Preliminär utgåva
FÖRSLAG TILL AVGÖRANDE AV GENERALADVOKAT
MACIEJ SZPUNAR
föredraget den 5 februari 2026(1)
Mål C‑873/24 [Marwanak](i)
GK,
NU,
TZ,
MV,
UK
(begäran om förhandsavgörande från Bundesgerichtshof (Federala högsta domstolen, Tyskland))
” Begäran om förhandsavgörande – Rättsligt samarbete på privaträttens område – Förordning (EU) nr 650/2012 – Europeiskt arvsintyg – Den utfärdande myndighetens skyldigheter – Arv som omfattar fast egendom som är belägen i en annan medlemsstat än den medlemsstat där intyget utfärdats – Registreringslagstiftningen i den medlemsstat där den fasta egendomen är belägen enligt vilken registrering i fastighetsregistret förutsätter att uppgifter om den fasta egendom som ärvts har skrivits in i intyget – Skyldighet att skriva in dessa uppgifter vid universalsuccession”
I.      Inledning
1.        Begäran om förhandsavgörande i förevarande mål avser en fråga som har varit föremål för tvister sedan förordning (EU) nr 650/2012(2) trädde i kraft: I vilka situationer ska uppgifter om tillgångar ur kvarlåtenskapen skrivas in i det europeiska arvsintyget? Denna oklarhet förklaras av att det i bestämmelserna i förordning nr 650/2012 visserligen föreskrivs en möjlighet att skriva in sådan information i det europeiska arvsintyget, men deras lydelse vad gäller de omständigheter under vilka detta ska ske som är oklar.
2.        Problemet har särskild betydelse då det föreligger skillnader mellan de krav som föreskrivs i arvslagstiftningen och registreringslagstiftningen i olika medlemsstater. För det första kan det i bestämmelserna i den lag som är tillämplig på arvet föreskrivas att arvet ska övergå genom universalsuccession, vilket innebär att tillgångarna i kvarlåtenskapen inte fastställs i samband med intygandet av arvingarnas rättigheter i arvet. För det andra kan registreringslagstiftningen i den medlemsstat där den ärvda tillgången i kvarlåtenskapen är inskriven villkora inskrivningen av arvingarnas rättigheter i registret av att den handling som utgör underlag för registreringen innehåller uppgifter om den tillgång som ärvts. Frågan är om uppgifter om den ärvda tillgången i ett sådant fall ska skrivas in i det europeiska arvsintyget.
3.        Denna fråga har redan varit föremål för mina inledande anmärkningar i mitt förslag till avgörande i målet Registrų centras.(3)Jag uttalade mig då mot att det skulle fastställas att det föreligger en skyldighet att i ett europeiskt arvsintyg skriva in uppgifter om den fasta egendom som ingår i kvarlåtenskapen när hela arvet tillkommer en enda arvinge genom universalsuccession.(4)Denna fråga avgjordes inte slutgiltigt i domen Registrų centras,(5)eftersom den inte var direkt föremål för den hänskjutande domstolens tolkningsfråga.(6) Den ska avgöras genom domen i förevarande mål.
II.    Tillämpliga bestämmelser
A.      Unionsrätt
1.      Förordning nr 650/2012
4.        Skälen 7, 18, 67, 68 och 71 i förordning nr 650/2012 har följande lydelse:
”(7)      En välfungerande inre marknad bör underlättas genom att man undanröjer hindren för fri rörlighet för de personer som för närvarande har svårt att hävda sina rättigheter vid arv med gränsöverskridande verkan. …
…
(18)      De krav som ställs vid registrering i ett register av en rättighet i fast eller lös egendom bör undantas från denna förordnings tillämpningsområde. Det bör därför vara lagen i den medlemsstat där registret förs … som avgör de rättsliga villkoren och förfarandet för registreringen och vilka myndigheter … som ansvarar för att kontrollera att alla krav har uppfyllts och att de handlingar som uppvisats är tillräckliga eller innehåller de uppgifter som krävs. … Myndigheterna får särskilt kontrollera att den avlidnes rätt till den arvsegendom som anges i den handling som uppvisas för registrering är en rättighet som har registrerats i registret eller som på annat sätt bevisas i enlighet med lagstiftningen i den medlemsstat där registret förs. … [D]et europeiska arvsintyg som utfärdas enligt denna förordning [utgör] en giltig handling för registrering av arvsegendomen i ett register i en medlemsstat. Detta bör dock inte innebära att de myndigheter som är involverade i registreringen inte kan uppmana den person som ansöker om registrering att lämna sådana ytterligare uppgifter eller handlingar som krävs enligt lagen i den medlemsstat där registret förs, till exempel information eller handlingar gällande betalning av skatt. …
…
(67)      Ett snabbt, smidigt och effektivt avgörande vid ett arvsärende med gränsöverskridande verkan inom unionen innebär att arvingarna … lätt bör kunna bevisa sin ställning och/eller sina rättigheter och befogenheter i en annan medlemsstat, t.ex. i den medlemsstat där kvarlåtenskapen är belägen. För att de ska kunna göra detta bör man i denna förordning föreskriva inrättandet av ett enhetligt intyg, det europeiska arvsintyget…
(68)      Den myndighet som utfärdar [det europeiska] arvsintyget bör ta hänsyn till de formella förfaranden som krävs för att registrera fast egendom i den medlemsstat där registret förs. För detta syfte bör denna förordning föreskriva ett utbyte av information om sådana förfaranden mellan medlemsstaterna.
…
(71)      [Det europeiska a]rvsintyget bör ha samma verkan i samtliga medlemsstater. Det bör inte vara en exekutionstitel i sig men bör ha bevisvärde och bör förutsättas på korrekt sätt ange vad som har fastställts enligt den lag som är tillämplig på arvet eller enligt annan lag som är tillämplig på specifika delar, såsom den materiella giltigheten för förordnanden om kvarlåtenskap. [Det europeiska a]rvsintygets bevisvärde bör inte utvidgas till uppgifter som inte omfattas av denna förordning, till exempel frågan om anknytning eller frågan om huruvida en viss tillgång tillhörde den avlidne. Alla som gör utbetalningar eller överlåter arvsegendom till en person som enligt [det europeiska a]rvsintyget är berättigad att ta emot en sådan utbetalning eller sådan egendom i egenskap av arvinge eller testamentstagare bör tillförsäkras tillbörligt skydd om de har handlat i god tro i förlitan på korrektheten i den information som bestyrks genom [det europeiska a]rvsintyget. Samma skydd bör tillförsäkras alla som förlitat sig på korrektheten i den information som bestyrks genom [det europeiska a]rvsintyget och som köper eller tar emot kvarlåtenskap av en person som enligt [det europeiska a]rvsintyget är berättigad att förfoga över sådan egendom. …”
5.        I artikel 1 i förordningen, med rubriken ”Tillämpningsområde” föreskrivs följande:
”1.       Denna förordning är tillämplig på arv efter avliden. Den ska inte tillämpas på skattefrågor, tullfrågor eller förvaltningsrättsliga frågor.
2.      Denna förordning är inte tillämplig på
…
k)      frågor som rör karaktären hos sakrätter, och
l)      registrering i ett register av rättigheter i fast eller lös egendom, inbegripet de rättsliga krav som ställs vid en sådan registrering, och verkningarna av en registrering eller utebliven registrering av sådana rättigheter i ett register.”
6.        Kapitel VI i förordningen, med rubriken ”Europeiskt arvsintyg”, innehåller artiklarna 62–73.
7.        I artikel 62 i förordningen, med rubriken ”Inrättande av ett europeiskt arvsintyg” föreskrivs följande i punkterna 1 och 3:
”1.      Genom denna förordning inrättas ett europeiskt arvsintyg … som ska utfärdas för användning i en annan medlemsstat och ha de verkningar som förtecknas i artikel 69.
…
3.      [Det europeiska a]rvsintyget ska inte ersätta nationella dokument som används för liknande ändamål i medlemsstaterna. När det har utfärdats för användning i en annan medlemsstat ska [det europeiska] arvsintyget emellertid även ha de verkningar som förtecknas i artikel 69 i den medlemsstat vars myndigheter utfärdade det i enlighet med detta kapitel.”
8.        I artikel 63 i denna förordning anges de potentiella målen med att utfärda ett europeiskt arvsintyg och i punkterna 1 och 2 föreskrivs följande:
”1.      [Det europeiska a]rvsintyget ska användas av arvingar, testamentstagare som har direkta rättigheter i arvet och testamentsexekutorer eller boutredningsmän som i en annan medlemsstat behöver åberopa sin ställning eller utöva sina rättigheter som arvingar eller testamentstagare och/eller sina befogenheter som testamentsexekutorer eller boutredningsmän.
2.      [Det europeiska a]rvsintyget får i synnerhet användas för att visa en eller flera av följande omständigheter:
a)      Ställningen och/eller rättigheterna för varje arvinge … liksom deras respektive arvslott.
b)      Tilldelning av en specifik tillgång eller specifika tillgångar som ingår i kvarlåtenskapen till arvinge … som anges i [det europeiska] arvsintyget.
…”
9.        I artikel 66 i förordning nr 650/2012, med rubriken ”Prövning av ansökan”, föreskrivs följande:
”1.      Vid mottagandet av ansökan ska den utfärdande myndigheten kontrollera den information och de förklaringar och handlingar samt annan bevisning som sökanden tillhandahåller. Den ska självmant göra de utredningar som krävs för att kontrollera de uppgifter som lämnats om detta föreskrivs eller är tillåtet i den lag som gäller för myndigheten eller uppmana sökanden att lämna ytterligare bevisning som myndigheten anser vara nödvändig.
2.      Om sökanden inte har kunnat lämna kopior av de relevanta handlingarna som uppfyller de villkor som krävs för att deras äkthet ska kunna fastställas, får den utfärdande myndigheten besluta att godta annan form av bevisning.
3.      Om detta föreskrivs i den lag som gäller för myndigheten och på de villkor som där fastställs, får den utfärdande myndigheten begära att förklaringar avges under ed eller genom försäkran om kända förhållanden i stället för en ed.
4.      Den utfärdande myndigheten ska vidta alla nödvändiga åtgärder för att informera förmånstagarna om ansökan om ett [europeiskt] arvsintyg. Den ska, om detta är nödvändigt för fastställandet av de omständigheter som ska styrkas, höra berörda personer eller testamentsexekutorer eller boutredningsmän och göra offentliga tillkännagivanden som syftar till att ge andra eventuella förmånstagare möjligheten att åberopa sina rättigheter.
5.      Vid tillämpning av denna artikel ska en medlemsstats behöriga myndighet på begäran ge den utfärdande myndigheten i en annan medlemsstat tillgång till information från i synnerhet fastighetsregister, folkbokföringsregister och register som avser handlingar och omständigheter som är relevanta för arvet eller för makarnas förmögenhetsförhållanden eller motsvarande förmögenhetsförhållanden som avser den avlidne, i de fall den behöriga myndigheten enligt nationell lagstiftning skulle ha rätt att ge en annan nationell myndighet tillgång till sådan information.”
10.      I artikel 67 i denna förordning, med rubriken ”Utfärdande av [europeiska] arvsintyg” föreskrivs följande i punkt 1:
”Den utfärdande myndigheten ska utan dröjsmål utfärda [det europeiska] arvsintyget i enlighet med förfarandet i detta kapitel när de uppgifter som ska styrkas har fastställts enligt den lag som är tillämplig på arvet eller enligt annan lag som är tillämplig på vissa delar av det. Den ska använda det formulär som utarbetats i enlighet med det rådgivande förfarande som avses i artikel 81.2.
…”
11.      Enligt artikel 68 i denna förordning, med rubriken ”[Det europeiska a]rvsintygets innehåll” gäller följande:
”[Det europeiska a]rvsintyget ska innehålla följande information i den utsträckning som behövs för det ändamål som arvsintyget utfärdas för:
…
l)      Uppgift om varje arvinges arvslott och i förekommande fall en förteckning över rättigheterna och/eller tillgångarna för varje arvinge.
…”
12.      I artikel 69 i förordningen med rubriken ”[Det europeiska a]rvsintygets rättsverkningar föreskrivs följande:
”1.      [Det europeiska a]rvsintyget ska ha rättsverkningar i alla medlemsstater utan att det krävs något särskilt förfarande.
2.      Det ska antas att [det europeiska] arvsintyget på ett korrekt sätt visar omständigheter som har fastställts enligt den lag som är tillämplig på arvet eller enligt annan lag som är tillämplig på vissa delar av det. Den person som i [det europeiska] arvsintyget anges som arvinge … ska antas ha den ställning som anges i [det europeiska] arvsintyget och/eller vara innehavare av de rättigheter eller befogenheter som anges i [det europeiska] arvsintyget utan några andra villkor för och/eller inskränkningar i dessa rättigheter eller befogenheter än de som anges i [det europeiska] arvsintyget.
3.      Varje person som utifrån den information som ges i [det europeiska] arvsintyget gör betalningar eller överlåter egendom till en person som i [det europeiska] arvsintyget anges som bemyndigad att ta emot betalning eller egendom ska anses ha gjort transaktioner med en person som är bemyndigad att ta emot betalning eller egendom, såvida inte personen insåg att innehållet i [det europeiska] arvsintyget var felaktigt eller inte har kännedom om sådana felaktigheter på grund av grov oaktsamhet.
4.      Om en person som i [det europeiska] arvsintyget anges som bemyndigad att förfoga över arvsegendom förfogar över sådan egendom till förmån för en annan person, ska denna andra person, om denne agerar utifrån den information som ges i [det europeiska] arvsintyget, anses ha gjort transaktioner med en person som är bemyndigad att förfoga över den berörda egendomen, såvida inte personen insåg att innehållet i [det europeiska] arvsintyget var felaktigt eller inte har kännedom om sådana felaktigheter på grund av grov oaktsamhet.
5.      [Det europeiska a]rvsintyget ska utgöra en giltig handling för registrering av arvsegendomen, i det relevanta registret i en medlemsstat utan att det påverkar tillämpningen av artikel 1.2 k och 1.2 l.”
13.      I artikel 70 i förordningen föreskrivs följande i punkterna 1 och 3:
”1.      Den utfärdande myndigheten ska behålla originalet av arvsintyget och ska utfärda en eller flera bestyrkta kopior till sökanden och till varje person som visar legitimt intresse.
…
De bestyrkta kopior som utfärdas ska vara giltiga under en begränsad period på sex månader”
2.      Genomförandeförordning nr 1329/2014
14.      I artikel 1.5 i genomförandeförordning (EU) nr 1329/2014(7) föreskrivs följande:
”Det formulär som ska användas för att utfärda ett europeiskt arvsintyg i enlighet med artikel 67.1 i [förordning nr 650/2012] ska utformas på det sätt som anges i bilaga 5, formulär V [nedan kallat formulär för det europeiska arvsintyget].”
15.      Formuläret innehåller flera bilagor, däribland bilaga IV, med rubriken ”Ställningen och/eller rättigheterna för varje arvtagare”.
16.      I punkterna 8–10 i bilaga IV anges rubriker för införande av information vars föremål beskrivs enligt följande:
”8.      Arvtagaren har rätt till följande andel av kvarlåtenskapen (precisera): …
9.      ”Tillgång(ar) som tilldelats arvtagaren som omfattas av intyget (ange tillgång(ar) och alla relevanta identifikationsuppgifter) …
.
10.      Villkor och begränsningar i arvtagarens rättigheter (ange om arvtagarens rättigheter inskränkts enligt den lag som är tillämplig på arvet och/eller ett förordnande om kvarlåtenskap): …”
17.      Ingen av ovanstående punkter har angetts vara obligatorisk i formuläret för det europeiska arvsintyget.
18.      Fotnot 13 i formuläret för det europeiska arvsintyget innehåller ytterligare preciseringar om innehållet i punkt 9 i bilaga IV till detta formulär. Enligt denna fotnot ska det under nämnda rubrik, i de flesta språkversioner, för det första anges om testamentstagaren förvärvat äganderätten eller andra rättigheter till tillgångarna och, i det senare fallet, ska det anges vilka rättigheter som avses och om även andra personer har rättigheter till dessa tillgångar.(8) För det andra, om tillgången är registrerad ska de upplysningar som krävs enligt lagen i den medlemsstat där registret förs lämnas för att möjliggöra identifikation. I den sista delen av fotnot 13 föreskrevs dessutom en möjlighet att bifoga relevanta handlingar till det europeiska arvsintyget.
B.      Tysk rätt
19.      1922 § i Bürgerliches Gesetzbuch (den tyska civillagen, nedan kallad BGB) med rubriken ”Universalsuccession” som är tillämplig i målet har följande lydelse i punkt 1:
”När en person avlider (arvfall) går dennes förmögenhet (kvarlåtenskap) i sin helhet över till en eller flera personer (arvingar).”
C.      Tjeckisk rätt
20.      I Zákon č. 256/2013 Sb., o katastru nemovitostí (katastrální zákon) (lag nr 256/2013 om fastighetsregistret) (nedan kallad lagen om fastighetsregistret) anges i 8 § leden a–h de detaljerade uppgifter om fastigheten som bör anges i de handlingar som utgör underlag för registreringen i fastighetsregistret, vilka varierar i synnerhet beroende på om registreringen avser en bebyggd eller obebyggd tomt, eller en byggnad som inte utgör en del marken, en enhet under uppförande eller en byggnad som är registrerad i fastighetsregistret i enlighet med en annan lag, eller eventuellt också beroende på om tomten omfattas av ett förenklat registreringsförfarande.
21.      Enligt 17 §
2 a i lagen om fastighetsregistret ska fastighetskatastermyndigheten i registreringsförfarandet undersöka om den officiella handling som ingetts uppfyller de krav som föreskrivs för en handling som utgör underlag för registrering i fastighetskatasterregistret.
22.      I Vyhláška č. 357/2013 Sb., o katastru nemovitostí (katastrální vyhláška) (förordning nr 357/2013 om fastighetsregistret) (nedan kallad förordningen om fastighetsregistret) föreskrivs följande i 69 § 6:
”Om de rättigheter eller de fastigheter som är föremål för succession inte har angetts i den handling som har utfärdats på de villkor som anges i en direkt tillämplig unionsrättslig bestämmelse som bekräftar universalsuccessionen, av den anledningen att rättsordningen i den stat där handlingen utfärdades inte medger detta, ska fastighetsregistermyndigheten registrera ändringen av äganderätten eller annan sakrätt på grundval av denna handling och rättsinnehavarens förklaring i enlighet med 66 § 4 a–d och f.”
III. Målet vid den nationella domstolen, tolkningsfrågorna och förfarandet vid domstolen
23.      Den 1 mars 2013 upprättade den avlidne och den avlidnes maka ett gemensamt testamente genom vilket makarna utsåg varandra till sin arvtagare och deras dotter till ensam arvtagare till den senare avlidne maken.(9) Den avlidne som dog den 5 oktober 2015 hade då sin stadigvarande hemvist i Tyskland. Hans dotter avled den 5 januari 2019, och hans maka den 21 februari 2022. I den avlidnes kvarlåtenskap ingick bland annat en fastighet i Tjeckien.
24.      Sökandena är barn till den avlidna dottern. I syfte att reglera arvet med avseende på den fastighet som är belägen i Tjeckien ansökte sökandena den 27 april 2023 hos behörig distriktsdomstol i Tyskland, om att ett europeiskt arvsintyg skulle utfärdas. I ansökan angavs den avlidnes maka som ensam arvtagare till maken och dotterns barn angavs som arvingar till makans arvinge var och en med en arvsandel på en femtedel. De ansökte vidare om att uppgifter om den fastighet som ingick i kvarlåtenskapen som är belägen i Tjeckien skulle skrivas in i arvsintyget. De anförde att en inskrivning av makans arvtagare i fastighetsregistret på grundval av det europeiska arvsintyget, med hänsyn till att arvlåtarens dotter hade avlidit före arvlåtarens maka, enligt den tjeckiska fastighetsregisterlagen endast är möjlig om fastigheten uttryckligen angavs i det europeiska arvsintyget.
25.      Distriktsdomstolen avslog sökandenas ansökan genom beslut av den 19 juli 2023, såvitt det hade begärts att den fastighet som är belägen i Tjeckien uttryckligen skulle anges i det europeiska arvsintyget. Beslutet överklagades och överklagandet avslogs av Oberlandesgericht (Regionala överdomstolen, Tyskland) (nedan kallad överdomstolen) genom beslut av den 11 december 2023. Till stöd för sitt beslut anförde den att en informativ inskrivning av enskilda tillgångar ur kvarlåtenskapen, som inte omfattas av presumtionsverkan och skyddet för berättigade förväntningar som anges i förordning nr 650/2012, strider mot det mål som eftersträvas med förordningen, nämligen att skapa ett instrument med formaliserat innehåll som utan problem skulle kunna användas i alla medlemsstater. Enligt överdomstolen föreskrivs inte att den utfärdande myndigheten ska göra efterforskningar för att fastställa huruvida den berörda tillgången i kvarlåtenskapen fortfarande hörde till den avlidnes egendom vid tidpunkten för arvfallet.
26.      Överdomstolens beslut överklagades av sökandena till Bundesgerichtshof (Federala högsta domstolen, Tyskland), som är den hänskjutande domstolen. De har begärt att ett europeiskt arvsintyg ska utfärdas som innehåller uppgifter om att den fastighet som är belägen i Tjeckien ingår i kvarlåtenskapen.
27.      Den hänskjutande domstolen har angett att tolkningen av artikel 68 led l i förordning nr 650/2012 inte är uppenbar. I delar av tysk rättspraxis och doktrin företräds uppfattningen att inskrivning av uppgifter om tillgångar ur kvarlåtenskapen i det europeiska arvsintyget inte skulle vara möjlig vid en tillämpning av tysk materiell arvsrätt på grund av principen om universalsuccession som föreskrivs där. De som företräder motsatt uppfattning har hänvisat till ändamålet med det europeiska arvsintyget, vilket är att förenkla handläggningen av arvet i medlemsstaterna, vilket talar för att sådana uppgifter ska skrivas in i detta intyg.
28.      Den hänskjutande domstolen har påpekat att det framgår av ordalydelsen i artikel 68 led l i förordning nr 650/2012 att inskrivning av en sådan uppgift i det europeiska arvsintyget endast ska ske när en tillgång ur kvarlåtenskapen övergår till arvingen med sakrättslig verkan. Den hänskjutande domstolen har emellertid understrukit att det europeiska arvsintyget inte skulle vara effektivt om avsaknaden av sådana uppgifter medförde att en registrering skulle vägras med motiveringen att det krav som föreskrivs i registreringslagstiftningen i den stat där fastigheten är belägen inte var uppfyllt.
29.      Mot denna bakgrund beslutade Bundesgerichtshof (Federala högsta domstolen) att vilandeförklara målet och hänskjuta följande frågor till EU-domstolen för förhandsavgörande:
”1)      Ska artikel 68 led l i förordning nr 650/2012 tolkas så, att det europeiska arvsintyget som enligt den nationella lagstiftningen i den stat där en fastighet är belägen för en inskrivning av arvtagaren som ägare i fastighetsregistret måste innehålla de uppgifter som krävs med avseende på en fastighet som ingår i arvet som är belägen i en annan medlemsstat än den där den utfärdande myndigheten är belägen, när arvtagaren har ansökt om att dessa uppgifter ska skrivas in i det europeiska arvsintyget för att han eller hon ska kunna registreras som ägare i fastighetsregistret i den stat där fastigheten är belägen och inskrivningen i fastighetsregistret i den stat där fastigheten är belägen enligt den nationella lagstiftningen i den stat där fastigheten är belägen, för det fall att det europeiska arvsintyget inges som en enda handling till stöd för ansökan om inskrivning, endast kan ske om det europeiska arvsintyget innehåller dessa uppgifter?
2)      Har det för svaret på den första frågan betydelse huruvida övergången av arvet enligt tillämplig arvsrätt sker genom universalsuccession?
3)      Har det för svaret på första frågan betydelse huruvida den i första frågan nämnda inskrivningen i fastighetsregistret i den stat där fastigheten är belägen enligt den nationella lagstiftningen i den stat där fastigheten är belägen uppnås, i stället för genom ingivande av ett europeiskt arvsintyg som innehåller de uppgifter som anges i den första frågan, genom att arvingen eller, efter arvingens död, arvingens arvinge till fastighetsregistret i den stat där fastigheten är belägen, utöver ett europeiskt arvsintyg som inte innehåller de uppgifter som anges i första frågan, inger ytterligare en handling som innehåller en förklaring av arvingen eller, efter arvingens död, arvinge i nästa led?
30.      Skriftliga yttranden har ingetts av sökandena i målet vid den nationella domstolen, den tjeckiska, den tyska,
den spanska och den polska regeringen samt av Europeiska kommissionen. Ingen förhandling har hållits.
IV.    Bedömning
A.      Tolkningsfrågornas upptagande till sakprövning
31.      I domen i målet Albausy(10)fann domstolen att en begäran om förhandsavgörande med frågor om förfarandet för utfärdande av europeiska arvsintyg från en distriktsdomstol som enligt bestämmelserna i tysk rätt är utfärdande myndighet för europeiska arvsintyg skulle avvisas. Beslutet motiverades med att det utfärdande organet för europeiska arvsintyg inte utövar någon dömande verksamhet och följaktligen inte är behörig att begära förhandsavgörande från EU-domstolen med stöd av artikel 267 FEUF.(11)
32.      En sådan situation föreligger inte i förevarande fall, eftersom den hänskjutande domstolen är den domstol som prövar överklagandet av ett beslut om avslag av ett klagomål mot ett beslut av den utfärdande myndigheten för europeiska arvsintyg. Det framgår av EU-domstolens fasta praxis att den domstol som ska pröva ett överklagande av ett beslut från en domstol som inte utövar någon dömande verksamhet, utövar dömande verksamhet och utgör en domstol, i den mening som avses i artikel 267 FEUF.(12) Även om den nationella domstolen, som är den myndighet som utfärdar europeiska arvsintyg, inte utövar någon dömande verksamhet, utövar den domstol som har att pröva överklagandet av beslutet att avslå ansökan om att utfärda ett europeiskt arvsintyg en sådan verksamhet. Den hänskjutande domstolens begäran om förhandsavgörande i förevarande mål kan således tas upp till sakprövning.
B.      Tolkningsfrågorna
33.      Den hänskjutande domstolens tolkningsfrågor har ett nära samband, och jag föreslår därför att de behandlas tillsammans. Eftersom de nationella domstolarnas beslut att avslå sökandenas ansökan om inskrivning i det europeiska arvsintyget av uppgifter om den ärvda fastigheten grundade sig på konstaterandet att övergången av arvet genom universalsuccession utgör hinder för detta, anser jag att ett svar på den fråga som formulerats enligt följande kommer att vara användbart för den hänskjutande domstolen: Ska, när ett arv övergår genom universalsuccession, uppgifter om den ärvda fastighet som är belägen i en annan medlemsstat, på sökandens begäran, skrivas in i det europeiska arvsintyget när registreringslagstiftningen i den medlemsstat där fastigheten är belägen dels kräver att en sådan uppgift skrivs in i det europeiska arvsintyget för att arvingens rättigheter ska kunna registreras på grundval av det europeiska arvsintyget, dels medger att registrering kan ske på grundval av ett europeiskt arvsintyg som inte innehåller någon sådan uppgift, om arvingarna avger en förklaring som innehåller de uppgifter som saknas?
34.      I mitt förslag till avgörande kommer jag först att behandla syftet med det europeiska arvsintyget och dess funktion som handling som utgör underlag för registrering i fastighetsregister. Därefter kommer jag att göra några anmärkningar vad gäller karaktären av detta instrument. Jag avser sedan att visa att det inte föreligger någon skyldighet enligt förordningen att vid universalsuccession i det europeiska arvsintyget skriva in uppgifter om tillgångar ur kvarlåtenskapen. Slutligen kommer jag att undersöka huruvida det är möjligt att göra en annan tolkning än den som jag föreslår.
1.      Syftet med det europeiska arvsintyget och dess funktion som handling som utgör underlag för inskrivningar i fastighetsregister
35.      Enligt skäl 7 i förordning nr 650/2012 syftar förordningen till att undanröja hindren för fri rörlighet för de personer som har svårt att hävda sina rättigheter vid arv med gränsöverskridande verkan.(13) Av skäl 67 i förordningen framgår att detta mål ska uppnås bland annat genom det europeiska arvsintyget som inrättats genom nämnda förordning. Det bör bland annat, såsom anges i skäl 18 i förordningen, utgöra en giltig handling för registrering av arvsegendomen i ett register i en medlemsstat.
36.      Det europeiska arvsintyget har därför utformats som ett instrument som syftar till att göra det lätt för arvingar(14) att styrka deras rättigheter i tillgångar ur kvarlåtenskap som är belägna i en annan medlemsstat, och att få sina rättigheter offentliggjorda i relevanta register, särskilt fastighetsregister.(15)
37.      Det europeiska arvsintygets effektivitet i det sistnämnda avseendet garanteras emellertid inte fullt ut genom bestämmelserna i förordning nr 650/2012. Enligt artikel 69.5 i denna förordning ska det europeiska arvsintyget utgöra en giltig handling för registrering av arvsegendomen, i det relevanta registret i en medlemsstat, dock utan att det påverkar tillämpningen av artikel 1.2 k och 1.2 l i denna förordning. Det framgår emellertid av de sistnämnda bestämmelserna att alla frågor som rör registrering av rättigheter i fast egendom i ett register undantas från dess tillämpningsområde. Även om det europeiska arvsintyget är en ”giltig handling för registrering” innebär detta följaktligen inte att registreringen i registret på grundval av detta ska ske oberoende av de villkor för registrering som föreskrivs i den berörda medlemsstatens registreringslagstiftning.
38.      I en sådan situation uppkommer frågan hur det ska säkerställas att ett europeiskt arvsintyg kan uppnå sitt syfte och fylla funktionen som handling som utgör underlag för registrering i registret när det i registreringslagstiftningen på den ort där den ärvda fastighet är belägen föreskrivs vissa krav vad gäller innehållet i den handling som utgör underlag för registreringen i registret och det europeiska arvsintyget inte uppfyller dessa krav.
39.      I mitt förslag till avgörande i målet Registrų centras föreslog jag att det vid tolkningen av bestämmelserna i förordningen i den del som avser uppgifter om tillgångar ur kvarlåtenskapen skulle undersökas huruvida, när dessa uppgifter inte är nödvändiga för att fastställa successionen efter den avlidne, deras avsaknad i det europeiska arvsintyget faktiskt utgör hinder för att fastställa successionen vad gäller den berörda tillgången. Om så inte är fallet finns det ingen anledning att neka registrering. Ett sådant tillvägagångssätt skulle säkerställa att målen med förordning nr 650/2012 uppnås och att det europeiska arvsintygets nämnda funktion uppfylls, samtidigt som man undviker ett antal praktiska svårigheter i samband med anpassningen av innehållet i det europeiska arvsintyget till kraven i en utländsk registreringslagstiftning och med
fastställanden avseende de tillgångar som ingår i kvarlåtenskapen som inte föreskrivs i den lag som tillämpas av den utfärdande myndigheten för det europeiska arvsintyget.
40.      Domstolen delade inte min uppfattning om registreringsmyndigheternas skyldighet att göra registreringar på grundval av ett europeiskt arvsintyg som inte innehåller alla uppgifter om den fastighet som ingår i arvet som krävs enligt den litauiska registreringslagstiftningen.(16) I domen Registrų centras fann domstolen att avsaknaden av sådana uppgifter utgör ett tillräckligt skäl för att avslå ansökan om registrering av arvingens rättigheter i registret.
41.      Genom att utesluta möjligheten att ålägga registreringsmyndigheter att göra registreringar på grundval av europeiska arvsintyg som inte uppfyller alla de krav som föreskrivs i registreringslagstiftningen för den handling som utgör underlag för registreringen, har EU-domstolen emellertid inte slagit fast att alla dessa uppgifter ska skrivas in i det europeiska arvsintyget. Domstolen påpekade även att det förhållandet att det europeiska arvsintyget inte innehåller några uppgifter om den fasta egendom som ärvts inte påverkar intygets giltighet, som sådant, vad gäller de övriga uppgifter som intyget styrker, såsom arvingars ställning.(17) Det kan i en sådan situation inte godtas att det av domen Registrų centras följer en skyldighet att i det europeiska arvsintyget skriva in alla uppgifter som krävs enligt registreringslagstiftningen vad avser den fasta egendom som ärvts.
42.      I en sådan situation kvarstår, trots domen Registrų centras, frågan i vilken utsträckning det enligt bestämmelserna i förordning nr 650/2012 föreligger en skyldighet att i det europeiska arsvintyget skriva in uppgifter om den tillgång som ingår i kvarlåtenskapen som registrerats i ett register som förs i en annan medlemsstat. Den är än mer motiverad med hänsyn till att det av skäl 18 i förordning nr 650/2012 framgår att unionslagstiftaren har föreskrivit att enbart den omständigheten att ett europeiskt arvsintyg ingetts kanske inte räcker för att uppfylla samtliga krav för registrering som föreskrivs i registreringslagstiftningen och att registreringsmyndigheterna i en sådan situation skulle kunna bli tvungna att begära ytterligare uppgifter eller ytterligare handlingar.
2.      Det europeiska arvsintygets karaktär
43.      Vid tolkningen av bestämmelserna i förordning nr 650/2012 och genomförandeförordning nr 1329/2014, i den mån de avser europeiska arvsintyg, ska detta instruments särdrag och karaktär beaktas.
44.      Mot bakgrund av artiklarna 62 och artikel 63.1 förordning nr 650/2012 är ett europeiskt arvsintyg en handling som framför allt syftar till att bekräfta arvingarnas ställning och rättigheter – i allmänhet i en annan medlemsstat än den där arvintyget utfärdades.(18) Ett europeiskt arvsintyg är härvid ett självständigt unionsrättsligt instrument vars rättsliga system definieras i bestämmelserna i kapitel VI i förordning nr 650/2012,(19) som preciseras i bestämmelserna i genomförandeförordning nr 1329/2014. Dessa bestämmelser fastställer regler för utfärdande av europeiska arvsintyg, dess struktur och dess rättsverkningar.(20)
45.      Harmoniseringen av det rättsliga systemet för europeiska arvsintyg ökar möjligheterna att uppnå de mål som eftersträvas med detta instrument genom att undanröja de typiska svårigheterna med mottagandet av handlingar som utfärdats i andra medlemsstater i enlighet med deras nationella lagstiftning. Bestämmelser som reglerar det europeiska arvsintygets funktion i rättsförhållanden, inklusive deras form och struktur, är allmänt tillämpliga i alla medlemsstater som tillämpar förordning nr 650/2012.(21) I den meningen är ett europeiskt arvsintyg inte en handling från en annan medlemsstat utan en handling som är gemensam för alla medlemsstater.
46.      Det kan trots detta inte godtas att ett europeiskt arvsintyg som utfärdats i en annan medlemsstat fungerar lika smidigt som de handlingar som föreskrivs i nationell rätt. Detta beror främst på att arvsrätten inte har harmoniserats på EU-nivå. Det europeiska arvsintyget styrker nämligen i sin normativa del omständigheter avseende rättsverkningarna av inledandet av arvsförfarandet som för det första följer av bestämmelserna i den lag som är tillämplig på arvet, det vill säga lagen i en medlemsstat eller i ett tredjeland, som anges med tillämpning av bestämmelserna i förordning nr 650/2012.
47.      Det är därför inte självklart att informationen i det europeiska arvintyget kommer att tolkas korrekt i andra medlemsstater. Detta gäller särskilt som det för den utfärdande myndigheten själv kan vara oklart hur dessa uppgifter ska skrivas in. Europeiska arvsintyg utfärdas nämligen på ett formulär som måste användas.(22) De uppgifter som det innehåller är resultatet av att de olika verkningarna av arvet kopplas till vissa rubriker i formuläret för europeiska arvsintyg. Det sätt på vilket kopplingen sker behöver inte alls vara uppenbart i ljuset av de bestämmelser som är tillämpliga på arvet.(23)
48.      Det europeiska arvsintygets autonoma karaktär undanröjer således inte alla svårigheter som är förknippade med användningen av en handling som har upprättats i en annan medlemsstat, eftersom dess innehåll i den normativa delen är resultatet av fastställanden som gjorts enligt lagstiftningen i en medlemsstat eller lagstiftningen i ett tredjeland,(24) vilken i regel inte kommer att vara lagstiftningen i den medlemsstat där det europeiska arvsintyget kommer att användas.(25)
49.      Det framgår av bestämmelserna i förordning nr 650/2012 att unionslagstiftaren var medveten om dessa svårigheter och försökte minimera dem genom att understryka behovet av att vid utfärdandet av europeiska arvsintyg beakta vissa bestämmelser i andra medlemsstater. Detta framgår redan av skäl 68 i förordningen, i vilket det betonas att det vid utfärdandet av ett europeiskt arvsintyg som innehåller uppgifter om fast egendom är nödvändigt att ta hänsyn till kraven i registreringslagstiftningen i en annan medlemsstat när det gäller beskrivningen av den fasta egendomen.
50.      Av det ovan anförda framgår emellertid inte att unionslagstiftaren fann att formen för och innehållet i det europeiska arvsintyget ska omfattas av lagstiftningen i den medlemsstat som reglerar det förfarande i vilket det ska användas. Det europeiska arvsintyget är inte en handling som ska användas en gång, ett underlag för den ansökan som föreskrivs i nationell rätt, utan en autonom handling. Det ska vara en handling med bred tillämpning, både i andra förfaranden och för andra ändamål än de som motiverade dess utfärdande, och i andra medlemsstater än den där behovet av att utfärda det uppstod. Detta framgår av flera bestämmelser i förordning nr 650/2012.
51.      För det första anges i förordningen de verkningar som ett europeiskt arvsintyg har på ett självständigt sätt. Dessa verkningar uppkommer således oberoende av de verkningar som relevanta nationella handlingar som intygar arvingarnas ställning och rättigheter ger upphov till. I artikel 69.2 i förordning nr 650/2102 uppställs antagandet att arvingen är innehavare av de rättigheter eller befogenheter som anges i det europeiska arvsintyget utan några andra villkor för och/eller inskränkningar än de som uttryckligen anges i arvsintyget. I punkterna 3 och 4 i denna artikel föreskrivs skydd för tredje man som har handlat i god tro som har gjort transaktioner med en person som är bemyndigad enligt innehållet i det europeiska arvsintyget, närmare bestämt den person som tillhandahåller tjänster till en person som är bemyndigad enligt det europeiska arvsintyget och den person som förvärvar en rättighet som ingår i arvet från den person som är bemyndigad enligt det europeiska arvsintyget. I punkt 5 i denna artikel anges att det europeiska arvsintyget ska utgöra en giltig handling för registrering av arvsegendomen, i det relevanta registret i en medlemsstat utan att det påverkar tillämpningen av artikel 1.2 k och 1.2 l i förordning nr 650/2012. Samtidigt framgår det av skäl 71 i denna förordning att det europeiska arvsintygets bevisvärde inte bör utvidgas till uppgifter som inte omfattas av denna förordning, till exempel frågan om huruvida en viss tillgång tillhörde den avlidne.
52.      För det andra har det europeiska arvsintyget sådana verkningar, oberoende av hur syftet med det europeiska arvsintyget har angetts i ansökan om dess utfärdande. Det sistnämnda är nämligen inte känt för andra personer, eftersom formuläret för det europeiska arvsintyget inte innehåller några uppgifter om detta.(26) Det utfärdade europeiska arvsintyget är således användbart i rättsförhållanden och har vissa verkningar beroende på dess innehåll, oberoende av det ändamål för vilket det ursprungligen utfärdats.
53.      För det tredje är giltigheten av ett europeiskt arvsintyg inte tidsbegränsad. I artikel 70.3 i förordning nr 650/2012 föreskrivs endast en giltighetsperiod på sex månader för kopior av ett europeiskt arvsintyg och inte av ett europeiskt arvsintyg i sig. Såsom framgår av artikel 70.1 mot bakgrund av skäl 72 i denna förordning förvaras det europeiska arvsintyget hos den utfärdande myndigheten.(27)
54.      För det fjärde framgår det även av artikel 70.1 i förordning nr 650/2012 att den utfärdande myndigheten ska utfärda kopior av det europeiska arvsintyget inte bara till sökanden utan även till varje person som visar legitimt intresse.(28)
55.      För det femte framgår av artikel 62.3 i förordning nr 650/2012 att utfärdandet av ett europeiskt arvsintyg har de verkningar som förtecknas i artikel 69 i samma förordning även i den medlemsstat där den utfärdande myndigheten är belägen. Detta innebär således att tillämpningsområdet för det europeiska arvsintyget är territoriellt obegränsat i medlemsstaterna.
56.      Mot bakgrund av det ovan anförda finner jag att även utfärdandet av det europeiska artsintyget motiverats med arvingens särskilda behov av att styrka sin ställning och sina befogenheter i en annan medlemsstat, har den upprättade handlingen inte utformats så, att den har ett enda specifikt syfte, särskilt att offentliggöra arvingens rättigheter i fastighetsregistret i en annan medlemsstat, där den ärvda fastigheten är registrerad. Det har däremot utformats som en handling som är avsedd för en potentiellt bred användning i rättsförhållanden, även av andra personer än arvingen, och även för andra ändamål än de som motiverar dess utfärdande.
57.      Med hänsyn till säkerhet i rättsförhållandet
är det i en sådan situation nödvändigt att iaktta stor försiktighet vid utfärdandet av riktlinjer för de myndigheter som utfärdar europeiska arvsintyg om hur dessa ska upprättas och vilka uppgifter de ska innehålla. Med tanke på den potentiellt breda användningen av det berörda europeiska arvsintyget och risken för en felaktig tolkning av de uppgifter som det innehåller, anser jag att det europeiska arvsintyget i första hand bör utgöra en tillförlitlig och fullständig informationskälla om arvingarnas ställning och befogenheter som följer av den lag som i bestämmelserna i förordningen anges som tillämplig lag på arvet. Omfattningen av den information som de innehåller ska begränsas till de uppgifter som krävs enligt förordningens ordalydelse och som är relevanta med avseende på de verkningar som ett europeiskt arvsintyg har enligt artikel 69 i förordning nr 650/2012. Ett europeiskt arvsintyg bör däremot inte innehålla information som inte är nödvändig för att parterna i rättsförhållandet ska kunna fastställa omfattningen av arvingarnas rättigheter och förpliktelser. Det ska inte heller innehålla uppgifter vars bestyrkande inte faller inom den utfärdande myndighetens behörighet och vars införande i det europeiska arvsintyget kan ge upphov till en felaktig slutsats om att omständigheter som det europeiska arvintyget inte ska bestyrka är officiellt bestyrkta. Dess innehåll ska under alla omständigheter inte bestämmas av de krav som föreskrivs i medlemsstaternas lagstiftning för berörda nationella handlingar.
3.      Om (avsaknaden av) skyldigheten att i europeiska arvintyg skriva in uppgifter om de tillgångar som ingår i kvarlåtenskapen vid universalsuccession
58.      Vid undersökningen av frågan om skyldigheten att i europeiska arvsintyg inbegripa uppgifter om den fastighet som ingår i arvet kommer jag att redogöra för de bestämmelser som fastställer innehållet i europeiska arvsintyg, omfattningen av den utfärdande myndighetens behörighet och förfarandet för utfärdande av ett sådant intyg. Därefter kommer jag att undersöka om resultatet av granskningen av dessa bestämmelser gör det möjligt att uppnå målen med förordningen och att uppfylla dess funktion genom europeiska arvsintyg. Slutligen kommer jag att föreslå ett svar på tolkningsfrågorna.
a)      Bestämmelser som fastställer innehållet i europeiska arvsintyg
59.      Av innehållet i förordning nr 650/2012 råder det inga tvivel om att unionslagstiftaren har föreskrivit en möjlighet att i europeiska arvsintyg inbegripa uppgifter om de tillgångar som ingår i kvarlåtenskapen och att den genom detta instrument även har avsett att underlätta registrering för arvingarna av fastigheter som är belägna i andra medlemsstater i register.
60.      För det första följer möjligheten att i europeiska arvsintyg ange specifika tillgångar som ingår i kvarlåtenskapen uttryckligen av ordalydelsen i artiklarna 63.2 b och 68 led l i förordning nr 650/2012 samt punkt 9 i bilaga IV till formulären för europeiska arvsintyg, som jag kommer att redogöra för närmare nedan. För det andra framgår av skäl 68 i förordning nr 650/2012 att den myndighet som utfärdar europeiska arvsintyg bör ta hänsyn till de formella förfaranden som krävs för att registrera fast egendom i medlemsstaten och i artikel 77 i denna förordning föreskrivs en skyldighet för medlemsstaterna att tillhandahålla faktablad med en förteckning över de handlingar eller den information som vanligtvis krävs för att registrera fast egendom som är belägen på deras territorium. För det tredje föreskrivs i artikel 66.5 i förordning nr 650/2012 en möjlighet för en myndighet i en medlemsstat att ge den utfärdande myndigheten för ett europeiskt arvsintyg i en annan medlemsstat tillgång till bland annat information från fastighetsregister.
61.      Av ovanstående framgår emellertid inte i vilka situationer ett europeiskt arvsintyg ska innehålla information om de tillgångar som ingår i kvarlåtenskapen. Framför allt kan det inte anses att det förhållandet att unionslagstiftaren i bestämmelserna i förordning nr 650/2012 har beaktat frågor om registrering i fastighetsregister och införande av mekanismer för att underlätta inskrivning i europeiska arvsintyg av uppgifter som gör det möjligt att göra sådana registreringar påverkar skyldigheten att i europeiska arvsintyg ange de tillgångar som ingår i kvarlåtenskapen som registrerats i relevanta register. Förekomsten av sådana mekanismer innebär inte att de måste tillämpas;
det är inte Tjechovs hagelgevär som hänger på väggen.
62.      Kan skyldigheten att i ett europeiskt arvsintyg ange de tillgångar som ingår i kvarlåtenskapen därför anses följa av bestämmelserna i förordning nr 650/2012 och i så fall under vilka omständigheter?
63.      Till att börja med föreskrivs i artikel 63 i förordning nr 650/2012 som rör syftet med utfärdandet av europeiska arvsintyg att de tillgångar som ingår i kvarlåtenskapen ska anges i europeiska arvsintyg. Enligt artikel 63.2 b får det europeiska arvsintyget användas ”i synnerhet” för att visa följande omständighet: ”Tilldelning av en specifik tillgång eller specifika tillgångar som ingår i kvarlåtenskapen till arvinge … som anges i arvsintyget.”
64.      Det finns inga betydande skillnader mellan de olika språkversionerna av denna bestämmelse.(29) Av bestämmelsen framgår att den uppgift som anges i det europeiska arvsintyget ska avse de specifika tillgångar ur kvarlåtenskapen som har ”tilldelats”.(30) Även om det är svårt att göra en tydlig tolkning av det sistnämnda begreppet, tycks det tyda på att det finns en särskild grund för överföringen av rätten till en specifik tillgång ur kvarlåtenskapen till arvingen.
65.      Vidare följer möjligheten att i det europeiska arvsintyget ange de tillgångar som ingår i kvarlåtenskapen uttryckligen av artikel 68 i förordning nr 650/2012, i vilken innehållet i det europeiska arvsintyget fastställs. Enligt artikel 68 led l får det europeiska arvsintyget innehålla följande information: ”Uppgift om varje arvinges arvslott och i förekommande fall en förteckning över rättigheterna och/eller tillgångarna för varje arvinge.”
66.      I denna bestämmelse används således inte samma begrepp som i artikel 63.2 b i förordningen för att ange arvingens rätt till de tillgångar som ingår i kvarlåtenskapen. Denna terminologiska skillnad återfinns i flera språkversioner. Dessutom nämns inte bara tillgångar utan även rättigheter i denna bestämmelse. Den enda slutsats som kan dras av detta är att den information som ska anges i det europeiska arvsintyget, i enlighet med artikel 68 l i slutet i denna förordning, är mer omfattande än den information som anges i artikel 63.2 b i förordningen.(31)
67.      I förevarande mål är emellertid tolkningen av den sista delen av bestämmelsen i artikel 68 led l i förordning nr 650/2012 relevant. Enligt denna kan det europeiska arvsintyget innehålla en förteckning över rättigheterna och/eller tillgångarna för varje arvinge som eventuellt anges eller specifika arvingar.(32)
68.      Skillnaderna mellan de olika språkversionerna gör det inte möjligt att dra alltför långtgående slutsatser om tillämpningsområdet för denna bestämmelse. I likhet med vad som var fallet med artikel 63.2 b i förordning nr 650/2012 förefaller det framgå av denna bestämmelse att den avser förekomsten av en särskild rätt till överföring av rättigheter till en specifik tillgång som ingår i kvarlåtenskapen och inte kvarlåtenskapens sammansättning som sådan.
69.      Förekomsten av en sådan särskild rätt till specifika tillgångar som ingår i kvarlåtenskapen framgår även av användningen av uttrycket ”i förekommande fall” i den sista delen av bestämmelsen i artikel 68 led l i förordning nr 650/2012. Det föregår uttrycket ”förteckning över rättigheterna och/eller tillgångarna för varje arvinge.”, men inte framför uttrycket ”[u]ppgift om varje arvinges arvslott” i den första delen av artikel 68 led l i förordning nr 650/2012.
70.      Såsom den hänskjutande domstolen har påpekat förespråkas i tysk rättspraxis och doktrin till stor del att begreppet ”i förekommande fall” avser situationer där tillgångar som ingår i kvarlåtenskapen övergår till en viss arvinge med sakrättslig verkan, men inte övergång av arvet genom universalsuccession. En sådan uppfattning har även uttryckts i doktrinen i andra medlemsstater.(33)
71.      Andra författare inom doktrinen är av en annan åsikt. De anser att det är syftet med utfärdandet av det berörda europeiska arvsintyget som avgör om det är nödvändigt att skriva in uppgifter om de tillgångar som ingår i kvarlåtenskapen.(34)
72.      Det sistnämnda ståndpunkten förespråkas i förevarande mål även av den tjeckiska och den spanska regeringen samt av kommissionen. De har bland annat hävdat att uttrycket ”i förekommande fall”, som används i artikel 68 led l i förordning nr 650/2012, hänvisar till syftet med utfärdandet av det berörda europeiska arvsintyget, i den mening som avses i artikel 63 i denna förordning. Detta skulle innebära att om syftet med utfärdandet av det europeiska arvsintyget är att offentliggöra arvingens rättigheter i fastighetsregistret i en medlemsstat och villkoret för registrering är att den fastighet som ingår i arvet anges i det europeiska arvsintyget, uppstår en situation som motiverar att fastigheten ska anges i det europeiska arvsintyget. Med andra ord bör uttrycket ”i förekommande fall” tolkas så, att det betyder ”om detta är motiverat med hänsyn till syftet med utfärdandet av det europeiska arvsintyget”.
73.      Enligt min mening finns det inte skäl mot bakgrund av en systematisk tolkning av artikel 68 i förordning nr 650/2012 att godta denna argumentation. Det framgår redan av första stycket i denna artikel att det europeiska arvsintyget ska innehålla viss information, däribland den information som anges i led l, i den utsträckning som behövs för det ändamål som arvsintyget utfärdas för. Om uttrycket ”i förekommande fall” i artikel 68 led l i förordning nr 650/2012 skulle tolkas så, att det betyder ”om detta är motiverat med hänsyn till syftet med utfärdandet av det europeiska arvsintyget”, skulle förbehållet ”i förekommande fall” vara överflödigt, eftersom ett sådant ytterligare förbehåll har använts just för att signalera att information kommer att anges under vissa särskilda omständigheter som motiverar detta.
74.      Vilken särskild omständighet döljer sig bakom uttrycket ”i förekommande fall”?
75.      Det ska noteras att det i artikel 68 led l i förordning nr 650/2012 i första hand föreskrivs att uppgift om varje arvinges arvslott ska anges och att det endast i en andra hand föreskrivs, att ”i förekommande fall”, en förteckning över rättigheterna och/eller tillgångarna ska upprättas. Det ska understrykas att unionslagstiftaren har antagit en tydlig struktur för uppräkning av uppgifter i det europeiska arvsintyget i de följande femton punkterna, vilka var och en avser uppgifter av olika slag. Eftersom det i samma punkt hänvisas till arvingarnas andel av kvarlåtenskapen och, eventuellt, till de tillgångar i kvarlåtenskapen som tillkommer dem, ska det anses att det i båda fallen är fråga om att fastställa samtliga rättigheter i arvet med tillämpning av regler av samma slag, det vill säga regler som fastställer omfattningen av arvingarnas rättigheter i arvet.
76.      Omfattningen av arvingarnas rättigheter i arvet kan fastställas antingen med avseende på arvlåtarens samtliga rättigheter och skyldigheter, genom angivelse av arvingens arvslott, eller med avseende på vissa tillgångar i kvarlåtenskapen, genom fastställande av arvingarnas eller vissa arvingars rätt till en viss tillgång. Till exempel kan en arvinge också vara testamentstagare på grund av ett vindikationslegat. I den lagstiftning som är tillämplig på arvet kan det föreskrivas vissa rättigheter för arvlåtarens make/maka till vissa tillgångar i kvarlåtenskapen, oberoende av arvslotten. Det är inte heller uteslutet att det finns särskilda regler som med hänsyn till ekonomiska, familjerättsliga eller sociala förhållanden fastställer begränsningar för eller påverkar arvet med avseende på vissa tillgångar, till vilka det för övrigt hänvisas i artikel 30 i förordning nr 650/2012.(35) Förekomsten av arvsrättsliga bestämmelser som gör det möjligt att upprätta en typ av testamente enligt vilket testatorn fördelar olika tillgångar i sin egendom med sakrättslig verkan, kan inte heller uteslutas.
77.      Enligt min mening är det således logiskt att unionslagstiftaren, när den i artikel 68 led l i förordning nr 650/2012 föreskrev att det europeiska arvsintyget skulle innehålla uppgifter om arvtagarnas rättigheter i arvet, var tvungen att beakta att enbart en uppgift om arvslotten kan visa sig vara otillräcklig för att denna information ska kunna redovisas på ett korrekt sätt. Så är fallet om den lagstiftning som är tillämplig på arv, eventuellt i kombination med ett giltigt förordnande om arv, föreskriver särskilda regler för överlåtelse till arvingen av vissa tillgångar i kvarlåtenskapen med sakrättslig verkan.(36) I en sådan situation är det nödvändigt att fastställa arvingarnas rättigheter till den berörda tillgången i kvarlåtenskapen och inte till arvlåtarens samtliga rättigheter och skyldigheter.(37) En sådan situation föreligger inte vid universalsuccession.
78.      Av den tolkning som kommissionen, den tjeckiska och den spanska regeringen har föreslagit följer att artikel 68 led l i förordning nr 650/2012 i den första delen behandlar arvingarnas arvslott och i den andra delen tillgångarnas tillhörighet till arvet. Det skulle i den situationen röra sig om uppgifter av en helt annan typ, den första gäller arvlåtarens rättigheter enligt den lag som är tillämplig på arvet, och den andra gäller tillgångarna i kvarlåtenskapen, som är resultatet av de fastställanden som i princip görs med stöd av sakrätten. Med tanke på att det är fråga om uppgifter av olika slag kan man snarare förvänta sig att unionslagstiftaren, om detta hade varit unionslagstiftarens avsikt, som i de följande punkterna systematiskt räknar upp de kategorier av uppgifter som ska beaktas i det europeiska arvsintyget, skulle ha föreskrivit en särskild punkt om att de tillgångar som ingår i kvarlåtenskapen ska anges.
79.      Det går emellertid inte att tala om en sådan inkonsekvens från unionslagstiftarens sida om det, såsom jag föreslår ovan, anses att uttrycket ”i förekommande fall” avser förekomsten av särskilda bestämmelser om succession med avseende på vissa tillgångar i kvarlåtenskapen och inte med avseende på arvlåtarens samtliga rättigheter och skyldigheter. Denna tolkning gör det även möjligt att förstå varför artikel 68 led l i förordning nr 650/2012 i flera språkversioner använder uttryck som antyder att varje arvinge måste ha en särskild rätt till specifika tillgångar i kvarlåtenskapen.
80.      Innehållet i bilaga IV till formuläret för det europeiska arvsintyget strider inte mot denna tolkning. Innehållet i dessa punkter kan naturligtvis inte vara avgörande för tolkningen av bestämmelserna i förordning nr 650/2012, eftersom formuläret för det europeiska arvsintyget antogs genom kommissionens genomförandeförordning, det vill säga en rättsakt av lägre rang än förordningen. Innehållet i genomförandeförordningen grundar sig således på en viss tolkning av kommissionen av bestämmelserna i förordning nr 650/2012. Det bör dock noteras att det i bilaga IV till formuläret för det europeiska arvsintyget föreskrivs en separat rubrik för angivandet av andelen av kvarlåtenskapen (punkt 8) och en separat rubrik för angivandet av uppgifter om de tilldelade tillgångarna (punkt 9). Det har inte angetts att någon av dessa två punkter måste fyllas i.(38) Detta visar att det ska beaktas att arvingens rättigheter i kvarlåtenskapen kan fastställas på olika sätt.
81.      Mot bakgrund av det ovan anförda anser jag att det av bestämmelserna i förordning nr 650/2012 framgår att den utfärdande myndigheten inte är skyldig att i det europeiska arvsintyget skriva in uppgifter om de tillgångar i kvarlåtenskapen som överförts genom universalsuccession. I en sådan situation räcker det att ange den andel i kvarlåtenskapen som tillkommer arvingen för att redogöra för arvingens arvsrättigheter.
b)      Bestämmelser om omfattningen av behörigheten för den myndighet som utfärdar det europeiska arvsintyget
82.      Ovannämnda tolkning bekräftas av de bestämmelser i förordningen som fastställer omfattningen av behörigheten för den utfärdande myndigheten för det europeiska arvsintyget.
83.      Enligt artikel 67 i förordning nr 650/2012 ska den utfärdande myndigheten utfärda ett europeiskt arvsintyg, när de uppgifter som ska styrkas har fastställts enligt den lag som är tillämplig på arvet eller enligt annan lag som är tillämplig på vissa delar av det. Vad gäller den sista delen av denna mening framgår det av skäl 71 i förordningen att det rör sig om specifika delar som den materiella giltigheten för förordnanden om kvarlåtenskap. I nämnda bestämmelse hänvisas således till bestämmelserna i kapitel III i förordning nr 650/2012, med rubriken ”Tillämplig lag”. Artiklarna i detta kapitel, däribland artiklarna 21, 22 och 23, rör fastställandet och räckvidden av den lag som är tillämplig på arvet i dess helhet. De följande artiklarna avser tillämplig lag på frågor såsom giltigheten för förordnanden om kvarlåtenskap, arvsavtal eller förklaringar om accept av eller avstående från arv.
84.      Nästan ingen av artiklarna i kapitel III i förordning nr 650/2012 reglerar i detalj arvsfrågor genom att hänvisa till vissa tillgångar i kvarlåtenskapen.(39)
85.      Mot bakgrund av det ovan anförda anser jag att angivandet av uppgifter om tillgångar som ingår kvarlåtenskapen omfattas av behörigheten för den myndighet som utfärdar europeiska arvsintyg om detta är nödvändigt enligt bestämmelserna i den lag som är tillämplig på arvet i dess helhet. Omfattningen av denna lag preciseras i artikel 23.2 i förordning nr 650/2012. Av artikel 23.2 e i förordning nr 650/2012 framgår att den lag som anvisas enligt artiklarna 21 eller 22 i denna förordning ska fastställa överföring av de tillgångar, rättigheter och förpliktelser som utgör kvarlåtenskapen till arvingar och eventuella testamentstagare, däribland villkor för och rättsverkningar av accept av eller avstående från arv eller legat. Av denna bestämmelse framgår emellertid inte att frågor rörande fastställandet om huruvida vissa tillgångar ingår i arvlåtarens kvarlåtenskap omfattas av den lag som är tillämplig på arvet i dess helhet.
86.      En sådan lösning bör inte komma som någon överraskning. Enligt artikel 1.1 är förordning nr 650/2012 tillämplig på arv efter avliden. I artikel 3.1 a anges för tillämpningen av förordningen att arv omfattar alla former av överföring av tillgångar, rättigheter och skyldigheter efter dödsfall, oavsett om det rör sig om ett testamentariskt förordnande om kvarlåtenskap eller om arv enligt den legala arvsordningen. I den lag som är tillämplig på arvet i dess helhet fastställs således reglerna för överföring av tillgångar ur kvarlåtenskapen till arvlåtarens rättsinnehavare. Frågan huruvida berörda tillgångar ingår i kvarlåtenskapen omfattas inte av den lag som är tillämplig på arvet i dess helhet och omfattas inte av det område som avses i förordning nr 650/2012. Detta bekräftas entydigt av ovannämnda skäl 71 i förordningen. I det skälet anges att bevisverkan av det europeiska arvsintygets bevisvärde inte bör utvidgas till uppgifter som inte omfattas av denna förordning, till exempel frågan om huruvida en viss tillgång tillhörde den avlidne.
87.      Vid universalsuccession skulle en bekräftelse av att den berörda tillgången ingår i kvarlåtenskapen vara detsamma som att fastställa att den berörda tillgången tillhörde den avlidne. Det skulle således i huvudsak röra sig om handlingar för vilka unionslagstiftaren, i skäl 71 i förordning nr 650/2012, uttryckligen har angett att de inte omfattas av bestämmelserna i denna förordning. Fastställandet av huruvida vissa tillgångar ingår i kvarlåtenskapen omfattas således inte av behörigheten för den utfärdande myndigheten för europeiska arvsintyg, eftersom det går utöver de frågor som regleras av den lag som är tillämplig på arvet eller en annan lag som är tillämplig på vissa delar av det, i den mening som avses i artikel 67 i förordning nr 650/2012.
88.      Så är inte fallet vid singularsuccession, där det är nödvändigt att fastställa den tillgång som arvet avser. Om den tillgång som ingår i kvarlåtenskapen som är föremål för succession inte preciseras kan inte den befogenhet som arvingen har förvärvat genom arv fastställas.
c)      Bestämmelser om förfarandet för utfärdande av ett europeiskt arvsintyg
89.      En bedömning av de bestämmelser i förordning nr 650/2012 som reglerar förfarandet för utfärdande av europeiska arvsintyg talar också för att det av bestämmelserna i förordningen inte framgår att tillgångarna i kvarlåtenskapen ska anges i det europeiska arvsintyget vid universalsuccession.
90.      Detta förfarande regleras i artikel 66 i förordning nr 650/2012. Det är ett ansökningsförfarande och den utfärdande myndighetens uppgift är att kontrollera den information och de förklaringar samt handlingar samt annan bevisning som sökanden tillhandahåller. I denna artikel villkoras den utfärdande myndighetens befogenheter två gånger (i punkt 1 andra meningen och i punkt 3) (att självmant göra utredningar och krav på att förklaringar avges under ed) av omfattningen av de befogenheter som föreskrivs i nationell rätt.
91.      Förfarandet för utfärdande av ett europeiskt arvsintyg har således inte harmoniserats fullt ut. Om det i nationell rätt inte föreskrivs att åtgärder ska vidtas på eget initiativ eller någon möjlighet att avge förklaringar under ed för att fastställa huruvida en tillgång ingår i kvarlåtenskapen, innebär detta att den utfärdande myndigheten endast kan kontrollera sökandens påståenden och de handlingar som denne har tillhandahållit. Om sökanden i en sådan situation begär bekräftelse av arvingens rätt till tillgångar i kvarlåtenskapen som är belägna i en annan medlemsstat och som omfattas av universalsuccession, har den utfärdande myndigheten endast till uppgift att bedöma de handlingar som sökanden tillhandahållit.
92.      Ett sådant förfarande är onödigt, tidskrävande, kostsamt och ineffektivt vid universalsuccession.
93.      För det första är det onödigt, eftersom den utfärdande myndighetens kontroll av huruvida en tillgång ingår i kvarlåtenskapen är överflödig, då det framgår av den lagstiftning som är tillämplig på arvet att arvingen har ärvt en del i kvarlåtenskapen, vilket redan framgår av innehållet i det europeiska arvsintyget. Bevisning om att arvlåtaren har rätt till en viss tillgång innebär, i brist på specifika uppgifter som utgör skäl för att dra andra slutsatser, att rättigheterna till denna tillgång har överförts till arvingarna i de andelar som anges i det europeiska arvsintyget. Enbart en inskrivning av tillgången ur kvarlåtenskapen i det europeiska arvsintyget är härvid överflödig, eftersom det europeiska arvsintygets bevisvärde inte utvidgas till att omfatta tillgångens tillhörighet till kvarlåtenskapen. I förordningen föreskrivs inte att inskrivningen leder till en presumtion om att en tillgång ingår i kvarlåtenskapen.
94.      För det andra är det tidskrävande och kostsamt, eftersom det kräver fastställanden med stöd av utländsk lagstiftning och handlingar, att kopior införskaffas och att handlingarna eventuellt bestyrks, och ofta även att de översätts till det officiella språket hos den myndighet som utfärdar europeiska arvsintyg. Den utfärdande myndigheten skulle vara tvungen att fastställa om de handlingar som tillhandahållits för kontroll är äkta och om de bevisar att en tillgång ingår i kvarlåtenskapen. Detta kräver en analys av utländsk rätt och, eventuellt även, samråd med myndigheterna i en annan medlemsstat.(40) I det senare fallet kan man räkna med att översättningar kommer att behövas till en annan medlemsstats officiella språk. För att den utfärdande myndigheten ska kunna göra denna bedömning skulle den sökande dessutom vara tvungen att stå för kostnaderna för att skaffa kopior av relevanta handlingar i den medlemsstat där fastigheten är belägen, och om dessa är avfattade på ett annat språk än det officiella språket hos den utfärdande myndigheten, skulle sökanden vara tvungen att översätta dem till det sistnämnda språket och därefter översätta den erhållna kopian av det europeiska arvsintyget till det officiella språket i den medlemsstat där fastigheten är belägen.
95.      För det tredje är det ineffektivt, eftersom i alla fall där fastställandet ska grunda sig på kopior av handlingar som utfärdats av registreringsmyndigheten, ska relevanta fastställanden om huruvida en tillgång ingår i kvarlåtenskapen göras på grundval av information som finns hos myndigheten, vilken å ena sidan är källan till informationen om tillgångarna i kvarlåtenskapen som är registrerade i det register som förs (genom att relevanta kopior utfärdas som ska överlämnas till den utfärdande myndigheten), och å andra sidan är mottagare av den information som den själv genererat som finns i det europeiska arvsintyget efter att det översatts två gånger (efter det att en ansökan om registrering av arvingens rättigheter i registret på grundval av det europeiska arvsintyget mottagits). Bekräftelsen av en kopia från registreringsmyndigheten av den myndighet som utfärdar det europeiska arvsintyget, så att registreringsmyndigheten kan notera ägarbytet av den registrerade tillgången, verkar i denna situation vara en konst för konstens skull. Samtidigt ger detta ingen garanti för inskrivning i registret. Det ankommer således på registreringsmyndigheten att göra en slutgiltig bedömning av huruvida alla uppgifter som angetts är fullständiga och korrekta med avseende på kraven i registreringslagstiftningen, vilket unionslagstiftaren för övrigt har understrukit i skäl 18 i förordning nr 650/2012. Detta kan innebära att det utfärdade europeiska arvsintyget kan komma att behöva ändras med hänsyn till registreringsmyndigheternas krav.(41)
d)      Konsekvenserna av den föreslagna tolkningen
96.      Den tolkning enligt vilken det av bestämmelserna i förordning nr 650/2012 inte framgår att det vid universalsuccession är nödvändigt att i det europeiska arvsintyget ange tillgångarna i kvarlåtenskapen kan naturligtvis kritiseras för att den inte tar hänsyn till syftet med det europeiska arvsintyget och dess funktion som handling som utgör underlag för registrering av arvingarnas rättigheter i fastighetsregistret i en annan medlemsstat.
97.      För det första vill jag påpeka att det inte förhåller sig på så sätt att alla medlemsstater har en registreringslagstiftning som kräver att arvingens rättigheter ska vara registrerade i det register där den ärvda fastigheten är registrerad för att fastigheten ska anges i det europeiska arvsintyget.(42) Den föreslagna tolkningen medför ingen annan bedömning när det gäller det europeiska arvsintygets effektivitet i dessa stater.
98.      För det andra vill jag påminna om att det av domen i målet Registrų centras framgår att avsaknaden av uppgifter om den fasta egendomen i det europeiska arvsintyget inte påverkar intygets giltighet, som sådant, vad gäller de övriga uppgifter som intyget styrker, såsom arvingars ställning,(43) och av skäl 18 i förordning nr 650/2012 framgår det att det bör vara möjligt att komplettera de uppgifter som krävs enligt de bestämmelser som reglerar registreringen genom att arvingarna tillhandahåller ytterligare uppgifter eller handlingar. Den tjeckiska lagstiftaren har för övrigt anpassat sig till de riktlinjer som följer av sistnämnda skäl genom att föreskriva en möjlighet för arvingarna att avge en förklaring som kompletterar de uppgifter vars avsaknad i det europeiska arvsintyget inte gör det möjligt att skriva in dem enbart på grundval av detta arvsintyg.(44)
99.      Den föreslagna tolkningen innebär således inte att det europeiska arvsintyget inte är giltigt som handling som utgör underlag för inskrivning i registret. Den bör emellertid bidra till att öka säkerheten i rättsförhållanden.
100. För det första bekräftar den gränserna för behörigheten för den myndighet som utfärdar det europeiska arvsintyget i egenskap av behörig myndighet att intyga de omständigheter som följer av den lag som är tillämplig på arvet och som är relevanta med avseende på de rättsverkningar av det europeiska arvsintyget som avses i artikel 69 i förordning nr 650/2012. Inskrivning i det europeiska arvsintyget av uppgifter om tillgångar i kvarlåtenskapen vid universalsuccession kan samtidigt felaktigt få de personer för vilka det europeiska arvsintyget kommer att visas att tro att det även utgör ett officiellt intyg om att en viss tillgång ingår i kvarlåtenskapen, vilket det europeiska arvsintyget emellertid inte intygar.(45)
101. För det andra gör den föreslagna tolkningen det möjligt att undvika risken för ett felaktigt eller oriktigt intygande av omständigheter som den myndighet som utfärdar det europeiska arvsintyget i en medlemsstat, vars lagstiftning inte föreskriver liknande åtgärder vid intygandet av arvsrättigheter, inte är förberedd på och inte har lämpliga verktyg och kunskaper att hantera.
102. För det tredje belastas inte det europeiska arvsintyget, vilket används i rättsliga transaktioner och som i sig är ett omfattande dokument, med onödiga uppgifter, vars införande kan ge upphov till olika tvivel hos tredje man. Jag anser särskilt att införandet av uppgifter om vissa tillgångar ur kvarlåtenskapen som överförts genom universalsuccession kan ge upphov till tvivel hos tredje man vad gäller betydelsen av att andra tillgångar ur kvarlåtenskapen inte anges i det europeiska arvsintyget. Jag befarar att tredje man kan göra vissa transaktioner med arvingar som är innehavare av ett europeiskt arvsintyg beroende av att det europeiska arvsintyget innehåller information om andra tillgångar ur kvarlåtenskapen som är relevanta med avseende på den berörda transaktionen. Detta kan medföra att det europeiska arvsintyget kan behöva kompletteras flera gånger.
103. Det ska i detta hänseende påpekas att vid en överföring av arvet genom universalsuccession till mer än en person bör angivandet av information om en tillgång som ingår i arvet, medföra att det i punkt 10 i bilaga IV till formuläret för europeiska arvsintyg, anges exakta uppgifter om begränsningar av möjligheten att förfoga över delar av denna tillgång. Av artikel 69.2 i förordning nr 650/2102 framgår att det antas att arvingarna har de rättigheter eller befogenheter som anges i det europeiska arvsintyget utan några andra villkor för och/eller inskränkningar än de som uttryckligen anges i arvsintyget. Vid universalsuccession är emellertid medarvingarnas befogenheter att förfoga över tillgångarna i kvarlåtenskapen före en uppdelning av kvarlåtenskapen ofta begränsad.(46) I ett sådant fall skulle det vara nödvändigt, jämte information om tillgången i kvarlåtenskapen eller om andelen i denna tillgång anges, att i det europeiska arvsintyget inkludera uppgifter om de begränsningar av möjligheten att förfoga över tillgången i kvarlåtenskapen som följer av den lag som är tillämplig på arvet. I annat fall kommer det europeiska arvsintyget att vara vilseledande i fråga om omfattningen av arvingens befogenheter enligt sistnämnda lag.
e)      Svar på frågorna
104. Mot bakgrund av det ovan anförda anser jag att artikel 68 led l i förordning nr 650/2012 ska tolkas så, att den myndighet som utfärdar europeiska arvsintyg inte är skyldig att, på sökandens begäran, vid övergång av arv genom universalsuccession ange uppgifter i arvsintyget om en fastighet som ingår i kvarlåtenskapen som är belägen i en annan medlemsstat. Detta gäller oberoende av de krav som föreskrivs i registreringslagstiftningen i den medlemsstat där fastigheten är belägen för de handlingar som utgör underlag för inskrivningen i fastighetsregistret.
4.      Huruvida det är möjligt att göra en annan tolkning än den som föreslagits
105. Sökandena i målet vid den nationella domstolen, den tjeckiska och den spanska regeringen samt kommissionen har föreslagit en annan tolkning av artikel 68 led l i förordning nr 650/2012 än den som angetts ovan.(47) De anser att syftet med förordningen och det europeiska arvsintyget talar för att information om den fastighet som ingår i arvet ska skrivas in i det europeiska arvsintyget om detta gör det möjligt att fullgöra kraven i registreringslagstiftningen och göra en inskrivning i det register där den är registrerad. I annat fall kommer det europeiska arvsintyg som utfärdats inte att fylla sin funktion.
106. Jag har redan ovan pekat på de negativa konsekvenserna av en sådan tolkning för att genomföra förfarandet för utfärdande av ett europeiskt arvsintyg på ett smidigt, snabbt och effektivt sätt.(48) Jag vill understryka att en sådan tolkning försätter de utfärdande myndigheterna i de medlemsstater vars förfaranderegler inte föreskriver att det i ett liknande förfarande ska bekräftas att vissa tillgångar ingår kvarlåtenskapen eller, rent allmänt, att en inventarieförteckning ska upprättas, i en särskilt svår situation. De ska bekräfta arvingens äganderätt eller andra rättigheter till en viss tillgång i kvarlåtenskapen, varvid de agerar i ett processuellt vakuum, det vill säga enligt ej fastställda regler, samt på grundval av
utländska sakrättsliga regler och handlingar som upprättats i en annan medlemsstat. Intyget rör dessutom omständigheter som inte ska intygas i det europeiska arvsintyget.
107. Om domstolen emellertid skulle anse att dessa argument är irrelevanta och följa den tolkning av artikel 68 led l i förordning nr 650/2012 som förespråkats av sökandena i målet vid den nationella domstolen, den tjeckiska och den spanska regeringen samt kommissionen, ska den hänskjutande domstolens första fråga besvaras jakande och den andra nekande.
108. Av domen Registrų centras framgår att avsaknaden i det europeiska arvsintyget av den uppgift om den fasta egendomen som krävs enligt registreringsrätten i den medlemsstat där den fastighet som ärvts är belägen utgör ett tillräckligt skäl för att avslå ansökan om registrering av arvingens rättigheter, om det är den enda handling som ingetts till stöd för ansökan.(49) Om den avgörande faktorn för tolkningen är uppnåendet av det eftersträvade syftet, nämligen att arvingens rättigheter registreras i det register som förs i den medlemsstat där den fastighet som ärvts är belägen, och registreringen i detta register villkoras av att information om den ärvda fastigheten skrivs in i det europeiska arvsintyget, då ska den utfärdande myndigheten skriva in den information som krävs, även vid förvärv av rättigheter till en tillgång när arvet övergår genom universalsuccession.
109. I ett sådant fall bör den hänskjutande domstolens tredje fråga prövas separat.
110. Denna fråga grundar sig på antagandet att det i förevarande fall enligt 69 § 6 i förordningen om fastighetsregister är möjligt att registrera arvingarna i det fastighetsregister som förs i Tjeckien på grundval av det europeiska arvsintyg som inte innehåller någon information om den fastighet som ärvts. Vid första anblicken gör denna bestämmelse det möjligt att komplettera det europeiska arvsintyg som inte innehåller alla de uppgifter som krävs om den fastighet som ärvts genom att avge en förklaring som innehåller dessa uppgifter. Därav frågan huruvida det även i en sådan situation är nödvändigt att i det europeiska arvsintyget skriva in uppgifter om att fastigheten ärvts.
111. Av de skriftliga yttranden som sökandena i målet vid den nationella domstolen och kommissionen lämnat framgår att detta antagande är felaktigt. De har hävdat att sökandena i det nationella målet i förevarande fall inte skulle kunna utnyttja den möjlighet som föreskrivs i nämnda bestämmelse, eftersom de är rättsinnehavare till en arvinge som är inskriven i fastighetsregistret och den förklaring som föreskrivs i denna artikel kan endast avges av dess direkta rättsinnehavare, det vill säga av arvlåtarens avlidna maka.
112. Det finns ingen grund eller möjlighet att bestrida dessa påståenden. Eftersom det i förevarande fall inte är möjligt att registrera arvingarnas rättigheter i registret enligt 69 § 6 i förordningen om fastighetsregistret, är den fråga som bygger på antagandet att detta är möjligt en hypotetisk fråga och kan därför inte tas upp till sakprövning.(50)
113. För det fall domstolen inte delar denna bedömning kommer jag emellertid att behandla den kortfattat.
114. Av artikel 68 i förordning nr 650/2012 framgår att det europeiska arvsintyget ska innehålla specifik information i den utsträckning som behövs för det ändamål som arvsintyget utfärdas för. Det kan på den grunden hävdas att eftersom det europeiska arvsintyget inte måste innehålla information om fastigheten med hänsyn till syftet att arvingarnas rättigheter ska skrivas in i fastighetsregistret, då denna inskrivning kan ske efter det att en kompletterande förklaring har avgetts, så kan inskrivning av denna information i det europeiska arvsintyget nekas, eftersom den inte behövs för det ändamål som arvsintyget utfärdas för.
115. Jag anser att om det av registreringslagstiftningen på den ort där den ärvda fastigheten är belägen entydigt framgår att det inte är nödvändigt att i det europeiska arvsregistret skriva in uppgifter om den ärvda fastigheten för registreringen i det register som förs i den medlemsstat där den ärvda fastigheten är belägen, har den utfärdande myndigheten underlag för att vägra att registrera denna information med hänvisning till artikel 68 i förordning nr 650/2012. Denna information skulle nämligen inte behövas för det ändamål som det europeiska arvsintyget utfärdas för.
116. Den utfärdande myndigheten bör dock vara säker på att sådan information faktiskt inte behövs. Om registreringslagstiftningen föreskriver en skyldighet att som underlag för registreringen inge en handling som innehåller relevant information, och samtidigt föreskriver undantag från denna skyldighet för europeiska arvsintyg, bör inskrivning av informationen i det europeiska arvsintyget endast vägras om det inte råder några tvivel om att villkoren för tillämpningen av detta undantag kan vara uppfyllda i det aktuella fallet.
117. Mot bakgrund av det ovan anförda anser jag att för det fall artikel 68 led l i förordning nr 650/2012 ska tolkas på ett annat sätt än vad jag föreslår och den tredje frågan ska anses kunna tas upp till sakprövning, ska den besvaras så, att den utfärdande myndigheten inte är skyldig att i det europeiska arvsintyg som utfärdats skriva in uppgifter om den fastighet som ärvts om det i registreringslagstiftningen i den medlemsstat där fastigheten är belägen föreskrivs en möjlighet att registrera arvingarnas rättigheter i registret på grundval av det europeiska arvsintyg som inte innehåller denna information när vissa villkor är uppfyllda, såsom att en förklaring har ingetts som innehåller den information som saknas eller att vissa handlingar har ingetts, dock under förutsättning att det objektivt sett är möjligt att dessa villkor uppfylls av arvingarna.
V.      Förslag till avgörande
118. Mot bakgrund av det ovan anförda föreslår jag att domstolen besvarar den första, den andra och den tredje tolkningsfrågan från Bundesgerichtshof (Federala högsta domstolen, Tyskland) på följande sätt:
Artikel 68 led 1 i Europaparlamentets och rådets förordning (EU) nr 650/2012 av den 4 juli 2012 om behörighet, tillämplig lag, erkännande och verkställighet av domar samt godkännande och verkställighet av officiella handlingar i samband med arv och om inrättandet av ett europeiskt arvsintyg
ska tolkas så,
att den myndighet som utfärdar europeiska arvsintyg inte är skyldig att på sökandens begäran skriva in uppgifter om en fastighet som ingår i kvarlåtenskapen som är belägen i en annan medlemsstat när arvet övergår genom universalsuccession. Detta gäller oberoende av de krav som ställs i registreringslagstiftningen i den medlemsstat där den ärvda fastigheten är belägen vad avser de handlingar som ska utgöra underlag för registreringar i fastighetsregistret.
1      Originalspråk: polska.
i      Förevarande mål har getts ett fiktivt namn. Detta namn är inte någon av rättegångsdeltagarnas verkliga namn.
2      Europaparlamentets och rådets förordning av den 4 juli 2012 om behörighet, tillämplig lag, erkännande och verkställighet av domar samt godkännande och verkställighet av officiella handlingar i samband med arv och om inrättandet av ett europeiskt arvsintyg.
3      Mitt förslag till avgörande i målet Registrų centras m.fl. (C‑354/21, EU:C:2022:587) (nedan kallat förslag till avgörande i målet Registrų centras).
4      Se, särskilt, punkterna 52–61 i mitt förslag till avgörande i målet Registrų centras.
5      Dom av den 9 mars 2023, Registrų centras (C‑354/21, EU:C:2023:184) (nedan kallad domen i målet Registrų centras).
6      Den tolkningsfråga som ställdes i det målet avsåg inte skyldigheterna för den myndighet som utfärdar europeiska arvsintyg, utan skyldigheterna för den registreringsmyndighet som hade att pröva en ansökan om registrering av arvingens rättigheter i registret på grundval av det europeiska arvsintyget som inte innehöll den information om den fasta egendom som ärvts som behövdes enligt registreringslagstiftningen.
7      Kommissionens genomförandeförordning av den 9 december 2014 om införande av de formulär som avses i Europaparlamentets och rådets förordning (EU) nr 650/2012 om behörighet, tillämplig lag, erkännande och verkställighet av domar samt godkännande och verkställighet av officiella handlingar i samband med arv och om inrättandet av ett europeiskt arvsintyg (EUT L 359, 2014, s. 30).
8      Den franska versionen av fotnot 13 innehåller inte denna mening.
9      Detta preciseras inte i begäran om förhandsavgörande men i avsaknad av information drar jag slutsatsen att den nationella domstolarna har gjort bedömningen att ett testamente med ett sådant innehåll är giltigt enligt arvsrätten.
10      Dom av den 23 januari 2025, Albausy (C‑187/23, EU:C:2025:34).
11      Dom av den 23 januari 2025, Albausy (C‑187/23, EU:C:2025:34, punkterna 66 och 67).
12      Se,
i synnerhet, dom av den 16 december 2008, Cartesio (C‑210/06, EU:C:2008:723, punkterna 57–59 och punkt 63).
13      Dom av den 12 oktober 2017, Kubicka (C‑218/16, EU:C:2017:755, punkt 56).
14      Och även, såsom framgår av artikel 63.1 i förordning nr 650/2012, testamentstagare som har direkta rättigheter i arvet, och testamentsexekutorer eller boutredningsmän. I det följande kommer jag endast att hänvisa till arvingar. Mina anmärkningar kommer i tillämpliga delar även att gälla testamentstagare som har direkta rättigheter i arvet.
15      Se punkterna 39–46 i mitt förslag till avgörande i målet Registrų centras om europeiska arvsintyg i systematiken i förordning nr 650/2012.
16      Punkt 51 i domen Registrų centras.
17      Punkt 52 i domen Registrų centras.
18      För det första ska europeiska arvsintyg enligt artikel 62.1 i förordning nr 650/2012
utfärdas för användning i en annan medlemsstat. För det andra föreskrivs i artikel 62.3 i denna förordning att det har de verkningar som anges i denna förordning i den medlemsstat där den utfärdande myndigheten är belägen.
19      Punkt 40 i domen Registrų centras
och där angiven rättspraxis).
20      Detta utesluter inte att nationella bestämmelser antas som reglerar vissa frågor som inte regleras i unionsrätten.
21      Jag erinrar om att Irland och Danmark inte tillämpar förordning nr 650/2012 (se skälen 82 och 83 i förordningen). I det följande kommer jag, för enkelhetens skull, vad gäller det territoriella tillämpningsområdet för förordning nr 650/2012, med de medlemsstater som tillämpar förordning nr 650/2012 i åtanke, att hänvisa till unionen och unionens medlemsstater.
22      Dom av den 17 januari 2019, Brisch (C‑102/18, EU:C:2019:34, punkt 30).
23      Se, exempelvis, dom av den 1 mars 2018, Mahnkopf (C‑558/16, EU:C:2018:138, punkterna 38–44), vad gäller kvalificeringen mot bakgrund av bestämmelserna i förordning nr 650/2012 om sättet för att redovisa överlevande makens andel i det europeiska arvsintyget på grundval av makars förmögenhetsförhållanden enligt 1371 § punkt 1 BGB.
24      I artikel 20 i förordning 650/2012 föreskrivs att den lag som anges i denna förordning ska tillämpas oavsett om det är en medlemsstats lag eller inte.
25      Detta är emellertid inte omöjligt. Bortsett från situationen där ett europeiskt arvsintyg används i den medlemsstat där det utfärdats (se fotnot 18 ovan i förevarande förslag till avgörande) kan man tänka sig att ett europeiskt arvsintyg, till följd av att arvlåtaren har valt arvsrätten i det land där den fastighet som ingår i arvet är belägen som tillämplig lag, kommer att styrka omständigheter som fastställts på grundval av rätten i det land där egendomen är belägen och inte på grundval av lagstiftningen på den ort där den fastigheten är belägen och inte på grundval av lagstiftningen i den medlemsstat där den utfärdande myndigheten är belägen.
26      I motsats till formuläret för ansökan om europeiskt arvsintyg som utgör bilaga 4 till genomförandeförordning nr 1329/2014, i vilket det föreskrivs en separat rubrik för att ange det mål som motiverar utfärdandet av det europeiska arvsintyget.
27      Dom av den 1 juli 2021, Vorarlberger Landes- und Hypotheken-Bank (C‑301/20, EU:C:2021:528, punkt 21).
28      Dom av den 1 juli 2021, Vorarlberger Landes- und Hypotheken-Bank (C‑301/20, EU:C:2021:528, punkt 42).
29      Se särskilt den spanska (”la atribución de uno o varios bienes concretos”), den tyska (”die Zuweisung eines bestimmten Vermögenswerts oder bestimmter Vermögenswerte”), den engelska (”the attribution of a specific asset or specific assets”), den franska (”l’attribution d’un bien déterminé ou de plusieurs biens déterminés”), den italienska (”l’attribuzione di uno o più beni determinati”), och den portugisiska (”A atribuição de um bem ou bens determinados específicos”) språkversionen.
30      Spanska ”atribución”, tyska ”Zuweisung”, engelska ”attribution”, franska ”attribution”, italienska ”attribuzione”, och portugisiska ”atribuição”.
31      Detta innebär emellertid inte nödvändigtvis att det föreligger en motsägelse mellan dessa båda bestämmelser. Förteckningen över de mål som eftersträvas med det europeiska arvsintyget i artikel 63.2 i förordning nr 650/2012 är inte uttömmande, vilket framgår av användningen av uttrycket ”i synnerhet” i den första delen av denna bestämmelse (se punkt 62 i förevarande förslag till avgörande).
32      Se exempelvis den spanska (”a cada heredero determinado”), den tyska (”einem bestimmten Erben”), den engelska (”for any given heir”), den franska (”à un héritier déterminé”), den italienska (”a ogni erede”) och den portugisiska (”um determinado herdeiro”) språkversionen.
33      Se M. Margoński, Europejskie poświadczenie spadkowe, Wolters Kluwer, Warszawa, 2022, s. 429.
34      Se A. Bonomi, P. Wautelet, Article 68. - Contenu du certificat, i: Le droit européen des successions
, 2:aupplagan, Bruxelles, Bruylant, 2016, s. 861, Ch. Budzikiewicz, Contents of the Certificate, i: A.-L. Calvo Caravaca, A. Davì, H-P. Mansel, (utg.), The EU Succession Regulation: A Commentary, Cambridge, Cambridge University Press, 2016, s. 763, M. Semelová, Praktische Probleme mit dem (deutschen) Europäischen Nachlasszeugnis in der Tschechischen Republik, Zeitschrift für das Privatrecht der Europäischen Union (GPR), 2018, nr 4, s. 201.
35      Tidigare innehöll polsk arvsrätt särskilda bestämmelser om arv av jordbruksföretag. I praktiken innehöll många av domstolarnas avgöranden, varigenom arvets verkningar bekräftades, ett separat beslut om överföring av arvet och ett separat beslut om arv av ett jordbruksföretag.
36      Detta gäller i synnerhet inte för den typ av testamentariska förordnanden där testatorn förpliktar sin arvinge att överföra en viss sak eller en viss rättighet till legatarien. I det fallet är överföringen av en tillgång i arvet till en viss arvinge, som också är testamentstagare, först resultatet av ett förordnande och inte av inledandet av arvsförfarandet.
37      Se, för ett motsvarande synsätt, G. Alonso Landeta, Artículo 68. El contenido del certificado sucesorio, i: J.L. Iglesias Buigues, G. Pallao Moreno (dir.), Sucesiones internacionales. Comentarios al Reglamento (UE) 650/2012, Valencia, Tirant lo Blanch, 2015, sidorna 542–543.
38      Enligt förklaringen till formuläret för det europeiska arvsintyget är de obligatoriska rubrikerna markerade med en asterisk. En sådan asterisk förekommer varken vid punkt 8 eller
punkt 9 i bilaga IV till formuläret för det europeiska arvsintyget.
39      Undantag är ovannämnda artikel 30 i denna förordning, i vilken det föreskrivs att lagen i den stat där fast egendom, vissa företag eller andra särskilda kategorier av tillgångar är belägna som fastställer begränsningar för eller påverkar arvet med avseende på dessa tillgångar, ska tillämpas på arvet i den utsträckning dessa regler enligt lagen i den staten är tillämpliga oavsett vilken lag som är tillämplig på arvet.
40      Jag vill i detta sammanhang påpeka att de nationella fastighetsregistren kan fungera enligt olika regler och att de uppgifter som finns i dessa kan ha olika bevisvärde. Förutom det system med fastighetsregister, som innehåller uppgifter om äganderätten till fast egendom, som förekommer i Tyskland, Österrike eller Polen, finns det i vissa stater, såsom Belgien, Frankrike och Portugal, system för registrering av rättsakter avseende fast egendom som inbegriper alla handlingar som rör den fasta egendomen i fråga utan information om dess nuvarande rättsliga ställning, som ger upphov till vissa presumtioner (ett officiellt intygande). När det gäller sådana register kan det vara vanskligt att fastställa det aktuella rättsförhållandet för fastigheten (L. M. Martínez Velencoso, The Land Register in European Law: A Comparative and Economic Analysis, i: L.M. Martínez Velencoso, S. Bailey, A. Pradi (utg.), Transfer of Immovables in European Private Law. The Common Core of European Private Law, Cambridge University Press, Cambridge, 2017, s. 11).
41      Se även, vad gäller liknande krav från andra aktörer, M. Margoński, a.a., s. 428. Författaren har beskrivit de erfarenheter som gjorts av en polsk notarie som varit tvungen att ändra ett europeiskt arvsintyg som redan innehöll information om två bankkonton som arvlåtaren hade i en bank i Luxemburg efter det att en tidigare okänd omständighet uppdagats, nämligen att arvlåtaren även hade placerat pengar i samma bank.
42      Förutom i Tyskland förekommer detta problem inte heller i Polen. Av begäran om förhandsavgörande i förevarande mål framgår också att Oberster Gerichtshof der Republik Österreich (Högsta domstolen i Republiken Österrike) i sitt beslut av den 15 maj 2018 (5 Ob 35/18k, ZEV 2019, 353, punkt 26) slog fast att det inte är nödvändigt att ange den fastighet som ärvts i det europeiska arvsintyget.
43      Punkt 52 i domen Registrų centras.
44      Beträffande möjligheten att tillämpa denna bestämmelse i förevarande mål, se punkterna 110–112 i förevarande förslag till avgörande.
45      Såsom framgår av ovannämnda skäl 71 i förordning nr 650/2012.
46      Jag avser här särskilt till 2033 § 2 BGB, enligt vilken medarvingen inte kan förfoga över en andel i kvarlåtenskapen, och artikel 1036 i kodeks cywilny (den polska civillagen), i vilken det föreskrivs att övergången av en andel i egendom som ingår i kvarlåtenskapen förutsätter samtycke från de övriga arvtagarna, vid äventyr att transaktionen annars förlorar sin verkan i förhållande till arvingarna, om deras rätt till uppdelning av kvarlåtenskapen kränks.
47      Se punkt 71 i förevarande förslag till avgörande.
48      Se punkterna 91–94 i förevarande förslag till avgörande.
49      Punkt 51 i domen Registrų centras.
50      Se, för ett liknande resonemang, dom av den 5 juni 2025, Elektrorazpredelitelni mrezhi Zapad (C‑310/24, EU:C:2025:406, punkt 44).