Preliminär utgåva
FÖRSLAG TILL AVGÖRANDE AV GENERALADVOKAT
TAMARA ĆAPETA
föredraget den 11 september 2025(1)
Mål C‑196/24 [Aucrinde](i)
xx
mot
ww,
yy,
zz,
vv,
ytterligare deltagare i rättegången:
Ministère public
(begäran om förhandsavgörande från Tribunal Judiciaire de Chambéry (Domstolen i Chambéry, Frankrike)
” Begäran om förhandsavgörande – Rättsligt samarbete mellan medlemsstaternas domstolar i mål och ärenden av civil eller kommersiell natur – Bevisupptagning i mål och ärenden av civil eller kommersiell natur – Gravöppning i syfte att fastställa föräldraskap – Genetisk provtagning – Framställning om bevisupptagning som anses strida mot grundläggande nationella rättsprinciper i den anmodade medlemsstaten – Skäl för att vägra verkställa en framställning om bevisupptagning – Konflikt mellan grundläggande rättigheter – En avliden persons mänskliga värdighet – Respekt för privatlivet och familjelivet – Personlig identitet – Rätt att få kännedom om sitt genetiska ursprung ”
I.      Inledning
1.        Genom förevarande begäran om förhandsavgörande har EU-domstolen ombetts att tolka förordning 2020/1783, genom vilken det inrättats ett rättsligt samarbete i fråga om bevisupptagning i mål och ärenden av civil och kommersiell natur.(2)
2.        Närmare bestämt uppmanas EU-domstolen att för första gången bedöma huruvida nationella rättsregler, som enligt nationell rätt anses utgöra tvingande rätt, kan anföras som grund för att vägra att verkställa en framställning om bevisupptagning som en domstol i en medlemsstat (den ansökande domstolen) har översänt till en domstol i en annan medlemsstat (den anmodade domstolen).
3.        De frågor som ställts till EU-domstolen i förevarande mål har uppkommit inom ramen för ett rättsligt förfarande som inletts vid Tribunale [civile] di Genova (Tvistemålsdomstolen i Genua) i syfte att fastställa faderskapet för käranden. Tribunale [civile] di Genova (Tvistemålsdomstolen i Genua) har därför med stöd av förordning 2020/1783 anmodat Tribunal Judiciaire de Chambéry (Domstolen i Chambéry, Frankrike), som är den hänskjutande domstolen, att ta upp bevisning i syfte att fullborda det genetiska sakkunnigutlåtande som krävs för att fastställa faderskapet. Denna framställning ska verkställas genom att den förmodade faderns grav, som finns i Frankrike, öppnas och det prov som krävs för att hans genetiska fingeravtryck ska kunna fastställas tas från hans kvarlevor.
II.    Relevant unionslagstiftning
Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna
4.        Artikel 1, med rubriken ”Människans värdighet”, har följande lydelse:
”Människans värdighet är okränkbar. Den ska respekteras och skyddas.”
5.        Artikel 7, med rubriken ”Respekt för privatlivet och familjelivet”, föreskriver följande:
”Var och en har rätt till respekt för sitt privatliv och familjeliv, sin bostad och sina kommunikationer.”
Förordning 2020/1783
6.        Artikel 1 definierar tillämpningsområdet för förordning 2020/1783. Den skiljer mellan indirekt bevisupptagning, i artikel 1.1 a, och direkt bevisupptagning, i artikel 1.1 b. Bestämmelsen har följande lydelse:
”’1.
Denna förordning är tillämplig i mål och ärenden av civil eller kommersiell natur, när en domstol i en medlemsstat, i enlighet med den medlemsstatens rätt
a)      anmodar den behöriga domstolen i en annan medlemsstat att ta upp bevis, eller
b)      begär att få ta upp bevis direkt i en annan medlemsstat.
…”
7.        Artikel 12 i förordning 2020/1783 innehåller allmänna bestämmelser om verkställighet av en framställning om indirekt bevisupptagning enligt artikel 1.1 a i förordningen. De relevanta delarna av artikel 12 stadgar följande:
”1.      Den anmodade domstolen ska verkställa framställningen utan dröjsmål och senast inom 90 dagar från det att framställningen kommit in.
2.      Den anmodade domstolen ska verkställa framställningen enligt sin nationella rätt.
3.      Den ansökande domstolen kan, med användande av formulär A i bilaga I, begära att framställningen verkställs i enlighet med ett särskilt förfarande som föreskrivs i dess nationella rätt. Den anmodade domstolen ska verkställa begäran i enlighet med det särskilda förfarandet, såvida inte detta skulle vara oförenligt med dess nationella rätt eller den inte kan göra detta på grund av betydande praktiska svårigheter. Om den anmodade domstolen inte tillmötesgår begäran att framställningen ska verkställas i enlighet med ett särskilt förfarande, ska den informera den ansökande domstolen om detta med användande av formulär H i bilaga I.1.
…”
8.        Artikel 16 i förordningen räknar upp de giltiga skälen för att vägra att verkställa framställningar om indirekt bevisupptagning enligt artikel 1.1 a i förordningen.
Artikel 16.1 rör enbart framställningar om hörande av en person, vilket inte är relevant i förevarande fall, medan artikel 16.2 stadgar följande:
”2.      Verkställighet av en framställning kan, utöver de skäl som anges i punkt 1, endast vägras om ett eller flera av följande skäl föreligger
a)      framställningen omfattas inte av denna förordnings tillämpningsområde,
b)      verkställighet av en framställning omfattas inte av domstolens behörighet enligt rätten i den medlemsstat där den anmodade domstolen är belägen,
c)      den ansökande domstolen följer inte den anmodade domstolens uppmaning att komplettera framställningen om bevisupptagning enligt artikel 10 inom 30 dagar från det att den anmodade domstolen begärde detta, eller
d)      säkerhet eller förskott som begärts enligt artikel 22.3 ställs respektive utges inte inom 60 dagar från det att den anmodade domstolen begärde säkerheten eller förskottet.”
9.        Artikel 19 i förordning rör framställningar om direkt bevisupptagning enligt artikel 1.1 b i förordningen.
Artikel 19.7 räknar upp de giltiga skälen för att vägra att verkställa en sådan framställning och har följande lydelse:
”7.      Det centrala organet eller den behöriga myndigheten i den anmodade medlemsstaten kan vägra en framställning om direkt bevisupptagning endast om
a)      den inte omfattas av denna förordnings tillämpningsområde,
b)      den inte innehåller alla nödvändiga uppgifter som avses i artikel 5, eller
c)      den direkta bevisupptagning som begärts strider mot grundläggande rättsprinciper i den egna medlemsstaten.”
Förordning nr 1206/2001(3)
10.      Förordning 2020/1783 är en omarbetning av förordning nr 1206/2001.
11.      De relevanta bestämmelserna i förordning nr 1206/2001 – artiklarna 1, 10, 14 och 17 – motsvarar artikel 1, 12, 16 respektive 19 i förordning 2020/1783.
12.      Rättspraxis avseende förordning nr 1206/2001 är därför relevant även för tolkningen av de tillämpliga bestämmelserna i förordning 2020/1783 i förevarande fall.
III. Det nationella målet, tolkningsfrågorna och förfarandet vid EU-domstolen
13.      Käranden i förevarande mål, xx, har väckt talan vid Tribunale di Genova (Tvistemålsdomstolen i Genua) för att få fastställt att aa, som är avliden och ligger begravd i Frankrike, är hans biologiska far.
14.      Käranden har yrkat att nämnda domstol ska i) fastställa att han är utomäktenskaplig son till aa, ii) ge honom rätt att använda sin fars namn och iii) förordna att behörig tjänsteman ska registrera den framtida domen i folkbokföringsregistret när den vunnit laga kraft.
15.      Svarandena i det nationella målet, som är inomäktenskapliga barn till aa, har motsatt sig att genomgå de tester som krävs för att en hematolog ska kunna fastställa huruvida kärandens genetiska uppsättning överensstämmer med svarandenas genetiska uppsättning. De har i stället begärt en genetisk undersökning av sin avlidne fars kvarlevor. Den italienska domstolen har därför förordnat om ett hematologiskt sakkunnigutlåtande och utsett en expert för att göra en genetisk jämförelse mellan käranden och den förmodade faderns kvarlevor efter att hans grav öppnats.
16.      Den 18 november 2022 översände den italienska domstolen, med användande av formulär A i bilaga I till förordning 2020/1783, en framställning till den hänskjutande domstolen i enlighet med denna förordning om att den förmodade faderns grav skulle öppnas.
17.      Enligt den franska civillagen får en domare emellertid inte förordna om gravöppning för att ett genetiskt prov ska kunna tas i syfte att fastställa föräldraskapet, såvida inte den avlidne personen under sin livstid har gett sitt uttryckliga samtycke till detta.
18.      I den relevanta bestämmelsen, artikel 16‑11
i Code civil (den franska civillagen),(4) föreskrivs följande:
”Identifiering av en person med hjälp av hans eller hennes genetiska fingeravtryck får endast begäras
1°      i samband med utredningsåtgärder som vidtas inom ramen för ett domstolsförfarande;
2°      för medicinska eller vetenskapliga forskningsändamål;
3°      i syfte att fastställa identiteten på avlidna personer, när denna är okänd;
4°      på de villkor som anges i artikel L. 2381‑1 i code de la défense [(försvarslagen)];
5°      i syfte att bekämpa dopning, på de villkor som anges i artikel L. 232‑12-2 i code du sport (idrottslagen).
I civilrättsliga ärenden får en sådan identifiering endast begäras i samband med utredningsåtgärder som beslutas av en domstol som har att pröva en talan om antingen fastställande eller bestridande av föräldraskap eller om erhållande eller indragning av ekonomiskt stöd. Den berörda personens uttryckliga samtycke ska ha inhämtats i förväg. Om personen inte har gett sitt uttryckliga samtycke under sin livstid, får ingen identifiering genom genetiska fingeravtryck ske efter dennes död.
…”
19.      Såsom den franska regeringen har anfört utgör dessutom hela det kapitel i den franska civillagen som denna bestämmelse ingår i tvingande rätt i enlighet med artikel 16‑9 i samma lag.
20.      Under dessa omständigheter önskar den hänskjutande domstolen få klarhet i huruvida artikel 12.2 i förordning 2020/1783 ska tolkas så, att den ger en domstol rätt att vägra att verkställa en framställning om bevisupptagning när en sådan begäran anses strida mot de grundläggande rättsprinciperna i den medlemsstat där den anmodade domstolen är belägen.
21.      Den hänskjutande domstolen har noterat att skälen för att vägra tillämpa förordning 2020/1783 är uttömmande förtecknade i artikel 16 i nämnda förordning, och att artikel 12 däri därför inte innehåller några ytterligare skäl för att vägra tillämpa denna förordning. Den hänskjutande domstolen har emellertid även övervägt att en sådan tolkning av artikel 12 skulle kunna innebära att det inte finns något skydd mot framställningar som ska verkställas i enlighet med förfaranden som inte är förenliga med unionsrättsliga normer,(5)särskilt artikel 1 och artikel 7 i Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna (nedan kallad stadgan).
22.      Mot denna bakgrund har den hänskjutande domstolen beslutat att vilandeförklara målet och att ställa följande frågor till EU-domstolen:
”1.      Ska artikel 12 i Europaparlamentets och rådets förordning (EU) nr 2020/1783 av den 25 november 2020 om samarbete mellan medlemsstaternas domstolar i fråga om bevisupptagning i mål och ärenden av civil eller kommersiell natur tolkas så, att en nationell domstol kan vägra att tillämpa denna förordning och vägra att tillmötesgå en framställning från den ansökande staten på den grunden att det förfarande som specificeras i denna framställning strider mot grundläggande nationella rättsprinciper i den anmodade staten, och särskilt mot artikel 16‑11 i civillagen?
2.      Om artikel 12 i Europaparlamentets och rådets förordning (EU) 2020/1783 av den 25 november 2020 om samarbete mellan medlemsstaternas domstolar i fråga om bevisupptagning i mål och ärenden av civil eller kommersiell natur ska anses tillämplig oberoende av nationell rätt, hur ska då artikel 1 (rätten till människans värdighet) och artikel 7 (rätten till respekt för privatlivet) i [Europeiska unionens] stadga om de grundläggande rättigheterna tolkas och hur ska förhållandet mellan dem fastställas vid bedömningen av huruvida en sådan tillämpning av förordningen strider mot nämnda stadga?”
23.      Käranden i det nationella målet, den franska regeringen och kommissionen har inkommit med skriftliga yttranden till EU-domstolen.
24.      Förhandling hölls den 29 april 2025, vid vilken den franska regeringen och kommissionen yttrade sig muntligen.
IV.    Bedömning
A.      Inledande anmärkningar – detaljanalys av tolkningsfrågorna
25.      För att kunna ge EU-domstolen användbar vägledning anser jag det vara nödvändigt att bryta ner tolkningsfrågorna i sina beståndsdelar för att bättre förstå den hänskjutande domstolens överväganden.
26.      Den hänskjutande domstolen har ställt den första frågan för att få klarhet i huruvida den kan vägra att verkställa en framställning som gjorts med stöd av förordning 2020/1783 om genetisk provtagning post mortem på en person som ligger begravd i Frankrike i syfte att fastställa föräldraskapet på den grunden att det enligt den franska civillagen är förbjudet att inhämta sådan bevisning om den berörda personen inte lämnat sitt samtycke medan han eller hon levde.
27.      Enligt denna domstol är det inte möjligt att vägra att verkställa en framställning med stöd av artikel 12 i förordning 2020/1783, eftersom artikel 16 i förordningen innehåller en uttömmande förteckning över skäl till att vägra att verkställa en sådan framställning, och tvingande nationell rätt inte återfinns bland dessa skäl. Den hänskjutande domstolen vill emellertid få klarhet i huruvida ett sådant skäl kan läsas in i artikel 12.2 i förordning 2020/1783.
28.      I sitt yttrande till EU-domstolen gjorde den franska regeringen gällande att den italienska domstolens begäran inte utgör en framställning om indirekt bevisupptagning i den mening som avses i artikel 1.1 a i förordning 2020/1783, vilket innebär att artikel 12 i förordningen inte är relevant i förevarande mål. Enligt denna regering avser denna framställning en begäran om direkt bevisupptagning i den mening som avses i artikel 1.1 b i förordning 2020/1783, vilket innebär att artikel 19 i nämnda förordning är tillämplig. Den första frågan bör enligt denna regering omformuleras så, att den avser en begäran om tolkning av artikel 19 i förordning 2020/1783.
29.      Betydelsen av en sådan tolkning för förevarande mål ligger i möjligheten för den anmodade domstolen att vägra att verkställa en framställning om direkt bevisupptagning om denna direkta bevisupptagning skulle strida mot grundläggande rättsprinciper i den egna medlemsstaten, såsom detta uttrycks i artikel 19.7 c i förordning 2020/1783. Däremot finns ingen motsvarande grund för att vägra att verkställa en framställning om indirekt bevisupptagning.
30.      För att den första frågan ska kunna besvaras är det därför nödvändigt att först bedöma huruvida artikel 12 i förordning 2020/1783 faktiskt är tillämplig i förevarande mål, vilket endast kan vara fallet om den omtvistade framställningen ska anses vara en begäran om indirekt bevisupptagning.
31.      Den hänskjutande domstolens andra fråga är något mer komplicerad. Om det antas att artikel 16‑11
i den franska civillagen inte kan anföras för att vägra att ta genetiska prover post mortem på aa, vill den hänskjutande domstolen därutöver få klarhet i huruvida det skulle strida mot stadgan att verkställa den italienska domstolens framställning. Nämnda domstol har mer specifikt hänvisat till kopplingen mellan artikel 1 och artikel 7 i stadgan. Den hänskjutande domstolen vill således i själva verket få klarhet i hur vilken avvägning som görs enligt stadgan mellan rätten till värdighet för människokroppen efter döden och rätten att få kännedom om sin bakgrund.
32.      Såsom föreslogs vid förhandlingen syftar den andra frågan således i huvudsak till att få klarhet i huruvida den ifrågavarande italienska lagstiftningen, enligt vilken domare kan förordna om genetisk provtagning post mortem i syfte att fastställa föräldraskap oberoende av om den förmodade föräldern gett sitt samtycke på förhand under sin livstid, är förenlig med stadgan.
33.      I begäran om förhandsavgörande har den hänskjutande domstolen emellertid inte ifrågasatt att den ifrågavarande italienska lagstiftningen är förenlig med stadgan. Den hänskjutande domstolen har i stället förklarat att ett svar på den andra frågan skulle hjälpa den att avgöra huruvida artikel 16‑11
i den franska civillagen i sig är förenlig med stadgan.
34.      Frågan om huruvida artikel 16‑11
i den franska civillagen är förenlig med stadgan uppkommer endast om denna bestämmelse kan anföras i förevarande mål för att vägra att verkställa framställningen om bevisupptagning. Det är först när det har fastställts att artikel 16‑11
är tillämplig som man kan bedöma huruvida det skulle vara förenligt med stadgan att tillämpa den. Om den andra frågan skulle besvaras på det sätt som den ställdes, det vill säga under antagande att artiklarna 12.2 och 16 i förordning 2020/1783 utgör hinder för att artikel 16‑11
i den franska civillagen anförs som grund för att vägra att verkställa en framställning om bevisupptagning, skulle frågan om den bestämmelsens förenlighet med stadgan vara hypotetisk, eftersom den inte är tillämplig på omständigheterna i målet.
35.      Jag anser därför att EU-domstolen kan besvara den andra frågan endast om den kan förstås så, att den avser huruvida stadgan ska tolkas på ett sätt som är förenligt med att förordning 2020/1783 tolkas så, att den inte utgör hinder för att den italienska domstolen, under de omständigheter som föreligger i förevarande mål, begär bevisupptagning i form av genetisk provtagning post mortem.
36.      För det fall EU-domstolen skulle besvara den första frågan jakande, och den hänskjutande domstolen därmed kan anföra tvingande nationell rätt som grund för att vägra att verkställa framställningen om bevisupptagning, ska den andra frågan omformuleras. I så fall ska den andra frågan förstås så, att den syftar till att få klarhet i huruvida stadgan ska tolkas så, att den inte utgör hinder för nationella bestämmelser som föreskriver att genetisk provtagning post mortem förutsätter att personen i fråga har gett sitt uttryckliga samtycke under sin livstid.
B.      Den första frågan
37.      Den hänskjutande domstolen har ställt den första frågan för att få klarhet i huruvida artikel 12.2 i förordning 2020/1783 tillåter den att vägra att verkställa en framställning om indirekt bevisupptagning på den grunden att det förfarande som specificeras i nämnda framställning strider mot grundläggande nationella rättsprinciper i den anmodade medlemsstaten.
1.      Indirekt eller direkt bevisupptagning
38.      Den franska regeringen har, såsom redan förklarats, gjort gällande att den italienska domstolens begäran utgör en framställning om direkt bevisupptagning snarare än indirekt bevisupptagning, i vilket fall artikel 12 i förordning 2020/1783 inte är tillämplig. Tillämplig bestämmelse skulle i stället vara artikel 19 i nämnda förordning.
39.      Den faktiska skillnaden mellan indirekt bevisupptagning (enligt definitionen i artikel 1.1 a i förordning 2020/1783) och direkt bevisupptagning (enligt definitionen i artikel 1.1 b i förordning 2020/1783) ligger i huruvida bevisupptagningen utförs av personer som omfattas av den anmodade domstolens behörighet eller av personer som omfattas av den ansökande domstolens behörighet. I det senare fallet tar dessa personer själva upp bevisningen i en annan medlemsstat, exempelvis genom att resa till och förhöra ett vittne på den anmodade medlemsstatens territorium.(6)
40.      Den förfarandemässiga skillnaden mellan dessa två typer av bevisupptagning ligger i vilket organ som ansvarar för att informera om och förordna om bevisupptagningen. En framställning om indirekt bevisupptagning görs genom att den ansökande domstolen kontaktar den anmodade domstolen direkt. Sistnämnda domstol beslutar sedan hur den begärda bevisningen ska tas upp i enlighet med sin nationella rätt. Sådana framställningar ska därtill översändas med användande av formulär A, som bilagts förordning 2020/1783. För direkt bevisupptagning måste den ansökande domstolen däremot inhämta tillstånd från det centrala organ eller den behöriga myndighet som varje medlemsstat ska utse i enlighet med förordning 2020/1783.(7) En sådan framställning ska översändas med användande av formulär L, som bilagts förordningen.
41.      När det gäller ansökningar om indirekt bevisupptagning ska förfarandet för bevisupptagning vidare genomföras i enlighet med den anmodade domstolens nationella rätt.(8) Vid framställningar om direkt bevisupptagning ska bevisningen däremot tas upp i enlighet med det förfarande som föreskrivs i lagstiftningen i den stat där den ansökande domstolen är belägen.
42.      Av betydelse för förevarande mål är slutligen att skälen för att vägra att verkställa en framställning om bevisupptagning skiljer sig åt beroende på om det är fråga om indirekt eller direkt bevisupptagning. Till skillnad från vad som gäller vid indirekt bevisupptagning får en framställning om direkt bevisupptagning vägras med hänvisning till tvingande rätt i den anmodade medlemsstaten. Enligt artikel 19.7 c i förordning 2020/1783 är det möjligt att vägra en framställning om den direkta bevisupptagning som begärts strider mot grundläggande rättsprinciper i den egna medlemsstaten.
43.      Ingen förklaring ges i förordning 2020/1783 till varför grunderna för att vägra att verkställa en framställning om bevisupptagning är olika för de båda typerna av bevisupptagning.(9) Såsom kommissionen har anfört är emellertid logiken bakom att den anmodade medlemsstaten ges ett bredare utrymme för att vägra en framställning om direkt bevisupptagning sannolikt att den potentiellt inkräktar på denna stats suveränitet.(10) Vid direkt bevisupptagning anmodas den anmodade staten att låta personer från den ansökande medlemsstaten komma in på dess territorium för att genomföra en utredning, vilket kan påverka utövandet av offentlig makt i den medlemsstat där undersökningen äger rum.(11)
44.      Även när det är fråga om direkt bevisupptagning förefaller emellertid möjligheterna att åberopa den grund som stadfästs i artikel 19.7 c i förordning 2020/1783 för att vägra framställningar med hänvisning till grundläggande rättsprinciper i den anmodade staten vara begränsade. Såsom vissa företrädare för doktrinen har framkastat gäller denna grund endast den ansökande domstolens möjlighet att verkställa utredningsåtgärden direkt, och inte själva sakinnehållet i denna åtgärd. Även om den direkta bevisupptagningen skulle anses strida mot grundläggande principer i den anmodade medlemsstaten, skulle detta därför inte automatiskt utesluta möjligheten till indirekt bevisupptagning. I sådana fall kan det centrala organet fortfarande uppmana den ansökande domstolen att hänskjuta ärendet till den behöriga domstolen i den anmodade staten.(12)
45.      Har den italienska domstolen begärt indirekt eller direkt bevisupptagning i förevarande fall?
46.      För det första översändes framställningen direkt till den hänskjutande domstolen och inte till det centrala franska organet.(13)
47.      För det andra översändes framställningen på formulär A, avsett för indirekt bevisupptagning. Detta utesluter emellertid inte i sig nödvändigtvis att den ansökande domstolen kan ha använt fel formulär och i själva verket avsåg att göra en framställning om direkt bevisupptagning.
48.      Det är därför nödvändigt att, för det tredje, bedöma exakt vad den ansökande domstolen har begärt.
49.      Enligt min mening måste flera åtgärder vidtas för att inhämta den bevisning som krävs för att fastställa föräldraskapet i förevarande fall. För det första måste kroppen grävas upp. För det andra måste ett prov tas från dessa kvarlevor i syfte att få fram ett genetiskt fingeravtryck. För det tredje måste detta prov analyseras. För det fjärde måste det analyserade provet jämföras med det prov som tagits från käranden.
50.      Formulär A, på vilket framställningen översändes, ingavs till EU-domstolen som en del av den nationella målakten. Det framgår klart av detta formulär att den ansökande domstolen begärde att den anmodade domstolen skulle förordna om att kroppen skulle grävas upp. Emellertid kan gravöppningen naturligtvis inte i sig utgöra bevisning i den mening som avses i förordning 2020/1783 och är således inte föremålet för framställningen.
51.      Bevisningen är ett genetiskt prov som tagits från den uppgrävda kroppen. Det framgår inte helt klart av ingivet formulär A vem som ska ta proverna på kvarlevorna. Den ansökande domstolen begärde tillstånd för att en expert, samma person som senare skulle jämföra proverna, skulle få närvara vid provtagningen på kroppen. Det är dock möjligt att låta parterna och företrädare för den ansökande domstolen närvara även vid indirekt bevisupptagning.(14) Enbart det förhållandet att experten befinner sig inom den ansökande domstolens jurisdiktion innebär således inte att bevisupptagningen ska anses ske direkt. Den ansökande domstolens formuleringar i formulär A ger utrymme för två tolkningar. Antingen begärde den att den italienske experten skulle ta provet direkt själv eller endast att han skulle närvara vid bevisupptagningen.(15) Även om den italienske experten personligen skulle ta provet, skulle denna åtgärd enligt min mening fortfarande utföras under den anmodade domstolens företrädares kontroll och ansvar, och skulle således ändå kunna uppfattas som en indirekt bevisupptagning. Hursomhelst begärde den hänskjutande domstolen inte något klargörande av den ansökande domstolen och det förefaller som om den uppfattade framställningen som en begäran om indirekt bevisupptagning.
52.      Ovanstående omständigheter leder till slutsatsen att den ansökande domstolen har begärt indirekt bevisupptagning.(16) Artikel 12 i förordning 2020/1783 är därför relevant för bedömningen av huruvida den hänskjutande domstolen i det nationella målet har rätt att vägra att verkställa den framställning om bevisupptagning som gjorts med stöd av denna förordning.
2.      Tolkning av artikel 12 i förordning 2020/1783
53.      Den anmodade domstolen ska verkställa framställningen utan dröjsmål och senast inom 90 dagar från det att framställningen kommit in. Framställningen ska enligt artikel 12.2 i förordning 2020/1783 verkställas i enlighet med den anmodade medlemsstatens nationella rätt.
54.      Kan artikel 16‑11
i den franska civillagen anses utgöra ”nationell rätt” i den mening som avses i artikel 12.2 i förordning 2020/1783? Om så är fallet, kan denna bestämmelse motivera att framställningen om bevisupptagning vägras?
55.      Enligt kommissionen syftar artikel 12.2 i förordning 2020/1783 endast till att ange att de förfarandemässiga metoderna för bevisupptagningen bestäms av lagstiftningen i den stat där den anmodade domstolen är belägen.
56.      Jag delar kommissionens uppfattning.
57.      En sådan tolkning stöds av ordalydelsen i artikel 12.2 i förordning 2020/1783, när den ses mot bakgrund av denna bestämmelses vidare sammanhang, dess förarbeten och, framför allt, dess logik och struktur som är typisk för instrument för ömsesidigt erkännande som antagits enligt avdelning V i EUF-fördraget.
58.      Om vi börjar med ordalydelsen i dess omedelbara sammanhang vill jag för det första påpeka att artikel 12.3 i förordning 2020/1783 gör det möjligt för den ansökande domstolen att begära att den anmodade domstolen ska ta upp bevisningen i enlighet med ett särskilt förfarande som föreskrivs i den ansökande domstolens nationella rätt. Detta tyder på att uttrycket ”nationell rätt” i artikel 12.2 i förordning 2020/1783 utgör en anvisning om förfarandet för bevisupptagning, eftersom artikel 12.3 i denna förordning syftar till att möjliggöra en ändring av tillämplig rätt för förfarandet – från den anmodade domstolens rätt till den ansökande domstolens rätt – även om bevisningen fortfarande tas upp av den anmodade domstolen.
59.      När det vidare gäller lagstiftningsprocessen har förordning nr 1206/2001 och senare förordning nr 2020/1783 hämtat inspiration från Haagkonventionen om bevisupptagning.(17) Denna konvention kan således användas för att tolka bestämmelserna i dessa förordningar.(18)
60.      Artikel 9.1 i denna konvention har följande lydelse: ”Den judiciella myndighet som vidtar den begärda åtgärden skall därvid i fråga om förfarandet tillämpa sin egen stats lag.”(19)
61.      Ordalydelsen i artikel 9.1 i Haagkonventionen om bevisupptagning är således mindre tvetydig vad gäller dess tillämpningsområde än artikel 12.2 i förordning 2020/1783, eftersom den uttryckligen åsyftar förfaranden.(20)
62.      Det är därför rimligt att, såsom kommissionen har föreslagit och den franska regeringen inte har bestritt, dra slutsatsen att artikel 12.2 i förordning 2020/1783 endast är tillämplig på metod- och förfaranderelaterade frågor i samband med bevisupptagning. Det är således endast sådana frågor som ska regleras av den anmodade medlemsstatens nationella rätt, medan materiella frågor, såsom vilken bevisning som får åberopas för att styrka vissa sakförhållanden, regleras av den ansökande statens rätt.
63.      Frågan huruvida det är nödvändigt att begära vissa typer av bevisning inom ramen för ett visst rättsligt förfarande och huruvida en sådan framställning är förenlig med skyddet för de grundläggande rättigheterna är därför en fråga som ska bedömas av den ansökande domstolen mot bakgrund av dess egen lagstiftning, i förevarande fall italiensk rätt, och inte utifrån lagstiftningen i den anmodade staten. Eftersom artikel 16‑11 i den franska civillagen är en sådan materiell bestämmelse, som abstrakt uttrycker en av den franska lagstiftaren vald avvägning mellan rätten att få kännedom om sitt ursprung och rätten till respekt för människokroppen, är den inte tillämplig på den italienska domstolens framställning, beträffande vilken den lämpliga avvägningen avgörs i enlighet med italiensk rätt.
64.      Även om det måste erkännas att detta inte uttrycks särskilt tydligt i förordning 2020/1783, så följer det av denna rättsakts struktur att det är den ansökande domstolen som förordnar om bevisupptagningen och därför ansvarar för den. Detta är logiskt, eftersom det endast är denna domstol som har kännedom om samtliga omständigheter i målet och som, mot bakgrund av sin nationella lagstiftning, är skickad att bedöma vilken bevisning som är nödvändig och huruvida skälen för att inhämta denna bevisning kan motivera en inskränkning av vissa rättigheter.(21)
65.      Förordning 2020/1783 grundar sig på principen om ömsesidigt erkännande, en princip som ligger till grund för alla instrument om rättsligt samarbete som antagits med stöd av EUF-fördraget, inbegripet rättsligt samarbete i frågor av civil eller kommersiell natur.(22)
66.      Principen om ömsesidigt erkännande vilar på ett ömsesidigt förtroende mellan medlemsstaterna för att deras respektive institutioner respekterar de värden och grundläggande rättigheter som skyddas av unionens rättsordning.(23) På grundval av denna princip måste den anmodade domstolen lita på att ett beslut som fattats av den ansökande domstolen, och den nationella lagstiftning som det grundar sig på, inte kränker de grundläggande rättigheter som skyddas av stadgan. Den domstolen kan i princip inte ifrågasätta lagenligheten av den ansökande domstolens beslut, utan måste agera som om det var giltigt och därför verkställa framställningen. Detta gäller även om den lösning som valts i den ansökande statens lagstiftning skiljer sig från den lösning som valts i den anmodade statens lagstiftning. Om den rättsliga giltigheten av ett sådant beslut ska ifrågasättas, måste detta ske inför den ansökande domstolen, som ansvarar för att beslutet är förenligt med de grundläggande rättigheterna.
67.      Andra instrument som bygger på principen om ömsesidigt erkännande har en liknande ram. Materiella frågor i samband med en begäran om gränsöverskridande samarbete är en fråga för den utfärdande/ansökande domstolen och dess rättsordning, medan förfarandet för att verkställa en sådan framställning är en fråga för den verkställande/anmodade domstolen och dess rättsordning. Samtidigt är möjligheterna att vägra att verkställa en framställning om gränsöverskridande samarbete begränsade och uttömmande uppräknade i den ifrågavarande rättsakten.
68.      Således föreskrivs det även i exempelvis direktivet om en europeisk utredningsorder, som har ett liknande syfte som förordning 2020/1783, men som avser gränsöverskridande samarbete på det straffrättsliga området, att ansvaret för materiella beslut som rör bevisupptagningen i princip åvilar den utfärdande domstolen, medan förfarandet för den faktiska upptagningen av denna bevisning regleras av den verkställande domstolens lagstiftning.(24) En liknande ansvarsfördelning återfinns även i förordningen om Europeiska åklagarmyndigheten.(25)
69.      Det ankommer således i princip på den utfärdande domstolen eller, såsom det formuleras i förevarande mål, den ansökande domstolen, att skydda de grundläggande rättigheterna i samband med ett materiellt förordnande om bevisupptagning. För att säkerställa skyddet för de grundläggande rättigheterna, såsom de skyddas av unionens rättsordning, har EU-domstolen emellertid slagit fast att den verkställande/anmodade domstolen i undantagsfall kan ifrågasätta lagenligheten av en begäran om rättsligt samarbete.(26) Sådana undantagssituationer har ansetts föreligga när det funnits systematiska problem med respekten för de grundläggande rättigheterna i den utfärdande/ansökande domstolens rättssystem som varit kända för den verkställande/anmodade domstolen. I sådana situationer ska det göras en prövning i två steg, där den verkställande/anmodade domstolen först bedömer om det finns en systematisk brist på respekt för de grundläggande rättigheterna i den utfärdande/ansökande domstolens rättsordning och därefter, om så är fallet, kontrollerar huruvida det föreligger en verklig risk för att en viss persons rättigheter kränks.(27)Endast om båda villkoren är uppfyllda får det verkställande rättsliga organet vägra att verkställa begäran om gränsöverskridande samarbete.
70.      Utom i de undantagsfallen finns det ingen grund för att av artikel 12 i förordning 2020/1783 utläsa några ytterligare giltiga skäl för att vägra att verkställa en framställning om bevisupptagning.
71.      I förevarande mål har ingen av deltagarna gjort gällande att det finns systematiska brister i den italienska rättsordningen. Ingen av deltagarna i förfarandet har heller ifrågasatt lagenligheten av den italienska domstolens beslut att begära bevisupptagning. Under dessa omständigheter finns det ingen anledning för den anmodade franska domstolen att vägra att verkställa framställningen, såvida det inte konstateras att något av de skäl som uttryckligen anges i artikel 16 i förordning 2020/1783 föreligger.
72.      Ordalydelsen i artikel 16.2 i den förordningen är mycket tydlig i sitt sätt att uttrycka att uppräkningen av de situationer som motiverar en vägran att verkställa en framställning om bevisupptagning är uttömmande.(28) I artikeln används formuleringen ”kan … endast vägras” och därefter beskrivs fyra situationer.(29)
73.      EU-domstolen har redan bekräftat behovet av en restriktiv tolkning av dessa undantag, vilket leder till slutsatsen att verkställighet av en sådan framställning endast kan vägras i de situationer som räknas upp i denna bestämmelse.(30)
74.      Enligt det första undantaget får en anmodad domstol vägra att verkställa en framställning som inte omfattas av tillämpningsområdet för förordning 2020/1783. I detta hänseende ska det påpekas att EU-domstolen har förklarat att det står den ansökande domstolen fritt att använda sig av andra rättsliga ramar än den som stadfästs i förordning 2020/1783 för att begära internationellt rättsligt samarbete.(31) Det ankommer på den ansökande domstolen att välja rättslig ram.
75.      I förevarande fall förefaller det klart att den ansökande domstolen valde förordning 2020/1783 som tillämplig rättslig ram, eftersom den översände sin framställning med användande av formulär A i bilaga I till den förordningen.
76.      De övriga tre situationerna är inte heller tillämpliga på omständigheterna i förevarande mål. Detta har inte bestritts av någon av deltagarna i detta förfarande.
77.      Mot bakgrund av vad som anförts ovan kan det konstateras att artikel 16‑11
i den franska civillagen inte är tillämplig vid bedömningen av huruvida verkställighet av en framställning om indirekt bevisupptagning kan vägras. Detta gäller även om denna bestämmelse enligt fransk rätt anses utgöra tvingande rätt.
C.      Den andra frågan
78.      Mot bakgrund av mitt förslag till svar på den första tolkningsfrågan, enligt vilket den anmodade domstolen ska verkställa framställningen om indirekt bevisupptagning trots att det finns en tvingande bestämmelse i nationell rätt som förbjuder en sådan bevisupptagning, kan den hänskjutande domstolens andra fråga, såsom den förklarades i inledningen av denna bedömning (under avsnitt A), endast förstås så, att den syftar till att få klarhet i huruvida stadgan utgör hinder för att förordning 2020/1783 tolkas så, att det är möjligt att post mortem uppta genetisk bevisning för att fastställa faderskapet, oberoende av om personen i fråga har gett sitt samtycke på förhand under sin livstid eller inte.
79.      Den hänskjutande domstolen har ställt sin fråga inom ramen för avvägningen mellan de rättigheter som stadfästs i artikel 1 respektive artikel 7 i stadgan. Den hänskjutande domstolens andra fråga hänvisar till artikel 1 som en bestämmelse som skyddar rätten till värdighet för den mänskliga kroppen, även efter döden, och till artikel 7 som en bestämmelse som skyddar rätten att få kännedom om sitt ursprung, vilken garanteras som en del av rätten till respekt för privatlivet.
80.      Som jag förstår förevarande mål är åsidosättandet av artikel 1 i stadgan inte omtvistad, åtminstone inte såvitt avser rätten till mänsklig värdighet i absolut mening.
Frågan är emellertid i vilken utsträckning stadgan skyddar å ena sidan rätten att få kännedom om sitt ursprung, som den italienska domstolen tycks ge företräde genom att begära indirekt bevisupptagning, och å andra sidan rätten till respekt för den mänskliga kroppen efter döden, som fransk rätt tycks tillmäta större värde än italiensk rätt.
81.      Den fråga som uppkommer i förevarande mål syftar i själva verket till att få klarhet i huruvida den avvägning mellan dessa två rättigheter eller intressen som enligt italiensk rätt föranledde en framställning om att kvarlevorna skulle grävas upp för genetisk provtagning i syfte att fastställa faderskapet är godtagbar enligt stadgan.
82.      I min analys kommer jag först att undersöka huruvida stadgan skyddar rätten att få kännedom om sitt ursprung, därefter huruvida stadgan skyddar rätten till respekt för människokroppen efter döden och slutligen huruvida stadgan utgör hinder för en avvägning mellan dessa två rättigheter såsom den som gjorts i italiensk rätt.
83.      Innan jag påbörjar denna analys måste jag förklara att jag anser att den anmodade domstolen i princip inte har rätt att, inom ramen för ett system som bygger på ömsesidigt erkännande, ifrågasätta huruvida den italienska domstolens beslut är förenligt med stadgan. För att säkerställa respekten för de grundläggande rättigheterna bör det finnas möjlighet för den person vars rättigheter påstås bli kränkta att överklaga den italienska domstolens beslut, och detta överklagande bör ske inom ramen för det italienska rättsmedelssystemet. I förevarande fall är emellertid den person vars intressen är omtvistade inte längre i livet, och hans familj, i detta fall hans inomäktenskapliga barn, som skulle ha kunnat ha ett intresse av att invända mot att faderns grav öppnas och att genetiska prov tas på hans kvarlevor, har inte motsatt sig detta, utan har begärt att bevisen ska tas från deras fars stoft. Av detta skäl anser jag att EU-domstolen, med hänsyn till omständigheterna i målet, bör besvara den hänskjutande domstolens andra fråga.
1.      Rätten enligt stadgan att få kännedom om sitt ursprung
84.      Rätten att få kännedom om sitt genetiska ursprung erkändes uttryckligen för första gången i Förenta nationernas konvention om barnets rättigheter(32) och därefter i konventionen om skydd av barn och samarbete vid internationella adoptioner.(33) Denna rättighet nämns inte uttryckligen i Europeiska konventionen om skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna (nedan kallad Europakonventionen), men Europeiska domstolen för de mänskliga rättigheterna (nedan kallad Europadomstolen) har erkänt den som en underförstådd rättighet grundad på artikel 8 i konventionen.
85.      EU-domstolen har ännu inte haft tillfälle att tolka denna rättighet mot bakgrund av unionsrätten. I den mån som stadgan omfattar rättigheter som motsvarar sådana som garanteras av Europakonventionen ska de emellertid enligt artikel 52.3 i stadgan ha minst samma innebörd och räckvidd som i konventionen.
86.      Artikel 7 i stadgan motsvaras av artikel 8 i Europakonventionen. EU-domstolen bör därför tolka rätten att få kännedom om sitt genetiska ursprung enligt stadgan på samma sätt som Europadomstolen har tolkat artikel 8 i Europakonventionen.
87.      I domen Gaskin mot Förenade kungariket erkände Europadomstolen rätten att få kännedom om sitt ursprung som en del av rätten att utröna detaljer om sin identitet som enskild person.(34) Den förklarade vidare i sin dom Mikulić mot Kroatien att fastställandet av föräldraskapet är en viktig aspekt av utvecklingen av den individuella identiteten. Faktum är att denna domstol slog fast att barn har ett vitalt intresse, som skyddas av Europakonventionen, av att få tillgång till sådan information som krävs för att ådagalägga sanningen om viktiga aspekter av deras personliga identitet som kan ha en starkt danande inverkan på individens identitetskänsla.(35) Ett år efter denna dom bekräftade Europadomstolen uttryckligen i sin dom Odièvre mot Frankrike att människor har rätt att få kännedom om sitt ursprung, och att denna rätt faller inom tillämpningsområdet för begreppet privatliv.(36)
88.      Nämnda domstol har emellertid även konstaterat att denna rätt inte är absolut, utan i konkreta fall måste vägas mot andra grundläggande rättigheter som tillkommer tredje man och mot allmänintresset, och att medlemsstaterna följaktligen åtnjuter ett visst utrymme för skönsmässig bedömning.(37)
89.      I domen Jäggi mot Schweiz bekräftade Europadomstolen att kärandens rätt att få kännedom om sitt genetiska ursprung var knuten till den rätt till den personliga identiteten som skyddas genom artikel 8 i Europakonventionen.(38) I den domen gjorde nämnda domstol mer specifikt en avvägning mellan rätten att få kännedom om sitt genetiska ursprung och rätten till respekt för de döda. Europadomstolen förklarade att en persons intresse av att få kännedom om sitt genetiska ursprung inte minskar med åren.(39)
90.      Senare, i domen Pascaud mot Frankrike, bekräftade Europadomstolen ånyo rätten att få kännedom om sitt ursprung och fann att de franska myndigheterna inte hade gett tillräcklig tyngd åt Pascauds rätt att få kännedom om sin härkomst, eftersom den nationella lagstiftningen inte erbjöd någon laglig möjlighet till provtagning post mortem på grund av att det inte fanns några levande släktingar som kunde ge sitt samtycke, vilket innebar att käranden helt saknade ett effektivt rättsmedel för att fastställa sin identitet.(40)
91.      Mot bakgrund av Europadomstolens praxis avseende artikel 8 i Europakonventionen, som EU-domstolen bör använda för att med stöd av artikel 52.3 i stadgan tolka artikel 7 däri, kan jag därför dra slutsatsen att rätten att få kännedom om sitt genetiska ursprung är en rättighet som bör erkännas av EU-domstolen. Samtidigt är denna rätt emellertid inte absolut, utan kan begränsas, även om en begränsning av denna rätt kräver att den vägs mot andra rättigheter och intressen som tillkommer alla berörda tredje parter, däribland rätten till respekt för människokroppen efter döden.
2.      Rätten till respekt för den avlidnes kvarlevor
92.      Genom sin andra fråga har den hänskjutande domstolen ställt rätten att få kännedom om sitt ursprung enligt artikel 7 i stadgan mot rätten till mänsklig värdighet, som åtnjuter skydd enligt artikel 1 i stadgan.
93.      Motiveringen till att en rätt till respekt för människokroppen efter döden härleds ur rätten till mänsklig värdighet återfinns i den franska Conseil constitutionnels (Författningsdomstolen) praxis. I två domar, av år 2011 och år 2024, fann nämnda domstol att artikel 16‑11
i den franska civillagen återspeglade den franska lagstiftarens önskan att respektera människokroppen efter döden som en fråga om mänsklig värdighet. Denna domstol bekräftade att detta lagstiftningsval var förenligt med konstitutionen trots att det innebar ett ingrepp i rätten att få kännedom om sin identitet.(41)
94.      Rätten till människans värdighet åtnjuter emellertid skydd av artikel 1 i stadgan som en absolut rättighet(42) och kan därför inte vägas mot andra rättigheter.(43)
95.      Däremot bör rätten till respekt för människokroppen efter döden, även om den förstås som ett uttryck för värdet av människans värdighet,(44) inte betraktas som en absolut rättighet som skyddas av artikel 1 i stadgan. I de rättsordningar som skyddar en sådan rättighet är det möjligt att begränsa den(45) om det är nödvändigt för att skydda andra rättigheter eller allmänintressen. I Frankrike är, såsom den franska regeringen har förklarat, människokroppens värdighet efter döden inte en absolut rättighet.(46)
96.      Hur ska man förstå förhållandet mellan rätten till människokroppens värdighet, som kan begränsas, och rätten till mänsklig värdighet, som är absolut när den förstås som en grundläggande rättighet enligt stadgan?
97.      Enligt förklaringarna till stadgan avseende artikel 1 är människans värdighet inte bara en grundläggande rättighet i sig utan utgör själva grunden för andra grundläggande rättigheter.(47)
98.      I den meningen kan vissa andra rättigheter i stadgan, såsom rätten till respekt för privatlivet (som kommer till uttryck i artikel 7 i stadgan), rätten till liv (som kommer till uttryck i artikel 2 i stadgan) och rätten till yttrandefrihet och informationsfrihet (som kommer till uttryck i artikel 11 i stadgan), förstås som mer konkreta uttryck för människans värdighet som en princip som uttrycks i stadgan och ett värde som uttrycks i artikel 2 FEU. Dessa uttryck för människans värdighet är inte absoluta(48) och kan begränsas om det är nödvändigt för att uppnå andra legitima mål eller för att skydda andra relativa grundläggande rättigheter.
99.      Människans värdighet, såsom den skyddas av artikel 1 i stadgan, ska emellertid anses ha kränkts om begränsningen av en rättighet som är ett uttryck för denna värdighet inte kan motiveras i ett specifikt fall.(49)Denna slutsats kan dras på grundval av förklaringarna till stadgan, enligt vilka människans värdighet är en central aspekt av andra rättigheter i stadgan, och därför inte får kränkas ens i fall av begränsning av dessa andra rättigheter. Det är så den absoluta karaktären hos rätten till människans värdighet i artikel 1 i stadgan ska förstås.(50)
100. Kort sagt, och utan någon ambition att utveckla en övergripande teori om människans värdighet i unionsrätten, kan människans värdighet enligt min mening förstås som ett tudelat begrepp. Å ena sidan finns det en kärna av mänsklig värdighet som åtnjuter ett absolut skydd. Å andra sidan finns det ”ett perifert spridningsområde för den mänskliga värdigheten”, där det är möjligt att göra en avvägning mot andra motstridiga rättigheter.(51)
101. Förutom de uttryck för människans värdighet som uttryckligen skyddas av stadgan, kan det även finnas andra uttryck för mänsklig värdighet. I den meningen är det möjligt att härleda rätten till respekt för människokroppen efter döden ur rätten till respekt för människans värdighet. Denna rätt skulle även kunna förstås som ett uttryck för rätten till respekt för privatlivet, som stadfästs i artikel 7 i stadgan.
102. EU-domstolen har ännu inte haft tillfälle att uttala sig om huruvida en sådan rättighet existerar som en grundläggande rättighet i unionens primärrätt. I sin dom Memoria och Dall’Antonia ansåg emellertid EU-domstolen att syftet att skydda vördnaden för de avlidna kunde betraktas som ett tvingande skäl av allmänintresse.(52) I sitt förslag till avgörande i det målet ansåg generaladvokat Sánchez-Bordona att avlidna personers värdighet, från när de var i livet, kunde ha en lämplig, juridiskt skyddad innebörd också efter döden.(53)
103. En jämförande analys av medlemsstaternas konstitutionella system är ett viktigt hjälpmedel för att fastställa innehållet i unionens grundläggande rättigheter.(54)
104. I detta hänseende visar den forskningsrapport som utarbetats av EU-domstolens direktorat för forskning och dokumentation(55) att alla medlemsstater som omfattas av rättsutredningen erkänner att människokroppen förtjänar respekt efter döden, även om detta inte nödvändigtvis uppfattas som en grundläggande rättighet. Vid en avvägning beaktas den avlidnes rättigheter, men rätten att få kännedom om sitt ursprung tycks i allmänhet betraktas som den rätt som ska ges företräde.(56)
105. På grundval av denna jämförande analys drar jag slutsatsen att rätten till respekt för människokroppen efter döden utgör en allmän unionsrättslig princip, vilken kan beskrivas som ett uttryck för människans värdighet. Denna omständighet bör således beaktas vid bedömningen av huruvida gravöppning ska tillåtas i syfte att tillgodose rätten att få kännedom om sitt ursprung, vilken skyddas som en del av rätten till respekt för privatlivet enligt artikel 7 i stadgan.
3.      Avvägningen mellan rätten att få kännedom om sitt ursprung och rätten till respekt för människokroppen
106. Den fråga som tas upp i den hänskjutande domstolens andra fråga är huruvida avvägningen mellan dessa två rättigheter enligt stadgan tillåter att förordning 2020/1783 tolkas så, att det kan krävas att ett genetiskt prov i bevissyfte tas från en människokropp efter gravöppning inom ramen för ett gränsöverskridande rättsligt samarbete i ett förfarande för fastställande av faderskap.
107. Även om Europadomstolen i såväl domen Jäggi mot Schweiz(57) som domen Pascaud mot Frankrike(58) tog ställning för rätten att få kännedom om sitt ursprung, innebär det inte att denna rätt alltid har företräde framför rätten till respekt för människokroppen efter döden. En avvägning måste göras, där omständigheterna i varje enskilt fall beaktas och alla berörda intressen noggrant vägs mot varandra.(59)
108. Det finns inget som tyder på att stadgan skulle utgöra hinder för den avvägning som den italienska domstolen har gjort i enlighet med italiensk rätt i förevarande mål. Nämnda domstol förefaller ha beaktat andra möjligheter att fastställa faderskapet och endast som en sista utväg ha gjort en framställning om gravöppning och genetisk provtagning på den påstådde fadern.
109. Den omständigheten att den franska domstolen, eller en domstol i någon annan stat, som vägleds av sin egen nationella rätt, skulle ha kunnat komma till ett annat resultat påverkar inte slutsatsen att den avvägning som den italienska domstolen gjort framstår som godtagbar ur stadgans synvinkel.
110. EU-domstolen har redan förklarat att medlemsstaterna kan ha olika uppfattningar om vad som avses med människans värdighet, eller andra rättigheter i stadgan för den delen, så länge de respekterar kärnan i dessa rättigheter.(60) Så länge det saknas harmonisering av vissa frågor på unionsnivå, där unionslagstiftaren har gjort en lämplig avvägning, kan de lösningar som medlemsstaterna väljer variera.(61)
111. Unionslagstiftaren har (ännu) inte antagit några gemensamma regler rörande vilken bevisning som kan tillåtas i civilrättsliga förfaranden eller, mer konkret, gemensamma regler rörande förfarandet för fastställande av faderskap i situationer där en förälder har avlidit. De italienska och franska lösningarna kan skilja sig åt i detta hänseende och tillämpas så länge som den valda avvägningen inte inkräktar på kärnan i någon av de rättigheter som ligger i vågskålen.
112. Mot bakgrund av vad som anförts ovan föreslår jag att EU-domstolen ska besvara den andra frågan så, att stadgan inte utgör hinder för att en domstol i en medlemsstat med stöd av förordning 2020/1783 begär bevisupptagning genom genetisk provtagning post mortem, även om den avlidne inte under sin livstid har lämnat sitt samtycke till denna provtagning.
V.      Förslag till avgörande
113. Jag föreslår att EU-domstolen ska besvara de tolkningsfrågor som ställts av Consigilio di Stato (Högsta förvaltningsdomstolen, Italien) på följande sätt:
1.       Artikel 12 i Europaparlamentets och rådets förordning (EU) nr 2020/1783 av den 25 november 2020 om samarbete mellan medlemsstaternas domstolar i fråga om bevisupptagning i mål och ärenden av civil eller kommersiell natur
hindrar att en anmodad nationell domstol vägrar att verkställa en framställning om bevisupptagning på den grunden att det förfarande som specificeras i denna framställning strider mot grundläggande nationella rättsprinciper i den anmodade staten.
2.       Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna
hindrar inte att en domstol i en medlemsstat med stöd av förordning 2020/1783 begär bevisupptagning genom genetisk provtagning post mortem, även om den avlidne inte under sin livstid har lämnat sitt samtycke till denna provtagning.
1      Originalspråk: engelska.
i      Förevarande mål har getts ett fiktivt namn. Detta namn är inte någon av rättegångsdeltagarnas verkliga namn.
2      Europaparlamentets och rådets förordning (EU) 2020/1783 av den 25 november 2020 om samarbete mellan medlemsstaternas domstolar i fråga om bevisupptagning i mål och ärenden av civil eller kommersiell natur (bevisupptagning) (EUT L 405, 2020, s. 1) (nedan kallad förordning 2020/1783).
3      Rådets förordning (EG) nr 1206/2001 av den 28 maj 2001 om samarbete mellan medlemsstaternas domstolar i fråga om bevisupptagning i mål och ärenden av civil eller kommersiell natur (EGT L 174, 2001, s. 1).
4      Denna bestämmelse infördes i den franska civillagen med stöd av artikel 5.I.1 i loi n° 2004‑800 du 6 août 2004 relative à la bioéthique (lag nr 2004‑800 av den 6 augusti 2004 om bioetik). Denna bestämmelse var, såsom påpekats av Europeiska kommissionen, enligt vilken det inte föreligger någon presumtion för samtycke till genetisk provtagning på en avliden person, en reaktion från lagstiftarens sida på att den berömde sångaren Yves Montands grav öppnades i november 1997 för att fastställa hans faderskap till en person som påstod sig vara hans dotter. Enligt en kommentar till Conseil constitutionnels (Författningsdomstolen) avgörande nr 2011‑173 QPC av den 30 september 2011 kallas denna lagändring därför ibland för ”Montand-ändringen”.
5      Se punkt 90 i begäran om förhandsavgörande.
6      Enligt förordning 2020/1783 är det möjligt att höra en person direkt även utan att bege sig till en annan medlemsstat, med användande av videolänk. Se artikel 20 i förordning 2020/1783.
7      Artikel 4 i förordning 2020/1783.
8      Se artikel 12.2 och skäl 17 i förordning 2020/1783.
9      En sådan förklaring återfinns inte heller i förarbetena till denna rättsakt.
10      Vid förhandlingen förklarade kommissionen skillnaden mellan de båda formerna av gränsöverskridande bevisupptagning med att den anmodade statens domstolar har mindre kontroll vid direkt bevisupptagning. Kommissionen hävdade att medlemsstaterna, under förhandlingarna om denna verkställighetsmetod, av detta skäl insisterade på vad kommissionen kallade en ”suveränitetsklausul”, vilken skulle göra det möjligt för dem att hindra experter från andra medlemsstater från att genomföra utredningar i den anmodade medlemsstaten som stred mot de grundläggande principerna i den anmodade statens rättsordning.
11      I sin dom av den 21 februari 2013, ProRail (C‑332/11, EU:C:2013:87, punkterna 47 och 48) preciserade EU-domstolen således att i den mån som en expert som utsetts av en domstol i en medlemsstat måste bege sig till en annan medlemsstat för att genomföra den utredning som vederbörande har anförtrotts kan denna person under vissa omständigheter komma att påverka utövandet av offentlig makt i den medlemsstat där undersökningen äger rum. Detta gäller särskilt när fråga är om en expertutredning som kräver att undersökningar genomförs på områden med koppling till utövande av sådan makt eller på platser till vilka tillträde eller annan intervention enligt medlemsstatens lag inte medges eller endast medges behöriga personer.
12      Se Mougenot, D., ”Le règlement européen sur l’obtention des preuves”, Journal des Tribunaux, 2002, s. 21, och Nuyts, A. och Sepulchre, J., ”Taking of evidence in the European Union under EC Regulation 1206/2001”, Business Law International, 2004, s. 334.
13      I Frankrike är detta organ Département de l’entraide, du droit international privé et européen (DEDIPE) (avdelningen för ömsesidigt bistånd, internationell privaträtt och unionsrätt) inom justitieministeriet.
14      Se, exempelvis, Europeiska rättsliga nätverket, ”(Preliminär) uppdatering av handledningen för tillämpningen av förordningen om bevisupptagning”, 2025, s. 46, tillgänglig på engelska på adress: https://e-justice.europa.eu/topics/trainings-judicial-networks-and-agencies/european-judicial-network-civil-and-commercial-matters/ejns-publications_sv.
15      Under punkt 11.1 i formulär A (beskrivning av den bevisupptagning som ska utföras), anges följande: UPPGRÄVNING AV KVARLEVORNA efter [aa], avliden i [XY] och begravd i [XY], och DIREKT BEVISPRÖVNING av [XY] från Institutet för rättsmedicin i Genua, bestående i ERFORDERLIG BIOLOGISK PROVTAGNING FÖR ATT KONTORET FÖR JÄMFÖRANDE AV GENETISKA EGENSKAPER SKA KUNNA UTFÖRA EN TEKNISK JÄMFÖRELSE mellan käranden xx och stoftet efter den förmodade fadern aa.
16      Om det skulle visa sig att detta inte är en korrekt tolkning, vilket det ankommer på den nationella domstolen att avgöra, ska denna domstol vidarebefordra begäran till det franska centrala organet, och det ankommer på denna myndighet att avgöra huruvida det är tillåtet för den italienska experten att direkt själv ta genetiska prover efter gravöppningen. Om så är fallet kan det bli aktuellt med en tolkning av artikel 19.7 c i förordning 2020/1783.
17      Konvention av den 18 mars 1970 om bevisupptagning i utlandet i mål och ärenden av civil och kommersiell natur (nedan kallad Haagkonventionen om bevisupptagning).
18      Såsom EU-domstolen redan har bekräftat i dom av den 17 februari 2011, Weryński (C‑283/09, EU:C:2011:85, punkt 65). Se även förslag till avgörande av generaladvokat Kokott i målet Weryński (C‑283/09, EU:C:2010:490, punkt 60).
19      Min kursivering.
20      Se, exempelvis, Preliminary Document No 6 of December 2008 for the attention of the Special Commission of February 2009 on the practical operation of the Hague Apostille, Service, Evidence and Access to Justice Conventions, The Taking of Evidence by Video-Link under the Hague Evidence Convention (preliminärt dokument nr 6 av december 2008 till den särskilda kommissionen av februari 2009 om den praktiska tillämpningen av de apostill-försedda Haagkonventionerna om delgivning, bevisupptagning och tillgång till rättslig prövning, ”Bevisupptagning via videolänk i samband med Haagkonventionen om bevisupptagning”). När artikel 9.1 diskuteras i rapporten nämns bevisupptagning via videolänk som ett exempel på praktisk tillämpning av den bestämmelsen.
21      Se, analogt, men med avseende på Europaparlamentets och rådets förordning (EU) nr 1215/2012 av den 12 december 2012 om domstols behörighet och om erkännande och verkställighet av domar på privaträttens område (EUT L 351, 2012, s. 1), dom av den 21 mars 2024, Gjensidige (C‑90/22, EU:C:2024:252, punkt 46).
22      Se artiklarna 67.4 och 81.2 FEUF. Se även domstolens yttrande 2/13 (Europeiska unionens anslutning till Europakonventionen) av den 18 december 2014 (EU:C:2014:2454, punkt 191) (nedan kallat yttrande 2/13). Så är fallet, även om denna princip inte nämns i förordning 2020/1783. Se, beträffande föregångaren förordning nr 1206/2001, förslag till avgörande av generaladvokat Jääskinen i målet ProRail (332/11, EU:C:2012:551, punkt 48), där han hävdar att detta instrument bygger på ömsesidigt förtroende. EU-domstolen har bekräftat att samarbetet mellan domstolarna i frågor av civil eller kommersiell natur vilar på principen om ömsesidigt erkännande. Se, exempelvis, dom av den 25 maj 2016, Meroni (C‑559/14, EU:C:2016:349, punkt 47).
23      Domstolens yttrande 2/13, punkterna 168 och 192.
24      Se artiklarna 6 och 9 i Europaparlamentets och rådets direktiv 2014/41/EU av den 3 april 2014 om en europeisk utredningsorder på det straffrättsliga området (EUT L 130, 2014, s. 1) (nedan kallat direktivet om en europeisk utredningsorder).
25      Rådets förordning (EU) 2017/1939 av den 12 oktober 2017 om genomförande av fördjupat samarbete om inrättande av Europeiska åklagarmyndigheten (EUT L 283, 2017, s. 1) (nedan kallad förordningen om europeiska åklagarmyndigheten). Se dom av den 21 december 2023, G.K. m.fl. (Europeiska åklagarmyndigheten) (C‑281/22, EU:C:2023:1018, punkt 71).
26      Se, beträffande rådets rambeslut 2002/584/RIF av den 13 juni 2002 om en europeisk arresteringsorder och överlämnande mellan medlemsstaterna (EGT L 190, 2002, s. 1) (nedan kallat rambeslutet om en europeisk arresteringsorder), dom av den 29 juni 2017, Popławski (579/15, EU:C:2017:503, punkt 19 och där angiven rättspraxis).
27      EU-domstolen tillkännagav denna möjlighet för första gången i dom av den 5 april 2016, Aranyosi och Căldăraru (C‑404/15 och C‑659/15 PPU, EU:C:2016:198), punkterna 88 och 91–93) och har bekräftat detta vid åtskilliga tillfällen sedan dess.
28      Artikel 16.1 i förordning 2020/1783, som endast avser bevisupptagning genom hörande av ett vittne och även anger skälen för att vägra att verkställa en sådan framställning, är inte tillämplig i förevarande fall.
29      Därutöver anges det i skäl 16 i förordning 2020/1783 att de omständigheter under vilka det är möjligt att vägra att verkställa en framställning om bevisupptagning bör inskränkas till mycket begränsade undantagsfall.
30      Dom av den 17 februari 2011, Weryński (C‑283/09, EU:C:2011:85, punkt 53).
31      Se dom av den 21 februari 2013, ProRail (332/11, EU:C:2013:87, punkterna 44–46).
32      FN:s konvention om barnets rättigheter, antagen av FN:s generalförsamling den 20 november 1989 (United Nations Treaty Series, vol. nr 1577, reg. nr 27531, s. 3).
33      Konvention om skydd av barn och samarbete vid internationella adoptioner, ingången i Haag den 29 maj 1993 (United Nations Treaty Series, vol. nr 1870, reg. nr 31922, s. 167).
34      Europadomstolen, rapport från Europeiska kommissionen för de mänskliga rättigheterna av den 13 november 1987, Gaskin mot United Kingdom (CE:ECHR:1987:1113REP001045483, § 89).
35      Europadomstolen, dom av den 7 februari 2002, Mikulić mot Croatia (CE:ECHR:2002:0207JUD005317699, § 64). Se, i detta hänseende, analys av Blauwhoff, R., J., ”Tracing down the historical development of the legal concept of the right to know one’s origins. Has ’to know or not to know’ ever been the legal question?”, Utrecht Law Review, 2008, s. 107.
36      Europadomstolen, dom av den 13 februari 2003, Odièvre mot Frankrike (CE:ECHR:2003:0213JUD004232698, § 44). För en analys av det italienska rättssystemet och rätten att få kännedom om sitt genetiska ursprung, se Praduroux, S., ”The right to know one’s genetic origins: A right in need of regulation”, The Italian Law Journal, 2021, s. 803–820.
37      Europadomstolen, dom av den 15 november 2016, Dubská och Krejzová mot Republiken Tjeckien (CE:ECHR:2016:1115JUD002885911, §§ 178 och 179). Nämnda domstol förklarade att det i princip beror på vikten av de individuella rättigheter som står på spel hur stort utrymme för skönsmässig bedömning som en stat har. Om rättigheten är av avgörande betydelse för den enskilda personens innersta eller centrala rättigheter är utrymmet snävt. Om det däremot inte finns någon konsensus bland Europas länder i frågan och den väcker moraliska eller etiska frågor, är utrymmet större.
38      Europadomstolen, dom av den 13 juli 2006, Jäggi mot Schweiz (CE:ECHR:2006:0713JUD005875700, § 25).
39      Europadomstolen, dom av den 13 juli 2006, Jäggi mot Schweiz (CE:ECHR:2006:0713JUD005875700, § 40).
40      Europadomstolen, dom av den 16 juni 2011, Pascaud mot Frankrike (CE:ECHR:2011:0616JUD001953508, § 67).
41      Se Conseil constitutionnel (Författningsdomstolen), dom nr 2011–173 QPC av den 30 september 2011 och dom nr 2024–1110 QPC av den 31 oktober 2024.
42      Begreppet ”absolut” rättighet innebär att denna rättighet alltid ska ges företräde framför alla andra rättigheter och att den med andra ord inte kan vägas mot andra rättigheter i konkreta situationer. Vissa företrädare för doktrinen föredrar därför att tillskriva rätten till mänsklig värdighet en relativ snarare än en absolut kvalitet. Se, exempelvis, Alexy, R., ”Human dignity and proportionality analysis”, 16 (2015): Espaço Jurídico Journal of Law [EJJL] 83.
43      Även om de flesta konstitutionella system som uttryckligen skyddar rätten till mänsklig värdighet betraktar denna rätt som en relativ rättighet, behandlas rätten till mänsklig värdighet som en absolut rättighet i såväl stadgan som den tyska konstitutionen. Valet att ge människans värdighet ett absolut skydd i den tyska konstitutionella ordningen fick till följd att denna rättighet gavs en snäv innebörd och räckvidd. Se, i detta hänseende, Grimm, D., ”Dignity in a legal context: Dignity as an absolute right”, i McCrudden, C (red.), Understanding Human Dignity, (Proceedings of the British Academy: Themed volumes of essays in the humanities and social sciences, [s.] 192), på s. 381.
44      Beträffande skillnaden mellan mänskliga rättigheter som värde och som rättighet, se Barak, A., ”Human dignity: The constitutional value and the constitutional rights”, i McCrudden, C (red.), Understanding Human Dignity (Proceedings of the British Academy: Themed volumes of essays in the humanities and social sciences, [s.] 192), på s. 363.
45      Detta framgår av forskningsrapport 25/002, utarbetad av direktoratet för forskning och dokumentation vid Europeiska unionens domstol i januari 2025. Denna undersökning omfattade rättssystemen i 13 medlemsstater.
46      Vid förhandlingen förklarade den franska regeringen att respekten för människokroppen efter döden inte tillmäts ett absolut värde vare sig i den franska civillagen eller i Författningsdomstolens (Conseil constitutionnel) praxis. Det finns en rad situationer, såsom exempelvis i samband med brottsutredningar, där gravöppning för genetisk provtagning post mortem enligt fransk rätt lagligen kan genomföras utan att den berörda personen har gett sitt samtycke under sin livstid. Detta innebär att både rätten till respekt för människokroppen och kravet på samtycke till att prover tas för genetiska fingeravtryck enligt fransk lag kan begränsas av legitima skäl.
47      Förklaringar avseende stadgan om de grundläggande rättigheterna (EUT C 303, 2007, s. 17) (nedan kallade förklaringarna).
48      Det enda absoluta uttryck för människans värdighet som uttryckligen skyddas av stadgan är förbudet mot tortyr och omänsklig och förnedrande behandling eller bestraffning, som garanteras i artikel 4 i stadgan. Se, för ett liknande resonemang, dom av den 5 april 2016, Aranyosi och Căldăraru (C‑404/15 och C‑659/15 PPU, EU:C:2016:198, punkt 85), dom av den 19 mars 2019, Jawo (C‑163/17, EU:C:2019:218, punkt 78), och dom av den 17 oktober 2024, Ararat (C‑156/23, EU:C:2024:892, punkt 36).
49      Se, i detta hänseende, mitt förslag till avgörande i målet kommissionen/Ungern (Unionens värden) (C‑769/22, EU:C:2025:408, punkterna 134–137).
50      Se, i detta hänseende, Dupré, C., ”Article 1 – Human dignity”. I: Peers, S., m.fl., The EU Charter of Fundamental Rights. A Commentary, Bloomsbury, 2021, s. 18. Författaren konstaterar där att ”[d]et är till större nytta att förstå värdighetens okränkbarhet som ett åtagande från unionens sida att göra allt som står i dess makt för att undvika att kränka människans värdighet. I den meningen blir denna värdighets okränkbarhet den självklara grunden för hela unionen, som en återspegling av ’människans oförytterliga och heliga rättigheter’ i 1789 års franska deklaration om människans och medborgarens rättigheter.”
51      Se, i detta hänseende, Heselhaus, S. och Hemsley, R., ”Human Dignity and the European Convention on Human Rights”. I: Becchi, P. och Mathis, K (red), Handbook of Human Dignity in Europe, Springer, 2019, s. 987.
52      Dom av den 14 november 2018, Memoria och Dall’Antonia (C‑342/17, EU:C:2018:906, punkt 57).
53      Förslag till avgörande av generaladvokat Campos Sánchez-Bordona i målet Memoria och Dall’Antonia (C‑342/17, EU:C:2018:479, fotnot 44).
54      Lenaerts, K. och Gutmann, K., ”Comparative Law Method and the European Court of Justice: Echoes Across the Atlantic”, The American Journal of Comparative Law, vol. 64, nr 4, 2016, s. 841–864.
55      Se forskningsrapport 25/002, utarbetad av direktoratet för forskning och dokumentation vid Europeiska unionens domstol i januari 2025.
56      Bortsett från Republiken Frankrike kan Republiken Cypern vara ett annat undantag.
57      Europadomstolen, dom av den 13 juli 2006, Jäggi mot Schweiz (CE:ECHR:2006:0713JUD005875700, §§ 43 och 44).
58      Europadomstolen, dom av den 16 juni 2011, Pascaud mot Frankrike (CE:ECHR:2011:0616JUD001953508, § 68).
59      Se Europadomstolen, dom av den 13 juli 2006, Jäggi mot Schweiz (CE:ECHR:2006:0713JUD005875700, §§ 38 och 39), och Europadomstolen, dom av den 16 juni 2011, Pascaud mot Frankrike (CE:ECHR:2011:0616JUD001953508, §§ 59 och 60).
60      Det mest kända fallet i detta hänseende är målet Omega, i vilket EU-domstolen godtog att en inskränkning i friheten att tillhandahålla tjänster kunde motiveras med hänsyn till den allmänna ordningen i Tyskland grundat på skyddet för den mänskliga värdigheten, vilket begrepp uppfattades på ett annat sätt i denna stat än i andra medlemsstater i samma situation. Det tyska konstitutionella begreppet mänsklig värdighet tolkades så, att det förbjöd anordnandet i vinstsyfte av spel där dödande av människor simulerades, vilket inte var fallet i andra medlemsstater. Dom av den 14 oktober 2004, Omega (C‑36/02, EU:C:2004:614).
61      Om unionslagstiftaren har harmoniserat en fråga på unionsnivå, får medlemsstaterna emellertid inte tillämpa den norm för skydd för de grundläggande rättigheterna som följer av deras konstitutioner ens när detta skydd är starkare än enligt den norm som unionslagstiftaren har valt, eftersom detta skulle undergräva principen om unionsrättens företräde. Se dom av den 26 februari 2013, Melloni (C‑399/11, EU:C:2013:107, punkterna 56–58).