62002CC0397_SV
Generaladvokatens förslag till avgörande
Generaladvokatens förslag till avgörande
1.  Enligt tjänsteföreskrifterna för tjänstemän i Europeiska gemenskaperna(2) är gemenskaperna skyldiga att utge olika ersättningar till efterlevande och underhållsberättigade när en tjänsteman avlider eller drabbas av en olycka. Om tredje man kan göras ansvarig för ett dödsfall, en olycka eller en sjukdom har gemenskaperna enligt artikel 85a rätt att överta de rättigheter som den skadelidande eller hans rättsinnehavare har gentemot den skadevållande.
2. Domstolen har i förevarande mål anmodats att klargöra omfattningen av denna rätt att överta rättigheter. Det är fråga om att avgöra om gemenskaperna, med tillämpning av artikel 85a i tjänsteföreskrifterna, har rätt att vid en nationell domstol kräva att hela det belopp som betalats ut till den skadelidande eller hans rättsinnehavare med stöd av tjänsteföreskrifterna skall ersättas, eller om gemenskapens fordran skall begränsas till ett belopp som motsvarar en skadeberäkning enligt tillämpliga nationella bestämmelser.
I – Tillämpliga bestämmelser
3. Om en tjänsteman avlider skall hans efterlevande make enligt artikel 70 i tjänsteföreskrifterna bland annat vara berättigad till den avlidnes totala lön eller pension till och med utgången av den tredje månaden efter den månad under vilken dödsfallet inträffade och till en schablonersättning för begravningskostnaderna enligt artikel 10 i reglerna om olycksfallsförsäkring och yrkessjukdomsförsäkring.(3) Efterlevande make har enligt artiklarna 79 och 79a i tjänsteföreskrifterna även rätt till en efterlevandepension.
4. Artikel 85a i tjänsteföreskrifterna, den enda artikeln i avdelning V, kapitel 5, har rubriken ”Gemenskapernas övertagande av rättigheter” och avdelning V har rubriken ”Tjänstemännens löneförmåner och sociala förmåner”. Artikel 85a i tjänsteföreskrifterna har följande lydelse:
”1. Om en person som omfattas av dessa tjänsteföreskrifter avlider eller drabbas av skada eller sjukdom och om tredje man kan göras ansvarig för detta, skall gemenskaperna inom ramen för de förpliktelser som de enligt tjänsteföreskrifterna har till följd av den händelse som orsakat dödsfallet, skadan eller sjukdomen, överta de rättigheter som den skadelidande eller hans rättsinnehavare har gentemot den skadevållande, däribland rätten att föra talan.
2. Det övertagande av rättigheter som föreskrivs i punkt 1 omfattar även följande:
– Fortsatt löneutbetalning enligt artikel 59 till tjänstemannen under den tid han är tillfälligt arbetsoförmögen.
– Utbetalningar som görs enligt artikel 70 efter det att en tjänsteman eller tidigare tjänsteman, som uppbär pension, avlider.
– Förmåner som betalas ut enligt artiklarna 72 och 73 och genomförandebestämmelserna till beträffande sjuk och olycksfallsförsäkring.
– Betalning av kostnader i samband med transport av kvarlevorna, enligt vad som avses i artikel 75.
– Utbetalning av kompletterande familjetillägg …
– Utbetalning av invaliditetspensioner till följd av olycksfall eller sjukdom som leder till permanent arbetsoförmåga hos tjänstemannen.
– Utbetalning av efterlevandepensioner till följd av en tjänstemans eller tidigare tjänstemans bortgång eller till följd av att maken till en tjänsteman eller tidigare tjänsteman som uppbar pension avlider, då maken varken var tjänsteman eller tillfälligt anställd.
…
3. Gemenskapernas övertagande av rättigheter skall dock inte omfatta rätten till ersättning för skador av rent personlig art, såsom ersättning för ideell skada, för sveda och värk eller för lyte och men, utöver den ersättning som skall betalas ut enligt artikel 73 i samband med sådana skador.
4. Bestämmelserna i punkterna 1, 2 och 3 skall inte utgöra ett hinder för gemenskaperna att föra talan.”
II – Bakgrund och förfarandet vid den nationella domstolen
5. Jean-Pierre Riehls maka Mireille Guette var tjänsteman vid Europeiska unionens råd. Hon uppbar en invaliditetspension i enlighet med artikel 78 i tjänsteföreskrifterna. Hon avled den 25 september 1990 under det att hon var inlagd på clinique La Ramée ASBL(4) . Det är vid den hänskjutande domstolen fastslaget att dödsfallet berodde på ett fel av en anställd vid kliniken.
6. Till följd av Mireille Guettes dödsfall betalade rådet följande belopp till Jean-Pierre Riehl:
– 94 000 BEF avseende schablonersättning för begravningskostnader i enlighet med artikel 10 i reglerna.
– 221 511 BEF avseende invaliditetspension som Mireille Guette i enlighet med artikel 70 i tjänsteföreskrifterna hade rätt till fram till utgången av den tredje månaden efter den månad under vilken dödsfallet inträffade.
– En månatlig indexreglerad efterlevandepension med 46 294 BEF att utbetalas från den fjärde månaden efter den månad under vilken dödsfallet inträffade i enlighet med artiklarna 79 och 79a i tjänsteföreskrifterna.
7. Tribunal de première instance de Bruxelles (Belgien) avgjorde frågan om clinique La Ramées skadeståndsansvar genom dom av den 15 december 1997. På talan av Jean-Pierre Riehl förpliktade denna domstol clinique La Ramée att ersätta den skada som Jean-Pierre Riehl lidit genom förlusten av hustruns hushållshjälp och dennes ideella skada. Denna domstol ogillade Jean-Pierre Riehls skadeståndsanspråk avseende inkomstförlust med motiveringen att den efterlevandepension som rådet betalade ur översteg det belopp som inkomstförlusten uppgick till.
8. Tribunal de première instance de Bruxelles biföll rådets yrkanden som framlagts med stöd av artikel 85a i tjänsteföreskrifterna och som avsåg ersättning för de belopp som utbetalats till Jean-Pierre Riehl eller som denne hade rätt till med avseende på begravningskostnader, invaliditetspension under tre månader och efterlevandepension.
9. Clinique La Ramée och dess försäkringsbolag Winterthur Europe Assurance SA, som genom den ovannämnda domen förpliktats att utge beloppen solidariskt och såsom för egen skuld, överklagade denna dom. De hävdade att Tribunal de première instance de Bruxelles åsidosatt principen att den som övertar en rättighet inte har bättre rätt än den tidigare rättsinnehavaren, eftersom denna domstol tillerkände rådet, som övertagit Jean-Pierre Riehls rättigheter, ett högre belopp än vad han kunde utkräva från den skadevållande.
10. I dom av den 6 november 2002 fastställde Cour d’appel de Bruxelles (Belgien) den överklagade domen och förpliktade clinique La Ramée att betala beloppen 2 330,20 euro (94 000 BEF) och 5 491,11 euro (221 511 BEF) till rådet, vilka detta hade betalat ut till Jean-Pierre Riehl med avseende på begravningskostnader respektive den pension som denne var berättigad till fram till utgången av den tredje månaden efter den månad under vilken dödsfallet inträffade. Cour d’appel de Bruxelles gjorde en ny bedömning av de belopp som clinique La Ramée skulle erlägga till Jean-Pierre Riehl som ersättning för förlusten av hustruns hushållshjälp och dennes ideella skada.
11. Cour d’appel de Bruxelles stötte emellertid på en rättslig svårighet med avseende på beräkningen av den ersättning för inkomstförlust som Jean‑Pierre Riehl lidit till följd av att hans hustru avlidit.
12. Cour d’appel de Bruxelles erinrade för det första om att det skadestånd med avseende på inkomstförlust som Jean-Pierre Riehl var berättigad till syftade till att ersätta förlusten av den avlidna makans materiella bistånd till hushållet.(5) Cour d’appel de Bruxelles gjorde därefter en bedömning av inkomstförlusten. Med beaktande av den invaliditetspension som Mireille Guette erhöll när hon levde och av Mireille Guettes del av hushållsutgifterna fastslog Cour d’appel de Bruxelles att inkomstförlusten kunde beräknas till 479,80 euro i månaden från den 1 oktober 1990.(6)
13. Cour d’appel de Bruxelles gjorde slutligen en bedömning av vilka belopp som skulle dras av från det ovannämnda beloppet. Denna domstol angav att den pension för tre månader som betalats ut med stöd av artikel 70 i tjänsteföreskrifterna, eller 5 491,11 euro (221 511 BEF) måste dras av, eftersom detta belopp uppkommit på samma grund som det skadestånd som Jean‑Pierre Riehl var berättigad till i enlighet med belgisk rätt som ersättning för inkomstförlusten, nämligen det fel som clinique La Ramée gjort sig skyldig till, och eftersom beloppen dessutom avsåg ersättning för samma skada.(7)
14. Cour d’appel de Bruxelles har angivit att den domstolen ställts inför två olika teorier med avseende på hur den efterlevandepension som rådet betalat ut till Jean-Pierre Riehl skulle beaktas. Rådet har hävdat att det enligt artikel 85a i tjänsteföreskrifterna har rätt till ersättning för hela efterlevandepensionen, eftersom denna bestämmelse ingår i en särskild rättsordning. Cour d’appel de Bruxelles är däremot av uppfattningen att gemenskaperna enligt artikel 85a i tjänsteföreskrifterna har rätt att överta rättigheter inom ramen för de förpliktelser som de har enligt tjänsteföreskrifterna till följd av (8) den händelse som orsakat skadan och att rätten till efterlevandepension enligt belgisk lag saknar samband med en gärningsmans skyldighet att ersätta hela skadan.
15. Cour d’appel de Bruxelles ställer därför frågan huruvida det föreligger ett motsatsförhållande mellan gemenskapsrätten och de bestämmelser i den inhemska rättsordningen som skall tillämpas på fordringen.
III – Tolkningsfrågan
16. Under dessa förhållanden beslutade Cour d’appel de Bruxelles att vilandeförklara målet och att ställa följande tolkningsfråga till domstolen:
”Skall artikel 85a i [tjänsteföreskrifterna] tolkas så, att gemenskaperna har rätt att kräva att tredje man som är ansvarig för att en tjänsteman avlidit skall ersätta hela den efterlevandepension som utbetalats till efterlevande make i enlighet med artiklarna 79 och 79a i tjänsteföreskrifterna, trots att det i den lag som skall tillämpas på fordringar för ersättning av skada föreskrivs att rätten till efterlevandepension saknar samband med en gärningsmans skyldighet att ersätta hela skadan och trots den skada som den efterlevande maken har lidit på grund av att förlusten av den avlidna hustruns inkomster understiger den efterlevandepension som utbetalats till honom?”
IV – Bedömning
17. Jean-Pierre Riehl, rådet och Europeiska gemenskapernas kommission anser att domstolen bör besvara frågan jakande. De har hävdat att rätten att överta rättigheter enligt artikel 85a i tjänsteföreskrifterna utgör en mekanism som är speciell för gemenskapsrätten och som det med hänsyn till principerna om gemenskapsrättens företräde och direkta effekt inte går att bortse ifrån vid tillämpningen av nationella bestämmelser. Enligt rådet, kommissionen och Jean‑Pierre Riehl framgår den särskilda karaktären av rätten att överta rättigheter som införts genom artikel 85a i tjänsteföreskrifterna av innehållet i denna artikel, i vilken det föreskrivs att denna rätt gäller fullt ut när skada inträffar. Domstolen har även fastslagit detta i dom av den 26 februari 1992 i målet Royale belge.(9) Enligt kommissionen bekräftas detta även genom artikel 85a.4 i tjänsteföreskrifterna, genom vilken gemenskapslagstiftaren har velat ge gemenskaperna möjlighet att väcka direkt talan. Gemenskapernas övertagande av rättigheter är således inte begränsad till skadestånd som beviljas en tjänsteman eller dennes rättsinnehavare i enlighet med nationella bestämmelser, utan sträcks ut till att omfatta alla de förmåner som anges i artikel 85a.2 i tjänsteföreskrifterna.
18. Jag delar inte denna uppfattning. Tjänsteföreskrifternas syfte är visserligen huvudsakligen att fastställa tjänstemännens rättigheter och skyldigheter i förhållande till den institution vid vilken de är anställda,(10) men det är ostridigt att de kan ha inverkan på förhållandet till tredje man och att medlemsstaterna är skyldiga att medverka på alla sätt som är nödvändiga för att genomföra tjänsteföreskrifterna.(11) Genom sin lagstiftningskaraktär är tjänsteföreskrifterna direkt tillämpliga i alla medlemsstater och både tjänstemännen och institutionerna har rättigheter enligt tjänsteföreskrifterna som nationella domstolar är skyldiga att skydda.(12)
19. Det är emellertid nödvändigt att de rättigheter som rådet åberopar inför en nationell domstol med stöd av tjänsteföreskrifterna verkligen föreskrivs i dessa. Tvärtemot vad Jean-Pierre Riehl, rådet och kommissionen anser kan jag inte finna att innehållet i artikel 85a i tjänsteföreskrifterna ger lagligt stöd för att ansluta sig till deras slutsats och besvara frågan från Cour d’appel de Bruxelles jakande. I likhet med clinique La Ramée anser jag tvärtom att gemenskaperna inte kan finna stöd i artikel 85a i tjänsteföreskrifterna för att tredje man som är ansvarig för att en tjänsteman avlidit skall ersätta de belopp som utbetalats till dennes rättsinnehavare, såsom den efterlevandepension som utbetalats till efterlevande make i enlighet med artiklarna 79 och 79a i tjänsteföreskrifterna, när sådan ersättning inte omfattas av den ersättningsberättigade skadan enligt den nationella skadeståndsrätten.
20. För att öka förståelsen av innebörden och omfattningen av bestämmelserna i artikel 85a i tjänsteföreskrifterna skall jag ange vad som innefattas i det rättsliga begreppet ”övertagande av rättigheter (subrogation)” i olika nationella rättsordningar och hur uttrycket utvecklats.
21. Ordet subrogation betyder att en person eller en sak ersätts med en annan.(13) I rättsligt avseende, som är det enda som är intressant här, betyder uttrycket ”personlig subrogation” i de flesta av medlemsstaternas rättsordningar(14) att en person inträder i en annans ställe med avseende på de rättigheter som är knutna till en fordran som den senare hade genom att den förstnämnde betalar den sistnämndes fordran. Subrogation består således i att fordringen överförs från den senare till den förstnämnde genom att denne betalar skulden. Överföringen vid subrogation karaktäriseras följaktligen av två begränsningar beträffande de rättigheter som överförs med avseende på den verklige gäldenären. Den första begränsningen gäller den betalning som den som övertar rättigheterna har gjort och den andra begränsningen avser rättigheterna för den som mottagit betalning. Detta betyder för det första att den som verkställt betalningen endast kan kräva gäldenären på det belopp som han själv har betalat till den ursprunglige fordringsägaren. Detta innebär för det andra att den som verkställt betalningen och inträder i den förre fordringsägarens ställe gentemot gäldenären inte har bättre rätt mot denne än den ursprunglige fordringsägaren hade. Denna andra begränsning medför att gäldenärens ställning inte kan förvärras genom subrogationen. Denna konsekvens är fullständigt logisk, eftersom subrogationen genomförs oberoende av gäldenären och utan att dennes samtycke behövs.
22. Subrogation har utvecklats betydligt i de flesta medlemsstater i och med att lagstadgad subrogation införts till förmån för organ och andra enheter med skadeersättningsansvar. Det allmänna tog redan före gemenskapernas tillkomst
ansvar för kroppsskador genom bland annat socialförsäkringsorgan eller statliga organ när staten är arbetsgivare. När tredje man vållat skadan utesluter inte den omständigheten att de ovannämnda organen eller staten betalat ut ersättning att den skadelidande begär ersättning från den skadevållande. Den skadelidande kan därmed uppbära ersättning två gånger för samma skada. För att undvika dubbel ersättning har de nationella lagstiftarna föreskrivit att socialförsäkringsorganen eller staten har rätt att träda i den skadelidandes ställe med avseende på den skadelidandes rätt att begära ersättning från den skadevållande. De ovannämnda organen eller staten kan även kräva att den skadevållande ersätter utbetalningar som haft samma föremål som de belopp som denne är skyldig att betala till följd av sitt skadeansvar, det vill säga ersättning för den skada som förorsakats den skadelidande. Genom denna lagstadgade subrogation besvaras även frågan huruvida socialförsäkringsorgan eller staten kan kräva ersättning från den skadevållande när den ersättning de utgett till den skadelidande utbetalats med stöd av lagstiftning och inte kan anses vara en direkt följd av den skadevållande handlingen.
23. I artikel 85a i tjänsteföreskrifterna föreskrivs, med vissa mindre skillnader, samma regler som dem som jag redogjort för ovan. I artikel 85a i tjänsteföreskrifterna föreskrivs således att om en person som omfattas av tjänsteföreskrifterna drabbas av skada och om tredje man kan göras ansvarig för detta, skall gemenskaperna inom ramen för de förpliktelser som de har enligt tjänsteföreskrifterna överta de rättigheter som den skadelidande eller hans rättsinnehavare har gentemot den skadevållande. I punkt 2 i ovannämnda artikel finns en icke uttömmande lista över de ersättningar som följer av tjänsteföreskrifterna och som omfattas av denna subrogation. I punkt 3 i denna artikel anges att sådant skadestånd som den skadevållande skall utge för skador av rent personlig art, såsom ersättning för ideell skada, för sveda och värk eller för lyte och men, inte skall omfattas av gemenskapernas övertagande av rättigheter.
24. Härav följer för det första att det övertagande av rättigheter som föreskrivs i artikel 85a i tjänsteföreskrifterna innebär att rättigheterna övertas helt och hållet. Detta innebär att övertagandet sker automatiskt och utan att fordringsägarens samtycke behövs.(15) Detta innebär vidare att samtliga domstolar i medlemsstaterna i enlighet med principerna om gemenskapsrättens företräde och direkta effekt skall erkänna övertagandet av rättigheter, att nationella rättsregler inte behövs för att verkställa övertagandet och att bestämmelser i nationell rätt inte kan utgöra hinder för det.
25. Det framgår för det andra av artikel 85a i tjänsteföreskrifterna att gemenskaperna skall överta rättigheter inom ramen för de förpliktelser som de har enligt tjänsteföreskrifterna, det vill säga inom ramen för de belopp som gemenskaperna skall utge till den skadelidande eller hans rättsinnehavare. Såsom Jean-Pierre Riehl, rådet och kommissionen har hävdat i sina skriftliga yttranden och som generaladvokaten Tesauro betonade i sitt förslag till avgörande i det ovannämnda målet Royale belge(16) företer artikel 85a i tjänsteföreskrifterna således vissa speciella drag i jämförelse med den subrogation som är vanlig i de flesta medlemsstater. Som jag har angett ovan utlöses subrogationen i princip genom den betalning som sker mellan den som övertar rättigheterna och den ursprunglige fordringsägaren. I gemenskapsrättsligt avseende inleds övertagandet av rättigheter genom den skadegörande handlingen i den meningen att gemenskaperna övertar rättigheterna helt hållet från det ögonblick denna inträffar.
26. Ingenting i artikel 85a i tjänsteföreskrifterna utvisar att det vid det gemenskapsrättsliga övertagandet av rättigheter skulle gå att avvika från den andra begränsningen vid överföringen av rättigheter som framgår av principen att den som övertar en rättighet inte har bättre rätt än den tidigare rättsinnehavaren. Tvärtemot föreskrivs i artikel 85a.1 uttryckligen att gemenskaperna skall överta de rättigheter som den skadelidande eller hans rättsinnehavare ”har gentemot den skadevållande, däribland rätten att föra talan”. Av denna del av meningen framgår tydligt att gemenskaperna inte har bättre rätt i förhållande till den skadevållande än vad den skadelidande eller hans rättsinnehavare haft. Denna begränsning är för övrigt fullständigt logisk, eftersom den rätt att överta rättigheter som följer av tjänsteföreskrifterna innebär att rättigheterna övertas helt och hållet, oberoende av den skadevållandes vilja, och att dennes ställning inte kan förvärras. Det gemenskapsrättsliga övertagandet av rättigheter som föreskrivs i artikel 85a i tjänsteföreskrifterna skiljer sig därför på denna punkt inte från den subrogation som är vanlig i medlemsstaternas rättsordningar.
27. I artikel 85a.4 i tjänsteföreskrifterna föreskrivs endast att ”[b]estämmelserna i punkterna 1, 2 och 3 inte … [skall] utgöra ett hinder för gemenskaperna att föra talan”. I denna bestämmelse föreskrivs således endast att den omständigheten att gemenskaperna övertar den skadelidandes eller hans rättsinnehavares rättigheter helt och hållet inte utgör något hinder mot att gemenskaperna för talan direkt inför nationella domstolar för att utfå ersättning för den skada som den skadevållande har orsakat dem. Rätten att överta rättigheter kan med andra ord inte utgöra grund för en nationell domstol att motsätta sig att gemenskaperna väcker direkt talan för att begära ersättning för sin egen skada.(17) I artikel 85a.4 anges emellertid inte att den nationella domstolen är skyldig att förplikta den skadevållande att ersätta gemenskaperna för alla ersättningar som anges i artikel 85a.2 i tjänsteföreskrifterna, oberoende av vad som anges i den nationella skadeståndsrätten.
28. Även om det antas att Jean-Pierre Riehls, rådets och kommissionens påstående inte kan avvisas genom att bara se till lydelsen i artikel 85a i tjänsteföreskrifterna, skall det konstateras att detta påstående inte vinner något stöd i målet med gemenskapernas rätt att överta rättigheter eller i det sammanhang i vilket det ingår.
29. Jag har beträffande det rättsliga sammanhang i vilket rätten att överta rättigheter ingår visat att gemenskaperna i enlighet med tjänsteföreskrifterna skall utge ett antal ersättningar till dem som anges i dessa föreskrifter när en skada uppkommer. När tredje man ansvarar för skadan är det fullständigt logiskt att gemenskaperna, i likhet med nationella socialförsäkringsorgan, kan överta de rättigheter som den skadelidande eller hans rättsinnehavare har gentemot den skadevållande. Vi har sett att talan som tjänstemän och andra som anges i tjänsteföreskrifterna väcker för att få ersättning för skada som de vållats av tredje man omfattas av de nationella domstolarnas behörighet och att sådan talan omfattas av nationella bestämmelser om skadestånd i avtalsförhållanden och utomobligatoriskt skadestånd. Gemenskapernas rätt att överta rättigheter innebär således att de rättigheter som den skadelidande eller hans rättsinnehavare har gentemot den skadevållande i enlighet med tillämplig nationell skadeståndsrätt överförs till gemenskaperna. Det framgår inte av någon bestämmelse i tjänsteföreskrifterna att gemenskaperna har bättre rätt till ersättning på grund av denna rätt att överta rättigheter eller att de systematiskt får kräva tillbaka alla de ersättningar som de betalat ut i enlighet med tjänsteföreskrifterna.
30. Bestämmelserna i artikel 85a i tjänsteföreskrifterna kan härvid jämföras med bestämmelserna i artikel 93 i rådets förordning (EEG) nr 1408/71,(18) vilken avser nationella socialförsäkringsorgans rättigheter i förhållande till tredje man, som befunnits vara skadeståndsskyldig när sådana organ har utgett ersättning för en skada som inträffat i en annan medlemsstat.(19) Jämförbart med vad som föreskrivs i artikel 85a i tjänsteföreskrifterna till förmån för gemenskaperna, har socialförsäkringsorgan som har utgett ersättning till följd av en skada som har inträffat i en annan medlemsstat enligt artikel 93.1 i förordning nr 1408/71 gentemot skadevållaren rätt att utnyttja rättsmedel, subrogation och möjlighet att väcka talan som föreskrivs i den rättsordning som de tillämpar. I dom av den 2 juni 1994 i målet DAK(20) fastslog domstolen att syftet med artikel 93.1 inte är att ändra de regler som skall tillämpas för att avgöra om och i vilken utsträckning en skadevållande tredje man kan göras utomobligatoriskt ansvarig. Tredje mans ansvar bestäms således av de materiella regler som den nationella domstolen vid vilken den betalningsskyldiga institutionen eller den skadelidande har väckt talan normalt tillämpar, det vill säga i princip lagstiftningen i den medlemsstat där skadan har inträffat.
31. Det framgår inte heller av skälen till någon av de förordningar varigenom gemenskapernas rätt att överta rättigheter helt och hållet infördes(21) att gemenskapslagstiftarens syfte varit att överföra ansvaret för alla ersättningar som gemenskaperna, med tillämpning av tjänsteföreskrifterna, är skyldiga att utge till den skadelidande eller hans rättsinnehavare på den skadevållande. Domstolen har vid flera tillfällen funnit att det enda syftet med gemenskapernas rätt att överta rättigheter är att undvika att en tjänsteman får ersättning två gånger för samma skada.(22) Denna rätt avser således inte att ge gemenskaperna bättre rätt än den som fordringsägaren hade.
32. Även bedömningen i domen i det ovannämnda målet Royale belge ledde till denna slutsats. I detta mål ställdes domstolen inför frågan huruvida skadevållaren kunde invända mot en institution att han hade ingått en överenskommelse med tjänstemannen innan denne erhöll ersättning från gemenskaperna. Domstolen fastslog att en skadevållande som har ingått förlikning med en tjänsteman vid gemenskaperna med framgång kan åberopa denna åtgärd gentemot institutionen, trots att det omtvistade övertagandet av rättigheter följer av den skadegörande handlingen. Detta gäller emellertid inte om institutionen före transaktionen med den ifrågavarande tjänstemannen upplyser den skadevållande om rätten att överta rättigheter och om att den har för avsikt att utöva denna rättighet eller om institutionen styrker att den skadevållande, innan han genomförde transaktionen med tjänstemannen, kände till rätten till övertagande av rättigheter.(23) Av denna dom framgår att den som övertar rättigheter inte har bättre rätt än den ursprunglige fordringsägaren hade. Det är nämligen på grund av att gemenskaperna erhåller rättigheter gentemot skadevållaren från tjänstemännen eller deras rättsinnehavare som skadevållaren på de villkor som domstolen fastslagit kan invända att han ingått en sådan transaktion.
33. Det gemenskapsrättsliga övertagandet av rättigheter, såsom detta definieras i artikel 85a i tjänsteföreskrifterna, medför således inte att gemenskaperna får bättre rätt än vad tjänstemannen eller hans rättsinnehavare har enligt tillämplig nationell skadeståndsrätt. Härav följer att gemenskaperna inte kan utfå ersättning för den efterlevandepension de utgivit till den skadelidandes make om sådan efterlevandepension som föreskrivs i artiklarna 79 och 79a i tjänsteföreskrifterna inte kan utgå enligt den nationella skadeståndsrätten.
34. Denna tolkning av artikel 85a i tjänsteföreskrifterna innebär visserligen att gemenskapernas rätt till ersättning för vad de utgivit till den skadelidande eller hans rättsinnehavare till följd av en skada kommer att variera beroende på den nationella rättsordning som skall tillämpas på skadebedömningen.(24) Tvärtemot vad Jean-Pierre Riehl, rådet och kommissionen har hävdat kan dessa skillnader emellertid inte anses bero på att gemenskapsrätten inte tillämpas enhetligt. Det är nämligen fastslaget att såväl bestämmelserna avseende vad som medför att skadeståndsskyldighet i avtalsförhållanden och utomobligatoriskt skadeståndsansvar uppkommer som bestämmelserna om bedömningen av ersättningsberättigande skador även i fortsättningen skall utgöra sådana bestämmelser som varje medlemsstat fastställer i förhållande till sin egen rättsordning, trots att gemenskapslagstiftaren har harmoniserat villkoren för att skadeståndsansvar skall uppkomma på vissa särskilda områden,(25) bland annat i samband med konsumentskyddspolitiken(26) . Det finns hittills inte några gemenskapsbestämmelser om förutsättningarna för att skadeståndsskyldighet skall uppkomma eller regler för hur en skadeståndsberättigande skada skall bedömas, som gäller för hela gemenskapen.(27) Det finns inte heller några bestämmelser om harmonisering på gemenskapsnivå av rättighetshavares rätt till ersättning för en person som, liksom i förevarande mål, avlidit till följd av ett medicinskt fel. Det är således logiskt att gemenskapernas åtgärder i samband med att de övertar rättigheter från en tjänsteman eller hans rättighetshavare kan leda till olika lösningar beroende på den nationella rätt som skall tillämpas.
35. Jag föreslår därför att domstolen skall svara Cour d’appel de Bruxelles att artikel 85a i tjänsteföreskrifterna skall tolkas så, att gemenskaperna inte har stöd i denna artikel för att tredje man som är ansvarig för att en tjänsteman avlidit skall ersätta hela den efterlevandepension som utbetalats till efterlevande make i enlighet med artiklarna 79 och 79a i tjänsteföreskrifterna, eftersom det i den lag som skall tillämpas på fordringar för ersättning av skada föreskrivs att rätten till efterlevandepension saknar samband med en gärningsmans skyldighet att ersätta hela skadan och eftersom den skada som den efterlevande maken har lidit på grund av att förlusten av den avlidna hustruns inkomster understiger den efterlevandepension som utbetalats till honom.
V – Förslag till avgörande
36. Mot bakgrund av det ovan anförda föreslår jag att domstolen besvarar den fråga som ställts av Cour d’appel de Bruxelles på följande sätt:
”Artikel 85a i tjänsteföreskrifter för tjänstemän i Europeiska gemenskaperna skall tolkas så, att gemenskaperna inte har stöd i denna artikel för att tredje man som är ansvarig för att en tjänsteman avlidit skall ersätta hela den efterlevandepension som utbetalats till efterlevande make i enlighet med artiklarna 79 och 79a i nämnda tjänsteföreskrifter, eftersom det i den lag som skall tillämpas på fordringar för ersättning av skada föreskrivs att rätten till efterlevandepension saknar samband med en gärningsmans skyldighet att ersätta hela skadan och eftersom den skada som den efterlevande maken har lidit på grund av att förlusten av den avlidna hustruns inkomster understiger den efterlevandepension som utbetalats till honom.”
(1) .
(2)
–	Nedan kallade tjänsteföreskrifterna.
(3)
–	Nedan kallade reglerna.
(4)
–	Nedan kallad clinique La Ramée.
(5)
–	Beslutet om hänskjutande, s. 5, punkt 5.
(6)
–	Beslutet om hänskjutande, s. 6.
(7)
–	Beslutet om hänskjutande, s. 7.
(8)
–	Cour d’appels understrykning.
(9)
–	Dom av den 26 februari 1992 i mål C-333/90, Royale belge (REG 1992, s. I-1135), punkt 8.
(10)
–	Domstolens dom av den 10 juni 1999 i mål C-430/97, Johannes (REG 1999, s. I-3475), punkt 19.
(11)
–	Dom av den 20 oktober 1981 i mål 137/80, kommissionen mot Belgien (REG 1981, s. 2393), punkt 8, och av den 20 mars 1986 i mål 72/85, kommissionen mot Nederländerna (REG 1986, s. 1219), punkt 20.
(12)
–	Se, för ett liknande resonemang, dom av den 7 maj 1987 i mål 186/85, kommissionen mot Belgien (REG 1987, s. 2029), punkterna 21 och 23, och i mål 189/85, kommissionen mot Tyskland (REG 1987, s. 2061), punkterna 14 och 16.
(13)
–	I motsats till vad ordets etymologiska innebörd skulle kunna få en att tro (subrogare) är ordet subrogation inte av latinskt ursprung, utan kommer från den kanoniska rätten. I romersk rätt godtogs principen att en person ers atte en annan genom att betalning endast i två särskilda fall, nämligen vid överlåtelsen av aktier till den som ställt borgen och vid successio in locum, varigenom den som betalat en skuld kunde träda i den ursprunglige fordringsägarens ställe, men enbart såvitt avser den sistnämndes rätt till inteckning (Mestre, J., ”La subrogation personnelle”, LGDJ, 1979, inledningen).
(14)
–	Här kan nämnas till exempel den belgiska, den danska, den tyska, den spanska, den franska, den italienska och den österrikiska rättsordningen. På samma sätt kan ordet subrogation definieras på följande sätt i Common law-länderna: ”Subrogation is literally ‘substitution’. The term is used in the context of English and Commonwealth law to describe a process by which one party is substituted for another so that he may enforce that other’s rights against a third party for his own benefit” (Mitchell, C., The law of subrogation, Clarendon press, Oxford, 1994, s. 3).”
(15)
–	Artikel 85a i tjänsteföreskrifterna skiljer sig därmed från artikel 8 i Regler om olycksfallsförsäkring och yrkessjukdomsförsäkring för tjänstemän i Europeiska gemenskaperna. I sistnämnda artikel föreskrivs följande: ”De förmåner och bidrag samt de ersättningar för sjukvårdskostnader som anges i dessa regler skall betalas till tjänstemannen eller dennes rättsinnehavare endast under förutsättning att deras rättigheter gentemot eventuellt ansvarig tredje man övertas av gemenskaperna upp till de utbetalda beloppen för angivna förmåner, bidrag och ersättningar.”
(16)
–	Punkterna 4 och 5.
(17)
–	Gemenskaperna kan med stöd av denna bestämmelse och samtidigt med att de för talan i egenskap av rättighetshavare som övertagit den skadelidandes rättigheter, även fordra att den skadevållande ersätter belopp som inte omfattas av de övertagna rättigheterna, såsom administrativa kostnader, läkarutlåtanden avseende tjänstemannen och så vidare.
(18)
–	Förordning av den 14 juni 1971 om tillämpningen av systemen för social trygghet när anställda, egenföretagare eller deras familjer flyttar inom gemenskapen (EGT L 149, s. 2; svensk specialutgåva, område 5, volym 1, s. 57).
(19)
–	I punkt 1 a i den ovannämnda artikeln föreskrivs att ”[o]m institutionen i kraft av den lagstiftning som den tillämpar inträder i den rätt att kräva ersättning som förmånstagaren har gentemot en tredje part, skall detta inträde erkännas av varje medlemsstat”. I punkt 1 b i samma artikel anges att ”[o]m institutionen har en självständig rätt till krav gentemot en tredje part, skall denna rätt erkännas av varje medlemsstat”.
(20)
–	Dom av den 2 uni 1994 i mål C-428/92, DAK (REG 1994, s. I-2259), punkt 16.
(21)
–	Gemenskapernas övertagande av rättigheter infördes i tjänsteföreskrifterna genom rådets förordning (Euratom, EKSG, EEG) nr 912/78 av den 2 maj 1978 om ändring av tjänsteföreskrifterna för tjänstemännen i Europeiska gemenskaperna och anställningsvillkoren för övriga anställda i dessa gemenskaper (EGT L 119, s. 1; svensk specialutgåva, område 1, volym 1, s. 138). Genom denna infördes artikel 73.4, enligt vars lydelse ”[g]emenskaperna skall, inom gränserna för sina skyldigheter enligt artiklarna 72, 73 och 75, automatiskt överta den rätt till ersättning som tjänstemannen eller hans rättsinnehavare har gentemot en tredje man som bär ansvaret för ett olycksfall som orsakat skada eller död för tjänstemannen eller hans medförsäkrade”. Artikel 73.4 i tjänsteföreskrifterna upphävdes genom rådets förordning (EKSG, EEG, Euratom) nr 2799/85 av den 27 september 1985 (EGT L 265, s. 1; svensk specialutgåva, område 1, volym 2, s. 45), genom vilken artikel 85a infördes.
(22)
–	Dom av den 18 mars 1982 i mål 103/81, Chaumont-Barthel mot parlamentet (REG 1982, s. 1003), punkt 11, domen i det ovannämnda målet Royale belge, punkt 9, och dom av den 9 september 1999 i mål C-257/98 P, Lucaccioni mot kommissionen (REG 1999, s. I-5251), punkt 20.
(23)
–	Punkt 19.
(24)
–	Denna skillnad kan även få till följd att Jean-Pierre Riehl erhåller både ersättning för förlust av inkomster som den skadevållade förpliktas att erlägga till honom enligt belgisk skadeståndsrätt och den efterlevandepension som rådet betalar ut.
(25)
–	Se bland annat rådets förordning (EG) nr 2027/97 av den 9 oktober 1997 om lufttrafikföretags skadeståndsansvar vid olyckor (EGT L 285, s. 1).
(26)
–	Se bland annat rådets direktiv 85/374/EEG av den 25 juli 1985 om tillnärmning av medlemsstaternas lagar och andra författningar om skadeståndsansvar för produkter med säkerhetsbrister (EGT L 210, s. 29, svensk specialutgåva, område 15, volym 6, s. 239), rådets direktiv 85/577/EEG av den 20 december 1985 för att skydda konsumenten i de fall då avtal ingås utanför fasta affärslokaler (EGT L 372, s. 31, svensk specialutgåva, område 15, volym 7, s. 83), rådets direktiv 87/102/EEG av den 22 december 1986 om tillnärmning av medlemsstaternas lagar och andra författningar om konsumentkrediter (EGT L 42, 1987, s. 48, svensk specialutgåva, område 15, volym 7, s. 202), rådets direktiv 90/314/EEG av den 13 juni 1990 om paketresor, semesterpaket och andra paketarrangemang (EGT L 158, s. 59, svensk specialutgåva, område 6, volym 3, s. 53) och Europaparlamentets och rådets direktiv 1999/44/EG av den 25 maj 1999 om vissa aspekter rörande försäljning av konsumentvaror och härmed förknippade garantier (EGT L 171, s. 12). För senare antagna bestämmelser, se rådets resolution av den 1 december 2003 om konsumenttjänsters säkerhet (EGT C 299, s. 1).
(27)
–	Den inverkan skillnaderna mellan de nationella rättsordningarna med avseende på skadeståndsskyldighet i avtalsförhållanden och utomobligatoriskt ansvar har på den inre marknadens funktion har varit föremål för djupgående studier. I juli 2001 inledde kommissionen ett samrådsförfarande om hur problemen beträffande olikheterna mellan de olika rättsordningarna med avseende på avtal som är i kraft i Europeiska unionen skall behandlas på gemenskapsnivå (se meddelande från kommissionen till Europaparlamentet och rådet – En mer samordnad europeisk avtalsrätt – en handlingsplan KOM/2003/0068 slutlig) (EGT C 63, 2003,
s. 1). Europaparlamentet och rådet har begärt att undersökningar skall genomföras avseende egendomsrätten och civilrättsligt skadeståndsansvar.