62024CJ0257
DOMSTOLENS DOM (tionde avdelningen)
den 10 juli 2025 (
*1
)
”Begäran om förhandsavgörande – Social trygghet – Migrerande arbetstagare – Förordning (EG) nr 883/2004 – Artikel 3 – Materiellt tillämpningsområde – Fri rörlighet för arbetstagare – Artikel 45 FEUF – Förordning (EU) nr 492/2011 – Artikel 7 – Likabehandling – Sociala förmåner – En gränsarbetares underåriga barn med funktionsnedsättning – Integrationsstöd i form av elevassistans till barn med funktionsnedsättning – Krav på stadigvarande vistelse – Proportionalitet”
I mål C‑257/24,
angående en begäran om förhandsavgörande enligt artikel 267 FEUF, framställd av Landessozialgericht Nordrhein-Westfalen (Överdomstolen för socialrättsliga mål i delstaten Nordrhein-Westfalen, Tyskland) genom beslut av den 8 april 2024, som inkom till domstolen den 12 april 2024, i målet
PE, företrädd av sina föräldrar
mot
Städteregion Aachen,
meddelar
DOMSTOLEN (tionde avdelningen)
sammansatt av avdelningsordföranden D. Gratsias samt domarna E. Regan (referent) och J. Passer,
generaladvokat: J. Richard de la Tour,
justitiesekreterare: A. Calot Escobar,
efter det skriftliga förfarandet,
med beaktande av de yttranden som avgetts av:
–
Tysklands regering, genom J. Möller och R. Kanitz, båda i egenskap av ombud,
–
Europeiska kommissionen, genom B.-R. Killmann och F. van Schaik, båda i egenskap av ombud,
med hänsyn till beslutet, efter att ha hört generaladvokaten, att avgöra målet utan förslag till avgörande,
följande
Dom
1
Begäran om förhandsavgörande avser tolkningen av artikel 3 i Europaparlamentets och rådets förordning (EG) nr 883/2004 av den 29 april 2004 om samordning av de sociala trygghetssystemen (EUT L 166, 2004, s. 1, och rättelse i EUT L 200, 2004, s. 1), i dess lydelse enligt Europaparlamentets och rådets förordning (EG) nr 988/2009 av den 16 september 2009 (EUT L 284, 2009, s. 43) (nedan kallad förordning nr 883/2004), av artikel 7.2 i Europaparlamentets och rådets förordning (EU) nr 492/2011 av den 5 april 2011 om arbetskraftens fria rörlighet inom unionen (EUT L 141, 2011, s. 1), samt av artikel 20 FEUF och artikel 21.1 FEUF.
2
Begäran har framställts i ett mål mellan PE, ett underårigt barn som företräds av sina föräldrar, och Städteregion Aachen (stadsregionen Aachen, Tyskland). Målet rör beslutet att inte bevilja barnet integrationsstöd i form av elevassistans till barn med funktionsnedsättning.
Tillämpliga bestämmelser
Unionsrätt
Förordning nr 883/2004
3
I avdelning I förordning nr 883/2004, med rubriken ”Allmänna bestämmelser”, återfinns artikel 3, som har rubriken ”Sakområden”. Där föreskrivs följande:
”1.   Denna förordning skall tillämpas på all lagstiftning om de grenar av den sociala tryggheten som rör
a)
förmåner vid sjukdom,
…
3.   Denna förordning skall också tillämpas på de särskilda icke-avgiftsfinansierade kontantförmåner som omfattas av artikel 70.
…
5.   Denna förordning ska inte tillämpas på
a)
socialhjälp och medicinsk hjälp, eller
…”
4
Avdelning III i förordning nr 883/2004 har rubriken ”Särskilda bestämmelser om olika förmånskategorier”. Kapitel 9 i denna avdelning har rubriken ”Särskilda icke-avgiftsfinansierade kontantförmåner”. I artikel 70 i denna förordning, med rubriken ”Allmän bestämmelse”, föreskrivs följande i punkt 2 c:
”Vid tillämpningen av detta kapitel avses med ”särskilda icke avgiftsfinansierade kontantförmåner” sådana förmåner
…
c)
som förtecknas i bilaga X”.
5
Bilaga X till nämnda förordning har följande lydelse, under rubriken Tyskland:
”a)
Minimiinkomst för äldre och för personer med nedsatt intjänandeförmåga enligt kapitel 4 i volym XII i lagen om social trygghet – Sozialgesetzbuch.
b)
Förmåner som ska täcka levnadsomkostnader enligt grundgarantin för arbetssökande, såvida inte kraven när det gäller dessa förmåner är uppfyllda för rätt till ett tillfälligt tillägg efter det att arbetslöshetsförmåner har utgetts (artikel 24.1 i volym II i lagen om social trygghet – Sozialgesetzbuch).”
Förordning nr 492/2011
6
I artikel 7.1 och 7.2 i förordning nr 492/2011 föreskrivs följande:
”1.   En arbetstagare som är medborgare i en medlemsstat får inom en annan medlemsstats territorium inte på grund av sin nationalitet behandlas annorlunda än landets egna arbetstagare i fråga om anställnings- och arbetsvillkor, speciellt vad avser lön, avskedande och, om arbetstagaren skulle bli arbetslös, återinsättande i arbete eller återanställning.
2.   Arbetstagaren ska åtnjuta samma sociala och skattemässiga förmåner som landets medborgare.”
Tysk rätt
7
I Neuntes Buch Sozialgesetzbuch (lagen om social trygghet, nionde avdelningen), med rubriken ”Rehabilitering och delaktighet av personer med funktionsnedsättning”, i den lydelse som är tillämplig i det nationella målet (nedan kallad SGB IX), föreskrivs villkoren för beviljande av integrationsstöd i form av elevassistans till barn med funktionsnedsättning.
8
I 101 § 1 SGB IX föreskrivs följande:
”Tyskar som stadigvarande vistas utomlands har inte rätt till integrationsstöd. Undantag får endast göras från fall till fall om detta är oundvikligt på grund av en exceptionell nödsituation och det samtidigt finns bevis för att det inte är möjligt att återvända till Tyskland av följande skäl:
1.   omvårdnad och uppfostran av ett barn som av rättsliga skäl måste stanna utomlands;
2.   den berörda personen är föremål för långvarigt omhändertagande vid en institution eller har ett absolut behov av vård, eller
3.   myndighetsutövning.”
9
104 § 1 SGB IX har följande lydelse:
”Integrationsstöd ska fastställas med hänsyn till de särskilda omständigheterna i varje enskilt fall, särskilt med hänsyn till de särskilda behoven, de personliga förhållandena, den sociala miljön och egna medel och resurser …”
Målet vid den nationella domstolen och tolkningsfrågorna
10
Klaganden i det nationella målet, som är tysk och irländsk medborgare och född i Tyskland år 2009, bor med sina föräldrar i Belgien nära den tyska gränsen. Klagandens mor, som är tysk medborgare, är heltidsanställd läkare i Aachen (Tyskland) och klagandens far, som är irländsk medborgare, var tjänsteman vid Europeiska unionen i Maastricht (Nederländerna).
11
Klaganden i det nationella målet har en psykisk funktionsnedsättning som kräver särskild vård. Efter att ha gått på en specialskola i Eupen (Belgien) har klaganden sedan läsåret 2017/2018 gått i inkluderande skolor i Aachen. På klagandens begäran beviljade stadsregionen Aachen, i enlighet med bestämmelserna i SGB IX, integrationsstöd i form av elevassistans till barn med funktionsnedsättning under skolåren 2017/2018–2020/2021, och betalade inledningsvis för 15 timmars elevassistans och därefter för 35 timmars elevassistans per vecka.
12
Genom beslut av den 9 juni 2021 avslog stadsregionen Aachen en ansökan om att beviljas detta integrationsstöd för läsåret 2021/2022, med motiveringen att klaganden i det nationella målet, som stadigvarande vistades i Belgien, inte uppfyllde det krav på stadigvarande vistelse i landet som följer av 101 § 1 SGB IX. Genom beslut av den 20 augusti 2021 avslog denna myndighet, av samma skäl, den invändning som klaganden i det nationella målet hade framställt mot det ursprungliga avslagsbeslutet.
13
Genom dom av den 25 januari 2022 ogillade Sozialgericht Aachen (Domstolen för socialrättsliga mål i Aachen, Tyskland) av samma skäl det överklagande av dessa beslut som klaganden i det nationella målet, företrädd av sina föräldrar, hade ingett. Nämnda domstol fann dessutom att den rätt till integrationsstöd i form av elevassistans för barn med funktionsnedsättning som föreskrivs i SGB IX inte heller kan grundas på unionsrätten, eftersom denna rätt inte omfattas av de ”förmåner vid sjukdom” som avses i artikel 3.1 i förordning nr 883/2004 och eftersom det i artikel 3.5 a i denna förordning uttryckligen föreskrivs att förordningen inte är tillämplig på ”socialhjälp och medicinsk hjälp”.
14
Klaganden i det nationella målet, företrädd av sina föräldrar, överklagade till Landessozialgericht Nordrhein-Westfalen (Överdomstolen för socialrättsliga mål i Nordrhein-Westfalen, Tyskland), som är den hänskjutande domstolen, och yrkade att denna dom skulle ändras. Den gjorde vidare gällande att stadsregionen Aachen skulle förpliktas att ändra beslutet av den 9 juni 2021, såsom det fastställts genom beslutet av den 20 augusti 2021, och ersätta klaganden för kostnaderna för elevassistans för perioden från den 1 augusti 2021 till den 30 november 2021 till ett belopp av 12782,32 euro. Det tyskspråkiga samfundet i Belgien har betalat kostnaderna för skolstöd utan att kräva ersättning härför för perioden 1 december 2021–30 juni 2022.
15
Den hänskjutande domstolen har konstaterat att det överklagande som ingetts till den ska ogillas enligt nationell rätt. Samma domstol söker emellertid klarhet i huruvida nationell rätt i detta avseende är förenlig med unionsrätten.
16
För det första vill den hänskjutande domstolen få klarhet i huruvida förevarande mål omfattas av tillämpningsområdet för förordning nr 883/2004. I egenskap av stöd för deltagande i utbildning i form av elevassistans till barn med funktionsnedsättning, förefaller det integrationsstöd som är aktuellt i det nationella målet inte utgöra en social trygghetsförmån som omfattas av det materiella tillämpningsområdet för denna förordning. Integrationsstödet är nämligen inte är underkastat objektiva krav, såsom bland annat graden av funktionsnedsättning, och beviljas med beaktande av den berörda personens personliga behov, på grundval av en individuell prövning av dessa behov av den behöriga nationella myndigheten.
17
Det är dessutom tveksamt om integrationsstödet i form av elevassistans till barn med funktionsnedsättning enligt SGB IX kan kvalificeras som en ”förmån vid sjukdom” i den mening som avses i artikel 3.1 a i förordning nr 883/2004, eftersom begreppet sjukdom i dess normala betydelse innebär en tillfällig försämring av hälsotillståndet, medan detta integrationsstöd syftar till att göra det möjligt för mottagarna att genomgå en utbildning som är anpassad till deras förmåga och prestationer samt att främja deras deltagande i samhällslivet.
18
Integrationsstöd i form av elevassistans till barn med funktionsnedsättning som föreskrivs i SGB IX förefaller således snarare omfattas av begreppet ”socialhjälp”, vilket enligt artikel 3.5 a i förordning nr 883/2004 uttryckligen är undantaget från förordningens materiella tillämpningsområde. Integrationsstödet har nämligen inget samband med någon av de risker som avses i artikel 3.1 i nämnda förordning. Dessutom har anställningsperioder, avgiftsperioder eller anslutningsperioder ingen betydelse för rätten till integrationsstödet, eftersom dessa perioder görs från fall till fall och i andra hand. Integrationsstödet utgör inte heller en särskild icke avgiftsfinansierad kontantförmån i den mening som avses i artikel 70 i samma förordning, eftersom det inte finns upptaget i bilaga X till förordningen.
19
För det andra anser den hänskjutande domstolen att det är nödvändigt att klargöra huruvida det är förenligt med artikel 7.2 i förordning nr 492/2011, enligt vilken varje arbetstagare som är medborgare i en medlemsstat har rätt till samma sociala förmåner i andra medlemsstater som landets egna arbetstagare, att en unionsmedborgare utesluts från integrationsstöd i form av elevassistans till barn med funktionsnedsättning enligt SGB IX. Eftersom modern till klaganden i det nationella målet har utnyttjat sin rätt till fri rörlighet, har hon rätt att åberopa denna bestämmelse gentemot den medlemsstat där hon är medborgare. EU-domstolen har emellertid ännu inte uttalat sig i frågan huruvida integrationsstöd i form av assistans i samband med skolgången för en gränsarbetares barn med funktionsnedsättning utgör en ”social förmån” i den mening som avses i nämnda bestämmelse. Den vida tolkning som ska ges begreppet ”social förmån” skulle kunna tala för att det ska omfattas av detta begrepp. Bosättningskravet för beviljande av integrationsstöd i form av elevassistans till barn med funktionsnedsättning som föreskrivs i SGB IX skulle således kunna utgöra en indirekt diskriminering, eftersom det till sin natur kan påverka gränsarbetare i högre grad än landets egna arbetstagare.
20
Vad gäller motiveringen av en sådan inskränkning har den hänskjutande domstolen påpekat att äventyrandet av den ekonomiska balansen i det sociala trygghetssystemet kan utgöra ett legitimt mål av allmänintresse som kan motivera att personer som inte är bosatta i landet utesluts från rätten till stöd. Förekomsten i SGB IX av undantag från regeln om uteslutning vid särskilda svårigheter som huvudsakligen har samband med det sannolika tillhandahållandet av förmåner i bosättningsmedlemsstaten gör det möjligt att undanröja all omotiverad diskriminering. Det skulle dessutom kunna hävdas att icke-diskrimineringsprincipen, som är allmänt stadfäst i artikel 18 FEUF, har konkretiserats i artikel 3.5 a i förordning nr 883/2004 vad gäller sociala förmåner, vilket motiverar att det aktuella integrationsstödet inte kan beviljas personer som inte är bosatta i landet. Nämnda uteslutning bekräftar således den territorialitetsprincip som grundar sig på folkrätten, enligt vilken förmåner som är skattefinansierade endast ska beviljas personer som är bosatta i landet.
21
Det är emellertid inte säkert att uteslutandet av personer som inte är bosatta i landet från rätten till integrationsstöd i form av elevassistans till barn med funktionsnedsättning enligt SGB IX verkligen är nödvändigt för en korrekt användning av skattemedel. I synnerhet är det oklart i vilken utsträckning Förbundsrepubliken Tyskland faktiskt skulle göra besparingar tack vare detta undantag som infördes till följd av en skärpning av lagstiftningen den 1 januari 2004. På grund av detta undantag kan tyska medborgare som saknar hemvist i landet dessutom tvingas återvända till Tyskland, vilket medför ökade kostnader för denna medlemsstat. Eftersom den nationella lagstiftaren genom denna skärpning har försökt att minska missbruket av detta integrationsstöd, framstår även detta syfte som tvivelaktigt, bland annat med hänsyn till proportionalitetsprincipen. Det föreligger nämligen inte någon risk för missbruk när det gäller vårdförmåner som tillhandahålls i Tyskland. Det finns inte heller några omständigheter som tyder på att klaganden i det nationella målet har gjort sig skyldig till rättsmissbruk genom att konstruera villkoren för att erhålla de sociala förmåner som avses i artikel 7.2 i förordning nr 492/2011. Slutligen, i den mån syftet med att utesluta personer som inte är bosatta i landet är att befria de behöriga nationella myndigheterna från en betungande prövning av villkoren för beviljande för utomlands bosatta tyska medborgare, är det tveksamt om detta är nödvändigt, eftersom dessa tjänster tillhandahålls inom tyskt territorium.
22
För det tredje söker den hänskjutande domstolen klarhet i huruvida det utgör en objektivt motiverad inskränkning av den rätt som unionsmedborgare har enligt artikel 20 FEUF och artikel 21.1 FEUF att utesluta personer som inte är bosatta i landet från integrationsstöd i form av elevassistans för barn med funktionsnedsättning. Klaganden i det nationella målet missgynnas nämligen enbart på grund av att hon har valt att utnyttja sin rätt till fri rörlighet genom att bosätta sig i Belgien.
23
Mot denna bakgrund beslutade Landessozialgericht Nordrhein-Westfalen (Överdomstolen för socialrättsliga mål i Nordrhein-Westfalen) att vilandeförklara målet och att ställa följande frågor till EU-domstolen:
”1)
Ska artikel 3 i [förordning nr 883/2004] tolkas så, att integrationsstöd enligt [SGB IX] i form av elevassistans utgör en förmån i den mening som avses i förordningens artikel 3 och därmed omfattas av förordningens tillämpningsområde?
Om den första frågan besvaras nekande:
2)
Ska artikel 7.2 i [förordning nr 492/2011] tolkas så, att den utgör hinder för en nationell bestämmelse enligt vilken det krävs stadigvarande vistelse i Tyskland för att erhålla integrationsstöd enligt SGB IX i form av elevassistans?
3)
Föreligger en icke legitim inskränkning av unionsmedborgares rättigheter enligt artikel 20 [FEUF] och artikel 21.1 [FEUF] om integrationsstöd enligt SGB IX i form av elevassistans inte beviljas till unionsmedborgare som är bosatta eller stadigvarande vistas i en annan (gränsnära) medlemsstat, medan naturaförmånen erhålls i staten för tillfällig vistelse?”
Prövning av tolkningsfrågorna
Den första frågan
24
Den hänskjutande domstolen har ställt den första frågan för att få klarhet i huruvida artikel 3 i förordning nr 883/2004 ska tolkas så, att en sådan förmån som integrationsstöd i form av elevassistans till barn med funktionsnedsättning som föreskrivs i SGB IX omfattas av förordningens materiella tillämpningsområde.
25
För att besvara denna fråga ska det för det första prövas huruvida ett sådant integrationsstöd utgör en ”social trygghetsförmån” i den mening som avses i artikel 3.1 i nämnda förordning.
26
Enligt fast rättspraxis ska distinktionen mellan de förmåner som omfattas av tillämpningsområdet för nämnda förordning och de förmåner som faller utanför detta område huvudsakligen grundas på varje förmåns grundläggande kännetecken, bland annat dess syfte och villkor för beviljande, och inte på om en förmån kvalificeras som en social trygghetsförmån eller inte i nationell lagstiftning (dom av den 11 april 2024, Sozialministeriumservice, C‑116/23, EU:C:2024:292, punkt 32 och där angiven rättspraxis).
27
En förmån kan således anses vara en social trygghetsförmån i den mening som avses i artikel 3.1 i förordning nr 883/2004 om den beviljas förmånstagaren, utan någon individuell och skönsmässig bedömning av dennes personliga behov, på grundval av en situation som definieras i lag och den hänför sig till någon av de risker som uttryckligen anges i artikel 3.1 i förordning nr 883/2004. Dessa två villkor är kumulativa (dom av den 11 april 2024, Sozialministeriumservice, C‑116/23, EU:C:2024:292, punkt 33 och där angiven rättspraxis).
28
Vad gäller det första villkoret i föregående punkt ska det erinras om att detta villkor är uppfyllt när en förmån beviljas på grundval av objektiva kriterier som, så snart de är uppfyllda, ger rätt till förmånen utan att den behöriga nationella myndigheten kan beakta andra personliga omständigheter (dom av den 11 april 2024, Sozialministeriumservice, C‑116/23, EU:C:2024:292, punkt 34 och där angiven rättspraxis).
29
I förevarande fall framgår det av beslutet om hänskjutande att det integrationsstöd i form av elevassistans till barn med funktionsnedsättning som föreskrivs i SGB IX inte är villkorat av att objektiva villkor är uppfyllda, såsom bland annat en viss grad eller nivå av arbetsoförmåga eller funktionsnedsättning, utan att det beviljas av den behöriga nationella myndigheten, i enlighet med 104 § 1 SGB IX, i förhållande till den berörda personens personliga behov, på grundval av denna myndighets individuella och skönsmässiga bedömning av vederbörandes situation.
30
Under dessa omständigheter konstaterar domstolen att det integrationsstöd i form av elevassistans till barn med funktionsnedsättning som föreskrivs i SGB IX inte uppfyller det första av de två kumulativa villkor som anges i punkt 27 ovan, vilket innebär att detta stöd inte utgör en ”social trygghetsförmån” i den mening som avses i artikel 3.1 i förordning nr 883/2004.
31
Det ska emellertid erinras om att artikel 3.3 i nämnda förordning utvidgar tillämpningsområdet för denna förordning till att även omfatta de särskilda icke-avgiftsfinansierade kontantförmåner som avses i artikel 70 i förordningen. Under dessa omständigheter ska det för det andra prövas huruvida det integrationsstöd i form av elevassistans till barn med funktionsnedsättning som föreskrivs i SGB IX utgör en sådan förmån.
32
I detta avseende räcker det att påpeka att det framgår av lydelsen i artikel 70.2 c i förordning nr 883/2004 att särskilda icke-avgiftsfinansierade kontantförmåner endast ska förstås som de förmåner som anges i bilaga X till nämnda förordning. Det integrationsstöd i form av elevassistans till barn med funktionsnedsättning som föreskrivs i SGB IX finns emellertid inte med i denna bilaga. Sådant integrationsstöd utgör följaktligen inte en sådan förmån (se, för ett liknande resonemang, dom av den 12 mars 2020, Caisse d’assurance retraite et de la santé au travail d’Alsace-Moselle, C‑769/18, EU:C:2020:203, punkt 35).
33
Den första frågan ska följaktligen besvaras enligt följande. Artikel 3 i förordning nr 883/2004 ska tolkas så, att en sådan förmån som integrationsstöd i form av elevassistans till barn med funktionsnedsättning som föreskrivs i SGB IX inte omfattas av förordningens materiella tillämpningsområde, när beviljandet av denna förmån inte är beroende av att objektiva villkor är uppfyllda, utan grundar sig på den behöriga nationella myndighetens individuella bedömning av den berörda personens behov.
Den andra frågan
34
Den hänskjutande domstolen har ställt den andra frågan för att få klarhet i huruvida artikel 7.2 i förordning nr 492/2011 ska tolkas så, att den utgör hinder för en nationell lagstiftning enligt vilken det för att ett barn med funktionsnedsättning till en gränsarbetare, som är unionsmedborgare, ska beviljas integrationsstöd i form av elevassistans krävs att barnet stadigvarande vistas i landet.
35
Vad beträffar svaret på denna fråga ska det för det första påpekas att alla unionsmedborgare – oavsett bosättningsort och nationalitet – som utnyttjar rätten till fri rörlighet för arbetstagare och som förvärvsarbetar i en annan medlemsstat än den där de är bosatta omfattas av tillämpningsområdet för artikel 45 FEUF, vilket är en bestämmelse som förordning nr 492/2011 är avsedd att förverkliga (dom av den 2 april 2020, PF m.fl., C‑830/18, EU:C:2020:275, punkt 21 och där angiven rättspraxis).
36
Denna förordning kan således åberopas – utan åtskillnad – såväl av migrerande arbetstagare som bor i en värdmedlemsstat som av gränsarbetare som bor i en annan medlemsstat men arbetar i värdmedlemsstaten (se, för ett liknande resonemang, dom av den 15 juni 2023, Thermalhotel Fontana, C‑411/22, EU:C:2023:490, punkt 34 och där angiven rättspraxis).
37
I förevarande fall kan det konstateras att modern till klaganden i det nationella målet är en tysk medborgare som arbetar i Tyskland, men är bosatt i Belgien.
38
En sådan gränsarbetare har således, efter att ha utövat sin rätt till fri rörlighet, rätt att gentemot den medlemsstat där han eller hon är medborgare åberopa förordning nr 492/2011, särskilt artikel 7.2 i förordningen, i vilken principen om likabehandling av arbetstagare vad gäller rätt till ”sociala förmåner” i den mening som avses i denna bestämmelse slås fast. En sådan gränsarbetares familjemedlemmar omfattas indirekt av denna likabehandling (se, för ett liknande resonemang, dom av den 2 april 2020, PF m.fl., C‑830/18, EU:C:2020:275, punkterna 25 och 26 och där angiven rättspraxis).
39
Vad för det andra gäller begreppet sociala förmåner, i den mening som avses i artikel 7.2 i förordning nr 492/2011, ska det erinras om att enligt fast rättspraxis omfattar detta begrepp alla förmåner, oavsett om de är knutna till ett anställningsavtal eller inte, som i allmänhet tillerkänns nationella arbetstagare enbart på grund av att de är bosatta inom det nationella territoriet och vars utsträckning till att även gälla arbetstagare som är medborgare i andra medlemsstater kan underlätta deras rörlighet. Hänvisningen i nämnda bestämmelse till sociala förmåner ska därför inte tolkas restriktivt (se, för ett liknande resonemang, dom av den 11 april 2024, Sozialministeriumservice, C‑116/23, EU:C:2024:292, punkt 51 och där angiven rättspraxis).
40
Sociala förmåner som beviljas ett barn till en migrerande arbetstagare som ska bidra till barnets försörjning utgör således sociala förmåner (se, för ett liknande resonemang, bland annat dom av den 20 juni 1985, Deak, 94/84, EU:C:1985:264, punkt 24, dom av den 18 juni 1987, Lebon, 316/85, EU:C:1987:302, punkt 13, och dom av den 20 juni 2013, Giersch m.fl., C‑20/12, EU:C:2013:411, punkt 39 och där angiven rättspraxis).
41
Av detta följer att integrationsstöd i form av elevassistans till barn med funktionsnedsättning, såsom det stöd som föreskrivs i SGB IX, utgör en social förmån i den mening som avses i artikel 7.2 i förordning nr 492/2011.
42
För det tredje ska det understrykas att denna bestämmelse, på det specifika området för beviljande av sociala förmåner, utgör ett särskilt uttryck för principen om likabehandling i artikel 45 FEUF och ska tolkas på samma sätt som sistnämnda bestämmelse (dom av den 2 april 2020, PF m.fl., C‑830/18, EU:C:2020:275, punkt 29 och där angiven rättspraxis).
43
Denna princip om likabehandling innebär inte endast ett förbud mot öppen diskriminering på grund av nationalitet utan också varje form av dold diskriminering som, med tillämpning av andra särskiljningskriterier, i praktiken leder till samma resultat (se, för ett liknande resonemang, dom av den 2 april 2020, PF m.fl., C‑830/18, EU:C:2020:275, punkt 30 och där angiven rättspraxis).
44
Ett sådant bosättningsvillkor som det som är i fråga i det nationella målet, vilket enligt den berörda medlemsstatens lagstiftning är ett villkor för beviljande av integrationsstöd i form av elevassistans till barn med funktionsnedsättning, är av sådan art att det kan missgynna gränsarbetare som är bosatta i en annan medlemsstat, vilket innebär att villkoret utgör en indirekt diskriminering som omfattas av artikel 7.2 i förordning nr 492/2011 (se, för ett liknande resonemang, dom av den 2 april 2020, PF m.fl., C‑830/18, EU:C:2020:275, punkterna 31 och 32 och där angiven rättspraxis).
45
En sådan nationell lagstiftning som den som är i fråga i det nationella målet, som missgynnar vissa arbetstagare enbart på grund av att de stadigvarande vistas i en annan medlemsstat, utgör således en inskränkning i den fria rörligheten för arbetstagare i den mening som avses i artikel 45 FEUF, eftersom den, även om den tillämpas utan åtskillnad, kan hindra eller avskräcka bland annat en medborgare i en medlemsstat från att lämna sitt hemland för att utöva sin rätt till fri rörlighet (se, för ett liknande resonemang, dom av den 2 april 2020, PF m.fl., C‑830/18, EU:C:2020:275, punkt 36 och där angiven rättspraxis).
46
Enligt domstolens rättspraxis kan en sådan inskränkning i den fria rörligheten för arbetstagare endast tillåtas om den är objektivt motiverad. Inskränkningen ska vara ägnad att säkerställa förverkligandet av ett legitimt mål och att den inte går utöver vad som är nödvändigt för att uppnå detta mål (se, för ett liknande resonemang, bland annat dom av den 13 december 2012, Caves Krier Frères, C‑379/11, EU:C:2012:798, punkt 48, och dom av den 2 april 2020, PF m.fl., C‑830/18, EU:C:2020:275, punkt 39 och där angiven rättspraxis).
47
I förevarande fall har den tyska regeringen gjort gällande att det krav på stadigvarande vistelse som är aktuellt i det nationella målet motiveras av målet att säkerställa dels en verklig anknytning mellan den som ansöker om integrationsstöd i form av elevassistans till barn med funktionsnedsättning och den medlemsstat som beviljar detta stöd, dels den ekonomiska balansen i det nationella systemet för social trygghet.
48
Det ska härvidlag erinras om att det är riktigt att de mål som eftersträvas i en nationell lagstiftning som syftar dels till att sökanden av en social förmån ska ha en verklig anknytning till den behöriga medlemsstaten, dels till att upprätthålla den ekonomiska balansen i det nationella systemet för social trygghet, i princip utgör legitima mål som kan motivera inskränkningar i den fria rörligheten (se, för ett liknande resonemang, bland annat dom av den 25 juli 2018, A (Stöd till en person med funktionsnedsättning), C‑679/16, EU:C:2018:601, punkt 69 och där angiven rättspraxis).
49
Ett sådant krav på stadigvarande vistelse som det som är aktuellt i det nationella målet går emellertid utöver vad som är nödvändigt för att uppnå dessa mål. Det följer nämligen av domstolens fasta praxis att eftersom gränsarbetare bidrar till finansieringen av socialpolitiken i värdmedlemsstaten genom de skatter och sociala avgifter som de betalar i denna stat, till följd av sitt arbete som anställda där, ska de kunna åtnjuta bland annat sociala förmåner på samma villkor som nationella arbetstagare (se, för ett liknande resonemang, bland annat dom av den 16 maj 2024, Hocinx, C‑27/23, EU:C:2024:404, punkt 31 och där angiven rättspraxis).
50
I detta avseende finns det en faktisk och tillräcklig anknytning mellan den som ansöker om integrationsstöd i form av elevassistans till barn med funktionsnedsättning och den behöriga medlemsstaten, vilken gör det möjligt för den sistnämnda medlemsstaten att försäkra sig om att den ekonomiska börda som är förenad med utbetalningen av denna förmån inte blir orimlig (se, analogt, dom av den 25 juli 2018, A (Stöd till en person med funktionsnedsättning), C‑679/16, EU:C:2018:601, punkt 71 och där angiven rättspraxis).
51
I den mån som den tyska regeringen har framhållit att det är nödvändigt att beakta den sociala miljön för personen med funktionsnedsättning för att försäkra sig om att integrationsstödet exakt motsvarar hans eller hennes särskilda individuella behov och, följaktligen, för att kunna kontrollera dess effektivitet och effekter, räcker det att påpeka att det framgår av beslutet om hänskjutande att nämnda stöd är en naturaförmån som tillhandahålls i Tyskland inom ramen för skolgången för ett barn med funktionsnedsättning, vilket innebär att de tyska myndigheterna är i stånd att utföra alla nödvändiga kontroller för att kunna göra en sådan bedömning i det enskilda fallet, även om barnet och dess föräldrar är bosatta i en annan medlemsstat. Vidare har denna regering under alla omständigheter inte förklarat på vilket sätt det skulle vara nödvändigt att vara bosatt i landet för att kunna göra en bedömning i det enskilda fallet av en sådan naturaförmån.
52
Den andra frågan ska följaktligen besvaras enligt följande. Artikel 7.2 i förordning nr 492/2011 ska tolkas så, att den utgör hinder för en nationell lagstiftning enligt vilken det för att ett barn med funktionsnedsättning till en gränsarbetare, som är unionsmedborgare, ska beviljas integrationsstöd i form av elevassistans krävs att barnet stadigvarande vistas i landet, när ett sådant villkor går utöver vad som är nödvändigt för att uppnå de mål som eftersträvas med denna lagstiftning.
Den tredje frågan
53
Med hänsyn till svaret på den andra frågan saknas anledning att besvara den tredje frågan.
Rättegångskostnader
54
Eftersom förfarandet i förhållande till parterna i det nationella målet utgör ett led i beredningen av samma mål, ankommer det på den hänskjutande domstolen att besluta om rättegångskostnaderna. De kostnader för att avge yttrande till domstolen som andra än nämnda parter har haft är inte ersättningsgilla.
Mot denna bakgrund beslutar domstolen (tionde avdelningen) följande:
1)
Artikel 3 i Europaparlamentets och rådets förordning (EG) nr 883/2004 av den 29 april 2004 om samordning av de sociala trygghetssystemen, i dess lydelse enligt Europaparlamentets och rådets förordning (EG) nr 988/2009 av den 16 september 2009,
ska tolkas så,
att en sådan förmån som integrationsstöd i form av elevassistans till barn med funktionsnedsättning som föreskrivs i Neuntes Buch Sozialgesetzbuch (lagen om social trygghet, nionde avdelningen), inte omfattas av det materiella tillämpningsområdet för förordning nr 883/2004, i dess lydelse enligt förordning nr 988/2009, när beviljandet av denna förmån inte är beroende av att objektiva villkor är uppfyllda, utan grundar sig på den behöriga nationella myndighetens individuella bedömning av den berörda personens behov.
2)
Artikel 7.2 i Europaparlamentets och rådets förordning (EU) nr 492/2011 av den 5 april 2011 om arbetskraftens fria rörlighet inom unionen,
ska tolkas så,
att den utgör hinder för en nationell lagstiftning enligt vilken det för att ett barn med funktionsnedsättning till en gränsarbetare, som är unionsmedborgare, ska beviljas integrationsstöd i form av elevassistans krävs att barnet stadigvarande vistas i landet, när ett sådant villkor går utöver vad som är nödvändigt för att uppnå de mål som eftersträvas med denna lagstiftning.
Underskrifter
(
*1
)	Rättegångsspråk: tyska.