62008CC0414_SV
Generaladvokatens förslag till avgörande
Generaladvokatens förslag till avgörande
Innehållsförteckning
I –	Tillämpliga bestämmelser
A –	De grundläggande gemenskapsförordningarna
B –	Kommissionens beslut som innehåller bestämmelserna om de ifrågavarande gemenskapsåtgärderna
viii)	GF ska engagera sig i ekonomiskt och finansiellt livskraftiga företag
3. Sedan stödåtgärdens slutliga saldo betalats ingriper kommissionen inte längre i genomförandet eller uppföljningen av åtgärden
II –	Bakgrund till tvisten
A –	Rättsakterna avseende beviljande av det allmänna stödet till regionen Basilicata
B –	RKF:s bildande och genomförande
III –	Den överklagade domen
IV –	Förfarandet vid domstolen och parternas yrkanden
V –	Kommissionens argument i frågan om huruvida talan kunde tas upp till sakprövning vid förstainstansrätten
VI –	Klagandens överklagande
A –	De åtta grunderna avseende att yrkandet om ogiltigförklaring ogillades
1.	Den första grunden avseende att det omtvistade beslutet har missuppfattats och att klagandens talan har förvrängts
a)	Parternas argument
b)	Rättslig bedömning
i)	Anmärkningen avseende att det omtvistade beslutet har förvanskats
ii)	Anmärkningen avseende att innebörden och räckvidden av talan i första instans har förvanskats
iii)	Slutsats i denna del
2.	Den andra grunden avseende den felaktiga tolkningen av bestämmelserna i blad nr 19
a)	Den första delgrunden (anmärkningarna avseende punkt 52 i den överklagade domen)
i)	Parternas argument
ii)	Rättslig bedömning
–	Anmärkningen avseende att motiveringen har ersatts med en annan bedömning
–	Anmärkningen avseende en alltför långtgående tolkning
–	Anmärkningen avseende den retroaktiva tillämpningen av förordning nr 1685/2000
–	Anmärkningen avseende motstridigheten mellan förstainstansrättens tolkning och kommissionens praxis
–	Slutsats i denna del
b)	Den andra delgrunden (anmärkningen som avser punkt 53 i den överklagade domen)
c)	Den tredje delgrunden (anmärkningarna avseende punkt 55 i den överklagade domen)
i)	Parternas argument
ii)	Rättslig bedömning
d)	Den fjärde delgrunden (anmärkningarna avseende punkterna 57 och 58 i den överklagade domen)
i)	Parternas argument
ii)	Rättslig bedömning
–	Den fjärde delgrunden är verkningslös
–	Anmärkningen avseende att bestämmelsen i vilken det krävs en finansiering av minst tio bolag inte har efterlevts
–	Anmärkningen avseende att resonemanget är motsägelsefullt
e)	Den femte delgrunden (anmärkningarna avseende punkt 48 i den överklagade domen)
i)	Parternas argument
ii)	Rättslig bedömning
f)	Slutsats i denna del
3.	Den tredje grunden avseende den felaktiga tolkningen av nyttovillkoret
a)	Parternas argument
b)	Rättslig bedömning
4.	Den fjärde och den femte grunden
a)	Den fjärde grunden avseende att de principer som domstolen slagit fast i domen i målet Mediocurso mot kommissionen har tolkats felaktigt och att dessa principer därefter inte har iakttagits
i)	Parternas argument
ii)	Rättslig bedömning
–	Anmärkningen avseende att det inte har tagits hänsyn till förhållandet mellan nedsättningsförfarandet och skyldigheterna till övervakning och utvärdering
–	Tillämpningen av förfaranderegler som inte uttryckligen föreskrivits av gemenskapslagstiftaren
–	Anmärkningen avseende skyldigheten att åberopa att rätten till försvar måste iakttas
–	Anmärkningen avseende ett åsidosättande av rätten till försvar
–	Slutsats i denna del
b)	Den femte grunden avseende ett åsidosättande av artiklarna 25 och 26 i förordning nr 4253/88 avseende kommissionens skyldigheter till övervakning och granskning
i)	Parternas argument
ii)	Rättslig bedömning
5.	Den sjätte och den sjunde grunden
a)	Den sjätte grunden avseende att principen om skydd för berättigade förväntningar och rättssäkerhetsprincipen har åsidosatts
b)	Den sjunde grunden avseende att bevisningen har förvanskats och att de allmänna principerna i fråga om bevisbördan har åsidosatts
i)	Parternas argument
ii)	Rättslig bedömning
–	Den sjunde grunden är verkningslös
–	Den första anmärkningen avseende att klaganden hade tillhandahållit handlingar avseende övervakningskommitténs beslut
–	Den andra anmärkningen avseende att förstainstansrätten inte har grundat sig på omständigheter som har styrkts
–	Den tredje anmärkningen avseende att det inte vidtagits några processledande åtgärder
–	Den fjärde anmärkningen avseende de handlingar som klaganden har tillhandahållit
–	Den femte anmärkningen avseende att de utbetalningar som kommissionen verkställt inte har beaktats
–	Den sjätte anmärkningen avseende en bristande motivering
–	Slutsats i denna del
6.	Den åttonde grunden avseende att gemenskapens rättspraxis om tillämpningen av proportionalitetsprincipen vid nedsättning av gemenskapsstöd har åsidosatts
a)	Parternas argument
b)	Rättslig bedömning
i)	Kommissionens utrymme för skönsmässig bedömning inom ramen för artikel 24 i förordning nr 4253/88.
ii)	Anmärkningen avseende att det inte föreligger något bedrägeri
iii)	Huruvida det har beaktats att kommissionens skyldigheter till övervakning och utvärdering eventuellt inte har iakttagits
iv)	Slutsats i denna del
7.	Slutsats
B –	De två grunderna avseende skadeståndstalan
1.	Den nionde grunden
a)	Parternas argument
b)	Rättslig bedömning
2.	Den tionde grunden
a)	Parternas argument
b)	Rättslig bedömning
i)	Huruvida det föreligger ett skadeståndsansvar för lagenliga handlingar
ii)	Anmärkningarna avseende att skadan är onormal
iii)	Anmärkningen avseende att skadan är speciell
C –	Förslag till avgörande och den rättsliga bedömningen
VII –	Rättegångskostnaderna
VIII –	Förslag till avgörande
1. Genom förevarande överklagande har Sviluppo Italia Basilicata SpA (nedan kallad klaganden) yrkat att domstolen ska upphäva den dom som Europeiska gemenskapernas förstainstansrätt meddelade den 8 juli 2008, Sviluppo Italia mot kommissionen(2) (nedan kallad den överklagade domen). I den domen ogillade förstainstansrätten klagandens talan som avsåg dels ogiltigförklaring av kommissionens beslut K(2006)1706 av den 20 april 2006 om nedsättning av det finansiella stöd som beviljats av Europeiska regionala utvecklingsfonden till förmån för det allmänna stödet för genomförande av åtgärder i syfte att främja små och medelstora företag som är verksamma i regionen Basilicata i Italien (nedan kallat det omtvistade beslutet), dels ersättning för skada som klaganden lidit på grund av detta beslut.
I – Tillämpliga bestämmelser
2. I artikel 158 EG stadgas att Europeiska gemenskapen särskilt ska sträva efter att minska skillnaderna mellan de olika regionernas utvecklingsnivåer och eftersläpningen i de minst gynnade regionerna, för att främja en harmonisk utveckling inom hela gemenskapen. Enligt artiklarna 159 EG och 160 EG ska gemenskapen understödja denna strävan bland annat genom de åtgärder som den vidtar genom strukturfonderna, särskilt Europeiska regionala utvecklingsfonden (nedan kallad ERUF), vars syfte är att bistå med att avhjälpa de viktigaste regionala obalanserna.
A – De grundläggande gemenskapsförordningarna
3. I artikel 1 i rådets förordning (EEG) nr 2052/88 av den 24 juni 1988 om samordningen av de olika strukturfondernas verksamheter dels inbördes, dels med Europeiska investeringsbankens och andra befintliga finaniseringsorgans verksamheter(3), i dess lydelse enligt rådets förordning (EEG) nr 2081/93 av den 20 juli 1993(4), föreskrivs att för att de allmänna mål som fastställs i artiklarna 158 EG och 160 EG ska kunna uppnås ska strukturfonderna bidra till uppnåendet av fem prioriterade mål. Mål 1 av dessa mål består i att ”främja utvecklingen och den strukturella anpassningen av regioner som utvecklas långsammare”. Basilicata är enligt bilagan till nämnda förordning en region som berörs av detta mål.
4. I artikel 5 i förordning nr 2052/88 i ändrad lydelse anges möjliga former för finansiellt stöd från strukturfonderna. I artikel 5.2 c anges däribland möjligheten att stödet ges i form av ett ”globalt stöd” som i allmänhet är förvaltat av en förmedlare som utses av medlemsstaten i samarbete med Europeiska gemenskapernas kommission och som fördelas av förmedlaren i form av individuellt stöd till de slutliga mottagarna.
5. De relevanta bestämmelserna angående förfarandet för åtgärderna har fastställts i rådets förordning (EEG) nr 4253/88 av den 19 december 1988 om tillämpningsföreskrifter för förordning (EEG) nr 2052/88 om samordningen av de olika strukturfondernas verksamheter dels inbördes, dels med Europeiska investeringsbankens och andra befintliga finansieringsorgans verksamheter(5), i dess lydelse enligt rådets förordning (EEG) nr 2082/93 av den 20 juli 1993(6), samt i rådets förordning (EEG) nr 4254/88 av den 19 december 1988 om genomförandebestämmelser till förordning (EEG) nr 2052/88 vad gäller Europeiska regionala utvecklingsfonden(7), i dess lydelse enligt rådets förordning (EEG) nr 2083/93 av den 20 juli 1993(8) .
6. I artikel 6 i förordning nr 4254/88 i ändrad lydelse föreskrivs att sätten att använda det allmänna stödet ska fastställas genom en överenskommelse som sluts mellan kommissionen och förmedlaren i samråd med den berörda medlemsstaten. I överenskommelsen ska det särskilt anges de åtgärder som ska genomföras, kriterierna för val av stödmottagare, villkor och nivåer för stöd från Europeiska regionala utvecklingsfonden samt förfarandet för att övervaka användningen av det allmänna stödet.
7. I artikel 24 i förordning nr 4253/88 i ändrad lydelse föreskrivs under rubriken ”Reduktion, suspension och upphävande av stöd” följande:
”1. Om en verksamhet eller åtgärd inte förefaller berättigad till vare sig en del av eller hela det tilldelade stödet skall kommissionen genomföra en lämplig granskning av fallet inom ramen för partnerskapet och särskilt begära att medlemsstaten eller de myndigheter som den utser att genomföra åtgärden framlägger sina kommentarer inom en fastställd tidsgräns.
2. Efter granskningen får kommissionen reducera eller suspendera stödet till den berörda verksamheten eller åtgärden om granskningen visar någon överträdelse eller väsentlig förändring som påverkar villkoren för att genomföra verksamheten eller åtgärden och för vilken man inte ansökt om kommissionens godkännande.
…”
8. I artiklarna 25 och 26 i förordning nr 4253/88 i ändrad lydelse fastställs bestämmelserna för övervakning och utvärdering av genomförandet av det finansiella stödet. I artikel 25.1 och 25.3 föreskrivs följande:
”1. Inom ramen för partnerskapet skall kommissionen och medlemsstaterna se till att användningen av stöd från fonderna övervakas effektivt, med betoning på ramarna för gemenskapsstöd och särskilda åtgärder (program osv.). …
…
3. Övervakningskommittéer skall upprättas inom ramen för partnerskapet genom en överenskommelse mellan den berörda medlemsstaten och kommissionen.
Kommissionen, och i förekommande fall Europeiska investeringsbanken, skall utse företrädare till dessa kommittéer.”
B – Kommissionens beslut som innehåller bestämmelserna om de ifrågavarande gemenskapsåtgärderna
9. Den 29 juli 1994 antog kommissionen beslut 94/629/EG om fastställande av ramar för gemenskapsstöd för gemenskapens strukturella interventioner i italienska regioner såsom mål 1-regioner, det vill säga Abruzzerna, Basilicata, Kalabrien, Kampanien, Molise, Puglia, Sardinien och Sicilien(9) för perioden från den 1 januari 1994 till den 31 december 1999.
10. Genom beslut 97/322/EG av den 23 april 1997(10) fastställde kommissionen bestämmelserna om de stödberättigande utgifterna under gemenskapens olika åtgärder som antagits med avseende på Republiken Italien. Bilagan till detta beslut innehåller ett blad nr 19 om stödberättigande utgifter under strukturfonderna för finansieringslösningar som består av riskkapitalfonder (RKF) (nedan kallat blad nr 19).
11. Enligt de allmänna principerna om finansieringslösningar i detta blad ska följande gälla:
”…
vii) Fondernas funktionssätt skall följa finansieringsbestämmelserna, särskilt vad beträffar definitionen av åtaganden och uppkomna kostnader liksom stödets upphörande.
viii) GF skall engagera sig i ekonomiskt och finansiellt livskraftiga företag.
...”
12. I blad nr 19 under punkt B, RKF:s funktionssätt, föreskrivs det vad specifikt gäller garantifonderna följande:
”…
2. RKF:s engagemang består av aktieägande, dvs. bland annat tecknande av aktier (aktier eller andelar) i de företag som stöds, lån (eventuellt knutet till aktieägande) och obligationer (eventuellt konvertibla). ...
…
8. Under perioden för gemenskapsstödet skall RKF:s intäkter (särskilt eventuella utdelningar, övervärden och räntor på placeringar) tillföras fonden och användas för att finansiera engagemang liksom förvaltningsavgifter inom nedan fastställda gränser.
…
10. RKF:s verksamhet skall varje kalenderår redovisas i en rapport som skall överlämnas till kommissionen efter utlåtande från övervakningskommittén. Denna rapport skall innehålla balans- och vinst- och förlusträkning för RKF, en specifikation över uppkomna förvaltningskostnader, en uppställning över återbetalningar som gjorts till fonden, en specifikation över förvärvade engagemang (gjorda investeringar och beviljade lån m.m. per företag och per sektor) med en beskrivning, som skall hållas konfidentiell, över uppkomna problem och eventuellt vidtagna eller föreslagna lösningar.
11. Kommissionen och revisionsrätten har rätt att kontrollera RKF:s verksamhet, vilket inbegriper rätt att revidera eller låta revidera de företag där RKF har eller har haft engagemang.
…”
13. I punkt C i blad nr 19 definieras ”finansiella och rättsliga åtaganden” som den ”rättsliga handling som konstituerar kapitalet eller ökningen av kapitalet i en RKF”. De ”faktiskt uppkomna kostnaderna” definieras i punkt C som ”likvida utbetalningar från RKF:s av partners inbetalda kapital strikt kopplade till de verksamhetsrapporter som beskriver gjorda engagemang vilka utgör bekräftelse på hur åtgärden framskrider”.
14. I punkt D i blad nr 19 föreskrivs under rubriken ”Upphörande med stöd” följande:
”1. RKF skall upprättas för en lämplig tidsperiod som är i överensstämmelse med de mål som satts upp. Kortaste tidsperiod är den som gäller för stödåtgärden.
2. När gemenskapsstödet upphör (efter sista betalningsdag) skall RKF:s finansiella nettoställning fastställas varvid det sammanlagda inbetalda kapitalet skall sättas i relation till summan av engagemang i företag under perioden.
– Åtgärden anses vara helt genomförd om det kan konstateras att summan av de ackumulerade sammanlagda engagemangen i företag under perioden täcker åtminstone 100 % av det inbetalda kapitalet ( > eller =).
…
– Om vid tidpunkten för upphörandet, trots övervakningskommitténs övervakning, summan av de ackumulerade sammanlagda engagemangen i företag understiger det inbetalda kapitalet, dras det belopp som motsvarar överskottet från det slutliga saldo som skall betalas till medlemsstaten av gemenskapen för den berörda stödåtgärden.
3. Sedan stödåtgärdens slutliga saldo betalats ingriper kommissionen inte längre i genomförandet eller uppföljningen av åtgärden
…”
15. I blad nr 19 anges slutligen att RKF :s åtgärder som medfinansieras av ERUF uteslutande sker till förmån för små och medelstora företag.
II – Bakgrund till tvisten
A – Rättsakterna avseende beviljande av det allmänna stödet till regionen Basilicata
16. Kommissionen godkände, i enlighet med grundförordning nr 2052/88 om strukturfonderna i ändrad lydelse, genom beslut 94/629/EG av den 29 juli 1994 gemenskapens rättsliga ram för åtgärder till förmån för de italienska regioner som omfattas av mål 1, och särskilt Basilicata, för perioden mellan den 1 januari 1994 och den 31 december 1999.
17. Den italienska regeringen ingav den 24 februari 1998 en ansökan till kommissionen om gemenskapsstöd i form av ett allmänt stöd(11) för att främja utvecklingen av små och medelstora företag som är etablerade i Basilicata. Enligt åtgärd nr 2 som ansökan avsåg skulle en riskkapitalfond (nedan kallad RKF) härrörande från ERUF och den privata sektorn bildas för att genomföra finansiella åtgärder (andelar i bolagskapitalet, lån knutna till aktiekapitalet och lån i form av konvertibla obligationer) till företag som var etablerade i denna region eller som avsåg att etablera sig där (nedan kallad åtgärd nr 2 av det allmänna stödet).
18. Kommissionen godkände genom beslut K(1999)0314 av den 2 mars 1999 om beviljande av stöd ur Europeiska regionala utvecklingsfonden i form av ett allmänt stöd avsett att användas för att genomföra stödåtgärder till förmån för små och medelstora företag i regionen Basilicata enligt gemenskapens regler om stöd till strukturåtgärder inom ramen för mål nr 1 i Italien, att det stöd som de italienska myndigheterna hade ansökt om skulle beviljas (nedan kallat beslut om beviljande av stöd). Enligt artikel 5 i detta beslut avser ”gemenskapsstödet de utgifter som är knutna till transaktioner enligt det allmänna stödet som inom medlemsstaten har omfattats av rättsligt tvingande åtaganden och för vilka nödvändiga finansiella medel specifikt har anslagits senast den 31 december 1999” och ”fristen för att bokföra utgifter avseende dessa åtgärder har fastställts till den 31 december 2001”.
19. Det projekt för allmänt stöd som de nationella myndigheterna överlämnade till kommissionen för att erhålla stödet bifogades beslutet om beviljandet av detta (nedan kallat allmänt stödprojekt) och ingår som en del av detta. Enligt förslaget skulle åtgärden genomföras i tre faser: främjande, bildande och förvaltning av RKF (punkt 5.2.2). I projektet angavs dessutom, i punkt 5.2.5, att fonden uppgick till 9,7 miljoner euro, varav 4,7 miljoner euro härrörde från ERUF och att det i enlighet med blad nr 19, som bifogats beslut 1997/322/EEG, avsågs med ”åtagande: rättsakten för bildande av kapitalfonden [och] med utgifter: utbetalning i kontanter av de andelar i RKF som frigjorts av andelsägarna”. I projektet angavs slutligen att åtagandena skulle vara ingångna ”till den 31 december 1999” (punkt 5.2.6) och att fondens livslängd var tio år från och med dess bildande.
20. Sätten för att bevilja det allmänna stödet fastställdes genom ett avtal som ingicks den 22 juli 1999 mellan kommissionen och Centro europeo di impresa e innovazione Systema BIC Basilicata, som ursprungligen var förmedlare av det allmänna stödet, och som klaganden efterträdde (nedan kallat avtalet). Enligt artikel 9 i detta avtal ska en övervakningskommitté bildas som består av företrädare för kommissionen, behöriga nationella myndigheter och förmedlaren.
21.
I artikel 13 i avtalet stadgas följande:
”…
2. … för betalningen av det slutliga saldot gäller följande kumulativa villkor:
– Regione Basilicata ska till kommissionen inge en ansökan om betalning som vederbörligen intygats [av ekonomi- och finansministeriet] inom sex månader efter det faktiska genomförandet av åtgärden i fråga.
…
4. Utgiftsåtaganden till förmån för initiativ som omfattas av det allmänna stödet (beslut om tilldelning, ingående av avtal för externa verksamheter) ska göras senast den 31 december 1999. De betalningar som förmedlaren verkställer enligt det allmänna stödet ska göras senast den 31 december 2001 och redovisningen till kommissionen vad avser de utgifter som förmedlaren har haft för att genomföra detta stöd ska ske senast den 30 juni 2002.”
22. I artikel 16.5 i avtalet föreskrivs följande:
”Om förmedlaren inte uppfyller någon av förpliktelserna enligt avtalet eller genomför den på ett olämpligt sätt kan kommissionen – i samråd med Regione Basilicata – genom en rekommenderad skrivelse förelägga honom att uppfylla förpliktelsen i fråga. Om denna förpliktelse inte har uppfyllts inom en månad efter detta meddelande kan kommissionen i samråd med Regione Basilicata, oavsett de följder som föreskrivs i den på avtalet tillämpliga lagstiftningen, häva avtalet utan andra formaliteter.”
23. I artikel 18 i avtalet fastställs slutligen att avtalet ska upphöra att gälla den 30 juni 2002.
B – RKF:s bildande och genomförande
24. RKF bildades den 16 december 1999 med finansiella resurser på 9,7 miljoner euro, varav 4,7 miljoner euro finansierades av ERUF och 5 miljoner euro härrörde från privata investerare. Betalningen av andelarna genomfördes i sin helhet från februari 2000 till december 2001.
25. Genom skrivelse av den 18 mars 2003 ingav regionen Basilicata till det italienska ekonomi- och finansministeriet den slutliga utgiftsdeklarationen och klagandens ansökan om betalning. Den 20 mars 2003 överlämnade ministeriet dessa handlingar till kommissionen.
26. Genom skrivelse av den 10 februari 2004 meddelade kommissionen de italienska myndigheterna och klaganden att den ansåg att en del av det beviljade stödet inte var motiverat enligt punkt D i blad nr 19, eftersom det inte hade investerats i små och medelstora företag före den 31 december 2001.
27. Den 20 april 2006 antog kommissionen efter en skriftväxling med klaganden beslut K(2006)1706 (nedan kallat det omtvistade beslutet). Med hänsyn till att en del av ERUF:s stöd inte hade använts för andelsförvärv i företagen före den frist som fastställts i beslutet om beviljande av stödet, det vill säga den 31 december 2001, satte kommissionen ned det stöd som beviljats inom ramen för det allmänna stödet i Basilicata med 4 554 108,91 euro och förelade att det utbetalade stödet om 3 434 108,91 euro skulle återkrävas.
III – Den överklagade domen
28. Genom ansökan som inkom till förstainstansrättens kansli den 30 juni 2006 yrkade klaganden ogiltigförklaring av det omtvistade beslutet samt skadestånd.
29. Till stöd för sitt yrkande om ogiltigförklaring anförde klaganden följande sex grunder:
– Det omtvistade beslutet är inte logis kt, är oriktigt och är inte grundat på några som helst rättsliga eller faktiska omständigheter.
– Blad nr 19 har åsidosatts.
– Förfarandebestämmelserna i artikel 16 i avtalet samt artiklarna 25 och 26 i förordning nr 4253 i ändrad lydelse har åsidosatts.
– Principen om berättigade förväntningar och rättssäkerhetsprincipen har åsidosatts.
– Proportionalitetsprincipen har åsidosatts.
– Motiveringsskyldigheten har åsidosatts.
30. Klaganden grundade sin skadeståndstalan på vållande på grund av att det omtvistade beslutet var rättsstridigt samt på strikt skadeståndsansvar.
31. Förstainstansrätten ansåg att det av processekonomiska skäl fanns anledning att först pröva de grunder som klaganden åberopat i sin talan om ogiltigförklaring utan att dessförinnan pröva huruvida denna talan kunde tas upp till sakprövning. Förstainstansrätten konstaterade därefter att talan om ogiltigförklaring var ogrundad. Förstainstansrätten avvisade slutligen talan såvitt avsåg yrkandet om skadestånd.
IV – Förfarandet vid domstolen och parternas yrkanden
32. Klaganden har överklagat förstainstansrättens dom genom inlaga som inkom till domstolens kansli den 19 september 2008. Klaganden har i sitt överklagande yrkat att domstolen ska
– upphäva den överklagade domen och återförvisa målet till förstainstansrätten för ett avgörande i sak mot bakgrund av domstolens anvisningar, och
– förplikta kommissionen att ersätta rättegångskostnaderna i förevarande mål och i mål T‑176/06.
33. Kommissionen har yrkat att domstolen ska
– ogilla överklagandet,
– förplikta klaganden att ersätta rättegångskostnaderna i förevarande instans och i första instans.
34. Efter det skriftliga förfarandet höll domstolen en förhandling den 3 september 2009 i vilken företrädare för klaganden och för kommissionen deltog. Vid förhandlingen kompletterade klagandens och kommissionens ombud sina skriftliga yttranden.
V – Kommissionens argument i frågan om huruvida talan kunde tas upp till sakprövning vid förstainstansrätten
35. Kommissionen framförde i sin svarsinlaga argument i frågan om att talan om ogiltigförklaring inte kunde tas upp till sakprövning vid förstainstansrätten. Kommissionen anser att sökanden inte var direkt berörd av det omtvistade beslutet i den mening som avses i artikel 230 fjärde stycket EG.
36. Jag anser inte att det i förevarande fall är nödvändigt att pröva huruvida dessa argument är välgrundade. Det ska för det första noteras att argumenten om att talan om ogiltigförklaring inte kunde tas upp till sakprövning vid förstainstansrätten endast kan godtas inom ramen för ett överklagande som syftar till ett upphävande av den överklagade domen. En part som söker att ersätta en dom av förstainstansrätten, enligt vilken en talan om ogiltigförklaring är ogrundad, med en dom, enligt vilken denna talan inte kan tas upp till sakprövning, är skyldig att yrka att domstolen ska upphäva förstainstansrättens dom och slutligen avgöra målet vid förstainstansrätten(12) . Det måste emellertid konstateras att kommissionen i sin svarsinlaga inte har framställt något anslutningsöverklagande som syftar till att den överklagade domen ska upphävas.(13) Tvärtom har kommissionen i denna inlaga uttryckligen yrkat att den överklagade domen i sin helhet ska fastställas. Jag drar av detta slutsatsen att kommissionen har önskat göra vissa anmärkningar om det sätt på vilket förstainstansrätten behandlade frågan om huruvida talan kunde tas upp till sakprövning, dock utan att yrka att den överklagade domen ska upphävas. Eftersom kommissionen har bekräftat denna tolkning vid förhandlingen finns det således ingen anledning att pröva huruvida kommissionens ovannämnda argument är välgrundade.
VI – Klagandens överklagande
37. Klaganden har till stöd för sitt överklagande anfört tio grunder. Klaganden har i åtta grunder riktat kritik mot den del av den överklagade domen i vilken förstainstansrätten ogillade dess yrkande om ogiltigförklaring av det omtvistade beslutet (se nedan under A). Klaganden har i två grunder åsyftat den del av den överklagade domen i vilken förstainstansrätten ogillade dess skadeståndstalan (se nedan under B).
A – De åtta grunderna avseende att yrkandet om ogiltigförklaring ogillades
1. Den första grunden avseende att det omtvistade beslutet har missuppfattats och att klagandens talan har förvrängts
38. Klaganden har i sin första grund riktat kritik mot punkterna 36 och 68 i den överklagade domen.
39. Förstainstansrätten konstaterade i punkt 36 i den överklagade domen att klagandens talan i första instans i huvudsak avsåg kommissionens övervägande enligt vilket RKF:s förvärv av andelar i små och medelstora företag skulle genomföras senast den 31 december 2001. Förstainstansrätten ansåg att denna fråga bland annat avsåg grunden att blad nr 19 hade åsidosatts och att det således fanns anledning att först pröva grunden att blad nr 19 hade åsidosatts. Förstainstansrätten prövade denna grund i punkterna 37–59 i den överklagade domen.
40. Förstainstansrätten prövade därefter, i punkterna 60–75 i den överklagade domen, klagandens grund avseende att kommissionen hade grundat det omtvistade beslutet på ett ”nyttovillkor”, som inte förekom i bestämmelserna om gemenskapsstöd. Förstainstansrätten fann, i punkt 68 i den överklagade domen, att talan inte kunde bifallas på denna grund. Förstainstansrätten konstaterade att kommissionen bland annat hade grundat det omtvistade beslutet på bestämmelserna i blad nr 19 och att de andra skälen endast utgjorde ett stöd för dess tolkning av dessa bestämmelser. Med hänvisning till sin tidigare prövning av grunden avseende att blad nr 19 hade åsidosatts konstaterade förstainstansrätten i punkterna 37–59 i den överklagade domen att kommissionen kunde sätta ned gemenskapsstödet på grundval av bestämmelserna i blad nr 19. Förstainstansrätten ansåg med utgångspunkt från detta konstaterande att även om det fanns grund för anmärkningen att det inte förelåg något ”nyttovillkor” kunde den inte leda till att det omtvistade beslutet ogiltigförklarades. Förstainstansrätten ansåg i punkt 69 i den överklagade domen att sökandens grund under alla förhållanden saknade fog.
a) Parternas argument
41. Klaganden har för det första kritiserat förstainstansrätten för att den i punkt 68 i den överklagade domen missuppfattade det omtvistade beslutet när den konstaterade att kommissionen bland annat hade grundat det omtvistade beslutet på bestämmelserna i blad nr 19 och att de andra skälen endast utgjorde stöd för dess tolkning av dessa bestämmelser. Klaganden har påpekat att kommissionen i första hand grundade det omtvistade beslutet på det ”nyttovillkor” som angavs i skäl 22 i det omtvistade beslutet och att de följande skälen avseende blad nr 19 var beroende av en prövning i sak av detta ”nyttovillkor”.
42. Klaganden har för det andra kritiserat förstainstansrätten för att den förvrängde innebörden och följaktligen räckvidden av dess talan i första instans. Klaganden ifrågasatte i sin talan i första instans i huvudsak att det omtvistade beslutet hade grundats på ett obefintligt ”nyttovillkor”. Genom att förstainstansrätten konstaterade att klagandens ansökan i huvudsak avsåg kommissionens åsikt att RKF:s förvärv av andelar i SMF skulle genomföras senast den 31 december 2001 hade den förvrängt innebörden av klagandens talan i första instans. Klaganden har kritiserat den omständigheten att den omkastning av turordningen för prövningen av dess grunder som förstainstansrätten gjorde i punkt 36 i den överklagade domen bygger på denna felaktiga bedömning av klagandens talan i första instans. Enligt klaganden hade förstainstansrätten inte kunnat konstatera att dess anmärkning avseende det obefintliga ”nyttovillkoret” var verkningslös utan denna omkastning av grunderna. Förstainstansrätten har enligt klaganden således förvrängt räckvidden av dess talan.
43. Kommissionen anser för det första att förstainstansrätten inte har förvanskat det omtvistade beslutet. Kommissionen har grundat det omtvistade beslutet på blad nr 19. Det ”nyttovillkor” som anges i det omtvistade beslutet är inte den grund varpå det omtvistade beslutet antogs, utan ett begrepp som visar ändamålet med reglerna för hur RKF ska fungera och ger lösningen för hur dessa ska tolkas.
44. Kommissionen anser för det andra att förstainstansrättens påpekanden i punkt 36 i den överklagade domen endast är en logisk och organisatorisk invändning från förstainstansrättens sida som inte i något avseende påverkar den överklagade domen. Förstainstansrätten har i alla händelser gjort en oberoende prövning av anmärkningen avseende att det inte föreligger något ”nyttovillkor”.
b) Rättslig bedömning
45. Klaganden har baserat sin första grund på två anmärkningar avseende att det omtvistade beslutet har förvanskats respektive att innebörden och räckvidden av dess talan i första instans har förvrängts.
i) Anmärkningen avseende att det omtvistade beslutet har förvanskats
46. Denna anmärkning kan tas upp till sakprövning, eftersom det inom ramen för ett överklagande är möjligt att åberopa att ett beslut av kommissionen har förvanskats(14) . Anmärkningen saknar dock fog. Förstainstansrätten förvanskade inte det omtvistade beslutet när den konstaterade att kommissionen bland annat hade grundat detta på bestämmelserna i blad nr 19.
47. De skäl som kommissionen har grundat det omtvistade beslutet på kan inte fastställas genom att endast skäl 22 och följande skäl i detta beslut beaktas. Såsom kommissionen med rätta anser ska motiveringen i sin helhet analyseras. En undersökning av motiveringen i sin helhet av det omtvistade beslutet visar emellertid att det omtvistade beslutet i första hand har grundats på villkoren i blad nr 19. Det framgår således av den sista meningen i skäl 8 samt av skäl 10 i det omtvistade beslutet att kommissionen har grundat sig på villkoren i blad nr 19 i det förfarande för upphörande som ledde till det omtvistade beslutet. Kommissionen har dessutom uttryckligen, i avsnittet ”konstaterade överträdelser” i skälen 14 och 15 i det omtvistade beslutet, angett att villkoren i blad nr 19 inte har uppfyllts. Kommissionen har således flera gånger hänvisat till blad nr 19 och inte endast till skäl 22 i det omtvistade beslutet.
48. Kommissionen hade dessutom rätt när den ansåg att hänvisningen till ”nyttovillkoret” i skäl 22 i det omtvistade beslutet är en hänvisning till ett allmänt begrepp som är en underliggande princip för de tillämpliga bestämmelserna. Det är således inte fråga om ett ”villkor” i strikt mening, utan snarare om ett stöd för tolkningen av de bestämmelser som gäller för gemenskapsåtgärden.
49. Förstainstansrätten har följaktligen inte gjort sig skyldig till felaktig rättstillämpning när den konstaterade att kommissionen i första hand hade grundat det omtvistade beslutet på det förhållandet att blad nr 19 inte hade iakttagits. Den första anmärkningen kan således inte godtas.
ii) Anmärkningen avseende att innebörden och räckvidden av talan i första instans har förvanskats
50. Klaganden har kritiserat förstainstansrätten för att den förvanskade innebörden och räckvidden av dess talan i första instans. Klaganden har påpekat att den omkastade turordningen för prövningen av grunderna i dess talan i första instans fick till följd att dess talan förvanskades.
51. Denna anmärkning saknar fog. Det framgår av artikel 225 EG och artikel 58 första stycket i domstolens stadga att ett överklagande ska grundas på bristande behörighet hos förstainstansrätten, på rättegångsfel som kränker den överklagandes intressen eller på att förstainstansrätten har åsidosatt gemenskapsrätten. Enbart en omkastad turordning för prövningen av grunderna utan inverkan på förfarandets utgång är emellertid en rent organisatorisk åtgärd som inte kränker den överklagandes intressen(15) . Den av förstainstansrätten i punkt 36 i den överklagade domen omkastade turordningen av klagandens grunder utgör således inte i sig en felaktig rättstillämpning som kan åberopas i ett överklagande.
52. Enligt klaganden har omkastningen påverkat målets utgång. Utan denna omkastning skulle förstainstansrätten inte i punkt 68 i den överklagade domen ha kunnat konstatera att klagandens anmärkning avseende det obefintliga ”nyttovillkoret”, även om den var välgrundad, inte kunde leda till ogiltigförklaring av det omtvistade beslutet.
53. Denna kritik saknar fog. Det är sant att förstainstansrätten, i punkt 68 i den överklagade domen, hänvisade till sin tidigare, i punkterna 52–59 i samma dom, gjorda tolkning av det omtvistade beslutet. Från formell synpunkt var denna hänvisning till en tidigare tolkning således en följd av att förstainstansrätten omkastat turordningen för prövningen av grunderna. Det måste dock konstateras att klaganden inte har anfört något övertygande skäl till varför den omkastade turordningen för prövningen av grunderna kunde ha haft en väsentlig inverkan på målets utgång, särskilt tolkningen av det omtvistade beslutet. Det är således endast fråga om en omkastning av turordningen för prövning av grunderna utan inverkan på resultatet av förstainstansrättens prövning som inte kan angripas inom ramen för ett överklagande.(16)
54. Anmärkningen avseende att innebörden och räckvidden av talan i första instans har förvanskats kan följaktligen inte godtas.
55. Det måste i alla händelser konstateras att förstainstansrätten i punkt 69 i den överklagade domen prövade grunden avseende det obefintliga ”nyttovillkoret” och fann att talan inte kunde bifallas på den grunden.
iii) Slutsats i denna del
56. Överklagandet kan således inte bifallas på den första grunden.
2. Den andra grunden avseende den felaktiga tolkningen av bestämmelserna i blad nr 19
57. I sin andra grund har klaganden riktat kritik mot punkterna 42–59 i den överklagade domen. Förstainstansrätten fann i denna del av den överklagade domen att talan inte kunde bifallas på klagandens grund avseende att bestämmelserna i blad nr 19 hade åsidosatts.
58. I punkt D i blad nr 19 hänvisas det till ”upphörande med stöd” som frist för betalningarna. I det omtvistade beslutet konstaterade kommissionen för det första att betalningarna i den mening som avses i punkt D inte endast var de betalningar som var nödvändiga för att bilda RKF, utan även RKF:s förvärv av andelar i små och medelstora företag och för det andra att fristen för betalningarna enligt punkt D var den 31 december 2001.
59. Klaganden anser att denna tolkning är felaktig. Enligt klaganden grundas den på en felaktig tolkning av målet för åtgärd 2 av det allmänna stödet. Åtgärd 2 av det allmänna stödet består endast av att bilda och förse RKF med resurser. De nödvändiga medlen för att förse RKF med resurser borde således ha utbetalats till den 31 december 2001. RKF:s förvärv av andelar i små och medelstora företag skulle däremot ha kunnat ske efter den 31 december 2001. Fristen för RKF:s förvärv av andelar i små och medelstora företag är således den dag då RKF upphör, det vill säga den 16 december 2009.
60. I punkterna 47–59 i den överklagade domen bekräftade förstainstansrätten kommissionens tolkning. I punkterna 47–50 i den överklagade domen avvisade förstainstansrätten klagandens argument enligt vilket den tidsperiod som åtgärden pågår sammanfaller med den tidsperiod som RKF varar. I punkterna 51–55 i den överklagade domen ansåg förstainstansrätten att förvärven av andelar i små och medelstora företag borde ske före den 31 december 2001. Förstainstansrätten grundade denna tolkning på bestämmelserna i blad nr 19, på punkt 5.2.5 i stödprojektet, på artikel 5 i beslutet om beviljande av stöd och på artikel 13.4 i avtalet. I punkterna 56–58 i den överklagade domen avvisade förstainstansrätten klagandens argument enligt vilket det endast var klagandens tolkning av blad nr 19 som från ekonomisk synpunkt var rationell.
61. I den mån som klaganden har kritiserat förstainstansrättens tolkning utan att klart ange vilken del av den överklagade domen som kritiken avser ska dessa anmärkningar avvisas i enlighet med artikel 225 EG, artikel 58 första stycket i domstolens stadga och artikel 112.1 c i domstolens rättegångsregler(17) .
62. I den mån som klaganden har kritiserat punkterna 52, 53, 55, 57 och 58, samt punkt 48 i den överklagade domen kan dess grund indelas i fem delgrunder.
a) Den första delgrunden (anmärkningarna avseende punkt 52 i den överklagade domen)
63. I punkterna 51 och 52 i den överklagade domen konstaterade förstainstansrätten att i motsats till vad klaganden hade påstått kunde det beträffande begreppen ”åtaganden på nationell nivå” och ”faktiskt uppkomna kostnader” som förekommer i punkt C i blad nr 19 inte bestå tvivel om att förvärven av andelar i små och medelstora företag skulle genomföras före den 31 december 2001. Även om definitionen av ”åtaganden” i punkt C i blad nr 19 kan tolkas så att denna definition endast hänvisar till den rättsakt genom vilken RKF bildas, kan begreppet ”faktiskt uppkomna kostnader” som skulle göras gällande före den 31 december 2001 inte endast avse kostnaderna för RKF:s ursprungliga bildande, utan det täcker såväl kostnaderna för RKF:s bidrag som kostnaderna för förvärven av andelar i de små och medelstora företagen.
i) Parternas argument
64. Klaganden anser att den definition som förstainstansrätten har gett av begreppet ”faktiskt uppkomna kostnader” i den mening som avses i punkt C i blad nr 19 innebär att förstainstansrätten har gjort sig skyldig till felaktig rättstillämpning.
65. Klaganden har för det första kritiserat den omständigheten att förstainstansrätten i punkt 52 i den överklagade domen ersatte kommissionens motivering med sin egen motivering. Det framgår av skäl 23 i det omtvistade beslutet att kommissionen förbigått klagandens argument avseende att det föreligger en skillnad mellan begreppen ”åtaganden” och ”faktiskt uppkomna kostnader”. Genom att i punkt 52 i den överklagade domen särskilja dessa två begrepp har förstainstansrätten enligt klaganden ersatt kommissionens motivering med sin egen motivering.
66. För det andra motsägs enligt klaganden förstainstansrättens tolkning av de tillämpliga bestämmelserna. I bestämmelserna i blad nr 19 hänvisas det inte direkt till förvärv av andelar. Dessutom sammanfaller förstainstansrättens tolkning av begreppet ”faktiskt uppkomna kostnader” med tolkningen av begreppet i kommissionens förordning (EG) nr 1685/2000 av den 28 juli 2000 om närmare bestämmelser för genomförandet av rådets förordning (EG) nr 1260/1999 avseende stödberättigande utgifter i samband med insatser som medfinansieras av strukturfonderna(18) . Eftersom denna förordning ännu inte var tillämplig i förevarande fall utgör förstainstansrättens tolkning en retroaktiv tillämpning av ovannämnda förordning, vilket strider mot gemenskapslagstiftarens avsikt.
67. För det tredje avviker förstainstansrättens definition från kommissionens praxis. I en skrivelse av den 4 juni 2004 angav kommissionen att stödberättigande utgifter utgörs av likvida utbetalningar från andelar i RKF:s kapital.
68. Kommissionen har för det första svarat att förstainstansrätten i punkt 52 i den överklagade domen inte utvecklade en ny definition av begreppet ”faktiskt uppkomna kostnader” som strider mot den definition som förekommer i det omtvistade beslutet. Förstainstansrätten grundade sin tolkning på principen att det ska föreligga överensstämmelse mellan å ena sidan de sätt på vilka RKF fungerar och å andra sidan bestämmelserna om andelsinnehav i strukturfonderna. Det framgår av skälen 12 och 13 i det omtvistade beslutet att kommissionen har använt samma begrepp.
69. Kommissionen har för det andra påpekat att det i blad nr 19 redan föreskrivs en princip enligt vilken de ”faktiskt uppkomna kostnader[na]” uttryckligen är förknippade med hur åtgärden faktiskt finansieras till förmån för de små och medelstora företagen. Det är således inte fråga om något nytt begrepp som införts genom förordning nr 1685/2000.
70. Kommissionen har för det tredje i skrivelsen av den 4 juni 2004 angett att det endast är genomförandet av finansiella åtgärder i små och medelstora företag som motiverar att det finansiella stödet delas ut och att dessa villkor hade förklarats av gemenskapslagstiftaren i blad nr 19.
ii) Rättslig bedömning
– Anmärkningen avseende att motiveringen har ersatts med en annan bedömning
71. Anmärkningen avseende att motiveringen har ersatts med en annan bedömning saknar fog.
72. Visserligen har förstainstansrätten inte rätt att ersätta motiveringen av ett beslut av kommissionen med sin egen motivering(19) . En reaktion från förstainstansrätten på de argument som en part framfört inom ramen för sin talan innebär dock inte i sig att motiveringen har ersatts med någon annan bedömning, eftersom förstainstansrätten inte har ersatt det överklagade beslutets motivering med sin egen motivering.
73. Det framgår emellertid av punkterna 37, 38, 51 och 52 i den överklagade domen att förstainstansrätten i punkt 52 i den överklagade domen endast avvisade klagandens argument att kommissionen hade gjort en felaktig tolkning av begreppet ”faktiskt uppkomna kostnader” i punkt C i blad nr 19, dock utan att ersätta det omtvistade beslutets motivering med sin egen motivering. Det måste konstateras att förstainstansrättens definition i punkt 52 i den överklagade domen av begreppet ”faktiskt uppkomna kostnader” sammanfaller med kommissionens definition i skälen 12, 13, 15 och 18–19 i det omtvistade beslutet. Förstainstansrätten såväl som kommissionen har konstaterat att detta begrepp omfattar förvärv av andelar i de små och medelstora företagen.
74. Anmärkningen avseende att motiveringen har ersatts med en annan bedömning kan således inte godtas.
– Anmärkningen avseende en alltför långtgående tolkning
75. Anmärkningen avseende en alltför långtgående tolkning av begreppet ”faktiskt uppkomna kostnader” saknar fog. Förstainstansrättens tolkning i punkt 52 i den överklagade domen grundas på bestämmelserna i blad nr 19. Förstainstansrätten hade rätt när den ansåg att de ”faktiskt uppkomna kostnader[na]” enligt definitionen i punkt C i blad nr 19 utgörs av likvida utbetalningar från RKF:s av partners inbetalda kapital strikt kopplade till de verksamhetsrapporter som beskriver gjorda engagemang vilka utgör bekräftelse på hur åtgärden framskrider . Förstainstansrätten drog av punkt vii) av de allmänna principerna i blad nr 19 dessutom med rätta slutsatsen att sätten för hur RKF ska fungera ska anpassas till bestämmelserna om åtgärdernas finansiella genomförande, bland annat vad avser begreppen ”åtaganden” och ”faktiskt uppkomna kostnader” och att begreppet ”faktiskt uppkomna kostnader” således ska omfatta förvärven av andelar i små och medelstora företag.
– Anmärkningen avseende den retroaktiva tillämpningen av förordning nr 1685/2000
76. Anmärkningen avseende den retroaktiva tillämpningen av förordning nr 1685/2000 ska likaledes avvisas. Såsom kommissionen med rätta har påpekat föreskrivs det i bestämmelserna i blad nr 19 samma princip som i regel 8 i förordning nr 1685/2000, även om den i de sistnämnda bestämmelserna utformas på ett annat sätt. Det måste dessutom konstateras att förstainstansrätten inte har hänvisat till förordning nr 1685/2000 i den överklagade domen. Dess resonemang bygger endast på de bestämmelser som gäller för det tidsmässiga tillämpningsområdet ( ratione temporis ).
– Anmärkningen avseende motstridigheten mellan förstainstansrättens tolkning och kommissionens praxis
77. Anmärkningen slutligen avseende motstridigheten mellan förstainstansrättens tolkning och kommissionens praxis saknar fog. Även under antagandet att kommissionens skrivelse av den 4 juni 2004 innehåller en uppgift om att kommissionen har delat klagandens tolkning (vilket kommissionen har ifrågasatt) är denna omständighet i sig nämligen inte tillräcklig för att visa att förstainstansrätten med sin tolkning har gjort sig skyldig till felaktig rättstillämpning. Den relevanta frågan är inte huruvida förstainstansrättens tolkning är förenlig med kommissionens tolkning, utan snarare huruvida den är förenlig med de tillämpliga bestämmelserna.
– Slutsats i denna del
78. Överklagandet kan således inte bifallas med stöd av den andra grundens första del.
b) Den andra delgrunden (anmärkningen som avser punkt 53 i den överklagade domen)
79. Med den andra delen har klaganden riktat kritik mot punkt 53 i den överklagade domen. Förstainstansrätten konstaterade i denna punkt att definitionerna i punkt 5.2.5 i det allmänna stödprojektet innebar en upprepning av definitionerna i punkt C i blad nr 19.
80. Klaganden har påpekat att den definition som förstainstansrätten gett av begreppet ”faktiskt uppkomna kostnader” och som förekommer i punkt C i blad nr 19 strider mot definitionen av ”kostnader” i punkt 5.2.5 i det allmänna stödprojektet. I motsats till vad förstainstansrätten konstaterade förekommer det i punkt 5.2.5 i det allmänna stödprojektet inte endast en upprepning av den definition som anges i punkt C i blad nr 19, utan från innehållet och tillämpningsområdet för denna punkt är klart förvärven av andelar i små och medelstora företag undantagna.
81. Denna anmärkning saknar fog. Enligt den definition av det allmänna stödprojektet som förekommer i punkt 5.2.5 avses med ”kostnader” likvida utbetalningar från RKF:s av partners inbetalda kapital i enlighet med bestämmelserna i punkt C i blad nr 19 . Begreppet ”kostnader” i punkt 5.2.5 i det allmänna stödprojektet hänvisar således till begreppet ”faktiskt uppkomna kostnader” i punkt C i blad nr 19.
82. Överklagandet kan således inte bifallas med stöd av den andra grundens andra del.
c) Den tredje delgrunden (anmärkningarna avseende punkt 55 i den överklagade domen)
83. Med den tredje delgrunden har klaganden kritiserat punkt 55 i den överklagade domen. Förstainstansrätten påpekade i denna punkt att artikel 13.4 i avtalet uppenbarligen strider mot klagandens tolkning. Förstainstansrätten ansåg att enligt denna bestämmelse ska åtaganden om utgifter till förmån för initiativ för att motta stöd ur det allmänna stödet (beslut om tilldelning, ingående av avtal för externa verksamheter) göras senast den 31 december 1999 och att betalningar som förmedlaren verkställer enligt det allmänna stödet ska göras senast den 31 december 2001. Förstainstansrätten ansåg dessutom att ”initiativen för att motta stöd ur det allmänna stödet”, såsom det framgår av punkt 54 i den överklagade domen, är ansökningarna om förvärv av andelar som de små och medelstora företagen infört och vidare att ”betalningar som förmedlaren verkställer” endast kan vara de ovannämnda förvärven av andelar.
i) Parternas argument
84. Klaganden anser för det första att förstainstansrätten felaktigt tolkade innehållet och syftet med åtgärd 2 av det allmänna stödet. Klaganden har anfört att eftersom syftet med åtgärd 2 av det allmänna stödet är att bilda och förse RKF med resurser ska begreppen ”åtaganden” och ”betalningar” i artikel 13.4 i avtalet tolkas så att de hänvisar till bildandet av RKF och dess resurstilldelning. Klaganden har i detta sammanhang åberopat punkterna 5.2.1 och 5.2.3 i det allmänna stödprojektet.
85. Klaganden har för det andra gjort gällande att förstainstansrätten har gjort sig skyldig till ett fel när den ansåg att initiativen för att motta stöd ur det allmänna stödet är ansökningarna om förvärv av andelar som införts av de små och medelstora företagen. Detta motsägs av den omständigheten att stödmottagaren av åtgärd 2 av det allmänna stödet är det förmedlande organet, och inte de små och medelstora företagen. Klaganden har i detta sammanhang åberopat punkt 5.2.7 i det allmänna stödprojektet.
86. Kommissionen har genmält att ordalydelsen av artikel 13.4 i avtalet är mycket klar och att klaganden grundar sig på en konstlad skillnad mellan en ”genomförandefas” och en ”operationell fas” av åtgärd 2 av det allmänna stödet. Den allmänna princip som underbygger alla strukturfondsåtgärderna är att gemenskapens medfinansiering ska uppnå ett visst mål inom en viss tid. Syftet med åtgärd 2 av det globala stödet är att stärka kapitaliseringen av små och medelstora företag i regionen Basilicata.
ii) Rättslig bedömning
87. Sökandens anmärkningar saknar fog
88. För det första följer det av ordalydelsen av artikel 13.4 i avtalet att de betalningar som förmedlaren (således klaganden) verkställer enligt det allmänna stödet ska göras senast den 31 december 2001 och att redovisningen till kommissionen vad avser de utgifter som förmedlaren haft för detta verkställande ska ha skett senast den 20 juni 2002.
89. För det andra innehåller varken punkt 5.2.1 eller punkt 5.2.3 i det allmänna stödprojektet några uppgifter som gör att förstainstansrättens tolkning som grundas på blad nr 19 och den mycket klara ordalydelsen av artikel 13.4 i avtalet kan ifrågasättas. Enligt punkt 5.2.1 i det allmänna stödprojektet ska bildandet av den RKF som har till uppgift att godkänna finansiella åtgärder till de små och medelstora företag som är etablerade i Basilicata eller som avser att etablera sig där ske i enlighet med blad nr 19. Genom syftet med åtgärd 2 i det allmänna stöd som anges i denna bestämmelse hänvisas det dessutom klart till att de små och medelstora företagen i regionen Basilicata ska främjas. I punkt 5.2.3 i det allmänna stödprojektet stadgas att åtgärdens genomföra nde ska bestå av att bilda en RKF i enlighet med den ovannämnda rättsliga ramen. Den rättsliga ram som åberopas är emellertid blad nr 19.
90. För det tredje är en tolkning av artikel 13.4 i avtalet enligt vilken det endast är klaganden som avses med uttrycket ”initiativ för att motta stöd” inte förenlig med denna bestämmelses ordalydelse, enligt vilken de betalningar som förmedlaren
verkställer till initiativen för att motta stöd enligt det allmänna stödet ska ha skett senast den 31 december 2001.
91. Överklagandet kan således inte bifallas med stöd av den andra grundens tredje del.
d) Den fjärde delgrunden (anmärkningarna avseende punkterna 57 och 58 i den överklagade domen)
92. I den fjärde delgrunden har klaganden riktat kritik mot punkterna 57 och 58 i den överklagade domen. Förstainstansrätten prövade i punkterna 56–58 i den överklagade domen klagandens argument enligt vilka det endast är dess tolkning som från ekonomisk synpunkt är rationell. Det var nämligen svårt eller till och med omöjligt att genomföra de finansiella åtgärderna till den 31 december 2001. Denna dag låg mycket nära den 31 december 1999, vilket var den dag då RKF bildades. Förstainstansrätten avvisade dessa argument.
93. I punkt 57 i den överklagade domen konstaterade förstainstansrätten att det i punkt 5.2.2 i stödprojektet föreskrevs en första fas av gemenskapsåtgärden som kallades ”spridande av information om fonden”. Förstainstansrätten ansåg att det under denna fas som föregick fasen för ”fondens bildande” redan skulle göras ett förberedande arbete som bestod av att identifiera företag som potentiellt berördes av RKF och av att göra en förutvärdering. Förstainstansrätten drog härav slutsatsen att den omständigheten att fristen för förvärv av andelar hade fastställts till den 31 december 2001 inte hade fått den nödvändiga följden att genomförandet av de finansiella åtgärderna omöjliggjordes. Förstainstansrätten ansåg dessutom att eftersom de belopp som investerades i de små och medelstora företagen högst kunde uppgå till 1 miljon euro var det inte nödvändigt att genomföra ett stort antal transaktioner för att förbruka gemenskapsstödets totala belopp som uppgick till omkring 5 miljoner euro.
94. I punkt 58 i den överklagade domen reagerade förstainstansrätten på klagandens argument avseende att utbetalningarna av RKF:s andelar kunde göras till den 31 december 2001. Förstainstansrätten ansåg att även om det för dessa utbetalningar inte hade föreskrivits något annat datum än den 31 december 2001 framgick det av tillämpliga bestämmelser att dessa utbetalningar till RKF skulle ske långt i förväg för att göra det möjligt att totalt utnyttja gemenskapsfonderna för att investera i de små och medelstora företagen före den tidsfrist som fastställts för betalningarna.
i) Parternas argument
95. Enligt klaganden angav förstainstansrätten i punkt 57 i den överklagade domen att fem transaktioner räckte för att förbruka gemenskapsstödsbeloppet, eftersom investeringarna kunde uppgå till ett belopp om 1 miljon euro. Klaganden anser att en sådan tolkning inte är förenlig med det projekt enligt vilket det krävdes att minst tio bolag skulle finansieras eller med det syfte som bestod av att finansiera ett så stort antal företag som möjligt.
96. Klaganden har dessutom gjort gällande att förstainstansrättens motivering i punkt 58 i den överklagade domen är motsägelsefull. Å ena sidan medgav förstainstansrätten att det inte förelåg någon rättslig skyldighet att förse RKF med resurser före den 31 december 2001. Å andra sidan ansåg förstainstansrätten att det förelåg en rättslig skyldighet att förse klaganden med resurser före den 31 december 2001. Klaganden har i detta sammanhang påpekat att det i punkt 5.2.6 i det allmänna stödprojektet stadgas att ”kostnaden”, det vill säga endast utbetalningen till RKF skulle ske inom två år efter den tidsfrist som föreskrivits för åtagandena, således före den 31 december 2001.
97. Enligt kommissionen är klagandens fjärde anmärkning verkningslös. Kommissionen har påpekat att förstainstansrätten i huvudsak grundade sig på det skäl som angavs i punkt 56 i den överklagade domen att de tillämpliga bestämmelserna är klara. De domskäl som angavs i punkt 57 i den överklagade domen är enligt kommissionen endast underordnade skäl.
98. Förstainstansrättens påpekande vad avser det begränsade antalet finansiella transaktioner som är nödvändiga för att förbruka medfinansieringen är under alla händelser endast en del av ett mer strukturerat resonemang. Förstainstansrätten konstaterade i första hand att det i det allmänna stödprojektet föreskrevs en första fas för att sprida information om fonden och att denna fas gjorde det möjligt att utföra ett förberedande arbete före den fas då fonden bildades.
99. Kommissionen anser dessutom att förstainstansrättens resonemang i punkt 58 i den överklagade domen inte är motsägelsefullt. Eftersom begreppet ”kostnader” omfattar förvärven av andelar i de små och medelstora företagen är det uppenbart att utbetalningarna borde ha skett långt i förväg för att göra det möjligt att totalt utnyttja gemenskapsfonderna för att investera i de små och medelstora företagen före den tidsfrist som fastställts för betalningarna.
ii) Rättslig bedömning
– Den fjärde delgrunden är verkningslös
100. Såsom kommissionen med rätta har påpekat är den fjärde delgrunden verkningslös. Det följer bland annat av punkt 56 i den överklagade domen att förstainstansrätten har grundat sitt ogillande av klagandens grund på att de ifrågavarande bestämmelserna är klara och på att de stämmer överens. Punkterna 57 och 58 i den överklagade domen är således endast underordnade skäl. De anmärkningar som riktats mot dessa punkter ska följaktligen anses vara verkningslösa. Även om de vore välgrundade kan de nämligen inte leda till att den överklagade domen upphävs(20) .
101. Klaganden kan under alla händelser inte vinna framgång med de olika anmärkningarna i den fjärde delgrunden.
– Anmärkningen avseende att bestämmelsen i vilken det krävs en finansiering av minst tio bolag inte har efterlevts
102. Anmärkningen avseende att en bestämmelse i vilken det krävs en finansiering av minst tio bolag inte har efterlevts ska anses vara verkningslös inte endast av det skäl som angetts ovan i punkt 99 i detta förslag till avgörande, utan även av följande skäl. Såsom kommissionen med rätta har påpekat avvisade förstainstansrätten klagandens argument att det var omöjligt att genomföra förvärven av andelar före den 31 december 2001. Förstainstansrätten utgick därvid för det första från att det förelåg en fas för spridning av information om fonden under vilken klaganden kunde ha fullgjort det förberedande arbetet. Denna motivering rättfärdigar i sig förstainstansrättens resonemang. Eftersom den inte har ifrågasatts av klaganden ska anmärkningen avseende att en bestämmelse i vilken det krävs en finansiering av minst tio bolag inte har efterlevts anses vara verkningslös.
103. Klagandens kritik saknar under alla händelser fog.
104. Tvärtemot vad klaganden har påstått har förstainstansrätten inte konstaterat att klaganden endast skulle finansiera fem bolag. I punkt 57 i den överklagade domen hänvisade förstainstansrätten endast till ERUF:s finansiella bidrag till RKF, som uppgick till 4,7 miljoner euro. Det ska erinras om att RKF:s totala resurser uppgick till 9,7 miljoner euro. Även om klaganden hade förvärvat andelar till ett högsta belopp på 1 miljon euro(21) skulle det ha krävts minst tio finansiella åtgärder för att använda RKF:s finansiella resurser i sin helhet. Förstainstansrätten har således inte förordat en tolkning som stred mot det allmänna stödprojektet enligt vilket minst tio bolag skulle finansieras.
105. Förstainstansrätten har i punkt 57 i den överklagade domen för övrigt inte förordat att ett så litet antal små och medelstora företag som möjligt skulle finansieras. Förstainstansrätten har endast visat att klagandens argument att det var omöjligt att genomföra förvärven av andelar i de små och medelstora företagen saknade fog.
106. Anmärkningen kan således inte godtas.
– Anmärkningen avseende att resonemanget är motsägelsefullt
107. Anmärkningen avseende att resonemanget i punkt 58 i den överklagade domen är motsägelsefullt saknar fog. Förstainstansrättens resonemang är inte motsägelsefullt. Visserligen fann förstainstansrätten i punkt 58 i den överklagade domen att det i de tillämpliga bestämmelserna inte föreskrivs någon uttrycklig frist för att förse RKF med resurser. Dock hade förstainstansrätten rätt när den ansåg att det var den 31 december 2001 som var fristen för RKF:s förvärv av andelar i de små och medelstora företagen(22) och att resurserna till RKF var en förutsättning för dessa förvärv av andelar. Förstainstansrättens slutsats att RKF skulle förses med resurser långt i förväg för att göra det möjligt att förvärva andelar före fristen den 31 december 2001 är enligt min mening således helt logisk. Anmärkningen avseende ett motsägelsefullt resonemang kan således inte godtas.
108. I den mån som klaganden har grundat sin anmärkning på en felaktig tolkning av begreppet ”kostnader” i punkt 5.2.5 i det allmänna stödprojektet ska denna anmärkning avvisas med hänsyn till punkt 81 i detta förslag till avgörande.
e) Den femte delgrunden (anmärkningarna avseende punkt 48 i den överklagade domen)
109. Med den femte delgrunden har klaganden riktat kritik mot punkt 48 i den överklagade domen. Förstainstansrätten avvisade däri klagandens argument enligt vilket den tidsperiod under vilken åtgärden pågick var identisk med den kortaste tidsperiod under vilken RKF varade, varför förvärven av andelar i de små och medelstora företagen kunde genomföras till den 16 december 2009. Förstainstansrätten konstaterade att det följer av punkt D.1 och punkt B.8 i blad nr 19 att den tidsperiod under vilken RKF varade och den tidsperiod under vilken åtgärden pågick inte obligatoriskt var identiska och att den tidsperiod under vilken åtgärden pågick kunde vara kortare än den tidsperiod under vilken RKF varade.
i) Parternas argument
110. Klaganden
anser att ovannämnda punkt 48 ska ogiltigförklaras på grund av bristande motivering. Förstainstansrätten har endast föreslagit en alternativ lösning till den lösning som klaganden föreslagit. Förstainstansrättens motivering ger inte domstolen möjlighet att förstå varför förstainstansrätten föredrog sin lösning framför den lösning som klaganden föreslog. Enligt klaganden är dess lösning inte felaktig och förefaller hänga bättre samman med arten av åtgärd 2 i det allmänna stödet. Klaganden har i samband härmed upprepat sina anmärkningar avseende fristen för att förse RKF med resurser och fristen för förvärv av andelar.
111. Kommissionen
har gjort gällande att förstainstansrätten klart och tydligt konstaterade att det klart framgår av de tillämpliga bestämmelserna att den tidsperiod under vilken RKF varar inte med nödvändighet är den tidsperiod under vilken åtgärden pågår.
ii) Rättslig bedömning
112. Klagandens anmärkningar saknar fog. I punkt 48 i den överklagade domen avvisade förstainstansrätten klart klagandens argument att den tidsperiod under vilken åtgärden pågick och den tidsperiod under vilken RKF varade borde vara identiska. Förstainstansrätten grundade sig i detta avseende på en övertygande tolkning av punkterna D.1 och B.8 i blad nr 19 som klaganden inte har ifrågasatt.
113. Det ska därefter påpekas att förstainstansrätten i punkterna 47–50 i den överklagade domen endast avvisade klagandens argument att den tidsperiod under vilken åtgärden pågick och den tidsperiod under vilken RKF varade borde vara identiska. Dock begränsade sig förstainstansrätten inte till att föreslå en alternativ lösning. I punkterna 51–55 i den överklagade domen konstaterade förstainstansrätten att fristen för förvärv av andelar i de små och medelstora företagen var den 31 december 2001, och således inte den 16 december 2009. Förstainstansrätten fastslog följaktligen klart och tydligt att den tolkning som klaganden förordat inte var förenlig med de tillämpliga bestämmelserna.
114. I den mån som klaganden har upprepat sina anmärkningar avseende förstainstansrättens slutsatser om fristen för att förse RKF med resurser och fristen för förvärv av andelar kan, bland annat med hänvisning till punkterna 75, 81 och 87–90 i detta förslag till avgörande, dessa anmärkningar inte godtas.
115. Överklagandet kan följaktligen inte bifallas med stöd av den andra grundens femte del.
f) Slutsats i denna del
116. Överklagandet kan således inte bifallas på den andra grunden heller.
3. Den tredje grunden avseende den felaktiga tolkningen av nyttovillkoret
117. Med sin tredje grund har klaganden riktat kritik mot punkterna 69 och 70 i den överklagade domen. I punkterna 66–72 i den överklagade domen ogillade förstainstansrätten sökandens grund genom vilken klaganden hade kritiserat den omständigheten att kommissionen hade grundat sitt beslut på ”nyttovillkoret”. Förstainstansrätten ansåg för det första, i punkt 68 i den överklagade domen, att kommissionen i första hand inte hade utgått från ”nyttovillkoret”, utan från punkt D i blad nr 19. I punkt 69 i den överklagade domen påpekade förstainstansrätten att även om uttrycket ”nyttovillkor” under alla förhållanden inte förekommer i de bestämmelser som reglerar det allmänna stödet i fråga, framgår villkoret för att ERUF:s åtgärder ska tjäna till att finansiera konkreta transaktioner på fältet och inte fastna på en RKF till dess att åtgärden upphör, mycket klart av samtliga tillämpliga bestämmelser och är inte ett nytt villkor.
a) Parternas argument
118. Klaganden
anser för det första att förstainstansrätten har gjort sig skyldig till felaktig rättstillämpning i punkt 70 i den överklagade domen. Klaganden har kritiserat den omständigheten att förstainstansrätten av bestämmelserna i vilka det endast fastställs en tidsfrist för att göra olika utbetalningar till RKF har dragit slutsatsen att det föreligger ett ”nyttovillkor”. Ingen av de bestämmelser eller de handlingar som förstainstansrätten har åberopat innehåller något sådant villkor. Förstainstansrätten har inte heller angett någon rättspraxis för att bekräfta att det föreligger ett nyttovillkor. Klaganden har påpekat att detta fel är en oundviklig följd av att åtgärd 2 av det allmänna stödet har missförståtts.
119. Klaganden
har för det andra hänvisat till punkt 75 i domen i målet Tyskland mot kommissionen(23) . Enligt denna punkt kan det utrymme för skönsmässig bedömning som kommissionen har i fråga om nedsättning av stödet inte leda till att den antar beslut som avviker från dess rättsakter och att kommissionens handlande för aktörerna utgör en grundläggande parameter för utvärdering av att deras åtgärder är riktiga och lagenliga.
120. Enligt kommissionen
konstaterade förstainstansrätten att uttrycket ”nyttovillkor” inte förekommer i de tillämpliga bestämmelserna, men drog av dessa bestämmelser slutsatsen att ERUF:s åtgärder skulle tjäna till att finansiera konkreta transaktioner på fältet, och inte fastna på en RKF till dess att åtgärden upphörde. Förstainstansrätten angav punkterna 92 och 93 i domen i målet Regione Marche mot kommissionen(24) som ett fall i rättspraxis.
b) Rättslig bedömning
121. Anmärkningen avseende att det inte föreligger något ”nyttovillkor” kan inte godtas.
122. För det första är denna anmärkning verkningslös. Såsom förstainstansrätten med rätta konstaterade i punkt 68 i den överklagade domen grundade sig kommissionen i första hand på punkt D i blad nr 19.(25) Detta domskäl är i sig tillräckligt för att motivera förstainstansrättens slutsats. Ett eventuellt fel av förstainstansrätten i dess prövning av de underordnade skälen i punkterna 69 och 70 i den överklagade domen kan således inte påverka den överklagade domen.
123. För det andra saknar den ifrågavarande anmärkningen fog.
124. Som förstainstansrätten med rätta konstaterade var ”nyttovillkoret” inte något nytt villkor som klaganden inte kände till. Även om uttrycket ”nyttovillkor” inte förekommer i de tillämpliga bestämmelserna följer det av artikel 1 i förordning nr 4524/88 i ändrad lydelse att syftet med ERUF:s åtgärder är att stödja små och medelstora företags verksamhet, särskilt genom att förbättra företagens tillgång till kapitalmarknaden. Dessa mål har i fråga om RKF närmare angetts i blad nr 19. I punkterna C och D i detta blad stadgas att förvärv av andelar i små och medelstora företag ska ske före den 31 december 2001.(26)
125. I den mån som klaganden har kritiserat förstainstansrätten för att den har missförstått åtgärd 2 av det allmänna stödet kan denna kritik med hänvisning till punkterna 75, 81 och 87–90 i detta förslag till avgörande inte godtas.
126. Klagandens kritik att kommissionen har avvikit från sina rättsakter saknar fog. Inom ramen för det förfarande som ledde till antagandet av det omtvistade beslutet prövade kommissionen enligt de tillämpliga bestämmelserna för gemenskapsstöd huruvida stödet var motiverat. Kommissionen har inte infört några nya villkor a posteriori .
127. Slutligen utgör den omständigheten att förstainstansrätten inte har hänvisat till något fall i rättspraxis inte i sig en felaktig rättstillämpning som kan åberopas inom ramen för ett överklagande. Det är således endast i kompletterande syfte som det ska konstateras att tvärtemot vad sökanden har påstått har förstainstansrätten hänvisat till ett fall i rättspraxis med angivande av punkterna 92 och 93 i domen i målet Regione Marche mot kommissionen(27) . Enligt dessa punkter är det de små och medelstora företagen och inte riskkapitalfonden som är de slutliga mottagarna och således mottagarna av gemenskapsstödet. De stödberättigande utgifterna har således samband med de investeringar som faktiskt genomförts till förmån för de små och medelstora företagen.
128. Överklagandet kan följaktligen inte bifallas på den tredje grunden.
4. Den fjärde och den femte grunden
129. Med sin fjärde och sin femte grund har klaganden riktat kritik mot punkterna 79 och 80 i den överklagade domen. Förstainstansrätten har i dessa punkter avvisat klagandens argument enligt vilket kommissionen inte hade kunnat inleda det förfarande för att sätta ned gemenskapsstödet som föreskrivs i artikel 24 i förordning nr 4253/88 i ändrad lydelse utan att ha gjort invändningar mot detta verkställande under den fas då det allmänna stödet genomfördes och särskilt vid övervakningskommitténs möten.
130. I punkt 79 i den överklagade domen konstaterade förstainstansrätten för det första att det i bestämmelserna i förordning nr 4253/88 i ändrad lydelse inte föreskrivs någon förfaranderegel enligt vilken det för kommissionens rätt att sätta ned eller upphäva gemenskapsstödet uppställs villkoret att den ska ha ifrågasatt huruvida projektet har genomförts korrekt innan åtgärden upphör. Förstainstansrätten fann därefter att gemenskapsdomstolarna endast kunde dra slutsatsen om förfaranderegler som inte uttryckligen föreskrivits av gemenskapslagstiftaren om de blivit absolut nödvändiga för att uppfylla de grundläggande principerna såsom rätten till försvar och endast i den mån som det är nödvändigt att säkerställa att dessa principer iakttas.
131. Förstainstansrätten grundade sig i punkt 80 i den överklagade domen på ett underordnat argument för att avvisa klagandens argument. Förstainstansrätten konstaterade att en förfaranderegel som den som klaganden förordat får till följd att kommissionen i många fall hindras från att anta ett beslut om upphävande eller nedsättning av gemenskapsstöd. Förstainstansrätten ansåg att det mot bakgrund av det stora antalet projekt som gemenskapen finansierar är svårt, om inte omöjligt, för den att upptäcka de flesta oegentligheterna vid projektens genomförande, särskilt när de avser frågan om hur de stödberättigande utgifterna kan motiveras eller hur de ska klassificeras.
a) Den fjärde grunden avseende att de principer som domstolen slagit fast i domen i målet Mediocurso mot kommissionen har tolkats felaktigt och att dessa principer därefter inte har iakttagits
i) Parternas argument
132. Med sin fjärde grund har klaganden riktat kritik mot punkt 70 i den överklagade domen.
133. Klaganden
har för det första påpekat att förstainstansrätten har gjort sig skyldig till felaktig rättstillämpning genom att begränsa möjligheten att av förfaranderegler som inte uttryckligen föreskrivits av lagstiftaren endast sluta sig till antagandet att dessa bestämmelser är absolut nödvändiga för att säkerställa rätten till försvar.
134. Förstainstansrätten har för det andra gjort sig skyldig till felaktig rättstillämpning genom att anse att klaganden borde ha åberopat att förfaranderegeln var nödvändig för att säkerställa dess rätt till försvar och genom att konstatera att klaganden inte hade ansett att det var nödvändigt att iaktta förfarandereglerna i artiklarna 25 och 26 i förordning nr 4253/88 för att säkerställa sin rätt till försvar.
135. Kommissionen
har genmält att klagandens rätt till försvar inte ifrågasattes, eftersom det inte pågick något förfarande som kunde leda till en rättsakt som gick klaganden emot. Dessutom omfattas inte artikel 24 i förordning nr 4253/88 i ändrad lydelse och artiklarna 25 och 26 i denna förordning av samma rubrik. Syftet med artiklarna 25 och 26 är endast att säkerställa att strukturfondernas genomförande övervakas och utvärderas på ett effektivt sätt. Förstainstansrätten har således med rätta ansett att det i artiklarna 25 och 26 i förordning nr 4253/88 i ändrad lydelse inte föreskrivs någon förfaranderegel enligt vilken kommissionen har skyldighet att ifrågasätta huruvida ett projekt genomförs korrekt innan åtgärden upphör. Det har slutligen inte förelegat något rättsligt vakuum som kunde skada rätten till försvar.
ii) Rättslig bedömning
136. Kritiken av en alltför begränsad tillämpning av artiklarna 25 och 26 i förordning nr 4253/88 i ändrad lydelse och av principen om rätten till försvar kan inte godtas.
– Anmärkningen avseende att det inte har tagits hänsyn till förhållandet mellan nedsättningsförfarandet och skyldigheterna till övervakning och utvärdering
137. Anmärkningen avseende att det inte har tagits hänsyn till förhållandet mellan ett förfarande för nedsättning av stödet enligt artikel 24 i förordning nr 4253/88 i ändrad lydelse och skyldigheterna till övervakning och utvärdering i den mening som avses i artiklarna 25 och 26 i förordning nr 4253/88 i ändrad lydelse kan inte godtas. Det är med rätta som förstainstansrätten konstaterade att det för att inleda ett förfarande för nedsättning av stödet enligt denna artikel 24 inte behöver tas hänsyn till skyldigheterna till övervakning och utvärdering såsom de föreskrivs i de nämnda artiklarna 25 och 26.(28)
138. För det första behöver det enligt artikel 24 i förordning nr 4253/88 för att inleda ett förfarande enligt nämnda artikel 24 inte tas hänsyn till skyldigheterna till övervakning eller utvärdering i den mening som avses i artiklarna 25 och 26 i samma förordning.
139. Från systematisk synpunkt måste det dessutom konstateras att artikel 24 i förordning nr 4253/88 återfinns i avdelning VI i förordning nr 4253/88, kallad Finansiella bestämmelser, medan artiklarna 25 och 26 i förordning nr 4253/88 återfinns i avdelning VII i denna förordning, kallad Övervakning och utvärdering.
140. Slutligen innebär en tolkning enligt vilken hänsynen till skyldigheterna till övervakning och utvärdering i den mening som avses i de nämnda artiklarna 25 och 26 är ett nödvändigt villkor för att inleda ett förfarande för nedsättning av stödet enligt artikel 24 i förordning nr 4253/88 i ändrad lydelse enligt min mening att den ändamålsenliga verkan av artikel 24 i förordning nr 4253/88 alltför mycket. Denna bestämmelse antas säkerställa att villkoren för beviljande av gemenskapsstöd faktiskt iakttas. Möjligheten att sätta ned ett gemenskapsstöd vid överträdelser är ett viktigt instrument inom ramen för den decentraliserade förvaltningen av ERUF:s åtgärder. Den gör det möjligt att a posteriori
kontrollera förmedlarens utnyttjande av gemenskapsstödet. Den tolkning som klaganden förordat får emellertid till följd att förmedlaren fråntas ansvaret för alla överträdelser som kommissionen inte har åberopat under åtgärdens genomförande. Jag anser inte att det förhållandet att förmedlaren fråntas sitt ansvar är förenligt med syftet att säkerställa att villkoren för beviljande av gemenskapsstöd faktiskt iakttas.
141. Enligt min mening kan kommissionen således inleda ett förfarande för nedsättning av stödet enligt artikel 24 i förordning nr 4253/88 i ändrad lydelse, även i det fall då den inte har fullgjort sina skyldigheter till övervakning och utvärdering i den mening som avses i artiklarna 25 och 26 i förordning nr 4253/88 i ändrad lydelse. Klagandens anmärkning i dess fjärde grund kan således inte godtas.
142. Det finns dock anledning att skilja mellan frågan huruvida det förhållandet att skyldigheterna till övervakning och utvärdering inte har fullgjorts hindrar inledandet av ett förfarande för nedsättning av stödet enligt artikel 24 i förordning nr 4253/88 i ändrad lydelse och frågan huruvida kommissionen kan vara skyldig att inom ramen för ett sådant förfarande
ta hänsyn till det förhållandet att dessa skyldigheter till övervakning och utvärdering inte har fullgjorts. Den sistnämnda frågan är inte relevant inom ramen för den fjärde grunden. Den ska analyseras inom ramen för den åttonde grunden, i punkterna 213–217 i detta förslag till avgörande.
– Tillämpningen av förfaranderegler som inte uttryckligen föreskrivits av gemenskapslagstiftaren
143. Anmärkningen avseende att förfaranderegler som inte föreskrivits av gemenskapslagstiftaren inte har tillämpats kan inte heller godtas. Förstainstansrätten har inte gjort sig skyldig till felaktig rättstillämpning när den ansåg att gemenskapsdomstolarna endast kan dra slutsatser om förfaranderegler som inte föreskrivits av gemenskapslagstiftaren om de har gjorts absolut nödvändiga för att uppfylla grundläggande principer som principen om rätten till försvar, och endast i den mån det är nödvändigt för att säkerställa att dessa principer iakttas.
144. Det ska för det första erinras om att förstainstansrätten endast har till uppgift att tolka och tillämpa bestämmelser. I den mån som förstainstansrätten i punkt 79 i den överklagade domen nämnde rätten till försvar hänvisade den till en allmän rättsprincip, således till en primärrättslig bestämmelse(29) som gäller även om gemenskapslagstiftaren inte uttryckligen har fastställt den i respektive sekundärrätt.
145. Klaganden förefaller antyda att förstainstansrätten borde tillämpa en förfaranderegel även i det fall då en sådan regel varken har föreskrivits av gemenskapslagstiftaren eller är absolut nödvändig för att säkerställa att primärrättsbestämmelserna iakttas. Detta synsätt är felaktigt. Det får till följd att förstainstansrätten själv skapar en ny rättsregel och således överskrider sina befogenheter. Tvärtemot vad klaganden har påstått har varken i domen i målet Mediocurso mot kommissionen(30) eller i de andra domar som klaganden har åberopat(31) denna princip som enligt min mening är lika uppenbar som elementär ifrågasatts.
146. Det är således med rätta som förstainstansrätten konstaterade att den av klaganden förordade förfaranderegeln som inte föreskrivits av gemenskapslagstiftaren endast kan tillämpas om den är absolut nödvändig för att säkerställa att primärrätten, såsom rätten till försvar, iakttas.
– Anmärkningen avseende skyldigheten att åberopa att rätten till försvar måste iakttas
147. Klaganden har kritiserat förstainstansrättens konstaterande i punkt 79 i den överklagade domen att klaganden borde ha åberopat att den förfaranderegel som den föreslog är nödvändig för att iaktta rätten till försvar. Denna kritik saknar fog. Den följer av en felaktig tolkning av punkt 79 i den överklagade domen. Förstainstansrätten konstaterade inte att klaganden borde ha åberopat att det var nödvändigt att tillämpa den förfaranderegel som den förordade för att säkerställa att rätten till försvar iakttogs. Förstainstansrätten har enligt min mening i punkt 79 i den överklagade domen hellre velat uttrycka att inte ens klaganden
hade hävdat att denna förfaranderegel är nödvändig för att säkerställa dess rätt till försvar.
– Anmärkningen avseende ett åsidosättande av rätten till försvar
148. Klaganden har slutligen kritiserat förstainstansrättens konstaterande enligt vilket klaganden inte åberopade principen om rätten till försvar i sin talan i första instans.
149. Denna anmärkning saknar fog.
150. Det ska för det första konstateras att klaganden i sin talan i första instans grundade sig på en förfaranderegel som härletts från en felaktig tolkning av artiklarna 25 och 26 i förordning nr 4253/88. Klaganden åberopade inte iakttagandet av rätten till försvar. Det var förstainstansrätten som undersökte huruvida en sådan förfaranderegel som inte uttryckligen föreskrivs i de nämnda artiklarna 25 och 26 eventuellt kunde följa av primärrätten.
151. Det måste för det andra konstateras att den förfaranderegel som klaganden förordat inte är nödvändig för att säkerställa att rätten till försvar iakttas. Iakttagandet av rätten till försvar kräver att i alla förfaranden som inleds mot en person och som kan leda till en rättsakt som går denna person emot personen i fråga bereds tillfälle att på ett ändamålsenligt sätt tillkännage sin ståndpunkt(32) . Som framgår av punkterna 24–29 i den överklagade domen har klaganden beretts tillfälle att tillkännage sin ståndpunkt skriftligen och muntligen inom ramen för det förfarande som ledde till det omtvistade beslutet. Det följer av dessa punkter i den överklagade domen och det omtvistade beslutet att klaga nden gjorde invändningar som gav upphov till en kontradiktorisk diskussion innan det omtvistade beslutet antogs. Förstainstansrätten har under dessa förhållanden med rätta kunnat anse att rätten till försvar hade iakttagits och att den regel som klaganden förordat således gick utöver vad som var nödvändigt för att säkerställa denna rätt.
– Slutsats i denna del
152. Överklagandet kan således inte bifallas på den fjärde grunden i sin helhet.
b) Den femte grunden avseende ett åsidosättande av artiklarna 25 och 26 i förordning nr 4253/88 avseende kommissionens skyldigheter till övervakning och granskning
153. Med sin fjärde grund har klaganden riktat kritik mot punkt 80 i den överklagade domen.(33)
i) Parternas argument
154. Klaganden
har gjort gällande att det resonemang som förekommer i punkt 80 i den överklagade domen kan utgöra ett incitament för att inte tillämpa och inte iaktta systemet för övervakning och granskning enligt de nämnda artiklarna 25 och 26, med motiveringen att kommissionen i praktiken inte kan fullgöra denna uppgift. Detta resonemang strider mot lagstiftarens avsikt, vilken har velat skapa ett kontrollsystem som praktiseras i partnerskap med medlemsstaterna.
155. Kommissionen
anser att klagandens grund utgår från en uppenbar och listig missuppfattning av den överklagade domen. Förstainstansrätten uppmuntrade inte kommissionen att inte iaktta artiklarna 25 och 26 i förordning nr 4253/88. Den drev endast till det yttersta klagandens framställan enligt vilken artiklarna 25 och 26 i förordning nr 4253/88 i ändrad lydelse innehåller en förfaranderegel enligt vilken kommissionens rätt att sätta ned eller upphäva stödet görs beroende av att skyldigheterna till övervakning och utvärdering iakttas.
156. Klagandens framställan är inte förenlig med fördelningen av uppgifterna mellan kommissionen och medlemsstaterna inom ramen för strukturfondernas förvaltning. Strukturfondsåtgärderna omfattas av en decentraliserad förvaltning som sätter medlemsstaternas myndigheter i första hand. Det ankommer således i första hand på medlemsstaterna – och i förevarande fall på klaganden i egenskap av förmedlande organ som utses av medlemsstaten – att kontrollera huruvida gemenskapsåtgärden och särskilt de stödberättigande utgifterna används på ett korrekt sätt.
ii) Rättslig bedömning
157. Den femte grunden är verkningslös. Förstainstansrätten grundade sig huvudsakligen på det argument som förekommer i punkt 79 i den överklagade domen, enligt vilket det i artiklarna 25 och 26 i förordning nr 4253/88 inte föreskrivs någon förfaranderegel enligt vilken det för kommissionens rätt att sätta ned eller upphäva stödet uppställs villkoret att den ska ha ifrågasatt huruvida projektet genomförts på ett korrekt sätt innan åtgärden upphör. Framgång kan således inte vinnas med den femte grunden, även om den vore välgrundad.(34)
158. Denna grund saknar under alla förhållanden fog.
159. För det första följer grunden av en oriktig tolkning av den överklagade domen. Förstainstansrätten har i punkt 80 i den överklagade domen inte konstaterat att kommissionen inte skulle iaktta artiklarna 25 och 26 i förordning nr 4253/88, eftersom den inte kunde iaktta dessa bestämmelser. Förstainstansrätten konstaterade endast att en förfaranderegel såsom klaganden har velat härleda den ur dessa bestämmelser
får till följd att kommissionen i ett stort antal fall hindras från att anta beslut om att upphäva eller sätta ned stöd ur gemenskapsfonderna. Förstainstansrätten har således endast antytt följderna av en förfaranderegel som den som klaganden har förordat (som under alla förhållanden inte kan härledas ur artiklarna 25 och 26 i förordning nr 4253/88).(35) Tvärtemot vad klaganden har påstått har förstainstansrätten varken begränsat tillämpningen av en befintlig förfaranderegel eller fått kommissionen att åsidosätta artiklarna 25 och 26 i förordning nr 4253/88 i ändrad lydelse.
160. För det andra ska det noteras att den av klaganden framställda förfaranderegeln, enligt vilken det förhållandet att de skyldigheter till övervakning och utvärdering som följer av artiklarna 25 och 26 i förordning nr 4253/88 inte iakttas utgör hinder för att inleda ett förfarande för nedsättning av stödet enligt artikel 24 i samma förordning, inte är den enda möjligheten att beivra att skyldigheterna till övervakning och utvärdering eventuellt inte har iakttagits. Jag hänvisar i detta avseende till punkterna 213–217 i detta förslag till avgörande där denna fråga kommer att bedömas.
161. Överklagandet kan således inte bifallas på den femte grunden.
5. Den sjätte och den sjunde grunden
162. Med sin sjätte och sjunde grund har klaganden riktat kritik mot punkterna 88–92 i den överklagade domen. Förstainstansrätten ogillade där klagandens grund avseende att principen om skydd för berättigade förväntningar och rättssäkerhetsprincipen hade åsidosatts. Förstainstansrätten konstaterade för det första att rätten att åberopa skyddet för berättigade förväntningar förutsätter att tre villkor är uppfyllda. Det ska för det första föreligga tydliga, ovillkorliga och samstämmiga garantier som härrör från behöriga och tillförlitliga källor och som meddelats den berörde av gemenskapsinstitutionerna. Garantierna ska för det andra leda till en berättigad förväntning hos mottagaren. Garantierna ska för det tredje vara förenliga med tillämpliga bestämmelser.
a) Den sjätte grunden avseende att principen om skydd för berättigade förväntningar och rättssäkerhetsprincipen har åsidosatts
163. I sin sjätte grund har klaganden riktat kritik mot punkt 90 i den överklagade domen. Förstainstansrätten ansåg där att det tredje villkoret för att fastställa skydd för berättigade förväntningar (garantier som är förenliga med tillämpliga bestämmelser) inte var uppfyllt, eftersom eventuella garantier av kommissionen skulle strida mot de tillämpliga bestämmelserna. Förstainstansrätten ansåg i detta sammanhang att förvärven av andelar i de små och medelstora företagen enligt de tillämpliga bestämmelserna borde ha genomförts till den 31 december 2001.
164. Klaganden
har hävdat att förstainstansrättens konstaterande grundade sig på en felaktig bedömning av innehållet och genomförandet av åtgärd 2 av det allmänna stödet. Stödmottagaren av åtgärd 2 av det allmänna stödet är enligt klaganden RKF och inte de små och medelstora företagen. Fristen för förvärven av andelar i de små och medelstora företagen är den 16 december 2009, och inte den 31 december 2001.
165. Kommissionen
anser att förstainstansrättens tolkning vad avser åtgärd 2 av det allmänna stödet och dagen för åtgärdens upphörande är korrekt. Kommissionen har tillagt att den aldrig har gett klaganden sådana tydliga, ovillkorliga och samstämmiga garantier som klaganden har åberopat.
166. Denna grund saknar fog. Det ska med hänvisning särskilt till punkterna 75, 81 och 87–90 i detta förslag till avgörande erinras om att förstainstansrätten i sin bedömning av innehållet och genomförandet av åtgärd 2 av det allmänna stödet inte har gjort sig skyldig till felaktig rättstillämpning, särskilt vad avser fastställandet av stödmottagare till åtgärd 2 av det allmänna stödet och fristen för förvärven av andelar i de små och medelstora företagen.
b) Den sjunde grunden avseende att bevisningen har förvanskats och att de allmänna principerna i fråga om bevisbördan har åsidosatts
167. Med sin sjunde grund har klaganden riktat kritik mot punkt 91 i den överklagade domen. Förstainstansrätten fann där att den information som överlämnats till övervakningskommittén enligt vad kommissionen påstått tydde på att stödet i sin helhet kunde investeras i de små och medelstora företagen före den 31 december 2001. Förstainstansrätten konstaterade därefter att klaganden varken hade tillhandahållit de halvårsrapporter som lämnats till övervakningskommittén som enligt klaganden klart visar att ingen finansiell transaktion hade genomförts, eller rapporten avseende den uppdatering av den 21 november som angavs i protokollet från övervakningskommitténs möte den 10 december 2001. Förstainstansrätten drog därav slutsatsen att den under dessa förhållanden inte kunde undersöka huruvida övervakningskommittén hade informerats om att det kapital som utbetalats i sin helhet inte investerats i de små och medelstora företagen före den 31 december 2001.
i) Parternas argument
168. Klaganden
har baserat sin grund på att de allmänna principerna om bedömningen av bevisningen uppenbart har åsidosatts, på att denna bevisning har missuppfattats och på att förstainstansrätten har vägrat att beakta de uppgifter som klaganden lämnat.
169. Klaganden har för det första påstått att den i första instans lämnade de handlingar avseende övervakningskommitténs beslut som visar att den i december 2001 godkände hur det allmänna stödprojektet fortskred.
170. Klaganden har för det andra kritiserat förstainstansrätten för att den inte har beaktat styrkta omständigheter. Det var ostridigt mellan parterna att halvårsrapporten visar att kommissionen helt kände till hur projektet fortskred, att den godkände det förmedlande organets åtgärder och att den delade klagandens tolkning i fråga om de tillämpliga bestämmelserna.
171. Klaganden anser för det tredje att förstainstansrätten under förfarandet i första instans borde ha begärt att få de halvårsrapporter som lämnats till övervakningskommittén och den rapport avseende den uppdatering av den 21 november som angavs i protokollet från övervakningskommitténs möte den 10 december 2001, om den faktiskt hade bedömt att de var nödvändiga. Genom att underlåta att göra det har förstainstansrätten fråntagit klaganden rätten till det kontradiktoriska förfarandet.
172. Klaganden har för det fjärde åberopat handlingarna i bilagorna 4–7 i sitt överklagande som visar att kommissionen godkände att de uppkomna kostnaderna var stödberättigande och riktiga, samt klagandens tolkning.
173. Klaganden har för det femte kritiserat den omständigheten att förstainstansrätten inte har beaktat att kommissionen hade verkställt utbetalningarna av de olika delarna av stödet. Förstainstansrätten borde av detta ha dragit slutsatsen att kommissionen hade bekräftat att klagandens kostnader var stödberättigande.
174. Klaganden har för det sjätte riktat kritik mot en bristande motivering. Förstainstansrätten har inte beaktat alla de omständigheter som klaganden har anfört.
175. Kommissionen anser att klagandens sjunde grund är verkningslös. Förstainstansrätten har grundat sitt resonemang avseende att skyddet för berättigade förväntningar har åsidosatts i första hand på det argument som anges i punkt 90 i den överklagade domen, enligt vilket en eventuell garanti från kommissionen skulle strida mot de tillämpliga bestämmelserna och således inte hade kunnat ge upphov till berättigade förväntningar hos klaganden.
176. I sak anser kommissionen att grunden bygger på en felaktig tolkning av den överklagade domen. Kommissionen har preciserat att förstainstansrätten inte angett att den inte kunde konstatera att ingen transaktion hade genomförts den 30 juni 2001 och att den första transaktionen skulle äga rum den 19 november 2001. Förstainstansrätten konstaterade endast att den inte kunde veta huruvida övervakningskommittén hade informerats om att förvärven av andelar i de små och medelstora företagen inte skulle genomföras före den 31 december 2001. Kommissionen har påpekat att de handlingar som klaganden framlade i första instans inte innehöll några klara uppgifter i det avseendet. Förstainstansrätten har således inte gjort sig skyldig till felaktig rättstillämpning eller till missuppfattning av bevisningen.
177. Vad avser handlingarna i bilagorna 4–7 i överklagandet anser kommissionen att de inte kan tas upp till sakprövning, eftersom de framlagts för sent och avser faktiska omständigheter.
178. Slutligen ankom det på klaganden att stödja de grunder som åberopats mot de invändningar som kommissionen gjort och inge bevisning till stöd för detta.
ii) Rättslig bedömning
– Den sjunde grunden är verkningslös
179. Det ska för det första konstateras att den sjunde grunden som avser punkt 91 i den överklagade domen är verkningslös.(36) Som kommissionen med rätta har påpekat har förstainstansrätten ogillat klagandens grund avseende påståendet att principen om skydd för berättigade förväntningar har åsidosatts och i första hand grundat detta på argumentet i punkt 90 i den överklagade domen, enligt vilket de givna garantierna ska vara förenliga med gällande rätt. Eftersom den sjätte grunden som avser punkt 90 i den överklagade domen inte kan godtas,(37) motiverar konstaterandet i nämnda punkt 90 i sig att klagandens grund avseende att principen om skydd för berättigade förväntningar har åsidosatts inte kan godtas. Klagandens anmärkningar som avser punkt 91 i den överklagade domen kan således anses vara verkningslösa, utan att det är nödvändigt att pröva huruvida de är välgrundade.
180. De ovannämnda anmärkningarna saknar under alla förhållanden fog.
– Den första anmärkningen avseende att klaganden hade tillhandahållit handlingar avseende övervakningskommitténs beslut
181. Klaganden har påpekat att den tillhandahöll de handlingar avseende övervakningskommitténs beslut som visar att kommissionen i december 2001 godkände hur det allmänna stödprojektet fortskred.
182. Eftersom klaganden inte exakt har angett vilken felaktig rättstillämpning som ligger till grund för denna anmärkning ska det först erinras om att enligt artikel 225.1 EG och artikel 41 i domstolens stadga begränsas domstolens uppgift i mål om överklagande till en kontroll av eventuell felaktig rättstillämpning. Överklagandet kan alltså endast avse en prövning av om rättsregler har överträtts och inte en bedömning av de faktiska omständigheterna(38) . I den mån som klagandens anmärkning ska tolkas som en kritik av förstainstansrättens bedömning av de faktiska omständigheterna kan den således inte tas upp till sakprövning. Utom i det fall då det föreligger en uppenbar förvanskning är förstainstansrätten ensam behörig att bedöma bevisningen(39) . Klaganden har emellertid inte lämnat några uppgifter som visar att de handlingar som klaganden framlade i första instans har förvanskats.
183. I den mån som klaganden har kritiserat den omständigheten att förstainstansrätten inte beaktade de handlingar avseende övervakningskommitténs beslut som den tillhandahöll kan denna anmärkning tas upp till sakprövning, eftersom det är fråga om ett fel i förfarandet. Denna anmärkning saknar dock fog. Det följer av punkt 91 i den överklagade domen att förstainstansrätten har beaktat handlingarna avseende övervakningskommitténs beslut. Förstainstansrätten fann dock att den i avsaknad av halvårsrapporter och av rapporten avseende uppdateringen av den 21 november 2001 av dessa handlingar inte kunde dra slutsatsen att övervakningskommittén hade informerats om att det utbetalade kapitalet i sin helhet inte investerats i de små och medelstora företagen före den 31 december 2001.
184. Den första anmärkningen kan således inte godtas.
– Den andra anmärkningen avseende att förstainstansrätten inte har grundat sig på omständigheter som har styrkts
185. Enligt klaganden är det ostridigt mellan parterna att halvårsrapporterna visar att kommissionen för det första helt kände till hur projektet fortskred, för det andra godkände klagandens åtgärd och för det tredje delade klagandens tolkning i fråga om tillämpliga bestämmelser. Klaganden har kritiserat förstainstansrätten för att den inte grundade sig på dessa omständigheter som hade styrkts.
186. Denna anmärkning saknar fog. Tvärtemot vad klaganden har påstått var dessa omständigheter inte styrkta mellan parterna. Det följer av punkt 90 i den överklagade domen och av punkterna 83–91 i kommissionens svarsinlaga att kommissionen hade ifrågasatt klagandens respektive påståenden.
– Den tredje anmärkningen avseende att det inte vidtagits några processledande åtgärder
187. Med sin tredje anmärkning har klaganden riktat kritik mot att förstainstansrätten inte vidtog några processledande åtgärder. Förstainstansrätten begärde inte under förfarandet att klaganden skulle inge halvårsrapporterna. Klaganden anser att förstainstansrätten borde ha begärt att få dessa handlingar under förfarandet, hellre än att avvakta domen för att kritisera att de inte förelåg. Förstainstansrätten är enligt klaganden skyldig att på eget initiativ utnyttja alla de processuella instrumenten i syfte att uppdatera all den information som kan vara avgörande i målet.
188. Denna anmärkning saknar fog.
189. Det ska för det första noteras att bevisbördan låg på klaganden. I sin talan i första instans åberopade klaganden principen om skydd för berättigade förväntningar. Följaktligen ankom det på klaganden att stödja sina påståenden och att visa att villkoren som motiverade ett skydd för berättigade förväntningar var uppfyllda.
190. Vad avser förstainstansrättens möjlighet att bidra till att fastställa faktiska omständigheter genom att vidta processledande åtgärder i enlighet med artikel 66.1 i dess rättegångsregler följer det av domstolens rättspraxis att denna möjlighet i princip är valfri och kompletterande. Förstainstansrätten är nämligen ensam behörig att avgöra huruvida det föreligger ett eventuellt behov av att komplettera den information som den har tillgång till i anhängiggjorda mål(40) . Domstolen har slagit fast att förstainstansrätten i undantagsfall är skyldig att vidta processledande åtgärder(41) . Jag anser dock att omständigheterna i förevarande fall inte kan ge upphov till en sådan skyldighet. Klaganden som hade bevisbördan har inte åberopat några exceptionella omständigheter som kan motivera en sådan skyldighet, som exempelvis oförmågan att inkomma med de ifrågavarande rapporterna.
– Den fjärde anmärkningen avseende de handlingar som klaganden har tillhandahållit
191. I den mån som klaganden har grundat sig på handlingarna i bilagorna 4–7 i sitt överklagande, måste det konstateras att klaganden inte framlade dem i första instans. Klaganden har dessutom begärt en ny bedömning av de faktiska omständigheterna. Anmärkningarna som bygger på dessa handlingar kan följaktligen inte tas upp till sakprövning.
– Den femte anmärkningen avseende att de utbetalningar som kommissionen verkställt inte har beaktats
192. Klagandens anmärkning avseende den omständigheten att förstainstansrätten inte beaktade att kommissionen hade gjort olika utbetalningar av gemenskapsstödet och att kommissionen således bekräftat att klagandens tolkning var riktig, samt att de uppkomna kostnaderna var riktiga och stödberättigande kan tas upp till sakprövning, men saknar fog.
193. Denna anmärkning avser enligt min mening inte enbart förstainstansrättens bedömning av de faktiska omständigheterna utan avser snarare den rättsliga beteckningen av de faktiska omständigheterna med avseende på villkoren för ett skydd för berättigade förväntningar. Det handlar följaktligen om en rättsfråga som kan tas upp till sakprövning inom ramen för ett överklagande.
194. Denna anmärkning saknar dock fog. Den omständigheten att kommissionen har utbetalat olika delar av gemenskapsstödet kunde inte utgöra en preciserad och ovillkorlig garanti som kunde ge upphov till berättigade förväntningar hos klaganden. Det följer för det första av artikel 24 i förordning nr 4253/88 att utbetalningarna genomförs under förutsättning att det inte förekommer några överträdelser eller väsentliga förändringar som påverkar villkoren för att genomföra projektet(42) . Klaganden har för det andra inte styrkt att kommissionen kände till den omständigheten att förvärven av andelar inte längre kunde genomföras före den 31 december 2001 och att bevisbördan ankom på klaganden.
195. Den femte anmärkningen kan således inte godtas.
– Den sjätte anmärkningen avseende en bristande motivering
196. Den sjätte anmärkningen, slutligen, avseende en bristande motivering saknar fog. Förstainstansrättens slutsats är inte behäftad med någon bristande motivering. Bevisbördan ankom på klaganden. I punkt 91 i den överklagade domen grundade sig förstainstansrätten klart på att de faktiska omständigheter som klaganden anfört inte gav den möjlighet att konstatera huruvida kommissionen kände till att förvärven av andelar i de små och medelstora företagen inte längre kunde genomföras före den 31 december 2001.
– Slutsats i denna del
197. Överklagandet kan således inte bifallas på den sjunde grunden heller.
6. Den åttonde grunden avseende att gemenskapens rättspraxis om tillämpningen av proportionalitetsprincipen vid nedsättning av gemenskapsstöd har åsidosatts
198. Med sin åttonde grund har klaganden riktat kritik mot punkt 93 i den överklagade domen. Förstainstansrätten konstaterade i denna punkt att kommissionen inte hade något utrymme för skönsmässig bedömning vad avser konsekvenserna av att den 31 december 2001 hade en del av det kapital som utbetalats till RKF inte investerats i små och medelstora företag. Förstainstansrätten hänvisade i detta avseende till punkterna 22, 23 och 47 i domen i målet Nederländerna mot kommissionen(43) .
199. Förstainstansrätten konstaterade dessutom att om de omständigheter som klaganden åberopat beaktades skulle det innebära att blad nr 19 åsidosattes. Vidare kunde det inte godtas att klaganden drog fördel av sin felaktiga tolkning, en fördel som de andra förmedlande organen inte hade, vilka i en identisk situation skulle ha avstått från att begära betalning av den del av stödet som de inte hade kunnat investera inom föreskriven tid.
a) Parternas argument
200. Klaganden
anser att artikel 24 i förordning nr 4253/88 inte innehåller någon hänvisning till ett automatiskt system för återkrav som inte lämnar kommissionen något utrymme för skönsmässig bedömning. Klaganden har kritiserat förstainstansrätten för att den grundat sig på domen i målet Nederländerna mot kommissionen(44), som avser artikel 12 i förordning nr 4253/88 och inte artikel 24 i denna förordning.
201. Enligt klaganden ska kommissionen beakta klagandens uppträdande, särskilt den omständigheten att den inte har handlat bedrägligt. Klaganden anser att nedsättningen av stödet ska stå i förhållande till hur allvarlig klagandens överträdelse är och till dennas belopp. Klaganden har i detta sammanhang hänvisat till punkterna 135–153 i domen i målet Conserve Italia mot kommissionen(45) .
202. Kommissionen
anser att den ska ingripa med stöd av artikel 24 i förordning nr 4253/88 om den konstaterar någon överträdelse eller väsentlig förändring. Kommissionen är bunden av bestämda skyldigheter i fråga om en sund förvaltning av gemenskapens budget.
203. Kommissionen anser att punkt 130 och följande punkter i domen i målet Conserve Italia mot kommissionen(46) bekräftar att kommissionen endast ska göra en finansiell korrigering utan hänsyn till klagandens skuld eller eventuella försök till bedrägeri. Punkterna 135–138 i denna dom förändrar inte denna princip. Dessa punkter avser ett annat beräkningssätt än det som kommissionen har använt i förevarande fall. Förstainstansrätten har således inte åsidosatt rättspraxis avseende proportionalitetsprincipen när den påstod att kommissionen inte hade något utrymme för skönsmässig bedömning vad avser nedsättningen av medfinansieringen.
204. Kommissionen är under alla förhållanden inte skyldig att utse företrädare i övervakningskommittén.
b) Rättslig bedömning
205. Klaganden kan inte vinna framgång med sin åttonde grund. Även om klaganden med rätta skulle anse att kommissionen har ett utrymme för skönsmässig bedömning inom ramen för ett nedsättningsförfarande enligt artikel 24 i förordning nr 4253/88 har klaganden inte styrkt de omständigheter som kan styrka ett missbruk av utrymmet för skönsmässig bedömning.
i) Kommissionens utrymme för skönsmässig bedömning inom ramen för artikel 24 i förordning nr 4253/88
206. Det ska för det första erinras om att systemet i förordning nr 4253/88 framför allt bygger på att ett antal villkor ska uppfyllas som ger rätt att uppbära det angivna finansiella stödet. Om samtliga dessa villkor inte uppfylls har kommissionen enligt artikel 24 i förordning nr 4253/88 rätt att ompröva omfattningen av de skyldigheter som den har åtagit sig enligt det beslut varigenom stödet beviljats(47) .
207. Ett mycket viktigt kriterium för kommissionen inom ramen för nedsättningsförfarandet är den omfattning i vilken ett stödprojekt har genomförts. Principerna om en sund förvaltning av gemenskapens budget talar starkt till förmån för en nedsättning av gemenskapsstödet i den mån som gemenskapsfonderna inte har utnyttjats såsom föreskrivet i de tillämpliga bestämmelserna.
208. Klaganden har dock med rätta noterat att beslutsfattandet om nedsättning med stöd av artikel 24 i förordning nr 4253/88 inte sker mekaniskt. Ordalydelsen i denna artikel 24, särskilt ordet ”får”, anger att kommissionen har ett utrymme för skönsmässig bedömning. Denna tolkning har bekräftats av domstolens rättspraxis.(48) Förstainstansrätten har således gjort sig skyldig till felaktig rättstillämpning med sin motivering i punkt 93 i den överklagade domen, enligt vilken kommissionen inte hade något utrymme för skönsmässig bedömning.
209. Även om förstainstansrätten med sin motivering i punkt 93 i den överklagade domen har gjort sig skyldig till felaktig rättstillämpning är förstainstansrättens slutsats att kommissionen inte har gjort sig skyldig till felaktig rättstillämpning när den fattade beslutet om att sätta ned ERUF:s stöd, eftersom klaganden inte hade genomfört förvärven av andelar före den 31 december 2001, enligt min mening dock riktig. Klaganden har nämligen inte styrkt omständigheter som kunde tvinga kommissionen att inte följa det resultat som anges av principerna om en sund förvaltning av gemenskapens budget, det vill säga en nedsättning av gemenskapsstödet, eftersom RKF inte hade genomfört förvärv av andelar före den 31 december 2001.
ii) Anmärkningen avseende att det inte föreligger något bedrägeri
210. Klaganden har hävdat att förstainstansrätten har gjort sig skyldig till felaktig rättstillämpning genom att inte vidta sanktionsåtgärder mot kommissionen för att den inte beaktade att det inte förelåg något bedrägeri från klagandens sida.
211. Denna kritik saknar fog. Såsom angetts ovan har artikel 24 i förordning nr 4253/88 till syfte att återkräva den del av ett gemenskapsstöd som inte är motiverat enligt villkoren för beviljande av gemenskapsstöd. Kommissionen är således inte skyldig att som förmildrande omständighet beakta det förhållandet att det inte föreligger något bedrägeri. Tvärtom följer det av fast rättspraxis att en överträdelse kan medföra att stödet dras in helt, i stället för att sättas ned i förhållande till det belopp som motsvarar överträdelsen. Denna rättspraxis som har sin grund i nödvändigheten att skapa en avskräckande verkan som är nödvändig för en god förvaltning av gemenskapens medel gäller även i de fall där det inte är styrkt att det föreligger något bedrägeri(49) .
212. Kommissionen har således inte missbrukat sitt utrymme för skönsmässig bedömning genom att inte beakta att det inte förelåg något bedrägeri från klagandens sida.
iii) Huruvida det har beaktats att kommissionens skyldigheter till övervakning och utvärdering eventuellt inte har iakttagits
213. Såsom jag har angett ovan hindrar kommissionens eventuella åsidosättande av skyldigheterna till övervakning och utvärdering i den mening som avses i artiklarna 25 och 26 i förordning nr 4253/88 inte att det inleds ett förfarande enligt artikel 24 i samma förordning. Denna fråga måste dock särskiljas från frågan huruvida kommissionen ska beakta ett åsidosättande av dessa skyldigheter inom ramen för ett beslut om nedsättning som grundas på artikel 24 i förordning nr 4253/88.
214. Kommissionen förefaller vilja helt hålla i sär tillämpningen av artikel 24 i förordning nr 4253/88 från tillämpningen av artiklarna 25 och 26 i samma förord ning. Enligt kommissionen påverkar således det förhållandet att artiklarna 25 och 26 i förordning nr 4253/88 eventuellt inte iakttas inte ett beslut om nedsättning enligt artikel 24 i nämnda förordning i ändrad lydelse. Förstainstansrätten förefaller ha tolkat dessa bestämmelser på samma sätt när den konstaterade att det förhållandet att kommissionen inte har iakttagit skyldigheterna till övervakning och utvärdering enligt de nämnda artiklarna 25 och 26 inte på något sätt påverkar bedömningen av lagenligheten av ett beslut om nedsättning(50) .
215. Detta synsätt är enligt min mening knappast övertygande. Det följer av artiklarna 25 och 26 i förordning nr 4253/88 att övervakningen och utvärderingen av ERUF:s stöd sker inom ramen för ett partnerskap mellan kommissionen och medlemsstaterna. Jag anser att denna uppfattning av partnerskapet mellan kommissionen och medlemsstaterna utgör hinder mot att artikel 24 i förordning nr 4253/88 hålls fullständigt i sär från artiklarna 25 och 26 i samma förordning. Enligt min mening är det således inte möjligt att a priori
utesluta att det förhållandet att skyldigheterna till övervakning och utvärdering enligt artiklarna 25 och 26 i förordning nr 4253/88 inte iakttas kan beaktas av kommissionen inom ramen för ett beslut om nedsättning av stöd som grundar sig på artikel 24 i samma förordning.
216. De fall i vilka kommissionen är skyldig att beakta att den inte har iakttagit sina skyldigheter till övervakning och utvärdering enligt artiklarna 25 och 26 i förordning nr 4253/88 måste dock vara mycket begränsade. Sådana fall förutsätter för det första att det har styrkts att kommissionen har åsidosatt skyldigheterna till övervakning och utvärdering. För att inte alltför mycket begränsa den ändamålsenliga verkan av artikel 24 i förordning nr 4253/88 anser jag för det andra att det förhållandet att skyldigheterna till övervakning och utvärdering inte har iakttagits ska vara en huvudorsak i fråga om överträdelser i förvaltningen av gemenskapsstödet och att denna överträdelse således i huvudsak ska tillskrivas kommissionen. Det ska i detta sammanhang erinras om att strukturfondsåtgärderna omfattas av en decentraliserad förvaltning som sätter medlemsstaternas myndigheter och de förmedlare som medlemsstaterna utser i främsta rummet. Medlemsstaterna eller de av dem utsedda förmedlarna har således en upplysnings- och lojalitetsplikt, vilket innebär att de är skyldiga att försäkra sig om att de lämnar riktiga uppgifter till kommissionen som inte kan missleda denna. I annat fall skulle det kontroll- och bevissystem som införts för att kontrollera att villkoren för beviljande av stöd är uppfyllda inte fungera på ett korrekt sätt(51) .
217. I förevarande fall följer det av punkt 91 i den överklagade domen att förstainstansrätten inte kunde pröva huruvida övervakningskommittén hade informerats om att hela det kapital som utbetalats inte skulle investeras i de små och medelstora företagen före den 31 december 2001. Det måste således konstateras att det inte har styrkts att skyldigheterna till övervakning och utvärdering har åsidosatts.
iv) Slutsats i denna del
218. Tvärtemot vad förstainstansrätten har anfört har kommissionen ett utrymme för skönsmässig bedömning inom ramen för ett beslut om nedsättning som grundas på artikel 24 i förordning nr 4253/88. Principerna om en sund förvaltning av gemenskapens budget talar dock starkt till förmån för en nedsättning av gemenskapsstödet i den mån som det inte är motiverat. Klaganden har inte styrkt omständigheter som kommissionen varit tvungen att beakta. Kommissionen har således inte missbrukat sitt utrymme för skönsmässig bedömning. Förstainstansrätten konstaterade till slut således med rätta att det omtvistade beslutet inte var felaktigt.
219. Överklagandet kan följaktligen inte bifallas på den åttonde grunden.
7. Slutsats
220. Överklagandet kan således inte bifallas på någon av klagandens åtta grunder avseende att dess yrkande om ogiltigförklaring ogillats.
B – De två grunderna avseende skadeståndstalan
221. I punkterna 111–118 i den överklagade domen avvisade förstainstansrätten klagandens skadeståndstalan som grundats på kommissionens utomobligatoriska skadeståndsansvar enligt såväl systemet för skadeståndsansvar för en rättsstridig rättsakt som systemet för skadeståndsansvar utan ett rättsstridigt handlande.
1. Den nionde grunden
222. I punkterna 112–115 i den överklagade domen avvisade förstainstansrätten klagandens talan som grundats på ansvar för en rättsstridighet. Förstainstansrätten erinrade för det första om att tre villkor måste vara uppfyllda för att gemenskapen ska ådra sig utomobligatoriskt skadeståndsansvar. Det beteende som den berörda institutionen klandras för ska vara rättsstridigt, det ska föreligga en reell skada och det ska finnas ett orsakssamband mellan detta beteende och den åberopade skadan. Förstainstansrätten ansåg därefter att de grunder som klaganden anfört inte visade att det omtvistade beslutet var rättsstridigt och att ett av villkoren för skadeståndsskyldigheten således inte var uppfyllt.
a) Parternas argument
223. Klaganden
har gjort gällande att motiveringen av den överklagade domen är felaktig och uppenbart otillräcklig. Klaganden anser sig för det första ha visat att kommissionen har gjort sig skyldig till felaktig rättstillämpning och anser sig således ha bevisat att det omtvistade beslutet är rättsstridigt. Klaganden har för det andra kritiserat den omständigheten att förstainstansrätten inte beaktade dess argument rörande skadan och orsakssambandet.
224. Kommissionen
anser att förstainstansrätten konstaterade att ett av de tre villkoren som krävdes för att institutionerna skulle ådra sig utomobligatoriskt ansvar inte var uppfyllt och därför hade fullt fog för att inte fullfölja prövningen av de andra två villkoren.
b) Rättslig bedömning
225. Klagandens anmärkningar saknar fog.
226. Det följer av fast rättspraxis att de tre villkor som angavs i punkt 112 i den överklagade domen ska vara kumulativt uppfyllda för att gemenskapen ska ådra sig skadeståndsansvar för en rättsstridig rättsakt(52) . I punkt 114 i den överklagade domen konstaterade förstainstansrätten med rätta att klaganden inte hade visat att det omtvistade beslutet var rättsstridigt. Eftersom det första villkoret för det utomobligatoriska skadeståndsansvaret för ett rättsstridigt handlande inte var uppfyllt behövde förstainstansrätten således inte heller pröva de andra villkoren.
2. Den tionde grunden
227. Med sin tionde grund har klaganden ifrågasatt punkterna 116 och 117 i den överklagade domen. Förstainstansrätten ogillade däri klagandens talan såvitt avser yrkandet som grundats på ett icke rättsstridigt handlande från kommissionens sida.
228. I punkt 116 i den överklagade domen angav förstainstansrätten för det första att skadeståndsansvar kan uppkomma för ett icke rättsstridigt handlande när tre villkor är kumulativt uppfyllda, det vill säga för det första att skadan är reell, för det andra att det föreligger ett orsakssamband mellan denna skada och gemenskapsinstitutionernas handlande och för det tredje att den ifrågavarande skadan är onormal och speciell. Förstainstansrätten angav därefter att en skada är onormal när den överskrider de ekonomiska risker som hänger samman med verksamheten inom den berörda sektorn och att den är speciell om den berör en särskild kategori ekonomiska aktörer på ett oproportionerligt sätt i förhållande till andra ekonomiska aktörer. Förstainstansrätten konstaterade att klagandens skada varken är onormal eller speciell. I punkt 117 i den överklagade domen påpekade förstainstansrätten att klaganden inte hade anfört något argument avseende att dess skada var speciell. Förstainstansrätten ansåg därefter att kommissionen hade begränsat sig till att tillämpa bestämmelserna i blad nr 19 och att klaganden således inte kan påstå att kommissionen hade ändrat detaljerna för stödets utnyttjande och på så sätt gjort dess skada onormal på grund av att klaganden varken hade kunnat förutse eller hindra att den uppstod. På samma sätt kunde klaganden inte göra gällande att den omständigheten att kommissionen inte hade gjort någon kontroll eller någon granskning och aldrig hade framfört minsta kritik rörande förvaltningen av det allmänna stödet hade hindrat klaganden från att undvika den skada som den åberopade.
a) Parternas argument
229. Klaganden
har kritiserat förstainstansrätten för en felaktig och uppenbart otillräcklig motivering av den överklagade domen.
230. Klaganden har för det första kritiserat den omständigheten att förstainstansrätten inte har funnit att skadan är onormal och oförutsedd, eftersom kommissionen hade begränsat sig till att tillämpa bestämmelserna i blad nr 19. Enligt klaganden har kommissionen gjort sig skyldig till felaktig rättstillämpning vad avser tolkningen och tillämpningen av bestämmelserna i blad nr 19.
231. Klaganden har för det andra kritiserat förstainstansrättens konstaterande enligt vilket klaganden inte kan göra gällande att den omständigheten att kommissionen inte gjorde någon kontroll eller någon granskning och aldrig uttalade minsta kritik rörande det allmänna stödets förvaltning hindrade den från att undvika den skada som den åberopat. Klaganden har i detta avseende påpekat att det förhållandet att det inte föreligger något ifrågasättande från kommissionens sida men väl ett godkännande gjorde att beslutet om återkrav av stödet var omöjligt att förutse.
232. Klaganden har för det tredje påpekat att skadan är speciell på grund av att klaganden varit utsatt för diskriminering beroende på kommissionens bristande omsorg i fråga om sina skyldigheter till kontroll och sin felaktiga tolkning av blad nr 19.
233. Kommissionen
har inledningsvis konstaterat att principen om skadeståndsansvar för lagenligt handlande inom ramen för gemenskapsrätten förefaller vara långt från fast förankrad. Kommissionen anser dessutom att klaganden i första hand har grundat sig på ett rättsstridigt beteende från kommissionens sida.
234. För övrigt har enligt kommissionen klaganden inte utsatts för någon onormal risk som varit högre än den risk som vanligen hänger samman med RKF:s verksamhet inom ramen för allmänna stöd. Klagandens argument avseende skyddet för berättigade förväntningar har inget samband med gemenskapens skadeståndsansvar.
235. I den mån slutligen som klaganden har grundat sin kritik rörande förstainstansrättens konstaterande att skadan inte är speciell på en jämförelse med andra ekonomiska aktörer, är denna kritik ny och kan följaktligen inte tas upp till sakprövning.
b) Rättslig bedömning
i) Huruvida det föreligger ett skadeståndsansvar för lagenliga handlingar
236. I domen i målet FIAMM m.fl. mot rådet och kommissionen(53) slog domstolen fast att gemenskapen på nuvarande stadium av gemenskapsrätten inte har något skadeståndsansvar för ett lagenligt handlande i fråga om normativa rättsakter. Domstolen angav mer allmänt att den inte har erkänt att det skulle föreligga ett skadeståndsansvar för ett lagenligt handlande, även om den närmare angav vissa av de villkor på grund av vilka ett sådant skadeståndsansvar kan aktualiseras i det fall då principen om gemenskapens skadeståndsansvar för lagenliga handlingar borde erkännas i gemenskapsrätten(54) . Dessa villkor är att den skada som lidits ska vara onormal och speciell.
237. I förevarande fall är det enligt min mening inte nödvändigt att i detalj analysera huruvida det föreligger ett skadeståndsansvar för ett lagenligt handlande i fråga om icke normativa rättsakter. Förstainstansrätten har även i det fall då ett sådant skadeståndsansvar skulle erkännas nämligen med rätta konstaterat att villkoren för ett sådant skadeståndsansvar inte är uppfyllda, eftersom den skada som klaganden orsakats varken är onormal eller speciell.
ii) Anmärkningarna avseende att skadan är onormal
238. Klagandens anmärkningar avseende att skadan är onormal kan inte godtas.
239. I den mån som klaganden har utgått från att den onormala skadan härrör från en felaktig tolkning av bestämmelserna i blad nr 19, saknar denna anmärkning fog. För det första har kommissionen inte gjort sig skyldig till felaktig rättstillämpning vid tolkningen och tillämpningen av bestämmelserna i blad nr 19.(55) För det andra har kommissionen med rätta noterat att det förhållandet att ett handlande är rättsstridigt inte i sig kan vara en avgörande faktor för att inom ramen för ett skadeståndsansvar på grund av lagenligt handlande fastställa att en skada är onormal.
240. Vidare kan, i den mån som klaganden har gjort gällande att förstainstansrätten inte beaktat att kommissionen brustit i kontrollen eller granskningen, samt att det inte föreligger något ifrågasättande men väl godkännande från kommissionens sida för att bedöma huruvida det omtvistade beslutet var oförutsebart, inte heller denna kritik godtas. Det har inte styrkts att klaganden har burit en risk som överskrider gränserna för de ekonomiska risker som hänger samman med verksamheten inom den berörda sektorn. För det första har prövningen av de tillämpliga bestämmelserna, särskilt bestämmelserna i blad nr 19, visat att de är tillräckligt klara för att utesluta varje rimligt tvivel om hur de ska tolkas.(56) För det andra har förstainstansrätten i punkt 91 i den överklagade domen konstaterat att klaganden inte har styrkt att kommissionen kände till att förvärven av andelar i de små och medelstora företagen inte längre kunde genomföras före den 31 december 2001. Det ska i detta avseende erinras om att förmedlarna har en upplysnings- och lojalitetsplikt, vilket innebär att de är skyldiga att försäkra sig om att de lämnar riktiga uppgifter till kommissionen som inte kan missleda denna. I annat fall skulle det kontroll- och bevissystem som införts för att kontrollera att villkoren för beviljande av stöd är uppfyllda inte fungera på ett korrekt sätt(57) . Eftersom klaganden inte har styrkt att den fullgjort denna skyldighet utgör den omständigheten att kommissionen inte har gjort några invändningar ingen onormal risk.
241. Anmärkningen avseende att skadan är onormal kan således inte godtas.
iii) Anmärkningen avseende att skadan är speciell
242. I den mån som klaganden har kritiserat förstainstansrätten för att den har gjort sig skyldig till felaktig rättstillämpning när den inte erkände att orsaken till att klagandens skada var speciell var kommissionens felaktiga tolkning av bestämmelserna i blad nr 19 och dess bristande omsorg avseende skyldigheterna till kontroll och sund förvaltning, kan denna kritik inte godtas. Det förhållandet att ett handlande är rättsstridigt är inte i sig en relevant faktor för att inom ramen för skadeståndsansvar för lagenligt handlande fastställa att en skada är onormal. Prövningen av de grunder som klaganden åberopat har under alla händelser varken visat att kommissionen felaktigt har tolkat blad nr 19 eller brustit i sin omsorgsplikt. Överklagandet kan således inte bifallas på den tionde grunden.
C – Förslag till avgörande och den rättsliga bedömningen
243. Av vad som anförts ovan följer att överklagandet saknar grund. Det ska således ogillas i sin helhet.
VII – Rättegångskostnaderna
244. Enligt artikel 69.2 i rättegångsreglerna, som är tillämpliga på mål om överklagande enligt artikel 118, ska tappande part förpliktas att ersätta rättegångskostnaderna, om detta har yrkats. Då klaganden enligt mitt förmenande har tappat målet, ska den förpliktas att ersätta rättegångskostnaderna.
VIII – Förslag till avgörande
245. Mot bakgrund av ovanstående överväganden föreslår jag att domstolen
– ogillar Sviluppo Italia Basilicatas SpA:s överklagande,
– förpliktar Sviluppo Italia Basilicata SpA att ersätta rättegångskostnaderna.
(1) .
(2)  –	Dom av den 8 juli 2008 i mål T‑176/06, Sviluppo Italia mot kommissionen (REG 2008,
s. II-126).
(3)  –	EGT L 185, s. 9.
(4)  –	EGT L 193, s. 5; svensk specialutgåva, område 14, volym 1, s. 17.
(5)  –	EGT L 374, s. 1.
(6)  –	EGT L 193, s. 20; svensk specialutgåva, område 14, volym 1, s. 30.
(7)  –	EGT L 374, s. 15.
(8)  –	EGT L 193, s. 34; svensk specialutgåva, område 14, volym 1, s. 43.
(9)  –	EGT L 250, s. 21.
(10)  –	Kommissionens beslut 97/322/EG av den 23 april 1997 om ändring av besluten om godkännande av ramar för gemenskapsstöd, samlade programplaneringsdokument och gemenskapsinitiativ gällande i Italien (EGT L 146, s. 11).
(11)  –	Som ”allmänt stöd” anses åtgärder genom gemenskapens strukturfonder som i allmänhet förvaltas av en förmedlare som utses av medlemsstaten i samarbete med kommissionen och som har till uppgift att säkerställa att detta fördelas i form av individuellt stöd till de slutliga mottagarna (se artikel 5.2 c i förordning nr 2052/88 i ändrad lydelse).
(12)  –	Se dom av den 22 februari 2005 i mål C-141/02 P, kommissionen mot max.mobil (REG 2005,
s. I-1283), punkterna 74 och 75. Det är således inte fråga om ett yrkande om att motiveringen ska ersättas med en annan bedömning.
(13)  –	Se punkt 34 i detta förslag till avgörande.
(14)  –	Dom av den 27 januari 2000 i mål C-164/98 P, DIR International Film m.fl. mot kommissionen (REG 2000, s. I-447), punkterna 43–49.
(15)  –	Se beslut av den 17 september 1996 i mål C-9/95 P [ *
ska vara mål C-19/95 P – övers. anm.], San Marco mot kommissionen (REG 1996, s. I-4435), punkt 36, av den 10 maj 2001 i mål C-345/00 P, FNAB m.fl. mot rådet (REG 2001, s. I-3811), punkt 28, och av den 25 oktober 2007 i mål C-495/06 P, Nijs mot revisionsrätten (REG 2007, s. I-146), punkt 64.
(16)  –	Det är följaktligen inte nödvändigt att undersöka huruvida förstainstansrätten har gjort en felaktig bedömning vad avser den omständighet som klaganden ansåg vara den väsentliga omständigheten i sin talan.
(17)  –	Se beslut av den 14 december 1995 i mål C-173/95 P, Hogan mot Europeiska gemenskapernas domstol (REG 1995, s. I-4905), punkt 20.
(18)  –	EGT L 193, s. 39.
(19)  –	Dom av den 27 januari 2000 i mål C-164/98 P, DIR International Film m.fl. mot kommissionen (REG 2000, s. I-447), punkt 49.
(20)  –	Dom av den 12 juli 2001 i de förenade målen C-302/99 P och C-308/99 P, kommissionen och Frankrike mot TF1 (REG 2001, s. I-5603), punkterna 26 och 27.
(21)  –	Närmare bestämt nio förvärv av andelar på 1 miljon euro och ett förvärv av andelar på 700 000 euro.
(22)  –	Se punkterna 88–90 i detta förslag till avgörande.
(23)  –	Dom av den 9 september 2008 i mål T-349/06, Tyskland mot kommissionen (REG 2008,
s. II-0000).
(24)  –	Dom av den 18 janua ri 2006 i mål T-107/03, Regione Marche mot kommissionen (REG 2006,
s. II-7).
(25)  –	Se punkterna 46–49 i detta förslag till avgörande.
(26)  –	Se även punkt 75 i detta förslag till avgörande.
(27)  –	Ovan fotnot 24.
(28)  –	Se för ett liknande resonemang även dom av den 28 januari 2004 i mål T-180/01, Euroagri mot kommissionen (REG 2004, s. II-369), punkt 72.
(29)  –	Se, för en mer detaljerad analys av begreppet allmänna rättsprinciper, punkterna 66–73 i mitt förslag till avgörande av den 30 juni 2009 i mål C-101/08, Audiolux m.fl. (REG 2009,
s. I-0000). I fråga om deras ställning som primärrätt inom gemenskapsrättsordningens normhierarki, se punkt 70 i ovannämnda förslag till avgörande.
(30)  –	Dom av den 21 september 2000 i mål C-462/98 P, Mediocurso mot kommissionen (REG 2000, s. I-7183).
(31)  –	Dom av den 9 juni 2005 i mål C-287/02, Spanien mot kommissionen (REG 2005, s. I-5093), punkt 37, av den 8 mars 2007 i mål C-44/06, Gerlach (REG 2007, s. I-2071), punkterna 37 och 38, och av den 27 juni 2007 i mål T-65/04, Nuova Gela Sviluppo mot kommissionen (REG 2007, s. II-68), punkterna 53–55.
(32)  –	Domen i målet Mediocurso mot kommissionen (ovan fotnot 30), punkt 36, och dom av den 19 januari 2006 i mål C-240/03 P, Comunità montana della Valnerina mot kommissionen (REG 2006, s. I-731), punkt 129.
(33)  –	Se punkt 131 i detta förslag till avgörande.
(34)  –	Se rättspraxis (ovan fotnot 21).
(35)  –	Se punkterna 137–142 i detta förslag till avgörande.
(36)  –	Se rättspraxis (ovan fotnot 21).
(37)  –	Se punkterna 163–166 i detta förslag till avgörande.
(38)  –	Dom av den 7 januari 2004 i de förenade målen C-204/00 P, C‑205/00 P, C‑211/00 P, C‑213/00 P, C‑217/00 P och C‑219/00 P, Aalborg Portland m.fl. mot kommissionen (REG 2004, s. I-123), punkterna 47 och 48.
(39)  –	Beslut av den 11 november 2003 i mål C-488/01 P, Martinez mot Europaparlamentet (REG 2003, s. I-13355), punkt 53, och av den 26 januari 2005 i mål C-153/04 P, Euroagri mot kommissionen (ej publicerat i rättsfallssamlingen), punkt 62.
(40)  –	Beslut i målet Euroagri mot kommissionen (ovan fotnot 39).
(41)  –	Se exempelvis dom av den 4 mars 1999 i mål C-119/97 P, Ufex m.fl. mot kommissionen (REG 1999, s. I-1341), punkterna 107–111.
(42)  –	Se dom av den 23 september 1994 i mål T-461/93, An Taisce och WWF UK mot kommissionen (REG 1994, s. II-733), punkt 36. Såsom förstainstansrätten med rätta anser skulle all annan tolkning av artikel 24 i förordning nr 4253/88 äventyra den ändamålsenliga verkan av kommissionens och medlemsstaternas skyldighet att kontrollera att de finansiella gemenskapsstöden utnyttjas på ett riktigt sätt.
(43)  –	Dom av den 5 oktober 1999 i mål C-84/96, Nederländerna mot kommissionen (REG 1999, s. I‑6547).
(44)  –	Se ovan.
(45)  –	Förstainstansrättens dom av den 11 december 2003 i mål T-306/00, Conserve Italia mot kommissionen (REG 2003, s. II-5705).
(46)  –	Ovan fotnot 45.
(47)  –	Beslut av förstainstansrättens ordförande av den 22 oktober 2001 i mål T-141/01 R, Entom mot kommissionen (REG 2001, s. II-3123), punkterna 41 och 42.
(48)  –	Se domen i målet Comunità montana della Valnerina mot kommissionen (ovan fotnot 32).
(49)  –	Se dom av den 24 januari 2002 i mål C-500/99 P, Conserve Italia mot kommissionen (REG 2002, s. I-867), punkterna 100 och 101, och domen i målet Comunità montana della Valnerina mot kommissionen (ovan fotnot 32), punkt 144.
(50)  –	Se, för ett liknande resonemang, domen i det ovannämnda målet Euroagri mot kommissionen, punkt 72.
(51)  –	Dom av den 17 oktober 2002 i mål T-180/00, Astipesca mot kommissionen (REG 2002, s. II‑3985), punkt 93 och där angiven rättspraxis, och av den 14 september 2004 i mål T-290/02, Ascontex mot kommissionen (REG 2004, s. II-3085), punkt 65.
(52)  –	Se dom av den 2 juli 1974 i mål 153/73, Holtz & Willemsen mot rådet och kommissionen (REG 1974, s. 675), punkt 7.
(53)  –	Dom av den 9 september 2008 i de förenade målen C-120/06 P och C-121/06 P, FIAMM och FIAMM Technologies mot rådet och kommissionen (REG 2008, s. I-6513), punkt 169.
(54)  –	Se punkt 168 i den ovannämnda domen.
(55)  –	Se punkterna 75, 81 och 87–90 i detta förslag till avgörande.
(56)  –	Se punkterna 75, 81 och 87–90
i detta förslag till avgörande.
(57)  –	Domen i de ovannämnda målen Astipesca mot kommissionen, punkt 93 samt där angiven rättspraxis, och Ascontex mot kommissionen, punkt 65.