62019TO0885(04)
TRIBUNALENS BESLUT (andra avdelningen)
den 5 mars 2021 (
*1
)
”Talan om ogiltigförklaring – Energi – Transeuropeiska energiinfrastrukturer – Förordning (EU) nr 347/2013 – Delegering av befogenhet till kommissionen – Artikel 290 FEUF – Delegerad akt om ändring av unionens förteckning över projekt av gemensamt intresse – Aktens art under den frist som gäller för parlamentet och rådet att framföra invändningar – Rättsakt mot vilken talan inte kan väckas – Uppenbart att talan ska avvisas”
I mål T‑885/19,
Aquind Ltd, Wallsend (Förenade kungariket),
Aquind Energy Sàrl, Luxemburg (Luxemburg),
Aquind SAS, Rouen (Frankrike),
företrädda av S. Goldberg, C. Davis, J. Bille, solicitors, och E. White, avocat,
sökanden,
mot
Europeiska kommissionen, företrädd av O. Beynet, Y. Marinova och B. De Meester, samtliga i egenskap av ombud,
svarande,
med stöd av
Förbundsrepubliken Tyskland, företrädd av J. Möller, D. Klebs, S. Heimerl och S. Costanzo, samtliga i egenskap av ombud,
och
Konungariket Spanien, företrätt av M.J. Ruiz Sánchez, i egenskap av ombud,
och
Republiken Frankrike, företrädd av A.-L. Desjonquères, C. Mosser och A. Daniel, samtliga i egenskap av ombud,
intervenienter,
angående en talan enligt artikel 263 FEUF om ogiltigförklaring av kommissionens delegerade förordning (EU) 2020/389 av den 31 oktober 2019 om ändring av Europaparlamentets och rådets förordning (EU) nr 347/2013 vad gäller unionens förteckning över projekt av gemensamt intresse (EUT L 74, 2020, s. 1),
meddelar
TRIBUNALEN (andra avdelningen),
sammansatt av ordföranden V. Tomljenović, samt domarna P. Škvařilová-Pelzl och I. Nõmm (referent),
justitiesekreterare: E. Coulon,
följande
Beslut
Bakgrunden till tvisten
1
Sökandena, Aquind Ltd, Aquind Energy Sàrl och Aquind SAS, är ansvariga för ett projekt avseende elektrisk sammanlänkning av elöverföringsnäten i Förenade kungariket och Frankrike (nedan kallat Aquind-sammanlänkningsprojektet).
2
Aquind-sammanlänkningsprojektet fördes in i unionens förteckning över projekt av gemensamt intresse genom kommissionens delegerade förordning (EU) 2018/540 av den 23 november 2017 om ändring av Europaparlamentets och rådets förordning (EU) nr 347/2013 vad gäller unionens förteckning över projekt av gemensamt intresse (EUT L 90, 2018, s. 38) och har således ansetts vara ett viktigt projekt för den infrastruktur som är nödvändig för att fullborda den inre marknaden för energi.
3
Eftersom unionens förteckning över projekt av gemensamt intresse ska upprättas vartannat år, ersattes den förteckning som fastställts genom den delegerade förordningen 2018/540 med den förteckning som fastställdes genom kommissionens delegerade förordning (EU) 2020/389 av den 31 oktober 2019 om ändring av Europaparlamentets och rådets förordning (EU) nr 347/2013 vad gäller unionens förteckning över projekt av gemensamt intresse (EUT L 74, 2020, s. 1) (nedan kallad den angripna förordningen). I den nya förteckningen i bilagan till den angripna förordningen tas Aquind-sammanlänkningsprojektet upp i förteckningen över projekt som inte längre anses ingå i unionens projekt av gemensamt intresse.
Förfarandet och parternas yrkanden
4
Genom ansökan som inkom till tribunalens kansli den 25 december 2019 har sökandena yrkat att tribunalen ska ogiltigförklara den angripna förordningen.
5
Europeiska kommissionen inkom med sitt svaromål till tribunalens kansli den 26 mars 2020.
6
Genom skrivelser som inkom till tribunalens kansli den 1, den 8 och den 17 april 2020 ansökte Förbundsrepubliken Tyskland, Konungariket Spanien och Republiken Frankrike om att få intervenera till stöd för kommissionens yrkanden.
7
Den 12 juni 2020 ingav sökandena sin replik till tribunalens kansli.
8
Ordföranden på tribunalens andra avdelning tillät genom beslut av den 3 augusti 2020 Förbundsrepubliken Tyskland, Konungariket Spanien och Republiken Frankrike att intervenera.
9
Den 31 augusti 2020 ingav kommissionen sin duplik till tribunalens kansli.
10
Den 11, den 16 och den 17 september 2020 ingav Förbundsrepubliken Tyskland, Konungariket Spanien och Republiken Frankrike sin respektive interventionsinlaga till tribunalens kansli.
11
Sökandena har yrkat att tribunalen ska
–
ogiltigförklara den angripna förordningen i den del den avlägsnar Aquind‑sammanlänkningsprojektet från unionens förteckning över projekt av gemensamt intresse,
–
i andra hand, ogiltigförklara den angripna förordningen i dess helhet, och
–
förplikta kommissionen att ersätta rättegångskostnaderna.
12
Kommissionen och Konungariket Spanien har yrkat att tribunalen ska
–
ogilla talan, och
–
förplikta sökandena att ersätta rättegångskostnaderna.
13
Förbundsrepubliken Tyskland och Republiken Frankrike har yrkat att tribunalen ska ogilla talan.
Rättslig bedömning
14
Enligt artikel 126 i tribunalens rättegångsregler får tribunalen, om det är uppenbart att talan inte kan tas upp till prövning, på förslag av referenten, när som helst avgöra målet genom särskilt uppsatt beslut som är motiverat, utan vidare handläggning.
15
I förevarande fall finner tribunalen att handlingarna i målet utgör tillräckligt underlag för avgörandet och beslutar att avgöra målet utan vidare handläggning.
16
Det ska inledningsvis konstateras att kommissionen, med stöd av Republiken Frankrike, utan att framställa någon formell invändning om rättegångshinder, i svaromålet har uttryckt förbehåll vad gäller frågan huruvida talan mot den angripna förordningen kan tas upp till sakprövning. Kommissionen har nämligen påpekat att sökandenas talan har väckts för tidigt, eftersom den angripna förordningen ännu inte hade trätt i kraft vid den tidpunkt då sökandena gav in sin ansökan, då den omfattades av det invändningsförfarande som föreskrivs i Europaparlamentets och rådets förordning (EU) nr 347/2013 av den 17 april 2013 om riktlinjer för transeuropeiska energiinfrastrukturer och om upphävande av beslut nr 1364/2006/EG och om ändring av förordningarna (EG) nr 713/2009, (EG) nr 714/2009 och (EG) nr 715/2009 (EUT L 115, 2013, s. 39) och således inte utgjorde en slutlig rättsakt mot vilken talan kan väckas.
17
Sökandena har i repliken anfört att deras talan kan tas upp till sakprövning och har tillbakavisat kommissionens argument i denna fråga. De har först och främst framhållit att kommissionen antog den angripna förordningen den 31 oktober 2019 och att den, även om den offentliggjordes i Europeiska unionens officiella tidning först den 11 mars 2020, redan fanns på kommissionens webbplats. De har vidare gjort gällande att det enligt rättspraxis inte är dagen för en rättsakts ikraftträdande som är relevant för att avgöra om åtgärderna utgör en förberedande rättsakt eller ett slutgiltigt ställningstagande från institutionens sida. De har i detta hänseende tillagt att den angripna förordningen utgör kommissionens slutgiltiga ställningstagande och att ingen annan rättsakt som kan bli föremål för en talan om ogiltigförklaring har antagits. De har dessutom gjort gällande att Europaparlamentet eller Europeiska unionens råd, inom ramen för invändningsförfarandet, inte hade möjlighet att anta en ändrad rättsakt, utan endast kunde förhindra att den angripna förordningen trädde i kraft. Sökandena har preciserat att om rådet eller parlamentet hade motsatt sig att den angripna förordningen trädde i kraft skulle kommissionen ha kunnat upphäva rättsakten och anta en ny. Att den angripna förordningen är slutgiltig stöds slutligen även av den omständigheten att kommissionen inte har antagit någon annan rättsakt efter det att invändningsfristen löpte ut och att dateringen för den angripna förordningen fortfarande är den 31 oktober 2019.
18
Enligt fast rättspraxis är det endast åtgärder som har sådana bindande rättsverkningar som kan påverka sökandens intressen, genom att klart förändra dennes rättsliga ställning, som utgör sådana akter eller beslut som kan bli föremål för en talan om ogiltigförklaring enligt artikel 263 FEUF (dom av den 11 november 1981, IBM/kommissionen, 60/81, EU:C:1981:264, punkt 9, och dom av den 16 juli 1998, Regione Toscana/kommissionen, T‑81/97, EU:T:1998:180, punkt 21).
19
När det gäller akter eller beslut som utarbetas i olika etapper, i synnerhet efter ett internt förfarande, kan talan i princip väckas endast mot de åtgärder genom vilka en institution slutgiltigt fastställer sin ståndpunkt efter detta förfarande, medan talan inte kan väckas mot preliminära åtgärder vilkas syfte är att förbereda det slutliga beslutet (dom av den 11 november 1981, IBM/kommissionen, 60/81, EU:C:1981:264, punkt 10, och dom av den 10 juli 1990, Automec/kommissionen, T‑64/89, EU:T:1990:42, punkt 42).
20
Av fast rättspraxis framgår också att frågan huruvida en talan om ogiltigförklaring kan tas upp till sakprövning enligt artikel 263 FEUF ska bedömas med beaktande av den situation som förelåg när ansökan ingavs (dom av den 24 oktober 2013, Deutsche Post/kommissionen, C‑77/12 P, ej publicerad, EU:C:2013:695, punkt 65, dom av den 9 september 2014, Hansestadt Lübeck/kommissionen, T‑461/12, ej publicerad, EU:T:2014:758, punkt 22, och dom av den 25 oktober 2018, KF/Satcen, T‑286/15, EU:T:2018:718, punkt 164).
21
I övrigt utgör artikel 263 sjätte stycket FEUF, i vilken de formella åtgärder – delgivning eller offentliggörande – anges från vilka fristen för att väcka talan om ogiltigförklaring börjar löpa, inte hinder för att en sökande väcker talan vid unionsdomstolen så snart den omtvistade rättsakten har antagits, utan att invänta dess delgivning eller offentliggörande. Det preciseras nämligen inte i denna artikel att en sådan talan endast kan väckas om rättsakten har offentliggjorts eller delgivits. Det är för att berörda ska få tillräckligt med tid på sig för att väcka talan mot en offentliggjord unionsrättsakt med full kännedom om omständigheterna som talefristen för att väcka talan mot en sådan rättsakt, enligt artikel 263 sjätte stycket FEUF, inte börjar löpa förrän den har offentliggjorts. Att väcka talan mot en unionsrättsakt innan den har offentliggjorts och så snart den har antagits äventyrar dessutom inte själva syftet med en talefrist, som är att skydda rättssäkerheten genom att förhindra att unionsrättsakter som medför rättsverkningar ifrågasätts i det oändliga. Följaktligen kan det konstateras att offentliggörandet av en rättsakt visserligen resulterar i att den frist inleds efter vars utlöpande den berörda rättsakten blir slutgiltig, men att offentliggörandet inte är någon förutsättning för att rätten att väcka talan mot rättsakten i fråga ska uppkomma (se, för ett liknande resonemang, dom av den 26 september 2013, PPG och SNF/Echa, C‑626/11 P, EU:C:2013:595, punkterna 35–39). Det ska emellertid understrykas att möjligheten att väcka talan före offentliggörandet av den omtvistade rättsakten endast kan vara tänkbar om, såsom det har erinrats om i punkt 18 ovan, rättsakten i fråga har bindande rättsverkningar som kan påverka sökandens intressen.
22
Det är mot bakgrund av denna rättspraxis som det ska prövas huruvida den angripna förordningen utgör en rättsakt mot vilken talan kan väckas och följaktligen huruvida talan kan tas upp till sakprövning.
23
Tribunalen erinrar för det första om att den angripna förordningen antogs av kommissionen med stöd av en delegering av befogenhet som lagstiftaren har tilldelat kommissionen med tillämpning av artikel 290 FEUF. Enligt artikel 290.1 FEUF kan kommissionen nämligen genom en lagstiftningsakt delegeras befogenhet att anta akter med allmän räckvidd som inte är lagstiftningsakter och som kompletterar eller ändrar vissa icke väsentliga delar av lagstiftningsakten. Det anges i samma bestämmelse att mål, innehåll, omfattning och varaktighet för delegeringen av befogenhet ska vara uttryckligen avgränsade i lagstiftningsakterna. I artikel 290.2 FEUF preciseras att det i lagstiftningsakterna uttryckligen ska fastställas de villkor som ska gälla för delegeringen. Dessa villkor är dels att parlamentet eller rådet kan besluta att återkalla delegeringen, dels att den delegerade akten endast får träda i kraft om parlamentet eller rådet inte har några invändningar inom den tidsfrist som anges i lagstiftningsakten.
24
För det andra ska det erinras om att lagstiftaren genom förordning nr 347/2013 har delegerat befogenhet till kommissionen att anta och revidera unionens förteckning över projekt av gemensamt intresse på området strategisk transeuropeisk energiinfrastruktur.
25
Enligt artikel 3.3 och 3.4 andra stycket i förordning nr 347/2013 ska denna förteckning upprättas av kommissionen på grundval av regionala förteckningar som antas av de regionala gruppernas beslutsfattande organ, vilka består av medlemsstaterna och kommissionen, beroende på i vilken mån varje projekt bidrar till att förverkliga de prioriterade korridorerna och områdena för energiinfrastruktur och i vilken mån de överensstämmer med de kriterier som gäller för projekt av gemensamt intresse.
26
Enligt artikel 16.4 i förordning nr 347/2013 ska kommissionen, så snart den antar en delegerad akt, samtidigt delge Europaparlamentet och rådet denna. Av artikel 16.5 i förordningen framgår att en delegerad akt som antas ska träda i kraft endast om varken Europaparlamentet eller rådet har gjort invändningar mot den delegerade akten inom en period av två månader från den dag då akten delgavs Europaparlamentet och rådet, eller om både Europaparlamentet och rådet, före utgången av den perioden, har underrättat kommissionen om att de inte kommer att invända. Denna period ska förlängas med två månader på Europaparlamentets eller rådets initiativ.
27
Tribunalen konstaterar för det tredje att den period under vilken parlamentet och rådet kunde framföra eventuella invändningar mot den angripna förordningen i förevarande fall ursprungligen löpte ut den 31 december 2019. Denna period förlängdes med två månader, det vill säga till och med den 29 februari 2020. Under dessa fyra månader framställde parlamentet och rådet inte någon invändning. Den angripna förordningen offentliggjordes således i Europeiska unionens officiella tidning den 11 mars 2020 och trädde i kraft den tjugonde dagen efter det att den hade offentliggjorts.
28
Av detta följer att den period som parlamentet och rådet hade till sitt förfogande för att framföra invändningar mot att den angripna förordningen trädde i kraft inte hade löpt ut när talan om ogiltigförklaring väcktes, det vill säga den 25 december 2019.
29
Det ska emellertid understrykas att den mekanism för delegering av befogenhet som föreskrivs i artikel 290 FEUF ska bedömas i sin helhet. I artikel 290.2 FEUF föreskrivs en möjlighet att uppställa ett villkor för delegeringen av befogenheten att anta akter med allmän räckvidd som inte är lagstiftningsakter, nämligen att dessa akter ska bestå testet att genomgå ”invändningsfasen” under den tidsfrist som fastställs i lagstiftningsakten. Fullgörandet av detta test kan således inte skiljas från det korrekta genomförandet av delegeringen av befogenhet.
30
I förordning nr 347/2013 har lagstiftaren använt sig av den möjlighet som föreskrivs i artikel 290.2 FEUF att som villkor för delegeringen av befogenhet till kommissionen uppställa krav på att en invändningsfas ska genomföras. Kommissionens befogenhet att med tillämpning av nämnda förordning anta en delegerad akt med bindande rättsverkningar kräver således att hela det förfarande som säkerställer att delegeringen av befogenhet genomförs på ett korrekt sätt fullgörs och därmed att villkoret i förordningen uppfylls.
31
Detta innebär med andra ord att kommissionen endast kan skapa en delegerad akt som utgör en del av rättsordningen och som således har bindande rättsverkningar genom att uppfylla det villkor som föreskrivs i förordning nr 347/2013 och på så sätt underkasta den antagna rättsakten testet att genomgå en ”invändningsfas” på högst fyra månader.
32
Såsom har framhållits i punkterna 27 och 28 ovan var villkoret i artikel 16.5 i förordning nr 347/2013 inte uppfyllt när talan om ogiltigförklaring väcktes. Av detta följer att den rättsakt som antogs av kommissionen den 31 oktober 2019 inte kunde anses vara slutgiltig den 25 december 2019 och vid detta datum inte kunde betraktas som en rättsakt som hade tvingande rättsverkningar som kunde påverka sökandenas intressen.
33
Detta medför att den angripna förordningen inte utgjorde en rättsakt mot vilken talan kunde väckas den 25 december 2019.
34
I detta sammanhang ska det påpekas att en prövning i sak av talan om ogiltigförklaring av den angripna förordningen skulle innebära att tribunalen skulle göra en bedömning av frågor som parlamentet och rådet ännu inte haft tillfälle att uttala sig om, och skulle därmed föregripa bedömningen av ärendet i sak och leda till en sammanblandning av de olika stegen i det administrativa förfarandet och domstolsförfarandet. Att tillåta en sådan talan skulle följaktligen vara oförenligt med systemen för kompetensfördelning mellan unionens institutioner såsom parlamentet och rådet, å ena sidan, och unionsdomstolen, å andra sidan, liksom med kraven på god rättsskipning och ett korrekt genomförande av det administrativa förfarandet (se, för ett liknande resonemang, dom av den 11 november 1981, IBM/kommissionen, 60/81, EU:C:1981:264, punkt 20, och dom av den 13 oktober 2011, Deutsche Post och Tyskland/kommissionen, C‑463/10 P och C‑475/10 P, EU:C:2011:656, punkt 51).
35
Vidare kan tribunalen inte godta sökandenas argument att den angripna förordningen i slutändan inte ändrades under invändningsfasen inför parlamentet och rådet. Den omständigheten att den ursprungliga rättsakten – det vill säga den angripna förordningen – inte ändrades ändrar nämligen inte dess karaktär. Att det inte gjorts någon ändring innebär således inte att tribunalen kan anse att den angripna förordningen – en rättsakt som, mot bakgrund av den rättspraxis som det erinrats om i punkt 20 ovan, är den enda som kan prövas av unionsdomstolen inom ramen för talan om ogiltigförklaring – motsvarar den slutliga rättsakt som antogs och som trädde i kraft när det lagstiftningsförfarande som, med tillämpning av artikel 290 FEUF, föreskrivs i artikel 16.5 i förordning nr 347/2013 hade avslutats.
36
Av dessa skäl skulle det även vara konstlat och utgöra en felaktig rättstillämpning att anse att den angripna förordningen hade bindande rättsverkningar redan när den antogs, det vill säga den 31 oktober 2019, och att dessa rättsverkningar endast var uppskjutna så länge parlamentet eller rådet hade möjlighet att framföra invändningar.
37
Mot bakgrund av dessa överväganden finner tribunalen att den angripna förordningen inte är en slutlig rättsakt som har tvingande rättsverkningar som kan påverka sökandenas intressen. Talan ska således avvisas, eftersom det är uppenbart att den inte kan prövas i sak.
Rättegångskostnader
38
Enligt artikel 134.1 i rättegångsreglerna ska tappande rättegångsdeltagare förpliktas att ersätta rättegångskostnaderna, om detta har yrkats. Kommissionen har yrkat att sökandena ska förpliktas att ersätta rättegångskostnaderna, inklusive kostnaderna för det interimistiska förfarandet. Eftersom sökandena har tappat målet, ska kommissionens yrkande bifallas.
39
Enligt artikel 138.1 i rättegångsreglerna ska de medlemsstater som har intervenerat bära sina rättegångskostnader. Av detta följer att Förbundsrepubliken Tyskland, Konungariket Spanien och Republiken Frankrike ska bära sina rättegångskostnader.
På dessa grunder beslutar
TRIBUNALEN (andra avdelningen)
följande:
1)
Talan avvisas, eftersom det är uppenbart att den inte kan prövas i sak.
2)
Aquind Ltd, Aquind Energy Sàrl och Aquind SAS ska bära sina rättegångskostnader och ersätta kommissionens rättegångskostnader, inklusive kostnaderna för det interimistiska förfarandet.
3)
Förbundsrepubliken Tyskland, Konungariket Spanien och Republiken Frankrike ska bära sina rättegångskostnader.
Luxemburg den 5 mars 2021.
Justitiesekreterare
E. Coulon
Ordföranden
V. Tomljenović
(
*1
)	Rättegångsspråk: engelska.