62022CJ0352_RES
Mål C‑352/22
A.
(begäran om förhandsavgörande från Oberlandesgericht Hamm)
Domstolens dom (stora avdelningen) av den 18 juni 2024
”Begäran om förhandsavgörande – Område med frihet, säkerhet och rättvisa – Direktiv 2011/95/EU – Artikel 21.1 – Direktiv 2013/32/EU – Artikel 9.2 och 9.3 – En medlemsstats slutgiltiga beviljande av flyktingstatus – Flykting som efter nämnda beviljande är bosatt i en annan medlemsstat – Begäran om utlämning som har framställts av det tredjeland som är flyktingens ursprungsland till den medlemsstat där flyktingen är bosatt – Verkan av beslutet om beviljande av flyktingstatus inom ramen för utlämningsförfarandet – Artiklarna 18 och 19.2 i Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna – Flyktingens skydd mot den utlämning som begärts”
Gränskontroller, asyl och invandring – Asylpolitik – Flyktingstatus eller status som subsidiärt skyddsbehövande – Direktiv 2011/95 – Skydd mot avvisning – Räckvidd – Tredjelandsmedborgare som erhållit flyktingstatus i en medlemsstat och är bosatt i en annan medlemsstat – Begäran om utlämning framställd av dennes ursprungsland till den medlemsstat där denne är bosatt – Villkor för att bevilja utlämning – Informationsutbyte mellan den anmodade medlemsstaten och den myndighet i den andra medlemsstaten som har beviljat flyktingstatus – Denna myndighets återkallande av flyktingstatus
(Artikel 4.3 första stycket FEU, artikel 78.2 a FEUF, Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna, artiklarna 4, 18, 19.2 och 51.1, Europaparlamentets och rådets direktiv 2011/95, skälen 12 och 21 samt artiklarna 2 b, d och e, 11–14, 21.1 och 36, och 2013/32, artiklarna 1, 9, 44, 45 och 49)
(se punkterna 39–45, 49, 51–55, 58 och 61–72 samt domslutet)
Resumé
Efter att ha mottagit en begäran om förhandsavgörande från Oberlandesgericht Hamm (Regionala överdomstolen i Hamm, Tyskland) preciserar domstolen (stora avdelningen) räckvidden av principen om non-refoulement i samband med en begäran om utlämning framställd av det tredjeland som är en flyktings ursprungsland till den medlemsstat där vederbörande är bosatt, i en situation där vederbörande har beviljats flyktingstatus i en annan medlemsstat.
År 2010 beviljades A., som är turkisk medborgare och kurd, flyktingstatus med giltighet till år 2030 av de italienska myndigheterna av det skälet att han riskerade politisk förföljelse från de turkiska myndigheterna på grund av hans stöd till Kurdistans arbetarparti (PKK). A. är bosatt i Tyskland sedan juli 2019.
A. har registrerats vid Internationella kriminalpolisorganisationen (Interpol) på grundval av en arresteringsorder som en turkisk domstol utfärdade i juni 2020 i syfte att få honom gripen och utlämnad till Turkiet, så att han kan lagföras för mord. A. greps i Tyskland den 18 november 2020 och frihetsberövades i avvaktan på utlämning, som skulle verkställas senast den 14 april 2022.
Genom beslut som meddelades i november 2021 beslutade Regionala överdomstolen i Hamm, den hänskjutande domstolen, att bevilja utlämning av A. till Turkiet, eftersom den bland annat inte ansåg sig bunden av de italienska myndigheternas beslut att bevilja flyktingstatus. A. överklagade detta beslut. Beslutet upphävdes emellertid av Bundesverfassungsgericht (Federala författningsdomstolen, Tyskland) som fann att den hänskjutande domstolen hade underlåtit att begära ett förhandsavgörande från EU-domstolen.
I detta sammanhang beslutade den hänskjutande domstolen, vilken på nytt hade att pröva begäran om utlämning avseende A., att ställa en fråga till EU-domstolen om huruvida en medlemsstats beslut att bevilja flyktingstatus enligt unionsrätten har bindande verkan inom ramen för ett utlämningsförfarande som genomförs i en annan medlemsstat.
Domstolens bedömning
Domstolen konstaterar i sin dom inledningsvis att eftersom en medlemsstats beslut att bifalla en begäran om utlämning som framställts av ursprungslandet med avseende på en tredjelandsmedborgare som har beviljats flyktingstatus i en annan medlemsstat skulle få till följd att denna medborgare fråntas de rättigheter och förmåner som föreskrivs i direktiv 2011/95 (
1
), ska utlämningsförfarandet i den förstnämnda medlemsstaten anses genomföra bestämmelserna om unionsrättens tillämpning, i den mening som avses i artikel 51.1 i Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna (nedan kallad stadgan). Den myndighet som är behörig vad gäller utlämningsfrågor i den anmodade medlemsstaten får således inte tillåta utlämning av en tredjelandsmedborgare som har beviljats flyktingstatus av en annan medlemsstat till detta tredjeland, när en sådan utlämning skulle strida mot principen om non-refoulement i artikel 21.1 i direktiv 2011/95, jämförd med artikel 18 och artikel 19.2 i stadgan (
2
).
I detta avseende understryker domstolen att så länge som den berörda personen uppfyller villkoren för att anses vara flykting, utgör artikel 18 i stadgan hinder för utlämning av vederbörande till det tredjeland som denne har flytt från och där han eller hon riskerar att bli utsatt för förföljelse. När den person som är föremål för en begäran om utlämning åberopar en allvarlig risk för att utsättas för omänsklig eller förnedrande behandling för det fall denne utlämnas, ska vidare den anmodade medlemsstaten – innan den beslutar att genomföra en eventuell utlämning – pröva att utlämningen inte innebär en kränkning av rättigheterna i artikel 19.2 i stadgan.
Vid bedömningen av risken för ett åsidosättande av artikel 21.1 i direktiv 2011/95 samt av artiklarna 18 och 19.2 i stadgan utgör den omständigheten att en annan medlemsstat har beviljat den eftersökta personen flyktingstatus en särskilt allvarlig omständighet som den behöriga myndigheten i den anmodade medlemsstaten ska beakta. Ett beslut om beviljande av flyktingstatus ska således, i den mån denna status inte har återkallats av den medlemsstat som har beviljat den, leda till att denna myndighet vägrar att utlämna en person med tillämpning av dessa bestämmelser. Det gemensamma europeiska asylsystemet grundas nämligen på principen om ömsesidigt förtroende. Enligt den principen ska det förutom under särskilda omständigheter presumeras att den behandling som personer som ansöker om internationellt skydd kan förvänta sig i varje medlemsstat är förenlig med kraven i unionsrätten, Genèvekonventionen (
3
) och Europeiska konventionen om skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna (
4
).
Bestämmelserna i direktiven 2011/95 och 2013/32 (
5
) om återkallande av flyktingstatus och det förfarande som föreskrivs i direktiven skulle dessutom kringgås om den anmodade medlemsstaten kunde utlämna en tredjelandsmedborgare, som en annan medlemsstat har beviljat flyktingstatus, till dennes ursprungsland. En sådan utlämning skulle nämligen i praktiken innebära att denna flyktingstatus upphör och att den berörda personen fråntas möjligheten att faktiskt åtnjuta det skydd som han eller hon ges enligt artikel 18 i stadgan, de rättigheter och förmåner som föreskrivs, vad gäller innehållet i det internationella skyddet, i kapitel VII i direktiv 2011/95, samt de garantier som föreskrivs i artikel 45 i direktiv 2013/32.
På grundval av principen om lojalt samarbete (
6
) ska den myndighet som är behörig vad gäller utlämningsfrågor i den anmodade medlemsstaten således så snart som möjligt upprätta ett informationsutbyte med den myndighet i den andra medlemsstaten som har beviljat den eftersökta personen flyktingstatus. I detta avseende ankommer det på den förstnämnda myndigheten att underrätta sistnämnda myndighet om begäran om utlämning av denna person, att översända uppgifter om dess ståndpunkt med avseende på den nya begäran och att begära att den sistnämnda myndigheten inom rimlig tid översänder såväl de uppgifter som den förfogar över och som lett till att flyktingstatus beviljats som dess beslut om huruvida personens flyktingstatus ska återkallas eller inte.
Syftet med detta informationsutbyte är att göra det möjligt för den myndighet som är behörig vad gäller utlämningsfrågor i den anmodade medlemsstaten att utföra den prövning som ankommer på den enligt artiklarna 18 och 19.2 i stadgan.
Vidare gör informationsutbytet det möjligt för den behöriga myndigheten i den andra medlemsstaten att i förekommande fall återkalla flyktingstatus med stöd av artikel 14 i direktiv 2011/95, varvid de garantier som föreskrivs i artikel 45 i direktiv 2013/32 ska iakttas fullt ut.
Mot bakgrund av det ovan anförda slår domstolen fast att unionsrätten endast kan utgöra hinder för utlämning under förutsättning att den behöriga myndigheten i den medlemsstat som har beviljat den eftersökta personen flyktingstatus beslutar att återkalla flyktingstatus med stöd av artikel 14 i direktiv 2011/95, samtidigt som den myndighet som är behörig vad gäller utlämningsfrågor i den anmodade medlemsstaten kommer fram till att denna person inte, eller inte längre, ska anses vara flykting och att det inte finns någon allvarlig risk för att samma person, för det fall vederbörande utlämnas till det anmodande tredjelandet, kommer att utsättas för dödsstraff, tortyr eller andra former av omänsklig eller förnedrande bestraffning eller behandling där.
Artikel 21.1 i direktiv 2011/95, jämförd med artiklarna 18 och 19.2 i stadgan, ska följaktligen tolkas så, att när en tredjelandsmedborgare som har beviljats flyktingstatus i en medlemsstat är föremål för en begäran om utlämning framställd av det tredjeland som är dennes ursprungsland till en annan medlemsstat, där han eller hon är bosatt, har den anmodade medlemsstaten inte rätt att tillåta utlämning, om denna inte har upprättat ett informationsutbyte med den myndighet som beviljat den eftersökta personen sådan status och om sistnämnda myndighet inte återkallar nämnda status.
(
1
)	Europaparlamentets och rådets direktiv 2011/95/EU av den 13 december 2011 om normer för när tredjelandsmedborgare eller statslösa personer ska anses berättigade till internationellt skydd, för en enhetlig status för flyktingar eller personer som uppfyller kraven för att betecknas som subsidiärt skyddsbehövande, och för innehållet i det beviljade skyddet (EUT L 337, 2011, s. 9).
(
2
)	I artikel 18 i stadgan stadfästs rätten till asyl, medan artikel 19.2 i stadgan föreskriver principen om non-refoulement.
(
3
)	Konvention angående flyktingars rättsliga ställning, undertecknad i Genève den 28 juli 1951.
(
4
)	Konventionen om skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna, undertecknad i Rom den 4 november 1950.
(
5
)	Europaparlamentets och rådets direktiv 2013/32/EU av den 26 juni 2013 om gemensamma förfaranden för att bevilja och återkalla internationellt skydd (EUT L 180, 2013, s. 60).
(
6
)	Domstolen preciserar att denna princip, som slås fast i artikel 4.3 första stycket FEU, enligt vilken unionen och medlemsstaterna ska respektera och bistå varandra när de fullgör de uppgifter som följer av fördragen, kommer till konkret uttryck i artikel 36 i direktiv 2011/95 och i artikel 49 i direktiv 2013/32.