61996CJ0260_SV
Parter
Domskäl
Beslut om rättegångskostnader
Domslut
Parter
I mål C-260/96,
angående en begäran enligt artikel 177 i EG-fördraget, från Corte d'appello di Venezia (Italien), att domstolen skall meddela ett förhandsavgörande i det vid den nationella domstolen anhängiga målet mellan
Ministero delle Finanze
och
Spac SpA,
angående tolkningen av gemenskapsrätten i fråga om återbetalning av felaktigt inbetalda belopp,
meddelar
DOMSTOLEN
sammansatt av ordföranden G.C. Rodríguez Iglesias, avdelningsordförandena H. Ragnemalm, M. Wathelet och R. Schintgen samt domarna G.F. Mancini, J.C. Moitinho de Almeida, P.J.G. Kapteyn, D.A.O. Edward, J.-P. Puissochet (referent), L. Sevón och K.M. Ioannou,
generaladvokat: D. Ruiz-Jarabo Colomer,
justitiesekreterare: avdelningsdirektören D. Louterman-Hubeau,
med beaktande av de skriftliga yttranden som har inkommit från:
- Spac SpA, genom advokaten Claudio Toniolo, Vicenza,
- Italiens regering, genom professor Umberto Leanza, chef för utrikesministeriets avdelning för diplomatiska tvister, i egenskap av ombud, biträdd av Ivo M. Braguglia, avvocato dello Stato,
- Frankrikes regering, genom Catherine de Salins, sous-directeur, utrikesministeriets rättsavdelning, och Gautier Mignot, secrétaire des affaires étrangères, samma avdelning, båda i egenskap av ombud,
- Förenade kungarikets regering, genom Stephanie Ridley, Treasury Solicitor's Department, i egenskap av ombud,
- Europeiska gemenskapernas kommission, genom Enrico Traversa, rättstjänsten, i egenskap av ombud,
med hänsyn till förhandlingsrapporten,
efter att muntliga yttranden har avgivits vid sammanträdet den 3 februari 1998 av: Spac SpA, företrätt av advokaten Claudio Toniolo, Italiens regering, företrädd av Ivo M. Braguglia, Frankrikes regering, företrädd av Gautier Mignot, Förenade kungarikets regering, företrädd Nicholas Paines, barrister, och kommissionen, företrädd av Enrico Traversa,
och efter att den 26 mars 1998 ha hört generaladvokatens förslag till avgörande,
följande
Dom
Domskäl
1 Corte d'appello di Venezia har genom beslut av den 18 april 1996, som inkom till domstolen den 24 juli samma år, i enlighet med artikel 177 i EG-fördraget ställt en fråga om tolkningen av gemenskapsrätten i fråga om återbetalning av felaktigt inbetalda belopp.
2 Frågan har uppkommit i en tvist mellan det italienska finansministeriet och Spac SpA (nedan kallat Spac) avseende den statliga avgiften för införande av bolag i företagsregistret (nedan kallad registreringsavgiften).
3 Registreringsavgiften infördes genom republikens presidents dekret nr 641 av den 26 oktober 1972 (GURI nr 292 av den 11 november 1972, tillägg nr 3, nedan kallat dekret nr 641/72). Vad beträffar införandet av bolags stiftelseurkund i registret har avgiften successivt ändrats i fråga om storlek och periodicitet.
4 Registreringsavgiften höjdes inledningsvis avsevärt genom lagdekret nr 853 av den 19 december 1984 (GURI nr 347 av den 19 december 1984) som omvandlades till lag genom lag nr 17 av den 17 februari 1985 (GURI nr 41a av den 17 februari 1985) som även föreskrev att avgiften framdeles inte enbart skulle betalas vid införandet av bolags stiftelseurkund i registret utan även den 30 juni varje påföljande kalenderår. Avgiften ändrades sedermera på nytt åren 1988 och 1989. Det sistnämnda året uppgick avgiften till 12 miljoner LIT för aktiebolag och kommanditbolag med aktier, 3,5 miljoner LIT för bolag med begränsat ansvar och 500 000 LIT för andra bolag.
5 I domen av den 20 april 1993 i de förenade målen C-71/91 och C-178/91, Ponente Carni och Cispadana Costruzioni (REG 1993, s. I-1915, nedan kallad domen i målet Ponente Carni), som meddelades i fråga om registreringsavgiften, fastställde domstolen att artikel 10 i rådets direktiv 69/335/EEG av den 17 juli 1969 om indirekta skatter på kapitalanskaffning (EGT L 249, s. 25) skall tolkas så, att direktivet, om inte annat följer av undantagsbestämmelserna i artikel 12, innebär förbud mot en årlig avgift på grund av registrering av aktiebolag eller andra bolag med begränsat ansvar, även om intäkterna från denna avgift används för att finansiera bolagsregistret. Domstolen ansåg även att artikel 12 i direktiv 69/335 skall tolkas så, att de avgifter av vederlagskaraktär som nämns i artikel 12.1 e kan vara ersättning för lagstadgade transaktioner av allmänintresse, som exempelvis registrering av aktiebolag eller andra bolag med begränsat ansvar. Dessa avgifters storlek, vilka kan variera beroende på bolagets rättsliga form, skall beräknas på grundval av kostnaderna för transaktionerna, som kan beräknas schablonmässigt.
6 Till följd av denna dom sänktes registreringsavgiften genom lagdekret nr 331 av den 30 augusti 1993 (GURI nr 203 av den 30 augusti 1993), som omvandlades till lag genom lag nr 427 av den 29 oktober 1993 (GURI nr 255 av den 29 oktober 1993), till 500 000 LIT för samtliga bolag och dess årliga uppbörd avskaffades.
7 Av beslutet om hänskjutande framgår att finansministeriet har överklagat en dom meddelad av Tribunale di Venezia varigenom ministeriet ålades att till Spac återbetala de registreringsavgifter som bolaget betalat, eftersom denna avgift, som den såg ut fram till år 1993, stred mot direktiv 69/335 som det tolkats av domstolen i domen i målet Ponente Carni. Eftersom Tribunale di Venezia i sin dom ansåg att den allmänna preskriptionstiden på tio år var tillämplig, ogillade denna domstol den invändning om rättegångshinder avseende preskription av talan om återbetalning som ministeriet hade anfört på grundval av artikel 13 i dekret nr 641/72. Enligt denna artikel "[kan] den betalningsskyldige ... vid äventyr av preskription yrka återbetalning av de avgifter som betalats av misstag inom en tidsfrist av tre år från betalningsdagen ...".
8 Finansministeriet har i synnerhet ifrågasatt denna aspekt av domen. Ministeriet har i motsats till Spac hävdat att återbetalningen av registreringsavgiften omfattas av artikel 13 i dekret nr 641/72, eftersom dekretet är tillämpligt på samtliga felaktigt inbetalda avgifter oberoende av skälet till den felaktiga betalningen.
9 I beslutet om hänskjutande anser Corte d'appello, med hänvisning till domstolens rättspraxis, att de rättigheter som på grund av gemenskapsrätten tillkommer bolag som är skyldiga att betala registreringsavgift säkerställs i tillräcklig omfattning, om talan om återbetalning av denna skatt skulle betecknas som talan om återbetalning av felaktigt inbetalda belopp, vilken omfattas av den allmänna preskriptionstiden på tio år. Corte d'appello tvivlar däremot på att detsamma skulle gälla vid tillämpning av den preskriptionsfrist som föreskrivs i artikel 13 i dekret nr 641/72, eftersom denna frist är kortare, börjar löpa från och med dagen för den ifrågasatta betalningen och inte kan avbrytas.
10 Den nationella domstolen har emellertid anfört att Corte Suprema di cassazione i dom nr 3458 av den 23 februari 1996 ansåg att återbetalningen av registreringsavgiften omfattades av den sistnämnda bestämmelsen och att den domstolen således implicit medgav att bestämmelsen är förenlig med gemenskapsrätten.
11 Det är under dessa omständigheter som Corte d'appello di Venezia har beslutat att förklara målet vilande och begära att domstolen skall meddela ett förhandsavgörande beträffande följande fråga:
"Är - med avseende på förfaranden inför italienska domstolar som gäller återbetalning av avgifter som erlagts enligt italienska bestämmelser i lag som strider mot artikel 10 i rådets direktiv 69/335/EEG av den 17 juli 1969 och med hänsyn till hur domstolen har tolkat direktivet i dom av den 20 april 1993 i de förenade målen C-71/91 och C-178/91 Ponente Carni och Cispadana Costruzioni (REG 1993, s. I-1915) - den nationella bestämmelse i vilken föreskrivs att särskilda bestämmelser för felaktigt erlagda avgifter skall tillämpas i stället för de ordinarie bestämmelserna om återbetalning av felaktigt erlagda belopp och i vilken det dessutom föreskrivs att talan skall väckas inom en viss frist som börjar löpa från betalningstillfället i stället för den tidpunkt då gemenskapsdirektivet korrekt införlivades med den nationella rätten, förenlig med principerna i ovannämnda direktiv, och med den tolkning som gjorts av direktivet, samt med gemenskapsrättens allmänna principer som har fastslagits av domstolen i dom av den 25 juli 1991 i mål C-208/90 (REG 1991, s. I-4269, svensk specialutgåva, volym 11)?"
Den första delen av frågan
12 Kommissionen anser att den första delen av frågan avser tolkningen av italiensk rätt och således bör avvisas i denna form. Kommissionen har under dessa omständigheter föreslagit att den skall omformuleras. Denna del av den ställda frågan syftar enligt kommissionens uppfattning till att få klarhet i om gemenskapsrätten utgör hinder för en nationell lagstiftning, som gör återbetalningen av en avgift som uppburits i strid med direktiv 69/335 beroende av en preskriptionstid som förutsätter att staten har en beskattningsrätt och en skattefordran i stället för en preskriptionstid som enligt samma lagstiftning är tillämplig i fråga om en objektivt felaktig inbetalning, som följer av att en sådan rätt och en sådan fordran inte föreligger.
13 Det skall påpekas att den nationella domstolen genom den första delen av sin fråga vill få klargjort om gemenskapsrätten förbjuder att en medlemsstat mot talan om återbetalning av avgifter som har uppburits i strid med gemenskapsrätten åberopar en nationell preskriptionsfrist på tre år som avviker från det allmänna systemet för återkrav av felaktigt betalda belopp mellan enskilda, för vilka en gynnsammare frist gäller. Den nationella domstolen har också uppmanat EG-domstolen att närmare beskriva sin rättspraxis enligt vilken nationella förfaranderegler för talan, vilka syftar till att säkerställa de rättigheter som enskilda har till följd av gemenskapsrätten inte får vara mindre gynnsamma än de regler som rör motsvarande inhemska former för talan (se bland annat domar av den 16 december 1976 i mål 33/76, Rewe, REG 1976, s. 1989, svensk specialutgåva, volym 3, s. 261, och i mål 45/76, Comet, REG 1976, s. 2043).
14 Av detta följer att frågan skall besvaras.
15 Spac anser att domstolens rättspraxis utgör hinder för att en medlemsstat undantar krav på återbetalning av en allmän registreringsavgift från det allmänna systemet för att underställa den ett särskilt, mindre gynnsamt system som det som föreskrivs i artikel 13 i dekret nr 641/72. Bolaget anser att endast det första systemet är ägnat att i tillräcklig utsträckning säkerställa aktiebolags eller andra bolags med begränsat ansvar rätt till återbetalning av de registreringsavgifter som har inbetalats felaktigt.
16 Enligt de tre regeringar som har inkommit med yttranden har en medlemsstat rätt att i skattefrågor föreskriva en preskriptionstid som avviker från den allmänna tidsfristen när denna tidsfrist tillämpas på samma sätt på yrkanden om återbetalning som grundas på gemenskapsrätten och på nationell rätt, vilket är fallet här.
17 Såsom domstolen har angett vid flera tillfällen, visar en jämförelse mellan de nationella systemen att frågan om invändning mot rättsstridigt krävda skatter, eller återbetalning av oriktigt inbetalda skatter, regleras på olika sätt i de enskilda medlemsstaterna och till och med inom en och samma medlemsstat, beroende på vilket slags skatter och avgifter det är tal om. I vissa fall är sådana invändningar eller yrkanden genom lag underkastade precisa formföreskrifter och tidsfrister både vad gäller klagomål till skattemyndigheterna och talan inför domstol. I andra fall skall talan om återbetalning av oriktigt inbetalda skatter väckas vid de allmänna domstolarna, särskilt i form av talan om återbetalning av felaktigt inbetalda belopp. Sådan talan kan väckas under kortare eller längre tid, i vissa fall inom den allmänna preskriptionstiden (se dom av den 27 februari 1980 i mål 68/79, Just, REG 1980, s. 501, punkterna 22 och 23, svensk specialutgåva, volym 5, s. 31, dom av den 27 mars 1980 i mål 61/79, Denkavit italiana, REG 1980, s. 1205, svensk specialutgåva, volym 5, s. 149, punkterna 23 och 24, samt domarna av den 10 juli 1980 i mål 811/79, Ariete, REG 1980, s. 2545, punkterna 10 och 11, och i mål 826/79, Mireco, REG 1980, s. 2559, punkterna 11 och 12).
18 Dessa olikheter mellan de nationella systemen följer bland annat av att det inte finns några gemenskapsrättsliga bestämmelser i fråga om återbetalning av nationella skatter som har tagits ut felaktigt. I en sådan situation skall det i den nationella rättsordningen i varje medlemsstat anges vilka domstolar som är behöriga och fastställas förfaranderegler för talan, vilka är avsedd att säkerställa skyddet av de rättigheter som enskilda har på grund av gemenskapsrätten. Dessa förfaranden får emellertid varken vara mindre förmånliga än de som avser liknande talan enligt nationell rätt (likvärdighetsprincipen) eller göra utövandet av de rättigheter som följer av gemenskapsrätten praktiskt taget omöjligt eller alltför svårt (effektivitetsprincipen) (domarna i de ovannämnda målen Rewe, punkt 5, och Comet, punkterna 13 och 16, och i nyare rättspraxis dom av den 14 december 1995 i mål C-312/93, Peterbroeck, REG 1995, s. I-4599, punkt 12).
19 Vad gäller den sistnämnda principen har domstolen bekräftat att det är förenligt med gemenskapsrätten att det av rättssäkerhetshänsyn till skydd för både den avgiftspliktige och den berörda myndigheten fastställs rimliga tidsfrister för talan (domarna i de ovannämnda målen Rewe, punkt 5, Comet, punkterna 17 och 18, och Denkavit italiana, punkt 23; se även dom av den 10 juli 1997 i mål C-261/95, Palmisani, REG 1997, s. I-4025, punkt 28, och av den 17 juli 1997 i mål C-90/94, Haahr Petroleum, REG 1997, s. I-4085, punkt 48). Sådana tidsfrister gör det nämligen inte praktiskt omöjligt eller alltför svårt att utöva de rättigheter som följer av gemenskapsrätten. I detta avseende förefaller en nationell preskriptionstid på tre år som börjar löpa betalningsdagen som skälig (se dom av denna dag i mål C-231/96, Edis, REG 1998, s. I-0000, punkt 35).
20 Iakttagandet av likvärdighetsprincipen förutsätter å sin sida att den omtvistade regeln tillämpas på samma sätt på talan som grundas på åsidosättande av gemenskapsrätten och på talan som grundas på åsidosättande av nationell rätt när det rör sig om samma typ av avgifter eller pålagor. Denna princip kan däremot inte tolkas så, att den ålägger en medlemsstat en skyldighet att utvidga sitt mest fördelaktiga nationella system för återkrav till att omfatta samtliga fall av talan om återbetalning av avgifter eller pålagor som har tagits ut i strid med gemenskapsrätten (domen i det ovannämnda målet Edis, punkt 36).
21 Gemenskapsrätten utgör således inte hinder för att lagstiftningen i en medlemsstat, utöver en allmän preskriptionstid som är tillämplig på talan om återkrav av felaktigt betalda belopp mellan enskilda, innehåller särskilda, mindre fördelaktiga regler för klagomål och talan mot skatter och andra avgifter. Bedömningen skulle bli annorlunda bara om dessa regler endast var tillämpliga på talan om återbetalning av sådana skatter eller avgifter som grundas på gemenskapsrätten (domen i det ovannämnda målet Edis, punkt 37).
22 I det föreliggande fallet skall det framhållas att preskriptionstiden i fråga inte enbart avser den omtvistade avgiften utan samtliga statliga registreringsavgifter. Enligt uppgifter som den italienska regeringen inte har bestridit är en liknande tidsfrist dessutom tillämplig på talan om återbetalning av ett visst antal indirekta skatter. Av den omtvistade bestämmelsens lydelse framgår dessutom inte att den endast är tillämplig på talan som grundas på gemenskapsrätten. Såsom generaladvokaten har påpekat i punkt 26 i sitt förslag till avgörande i jämförelse med punkt 62-64 i förslaget till avgörande i målet Edis, följer det för övrigt av Corte Suprema di cassaziones rättspraxis att tidsfristerna i skattefrågor även är tillämpliga på talan om återbetalning av skatter eller avgifter som har tagits ut på grundval av lagar som har förklarats stå i strid med den italienska konstitutionen (domen i målet Edis, punkt 38).
23 Den första delen av frågan skall således besvaras så, att gemenskapsrätten inte är till hinder för att en medlemsstat mot talan om återbetalning av avgifter som har tagits ut i strid med gemenskapsrätten åberopar en nationell preskriptionstid på tre år som avviker från det allmänna systemet för återkrav av felaktigt inbetalda belopp mellan enskilda, för vilka en fördelaktigare tidsfrist gäller, när denna tidsfrist tillämpas på samma sätt på yrkanden om återbetalning av sådana avgifter som grundas på gemenskapsrätten och sådana som grundas på nationell rätt.
Den andra delen av frågan
24 Den nationella domstolen har genom den andra delen av frågan begärt att domstolen skall förklara om gemenskapsrätten är till hinder för att en medlemsstat, mot talan om återbetalning av avgifter som har tagits ut i strid med ett direktiv, åberopar en nationell preskriptionstid som började löpa den dag då avgifterna inbetalades när detta direktiv den dagen ännu inte hade införlivats på ett korrekt sätt med den nationella rätten.
25 De tre regeringar som har inkommit med yttranden har, i motsats till Spac, föreslagit att denna fråga skall besvaras nekande. De anser att en medlemsstat har full rätt att åberopa en sådan nationell preskriptionstid som tidsfristen i fråga när den uppfyller villkoren enligt domarna i de ovannämnda målen Rewe och Comet. Enligt dessa regeringar skall domen i det ovannämnda målet Emmott placeras i det sammanhang som följer av de alldeles särskilda omständigheterna i detta mål, vilket domstolen för övrigt bekräftade i domen av den 27 oktober 1993 i mål C-338/91, Steenhorst-Neerings (REG 1993, s. I-5475), och domen av den 6 december 1994 i mål C-410/92, Johnson (REG 1994, s. I-5483).
26 I början hävdade kommissionen att domarna i de ovannämnda målen Steenhorst-Neerings och Johnson avsåg klagomål beträffande sociala förmåner som hade förvägrats på ett felaktigt sätt och således saknade relevans för det förevarande målet. Kommissionen ansåg även att lösningen i målet Emmott skulle tillämpas på återbetalning av skatter som hade tagits ut i strid med gemenskapsrätten, utan att den försumliga medlemsstaten skulle tillåtas att dra fördel av åsidosättandet. Vid förhandlingen avstod kommissionen emellertid från att försvara den ståndpunkten och medgav att den hade kullkastats genom dom av den 2 december 1997 i mål C-188/95, Fantask m.fl. (REG 1997, s. I-6783).
27 Av svaret på den första delen av frågan framgår att gemenskapsrätten i princip inte är till hinder för att en medlemsstat åberopar en nationell preskriptionstid på tre år mot talan om återbetalning av avgifter som har tagits ut i strid med gemenskapsrätten.
28 Det är visserligen riktigt att domstolen i punkt 23 i domen i det ovannämnda målet Emmott ansåg att innan ett direktiv har blivit korrekt genomfört kan den medlemsstat som underlåtit detta inte gentemot en enskild, som mot staten i fråga väckt talan i syfte att tillvarata de rättigheter som bestämmelser i direktivet tillerkänner denne, åberopa att dennes talan väckts för sent och att en frist för väckande av talan enligt nationell rätt kan börja löpa först från den tidpunkten.
29 Av domen i det ovannämnda målet Steenhorst-Neerings följer emellertid - såsom bekräftas av punkt 26 i domen i det ovannämnda målet Johnson - att den lösning som valdes i domen i målet Emmott berättigades av omständigheter som var utmärkande för det målet och under vilka preskriptionen ledde till att käranden i målet vid den nationella domstolen helt berövades möjligheten att göra gällande sin rätt till lika behandling med stöd av ett gemenskapsrättsligt direktiv (se även domen i det ovannämnda målet Haahr Petroleum, punkt 52, och dom av den 17 juli 1997 i de förenade målen C-114/95 och C-115/95, Texaco och Olieselskabet Danmark, REG 1997, s. I-4263, punkt 48).
30 Domstolen fastställde således i domen i det ovannämnda målet Fantask m.fl. att gemenskapsrätten inte är till hinder för att en medlemsstat, som har underlåtit att genomföra direktiv 69/335 på ett korrekt sätt, åberopar en nationell preskriptionstid på fem år, vilken börjar löpa den dag den aktuella avgiften kunde tas ut, mot ett krav på återbetalning av avgifter som har uppburits i strid med detta direktiv (se även domen i det ovannämnda målet Edis, punkt 47).
31 Mot bakgrund av handlingarna i målet och diskussionerna under det muntliga förfarandet förefaller det dessutom inte som om de italienska myndigheternas uppträdande tillsammans med förekomsten av den omtvistade tidsfristen i det föreliggande fallet - som i målet Emmott - har lett till att sökandebolaget helt har berövats möjligheten att göra gällande sina rättigheter vid de nationella domstolarna.
32 Den andra delen av frågan skall således besvaras så, att gemenskapsrätten under sådana omständigheter som i målet vid den nationella domstolen inte är till hinder för att en medlemsstat mot talan om återbetalning av avgifter som har tagits ut i strid med ett direktiv åberopar en nationell preskriptionstid som började löpa den dag då avgifterna inbetalades, även om detta direktiv den dagen ännu inte hade införlivats på ett korrekt sätt med den nationella rätten.
Beslut om rättegångskostnader
Rättegångskostnader
33 De kostnader som har förorsakats den italienska, den franska och den brittiska regeringen samt kommissionen, vilka har inkommit med yttranden till domstolen, är inte ersättningsgilla. Eftersom förfarandet i förhållande till parterna i målet vid den nationella domstolen utgör ett led i beredningen av samma mål, ankommer det på den nationella domstolen att besluta om rättegångskostnaderna.
Domslut
På dessa grunder beslutar
DOMSTOLEN
- angående den fråga som genom beslut av den 18 april 1996 har ställts av Corte d'appello di Venezia - följande dom:
34 Gemenskapsrätten är inte till hinder för att en medlemsstat mot talan om återbetalning av avgifter som har tagits ut i strid med gemenskapsrätten åberopar en nationell preskriptionstid på tre år som avviker från det allmänna systemet för återkrav av felaktigt inbetalda belopp mellan enskilda, för vilka en fördelaktigare tidsfrist gäller, när denna tidsfrist tillämpas på samma sätt på yrkanden om återbetalning av sådana avgifter som grundas på gemenskapsrätten och sådana som grundas på nationell rätt.
35 Gemenskapsrätten är under sådana omständigheter som i målet vid den nationella domstolen inte till hinder för att en medlemsstat mot talan om återbetalning av avgifter som har tagits ut i strid med ett direktiv åberopar en nationell preskriptionstid som började löpa den dag då avgifterna inbetalades, även om detta direktiv den dagen ännu inte hade införlivats på ett korrekt sätt med den nationella rätten.