62003CC0128_SV
Generaladvokatens förslag till avgörande
Generaladvokatens förslag till avgörande
I – Inledning
1. Liksom i mål C-17/03(2) har domstolen fått till uppgift att lösa frågor om övergångsregler i samband med genomförandet av direktiv 96/92/EG(3) (nedan kallat direktiv 96/92).
2. Det aktuella målet handlar om en tilläggsavgift som togs ut från vissa elproducenter utöver vederlaget för tillträde till och nyttjande av det italienska överföringssystemet för el. Enligt den nationella domstolens uppgifter var avsikten med tilläggsavgiften att utjämna oförtjänta ekonomiska fördelar i samband med liberaliseringen av den nationella elmarknaden, eftersom de företag som var skyldiga att betala avgiften även efter liberaliseringen av elmarknaden och efter att vissa utjämningsmekanismer hade avskaffats använde tariffer mellan elproducenter och distributörer som inte motsvarade kostnaderna.
3. De elproducenter som var skyldiga att betala avgiften anser att uttaget av tilläggsavgiften var diskriminerande och stod i strid med reglerna om statligt stöd. Vidare har de påstått att intäkterna från dessa tilläggsavgifter, i motsats till vad som har angetts i begäran om förhandsavgörande, användes för att finansiera statliga stödåtgärder.
4. Om ekonomiska fördelar verkligen uppstod i samband med liberaliseringen av elmarknaden efter genomförandet av direktiv 96/92 inställer sig följaktligen frågan huruvida artikel 87 EG respektive diskrimineringsförbuden i artiklarna 7 och 8 i direktiv 96/92 tillåter att dessa fördelar utjämnas genom en tilläggsavgift till vederlaget.
II – Tillämpliga bestämmelser
A – De gemenskapsrättsliga bestämmelserna
5. Enligt artikel 1 i direktiv 96/92 fastställs i ”detta direktiv … gemensamma regler för produktion, överföring och distribution av el. Häri fastställs regler för elsektorns organisation och funktion, tillträde till marknaden, kriterier och förfaranden som skall tillämpas för anbud och för beviljande av tillstånd och för driften av system.”
6. I artikel 7.1 och 7.5 i direktiv 96/92 fastställs följande:
”1.
Medlemsstaterna skall, för en tid som de själva bestämmer med beaktande av effektivitet och ekonomisk balans, utse eller ålägga de företag som äger överföringssystem att utse en systemansvarig som skall ansvara för drift och underhåll och, om det är nödvändigt, utveckling av överföringssystemet inom ett visst område och dess länkar till andra system för att garantera försörjningstrygghet.
…
5.
Den systemansvarige får inte diskriminera användare av systemet eller kategorier av användare av systemet, i synnerhet inte till förmån för sina dotterbolag eller aktieägare.”
7. I artikel 8.1–8.3 i direktiv 96/92 föreskrivs följande:
”1. Den systemansvarige för överföringssystemet skall vara ansvarig för produktionsanläggningarnas inmatningsordning inom sitt område och för att bestämma hur länkar till andra system utnyttjas.
2.
Utan att detta inverkar på elleveranser som grundas på kontraktsskyldigheter, inklusive dem som härrör från anbudsspecifikationerna, skall inmatningsordningen mellan produktionsanläggningar och utnyttjandet av länkar bestämmas på grundval av kriterier vilka kan godkännas av medlemsstaten och som måste vara objektiva, offentliggjorda och tillämpade på ett icke‑diskriminerande sätt, vilket garanterar att den inre marknaden för el fungerar väl. Kriterierna skall beakta det ekonomiska företrädet hos el från tillgängliga installationer för elproduktion eller från överföring genom länkar samt de tekniska begränsningarna i systemet.
3.
En medlemsstat kan ålägga den systemansvarige att, då denne avgör inmatningsordningen mellan produktionsanläggningar, prioritera anläggningar som använder förnybara energikällor eller avfall eller producerar el i anläggningar för kombinerad el- och värmeproduktion.”
8. Artikel 24.1 i direktiv 96/92 lyder:
”1. De medlemsstater i vilka driftåtaganden eller driftgarantier som getts före ikraftträdandet av detta direktiv inte kan uppfyllas till följd av bestämmelserna i detta direktiv kan ansöka om en övergångsordning, vilken kan beviljas av kommissionen, med beaktande av bl.a. storleken på systemet i fråga, systemets grad av sammanlänkning och elbranschens struktur. Kommissionen skall underrätta medlemsstaterna om dessa ansökningar innan den fattar beslut, med beaktande av respekten för sekretess. Detta beslut skall offentliggöras i Europeiska gemenskapernas officiella tidning .”
9. I artikel 24.2 i direktiv 96/92 klargörs dock att ansökningar om en övergångsordning skall ges in till kommissionen inom ett år efter ikraftträdandet av direktivet.
B – Den nationella lagstiftningen
10. Begäran om förhandsavgörande beskriver den nationella lagstiftningen i huvudsak enligt följande.
11. Enligt artikel 3.10 i lagstiftningsdekret nr 79 av den 16 mars 1999 om genomförande av direktiv 96/92/EG om gemensamma regler för den inre marknaden för el(4) (nedan kallat lagstiftningsdekret 79/99) skall den systemansvarige för tillträde till och användning av det nationella överföringssystemet ta ut ett vederlag. Vederlaget skall vara oberoende av var produktionsstället och konsumenten är lokaliserade samt bestämmas av AEEG (Autorità per l’energia elettrica e per il gas, el- och gasmyndigheten) på grundval av icke-diskriminerande kriterier.
12. I artikel 3.11 i lagstiftningsdekret 79/99 föreskrivs att Ministro dell’industria, del commercio e dell’artigianato (ministern för industri, handel och hantverk) i samförstånd med Ministro del tesoro, del bilancio e della programmazione economica (minister för statsfinanser, budget och ekonomisk planering) och på förslag av AEEG genom dekret skall bestämma de gemensamma kostnaderna för elsystemet, inbegripet kostnaderna för forskning, rivning av nedlagda kärnkraftverk, slutförande av atomförbränningsprocesser liksom verksamheter som hänger samman därmed eller uppkommer i anslutning därtill. Vidare är det AEEG:s uppgift att ansvara för att vederlagen anpassas i enlighet med artikel 3.10
13. Artikel 2.1 i dekretet från Ministro dell’industria, del commercio e dell’artigianato i samförstånd med Ministro del tesoro, del bilancio e della programmazione economica och på förslag från AEEG av den 26 januari 2000 om fastställande av de gemensamma kostnaderna för elsystemet(5) (nedan kallat D.M.) fastslår framför allt att ”de gemensamma kostnaderna för elsystemet omfattar följande:
a) återföring av den andel av de gemensamma kostnaderna för elproduktion som på grund av genomförandet av direktiv 96/92/EG inte kan övervältras på grundval av de kriterier som föreskrivs i detta dekret;
b) utjämning på grund av genomförandet av direktiv 96/92/EG för den mer gynnsamma ekonomiska behandlingen av el som produceras i vatten- eller jordvärmekraftverk, vilka ägdes eller disponerades av produktions- eller distributionsföretag per den 19 februari 1997;
c) kostnaderna som uppstår i samband med rivning av nedlagda kärnkraftverk, slutförande av atomförbränningsprocesser liksom verksamheter som hänger samman därmed eller uppkommer i anslutning därtill;
d) kostnaderna för forsknings- och utvecklingsverksamhet, om verksamheten är till nytta för det offentliga intresset av elsystemets teknologiska utveckling;
e) användning av en fördelaktigare tariff för leverans av el i den mening som avses i artikel 2.2.4 i AEEG:s beslut nr 70/97 och dekretet från Ministro dell’industria, del commercio e dell’artigianato av den 19 december 1995.”
14. I artikel 3.3 D.M. bestäms angående artikel 2.1 b under rubriken ”kostnader för genomförandet av direktiv 96/92” följande:
”För att åtminstone delvis fördela de gemensamma kostnaderna för elsystemet kommer från och med den 1 januari 2000 och sju år framåt enligt vad som framgår av artikel 5 den mer gynnsamma ekonomiska behandlingen vägas upp endast för el, som produceras i vatten- eller jordvärmekraftverk och som inte omfattades av reglerna för bidrag enligt det interministära prisutskottets beslut nr 15 av den 12 juli 1989, nr 34 av den 14 november 1990 och nr 6 av den 29 april 1992 jämte senare ändringar och tillägg. Denna föreskrift gäller inte för anläggningar med en nominell produktion under 3 MW och inte för vattenkraftverk som drivs med pumpar.”
15. Artikel 5.9 D.M. fastslår slutligen att den återföringspliktiga mer gynnsamma ekonomiska behandlingen skall beräknas enligt följande:
”Den mer gynnsamma ekonomiska behandling som är återföringspliktig för den tidsperiod som fastslås i artikel 3.3, motsvarar för år 2000 de erkända variabla enhetskostnaderna för el som produceras i värmekraftverk, vilka använder handelsmässigt fossilt bränsle i den mening som avses i artikel 6.6.5 i AEEG:s beslut nr 70/1997. För de följande åren skall beräkningen göras för två månader i taget för varje verk och utgå från en andel av skillnaden mellan ett viktat genomsnittsvärde för grossisthandelspriset för el och verkets genomsnittliga fasta kostnad per enhet. Det viktade genomsnittsvärdet för grossisthandelspriset beräknas för den el som levereras på den nationella marknaden under tvåmånadersperioden, och för viktningen är det av betydelse vilken mängd el som verket producerar under olika tider av tvåmånadersperioden. Den genomsnittliga fasta kostnaden per enhet bestäms av AEEG före den 31 december året innan. Denna andel utgör 75 procent för åren 2001 och 2002, 50 procent för åren 2003 och 2004 samt 25 procent för åren 2005 och 2006. Därefter är kvoten noll.”
16. Enligt artikel 2.1 och 2.2 i AEEG:s beslut nr 231/00 av den 20 december 2000 om hur den mer gynnsamma behandlingen av el som produceras i vatten- eller jordvärmekraftverk för år 2000 skall uppvägas(6) omfattas viss el av en ”tilläggsavgift till vederlaget för nyttjandet av systemet för att täcka de dynamiska tjänsterna i den mening som avses i artikel 8.1 a i beslut nr 13/99” som utjämning för den mer gynnsamma ekonomiska behandlingen i den mening som avses i artikel 2.1 b D.M. av den 26 januari 2000. Kriterierna för att omfattas är att elen produceras och levereras till elnätet från vatten- och jordvärmekraftverk, vilka inte drivs med pumpar och vilka har en nominell produktion över 3 MW, samt att kraftverken per den 19 februari 1997 ägdes eller disponerades av företag som vid samma tidpunkt distribuerade el och själva producerade åtminstone en del av den el som de distribuerade.
17. Enligt artikel 2.1 och 2.2 i AEEG:s beslut nr 232/00 av den 20 december 2000 om hur den mer gynnsamma behandlingen av el som produceras i vatten- eller jordvärmekraftverk för åren 2001–2006 skall uppvägas(7) omfattas den el som nämns i artikel 3.3 D.M. av den 26 januari 2000 av en ”utjämning för den mer gynnsamma ekonomiska behandlingen i den mening som avses i artikel 2.1 b D.M. av den 26 januari 2000”. Kriterierna för att omfattas är att elen produceras och levereras till elnätet från vatten- eller jordvärmekraftverk, vilka inte drivs med pumpar och vilka har en nominell produktion över 3 MW samt att kraftverken per den 19 februari 1997 ägdes eller disponerades av företag som vid samma tidpunkt distribuerade el och själva producerade åtminstone en del av den el som de distribuerade. Enligt artikel 2.8 i beslut nr 232/00 åstadkoms den ovan nämnda utjämningen för den mer gynnsamma ekonomiska behandlingen genom uttag av en ”tilläggsavgift till vederlaget för nyttjandet av systemet för att täcka de dynamiska tjänsterna i den mening som avses i artikel 8.1 a i beslut nr 13/99”.
18. Enligt artikel 3.1 i de båda besluten kommer intäkterna från tilläggsavgifterna till de vederlag som avses i artikel 2 i besluten nr 231/00 och 232/00 att överföras till Cassa conguaglio per il settore elettrico (utjämningskassan för elbranschen, nedan kallad Cassa conguaglio) av de systemansvariga. I artikel 3.2 i de ovannämnda besluten föreskrivs att dessa övervisningar påförs Conto per la gestione della compensazione della maggiore valorizzazione dell’energia elettrica nella transizione (konto för administration av en utjämning av den mer gynnsamma ekonomiska behandlingen av el under övergångstiden). Enligt artikel 3.3 i de respektive besluten kommer eventuella saldon från intäkterna av tilläggsavgifterna med avdrag för erforderliga utbetalningar att överföras till Conto per nuovi impianti da fonti rinnovabili e assimilate (kontot för nya kraftverk som använder förnybara eller likställda energikällor).
III – Bakgrund och förfarande
19. Av begäran om förhandsavgörande framgår att AEM och AEM Torino anförde besvär över besluten nr 231/00 och nr 232/00 liksom ”de föregående, förutsatta och därmed sammanhängande rättsakterna”, däribland D.M. av den 26 januari 2000, till Tribunale Amministrativo Regionale per la Lombardia (Italien).
20. Sedan besvären ogillats, överklagade AEM och AEM Torino dessa domar till Consiglio di Stato och yrkade därvid att domarna skulle upphävas.
21. Den n ationella domstolen, Consiglio di Stato, har förklarat att AEM:s och AEM Torinos argument i huvudsak kan sammanfattas på följande sätt:
– De omdiskuterade tilläggsavgifterna faller helt och fullt under reglerna om stöd till vissa företag eller branscher, som finansieras genom avdrag från prestationer från företag i samma bransch, så att ett statligt stöd i den mening som avses i artikel 87.1 EG föreligger, vilket beviljades utan att följa det förfarande som regleras i fördraget.
– Bestämmelsen om ett differentierat vederlag för tillträde till överföringssystemet i form av en högre kostnad för vissa företag utgör ett åsidosättande av en av de grundläggande principerna i direktiv 96/92, enligt vilken tillträde till överföringssystemet skall vara säkerställt för alla utan diskriminering.
– Införandet av en utjämningsavgift för produktion av el genom jordvärme till förmån för värmekraftverk vars avkastning hotar att minska på grund av prisnivån som bildas på den fria marknaden i en konkurrenssituation, utgör en åtgärd som är ägnad att snedvrida marknadspriserna på ett konstlat sätt.
– Detta resulterar slutligen i en snedvridning av konkurrensen mellan företag som är verksamma på samma marknad (företag som producerar el) samt mellan företag med samma typ av produktion (koppling mellan kraft och värme) och av handelsförbindelserna mellan staterna eftersom Italien som enda stat har föreskrivit en tvångsavgift för vissa vattenkraftanläggningar för att finansiera de kostnader som uppkommer på grund av genomförandet av direktivet.
22. Consiglio di Stato har efter beaktande av samtliga omständigheter i de överklagade besluten slagit fast att den omtvistade tilläggsavgiften var nödvändig för att utjämna oförtjänta fördelar och avsaknaden av jämvikt som var förknippade med den första perioden av liberalisering (fastställd till åren 2000–2006) till följd av genomförandet av direktiv 96/92.
Den nationella domstolen anser att det är nödvändigt att först pröva om den aktuella regleringen utgör ett statligt stöd som faller under bestämmelserna i artikel 87 EG och följande artiklar. Den lutar åt att denna fråga skall besvaras nekande. Anledningen härtill är argumentet att inkomsten från den högre avgiften för nyttjandet av nätet inte – som vid en korsvis subventionering – dirigeras om för att gynna vissa företag eller företagskoncerner som är verksamma på marknaden. I stället används intäkterna för att täcka vissa gemensamma kostnader för elsystemet till förmån för konsumenterna (som annars måste betala de gemensamma kostnaderna). Detta skall förhindra att de högre belopp som avser att täcka kostnader som inte uppkommer för vissa produktions- och distributionsföretag skall vara till nackdel för konsumenterna genom att högre tariffer tas ut . Det rör sig således om en allmän finanspolitisk åtgärd som inte har till syfte att gynna vissa företag eller viss produktion, utan tvärt om skall främja ett allmänt intresse för att undvika att vinster uppkommer som skulle vara till nackdel för konsumenterna och som skulle störa marknadens jämvikt och funktion. De överklagade besluten skulle nämligen, i motsats till vissa uppgifter i förarbetena, inte eftersträva att fördela de intäkter som uppkommit genom tilläggsavgiften till en viss grupp av företag för att täcka de så kallade stranded costs . För att reglera systemets gemensamma kostnader flyter dessa inkomster i stället in på ett konto för administration av en utjämning av den mer gynnsamma ekonomiska behandlingen vid överföring av el (i den mening som avses i artikel 4 i beslut nr 53/00). Besluten nr 231/00 och nr 232/00 föreskriver vidare, om än endast som en möjlighet, att överskott från ovannämnda konto skall användas för nya kraftverk som använder förnybara eller likställda energikällor i den mening som avses i artikel 5 i beslut nr 70/97. Detta är dock inte den bestämning som finns i D.M. av den 26 januari 2000. Därigenom anordnas att dessa belopp skall sammanföras till ett enda konto, som skall användas till systemets gemensamma kostnader. Att dessa belopp, vilka nu står till offentligt förfogande, skall betecknas som statligt stöd och användas till förmån för vissa företag eller viss produktion i den mening som avses i artikel 87.1 EG är i stället ett senare beslut som är skilt därifrån.
23. Den nationella domstolen anser att domstolen också skall befatta sig med de tolkningsproblem som, om den rör en viss förvaltningsåtgärd (utfärdad genom D.M. och genomförd genom beslut nr 231/00 och nr 232/00), är förenlig med bestämmelserna i direktiv 96/92 i enlighet med fördragets allmänna principer om konkurrens och fri rörlighet gällande liberaliseringen av marknaden för el. Förvaltningsåtgärden innebar att ett högre vederlag bestämdes för tillträde till och nyttjande av överföringssystemet under en övergångsperiod av sex år (åren 2000–2006) för de företag som gynnades av liberaliseringen genom leveranser såväl på den bundna marknaden som på den fria marknaden.
24. Framför allt har den nationella domstolen begärt att domstolen skall klargöra om denna åtgärd, som uppenbart är diskriminerande och snedvrider konkurrensen, mot bakgrund av principerna och bestämmelserna i direktiv 96/92 kan rättfärdigas med ovannämnda tvingande grunder, vilka har framlagts i de omtvistade besluten. För det första syftar åtgärden till att förhindra ett privilegium till nackdel för värmekraftverken, som måste bära kostnaderna för bränsle. Detta har betydelse för vilken avkastning som uppnås, vilket i sin tur till stor del rättar sig efter tariffbestämmelser som snart slutar vara aktuella. För det andra skall åtgärden förhindra att en nackdel uppkommer för konsumenterna genom att dessa belastas med kostnader som dessa företag inte står för.
25. Consiglio di Stato anser vidare att domstolen skall pröva om tilläggsavgiften är förenlig med artikel 7 i direktiv 96/92 och tjugofemte skälet i direktivet . Även i denna fråga lutar den nationella domstolen åt att åtgärden är förenlig med gemenskapsrätten, eftersom gemenskapsrätten förbjuder systemansvariga att handla på ett sätt som diskriminerar användare, medan det i det aktuella fallet rör sig om beslut av departementet och AEEG, vilka för en övergångsperiod, utan att begränsa tillgängligheten till nätet, fastslår ett kriterium för att bestämma ett vederlag som inte är förbjudet enligt gemenskapsrätten. Detta vederlag är inte diskriminerande, i synnerhet på grund av att det har till syfte att jämna ut orättvisor som gynnar vissa typer av användare av systemet och som endast beror på en ändring av lagstiftningen.
26. Mot denna bakgrund har den nationella domstolen begärt förhandsavgörande i de båda målen avseende följande frågor:
1 Kan en administrativ åtgärd genom vilken det, under de villkor och med de syften som anges i skälen till begäran om förhandsavgörande, föreskrivs att vissa företag åläggs att betala ett högre vederlag för tillträde till och nyttjande av överföringssystemet för el för att finansiera de gemensamma kostnaderna för elsystemet, anses utgöra statligt stöd i den mening som avses i artikel 87 EG och följande artiklar i fördraget?
2 Skall de grundläggande principer för liberalisering av den inre marknaden för el som framgår av direktiv 96/92, särskilt artiklarna 7 och 8 avseende driften av överföringssystem, tolkas så, att de hindrar medlemsstaterna från att vidta åtgärder som innebär att vissa företag under en övergångstid måste betala ett högre vederlag för tillträde till och nyttjande av överföringssystemet med syfte att utjämna den mer gynnsamma ekonomiska behandlingen av el som produceras med vattenkraft eller jordvärme som beror på de ändrade rättsliga förutsättningarna, vilka närmare framställs i skälen för begäran om förhandsavgörande, när detta vederlag skall användas för att finansiera elsystemets gemensamma kostnader?
IV – Rättslig bedömning
A – Inledande synpunkter
27. Den nationella domstolen har ställt den första tolkningsfrågan för att få klarhet i under vilka förutsättningar en pålaga i form av en tilläggsavgift(8), som tas ut till ett vederlag för att utjämna oförtjänta ekonomiska fördelar som uppkommit genom liberalisering, faller under begreppet statligt stöd i artikel 87 EG.
28. Den nationella domstolen har ställt den andra tolkningsfrågan för att få klarhet i huruvida och i vilken omfattning denna pålaga strider mot förbudet mot diskriminering vid tillträde till överföringssystemet i artiklarna 7 och 8 i direktiv 96/92.
29. Eftersom fördragets regler om statligt stöd är tillämpliga jämte andra regler i fördraget och eftersom direktiv 96/92 är ett direktiv som har till syfte att liberalisera, skall de båda tolkningsfrågorna behandlas successivt. Det finns anledning att redan nu anmärka att den nationella domstolen uttryckligen har slagit fast att elproducenterna är verksamma på samma marknad. Därför tycks det ligga nära till hands att anta att en eventuell snedvridning av konkurrensen i strid med artikel 87 EG leder till en diskriminering i den mening som avses i direktiv 96/92.
B – Artikel 87 EG
1. Inledande anmärkningar
30. I artikel 87.1 EG definieras statligt stöd i enlighet med EG-fördraget som stöd som ges av en medlemsstat eller med hjälp av statliga medel, av vilket slag det än är, som snedvrider eller hotar att snedvrida konkurrensen genom att gynna vissa företag eller viss produktion, i den utsträckning det påverkar handeln mellan medlemsstaterna. Enligt fast rättspraxis är ”[b]egreppet statligt stöd i den mening som avses i denna bestämmelse … mer allmänt än begreppet subvention, eftersom det inte enbart omfattar sådana konkreta förmåner som subventioner utan även ingripanden som på olika sätt minskar de kostnader som normalt belastar företagets budget”.(9)
31. Av denna allmänt hållna beskrivning av begreppet statligt stöd framgår att även statliga åtgärder som innebär direkt(10) eller indirekt(11) beskattning eller sociala avgifter(12) kan omfattas av begreppet statligt stöd.
32. För att besvara den första tolkningsfrågan skall nu prövas om förutsättningarna för ett statligt stöd i artikel 87.1 EG är uppfyllda.
33. För det första måste det röra sig om ett stöd som ges av en medlemsstat eller med hjälp av statliga medel.
34. Det aktuella fallet avser administrativa åtgärder, vilka otvivelaktigt kan tillskrivas staten. Vad gäller användningen av statliga medel bör det fastslås att en tilläggsavgift för vissa elproducenter – här vid tillträde till och nyttjande av överföringssystemet – i första hand leder till en höjning av statens inkomster.(13) Om en tilläggsavgift endast måste betalas av vissa företag, kan ett stöd anses utgöras av att andra företag inte är skyldiga att betala tilläggsavgiften. Därigenom avstår staten från inkomster, vilket kan jämställas med att statliga medel används.(14)
35. För det andra måste den statliga stödåtgärden kunna påverka handeln mellan medlemsstaterna. Efter det att elmarknaderna har liberaliserats och en inre marknad för el har skapats genom direktiv 96/92 är en sådan påverkan åtminstone trolig.(15)
36. För det tredje måste det kunna anses att stödet utgör en förmån för det gynnade företaget. För det fjärde måste denna förmån snedvrida eller hota att snedvrida konkurrensen.
37. Vad gäller snedvridningen av konkurrensen finns anledning att först fastslå att en icke jämlik behandling utan saklig grund av företag som konkurrerar med varandra i princip är ägnad att åstadkomma en snedvridning av konkurrensen. Huruvida en sådan icke jämlik behandling utan saklig grund föreligger här, skall beaktas vid bedömningen av om en fördel eventuellt beviljats.
38. Den ovannämnda tredje förutsättningen avser frågan huruvida det föreligger en selektivt beviljad förmån. I detta sammanhang skall särskilt prövas i vilken utsträckning det finns en saklig grund för bestämningen av kretsen av företag som är skyldiga att betala tilläggsavgiften. Det är vidare, beträffande förutsättningen beviljad förmån, av betydelse om intäkten från tilläggsavgiften används för att finansiera stödåtgärder.
39. Därför är det nödvändigt att undersöka om uttaget av den omtvistade tilläggsavgiften omfattas av begreppet statligt stöd, i den utsträckning som den bara belastar vissa elproducenter, och om det har betydelse hur intäkterna från tilläggsavgiften används.
2. Beviljande av en förmån och uttag av en tilläggsavgift som statligt stöd
40. I den utsträckning som den omtvistade tilläggsavgiften överskrider vederlaget för tillträde till och nyttjande av överföringssystemet och syftar till att finansiera de gemensamma kostnaderna för elsystemet, skall den anses vara en skatteliknande avgift.(16)
41. Huruvida en skatteregel ger selektiva förmåner är enligt fast rättspraxis beroende av om en åtgärd befriar företagen från de ekonomiska bördor som följer av normal användning av det allmänna skattesystemet ”utan att denna befrielse är berättigad genom detta systems karaktär eller struktur”.(17)
42. Det nationella ”allmänna” skattesystemet används alltså som måttstock vid prövningen, varvid det måste fastslås vad som över huvud taget kan anses vara en ”allmän” skatteregel. Detta är utan tvekan ett ytterst vanskligt företag, som i varje fall när det rör sig om direkta skatter kräver en omfattande analys av de nationella skattereglerna.(18)
43. För tilläggsavgifter av den typ som är aktuell här, blir analysen såtillvida enklare eftersom inte hela skattesystemet utan bara den särskilda bestämmelsen om avgiften behöver analyseras. Först och främst måste det avgöras om och i vilken omfattning de företag som är gynnade konkurrerar med dem som är skyldiga att betala avgiften. Generaladvokaten Tizzano har i denna fråga i sitt förslag till avgörande i målet Ferring(19) anfört att ”varje skatt som införts för en bestämd kategori ekonomiska aktörer hypotetiskt sett kan anses som en förmån som beviljas alla aktörer som inte har att betala denna skatt och som befinner sig i ett mer eller mindre nära konkurrensförhållande [till] de förstnämnda”. Generaladvokaten Tizzano framhäver med rätta betydelsen av en analys av konkurrensförhållandena mellan alla berörda parter och stänger därmed rätteligen möjligheten för ett allmängiltigt svar avseende frågan huruvida det föreligger en beviljad förmån, så att ”[s]varet … således [måste] sökas från fall till fall, med hänsyn till de särskilda kännetecknen i varje mål och särskilt det befintliga konkurrensförhållandet mellan de berörda aktörerna, syftet med skatten och de verkningar som den åstadkommer.”(20)
44. Vad gäller det fall som är aktuellt här måste det erinras om att alla elproducenter är verksamma på samma marknad, vilket även den nationella domstolen uttryckligen har betonat. När den omtvistade administrativa åtgärden vad avser tilläggsavgiften skiljer sig åt
mellan elproducenterna, är det alltså avgörande om det finns sakliga grunder för differentieringen.
45. En utjämning av oförtjänta ekonomiska fördelar för vissa marknadsaktörer skulle kunna komma i fråga som saklig grund för ett berättigande. Därför skall prövas om och under vilka förutsättningar en utjämning av oförtjänta ekonomiska fördelar som består i att ta ut en tilläggsavgift kan anses vara en objektiv grund för rättfärdigande av differentieringen som införs genom den aktuella administrativa åtgärden. Detta skulle innebära att de företag som inte är skyldiga att betala tilläggsavgiften inte fick någon fördel av att tilläggsavgiften tas ut från andra företag, som de konkurrerar med.
46. Det är tydligt att denna frågeställning liknar den problematik som ligger till grund för målen Ferring,(21) Altmark Trans(22) och Enirisorse.(23) Dessa mål handlade som bekant om frågan huruvida och i vilken utsträckning medlemsstater kan utjämna extra kostnader som uppstår för ett företag på grund av att det har anförtrotts att tillhandahålla tjänster av allmänt ekonomiskt intresse, utan att det faller under fördragets bestämmelser om statligt stöd. I alla tre domarna lämnade domstolen möjligheten öppen att någon form av utjämning skulle kunna vara tillåten. Detta öppnar också en möjlighet att – under förutsättningar som måste utredas närmare – godkänna en utjämning av vissa oförtjänta ekonomiska fördelar, utan att anse att denna utjämning skall anses utgöra en selektiv förmån i den mening som avses i begreppet statligt stöd.
47. Den nationella domstolen har uppenbarligen utgått från att det förekommer oförtjänta ekonomiska fördelar för de företag som är skyldiga att betala tilläggsavgiften och har förklarat att situationen för italienska elproducenter efter genomförandet av direktiv 96/92 inte var jämlik. Detta har – åtminstone vad gäller de fasta kunderna – sin grund i allmänna, oförändrade tariffbestämmelser som används av alla elproducenter gentemot distributörerna och som bland annat innehåller ett element som skall täcka bränslekostnaderna. Det är dock uppenbart att inte alla elproducenter måste stå för bränslekostnader, som till exempel elproducenter som använder vattenkraft eller jordvärme. Före liberaliseringen av elmarknaden fanns en motsvarande utjämningsmekanism, vilken innebar att de elproducenter som inte måste stå för bränslekostnaderna överförde intäkten från den delen av tariffen till Cassa conguaglio. I samband med liberaliseringen av marknaden avskaffades visserligen denna utjämningsmekanism, men inte tariffbestämmelsen, vilket slutligen ansågs leda till en oförtjänt ekonomisk fördel för de elproducenter som inte måste stå för bränslekostnaderna. Enligt den nationella domstolen är denna tariffbestämmelse av betydelse även på den liberaliserade elmarknaden i den mån grossistpriserna för el i den bundna marknaden utgör en utgångspunkt för bilaterala överenskommelser på den fria marknaden.
48. Ur denna redogörelse från den nationella domstolen kan man utläsa att liberaliseringen av den italienska elmarknaden ledde till oförtjänta ekonomiska fördelar för vissa elproducenter. Dessa fördelar neutraliserades genom en tidsbegränsad(24) tilläggsavgift för de företag som gynnades utan rättslig grund, nämligen elproducenter som använde vattenkraft eller jordvärme. Enligt den nationella domstolen skall denna neutralisering möjligen inte anses vara en selektiv förmån för de andra elproducenterna, som inte är skyldiga att betala tilläggsavgiften.
49. För att kunna erkänna utjämningsprincipen som objektiv grund för ett berättigande krävs i det här fallet dels att den grupp som är skyldig att betala tilläggsavgiften motsvarar de företag som i samband med elmarknadens liberalisering de facto kom i åtnjutande av oförtjänta ekonomiska fördelar, dels att utjämningen genom att kräva en tilläggsavgift inte överskrider vad som krävs för att uppväga den så kallade mer gynnsamma ekonomiska behandlingen av el som produceras med vattenkraft eller jordvärme. För det sistnämnda talar förvisso att tilläggsavgiften i fråga infördes som en tillfällig åtgärd och att dess storlek var degressiv. Det åligger emellertid den nationella domstolen att slutgiltigt göra denna bedömning.
3. Beviljandet av fördelar och finansieringen av statliga stödåtgärder med intäkten från tilläggsavgiften
50. Det finns vidare olika uppfattningar om huruvida användningen av intäkten från tilläggsavgiften har betydelse för den juridiska bedömningen av huruvida den omtvistade statliga åtgärden utgör statligt stöd.
51. Den nationella domstolen anser att ”bestämmelsen i D.M. av den 26 januari 2000, som bestämmer att dessa belopp skall sammanflöda på ett konto från vilket systemets gemensamma kostnader skall bäras, inte kan kvalificeras som stödåtgärd, utan möjligen det senare separata beslutet att använda dessa offentliga medel till fördel för vissa företag eller viss produktion i den mening som avses i artikel 87.1 EG”. Denna uppfattning delas i stort sett av kommissionen.
52. Först och främst är domstolens fasta rättspraxis av betydelse, enligt vilken kommissionen, i fall där ”ett stöd finansieras genom en avgift som läggs på vissa företag eller viss produktion, har … skyldighet att undersöka om den i kombination med det stöd som den avser är förenlig[t] med kraven i artiklarna [87 och 88 EG] ”. (25) Senast bekräftades i domen i målet Enirisorse, med hänvisning till tidigare domstolsavgöranden, att det är av grundläggande betydelse på vilket sätt ett stöd finansieras: ”begreppet statsstöd [omfattar] … inte bara … vissa skatteliknande avgifter beroende på hur intäkterna från avgiften används (se bland annat dom av den 16 december 1992 i mål C-17/91, Lornoy m.fl., REG 1992, s. I‑6523, punkt 28), utan också själva uttaget av en skatt som utgör en skatteliknande avgift (se dom av den 27 oktober 1993 i mål C-72/92, Scharbatke, REG 1993, s. I-5509, punkt 20).
Det framgår också av domstolens ... rättspraxis att när finansieringsmetoden, genom bland annat obligatoriskt bidrag, utgör en del av stödåtgärden måste kommissionens prövning av en stödåtgärd med nödvändighet också omfatta finansieringsmetoden (se dom av den 21 oktober 2003 i de förenade målen C‑261/01 och C-262/01, Van Calster m.fl., REG 2003, s. I-0000, punkt 49)”.(26)
53. I domstolens rättspraxis betonas alltid att detta sammanhang skall beaktas.(27) Det är dock så att domstolen har utvecklat ett krav att även beakta ett statsstöds finansieringssätt i samband med särskilt införda avgifter när det är tydligt att avgiften skall användas för vissa bidragsåtgärder.(28)
54. I domen i målet Van Calster(29) hänvisade domstolen till exempel till en ”avgift som särskilt är avsedd att finansiera ett stöd”(30) samt beträffande stödets finansieringssätt till ”hela det stödprogram som finansieras på detta sätt”.(31) Angående förpliktelsen att anmäla ett stöd fastställde domstolen att ”medlemsstaten [är] … skyldig att inte bara anmäla förslaget till stöd i egentlig mening, utan även stödets finansieringsmetod om den utgör en del av den planerade åtgärden ” (min kursivering). (32)
55. Målet Enirisorse(33) handlade också om en avgift, vars intäkter skulle användas för finansiering av en stödåtgärd. Domstolen hänvisade då till domen i målet Van Calster beträffande sambandet mellan åläggandet att betala en avgift och dess användning.
56. Av allt detta framgår att sättet att finansiera ett stöd är relevant för den juridiska bedömningen av huruvida det skall betecknas som statligt stöd om finansieringssättet är en del av den planerade åtgärden. I det föreliggande fallet saknas emellertid ett sådant sammanhang. Åtminstone vid tidpunkten när tilläggsavgiften infördes, skulle den enbart användas för finansiering av elsystemets gemensamma kostnader. Finansiering av gemensamma kostnader kan redan per definition inte utgöra selektiva bidrag. Från början var det visserligen inte klart om det skulle införas vissa bidragsåtgärder, till exempel för att finansiera stranded costs
eller för att ge stöd till förnybara energikällor. Sådana ändringar i den nationella lagstiftningen har dock ingen betydelse i detta sammanhang, eftersom de inte i efterhand kan skapa ett samband mellan uppbörden av tilläggsavgiften och användningen av dess intäkt för eventuella stödåtgärder.
57. Därmed kan fastslås att det i detta mål inte är helt klarlagt vad intäkterna från tilläggsavgiften används till. Säkert är endast att intäkterna från tilläggsavgiften överförs av de systemansvariga för nätet till ett särskilt konto som förvaltas av Cassa conguaglio.(34) Detta konto skall användas för att täcka de gemensamma kostnaderna för nätet enligt definitionen i artikel 2.1 D.M. av den 26 januari 2000, medan ett eventuellt saldo som överstiger de gemensamma kostnaderna skall överföras till kontot för nya kraftverk som använder förnybara eller likställda energikällor i den mening som avses i artikel 5 i beslut nr 70/97.
58. Klagandena har visserligen framhållit sammanhanget, som i deras ögon är uppenbart, mellan intäkten från tilläggsavgiften och dess användning. Därigenom kan de dock bara, i enlighet med ovannämnd rättspraxis, visa att åläggandet av tilläggsavgiften faller under begreppet statligt stöd om intäkten därifrån används för att finansiera stödåtgärder.
59. Det som klagandena har framfört är inte övertygande.
60. Det går visserligen inte att förneka att ett visst samband kan bestå mellan tilläggsavgiften och finansieringen av eventuella stödåtgärder. Här är det dock inte nödvändigt att bestämma om intäkterna från tilläggsavgiften skall användas för att finansiera gemensamma kostnader enligt D.M. av den 26 januari 2000(35) eller för att finansiera eventuella stödåtgärder, till exempel för att främja förnybara energikällor.(36) Det är nämligen den nationella domstolens sak att undersöka hur intäkterna från tilläggsavgiften verkligen används. Oberoende av hur intäkterna slutligen används saknas det dock enligt min åsikt ett tillräckligt samband mellan uttaget av avgiften och medlens användning, som skall finnas enligt citerad rättspraxis.
61. Därför föreslår jag att domstolen besvarar den första tolkningsfrågan på följande sätt. En bestämmelse, liksom den omtvistade bestämmelsen i målet vid den nationella domstolen, genom vilken vissa elproducenter åläggs att betala ett högre vederlag för tillträde till och nyttjande av överföringssystemet för el för att finansiera elsystemets gemensamma kostnader skall inte, enligt artikel 87.1 EG, anses vara statligt stöd, om
– kretsen av elproducenter som är skyldiga att betala ett högre vederlag motsvarar den krets som på grund av ändringar i den nationella lagstiftningen har kommit i åtnjutande av oförtjänta ekonomiska fördelar, och
– om det förhöjda vederlaget är så beräknat att dess storlek inte går utöver vad som är nödvändigt för att uppväga den aktuella producentens oförtjänta ekonomiska fördelar.
C – Direktiv 96/92
62. Den nationella domstolen anser uppenbarligen att åläggandet av tilläggsavgiften är problematiskt på två sätt avseende direktiv 96/92. För det första har regleringen i artikel 24 i direktivet som rör finansieringen av stranded costs
inte beaktats när de omtvistade nationella bestämmelserna infördes .
För det andra kan tilläggsavgiften vara problematisk eftersom den innebär att elproducenter behandlas olika avseende tillträde till överföringssystemet.
63. De båda frågorna skall besvaras i turordning.
1. Sambandet mellan stranded costs
och det aktuella förfarandet
64. Enligt artikel 24 i direktiv 96/92 kan medlemsstaterna avseende driftåtaganden eller driftgarantier som hade getts innan direktivet trädde i kraft och som inte kan uppfyllas till följd av bestämmelserna i direktivet ”ansöka om en övergångsordning, vilken kan beviljas av kommissionen, med beaktande av bl.a. storleken på systemet i fråga, systemets grad av sammanlänkning och elbranschens struktur”.
65. Denna bestämmelse möjliggör en finansiering av så kallade stranded costs
under kommissionens kontroll. Stranded costs
utgör ännu inte intjänade kostnader för investeringar som har gjorts i det förgångna i tron att en mer långsiktig användning skulle vara möjlig om kostnaderna till följd av öppningen av marknaden inte längre var möjliga att tjäna in.
66. Frågan om ett samband mellan de omtvistade nationella bestämmelserna och problematiken kring stranded costs
ställs på grund av att finansieringen av s tranded costs
i Italien är föremål för ett förfarande inför kommissionen angående statligt stöd som ännu inte är avslutat.(37) Denna finansiering står i nära samband med de här omtvistade bestämmelserna, som avser en utjämning av den mer gynnsamma ekonomiska behandlingen av el som produceras i vatten- eller jordvärmekraftverk.
67. D.M. av den 26 januari 2000 handlar om finansieringen av elsystemets gemensamma kostnader. I artikel 2.1 D.M. regleras att såväl utjämningen av den mer gynnsamma ekonomiska behandlingen av el som produceras i vatten- eller jordvärmekraftverk som återföringen av den andel av de gemensamma kostnaderna för elproduktion som på grund av genomförandet av direktiv 96/92 inte kan övervältras – med andra ord stranded costs
– utgör gemensamma kostnader. D.M. utgör alltså en gemensam rättslig grund för finansieringen av dessa båda element.
68. Den italienska regeringen har likväl tillstått(38) att utjämningen av den mer gynnsamma ekonomiska behandlingen av el som produceras av vattenkraft eller jordvärme inte har något samband med stranded cost s, eftersom uttaget av tilläggsavgiften inte stöder sig på artikel 24 i direktiv 96/92 och eftersom frågan om användningen av intäkterna från tilläggsavgiften skall skiljas från frågan om rättslig grund(39) för bestämmelserna om uttaget av tilläggsavgiften. Även kommissionen tycks ha utgått från denna uppfattning, när den undantog denna utjämning från sitt prövningsförfarande. Därmed uppkommer frågan huruvida tilläggsavgiften är förenlig särskilt med direktivets bestämmelser om tillträde till överföringssystemet, utan att det därvid är nödvändigt att tolka artikel 24 i direktiv 96/92.
2. Tolkningen av artiklarna 7 och 8 i direktiv 96/92
69. I artikel 7 i direktiv 96/92 ges allmänna principer om driften av överföringssystem. Denna drift skall anförtros en systemansvarig, och i artikel 7.5 föreskrivs att den systemansvarige skall avstå från varje form av diskriminering gentemot användare av systemet eller kategorier av användare av systemet. Artikel 8 i direktiv 96/92 innehåller framför allt de kriterier som skall användas vid produktionsanläggningarnas inmatningsordning och för att bestämma hur länkar till andra system skall utnyttjas.
70. Först skall nämnas att frågan huruvida diskrimineringsförbudet i artikel 7.5 är tillämpligt är beroende av svaret på en tolkningsfråga i det ännu ej avgjorda målet C-17/03.(40) I det målet skall domstolen nämligen särskilt pröva huruvida diskrimineringsförbudet i artikel 7.5 är begränsat till tekniska bestämmelser. Den administrativa åtgärd som stadgar om tilläggsavgiften och som skall prövas i det här aktuella målet utgör uppenbarligen inte någon sådan teknisk bestämmelse. I enlighet med mitt förslag till avgörande i mål C-17/03 anser jag att man även här skall utgå från att artikel 7.5 i direktiv 96/92 inte begränsas till att gälla tekniska bestämmelser.
71. Kommissionen är vidare tveksam huruvida artiklarna 7 och 8 i direktiv 96/92 är tillämpliga, eftersom tilläggsavgiften inte är en avgift som har karaktären av ersättning – vilket vederlaget för tillträde till och nyttjande av överföringssystemet är – utan en avgift med särskilt syfte(41) och intäkterna från avgiften i varje fall inte kommer den systemansvarige för överföringssystemet till godo.(42)
72. Dessa anmärkningar är riktiga, men innebär ändå inte att den aktuella avgiften inte skall prövas avseende diskrimineringsförbudet i artikel 7.5 i direktiv 96/92. Som jag redan har utrett inom ramen för frågan om statligt stöd(43), bör man även avseende tillträde till överföringssystemet utgå från att det bara är tillåtet att behandla elproducenterna olika – i detta fall genom att en tilläggsavgift tas ut selektivt – när det finns en saklig grund som motiverar detta. En sådan differentiering är nämligen i sig ägnad att försvåra tillträde till och nyttjande av överföringssystemet eller att göra det mindre attraktivt. Detta strider mot det uppenbara syftet med direktiv 96/92 att öppna marknaden.
73. Vad gäller den ovan nämnda sakliga grunden för rättfärdigande kan därför hänvisas till vad som har sagts ovan.(44) Av dessa redogörelser framgår att om en ändring av den nationella lagstiftningen leder till en oförtjänt ekonomisk fördel för vissa elproducenter, skall en utjämning av denna fördel inte alltid anses vara en fördel som faller under reglerna för statligt stöd. Såtillvida kan det finnas en saklig grund för en olik behandling under de omständigheter som där anges. Det är i detta sammanhang inte av betydelse huruvida det selektiva uttaget av tilläggsavgiften leder till att elproducenter som inte är jämförbara behandlas olika(45) eller att jämförbara elproducenter behandlas olika om det är sakligt motiverat.
74. Därför föreslår jag att domstolen besvarar den andra tolkningsfrågan enligt följande. Artikel 7.5 i direktiv 96/92 hindrar inte medlemsstaterna från att vidta åtgärder beträffande vissa företag för att utjämna den mer gynnsamma ekonomiska behandlingen av el som produceras med vattenkraft eller jordvärme när denna behandling beror på ändrad nationell lagstiftning genom att under en övergångstid ta ut ett högre vederlag för tillträde till och nyttjande av överföringssystemet som skall användas för att finansiera elsystemets gemensamma kostnader. En förutsättning härför är dock att det visas att det under övergångstiden faktiskt har uppkommit oförtjänta ekonomiska fördelar.
V – Förslag till avgörande
75. På grund av vad som har anförts ovan föreslår jag att domstolen besvarar tolkningsfrågorna enligt följande:
1) En bestämmelse, liksom den omtvistade bestämmelsen i målet vid den nationella domstolen, genom vilken vissa elproducenter åläggs att betala ett högre vederlag för tillträde till och nyttjande av överföringssystemet för el för att finansiera elsystemets gemensamma kostnader skall inte, enligt artikel 87.1 EG, anses vara ett statligt stöd om
– kretsen av elproducenter som är skyldiga att betala ett högre vederlag motsvarar den krets elproducenter som på grund av ändringar i den nationella lagstiftningen har kommit i åtnjutande av oförtjänta ekonomiska fördelar, och
– om det förhöjda vederlaget är så beräknat att dess storlek inte går utöver vad som är nödvändigt för att uppväga den aktuella producentens oförtjänta ekonomiska fördelar.
2) Artikel 7.5 i direktiv 96/92 hindrar inte medlemsstaterna från att vidta åtgärder beträffande vissa företag för att utjämna den mer gynnsamma ekonomiska behandlingen av el som produceras med vattenkraft eller jordvärme – om det visas att denna mer gynnsamma ekonomiska behandling motsvarar oförtjänta ekonomiska fördelar för sådana företag till följd av ändrad nationell lagstiftning – genom att under en övergångstid ta ut ett högre vederlag för tillträde till och nyttjande av överföringssystemet, som skall användas för att finansiera elsystemets gemensamma kostnader.
(1) .
(2)
–	Se mitt förslag till avgörande i detta ännu inte avgjorda mål, som jag också föredrar i dag.
(3)
–	Europaparlamentets och rådets direktiv 96/92/EG av den 19 december 1996 om gemensamma regler för den inre marknaden för el (EGT L 27, 1997, s. 20).
(4)
–	GURI nr. 75 av den 31 mars 1999.
(5)
–	GURI nr. 27 av den 3 februari 2000.
(6)
–	GURI, Supplemento ordinario, nr. 4 av den 5 januari 2001.
(7)
–	Ibidem.
(8)
–	För enkelhetens skull kommer det aktuella tillägget till vederlaget som vissa elproducenter är skyldiga att betala för tillgången till och användningen av överföringssystemet i fortsättningen att kallas tilläggsavgift. Härvid måste man alltid skilja mellan det (grundläggande) vederlaget, som samtliga elproducenter är skyldiga att betala – vilket inte här är föremål för prövning – och den här omtvistade – och till vissa elproducenter begränsade – särskilda höjningen av detta vederlag.
(9)
–	Se senast dom av den 14 september 2004 i mål C-276/02, Spanien mot kommissionen (REG 2004, s. I-0000), punkt 24 med flera ytterligare hänvisningar.
(10)
–	Jämför till exempel de ännu inte avgjorda målen C-183/02 P, C-187/02 P och C-188/02 P, Territorio Histórico de Alava – Diputación Foral de Alava m.fl. mot kommissionen.
(11)
–	Se till exempel dom av den 20 november 2003 i mål C-126/01, GEMO (REG 2003, s. I-0000).
(12)
–	Se till exempel dom av den 12 december 2002 i mål C-5/01, Belgien mot kommissionen (REG 2002, s. I-11991), vilken visserligen avser bestämmelserna om statligt stöd i EKSG‑fördraget. Bakgrunden till målet var bland annat en nedsättning av arbetsgivaravgifter för socialförsäkring.
(13)
–	Detta påverkas inte av att den systemansvarige för nätet, som enligt den aktuella bestämmelsen har fått till uppgift att inkräva avgiften, är en privaträttslig juridisk person, eftersom intäkterna skall överföras till Cassa conguaglio (utjämningskassan), vars medlemmar i enlighet med artikel 6 i AEEG:s beslut nr. 194/00 (GURI av den 3 november 2000) utses av AEEG i samförstånd med finansministern. Såtillvida hänvisar kommissionen med rätta till dom av den 13 mars 2001 i mål C-379/98, PreussenElektra (REG 2001, s. I-2099), enligt vilken begreppet statligt stöd skall omfatta ”de fördelar som ges direkt av en medlemsstat samt dem som ges genom ett offentligt eller privat organ som har utsetts eller inrättats av denna stat”.
(14)
–	Se angående denna fråga Jansen, ’’Vorgaben des europäischen Beihilferechts für das nationale Steuerrecht’’, Baden-Baden 2003, s. 126 och s. 27.
(15)
–	En sådan påverkan föreligger när det gynnade företaget utför en ekonomisk verksamhet som är föremål för handel mellan medlemsstaterna. Se Jansen (ovan fotnot 14), s. 135.
(16)
–	Angående begreppet skatteliknande (parafiskalisk) avgift, se mitt förslag till avgörande av den 7 november 2002 inför dom av den 27 november 2003 i de förenade målen C-34/01–C‑38/01, Enirisorse (REG 2003, s. I-0000), punkt 167.
(17)
–	Se bland annat dom av den 2 juli 1974 i mål 173/73, Italien mot kommissionen (REG 1974, s. 709; svensk specialutgåva, volym 2, s. 321), punkterna 33–35. Se också dom av den 8 november 2001 i mål C-143/99, Adria-Wien Pipeline (REG 2001, s. I-8365), punkt 42.
(18)
–	Om man försöker precisera måttstocken vid prövningen så att principen om prestationsförmåga skall erkännas som en allmän rättsprincip (se till exempel Jansen, ovan fotnot 14, s. 68 och följande sidor), kan det anmärkas att denna princip – som ett utflöde av likhetsprincipen – inte gör en ingående undersökning av huruvida det föreligger sakliga grunder onödig. Därför torde behållningen av principen ur rättssäkerhetssynpunkt vara relativt liten.
(19)
–	Förslag till avgörande av den 8 maj 2001 i mål C-53/00, Ferring, punkt 36 (dom av den 22 november 2001, REG 2001, s. I-9067).
(20)
–	Anfört ställe, punkt 39.
(21)
–	Se ovan fotnot 19.
(22)
–	Principiellt viktig dom av den 24 juli 2003 i mål C-280/00, Altmark Trans (REG 2003, s. I‑7747).
(23)
–	Dom i de förenade målen C-34/01–C-38/01, Enirisorse (ovan fotnot 16).
(24)
–	Det framgår av begäran om förhandsavgörande att tidpunkten när avgiften började tas ut är av betydelse för bedömningen av om en oförtjänt ekonomisk fördel föreligger. Det bör vidare noteras avseende avgiftens varaktighet att den var utformad som en övergångsåtgärd och avskaffades den 1 januari 2002.
(25)
–	Grundläggande i denna fråga är dom av den 25 juni 1970 i mål 47/69, Frankrike mot kommissionen (REG 1970, s. 487; svensk specialutgåva, volym 1, s. 449), punkterna 11–14.
(26)
– Domen i de förenade målen Enirisorse (ovan fotnot 16), punkterna 43 och 44.
(27)
–	Detta är uppenbart om man betänker att statligt stöd per definition finansieras av statliga medel. Detta betyder dock inte att samtliga inkomster från den aktuella inkomstkällan skall anses vara en del av åtgärden.
(28)
–	Se domen i målet Frankrike mot kommissionen (ovan fotnot 25).
(29)
–	Se ovan, punkt 52.
(30)
–	Ibidem, punkt 48.
(31)
–	Ibidem, punkt 49.
(32)
–	Ibidem, punkt 51
(33)
–	Se ovan fotnot 16.
(34)
–	Konto för administration av utjämningen av den mer gynnsamma ekonomiska behandlingen vid övergång i den mening som avses i artikel 4 i beslut nr. 53/00.
(35)
–	Det är ostridigt att D.M. anmälts till kommissionen, i varje fall avseende finansieringen av stranded costs och utjämningen av den mer gynnsamma ekonomiska behandlingen av el från vattenkraft och jordvärme.
(36)
–	Klagandena har vid den muntliga förhandlingen i denna fråga anfört att användningen av de aktuella inkomsterna genom reguleringsmyndighetens (AEEG:s) beslut, särskilt beslut nr 228/01, har ändrats på så vis att de huvudsakligen används för att stödja förnybara energikällor.
(37)
–	Kommissionen framhåller att de italienska myndigheterna har avstått från en anmälan enligt artikel 24 i direktiv 96/92 och i stället har förpliktat sig att anmäla statliga stödåtgärder i den mening som avses i artikel 88.3 EG.
(38)
–	Se meddelandet från departementet för produktionsformer av den 25 juni 2002, som den nationella domstolen har hänvisat till.
(39)
–	Nämligen ”neutraliseringen” av en oförtjänt ekonomisk fördel för den berörda elproducenten.
(40)
–	Se mitt förslag till avgörande i detta mål (ovan fotnot 2).
(41)
–	Nämligen utjämningen för den mer gynnsamma ekonomiska behandlingen av el från vattenkraft och jordvärme, med andra ord en utjämning av en oförtjänt ekonomisk fördel.
(42)
–	Såtillvida skall anföras att det visserligen var de systemansvariga för nätet som kasserade in avgiften, men motsvarande belopp överfördes till utjämningskassan för elbranschen och påfördes ett konto för att administrera en utjämning av den mer gynnsamma finansiella behandlingen vid övergång.
(43)
–	Se ovan, punkt 44 och följande punkter.
(44)
–	Se ovan, punkt 45 och följande punkter.
(45)
–	Olikheterna skulle kunna följa av en oförtjänt ekonomisk fördel för vissa producenter respektive uppenbart lägre produktionskostnader.