FÖRSLAG TILL AVGÖRANDE AV GENERALADVOKAT
JAN MAZÁK
föredraget den 27 november 2007 1(1)
Mål C‑390/06
Nuova Agricast Srl
mot
Ministero delle Attività Produttive
(begäran om förhandsavgörande från Tribunale ordinario di Roma (Italien))
”Giltigheten av ett beslut av kommissionen att förklara en stödordning som föreskrivs i den italienska lagstiftningen för investeringar
i mindre gynnade regioner i Italien förenlig med fördraget”
1.        Förevarande begäran om förhandsavgörande avser giltigheten av kommissionens beslut SG(2000)D/105754 av den 12 juli 2000 att
förklara en stödordning för investeringar i mindre gynnade regioner i Italien förenlig med fördraget(2) (det ifrågasatta beslutet).
2.        Begäran har framställts i en talan om skadestånd som väckts av det italienska bolaget Nuova Agricast mot den italienska staten.
Nouva Agricast anser sig ha lidit skada, eftersom det inte kan erhålla stöd enligt en statlig stödordning som kommissionen
genom det ifrågasatta beslutet godkänt, och önskar få fastställt i vilken utsträckning de italienska myndigheterna kan hållas
ansvariga för detta.
I –    Tillämplig nationell lagstiftning
A –    Den gamla stödordningen
3.        Genom lag nr 488 av den 19 december 1992(3) (nedan kallad lag nr 488/92) införde den italienska lagstiftaren skatteåtgärder avsedda att främja utveckling av viss företagsverksamhet
i mindre gynnade regioner i landet.
4.        Kommissionen beslutade den 21 maj 1997(4) (nedan kallat 1997 års beslut), att till och med den 31 december 1999 inte invända mot den statliga stödordningen(5) som införts i enlighet med lag nr 488/92 samt åtskilliga bestämmelser om genomförande av denna lag.
5.        I den stödordning som godkändes genom 1997 års beslut (nedan kallad den gamla stödordningen), föreskrevs i huvudsak följande:
a)      De ekonomiska medlen för varje år delades upp i två lika stora delar och tilldelades genom två ansökningsomgångar. På grundval
av tillgängliga medel för det år som resurserna avsåg kunde genom ministerdekret villkoren för fördelning av medel ändras,
bland annat på så sätt att de kom att fördelas genom en enda ansökningsomgång.
b)      De ansökningar som inkom under en ansökningsomgång bedömdes av behöriga kreditinstitut som tilldelade poäng enligt lagstadgade
kriterier (på italienska indicatori, nedan kallade kriterier).
c)      Därefter utformade behörigt ministerium mot bakgrund av resultaten från bedömningen en regional rangordning av ansökningarna
och antog ett dekret för beviljande av stöd till sökandena i fallande ordning, från den första sökanden, tills tillgängliga
medel för var och en av rangordningarna tagit slut.
d)      Berättigade kostnader var sådana som uppkommit från och med sista dagen för ingivande av ansökningar i den ansökningsomgång
som föregick den ansökningsomgång som ansökningen avser.(6)
e)      De företag vars ansökan upptagits på den regionala rangordningen men som inte beviljats stöd till följd av att de tillgängliga
medlen understeg det belopp som krävdes för samtliga begärda åtgärder kunde antingen ansöka på nytt för samma projekt, dock
endast en gång, vid den första påföljande tillämpliga stödperioden, utan att ändra bedömningskriterierna för projektet (en
så kallad automatisk inskrivning), eller avstå från automatisk inskrivning och vid nästa tillämpliga stödperiod(7)ge in ansökan för projektet på nytt, men med ändringar av vissa av bedömningskriterierna för att göra ansökan mera konkurrenskraftig
(en så kallad omformulering av ansökan). I båda dessa fall bibehölls de villkor som föreskrivits för de ursprungliga ansökningarna
avseende berättigade kostnader, vilket innebar att stöd även beviljades för utgifter som hade uppkommit redan vid tidpunkten
för den första ansökningen.
B –    Den nya stödordningen
6.        Den 18 november 1999 anmälde de italienska myndigheterna en statlig stödordning, som dessa antagit i enlighet med lag nr 488/92,
till kommissionen.(8) Stödordningen, som trädde i kraft den 1 januari 2000, var i själva verket en omarbetad förlängning av den gamla stödordningen.
7.        Som ett resultat av att de italienska myndigheterna omarbetade stödordningen antog kommissionen den 12 juli 2000 det ifrågasatta
beslutet, där kommissionen angav att man inte hade för avsikt att invända mot den anmälda stödordningen. Godkännandet var
giltigt till och med den 31 december 2006.
8.        Det ifrågasatta beslutet innehåller en övergångsbestämmelse i vilken föreskrivs följande:
”Endast första gången stödordningen i fråga tillämpas, det vill säga vid den första ansökningsomgång som anordnas enligt denna
stödordning och under förutsättning att ansökningarna om stöd ges in innan investeringsprojektet har inletts, är ansökningar
i den sista ansökningsomgång som anordnats med stöd av den tidigare stödordning som godkänts av kommissionen till och med
den 31 december 1999, som ansetts berättigade till stöd men inte beviljats detta eftersom de ekonomiska medel som anslagits
för denna ansökningsomgång inte var tillräckliga, undantagsvis berättigade.”
9.        I Italien uppföljdes det ifrågasatta beslutet av dekret av den 14 juli 2000(9) utfärdat av Ministero dell’Industria, Commercio e d’Artigianatos (industri-, handels- och hantverksministeriet, nedan kallat
MICA) och av cirkulär nr 900315 av den 14 juli 2000(10) med genomförandebestämmelser för den i det ifrågasatta beslutet godkända stödordningen (nedan kallad den nya stödordningen).
10.      I dessa nationella bestämmelser föreskrivs att stödåtgärder kan beviljas för ”kostnader som ansetts berättigade inom ramen
för program avseende den sista tillämpliga ansökningsomgången som granskats med positivt resultat och som inte beviljats stöd
på grund av att det saknats ekonomiska resurser”.
II – Bakgrund
11.      Nuova Agricast inkom, i enlighet med den gamla stödordningen, med en ansökan om statligt stöd i ansökningsomgång III, som
avsåg den första perioden för år 1998. Ansökan togs upp i den regionala rangordningen för Apulien som godkändes genom MICA:s
dekret av den 14 augusti 1998.
12.      Till följd av dess placering i den regionala rangordningen och eftersom det saknades ekonomiska resurser tilldelades inte
företaget de medel det ansökt om.
13.      En fjärde ansökningsomgång avseende den andra perioden för år 1998 offentliggjordes, men Nuova Agricast beslutade att i stället
för att utöva sin rätt till automatisk inlämning av samma ansökan i denna ansökningsomgång invänta nästa tillämpliga ansökningsomgång
för att ge in en omformulerad ansökan.
14.      Ingen sådan ansökningsomgång offentliggjordes före den 31 december 1999 då kommissionens godkännande av den gamla stödordningen
upphörde att gälla. Nästa tillämpliga ansökningsomgång i vilken Nuova Agricast slutligen kunde ge in sin omformulerade ansökan
offentliggjordes inte förrän den 14 juli 2000, efter det att den nya stödordningen hade trätt i kraft.
15.      Den nya stödordningen, som godkändes genom det ifrågasatta beslutet, bibehöll inte, för bedömningen av vilka kostnader som
var berättigade till stöd, de villkor som var tillämpliga på Nuova Agricasts ursprungliga ansökan. Den omformulerade ansökan
avslogs och uteslöts följaktligen från den regionala rangordningen.
III – Tvisten i målet vid den nationella domstolen och tolkningsfrågan
16.      Nuova Agricast har väckt talan vid Tribunale ordinario di Roma mot det behöriga italienska ministeriet (Näringsministeriet,
till vilket MICA:s ansvarsområden har övergått) i syfte att erhålla ersättning för den förmögenhetsskada som företaget påstår
sig ha lidit till följd av att det inte erhållit det statliga stöd som det ansökt om.
17.      Nuova Agricast har gjort gällande att de italienska myndigheterna, då dessa antog den nya stödordningen, underlät att skydda
de företags intressen som i likhet med Nuova Agricast hade avstått från att automatiskt införas i den fjärde ansökningsomgången
för att i stället, vid nästa tillämpliga ansökningsomgång, på nytt ansöka om stöd för i huvudsak samma projekt, med vissa
ändringar av ”bedömningskriterierna”, men som inte fick tillfälle att göra så, eftersom den fjärde ansökningsomgången var
den sista tillämpliga ansökningsomgången för den ekonomiska sektorn i fråga enligt den gamla stödordningen.
18.      Enligt begäran om förhandsavgörande fanns det efter att godkännandet av den gamla stödordningen hade upphört att gälla tre
kategorier av företag: i) företag som, i likhet med Nuova Agricast, efter ansökningsomgång III fått sina ansökningar upptagna
på en av de regionala rangordningarna och som avstått från att automatiskt införas i den fjärde ansökningsomgången i syfte
att ge in en omformulerad ansökan vid nästa tillämpliga ansökningsomgång (företag i den första kategorin), ii) företag som
ingett sin första ansökan under den fjärde ansökningsomgången och som fått sina ansökningar upptagna på de regionala rangordningarna
för den ansökningsomgången men som inte beviljats stöd på grund av bristande ekonomiska resurser. Dessa företag omfattas av
övergångsbestämmelsen i det ifrågasatta beslutet (företag i den andra kategorin), och iii) företag som ännu inte inkommit
med en ansökan trots att genomförandet av deras investeringsprojekt redan inletts (företag i den tredje kategorin).
19.      Enligt den hänskjutande domstolen förefaller det som om den italienska staten har underlåtit att påpeka för kommissionen att
företag i den första kategorin förvärvat rättigheter enligt den gamla stödordningen. Enligt den nya stödordningen kunde endast
kostnader ersättas som uppkommit efter det att en ansökan om stöd ingetts. Ett tillfälligt och särskilt undantag gällde endast
de ansökningar som getts in under den fjärde och sista ansökningsomgången enligt den gamla stödordningen. Den hänskjutande
domstolen har gjort gällande att företagens i den första kategorin berättigade förväntningar har åsidosatts till följd av
det ifrågasatta beslutets begränsade tillämpningsområde för detta undantag.
20.      Den hänskjutande domstolen har vidare gjort gällande att den för att kunna bedöma de italienska myndigheternas ansvar först
måste fastställa huruvida det föreligger ett orsakssamband mellan den skada som Nuova Agricast påstår sig ha lidit och den
italienska statens påstått vårdslösa beteende.
21.      Enligt den hänskjutande domstolen påverkas orsakssambandet av att det ifrågasatta beslutet antagits efter det handlande för
vilket Nuova Agricast klandrar de italienska myndigheterna men före den skada som åsamkats Nuova Agricast. Den hänskjutande
domstolen anser det därför vara nödvändigt att fastställa vilken inverkan de italienska myndigheternas handlande har haft
på kommissionens beslut. Av denna anledning anser den hänskjutande domstolen att det är nödvändigt att fastställa huruvida
den i det ifrågasatta beslutet upptagna övergångsbestämmelsen kan vara ogiltig för att den strider mot reglerna och principerna
i gemenskapens rättsordning.
22.      Eftersom företagen i den första och den andra kategorin befinner sig i en likartad rättslig situation, men till följd av övergångsbestämmelsen
behandlas olika vad avser deras möjlighet att omfattas av den nya stödordningen, frågar den hänskjutande domstolen först huruvida
övergångsbestämmelsen innebär ett åsidosättande av principen om likabehandling.
23.      För det andra har den hänskjutande domstolen uttryckt tvivel avseende övergångsbestämmelsens giltighet i den mån det saknas
en tillräcklig motivering till varför den inte omfattar företagen i den första kategorin.
24.      Den 14 juni 2006 beslutade således Tribunale ordinario di Roma att vilandeförklara målet och att ställa följande tolkningsfråga
till Europeiska gemenskapernas domstol:
”Är kommissionens beslut av den 12 juli 2000, som delgavs den italienska regeringen genom skrivelse av den 2 augusti 2000
SG(2000)D/105754, giltigt vad gäller övergångsbestämmelsen i vilken föreskrivs ett undantag från principen ’att stödet skall
vara nödvändigt’, vilket skall tillämpas vid den första tillämpningen av ordningen i fråga och vilket endast omfattar de ansökningar
’som getts in vid den sista ansökningsomgången, som anordnades enligt den tidigare ordningen och som godkänts av kommissionen
till och med den 31 december 1999, och som ansetts berättiga till stöd men för vilka stöd inte utbetalats på grund av att
de ekonomiska medel som anslagits denna ansökningsomgång inte var tillräckliga’, till följd varav man oberättigat förbigått
– med åsidosättande av likabehandlingsprincipen och motiveringsskyldigheten enligt artikel 253 i fördraget – ansökningar som
getts in vid tidigare ansökningsomgångar men som inte beviljats stöd eftersom det saknades medel och som automatiskt skulle
tas med i den närmast påföljande ansökningsomgången eller som skulle omformuleras och inlämnas i den första ’tillämpliga’
ansökningsomgången som anordnats med tillämpning av den nya ordningen?”
IV – Andra förfaranden inför gemenskapsdomstolarna
25.      Utöver talan inför Tribunale ordinario di Roma har Nuova Agricast väckt två talan vid förstainstansrätten.
26.      Den 15 mars 2004 väckte Nuova Agricast Srl m.fl. talan om ogiltigförklaring vid förstainstansrätten. Genom beslut av den 15 juni 2005,
ej publicerat i rättsfallssamlingen, avvisade förstainstansrätten talan med motiveringen att den väckts för sent.(11)
27.      Nuova Agricast har dessutom väckt talan om skadestånd vid förstainstansrätten.(12) Nuova Agricast har yrkat ersättning för den skada som företaget påstår sig ha lidit till följd av att det ifrågasatta beslutet
antagits. Talan, som ännu inte avgjorts, avser till viss del samma skada som den som är föremål för tvisten i målet vid den
nationella domstolen.
V –    Förfarandet vid domstolen
28.      Domstolen har mottagit yttranden från Nuova Agricast, kommissionen och den italienska regeringen. En muntlig förhandling hölls
den 11 september 2007.
VI – Parternas argument
A –    Nuova Agricast
29.      Nuova Agricast har påpekat att den hänskjutande domstolens frågor avseende giltigheten av det ifrågasatta beslutet med hänsyn
till principen om likabehandling, grundar sig på antagandet att företagen i den första kategorin hade berättigade förväntningar
på att deras omformulerade ansökan skulle upptas på listan avseende nästa tillämpliga ansökningsomgång, vilket var den första
ansökningsomgången enligt det nya stödordningen.
30.      Nuova Agricast anser det därför vara nödvändigt att domstolen, för att fastställa riktigheten av detta antagande, i ett inledande
skede avgör huruvida den gamla stödordningen, som godkändes genom 1997 års beslut, gav företagen i den första kategorin en
i gemenskapens rättsordning skyddad rätt att erhålla stöd även efter det att den gamla stödordningen upphört att gälla. Nuova
Agricast har i det avseendet gjort gällande att kommissionen genom att godkänna den gamla stödordningen erkände dessa företags
rätt att omformulera sin ansökan till nästa tillämpliga ansökningsomgång, medan man för kostnader som redan uppkommit bibehöll
de villkor för berättigande till ersättning som gällde under den ansökningsomgång då den ursprungliga ansökan gavs in. Denna
rättighet upphörde inte bara att gälla då den gamla stödordningen löpte ut.
31.      Nuova Agricast har vidare, avseende det eventuella åsidosättandet av principen om likabehandling, gjort gällande att företagen
i den första och den andra kategorin befann sig i en likartad situation eftersom samtliga företag hade förvärvat rättigheten
att delta i den första tillämpliga ansökningsomgången enligt den nya stödordningen. De borde således på lika villkor ha omfattats
av det ifrågasatta beslutets övergångsbestämmelse.
32.      Nuova Agricast har avseende kommissionens motiveringsskyldighet enligt artikel 253 EG gjort gällande att kommissionen har
underlåtit att i det ifrågasatta beslutet ange varför det rättsliga skydd som företagen i den första kategorin åtnjöt enligt
den gamla stödordningen avskaffades. En bestämmelse som åsamkar sådan omfattande skada för ett betydande antal företag kräver
särskild motivering.
B –    Den italienska regeringen
33.      Den italienska regeringen har för det första gjort gällande att det ifrågasatta beslutet inte innebär en kränkning av principen
om likabehandling, eftersom företagen i den första och den andra kategorin inte befinner sig i en likartad situation. De italienska
förvaltningsdomstolarna har bekräftat att företagen i den första kategorin inte kan åberopa berättigade förväntningar avseende
möjligheten att, på samma villkor som de som offentliggjordes för ingivande av ansökningar enligt den gamla stödordningen,
ansöka om stöd enligt den nya stödordningen.
34.      För det andra är det ifrågasatta beslutet tillräckligt motiverat om man tar hänsyn till skriftväxlingen mellan Italien och
kommissionen under den preliminära granskningen av den anmälda stödordningen. Denna skriftväxling innehåller skälen för övergångsbestämmelsen.
Dessutom kan enligt domstolens rättspraxis motiveringen av en åtgärd med allmän giltighet som är tillämplig för ett stort
antal situationer begränsas till att ange de generella omständigheter som har lett till dess antagande och de generella mål som
den avser att uppnå.
C –    Kommissionen
35.      Kommissionen har inledningsvis invänt mot att tolkningsfrågan kan upptas till sakprövning. Kommissionen anser att den hänskjutna
frågan i den del den avser giltigheten av det ifrågasatta beslutet uppenbarligen saknar samband med en talan om ansvarsskyldighet
mot den italienska staten och på intet sätt är nödvändig för att avgöra tvisten i målet vid den nationella domstolen.
36.      Kommissionen har med hänsyn till omständigheterna inledningsvis gjort gällande att ett beslut varigenom den godkänner en stödordning
för en bestämd tidsperiod inte kan ge upphov till några förväntningar eller till några skyddade rättigheter avseende möjligheten
att bevilja och motta stöd efter det att godkännandet av stödordningen upphört att gälla. Således är inte kommissionen, när
den bedömer en nyanmäld stödordning som i själva verket är en förlängning av en redan godkänd stödordning, skyldig att, vid
godkännandet av den nya stödordningen, tillhandahålla övergångsbestämmelser, för att vissa företag som påstår sig ha erhållit
rättigheter under den förra stödordningen alltjämt skall kunna erhålla stöd enligt den gamla stödordningen efter det att den
nya stödordningen trätt i kraft.
37.      Kommissionen menar att det är medlemsstaten som anmäler en stödordning och att kommissionen inte kan ändra stödordningen.
Kommissionen kan efter det att det formella granskningsförfarandet har inletts införa villkor. Men medlemsstaten har även
då rätt att besluta att inte genomföra dessa villkor genom att överge stödordningen. Om kommissionen kommer fram till att
kriterierna för att beviljas stöd strider mot andra bestämmelser i fördraget, så att stödordningen är oförenlig med den gemensamma
marknaden, kan kommissionen endast förklara stödet oförenligt men kan inte åtgärda denna oförenlighet genom att till exempel
ändra den av stödordningen angivna gruppen förmånstagare.
38.      Vad avser det påstådda åsidosättandet av likabehandlingsprincipen gör kommissionen gällande att de italienska myndigheterna
själva valt att anta den ifrågavarande övergångsbestämmelsen. Således åsidosätter inte det ifrågasatta beslutet, vad avser
de olika företagskategorierna, principen om likabehandling, eftersom kommissionen begränsat sig till att acceptera den italienska
statens val och godkänna den anmälda stödordningen i dess helhet.
39.      Kommissionen har för det andra erinrat om att rättsenligheten av ett beslut inom området för statligt stöd enligt fast rättspraxis
skall bedömas utifrån den information som var tillgänglig för kommissionen när denna antog beslutet. I förevarande fall underrättade
inte de italienska myndigheterna kommissionen om den särskilda situation som företagen i den första kategorin befann sig i.
Således kan inte den omständigheten att övergångsbestämmelsen inte särskilt föreskriver att dessa företag skall omfattas leda
till att det ifrågasatta beslutet är ogiltigt.
40.      För det tredje anser kommissionen att principen om likabehandling oaktat detta inte har åsidosatts, eftersom företagen i den
första och den andra kategorin inte befinner sig i samma situation.
41.      Vad avser det påstådda åsidosättandet av motiveringsskyldigheten enligt artikel 253 EG har kommissionen gjort gällande att
det inte var nödvändigt att, med hänsyn till situationen för företagen i den första kategorin, särskilt motivera beslutet
eftersom de nationella myndigheterna inte hade underrättat kommissionen om denna situation. Den italienska staten, till vilken
det ifrågasatta beslutet är riktat, har dessutom infört övergångsbestämmelsen av egen fri vilja.
VII – Bedömning
A –    Upptagande till sakprövning
42.      Det framgår av fast rättspraxis att det inom ramen för det samarbete mellan domstolen och de nationella domstolarna som har
inrättats genom artikel 234 EG uteslutande ankommer på de nationella domstolarna, vid vilka tvisten anhängiggjorts och som
har ansvaret för det rättsliga avgörandet, att mot bakgrund av de särskilda omständigheterna i varje enskilt mål bedöma såväl
om ett förhandsavgörande är nödvändigt för att döma i saken som relevansen av de frågor som ställs till domstolen. Domstolen
är följaktligen i princip skyldig att meddela ett förhandsavgörande när de frågor som ställts av den nationella domstolen
avser tolkningen av en gemenskapsrättslig bestämmelse.(13)
43.      Domstolen har emellertid ansett att det i undantagsfall ankommer på den att − för att pröva sin egen behörighet − undersöka
de omständigheter under vilka den nationella domstolen anhängiggjorde sin begäran om förhandsavgörande. Domstolen har endast
möjlighet att vägra att avgöra en tolkningsfråga som en nationell domstol har ställt då det är uppenbart att den begärda tolkningen
av gemenskapsrätten inte har något samband med de verkliga omständigheterna eller föremålet för tvisten i målet vid den nationella
domstolen eller när frågan är hypotetisk eller när domstolen inte har tillgång till sådana uppgifter om de faktiska eller
rättsliga omständigheterna som är nödvändiga för att kunna ge ett användbart svar på de frågor som ställts till den.(14)
44.      Den nationella domstolen önskar, i det mål som anhängiggjorts vid den, få klarhet i huruvida det föreligger ett orsakssamband
mellan den italienska statens påstått vårdslösa beteende under kommissionens preliminära granskning av den nya stödordningen
och den skada, det vill säga att stöd inte beviljats, som Nuova Agricast påstått sig ha lidit, som ett resultat av räckvidden
för det ifrågasatta beslutets övergångsbestämmelse.
45.      Av begäran om förhandsavgörande framgår att den nationella domstolen önskar få svar på huruvida det ifrågasatta beslutet,
genom att inte beakta situationen för företagen i den första kategorin – även om en sådan underlåtenhet beror på att de italienska
myndigheterna inte har tillhandahållit korrekt information –, kan anses vara så bristfälligt att det skulle vara ogiltigt.
Ett svar på denna fråga kan klargöra de italienska myndigheternas ansvar avseende antagandet av det ifrågasatta beslutet.
46.      Det är således inte uppenbart att den fråga som den hänskjutande domstolen har ställt avseende giltigheten av det ifrågasatta
kommissionsbeslutet saknar samband med föremålet för tvisten i målet vid den nationella domstolen. Invändningen om rättegångshinder
skall därför ogillas i detta avseende.
47.      Vidare uppkommer en andra fråga om rättegångshinder eftersom Nuova Agricast redan väckt en talan om ogiltigförklaring av det
ifrågasatta beslutet inför Europeiska gemenskapernas förstainstansrätt. Såsom nämnts ovan avvisade förstainstansrätten talan
om ogiltigförklaring i målet Nuova Agricast m.fl., med motiveringen att den väckts för sent.(15) I enlighet med domstolens rättspraxis i mål TWD Textilwerke Deggendorf,(16) skall det fastställas huruvida Nuova Agricasts talan om ogiltigförklaring avvisats endast av det skälet att den väckts efter
det att de föreskrivna tidsfristerna löpt ut, i vilket fall förevarande begäran om förhandsavgörande avseende giltigheten
av det ifrågasatta kommissionsbeslutet inte kan tas upp till prövning av denna domstol.
48.      Det var under de förhållanden som gav upphov till domen i målet TWD Textilwerke Deggendorf uppenbart att en talan om ogiltigförklaring
av det ifrågasatta beslutet hade kunnat tas upp till sakprövning om den hade väckts inom den tidsfrist som föreskrivs i artikel 230
EG.(17) I förevarande fall avser emellertid det ifrågasatta beslutet, som är riktat till Republiken Italien, en stödordning till
förmån för en generellt angiven personkrets och inte uttryckligen omnämnda mottagare. Dessutom har förstainstansrätten fastställt
att sökande som endast hade tredje parts ställning under den preliminära granskningen inte var personligen berörda av ett
beslut om godkännande av stödordningen.(18) Det framstår därför som tvivelaktigt att Nuova Agricast, i enlighet med artikel 230 EG, skulle ha haft rätt att väcka talan
mot det ifrågasatta beslutet.
49.      Således hade det, i motsats till i domen i målet TWD Textilwerke Deggendorf, inte fastställts att Nuova Agricasts talan om
ogiltigförklaring hade kunnat tas upp till sakprövning om den hade väckts inom den i artikel 230 EG föreskrivna tidsfristen.
50.      Jag anser följaktligen att begäran om förhandsavgörande kan tas upp till sakprövning.
B –    Prövning i sak
51.      Den hänskjutande domstolen verkar mot bakgrund av de uppgifter den har lämnat huvudsakligen vilja få klarhet i huruvida kommissionens
beslut, genom att inte beakta situationen för företagen i den första kategorin, skulle kunna vara ogiltigt till följd av att
det innebär en kränkning av principen om likabehandling och ett åsidosättande av kommissionens motiveringsskyldighet enligt
artikel 253 EG.
52.      För att besvara denna fråga är det viktigt att beakta vilken typ av stöd och beslut som avses i förevarande mål samt omfattningen
av den prövning som domstolen kan företa i detta sammanhang.
1.      Fastställande av vilken typ av stöd och beslut talan avser
53.      Enligt artikel 87.1 EG är statligt stöd i princip förbjudet inom gemenskapen. Undantag föreskrivs i artikel 87.2 EG, enligt
vilken vissa typer av stöd anses förenliga med den gemensamma marknaden, och i artikel 87.3 EG, enligt vilken ett begränsat
antal av andra typer av stöd kan anses förenliga.
54.      Det framgår av domstolens fasta rättspraxis att kommissionen är ensam behörig att, under domstolens kontroll, bedöma huruvida
stödåtgärder är förenliga med den gemensamma marknaden.(19)
55.      För att kunna bedöma om ett statligt stöd är förenligt med den gemensamma marknaden skall kommissionen i enlighet med fördragets
artikel 88.3 första meningen, underrättas om ”nytt stöd” innan sådana planer genomförs. ”Nytt stöd” är alla åtgärder för att
vidta eller ändra stödåtgärder, där ändringarna kan avse befintligt stöd eller nya planer som meddelats kommissionen.(20) Förevarande mål avser nytt stöd eftersom stödet utgör en ändring av en tidigare stödordning vars godkännande upphörde att
gälla den 31 december 1999.
56.      Det skall vidare påpekas att åtgärden i det ifrågasatta beslutet utgör en stödordning och inte individuellt stöd. Användningen
av stödordningar gör att medlemsstaterna endast behöver erhålla ett godkännande från kommissionen, grundat på stödordningens
generella utformning.(21)
57.      Det ifrågasatta beslutet är ett ”beslut om att om att inte göra invändningar”(22) och fattades av kommissionen utan att denna inledde ett formellt granskningsförfarande.(23)
2.      Domstolens prövning av beslut om statligt stöd
58.      Enligt domstolens rättspraxis avseende tillämpningen av artikel 88.3 EG ges kommissionen ett betydande utrymme för skönsmässig
bedömning, vars tillämpning innebär ekonomiska och sociala bedömningar som skall göras i ett gemenskapssammanhang.(24)
59.      Således skall domstolen vid sin kontroll av lagenligheten begränsa sig till att pröva om kommissionen har överskridit gränserna
för sin skönsmässiga bedömning genom en förvrängning eller ett uppenbart fel vid bedömningen av omständigheterna, eller genom
maktmissbruk eller åsidosättande av handläggningsregler.(25) Detta innebär dessutom att domstolen inte kan ersätta kommissionens bedömning av det statliga stödets förenlighet med sin
egen.(26)
3.      Det påstådda åsidosättandet av principen om likabehandling
60.      Genom den första grunden för ogiltighet väcks frågan huruvida kommissionens beslut kan anses vara ogiltigt därför att principen
om likabehandling åsidosätts med avseende på förhållandet mellan företagen i den första kategorin och företagen i den andra
kategorin, genom den räckvidd som övergångsbestämmelsen getts.
61.      Kommissionens behörighet avseende statligt stöd är begränsad till en granskning av om en statlig stödordning är förenlig med
den gemensamma marknaden. Vad gäller granskningens omfattning har domstolen konsekvent framhållit att artikel 87 EG inte kan
tillämpas för att förklara att åtgärder är oförenliga med andra bestämmelser i fördraget.(27) Kommissionen kan därför beakta möjliga åsidosättanden av andra bestämmelser i fördraget och av grundläggande principer, även
principen om likabehandling,(28) vid granskningen av huruvida en statlig stödordning är förenlig med den gemensamma marknaden.(29)
62.      Trots att kommissionen har behörighet att bedöma huruvida ett statligt stöd är förenligt med den gemensamma marknaden, utformar
den emellertid inte stödordningar och tilldelar inte heller stöd. Kommissionen kan inte heller tvinga en medlemsstat att utbetala
statligt stöd. Kommissionen har endast behörighet att besluta om att en medlemsstat skall upphäva en stödåtgärd som befinns
vara oförenlig med den gemensamma marknaden. Det är medlemsstaten som tillhandahåller medlen för stödet, utformar stödordningen
och anmäler den till kommissionen. Medlemsstaten bibehåller rätten att dra tillbaka anmälan av stödordningen och att inte
genomföra den.
63.      Därför kan en eventuell övergångsbestämmelse i en av medlemsstaten anmäld statlig stödordning föreslås som en del av den stödordning
som den anmäler till kommissionen för godkännande. Den kommer därför att granskas av kommissionen som en del av stödordningen,
i syfte att utvärdera om stödordningen i sin helhet överensstämmer med den gemensamma marknaden.
64.      Det följer av förstainstansrättens dom i ett till förevarande mål relaterat mål att formuleringen av övergångsbestämmelsen
i det ifrågasatta beslutet är ett resultat av de italienska myndigheternas fria val.(30) Kommissionen saknar behörighet att, innan det formella granskningsförfarandet har inletts, förplikta en medlemsstat att ändra
en stödordning. Under det informella förfarandet kan kommissionen endast anta ett beslut om att inte göra invändningar eller
besluta om att inleda det formella granskningsförfarandet.(31)
65.      Det skall således fastställas huruvida kommissionen i förevarande fall har överskridit sin behörighet när den efter den preliminära
granskningen fann att den nya stödordningen var förenlig med den gemensamma marknaden och därför inte inledde det formella
granskningsförfarandet trots att företagen i den första kategorin inte omfattades av det ifrågasatta beslutets övergångsbestämmelse.
66.      För det första finns enligt min mening ett formellt skäl vilket antyder att så inte är fallet. Det finns nämligen inte något
som tyder på att kommissionen skulle ha varit medveten om den särskilda situation som företagen i den första kategorin, däribland
Nuova Agricast, befann sig i.
67.      Enligt fast rättspraxis skall ett beslut av kommissionen avseende giltigheten av statligt stöd bedömas utifrån den information
som var tillgänglig för kommissionen när beslutet antogs.(32) I förevarande mål skulle detta innebära att kommissionen inte var skyldig att ta hänsyn till den situation som Nuova Agricast
och andra företag i den första kategorin befann sig i.
68.      Innan man drar denna slutsats skall det emellertid erinras om att denna rättspraxis har utvecklats och tillämpats i mål där
det ifrågasatta beslutet antagits av kommissionen efter ett formellt granskningsförfarande. För sådana beslut framstår detta
synsätt som berättigat eftersom ”berörda parter”, i den mening som avses i artikel 88.2 EG, hade haft möjlighet att tillhandahålla
kommissionen all nödvändig information, även om vissa inte hade utnyttjat denna möjlighet.(33) Dessa parter är således i stor utsträckning ansvariga för den information som var tillgänglig för kommissionen när den fattade
sitt beslut. Om dessa ”berörda parter” i ett senare skede gör gällande att kommissionens beslut är ogiltigt är det logiskt
att de endast kan ifrågasätta giltigheten av kommissionens beslut utifrån den information som kommissionen hade tillgänglig
när denna antog beslutet.
69.      Detta resonemang gäller inte när ett beslut har fattats om att inte göra invändningar mot en stödordning och att avsluta den
preliminära granskningen av en stödordning när inget formellt granskningsförfarande har inletts. Ett sådant beslut fattas
i princip(34) utifrån den information som tillhandahålls av medlemsstaten. Detta förfarande ger inte en tredje part någon formell möjlighet
att intervenera och på så sätt inkomma med information som kommissionen kan beakta vid granskningen av huruvida det anmälda
stödet är förenligt med den gemensamma marknaden. Företag, såsom möjliga stödmottagare eller deras konkurrenter, är inte nödvändigtvis
medvetna om att en stödordning som kan vara av intresse för dem anmälts, eftersom kommissionen endast är skyldig att kungöra
ett meddelande om den anmälda stödordningen när det formella granskningsförfarandet har inletts.(35) När kommissionen antar ett beslut om att inte göra invändningar är således ett meddelande om detta beslut den första handling
som kungörs i Europeiska unionens officiella tidning.
70.      Jag anser emellertid att kommissionen skall vara berättigad att lita till den information som är tillgänglig vid tidpunkten
för antagandet av beslutet, även då en part som inte var delaktig i det preliminära granskningsförfarandet, såsom Nuova Agricast
i förevarande mål, ifrågasätter ett beslut om att inte göra invändningar.
71.      Det framgår tydligt från de gemenskapsrättsliga bestämmelserna i fördragen och sekundärrätten, särskilt förordning nr 659/1999,
att den preliminära granskningen i första hand berör kommissionen och den ifrågavarande medlemsstaten.(36) Till följd av detta har kommissionen inte befogenhet att inhämta uppgifter utöver vad som tillhandahålls av huvudsakligen
den ifrågavarande medlemsstaten under det preliminära granskningsförfarandet. En sådan begränsning av kommissionens behörighet
måste betyda att rättsenligheten av dess beslut inte kan ifrågasättas annat än på grundval av den information som var tillgänglig
vid tidpunkten för antagandet av beslutet. Dessutom skulle, om tredje part hade möjlighet att ifrågasätta giltigheten av beslut
av kommissionen utifrån annan information än vad som var tillgänglig för kommissionen vid tidpunkten för antagandet av beslutet,
kommissionen med all sannolikhet undvika denna risk genom att systematiskt inleda det formella granskningsförfarandet och
därigenom tillåta alla ”berörda parter”, i den mening som avses i artikel 88.2 EG, att inkomma med relevant information. Ett
sådant resultat är emellertid knappast förenligt med det i EG‑fördraget och förordning nr 659/1999 föreskrivna förfarandet
för granskning av statligt stöd.
72.      Således bör giltigheten av ett beslut som antagits av kommissionen om att inte göra invändningar mot en stödordning bedömas
utifrån den information som var tillgänglig för kommissionen när denna antog beslutet.
73.      Eftersom det i förevarande fall inte är styrkt att kommissionen informerats om den särskilda situation som företagen i den
första kategorin befann sig i, kan det ifrågasatta beslutet inte anses vara ogiltigt på den grunden att principen om likabehandling
har åsidosatts med avseende på de rättigheter som dessa företag påstår sig ha förvärvat.
74.      Det bör i alla händelser erinras om att enligt fast rättspraxis kan kommissionen, vid sin granskning av huruvida en stödordning
är förenlig med den gemensamma marknaden, begränsa sig till att granska den generella karaktären av stödordningen i fråga,
utan att behöva granska varje enskilt fall i vilket den kan tillämpas.(37)
75.      Dessutom skall det påpekas att detta inte är ett av de ovanliga fall där kommissionen skulle kunna vara skyldig att säkerställa
att dess beslut avseende statligt stöd innehåller en övergångsbestämmelse där denna kan vara skyldig att säkerställa att en
sådan bestämmelse överensstämmer med principen om likabehandling. En sådan skyldighet uppkommer endast under särskilda förhållanden
där, bland annat, gemenskapsinstitutionens tidigare beteende har gett upphov till berättigade förväntningar som skall skyddas.(38)
76.      I förevarande fall har kommissionen emellertid inte handlat på ett sådant sätt som ger upphov till berättigade förväntningar
på att den gamla stödordningen, vilken upphörde att gälla den 31 december 1999, skulle fortsätta att ha verkan efter detta
datum.
77.      Godkännandet av den gamla stödordningen, vilket var tidsbegränsat och upphörde att gälla den 31 december 1999, har inte karaktären
av en handling som skulle kunna ge upphov till sådana berättigade förväntningar. Regeln om att undantag från det allmänna
förbudet mot statligt stöd skall tolkas restriktivt hindrar att tillämpningstiden för den godkända stödordningen på detta
sätt förlängs.(39) Dessutom skulle detta, om det var möjligt att göra gällande rättigheter som skulle ha förvärvats enligt en tidigare stödordning
efter det att godkännandet av denna har upphört att gälla, strida mot själva syftet med att tidsbegränsa ett sådant godkännande,
vilket är att tillåta att granskningen av ett statligt stöd anpassas efter förändrade ekonomiska förutsättningar.
78.      Kommissionen kan inte hållas ansvarig, enligt principen om berättigade förväntningar, för att ha tillämpat principen om ”stödets
nödvändighet”, som bland annat medför att man normalt måste ansöka om att beviljas stöd innan den verksamhet som är föremål
för stödet påbörjas. Denna princip har nyttjats av kommissionen som en generell regel vid granskningen av om en stödordning
är förenlig med den gemensamma marknaden.(40) I motsats till vad den hänskjutande domstolen tycks antyda i sin begäran stämmer det inte att denna princip började tillämpas
först efter det att den togs upp i kommissionens riktlinjer för regionalt stöd från år 1998.(41) Detta är tillräckligt för att förkasta alla påståenden om att en ”plötslig” tillämpning av denna princip kan ha åsidosatt
de berättigade förväntningar som gemenskapen gett upphov till avseende möjligheten att, på samma villkor som de som offentliggjordes
för ingivande av ansökningar enligt den gamla stödordningen, ansöka om stöd enligt den nya stödordningen.
79.      Inte heller kan möjliga berättigade förväntningar som de nationella myndigheterna gett upphov till, avseende en möjlig förlängd
tillämpning av vissa delar av en statlig stödordning som har upphört att gälla, utgöra grund för en skyldighet för kommissionen
att införa en övergångsbestämmelse. Artiklarna 87 EG och 88 EG skulle till stor del förlora sin verkan om en part kunde åberopa
berättigade förväntningar som medlemsstater gett upphov till för att kräva att en gemenskapsrättsakt förklaras ogiltig.(42)
80.      Således var kommissionen i förevarande fall inte skyldig att säkerställa att det ifrågasatta beslutet innehöll en övergångsbestämmelse
som omfattade företagen i den första kategorin. Kommissionen har därför inte överskridit sin befogenhet genom att inte invända
mot den anmälda åtgärden för att räckvidden för dess övergångsbestämmelse påstås strida mot principen om likabehandling. Det
ifrågasatta beslutet kan följaktligen inte anses vara ogiltigt på denna grund.
4.      Huruvida beslutet var otillräckligt motiverat
81.      Den hänskjutande domstolen har dessutom ställt frågan huruvida kommissionen i enlighet med artikel 253 EG, i det ifrågasatta
beslutet, tillräckligt motiverat att företagen i den första kategorin inte omfattas av övergångsbestämmelsen.
82.      Enligt fast rättspraxis är motiveringsskyldighetens omfattning beroende av beskaffenheten av rättsakten i fråga. Vad beträffar
en rättsakt med allmän räckvidd, såsom en stödordning, kan skälen vara begränsade till att ange dels den helhetssituation
som har lett fram till antagandet av den, dels de allmänna mål som den syftar till att uppnå.(43) Det skulle därför vara orimligt att kräva att kommissionen särskilt motiverar den exakta räckvidden av en övergångsbestämmelse
i ett beslut om att inte göra invändningar mot en stödordning. Detta särskilt när, som i förevarande fall, kommissionen i
sitt beslut begränsar sig till att bekräfta ett beslut av de italienska myndigheterna avseende den lämpliga räckvidden för
övergångsbestämmelsen.
83.      Enligt min mening har kommissionen följaktligen inte åsidosatt sin motiveringsskyldighet genom att inte ange skälen till varför
företagen i den första kategorin inte omfattas av det ifrågasatta beslutets övergångsbestämmelse.
VIII – Förslag till avgörande
84.      Med hänsyn till vad som ovan anförts anser jag att tolkningsfrågan skall besvaras på följande sätt:
Vid giltighetsprövningen har det inte framkommit någon omständighet som påverkar giltigheten av kommissionens beslut SG(2000)D/105754
av den 12 juli 2000, i vilket fastställdes att en stödordning som föreskrivs i den italienska lagstiftningen för investeringar
i mindre gynnade regioner i Italien var förenlig med fördraget.
1 –	Originalspråk: engelska.
2 –	EGT C 278, 2000, s. 26.
3 –	GURI nr 299, 21 december 1992, s. 3.
4 –	EGT C 242, 1997, s. 4.
5 –	Vilket innebär att kommissionen efter en inledande bedömning av den av medlemsstaten anmälda stödordningen inte ansåg att
det fanns anledning att invända mot denna.
6 –      Med undantag för utgifter för projektering och studier samt för förvärv och iordningställande av affärsmark vilka var berättigade
från och med tolv månader före den dag då ansökan gavs in.
7 –      En ”tillämplig” ansökningsomgång skall avse stödåtgärder i samma ekonomiska sektor.
8 –	Stödordningen registrerades av kommissionen under nr N715/99.
9 –	GURI nr 166, 18 juli 2000.
10 –	GURI nr 175, 28 juli 2000.
11 –	Förstainstansrättens beslut av den 15 juni 2005 i mål T-98/04, Nuova Agricast Srl m.fl. (ej publicerat i rättsfallssamlingen),
meddelande offentliggjort i EUT C 229, s. 22.
12 –	Mål T-362/05, Nuova Agricast mot kommissionen, pågår vid förstainstansrätten.
13 –	Se, bland annat, dom av den 15 december 1995 i mål C-415/93, Bosman (REG 1995, s. I-4921), punkt 59, av den 13 mars 2001
i mål C-379/98, PreussenElektra (REG 2001, s. I-2099), punkt 38, och av den 17 maj 2001 i mål C-340/99, TNT Traco m.fl. (REG
2001, s. I-4109), punkt 30.
14 –	Se, bland annat, domar i det ovan i fotnot 13 nämnda målet Bosman, punkt 61, och PreussenElektra, punkt 39.
15 –	Se ovan fotnot 11.
16 –	Dom av den 9 mars 1994 i mål C‑188/92, TWD Deggendorf (REG 1994, s. I‑833), punkterna 17–18. Det följer av denna dom att
frågan huruvida en fysisk eller juridisk person inom ramen för gemenskapens rättsskyddssystem genom en begäran om förhandsavgörande
indirekt kan angripa en rättsakt av en gemenskapsinstitution är beroende av huruvida personen i fråga har eller hade haft
möjlighet att enligt artikel 230 fjärde stycket EG föra direkt talan mot rättsakten vid förstainstansrätten.
17 –	I kommissionens beslut som var riktat till den berörda medlemsstaten omnämndes uttryckligen mottagaren av det där ifrågavarande
individuella stödet. Vidare hade medlemsstaten underrättat stödmottagaren om beslutet och påpekat att denne kunde väcka talan
om ogiltigförklaring av detta.
1818 –	Se, för ett liknande resonemang, dom av den 5 juni 1996 i mål T-398/94, Kahn Scheppvaart (REG 1996, s. II-477), punkt 39.
I målet som avsåg ett beslut om att inte invända mot en stödordning i form av sektorsvisa skatteåtgärder, meddelade förstainstansrätten
att det ifrågasatta beslutet, med hänsyn till dem som kunde komma att dra nytta av åtgärderna, framstod som en åtgärd med
allmän giltighet som var tillämplig på objektivt bestämda situationer och som medförde rättsverkningar för en allmänt och
abstrakt angiven personkrets. Dessa saknade således rätt att väcka talan i enlighet med artikel 230 EG. Denna rättspraxis
måste särskiljas från den som avser beslut att inte invända mot individuellt stöd som beviljats utan att den inledande formella
bedömningen inletts, enligt vilken Europeiska gemenskapernas domstol har sänkt kraven för att tredje man skall erhålla talerätt
(se dom av den 15 juni 1993 i mål C-225/91, Matra mot kommissionen (REG 1993, s. I-3203, svensk specialutgåva, volym 14, s. 213,
punkt 23), och dom av den 19 maj 1993 i mål C-198/91, Cook mot kommissionen (REG 1993, s. I-2487, svensk specialutgåva, volym
14, s. 201, punkt 23).
19 –	Dom av den 21 november 1991 i mål C-354/90, Fédération nationale du commerce extérieur des produits alimentaires och Syndicat
national des négociants et transformateurs de saumon (FNCE) (REG 1991, s. I-5505, svensk specialutgåva, volym 11, s. 463),
punkt 14, dom av den 11 juli 1996 i mål C-39/94, SFEI m.fl. (REG 1996, s. I-3547), punkt 42, och dom av den 17 juni 1999 i
mål C-295/97, Piaggio (REG 1999, s. I-3735), punkt 31.
20 –	Se, bland annat, domen i det ovan i fotnot 19 nämnda målet Piaggio, punkt 48. I artikel 1c i rådets förordning (EG) nr
659/1999 av den 22 mars 1999 om tillämpningsföreskrifter för artikel 93 i EG-fördraget (EGT L 83, s. 1) (procedurförordningen)
föreskrivs att ”’nytt stöd’ är allt stöd, det vill säga stödordningar och individuellt stöd, som inte är befintligt stöd,
inbegripet ändringar av befintligt stöd”.
21 –	De individuella beviljandena av stöd är endast åtgärder för att tillämpa den generella stödordningen. Eftersom de faktorer
som kommissionen skall beakta vid bedömningen av nämnda stöd är desamma som vid bedömningen av den generella stödordningen,
är det inte nödvändigt för kommissionen att granska de individuella beviljandena av stöd.
22 –	Se, artikel 4.3 i procedurförordningen.
23 –	Ett formellt granskningsförfarande skall inledas när kommissionen hyser tvivel om det meddelade stödets förenlighet med
den gemensamma marknaden (se artikel 4.4 i procedurförordningen).
24 –	Se, bland annat, domstolens dom av den 21 mars 1991 i mål C-303/88, Italien mot kommissionen (REG 1991, s. I-1433, svensk
specialutgåva, volym 11, s. I-115), punkt 34.
25 –	Se domen i det ovan i fotnot 18 nämnda målet Matra mot kommissionen, punkt 25.
26 –	Se, till exempel, domstolens beslut av den 24 juli 2003 i mål C-297/01, Sicilcassa m.fl. (REG 2003, s. I-7849), punkt 47.
27 –	Se, i detta avseende, dom av den 21 maj 1980 i mål 73/79, kommissionen mot Italien (REG 1980, s. 1533), punkt 11, domen
i det ovan i fotnot 18 nämnda målet Matra mot kommissionen, punkt 41, och dom av den 19 september 2000 i mål C-156/98, kommissionen
mot Tyskland (REG 2000, s. I-6857), punkt 78.
28 –	Se generaladvokaten Fennellys förslag till avgörande inför dom av den 19 oktober 2000 i de förenade målen C-15/98 och C-105/99,
Italien och Sardegna Lines mot kommissionen (REG 2000, s. I-8855), punkt 78.
29 –	Det kan i detta sammanhang vara värt att notera att domstolen tidigare har förklarat ett av kommissionen enligt artikel
88 EG fattat beslut ogiltigt eftersom dess övergångsbestämmelse åsidosatte principen om berättigade förväntningar samt likabehandlingsprincipen
(se dom av den 22 juni 2006 i de förenade målen C-182/03 och C-217/03, Belgien och Forum 187 ASBL mot kommissionen (REG 2006,
s. I-5479), punkterna 168–174.
30 –	Förstainstansrättens beslut av den 21 november 2004 i mål T-426/04, Tramarin (REG 2005, s. II‑4765).
31 –	Förutom, naturligtvis, möjligheten att fastställa att den anmälda åtgärden inte utgör stöd.
32 –	Se dom av den 24 september 2002 i de förenade målen C-74/00 P och C-75/00 P, Falck och Acciaierie di Bolzano mot kommissionen
(REG 2002, s. I-7869), punkterna 168–171, av den 26 september 1996 i mål C-241/94, Frankrike mot kommissionen (REG 1996, s.
I-4551), punkt 33, och av den 10 juli 1986 i mål 234/84, Belgien mot kommissionen (REG 1986, s. 2263, ’Meura’, svensk specialutgåva,
volym 8, s. 691), punkt 16.
33 –	Se, i detta avseende, bland annat, den i fotnot 32 ovannämnda domen i målet Falck och Acciaierie di Bolzano, punkt 169.
34 –	Inget hindrar i själva verket parter från att till kommissionen inkomma med information under den inledande granskningen,
i vilket fall kommissionen är skyldig att beakta denna (se, i detta avseende, dom av den 3 maj 2001 i mål C-204/97, Portugal
mot kommissionen (REG 2001, s. I‑3175), punkt 35).
35 –	Se, i detta avseende, dom av den 20 mars 1984 i mål 84/82, Tyskland mot kommissionen (REG 1984, s. 1451), punkt 13, och
dom av den 9 oktober 1984 i de förenade målen 91/83 och 127/83, Heineken Brouwerijen (REG 1984, s. 3435), punkt 15.
36 –	Se, i detta avseende, dom av den 6 oktober 2005 i mål C-276/03 P, Scott mot kommissionen (REG 2005, s. I-8437), punkt 33.
37 –	Se, i detta avseende, domen i det ovan i fotnot 28 nämnda målet Italien och Sardegna Lines mot kommissionen, dom av den
14 oktober 1987 i mål 248/84, Tyskland mot kommissionen (REG 1987, s. 4013), punkt 18, och dom av den 17 juni 1999 i mål C-75/97,
Belgien mot kommissionen (REG 1999, s. I-3671), punkt 48.
38 –	Detta var fallet i det ovan i fotnot 29 nämnda målet Belgien och Forum 187 ASBL mot kommissionen, punkterna 168–174. I
det målet fattade kommissionen ett beslut om avslag avseende en redan existerande stödordning för samordningscentra som upprättats
enligt belgisk lagstiftning. För en senare tillämpning av samma resonemang, se dom av den 12 september 2007 i mål T‑348/03,
Koninklijke Frieslands Food mot kommissionen (REG 2007, s. II‑0000).
39 –	Se, i detta avseende, dom av den 14 januari 2004 i mål T-109/01, Fleuren Compost mot kommissionen (REG 2004, s. II-127),
punkt 75.
40 –	Det framgår av fast rättspraxis att det för att en statlig stödåtgärd skall omfattas av ett av undantagen i artikel 87.3
EG krävs att den inte bara är förenlig med något av syftena i artikel 87.3 a−d EG, utan också är nödvändig för att uppnå dessa
syften (se, dom av den 17 september 1980 i mål 730/79, Philip Morris (REG 1980, s. 2671; svensk specialutgåva, volym 5, s.
303), punkt 17.
41 –	EGT C 74, 1998, s. 9. I tredje stycket i punkt 4.2 i riktlinjerna föreskrivs att stödordningarna skall ”föreskriva att
ansökan om stöd lämnas innan projekten börjar verkställas”.
42 –	Se, för ett liknande resonemang, den rättspraxis enligt vilken artiklarna 87 EG och 88 EG till stor del skulle förlora
sin verkan om medlemsstater, i syfte att frånta beslut som kommissionen fattat enligt fördragets bestämmelser all verkan,
kunde göra gällande att deras eget felaktiga handlande skulle gett upphov till berättigade förväntningar för möjliga stödmottagare
(se, bland annat, dom av den 20 september 1990 i mål C-5/89, kommissionen mot Tyskland (REG 1990, s. I-3437, svensk specialutgåva,
volym 10, s. 499), punkt 17.
43 –	Sedan dom av den 13 mars 1968 i mål 5/67, Beus mot Hauptzollamt München (REG 1968, s. 83, 95). Se, bland annat, dom av
den 19 november 1998 i mål C-284/94, Spanien mot rådet (REG 1998, s. I-7309), punkt 28.