62009CJ0099_SV
Parter
Domskäl
Domslut
Parter
I mål C‑99/09,
angående en begäran om förhandsavgörande enligt artikel 234 EG, framställd av Sąd Najwyższy (Polen) genom beslut av den 19 december 2008, som inkom till domstolen den 11 mars 2009, i målet
Polska Telefonia Cyfrowa sp. z o.o.
mot
Prezes Urzędu Komunikacji Elektronicznej,
meddelar
DOMSTOLEN (fjärde avdelningen)
sammansatt av avdelningsordföranden J.-C. Bonichot samt domarna C. Toader, K. Schiemann, P. Kūris (referent) och L. Bay Larsen,
generaladvokat: Y. Bot,
justitiesekreterare: handläggaren K. Malacek,
efter det skriftliga förfarandet och förhandlingen den 25 mars 2010,
med beaktande av de yttranden som avgetts av:
– Polska Telefonia Cyfrowa sp. z o.o, genom S. Dudzik och M.
– Korcz, radcy prawni,
– Prezes Urzędu Komunikacji Elektronicznej, genom M. Kołtoński och M. Chmielewska, radcy prawni,
– Polens regering, inledningsvis genom M. Dowgielewicz, därefter genom K. Zawisza och S. Sala, båda i egenskap av ombud,
– Slovakiens regering, genom B Ricziová, i egenskap av ombud,
– Europeiska kommissionen, genom K. Mojzesowicz och C. Vrignon, båda i egenskap av ombud,
och efter att den 15 april 2010 ha hört generaladvokatens förslag till avgörande,
följande
Dom
Domskäl
1. Begäran om förhandsavgörande avser tolkningen av artikel 30.2 i Europaparlamentets och rådets direktiv 2002/22/EG av den 7 mars 2002 om samhällsomfattande tjänster och användares rättigheter avseende elektroniska kommunikationsnät och kommunikationstjänster (direktiv om samhällsomfattande tjänster) (EGT L 108, s. 51).
2. Begäran har framställts i ett mål mellan Polska Telefonia Cyfrowa sp. z o.o. (nedan kallat PTC) och Prezes Urzędu Komunikacji Elektronicznej (ordföranden för myndigheten för elektroniska kommunikationer) (nedan kallad ordföranden för UKE) med avseende på det beslut av den 1 augusti 2006, genom vilket denne ålade PTC böter med 100 000 PLN (omkring 24 350 euro).
Tillämpliga bestämmelser
Unionslagstiftningen
3. Skälen 40 och 41 i direktiv 2002/22 har följande lydelse:
”40) 	Nummerportabilitet är viktig för att underlätta konsumentens val och effektiv konkurrens i en konkurrensutsatt miljö på telekommunikationsområdet så att slutanvändare på begäran bör kunna behålla sina telefonnummer på det allmänna telefonnätet oberoende av vilken organisation som tillhandahåller tjänsten. Nummerportabilitet mellan anslutningar till det allmänna telefonnätet vid fasta och icke fasta anslutningspunkter omfattas inte av detta direktiv. Medlemsstaterna får emellertid tillämpa bestämmelser om nummerportabilitet mellan nät som tillhandahåller tjänster via en fast anslutningspunkt och mobilnät.
41) Betydelsen av nummerportabilitet ökar avsevärt när öppen information om taxor finns, både för slutanvändare som behåller sitt nummer och för slutanvändare som ringer upp dem som har behållit sitt nummer. De nationella regleringsmyndigheterna bör där så är möjligt, underlätta lämplig öppenhet om taxor som en del i genomförandet av nummerportabilitet.”
4. I artikel 30 i direktiv 2002/22 föreskrivs följande:
”1. Medlemsstaterna skall säkerställa att alla abonnenter på allmänt tillgängliga telefonitjänster, inbegripet mobila tjänster, som kräver detta kan behålla sina nummer oberoende av vilket företag som tillhandahåller tjänsten
a) om det gäller ett geografiskt nummer, på en viss plats, och
b) om det gäller icke-geografiska nummer, på vilken plats som helst.
Denna punkt gäller inte nummerportabilitet mellan nät som tillhandahåller tjänster i en fast anslutningspunkt och mobilnät.
2. De nationella regleringsmyndigheterna skall säkerställa att man följer kostnadsorienteringsprincipen vid prissättningen för samtrafik i samband med tillhandahållande av nummerportabilitet och att eventuella direkta avgifter för abonnenter inte hämmar användningen av denna facilitet.
3. De nationella regleringsmyndigheterna får inte belägga nummerportabilitet med slutkundstaxor som snedvrider konkurrensen, till exempel genom att införa särskilda eller gemensamma slutkundstaxor.”
Den nationella lagstiftningen
5. Artikel 41 i telekommunikationslagen (ustawa-Prawo telekomunikacyjne) av den 16 juli 2004 (Dz.U. n° 171, pos. 1800), i dess lydelse vid tidpunkten för tvisten vid den nationella domstolen, har följande lydelse:
”1) Prissättningen för samtrafik i samband med tillhandahållande av nummerportabilitet mellan näten, ska fastställas med hänsyn till därtill knutna kostnader.
2) Prissättningen för samtrafik och för tillgång till teletjänster, som har samband med det fria valet av tjänsteleverantör, ska fastställas med hänsyn till därtill knutna kostnader.”
6. I artikel 71 i telekommunikationslagen föreskrivs följande:
”1) En abonnent, som har tecknat avtal med en tjänsteleverantör som ska säkerställa tillgången till en nätoperatörs allmänna telefonnät, kan i samband med byte av nätoperatör kräva att det tilldelade numret överförs till ett nät tillhörandes en annan operatör inom 1) ett nummerområde – om det gäller ett geografiskt nummer, och 2) hela landet – om det gäller ett icke-geografiskt nummer.
2) Första stycket gäller inte vid nummerportering mellan det allmänna telefonnätet i fasta anslutningspunkter och det allmänna mobilnätet.
3) Den tidigare tjänsteleverantören har rätt att för nummerporteringen i samband med byte av nätoperatör ta ut en engångsavgift som framgår av dennes prislista av abonnenten, varvid avgiftens storlek inte får avskräcka abonnenten från att utnyttja denna möjlighet.”
7. Artikel 74 i telekommunikationslagen har följande lydelse:
”1) En tjänsteleverantör, som säkerställer tillträdet till det allmänna telenätet, och en nätoperatör, till vars nät den abonnenten har anslutits som har tecknat avtal med den tjänsteleverantör som säkerställer tillträdet till det allmänna telefonnätet, är skyldiga att säkerställa att de rättigheter som abonnenten har enligt artiklarna 69–72, det vill säga upprättande av tekniska förutsättningar eller ingående av avtal i den mening som avses i artiklarna 31 eller 128, kan genomföras och, om dessa möjligheter föreligger, garantera att rättigheterna genomförs.
…
3. Ordföranden för UKE kan påföra den ovan i första stycket nämnda tjänsteleverantören och nätoperatören straffavgift enligt artikel 209 stycke 1 punkterna 15–17, om:
1. De inte säkerställer den ovan i första stycket föreskrivna möjligheten att genomföra abonnentens rättigheter.
2. De inte genomför abonnentens rättigheter i den mån som möjligheten för detta finns.
3. De genomför abonnentens rättigheter i strid med bestämmelserna i denna lag eller med den förordning som nämns i artikel 73.”
8. I artikel 209 stycke 1 punkt 16 i telekommunikationslagen föreskrivs följande:
”Straffavgift påförs den som hindrar abonnenter från att utnyttja den … föreskrivna rättigheten att portera det tilldelade numret.”
Målet vid den nationella domstolen och tolkningsfrågan
9. Det framgår av beslutet om hänskjutande att ordföranden för UKE ålade PTC böter med 100 000 PLN (omkring 24 350 euro) med anledning av att den engångsavgift med 122 PLN (omkring 29,70 euro) som PTC tog ut vid byte av nätoperatör under tiden mellan den 28 mars och den 31 maj 2006 innebar en överträdelse av artikel 71.3 i telekommunikationslagen, eftersom ett så stort belopp avskräckte PTC:s abonnenter från att göra gällande sin rätt att utnyttja portabilitet.
10. PTC överklagade det beslut som hade fattats av ordföranden för UKE vid Sąd Okręgowy w Warszawie (regional domstol i Warszawa), som ogillade överklagandet.
11. PTC överklagade denna dom till Sąd Apelacyjny w Warszawie (appellationsdomstol i Warszawa), som ogiltigförklarade det ifrågasatta beslutet genom dom av den 5 februari 2008 och fastslog att engångsavgiften för nummerportering inte kunde beräknas utan beaktande av operatörens kostnader för att tillhandahålla tjänsten. Ordföranden för UKE överklagade denna dom.
12. Sąd Najwyższy (högsta domstol) beslutade mot denna bakgrund att vilandeförklara målet och ställa följande tolkningsfråga till domstolen:
”Ska artikel 30.2 i … direktiv 2002/22/EG … tolkas så, att de behöriga nationella regleringsmyndigheterna, som är ansvariga för att eventuella direkta avgifter för abonnenter inte hämmar användningen av nummerportering, är skyldiga att ta hänsyn till de kostnader som operatören av ett mobilnät har i samband med tillhandahållandet av denna tjänst? ”
Prövning av tolkningsfrågan
13. Den nationella domstolen har ställt frågan för att få klarhet i huruvida artikel 30.2 i direktiv 2002/22 ska tolkas så, att de nationella regleringsmyndigheterna ska beakta mobilnätsoperatörernas kostnader för att tillhandahålla tjänsten nummerportabilitet vid bedömningen av huruvida den avgift som konsumenterna ska betala avskräcker dem från att utnyttja denna tjänst.
14. Det framgår av beslutet om hänskjutande att tvisten vid den nationella domstolen uppkom på grund av PTC:s påståenden att de nationella regleringsmyndigheterna enligt artikel 30.2 i direktiv 2002/22 är skyldiga att i samband med den ovannämnda bedömningen beakta operatörernas kostnader för att tillhandahålla tjänsten nummerportabilitet.
15. Begreppet nummerportabilitet omfattar möjligheten för en mobiltelefoniabonnent att behålla samma nummer vid byte av operatör (dom av den 13 juli 2006 i mål C‑438/04, Mobistar, REG 2006, s. I‑6675, punkt 23).
16. För att så ska kunna ske måste operatörernas plattformar vara kompatibla och en abonnents nummer måste överföras från en operatör till en annan. Dessutom måste tekniska åtgärder vidtas, så att telefonsamtal kan ledas vidare till det porterade numret (se domen i det ovannämnda målet Mobistar, punkt 24).
17. I enlighet med skäl 40 i direktiv 2002/22 är nummerportabilitetens syfte att undanröja hinder för konsumenters möjlighet att fritt välja mellan olika mobiloperatörer och på detta sätt säkerställa att effektiv konkurrens uppstår på marknaden för teletjänster (se domen i det ovannämnda målet Mobistar, punkt 25).
18. Unionslagstiftaren har i detta syfte i artikel 30.2 i direktiv 2002/22 föreskrivit att de nationella regleringsmyndigheterna ska säkerställa att kostnadsorienteringsprincipen följs vid prissättningen för samtrafik i samband med tillhandahållande av nummerportabilitet och att eventuella direkta avgifter för abonnenter inte hämmar användningen av denna facilitet (se domen i det ovannämnda målet Mobistar, punkt 26).
19. I artikel 30.2 i direktiv 2002/22 föreskrivs dessutom att de nationella regleringsmyndigheterna ska säkerställa att operatörerna bestämmer sina priser enligt kostnadsorienteringsprincipen och att dessa priser inte avskräcker konsumenter från att utnyttja denna möjlighet (se domen i det ovannämnda målet Mobistar, punkt 33).
20. De nationella myndigheterna ska enligt denna bestämmelse först pröva huruvida avgifterna har bestämts enligt kostnadsorienteringsprincipen. De har därefter ett visst utrymme för eget skön när det gäller att bedöma situationen och bestämma den metod som de tycker är lämpligast för att portabiliteten ska få ändamålsenlig verkan, så att konsumenter inte avhålls från att utnyttja denna möjlighet (se domen i det ovannämnda målet Mobistar, punkt 34).
21. Det framgår härvid av domstolens praxis att artikel 30.2 i direktiv 2002/22 inte utgör hinder mot att de nationella regleringsmyndigheterna i förväg och enligt en teoretisk kostnadsmodell fastställer de högsta avgifter som den överlämnande operatören kan ta ut från den mottagande operatören för installationskostnader, under förutsättning att avgifterna grundar sig på kostnadsorienteringsprincipen och inte är sådana att konsumenterna avhålls från att utnyttja möjligheten till portabilitet (se domen i det ovannämnda målet Mobistar, punkt 37).
22. Av det som anförts följer att den avgift som konsumenten ska erlägga i princip står i samband med operatörens kostnader för samtrafik. Detta samband möjliggör en jämkning av konsumenternas och operatörernas intressen.
23. Enligt skäl 41 i direktiv 2002/22 bör de nationella regleringsmyndigheterna underlätta lämplig öppenhet om taxor som en del i genomförandet av nummerportabilitet.
24. Domstolen delar generaladvokatens uppfattning i punkterna 52, 53 och 55 i förslaget till avgörande att den metod som de nationella regleringsmyndigheterna väljer för att bedöma huruvida avgiften är avskräckande ska överensstämma med principerna för samtrafikavgifter och göra det möjligt att säkerställa att avgifterna fastställs objektivt, effektivt och öppet.
25. Det framgår därmed av systematiken i direktiv 2002/22 att det ankommer på de nationella regleringsmyndigheterna att, genom att använda en objektiv och tillförlitlig metod, fastställa både operatörernas kostnader för att tillhandahålla tjänsten nummerportabilitet och det tröskelvärde för avgiften ovanför vilket konsumenterna kan komma att avstå från denna tjänst.
26. Efter denna bedömning måste de nationella regleringsmyndigheterna i förekommande fall motsätta sig att avgifter tillämpas som, med beaktande av de uppgifter som dessa myndigheter förfogar över, hämmar konsumenternas användning av tjänsten, trots att de har samband med de ovannämnda kostnaderna.
27. Härav följer att de nationella regleringsmyndigheterna kan finna att det avgiftsbelopp som kan krävas av konsumenten ska vara lägre än det belopp som följer av vad som fastställs på grundval av enbart de kostnader, uppskattade enligt en objektiv och tillförlitlig metod, som operatörerna har för att tillhandahålla nummerportabilitet.
28. Av det anförda följer att frågan som ställts ska besvaras på följande sätt. Artikel 30.2 i direktiv 2002/22 ska tolkas så, att de nationella regleringsmyndigheterna ska beakta mobilnätsoperatörernas kostnader för att tillhandahålla tjänsten nummerportabilitet vid bedömningen av huruvida den avgift som konsumenterna ska betala avskräcker dem från att utnyttja denna tjänst. Om en avgift beräknad enbart på grundval av operatörernas kostnader kan medföra att konsumenterna avhålls från att utnyttja möjligheten till portabilitet, har de nationella regleringsmyndigheterna emellertid fortfarande möjlighet att fastställa den högsta avgift som operatörerna kan kräva till ett belopp som är lägre än operatörernas kostnader.
Rättegångskostnader
29. Eftersom förfarandet i förhållande till parterna i målet vid den nationella domstolen utgör ett led i beredningen av samma mål, ankommer det på den nationella domstolen att besluta om rättegångskostnaderna. De kostnader för att avge yttrande till domstolen som andra än nämnda parter har haft är inte ersättningsgilla.
Domslut
Mot denna bakgrund beslutar domstolen (fjärde avdelningen) följande:
Artikel 30.2 i Europaparlamentets och rådets direktiv 2002/22/EG av den 7 mars 2002 om samhällsomfattande tjänster och användares rättigheter avseende elektroniska kommunikationsnät och kommunikationstjänster (direktiv om samhällsomfattande tjänster) ska tolkas så, att de nationella regleringsmyndigheterna ska beakta mobilnätsoperatörernas kostnader för att tillhandahålla tjänsten nummerportabilitet vid bedömningen av huruvida den avgift som konsumenterna ska betala avskräcker dem från att utnyttja denna tjänst. Om en avgift beräknad enbart på grundval av operatörernas kostnader kan medföra att konsumenterna avhålls från att utnyttja möjligheten till portabilitet, har de nationella regleringsmyndigheterna emellertid fortfarande möjlighet att fastställa den högsta avgift som operatörerna kan kräva till ett belopp som är lägre än operatörernas kostnader.