62022CC0339(01)
FÖRSLAG TILL AVGÖRANDE AV GENERALADVOKAT
NICHOLAS EMILIOU
föredraget den 5 september 2024 (
1
)
Mål C‑339/22
BSH Hausgeräte GmbH
mot
Electrolux AB
(begäran om förhandsavgörande från Svea hovrätt (Stockholm, Sverige))
”Begäran om förhandsavgörande – Område med frihet, säkerhet och rättvisa – Civilrättsligt samarbete – Domstols behörighet på privaträttens område – Internationell behörighet för domstolarna i medlemsstaterna vad gäller tvister rörande patent från tredjeland – Intrångstalan – Ogiltighetsinvändning – Förordning (EU) nr 1215/2012 – Artikel 4.1 – Tillämpningsområde – Artikel 24 led 4 – ’Reflexiv verkan’”
I. Inledning
1.
Den 22 februari 2024 föredrog jag ett förslag till avgörande i förevarande mål. (
2
) Därefter beslutade EU-domstolen den 9 april 2024, i enlighet med artikel 60.3 i domstolens rättegångsregler, att hänskjuta målet till stora avdelningen. Genom beslut av den 16 april 2024, som fattades med stöd av artikel 83 i rättegångsreglerna, beslutade dessutom EU-domstolen att återuppta den muntliga delen av förfarandet.
2.
I samband med detta uppmanade EU-domstolen de berörda parterna att delta i en ny förhandling och att inrikta sina framtida framställningar på den tredje tolkningsfrågan som har ställts av Svea hovrätt (Stockholm, Sverige), vilken avser behörigheten för domstolarna i medlemsstaterna, enligt den så kallade Bryssel Ia-förordningen, (
3
) att pröva tvister som avser patent från tredjeland. Den andra förhandlingen hölls den 14 maj 2023. Företrädarna för BSH Hausgeräte GmbH (nedan kallat BSH), Aktiebolaget Electrolux (nedan kallat Electrolux), den franska regeringen och Europeiska kommissionen diskuterade i huvudsak denna frågeställning under förhandlingen.
3.
I enlighet med EU-domstolens begäran kommer jag att föredra ett nytt förslag till avgörande, som är inriktat på den tredje frågan. Detta förslag till avgörande kommer att fungera som ett ”tillägg” till det första. Det kommer nämligen att ge mig ett sällsynt tillfälle att fördjupa vissa aspekter av mitt resonemang i det avseendet.
II. Bedömning
4.
Jag ska i korthet erinra om bakgrunden. BSH (Tyskland) väckte talan om intrång mot Electrolux (Sverige) vid svensk domstol. I huvudsak har BSH hävdat att Electrolux har gjort intrång i ett ”europeiskt patent” som det förstnämnda bolaget hade meddelats av Europeiska patentverket (nedan kallat EPO) (
4
) för flera medlemsstater i unionen (däribland Sverige) och ett tredjeland (Turkiet). Eftersom detta ”europeiska patent” inte utgör en enhetlig och överstatlig rättighet, utan väsentligen består av en rad olika nationella patent, som vart och ett ger ett skydd som gäller i den berörda staten (i enlighet med territorialitetsprincipen som är tillämplig på sådana rättigheter), består denna talan i själva verket av en samling käromål om intrång (ett käromål för varje nationell rättighet). För att bestrida dessa käromål, framställde Electrolux en invändning om ogiltighet. Mot bakgrund av denna invändning vill den hänskjutande domstolen få klarhet i huruvida de svenska domstolarna är behöriga att pröva yrkanden som avser de patent som meddelats av andra medlemsstater än Sverige (den första och den andra tolkningsfrågan) och det yrkande som avser det turkiska patentet (den tredje tolkningsfrågan). Såsom har förklarats i inledningen kommer min bedömning att fokusera på den sistnämnda aspekten, och således på den internationella behörigheten för domstolarna i medlemsstaterna att pröva tvister som avser patent från tredjeland.
5.
Utgångspunkten för denna bedömning är inte (eller inte längre) omstridd. Bryssel Ia-förordningen är tillämplig och fastställer således behörigheten för medlemsstaternas domstolar att pröva en sådan tvist när (och enbart på grund av att) svaranden har hemvist i unionen (såsom Electrolux i förevarande fall), (
5
) oberoende av det aktuella patentets ”externa” ursprung. (
6
) Jag kommer inte att behandla detta ämne på nytt, utan hänvisar för en mer utförlig redogörelse till punkterna 24 och 101 i mitt första förslag till avgörande.
6.
När det gäller de lösningar som avses i det system som inrättats i Bryssel Ia-förordningen (nedan kallat Brysselsystemet), är en annan sak klarlagd. Det är ostridigt mellan intervenienterna att enligt den allmänna behörighetsregeln i artikel 4.1 i nämnda förordning är domstolarna i den medlemsstat där svaranden har hemvist behöriga, i de allra flesta fall, (
7
) att pröva talan som avser utländska patent, inbegripet från tredjeland, när svarande har hemvist i den medlemsstaten. På den grunden är dessa domstolar bland annat behöriga att avgöra huruvida det har skett intrång i ett sådant patent som inträffat utanför den medlemsstaten. (
8
) Det framgår nämligen av domen Owusu (
9
) att behörigheten för nämnda domstolar enligt den regeln i princip inte bara är allmän, utan även universell.
7.
Jag vill erinra om att problemet i förevarande mål är att domstolarna i en medlemsstat, däribland domstolarna i svarandens medlemsstat, enligt artikel 24 led 4 i Bryssel Ia-förordningen i undantagsfall inte är behöriga att pröva talan som avser registrering eller giltighet av patent som har varit föremål för deposition eller registrering i en annan ”medlemsstat” (eller anses ha varit det). De kan inte heller ta ställning till dessa frågor som en prejudiciell fråga inom ramen för en intrångstalan. Denna bestämmelse ger nämligen ”domstolarna i den medlemsstat” som rättigheten hänför sig till exklusiv behörighet på området. Eftersom bestämmelsen endast hänvisar till patent från medlemsstater, avser all diskussion frågan huruvida domstolarna i medlemsstaterna enligt nämnda förordning även saknar behörighet att, som en huvudfråga eller en prejudiciell fråga, ta ställning till registreringen eller giltigheten av patent från tredjeland. Den frågeställning som på så sätt aktualiseras är känslig, återkommande och dessutom övergripande: den uppstår på samma sätt i förhållande till alla de områden för vilka det i artikel 24 i Bryssel Ia-förordningen föreskrivs en regel om exklusiv behörighet (sakrätt i fast egendom, giltigheten av inskrivningar i offentliga register, verkställighet av domar et cetera), när den stat som är inblandad inte är en medlemsstat, utan ett tredjeland. (
10
)
8.
Vad gäller denna fråga har BSH, den franska regeringen och kommissionen föreslagit ett svar (som också det är övergripande, eftersom det utan åtskillnad är tillämpligt på alla dessa områden) som innebär att eftersom artikel 24 i Bryssel Ia-förordningen inte uttryckligen avser ett sådant scenario, är huvudregeln i artikel 4.1 i nämnda förordning så att säga ”undantagslöst” tillämplig. Domstolarna i den medlemsstat där svaranden har hemvist skulle följaktligen, med stöd av denna regel, vara behöriga att pröva bland annat registreringen eller giltigheten av ett patent från tredjeland. När talan väl har väckts vid dessa domstolar skulle de dessutom, enligt nämnda regel, vara tvungna att avgöra målen, utom i de fall då artiklarna 33 och 34 i förordningen är tillämpliga (dessa fall diskuteras nedan). (
11
)
9.
Jag ska först återkomma till vissa av fallgroparna med denna tolkning av Bryssel Ia-förordningen (A), innan jag upprepar den lösning som jag för egen del hade föreslagit (B). De diskussioner som har förts vid EU-domstolen, under den andra förhandlingen, föranleder mig slutligen att undersöka ett ”tredje alternativ” (C).
A.
Fallgroparna med uppfattningen att artikel 4.1 i Bryssel Ia-förordningen ska tillämpas ”undantagslöst”
10.
Jag kommer här inte att upprepa alla de anmärkningar som jag framförde i mitt första förslag till avgörande, vad beträffar uppfattningen att artikel 4.1 i Bryssel Ia-förordningen ska tillämpas ”undantagslöst”. Jag begränsar mig till att återkomma till två aspekter, som stod i centrum för diskussionerna under den andra förhandlingen, nämligen 1) i vilken mån det skulle strida mot internationell sedvanerätt att domstolarna i en medlemsstat tar ställning till registreringen eller giltigheten av ett patent från tredjeland och 2) frågan huruvida lydelsen i denna förordning, i dess nuvarande utformning, kräver en sådan lösning.
1. De gränser som internationell sedvanerätt uppställer för staternas domsrätt
11.
Som majoriteten av experter har gjort gällande, och som för övrigt medgavs (trots viss inledande tvekan) av den franska regeringen och kommissionen under den andra förhandlingen, begränsas staternas domsrätt (”adjudicatory jurisdiction”) på privaträttens område av internationell sedvanerätt. En stat kan lagligen göra gällande en sådan behörighet endast när det finns en tillräcklig anknytning, som kan vara av territoriell eller nationell art, mellan staten och den aktuella tvisten. När en stat fastställer den internationella behörigheten för sina domstolar, genom att anta regler om internationell privaträtt (eller när unionen gör det, vad gäller medlemsstaternas domstolar), ska följaktligen staten (eller unionen) iaktta detta regelverk. (
12
)
12.
För merparten av tvister på privaträttens område, är den universella behörigheten för domstolarna i den medlemsstat där svaranden har hemvist, vilken föreskrivs i artikel 4.1 i Bryssel Ia-förordningen, förenlig med internationell sedvanerätt. En stat kan legitimt pröva käromål som väcks mot personer med hemvist i landet, även om käromålet avser faktiska omständigheter som har inträffat i en annan stat (medlemsstat eller tredjeland). Genom denna hemvist fastställs nämligen en tillräcklig anknytning mellan den förstnämnda staten och dessa käromål. På denna grund kan dessa domstolar lagenligt pröva en talan om intrång i ett patent från tredjeland, riktad mot en ”lokal” svarande. (
13
) Genom att utöva sådan domsrätt, inkräktar inte den medlemsstat i vilken svaranden har hemvist på det berörda tredjelandets suveränitet. I synnerhet hindrar medlemsstaten inte på något sätt tredjelandet från att utöva sin egen domsrätt i den aktuella tvisten. (
14
) Den överlappning av behörigheter som följer därav med avseende på en och samma tvist strider inte mot (utan utgör snarare en del) av internationell sedvanerätt. (
15
)
13.
Däremot skulle det i undantagsfall vara (mycket) diskutabelt, med hänsyn till internationell sedvanerätt, att domstolarna i en medlemsstat prövar vissa civilrättsliga tvister som berör en annan stat (medlemsstat eller tredjeland), och detta även när svaranden har hemvist i den förstnämnda staten. Detta gäller särskilt om talan avser registrering eller giltighet av patent. Under den andra förhandlingen medgav den franska regeringen och kommissionen att överväganden som avser suveränitet gäller på området, samtidigt som de framhöll att betydelsen av dessa varierar beroende på omständigheterna. Enligt min mening bör man skilja mellan två situationer.
14.
För det första är det uppenbart att domstolarna i en medlemsstat inte lagligen har rätt att pröva talan som i sig avser registrering eller giltighet av ett patent som är deponerat eller registrerat i en annan stat (medlemsstat eller tredjeland), med hänsyn till inblandningen av ett av dess organ, nämligen dess immaterialrättsmyndighet, i beviljandet av denna rättighet och förvaltningen av det register som rättigheten är införd i.
15.
Det är inte så att meddelandet av ett patent utgör ett ”regeringsbeslut” som återspeglar ”suveräna” politiska val som inte kan bli föremål för prövning av en utländsk domstol. Numera har immaterialrättsmyndigheterna inte (eller sällan) något utrymme för skönsmässig bedömning vad gäller lämpligheten att bevilja en sådan rättighet. De prövar patentansökningarna mot bakgrund av de krav som föreskrivs i den berörda statens lagstiftning, meddelar patent när dessa krav är uppfyllda och registrerar följaktligen patenten. Deras inblandning är kort sagt snarare ”automatisk” än ”suverän”. Detta gäller i ännu högre grad i fråga om de nationella immaterialrättsmyndigheternas roll i förhållande till europeiska patent (såsom det patent som är i fråga i målet vid den nationella domstolen), eftersom dessa myndigheter, när det är fråga om att ”validera” ett sådant patent för deras territorium (vilket gör att patentet får samma verkan som ett nationellt patent), bekräftar EPO:s förhandskontroll av att de krav på patenterbarhet som föreskrivs i EPC är uppfyllda.
16.
Förklaringen är i själva verket mycket enklare. Det utgör nämligen en självklar sedvanerättslig princip att en stat inte får lägga sig i hur en annan stats offentliga förvaltning fungerar. På samma sätt som en stat inte kan, genom sina domstolar, ålägga ett utländskt organ att anta en rättsakt, kan denna stat inte heller ändra eller upphäva de rättsakter som härrör från organet. Den stat som det utländska organet tillhör har nämligen en exklusiv materiell behörighet i det avseendet. På samma sätt som domstolarna i en medlemsstat inte kan ålägga immaterialrättsmyndigheten i en annan stat (medlemsstat eller tredjeland) att meddela ett patent för denna andra stats territorium, kan de följaktligen inte ålägga denna myndighet att ändra eller ta bort en inskrivning i det register som den förvaltar, eller ens avge en förklaring med allmängiltig verkan (erga omnes) avseende giltigheten av den rättighet som ligger till grund för denna inskrivning. Den stat där immaterialrättsmyndigheten är belägen har ensam rätt att göra gällande domsrätt på området. (
16
) Jag vill framhålla att problemet, i motsats till vad jag lät antyda i fotnot 51 i mitt första förslag till avgörande, är exakt detsamma när det gäller talan som avser registrering eller giltighet av de nationella ”delarna” av europeiska patent. (
17
)
17.
För det andra skulle det i princip inte strida mot internationell sedvanerätt om domstolarna i en medlemsstat, vid vilka det har väckts talan mot en ”lokal” svarande om intrång i ett patent från tredjeland, prövar patentets giltighet, som en prejudiciell eller indirekt fråga (eftersom förekomsten av en giltig rättighet utgör en nödvändig förutsättning för att en sådan talan ska bifallas), till exempel när svaranden har framställt en invändning om ogiltighet.
18.
I enlighet med de förklaringar som har getts i den föregående punkten, och i motsats till vad Electrolux har anfört, är det avgörande i det avseendet inte arten av den fråga som ska avgöras (patentets giltighet), eller arten av de regler som ska tillämpas (grunderna för upphävande eller, om det föreligger sådana förfarandefel som har gjorts gällande, handläggningsreglerna, som föreskrivs i tredjelandets lagstiftning (
18
)), utan arten av det avgörande som ska meddelas. Inom ramen för en talan om intrång ska medlemsstatens domstolar vid vilka talan har väckts inte meddela en dom som avser den aktuella rättighetens lagenlighet, utan endast tillkännage, i ett mellanled av deras resonemang, ett förslag (giltighet eller ogiltighet) enbart i syfte att hitta en lösning på den huvudfråga som har underställts deras prövning (huruvida intrång har skett eller ej). I domslutet i den dom som de kommer att meddela ska parternas privata rättigheter fastställas. I domslutet kommer svaranden att förpliktas att betala skadestånd (et cetera) om det fastställs att intrång har skett, eller så kommer kärandens talan att ogillas. Under förutsättning att ett sådant avgörande endast har verkningar mellan parterna (inter partes) och att de skäl som avser rättighetens giltighet inte har någon allmängiltig verkan (erga omnes), överskrider det inte domsrätten för den medlemsstat där svaranden har hemvist. (
19
)
2. Lydelsen i Bryssel Ia-förordningen
19.
Regeln om exklusiv behörighet om talan avser registrering eller giltighet av patent, vilken föreskrivs i artikel 24 led 4 i Bryssel Ia-förordningen, följer av ovannämnda överväganden avseende internationell sedvanerätt. När en medlemsstat är inblandad i tvisten, syftar denna regel till att skydda medlemsstatens suveränitet i den internationella rättsordningen, (
20
) genom att garantera att endast medlemsstatens domstolar kan göra en prövning med giltig verkan. (
21
) Nämnda regel eftersträvar till och med detta mål till överdrift, eftersom den hindrar domstolarna i en medlemsstat från att endast indirekt, inom ramen för en intrångstalan, pröva giltigheten av ett patent som meddelats av en annan medlemsstat. (
22
)
20.
Eftersom artikel 24 led 4 i Bryssel Ia-förordningen endast syftar på patent från medlemsstater, kan denna bestämmelse (såvida man inte förvanskar dess ordalydelse) inte omfatta rättigheter som beviljats av tredjeland, (
23
) och i förordningen föreskrivs inte heller någon motsvarande regel i förhållande till dessa. I domen Owusu slog dock EU-domstolen fast att de enda tillåtna undantagen från huvudregeln som (numera) föreskrivs i artikel 4.1 i nämnda förordning är de som ”uttryckligen medges” (
24
) i denna förordning. Ska man dock av det ovanstående – såsom BSH, den franska regeringen och kommissionen har gjort – sluta sig till den paradoxala lösningen att domstolarna i svarandens medlemsstat fullständigt saknar behörighet att pröva giltigheten av patent från andra medlemsstater, medan de är behöriga (och till och med skyldiga) att pröva käromål som avser giltigheten av rättigheter från tredjeland?
21.
Jag är (fortfarande) inte av den uppfattningen.
22.
I det avseendet vill jag till att börja med erinra om att EU‑domstolen, i domen Owusu, lät frågan om det särskilda scenario som här är aktuellt anstå. (
25
) De lärdomar som följer av den domen kan således inte tillämpas på det scenariot utan försiktighet.
23.
Det är nämligen i förevarande fall inte alls fråga om, vilket var fallet i det målet, att i Brysselsystemet införa ett undantag som är helt främmande för detta system. I detta fall ansåg upphovsmännen till detta system, redan från början, att registrering och giltighet av patent hörde till de särskilda områden som motiverar en avvikelse från huvudregeln att domstolarna i svarandens medlemsstat har behörighet. De har följaktligen ”uttryckligen medgett” en regel för det syftet. Det faktum att denna regel är begränsad till att avse rättigheter från medlemsstater kan enkelt förklaras. Brysselsystemet utgör nämligen ett system för unionens interna behörighet och eftersträvar mål som är specifika för unionen (nämligen att den inre marknaden ska fungera väl, och mer nyligen inrättandet av ett område med frihet, säkerhet och rättvisa). Undantagen från den huvudregel som föreskrivs i detta system, inbegripet undantaget som avser registrering eller giltighet av patent, syftar följaktligen i huvudsak till att fördela behörigheten på privaträttens område mellan medlemsstaternas domstolar. (
26
) Eftersom unionen inte har befogenhet att fastställa behörigheten för domstolar i tredjeland, hade systemets upphovsmän logiskt sett inte planerat några sådana undantag till förmån för dem. Ursprungligen innehöll systemet faktiskt inte något undantag.
24.
Mot bakgrund av förklaringen ovan, vore det alltför enkelt att av denna avsaknad av ”uttryckliga” undantag dra slutsatsen att huvudregeln om behörighet för domstolarna i den medlemsstat där svaranden har hemvist är oinskränkt i förbindelserna med tredjeland och är ”undantagslöst” tillämplig, även på käromål som avser giltigheten av patent från tredjeland, genom att således bortse från den exklusiva behörighet som domstolarna i tredjeland i allmänhet tillerkänns på området. Ett sådant resultat skulle snarare utgöra en mycket besynnerlig ”extern verkan” av Brysselsystemet, som de ursprungliga upphovsmännen inte avsåg. (
27
)
25.
BSH, den franska regeringen och kommissionen har dock genmält att Brysselsystemet, sedan antagandet av Bryssel 1a-förordningen, innehåller
vissa undantag till förmån för tredjeland, nämligen artiklarna 33 och 34 i nämnda förordning. Enligt dessa intervenienter avsåg unionslagstiftaren, med dessa nya artiklar, att på ett uttryckligt och framför allt uttömmande sätt reglera förbindelserna mellan medlemsstaternas domstolar och domstolarna i tredjeland. Inom denna ram önskade lagstiftaren tillåta de förstnämnda domstolarna att förklara sig obehöriga till förmån för de sistnämnda enbart under de omständigheter som föreskrivs i nämnda artiklar, det vill säga om talan väcks vid en domstol i en medlemsstat (oavsett saken i målet) när ett förfarande avseende samma sak redan pågår vid domstol i ett tredjeland.
26.
Jag anser inte att denna redogörelse är övertygande. Såsom framgår av artiklarnas lydelse och rubriken på det avsnitt i Bryssel Ia-förordningen där artiklarna 33 och 34 förekommer, behandlar dessa artiklar ett särskilt ämne: litispendens och mål som har samband med varandra ”i externt avseende”. Även om dessa artiklar obestridligen reglerar, på ett uttryckligt och uttömmande sätt, just detta ämne, finns det inget i själva förordningens text som tyder på att unionslagstiftaren verkligen avsåg, såsom dessa intervenienter har hävdat (för övrigt utan att styrka sin ståndpunkt), att genom enstaka bestämmelser lösa alla frågor som förbindelserna mellan domstolarna i medlemsstaterna och domstolarna i tredjeland aktualiserar, inbegripet frågor som rör respekt för tredjelands suveränitet. (
28
)
27.
Förarbetena är inte mer klargörande i det avseendet. Även om det, såsom intervenienterna har påpekat, framgår av förarbetena att den franska delegationen vid rådet hade föreslagit att det i den kommande förordningen skulle införas ett fullständigt ”regelverk” med regler som avsåg dessa förbindelser (som bland annat skulle erkänna en möjlighet för domstolarna i medlemsstaterna att förklara sig obehöriga på de områden som omfattas av ett tredjelands exklusiva behörighet) och att detta ”regelverk” inte infördes av unionslagstiftaren, finns det inte någon offentlig handling som förklarar skälet till detta (vilket den franska regeringen bekräftade under den andra förhandlingen). Inte heller här går det att dra slutsatsen, enbart av vägran att införa de aktuella reglerna, att det fanns någon ”tydlig avsikt” från lagstiftarens sida vad gäller den aktuella frågan, och i synnerhet ett ”tydligt politiskt val” till förmån för behörigheten för domstolarna i medlemsstaterna att särskilt pröva tvister som rör tredjelands suveränitet, såsom tvister som avser giltigheten av de rättigheter som de beviljar. (
29
) Unionslagstiftarens kan likväl ha kunnat önska att begränsa sig till att reglera ”extern” litispendens och för tillfället överlåta de andra frågorna avseende förhållandena mellan medlemsstaternas domstolar och domstolar i tredjeland, däribland den fråga som är aktuell i förevarande mål, på den nationella rätten i varje medlemsstat, (
30
) eller på EU-domstolen, genom tolkning av existerande regler. (
31
)
28.
Kort sagt kräver varken lydelsen, sedd i sitt sammanhang, eller den hänsyn som EU-domstolen ska visa unionslagstiftaren, med iakttagande av den institutionella jämvikten, den lösning som har föreslagits av BSH, den franska regeringen och kommissionen. Med hänsyn till den ”vaghet” som omger lagstiftarens avsikt, och i motsats till vad den franska regeringen har gjort gällande, skulle EU‑domstolen inte visa ”prov på försiktighet” om den utifrån ett rudimentärt e contrario-resonemang (se punkt 20 ovan) gjorde en sådan drastisk tolkning av Bryssel Ia-förordningen. (
32
) EU-domstolen skulle däremot visa en sådan ”försiktighet” om den ur denna rättsakt, genom att tillämpa sina vanliga tolkningsmetoder, utläste det svar som bäst överensstämmer med de mål som rättsakten eftersträvar och de normer av högre rang som den regleras av. (
33
)
29.
Jag har redan, i punkterna 124–134 i det första förslaget till avgörande, förklarat på vilket sätt uppfattningen om en ”undantagslös” tillämpning av artikel 4.1 i Bryssel Ia-förordningen skulle strida mot de mål som denna förordning eftersträvar. Jag ska bara framhålla två aspekter som diskuterades (på nytt) under den andra förhandlingen, nämligen god rättskipning och det rättsliga skyddet för svarande med hemvist i unionen.
30.
Vad gäller den första punkten, bidrar den universella behörigheten för domstolarna i svarandens medlemsstat vad gäller patentintrång till en god rättskipning, (
34
) medan det inte skulle vara förenligt med detta mål att dessa domstolar är behöriga (och skyldiga) att pröva käromål som avser giltigheten av patent från tredjeland. En dom om ogiltighet från en sådan domstol skulle aldrig erkännas i den staten och kan således i praktiken inte leda till att dess immaterialrättsmyndighet gör en ändring i sitt register.
31.
Även vad gäller den andra punkten skulle en sådan lösning vara problematisk. Det skulle i praktiken kunna tvinga personer som har hemvist i unionen och som innehar patent från tredjeland att vid domstolarna i sina hemviststater behöva hantera ogiltighetsförfaranden som är onödiga (av de skäl som förklaras i föregående punkt), och som rentav kan utgöra rättegångsmissbruk och har inletts av deras konkurrenter endast i syfte att trakassera dem. (
35
)
32.
Vidare vill jag erinra om att eftersom unionen är skyldig att iaktta internationell rätt, däribland sedvanerätt, vid utövandet av sina befogenheter, ska Bryssel Ia-förordningen tolkas i enlighet med denna rätt. (
36
) Mot bakgrund av de förklaringar som har getts i det föregående avsnittet, betvivlar jag starkt att nämnda förordning kan tolkas på det sätt som har föreslagits av BSH, den franska regeringen och kommissionen. Brysselsystemet kan nämligen inte göra anspråk på allmängiltighet när en svarande i unionen är i fråga (
37
) och endast beakta medlemsstaternas suveränitet men bortse från tredjeländers suveränitet. (
38
)
B.
Teorin om ”reflexiv verkan”
33.
Mot bakgrund av alla fallgroparna med uppfattningen att artikel 4.1 i Bryssel Ia-förordningen ska tillämpas ”undantagslöst”, men även det faktum att nämnda förordning (ännu) inte innehåller något uttryckligt undantag för de områden som avses i artikel 24 i förordningen, när ett tredjeland är inblandat, föreslog jag, i punkt 147 och följande punkter i mitt första förslag till avgörande, en lösning (som också är övergripande, eftersom den är tillämplig på alla dessa områden (
39
)), inspirerad av teorin om ”reflexiv verkan” (effet réflexe) som utarbetades av Georges Droz för många år sedan. (
40
)
34.
Denna lösning innebär i huvudsak att även om domstolarna i medlemsstaterna har behörighet, enligt huvudregeln i artikel 4.1 i Bryssel Ia-förordningen (om inte något annat föreskrivs), att pröva tvister som involverar tredjeland på de aktuella områdena, ger denna regel, enligt en kontextuell och teleologisk tolkning, dem likväl rätt att inte utöva denna behörighet. Även om denna regel, såsom EU‑domstolen slog fast i domen Owusu, i princip är av ”tvingande karaktär”, anser jag, i likhet med Georges Droz, att ”det skulle vara alltför långtgående” (
41
) att kräva att en sådan ”karaktär” föreligger även i sådana fall.
35.
Av detta följer i praktiken att när talan väcks mot en ”lokal” svarande vid domstolarna i en medlemsstat som avser till exempel giltigheten av ett patent från tredjeland, och svaranden har hemvist i den förstnämnda staten, tillåter artikel 4.1 i Bryssel Ia-förordningen att dessa domstolar använder de befogenheter som föreskrivs i deras nationella rätt (oavsett slag, inbegripet enligt deras regler om internationell privaträtt) för att avstå från att pröva denna talan. När en talan om intrång som avser ett patent från tredjeland väcks vid dessa domstolar mot en sådan svarande, och en invändning om ogiltighet framställs, skulle de likaså kunna avstå från att pröva denna invändning och i förekommande fall vilandeförklara målet i väntan på att myndigheterna i tredjelandet prövar giltighetsfrågan, på ett sätt som ”återspeglar” lösningen i artikel 24 led 4 i nämnda förordning. (
42
)
36.
Som jag förklarade i detalj i mitt första förslag till avgörande anser jag att denna tolkning har den fördelen att den ger en lösning på den aktuella frågeställningen som onekligen är pragmatisk, samtidigt som gränserna för textens ordalydelse iakttas. (
43
) I synnerhet, eftersom domstolarna i medlemsstaterna inte helt saknar behörighet, men endast har en möjlighet att inte pröva talan, ger denna lösning dem en viss flexibilitet för att beakta omständigheterna i varje enskilt fall och, i förekommande fall, utöva denna behörighet när parterna inte har tillgång till en rättvis rättegång vid domstolarna i det berörda tredjelandet, för att undvika rättsvägran. (
44
)
37.
I motsats till vad den franska regeringen gjorde gällande under den andra förhandlingen, påverkar denna tolkning inte Brysselsystemets ”övergripande och koherenta” karaktär. (
45
) För det första är det inte fråga om att utesluta den fråga som är aktuell från detta system och överlåta frågan helt åt nationell rätt i respektive medlemsstat. Frågan regleras faktiskt av nämnda system. I Brysselsystemet föreskrivs helt enkelt, som svar, en partiell och begränsad hänvisning till den nationella lagstiftning som är tillämplig vid den domstol där talan har väckts. (
46
) För det andra bidrar denna tolkning just till koherensen i Brysselsystemet. Den säkerställer nämligen, inom denna ram, att liknande situationer får motsvarande lösningar.
38.
BSH, (
47
) den franska regeringen och kommissionen upprepade även, under den andra förhandlingen, den kritik som de redan hade framfört i sina första yttranden, enligt vilken det skulle påverka möjligheten att förutse vilken domstol som är behörig och följaktligen rättssäkerheten samt den enhetliga tillämpningen av Bryssel Ia-förordningen, på ett sätt som strider mot ”andan” i domen Owusu, om domstolarna i medlemsstaterna gavs möjlighet att inte göra en prövning på de aktuella områdena, på grundval av deras nationella rätt.
39.
Jag är dock fortfarande inte övertygad om detta. För det första är det inte, såsom i målet Owusu, fråga om att ge domstolarna i medlemsstaterna ett stort utrymme för skönsmässig bedömning att inte utöva sin behörighet i varje”extern” tvist (vilket i förekommande fall skulle allvarligt påverka förutsebarheten vad gäller deras behörighet), (
48
) utan ett snävt utrymme för skönsmässig bedömning för att förklara sig obehöriga i tvister på särskilda områden när, och endast i den mån som, detta ”återspeglar” de lösningar som är tillämpliga enligt artikel 24 i Bryssel Ia-förordningen.
40.
Vad, för det andra, gäller den enhetliga tillämpningen av Bryssel Ia-förordningen i samtliga medlemsstater, är det i dessa stater vedertaget att de nationella domstolarna inte bör ta sig an mål som rör de aktuella områdena när de involverar en annan stat. (
49
) Domstolarna i medlemsstaterna har i allmänhet befogenhet, enligt nationell rätt, att avstå från att pröva sådana tvister. (
50
) Slutligen kan de exakta villkoren för när de gör det i princip variera från en medlemsstat till en annan, och jag vill erinra om att unionsrätten begränsar den nationella rätten på ett ganska betydande sätt, såsom har förklarats i punkterna 150–152 i mitt första förslag till avgörande. Detta garanterar att en sådan lösning tillämpas på ett tillräckligt konsekvent sätt inom hela unionen.
41.
Den franska regeringen gjorde även, under den andra förhandlingen, gällande att fastställandet av en sådan ”reflexiv verkan” av reglerna om exklusiv behörighet skulle förutsätta att flera praktiska frågor löses (omständigheter under vilka rätten måste vilandeförklara målet snarare än att förklara sig obehörig, rättens möjligheter att besluta om sådana åtgärder ex officio et cetera), vilket EU-domstolen inte skulle kunna göra genom rättspraxis. Som jag ser ska dock inte EU-domstolen skapa ett uttömmande regelverk för att avstå från att pröva talan, utan ställa upp vissa krav som följer av unionsrätten (
51
) och i övrigt hänvisa till respektive medlemsstats nationella rätt (och detta just i avvaktan på att unionslagstiftaren själv inför ett sådant regelverk i Bryssel Ia-förordningen).
C.
Det möjliga ”tredje alternativet”
42.
Vissa av de frågor som EU-domstolen ställde inför den andra förhandlingen och de svar som kommissionen gav låter skymta en möjlighet till ett ”tredje alternativ” som skulle vara både mer riktat (mot registreringen eller giltigheten av patent) och mer radikalt än det svar som jag har föreslagit (och jag måste medge att det alternativet inte föll mig in när jag avfattade det första förslaget till avgörande).
43.
Det ”tredje alternativet” består i att tolka artikel 4.1 i Bryssel Ia-förordningen mot bakgrund av det sammanhang i vilket bestämmelsen ingår (se punkt 23 ovan) och internationell sedvanerätt (se punkterna 14–18 ovan), i den meningen att den inte ger domstolarna i svarandens medlemsstat någon behörighet att pröva käromål som avser registrering eller giltighet av patent från tredjeland. (
52
) När, såsom i förevarande fall, frågan huruvida ett sådant patent är giltigt väcks som en invändning i samband med en intrångstalan, ger denna bestämmelse dessa domstolar behörighet att pröva denna fråga endast indirekt, (
53
) enbart i syfte att avgöra målet. (
54
) Bestämmelsen ger inte domstolarna befogenhet att ge de skäl som avser rättighetens giltighet en allmängiltig verkan (erga
omnes) (och än mindre att avge en förklaring i det avseendet som har en sådan allmängiltig verkan, i deras domslut). (
55
)
44.
I praktiken skulle detta innebära att medan Bryssel Ia-förordningen skulle vara tillämplig på sådana käromål (eller invändningar) när svaranden har hemvist i unionen, skulle den inte ge någon domstol i en medlemsstat behörighet (eller befogenhet att avge en sådan förklaring med allmängiltig verkan (erga omnes)), enligt denna förordning. När en sådan talan väcks vid en sådan domstol mot en ”lokal” svarande, ska domstolen följaktligen förklara sig obehörig att pröva målet (eller, vad gäller en ogiltighetsinvändning inom ramen för en intrångstalan, begränsa verkningarna av sitt avgörande till att gälla parterna), och detta med stöd av nämnda förordning. (
56
)
45.
Denna tolkning skulle ha vissa fördelar. Inledningsvis, på ett teoretiskt plan, genom att tillkännage att domstolarna i medlemsstaterna inte har någon behörighet enligt Brysselsystemet att ogiltigförklara patent från tredjeland (eller i samband med en intrångstalan ge vissa av sina konstateranden en allmängiltig verkan (erga omnes)), skulle EU-domstolen dra visserligen radikala, men likväl logiska (och följaktligen helt försvarbara) slutsatser av de överväganden avseende internationell sedvanerätt som det har redogjorts för i punkterna 14–18 ovan.
46.
Vidare skulle en sådan tolkning i praktiken garantera en viss överensstämmelse mellan de lösningar som är tillämpliga ”inom unionen” och de lösningar som är tillämpliga på förbindelserna med tredjeland, samtidigt som de nuvarande begränsningarna i artikel 24 led 4 i Bryssel Ia-förordningens lydelse återigen iakttas. (
57
) Tolkningen skulle även återspegla de lösningar som förekommer i komparativ rätt, i synnerhet i medlemsstaternas rättsordningar. (
58
)
47.
Slutligen skulle denna tolkning ha fördelen av att erbjuda en lösning på problemet i fråga, som är fullständigt enhetlig (eftersom den bristande behörigheten för domstolarna i medlemsstaterna följer direkt av Bryssel Ia-förordningen, vilken är tillämplig på samma sätt inom hela unionen) och förutsebar (eftersom domstolarna i medlemsstaterna inte lämnas något utrymme för skönsmässig bedömning). Den skulle därför vara helt förenlig med ”andan” i domen Owusu.
48.
En sådan tolkning av Bryssel Ia-förordningen skulle dock föranleda viss kritik. Först skulle det på ett teoretiskt plan kunna invändas att den står i ett spänt förhållande till logiken bakom behörighetsregeln i artikel 4.1 i Bryssel Ia-förordningen. Denna regel grundar sig på de personliga banden mellan de utpekade domstolarna och en viss svarande. På grundval av detta, och såsom jag har angett i punkt 6 ovan, omfattar behörigheten för dessa domstolar i princip alla käromål där talan väcks mot den aktuella personen. Denna regel gör i sig inte någon åtskillnad beroende på vad talan avser.
49.
Invändningen har dock sina begränsningar. I de ”EU-interna” situationerna finns det faktiskt vissa områden som har uteslutits från behörigheten för domstolarna i svarandens medlemsstat, genom andra bestämmelser i Bryssel Ia-förordningen (särskilt artikel 24 i denna). Det skulle således bara vara fråga om att erkänna att detsamma ibland gäller i tvister som involverar tredjeland, genom att i samma artikel 4.1 i nämnda förordning medge att det finns vissa underförstådda begränsningar av denna behörighet, till följd av den internationella sedvanerätten.
50.
Vidare skulle man kunna påpeka att flera officiella rapporter avseende Brysselinstrumenten, (
59
) ett avsnitt i yttrande 1/03 (
60
) och skäl 24 andra stycket i nämnda förordning (
61
) antyder att medlemsstaternas domstolar i själva verket faktiskt är behöriga, med stöd av artikel 4.1 i nämnda förordning, även att pröva käromål som avser områden såsom registreringen eller giltigheten av patent, när ett tredjeland är involverat.
51.
Invändningen har dock återigen sina begränsningar. För det första, förutom att de aktuella rapporterna inte styrker den ståndpunkt som framförs däri, ger de inte en giltig tolkning av Brysselsystemet, utan utgör på sin höjd en icke-bindande vägledning i det avseendet. (
62
) För det andra avser yttrande 1/03 inte som sådant den centrala frågan i förevarande mål, (
63
) utan det aktuella avsnittet skulle kunna betraktas som ett obiter dictum, öppet för vissa nyanseringar och preciseringar, snarare än en ståndpunkt som EU-domstolen till fullo har intagit i denna fråga. (
64
) För det tredje är spänningen i förhållande till skäl 24 i Bryssel Ia-förordningen mycket relativ. (
65
)
52.
På det praktiska planet avser slutligen den kritik som skulle kunna riktas mot en sådan tolkning av artikel 4.1 i Bryssel Ia-förordningen att den lösning som följer därav är rigid. Eftersom domstolarna i medlemsstaterna (fullständigt) skulle sakna behörighet att pröva käromål som avser registrering eller giltighet av patent från tredjeland, har de inte något utrymme att bedöma huruvida det är lämpligt att förklara sig obehörig. De är tvungna att göra det under alla omständigheter. I vissa fall skulle detta kunna tvinga parterna att fullfölja talan vid en domstol i tredjeland som inte ger samma garantier för en rättvis rättegång. De skulle inte ha någon möjlighet att pröva tvisten i sådana fall.
53.
Återigen är styrkan i denna kritik relativ. Även om ett sådant handlingsutrymme enligt min mening krävs i vissa sammanhang, (
66
) är dess lämplighet mer diskutabel i de särskilda fall som här är aktuella. Medlemsstaternas domstolar skulle överskrida de gränser som uppställs i internationell sedvanerätt om de avgav en förklaring med allmängiltig verkan (erga omnes) avseende ogiltigheten av ett patent från tredjeland till och med av ”nödvändiga” skäl (på grund av att domstolarna i detta tredjeland inte ger några garantier för en rättvis rättegång), och deras avgörande skulle fortfarande sakna ett faktiskt rättsligt värde. (
67
) Även om det härav vidare följde att en konkurrent till en innehavare av ett patent från ett tredjeland med hemvist inom unionen aldrig skulle kunna väcka talan om ogiltighet avseende ett sådant patent vid domstolarna i medlemsstaterna, skulle en sådan konkurrent fortfarande kunna indirekt bestrida patentets giltighet, exempelvis i samband med en eventuell intrångstalan som väckts mot vederbörande (förutsatt att denne själv har hemvist inom unionen), eller inom ramen för en ”negativ fastställelsetalan” om ansvar riktad mot patentinnehavaren. Konkurrenten skulle således inte fråntas allt skydd, vid medlemsstaternas domstolar, mot patent från tredjeland som saknar grund.
III. Förslag till avgörande
54.
Mot bakgrund av det ovan anförda förslår jag att domstolen ska besvara den tredje tolkningsfrågan som har ställts av Svea hovrätt (Stockholm, Sverige) på följande sätt:
Artikel 24 led 4 i Europaparlamentets och rådets förordning (EU) nr 1215/2012 av den 12 december 2012 om domstols behörighet och om erkännande och verkställighet av domar på privaträttens område
ska tolkas så,
att den bestämmelsen inte är tillämplig med avseende på giltigheten av ett patent som har registrerats i ett tredjeland. Medlemsstaternas domstolar får emellertid, när deras behörighet grundar sig på någon annan bestämmelse i den förordningen, avstå från att pröva frågan om patentets giltighet.
(
1
)	Originalspråk: franska.
(
2
)	Förslag till avgörande i målet BSH Hausgeräte (C‑339/22, EU:C:2024:159) (nedan kallat mitt första förslag till avgörande).
(
3
)	Europaparlamentets och rådets förordning (EU) nr 1215/2012 av den 12 december 2012 om domstols behörighet och om erkännande och verkställighet av domar på privaträttens område (EUT L 351, 2012, s. 1) (nedan kallad Bryssel Ia-förordningen).
(
4
)	I enlighet med det förfarande som föreskrivs i konventionen om meddelande av europeiska patent, som undertecknades i München (Tyskland) den 5 oktober 1973 (nedan kallad EPC).
(
5
)	Se skäl 13 och artikel 4.1 i Bryssel Ia-förordningen.
(
6
)	Åtminstone när det, såsom i förevarande fall, inte finns någon internationell konvention som reglerar frågan mellan unionen (eller den medlemsstat där den domstol vid vilken talan har väckts är belägen) och berört tredjeland (se punkterna 23 och 135–138 i mitt första förslag till avgörande).
(
7
)	Se, för ett liknande resonemang, dom av den 8 september 2022, IRnova (C‑399/21, EU:C:2022:648, punkterna 40 och 48 samt där angiven rättspraxis) (nedan kallad domen IRnova).
(
8
)	Ett intrång sker (med nödvändighet) i den stat som har utfärdat det aktuella patentet, eftersom räckvidden av de rättigheter som patentet ger är begränsad till den statens territorium enligt territorialitetsprincipen.
(
9
)	Dom av den 1 mars 2005 (C‑281/02, EU:C:2005:120, punkterna 10, 11 och 24–26) (nedan kallad domen Owusu). Den domen avser konventionen om domstols behörighet och om verkställighet av domar på privaträttens område, som undertecknades i Bryssel den 27 september 1968 (EGT L 304, 1978, s. 36), vilken senare ersattes av rådets förordning (EG) nr 44/2001 av den 22 december 2000 om domstols behörighet och om erkännande och verkställighet av domar på privaträttens område (EGT L 12, 2001, s.1), vilken i sin tur ersattes av Bryssel Ia-förordningen. En kontinuitet i tolkningen måste emellertid säkerställas vad beträffar tillämpningsområdet för dessa instrument och deras motsvarande bestämmelser (se, bland annat domen IRnova, punkterna 29 och 37).
(
10
)	Frågan uppkommer även, i tillämpliga delar, när en domstol i unionen har att pröva en tvist som omfattas av ett exklusivt avtal om val av domstol. I artikel 25 i denna förordning föreskrivs nämligen att domstolarna i medlemsstaterna i princip ska ge verkan åt ett sådant avtal när domstolarna i en annan ”medlemsstat” utpekas i avtalet, utan att scenariot med ett avtal till förmån för domstolar i ett tredjeland omnämns. Med hänsyn till inriktningen i förevarande förslag till avgörande, kommer jag att fokusera på tvister som rör registreringen och giltigheten av patent från tredjeland, men vid enstaka tillfällen kommer jag att behandla dessa andra scenarier.
(
11
)	På samma sätt skulle domstolarna i svarandens medlemsstat vara behöriga, och skyldiga att fatta ett avgörande, när talan väcks vid dessa domstolar trots ett exklusivt avtal om val av domstol till förmån för domstolarna i ett tredjeland, på grund av att det i Bryssel Ia-förordningen inte föreskrivs någon bestämmelse med motsatt innehåll.
(
12
)	Se, bland annat, Parrish, A., ”Adjudicatory Jurisdiction and Public International Law: The Fourth Restatement’s New Approach”, i Stephan, P.B, och Cleveland, SA, (red.), The Restatement and Beyond: The Past, Present, and Future of U.S. Foreign Relations Law, Oxford Academic, New York, 2020, s. 303–318, Roorda, L. och Ryngaert, C., ”Public International Law Constraints on the Exercise of Adjudicatory Jurisdiction in Civil Matters”, i Forlati, S. och Franzina, P. (red.), Universal Civil Jurisdiction – Which Way Forward?, BRILL, 2020, s. 74–95, och Mills, A., ”Rethinking Jurisdiction in International Law”, The British Yearbook of International Law, volym 84, nr 1, 2014, s. 187–239.
(
13
)	Vissa utländska domstolar anser att internationell sedvanerätt eller internationell hövlighet (comitas gentium) hindrar dem från att pröva frågan om intrång i ett utländskt patent (se, bland annat, United States Court of Appeals for the Federal Circuit (Förenta staternas appellationsdomstol för federala domkretsen, Förenta staterna), den 1 februari 2007, Jan K. Voda, M.D. v. CORDIS Corp., 476 F.3d 887, 905 (Fed. Cir. 2007). Så är inte fallet. När det gäller sedvanerätt har jag nyss förklarat varför. Vad beträffar comitas gentium, utgör den omständigheten att en domstol i en stat ger verkan åt en rättighet som beviljats av en annan stat tvärtom ett uttryck för hövlighet gentemot den staten (se Supreme Court (Förenade kungariket), den 27 juli 2011, Lucasfilm Limited and others v Ainsworth and another, (2011) UKSC 39, §§ 104, 105 och 109).
(
14
)	Se, analogt, domen Owusu (punkterna 30 och 31).
(
15
)	Tillräcklig anknytning, i den mening som avses i sedvanerätten, kan föreligga i förhållande till olika stater, såsom är fallet här. Den risk för parallella förfaranden och motstridiga avgöranden som utgör en del av en sådan överlappning av behörighet kan mildras av staterna antingen genom interna lösningar (såsom den så kallade doktrinen om forum non conveniens i common law-länder eller reglerna om litispendens i länder med kontinentaleuropeisk rätt), eller genom ingåendet av internationella avtal som fördelar behörigheten på privaträttens område mellan staternas respektive domstolar.
(
16
)	Se punkt 61 och fotnot 52 i mitt första förslag till avgörande och där angivna hänvisningar. Se även Droz, G., Compétence judiciaire et effets des jugements dans le Marché commun, Paris, Dalloz, 1972, nr 156, Mayer, P., ”Droit international privé et droit international public sous l’angle de la notion de compétence”, Revue critique de droit international privé, nr 54, 1979, s. 362 och 374–376, och Pataut, E., Principe de souveraineté et conflits de juridictions (Étude de droit international privé), LGDJ, Paris, 1999, nr 4–11, 48, 97 och 359. Sådana internationellt sedvanerättsliga överväganden gäller på flertalet andra områden som avses i artikel 24 i Bryssel Ia-förordningen. Domstolarna i en medlemsstat kan således inte pröva en talan som avser giltigheten av en inskrivning i en annan typ av utländskt offentligt register (artikel 24.3), av de skäl som har angetts i punkt 16 ovan. Nämnda domstolar kan inte pröva en talan som avser verkställighet av en dom (artikel 24.5) i en annan stat, med hänsyn till att varje stat har exklusiv behörighet att vidta tvångsåtgärder inom sitt territorium (se Permanenta internationella domstolen, dom Frankrike mot Turkiet (nedan kallat S.S. Lotus-målet), den 7 september 1927, C.P.I.J. Recueil 1927, serie A 10, s. 18). Slutligen skulle det (antagligen) strida mot internationell sedvanerätt om en domstol i en medlemsstat prövade giltigheten av en sakrätt i fast egendom (artikel 24 led 1 första stycket) som är belägen i utlandet, med hänsyn till sambanden mellan ett sådant avgörande och varje stats territoriella suveränitet (se Mills, A., a.a., s. 204). Däremot uppkommer sådana frågor om sedvanerätten inte vid nyttjanderätt till fast egendom (artikel 24 led 1 andra stycket) eller när det gäller giltigheten av bolag eller av beslut av bolagsorgan (artikel 24 led 2).
(
17
)	Bortsett från EPO:s behörighet (se artiklarna 99–105 EPC), kan ett sådant patent upphävas endast ”del” för ”del”, vid de nationella domstolarna. Även i det fallet skulle endast en domstol i den stat där en ”del” har registrerats kunna ogiltigförklara den delen och besluta att den ska strykas från det nationella registret, och det har ingen betydelse att grunderna för upphävande av europeiska patent föreskrivs i EPC (artikel 100) och att den turkiska ”delen” av det aktuella patentet i förevarande fall har samma innehåll som den svenska ”delen”.
(
18
)	Även om domstolarna i svarandens medlemsstat kan pröva en talan om intrång i ett patent från tredjeland, måste de med nödvändighet bedöma intrånget i patentet (och dess giltighet) mot bakgrund av rättsordningen i den sistnämnda staten. Även om alla stater kan införa en patentlagstiftning, har varje stat en exklusiv föreskrivande behörighet vad gäller de patent som den meddelar avseende sitt territorium. Endast den berörda staten kan fastställa de rättigheter som följer av dessa patent och villkoren för att de ska vara giltiga (se, för ett liknande resonemang, Mayer, P., a.a., s. 349–351).
(
19
)	Se punkterna 44 och 62 i mitt första förslag till avgörande. I motsats till vad Electrolux har hävdat har principen om patents territorialitet, som erkänns bland annat i Pariskonventionen för skydd av den industriella äganderätten, som undertecknades i Paris (Frankrike) den 20 mars 1883, reviderades senast i Stockholm (Sverige) den 14 juli 1967 och ändrades den 28 september 1979 (United Nations Treaty Series, volym 828, nr 11851, s. 305) (artikel 4a) och EPC (artikel 2.2), inte någon inverkan på medlemsstaternas domsrätt. Dessa fördrag är i själva verket neutrala i det avseendet. Även om det följer av denna princip att ett patent ger ett skydd som är begränsat till den stat som har meddelat patentet och är avhängigt av rättsordningen i den staten, hindrar detta inte att utländska domstolar prövar frågan om intrång eller (indirekt) den aktuella rättighetens giltighet (se, analogt, dom av den 19 april 2012, Wintersteiger, C‑523/10, EU:C:2012:220, punkt 30). Nämnda princip kräver endast att domstolarna gör en sådan prövning mot bakgrund av rättsordningen i den staten, ett krav som för övrigt redan följer av sedvanerätten (se fotnot 18 ovan).
(
20
)	Bestämmelserna om exklusiv behörighet vad avser giltigheten av inskrivningar i offentliga register och verkställighet av domar i artikel 24 led 3 respektive led 5 i nämnda förordning, och till och med den om sakrätt i fast egendom i artikel 24 led 1 första stycket återspeglar även enligt min mening internationell sedvanerätt. Bestämmelserna avseende nyttjanderätt till fast egendom och giltigheten av bolag (etcetera) i artikel 24 led 1 andra stycket respektive led 2 grundar sig däremot helt på hänsyn till god rättskipning. Se fotnot 16 ovan samt punkt 126 och fotnot 113 i mitt första förslag till avgörande och där angivna hänvisningar, samt Pataut, E., a.a., nr 4–11, 357 och 385.
(
21
)	I enlighet med skälet bakom bestämmelserna, är dessa bestämmelser ”tvingande … för rätten” (dom av den 13 juli 2006, GAT, C‑4/03, EU:C:2006:457, punkt 24) (nedan kallad domen GAT). Om talan som väcks vid domstolarna i en medlemsstat gäller en tvist som huvudsakligen rör giltigheten av ett patent från en annan medlemsstat, ska domstolarna självmant förklara sig obehöriga (se artikel 27 i Bryssel Ia-förordningen). En dom som meddelats av dessa domstolar i strid med dessa bestämmelser kan inte heller erkännas eller verkställas i en annan medlemsstat (se artikel 45.1 e i förordningen).
(
22
)	Se, för kritik mot denna lösning, punkterna 41–63 i mitt första förslag till avgörande.
(
23
)	Se domen IRnova (punkterna 34 och 35).
(
24
)	Domen Owusu (punkt 37).
(
25
)	Se domen Owusu (punkterna 48–52) samt punkterna 119 och 155 i mitt första förslag till avgörande. EU-domstolen följde därigenom förslaget till avgörande av generaladvokaten Léger i det målet (C‑281/02, EU:C:2004:798, punkterna 69–71, 217 och 280).
(
26
)	Vilket klart framgår av en jämförelse av artiklarna 4.1 och 5.1 i Bryssel Ia-förordningen.
(
27
)	Se Droz, G., a.a., nr 165, de Vareilles-Sommières, P., ”The Mandatory Nature of Article 2 of the Brussels Convention and Derogation from the Rule It Lays Down”, i de Vareilles-Sommières, P., (red), Forum Shopping in the European Judicial Area, Hart Publishing, London, 2007, s. 101–114, Schauwecker, M., ”Extraterritorial Patent Jurisdiction: Can One Sue in Europe for Infringement of a U.S. Patent?”, TTLF Working Paper, nr 10, 2011, s. 43, och Mills, A., ”Private International Law and EU External Relations: Think Local Act Global, or Think Global Act Local?”, The International and Comparative Law Quarterly, volym 65, nr 3, 2016, s. 541–579, särskilt s. 541, 542, 568 och 569.
(
28
)	Se punkt 118 och fotnot 108 i mitt första förslag till avgörande och där angivna hänvisningar.
(
29
)	Jag noterar i det avseendet att den franska delegationen vid rådet även föreslog att det uttryckligen skulle anges i Bryssel Ia-förordningen att när talan väcks vid en domstol i en medlemsstat, som avser ett område för vilket det i artikel 24 i denna förordning föreskrivs en regel om exklusiv behörighet, men som berör ett tredjeland, är huvudregeln i artikel 4.1 i nämnda förordning tillämplig (se dok. 8205/12, den 27 mars 2012, Note from the French delegation to Working Party on Civil Law Matters (Brussels I), s. 5, ”Artikel 34.1”). Unionslagstiftaren införde inte heller denna precisering. Uppenbarligen ville lagstiftaren inte ”tydligt” avgöra den aktuella frågan, utan tvärtom lämna frågan öppen.
(
30
)	Jag hänvisar till noten från den tyska delegationen där det anges att denna delegation motsätter sig den franska delegationens förslag på grund av att ”Bryssel I‑förordningen inte definitivt reglerar den internationella behörigheten för domstolar i medlemsstaterna i förhållande till domstolar i tredjeländer”, och att det borde förbli så (Europeiska unionens råd, dok. 13756/11 ADD 1, den 9 september 2011, Note from German delegation to Working Party on Civil Law Matters (Brussels I), s. 3).
(
31
)	Se Hess, B., ”The Proposal for a Regulation of the European Parliament and of the Council on Jurisdiction and the Recognition and Enforcement of Judgments in Civil and Commercial Matters (Recast)”, Think Tank European Parliament, 2011, s. 13: ”Kommissionen har inte anslutit sig till förslaget i litteraturen att grunderna för exklusiv behörighet i artikel 22 i [Bryssel I-förordningen] även borde utesluta behörighet för domstolarna i EU i de motsvarande situationer som uppstår i tredjeland (den så kallade reflexiva verkan). Denna lösning tycks vara godtagbar eftersom fastställandet av en reflexiv verkan kan anses utgöra en fråga om tolkningen av förordningen som i förekommande fall kan bli föremål för prövning av EU-domstolen …” (min kursivering).
(
32
)	Den mest dramatiska följden (på grund av att den är särskilt betydande i praktiskt och ekonomiskt hänseende) av denna absolutistiska tolkning vore att dramatiskt minska den ändamålsenliga verkan av avtal om val av domstol till förmån för domstolar i tredjeland (eftersom det i förordningen inte finns något undantag som avser sådana avtal). Jag har i punkterna 129–131 i mitt första förslag till avgörande i tillräcklig utsträckning visat att den tolkningen är omöjlig att försvara i det avseendet.
(
33
)	I motsats till vad den franska regeringen har anfört skulle EU-domstolen, genom att agera på det sättet, ”inte föregripa unionslagstiftarens bedömning”. Det finns nämligen inget som hindrar att lagstiftaren (slutligen) prövar frågan vid nästa omarbetning av Brysselsystemet och antar uttryckliga bestämmelser på området, vilka skulle ersätta den tolkning som har gjorts av EU-domstolen.
(
34
)	Detta gör det möjligt för samma domstol att generellt pröva käromål om patentintrång ”som berör flera stater”, i fråga om nationella patent där patentföremålet och patentkraven är identiska eller motsvarande (i synnerhet de olika ”delarna” hos europeiska patent), såsom BSH:s talan i det aktuella fallet, för att därigenom undvika en risk för motstridiga avgöranden.
(
35
)	Se, för ett liknande resonemang, Droz, G., a.a., nr 168.
(
36
)	Se, bland annat, dom av den 16 juni 1998, Racke (C‑162/96, EU:C:1998:293, punkt 46), dom av den 27 februari 2018, Western Sahara Campaign UK (C‑266/16, EU:C:2018:118, punkt 47), och dom av den 26 april 2022, Polen/parlamentet och rådet (C‑401/19, EU:C:2022:297, punkt 70).
(
37
)	Se punkterna 5 och 6 ovan.
(
38
)	Eller genom att respektera denna suveränitet på ett mycket partiellt och indirekt sätt, inom ramen för mekanismen för litispendens som föreskrivs i artiklarna 33 och 34 i Bryssel Ia-förordningen, med hänsyn till så slumpmässiga och godtyckliga omständigheter som huruvida talan har väckts vid domstolarna i det berörda tredjelandet och huruvida talan har väckts vid dessa innan talan väcktes vid domstolarna i svarandens medlemsstat (se punkt 25 ovan).
(
39
)	Även om de hänsyn till internationell sedvanerätt som diskuterats ovan bara rör vissa av dessa områden (se fotnoterna 16 och 20 ovan), är de skäl för en ”reflexiv verkan” som hänger samman med Bryssel Ia-förordningens systematik och syften lika giltiga för alla dessa områden. Denna lösning skulle dessutom vara tillämplig på samma sätt (men av lite andra skäl) på tvister som omfattas av ett exklusivt avtal om val av domstol till förmån för domstolar i tredjeland.
(
40
)	Se Droz, G., a.a., nr 164–169.
(
41
)	Droz, G., a.a., nr 167.
(
42
)	Se, beträffande denna lösning, punkterna 77–94 i mitt första förslag till avgörande. De fall då domstolarna i medlemsstaterna, inom ramen för teorin om ”reflexiv verkan”, har rätt att inte göra en prövning sammanfaller visserligen med det materiella tillämpningsområdet för artikel 24 i Bryssel Ia-förordningen, vilket innebär att lösningen avseende ogiltighetsinvändningar utvidgas i den internationella rättsordningen, fastän internationell sedvanerätt inte kräver den (och som jag själv kritiserat i punkterna 41–63 i mitt första förslag till avgörande). Ett sådant resultat krävs dock för den konsekvens mellan ”interna” och ”externa” lösningar som denna teori syftar till att garantera (där de senare ”återspeglar” de förra). Under alla omständigheter uppvägs invändningen av den omständigheten att den föreslagna lösningen, i motsats till vad som krävs ”EU-internt”, inte ålägger domstolarna i medlemsstaterna att inte pröva en sådan invändning. De får göra det, om de anser att det är lämpligt (vilket är mindre problematiskt).
(
43
)	Tyngden i den franska regeringens argument, enligt vilket denna lösning endast delvis skulle åtgärda problemet, eftersom det i synnerhet inte finns något som hindrar att de domstolar vid vilka talan har väckts inte utnyttjar denna möjlighet och exempelvis ogiltigförklarar ett patent från tredjeland, är väldigt begränsat. För det första är risken snarare teoretisk än verklig, eftersom domstolarna i medlemsstaterna traditionellt sett inte anser sig vara behöriga att pröva giltigheten av utländska patent (se fotnot 49 nedan). För det andra, om domstolarna i en medlemsstat skulle agera på det sättet, skulle det åsidosättande av internationell sedvanerätt som följer därav endast kunna tillskrivas denna medlemsstat, och inte unionslagstiftaren, eftersom unionslagstiftaren inte har krävt ett sådant åsidosättande.
(
44
)	Ett problem som i princip inte kan uppstå ”EU-internt”, med hänsyn till det ömsesidiga förtroende som medlemsstaterna har för varandras rättsliga institutioner (se punkt 110 i mitt första förslag till avgörande).
(
45
)	Yttrande 1/03 av den 7 februari 2006 (Nya Luganokonventionen) (EU:C:2006:81, punkt 148) (nedan kallat yttrande 1/03).
(
46
)	Det kan inte heller göras gällande att detta skulle påverka Bryssel Ia-förordningens företräde framför nationell rätt. Den nationella rätten är nämligen tillämplig med stöd av Bryssel Ia-förordningen. Se, analogt, yttrande 1/03 (punkt 148).
(
47
)	För övrigt, även om BSH har kritiserat teorin om ”reflexiv verkan”, är den lösning som bolaget har föreslagit mycket lik denna teori. Detta bolag har nämligen föreslagit att EU-domstolen ska slå fast att under det att domstolarna i svarandens medlemsstat är behöriga och skyldiga att pröva käromål som avser tredjeland, enligt artikel 4.1 i Bryssel Ia-förordningen, skulle dessa domstolar likväl kunna avstå från att pröva de käromål som avser giltigheten av ett patent från tredjeland, på grund av att käranden saknar ett berättigat intresse av att få saken prövad (med hänsyn till att det är omöjligt för dessa domstolar att ålägga en utländsk immaterialrättsmyndighet att ta bort en sådan rättighet från sitt register), med stöd av sina nationella processrättsliga regler.
(
48
)	Se domen Owusu (punkterna 38–42).
(
49
)	Enligt deras nationella rätt anser sig domstolarna i medlemsstaterna i allmänhet sakna behörighet att ta ställning till giltigheten av ett utländskt patent, eller äganderätt till fast egendom som är belägen i en annan stat, eller verkställighet av avgöranden i en sådan stat. Se, allmänt, Nuyts, A., Study on Residual Jurisdiction, General Report, 2007, punkterna 93–96 och 103. För exempel, se (i) i Belgien, i fråga om giltighet av patent, artikel 86 andra stycket i loi du 16 juillet 2004 ”portant le Code de droit international privé (lag av den 16 juli 2004 om internationell privaträtt) (Numac 2004009511, Moniteur Belge den 27 juli 2004, s. 57340) (ii) i Frankrike, i fråga om fast egendom, Pataut, E., a.a., nr 139, 148, 360, 361 och 374–377, och, i fråga om giltighet av patent, Mayer, P., Heuzé, V. och Remy, B., Droit international privé, LGDJ, Paris, 12:e upplagan, 2019, punkterna 329 och 330, (iii) i Förenade kungariket, i fråga om fast egendom, House of Lords (Förenade kungariket), den 8 september 1893, British South Africa Co v Companhia de Moçambique, (1893) AC 602, och i fråga om giltighet av patent, Supreme Court (Förenade kungariket), den 27 juli 2011, Lucasfilm Limited and others v Ainsworth and another, §§ 54 och 56, (iv) för Sverige, i fråga om giltighet av patent, Lundstedt, L., ”Jurisdiction and enforcement outside of the Brussels System with a focus on IPR”, Nordiskt immateriellt rättsskydd, volym 76, nr 4, s. 348–364, nr 3.2.1.
(
50
)	Se, e contrario, domen Owusu (punkt 43).
(
51
)	Se, beträffande dessa krav, punkterna 149–152 i mitt första förslag till avgörande. För övrigt är många av de frågor som har tagits upp av den franska regeringen av rent processuell karaktär (kan en domstol på eget initiativ förklara sig obehörig et cetera). I allmänhet regleras sådana frågor inte av Brysselsystemet, utan har överlämnats åt lex fori, under förutsättning att det inte inverkar menligt på Brysselsystemets ändamålsenliga verkan (se dom av den 15 maj 1990, Hagen, C‑365/88, EU:C:1990:203, punkterna 17, 19 och 20). Detta är vad jag förordar.
(
52
)	Detsamma skulle gälla övriga bestämmelser i Bryssel Ia-förordningen. Trots att detta svar är inriktat på giltigheten av patent från tredjeland, skulle det enligt min mening kunna överföras analogt på käromål som avser giltigheten av en äganderätt till fast egendom som är belägen i ett tredjeland, giltigheten av en inskrivning i ett annat offentligt register i en sådan stat, eller en åtgärd för verkställighet som denna stat vidtagit på sitt territorium, eftersom alla dessa områden väcker frågor om staters suveränitet i den internationella rättsordningen. Svaret kan däremot inte tillämpas på områden som inte väcker sådana frågor (nyttjanderätt till fast egendom, giltigheten av bolag) eller på tvister som omfattas av exklusiva avtal om val av domstol till förmån för domstolar i tredjeland. För sådana fall anser jag att endast teorin om reflexiv verkan är lämplig.
(
53
)	Domstolarna i medlemsstaterna är således inte skyldiga, när en ogiltighetsinvändning har framställts inom ramen för en talan om intrång som avser ett patent från tredjeland, att vilandeförklara målet i avvaktan på att myndigheterna i den staten avgör frågan om rättighetens giltighet, vilket de ofta måste göra enligt artikel 24 led 4 i Bryssel Ia-förordningen när ett patent från en medlemsstat är i fråga (se punkterna 77–94 i mitt första förslag till avgörande). Som jag angav i punkt 63 i det första förslaget till avgörande, bör för övrigt denna lösning även överges, de lege ferenda, i ”EU-interna” tvister. Jag anmodar därför unionslagstiftaren att ändra Brysselsystemet på detta sätt.
(
54
)	EU-domstolen frågade intervenienterna, under den andra förhandlingen, huruvida artikel 17.2 i Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna skulle kunna utgöra hinder mot en sådan behörighet. Jag anser inte det. Denna grundläggande rättighet innebär visserligen att domstolarna i medlemsstaterna ska genomföra de rättigheter som följer av patent från tredjeland när det väcks talan om detta vid dessa domstolar. De är emellertid endast skyldiga att göra detta när rättigheterna är giltiga. Denna bestämmelse hindrar dem inte från att kontrollera detta. Om dessa domstolar inom ramen för en intrångstalan skulle finna att ett sådant patent är ogiltigt, och ogilla talan av det skälet, skulle patenthavaren visserligen inte längre kunna göra gällande de rättigheter som följer av patentet gentemot den påstådda intrångsgöraren som därigenom frias. Det skulle emellertid inte vara fråga om ”berövande av egendom”, utan enbart en följd av fastställandet av ogiltighet. Den omständigheten att ett sådant avgörande endast gäller mellan parterna (inter partes), eftersom patentet dessutom fortsätter att vara giltigt, utgör en naturlig del av begränsningarna av behörigheten för medlemsstaternas domstolar på området. Den situation som detta medför kan inte i sig anses strida mot artikel 17.2 i stadgan.
(
55
)	En (hypotetisk) nationell processrättslig bestämmelse enligt vilken fastställandet av giltighet i ett sådant avgörande har verkan mot envar (erga omnes) borde således upphävas på grund av att den strider mot artikel 4.1 i Bryssel Ia-förordningen.
(
56
)	Den domstol vid vilken talan har väckts kan inte förklara sig behörig med stöd av sin nationella rätt. Eftersom Bryssel Ia-förordningen är tillämplig, med hänsyn till svarandens hemvist i unionen, ska det bortses från de nationella behörighetsreglerna (se dom av den 25 februari 2021, Markt24, C‑804/19, EU:C:2021:134, punkt 32).
(
57
)	Samtidigt som man undviker att den alltför långtgående lösning som, i fråga om ogiltighetsinvändningarna, föreskrivs i den bestämmelsen utvidgas i den internationella rättsordningen (se fotnot 53 ovan). Se, jämförelsevis, fotnot 42 ovan.
(
58
)	Se fotnot 49 ovan.
(
59
)	Se Jenard, P. och Möller, G., Rapport om Luganokonventionen (EGT C 189, 1990, s. 57), punkt 54, och Almeida Cruz, M., Desantes Real, M. och Jenard, P., Rapport om San Sebastián-konventionen (EGT C 189, 1990, s. 35), punkt 25.
(
60
)	Se punkt 153 i yttrande 1/03 och punkt 112 i mitt första förslag till avgörande.
(
61
)	I artiklarna 33 och 34 i Bryssel Ia-förordningen föreskrivs nämligen att ”[o]m behörigheten grundar sig på artikel 4” får en domstol i en medlemsstat förklara sig obehörig, om ett samtidigt förfarande pågår i ett tredjeland, om detta är förenligt med en god rättskipning. I skäl 24 andra stycket i förordningen anges dock att så skulle kunna vara fallet om ”domstolen i tredjelandet har exklusiv behörighet att ta upp talan till prövning i det enskilda fallet när en domstol i en medlemsstat skulle ha exklusiv behörighet” (sic!). Detta innebär således att en domstol i en medlemsstat skulle kunna ha behörighet på grundval av artikel 4 i nämnda förordning även beträffande yrkanden som exempelvis avser giltigheten av patent från tredjeland.
(
62
)	Se, för ett liknande resonemang, dom av den 30 september 2021, Commerzbank, C‑296/20, EU:C:2021:784, punkt 58.
(
63
)	Det avgörandet avsåg frågan huruvida unionen hade exklusiv befogenhet att ingå Lugano II‑konventionen (se punkt 112 i mitt första förslag till avgörande).
(
64
)	I det aktuella avsnittet erinrade EU-domstolen för övrigt, på ett mycket generellt sätt, om samtliga områden för vilka det föreskrivs en regel om exklusiv behörighet i artikel 24 i Bryssel Ia-förordningen och fallet med avtal om val av domstol. EU-domstolen undersökte inte i detalj frågan huruvida det är uteslutet att domstolarna i svarandens medlemsstat har behörighet, i fråga om vissa av dessa områden (däribland registrering och giltighet av patent från tredjeland), på grund av deras specifika karaktär, eller att denna behörighet är begränsad (se även, i detta avseende, följande fotnot).
(
65
)	Även om artikel 4.1 i Bryssel Ia-förordningen tolkades på det sätt som har föreslagits i detta avsnitt av detta förslag till avgörande, skulle det fortfarande finnas situationer då domstolarna i en medlemsstat är behöriga, enligt denna bestämmelse, trots att en domstol i ett tredjeland parallellt har en exklusiv behörighet som återspeglar den som föreskrivs i förordningen. Detta skulle kunna vara fallet om talan avser nyttjanderätt till fast egendom eller juridiska personers giltighet eller, analogt, i fråga om ett exklusivt avtal om val av domstol till förmån för domstolen i det berörda tredjelandet.
(
66
)	I synnerhet när talan har väckts vid domstolarna i medlemsstaterna trots ett exklusivt avtal om val av domstol till förmån för domstolarna i ett tredjeland.
(
67
)	Se punkt 30 ovan. Lösningen är inte okänd i komparativ rätt. Exempelvis finns det i fransk rätt inte något forum necessitatis i fråga om sakrätt i fast egendom (se Pataut, E., a.a., nr 374–377).