62024CO0372
DOMSTOLENS BESLUT (sjunde avdelningen)
den 12 december 2025 (
*1
)
”Begäran om förhandsavgörande – Artikel 99 i domstolens rättegångsregler – Svaret kan klart utläsas av rättspraxis – Domarlöner vid domstolar i första instans – Artikel 19.1 andra stycket FEU – Artikel 47 i Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna – Principen om domares oavhängighet – Behörighet för den lagstiftande och verkställande makten i medlemsstaterna att fastställa villkoren för hur domarlöner ska bestämmas – Kravet på en lön som står i proportion till domarämbetets betydelse – Skyldighet att beakta det nationella socioekonomiska sammanhanget”
I mål C‑372/24,
angående en begäran om förhandsavgörande enligt artikel 267 FEUF, framställd av Upravni sud u Rijeci (Förvaltningsdomstolen i Rijeka, Kroatien) genom beslut av den 22 maj 2024, som inkom till domstolen den 24 maj 2024, i målet
B. B.
mot
Ministarstvo pravosuđa, uprave i digitalne transformacije Republike Hrvatske,
meddelar
DOMSTOLEN (sjunde avdelningen)
sammansatt av avdelningsordföranden F. Schalin samt domarna M. Gavalec (referent) och Z. Csehi,
generaladvokat: D. Spielmann,
justitiesekreterare: A. Calot Escobar,
med hänsyn till beslutet, efter att ha hört generaladvokaten, att avgöra målet enligt artikel 99 i domstolens rättegångsregler genom ett särskilt uppsatt beslut som är motiverat
följande
Beslut
1
Begäran om förhandsavgörande avser tolkningen av artikel 19.1 andra stycket FEU och artikel 47 i Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna (nedan kallad stadgan).
2
Begäran har framställts i ett mål mellan den kroatiske domaren B.B. och Ministarstvo pravosuđa, uprave i digitalne transformacije Republike Hrvatske (Republiken Kroatiens ministerium för justitiefrågor, offentlig förvaltning samt digital omvandling) angående beräkningen av hans lön.
Tillämpliga bestämmelser
3
I artikel 4 i zakon o plaći i drugim materijalnim pravima pravosudnih dužnosnika (lagen om löner och andra materiella rättigheter för domstolstjänstemän), i den lydelse som är tillämplig i det nationella målet (nedan kallad lagen om domstolstjänstemäns löner), föreskrivs följande i dess tre första stycken:
”Domstolstjänstemäns löner ska fastställas genom att grundlönen för beräkningen av lönen multipliceras med den koefficient som ska tillämpas på den berörda tjänstemannen.
Grundlönen för beräkning av domstolstjänstemäns löner ska vara 706,50 [euro] brutto.
De koefficienter som ska tillämpas vid beräkning av domstolstjänstemäns löner ska fastställas
…
8.
a)
för domare vid kommunala domstolar till 4,21,
b)
för domare vid förvaltningsdomstolar till 4,21,
c)
för domare vid handelsdomstolar till 4,21,
d)
för kommunala biträdande åklagare till 4,21.”
Det nationella målet, förfarandet vid domstolen och tolkningsfrågorna
4
B.B. är en domare som tjänstgör vid Upravni sud u Zagreb (Förvaltningsdomstolen i Zagreb, Kroatien). Den 22 november 2023 väckte han talan vid Upravni sud u Rijeci (Förvaltningsdomstolen i Rijeka, Kroatien), som är den hänskjutande domstolen, och yrkade bland annat ogiltigförklaring av det beslut som Republiken Kroatiens ministerium för justitiefrågor, offentlig förvaltning samt digital omvandling antog den 9 oktober 2023. Genom detta beslut avslogs hans klagomål av den 10 juli 2023 mot det beslut som ordföranden för Upravni sud u Zagrebu (Förvaltningsdomstolen i Zagreb) meddelade om fastställande av hans lön med tillämpning av artikel 4 första stycket i lagen om domstolstjänstemäns löner. B.B. har gjort gällande att denna bestämmelse strider mot principen om domares oavhängighet, såsom den har stadfästs i artikel 19.2 FEU och artikel 47 andra stycket i stadgan.
5
Den hänskjutande domstolen har påpekat att B.B:s månadslön under perioden 1 juli 2023–1 mars 2025 uppgick till 2974,37 euro. Detta belopp beräknades genom att grundlönen för beräkning av domstolstjänstemäns löner på 706,50 euro multiplicerades med koefficienten 4,21, såsom föreskrivs i artikel 4 tredje stycket i lagen om domstolstjänstemäns löner.
6
Enligt den hänskjutande domstolen framgår det av de uppgifter som lämnats av det nationella institutet för kroatisk statistik och av notoriska fakta att den lön som utbetalas till domare vid domstolar i första instans, såsom B.B., fram till ikraftträdandet av lagen om domstolstjänstemäns löner, uppgick till 2295,75 euro. Detta belopp erhålls genom att grundlönen för beräkning av domstolstjänstemäns löner på 652,20 euro multipliceras med en koefficient på 3,52. Den hänskjutande domstolen har även anfört att bruttolönen för en domare i första instans under de senaste tjugo åren har ökat från 2187,72 euro till 3063,61 euro. Denna lön ökar dessutom med 0,5 procent till 20 procent för varje tjänsteår, räknat från det sjätte tjänsteåret. Under de senaste tjugo åren har den genomsnittliga nettomånadslönen i Kroatien ökat med 125 procent, från 522,93 euro till 1163,00 euro. Vid Republiken Kroatiens anslutning till Europeiska unionen motsvarade bruttolönen på 2187,72 euro för en domare i första instans 2,08 gånger bruttolönen för en arbetstagare som var anställd av en juridisk person, vilken då uppgick till 1053,69 euro. Denna lön, som visserligen numera uppgår till 2974,37 euro, motsvarade således endast 1,77 gånger bruttolönen för en arbetstagare som var anställd av en juridisk person, vilken uppgick till 1679 euro. Nettolönen för en domare vid en domstol i första instans uppgår till 2020,79 euro, vilket motsvarar 1,67 gånger lönen för en arbetstagare som är anställd av en juridisk person.
7
Vad gäller andra juristyrken har den hänskjutande domstolen för det första angett att domarlöner återfinns i den tolfte av de sexton löneklasser som föreskrivs för offentliganställda och offentliga tjänster. Domarlönerna motsvarar således lönen för biträdande åklagare vid Općinski sud (Stadsdomstolen, Kroatien). Vidare föreskrivs i den taxa för advokatarvoden som är tillämplig i Kroatien att advokater har rätt till vederlag på 2500 euro, inklusive mervärdesskatt, för upprättandet av en ansökan inom ramen för ett förvaltningsrättsligt mål och för sin närvaro under förhandlingen.
8
Den hänskjutande domstolen anser att artikel 4 i lagen om domstolstjänstemäns löner medför ett åsidosättande av principen om domares oavhängighet, såsom denna princip har stadfästs i artikel 19.1 och 19.2 FEU samt i artikel 47 andra stycket i stadgan. Lönenivån för kroatiska domare i första instans är nämligen alltför låg i förhållande till andra juristyrken, till den genomsnittliga lönen och levnadsstandarden i Kroatien samt med beaktande av en jämförelse mellan domarlönerna och den genomsnittliga månadslönen för en arbetstagare som var anställd av en juridisk person vid tidpunkten för Republiken Kroatiens anslutning till unionen. Lönen för domarna i första instans är inte adekvat, vilket äventyrar deras oavhängighet och principen om ett effektivt domstolsskydd. Dessutom betalas domarlönerna ut från den kroatiska statsbudgeten, vilket indirekt strider mot principen om rättsväsendets oberoende och självständighet. Lönebeloppen bli nämligen beroende av beslut som den verkställande och lagstiftande makten antar.
9
Enligt B.B. bör en oavhängig domares lön motsvara dennes förpliktelser, nämligen att domaren personligen utövar den dömande verksamhet som anges i konstitutionen. Lönen bör vidare vara anpassad till levnadsstandarden och den sociala situationen i det land där domaren arbetar. Artikel 4 i lagen om domstolstjänstemäns löner uppfyller emellertid inte dessa krav. B.B. har uppgett att hans löns har ökat med mindre än 30 procent de senaste tjugo åren, medan den genomsnittliga månatliga nettolönen i Republiken Kroatien har ökat med så mycket som 125 procent och nu uppgår till 1160 euro. B.B. har påpekat att sedan han väckte talan har nya bestämmelser antagits för att öka lönerna väsentligt för samtliga anställda som omfattas av den offentliga verksamheten med undantag för domare. Till följd av den betydande ökningen av timarvoden för advokater under år 2023 skulle en advokat som endast ansvarar för två mål kunna erhålla samma vederlag som en domare.
10
Mot denna bakgrund beslutade Upravni sud u Rijeci (Förvaltningsdomstolen i Rijeka), genom beslut av den 22 maj 2024, att vilandeförklara målet och ställa fem frågor till EU-domstolen.
11
Genom beslut av domstolens ordförande av den 27 augusti 2024 vilandeförklarades förfarandet i förevarande mål till dess att dom meddelades den 25 februari 2025 i målet Sąd Rejonowy w Białymstoku och Adoreikė (C‑146/23 och C‑374/23, EU:C:2025:109).
12
Genom skrivelse av den 13 mars 2025 översände domstolens kansli nämnda dom till den hänskjutande domstolen och anmodade den att ange huruvida den, mot bakgrund av denna dom, önskade vidhålla sin begäran om förhandsavgörande.
13
I sitt svar av den 24 april 2025 underrättade den hänskjutande domstolen EU-domstolen om att den avsåg att vidhålla sin begäran om förhandsavgörande med motiveringen att förevarande mål skiljde sig avsevärt från de mål som gav upphov till nämnda dom. Enligt den hänskjutande domstolen föreskrivs i lagen om domstolstjänstemäns löner, till skillnad från de ifrågavarande nationella bestämmelserna i de mål som gav upphov till samma dom, inte att domarlöner ska fastställas på grundval av objektiva kriterier. Den hänskjutande domstolen har dessutom hänvisat till det särskilda sammanhang som råder i Kroatien. Den har i detta avseende uppgett att den ekonomiska kris som motiverade en sänkning av domarlönerna upphörde år 2016, vilket innebär att det inte längre finns något legitimt skäl för att skjuta upp anpassningen av dessa löner. Den hänskjutande domstolen anser även, i analogi med domen av den 20 april 2021, Repubblika (C‑896/19, EU:C:2021:311, punkterna 64 och 65), att den minskade skillnaden mellan bruttolönen för en domare i första instans och genomsnittslönen för en arbetstagare som är anställd av en juridisk person, under perioden från Republiken Kroatiens anslutning till unionen fram till den dag då B.B. väckte talan, innebär en försämring av skyddet för domarnas oavhängighet.
14
Den hänskjutande domstolen har slutligen angett att lagen om domstolstjänstemäns löner visserligen har varit föremål för en ny ändring som är tillämplig sedan den 1 mars 2025 och som syftar till att anpassa beräkningsunderlaget för domarlönerna till det som är tillämpligt på statstjänstemäns och offentliganställdas löner. Trots denna reform motsvarar emellertid bruttolönen för domarna i första instans lönenivån i den tredje lönegraden för statstjänstemän och offentliganställda, utan att någon hänsyn tas till samtliga lönetillägg som vissa kategorier av tjänstemän åtnjuter. Trots denna nya ändring av lagen om domstolstjänstemäns löner skulle domare fortfarande vara förhindrade att utöva någon annan verksamhet, ta emot gåvor eller uppbära någon annan inkomst. För övrigt har domarna fortfarande inte rätt till samma sjukersättning som den som utbetalas till tjänstemän och övriga anställda inom den offentliga förvaltningen. En kroatisk domare har slutligen fortfarande lägre lön än många av sina kollegor med samma utbildningsnivå, oavsett yrke.
15
Med hänsyn till de nya omständigheter som Upravni sud u Rijeci (Förvaltningsdomstolen i Rijeka) nämnde i sitt svar av den 24 april 2025, har den anpassat lydelsen av sina tolkningsfrågor, vilka nu har följande lydelse:
”1)
Ska principen om domares oavhängighet, som kommer till uttryck i artikel 19.1 andra stycket FEU och artikel 47 andra stycket i stadgan, tolkas så, att denna princip utgör hinder för artikel 4 i lagen om domstolstjänstemäns löner, på grundval av vilken det förvaltningsbeslut som sökanden har väckt talan mot antogs, och enligt vilken grundlönen (utan tillägg) för domare vid domstolarna i första instans i Kroatien fastställs, närmare bestämt de bestämmelser som fastställer grund och koefficienten för denna lön?
2)
För det fall den första frågan besvaras jakande, ska artikel 19.1 andra stycket FEU och artikel 47 andra stycket i stadgan – i en situation där underlåtenhet att tillämpa artikel 4 i lagen skulle leda till en ännu mindre gynnsam situation för domarnas oavhängighet i domstolarna i första instans och en medlemsstat konsekvent undviker att införa ett lönesystem som är förenligt med de krav som ställs på domstolsväsendets oavhängighet – tolkas så, att den nationella domstolen är skyldig att göra allt som är rättsligt möjligt i syfte att säkerställa domarnas oavhängighet, bland annat att fastställa den grundläggande bruttolönen (utan tillägg) för klaganden (i egenskap av domare i en domstol i första instans) för perioden mellan den 1 juli 2023 och den 1 mars 2025 till ett belopp som motsvarar bruttomånadslönen för innevarande år, vilken erhålls genom att multiplicera den genomsnittliga bruttomånadslönen för föregående år för personer som är anställda av juridiska personer i Kroatien med en koefficient (2,08) som motsvarar förhållandet mellan bruttolönen för en domare vid en specialdomstol i första instans och den genomsnittliga bruttolönen för personer som är anställda av juridiska personer i Kroatien vid tidpunkten för Republiken Kroatiens anslutning till Europeiska unionen?
3)
Ska principen om domares oavhängighet, som kommer till uttryck i artikel 19.1 andra stycket FEU och artikel 47 andra stycket i stadgan, tolkas så, att denna princip utgör hinder för nationell lagstiftning (inbegripet den senaste ändringen av lagen om domstolstjänstemäns löner… som var trädde kraft den 1 mars 2025) som inte innehåller något genomförande av det i unionsrätten föreskrivna kriteriet om domares lönegrader eller något fastställande av den lönegrad (av sammanlagt [sexton] lönegrader) som föreskrivs för statstjänstemän och offentliganställda och som utgör en lämplig lönenivå för domare i första instans?
4)
För det fall föregående fråga besvaras jakande, ska principen om domares oavhängighet, som kommer till uttryck i artikel 19.1 andra stycket FEU och artikel 47 andra stycket i stadgan, tolkas så, att denna princip utgör hinder för nationell lagstiftning enligt vilken det är tillåtet att betala ut domarlönerna ur statsbudgeten, vilken antas och tillämpas av Republiken Kroatiens regering och parlament i egenskap av verkställande och lagstiftande makt, varigenom dessa organ kan utöva ett indirekt inflytande på rättsväsendet?
5)
Ska principen om domares oavhängighet, som kommer till uttryck i artikel 19.1 andra stycket FEU och artikel 47 andra stycket i stadgan, tolkas så, att lagstiftaren i Republiken Kroatien är skyldig att, vid införandet av en lagstiftning som reglerar domarlöner, fastställa dessa löner på ett sådant sätt att ökningen av denna lön motsvarar den genomsnittliga löneökningen i Kroatien under samma period?”
Prövning av tolkningsfrågorna
16
Av artikel 99 i domstolens rättegångsregler följer att om svaret på en fråga i en begäran om förhandsavgörande klart kan utläsas av rättspraxis eller inte lämnar något utrymme för rimligt tvivel, får domstolen, på förslag av referenten och efter att ha hört generaladvokaten, när som helst avgöra målet genom ett särskilt uppsatt beslut som är motiverat.
17
Det ska även erinras om att det samarbete mellan domstolar som har inrättats genom artikel 267 FEUF grundar sig på en tydlig funktionsfördelning mellan de nationella domstolarna och EU-domstolen. Domstolen är således inte behörig att tillämpa unionsbestämmelserna på ett visst fall, utan är endast behörig att uttala sig om tolkningen av fördragen och de rättsakter som antagits av unionens institutioner (se, för ett liknande resonemang, dom av den 18 maj 2021, AsociaţiaForumul Judecătorilor din România m.fl., C‑83/19, C‑127/19, C‑195/19, C‑291/19, C‑355/19 och C‑397/19, EU:C:2021:393, punkt 201 och där angiven rättspraxis). Vidare ankommer det, i enlighet med punkt 11 i domstolens rekommendationer till nationella domstolar om begäran om förhandsavgörande (EUT C 380, 2019, s. 1), på de nationella domstolarna att i det mål som är anhängigt vid dem rent konkret dra de slutsatser som följer av de tolkningsuppgifter som EU-domstolen har tillhandahållit (se, för ett liknande resonemang, dom av den 25 oktober 2018, Roche Lietuva, C‑413/17, EU:C:2018:865, punkt 43).
18
I förevarande fall anser EU-domstolen, trots de tvivel som den hänskjutande domstolen har uttryckt, att den tolkning av unionsrätten som den domstolen har begärt klart kan utläsas av domen av den 25 februari 2025, Sąd Rejonowy w Białymstoku och Adoreikė (C‑146/23 och C‑374/23, EU:C:2025:109). Artikel 99 i rättegångsreglerna ska således tillämpas i förevarande mål.
19
Såsom framgår av punkt 17 ovan ankommer det på den hänskjutande domstolen att fastställa vilka konkreta konsekvenser de tolkningsuppgifter som följer av denna praxis från EU-domstolen får i det nationella målet.
Den första och den tredje till den femte frågan
20
Den hänskjutande domstolen har ställt den första och den tredje till den femte frågan, vilka ska prövas tillsammans, för att få klarhet i huruvida artikel 19.1 andra stycket FEU, jämförd med artikel 2 FEU, ska tolkas så, att principen om domares oavhängighet utgör hinder för lagstiftning i en medlemsstat enligt vilken domarlöner fastställs av den lagstiftande och verkställande makten i den medlemsstaten genom att grundlönen för domare och andra domstolstjänstemän multipliceras med den koefficient som motsvarar den berörde domarens kategori.
21
För det första ska domstolarnas oavhängighet visserligen garanteras gentemot den lagstiftande och verkställande makten enligt maktfördelningsprincipen, som är kännetecknande för hur en rättsstat fungerar. Enbart den omständigheten att den lagstiftande och verkställande makten i en medlemsstat är delaktig i fastställandet av domares löner kan emellertid inte i sig anses innebära att dessa domare står i ett beroendeförhållande till den lagstiftande och verkställande makten, och inte heller att det går att ifrågasätta deras oavhängighet eller opartiskhet. Medlemsstaterna har ett stort handlingsutrymme när de utarbetar sina budgetar och gör en avvägning mellan de olika offentliga utgiftsposterna. Detta stora handlingsutrymme omfattar fastställandet av metoden för att beräkna dessa utgifter och, bland annat, domarlöner. Den nationella lagstiftande och verkställande makten är nämligen bäst lämpad att ta hänsyn till den särskilda socioekonomiska situationen i den medlemsstat där budgeten ska utarbetas och domarnas oberoende säkerställas (dom av den 25 februari 2025, Sąd Rejonowy w Białymstoku och Adoreikė, C‑146/23 och C‑374/23, EU:C:2025:109, punkt 51, och dom av den 5 juni 2025, Curtea de Apel Bucureşti (Indragning av pensionsersättning till domare), C‑762/23, EU:C:2025:400, punkt 22).
22
Icke desto mindre får de nationella bestämmelserna om domarlöner inte ge upphov till rimligt tvivel hos enskilda rättssubjekt beträffande de aktuella domarnas pålitlighet i förhållande till yttre omständigheter och deras neutralitet i förhållande till de intressen som konfronteras. Härvidlag kan stadgor, rapporter och andra handlingar som upprättats av Europarådets organ eller av organ som tillhör Förenta nationernas system ge relevant vägledning för tolkningen av unionsrätten när det finns nationella bestämmelser på området (dom av den 25 februari 2025, Sąd Rejonowy w Białymstoku och Adoreikė, C‑146/23 och C‑374/23, EU:C:2025:109, punkterna 52 och 53, och dom av den 5 juni 2025, Curtea de Apel Bucureşti (Indragning av pensionsersättning till domare), C‑762/23, EU:C:2025:400, punkt 23).
23
För det andra kräver principen om domares oavhängighet, jämförd med rättssäkerhetsprincipen, att villkoren för att fastställa domarlöner är objektiva, förutsebara, stabila och transparenta, för att utesluta varje godtyckligt ingripande från den lagstiftande och verkställande makten i den berörda medlemsstaten (dom av den 25 februari 2025, Sąd Rejonowy w Białymstoku och Adoreikė, C‑146/23 och C‑374/23, EU:C:2025:109, punkt 56).
24
Genom att föreskriva att domarlöner ska fastställas genom att grundlönen multipliceras med en koefficient som antas återspegla domarämbetets betydelse, förefaller artikel 4 första stycket i lagen om domstolstjänstemäns löner uppfylla de villkor som nämns i föregående punkt, vilket det emellertid ankommer på den hänskjutande domstolen att kontrollera.
25
I de mål som avgjordes genom domen av den 25 februari 2025, Sąd Rejonowy w Białymstoku och Adoreikė (C‑146/23 och C‑374/23, EU:C:2025:109, punkterna 10 och 25), ifrågasatte domstolen för övrigt inte sådana beräkningsmetoder vad gäller polska och litauiska domarlöner. Under alla omständigheter finns det inget i begäran om förhandsavgörande som gör det möjligt att förstå varför metoderna för att beräkna de kroatiska domarlönerna, såsom de föreskrivs i lagen om domstolstjänstemäns löner, inte skulle vara objektiva.
26
För det tredje ska domare erhålla en lön vars nivå står i proportion till betydelsen av deras ämbete, vilket kräver att hänsyn tas till det socioekonomiska sammanhanget i den berörda medlemsstaten, det vill säga dess ekonomiska, sociala och finansiella situation. Utifrån detta perspektiv är det lämpligt att jämföra domarnas genomsnittliga lön med den genomsnittliga lönen i den staten. Även om lönerna för andra jurister ska beaktas, går det inte att därav dra slutsatsen att domares vederlag inte får vara lägre än genomsnittslönen för andra jurister. Detta gäller särskilt fria yrkesutövare, såsom advokater, eftersom det är uppenbart att dessa befinner sig i en annan situation än domare. Dessutom ska hänsyn tas till de olika tillägg och ersättningar som domare erhåller utöver deras ordinarie grundlön (dom av den 25 februari 2025, Sąd Rejonowy w Białymstoku och Adoreikė, C‑146/23 och C‑374/23, EU:C:2025:109, punkterna 58 och 61–64, och dom av den 5 juni 2025, Curtea de Apel Bucureşti (Indragning av pensionsersättning till domare), C‑762/23, EU:C:2025:400, punkterna 35 och 36).
27
Även om det inom ramen för det förfarande som föreskrivs i artikel 267 FEUF inte ankommer på EU-domstolen att tillämpa unionsbestämmelserna på ett visst fall, kan domstolen, för att kunna ge de hänskjutande domstolarna ett användbart svar, ge dem anvisningar, på grundval av handlingarna i de nationella målen och de skriftliga yttranden som avgetts till den, vilka är ägnade att göra det möjligt för de hänskjutande domstolarna att avgöra målen (se, för ett liknande resonemang, dom av den 20 juni 1991, Newton, C‑356/89, EU:C:1991:265, punkt 10, och dom av den 25 februari 2025, Sąd Rejonowy w Białymstoku och Adoreikė, C‑146/23 och C‑374/23, EU:C:2025:109, punkt 77).
28
I förevarande fall ska det särskilt påpekas att bruttogrundlönen för domare i första instans motsvarar 1,77 gånger bruttolönen för en arbetstagare som är anställd av en juridisk person, för vilken det för övrigt inte har preciserats huruvida den motsvarar den genomsnittliga bruttolönen i denna medlemsstat. Denna skillnad i lönenivå är alltjämt väsentlig.
29
Den hänskjutande domstolen tycks inte heller ha beaktat den ersättning som kroatiska domare i första instans har rätt till, i synnerhet det tjänsteårstillägg som leder till att domarnas lön höjs från 0,5 till 20 procent för varje tjänsteår som fullgjorts efter sex års tjänstgöring, vilket bidrar till en avsevärd löneökning.
30
För att kontrollera i vilken mån domarlönerna återspeglar betydelsen av deras ämbete kan den hänskjutande domstolen för övrigt beakta de uppgifter som förekommer i kommissionens meddelande till Europaparlamentet, rådet, Europeiska ekonomiska och sociala kommittén samt Regionkommittén [COM(2025) 375 final] av den 1 juli 2025, med rubriken ”Resultattavlan för rättsskipningen i [Europeiska unionen] 2025” (se, analogt, dom av den 5 juni 2025, Curtea de Apel Bucureşti (Indragning av pensionsersättning till domare), C‑762/23, EU:C:2025:400, punkt 43). Det framgår av diagram 35 i detta meddelande att förhållandet mellan bruttolönen för en kroatiska domare i första instans i början av sin karriär och den genomsnittliga lönen i denna medlemsstat, som är 1,77, är jämförbart med de förhållanden som kan observeras i andra medlemsstater, såsom Konungariket Belgien, Republiken Italien, Republiken Litauen, Ungern, Republiken Österrike, Republiken Polen, Republiken Finland och Konungariket Sverige. Detta förhållande är till och med högre än i Tyskland, Frankrike, Luxemburg, Nederländerna och Slovenien.
31
Den omständigheten att lagstiftaren i en medlemsstat av budgetskäl inte har höjt de nationella domarnas löner, vilket innebär att skillnaden i förhållande till genomsnittslöner har minskat, kan inte nödvändigtvis uppfattas som en försämring av skyddet för rättsstatens värde i den medlemsstaten. Endast särskilda omständigheter som visar att lagstiftaren har haft för avsikt att åsidosätta principen om domares oavhängighet, i synnerhet antagandet av nationella bestämmelser som rör rättsväsendets organisation och undergräver garantierna för domarnas oavhängighet, kan anses styrka att artikel 19.1 andra stycket FEU och artikel 47 i stadgan har åsidosatts (se, för ett liknande resonemang, dom av den 20 april 2021, Repubblika (C‑896/19, EU:C:2021:311, punkterna 64 och 65).
32
Slutligen har den hänskjutande domstolen hänvisat till argumentet att en advokat, för att upprätta en ansökan inom ramen för ett förvaltningsrättsligt mål och närvara vid förhandlingen, i Kroatien erhåller ett vederlag på 2500 euro, inklusive mervärdesskatt. Såsom framgår av den utvärderingsrapport för de europeiska rättssystemen som Europeiska kommissionen för effektivisering av rättsväsendet (Cepej) upprättade år 2020 (sida 67) ska visserligen ”politiken vad gäller rättsväsendet även ta hänsyn till lönerna för andra juridiska yrken för att göra domaryrket attraktivt för högt kvalificerade jurister”. Principen om domares oavhängighet utgör emellertid inte, såsom har påpekats i punkt 26 ovan, hinder för att domares löner fastställs till en lägre nivå än genomsnittslönen för andra juristyrken, eftersom det är uppenbart att de som arbetar inom dessa yrken befinner sig i en annan situation än domare.
33
Med förbehåll för den prövning som ankommer på den hänskjutande domstolen, förefaller således inte artikel 4 första stycket i lagen om domstolstjänstemäns löner utgöra ett åsidosättande av de krav som följer av principen om domares oavhängighet, såsom den stadfästs i artikel 19.1 andra stycket FEU, jämförd med artikel 2 FEU (se, analogt, dom av den 25 februari 2025, Sąd Rejonowy w Białymstoku och Adoreikė, C‑146/23 och C‑374/23, EU:C:2025:109, punkt 83).
34
Mot bakgrund av ovanstående överväganden ska den första och den tredje till den femte tolkningsfrågan besvaras enligt följande. Artikel 19.1 andra stycket FEU, jämförd med artikel 2 FEU, ska tolkas så, att principen om domares oavhängighet inte utgör hinder för lagstiftning i en medlemsstat enligt vilken den lagstiftande och verkställande makten i den medlemsstaten fastställer domarnas löner genom att grundlönen för domare och andra domstolstjänstemän multipliceras med en koefficient som motsvarar den berörda domarens kategori, under förutsättning att fastställandet inte sker på ett godtyckligt sätt utan på objektiva, förutsebara, stabila och transparenta villkor, samtidigt som domarna garanteras en lönenivå som står i proportion till deras ämbetes betydelse, med beaktande av den ekonomiska, sociala och finansiella situationen i den medlemsstaten och den genomsnittliga lönen i medlemsstaten.
Den andra frågan
35
Den hänskjutande domstolen har ställt den andra frågan för att få klarhet i hur den kan återinföra domarnas rätt till en lön som står i proportion till deras ämbetes betydelse för det fall artikel 4 i lagen om domstolstjänstemäns löner skulle strida mot principen om domares oavhängighet, såsom den stadfästs i artikel 19.1 andra stycket FEU, jämförd med artikel 2 FEU.
36
Med hänsyn till svaret på den första och den tredje till den femte frågan och eftersom det inte finns några omständigheter som visar att artikel 4 i denna lag strider mot principen om domares oavhängighet, saknas det anledning att besvara den andra frågan.
Rättegångskostnader
37
Eftersom förfarandet i förhållande till parterna i det nationella målet utgör ett led i beredningen av samma mål, ankommer det på den hänskjutande domstolen att besluta om rättegångskostnaderna.
Mot denna bakgrund beslutar domstolen (sjunde avdelningen) följande:
Artikel 19.1 andra stycket FEU, jämförd med artikel 2 FEU, ska tolkas så,
ska tolkas så, att
att principen om domares oavhängighet inte utgör hinder för lagstiftning i en medlemsstat enligt vilken den lagstiftande och verkställande makten i den medlemsstaten fastställer domarnas löner genom att grundlönen för domare och andra domstolstjänstemän multipliceras med en koefficient som motsvarar den berörda domarens kategori, under förutsättning att fastställandet inte sker på ett godtyckligt sätt utan på objektiva, förutsebara, stabila och transparenta villkor, samtidigt som domarna garanteras en lönenivå som står i proportion till deras ämbetes betydelse, med beaktande av den ekonomiska, sociala och finansiella situationen i den medlemsstaten och den genomsnittliga lönen i medlemsstaten.
Underskrifter
(
*1
)	Rättegångsspråk: kroatiska.