62021CJ0351_RES
Mål C‑351/21
ZG
mot
Beobank SA
(begäran om förhandsavgörande från Justice de Paix du canton de Forest (Fredsdomstolen i kantonen Forest, Belgien))
Domstolens dom (femte avdelningen) av den 16 mars 2023
”Begäran om förhandsavgörande – Tillnärmning av lagstiftning – Betaltjänster på den inre marknaden – Direktiv 2007/64/EG – Artikel 47.1 a – Information till betalaren efter mottagande av betalningsordern – Artiklarna 58, 60 och 61 – Betaltjänstleverantörens ansvar för icke auktoriserade betalningstransaktioner – Skyldighet för denne leverantör att ersätta betalaren för icke auktoriserade transaktioner – Ramavtal – Skyldighet för nämnde leverantör att ge nämnde betalare information om den berörde betalningsmottagaren”
Tillnärmning av lagstiftning – Betaltjänster på den inre marknaden – Direktiv 2007/64 – Betaltjänstleverantörens ansvar för icke auktoriserade betalningstransaktioner – Talan för att utkräva ansvar som väckts av en person som använder betaltjänsterna – Talan syftar till att erhålla ersättning för betalningstransaktioner – Talan väckt med anledning av att den berörda betaltjänstleverantören inte fullgjort sin informationsskyldighet – Otillåtet
(Europaparlamentets och rådets direktiv 2007/64, artiklarna 47.1 a, 58, 59, 60.1 och 86.1)
(se punkterna 37–40)
Tillnärmning av lagstiftning – Betaltjänster på den inre marknaden – Direktiv 2007/64 – Ramavtal – Information avsedd för betalaren beträffande enskilda betalningstransaktioner –Information om betalningsmottagaren – Skyldigheter som åligger betalarens betaltjänstleverantör – Skyldighet att ge betalaren information som ger denne möjlighet att identifiera den fysiska eller juridiska person som mottagit den betalningstransaktion som debiterats betalarens konto
(Europaparlamentets och rådets direktiv 2007/64, artikel 47.1 a)
(se punkterna 53, 56–60 och 64 samt domslutet)
Resumé
ZG är bosatt i Belgien och innehar ett bankkonto hos Beobank i Belgien. Till kontot är ett betalkort kopplat. Natten mellan den 20 och den 21 april 2017 gjorde han en betalning på 100 euro med detta kort vid en inrättning i Valencia (Spanien). Därefter genomfördes två andra betalningar med detta kort och på samma mobila betalningsterminal, till ett belopp om 991 euro respektive 993 euro.
ZG har vid den hänskjutande domstolen bland annat yrkat ersättning för de två sistnämnda betalningarna som han anser vara ”icke auktoriserade transaktioner”. Han har förklarat att han inte längre minns inrättningens namn och adress och inte heller vad som hänt efter att ha intagit en dryck vid den aktuella inrättningen. Han anser sig ha blivit lurad, vilket underlättades av att han hade fått i sig ett narkotiskt preparat. Beobank vägrar emellertid att återbetala beloppen och anser att betalningarna hade auktoriserats alternativt att ZG åtminstone gjort sig skyldig till ”grov vårdslöshet”.
Detta bankorgan lämnade därefter endast ut en digital referens och geolokaliseringsuppgifter för den berörda terminalen till ZG, utan att ange identiteten på den aktuella betalningsmottagaren med några andra uppgifter än ”COM SU VALENCIA ESP”. Den bank som används av mottagaren av de omtvistade betalningarna vägrar i sin tur att lämna ut identifieringsuppgifter om vederbörande till Beobank.
I detta sammanhang vill den hänskjutande domstolen få klarhet i omfattningen av betaltjänstleverantörens skyldighet enligt en bestämmelse i direktiv 2007/64 (
1
) att ”om så är lämpligt” ge betalaren information om mottagaren av en betalningstransaktion. EU-domstolens svar på denna fråga skulle göra det möjligt för den hänskjutande domstolen att dra slutsatser om Beobanks skyldighet att ersätta de omtvistade betalningarna.
I sin dom slår domstolen fast att betalarens betaltjänstleverantör enligt samma bestämmelse är skyldig att tillhandahålla betalaren information som gör det möjligt att identifiera den fysiska eller juridiska person som är mottagare av en betalningstransaktion som debiterats betalarens konto och inte endast den information som betaltjänstleverantören, efter att ha gjort erforderliga ansträngningar, förfogar över med avseende på denna betalning.
Domstolens bedömning
Domstolen erinrar inledningsvis om att det ansvarssystem för betaltjänstleverantörer som föreskrivs i artikel 60.1 i direktiv 2007/64 har varit föremål för en fullständig harmonisering. Detta innebär att såväl ett parallellt ansvarssystem med avseende på samma ansvarsgrundande händelse som ett konkurrerande ansvarssystem som möjliggör för betaltjänstanvändaren att göra gällande betaltjänstleverantörens ansvar på grundval av andra ansvarsgrundande händelser är oförenligt med direktivet.
En nationell domstol kan emellertid inte bortse från direktivets uppdelning mellan auktoriserade eller icke auktoriserade betalningstransaktioner, och kan således inte uttala sig om rätten till återbetalning utan att först kvalificera en transaktion som ”auktoriserad” eller ”icke auktoriserad”. Artikel 60.1, jämförd med artikel 86.1 i direktiv 2007/64, (
2
) utgör således hinder för att en betaltjänstanvändare gör gällande en betaltjänstleverantörs ansvar på grund av att denna tjänsteleverantör har underlåtit att fullgöra sin informationsskyldighet enligt artikel 47.1 a i direktiv 2007/64, i den mån detta ansvar rör återbetalning av betalningstransaktioner.
I den mån den hänskjutande domstolen anser det nödvändigt, i samband med bedömningen av huruvida de betalningar som är aktuella i det nationella målet är auktoriserade eller inte, att få kännedom om arten och omfattningen av den information som den berörda betalarens betaltjänstleverantör ska tillhandahålla betalaren enligt artikel 47.1 a i direktiv 2007/64, ska tolkningsfrågorna emellertid anses relevanta för utgången i det nationella målet.
Vad konkret gäller arten och omfattningen av den informationsskyldighet som föreskrivs i denna bestämmelse anser domstolen, med hänsyn till att direktiv 2007/64 innebär en fullständig harmonisering, att dessa skyldigheter med nödvändighet utgör en skyldighet som medlemsstaterna ska genomföra utan möjlighet att avvika från den och utan att kunna mildra skyldigheten genom att kvalificera den som en skyldighet att agera på ett visst sätt snarare än en skyldighet att uppnå ett visst resultat. Det finns för övrigt inget i systematiken i artikel 47 som tyder på att unionslagstiftaren, genom att föreskriva skyldigheter som på ett precist sätt anger vilka åtgärder som ska vidtas, endast avsåg att ansträngningar skulle göras i detta avseende.
Den inskjutna satsen ”om så är lämpligt” i artikel 47.1 a i direktiv 2007/64 ska förstås så, att den information om mottagaren av en betalningstransaktion som betaltjänstleverantören ska lämna till den berörda betalaren, efter det att beloppet för en betalningstransaktion har debiterats betalarens konto eller vid den tidpunkt som överenskommits med tillämpning av artikel 47.2 i direktivet, omfattar den information som betaltjänstleverantören förfogar över eller borde ha förfogat över i enlighet med unionsrätten. Denna tolkning finner stöd i syftet med direktivet som bland annat består i att säkerställa att betaltjänstanvändare enkelt kan identifiera betalningstransaktioner genom att erhålla ”tydlig information [som är] på samma höga nivå [överallt]”. För att säkerställa dels en helt integrerad direkthantering av betalningar dels effektivare och snabbare betalningar måste informationen vara både nödvändig och tillräcklig och avse såväl betaltjänstavtalet som själva betalningstransaktionerna. Informationen bör stå i proportion till användarnas behov.
För att uppfylla dessa krav måste den information som betaltjänstleverantören ska lämna till den berörda betalaren i enlighet med artikel 47.1 a i direktiv 2007/64 vara tillräckligt precis och betydelsefull. I avsaknad av information med sådana egenskaper skulle betalaren nämligen inte med hjälp av denna information kunna identifiera den berörda betalningstransaktionen på ett säkert sätt. Den ”uppgift som gör det möjligt för betalaren att identifiera varje betalningstransaktion”, som avses i första ledet i artikel 47.1 a i direktiv 2007/64, gör det inte möjligt för den berörda betalaren att koppla denna uppgift till en viss betalningstransaktion. När det talas om att den berörda betalarens betaltjänstleverantör ska ge betalaren nödvändig information för att uppfylla de krav som bestämmelsen föreskriver, åsyftas således med nödvändighet den ytterligare omständighet som avses i andra delen av meningen i artikel 47.1 a, det vill säga ”information om betalningsmottagaren”.
(
1
)	Skyldigheten föreskrivs i artikel 47.1 a i Europaparlamentets och rådets direktiv 2007/64/EG av den 13 november 2007 om betaltjänster på den inre marknaden och om ändring av direktiven 97/7/EG, 2002/65/EG, 2005/60/EG och 2006/48/EG samt upphävande av direktiv 97/5/EG (EUT L 319, 2007, s. 1).
(
2
)	Bestämmelsen reglerar följderna, för medlemsstaterna, av den fullständiga harmonisering som direktivet genomför.