62024CJ0527
TIESAS SPRIEDUMS (devītā palāta)
2026. gada 12. martā (
*1
)
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Nodokļi – Kopēja pievienotās vērtības nodokļa (PVN) sistēma – Direktīva 2006/112/EK – PVN atmaksāšana – Direktīva 2008/9/EK – 2., 15. un 23. pants – PVN neitralitātes, efektivitātes un samērīguma principi – Nodokļa maksātājs, kas veic uzņēmējdarbību dalībvalstī, kura nav PVN atmaksas dalībvalsts – Pieteikums par PVN atmaksāšanu – Darbības traucējumi pieteikuma elektroniskajā pārsūtīšanā – Atmaksas dalībvalsts nodokļu administrācijas, kurai iesniegts pieteikums, bezdarbība – Galīgs tiesas nolēmums – Res judicata spēks
Lietā C‑527/24
par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši LESD 267. pantam, ko Corte di Giustizia Tributaria di primo grado di Pescara (Peskāras pirmās instances Nodokļu lietu tiesa, Itālija) iesniegusi ar 2024. gada 19. jūlija lēmumu un kas Tiesā reģistrēts 2024. gada 31. jūlijā, tiesvedībā
Harry et Associés Sarl
pret
Agenzia delle Entrate – Riscossione – Pescara,
Agenzia delle entrate – Centro operativo di Pescara,
TIESA (devītā palāta)
šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs M. Kondinanci [M. Condinanzi], tiesneši N. Jēskinens [N. Jääskinen] un A. Kornezovs [A. Kornezov] (referents),
ģenerāladvokāts: N. Emiliu [N. Emiliou],
sekretārs: A. Kalots Eskobars [A. Calot Escobar],
ņemot vērā rakstveida procesu,
ņemot vērā apsvērumus, ko snieguši:
–
Harry et Associés Sarl vārdā – L. Del Federico, avvocato,
–
Itālijas valdības vārdā – S. Fiorentino, pārstāvis, kuram palīdz G. M. De Socio un A. Giovannini, avvocati dello Stato,
–
Eiropas Komisijas vārdā – P. Carlin un F. Moro, pārstāvji,
ņemot vērā pēc ģenerāladvokāta uzklausīšanas pieņemto lēmumu izskatīt lietu bez ģenerāladvokāta secinājumiem,
pasludina šo spriedumu.
Spriedums
1
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par Padomes Direktīvas 2006/112/EK (2006. gada 28. novembris) par kopējo pievienotās vērtības nodokļa sistēmu (OV 2006, L 347, 1. lpp.), redakcijā ar grozījumiem, kas izdarīti ar Padomes Direktīvu 2008/8/ES (2008. gada 12. februāris) (OV 2008, L 44, 11. lpp.), (turpmāk tekstā – “PVN direktīva”) 167. panta interpretāciju, to lasot kopā ar nodokļu neitralitātes un samērīguma principiem.
2
Šis lūgums ir iesniegts tiesvedībā starp saskaņā ar Francijas tiesībām dibināto sabiedrību Harry et Associés Sarl un Agenzia delle entrate – Riscossione – Pescara (Ieņēmumu dienests – Maksājuma iekasēšana – Peskāra, Itālija) un Agenzia delle entrate – Centro Operativo di Pescara (Ieņēmumu dienests – Peskāras operāciju centrs, Itālija; turpmāk tekstā – “COP”) jautājumā par lūgumu atmaksāt pievienotās vērtības nodokli (PVN).
Atbilstošās tiesību normas
Savienības tiesības
PVN direktīva
3
PVN direktīvas 167. pantā noteikts:
“Atskaitīšanas tiesības rodas brīdī, kad atskaitāmais nodoklis kļūst iekasējams.”
4
Šīs direktīvas 169. pantā paredzēts:
“Papildus 168. pantā minētajai atskaitīšanai nodokļa maksātājam ir tiesības atskaitīt tajā minēto PVN, ciktāl preces un pakalpojumus izmanto šādiem nolūkiem:
a)
darījumiem, kas saistīti ar 9. panta 1. punkta otrajā daļa minētajām darbībām un kas veikti ārpus dalībvalsts, kurā nodoklis ir maksājams vai samaksāts, un attiecībā uz ko PVN būtu atskaitāms, ja šie darījumi būtu veikti attiecīgajā dalībvalstī;
b)
darījumiem, kas saskaņā ar 138. vai 142. pantu, 144. pantu, 146. līdz 149. pantu, 151., 152., 153. vai 156. pantu, 157. panta 1. punkta b) apakšpunktu, 158. līdz 161. pantu vai 164. pantu ir atbrīvoti no nodokļa;
c)
darījumiem, kas saskaņā ar 135. panta 1. punkta a) līdz f) apakšpunktu ir atbrīvoti no nodokļa, ja pakalpojumu saņēmējs veic uzņēmējdarbību ārpus [Eiropas] Kopienas vai ja šie darījumi tieši attiecas uz precēm, ko paredzēts eksportēt ārpus Kopienas.”
5
Minētās direktīvas 170. panta redakcija ir šāda:
“Nodokļa maksātājiem, kuri [..] [Padomes] direktīvas 2008/9/EK [(2008. gada 12. februāris), ar ko nosaka sīki izstrādātus noteikumus Direktīvā 2006/112/EK paredzētajai pievienotās vērtības nodokļa atmaksāšanai nodokļa maksātājiem, kas neveic uzņēmējdarbību attiecīgās valsts teritorijā, bet veic uzņēmējdarbību citā dalībvalstī (OV 2008, L 44, 23. lpp.)], 2. panta 1. punkta un 3. panta un šīs direktīvas 171. panta nozīmē neveic uzņēmējdarbību dalībvalstī, kurā viņi iegādājas preces un saņem pakalpojumus vai veic preču importu, kam uzlikts PVN, ir tiesības uz nodokļa atmaksāšanu tiktāl, ciktāl preces vai pakalpojumus izmanto šādiem darījumiem:
a)
darījumiem, kas minēti 169. pantā;
b)
darījumiem, par kuriem saskaņā ar 194., 195., 196., 197. pantu vai 199. pantu nodokli maksā vienīgi pircējs vai pakalpojumu saņēmējs.”
6
PVN direktīvas 171. panta 1. punktā paredzēts:
“Nodokļa maksātājiem, kuri neveic uzņēmējdarbību dalībvalstī, kurā tie veic preču un pakalpojumu iegādi vai preču importu, kam uzlikts PVN, bet kuri veic uzņēmējdarbību citā dalībvalstī, PVN atmaksā saskaņā ar Direktīvā [2008/9/EK] paredzēto sīki izstrādāto īstenošanas kārtību.”
Direktīva 2008/9
7
Atbilstoši Direktīvas 2008/9 3. apsvērumam:
“Ar jauno procedūru būtu jānostiprina uzņēmumu stāvoklis, jo dalībvalstu pienākums būs maksāt procentus, ja atmaksāšana tiks veikta novēloti. Tiks stiprinātas arī uzņēmumu apelācijas tiesības.”
8
Šīs direktīvas 1. pantā noteikts:
“Šajā direktīvā paredzēti sīki izstrādāti noteikumi [PVN] atmaksāšanai, kā paredzēts [PVN direktīvas] 170. pantā, tiem nodokļa maksātājiem, kas neveic uzņēmējdarbību atmaksas dalībvalstī un kas atbilst 3. panta nosacījumiem.”
9
Direktīvas 2008/9 2. pantā paredzēts:
“Šajā direktīvā piemēro šādas definīcijas:
[..]
4)
“atmaksas pieteikums” ir pieteikums, lai atmaksātu PVN, kas nodokļa maksātājam, kurš neveic uzņēmējdarbību atmaksas dalībvalstī, aprēķināts attiecībā uz precēm vai pakalpojumiem, ko šajā dalībvalstī viņam piegādājis vai sniedzis cits nodokļa maksātājs, vai attiecībā uz preču importu šajā dalībvalstī.”
10
Šīs direktīvas 3. pantā noteikts:
“Šo direktīvu piemēro visiem nodokļa maksātājiem, kas neveic uzņēmējdarbību atmaksas dalībvalstī un kas atbilst šādiem nosacījumiem:
a)
ja atmaksas periodā nodokļa maksātājam atmaksas dalībvalstī nav bijusi ne saimnieciskās darbības mītnesvieta vai pastāvīga iestāde, no kuras veikti saimnieciski darījumi, ne arī dzīvesvieta vai pastāvīgās uzturēšanās vieta gadījumā, ja nav darbības mītnesvietas vai pastāvīgas iestādes šajā dalībvalstī;
b)
ja atmaksas periodā nodokļa maksātājs nav piegādājis nekādas preces vai sniedzis pakalpojumus, kas varētu tikt uzskatīti par piegādātiem vai sniegtiem atmaksas dalībvalstī, izņemot šādus darījumus:
i)
transporta pakalpojumu sniegšana un ar tiem saistītā palīgdarbība, par ko saskaņā ar [PVN direktīvas] 144., 146., 148., 149., 151., 153., 159. vai 160. pantu nav jāmaksā PVN;
ii)
preču piegāde un pakalpojumu sniegšana personām, kam PVN jāmaksā saskaņā ar [PVN direktīvas] 194. līdz 197. pantu un 199. pantu.”
11
Direktīvas 2008/9 5. pantā noteikts:
“Katra dalībvalsts jebkuram nodokļa maksātājam, kas neveic uzņēmējdarbību atmaksas dalībvalstī, atmaksā PVN, kas aprēķināts attiecībā uz precēm vai pakalpojumiem, kurus tam piegādājis vai sniedzis cits nodokļa maksātājs šajā dalībvalstī, vai attiecībā uz preču importu šajā dalībvalstī, ciktāl šīs preces vai pakalpojumi izmantoti šādiem darījumiem:
a)
darījumiem, kas minēti [PVN direktīvas] 169. panta a) un b) punktā;
b)
darījumiem, kuru saņēmējiem PVN jāmaksā saskaņā ar [PVN direktīvas] 194. līdz 197. pantu un 199. pantu, atbilstīgi tam, kā tos piemēro atmaksas dalībvalstī.
Neskarot 6. pantu, šajā direktīvā priekšnodokļa atmaksāšanas tiesības nosaka saskaņā ar [PVN direktīvu], kā to piemēro atmaksas dalībvalstī.”
12
Direktīvas 2008/9 7. pants formulēts šādi:
“Lai atmaksas dalībvalstī iegūtu PVN atmaksu, nodokļa maksātājs, kas neveic uzņēmējdarbību atmaksas dalībvalstī, adresē elektronisku atmaksas pieteikumu minētajai dalībvalstij un iesniedz to dalībvalstij, kurā viņš veic uzņēmējdarbību, izmantojot elektronisku portālu, ko izveidojusi šī dalībvalsts.”
13
Šīs direktīvas 15. pantā paredzēts:
“1.   Atmaksas pieteikumu iesniedz dalībvalstij, kurā veic uzņēmējdarbību, vēlākais līdz tā kalendārā gada, kas seko atmaksas periodam, 30. septembrim. Atmaksas pieteikumu par iesniegtu uzskata tikai tad, ja pieteikuma iesniedzējs ir norādījis visu 8., 9. un 11. pantā pieprasīto informāciju.
2.   Dalībvalsts, kurā veic uzņēmējdarbību, pieteikuma iesniedzējam bez kavēšanās elektroniski nosūta apstiprinājumu, ka pieteikums saņemts.”
14
Minētās direktīvas 20. panta 1. punktā noteikts:
“Ja atmaksas dalībvalsts uzskata, ka tās rīcībā nav visa atbilstīgā informācija, lai pieņemtu lēmumu par pilnīgu vai daļēju atmaksāšanu, tā četru mēnešu laikposmā, kas minēts 19. panta 2. punktā, var it īpaši no pieteikuma iesniedzēja vai no dalībvalsts, kurā veic uzņēmējdarbību, kompetentajām iestādēm pieprasīt papildinformāciju elektroniskā veidā. Ja papildinformāciju pieprasa personai, kas nav pieteikuma iesniedzējs vai dalībvalsts kompetentā iestāde, pieprasījumu nosūta elektroniski tikai gadījumā, ja pieprasījuma saņēmējam ir piekļuve šādiem līdzekļiem.
Vajadzības gadījumā atmaksas dalībvalsts var pieprasīt citu papildinformāciju.
[..]”
15
Saskaņā ar šīs pašas direktīvas 23. pantu:
“1.   Ja atmaksas pieteikums ir noraidīts daļēji vai pilnībā, atmaksas dalībvalsts atteikuma iemeslus paziņo pieteikuma iesniedzējam līdz ar lēmumu.
2.   Pieteikuma iesniedzējs lēmumu par atmaksas pieteikuma noraidīšanu var pārsūdzēt atmaksas dalībvalsts kompetentajās iestādēs tādā pašā veidā un ievērojot tādus pašus termiņus, kas paredzēti apelācijām, kuras iesniedz personas, kas veic uzņēmējdarbību šajā dalībvalstī.
Ja saskaņā ar atmaksas dalībvalsts tiesību aktiem tas, ka šajā direktīvā noteiktajos termiņos nav pieņemts lēmums par atmaksas pieteikumu, nenozīmē ne pieteikuma apstiprināšanu, ne noraidīšanu, pieteikuma iesniedzējam ir attiecīgi pieejamas visas administratīvās vai tiesas procedūras, kas ir pieejamas tiem nodokļa maksātājiem, kas veic uzņēmējdarbību šajā dalībvalstī. Ja tādu procedūru nav, tad tas, ka noteiktajos termiņos nav pieņemts lēmums par atmaksas pieteikumu, nozīmē, ka pieteikums ir noraidīts.”
Itālijas tiesības
Dekrēts Nr. 633/1972
16
1972. gada 26. oktobradecreto del Presidente della Republica n. 633 – Istituzione e disciplina dell’imposta sul valore aggiunto (Republikas prezidenta dekrēts Nr. 633 par pievienotās vērtības nodokļa ieviešanu un režīmu; 1972. gada 11. novembraGURI Nr. 292 parastais pielikums Nr. 1, turpmāk tekstā – “Dekrēts Nr. 633/1972”), 38.‑bis 2 pantā “Atmaksas veikšana subjektiem‑nerezidentiem, kas ir reģistrēti citā Kopienas dalībvalstī” noteikts:
“1.   Citās Kopienas dalībvalstīs reģistrētie subjekti, kuriem nodokli piemēro to domicila vai rezidences valstī, par preču importu un preču un pakalpojumu iegādi samaksātā nodokļa – ja tas ir atskaitāms saskaņā ar 19., 19.bis 1 un 19.bis 2 pantu – atmaksu pieprasa saskaņā ar šī panta tiesību normām. Atmaksu nevar pieprasīt subjekti, kuriem atsauces periodā valsts teritorijā bija pastāvīga iestāde [..]. [..]
[..]
4.   Atmaksas pieprasījumu iesniedz elektroniski, pieprasītāja reģistrācijas dalībvalstī.
5.   [..] Lēmumu par nodokļa atmaksu pieprasītājam paziņo četru mēnešu laikā no pieprasījuma saņemšanas, izņemot turpmākajos punktos minētos gadījumus.
6.   Iepriekš 5. punktā minēto četru mēnešu laikā nodokļu birojs var elektroniskā veidā pieprasīt no subjekta, kas pieprasa atmaksu, vai no tā reģistrācijas dalībvalsts papildu informāciju, lai iegūtu visus būtiskos elementus, ar kuriem pamatot lēmumu par atmaksu. Papildu informāciju iespējams pieprasīt no cita subjekta, tostarp elektroniski, vienīgi tad, ja saņēmējam ir nepieciešamie līdzekļi. Pieprasīto informāciju birojam iesniedz viena mēneša laikā no dienas, kad saņēmējs saņēmis pieprasījumu. Ja tiek pieprasīta papildu informācija, 5. punktā minēto paziņojumu veic divu mēnešu laikā no dienas, kad birojs saņēmis informāciju, vai arī divu mēnešu laikā no trešajā teikumā minētā viena mēneša termiņa nesekmīgas iztecēšanas. Iepriekš minētie termiņi nav piemērojami, ja tie izbeidzas pirms ir beigušies seši mēneši no atmaksas pieprasījuma saņemšanas, un tādā gadījumā birojs veic 5. punktā minēto paziņojumu sešu mēnešu laikā no šī pieprasījuma saņemšanas.
7.   Nodokļu birojs var pieprasīt informāciju papildus tai, kas paredzēta 6. punktā. Pieprasīto informāciju nodokļu birojam iesniedz viena mēneša laikā no dienas, kad saņēmējs saņēmis pieprasījumu. Šādā gadījumā 5. punktā minēto paziņojumu katrā ziņā veic astoņu mēnešu laikā no atmaksas pieprasījuma saņemšanas dienas.
[..]
11.   Subjekti, kas saņem nepamatotu atmaksu, atgriež nepamatoti atmaksātās summas sešdesmit dienu laikā no attiecīgā nodokļu biroja lēmuma paziņošanas [..].
12.   Kamēr nav samaksāta nepamatoti izmaksātā atmaksas summa un saistītie sodi, nodokļu birojs aptur ieinteresētajam subjektam jebkādu turpmāku atmaksu līdz tādai pašai summai.”
Leģislatīvais dekrēts Nr. 546/1992
17
1992. gada 31. decembradecreto legislativo n. 546 – Disposizioni sul processo tributario in attuazione della delega al Governo contenuta nell’art. 30 della legge 30 dicembre 1991, n. 413 (Leģislatīvais dekrēts Nr. 546 par noteikumiem par nodokļu procedūru, piemērojot valdībai saskaņā ar 1991. gada 30. decembra Likuma Nr. 413 30. pantu piešķirto pilnvarojumu; 1993. gada 13. janvāraGURI Nr. 9 kārtējais pielikums Nr. 8; turpmāk tekstā – “Leģislatīvais dekrēts Nr. 546/1992”) 21. panta 2. punktā noteikts:
“19. panta 1. punkta g) un g bis) apakšpunktā minēto prasību pret klusējot paustu atteikumu var celt, sākot no 90. dienas pēc atmaksas pieprasījuma iesniegšanas atbilstoši katrā nodokļu likumā paredzētajam termiņam līdz atmaksas tiesību noilgumam. Ja īpašu noteikumu nav, atmaksas pieprasījumu nevar iesniegt vēlāk kā pēc diviem gadiem no maksājuma veikšanas vai arī no datuma, kurā norisinās fakti, kas rada pamatu atmaksai, ja šis pēdējais minētais datums ir vēlāks.”
Civilkodekss
18
Codice civile (Civilkodekss) 2909. pantā noteikts:
“Konstatējumi, kas izdarīti spriedumos, kuri ir ieguvuši res judicata spēku, ir saistoši lietas dalībniekiem, to mantiniekiem un tiesību pārņēmējiem.”
Civilprocesa kodekss
19
Codice di procedura civile (Civilprocesa kodekss) 324. pantā “Formāls res judicata spēks” paredzēts:
“Tiek uzskatīts, ka spriedums iegūst res judicata spēku, ja to vairs nevar pārsūdzēt nedz ar jurisdikcijas regulējumu, nedz ar apelācijas sūdzību, nedz ar kasācijas sūdzību, nedz ar pārskatīšanu saskaņā ar 395. panta 4. un 5. punktā minētajiem pamatiem.”
Pamatlieta, prejudiciālie jautājumi un tiesvedība Tiesā
20
2016. gada 26. septembrīHarry et Associés iesniedza Francijas nodokļu administrācijai pieteikumu par PVN atmaksu 98740,93 EUR apmērā par 2015. gadā Itālijā veiktajiem darījumiem.
21
Šī administrācija elektroniski pārsūtīja šo pieteikumu COP, atmaksāšanas dalībvalsts nodokļu administrācijai. Elektroniskajā datnē, kurā bija ietverts minētais pieteikums, bija pieļautas dažas tehniskas kļūdas, kas to padarīja nesalasāmu. Šā iemesla dēļ, lai gan šo pašu pieteikumu pienācīgi saņēma Francijas nodokļu administrācija un pēc tam COP, COP to neizskatīja un nepieņēma lēmumu attiecībā uz to.
22
Tā kā pieprasītais PVN netika atmaksāts un COP nebija reaģējusi, Harry et Associés cēla prasību Corte di Giustizia Tributaria di primo grado di Pescara (Peskāras pirmās instances Nodokļu lietu tiesa, Itālija), kas ir iesniedzējtiesa. Pirmajā spriedumā tā atzina Harry et Associés tiesības uz PVN atmaksu.
23
Tā rezultātā COP atmaksāja attiecīgo PVN šai sabiedrībai, vienlaikus iesniedzot apelācijas sūdzību par šo spriedumu Corte di Giustizia Tributaria di secondo grado (Otrās instances Nodokļu lietu tiesa, Itālija).
24
Pēdējā minētā tiesa grozīja minēto spriedumu, jo uzskatīja, ka, ņemot vērā tehniskos traucējumus pieteikuma par PVN atmaksāšanu elektroniskajā pārsūtīšanā, šis pieteikums nepastāv, līdz ar to COP bezdarbība nevar tikt pielīdzināta netiešam lēmumam par šāda pieteikuma noraidīšanu. Līdz ar to Harry et Associés celtā prasība tika noraidīta kā nepieņemama.
25
Tad Harry et Associés iesniedza kasācijas sūdzību Corte suprema di cassazione (Augstākā kasācijas tiesa, Itālija), ar kuras rīkojumu būtībā to pašu iemeslu dēļ, kas izklāstīti šī sprieduma iepriekšējā punktā, tā tika noraidīta.
26
Pēc tam COP izdeva piedziņas aktu pret Harry et Associés par iepriekš atmaksāto PVN summu, pieskaitot nokavējuma procentus un tiesāšanās izdevumus.
27
Ar jaunu prasību iesniedzējtiesā Harry et Associés apstrīdēja šo piedziņas aktu.
28
Iesniedzējtiesa būtībā uzskata, ka ar minēto piedziņas aktu ir pārkāptas Harry et Associés tiesības uz PVN atmaksu un PVN neitralitātes princips. Tā uzskata, ka šīs tiesības nevar tikt liegtas tādas tehniskas kļūmes dēļ atmaksas pieteikuma elektroniskajā pārsūtīšanā, par kuru neesot vainojams Harry et Associés.
29
Turklāt tā jautā, vai šī Corte suprema di cassazione (Augstākā kasācijas tiesa, Itālija) rīkojuma res judicata spēks nepieļauj to, ka pamatlietā tiek lemts par labu Harry et Associés tiesībām uz PVN atmaksu, ievērojot it īpaši spriedumus, 2006. gada 21. februāris, Halifax u.c. (C‑255/02, EU:C:2006:121), 2007. gada 18. jūlijs, Lucchini, C‑119/05, EU:C:2007:434), un 2009. gada 3. septembris, Fallimento Olimpiclub (C‑2/08, EU:C:2009:506).
30
Šādos apstākļos Corte di Giustizia tributaria di primo grado di Pescara (Peskāras pirmās instances Nodokļu lietu tiesa) nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādu prejudiciālu jautājumu:
“Vai [PVN] direktīvas 167. pants un vispārēji PVN neitralitātes un PVN atskaitīšanas tiesību ierobežojuma samērīguma principi nepieļauj:
a)
Leģislatīvā dekrēta Nr. [546/1992 21. panta] 2. punktā un [dekrēta Nr. 633/1972] 38.‑bis 2 pantā paredzēto valsts tiesisko regulējumu, kas, ļaujot valsts tiesību sistēmā atzīt, ka sekas nerada tāds atmaksas pieprasījums, ko ietekmējušas tehniskas informācijas tehnoloģiju kļūdas, tādējādi liedz piekļuvi tiesai un izraisa tiesību uz atmaksu zudumu materiāltiesiskā situācijā, kad nodokļa maksātājam pienākas PVN atmaksa[;]
b)
tādu tiesību principu kā Corte suprema di cassazione (Augstākā kasācijas tiesa, Itālija) apstiprinātais princips, saskaņā ar kuru “PVN kredīta atmaksāšanas pieteikums, kas sakarā ar tehniskām kļūdām elektroniskajā pārsūtīšanā nav redzams nodokļu administrācijai, nav piemērots, lai veidotu klusējot izteikto atteikumu, ko ir iespējams apstrīdēt, jo nodokļu administrācija nespēj rīkoties”, kas konkrētā gadījumā liedz tiešo piekļuvi tiesai un tātad izraisa tiesību uz atmaksāšanu zudumu pat materiāltiesiskā situācijā, kad atmaksa pienākas?”
31
Iesniedzējtiesa arī lūdza Tiesu izskatīt šo lietu paātrinātā tiesvedībā saskaņā ar Tiesas Reglamenta 105. panta 1. punktu. Ar 2024. gada 21. oktobra rīkojumu Harry et Associés (C‑527/24, EU:C:2024:966) Tiesas priekšsēdētājs šo lūgumu apmierināja.
Par prejudiciālo jautājumu
Par pieņemamību
32
Itālijas valdība apgalvo, ka uzdotajam jautājumam nav nozīmes, jo Harry et Associés iesniegtā PVN atmaksāšanas pieteikuma tehnisko traucējumu dēļ šo pieteikumu nevar uzskatīt par iesniegtu Direktīvas 2008/9 15. panta 1. punkta izpratnē.
33
Šajā ziņā ir vērts norādīt, ka, tā kā šīs valdības izvirzītais arguments attiecas uz jautājumu par PVN atmaksas pieteikuma iesniegšanu Direktīvas 2008/9 15. panta 1. punkta izpratnē, šī problemātika attiecas uz prejudiciālā jautājuma būtību, nevis uz tā pieņemamību, līdz ar to tas ir jāizvērtē, izskatot šo jautājumu pēc būtības (pēc analoģijas skat. spriedumu, 2024. gada 19. septembris, Consiglio nazionale delle Ricerche, C‑439/23, EU:C:2024:773, 27. punkts un tajā minētā judikatūra).
34
Līdz ar to prejudiciālais jautājums jāatzīst par pieņemamu.
Par lietas būtību
35
Saskaņā ar Tiesas pastāvīgo judikatūru LESD 267. pantā noteiktajā valstu tiesu un Tiesas sadarbības procedūrā Tiesai ir jāsniedz valsts tiesai lietderīga atbilde, kas ļautu izspriest tajā izskatāmo lietu. No šāda viedokļa raugoties, Tiesai attiecīgā gadījumā ir jāpārformulē tai uzdotie jautājumi. Apstāklis, ka valsts tiesa prejudiciālu jautājumu ir izteikusi, formāli atsaucoties uz noteiktām Savienības tiesību normām, neliedz Tiesai sniegt šai tiesai visus interpretācijas elementus, kas tai var būt noderīgi, izspriežot izskatāmo lietu, neatkarīgi no tā, vai šī tiesa savu jautājumu formulējumā uz tiem ir atsaukusies. Šajā ziņā Tiesai no visa valsts tiesas iesniegtās informācijas kopuma, it īpaši no iesniedzējtiesas nolēmuma pamatojuma, jānošķir tie Savienības tiesību elementi, kuriem, ņemot vērā strīda priekšmetu, ir nepieciešama interpretācija (spriedums, 2024. gada 4. oktobris, Herbaria Kräuterparadies II, C‑240/23, EU:C:2024:852, 46. punkts un tajā minētā judikatūra).
36
Formulējot uzdoto jautājumu, iesniedzējtiesa it īpaši lūdz interpretēt PVN direktīvas 167. pantu, kas attiecas uz datumu, kurā rodas tiesības uz PVN atskaitīšanu.
37
Šajā gadījumā no iesniedzējtiesas nolēmuma izriet, no vienas puses, ka pamatlieta attiecas nevis uz tiesībām uz PVN atskaitīšanu, bet gan uz tiesībām uz tā atmaksu, kuras reglamentē PVN direktīvas 170. pants un 171. panta 1. punkts, kā arī Direktīvas 2008/9 normas, tostarp 15. panta 1. punkta otrais teikums, 20. panta 1. punkts un 23. panta 2. punkts, kam ir īpaša nozīme, lai atbildētu uz prejudiciālo jautājumu, jo šīs tiesības uz atmaksu šajā gadījumā pieprasa nodokļa maksātājs, kas reģistrēts citā dalībvalstī, nevis tajā, kurā tiek atmaksāts PVN, proti, situācijā, kuru reglamentē pēdējās minētās direktīvas noteikumi.
38
No otras puses, kā norādīts šī sprieduma 29. punktā, iesniedzējtiesa jautā, vai, lai varētu novērst iespējamo valsts tiesiskā regulējuma, kā to interpretējusi Corte suprema di cassazione (Augstākā kasācijas tiesa), nesaderību ar Savienības tiesībām, tai nav jāpiemēro šīs tiesas rīkojums, kas ir ieguvis res judicata spēku.
39
Šādos apstākļos uzdotais jautājums ir jāsaprot tādējādi, ka ar to Tiesai tiek jautāts, vai PVN direktīvas 170. pants un 171. panta 1. punkts, lasot tos kopā ar Direktīvas 2008/9 15. panta 1. punkta otro teikumu, 20. panta 1. punktu un 23. panta 2. punktu, kā arī ar PVN neitralitātes, samērīguma un labas pārvaldības principiem, jāinterpretē tādējādi, ka tie nepieļauj tādu galīgajā tiesas nolēmumā interpretētu valsts tiesisko regulējumu, saskaņā ar kuru nodokļa maksātājam, kas veic uzņēmējdarbību dalībvalstī, kura nav PVN atmaksas dalībvalsts, ir liegtas tiesības gan uz PVN atmaksu, gan tiesības vērsties tiesā, lai apstrīdētu atmaksas dalībvalsts nodokļu administrācijas, kurā ir iesniegts šī nodokļa maksātāja pieteikums par PVN atmaksu, bezdarbību, pamatojoties uz to, ka šo pieteikumu nevar uzskatīt par iesniegtu, tāpēc ka tā elektroniskās nosūtīšanas laikā bija radušies tehniski traucējumi.
40
Pirmām kārtām, no vienas puses, jāatgādina, ka saskaņā ar PVN direktīvas 170. panta a) punktu, lasot to kopā gan ar šīs direktīvas 169. pantu, gan ar Direktīvas 2008/9 3. un 5. pantu, ikviens nodokļa maksātājs, kurš neveic uzņēmējdarbību dalībvalstī, kurā viņš iegādājas preces un saņem pakalpojumus vai veic tādu preču importu, kam uzlikts PVN, ir tiesības uz šā nodokļa atmaksāšanu, ciktāl preces vai pakalpojumi tiek izmantoti vai nu darījumiem, kas attiecas uz darbībām, kuras minētas PVN direktīvas 9. panta 1. punkta otrajā daļā, kas veikti ārpus dalībvalsts, kurā nodoklis ir maksājams vai samaksāts, un attiecībā uz ko PVN būtu atskaitāms, ja šie darījumi būtu veikti šajā dalībvalstī, vai arī no nodokļa atbrīvotajiem darījumiem, kas ir minēti tā paša 169. panta b) un c) punktā. No otras puses, minētās direktīvas 171. pantā ir atsauce uz Direktīvu 2008/9 saistībā ar šo tiesību īstenošanas kārtību (spriedums, 2019. gada 2. maijs, Sea Chefs Cruise Services, C‑133/18, EU:C:2019:354, 33. punkts).
41
Saistībā ar tiesībām uz nodokļa atmaksāšanu Tiesa jau ir precizējusi, ka vienā dalībvalstī reģistrēta nodokļa maksātāja tiesības saņemt citā dalībvalstī samaksātā PVN atmaksāšanu, kas reglamentēta Direktīvā 2008/9, ir atkarīgas no šim nodokļa maksātājam PVN direktīvā noteiktajām tiesībām atskaitīt PVN, kas ir samaksāts kā priekšnodoklis savā dalībvalstī (spriedums, 2019. gada 2. maijs, Sea Chefs Cruise Services, C‑133/18, EU:C:2019:354, 34. punkts un tajā minētā judikatūra).
42
Turklāt Tiesa ir precizējusi, ka tiesības uz nodokļa atmaksu, tāpat kā tiesības uz atskaitīšanu, ir kopējās PVN sistēmas pamatprincips, kas ir noteikts ar Savienības tiesību aktiem, kuru mērķis ir pilnībā atbrīvot uzņēmēju no PVN sloga, kas tam ir jāmaksā vai ko tas ir samaksājis saistībā ar visām tā saimnieciskajām darbībām. Tādējādi kopējā PVN sistēma nodrošina neitrālu nodokļa piemērošanu visai saimnieciskajai darbībai neatkarīgi no šīs darbības mērķiem vai rezultātiem, ar nosacījumu, ka minētajai darbībai pašai principā ir piemērojams PVN (spriedums, 2019. gada 2. maijs, Sea Chefs Cruise Services, C‑133/18, EU:C:2019:354, 35. punkts un tajā minētā judikatūra).
43
Tādējādi tiesības uz atmaksu ir PVN mehānisma neatņemama sastāvdaļa un principā nevar tikt ierobežotas. Šīs tiesības ir īstenojamas nekavējoties attiecībā uz visiem priekšnodokļiem, kas piemēroti darījumiem (šajā ziņā skat. spriedumu, 2019. gada 2. maijs, Sea Chefs Cruise Services, C‑133/18, EU:C:2019:354, 36. punkts un tajā minētā judikatūra).
44
PVN neitralitātes pamatprincips prasa, lai tiesības atskaitīt PVN priekšnodokli tiktu piešķirtas gadījumā, ja ir izpildītas materiāltiesiskās prasības, pat ja nodokļa maksātāji nav izpildījuši atsevišķas formālās prasības. Tomēr tas būtu citādi gadījumā, ja šādu formālu prasību neievērošanas dēļ tiktu kavēta drošu pierādījumu iesniegšana par to, ka ir ievērotas pamata prasības (spriedums, 2020. gada 17. decembris, Bundeszentralamt für Steuern, C‑346/19, EU:C:2020:1050, 47. un 48. punkts, kā arī tajos minētā judikatūra).
45
Tādējādi formālo prasību stingra piemērošana kaitētu neitralitātes un samērīguma principiem, jo ar to nesamērīgi tiktu kavēta nodokļu maksātāja iespēja izmantot nodokļu neitralitāti saistībā ar viņa veiktajiem darījumiem (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2018. gada 21. novembris, Vădan, C‑664/16, EU:C:2018:933, 42. punkts).
46
Attiecībā uz Direktīvā 2008/9 definēto PVN atmaksas tiesību īstenošanas kārtību jānorāda, ka šīs direktīvas 7. pantā ir paredzēts, ka nodokļa maksātājam, kas neveic uzņēmējdarbību atmaksas dalībvalstī, atmaksas pieteikums šai dalībvalstij jānosūta, iesniedzot to dalībvalstij, kurā tas veic uzņēmējdarbību, izmantojot elektronisko portālu, ko darījusi pieejamu šī otrā dalībvalsts.
47
Saskaņā ar minētās direktīvas 15. panta 1. punkta otro teikumu šādu pieteikumu uzskata par iesniegtu dalībvalstī, kurā veic uzņēmējdarbību, tikai tad, ja šis nodokļa maksātājs ir sniedzis visu tās 8., 9. un 11. pantā prasīto informāciju.
48
Šajā gadījumā no lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu izriet, ka 2016. gada 26. septembrīHarry et Associés Direktīvas 2008/9 15. panta 1. punktā paredzētajā termiņā iesniedza pieteikumu Francijas nodokļu administrācijai, kas ir tās reģistrācijas dalībvalsts nodokļu administrācija, lai saņemtu PVN atmaksu par 2015. gadā Itālijā veiktajiem darījumiem. Šī administrācija šo pieteikumu elektroniski pārsūtīja atmaksas dalībvalsts nodokļu administrācijai COP, kā tas paredzēts šīs direktīvas 7. pantā. No šī lēmuma arī izriet, ka minēto pieteikumu pienācīgi saņēma vispirms Francijas nodokļu administrācija un pēc tam COP. Turklāt neviens no Tiesas rīcībā esošajiem lietas materiāliem neļauj uzskatīt, ka šajā pieteikumā nebija ietverta minētās direktīvas 8., 9. un 11. pantā prasītā informācija, nedz arī, ka nebija izpildīti šīs pašas direktīvas 3. pantā paredzētie nosacījumi.
49
No lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu arī izriet, ka tehnisku traucējumu dēļ, kuros nav vainojams nodokļa maksātājs, COP nevarēja atvērt elektronisko datni ar tajā ietverto atmaksas pieteikumu.
50
Šajā ziņā jāatgādina, ka, ja dalībvalsts īsteno Savienības tiesības, nodokļu kontroles procedūrā ir piemērojamas prasības, kas izriet no vispārējā labas pārvaldības principa, un it īpaši ikvienas personas tiesības uz objektīvu un pieņemamā termiņā veiktu jautājumu izskatīšanu. Šis labas pārvaldības princips prasa, lai nodokļu administrācija, tāda kā COP, tai uzlikto pārbaudes pienākumu ietvaros veiktu rūpīgu un objektīvu visu atbilstošo aspektu pārbaudi, lai nodrošinātu, ka, pieņemot lēmumu, tās rīcībā ir iespējami pilnīgākie un ticamākie pierādījumi, lai to izdarītu (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2021. gada 21. oktobris, CHEP Equipment Pooling, C‑396/20, EU:C:2021:867, 48. punkts).
51
Līdz ar to, ja šādai nodokļu administrācijai tehnisku traucējumu dēļ neizdodas atvērt elektronisko datni, kurā ir ietverts PVN atmaksāšanas pieteikums, kas tai ir pienācīgi elektroniski nosūtīts saskaņā ar Direktīvā 2008/9 paredzētajiem noteikumiem, labas pārvaldības princips paredz, ka tai ir jāinformē nodokļa maksātājs – vajadzības gadījumā ar tās dalībvalsts nodokļu administrācijas starpniecību, kurā tas ir reģistrēts, – par tehnisko kļūmi, kas tai liedz atvērt šo elektronisko datni, un jālūdz to novērst, attiecīgā gadījumā iesniedzot citu elektronisko datni.
52
Turklāt saskaņā ar Direktīvas 2008/9 20. panta 1. punktu, ja atmaksas dalībvalsts nodokļu administrācija uzskata, ka tās rīcībā nav informācijas, kas tai ļautu pieņemt lēmumu par visu šādu pieteikumu vai tā daļu, tā var elektroniski pieprasīt papildu informāciju tostarp no nodokļa maksātāja vai tās dalībvalsts kompetentajām iestādēm, kurā tas veic uzņēmējdarbību. Šai tiesību normai lielā mērā tiktu atņemta lietderīgā iedarbība, ja šī administrācija uzreiz varētu uzskatīt, ka tehniskas kļūmes dēļ atmaksas pieteikums nav iesniegts, lai gan šādu pieteikumu tai elektroniski ir nosūtījusi nodokļa maksātāja reģistrācijas dalībvalsts nodokļu administrācija un to ir pienācīgi saņēmusi atmaksas dalībvalsts administrācija.
53
Tādējādi tādā situācijā, kāda aprakstīta iesniedzējtiesas nolēmumā un atgādināta šī sprieduma 48. punktā, labas pārvaldības, PVN neitralitātes un samērīguma principi prasa, lai atmaksas dalībvalsts nodokļu administrācija uzskatītu atmaksas pieteikumu par “iesniegtu” Direktīvas 2008/9 15. panta 1. punkta izpratnē un lai tā attiecīgā gadījumā izmantotu šīs direktīvas 20. panta 1. punktā – kas Itālijas tiesībās būtībā transponēts ar Dekrēta Nr. 633/1972 38.‑bis 2 panta 6. un 7. punktu – paredzēto iespēju, lai pieprasītu nodokļa maksātājam, attiecīgā gadījumā ar tās dalībvalsts nodokļu iestādes starpniecību, kurā tas veic uzņēmējdarbību, lai viņam tiktu nosūtīta cita, nebojāta elektroniskā datne ar ietvertu šo pieteikumu (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2020. gada 17. decembris, Bundeszentralamt für Steuern, C‑346/19, EU:C:2020:1050, 49.–51. punkts).
54
Šajā lietā no iesniedzējtiesas nolēmuma izriet, ka COP nedz tieši, nedz ar tās dalībvalsts nodokļu administrācijas starpniecību, kurā tā ir reģistrēta, nav ziņojusi Harry et Associés par tehnisko kļūmi, kas tai liedza atvērt elektronisko datni, kurā bija ietverts pieteikums par PVN atmaksāšanu, vajadzības gadījumā lūdzot Harry et Associés to novērst, iesniedzot jaunu, pilnībā funkcionējošu elektronisko datni. Tāpat COP nav pieņēmusi tiešu lēmumu noraidīt pieteikumu par nodokļa atmaksāšanu.
55
Šādos apstākļos, pamatojoties tikai uz tehnisku kļūmi, kas bija radusies, nosūtot elektronisko datni, kurā bija ietverts pieteikums par PVN atmaksāšanu, nevar uzskatīt, ka pieteikums nav iesniegts Direktīvas 2008/9 15. panta 1. punkta otrā teikuma izpratnē, lai gan šāds pieteikums patiešām tika nosūtīts saskaņā ar šajā direktīvā paredzēto kārtību un pienācīgi saņemts gan nodokļa maksātāja reģistrācijas dalībvalsts nodokļu administrācijā, gan atmaksas dalībvalsts nodokļu administrācijā.
56
Otrām kārtām, ir jāpārbauda, vai saskaņā ar tādu piemērojamo valsts tiesisko regulējumu kā to, kuru interpretējušas valsts tiesas, nodokļa maksātājam ir tiesības efektīvi vērsties tiesā sakarā ar atmaksas dalībvalsts nodokļu administrācijas bezdarbību.
57
Šajā nozīmē jāatgādina, ka atbilstoši Direktīvas 2008/9 23. panta 2. punkta pirmajai daļai nodokļa maksātājs lēmumu par atmaksāšanas pieteikuma noraidīšanu var pārsūdzēt atmaksas dalībvalsts kompetentajās iestādēs tādā pašā veidā un ievērojot tādus pašus termiņus kā tos, kas paredzēti pārsūdzībām, kuras iesniedz personas, kas veic uzņēmējdarbību šajā dalībvalstī. Saskaņā ar 23. panta 2. punkta otro daļu, ja minētās dalībvalsts nodokļu administrācijas lēmuma neesība nenozīmē ne piekrišanu, ne noraidīšanu, nodokļa maksātājam ir jābūt piekļuvei visām administratīvajām vai tiesas procedūrām, kuras ir pieejamas nodokļa maksātājiem, kas veic uzņēmējdarbību šajā pašā dalībvalstī, ja tie atrodas tādā pašā situācijā. Ja šādas procedūras nav, lēmuma nepieņemšana nozīmē, ka pieteikums noraidīts.
58
Šī tiesību norma ir jāskata šīs direktīvas 3. apsvēruma gaismā, no kura izriet, ka tās mērķis tostarp ir pastiprināt uzņēmumu pārsūdzības tiesības (spriedums, 2024. gada 16. maijs, Slovenské Energetické Strojárne, C‑746/22, EU:C:2024:403, 41. punkts).
59
Lai gan minētās tiesību normas mērķis ir garantēt nodokļu maksātāju, kas nav reģistrēti atmaksas dalībvalstī, tiesības celt prasību, tomēr saskaņā ar dalībvalstu procesuālās autonomijas principu administratīvās vai tiesiskās aizsardzības līdzekļu izmantošanas kārtība ir atkarīga no šīs dalībvalsts iekšējās tiesību sistēmas (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2024. gada 16. maijs, Slovenské Energetické Strojárne, C‑746/22, EU:C:2024:403, 42. punkts).
60
To ievērojot, normas, kas reglamentē šo kārtību, nedrīkst būt nelabvēlīgākas par tām, kas reglamentē līdzīgas situācijas valsts tiesībās (līdzvērtības princips), ne arī padarīt praktiski neiespējamu vai ārkārtīgi sarežģītu Savienības tiesiskajā kārtībā piešķirto tiesību izmantošanu (efektivitātes princips) (šajā ziņā skat. spriedumu, 2024. gada 16. maijs, Slovenské Energetické Strojárne, C‑746/22, EU:C:2024:403, 43. punkts un tajā minētā judikatūra).
61
Šajā gadījumā no iesniedzējtiesas nolēmuma būtībā izriet, ka saskaņā ar Leģislatīvā dekrēta Nr. 546/1992 21. panta 2. punktu, ja nodokļa maksātājs noteiktajā termiņā ir iesniedzis pieteikumu par PVN atmaksāšanu un ja 90 dienu laikā pēc šī pieteikuma iesniegšanas atmaksas dalībvalsts nodokļu administrācija nav pieņēmusi tiešu (pozitīvu vai negatīvu) lēmumu, šī klusēšana ir uzskatāma par netiešu lēmumu noraidīt minēto pieteikumu. Saskaņā ar šo tiesību normu netieši lēmumi, ar kuriem noraida pieteikumus par PVN atmaksāšanu, var tikt pārsūdzēti tiesā.
62
Tādējādi nešķiet, ka šī tiesību norma pati par sevi būtu nesaderīga ar Direktīvas 2008/9 23. panta 2. punkta prasībām.
63
Tomēr no iesniedzējtiesas nolēmuma izriet, ka Corte suprema di cassazione (Augstākā kasācijas tiesa) šī sprieduma 25. un 29. punktā minētajā rīkojumā ir izmantojusi tādu Leģislatīvā dekrēta Nr. 546/1992 21. panta 2. punkta interpretāciju, saskaņā ar kuru būtībā COP, kurā pieteikums par PVN atmaksāšanu ir iesniegts un pienācīgi saņemts, bet telemātikas pārraidīšanas tehnisko traucējumu dēļ tas ir nesalasāms, bezdarbība nav uzskatāma par netiešu lēmumu par noraidīšanu, kuru var pārsūdzēt tiesā.
64
Šādos apstākļos tāda Leģislatīvā dekrēta Nr. 546/1992 21. panta 2. punkta interpretācija, kuru sniegusi Corte suprema di cassazione (Augstākā kasācijas tiesa) un kura izklāstīta šī sprieduma iepriekšējā punktā, ir pretrunā Direktīvas 2008/9 23. panta 2. punktā paredzētajām prasībām, saskaņā ar kurām būtībā lēmuma par atmaksāšanas pieteikumu nepieņemšanu ir jāvar pārsūdzēt tiesā.
65
Turklāt šāda Direktīvas 2008/9 23. panta 2. punkta interpretācija ir vienīgā, kurā ir ievērotas tiesības uz efektīvu tiesību aizsardzību, kas Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 47. pantā ir nodrošinātas ikvienai personai, kuras Savienības tiesībās garantētās tiesības tikušas pārkāptas.
66
Šādos apstākļos jāuzskata, ka nodokļa maksātājam, kurš veic uzņēmējdarbību citā dalībvalstī, kas nav PVN atmaksāšanas dalībvalsts, nevar liegt tiesības, kuras viņam ir atzītas Savienības tiesībās, proti, no vienas puses, viņa tiesības saņemt PVN atmaksāšanu, un, no otras puses, viņa tiesības vērsties tiesā, lai apstrīdētu atmaksas dalībvalsts nodokļu administrācijas, kurā ir iesniegts šī nodokļa maksātāja pieteikums par PVN atmaksāšanu, bezdarbību, pamatojoties uz to, ka šo pieteikumu nevar uzskatīt par iesniegtu, tāpēc ka tā elektroniskās nosūtīšanas laikā bija radušies tehniski traucējumi.
67
Jānorāda, ka no iesniedzējtiesas nolēmuma izriet, ka iesniedzējtiesa ne tikai jautā par šī sprieduma 25. un 29. punktā minētā Corte suprema di cassazione (Augstākā kasācijas tiesa) rīkojuma saderību ar Savienības tiesībām, bet arī pauž šaubas par to, vai Savienības tiesībām ir pretrunā tādu valsts tiesību normu piemērošana, kurās ir nostiprināts res judicata princips, piemēram, Civilkodeksa 2909. pants un Civilprocesa kodeksa 324. pants. It īpaši šīs tiesību normas varētu būt juridiskais pamats, lai vērstos pret iebildi par prasības nepieņemamību pamatlietā, ievērojot, ka iesniedzējtiesai ir pienākums piemērot Corte suprema di cassazione (Augstākā kasācijas tiesa) attiecīgajā rīkojumā izstrādāto principu, tādēļ ka tas ir ieguvis res judicata spēku.
68
Šajā ziņā jākonstatē vien tas, ka Tiesa jau ir nospriedusi, ka valsts tiesību normas, kas ne tikai liedz apstrīdēt tiesas nolēmumu ar res judicata spēku, pat ja šajā nolēmumā ir pārkāptas Savienības tiesības, bet kas, pārbaudot jebkuru citu kompetentās nodokļu iestādes lēmumu, kas attiecas uz vienu un to pašu nodokļu maksātāju, bet uz citu taksācijas gadu, neļauj tiesai apšaubīt arī secinājumus, kas par būtisku jautājumu, kurš ir kopīgs arī citām lietām, izdarīti tiesas nolēmumā, kam piemīt res judicata spēks, ir tik būtiski šķēršļi faktiskai Savienības tiesību normu piemērošanai PVN jomā, ka tos nevar saprātīgi pamatot ar tiesiskās drošības principu un tādējādi tie ir jāuzskata par nesaderīgiem ar efektivitātes principu (šajā ziņā skat. spriedumus, 2009. gada 3. septembris, Fallimento Olimpiclub, C‑2/08, EU:C:2009:506, 29. un 31. punkts, kā arī 2020. gada 2. aprīlis, CRPNPAC un Vueling Airlines, C‑370/17 un C‑37/18, EU:C:2020:260, 94. punkts).
69
Tas pats loģiski secināms arī gadījumos, kad tiesvedība ir par citu kompetentās nodokļu iestādes lēmumu attiecībā uz šo pašu nodokļa maksātāju, bet tam ir cits priekšmets (šajā ziņā skat. spriedumu, 2025. gada 16. janvāris, BALTIC CONTAINER TERMINAL, C‑376/23, EU:C:2025:20, 75. punkts un tajā minētā judikatūra).
70
Proti, šādas res judicata spēka principa piemērošanas sekas būtu tādas, ka gadījumā, ja tiesas nolēmums, kas ir kļuvis galīgs, būtu balstīts uz Savienības tiesībām pretēju interpretāciju, nepareiza šo tiesību piemērošana atkārtotos katrā par tiem pašiem faktiem pieņemtā tiesu nolēmumā un interpretāciju, kas veikta, neievērojot minētās tiesības, nebūtu iespējams labot (šajā ziņā skat. spriedumus, 2009. gada 3. septembris, Fallimento Olimpiclub, C‑2/08, EU:C:2009:506, 30. punkts, kā arī 2020. gada 2. aprīlis, CRPNPAC un Vueling Airlines, C‑370/17 un C‑37/18, EU:C:2020:260, 95. punkts).
71
Šajā gadījumā, neskarot pārbaudi, kas jāveic iesniedzējtiesai, šķiet, ka lietas, kurā tika pieņemts Corte suprema di cassazione (Augstākā kasācijas tiesa) rīkojums, kurš minēts šī sprieduma 25. un 29. punktā, priekšmets būtībā bija jautājums par to, vai COP bezdarbība bija netiešs lēmums, ar kuru noraidīts pieteikums par PVN atmaksāšanu, un vai par to varēja celt prasību tiesā. Līdz ar to šķiet, ka Corte suprema di cassazione (Augstākā kasācijas tiesa) nav paudusi nostāju par to, vai Harry et Associés pēc būtības bija tiesības uz PVN atmaksāšanu. Savukārt pamatlietas priekšmets attiecas uz tāda iepriekš atmaksāta PVN piedziņas akta likumību, kuru nodokļu administrācija nosūtījusi Harry et Associés. Tādējādi, joprojām neskarot pārbaudi, kas jāveic iesniedzējtiesai, šķiet, ka abu strīdu priekšmeti ir atšķirīgi.
72
Gadījumā, ja iesniedzējtiesa konstatētu šādu abu strīdu priekšmeta atšķirību, šķiet, ka Civilkodeksa 2909. panta un Civilprocesa kodeksa 324. panta, kā tos ir interpretējusi iesniedzējtiesa, piemērošanas sekas būtu tādas, ka tiktu nostiprināta kļūdaina Savienības tiesību interpretācija bez iespējas to labot, un tas tā būtu pat strīdā, kura priekšmets, salīdzinājumā ar to strīdu, kurā tiek lūgta šī interpretācija, ir atšķirīgs, ciktāl tas attiecas uz citu kompetentās nodokļu iestādes lēmumu, un tas būtu pretrunā efektivitātes principam, kā tas ir interpretēts šī sprieduma 68.–70. punktā atgādinātajā judikatūrā.
73
Ņemot vērā visus iepriekš minētos apsvērumus, uz uzdoto jautājumu jāatbild, ka PVN direktīvas 170. pants un 171. panta 1. punkts, lasot tos kopā ar Direktīvas 2008/9 15. panta 1. punkta otro teikumu, 20. panta 1. punktu un 23. panta 2. punktu, kā arī ar PVN neitralitātes, samērīguma un labas pārvaldības principiem, jāinterpretē tādējādi, ka tie nepieļauj tādu galīgajā tiesas nolēmumā interpretētu valsts tiesisko regulējumu, saskaņā ar kuru nodokļa maksātājam, kas veic uzņēmējdarbību dalībvalstī, kura nav PVN atmaksas dalībvalsts, ir liegtas gan tiesības uz PVN atmaksu, gan tiesības vērsties tiesā, lai apstrīdētu atmaksas dalībvalsts nodokļu administrācijas, kurā ir iesniegts šī nodokļa maksātāja pieteikums par PVN atmaksāšanu, bezdarbību, pamatojoties uz to, ka šo pieteikumu nevar uzskatīt par iesniegtu, tāpēc ka tā elektroniskās nosūtīšanas laikā bija radušies tehniski traucējumi.
Par tiesāšanās izdevumiem
74
Attiecībā uz pamatlietas pusēm šī tiesvedība izriet no tiesvedības, kas notiek iesniedzējtiesā, tāpēc tā lemj par tiesāšanās izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto pušu izdevumi, nav atlīdzināmi.
Ar šādu pamatojumu Tiesa (devītā palāta) nospriež:
Padomes Direktīvas 2006/112/EK (2006. gada 28. novembris) par kopējo pievienotās vērtības nodokļa sistēmu, kas grozīta ar Padomes Direktīvu 2008/8/EK (2008. gada 12. februāris), 170. pants un 171. panta 1. punkts, lasot tos kopā ar Padomes Direktīvas 2008/9/EK (2008. gada 12. februāris), ar ko nosaka sīki izstrādātus noteikumus Direktīvā 2006/112/EK paredzētajai pievienotās vērtības nodokļa atmaksāšanai nodokļa maksātājiem, kas neveic uzņēmējdarbību attiecīgās valsts teritorijā, bet veic uzņēmējdarbību citā dalībvalstī, 15. panta 1. punkta otro teikumu, 20. panta 1. punktu un 23. panta 2. punktu, kā arī ar pievienotās vērtības nodokļa (PVN) neitralitātes, samērīguma un labas pārvaldības principiem,
jāinterpretē tādējādi, ka
tie nepieļauj tādu galīgajā tiesas nolēmumā interpretētu valsts tiesisko regulējumu, saskaņā ar kuru nodokļa maksātājam, kas veic uzņēmējdarbību dalībvalstī, kura nav PVN atmaksas dalībvalsts, ir liegtas gan tiesības uz PVN atmaksu, gan tiesības vērsties tiesā, lai apstrīdētu atmaksas dalībvalsts nodokļu administrācijas, kurā ir iesniegts šī nodokļa maksātāja pieteikums par PVN atmaksāšanu, bezdarbību, pamatojoties uz to, ka šo pieteikumu nevar uzskatīt par iesniegtu, tāpēc ka tā elektroniskās nosūtīšanas laikā bija radušies tehniski traucējumi.
[Paraksti]
(
*1
)	Tiesvedības valoda – itāļu.