62008CC0044
JULKISASIAMIEHEN RATKAISUEHDOTUS
PAOLO MENGOZZI
22 päivänä huhtikuuta 2009 (
1
)
Asia C-44/08
Akavan Erityisalojen Keskusliitto AEK ry ym.
vastaan
Fujitsu Siemens Computers Oy
”Ennakkoratkaisumenettely — Direktiivi 98/59/EY — Työntekijöiden joukkovähentämistä koskevan jäsenvaltioiden lainsäädännön lähentäminen — 2 artikla — Työntekijöiden suoja — Tietojen antaminen työntekijöille ja työntekijöiden kuuleminen — Konserni — Emoyhtiö — Tytäryhtiö”
I Johdanto
1.
Korkein oikeus (Suomi) pyytää tällä ennakkoratkaisupyynnöllä, jonka se on esittänyt 6.2.2008 tekemällään päätöksellä, yhteisöjen tuomioistuinta tulkitsemaan työntekijöiden joukkovähentämistä koskevan jäsenvaltioiden lainsäädännön lähentämisestä annettua neuvoston direktiiviä 98/59/EY. (
2
) Ennakkoratkaisupyyntö on esitetty asiassa, jossa asianosaisina ovat Akavan Erityisalojen Keskusliitto AEK ry ym. (jäljempänä pääasian kantajat) ja Fujitsu Siemens Computers Oy (jäljempänä pääasian vastaaja) ja joka koskee velvollisuutta neuvotella työntekijöiden edustajien kanssa joukkovähentämistilanteissa.
2.
Tässä menettelyssä yhteisöjen tuomioistuimella on ensimmäisen kerran tilaisuus selventää direktiivissä 98/59 säädetyn neuvotteluvelvollisuuden ulottuvuutta konsernin osalta, kun aloitteen yrityksen ”irrottamisesta” tai sulkemisesta on tehnyt yrityksen emoyhtiön hallitus.
II Asiaa koskevat oikeussäännöt
A Yhteisön oikeus
3.
Direktiivin 98/59 toisen perustelukappaleen mukaan ”on tärkeätä antaa työntekijöille nykyistä parempi suoja joukkovähentämistilanteissa ja samalla ottaa huomioon tasapainoisen taloudellisen ja sosiaalisen kehityksen tarve yhteisössä”.
4.
Direktiivin 98/59 11 perustelukappaleen mukaan ”olisi varmistettava, että tiedottamiseen, neuvotteluihin ja ilmoittamiseen liittyvät työnantajan velvollisuudet ovat riippumattomia siitä, onko päätös joukkovähentämisistä lähtöisin työnantajalta tai yrityksestä, jolla on määräysvalta työnantajaan nähden”.
5.
Direktiivin 98/59 2 artiklan 1 kohdassa säädetään seuraavaa:
”Kun työnantaja harkitsee työntekijöiden joukkovähentämistä, työnantajan on aloitettava hyvissä ajoin neuvottelut työntekijöiden edustajien kanssa sopimukse[e]n pääsemiseksi.”
6.
Tämän direktiivin 2 artiklan 2 kohdan ensimmäisessä alakohdassa säädetään seuraavaa:
”Näissä neuvotteluissa on käsiteltävä ainakin mahdollisuuksia joukkovähentämisen välttämiseksi tai niiden kohteena olevien työntekijöiden määrän rajoittamiseksi sekä seurausten pienentämiseksi käyttämällä sosiaalisia toimenpiteitä varsinkin vähentämisen kohteeksi joutuneiden työntekijöiden työllistämiseksi tai kouluttamiseksi uudelleen.”
7.
Direktiivin 98/59 2 artiklan 3 kohdan ensimmäisessä alakohdassa säädetään seuraavaa:
”Jotta työntekijöiden edustajilla on mahdollisuus tehdä rakentavia ehdotuksia, työnantajan on hyvissä ajoin neuvottelujen kuluessa:
a)
annettava heille kaikki tarvittavat tiedot ja
b)
aina ilmoitettava heille kirjallisesti:
i)
suunnitellun vähentämisen syyt;
ii)
vähennettävien työntekijöiden lukumäärä ja ryhmät;
iii)
tavallisesti työssä olevien työntekijöiden lukumäärä sekä ryhmät, joihin he kuuluvat;
iv)
aika, jonka kuluessa vähentäminen on määrä toteuttaa;
v)
suunnitellut perusteet, joilla vähennettävät työntekijät valitaan, sikäli kun kansallinen lainsäädäntö ja/tai käytäntö antavat työnantajalle oikeuden päättää valinnasta;
vi)
laskentamenetelmä, jolla lasketaan kaikki muut mahdolliset korvaukset vähentämisistä, paitsi ne korvaukset, jotka on vahvistettu kansallisessa lainsäädännössä ja/tai käytännössä.”
8.
Direktiivin 2 artiklan 4 kohdassa säädetään seuraavaa:
”Edellä 1, 2 ja 3 kohdassa säädettyjä velvollisuuksia sovelletaan riippumatta siitä, onko joukkovähentämisistä päättänyt työnantaja tai yritys, jolla on määräysvalta työnantajaan nähden.
Tutkittaessa tässä direktiivissä säädettyjen tiedottamis-, neuvottelu- ja ilmoittamisvelvollisuuksien oletettuja rikkomisia, ei oteta huomioon työnantajan perusteluja siitä, että hän ei ole saanut tarvittavia tietoja yritykseltä, jonka tekemä päätös johtaa joukkovähentämiseen.”
9.
Direktiivin 98/59 3 artiklan 1 kohdan ensimmäisessä alakohdassa työnantaja velvoitetaan ilmoittamaan kirjallisesti toimivaltaiselle viranomaiselle kaikista suunnitelluista joukkovähentämisistä. Tämän kohdan kolmannen alakohdan mukaan ilmoituksessa on oltava kaikki suunniteltuja joukkovähentämisiä ja työntekijöiden edustajien kanssa käytäviä neuvotteluja koskevat tarvittavat tiedot.
B Kansallinen oikeus
10.
Pääasian kohteena olevien tosiseikkojen tapahtuma-aikana voimassa olleen lain eli yhteistoiminnasta yrityksissä annetun lain (725/1978), sellaisena kuin se on muutettuna lailla 51/1993 ja lailla 906/1996 (jäljempänä yhteistoimintalaki), 7 §:n 1 momentissa säädetään, että ennen kuin työnantaja ratkaisee 6 §:ssä tarkoitetun asian (toimeenpantavat joukkovähentämiset), on hänen neuvoteltava toimenpiteen perusteista, vaikutuksista ja vaihtoehdoista niiden työntekijöiden ja toimihenkilöiden tai henkilöstön edustajien kanssa, joita asia koskee.
11.
Yhteistoimintalain 7 §:n 2 momentin mukaan työnantajan tulee ennen yhteistoimintamenettelyyn ryhtymistä antaa asian käsittelyn kannalta tarpeelliset tiedot asianomaisille työntekijöille sekä asianomaisille henkilöstön edustajille. Edellä mainitut tiedot, kuten tiedot suunnitellun vähentämisen perusteista, arvio vähentämisen kohteeksi joutuvien työntekijöiden lukumäärästä eri ryhmissä, arvio ajasta, jonka kuluessa suunnitellut vähentämiset aiotaan toteuttaa, sekä tiedot periaatteista, joiden mukaan vähentämisen kohteena olevat työntekijät määräytyvät, on annettava kirjallisesti, milloin työnantaja harkitsee vähintään kymmenen työntekijän irtisanomista, lomauttamista yli 90 päiväksi tai osa-aikaistamista.
12.
Yhteistoimintalain 7 a §:n 1 momentin mukaan neuvotteluesitys on tehtävä tämän lain 6 §:n 1–5 kohdassa tarkoitetussa asiassa kirjallisesti vähintään viisi päivää ennen neuvottelujen alkamista, jos neuvoteltava toimenpide ilmeisesti johtaa yhden tai useamman työntekijän osa-aikaistamiseen tai irtisanomiseen tai lomauttamiseen.
13.
Yhteistoimintalain 8 §:ssä säädetään, että jollei työnantajan ja henkilöstön edustajien kesken ole sovittu muusta menettelystä, työnantajan katsotaan täyttäneen neuvotteluvelvoitteensa silloin, kun asia on käsitelty 7 §:ssä säädetyllä tavalla. Jos neuvoteltava toimenpide ilmeisesti johtaa vähintään kymmenen työntekijän osa-aikaistamiseen tai irtisanomiseen taikka lomauttamiseen yli 90 päiväksi, työnantajan ei katsota täyttäneen neuvotteluvelvoitettaan ennen kuin neuvottelujen alkamisesta on kulunut vähintään kuusi viikkoa. Lisäksi toimenpiteen vaihtoehtojen käsittely voi alkaa aikaisintaan seitsemän päivän kuluttua perusteiden ja vaikutusten käsittelystä, jollei toisin sovita.
14.
Yhteistoimintalain 15 a §:ssä säädetään, että jos asia on tahallisesti tai ilmeisestä huolimattomuudesta ratkaistu noudattamatta, mitä 7 §:n 1–3 momentissa taikka 7 a tai 8 §:ssä säädetään, ja työntekijä on ratkaisuun liittyvistä syistä osa-aikaistettu, lomautettu tai irtisanottu, on työntekijällä oikeus saada työnantajalta hyvityksenä enintään 20 kuukauden palkka.
III Pääasia, ennakkoratkaisukysymykset ja asian käsittely yhteisöjen tuomioistuimessa
15.
Fujitsu Limitedin ja Siemens AG:n tietyt tietokoneliiketoiminnot yhdistettiin yhteisyritykseen, minkä johdosta Fujitsu Siemens Computers -konserni aloitti toimintansa 1.10.1999.
16.
Pääasian vastaaja siirtyi Fujitsu Siemens Computers (Holding) BV:n (Alankomaat) (jäljempänä emoyhtiö) tytäryhtiöksi. Tänä ajankohtana konsernilla oli tuotantolaitokset Kilossa, joka on Espoon kaupungin (Suomi) osa, sekä Augsburgissa, Paderbornissa ja Sömmerdassa (Saksa).
17.
Emoyhtiön johtokunta, joka koostui emoyhtiön hallituksen toimeenpanevista jäsenistä, piti 7.12.1999 puhelinkokouksen. Tässä kokouksessa päätettiin tehdä emoyhtiön hallitukselle esitys Kilon tehtaasta irtautumisesta.
18.
Emoyhtiön hallituksen kokouksessa 14.12.1999 päätettiin kannattaa johtokunnan esitystä. Kokouksessa ei siitä laaditun pöytäkirjan mukaan kuitenkaan tehty mitään täsmällistä Kilon tehdasta koskevaa päätöstä.
19.
Pääasian vastaaja esitti samana päivänä yhteistoimintaneuvotteluja. Neuvotteluja käytiin 20.12.1999– eli kuusi viikkoa.
20.
Pääasian vastaajan hallitus, jonka puheenjohtajana toimi konsernin emoyhtiön hallituksen varapuheenjohtaja, teki 1.2.2000 päätöksen yhtiön toiminnan lopettamisesta lukuun ottamatta tietokoneiden myyntitoimintoja Suomessa. Pääasian vastaaja aloitti työntekijöidensä irtisanomisen . Yhteensä yhtiöstä irtisanottiin noin 450 työntekijää 490:stä.
21.
Pääasian vastaajan eräät työntekijät ovat katsoneet tämän rikkoneen yhteistoimintalakia Kilon tuotantolaitoksen sulkemista koskevissa ratkaisuissa vuodenvaihteessa 1999–2000. Työntekijät ovat yhteistoimintalain 15 a §:n nojalla siirtäneet edellä mainitussa laissa sen varalta, että joukkovähentämistä koskeva ratkaisu on tehty lainvastaisesti, säädettyä hyvitystä koskevat saatavansa korkoineen perittäviksi pääasian kantajille, muun muassa Akavan Erityisalojen Keskusliitto AEK ry:lle, joka on eräs Suomen suurimmista ammattiliitoista.
22.
Pääasian kantajat ovat Espoon käräjäoikeudessa vaatineet pääasian vastaajan velvoittamista suorittamaan niille yhteistoimintalain mukaista hyvitystä. Pääasian kantajat ovat alioikeudessa käydyssä oikeudenkäynnissä väittäneet, että tosiasiallisesti lopullinen päätös pääasian vastaajan Kilon tuotantolaitoksen irrottamisesta oli tehty emoyhtiön hallituksessa viimeistään 14.12.1999 eli ennen kuin henkilöstön kanssa oli käyty yhteistoimintaneuvottelut. Pääasian kantajien mukaan pääasian vastaaja oli siis rikkonut yhteistoimintalakia tahallisesti tai ilmeisestä huolimattomuudesta.
23.
Espoon käräjäoikeus on katsonut, että pääasian kantajat eivät olleet näyttäneet, että emoyhtiön hallitus olisi päättänyt Kilon tuotantolaitoksen toiminnan lopettamisesta siten, että työnantajan ja työntekijöiden väliset neuvottelut pääasian vastaajana olevassa yhtiössä eivät olisi voineet toteutua yhteistoimintalain tarkoittamalla tavalla. Tämän tuomioistuimen mukaan vaihtoehdot kyseisen tuotantolaitoksen sulkemiselle olivat todellisia ja näitä vaihtoehtoja oli käsitelty yhteistoimintaneuvotteluissa. Espoon käräjäoikeus katsoi, että päätös Kilon tuotantolaitoksen toiminnan lopettamisesta oli tehty pääasian vastaajan hallituksen kokouksessa 1.2.2000, kun muiden vaihtoehtojen löytäminen oli osoittautunut mahdottomaksi, ja että yhteistoimintaneuvottelut olivat olleet todellisia ja asianmukaisia, ja näin ollen hylkäsi kanteen.
24.
Helsingin hovioikeus pysytti alioikeuden ratkaisun pääosiltaan.
25.
Korkein oikeus, jonne hovioikeuden ratkaisusta valitettiin, katsoo, että direktiivin 98/59 ja yhteistoimintalain säännöksissä on rakenteellisia ja sisällöllisiä eroavuuksia.
26.
Korkein oikeus katsoo, että direktiivin 98/59 säännösten tulkitseminen on tarpeen asian ratkaisemiseksi, minkä vuoksi se on päättänyt lykätä asian käsittelyä ja esittää yhteisöjen tuomioistuimelle seuraavat ennakkoratkaisukysymykset:
”1)
Onko direktiivin 98/59/EY 2 artiklan 1 kohtaa tulkittava niin, että sen mukainen velvollisuus ryhtyä neuvotteluihin työntekijöiden ’joukkovähentämistä harkittaessa’ ja ’hyvissä ajoin’ vaatii neuvottelujen aloittamista silloin, kun tehdyistä liiketoimintaa koskevista strategisista ratkaisuista tai muutoksista on todettu seuraavan tarve työntekijöiden joukkovähentämiseen? Vai onko kyseistä määräystä tulkittava niin, että velvollisuus neuvottelujen aloittamiseen syntyy jo sen perusteella, että työnantaja harkitsee sellaisia liiketoimintaa koskevia toimenpiteitä tai muutoksia, kuten tuotantokapasiteetin muutosta tai tuotannon keskittämistä, joiden seurauksena on odotettavissa tarve työntekijöiden joukkovähentämiseen?
2)
Ottaen huomioon, että direktiivin [98/59] 2 artiklan 3 kohdan ensimmäisessä alakohdassa viitataan tietojen antamiseen hyvissä ajoin neuvottelujen kuluessa, onko direktiivin 2 artiklan 1 kohtaa tulkittava niin, että sen mukainen velvollisuus ryhtyä neuvotteluihin joukkovähentämisiä ’harkittaessa’ ja ’hyvissä ajoin’ edellyttää neuvottelujen aloittamista jo ennen kuin työnantajan harkinta on edennyt sellaiseen vaiheeseen, jossa työnantajalla on edellytykset yksilöidä ja antaa työntekijöille [kyseisen direktiivin] 2 artiklan 3 kohdan b alakohdassa tarkoitetut tiedot?
3)
Onko direktiivin [98/59] 2 artiklan 1 kohtaa yhdessä 2 artiklan 4 kohdan kanssa tulkittava niin, että tilanteessa, jossa työnantaja on toisen yhtiön määräysvallassa, työnantajan velvollisuus aloittaa neuvottelut työntekijöiden edustajan kanssa syntyy silloin, kun joko työnantaja tai siihen nähden määräysvaltaa käyttävä emoyhtiö harkitsee toimia työnantajan palveluksessa olevien työntekijöiden joukkovähentämiseksi?
4)
Kun kysymys on konserniin kuuluvassa tytäryhtiössä käytävistä neuvotteluista ja arvioidaan direktiivin [98/59] 2 artiklan 4 kohdan määräykset huomioon ottaen 2 artiklan 1 kohdan mukaista velvollisuutta ryhtyä neuvotteluihin joukkovähentämisiä ’harkittaessa’ ja ’hyvissä ajoin’, syntyykö velvollisuus neuvottelujen aloittamiseen jo silloin, kun konsernin tai emoyhtiön johto harkitsee joukkovähentämistä mutta tuo harkinta ei vielä ole täsmentynyt koskemaan tietyn, määräysvallan piiriin kuuluvan tytäryhtiön palveluksessa olevia työntekijöitä, vai syntyykö velvollisuus neuvottelujen aloittamiseen tytäryhtiössä vasta siinä vaiheessa, kun konsernin tai emoyhtiön johto harkitsee joukkovähentämisiä nimenomaan kyseisessä tytäryhtiössä?
5)
Kun työnantajana on yritys (konserniin kuuluva tytäryhtiö), johon nähden määräysvaltaa käyttää direktiivin [98/59] 2 artiklan 4 kohdassa tarkoitetuin tavoin toinen yritys (emoyhtiö tai konsernin johto), onko direktiivin [98/59] 2 artiklaa tulkittava niin, että siinä tarkoitettu neuvottelumenettely on saatettava päätökseen ennen kuin emoyhtiössä tai konsernin johdossa tehdään ratkaisu tytäryhtiössä toimeenpantavista joukkovähentämisistä?
6)
Mikäli direktiiviä [98/59] on tulkittava niin, että tytäryhtiössä toteutettava neuvottelumenettely on saatettava päätökseen ennen kuin työntekijöiden joukkovähentämiset aiheuttava ratkaisu emoyhtiössä tai konsernin johdossa tehdään, onko tässä suhteessa merkityksellinen vain sellainen ratkaisu, jonka välitön seuraus on joukkovähentämisten toimeenpano tytäryhtiössä, vai onko neuvottelumenettely saatettava päätökseen jo ennen kuin emoyhtiössä tai konsernin johdossa tehdään sellainen liiketoiminnallinen tai strateginen ratkaisu, jonka perusteella joukkovähentämiset tytäryhtiössä ovat todennäköisiä mutta eivät vielä lopullisesti varmoja?”
27.
Kirjallisia huomautuksia ovat yhteisöjen tuomioistuimen perussäännön 23 artiklan mukaisesti esittäneet pääasian kantajat, pääasian vastaaja, Suomen ja Yhdistyneen kuningaskunnan hallitukset sekä Euroopan yhteisöjen komissio. Osapuolten lausumat kuultiin 14.1.2009 pidetyssä istunnossa lukuun ottamatta Yhdistyneen kuningaskunnan hallitusta, joka ei ollut edustettuna tässä istunnossa.
IV Asian tarkastelu
A Kysymysten 1–4 tutkittavaksi ottaminen
28.
Pääasian vastaajan mukaan kysymyksiä 1–4 ei voida ottaa tutkittaviksi, koska niillä ei ole merkitystä pääasian ratkaisemisen kannalta. Sen mukaan näillä kysymyksillä selvitetään sitä ajankohtaa, jolloin yrityksen tulisi aloittaa työvoiman vähentämiseen liittyvät yhteistoimintaneuvottelut, mutta tämä oikeudellinen kysymys ei ole ollut oikeudenkäynnin kohteena ennakkoratkaisua pyytäneessä tuomioistuimessa vireillä olevassa asiassa, koska kukaan asianosaisista ei ole väittänyt, että työnantaja olisi laiminlyönyt aloittaa yhteistoimintaneuvottelut hyvissä ajoin.
29.
Katson, ettei oikeudenkäyntiväitettä, jonka mukaan kysymysten 1–4 tutkittavaksi ottamisen edellytykset puuttuvat, voida hyväksyä.
30.
On ensinnäkin muistutettava, että EY 234 artiklan mukaisessa yhteisöjen tuomioistuimen ja kansallisten tuomioistuinten välisessä yhteistyössä yksinomaan kansallisen tuomioistuimen, jossa asia on vireillä ja joka vastaa annettavasta ratkaisusta, tehtävänä on tässä tuomioistuimessa vireillä olevan asian erityispiirteiden perusteella harkita, onko ennakkoratkaisu tarpeen asian ratkaisemiseksi ja onko sen yhteisöjen tuomioistuimelle esittämillä kysymyksillä merkitystä asian kannalta. (
3
)
31.
Tämän johdosta olettamana on, että kansallisen tuomioistuimen niiden oikeudellisten seikkojen ja tosiseikkojen perusteella, joiden määrittämisestä se vastaa ja joiden paikkansapitävyyden selvittäminen ei ole yhteisöjen tuomioistuimen tehtävä, esittämillä yhteisön oikeuden tulkintaan liittyvillä kysymyksillä on merkitystä asian ratkaisun kannalta. (
4
) Tämä olettama siitä, että kysymyksillä on merkitystä, voidaan hylätä vain poikkeustapauksissa eli silloin, kun on ilmeistä, että pyydetyllä yhteisön oikeuden tulkitsemisella ei ole mitään yhteyttä kansallisessa tuomioistuimessa käsiteltävän asian tosiseikkoihin tai kohteeseen, tai kun kyseinen ongelma on luonteeltaan hypoteettinen taikka kun yhteisöjen tuomioistuimella ei ole tiedossaan niitä tosiseikkoja ja oikeudellisia seikkoja, jotka ovat tarpeen, jotta se voisi antaa hyödyllisen vastauksen sille esitettyihin kysymyksiin. (
5
)
32.
Tässä tapauksessa kysymyksillä 1–4 ei pääasian vastaajan kannasta poiketen pyritä yksinomaan vahvistamaan tarkkaa alkamisajankohtaa, vaan niillä pikemminkin pyritään sen selvittämiseen, mitä emoyhtiön tai sen määräysvallassa olevan työnantajan tointa tai suunnitelmaa voidaan luonnehtia niin, että sitä voidaan pitää toimena tai suunnitelmana, jossa jompikumpi on harkinnut joukkovähentämistä, minkä seurauksena on syntynyt direktiivin 98/59 mukainen velvollisuus aloittaa neuvottelut työntekijöiden kanssa. Asiakirja-aineistosta ilmenee, että tätä tulkintaa tarvitaan, jotta voitaisiin ratkaista, voidaanko irrottamissuunnitelmaa, jonka emoyhtiö oli laatinut pääasian vastaajan osalta, luonnehtia joukkovähentämistä koskevaksi ratkaisuksi, kuten pääasian kantajat väittävät, tai ratkaisuksi, jonka johdosta mahdollisesti syntyy velvollisuus käydä joukkovähentämistä koskevia neuvotteluja, joista säädetään yhteistoimintalaissa, jolla pannaan täytäntöön direktiivi 98/59. Ei siis voida katsoa, että ongelma olisi hypoteettinen tai että kysymyksellä ei olisi mitään yhteyttä kansallisessa tuomioistuimessa käsiteltävän asian tosiseikkoihin tai kohteeseen.
33.
Tästä seuraa, että on ennakkoratkaisukysymyksiin 1–4 on vastattava.
B Asiakysymys
1. Alustavat huomautukset
34.
Kuten tutkittavaksi ottamisen edellytyksiä tarkasteltaessa on todettu, yksi pääasian ratkaisemisen kannalta olennaisista kysymyksistä koskee emoyhtiön ”päätöksen” oikeudellista luonnehdintaa ja työntekijöiden edustajien kanssa käytäviä neuvotteluja koskevien, direktiivissä 98/59 säädettyjen seurausten määrittelemistä. Tämä kysymys on sitä paitsi aiheuttanut tiettyä sekaannusta niiden osapuolten huomautuksissa, jotka ovat osallistuneet asian käsittelyyn yhteisöjen tuomioistuimessa.
35.
Ennen kuin ryhdytään tutkimaan eri ennakkoratkaisukysymyksiä, on tämän vuoksi hyödyllistä tarkastella direktiivin 98/59 (
6
) henkilöllistä soveltamisalaa ja erityisesti – samaten istunnossa esiin tuotua – kysymystä siitä, asetetaanko kyseisessä direktiivissä velvollisuuksia paitsi työnantajalle myös yritykselle, joka käyttää määräysvaltaa tähän työnantajaan nähden.
36.
Vastaus tähän kysymykseen voidaan mielestäni löytää suoraan kyseisen direktiivin relevanttien säännösten sanamuodon perusteella.
37.
On nimittäin todettava, että direktiivin 98/59 sanamuoto, erityisesti sen 2 artiklan 1, 3 ja 4 kohta sekä 3 artiklan 1 ja 2 kohta, ei jätä mitään järkevää epäilyä siitä, kenelle tiedottamiseen, neuvotteluihin ja ilmoittamiseen liittyvät velvollisuudet on osoitettu.
38.
Edellä mainitun direktiivin 2 artiklan 1 kohdassa säädetään nimenomaisesti, että vain työnantaja on velvollinen aloittamaan hyvissä ajoin neuvottelut työntekijöiden edustajien kanssa. Kyseisen direktiivin 2 artiklan 3 kohdan ensimmäisessä alakohdassa mainitaan pelkästään työnantaja tahona, joka on vastuussa siitä, että työntekijöiden edustajille annetaan kaikki tarvittavat tiedot. Tämän 3 kohdan toisen alakohdan mukaan työnantajan on toimitettava toimivaltaiselle viranomaiselle jäljennös kirjallisen ilmoituksen niistä kohdista, joissa on ensimmäisessä alakohdassa tarkoitetut tiedot.
39.
Direktiivin 98/59 2 artiklan 4 kohdassa ei millään tavalla aseteta velvollisuutta emoyhtiölle. Tässä artiklassa todetaan pelkästään, että direktiivissä 98/59 säädettyjä tiedottamiseen ja neuvotteluihin liittyviä velvollisuuksia sovelletaan riippumatta siitä, onko joukkovähentämisistä päättänyt työnantaja vai yritys, jolla on määräysvalta työnantajaan nähden. Tämän 4 kohdan toisen alakohdan mukaan työnantaja on vastuussa emoyhtiön päätöksistä, vaikka se ei tiennyt niistä.
40.
Vaikka 2 artiklan 4 kohdan toisessa alakohdassa ei nimenomaisesti säädetä emoyhtiölle mitään tiedottamiseen, neuvotteluihin ja ilmoittamiseen liittyvää velvollisuutta, tästä huolimatta emoyhtiö on siinä tapauksessa, että se tekee joukkovähentämiseen johtavan päätöksen, velvollinen toimittamaan tarvittavat tiedot kyseiselle määräysvallassaan olevalle työnantajalle, jotta tämä pystyisi täyttämään asianmukaisesti kaikki direktiivissä 98/59 säädetyt tiedottamis-, neuvottelu- ja ilmoittamisvelvollisuudet. Tämä emoyhtiön velvollisuus toimittaa tarvittavia tietoja koskee siis ainoastaan työnantajan ja emoyhtiön välistä suhdetta. Se ei koske varsinaista neuvotteluvelvollisuutta.
41.
Direktiivin 98/59 3 artiklassa, jossa vahvistetaan ilmoittamismenettelyä koskevat säännöt, säädetään, että tämä ilmoittamisvelvollisuus on vain työnantajalla, jonka on ilmoitettava toimivaltaiselle viranomaiselle kaikista suunnitelluista joukkovähentämisistä (3 artiklan 1 kohta) ja toimitettava työntekijöiden edustajille jäljennös tästä ilmoituksesta (3 artiklan 2 kohta).
42.
Tulkituista säännöksistä ei näin ollen voida johtaa mitään sellaista seikkaa, jonka perusteella voitaisiin katsoa, että direktiivissä 98/59 säädetään emoyhtiölle tiedottamiseen, neuvotteluihin ja ilmoittamiseen liittyviä velvollisuuksia työnantajan palveluksessa olevien työntekijöiden edustajia kohtaan tai viranomaisia kohtaan. (
7
) Erityisesti neuvotteluvelvollisuudesta on syytä huomauttaa, että vaatimus tämän velvollisuuden noudattamisesta kohdistuu vain työnantajaan silloinkin, kun siihen nähden määräysvaltaa käyttävä emoyhtiö tekee joukkovähentämiseen johtavan päätöksen.
43.
Kun nämä huomautukset on esitetty, on seuraavaksi tutkittava kuutta ennakkoratkaisukysymystä.
2. Ensimmäinen kysymys
44.
Ensimmäisellä kysymyksellään ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin haluaa kysymyksen hieman sekavasta sanamuodosta huolimatta todellisuudessa selvittää, mikä on direktiivin 98/59 2 artiklan 1 kohdan ilmaisun ”harkitsee työntekijöiden joukkovähentämistä” merkitys. Tämän selvittäminen on tarpeen, jotta ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin voisi määrittää ajankohdan, jona työnantaja harkitsee tätä toimenpidettä, koska neuvotteluvelvollisuus syntyy juuri tänä ajankohtana. Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin ehdottaa kahta tulkintaa. Ensimmäisen mahdollisen tulkinnan mukaan tämä ajankohta on silloin, kun tehdyistä toimintaa koskevista strategisista ratkaisuista tai muutoksista on todettu seuraavan tarve työntekijöiden joukkovähentämiseen. Toisen mahdollisen tulkinnan mukaan tämä ajankohta on sama kuin se, jona työnantaja harkitsee sellaisten yhtiön toimintaa koskevien toimenpiteiden toteuttamista tai muutosten tekemistä, joiden seurauksena on odotettavissa tarve työntekijöiden joukkovähentämiseen. (
8
)
45.
On muistutettava, että direktiivin 98/59 2 artiklan 1 kohdassa velvoitetaan työnantaja aloittamaan ”hyvissä ajoin” neuvottelut työntekijöiden edustajien kanssa, kun se ”harkitsee työntekijöiden joukkovähentämistä”.
46.
Kun tässä säännöksessä säädetään, että neuvotteluvelvollisuus syntyy, kun työnantaja harkitsee joukkovähentämistä, siinä käytetään verbiä ”harkita”, joka ei sellaisenaan ole omiaan osoittamaan tarkkaa ajankohtaa, jona neuvotteluvelvollisuus syntyy. Tämän ajankohdan määrittäminen edellyttää tulkintaa.
47.
Tulkinnassa on ensinnäkin tarkasteltava direktiivin 98/59 2 artiklan 1 kohdan eri kieliversioita. Seuraavaksi on otettava huomioon yhteisöjen tuomioistuimen tuomio, jossa tällä on samankaltaisessa asiassa kuin se, joka on tämän oikeudenkäynnin kohteena, ollut tilaisuus tulkita tätä säännöstä, sekä tälle säännökselle asetettu tavoite.
48.
Direktiivin 98/59 muissa kieliversioissa kuin ranskankielisessä verbiä ”envisager” (”harkita”) vastaavat (senkaltaiset) ilmaisut (kuin) ”tener la intención” (espanjankielinen versio), ”beabsichtigen” (saksankielinen versio), ”contemplate” (englanninkielinen versio) ja ”prevedere” (italiankielinen versio).
49.
Näiden direktiivin 98/59 2 artiklan 1 kohdan eri kieliversioiden vertailu näyttää siten jo osoittavan, että yhteisön lainsäätäjä on halunnut, että tässä säännöksessä säädetty velvollisuus syntyy sen johdosta, että työnantajalla on aikomus toteuttaa joukkovähentäminen.
50.
Tällainen direktiivin 98/59 2 artiklan 1 kohdan tulkinta voidaan hyväksyä, kun otetaan huomioon asiassa Dansk Metalarbejderforbund ja Specialarbejderforbundet i Danmark annettu tuomio, (
9
) jossa yhteisöjen tuomioistuin lausui siitä, sovellettiinko direktiivin 75/129 2 artiklan 1 kohtaa, kun työnantajan olisi taloudellisen tilanteensa vuoksi pitänyt harkita joukkovähentämistä, mutta se ei tehnyt sitä. Yhteisöjen tuomioistuin totesi, että tätä säännöstä sovelletaan vain, jos työnantaja on todella harkinnut joukkovähentämistä tai laatinut joukkovähentämistä koskevan suunnitelman. (
10
)
51.
Tämän tulkinnan paikkansapitävyyden vahvistaa lisäksi tavoite, johon pyritään neuvotteluvelvollisuudella, joka syntyy direktiivin 98/59 mukaan sen perusteella, että työnantaja harkitsee joukkovähentämistä.
52.
Kuten direktiivin 98/59 2 artiklan 2 kohdassa olevasta täsmennyksestä ilmenee, kyseisen velvollisuuden tavoitteena ei nimittäin ole pelkästään joukkovähentämistä koskevaan ”sopimukse[e]n pääsemi[nen]” työntekijöiden edustajien kanssa. Sillä pyritään myös pienentämään tällaisten vähentämisten seurauksia käyttämällä sosiaalisia toimenpiteitä varsinkin vähentämisen kohteeksi joutuneiden työntekijöiden työllistämiseksi tai kouluttamiseksi uudelleen.
53.
Molempien tavoitteiden osalta neuvottelut ovat perusolemukseltaan väline, joka mahdollistaa vuoropuhelun; (
11
) on säädetty, että työnantajan on aloitettava neuvottelut hyvissä ajoin eli ajankohtana, jona ne antavat tehtävänsä mukaisesti työntekijöiden edustajille mahdollisuuden osallistua tähän vuoropuheluun tehokkaasti.
54.
Se, että tämä osallistuminen olisi tehokasta, edellyttää kuitenkin, että se tapahtuu ajankohtana, jona vuoropuhelulla voi olla riittävän tarkkaan määritetty kohde, ja tämä ajankohta on väistämättä sama kuin ajankohta, jona on mahdollista todeta, että työnantajalla on aikomus toteuttaa joukkovähentämisiä, tai ainakin, että se jo ennakoi mahdollisuutta toteuttaa niitä suunniteltujen toimenpiteiden johdosta. Vasta tänä ajankohtana on mahdollista katsoa, että työnantajan on aloitettava neuvottelut. Ennen tätä ajankohtaa työntekijöiden edustajien todellinen osallistuminen sellaisen päätöksen tekemiseen, joka koskee työntekijöiden työpaikkoja, ei ole mahdollista, eikä joukkovähentämiselle voi olla todellisia vaihtoehtoja, joten neuvottelemisesta ei olisi hyötyä.
55.
Koska – kuten direktiivin 98/59 2 artiklan 1 kohdan sanamuodosta selvästi ilmenee – joukkovähentämisen harkitsemisesta aiheutuva seuraus on automaattinen ja koska tämä vaikutus syntyy vain, jos työnantaja aikoo toteuttaa joukkovähentämisen tai suunnittelee sellaisen toteuttamista, on katsottava, että tämä seikka eli joukkovähentämistä koskeva harkinta on olemassa vain, jos se voi johtaa neuvotteluihin, jotka voivat toteutua sellaisen vuoropuhelun kautta, jolla on riittävän tarkkaan määritetty kohde.
56.
Kun otetaan huomioon neuvotteluvelvollisuuden tavoite ja se, että on tarpeen todeta, että työnantajalla on aikomus toteuttaa joukkovähentäminen, sana ”harkitsee” ei voi kattaa päätöstä, joka aiheuttaa todennäköisen tarpeen toteuttaa joukkoirtisanomisia myöhemmin, koska tällaiselle päätökselle on luonteenomaista, että työnantajan aikomus toteuttaa joukkovähentämisiä tai täsmällinen suunnitelma niiden toteuttamiseksi puuttuvat.
57.
Tämän johdosta katson, että ensimmäinen tulkinta, jota ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin on ehdottanut ensimmäisessä kysymyksessään ja joka koskee tilannetta, jossa työnantaja toteuttaa toimenpiteitä, joista seuraa tarve työntekijöiden joukkovähentämiseen, on lähellä tilannetta, jossa työnantajan ehkä pitäisi ennakoida joukkovähentämisiä, mutta sillä ei vielä ole aikomusta toteuttaa niitä. Kun otetaan huomioon edellä mainitussa asiassa Dansk Metalarbejderforbund ja Specialarbejderforbundet i Danmark annettu tuomio ja merkitys, joka on neuvotteluvelvollisuuden tehtävän valossa annettava sanalle ”harkita”, katson, että direktiiviä 98/59 ei voida vielä soveltaa tällaiseen tilanteeseen. Ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen käyttämä ilmaisu ”seuraa tarve” nimittäin viittaa mielestäni liian aikaiseen vaiheeseen, jossa työnantaja ei ole vielä suunnitellut tai ennakoinut joukkovähentämisiä.
58.
Näin ollen on todettava, että toinen tulkinta, jota ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin on ehdottanut ensimmäisessä kysymyksessään ja jonka mukaan direktiivin 98/59 2 artiklan 1 kohta on ymmärrettävä niin, että neuvotteluvelvollisuus syntyy siinä tapauksessa, että työnantaja harkitsee sellaisia toimenpiteitä, joiden seurauksena on odotettavissa tarve työntekijöiden joukkovähentämiseen, kuvaa tilannetta, joka on vielä kaukaisempi kuin ensimmäisessä vaihtoehdossa tarkoitettu. Paitsi että tällaisessa tilanteessa työnantaja ei ole vielä suunnitellut tai ennakoinut joukkovähentämisiä, tällaisen tapahtuman toteutuminen on lisäksi vielä pelkän olettaman asteella.
59.
Mielestäni tästä seuraa, että sekä ensimmäinen että toinen ensimmäisessä kysymyksessä ehdotettu vaihtoehto heijastavat tilanteita, joissa direktiiviä 98/59 ei voida soveltaa.
60.
Kun otetaan huomioon edellä esitetty, ehdotan, että yhteisöjen tuomioistuin vastaa ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen ensimmäiseen kysymykseen siten, että direktiivin 98/59 2 artiklan 1 kohtaa on tulkittava niin, ettei sen enempää tilanne, jossa työnantaja toteuttaa toimenpiteitä, joista seuraa tarve työntekijöiden joukkovähentämiseen, kuin tilanne, jossa työnantaja suunnittelee sellaisten toimenpiteiden toteuttamista, joiden seurauksena on odotettavissa tarve työntekijöiden joukkovähentämiseen, voi kuulua ilmaisun ”harkitsee työntekijöiden joukkovähentämistä” soveltamisalaan. Tämä ilmaisu on ymmärrettävä niin, että siinä viitataan ajankohtaan, jona voidaan todeta, että työnantajalla on aikomus toteuttaa joukkovähentämisiä, tai ainakin, että se jo ennakoi mahdollisuutta toteuttaa niitä suunniteltujen toimenpiteiden johdosta.
3. Toinen kysymys
61.
Toisella kysymyksellään ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin kysyy pääasiallisesti, edellyttääkö velvollisuus ryhtyä neuvotteluihin joukkovähentämisiä harkittaessa ja hyvissä ajoin, että neuvottelut aloitetaan jo ennen kuin työnantaja pystyy antamaan direktiivin 98/59 2 artiklan 3 kohdan b alakohdassa tarkoitetut tiedot. Kysymys koskee siis yhteyttä neuvottelujen alkamisajankohdan ja sen velvollisuuden välillä, joka koskee direktiivin 98/59 2 artiklan 3 kohdassa säädettyjen tietojen ilmoittamista työntekijöiden edustajille.
62.
On todettava, että direktiivin 98/59 2 artiklan 3 kohdan ensimmäisen alakohdan sanamuoto osoittaa selvästi, että työnantajan on annettava tiedot ”hyvissä ajoin neuvottelujen kuluessa”, jotta ”työntekijöiden edustajilla on mahdollisuus tehdä rakentavia ehdotuksia”.
63.
Kun otetaan huomioon, että tämän direktiivin 2 artiklan 3 kohdan ensimmäisen alakohdan mukaan tämän 3 kohdan b alakohdan i–vi alakohdassa tarkoitetut tiedot on annettava neuvottelujen kuluessa, voidaan loogisesti katsoa, että velvollisuutta antaa kaikki vaaditut tiedot ei tarvitse välttämättä täyttää neuvottelujen alkamisajankohtana, vaan se voidaan täyttää myös neuvottelujen kuluessa.
64.
Tämän säännöksen logiikan mukaan työnantajan on nimittäin pidettävä työntekijät ajan tasalla tilanteen kehityksestä ja annettava heille kaikki merkitykselliset tiedot koko neuvottelujen ajan. Tämä joustavuus on tarpeen, kun otetaan huomioon, että tietoja voi tulla käyttöön neuvotteluprosessin eri vaiheissa, minkä vuoksi työnantajalla on oltava mahdollisuus täydentää direktiivin 98/59 2 artiklan 3 kohdan b alakohdassa tarkoitettuja tietoja neuvottelujen kuluessa.
65.
Tämä joustavuus on sitäkin tarpeellisempaa, koska – kuten edellä mainitusta 3 kohdasta nimenomaisesti ilmenee – sillä, että tiedot ilmoitetaan ”hyvissä ajoin”, pyritään siihen, että ”työntekijöiden edustajilla on mahdollisuus tehdä rakentavia ehdotuksia” neuvotteluprosessin kuluessa. Tämän vuoksi tietojen ilmoittaminen on ymmärrettävä velvollisuudeksi, jonka tarkoituksena on mahdollistaa työntekijöiden mahdollisimman täydellinen ja tehokas osallistuminen neuvotteluprosessiin, ja jotta näin olisi, tietoja on annettava neuvottelujen loppuvaiheeseen saakka.
66.
Tästä seuraa, että neuvottelujen alkamisajankohta ei riipu siitä, pystyykö työnantaja jo antamaan työntekijöille kaikki direktiivin 98/59 2 artiklan 3 kohdan b alakohdassa mainitut tiedot.
67.
Kun otetaan huomioon edellä esitetty, ehdotan, että yhteisöjen tuomioistuin vastaa ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen toiseen kysymykseen siten, ettei se, että työnantajalle syntyy velvollisuus ryhtyä joukkovähentämistä koskeviin neuvotteluihin, riipu siitä, että työnantaja pystyy jo antamaan työntekijöiden edustajille kaikki direktiivin 98/59 2 artiklan 3 kohdan b alakohdassa vaaditut tiedot.
4. Kolmas ja neljäs kysymys
68.
Kolmannella kysymyksellään ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin kysyy yhteisöjen tuomioistuimelta, onko direktiivin 98/59 2 artiklan 1 kohtaa yhdessä 2 artiklan 4 kohdan kanssa tulkittava niin, että velvollisuus neuvotella työntekijöiden edustajien kanssa syntyy silloin, kun joko työnantaja tai siihen nähden määräysvaltaa käyttävä emoyhtiö harkitsee joukkovähentämistä. Neljännellä kysymyksellään ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin kysyy, edellyttääkö neuvottelujen aloittamista koskevan velvollisuuden syntyminen konsernitilanteessa, että emoyhtiön harkitseman joukkovähentämisen tarpeellisuuden harkinta on täsmentynyt koskemaan tietyn työnantajan palveluksessa olevia työntekijöitä.
69.
On ensinnäkin muistutettava, että direktiivin 98/59 2 artiklan 4 kohdan ensimmäisen alakohdan mukaan tiedottamiseen, neuvotteluihin ja ilmoittamiseen liittyviä työnantajan velvollisuuksia sovelletaan riippumatta siitä, onko joukkovähentämisistä päättänyt työnantaja vai yritys, jolla on määräysvalta työnantajaan nähden.
70.
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin kiinnittää tässä säännöksessä käytettyjen sanojen osalta huomiota yhtäältä edellä mainitun 2 artiklan 1 ja 4 kohdan sanojen eroon (1 kohdassa viitataan tapaukseen, jossa työnantaja ”harkitsee” joukkovähentämistä, kun taas 4 kohdassa viitataan joukkovähentämisistä ”päättä[miseen]”) ja toisaalta niihin eri aikamuotoihin, joita käytetään päätökseen liittyvän verbin osalta eräissä 4 kohdan kieliversioissa (esim. saksan imperfekti (”getroffen wurde”), englannin kestopreesens (”is being taken”), ranskan preesens (”émane”) ja suomen perfekti (”on päättänyt”)).
71.
Edellä mainittujen 1 ja 4 kohdan sanoissa esiintyvien erojen osalta katson, että on otettava huomioon ensinnäkin direktiivin 98/59 systemaattinen tulkinta ja toiseksi direktiivin 2 artiklan 4 kohdan tarkoitus.
72.
Direktiivin 98/59 systemaattisen tulkinnan osalta on todettava, että neuvotteluvelvollisuuden alkamista koskeva pääsääntö asetetaan direktiivin 2 artiklan 1 kohdassa, joten 2 artiklan 4 kohdalla on vain avustava tehtävä 1 kohtaan nähden. Artiklan 4 kohdassa on nimittäin tarkoitus vahvistaa direktiivin 98/59 2 artiklan 1 kohdassa työnantajalle asetetun neuvotteluvelvollisuuden ulottuvuus siinä tapauksessa, että työnantaja on yrityksen tytäryhtiö. Tästä syystä 4 kohdassa olevasta avustavasta säännöksestä ilmenevät sanoissa esiintyvät erot eivät voi muuttaa pääsäännön merkitystä. Avustava säännös on päinvastoin ymmärrettävä pääsäännön valossa.
73.
Direktiivin 98/59 2 artiklan 4 kohdassa käytetty ilmaisu ”on päättänyt” on tämän vuoksi ymmärrettävä laajassa merkityksessä ottaen huomioon tämän direktiivin 2 artiklan 1 kohta, jossa – kuten edellä 54 kohdassa on tähdennetty – verbin ”harkita” käyttämisellä viitataan ajankohtaan, jona joukkovähentämisen toteuttamista suunnitellaan tai ennakoidaan ja joka edeltää joukkovähentämistä koskevan päätöksen tekemistä.
74.
Katson näin ollen, että direktiivin 98/59 2 artiklan 4 kohtaa ei ole tulkittava niin, että neuvotteluvelvollisuus syntyy, kun emoyhtiö on päättänyt joukkovähentämisestä, vaan se päinvastoin syntyy silloin, kun joko työnantaja tai siihen nähden määräysvaltaa käyttävä yritys harkitsee eli suunnittelee tai ennakoi joukkovähentämistä.
75.
Tämän tulkinnan paikkansapitävyyden vahvistaa direktiivin 98/59 tavoite – sellaisena kuin se ilmaistaan direktiivin 2 artiklan 2 kohdassa – joukkovähentämisen välttämisestä tai ainakin sen kohteena olevien työntekijöiden määrän rajoittamisesta. Tämän tavoitteen toteutuminen vaarantuisi, jos neuvottelut käytäisiin sen jälkeen, kun emoyhtiö, jolla on määräysvalta siihen työnantajaan nähden, jonka on toteutettava joukkovähentäminen, on päättänyt joukkovähentämisestä. (
12
)
76.
Kun otetaan huomioon edellä todettu, ei ole tarpeen tutkia eri kieliversioiden eroja sanaan ”päätös” liittyvien verbien aikamuotojen osalta ja on pidettävä merkityksettömänä, että eräissä direktiivin 98/59 2 artiklan 4 kohdan kieliversioissa käytetään mennyttä aikamuotoa.
77.
Direktiivin 98/59 2 artiklan 1 kohtaa yhdessä direktiivin 2 artiklan 4 kohdan kanssa on näin ollen tulkittava niin, että konsernitilanteessa velvollisuus neuvotella työntekijöiden edustajien kanssa syntyy silloin, kun joko työnantaja tai siihen nähden määräysvaltaa käyttävä yritys suunnittelee tai ennakoi joukkovähentämistä.
78.
On kuitenkin muistutettava, että tämän neuvotteluvelvollisuuden noudattaminen kuuluu – kuten edellä 38 ja 40 kohdassa on korostettu – työnantajalle siitä riippumatta, suunnitteleeko tai ennakoiko joukkovähentämistä työnantaja vai emoyhtiö.
79.
Katson, että tätä toteamusta on pidettävä lähtökohtana vastattaessa ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen neljänteen kysymykseen, jossa tämä kysyy, edellyttääkö työntekijöiden edustajien kanssa käytävien neuvottelujen aloittamista koskevan velvollisuuden syntyminen konsernitilanteessa, että tytäryhtiö, jonka työntekijöitä joukkovähentäminen koskee, on jo täsmentynyt.
80.
Kun otetaan huomioon, että velvollisuus neuvotella työntekijöiden edustajien kanssa kohdistuu työnantajaan, katson, että tämä velvollisuus syntyy vasta, kun työnantajaan nähden määräysvaltaa käyttävä emoyhtiö on yksilöinyt tytäryhtiön, jossa joukkovähentämistä harkitaan. Ainoastaan tämä tytäryhtiö työnantajana voi aloittaa tällaiset neuvottelut, joiden tavoitteena on päästä sopimukseen työntekijöiden edustajien kanssa.
81.
Tämä neuvotteluvelvollisuuden tavoite, joka – kuten edellä 53 kohdassa on tuotu esiin – on varmistaa työntekijöiden edustajien todellinen osallistuminen työntekijöiden työpaikkoja koskevan päätöksen tekemiseen, vaarantuisi, jos neuvotteluvelvollisuus syntyisi silloin, kun emoyhtiö ei ole vielä yksilöinyt tytäryhtiötä, jota harkittu joukkovähentäminen koskee. Tällöin kaikki konsernin tytäryhtiöt olisivat velvollisia aloittamaan samaan aikaan neuvottelut tilanteessa, jossa kukaan ei vielä tiedä, mikä voisi olla neuvottelujen kohde tai ovatko neuvottelut todella tarpeen. Työntekijöiden edustajien tehokas osallistuminen olisi näin ollen mahdotonta tällaisessa tilanteessa.
82.
Katson tämän johdosta, että neuvotteluvelvollisuus syntyy, kun määräysvaltaa käyttävä emoyhtiö on yksilöinyt tytäryhtiön, jota harkittu joukkovähentäminen koskee.
83.
Kun otetaan huomioon edellä esitetty, ehdotan, että yhteisöjen tuomioistuin vastaa ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen kolmanteen ja neljänteen kysymykseen siten, direktiivin 98/59 2 artiklan 1 kohtaa yhdessä direktiivin 2 artiklan 4 kohdan kanssa on tulkittava niin, että konsernitilanteessa velvollisuus neuvotella työntekijöiden edustajien kanssa syntyy silloin, kun joko työnantaja tai siihen nähden määräysvaltaa käyttävä yritys suunnittelee tai ennakoi joukkovähentämistä. Jos joukkovähentämistä ennakoi emoyhtiö, neuvotteluvelvollisuus syntyy vasta, kun emoyhtiö on yksilöinyt tytäryhtiön, jota tämä joukkovähentäminen koskee.
5. Viides ja kuudes kysymys
84.
Viidennellä kysymyksellään ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin haluaa selvittää, onko työnantajan saatettava direktiivin 98/59 2 artiklan 1 kohdassa tarkoitettu neuvottelumenettely päätökseen ennen kuin emoyhtiössä tehdään ratkaisu joukkovähentämisestä. Jos tähän vastataan myöntävästi, ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin kysyy kuudennella kysymyksellään, minkätyyppistä emoyhtiön ratkaisua ennen neuvottelumenettely on saatettava päätökseen. Se ehdottaa seuraavia kahta vaihtoehtoa eli ensinnäkin ratkaisua, jonka välitön seuraus on joukkovähentämisten toimeenpano tytäryhtiössä, ja toiseksi liiketoiminnallista tai strategista ratkaisua, jonka perusteella joukkovähentämiset tytäryhtiössä ovat todennäköisiä mutta eivät vielä lopullisesti varmoja.
85.
Katson, että vastaus viidenteen kysymykseen voidaan johtaa edellä mainitussa asiassa Junk annetusta tuomiosta. Yhteisöjen tuomioistuin on tässä tuomiossa vahvistanut, että työsopimus voidaan irtisanoa vasta neuvottelumenettelyn päättämisen jälkeen eli sen jälkeen, kun työnantaja on täyttänyt direktiivin 98/59 2 artiklassa säädetyt velvollisuudet. (
13
) Tästä seuraa, että neuvottelumenettely on saatettava päätökseen, ennen kuin joukkovähentämistä koskeva ratkaisu tehdään.
86.
Sen tapauksen osalta, että emoyhtiö tekee tämän päätöksen tytäryhtiössä toimeenpantavasta joukkovähentämisestä, muistutan, että direktiivin 98/59 2 artiklan 4 kohdassa säädetään, että neuvotteluvelvollisuutta sovelletaan riippumatta siitä, onko joukkovähentämisistä päättänyt työnantaja vai yritys, jolla on määräysvalta työnantajaan nähden, tai – kuten kolmanteen kysymykseen annetussa vastauksessa on täsmennetty – riippumatta siitä, onko näitä vähentämisiä harkinnut työnantaja vai yritys, joka käyttää määräysvaltaa siihen nähden.
87.
Tämän vuoksi katson, että emoyhtiön ratkaisu, joka koskee joukkovähentämisten toteuttamista tytäryhtiössä ja jonka johdosta tytäryhtiö työnantajana irtisanoo työntekijöiden työsopimukset, voidaan tehdä vasta, kun direktiivin 98/59 2 artiklan 1 kohdassa säädetty neuvottelumenettely on saatettu päätökseen.
88.
Tämän tulkinnan paikkansapitävyyden vahvistaa direktiivin 98/59 tavoite – sellaisena kuin se ilmaistaan direktiivin 2 artiklan 2 kohdassa – joukkovähentämisen välttämisestä tai ainakin sen kohteena olevien työntekijöiden määrän rajoittamisesta. Kuten edellä 75 kohdassa on jo tähdennetty, tämän tavoitteen toteutuminen vaarantuisi, jos neuvottelut tapahtuisivat sen jälkeen, kun emoyhtiö on päättänyt joukkovähentämisestä. (
14
)
89.
Kuudennen kysymyksen osalta, jossa ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin kysyy, minkätyyppistä emoyhtiön ratkaisua ennen neuvottelumenettely on saatettava päätökseen, mielestäni jo ensimmäiseen ja viidenteen kysymykseen annetusta vastauksesta ilmenee, että kyse on ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen ehdottamassa ensimmäisessä vaihtoehdossa tarkoitetusta joukkovähentämistä koskevasta ratkaisusta.
90.
Siltä osin kuin on kysymys ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen ehdottamasta toisesta vaihtoehdosta, jonka mukaan neuvottelumenettely on saatettava päätökseen ennen sellaisen liiketoiminnallisen tai strategisen ratkaisun tekemistä, jonka perusteella joukkovähentämiset tytäryhtiössä ovat todennäköisiä mutta eivät vielä lopullisesti varmoja, haluan viitata ensimmäiseen kysymykseen annettuun vastaukseen.
91.
Kun otetaan huomioon, että edellä 60 kohdassa on todettu, ettei työnantajan ratkaisu, josta seuraa tarve työntekijöiden joukkovähentämiseen, voi kuulua ilmaisun ”harkitsee työntekijöiden joukkovähentämistä” soveltamisalaan, voidaan todeta, että tällaista ratkaisua, joka ei voi toimia neuvottelujen lähtöpisteenä, voidaan vielä vähemmän pitää neuvottelujen päätepisteenä.
92.
Koska neuvotteluvelvollisuuden osalta on direktiivin 98/59 2 artiklan 4 kohdan mukaan merkityksetöntä, onko joukkovähentämisistä päättänyt työnantaja vai yritys, jolla on määräysvalta työnantajaan nähden, on huomattava, että se, mitä tämän ratkaisuehdotuksen edellisessä kohdassa todetaan työnantajan ratkaisusta, pätee myös emoyhtiön ratkaisuun, josta seuraa tarve kyseisen työnantajan palveluksessa olevien työntekijöiden joukkovähentämiseen.
93.
Kun otetaan huomioon edellä esitetty, ehdotan, että yhteisöjen tuomioistuin vastaa ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen viidenteen ja kuudenteen kysymykseen siten, että direktiivin 98/59 2 artiklan 1 kohtaa yhdessä direktiivin 2 artiklan 4 kohdan kanssa on tulkittava niin, että konsernitilanteessa työnantajan on saatettava neuvottelumenettely päätökseen, ennen kuin emoyhtiössä tehdään ratkaisu joukkovähentämisestä. Emoyhtiön sellaisella liiketoiminnallisella tai strategisella ratkaisulla, jonka perusteella joukkovähentämiset tytäryhtiössä ovat todennäköisiä mutta eivät vielä lopullisesti varmoja, ei voi olla ratkaisevaa merkitystä määriteltäessä työntekijöiden edustajien kanssa käytyjen neuvottelujen päättymisajankohtaa.
V Ratkaisuehdotus
94.
Edellä esitetyn perusteella ehdotan, että yhteisöjen tuomioistuin vastaa korkeimman oikeuden ennakkoratkaisukysymyksiin seuraavasti:
1)
Työntekijöiden joukkovähentämistä koskevan jäsenvaltioiden lainsäädännön lähentämisestä 20.7.1998 annetun neuvoston direktiivin 98/59/EY 2 artiklan 1 kohtaa on tulkittava niin, ettei sen enempää tilanne, jossa työnantaja toteuttaa toimenpiteitä, joista seuraa tarve työntekijöiden joukkovähentämiseen, kuin tilanne, jossa työnantaja suunnittelee sellaisten toimenpiteiden toteuttamista, joiden seurauksena on odotettavissa tarve työntekijöiden joukkovähentämiseen, voi kuulua ilmaisun ”harkitsee työntekijöiden joukkovähentämistä” soveltamisalaan. Tämä ilmaisu on ymmärrettävä niin, että siinä viitataan ajankohtaan, jona voidaan todeta, että työnantajalla on aikomus toteuttaa joukkovähentämisiä, tai ainakin, että se jo ennakoi mahdollisuutta toteuttaa niitä suunniteltujen toimenpiteiden johdosta.
2)
Se, että työnantajalle syntyy velvollisuus ryhtyä joukkovähentämistä koskeviin neuvotteluihin, ei riipu siitä, pystyykö työnantaja jo antamaan työntekijöiden edustajille kaikki direktiivin 98/59 2 artiklan 3 kohdan b alakohdassa vaaditut tiedot.
3)
Direktiivin 98/59 2 artiklan 1 kohta yhdessä tämän direktiivin 2 artiklan 4 kohdan kanssa on ymmärrettävä niin, että konsernitilanteessa velvollisuus neuvotella työntekijöiden edustajien kanssa syntyy silloin, kun joko työnantaja tai siihen nähden määräysvaltaa käyttävä yritys suunnittelee tai ennakoi joukkovähentämistä. Jos joukkovähentämistä ennakoi emoyhtiö, neuvotteluvelvollisuus syntyy vasta, kun emoyhtiö on yksilöinyt tytäryhtiön, jota tämä joukkovähentäminen koskee.
4)
Direktiivin 98/59 2 artiklan 1 kohta yhdessä tämän direktiivin 2 artiklan 4 kohdan kanssa on ymmärrettävä niin, että konsernitilanteessa työnantajan on saatettava neuvottelumenettely päätökseen, ennen kuin emoyhtiössä tehdään ratkaisu joukkovähentämisestä. Emoyhtiön sellaisella liiketoiminnallisella tai strategisella ratkaisulla, jonka perusteella joukkovähentämiset tytäryhtiössä ovat todennäköisiä mutta eivät vielä lopullisesti varmoja, ei voi olla ratkaisevaa merkitystä määriteltäessä työntekijöiden edustajien kanssa käytyjen neuvottelujen päättymisajankohtaa.
(
1
)	Alkuperäinen kieli: ranska.
(
2
)	EYVL L 255, s. 16.
(
3
)	Ks. mm. asia C-248/07, Trespa International, tuomio 6.11.2008 (Kok., s. I-8221, 32 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
(
4
)	Ibidem (tuomion 33 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
(
5
)	Idem.
(
6
)	Kuten direktiivin 98/59 ensimmäisessä perustelukappaleessa täsmennetään, tällä direktiivillä kodifioidaan työntekijöiden joukkovähentämistä koskevan jäsenvaltioiden lainsäädännön lähentämisestä 17.2.1975 annettu neuvoston direktiivi 75/129/ETY (EYVL L 48, s. 29), sellaisena kuin tämä on muutettuna annetulla neuvoston direktiivillä 92/56/ETY (EYVL L 245, s. 3). Kuten minulla on jo ollut tilaisuus todeta yhteisöjen tuomioistuimessa vireillä olevassa asiassa C-12/08, Mono Car Styling, esittämäni ratkaisuehdotuksen 35 ja 36 kohdassa, direktiiviä 98/59 voidaan nimittäin pitää kaikissa suhteissa direktiivin 75/129 tällä hetkellä voimassa olevana versiona.
(
7
)	Yhteisön lainsäätäjän tarkoitus vahvistaa, että tämä tulkinta on oikea. Tältä osin on mielestäni aiheellista viitata direktiivin 92/56 valmisteluasiakirjoihin, joissa on muun muassa lisätty direktiivin 75/129 2 artiklaan 4 kohta ja joiden johdosta annettiin direktiivin 75/129 lopullinen versio, joka sisällytettiin direktiiviin 98/59. Direktiivin N:o 75/129/ETY muuttamisesta annettavaa neuvoston direktiiviä koskevan ehdotuksen perustelujen (KOM(91) 292 lopullinen, EYVL C 310, s. 5) 16 kohdan mukaan ”on korostettava, että tarkistetussa tekstissä ei suoraan aseteta mitään velvollisuutta yritykselle, joka käyttää määräysvaltaa sellaisenaan. Ekstraterritoriaalisuuteen liittyvät ongelmat on näin ollen vältetty. On myös huomattava, että komissio ei ehdota mekanismia – –, joka antaisi työntekijöille mahdollisuuden vaatia neuvotteluja yrityksen keskushallinnon kanssa tai konsernissa määräysvaltaa käyttävän yrityksen johdon kanssa (nk. by-pass-järjestelmä)”.
(
8
)	Kursivointi tässä.
(
9
)	Asia 284/83, Dansk Metalarbejderforbund ja Specialarbejderforbundet i Danmark, tuomio 12.2.1985 (Kok., s. 553).
(
10
)	Ibidem, tuomion 12–17 kohta.
(
11
)	Neuvottelujen tehtävää vuoropuhelun mahdollistamisessa korostetaan ratkaisuehdotuksessa, jonka julkisasiamies Tizzano on esittänyt asiassa C-188/03, Junk, jossa annettiin tuomio 27.1.2005 (Kok., s. I-885), ks. ratkaisuehdotuksen 59 kohta ja vastaavasti tämän tuomion 43 kohta.
(
12
)	Ks. vastaavasti em. asia Junk, tuomion 44 kohta.
(
13
)	Ks. em. asia Junk, tuomion 45 kohta.
(
14
)	Ks. vastaavasti em. asia Junk, tuomion 44 kohta.