Väliaikainen versio
JULKISASIAMIEHEN RATKAISUEHDOTUS
DEAN SPIELMANN
13 päivänä marraskuuta 2025 (1)
Asia C‑666/24
Rikosoikeudenkäynti,
jossa vastaajina ovat
EGB,
EGC,
GTA,
SPG,
QCR,
ACB,
JRS,
RJDL,
FJG,
XBLL,
DBA ja
CBE
ja jossa asian käsittelyyn osallistuvat
Ministerio Fiscal,
Associació Catalana de Víctimes d’Organitzacions Terroristes,
Asociación de Víctimas del Terrorismo,
Asociación Dignidad y Justicia,
AEGC,
AUGC ja
Partido político VOX
(Ennakkoratkaisupyyntö – Audiencia Nacional (valtakunnallinen ylioikeus, Espanja))
Ennakkoratkaisupyyntö – Oikeudellinen yhteistyö rikosasioissa – Terrorismin torjunta – Katalonian itsenäistymistä ajava liike – Yleisestä armahduksesta Katalonian institutionaalista, poliittista ja yhteiskunnallista normalisoitumista varten annetun orgaanisen lain 1/2024 yhteensopivuus unionin oikeuden kanssa – Direktiivi (EU) 2017/541 – Rikoksista, jotka eivät ole johtaneet vakaviin ihmisoikeusloukkauksiin, syytettyjen henkilöiden vapauttaminen rikosoikeudellisesta vastuusta – Vakavien ihmisoikeusloukkausten käsite – Kansainvälinen humanitaarinen oikeus – Oikeusvarmuus – Luottamuksensuojan periaate – Euroopan unionin perusoikeuskirjan 20 ja 21 artikla – Unionin oikeuden ensisijaisuus
Sisällys
Johdanto
Asiaa koskevat oikeussäännöt
Unionin oikeus
Perusoikeuskirja
Direktiivi 2017/541
Espanjan oikeus
Espanjan rikoslaki
LOA
Pääasia, ennakkoratkaisukysymykset ja asian käsittelyn vaiheet unionin tuomioistuimessa
Asian tarkastelu
Ensimmäinen, toinen, kolmas, viides ja kuudes ennakkoratkaisukysymys
Unionin oikeuden yleinen kehys ja yleiselle armahdukselle siinä varattu paikka
Direktiivin 2017/541 sisältö ja yleisestä armahduksesta vaikeneminen
Direktiivin 2017/541 oikeusperusta: SEUT 83 artikla ja sen vaikutukset
Kansainväliset normit ja Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen oikeuskäytäntö yleisen armahduksen alalla
Arviointi LOA:n yhteensopivuudesta direktiivin 2017/541 kanssa edellä tarkastellut seikat huomioon ottaen
Neljäs kysymys
Ensimmäinen osa: vakaviin ihmisoikeusloukkauksiin perustuvaa poissulkemista koskeva säännös
Toinen osa: LOA:n 1 §:n soveltamisala sekä oikeusvarmuuden ja luottamuksensuojan periaatteet
Kahdeksas kysymys
Seitsemäs kysymys
Yhdeksäs kysymys
Ratkaisuehdotus
Johdanto
1.        ”Unohdettakoon kaikki menneisyyden keskinäinen vihanpito, paitsi suhteessa Kolmeenkymmeneen, Kymmeneen, Yhteentoista sekä Pireuksen virkamiehiin; mutta älköön poikkeuksesta pidettäkö kiinni näiden miesten kohdalla
enää, jos he suostuvat tilintekoon.”(2) Aristoteles viittaa näin teoksessaan Athenaion Politeia (Ateenan valtiomuoto) nimenomaiseen tahtoon saada aikaan poliittinen sovinto, joka liittyi demokratian palauttamiseen Ateenaan vuonna 403 eKr. kolmenkymmenen tyrannin valtakauden päätyttyä. Tämän yleisen armahduksen(3) sisältö oli institutionaaliselta ulottuvuudeltaan valtava. Yhteiskuntarauhan palauttamiseksi valtaan palanneet demokraatit julistivat yleisen armahduksen, joka kattoi kaikki oligarkkisen hallinnon alaisuudessa tehdyt teot, lukuun ottamatta tiettyjä poliittisia vastuuhenkilöitä (kolmeakymmentä tyrannia, kymmentä hallintomiestä, yhtätoista hallintomiestä sekä Pireuksen hallintomiehiä). Viimeksi mainitut voitiin kuitenkin armahtaa, jos he suostuisivat tilintekomenettelyyn (euthynai).
2.        Tilanteeseen, johon kyseisen yleinen armahdus liittyi, tiivistyvät jo nykypäivänkin yleisiin armahduksiin liittyvät juridiset ongelmat.(4) Esille nousee unohtamiseen perustuva mekanismi, jonka avulla parannetaan haavat ja jatketaan elämää niin yksilön tasolla kuin kollektiivisesti. Kyseessä on tarkoituksellinen unohtaminen, institutionaalinen katkeruudesta kieltäytyminen, joka nähdään yhteiskunnallisen sovinnonteon keinona.(5) Olennaisena kysymyksenä säilyy kuitenkin se, miten sovitetaan yhteen rauha ja oikeudenmukaisuus.(6) Onko yhteiskunnallisen harmonian tavoittelulla toisin sanoen rajansa oikeudenmukaisuusvaatimuksen edessä?(7) Ateenan esimerkki osoittaa, että yksi mahdollinen keino on liittää yleiseen armahdukseen etukäteisvalvonta. Vaikka armahdus oli yleinen, sitä sovellettiin entisiin vallanpitäjiin vain sillä edellytyksellä, että he suostuvat tilintekoon (euthynai); näin sovitettiin yhteen yhteiskunnallinen sovinnonteko ja yksilön vastuu. Lähes kaksi ja puoli vuosituhatta sen jälkeen, kun Ateenassa myönnettiin yleinen armahdus vuonna 403 eKr. kolmenkymmenen tyrannin valtakauden päätteeksi, oikeudenmukaisuusvaatimuksen ja sovinnonteon tarpeen välisen tasapainon hakemiseen liittyvät niin eettiset kuin puhtaasti juridiset ongelmat ovat jatkuneet aikakaudesta tai poliittisesta kontekstista riippumatta, ja ne ovat edelleen olemassa myös modernilla ajalla myönnettyjen yleisten armahdusten kohdalla.
3.        Myös sotien jälkeinen kivulias ajanjakso ja siihen liittynyt yleistä armahdusta koskevien lakien vyöry nostavat esille erilaisia esimerkkitapauksia. Ensimmäisenä erityisen havainnollistavana esimerkkinä voidaan tarkastella Oradour-sur-Glanen verilöylyä – sotarikosta, johon syyllistyivät erityisesti Alsacen alueelta natsijoukkoihin pakkovärvätyt sotilaat.(8) Lisäksi voidaan mainita rikokset, joihin syyllistyivät sodan aikana kollaboraattorit, sekä vastarinnan tekemät rikokset, samoin kuin rikokset, joita tehtiin sodan jälkeen niin sanotun ”puhdistuksen” (épuration sauvage) aikaan.(9)
4.        Mainittakoon vielä Algeriassa tehtyjä rikoksia koskevasta yleisestä armahduksesta Ranskassa annettu laki.(10) On sanomattakin selvää, että perinteinen lähestymistapa, jossa huolehditaan (liikaakin?) tilanteen rauhoittamisesta, ei olisi enää nykypäivänä yhteensopiva ihmisoikeuksien kanssa ainakaan erityisten vakavien rikosten kohdalla.(11)
5.        Nämä ongelmat ovat nyt käsiteltävän asian ytimessä. Cortes Generales (Espanjan parlamentti) antoi 10.6.2024 lain 1/2024 yleisestä armahduksesta Katalonian institutionaalista, poliittista ja yhteiskunnallista normalisoitumista varten (Ley Orgánica 1/2024 de amnistía para la normalización institucional, política y social en Cataluña, jäljempänä LOA).(12) LOA:n aineellinen ja ajallinen soveltamisala sisältää toimet, joista aiheutuu rikosoikeudellinen tai hallinto-oikeudellinen vastuu tai tilivelvollisuus ja jotka on toteutettu Katalonian itsenäisyyttä koskevan kansanäänestyksen yhteydessä tai Katalonian itsenäistymispyrkimysten yhteydessä.
6.        LOA on herättänyt kiistatta vilkasta ja perusteellista keskustelua niin poliitikkojen kuin viranomaisten, oikeuslaitoksen ja akateemikkojen keskuudessa sekä yleisesti Espanjan yhteiskunnassa.
7.        Juridiselta kannalta LOA:n laillisuutta koskeva kysymys on saatettu hiljattain Tribunal Constitucionalin (perustuslakituomioistuin, Espanja) käsiteltäväksi perustuslain vastaisuutta koskevalla kanteella. Tribunal Constitucional totesi 26.6.2025 antamassaan tuomiossa kyseisen lain olevan Espanjan perustuslain (Constitución española)(13) mukainen lukuun ottamatta kahta sen säännöstä.(14)
8.        Unionin tuomioistuin saa nyt käsiteltävässä asiassa tilaisuuden lausua siitä, onko terrorismiin liittyviä rikoksia kattava LOA yhteensopiva unionin primaarioikeuden, johdetun oikeuden ja unionin oikeuden yleisten periaatteiden kanssa. Audiencia Nacional (valtakunnallinen ylioikeus, Espanja) on esittänyt ennakkoratkaisupyyntönsä erityisesti sellaisen rikosoikeudellisen menettelyn yhteydessä, jossa vastaajina on 12 henkilöä, joita syytetään terrorismirikoksiksi(15) katsottavista teoista Katalonian itsenäisyyttä ajavan liikkeen yhteydessä. Ennakkoratkaisupyyntö koskee ensinnäkin terrorismin torjumisesta annetun direktiivin (EU) 2017/541,(16) toiseksi SEUT 20 artiklan 2 kohdan ja 21 artiklan 1 kohdan sekä SEU 4 artiklan 2 ja 3 kohdan, kolmanneksi Euroopan unionin perusoikeuskirjan (jäljempänä perusoikeuskirja) 20 ja 21 artiklan ja neljänneksi luottamuksensuojan periaatteen, oikeusvarmuuden periaatteen ja unionin oikeuden ensisijaisuuden periaatteen tulkintaa.
9.        Asiassa nousee siis esille uusi ja erittäin tärkeä kysymys unionin tuomioistuimen harjoittaman valvonnan laajuudesta ja intensiteetistä silloin, kun yleistä armahdusta koskeva jäsenvaltion laki voi yhtäältä heikentää sellaisen direktiivin tehokkuutta, jossa vahvistetaan terrorismin torjumisessa noudatettavat yhdenmukaiset vähimmäissäännöt, ja toisaalta loukata unionin primaarioikeudesta ilmeneviä keskeisiä periaatteita.
Asiaa koskevat oikeussäännöt
Unionin oikeus
Perusoikeuskirja
10.      Perusoikeuskirjan 20 artiklassa määrätään seuraavaa: ”Kaikki ihmiset ovat yhdenvertaisia lain edessä.”
11.      Perusoikeuskirjan 21 artiklassa määrätään seuraavaa:
”1.      Kielletään kaikenlainen syrjintä, joka perustuu sukupuoleen, rotuun, ihonväriin tai etniseen taikka yhteiskunnalliseen alkuperään, geneettisiin ominaisuuksiin, kieleen, uskontoon tai vakaumukseen, poliittisiin tai muihin mielipiteisiin, kansalliseen vähemmistöön kuulumiseen, varallisuuteen, syntyperään, vammaisuuteen, ikään tai sukupuoliseen suuntautumiseen tai muuhun sellaiseen seikkaan.
2.      Kielletään kaikenlainen kansalaisuuteen perustuva syrjintä perussopimusten soveltamisalalla, sanotun kuitenkaan rajoittamatta niiden erityismääräysten soveltamista.”
Direktiivi 2017/541
12.      Direktiivin 2017/541 johdanto-osan 2, 8, 34, 35 ja 39 perustelukappaleessa todetaan seuraavaa:
”(2)      Terroriteot muodostavat yhden vakavimmista loukkauksista niitä yleismaailmallisia arvoja kohtaan, joita ovat ihmisarvo, vapaus, tasa-arvo ja yhteisvastuullisuus sekä ihmisoikeudet ja perusvapaudet ja joiden varaan unioni perustuu. Ne ovat myös yksi vakavimmista hyökkäyksistä demokratiaa ja oikeusvaltiota kohtaan, jotka ovat jäsenvaltioiden yhteisiä periaatteita ja joille unioni perustuu.
– –
(8)      Tässä direktiivissä luetellaan tyhjentävästi joukko vakavia rikoksia, joita ovat esimerkiksi ihmishenkeen kohdistuvat hyökkäykset, tahallisina tekoina, joita voidaan pitää terrorismirikoksina, jos ja kun ne tehdään erityisessä terrorismitarkoituksessa eli jos tarkoitus on pelotella vakavasti väestöä, pakottaa aiheettomasti viranomaiset tai kansainvälinen järjestö johonkin tekoon tai pidättymään jostakin teosta taikka horjuttaa vakavasti jonkin maan tai kansainvälisen järjestön poliittisia, perustuslaillisia, taloudellisia tai yhteiskunnallisia perusrakenteita tai tuhota ne. Tällaisten tahallisten tekojen tekemisellä uhkaamistakin olisi pidettävä terrorismirikoksena, jos objektiivisiin tosiseikkoihin perustuen todetaan, että uhkaaminen tehtiin tällaisessa terrorismitarkoituksessa. Sen sijaan tämän direktiivin mukaisesti terrorismirikoksina ei pidetä tekoja, joiden tarkoituksena on esimerkiksi hallituksen pakottaminen johonkin tekoon tai pidättymään jostakin teosta mutta joita ei kuitenkaan ole sisällytetty vakavien rikosten tyhjentävään luetteloon.
– –
(34)      Jäsenvaltiot eivät voi riittävällä tavalla saavuttaa tämän direktiivin tavoitteita, vaan ne voidaan unionin laajuisten yhdenmukaistettujen sääntöjen tarpeen vuoksi saavuttaa paremmin unionin tasolla. Sen vuoksi unioni voi toteuttaa toimenpiteitä [SEU] 5 artiklassa vahvistetun toissijaisuusperiaatteen mukaisesti. Mainitussa artiklassa vahvistetun suhteellisuusperiaatteen mukaisesti tässä direktiivissä ei ylitetä sitä, mikä on tarpeen näiden tavoitteiden saavuttamiseksi.
(35)      Tässä direktiivissä kunnioitetaan [SEU] 2 artiklassa tunnustettuja periaatteita, kunnioitetaan perusoikeuksia ja
‑vapauksia ja otetaan huomioon erityisesti perusoikeuskirjassa tunnustetut periaatteet, myös sen II, III, V ja VI osastoon sisältyvät periaatteet – –. Tämä direktiivi on pantava täytäntöön kyseisten oikeuksien ja periaatteiden mukaisesti ottaen myös huomioon ihmisoikeuksien ja perusvapauksien suojaamiseksi tehty eurooppalainen yleissopimus,[(17)] kansalaisoikeuksia ja poliittisia oikeuksia koskeva kansainvälinen yleissopimus[(18)] ja muut kansainvälisen oikeuden mukaiset ihmisoikeuksiin liittyvät velvoitteet.
– –
(39)      Tämän direktiivin nojalla toteutetut rikosoikeudelliset toimenpiteet olisi pantava täytäntöön oikeassa suhteessa rikoksen luonteeseen ja siihen liittyviin olosuhteisiin, ottaen huomioon oikeutetut tavoitteet ja niiden tarpeellisuus demokraattisessa yhteiskunnassa, ja täytäntöönpanossa olisi suljettava pois kaikenlainen mielivalta, rasismi ja syrjintä.”
13.      Direktiivin 1 artiklassa, jonka otsikko on ”Kohde”, säädetään seuraavaa:
”Tässä direktiivissä vahvistetaan vähimmäissäännöt, jotka koskevat rikosten määritelmiä ja seuraamuksia terrorismirikosten, terroristiryhmään liittyvien rikosten ja terroritoimintaan liittyvien rikosten alalla, sekä toimenpiteitä terrorismin uhrien suojelemiseksi, tukemiseksi ja auttamiseksi.”
14.      Direktiivin 2 artiklassa, jonka otsikko on ”Määritelmät”, säädetään seuraavaa:
”Tässä direktiivissä tarkoitetaan
– –
3)      ’terroristiryhmällä’ rakenteeltaan jäsentynyttä, tietyksi ajaksi perustettua, useamman kuin kahden henkilön yhteenliittymää, joka toimii yhdessä terrorismirikosten tekemiseksi; ’rakenteeltaan jäsentyneellä ryhmällä’ yhteenliittymää, joka ei ole muodostunut sattumalta rikoksen tekemiseksi välittömästi ja jonka jäsenillä ei ole välttämättä muodollisesti määriteltyjä tehtäviä, jonka kokoonpano ei välttämättä pysy jatkuvasti samana tai jonka rakenne ei ole välttämättä pitkälle kehitetty.”
15.      Direktiivin 2017/541 3 artiklassa, joka otsikko on ”Terrorismirikokset”, säädetään seuraavaa:
”1.      Jäsenvaltioiden on toteutettava tarvittavat toimenpiteet sen varmistamiseksi, että terrorismirikoksiksi määritellään seuraavat kansallisessa lainsäädännössä rikoksiksi määritellyt tahalliset teot, jotka luonteensa tai asiayhteytensä vuoksi voivat aiheuttaa vakavaa haittaa jollekin maalle tai kansainväliselle järjestölle, silloin kun ne tehdään jossakin 2 kohdassa luetelluista tarkoituksista:
– –
d)      teot, jotka aiheuttavat hallinnollisille tai julkisille laitoksille, liikennejärjestelmille, infrastruktuureille tietojärjestelmät mukaan luettuina, mannerjalustalla sijaitsevalle kiinteälle lautalle, julkisille paikoille tai yksityiselle omaisuudelle suuria tuhoja, jotka voivat saattaa vaaraan ihmishenkiä tai aiheuttaa huomattavia taloudellisia menetyksiä;
– –
f)      räjähteiden tai aseiden, myös kemiallisten, biologisten tai radiologisten aseiden tai ydinaseiden valmistus, hallussapito, hankinta, kuljetus, toimitus tai käyttö sekä kemiallisia, biologisia tai radiologi[sia] aseita tai ydinaseita koskeva tutkimus ja kehittäminen;
– –
2.      Tarkoitukset, joihin 1 kohdassa viitataan, ovat
a)      pelotella vakavasti väestöä;
b)      pakottaa aiheettomasti viranomaiset tai kansainvälinen järjestö johonkin tekoon tai pidättymään jostakin teosta;
c)      horjuttaa vakavasti jonkin maan tai kansainvälisen järjestön poliittisia, perustuslaillisia, taloudellisia tai yhteiskunnallisia perusrakenteita tai tuhota ne.”
16.      Direktiivin 4 artiklassa, jonka otsikko on ”Terroristiryhmään liittyvät rikokset”, säädetään seuraavaa:
”Jäsenvaltioiden on toteutettava tarvittavat toimenpiteet sen varmistamiseksi, että seuraavat teot ovat rikosoikeudellisesti rangaistavia tekoja, kun ne on tehty tahallisesti:
a)      terroristiryhmän johtaminen;
b)      terroristiryhmän toimintaan osallistuminen mukaan lukien tietojen tai aineellisten välineiden antaminen sille tai sen toiminnan rahoittaminen jollakin tavalla tietoisena siitä, että osallistuminen edistää terroristiryhmän rikollista toimintaa.”
17.      Direktiivin 217/541 13 artiklassa, jonka otsikko on ”Suhde terrorismirikoksiin”, säädetään seuraavaa:
”Jotta 4 artiklassa tai III osastossa tarkoitettu rikos olisi rangaistava, ei ole välttämätöntä, että terrorismirikos tosiasiallisesti tehdään, eikä 5–10 artiklassa ja 12 artiklassa tarkoitettujen rikosten osalta ole myöskään välttämätöntä todeta yhteyttä tiettyyn toiseen tässä direktiivissä säädettyyn rikokseen.”
18.      Direktiivin 14 artiklan, jonka otsikko on ”Avunanto, yllytys ja yritys”, 3 kohdassa säädetään seuraavaa:
”Jäsenvaltioiden on toteutettava tarvittavat toimenpiteet sen varmistamiseksi, että 3, 6 ja 7 artiklassa, 9 artiklan 1 kohdassa ja 2 kohdan a alakohdassa sekä 11 ja 12 artiklassa tarkoitettujen rikosten yritys on rangaistavaa, lukuun ottamatta 3 artiklan 1 kohdan f alakohdassa tarkoitettua hallussapitoa ja 3 artiklan 1 kohdan j alakohdassa tarkoitettua rikosta.”
19.      Direktiivin 15 artiklan, jonka otsikko on ”Luonnollisille henkilöille määrättävät rangaistukset”, 1 kohdassa säädetään seuraavaa:
”Jäsenvaltioiden on toteutettava tarvittavat toimenpiteet sen varmistamiseksi, että 3–12 ja 14 artiklassa tarkoitetuista rikoksista säädetään tehokkaat, oikeasuhteiset ja varoittavat rikosoikeudelliset rangaistukset, joista voi seurata rikoksentekijän luovuttaminen.”
Espanjan oikeus
20.      Espanjassa direktiivi 2017/541 saatettiin kansallisen lainsäädännön osaksi rikoslaista 23.11.1995 annetun orgaanisen lain 10/1995 muuttamisesta rahoituksen ja terrorismin aloilla annettujen Euroopan unionin direktiivien saattamiseksi kansallisen lainsäädännön osaksi sekä tiettyjen luonteeltaan kansainvälisten kysymysten huomioon ottamiseksi 20.2.2019 annetulla orgaanisella lailla 1/2019 (Ley Orgánica 1/2019 por la que se modifica la Ley Orgánica 10/1995, de 23 de noviembre, del Código Penal, para trasponer Directivas de la Unión Europea en los ámbitos financiero y de terrorismo, y abordar cuestiones de índole internacional; jäljempänä laki 1/2019),(19) joka tuli voimaan 13.3.2019.
21.      Ennakkoratkaisupyynnössä mainituista säännöksistä ainoat, jotka muutettiin lailla 1/2019, ovat rikoslaista 23.11.1995 annetun orgaanisen lain 10/1995 (Ley Orgánica 10/1995, del Código Penal; jäljempänä rikoslaki) 572 § ja 573 §:n 1 momentti.(20)
Espanjan rikoslaki
22.      Rikoslain 16 §:n 1 momentissa säädetään seuraavaa:
”Kyseessä on rikoksen yritys, kun tekijä ilmaisee rikoksen tekemisen aloittamisen suoraan ulkoisilla toimilla toteuttamalla kaikki toimet tai osan toimista, joiden pitäisi objektiivisesti arvioituna tuottaa kyseinen lopputulos, mutta rikoksen vaikutukset jäävät tekijän tahdosta riippumattomista syistä toteutumatta.”
23.      Rikoslain 62 §:ssä säädetään seuraavaa:
”Rikoksen yrityksestä määrätään rangaistus, joka on rangaistusasteikolla asteen tai kaksi lievempi kuin laissa säädetty rangaistus toteutuneesta rikoksesta, siinä laajuudessa kuin sitä pidetään riittävänä, kun otetaan huomioon yrityksestä syntyvä vaara ja saavutettu toteutumisaste.”
24.      Rikoslain 346 §:ssä säädetään seuraavaa:
”1.      Sille, joka aiheuttamalla räjähdyksiä tai käyttämällä mitä tahansa muuta samankaltaisen tuhovoiman sisältävää keinoa aiheuttaa lentokenttien, satamien, rautatieasemien, rakennusten, hallintorakennusten, herkästi syttyviä tai räjähtäviä aineita sisältävien varastojen, viestintäkanavien tai julkisten liikennevälineiden tuhoutumisen taikka aluksen uppoamisen tai haaksirikon, tulvan, miinan tai teollisuuslaitoksen räjähtämisen taikka junavaunujen suistumisen kiskoilta tai joka vaihtaa pahantahtoisesti liikennevälineiden turvallisuuden vuoksi niiden liikennöinnissä rautateillä käytettäviä liikennemerkkejä tai aiheuttaa sillan sortumisen, julkisen tien tuhoutumisen, öljyputkien vaurion, kaikenlaisen viestinnän ja viestintävälineen vakavan häiriön taikka veden, sähkön, polttoaineen tai muun tärkeän luonnonvaran toimitusten häiriön tai keskeytymisen, määrätään 10–20 vuoden vankeusrangaistus, jos tuhotöistä aiheutuu väistämättä ihmisten henkeä tai turvallisuutta uhkaava vaara.
2.      Jos tällaista vaaraa ei aiheudu, asianomaiselle määrätään 4–8 vuoden vankeusrangaistus.
3.      Jos vaaran lisäksi on aiheutunut vahinkoa ihmisten hengelle, fyysiselle koskemattomuudelle tai terveydelle, teoista määrätään tehtyä rikosta vastaavaa erillinen rangaistus.”
25.      Rikoslain 571 §:ssä säädetään seuraavaa:
”Tätä lakia sovellettaessa terroristijärjestöinä tai
‑ryhminä pidetään yhteenliittymiä, jotka täyttävät 570 bis §:n 1 momentin toisessa kohdassa tai 570 ter §:n 1 momentin toisessa kohdassa säädetyt edellytykset ja joiden tarkoituksena tai tavoitteena on tehdä jokin seuraavassa jaksossa luetelluista rikoksista.”
26.      Rikoslain 572 §:ssä säädetään seuraavaa:
”1.      Sille, joka edistää terroristijärjestön tai
‑ryhmän toimintaa, perustaa sen taikka organisoi tai johtaa sen toimintaa, määrätään 8–15 vuoden vankeusrangaistus ja kansalaisluottamuksen menettäminen tuomion täytäntöönpanon ajaksi.
2.      Sille, joka osallistuu aktiivisesti järjestöön tai ryhmään tai kuuluu siihen, määrätään 6–12 vuoden vankeusrangaistus ja kansalaisluottamuksen menettäminen tuomion täytäntöönpanon ajaksi.”
27.      Rikoslain 573 §:ssä säädetään seuraavaa:
”1.      Terrorismirikoksena pidetään mitä tahansa tässä laissa säädettyä vakavaa rikosta, joka kohdistuu henkeen tai fyysiseen koskemattomuuteen, vapauteen, moraaliseen loukkaamattomuuteen, seksuaaliseen vapauteen ja koskemattomuuteen, omaisuuteen, luonnonvaroihin tai ympäristöön tai kansanterveyteen tai josta aiheutuu katastrofin vaara tai tulipalo; asiakirjojen väärentämistä ja väärennettyjen asiakirjojen käyttöä; hyökkäystä valtiota vastaan; hyökkäystä viranomaisen edustajaa tai tehtäviään hoitavaa virkamiestä vastaan; tässä laissa säädettyjä aseiden, ammusten tai räjähteiden hallussapitoa, myyntiä ja varastointia sekä ilma-alusten, laivojen tai muiden joukkoliikennevälineiden tai tavarankuljetusajoneuvojen luvatonta käyttöönottoa missä tahansa seuraavista tarkoituksista:
1.      valtion perustuslaillisen järjestyksen epävakauttaminen taikka poliittisten elinten tai taloudellisten tai yhteiskunnallisten rakenteiden toiminnan estäminen tai vakava häirintä tai julkisen vallan pakottaminen jonkin toimen toteuttamiseen tai sen toteuttamisesta pidättymiseen
2.      yleisen rauhan horjuttaminen vakavalla tavalla
3.      kansainvälisen järjestön toiminnan vakava häirintä
4.      väestön tai väestönosan pelotteleminen.
2.      Terrorismirikoksina pidetään myös 197 bis §:ssä ja 197 ter §:ssä sekä 264–264 quater §:ssä tarkoitettuja tietoteknisiä rikoksia, kun teot suoritetaan jossain edellisessä momentissa säädetyistä tarkoituksista.
3.      Terrorismirikoksina pidetään myös muita tässä luvussa tarkoitettuja rikoksia.”
28.      Rikoslain 573 bis §:ssä säädetään seuraavaa:
”1.      Edellisen pykälän 1 momentissa tarkoitetuista terrorismirikoksista määrätään seuraavat rangaistukset:
– –
3.      15–20 vuoden vankeusrangaistus, jos aiheutetaan 144 §:ssä tarkoitettu raskauden keskeytyminen, 149, 150, 157 tai 158 §:ssä tarkoitettu ruumiinvamma, ihmisryöstö taikka tuhotyö tai tulipalo, joista säädetään 346 ja 351 §:ssä.”
29.      Rikoslain 574 §:n 1 momentissa säädetään seuraavaa:
”Aseiden tai ammusten varastoinnista taikka räjähtävien, herkästi syttyvien, palovaarallisten tai tukehtumisvaaran aiheuttavien aineiden tai laitteiden tai niiden osien hallussapidosta tai varastoinnista sekä niiden valmistamisesta, myynnistä, kuljettamisesta tai toimittamisesta millä tahansa tavalla sekä tällaisten aineiden, laitteiden tai niihin sopivien välineiden pelkästä sijoittamisesta tai käytöstä määrätään 8–15 vuoden vankeusrangaistus, kun teot tehdään missä tahansa 573 §:n 1 momentissa mainituista tarkoituksista.”
LOA
30.      LOA:n johdanto-osassa täsmennetään erityisesti seuraavaa:
”I      [ensimmäinen perustelukappale]
Yleinen armahdus on oikeudellinen käsite, jonka tarkoituksena on tehdä poikkeus kaikilta osin voimassa olevien oikeussääntöjen soveltamisesta, kun teot, jotka on todettu tai luokitellaan rikoksi tai joista seuraa jonkin toisen tyyppinen vastuu, on toteutettu tietyssä asiayhteydessä.
– –
V      [8, 9 ja 13 perustelukappale]
Lain oikeasuhteisuus perustuu yleisen armahduksen piiriin kuuluvien rikoksiksi todettujen tai luonnehdittujen tekojen ja menettelytapojen täsmälliseen luetteloon ja siihen, että niillä on oltava yhteys laissa määritetyn ajanjakson aikana suoritettuihin tekoihin. Tällä tavoin vältetään yleisluonteinen ja epätäsmällinen viittaaminen ja estetään se, että yleinen armahdus voisi koskea muun tyyppisiä tekoja, jotka eivät liity suoraan itsenäistymispyrkimyksiin ja sen seurauksiin, sillä tämän toimenpiteen perustelut eivät voi niiden osalta kattaa rangaistavuudesta vapauttamista.
Kaikki tämä nivoutuu yhteen vastaavuusperiaatteen ja oikeussäännön tavoitteen kanssa, kun tavoitteeseen liittyy velvollisuus luoda olosuhteet, joissa yksilön ja ryhmien, joihin yksilö kuuluu, vapaus ja yhdenvertaisuus toteutuvat tosiasiallisesti ja tehokkaasti ja joissa voidaan poistaa esteet, jotka estävät yksilön kehittymisen tai haittaavat sitä, ja jotka edistävät kaikkien kansalaisten osallistumista politiikkaan, talouselämään, kulttuurielämään ja yhteiskuntaan; kyseinen velvollisuus perustuu perustuslain 9 §:ään ja koskee kaikkia julkisen vallan käyttäjiä ja erityisesti lainsäätäjää – –
– –
Yhteenvetona voidaan todeta, että tällä lailla pyritään lisäämään oikeusvarmuutta ja laillisuusperiaatteen kunnioittamista sekä luomaan oikeudellinen kehys perusoikeuksien puolueettomalle suojaamiselle ottaen huomioon [Demokratiaa oikeusteitse
‑komission(21)] antamat suositukset; kyseinen komissio korosti vuoden 2013 lausunnossaan,[(22)] miten tärkeää on säilyttää selkeä ero lainsäätäjän ja tuomiovallan välillä yleisen armahduksen täytäntöönpanon yhteydessä takaamalla tuomiovallan autonomia ja demokratian periaatteet.
VI       [neljäs, kahdeksas ja yhdeksäs perustelukappale]
Kuten Euroopan neuvoston alainen Venetsian komissio on tuonut esille 11.3.2013 antamassaan lausunnossa, joka hyväksyttiin sen 94. täysistunnossa, tällainen lähestymistapa on välttämätön, joskin se on abstrakti, koska siihen ei liity missään tapauksessa niiden tosiseikkojen olemassaolon arviointia, jotka voivat kuulua kuhunkin näistä poikkeuksista. Lainsäädäntövallan käyttäjän on siten määritettävä yleisen armahduksen myöntämisen edellytykset, ja tuomiovallan käyttäjän on määritettävä yksittäiset henkilöt, jotka kuuluvat lainsäätäjän määrittelemään soveltamisalaan.
– –
Esimerkkinä [edellä mainitusta yleisen armahduksen sekä ihmisoikeuksien ja Espanjan antamien kansanvälisten sitoumusten noudattamisen välisestä tasapainosta] on viittaus tekoihin, joita tarkoitetaan [direktiivin 2017/541] 3 artiklassa tai [Euroopan ihmisoikeussopimuksen] 3 artiklassa, jossa kielletään kidutus ja epäinhimillinen tai halventava kohtelu tai rankaiseminen, jotka asettavat ehdottoman rajan. On kuitenkin muistettava, että kaikki halventavat teot eivät sisälly kyseisen määräyksen soveltamisalaan, sillä siinä edellytetään sen lisäksi, että toimi on lainvastainen, sen ylittävän vakavuuden vähimmäistason. Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen[(23)] oikeuskäytännön mukaan on niin, että teon katsominen [Euroopan ihmisoikeussopimuksen] 3 artiklassa tarkoitetulla tavalla halventavaksi edellyttää yleensä, että aiheutetut ruumiinvammat tai kohteena olevan henkilön kokema kärsimys ovat riittävän laajoja tai voimakkaita tai että ne joka tapauksessa voivat murtaa henkilön moraalisen tai fyysisen vastarinnan. Tämän lain soveltamista on päätetty rajoittaa poissulkemisperusteilla, koska tietyt menettelytavat voisivat aiheuttaa sekaannusta muihin rikoksiin, kuten voisi käydä tiettyjen, rikoslain II kirjan XXII osaston VII lukuun sisältyvien tekojen kohdalla.
Venetsian komission antaman ohjeistuksen mukaisesti teot, joista yleinen armahdus voidaan myöntää, on määritelty täsmällisesti ja yksityiskohtaisesti, jotta taataan oikeusvarmuus ja yhdenvertaisuus lain edessä. – –”
31.      LOA:n 1 §:ssä, jonka otsikko on ”Asiallinen soveltamisala”, säädetään seuraavaa:
”1.      Myönnetään yleinen armahdus seuraavista toimista, joista aiheutuu rikosoikeudellinen tai hallinnollinen vastuu taikka tilivelvollisuus ja jotka on tehty Kataloniassa 9.11.2014 ja 1.10.2017 järjestettyjen kansanäänestysten yhteydessä, sekä niiden valmistelusta tai niiden seurauksista, sillä edellytyksellä, että toimet on suoritettu 1.11.2011–13.11.2023, samoin kuin seuraavista toimista, jotka on toteutettu kyseisellä aikavälillä niin sanottujen Katalonian itsenäistymispyrkimysten yhteydessä, vaikka ne eivät liittyisi edellä mainittuihin kansanäänestyksiin tai ne olisi toteutettu kansanäänestysten jälkeen:
a)      toimet, jotka on toteutettu aikomuksena vaatia tai edistää Katalonian irtaantumista tai itsenäistymistä tai toteuttaa se, sekä toimet, joilla olisi edistetty näiden tavoitteiden saavuttamista
– –
b)      toimet, joiden toteuttamisen tarkoituksena on ollut kutsua kokoon tai saada järjestettyä Kataloniassa 9.11.2014 ja 1.10.2017 pidetyt kansanäänestykset sekä markkinoida näitä kansanäänestyksiä ilman, että asianomaisilla henkilöillä oli tähän toimivaltaa, taikka kansanäänestykset, joiden kokoon kutsuminen tai järjestäminen on todettu laittomaksi, sekä toimet, joilla on edistetty näiden kansanäänestysten toteuttamista
– –
c)      kaikenlainen tottelemattomuus, yleisen järjestyksen häirintä, hyökkäys viranomaista, sen edustajia ja virkamiehiä vastaan tai kapinointi, jonka tavoitteena on ollut tämän momentin b kohdassa tarkoitettujen kansanäänestysten toteutuminen, ja niiden seuraukset sekä mitkä tahansa muut rikokseksi katsottavat toimet, joilla on ollut sama tarkoitus
– –
d)      kaikenlainen tottelemattomuus, yleisen järjestyksen häirintä, hyökkäys viranomaista, sen edustajia ja virkamiehiä vastaan, kapinointi tai muut yleistä järjestystä ja rauhaa häiritsevät teot, joiden tarkoituksena on ollut tukea edellisissä kohdissa kuvattuja tavoitteita ja päämääriä tai henkilöitä, joita on syytetty tai jotka on tuomittu jonkin tässä pykälässä mainitun rikoksen tekemisestä
e)      toimet, joita on toteutettu poliisin toiminnan yhteydessä ja joiden tarkoituksena on ollut vaikeuttaa tässä pykälässä tarkoitettujen rikosoikeudellisen tai hallinnollisen vastuun aiheuttavien toimien tekemistä tai estää niiden tekeminen
f)      toimet, joiden tarkoituksena on ollut jonkin tämän pykälän edellisissä kohdissa mainitun toimen, josta aiheutuu rikosoikeudellinen tai hallinnollisen vastuun taikka tilivelvollisuus, edistäminen, toteutuminen tai helpottaminen, sekä kaikenlaiset muut toimet, jotka liittyvät aineellisesti kyseisiin toimiin.
2.      Rikosoikeudellisen tai hallinnollisen vastuun taikka tilivelvollisuuteen perustuvan vastuun aiheuttavista toimista, joista myönnetään yleinen armahdus tämän pykälän 1 momentin nojalla, myönnetään tämä yleinen armahdus riippumatta siitä, mikä on niiden toteuttamisen vaihe, mukaan lukien valmistelutoimet, ja tekijyyden ja osallisuuden muodosta.
3.      Toimien, joiden toteuttaminen on alkanut ennen 1.11.2011, katsotaan kuuluvan tämän lain soveltamisalaan ainoastaan siinä tapauksessa, että niiden toteuttamien on päättynyt kyseisen päivämäärän jälkeen.
Myös toimien, joiden toteuttaminen on alkanut ennen 13.11.2011, katsotaan kuuluvan tämän lain soveltamisalaan, vaikka niiden toteuttaminen olisi päättynyt kyseisen päivämäärän jälkeen.
4.      Julkisten varojen käyttämistä a ja b kohdassa tarkoitettuihin tarkoituksiin ei pidetä perusteettoman edun saamisena, jos sen tarkoituksena ei ole ollut henkilökohtaisen taloudellisen edun saaminen, riippumatta siitä, onko julkisten varojen käyttö tapahtunut oikeusjärjestyksen mukaisesti.”
32.      LOA:n 2 §:ssä, jonka otsikko on ”Poissulkemiset”, säädetään seuraavaa:
”Edellä 1 §:ssä säädetyn yleisen armahduksen soveltamisen ulkopuolelle jäävät joka tapauksessa seuraavat:
a)      ihmisiin kohdistuneet tahalliset teot, jotka ovat johtaneet kuolemaan, raskauden keskeytymiseen tai sikiön vammautumiseen, elimen tai ruumiinjäsenen menettämiseen tai vaurioitumiseen, aistin menettämiseen tai vaurioitumiseen, impotenssiin, hedelmättömyyteen tai merkittävään ruumiin poikkeamaan
b)      teot, joita pidetään [Euroopan ihmisoikeussopimuksen] 3 artiklassa tarkoitettuina kidutuksena taikka epäinhimillisenä tai halventavana kohteluna, lukuun ottamatta sellaista kohtelua, joka ei ylitä vakavuuden vähimmäiskynnystä, koska se ei ole omiaan nöyryyttämään tai halventamaan ihmistä tai loukkaamaan hänen ihmisarvoaan taikka aiheuttamaan pelkoa, ahdistusta tai alemmuuden tunnetta tavalla, joka voi murtaa hänen moraalisen ja fyysisen vastarintansa
c)      teot, joita voidaan tarkoituksensa perusteella pitää [direktiivissä 2017/541] tarkoitettuna terrorismina ja joilla on aiheutettu samalla tahallisesti vakavia ihmisoikeusloukkauksia, erityisesti sellaisia, joita tarkoitetaan [Euroopan ihmisoikeussopimuksen] 2 ja 3 artiklassa ja kansainvälisessä humanitaarisessa oikeudessa
d)      teot, joita pidetään rikoksina, joiden tekemisen syynä on ollut rasistisia, antisemitistisiä, romanivastaisia tai muunlaisia syrjiviä perusteita, jotka liittyvät kohteena olevan henkilön uskontoon tai vakaumukseen, etniseen taustaan tai rotuun, sukupuoleen, ikään, seksuaaliseen tai sukupuoliseen suuntautumiseen tai seksuaaliseen identiteettiin tai sukupuoli-identiteettiin, sosiaaliseen sukupuoleen perustuviin syihin, aporofobiaan tai segregaatioon taikka henkilön sairauteen tai vammaan, riippumatta siitä, onko teon kohteena olevan henkilön osalta tosiasiallisesti kyse näistä seikoista tai olosuhteista
e)      teot, joita pidetään rikkomisena, joka vaikuttaa Euroopan unionin taloudellisiin etuihin
f)      teot, joita pidetään petturuutena tai jotka horjuttavat rauhaa tai valtion itsenäisyyttä ja liittyvät rikoslain II kirjan XXIII osastossa tarkoitettuun maanpuolustukseen, edellyttäen, että tekoon on liittynyt sekä tosiasiallista ja aitoa uhkaa että tosiasiallista voimankäyttöä Espanjan alueellista koskemattomuutta ja poliittista itsenäisyyttä vastaan, kuten vahvistetaan Yhdistyneiden kansakuntien peruskirjassa tai 24.10.1970 hyväksytyssä Yhdistyneiden kansakuntien yleiskokouksen päätöslauselmassa 2625 (XXV), joka sisältää julistuksen Yhdistyneiden kansakuntien peruskirjan mukaisista valtioiden välisiä ystävällisiä suhteita ja yhteistyötä koskevista kansainvälisen oikeuden periaatteista
g)      teot, joita pidetään rikoslain II kirjan XXIV osastossa tarkoitettuina rikoksina kansainvälistä yhteisöä vastaan.”
33.      LOA:n 4 §:ssä, jonka otsikko on ”Rikosoikeudelliseen vastuuseen kohdistuvat vaikutukset”, säädetään seuraavaa:
”Perustuslain 163 §:n säännösten ja [SEUT] 267 artiklan määräysten soveltamista rajoittamatta tämän lain voimaantulon jälkeen
a)      tuomioistuin, jonka käsiteltäväksi asia on saatettu, määrää välittömästi yleisen armahduksen piiriin kuuluvien joko tutkintavankeudessa olevien tai vankeusrangaistustaan suorittavien henkilöiden vapauttamisesta.
Asiaa käsittelevä tuomioistuin määrää myös kaikkien sellaisten henkilöön tai varallisuuteen kohdistuvien turvaamistoimenpiteiden välittömästä kumoamisesta, joita on määrätty tämän lain asialliseen soveltamisalaan kuuluvien toimien tai toimimatta jättämisten nojalla, ainoastaan 8 §:n 2 momentissa tarkoitettuja siviilioikeuden keinoja lukuun ottamatta.
b)      Asian käsittelevä tuomioistuin lykkää tässä laissa tarkoitetuista henkilöistä annettujen säilöönottomääräysten sekä kansallisten, eurooppalaisten ja kansainvälisten pidätysmääräysten täytäntöönpanoa.
c)      Rikosoikeudellisen menettelyn keskeytyminen mistä tahansa syystä ei estä niiden ennen tämän lain voimaantuloa määrättyjen turvaamistoimenpiteiden kumoamista, joihin on liittynyt perusoikeuksien ja yleisten vapauksien käytön estäminen.
d)      Asian käsittelevä tuomioistuin lopettaa kaikkien sellaisten vapaudenmenetyksen käsittävien rangaistusten sekä oikeuksia rajoittavien ja rahamääräisten seuraamusten täytäntöönpanon, jotka on määrätty päärangaistuksena tai lisärangaistuksena ja jotka johtuvat yleisen armahduksen piiriin kuuluvista toimista tai toimimatta jättämisistä.
e)      Joko kokonaan tai osaksi suoritettuja vapaudenmenetyksen käsittäviä rangaistuksia ei voida vähentää muiden rikosoikeudellisten menettelyjen yhteydessä, kun suoritetun rangaistuksen perusteena olevat teot kuuluvat tämän lain mukaisesti yleisen armahduksen piiriin. Samaa sääntöä sovelletaan tutkintavankeudessa vietettyihin aikoihin, kun tutkintavankeutta ei ole seurannut langettava tuomio tämän lain voimaantulon vuoksi.
f)      Yleisen armahduksen piiriin kuuluvasta rikoksesta annettua langettavaa tuomiota koskeva merkintä poistetaan rikosrekisteristä.”
34.      LOA:n 9 §:ssä, jonka otsikkona on ”Yleisen armahduksen soveltamista koskeva toimivalta”, säädetään seuraavaa:
”1.      Rikokseksi katsottavista teoista myönnettävää yleistä armahdusta soveltavat tämän lain 11 §:ssä tarkoitetut tuomioistuimet omasta aloitteestaan taikka asianosaisen tai Ministerio Fiscalin [(syyttäjäviranomainen, Espanja)] pyynnöstä, ja niiden on joka tapauksessa kuultava ensin Ministerio Fiscalia ja asianosaisia.
2.      Hallinnollisiksi rikkomisiksi tai tilivelvollisuuden aiheuttaviksi toimiksi katsottavista teoista myönnettävää yleistä armahdusta soveltavat asianomaista henkilöä kuultuaan elimet, jotka ovat toimivaltaisia aloittamaan kyseisiin tekoihin liittyvät menettelyt sekä käsittelemään ja ratkaisemaan ne, sen mukaan miten pitkälle menettelyissä on edetty.
3.      Rikosoikeudellisen tai hallinnollisen vastuun tai tilivelvollisuuteen perustuvan vastuun aiheuttavasta konkreettisesta teosta voidaan katsoa armahdetun vain, jos armahdus on julistettu toimivaltaisen elimen antamalla lopullisella päätöksellä tämän lain säännösten mukaisesti.”
35.      LOA:n 10 §:ssä, jonka otsikkona on ”Kiireellinen käsittely”, säädetään seuraavaa:
”Yleisen armahduksen soveltaminen on kaikissa tapauksissa tässä laissa nimettyjen tuomioistuinten, hallintoelinten tai tilintarkastuselinten tehtävä, ja nämä antavat asiaa koskevat ratkaisunsa kiireellisessä menettelyssä tämän lain mukaisesti riippumatta siitä, missä vaiheessa asianomainen hallinnollinen menettely, tuomioistuinmenettely tai tilintarkastusmenettely on.
Ratkaisut annetaan viimeistään kahden kuukauden kuluessa, sanotun kuitenkaan vaikuttamatta myöhempiin oikeussuojakeinoihin, joilla ei ole lykkääviä vaikutuksia.”
36.      LOA:n 11 §:n, jonka otsikko on ”Rikosoikeudellinen menettely”, 1 momentissa säädetään seuraavaa:
”Tuomioistuimet voivat soveltaa yleistä armahdusta missä tahansa rikosoikeudellisen menettelyn vaiheessa.”
Pääasia, ennakkoratkaisukysymykset ja asian käsittelyn vaiheet unionin tuomioistuimessa
37.      Ministerio Fiscal on esittänyt 14.9.1882 annetulla kuninkaan asetuksella (Real Decreto) hyväksytyn rikosprosessilain (Ley de Enjuiciamiento Criminal)(24) 650 §:n mukaisesti Juzgado Central de Instrucción no 6 de la Audiencia Nacionalille (valtakunnallisen ylioikeuden tutkintatuomioistuin nro 6, Espanja) alustavan syytekirjelmän ja nostanut syytteen 12:ta tutkinnan kohteena ollutta henkilöä vastaan.(25) Ministeriö Fiscal väittää näiden 12 syytetyn tehneen terroristijärjestöön kuulumista koskevan rikoksen.(26) Lisäksi heistä kahdeksan väitetään olevan vastuussa terrorismiin liittyvästä helposti syttyvien tai räjähtävien aineiden tai laitteiden tai niiden osien hallussapidosta, varastoinnista ja valmistuksesta sekä terrorismiin liittyvien tuhotöiden yrityksestä, joka on rangaistava.(27)
38.      Lisäksi erinäiset espanjalaiset järjestöt(28) ja Partido político VOX (VOX-puolue) ovat Ministerio Fiscalin vireille paneman rikosoikeudellisen menettelyn yhteydessä perustuslain 125 §:n nojalla saattaneet vireille rikosoikeudellisen menettelyn yleisen edun nimissä (acusación popular) näitä samoja tutkinnan kohteena olleita henkilöitä vastaan, ja ne väittävät näiden henkilöiden syyllistyneen samoihin rikoksiin, joista Ministerio Fiscal heitä syyttää, joskin kyseiset järjestöt ja VOX vaativat ankarampia rangaistuksia kuin Ministerio Fiscal.
39.      Ennakkoratkaisupyynnöstä ilmenee erityisesti, että sekä Ministerio Fiscalin syytekirjelmässä että acusación popularissa väitetään syytettyjen kuuluneen Comité de Defensa de la República
‑nimisiin ryhmiin (jäljempänä CDR) sekä Equipo de Respuesta Táctica
‑nimiseen ryhmään (jäljempänä ERT).
40.      Ministerio Fiscalin mukaan CDR-ryhmät olivat organisoineet Kataloniassa useita toimia, joista osa oli rikoksia, perustuslaillisen järjestyksen kaatamiseksi suunnitellun ja organisoidun strategian yhteydessä. Kyseinen strategia on ilmennyt kieltäytymisenä käyttämästä oikeusvaltiossa tarjottuja laillisia keinoja poliittisten ja yhteiskunnallisten vaatimusten ilmaisemiseksi sekä kehottamisena suoraan tottelemattomuuteen ja tekoihin, joilla pyritään aiheuttamaan yleistä epäjärjestystä. Ministerio Fiscalin mukaan tavoitteena on ollut luoda tilanne, jossa tosiasioihin ei voi enää vaikuttaa, ottamalla alue hallintaan ja iskemällä strategisesti tärkeisiin sektoreihin, talouden sektoreihin sekä vesi- ja energiahuoltoon.
41.      Syytekirjelmässä ERT esitetään eri CDR-ryhmiin kuuluvista syytetyistä muodostuvaksi erittäin radikaaliksi soluksi. Sen jäsenet ovat hyvin radikaaleja aktivisteja ja pyrkivät saavuttamaan Katalonian itsenäisyyden käyttämällä ”äärimmäistä” väkivaltaa pakottaakseen toimielimet hyväksymään tosiasiallisesti Katalonian irtaantumisen muusta Espanjasta. Syytekirjelmän mukaan sen jäsenet ovat osallistuneet tiettyihin hyvin väkivaltaisiin, CDR-ryhmien syyksi luettuihin toimiin, joiden kohteena on ollut haavoittuvia infrastruktuureja ja joissakin tapauksissa valtion turvallisuusjoukkojen jäseniä. Acusación popularissa täsmennetään, että ERT on myös iskenyt merkittäviin julkisiin instituutioihin, kuten vallannut kaupungintaloja sekä suunnitellut Katalonian parlamentin valtausta.
42.      Syytekirjelmästä ilmenee vielä, että ERT:n jäseninä syytetyt olivat osallistuneet CDR:n toiminnan koordinointikeskusten perustamiseen ja kehittämiseen sen tehtävän mukaisesti, jonka heille oli antanut katalonialainen Centro Nacional de Inteligencia
‑niminen tiedustelupalvelu. Tämä tehtävä oli koostunut tarvittavan logistisen infrastruktuurin järjestämisestä Katalonian parlamentin valtausta ja haltuunottoa varten ryhmän tekniset resurssit ja henkilöresurssit huomioon ottaen. ERT:n jäsenten väitettiin muodostaneen salaisen ja pysyvän rinnakkaisen terroristijärjestön, jonka tarkoituksena oli toteuttaa väkivallantekoja tai iskuja määritettyjä kohteita vastaan käyttämällä kahteen yksityisasuntoon pystytetyissä kahdessa salaisessa laboratoriossa valmistettuja räjähteitä tai helposti syttyviä aineita.
43.      Kun tutkintavaihe oli saatu päätökseen, asia tuli käsiteltäväksi ennakkoratkaisua pyytäneeseen tuomioistuimeen, joka vastaa asian käsittelyn välivaiheesta ja suullisesta vaiheesta.
44.      LOA tuli voimaan 11.6.2024. Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin on epävarma siitä, miten kyseistä lakia sovelletaan tässä tapauksessa erityisesti sen suhteen, onko yleisen armahduksen soveltamisalaan sisällytettävä toimet, jotka voidaan katsoa direktiivissä 2017/541 tarkoitetuiksi terroriteoiksi.
45.      Ennakkoratkaisua pyytäneessä tuomioistuimessa pidettiin 27.6.2024 istunto, jossa tarkasteltiin yleistä armahdusta koskevaa oikeudenkäyntiväitettä, joka on ratkaistava ennen asiakysymyksestä käytävää keskustelua. Syytetyt ovat toistaneet vaatimuksensa yleisen armahduksen soveltamisesta. Ministerio Fiscal tukee tätä vaatimusta ja katsoo, että menettelyn kohteena olevista teoista on myönnettävä yleinen armahdus, koska tämä on hyväksytty Cortes Generalesissa, koska yleisen armahduksen ajallinen ja aineellinen soveltamisala kattaa syytteen kohteena olevat teot ja koska LOA:n 2 §:n c kohdassa säädettyä poissulkemista ei voida soveltaa. Acusación popularissa
on vastustettu LOA:n soveltamista, ja siinä vedotaan erityisesti siihen, ettei LOA ole yhteensopiva yhdenvertaisen kohtelun periaatteen, tehokkuusperiaatteen eikä oikeusvarmuuden periaatteen kanssa.
46.      Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin tuo esille, että sen on ratkaistava
nyt, hyväksyykö se in limine litis tehdyn oikeudenkäyntiväitteen vai ei eli soveltaako se yleistä armahdusta vai ei.(29)
47.      Tässä tilanteessa Audiencia Nacional on päättänyt lykätä asian käsittelyä ja esittää unionin tuomioistuimelle seuraavat ennakkoratkaisukysymykset:
”1)      Onko [direktiiviä 2017/541] tulkittava siten, että se on esteenä [LOA:n] kaltaiselle kansalliselle laille, jossa kielletään syytteeseen paneminen ja tapauksen mukaan rikosoikeudellisen seuraamuksen määrääminen, joka kohdistuu henkilöihin, jotka osallistuvat aktiivisesti terroristiryhmän toimintaan, jolloin heidän rikosoikeudellinen vastuunsa lakkaa?
2)      Onko [direktiiviä 2017/541] ja konkreettisesti sen 13 artiklaa tulkittava siten, että se on esteenä [LOA:n] kaltaiselle kansalliselle laille, jossa kielletään syytteeseen paneminen ja tapauksen mukaan rikosoikeudellisen seuraamuksen määrääminen, joka kohdistuu henkilöihin, jotka osallistuvat aktiivisesti terroristiryhmän toimintaan, jolloin heidän rikosoikeudellinen vastuunsa lakkaa, kun sen mukaan rangaistavuudelle asetetaan terroristiryhmään osallistumisen lisäksi lisäedellytys, jonka mukaan asianomaisen on pitänyt aiheuttaa tosiasiallisesti ja tahallisesti vakavia ihmisoikeusloukkauksia?
3)      Onko [direktiiviä 2017/541] tulkittava siten, että se on esteenä [LOA:n] kaltaiselle kansalliselle laille, jossa tehdään ero kyseisessä direktiivissä tarkoitettujen terrorismirikosten ja terroristiryhmään liittyvien rikosten välillä sen mukaan, onko niistä tosiasiallisesti ja tahallisesti aiheutunut vakavia ihmisoikeusloukkauksia, jolloin tämä eron tekeminen mahdollistaa sen, että jotkin näistä terrorismirikoksista tai terroristiryhmiin liittyvistä rikoksista jäävät rikosoikeudellisen vastuun ulkopuolelle?
4)      Onko unionin tuomioistuimen oikeuskäytännössä vahvistettua unionin oikeuden oikeusvarmuuden periaatetta tulkittava siten, että se on esteenä [LOA:n] kaltaiselle kansalliselle laille, jossa asetetaan edellytykseksi henkilön, jota syytetään [direktiivin 2017/541] soveltamisalaan kuuluvista teoista, vapauttamiselle rikosoikeudellisesta vastuusta yleisellä armahduksella, että asianomainen ei ole aiheuttanut tahallisesti vakavia ihmisoikeusloukkauksia eikä etenkään [Euroopan ihmisoikeussopimuksen] 2 ja 3 artiklassa sekä kansainvälisessä humanitaarisessa oikeudessa säänneltyjen oikeuksien loukkauksia, täsmentämättä, mitkä teot olisivat tällaisia loukkauksia ja miten vakavia niiden olisi vähintään oltava, jotta yleistä armahdusta ei voida soveltaa? Onko vaihtoehtoisesti [LOA:n] 1 §:ään sisältyvän kaltainen säännös ristiriidassa unionin oikeuden luottamuksensuojan periaatteen ja oikeusvarmuuden periaatteen kanssa, kun siinä vahvistetaan epätäsmällisesti sekä objektiiviset että subjektiiviset rajat sen määrittämiseksi, vaaditaanko rikosoikeudellista vastuuta vai ei?
5)      Onko [direktiiviä 2017/541] tulkittava siten, että se on esteenä [LOA:n] kaltaiselle kansalliselle laille, jossa kielletään syytteeseen paneminen ja tapauksen mukaan rikosoikeudellisen seuraamuksen määrääminen, joka kohdistuu henkilöihin, jotka valmistavat, pitävät hallussaan, hankkivat, kuljettavat, toimittavat tai käyttävät räjähteitä terroristisiin tarkoituksiin, jolloin heidän rikosoikeudellinen vastuunsa lakkaa?
6)      Onko [direktiiviä 2017/541] tulkittava siten, että se on esteenä [LOA:n] kaltaiselle kansalliselle laille, jossa kielletään syytteeseen paneminen ja tapauksen mukaan rikosoikeudellisen seuraamuksen määrääminen – jolloin rikosoikeudellinen vastuu lakkaa –, joka kohdistuu henkilöihin, jotka aloittavat terroristisissa tarkoituksissa väkivaltaisia toimia tekemällä päätöksiä laajamittaisesti tuhottavista terroristiryhmän ideologian vastaisina pidetyistä kohteista ja valvomalla tai valokuvaamalla tuhottavia julkisia paikkoja – erityisesti yleisen syyttäjän, valtion turvallisuudesta vastaavien viranomaisten, itsehallintoalueen toimielinten toimitilat tai poliisiajoneuvot – tarkoituksenaan varmistaa tällä kaikella terroristiryhmän tekemän väkivaltaisen suunnitelman asianmukainen täytäntöönpano siten, että tällainen tuhoaminen saatetaan onnistuneesti päätökseen?
7)      Onko unionin tuomioistuimen oikeuskäytännössä vahvistettua unionin oikeuden ensisijaisuuden periaatetta ja SEU 4 artiklan 3 kohdassa vahvistettua vilpittömän yhteistyön periaatetta tulkittava siten, että ne ovat esteenä [LOA:n] kaltaiselle kansalliselle lainsäädännölle, jolla vapautetaan rikosoikeudellisesta vastuusta yleisellä armahduksella henkilö, jota syytetään [direktiivin 2017/541] soveltamisalaan kuuluvista teoista?
8)      Onko – – perusoikeuskirjan 20 ja 21 artiklaa tulkittava siten, että ne ovat esteenä [LOA:n] kaltaiselle kansalliselle lainsäädännölle, jolla vapautetaan rikosoikeudellisesta vastuusta yleisellä armahduksella henkilö, jota syytetään Espanjassa [direktiivin 2017/541] soveltamisalaan kuuluvasta rikollisesta toiminnasta, kyseisillä rikoksilla tavoitellun ideologisen päämäärän vuoksi?
9)      Onko SEU 4 artiklan 2 kohtaa ja SEUT 20 artiklan 2 kohdan a alakohtaa ja SEUT 21 artiklan 1 kohtaa tulkittava siten, että ne ovat esteenä [LOA:n] kaltaiselle kansalliselle lainsäädännölle, jolla vapautetaan rikosoikeudellisesta vastuusta yleisellä armahduksella henkilöt, joita syytetään terrorismista, koska he ovat tehneet rikoksensa tarkoituksenaan irrottaa osa kyseisen jäsenvaltion kansallisesta alueesta?”
48.      Kirjallisia huomautuksia ovat esittäneet syytetyt, acusación popular, Ministerio Fiscal, Euroopan komissio sekä Espanjan hallitus. Nämä osapuolet ovat myös esittäneet suulliset huomautuksensa 15.7.2025 pidetyssä julkisessa istunnossa.
Asian tarkastelu
49.      Aluksi on tuotava esille, että ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen esittämät kysymykset voidaan jakaa kahteen ryhmään. Enemmistö niistä voidaan sijoittaa ensimmäiseen ryhmään, joka koskee LOA:n yhteensopivuutta direktiivin 2017/541 kanssa. Toinen ryhmä koskee LOA:n yhdenmukaisuutta muutamien unionin oikeuden yleisten periaatteiden, kuten oikeusvarmuuden periaatteen, yhdenvertaisuutta lain edessä koskevan periaatteen ja unionin oikeuden ensisijaisuuden periaatteen, kanssa. Kysymykset on siten tutkittava perätysten tässä järjestyksessä edellä esitetyn jaon mukaisesti.
Ensimmäinen, toinen, kolmas, viides ja kuudes ennakkoratkaisukysymys
50.      Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin tiedustelee ensimmäisellä, toisella, kolmannella, viidennellä ja kuudennella kysymyksellään lähinnä, onko direktiiviä 2017/541 tulkittava siten, että se on esteenä LOA:n kaltaiselle kansalliselle lainsäädännölle. Kyseisen lain mukaan jokainen henkilö, joka on osallistunut aktiivisesti terroristiryhmän toimintaan tai toteuttanut muita kyseisessä direktiivissä tarkoitettuja toimia, kuten valmistanut, pitänyt hallussa, hankkinut, kuljettanut, toimittanut tai käyttänyt räjähteitä terroristisessa tarkoituksessa tai toteuttanut väkivallantekoja, joita on suunniteltu tavoitteellisesti valvomalla kohteita tai tallentamalla niitä kuvaamalla, vapautuu rikosoikeudellisesta vastuusta. Syytteen välttämiseksi laissa edellytetään kuitenkin, ettei kyseisillä toimilla ole aiheutettu tahallisesti eikä tosiasiallisesti vakavia ihmisoikeusloukkauksia, mutta siinä ei täsmennetä näiden toimien luonnetta eikä huomioon otettavaa vakavuuden vähimmäiskynnystä. Kyseisessä laissa tehdään siis ero terrorismirikosten välillä niistä aiheutuneiden seurauksien perusteella, ja siten sillä saatetaan vaarantaa direktiivin 2017/541 tehokas vaikutus sekä tehokasta syytteeseenpanoa ja rikosoikeudellisen seuraamuksen määräämistä koskeva velvollisuus.
51.      Tiivistetysti voidaan todeta
toisin sanoen, että edellä mainituille viidelle kysymykselle on yhdessä luettuina keskeistä, että niillä pyritään määrittämään, estääkö LOA, jossa myönnetään tietyistä direktiivin 2017/541 soveltamisalaan kuuluvista teoista yleinen armahdus, kyseisen direktiivin tehokkaan vaikutuksen.(30) Kyseessä ei siis ole direktiivin kansallisen lainsäädännön osaksi saattamisessa alun perin tapahtunut virhe vaan myöhemmin hyväksytty säädös, joka ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen mukaan neutraloi direktiivin kansallisen lainsäädännön osaksi saattamisesta jo annettujen kansallisten säännösten ja viime kädessä direktiivin itsensä soveltamisen vaikutukset. Keskeinen kysymys kuuluu siis, estääkö kyseinen yleistä armahdusta koskeva laki direktiivin täysimääräisen tehokkaan vaikutuksen, kun se vapauttaa rikosoikeudellisesta vastuusta tällaisten tekojen osalta.
52.      Tähän monitahoiseen kysymykseen vastaaminen edellyttää useiden tekijöiden huomioon ottamista. Ensinnäkin on täsmennettävä tapaa, jolla unionin oikeudessa suhtaudutaan yleiseen armahdukseen – toisin sanoen, onko ala yhdenmukaistettu vai kuuluuko se jäsenvaltioiden yksinomaiseen toimivaltaan. Tästä näkökulmasta käsin on tutkittava, miten yleistä armahdusta kohdellaan unionin oikeudessa ja erityisesti jäsenvaltioiden väliseen oikeudelliseen yhteistyöhön liittyvissä instrumenteissa. Tältä osin on selvitettävä, mitä ilmenee yleistä armahdusta koskevasta unionin tuomioistuimen oikeuskäytännöstä ja miten tämä oikeuskäytäntö vaikuttaa jäsenvaltioiden velvollisuuteen taata unionin oikeuden tehokas soveltaminen.
53.      Toiseksi sen jälkeen, kun on selvitetty unionin oikeuden yleinen kehys ja se, minne yleinen armahdus siinä sijoittuu, on tarkasteltava direktiivin 2017/541 tekstiä ja tutkittava, mitä siinä säädetään yleisen armahduksen myöntämisen mahdollisuudesta; jos yleisen armahduksen myöntäminen ei ole sen mukaan mahdollista, on tutkittava, mitä johtopäätöksiä tästä on tehtävä, sellaisina kuin nämä ilmenevät direktiivin tekstistä ja erityisesti sen johdanto-osan perustelukappaleista.
54.      Kolmanneksi kyseinen direktiivi on sijoitettava siihen oikeudelliseen kehykseen, jossa se on annettu ja joka muodostuu SEUT 83 artiklasta, ja on tutkittava, missä määrin tämä normatiivinen perusta selkiyttää ja rajaa jäsenvaltioille kuuluvaa velvollisuutta välttää kaikenlainen rankaisematta jääminen.
55.      Neljänneksi siltä osin kuin yleinen armahdus liittyy mekanismina suoraan kansalliseen itsemääräämisoikeuteen ja kuuluu tältä osin jäsenvaltioille jätettyyn harkintavaltaan, on syytä pohtia, millä tavalla Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen oikeuskäytännöstä ilmenevät normit rajaavat kansainvälisiin velvoitteisiin nähden hyväksyttävissä olevaa yleisen armahduksen ulottuvuutta.
56.      Viidenneksi ja viimeiseksi on arvioitava, voidaanko kaikkien näiden seikkojen huomioon ottamisen perusteella päätellä, että LOA:n antaminen vaarantaa käsiteltävässä asiassa direktiivin 2017/541 tehokkaan vaikutuksen.
Unionin oikeuden yleinen kehys ja yleiselle armahdukselle siinä varattu paikka
57.      Ensimmäiseksi on todettava, että unionin tuomioistuin katsoi tuomiossaan AB ym.
(Yleisen armahduksen kumoaminen), että ”unionin oikeudessa [ei] säädetä yleisen armahduksen myöntämisestä ja kumoamisesta”.(31) Tämän perusteella yleisen armahduksen alaa ei ole yhdenmukaistettu, vaan se kuuluu jäsenvaltioiden yksinomaiseen toimivaltaan.
58.      Unionin tuomioistuin täsmensi samassa tuomiossa, miten unionin oikeus ja yleisen armahduksen kumoamista koskevat kansalliset säädökset voidaan sovittaa yhteen. Sitä pyydettiin lausumaan muun muassa siitä, onko unionin oikeuden kanssa yhteensopivana pidettävä kansallista lainsäädäntöä, jolla rajoitettiin perustuslakituomioistuimen harjoittama valvonta koskemaan pelkästään sitä, onko yleisen armahduksen kumoamisesta annettu laki yhteensopiva jäsenvaltion perustuslain kanssa, ilman sen tutkimista, onko laki unionin oikeuden mukainen. Unionin tuomioistuin totesi, ettei tällainen menettely, jolla ei pyritä panemaan täytäntöön unionin oikeutta, kuulu sen soveltamisalaan eikä siten unionin tuomioistuimen toimivaltaan.(32)
59.      Vaikka pääasia sekä tuomion AB taustalla ollut asia koskevat molemmat yleistä armahdusta, ne eroavat kuitenkin toisistaan siten, että ensin mainitussa on kyseessä yleistä armahdusta koskevan lain soveltaminen, kun taas jälkimmäisessä oli kyse yleisen armahduksen kumoamisesta.
60.      Tuomioon AB perustuvat oikeusohjeet säilyttävät kuitenkin täysin merkityksellisyytensä. Yleisen armahduksen kumoaminen, samoin kuin tällaisen toimenpiteen perustuslain mukaisuuden valvonta jäsenvaltiossa, kuuluvat nimittäin yksin kansallisen oikeuden soveltamisalaan eivätkä ne kuulu lähtökohtaisesti unionin oikeuden soveltamisalaan. Kun yleisen armahduksen soveltamista tai poistamista koskevat yksityiskohtaiset menettelysäännöt kuuluvat kansallisen oikeusjärjestyksen soveltamisalaan, unionin tuomioistuinten tehtävänä on kuitenkin, kun niitä pyydetään arvioimaan tällaisen toimenpiteen vaikutusta johdetun oikeuden soveltamiseen, myöntää jäsenvaltioille riittävän laaja harkintavalta edellyttäen, että ne noudattavat unionin oikeudesta johtuvia velvoitteita.
61.      Lisäksi kuten Espanjan hallitus on korostanut kirjallisissa ja suullisissa huomautuksissaan, yleinen armahdus hyväksytään laajalti unionin oikeudessa toimenpiteenä, josta voidaan säätää ja jota voidaan soveltaa jäsenvaltioiden oikeusjärjestyksissä erityisesti oikeudellisen yhteistyön yhteydessä. Eurooppalaisesta suojelumääräyksestä annetun direktiivin 2011/99/EU(33) 10 artiklan 1 kohdan d alakohdan mukaan täytäntöönpanovaltion toimivaltainen viranomainen voi kieltäytyä tunnustamasta tällaista päätöstä, jos suojelu johtuu sellaisen rangaistuksen tai toimenpiteen täytäntöönpanosta, joka kuuluu täytäntöönpanovaltion lainsäädännön mukaan armahduksen piiriin ja joka liittyy tekoon, joka kuuluu tuon lainsäädännön mukaan sen toimivaltaan.
62.      Lisäksi puitepäätöksen 2002/584 3 artiklan 1 kohdassa säädetään niin ikään, että täytäntöönpanojäsenvaltion oikeusviranomainen kieltäytyy panemasta eurooppalaista pidätysmääräystä täytäntöön, jos eurooppalaisen pidätysmääräyksen perusteena olevasta rikoksesta on annettu yleinen armahdus täytäntöönpanosta vastaavassa jäsenvaltiossa ja tällä valtiolla oli toimivalta nostaa syyte tästä rikoksesta oman rikoslainsäädäntönsä mukaan. Myös muissa säädöksissä, joissa sovelletaan vastavuoroisen tunnustamisen periaatetta rikosasioissa tehtävän oikeudellisen yhteistyön yhteydessä, säädetään, että niin päätöksen antanut valtio kuin täytäntöönpanovaltio voivat myöntää yleisen armahduksen tai yksittäistapauksessa myönnettävän armahduksen.(34)
63.      Tästä seuraa, että unionin oikeusjärjestyksessä yleinen armahdus on edelleen jäsenvaltioille kuuluva oikeus. Unionin oikeudessa vain hyväksytään yleisen armahduksen olemassaolo ja otetaan se huomioon oikeudellisen yhteistyön välineissä yhdenmukaistamatta kuitenkaan sen sisältöä tai sen myöntämisen edellytyksiä.
Direktiivin 2017/541 sisältö ja yleisestä armahduksesta vaikeneminen
64.      Toiseksi direktiivin 2017/541 tekstistä ilmenee, että sen antamisella vastattiin tarpeeseen lähentää sääntelyä merkittävämmin kuin terrorismin torjumisesta tehdyllä puitepäätöksellä 2002/475/YOS(35) oli tehty. Tämä lähentämisen lisääminen perusteltiin yhtäältä terroriuhan muuttumisella ja toisaalta kansainvälisen oikeuden mukaisilla unionin ja jäsenvaltioiden velvoitteilla. Koska ilmiö on rajat ylittävä, direktiivissä 2017/541 korostetaan nimenomaisesti koordinoituja vastatoimia ja tehostettua yhteistyötä niin kunkin jäsenvaltion sisällä kuin niiden välillä.(36)
65.      On tuotava esille, että direktiivin 2017/541 tavoitteissa mainitaan jäsenvaltioiden välisen tiiviimmän ja tehokkaamman yhteistyön vahvistaminen terrorismin torjumiseksi, mutta siihen ei sisälly yhtään säännöstä, joka liittyisi nimenomaisesti yleisen armahduksen kaltaisiin rikosoikeudellinen vastuu lakkauttaviin kansallisiin mekanismeihin. Siinä ei siis mainita mitään jäsenvaltioiden mahdollisuudesta säätää tämän tyyppisestä instituutiosta.
66.      Tätä vaikenemista ei voida kuitenkaan tulkita siten, ettei rajoitteita olisi lainkaan. Direktiivissä täsmennetään nimittäin, että sen säännöksiä sovellettaessa on kunnioitettava SEU 2 artiklassa vahvistettuja arvoja sekä perusoikeuskirjassa taattuja perusoikeuksia ja
‑vapauksia, erityisesti sen II, III, V ja VI osastoon sisältyviä oikeuksia ja vapauksia.(37) Siinä muistutetaan lisäksi, että sen säännöksiä täytäntöön pantaessa on otettava huomioon Euroopan ihmisoikeussopimus, kansalaisoikeuksia ja poliittisia oikeuksia koskeva kansainvälinen yleissopimus ja muut jäsenvaltioiden kansainvälisen oikeuden mukaiset velvoitteet ihmisoikeuksien suojaamisen alalla.(38) Sen johdanto-osan 37 perustelukappaleessa korostetaan, ettei direktiivi saisi johtaa jäsenvaltioilla kansainvälisen oikeuden, myös kansainvälisen humanitaarisen oikeuden, nojalla olevien oikeuksien, velvollisuuksien ja vastuiden muuttumiseen. Toisin sanoen kyseisessä perustelukappaleessa vahvistetaan nimenomainen raja unionin lainsäätäjän tavoittelemalle yhdenmukaistamiselle.
67.      Tämän perusteella direktiivissä 2017/541 jätetään yhtäältä jäsenvaltioille mahdollisuus hyväksyä tai säilyttää yleistä armahdusta koskeva toimenpide kansallisessa oikeusjärjestyksessä. Yleinen armahdus ei ole unionin oikeudessa yhdenmukaistettu instrumentti, joten se kuuluu jäsenvaltioiden toimivaltaan.
68.      Toisaalta tämän vapauden ei mielestäni pidä katsoa olevan rajaton. Ei tosin voida väittää, että direktiivin 2017/541 soveltamista rajaavat vaatimukset, joihin kuuluvat perusoikeuskirjassa vahvistetut oikeudet, Euroopan ihmisoikeussopimus ja kansainvälisen humanitaarisen oikeuden periaatteet, johtavat automaattisesti yleisen armahduksen osittaiseen ja tilapäiseen soveltamatta jättämiseen. Nämä vaatimukset merkkaavat kuitenkin tällaisessa asiayhteydessä ulkoisen rajan, koska yleinen armahdus vaikuttaa – joskin epäsuorasti – direktiivin aineelliseen soveltamisalaan. Toisin sanoen, vaikka yleistä armahdusta ei ole yhdenmukaistettu, sen hyväksyminen ei tapahdu normatiivisessa tyhjössä. Direktiivissä tehdyt viittaukset perusoikeuskirjaan, Euroopan ihmisoikeussopimukseen ja kansainväliseen humanitaariseen oikeuteen muodostavat merkityksellisen viitekehyksen tällaisen toimenpiteen arvioimiselle silloin, kun toimenpide koskee unionin oikeuden soveltamisalaan kuuluvaa toimintaa.
Direktiivin 2017/541 oikeusperusta: SEUT 83 artikla ja sen vaikutukset
69.      Kun direktiivi 2017/541 on sijoitettava sen perustana olevan SEUT 83 artiklan oikeudelliseen asiayhteyteen, on muistettava kolmanneksi, että kyseisessä artiklassa, luettuna yhdessä oikeudellista yhteistyötä rikosoikeuden alalla koskevan SEUT 82 artiklan kanssa, määrätään unionissa tehtävästä yhteistyöstä rikosoikeuden alalla. SEUT 83 artiklan 1 kohdassa määrätään, että tavallista lainsäätämisjärjestystä noudattaen annetuilla direktiiveillä voidaan säätää rikosten ja seuraamusten määrittelyä koskevista vähimmäissäännöistä erityisen vakavan rikollisuuden alalla, joka on rajatylittävää, kuten terrorismi. Tämä rajat ylittävä ulottuvuus voi johtua rikosten luonteesta tai vaikutuksista tai tarpeesta torjua niitä yhteisin perustein.
70.      Nähdäkseni SEUT 83 artiklan 1 kohdassa käytetty vähimmäissääntöjen käsite merkitsee sitä, että kyseisen artiklan perusteella annetuilla direktiiveillä ei pyritä yhdenmukaistamaan jäsenvaltioiden rikosoikeutta kokonaan, vaan ainoastaan osittain olennaisina pidettyjen näkökohtien osalta. Jäsenvaltiot säilyttävät näin harkintavallan, jota käytetään molempiin suuntiin. Yhtäältä jäsenvaltiot voivat säätää rikoksiksi sellaisia toimia, joita ei mainita direktiivissä; toisaalta ne voivat säätää yhdenmukaistetuista rikoksista ankarampia rangaistuksia kuin ne, joista säädetään direktiivissä.(39)
71.      Edellä esitetyistä SEUT 83 artiklaan liittyvistä toteamuksista voidaan tehdä kaksi johtopäätöstä. Ensinnäkin direktiivissä 2017/541 vahvistetaan niiden rikosten luonnetta koskevat vähimmäissäännöt, jotka on sisällytettävä jäsenvaltioiden kansalliseen oikeusjärjestykseen kyseisen direktiivin kansallisen lainsäädännön osaksi saattamisen yhteydessä. Toisin sanoen, vaikka jäsenvaltiot säilyttävät mahdollisuuden ylittää tämän vähimmäiskynnyksen säätämällä rikoksiksi myös muita toimia kuin direktiivissä mainittuja, direktiivissä nimenomaisesti mainitut rikokset ovat ehdoton raja, jota on noudatettava.
72.      Toiseksi on esitetty(40) erityisesti tuomioon I(41) viitaten, että unionin tuomioistuin on taipuvainen katsomaan, että SEUT 83 artiklan 1 kohdassa mainitut rikokset voivat loukata yhteiskunnan perustavanlaatuisia etuja. Rajaamalla yhdenmukaistamista koskevan unionin toimivallan koskemaan erityisen olennaisia etuja loukkaavia toimia kyseinen määräys luo aksiologiaan pohjautuvan kriminalisoinnin perusteen, joka oikeutta rikosoikeudellisen yhdenmukaistamisen.(42)
73.      Siten on mahdollista, että direktiivissä 2017/541 mainittuihin rikoksiin liittyvän rikosoikeudellisen vastuun lakkaamisenkin – myös yleisen armahduksen kaltaisen mekanismin kautta – tulee tapahtua aksiologisia näkökohtia kunnioittaen. Koska direktiiviin ei sisälly tätä seikkaa koskevia erityissäännöksiä, on jäsenvaltioiden määritettävä soveltamista koskevat edellytykset ja yksityiskohtaiset säännöt sen harkintavallan rajoissa, joka jäsenvaltioille on annettu, ja noudattaen asiaankuuluvia normeja, erityisesti kansainväliseen oikeuteen, myös kansainväliseen humanitaariseen oikeuteen, perustuvia normeja.
74.      Tästä seuraa, että unionin tuomioistuin voi tarkastella yleistä armahdusta koskevaa kansallista toimenpidettä ainoastaan kyseisen toimenpiteen oikeuttamista koskevien ”ulkoisten rajojen” kannalta eli siltä kannalta, onko se yhdenmukainen kansainvälisestä oikeudesta ja erityisesti humanitaarisesta oikeudesta sekä direktiivin 2017/541 johdanto-osan 37 kappaleessa mainituista perusoikeuksien suojaamista koskevista instrumenteista johtuvien velvoitteiden kanssa. Jatkan tällä varauksella nyt käsiteltävässä asiassa sovellettavien normien tarkastelua.
Kansainväliset normit ja Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen oikeuskäytäntö yleisen armahduksen alalla
75.      Edellä esitetyn jatkoksi on tutkittava neljänneksi, miten yleistä armahdusta koskevat lait nähdään nykypäivänä kansainvälisessä oikeudessa ja erityisesti miten niihin suhtaudutaan Euroopan ihmisoikeustuomioistuimessa, jotta tämä niiden oikeuttamista koskeva ”ulkoinen raja” saadaan määritettyä. Tarkemmin sanottuna on määritettävä jäsenvaltioille tällä alalla annettu harkintavalta sekä rajat, jotka johtuvat kansainvälisiin normeihin perustuvista sitovista velvoitteista. Tässä vaiheessa on siis pohdittava, millä tavalla yleinen armahdus nähdään vertailevassa kansainvälisessä oikeudessa.
76.      Yleistä armahdusta koskeva kysymys havainnollistaa yleensä mallikkaasti, millainen jännite on vallinnut valtioiden rikosoikeudellisen itsemääräämisoikeuden sekä vakavimpiin rikoksiin liittyvän todellisen syytteeseenpanovelvoitteen välillä, kun viimeksi mainittu velvollisuus on vahvistettu asteittain kansainvälisessä oikeudessa ja Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen oikeuskäytännössä. Perinteisesti yleisen armahduksen myöntämisen on katsottu kuuluvan valtion harkintavaltaan niin, että valtio voi kansallisen sovinnonteon tai poliittisen kompromissin nimissä päättää olla ajamatta syytteitä tietyistä teoista, myös erityisen vakavista rikoksista. Lisäksi on tuotu esille, että historiallisesti yleisiä armahduksia on pidetty arvokkaana instrumenttina konfliktien päättämisessä tai demokratiaan siirtymisen helpottamisessa, kuten on ollut esimerkiksi Argentiinassa, Chilessä tai Etelä-Afrikassa.(43)
77.      Tämä suvereeniin ja rajattomaan unohtamiseen perustuva logiikka on kuitenkin törmännyt eurooppalaisen ja kansainvälisen oikeuden muuttumiseen, sillä näissä oikeuksissa vahvistetaan yhtä vankemmin periaate, jonka mukaan mikään poliittiseen pyrkimykseen liittyvä seikka ei voi oikeuttaa rankaisematta jäämistä sellaisten rikosten kohdalla kuin kidutus, sotarikokset, rikokset ihmisyyttä vastaan tai kansanmurha.(44) Todellisuudessa kansainvälisen oikeuden tasolla hyväksytään nykypäivänä yleisesti ajatus siitä, että vaikka missään sopimuksessa ei kielletä nimenomaisesti valtiota myöntämästä yleistä armahdusta kansainvälisistä rikoksista, olivatpa nämä rikokset yleisiä tai yksittäisiä, ei ole liioiteltua väittää, ettei kansainvälisessä tapaoikeudessa enää suvaita yleisen armahduksen myöntämistä, kun kyseessä ovat sotarikokset tai rikokset ihmisyyttä vastaan, joihin myös kansanmurha lasketaan.(45)
78.      Tämä kansainvälisen oikeuden kehityskulku näkyy Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen oikeuskäytännössä.(46) Vuonna 1991 annettuun tuomioon Dujardin ym. v. Ranska sisältyi vielä jonkin verran toleranssia. Euroopan ihmisoikeustoimikunta ei katsonut santarmien joukkomurhasta ennen tuomionantoa myönnettyä yleistä armahdusta Euroopan ihmisoikeussopimuksen 2 artiklan vastaiseksi.(47)
79.      Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen oikeuskäytäntö muuttui sitä vastoin niin, että siinä alettiin katsoa, kuten tuomiossa Abdülsamet Yaman v. Turkki, että on ”äärimmäisen tärkeää”, että oikeussuojakeinojen tehokkuuden varmistamiseksi kidutusta koskevat rikosoikeudelliset menettelyt eivät vanhene eikä yleistä armahdusta tai yksittäistapauksessa myönnettävää armahdusta voida myöntää.(48) Euroopan ihmisoikeustuomioistuin vahvisti tuomiossa Yeşil ja Sevim v. Turkki, ettei ole lähtökohtaisesti hyväksyttävää, että tällaisia tekoja koskevien rikosoikeudellisten menettelyjen päätökseen saattaminen vaarantuu poikkeuksellisten toimenpiteiden tai huolellisuusvelvoitteen vastaisen tuomioistuinkäsittelyssä viivyttelyn vuoksi.(49) Euroopan ihmisoikeustuomioistuin toisti tuomiossa Yeter v. Turkki, jonka taustalla oli ollut kuolemaan johtanut kidutus, ettei yleistä armahdusta tai armahdusta yksittäistapauksessa tulisi missään tapauksessa sallia, kun valtion virkamies asetetaan syytteeseen Euroopan ihmisoikeussopimuksen 3 artiklan vastaisista teoista.(50) Tämä vaatimus johtuu ehdottomasta kidutuksen kiellosta, johon liittyy tiukka menettelyllinen velvollisuus eli se, että asianomaisen valtion on nostettava syytteet, annettava tuomio ja määrättävä rangaistus, eikä sillä ole mahdollisuutta väistää näitä velvollisuuksia armahduksella.
80.      Tästä muistutettiin yksiselitteisesti ratkaisussa Ould Dah v. Ranska. Euroopan ihmisoikeustuomioistuin katsoi kyseisessä ratkaisussa, että yleinen armahdus on ”yleisesti yhteensopimaton sen valtioille kuuluvan velvollisuuden kanssa, että kidutustapaukset on tutkittava”.(51) Euroopan ihmisoikeustuomioistuin liitti näin läheisesti toisiinsa elämän ja inhimillisen koskemattomuuden tehokkaan suojaamisen ja rankaisematta jäämisen estämisen tarpeen.
81.      On korostettava, että tämä Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen lähestymistapa sijoittuu asiayhteyteen, jossa on käyty tiivistä oikeuskäytäntöön liittyvää näkemystenvaihtoa muiden kansainvälisten tuomioistuinten ja lainkäyttöelinten kanssa. Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen suuri jaosto totesi tuomiossa Marguš v. Kroatia, ettei entinen taistelija, joka oli alun perin armahdettu sotarikoksista, voinut vedota kyseiseen armahdukseen, koska hänen tekonsa rikkoivat vakavalla tavalla Euroopan ihmisoikeussopimuksen 2 ja 3 artiklaa.(52) Euroopan ihmisoikeustuomioistuin tukeutui tässä nimenomaisesti Yhdistyneiden kansakuntien ihmisoikeuskomiteaan sekä entisen Jugoslavian asioita käsittelevän kansainvälisen rikostuomioistuimen ja Inter-American Court of Human Rightsin (Amerikan ihmisoikeustuomioistuin)(53) oikeuskäytäntöön todetessaan, että kansainvälinen konsensus kieltää yleisten armahdusten myöntämisen tämän luonteisista rikoksista.(54)
82.      On tuotava kuitenkin esille, että Euroopan ihmisoikeustuomioistuin ei lähtökohtaisesti sulje pois, että yleistä armahdusta koskeva toimenpide voi olla yhteensopiva Euroopan ihmisoikeussopimuksen kanssa, edellyttäen, että se sijoittuu siirtymävaiheen oikeudenkäytön uskottavaan kehykseen. Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen suuri jaosto täsmensi tuomiossa Marguš v. Kroatia, että yleinen armahdus voitaisiin hyväksyä poikkeuksellisesti, jos siihen liittyy erityisiä olosuhteita, kuten todellinen kansallisen sovinnonteon prosessi ja/tai tehokkaita hyvitysmekanismeja uhrien hyväksi. Kyseisessä asiassa myönnettyyn yleiseen armahdukseen ei kuitenkaan liittynyt mitään vastiketta, eli minkäänlaista hyvitystoimenpidettä ei ollut kaavailtu. Euroopan ihmisoikeustuomioistuin totesi, että tällaisissa olosuhteissa ”nostaessaan uuden syytteen valittajaa vastaan ja tuomitessaan hänet siviiliväestöön kohdistuneista sotarikoksista Kroatian viranomaiset ovat noudattaneet sekä [Euroopan ihmisoikeussopimuksen] 2 ja 3 artiklasta johtuvia velvoitteitaan että edellä mainittuihin kansainvälisiin mekanismeihin ja instrumentteihin sisältyviä vaatimuksia ja suosituksia”.(55)
83.      Kuten on tuotu esille,(56) tästä täsmennyksestä ilmenee nähdäkseni Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen halu ottaa huomioon poliittinen konteksti, jossa tietyt yleiset armahdukset myönnetään erityisesti aseellisen konfliktin tai autoritaarisen hallinnon jälkeisessä siirtymävaiheessa olevissa yhteiskunnissa. Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen oikeuskäytännöstä ilmenee kuitenkin johdonmukaisella tavalla, ettei rikosoikeudellisesta vastuusta vapauttaminen saa muuttua rankaisematta jättämisen välineeksi. Vaikka Euroopan ihmisoikeustuomioistuin myöntää, että rauhan säilyttämisen tarpeen ja tuomitsemisvelvollisuuden väliseen tasapainoon pyrkiminen voi olla hankalaa, se muistuttaa, että ehdoton yleinen armahdus vakavista ihmisoikeusloukkauksista on lähtökohtaisesti aina yhteensopimaton Euroopan ihmisoikeussopimuksen kanssa.(57)
84.      Edellä esitetystä arvioinnista ilmenee, että Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen oikeuskäytännön kehityskulku nivoutuu kolmeen merkittävään suuntaukseen. Ensinnäkin vakavista rikoksista, kuten kidutuksesta, sotarikoksista tai loukkauksista, joiden kohteena on oikeus elämään, myönnetty yleinen armahdus rikkoo Euroopan ihmisoikeussopimuksen 2 ja 3 artiklasta johtuvien menettelyllisten velvoitteiden keskeistä sisältöä. Toiseksi tällainen lähestymistapa liittyy ihmisoikeuksia koskevan kansainvälisen oikeuden laajempaan dynamiikkaan, joka perustuu vakavimpien rikosten rankaisematta jäämisen estämiseen. Kolmanneksi pelkän tiukasti rajatun yleisen armahduksen, joka sisältyy todelliseen oikeudenjakoprosessiin, johon liittyy uhreille annettava hyvitys ja tarvittaessa sovinnonteko, voidaan vielä ajatella olevan yhteensopiva Euroopan ihmisoikeussopimuksen sopimusvaltioille kuuluvien positiivisten velvoitteiden kanssa.
Arviointi LOA:n yhteensopivuudesta direktiivin 2017/541 kanssa edellä tarkastellut seikat huomioon ottaen
85.      Edellä esitetty analyysi huomioon ottaen on seuraavaksi arvioitava, voidaanko kaikkien tarkasteltujen seikkojen perusteella katsoa, että direktiivin 2017/541 tehokas vaikutus vaarantuu käsiteltävässä asiassa.
86.      Kuten olen jo tuonut esille, ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin pyrkii selvittämään lähinnä, voidaanko LOA:n kaltaista kansallista lainsäädäntöä, jonka mukaan rikosoikeudellisen vastuun lakkaamisen edellytyksenä on, etteivät asianomaiset teot ole tahallisesti eivätkä tosiasiallisesti johtaneet vakaviin ihmisoikeusloukkauksiin, ja jossa erotellaan näin terrorismirikokset toisistaan niiden seurausten perusteella, pitää yhteensopivana direktiivin 2017/541 kanssa. Tällaisen lainsäädännön vaikutuksena on rajoittaa mahdollisuutta nostaa syytteitä ja määrätä rikosoikeudellisia rangaistuksia tietynlaisista kyseisen direktiivin soveltamisalaan kuuluvista teoista, mikä herättää kysymyksen siitä, onko tämä lainsäädäntö kyseisen direktiivin tavoitteiden mukainen.
87.      Edellä esitetystä analyysista(58) ilmenee, ettei direktiiviin 2017/541 sisälly mitään säännöstä, jossa kielletään nimenomaisesti käyttämästä yleisen armahduksen kaltaisia rikosoikeudellisen vastuun lakkauttavia mekanismeja. Sen perusteella tällaisia toimenpiteitä ei voida myöskään lähtökohtaisesti missään tapauksessa kieltää, koska tällainen yleinen kielto sopisi huonosti yhteen primaarioikeuden rakenteen ja erityisesti SEUT 83 artiklasta muodostuvaan oikeusperustaan väistämättä kuuluvien rajoitusten kanssa.
88.      On korostettava niin ikään, etteivät direktiivin 2017/541 säännökset tai säännökset, joilla kyseinen direktiivi on saatettu kansallisen lainsäädännön osaksi, kumoudu osittainkaan LOA:n vaikutuksesta. Kyseinen direktiivi on edelleen voimassa Espanjan oikeusjärjestyksessä, eikä sen normatiivista sisältöä ole muutettu. Tämä selittyy sillä, että LOA johtaa direktiivin vaikutusten osittaiseen tilapäiseen ”deaktivoitumiseen”, siltä osin kuin LOA sammuttaa rikosoikeudellisen vastuun tiettyjen ajallisesti ja luonteeltaan rajattujen tekojen osalta asettamatta kuitenkaan kyseenalaiseksi kyseisen direktiivin yleistä sovellettavuutta muissa tilanteissa.
89.      Näin ollen ratkaiseva peruste arvioitaessa LOA:n yhteensopivuutta direktiivin 2017/541 kanssa ei ole pelkkä yleisen armahduksen myöntäminen vaan se, onko LOA yhdenmukainen kansainvälisestä oikeudesta ja erityisesti humanitaarisesta oikeudesta johtuvien vähimmäisvaatimusten sekä etenkin Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen oikeuskäytännössään määrittämien standardien kanssa.
90.      Tehty tarkastelu osoittaa, että kyseiset standardit edellyttävät yleisesti, että yleinen armahdus myönnetään aina todellisen poliittisen ja yhteiskunnallisen sovinnonteon yhteydessä. Nyt käsiteltävässä asiassa vaikuttaa olevan näin, kuten ilmenee LOA:n tarkoituksesta, joka ilmaistaan lain virallisessa nimikkeessä ”yleisestä armahduksesta Katalonian institutionaalista, poliittista ja yhteiskunnallista normalisoitumista varten annettu orgaaninen laki 1/2024”.
91.      Tältä osin on mielestäni aiheellista ottaa arvioinnin tässä vaiheessa esille itselle myönnettyä armahdusta koskeva kysymys, joka otettiin esille istunnossa, vaikkei tätä kysymystä sellaisenaan pidetä varsinaisesti ongelmallisena ennakkoratkaisupyynnössä. Kysymys on kuitenkin käytävä mielestäni lyhyesti läpi siltä osin kuin se koskee hyväksyttäviä rajoja, joita rikosoikeudellisen vastuun lakkauttavalle mekanismille voidaan oikeusvaltiossa asettaa. Kuten Venetsian komissio on muistuttanut Kataloniaa koskevaan yleiseen armahdukseen liittyvästä Espanjan lakiesityksestä antamassaan lausunnossa, itselle myönnetty armahdus kuvaa tilannetta, jossa tekojen tekijät tai niistä vastuussa olevat elimet myöntävät itselleen tai jäsenilleen syytesuojan usein poliittisen siirtymävaiheen alla.(59) Tämän tyyppiset yleiset armahdukset ovat nimittäin usein mielivaltaisia, koska niiden avulla ne, jotka hallitsevat lainsäädäntö- tai toimeenpanovaltaa, voivat välttää kaiken vastuun ilman tehokasta tuomioistuinvalvontaa tai todellista demokraattista osallistumista.(60)
92.      Käsiteltävässä asiassa LOA:ta ei voida nähdäkseni millään luonnehtia itselle myönnetyksi armahdukseksi, ja näin on useista yhtäpitävistä syistä. Ensinnäkin kyseinen laki on syntynyt moniarvoisessa demokraattisessa järjestelmässä käydyn lainmukaisen parlamentaarisen menettelyn lopputuloksena. Se ei ole autoritaarisen vallan yksipuolisen toimen tulos, vaan siitä on keskusteltu ja äänestetty demokraattisesti Cortes Generalesissa.
93.      Toiseksi sen soveltamiseen kohdistuu tuomioistuinvalvontaa.(61) Kuten ennakkoratkaisupyynnöstä ilmenee, ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen on nimittäin tutkittava pääasiassa, täyttyvätkö kyseisessä laissa säädetyt yleisen armahduksen myöntämisen edellytykset ja erityisesti kuuluvatko kyseiset teot LOA:n 2 §:n c kohdassa säädettyjen poikkeusten soveltamisalaan.
94.      Kolmanneksi kyseisen lain kohde poistaa kaikki rinnastukset itselle myönnettyyn armahdukseen. LOA ei kata erotuksetta kaikkia valtion virkamiehiä tai vallanpitäjiä, vaan sitä sovelletaan tiettyyn joukkoon tekoja, jotka on rajattu ajallisesti ja jotka liittyvät poliittisten jännitteiden sävyttämään ajanjaksoon, eikä asianomaisten henkilöiden julkista tai yksityistä asemaa oteta huomioon. Sanalla sanottuna se toimii in rem. Sillä ei siis pyritä suojamaan poliittista järjestelmää tai sen edustajia mahdollisilta syytteiltä vaan reagoimaan poikkeustilanteeseen, ja sen ilmoitettuna tavoitteena on institutionaalinen normalisoituminen ja sovinnonteko.
95.      Käsiteltävän asian asiakirja-aineistosta ei ilmene, että henkilöt, joille yleinen armahdus voidaan myöntää, olisivat itse hallituksen tai LOA:n hyväksymisen taustalla olevan lainsäädäntövallan käyttäjän jäseniä tai edustajia, joten suoraa yhteyttä poliittisen vallan käyttämisen ja toimenpiteestä hyötymisen välillä ei ole. Nähdäkseni ei siis voida väittää, että LOA:ssa olisi kyse itselle myönnetystä armahduksesta.
96.      Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen vakiintuneesta oikeuskäytännöstä ilmenee lisäksi, ettei yleinen armahdus voi kattaa missään tapauksessa vakavia ihmisoikeusloukkauksia, joihin kuuluvat erityisesti loukkaukset, jotka kohdistuvat Euroopan ihmisoikeussopimuksen 2 ja 3 artiklassa suojattuihin oikeuteen elämään ja oikeuteen ruumiilliseen koskemattomuuteen. Tältä kannalta LOA:n 2 §:n c kohdassa säädetään nimenomaisesta poikkeuksesta, joka koskee tekoja, joissa on aiheutettu tahallisesti tällaisia loukkauksia, mukaan lukien kansainvälisen humanitaarisen oikeuden soveltamisalaan kuuluvat loukkaukset.(62) Tämä vaatimus vaikuttaa siis täyttyvän käsiteltävässä asiassa.
97.      Tämän perusteella on niin, että kun LOA:ssa asetetaan yleisestä armahduksesta poikkeamisen edellytykseksi se, että kyse on tahallisista ja vakavista rikoksista, mutta sen soveltamisalaan ei muodollisesti sisällytetä kaikkia direktiivissä 2017/541 tarkoitettuja rikoksia, tätä lähestymistapaa ei lähtökohtaisesti voida pitää direktiivin tavoitteiden vastaisena.
98.      Kaiken edellä esitetyn perusteella ehdotan siis, että unionin tuomioistuin vastaa ensimmäiseen, toiseen, kolmanteen, viidenteen ja kuudenteen kysymykseen siten, että direktiivi 2017/541 ei ole esteenä LOA:n kaltaiselle kansalliselle lainsäädännölle, jolla myönnetään kyseisessä laissa mainittujen subjektiivisten, objektiivisten ja ajallisten edellytysten täyttyessä yleinen armahdus teoista, joita voidaan päämääränsä perusteella luonnehtia kyseisen direktiivin 3 artiklan 1 kohdan d ja f alakohdassa tarkoitetuiksi terrorismirikoksiksi tai kyseisen direktiivin 4 artiklassa tarkoitetuiksi terroristiryhmään liittyviksi rikoksiksi, edellyttäen, ettei niillä ole aiheutettu tahallisesti vakavia ihmisoikeusloukkauksia eikä loukattu etenkään Euroopan ihmisoikeussopimuksen 2 ja 3 artiklan ja kansainvälisen humanitaarisen oikeuden kattamia oikeuksia, kunhan direktiivin 2017/541 tehokas vaikutus ei vaarannu.
Neljäs kysymys
99.      Ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen esittämä neljäs kysymys on kaksiosainen. Yhtäältä on selvitettävä, onko oikeusvarmuuden periaate esteenä LOA:n kaltaiselle lainsäädännölle, jonka mukaan direktiivin 2017/541 soveltamisalaan kuuluviin tekoihin liittyvästä rikosoikeudellisesta vastuusta vapauttaminen edellyttää, ettei aikomuksena ole ollut loukata vakavasti ihmisoikeuksia eikä etenkään Euroopan ihmisoikeussopimuksen 2 ja 3 artiklassa sekä kansainvälisessä humanitaarisessa oikeudessa taattuja oikeuksia. Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin korostaa, ettei LOA:ssa täsmennetä, millaisia toimia voidaan pitää tällaisina loukkauksina tai mitä vakavuuden astetta yleisen armahduksen soveltamatta jättäminen edellyttää. Toisaalta ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin tiedustelee toissijaisesti, onko LOA:n 1 §:n kaltainen oikeussääntö, jonka soveltamisperusteet vaikuttavat objektiiviselta kannalta epämääräisiltä ja subjektiiviselta kannalta epävarmoilta, yhteensopiva oikeusvarmuuden ja luottamuksensuojan periaatteiden kanssa.
100. Näitä kahta osaa on tarkasteltava peräkkäin.
Ensimmäinen osa: vakaviin ihmisoikeusloukkauksiin perustuvaa poissulkemista koskeva säännös
101. Aluksi on tuotava esille, ettei syytekirjelmästä eikä acusación popularista ilmene, että syytteen kohteena olevilla teoilla olisi
tahallisesti aiheutettu vakavia ihmisoikeusloukkauksia, vaikka ne luokitellaan terrorismirikoksiksi. LOA:n 2 §:n c kohdassa säädetty edellytys, jonka mukaan yleistä armahdusta ei myönnetä tahallisista tällaisista loukkauksista, ei näin ollen täyty nyt käsiteltävässä asiassa, joten kyseistä poissulkemissäännöstä ei voida soveltaa. Kuten Espanjan hallitus on tuonut esille, tämä seikka nostaa esille kysymyksen ennakkoratkaisukysymyksen hypoteettisesta luonteesta ja siten sen tutkittavaksi ottamisesta.
102. Tällaista väitettä ei voida nähdäkseni hyväksyä. Ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen esittämä kysymys voidaan nimittäin ymmärtää siten, että sillä pyritään selvittämään, täyttääkö LOA:ssa tehty viittaus vakaviin ihmisoikeusloukkauksiin – erityisesti Euroopan ihmisoikeussopimuksen 2 ja 3 artiklassa taattujen oikeuksien loukkauksiin – unionin oikeudessa asetetut selkeyttä ja täsmällisyyttä koskevat vaatimukset. Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin pyrkii selvittämään olennaisin osin, voidaanko kyseisen poissulkemissäännöksen sanamuodon perusteella tehdä riittävän selvä rajanveto yhtäältä niiden toimien, joista voidaan myöntää yleinen armahdus, ja toisaalta niiden toimien, joihin on niiden vakavuuden vuoksi sovellettava direktiivin 2017/541 mukaista syytteeseenpanojärjestelmää, välillä. Kyseisen säännöksen täsmälliseen ulottuvuuteen liittyvät epäselvyydet ovat riittäviä oikeuttamaan kysymyksen asiasisällön tutkimisen.
103. Oikeusvarmuuden periaate edellyttää yleisesti, että oikeussäännöt muotoillaan selkeästi, täsmällisesti ja yksiselitteisesti, jotta jokainen voisi tietää ennalta oikeuksiensa ja velvollisuuksiensa laajuuden. Tällä periaatteella pyritään takaamaan normatiivinen vakaus ja johdonmukaisuus oikeuden soveltamisessa. Tässä mielessä se muodostaa perustan luottamuksensuojan periaatteelle, jolla pyritään suojaamaan voimassa oleviin oikeussääntöihin perustuvien oikeudellisten tilanteiden vakautta.(63)
104. Unionin tuomioistuin on todennut, että oikeusvarmuuden periaate ja luottamuksensuojan periaate edellyttävät yhtäältä, että lainsäädännön on oltava selvää ja täsmällistä, ja toisaalta, että sen soveltamisen on oltava yksityisten ennakoitavissa.(64) Oikeusvarmuuden periaate edellyttää – erityisesti kun kyseessä ovat yksityisten edun vastaisia seurauksia mahdollisesti aiheuttavat oikeussäännöt –, että sovellettavat säännökset ovat riittävän saavutettavissa ja ymmärrettäviä niin, että jokainen asianomainen henkilö voi kohtuullisissa määrin ennakoida niiden oikeusvaikutuksia. Unionin oikeuden perusperiaatteena(65) oikeusvarmuuden periaatteella on erityinen merkitys rikosoikeuden alalla, jossa se edesauttaa perusoikeuksien suojaamista ja SEU 2 artiklassa unionin perustana olevaksi arvoksi ja jäsenvaltioille yhteiseksi edellytykseksi määrätyn oikeusvaltion tehokkuutta.(66)
105. Esillä olevan kysymyksen ensimmäiseen osaan vastaamiseksi on selvitettävä, kenen eduksi oikeusvarmuuden periaatteen takaamiseen voitaisiin vedota. Jos oikeusvarmuuden periaatteeseen olisi vedottava syytettyjen eduksi, vaikuttaisi argumentti tässä vaiheessa tehottomalta. Ennakkoratkaisupyynnössä tuodaan nimittäin nimenomaisesti esille, että pääasiassa kyseessä olevat teot eivät kuulu LOA:ssa säädettyjen poissulkemisten soveltamisalaan eli tilanteisiin, joissa teoista ei kyseisen lain mukaan voida myöntää yleistä armahdusta. On huomautettava niin ikään, että ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin on kuullut asianosaisia Espanjan prosessioikeuden mukaisesti erityisessä ennakkoratkaisumenettelyssä, jossa on ollut kyse hakemuksesta LOA:n soveltamiseksi nyt käsiteltävän asian kohteena oleviin tekoihin. Yksi syytetyistä (QCR) on väittänyt erityisesti, ettei LOA:ssa ole mitään epäselvyyksiä tai epätarkkuuksia.(67)
106. Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin ottaa kuitenkin itsekin esille LOA:n 2 §:n c kohtaan sisältyvän säännöksen epätarkkuudesta johtuvan tulkintavaikeuden,(68) mutta on tuotava esille, ettei kyseisessä säännöksessä pelkästään viitata yleisluonteisesti vakaviin ihmisoikeusloukkauksiin. Siinä viitataan nimenomaisesti Euroopan ihmisoikeussopimuksen 2 ja 3 artiklaan eli yhtäältä oikeuteen elämään ja toisaalta kidutuksen sekä epäinhimillisen tai halventavan kohtelun kieltoon. Kyseisten määräysten normatiivinen sisältö on täsmennetty aineellisesti ja johdonmukaisesti Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen oikeuskäytännössä. Tämän normatiivisen viittauksen avulla poissulkemissäännöksen ulottuvuutta voidaan nähdäkseni rajata riittävällä tavalla. Toisin sanoen LOA:n 2 §:n c kohdassa määritellään vakavien ihmisoikeusloukkauksien käsitteen merkitys implisiittisesti mutta selkeästi viittaamalla suoraan edellä mainittuja Euroopan ihmisoikeussopimuksen artikloja koskevaan oikeuskäytäntöön.
107. Erityisesti ratkaistaessa, katsotaanko tietty kohtelu Euroopan ihmisoikeussopimuksen 3 artiklassa tarkoitetuksi kidutukseksi, on muistettava, että Euroopan ihmisoikeustuomioistuin erottaa selkeästi toisistaan kidutuksen, epäinhimillisen kohtelun ja halventavan kohtelun. Tällä erottelulla pyritään korostamaan, miten erityisen vakavia ovat teot, joilla aiheutetaan tahallisesti julmaa ja sietämätöntä kärsimystä. Tämä erottelu vahvistetaan myös kidutuksen ja muun julman, epäinhimillisen tai halventavan kohtelun tai rangaistuksen vastaisen yleissopimuksen(69) 1 artiklassa, jossa määritellään kidutus teoiksi, joilla aiheutetaan tahallisesti kovaa kipua tai kovaa kärsimystä muun muassa tietojen saamiseksi tai kyseisen henkilön rankaisemiseksi tai pelottelemiseksi.(70)
108. Se, mikä erottaa pääasiallisesti kidutuksen epäinhimillisestä tai halventavasta kohtelusta, on aiheutetun kärsimyksen kovuus. Kohtelua pidetään epäinhimillisenä, jos sillä aiheutetaan kovaa ruumiillista tai henkistä kipua, erityisesti kohtelun keston tai laskelmoidun luonteen vuoksi.(71) Kohtelua pidetään halventavana, jos sillä pyritään nöyryyttämään asianomaista henkilöä tai aiheutetaan hänelle nöyryytystä hänen ihmisarvoaan loukkaavalla tavalla tai aiheuttamalla hänelle pelkoa, ahdistusta tai alemmuuden tunnetta, joka voi murtaa hänen moraalisen vastarintansa.(72)
109. Kohtelun katsominen halventavaksi ei edellytä, että kolmannet näkevät sen tällaisena. On riittävää, että kohtelun uhri tuntee tulleensa nöyryytetyksi. Myöskään aikomus nöyryyttää ei ole loukkauksen toteamisen välttämätön edellytys. Vaikka uhria ei olisi tarkoitus halventaa, Euroopan ihmisoikeussopimuksen 3 artiklaa voidaan näin ollen rikkoa, jos kohtelun vaikutukset ovat tosiasiallisesti uhria halventavia.(73)
110. Euroopan ihmisoikeussopimuksen 2 artiklassa asetetaan kaksi velvollisuutta: yhtäältä kielletään riistämästä tahallisesti keneltäkään hänen elämäänsä, lukuun ottamatta tyhjentävästi luetelluissa tapauksissa, ja toisaalta asetetaan positiivinen velvoite suojata tämä oikeus lailla.(74)
111. Tämän perusteella LOA:n 2 §:n c kohdassa säädetyn poissulkemissäännöksen soveltamisala on rajattu riittävällä tavalla, koska siinä viitataan Euroopan ihmisoikeussopimuksen 2 ja 3 artiklaan, joiden sisältöä on täsmennetty johdonmukaisella ja yksityiskohtaisella tavalla Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen oikeuskäytännössä. Koska normatiivista epäselvyyttä ei ole, minusta vaikuttaa siltä, ettei minkäänlaista oikeusvarmuuden periaatteen noudattamatta jättämistä voida todeta.
Toinen osa: LOA:n 1 §:n soveltamisala sekä oikeusvarmuuden ja luottamuksensuojan periaatteet
112. Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin on muotoillut neljännen kysymyksen toisen osan toissijaiseksi, ja sen osalta on muistettava, kuten ensimmäisen osan yhteydessä on jo huomautettu, että ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin tuo ennakkoratkaisupyynnössään selkeästi esille, että kun huomioon otetaan LOA:n aineellinen ja ajallinen soveltamisala, kyseessä olevat teot kuuluvat LOA:n 1 §:n soveltamisalaan. Tältä osin kysymys voisi vaikuttaa ensimmäisen osan tavoin hypoteettiselta pääasian mahdollisen ratkaisemisen kannalta, ja siten voitaisiin epäillä sen tutkittavaksi ottamista.
113. Kuten etenkin komissio on korostanut istunnossa, saattaisi direktiivin 2017/541 tehokkuus kuitenkin heikentyä, jos LOA:n 1 §:n soveltamisalan todettaisiin olevan liian epäselvä tai epämääräinen erityisesti asianomaisten toimien objektiivisen ja subjektiivisen luonnehdinnan osalta. Näin ollen ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen voisi olla perusteltua tiedustella kyseisen säännöksen yhteensopivuudesta unionin oikeuden kanssa. Jos kysymystä tulkitaan näin, on sen asiasisältö tutkittava.
114. Ensimmäiseksi on määritettävä neljännen kysymyksen ensimmäisen osan tavoin, kenen eduksi tässä vedotaan oikeusvarmuuden ja luottamuksensuojan periaatteisiin. Jos kyseessä ovat syytetyt, minkään ennakkoratkaisupyyntöön sisältyvän seikan perusteella ei voida päätellä, että LOA:n soveltamisalan mahdollinen epätarkkuus johtaisi käsiteltävässä asiassa konkreettisiin epäedullisiin vaikutuksiin vastaajien oikeudellisessa tilanteessa. Päinvastoin, kuten on jo korostettu, mikään ei viittaa siihen, että LOA:n sovellettavuudesta tekoihin, joista syytettyjä syytetään, voisi olla epävarmuutta pääasian käsittelyn tämänhetkisessä vaiheessa. Ei siis ole ilmeistä, miltä osin oikeusvarmuuteen voitaisiin vedota tarkoituksenmukaisella tavalla heidän edukseen.
115. Sama koskee luottamuksensuojan periaatetta, joka edellyttää, että olemassa on toimivaltaisten viranomaisten antamiin selkeisiin vakuutteluihin perustuvia täsmällisiä ja perusteltuja odotuksia. Ennakkoratkaisupyyntöön ei sisälly mitään seikkaa, jonka perusteella voitaisiin yksilöidä konkreettisia odotuksia, joita olisi voinut syntyä, tai sitä, kenelle olisi voinut syntyä
odotuksia mahdollisuudesta antaa (tai päinvastoin siitä, ettei tällaista mahdollisuutta ole) yleistä armahdusta koskevaa lainsäädäntöä, jolla vapautetaan rikosoikeudellisesta vastuusta sellaisten tiettyjen direktiivin 2017/541 soveltamisalaan kuuluvien tekojen osalta, joita ei tietyssä aineellisessa, henkilöllisessä tai ajallisessa kehyksessä katsota vakaviksi ihmisoikeusloukkauksiksi.
116. Toiseksi, vaikka ajatus oikeusvarmuuden periaatteeseen vetoamisesta on lähtöisin ennakkoratkaisua pyytäneeltä tuomioistuimelta itseltään sillä perusteella, että LOA:n 1 §:n soveltamisala vaikuttaa siitä epäselvältä, on muistettava, kuten on tuotu jo esille tarkasteltaessa kyseisen lain yhteensopivuutta direktiivin 2017/541 kanssa, ettei merkityksellinen peruste ole yleisen armahduksen aineellinen tai ajallinen ulottuvuus eikä sen ulkoisten rajojen täsmällisyys. Unionin oikeuden kannalta merkitystä on sillä, että noudatetaan kansainvälisessä humanitaarisessa oikeudessa vahvistettuja aineellisia rajoja sekä Euroopan ihmisoikeussopimuksen 2 ja 3 artiklasta johtuvia velvoitteita, sellaisina kuin Euroopan ihmisoikeustuomioistuin on niitä tulkinnut. Toisin sanoen määräävää ei ole käsittääkseni LOA:n 1 §:n abstrakti ulottuvuus tai yleinen sanamuoto, vaan kysymys siitä, voiko kyseinen säännös käsittää edes epäsuorasti vakaviksi ihmisoikeusloukkauksiksi katsottavia tekoja.(75)
117. Tämän lähestymistavan perusteltavuutta lisää se, että unionin tuomioistuimen tekemä arviointi yleistä armahdusta koskevan toimenpiteen ajallisesta ja aineellisesta ulottuvuudesta merkitsisi tosiasiassa ratkaisun antamista kyseisen toimenpiteen varsinaisesta asiasisällöstä. Kuten on osoitettu, tällainen arviointi kuuluu alaan, joka on varattu jäsenvaltioille, siltä osin kuin yleisen armahduksen käyttöön ottamista, laajuutta ja soveltamista koskevia yksityiskohtaisia sääntöjä ei ole yhdenmukaistettu unionin oikeudessa, vaan ne kuuluvat lähtökohtaisesti yksin jäsenvaltioiden toimivaltaan.
118. Kuten erityisesti komissio on tuonut esille istunnossa, voitaisiin tosin väittää, että käsiteltävässä asiassa yleisen armahduksen erityisen laaja soveltamisala saattaa vaarantaa direktiivin 2017/541 tehokkaan vaikutuksen siten, että se estää niitä tekoja koskevat rikosoikeudelliset menettelyt, joista pääasian syytettyjä syytetään. On kuitenkin muistettava, että yleisen armahduksen soveltamista koskevat yksityiskohtaiset säännöt vaihtelevat oikeudellisen ja poliittisen asiayhteyden mukaan. Sitä voidaan soveltaa rikosoikeudellisen menettelyn eri vaiheissa joko ennen menettelyä, sen aikana(76) tai sen jälkeen, ja se voi koskea joko yksittäistä tekoa tai tietyllä ajalla toteutettua tekojen sarjaa.(77) Lyhyesti sanottuna kyseessä on toimenpide, joka mukautuu hyvin erilaisiin poliittisiin ja oikeudellisiin tilanteisin.
119. Unionin tuomioistuimen ei siis tulisi nähdäkseni arvioida pääasiassa kyseessä olevan yleisen armahduksen poliittista tarkoituksenmukaisuutta tai sen aineellisen tai ajallisen soveltamisalan merkityksellisyyttä. Sen valvonnan tulisi rajoittua sen tutkimiseen, onko unionin oikeuteen ja jäsenvaltioita sitoviin kansainvälisiin instrumentteihin perustuvia ulkoisia rajoja noudatettu. Erityisesti on varmistettava, ettei kyseinen toimenpide kata perustavien ihmisoikeuksien vakaviksi loukkauksiksi katsottavia toimia, kun näihin perusoikeuksiin kuuluvat ennen kaikkea oikeus elämään sekä kidutuksen ja epäinhimillisen tai halventavan kohtelun kielto, sellaisina kuin ne taataan Euroopan ihmisoikeussopimuksen 2 ja 3 artiklassa.
120. Kuten edellä on todettu,(78) tästä ei ole kyse käsiteltävässä asiassa. Kyseessä ei ole lainsäädäntö, joka estäisi kokonaisuutena direktiivin 2017/541 tiettyjen säännösten soveltamisen, vaan kyseessä on tiettyihin poliittisiin näkökohtiin perustuva yleistä armahdusta koskeva rajattu toimenpide. Koska direktiivissä itsessään ei kielletä käyttämästä yleistä armahdusta, on tällaista toimenpidettä pidettävä lähtökohtaisesti hyväksyttävänä riippumatta sen aineellisen tai ajallisen soveltamisalan laajuudesta, edellyttäen, että se täyttää edellä luetellut aineelliset edellytykset.
121. Tätä toteamusta tukee se seikka, että vaikka pääasiassa kyseessä olevan yleisen armahduksen aineellinen ja ajallinen soveltamisala on ilmeisen laaja, sen sisäinen logiikka tekee siitä itsessään yhtenäisen. Kuten Espanjan hallitus on tuonut esille istunnossa, LOA käsittää tietyn ajanjakson ja tarkalleen yksilöidyt teot, jotka liittyvät kaikki Katalonian itsenäistymispyrkimyksiin. Toimenpiteellä on siten suora yhteys sen hyväksymisen taustalla olevaan poliittiseen päämäärään, joka on institutionaalinen normalisoituminen ja yhteiskunnallinen sovinnonteko Katalonian kriisin yhteydessä. Tämä päämäärä ilmenee nimenomaisesti sekä LOA:n nimikkeestä että johdanto-osasta.
122. Kun otetaan huomioon nämä seikat sekä neljännen kysymyksen ensimmäinen osa, ehdotan, että unionin tuomioistuin vastaa, että oikeusvarmuuden periaate, luettuna yhdessä direktiivin 2017/541 kanssa, ei ole esteenä LOA:n kaltaiselle kansalliselle lainsäädännölle, jonka mukaan kyseisen direktiivin soveltamisalaan kuuluvista toimista syytetty henkilö vapautuu rikosoikeudellisesta vastuusta edellyttäen, ettei hän ole aiheuttanut tahallisesti vakavia ihmisoikeusloukkauksia eikä loukannut etenkään Euroopan ihmisoikeussopimuksen 2 ja 3 artiklan eikä kansainvälisen humanitaarisen oikeuden kattamia ihmisoikeuksia.
123. Ehdotan, että tämän kysymyksen toiseen osaan vastataan, että oikeusvarmuuden ja luottamuksensuojan periaatteet eivät ole esteenä LOA:n 1 ja 2 §:n, joissa määritellään sen soveltamisala, kaltaiselle säännöstölle.
Kahdeksas kysymys
124. Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin tiedustelee lähinnä, onko direktiivi 2017/541, luettuna yhdessä perusoikeuskirjan 20 ja 21 artiklan kanssa, esteenä LOA:n kaltaiselle kansalliselle lainsäädännölle, jonka mukaan kyseisen direktiivin soveltamisalaan kuuluvista rikoksista syytetyt henkilöt vapautuvat rikosoikeudellisesta vastuusta ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen mukaan sillä perusteella, että kyseisillä rikoksilla on tavoiteltu ideologista päämäärää.
125. Nähdäkseni tämän argumentoinnin lähtökohta on virheellinen, koska siinä ei oteta huomioon kyseessä olevan yleisen armahduksen erityistä luonnetta. Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin vaikuttaa nimittäin rinnastavan kyseessä olevan tilanteen tilanteeseen, jossa lainsäätäjä antaisi yleisen säännöksen, jonka tarkoituksena on poistaa tiettyihin rikoksiin liittyvä rikosoikeudellinen vastuu pelkästään niiden ideologissävytteisyyden vuoksi. Tällaisessa skenaariossa voitaisiin väittää, että tiettyyn ideologiaan pohjautuvin perustein tehdyistä rikoksista syytettyjä henkilöitä, joille yleinen armahdus myönnetään, kohdellaan eri tavoin kuin henkilöitä, jotka ovat tehneet vastaavia rikoksia jossain muussa ideologisessa asiayhteydessä, joka ei kuulu lain soveltamisalaan. Tällaisen menettelytavan voitaisiin näet epäillä olevan yhteensopimaton perusoikeuskirjan 20 ja 21 artiklan kanssa.
126. Tästä ei ole kuitenkaan kyse nyt käsiteltävässä asiassa. Rikosoikeudellinen vastuu lakkaa tässä yleistä armahdusta koskevan lain eli sellaisen poikkeuksellisen toimen nojalla, jonka nimenomaisena päämääränä on edistää poliittista ja yhteiskunnallista sovinnontekoa. Tämä päämäärä oikeuttaa itsessään tiettyjen tekojen erilaisen kohtelun, koska tämä kohtelu perustuu objektiivisiin ja järkeviin perusteisiin. Tässä tapauksessa LOA:ssa rajataan sen soveltamisala selkeästi viittaamalla tarkkaan määriteltyyn kontekstiin, joka muodostuu Katalonian itsenäisyyspyrkimyksistä. Toimenpide ei siis perustu rikosten ideologisten perusteiden abstraktiin tai subjektiiviseen arviointiin vaan täsmälliseen poliittiseen ja ajalliseen liittymään, jolla on suora yhteys tavoiteltuun päämäärään.
127. Jos tuetaan päinvastaista näkemystä, jota muun muassa komissio on puoltanut istunnossa, viedään kaikilta yleistä armahdusta koskevilta toimenpiteiltä hyväksyttävyys kiistämällä niille ominainen tarkoitus antaa poikkeuksellisissa olosuhteissa mahdollisuus aiempien kahtiajakojen ylittämiseen rauhan aikaansaamisen ylivoimaisen intressin hyväksi.
128. Tämä ei merkitse kuitenkaan sitä, että kaikki yleiset armahdukset olisivat hyväksyttäviä. Kuten olen muistuttanut edellä,(79) tällaisten toimenpiteiden on täytettävä tietyt vaatimukset. Ne eivät voi kattaa vakavia ihmisoikeusloukkauksia ja niiden on perustuttava hyväksyttävään tavoitteeseen sekä objektiivisiin perusteisiin, joilla on yhteys tavoiteltuun päämäärään. LOA täyttää nähdäkseni nämä vaatimukset, sillä se perustuu tiettyyn poliittiseen asiayhteyteen ja sen päämääränä on nimenomaisesti sovinnonteko.
129. Ehdotan näin ollen, että unionin tuomioistuin vastaa siten, etteivät perusoikeuskirjan 20 ja 21 artikla ole esteenä LOA:n 1 §:n kaltaiselle yleistä armahdusta koskevalle kansalliselle säännökselle, jota ei sovelleta muihin tekoihin kuin kyseisessä pykälässä mainittuihin, vaikka teot olisivat tapahtuneet samalla alueella ja samalla ajanjaksolla.
Seitsemäs kysymys
130. Sitten ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin tiedustelee unionin tuomioistuimelta LOA:n yhteensopivuudesta unionin oikeuden ensisijaisuuden periaatteen sekä SEU 4 artiklan 3 kohdassa asetetun vilpitöntä yhteistyötä koskevan velvollisuuden kanssa. Se haluaa selvittää lähinnä, ovatko nämä periaatteet esteenä kansalliselle lainsäädännölle, jolla myönnetään yleinen armahdus henkilöille, joita syytetään direktiivin 2017/541 aineelliseen soveltamisalaan kuuluvista teoista.
131. Yhteisöjen tuomioistuin totesi jo 15.7.1964 antamassaan perustavanlaatuisessa tuomiossa Costa,(80) että kansallisella oikeussäännöllä ei voida riippumatta sen luonteesta tai ajankohdasta poiketa unionin oikeudesta, joka on itsenäinen oikeuslähde, tai muussa tapauksessa vaarannetaan unionin oikeusjärjestyksen yhtenäisyys ja tehokkuus. Se vahvisti, että unionin oikeuden sitovuus ei voi vaihdella jäsenvaltiosta toiseen ilman, että perussopimuksen tavoitteiden toteutuminen vaarantuu ja yksityisiä kohdellaan syrjivästi.
132. Unionin tuomioistuin on korostanut, että unionin tuomioistuimella on yksinomainen toimivalta tulkita unionin oikeutta lopullisesti, joten sen on tätä toimivaltaa käyttäessään täsmennettävä unionin oikeuden ensisijaisuuden periaatteen ulottuvuutta unionin oikeuden merkityksellisten oikeussääntöjen kannalta, eikä tämä ulottuvuus voi riippua kansallisen oikeuden säännösten tulkinnasta eikä kansallisen tuomioistuimen unionin oikeussäännöistä tekemästä tulkinnasta, joka ei vastaa unionin tuomioistuimen tulkintaa.(81)
133. Kyseinen periaate velvoittaa siis kaikki jäsenvaltioiden elimet huolehtimaan unionin eri oikeussääntöjen täyden vaikutuksen toteutumisesta, eikä jäsenvaltioiden oikeudella voida puuttua siihen vaikutukseen, joka näillä eri oikeussäännöillä katsotaan olevan mainittujen valtioiden alueella.(82)
134. Muistutan, että SEU 4 artiklan 3 kohdassa asetettu vilpittömän yhteistyön periaate edellyttää, että jäsenvaltiot ja unionin toimielimet kunnioittavat ja avustavat toisiaan perussopimuksista johtuvia tehtäviä täyttäessään. Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan kyseinen periaate edellyttää, että jäsenvaltioiden on toteutettava kaikki tarvittavat toimenpiteet, joilla voidaan taata unionin oikeuden ulottuvuus ja tehokkuus.(83)
135. Käsiteltävässä asiassa arvioinnista ei ilmene, että LOA:n antaminen loukkaisi unionin oikeuden ensisijaisuuden periaatetta. Kuten edellä on tuotu esille,(84) direktiiviin 2017/541 ei sisälly säännöstä, jolla suljettaisiin nimenomaisesti pois yleisen armahduksen käyttäminen. Etenkin direktiivin tehokas vaikutus säilyy, sillä yleistä armahdusta koskeva laki noudattaa kansainvälisessä humanitaarisessa oikeudessa vahvistettuja rajoja ja erityisesti ihmisoikeuksien suojaamiseen liittyviä vaatimuksia eikä se johda vakavimpien loukkausten rankaisematta jäämiseen.
136. Vilpitöntä yhteistyötä koskevaan velvollisuuteen ei voida vedota erikseen yleistä armahdusta koskevan toimenpiteen kieltämiseksi, koska direktiivistä 2017/541 ei johdu mitään selkeää ja täsmällistä positiivista velvoitetta, joka kieltäisi jäsenvaltioita käyttämästä tällaista toimenpidettä. Koska olemassa ei ole unionin oikeuden pakottavaa oikeussääntöä, jossa yleinen armahdus kiellettäisiin, jäsenvaltioilla on edelleen toimivalta hyväksyä tällaisia lakeja edellyttäen, ettei niillä vaaranneta kyseisen direktiivin tavoitetta eivätkä ne johda vakavien ihmisoikeusloukkauksien rankaisematta jäämiseen.
137. Tästä seuraa, että unionin oikeuden ensisijaisuuden periaatteen ja vilpittömän yhteistyön periaatteen ei voida katsoa olevan käsiteltävässä asiassa esteenä LOA:n hyväksymiselle.
138. Ehdotan näin ollen, että unionin tuomioistuin vastaa siten, että direktiivi 2017/541, luettuna yhdessä unionin oikeuden ensisijaisuuden periaatteen sekä SEU 4 artiklan 3 kohdassa tarkoitetun vilpittömän yhteistyön periaatteen kanssa, ei ole esteenä LOA:n kaltaiselle kansalliselle lainsäädännölle, jolla jäsenvaltioiden yksinomaisen toimivallan käytön yhteydessä vapautetaan yleisellä armahduksella rikosoikeudellisesta vastuusta kyseisessä laissa määriteltyjen tiettyjen objektiivisten, subjektiivisten ja ajallisten edellytysten täyttyessä henkilöt, joita syytetään kyseisen direktiivin soveltamisalaan kuuluvista toimista, siltä osin kuin tällä ei vaaranneta kyseisen direktiivin tavoitetta tai tehokasta vaikutusta.
Yhdeksäs kysymys
139. Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin pyytää yhdeksännellä ja viimeisellä ennakkoratkaisukysymyksellään unionin tuomioistuinta tulkitsemaan SEU 4 artiklan 2 kohtaa sekä SEUT 20 artiklan 2 kohdan a alakohtaa ja SEUT 21 artiklan 1 kohtaa. Se haluaa saada selville, ovatko nämä määräykset esteenä LOA:n kaltaiselle kansalliselle lainsäädännölle, siltä osin kuin LOA:lla vapautetaan kaikesta rikosoikeudellisesta vastuusta henkilöt, joita syytetään terrorismirikoksiksi luonnehdittavista rikoksista, sillä perusteella, että kyseiset teot on tehty tavoitellen asianomaisen jäsenvaltion alueeseen kuuluvan osan irtaantumista jäsenvaltiosta. Ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen mukaan LOA:sta aiheutuisi tällaisten tekojen toistumisen tai yleistymisen vaara, mikä loukkaisi jäsenvaltioiden alueellista koskemattomuutta sekä unionin kansalaisten oikeutta vapaaseen liikkumiseen ja oleskeluun.
140. Aluksi on palautettava mieleen ennakkoratkaisumenettelyn tarkoitus, sellaisena kuin se ilmenee SEUT 267 artiklasta. Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan ”SEUT 267 artiklalla luotu menettely on unionin tuomioistuimen ja kansallisten tuomioistuinten välisen yhteistyön väline, jonka avulla unionin tuomioistuin esittää kansallisille tuomioistuimille ne unionin oikeuden tulkintaan liittyvät seikat, joita nämä tarvitsevat ratkaistakseen käsiteltävikseen saatetut asiat”. Unionin tuomioistuin on lisännyt, että ”ennakkoratkaisupyynnön esittämisen perusteena ei ole neuvoa-antavien lausuntojen esittäminen yleisistä tai hypoteettisista kysymyksistä vaan oikeusriidan todelliseen ratkaisemiseen erottamattomasti liittyvä tarve”.(85)
141. Lisäksi ”kuten SEUT 267 artiklan sanamuodosta itsestään ilmenee, pyydetyn ennakkoratkaisun on oltava tarpeen, jotta ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin voi ’antaa päätöksen’ käsiteltäväkseen saatetussa asiassa”.(86) Tästä seuraa, että ”ennakkoratkaisumenettely edellyttää muun muassa, että kansallisessa tuomioistuimessa todella on vireillä oikeusriita, jossa tämän on annettava ratkaisu, jossa otetaan huomioon ennakkoratkaisuasiassa annettu tuomio”.(87)
142. Käsiteltävästä asiasta käy selvästi ilmi, ettei yhdeksännellä kysymyksellä ole liittymää pääasiassa annettavaan ratkaisuun, sillä pääasiassa on kyse sellaisiin henkilöihin kohdistuvasta rikosoikeudellisesta menettelystä, joita syytetään teoista, jotka saattavat kuulua sekä direktiivin 2017/541 että LOA:n soveltamisalaan. Kysymyksellä siitä, voiko yleistä armahdusta koskeva toimenpide loukata yleisesti jäsenvaltion alueellista koskemattomuutta tai unionin kansalaisten oikeutta vapaaseen liikkuvuuteen, ei ole tässä asiayhteydessä minkäänlaista suoraa yhteyttä pääasian kohteeseen. Kyseessä on yleisluonteinen – jopa poliittinen – kysymys, jolla ei ole käytännön vaikutusta pääasian konkreettisessa tilanteessa.
143. Näin ollen yhdeksännen kysymyksen sanamuoto vaikuttaa väistämättä liittyvän hypoteettiseen tai teoreettiseen oikeusriitaan, joka eroaa kansallisen tuomioistuimen käsiteltävänä tosiasiallisesti olevasta asiasta. Tosiasiallisesti käsiteltävä asia painuu toissijaiseksi nyt esillä olevan kysymyksen taustalla olevassa logiikassa, ja kysymyksellä pyritään ennakkoratkaisumenettelyn kautta tarkasteluun, joka ei liity pääasiassa kyseessä olevaan tosiseikastoon.
144. Tämän perusteella ja koska yhdeksäs kysymys ei ole merkityksellinen pääasian ratkaisemisen kannalta, katson, että se on jätettävä tutkimatta.
Ratkaisuehdotus
145. Edellä esitetyn perusteella ehdotan, että unionin tuomioistuin vastaa Audiencia Nacionalin esittämiin ennakkoratkaisukysymyksiin, sellaisina kuin ne ovat uudelleen muotoiltuina, seuraavasti:
1)      Terrorismin torjumisesta sekä neuvoston puitepäätöksen 2002/475/YOS korvaamisesta sekä neuvoston päätöksen 2005/671/YOS muuttamisesta 15.3.2017 annettua Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiiviä (EU) 2017/541
on tulkittava siten, että
se ei ole esteenä Katalonian institutionaalista, poliittista ja yhteiskunnallista normalisoitumista varten 10.6.2024 annetun lain 1/2024 kaltaiselle kansalliselle lainsäädännölle, jolla myönnetään kyseisessä laissa tarkoitettujen subjektiivisten, objektiivisten ja ajallisten edellytysten täyttyessä yleinen armahdus teoista, joita voidaan päämääränsä perusteella luonnehtia kyseisen direktiivin 3 artiklan 1 kohdan d ja f alakohdassa tarkoitetuiksi terrorismirikoksiksi tai kyseisen direktiivin 4 artiklassa tarkoitetuiksi terroristiryhmään liittyviksi rikoksiksi, edellyttäen, ettei niillä ole aiheutettu tahallisesti vakavia ihmisoikeusloukkauksia eikä loukattu etenkään ihmisoikeuksien ja perusvapauksien suojaamiseksi tehdyn yleissopimuksen 2 ja 3 artiklan ja kansainvälisen humanitaarisen oikeuden kattamia ihmisoikeuksia, kunhan direktiivin 2017/541 tehokas vaikutus ei vaarannu.
2)      Oikeusvarmuuden periaatetta, luettuna yhdessä direktiivin 2017/541 kanssa,
on tulkittava siten, että
se ei ole esteenä lain 1/2024 kaltaiselle kansalliselle lainsäädännölle, jonka mukaan kyseisen direktiivin soveltamisalaan kuuluvista toimista syytetty henkilö voidaan vapauttaa rikosoikeudellisesta vastuusta edellyttäen, ettei hän ole aiheuttanut tahallisesti vakavia ihmisoikeusloukkauksia eikä loukannut etenkään ihmisoikeuksien ja perusvapauksien suojaamiseksi tehdyn eurooppalaisen yleissopimuksen 2 ja 3 artiklan ja kansainvälisen humanitaarisen oikeuden kattamia ihmisoikeuksia.
3)      Oikeusvarmuuden ja luottamuksensuojan periaatteita, luettuina yhdessä direktiivin 2017/541 kanssa,
on tulkittava siten, että
ne eivät ole esteenä lain 1/2024 1 ja 2 §:n, joissa määritellään sen soveltamisala, kaltaiselle säännöstölle.
4)      Direktiiviä 2017/541, luettuna yhdessä unionin oikeuden ensisijaisuuden periaatteen ja SEU 4 artiklan 3 kohdassa vahvistetun vilpittömän yhteistyön periaatteen kanssa,
on tulkittava siten, että
se ei ole esteenä lain 1/2024 kaltaiselle kansalliselle lainsäädännölle, jolla jäsenvaltioiden yksinomaisen toimivallan käytön yhteydessä vapautetaan yleisellä armahduksella rikosoikeudellisesta vastuusta kyseisessä laissa määritettyjen tiettyjen objektiivisten, subjektiivisten ja ajallisten edellytysten täyttyessä henkilöt, joita syytetään kyseisen direktiivin soveltamisalaan kuuluvista toimista, siltä osin kuin tällä ei vaaranneta kyseisen direktiivin tavoitetta tai tehokasta vaikutusta.
5)      Euroopan unionin perusoikeuskirjan 20 ja 21 artiklaa
on tulkittava siten, että
ne eivät ole esteenä lain 1/2024§ 1 §:n kaltaiselle yleistä armahdusta koskevalle kansalliselle säännökselle, jota ei sovelleta muihin tekoihin kuin kyseisessä pykälässä mainittuihin, vaikka teot olisivat tapahtuneet samalla alueella ja samalla ajanjaksolla.
1      Alkuperäinen kieli: ranska.
2      Wuernet, J.-L., Aristote: Œuvres complètes, Arvensa Éditions, 2017; ks. erityisesti luku XXXIX.
Accord entre les partisans des Trente et les démocrates dans Constitution d’Athènes; tekstin on kääntänyt ranskaksi Haussoullier, B.
3      Yleistä armahdusta merkitsevä ranskankielinen sana ”amnistie” tulee vanhasta kreikankielisestä sanasta ἀμνηστία (amnēstía), johon liittyy ajatus unohtamisesta (ks. Donnedieu de Vabres, H., Traité de droit criminel et de législation pénale comparée, Librairie du Recueil Sirey, Pariisi, 1947, 3. painos, s. 550–560, nro 977–992, erityisesti s. 550, nro 977). Kyseinen termi muodostetaan lisäämällä (poistoa merkitsevä) etuliite ἀ- muistia tai muistoa merkitsevään sanaan μνήμη (mnêmê). Kirjaimellisesti ἀμνηστία (amnēstía) merkitsee siis ”muistin poissaoloa” tai varsinaisesti ”tarkoituksellista unohtamista” (ks. tästä Merle, R. ja Vitu, A., Traité de droit criminel, Tome II, Procédure pénale, Éditions Cujas, Pariisi, 2001, 5. painos, s. 1107, 942 kohta). Kirjailijoiden mukaan yleinen armahdus on rikosoikeudellisen anteeksiannon vanhin muoto: ”Vallanpitäjä päättää yleisellä ja persoonattomalla määräyksellä painaa unholaan tietyt rikolliset teot, joista on nostettu tai aiotaan nostaa syytteet, tai tietyt jo annetut langettavat tuomiot. Varsinaiset teot eivät poistu, mutta niiden rikosoikeudelliset seuraukset lakkaavat.” He määrittelevät yleisen armahduksen tarkoittavan ”fiktioon perustuvaa rikosoikeudellista instituutiota, jonka tarkoituksena on poistaa tulevaisuuden kannalta tiettyjen rikosoikeudellisesti rangaistavien tekojen rikollinen luonne kieltämällä niitä koskevien rikosoikeudellisten menettelyjen käyminen tai poistamalla niistä annetut langettavat tuomiot”. Jean Pradel on todennut puolestaan, että yleinen armahdus vaikuttaa olevan ”lainsäätäjän, jolla on valta luoda rikoksia ja siten myös valta poistaa niitä, harjoittamaa tarkoituksellista unohtamista” (Pradel, J., Droit pénal comparé, Dalloz, Pariisi, 2008, 3. painos, s. 586, 559 kohta). Ks. vastaavasti Saksan liittotasavallassa toisen maailmansodan jälkeen hyväksytyistä yleistä armahdusta koskevista laeista Perels, J., ”Amnestien für NS-Täter in der Bundesrepublik”, Kritische Justiz, nide 28, nro 3, 1995, s. 382–389, ja Müller, I., Furchtbare Juristen. Die unbewältigte Vergangenheit der deutschen Justiz, TIAMAT, Berliini, 2014, s. 306–315. Ks. armahduksesta myös Marxen, K., Rechtliche Grenzen der Amnestie, Forum Rechtswissenschaft. Beiträge zu neueren Entwicklungen in der Rechtswissenschaft 13, C. F. Müller, Karlsruhe, 1984.
4      Roger Merle ja André Vitu korostivat vuonna 2001 yleisten armahdusten määrän moninkertaistumista modernilla ajalla, vaikka instituutiona se on tarkoituksensa puolesta poikkeuksellinen: ”– – [yleisestä armahduksesta] on tullut niin tavanomainen, että ensimmäisestä maailmansodasta lähtien keskimäärin joka toinen vuosi on säädetty yleinen armahdus: vuosina 1919–1939 niitä säädettiin 12 ja Pariisin vapautuksesta lähtien niitä on säädetty yli 30” (em. teos Merle, R. ja Vitu, A., s. 1108, nro 943). Lisäksi Jean Pradel huomauttaa, että Ranskassa yleinen armahdus toteutetaan usein antamalla viiden vuoden välein laki samaan aikaan, kun tasavallan presidentti astuu virkaansa, ”sekä toisinaan pari muuta ’pienempää’ lakia viisivuotiskauden aikana – –” (em. teos Pradel, J., s. 586, alaviite 4).
5      Henri Donnedieu de Vabres huomauttaa, että ”yleisen armahduksen tavoitteena on tyynnyttää mielet poliittisten mullistusten jälkeen jättämällä taakse rikokset, jotka halutaan painaa yhteiskunnassa unholaan siksi, että ne muistuttavat huonoista ajoista” (em. teos Donnedieu de Vabres, H., s. 550, nro 978).
6      Tästä syystä yleiseen armahdukseen liittyy skeptisyyttä ja epäilyä mielivaltaisuudesta. Roger Merle ja André Vitu huomauttavat tästä osuvasti: ”Yleisen armahduksen yleisesti tyynnyttävää ja suopeutta lisäävää poliittista ja yhteiskunnallista roolia levottomien aikojen jälkeen on korostettu usein, koska mielenrauhan palauttaminen on tärkeää; toisinaan vallanpitäjät saavat enemmän aikaan rauhan ja oikeudenmukaisuuden hyväksi antamalla anteeksi kuin vaatimalla rangaistusten määräämistä pilkulleen säännösten mukaan. Ei pidä kuitenkaan sivuuttaa sitä, että kyseessä on eräänlainen sokea suopeus, joka hyödyttää erotuksetta kaikkia niitä, jotka täyttävät yleistä armahdusta koskevassa laissa säädetyt edellytykset ansioistaan tai pahoista teoistaan riippumatta” (em. teos Merle, R. ja Vitu, A, s. 1108, nro 942). Klaus Marxen huomauttaa puolestaan yleistä armahdusta koskevassa teoksessaan, että poliittisesti levottomina aikoina poliittiset ryhmät käyttävät yleistä armahdusta vallan kasvattamisen ja vakiinnuttamisen välineenä (em. teos Marxen, K., s. 3).
7      On tuotava esille, että yleiseen armahdukseen liittyvät ongelmat saattavat herättää keskustelua myös mahdollisesta jännitteestä yhdenvertaisuutta lain edessä koskevan periaatteen ja oikeudenmukaisuusvaatimuksen välillä (ks. käsiteltävään asiaan liittyvässä asiassa C‑523/24 tänä samana päivänä esittämäni ratkaisuehdotus Sociedad Civil Catalana, erityisesti 2 kohta).
8      Das Reich
‑nimisen SS-divisioonan yksikkö murhasi 10.6.1944 kyseisen Haute-Viennen alueella sijaitsevan kylän 643 asukasta tappaen naisia, miehiä ja lapsia. Vuonna 1953 Bordeaux’n sotilastuomioistuimessa (Ranska) käydyssä oikeudenkäynnissä 14 syytetyistä oli alsacelaisia, jotka oli pakotettu liittymään Waffen-SS-joukkoihin, ja seitsemän oli Saksan kansalaisia. Näiden alsacelaisten tuomitseminen herätti Alsacessa paljon tunteita, sillä monet pitivät heitä ennen kaikkea miehitysvallan uhreina, joiden oli ollut pakko palvella Saksan asepuvussa. Tuomion julistamisen (13.2.1953) jälkeen lainsäätäjä antoi 20.2.1953 lain nro 53-112 yleisen armahduksen myöntämisestä ranskalaisille, jotka oli pakotettu liittymään vihollisten sotajoukkoihin (JORF 12.2.1953, s. 1747); laissa vapautettiin ranskalaiset kaikesta vastuusta ja vedottiin tarpeeseen säilyttää yleinen rauha ja kansallinen yhtenäisyys. Ranskan kansalliskokouksen puhemies totesi tästä seuraavaa: ”Isänmaa on kuin äiti. Se ei voi hyväksyä sitä, että sen lapset riistetään sen rinnalta” (ks. tästä aiheesta Boufigi, M., Hébras, P. ja Hébras, A., Le dernier témoin d’Oradour-sur-Glane, Harper Collins, Pariisi, 2024, erityisesti s. 118–121). Tämä toimenpide, joka nähtiin toisaalla oikeussuojan epäämisenä äärimmäisten vakavien sotarikosten osalta, osoittaa yleisiin armahduksiin väistämättä liittyvän vaikeuden: miten saadaan sovitettua yhteen kaikkein vakavimmista rikoksista rankaiseminen ja poliittiset pyrkimykset rauhaan ja sosiaaliseen yhtenäisyyteen. Yleisen armahduksen myöntämisestä ranskalaisille, jotka oli pakotettu liittymään vihollisten sotajoukkoihin, 20.2.1953 annetun lain nro 53-112 teksti toistetaan teoksessa Verhaegen, J., La Protection pénale contre les excès de pouvoir et la résistance légitime à l’autorité, Bruylant, Bryssel, 1969, s. 429. Kyse on harvinaisesta tilanteesta, jossa sovellettiin yleistä armahdusta koskevaa lakia, joka toimi in personam.
9      Myös Luxemburgin suurherttuakunnassa yksi kirjailija pohti jo vuonna 1949 yleisen armahduksen, hallitsijan myöntämän armahduksen tai näiden kahden toimenpiteen yhdistelmän mahdollisuutta kollaboraattoreiden eduksi ainakin joidenkin rikosten osalta (ks. Metzler, L., Mélanges de Droit Luxembourgeois, Bruylant/Beffort, Bryssel/Luxembourg, 1949, s. 377–380). Kolme yleistä armahdusta koskevaa lakia annettiin 1950-luvulla. Yleinen armahdus myönnettiin ensin niille, jotka olivat tehneet 1.1.1947 saakka rikoksia ”isänmaallisten tunteiden innoittamana” kollaboraattoreita vastaan (miehityksen tai vapautuksen aikana isänmaallisten tunteiden innoittamana tehdyistä tietyistä rangaistavista teoista vapauttamisesta 14.3.1950 annettu laki (Mémorial A 1950, s. 533)). Kyseisen lain perustelut toistetaan kommentaarien kera teoksessa Spielmann, A., Des traîtres?, RTL Édition, Luxembourg, 1984, s. 80–82. Toinen, siviilioikeuden alalla myönnettävästä yleisestä armahduksesta ja vihollisen toteuttamien toimenpiteiden vaikutusten määrittämisestä 21.4.1948 annetun suurherttuan asetuksen, rikosseuraamuksiin tai poliisin määräämiin rangaistuksiin tuomittujen henkilöiden oikeuden palauttamisesta 5.12.1911 annetun lain ja 31.7.1924 annetun vaalilain tiettyjen säännösten tulkinnasta ja muuttamisesta 11.4.1950 annettu laki (Mémorial A 1950, s. 633) käsitti kymmeniä rikoksia, joita oli tehty sodan jälkeen, mukaan lukien uhkailu ja väkivallanteot, jotka tekivät väkivallan kohteesta työkyvyttömän. Kymmenen vuotta toisen maailmansodan päättymisen jälkeen annettiin vielä 12.1.1955 laki, joka koski tietyistä rangaistavista teoista myönnettävää yleistä armahdusta ja sellaisten tiettyjen rangaistusten lieventämistä, joita oli määrätty valtion ulkoisen turvallisuuden uhkaamisen tai omaisuuden haltuunottoon liittyvien vihollisen toteuttamien toimenpiteiden alalla, sekä vapauttamistoimenpiteiden käyttöönottoa hallinnollisen puhdistuksen alalla (Mémorial A 1955, s. 161), kollaboraattoreiden eduksi siten, että lailla armahdettiin ne, jotka olivat tehneet valtion ulkoista turvallisuutta uhkaavan rikoksen ennen 1.6.1945 (ks. Wingerter, E., ”La justice luxembourgeoise pendant l’occupation nazie et dans l’immédiat après-guerre (1940–1950)”, teoksessa Histoire de la Justice au Luxembourg (1795 à nos jours). Institutions – Organisation – Acteurs, De Gruyter, Berliini/Boston, 2022, s. 179–242, erityisesti s. 213–214).
10      Jacques Verhaegen mainitsee tällaisia yleistä armahdusta koskevia ongelmallisia säädöksiä, kuten Algerian kansannousua vastaan yleisen järjestyksen ylläpitämiseksi toteutettujen operaatioiden yhteydessä tehdyistä teoista myönnettävästä yleisestä armahduksesta 22.3.1962 annettu asetus nro 62-328 (JORF 23.3.1962, s. 3144) ja Algerian kansannousua vastaan yleisen järjestyksen ylläpitämiseksi toteutettujen operaatioiden yhteydessä tehdyistä teoista myönnettävästä yleisestä armahduksesta 22.3.1962 annetun asetuksen nro 62-328 täytäntöönpanosta koko tasavallan alueella 14.4.1962 annettu määräys nro 62-428 (JORF 15.4.1962, s. 3892), jota laajennettiin valtion turvallisuuteen kohdistuneista rikoksista tai Algerian tapahtumien yhteydessä tehdyistä rikoksista myönnettävästä yleisestä armahduksesta 17.6.1966 annetulla lailla nro 66-396 (JORF 18.6.1966, s. 4915) koskemaan rikoksia, jotka oli tehty ”järjestys- ja rikospoliisin toiminnan yhteydessä” (em. teos Verhaegen, s. 444, alaviite 159).
11      Ks. erityisesti jäljempänä tämän ratkaisuehdotuksen 77 kohta ja sitä seuraavat kohdat.
12      BOE nro 141, 11.6.2024, s. 67764.
13      BOE nro 311, 29.12.1978, s. 29313.
14      Tribunal Constitucionalin täysistunnossa annettu tuomio 137/2025, (BOE nro 183, 31.7.2025, s. 103781 (ES:TC:2025:137)).
15      Kuten ennakkoratkaisupyynnöstä ilmenee, syytettyjen mukaan kyse oli valmistelutoimista. Sen sijaan Ministerio Fiscalin (syyttäjäviranomainen) ja acusación popularen mukaan kyse on rikosten yrityksistä.
16      Terrorismin torjumisesta sekä neuvoston puitepäätöksen 2002/475/YOS korvaamisesta sekä neuvoston päätöksen 2005/671/YOS muuttamisesta 15.3.2017 annettu Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivi (EUVL 2017, L 88, s. 6).
17      Allekirjoitettiin Roomassa 4.11.1950 (jäljempänä Euroopan ihmisoikeussopimus).
18      Hyväksyttiin Yhdistyneiden kansakuntien yleiskokouksessa 16.12.1966 ja tuli voimaan 23.3.1976.
19      BOE nro 45, 21.2.2019, s. 16698.
20      BOE nro 281, 24.11.1995, s. 33987.
21      Jäljempänä Venetsian komissio.
22      Venetsian komissio, lausunto nro 710/2012, 11.3.2013, Opinion on the Provisions relating to Political Prisoners in the Amnesty Law of Georgia (CDL-AD(2013)009).
23      Tämä alaviite ei koske suomenkielistä versiota.
24      BOE nro 260, 17.9.1882, s. 803.
25      Nämä 12 henkilöä ovat EGB, EGC, SPG, QCR, GTA, ACB, JRS, RJDL, FJG, XBLL, DBA ja CBE.
26      Teot ovat rangaistavia rikoslain 571 §:n ja 572 §:n 2 momentin mukaisesti.
27      Teot ovat rangaistavia rikoslain 574 §:n 1 momentin, 573 bis §:n 1 momentin 3 kohdan ja 346 §:n 1 momentin mukaisesti, samoin kuin rikoslain 16 ja 62 §:n sekä 573 §:n 1 momentin 1, 2 ja 4 kohdan mukaisesti luettuina yhdessä.
28      Kyseessä ovat erityisesti Associació Catalana de Víctimes d’Organitzacions Terroristes (ACVOT, terroristijärjestöjen uhreja edustava katalonialainen järjestö), Asociación de Víctimas del Terrorismo (AVT, terrorismin uhreja edustava järjestö), Asociación Dignidad y Justicia (terrorismin uhrien ihmisarvoa ja oikeuksia puolustava järjestö), Asociación Española de la Guardia Civil (AEGC, kansalliskaartin etujärjestö) ja Asociación Unificada de la Guardia Civil (AUGC, kansalliskaartin yhtenäisjärjestö).
29      Tältä osin on tuotava esille, kuten ennakkoratkaisupyynnöstä ilmenee, että ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin on kuullut asianosaisia Espanjan lainsäädännön mukaisessa ennakkoratkaisumenettelyssä, joka koskee hakemusta yleisen armahduksen myöntämiseksi nyt käsiteltävän asian kohteena olevista teoista. Yksi syytetyistä (QCR) väittää, ettei LOA:ssa ole mitään epätarkkuuksia. Osa syytetyistä (DBA, CBE ja XBLL) tuo esille, ettei syytteen kohteena olevia tekoja voida katsoa syytekirjelmässä ja acusación popularissa
mainittujen tosiseikkojen perusteella terroriteoiksi, vaan ne ovat pikemmin rangaistavia valmistelutoimia. Acusación popularissa
katsotaan puolestaan, että LOA on vastoin tehokasta oikeussuojaa koskevaa periaatetta, toimivallanjaon periaatetta sekä unionin oikeuden ensisijaisuuden ja tehokkaan vaikutuksen periaatteita.
30      Tässä yhteydessä on muistutettava 17.7.2008 annetusta tuomiosta komissio v. Italia (C‑132/06, EU:C:2008:412), jonka taustalla olleessa asiassa ei ollut kyseessä rikosoikeuden alalla myönnetty yleinen armahdus, kuten nyt käsiteltävässä asiassa, vaan Italian tasavallassa käyttöön otettu veroarmahdus. Yhteisöjen tuomioistuin totesi kyseisessä asiassa, että siltä osin kuin asiaan sovellettavissa kansallisen lainsäädännön säännöksissä säädettiin yleisestä ja erotuksettomasta luopumisesta asianomaisten verokausien aikana suoritettujen verollisten liiketoimien tarkastuksesta, ne veivät jäsenvaltioiden liikevaihtoverolainsäädännön yhdenmukaistamisesta – yhteinen arvonlisäverojärjestelmä: yhdenmukainen määräytymisperuste – 17.5.1977 annetun kuudennen neuvoston direktiivin 77/388/ETY (EYVL 1977, L 145, s. 1) 2 ja 22 artiklalta sisällön ja estivät siten kyseisen direktiivin tehokkaan vaikutuksen.
31      Tuomio 16.12.2021 (C‑203/20, EU:C:2021:1016, 40 kohta; jäljempänä tuomio AB).
32      Unionin tuomioistuin totesi myös kyseisessä asiassa ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen kolmanteen kysymykseen vastatessaan seuraavaa: ”kansallisessa lainsäädännössä, jossa säädetään yleisen armahduksen kumoamista koskevasta lainsäädäntömenettelystä ja tuomioistuinmenettelystä, jossa valvotaan tällaisen kumoamisen perustuslainmukaisuutta, ei ole kyse unionin oikeuden soveltamisesta, sillä tällaiset menettelyt eivät kuulu unionin oikeuden soveltamisalaan” (tuomio AB, 74 kohta). Kyseisen tuomion taustalla olleessa asiassa ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin oli kuitenkin pyytänyt ensimmäisessä kysymyksessään unionin tuomioistuinta lausumaan siitä, onko ne bis in idem
‑periaate yhteensopiva sen kanssa, että eurooppalainen pidätysmääräys annetaan henkilöstä, johon kohdistettu rikosoikeudellinen menettely on ensin päätetty yleisen armahduksen johdosta annetulla lainvoimaisella tuomioistuinratkaisulla ja jonka osalta menettely on aloitettu uudelleen sen jälkeen, kun yleinen armahdus kumottiin lailla, minkä johdosta mainittu tuomioistuinratkaisu on pätemätön. Unionin tuomioistuin katsoi omasta toimivallastaan, että pääasian oikeudenkäynti koski rikoksia, joita ei ole yhdenmukaistettu unionin oikeudessa, eikä unionin oikeudessa säädetä yleisen armahduksen myöntämisestä ja kumoamisesta. Se totesi kuitenkin – mikä on tärkeää – olevansa toimivaltainen sillä perusteella, ettei kyseinen kysymys koskenut näitä rikoksia tai yleistä armahdusta koskevan kansallisen lainsäädännön tulkintaa vaan ne bis in idem
‑periaatteen tulkintaa menettelyssä, jossa annetaan eurooppalainen pidätysmääräys ja joka kuuluu eurooppalaisesta pidätysmääräyksestä ja jäsenvaltioiden välisistä luovuttamismenettelyistä 13.6.2002 tehdyn neuvoston puitepäätöksen 2002/584/YOS (EYVL 2002, L 190, s. 1) aineelliseen ja ajalliseen soveltamisalaan (tuomio AB, 41 ja 42 kohta).
33      13.12.2011 annettu Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivi (EUVL 2011, L 338, s. 2).
34      Ks. vastavuoroisen tunnustamisen periaatteen soveltamisesta taloudellisiin seuraamuksiin 24.2.2005 tehdyn neuvoston puitepäätöksen 2005/214/YOS (EUVL 2005, L 76, s. 16) 11 artiklan 1 kohta; vastavuoroisen tunnustamisen periaatteen soveltamisesta menetetyksi tuomitsemista koskeviin päätöksiin 6.10.2006 tehdyn neuvoston puitepäätöksen 2006/783/YOS (EUVL 2006, L 328, s. 59) 13 artiklan 1 kohta; vastavuoroisen tunnustamisen periaatteen soveltamisesta rikosasioissa annettuihin tuomioihin, joissa määrätään vapausrangaistus tai vapauden menetyksen käsittävä toimenpide, niiden täytäntöön panemiseksi Euroopan unionissa 27.11.2008 tehdyn neuvoston puitepäätöksen 2008/909/YOS (EUVL 2008, L 327, s. 27) 19 artiklan 1 kohta ja vastavuoroisen tunnustamisen periaatteen soveltamisesta tuomioihin ja valvontapäätöksiin valvontatoimenpiteiden ja vaihtoehtoisten seuraamusten valvomiseksi 27.11.2008 tehdyn neuvoston puitepäätöksen 2008/947/YOS (EUVL 2008, L 337, s. 102) 19 artiklan 1 kohta.
35      13.6.2002 tehty neuvoston puitepäätös (EYVL 2002, L 164, s. 3). Kuten edellä tämän ratkaisuehdotuksen alaviitteessä 16 mainitaan, tämä puitepäätös korvattiin direktiivillä 2017/541.
36      Ks. direktiivin 2017/541 johdanto-osan kuudes ja seitsemäs perustelukappale:
”(6)      Kun otetaan huomioon terroriuhan muuttuminen sekä kansainvälisen oikeuden mukaiset unionin ja jäsenvaltioiden velvoitteet, olisi terrorismirikosten sekä terroristiryhmään ja terroritoimintaan liittyvien rikosten määritelmää edelleen lähennettävä kaikissa jäsenvaltioissa siten, että määritelmä kattaa laajemmin erityisesti terrorismiin osallistuviin vierastaistelijoihin ja terrorismin rahoitukseen liittyvän toiminnan. Tällaisten tekojen olisi oltava rangaistavia myös siinä tapauksessa, että teot tapahtuvat internetissä, sosiaalinen media mukaan luettuna.
(7)      Lisäksi terrorismin rajat ylittävä luonne edellyttää voimakkaita koordinoituja vastatoimia ja yhteistyötä jäsenvaltioissa ja niiden välillä sekä toimivaltaisten unionin terrorismintorjuntavirastojen ja
‑elinten, mukaan lukien Eurojustin ja Europolin, kanssa ja niiden välillä. – –”
37      Ks. direktiivin 2017/541 johdanto-osan 35 perustelukappale. II osasto koskee vapauksia, III osasto tasa-arvoa, V osasto kansalaisten oikeuksia ja VI osasto lainkäyttöä.
38      Ks. edellä oleva alaviite 37.
39      Ks. tästä Zoumpoulakis, K., ”Approximation of criminal sanctions in the European Union: A wild goose chase?”, New Journal of European Criminal Law, nide 13, nro 3, 2022, s. 333–345, erityisesti s. 335 ja 336. Kirjoittaja korostaa erityisesti, että vähimmäissääntöjen käsitteellä ei viitata säännön sisältöön vaan pikemmin periaatteeseen, jonka mukaan jäsenvaltioilla tulisi olla jonkin verran liikkumavaraa mennä vähimmäisvaatimuksia pidemmälle.
40      Ks. Wieczorek, I., The Legitimacy of EU Criminal Law, Hart Publishing, Oxford, 2020, s. 115–116.
41      Tuomio 22.5.2012 (C‑348/09, EU:C:2012:300).
42      Ks. em. teos Wieczorek, I., s. 116: ”values-based criminalisation rationale for harmonisation”.
43      Ks. Siatista, I. M. ja Wierda, M., ”Principle 24. Restrictions and Other Measures Relating to Amnesty”, teoksessa The United Nations Principles to Combat Impunity: A Commentary, Oxford University Press, Oxford, 2018, s. 258.
44      Ks. katsauksesta kansainvälisen humanitaarisen oikeuden muuttumiseen ajan saatossa yleisen armahduksen ja rankaisematta jäämisen osalta Puéchavy, M., ”Une amnistie générale ne peut couvrir les crimes de tortures et de traitements inhumains et dégradants (Cour eur. dr. h., Margus c. Croatie, 13 novembre 2012)”, Revue trimestrielle des droits de l’homme, nro 94, 2013, erityisesti s. 484 ja sitä seuraavat sivut.
45      Ks. O’Keefe, R., ”11. Statutory Limitation and Amnesty”, International Criminal Law, Oxford International Law Library, Oxford, 2015, s. 461–479, erityisesti s. 468; ks. myös Mettraux, G., International Crimes: Law and Practice: Volume II: Crimes Against Humanity, Oxford University Press, Oxford, 2020, s. 177.
46      Ks. Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen oikeuskäytännön muuttumisesta yleisen armahduksen alalla mm. Tulkens, F. ja Van Drooghenbroeck, S., ”La clémence pénale et les droits de l’homme. Réflexions en marge de la jurisprudence récente de la Cour européenne des droits de l’homme”, Liber amicorum Michel van de Kerchove, Larcier, Bryssel, 2011, s. 133–137; Gallen, J., ”The European Court of Human Rights, Transitional Justice and Historical Abuse in Consolidated Democracies”, Human Rights Law Review, nide 19, nro 4, 2019, s. 675–704, ja Moulier, I., ”La Cour européenne des droits de l’homme face à la répression pénale nationale des crimes de droit international”, L’homme dans la société internationale. Mélanges en hommage au Professeur Paul Tavernier, Bruylant, Bryssel, 2013, 1. painos, s. 1365–1396.
47      Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen tuomio 2.9.1991, Dujardin ym. v. Ranska (CE:ECHR:1991:0902DEC001673490).
48      Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen tuomio 2.11.2004, Abdülsamet Yaman v. Turkki  (CE:ECHR:2004:1102JUD003244696, 55 kohta).  Ks. myös Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen tuomio 10.3.2009, Turan Cakir v. Belgia (CE:ECHR:2009:0310JUD004425606), jossa Euroopan ihmisoikeustuomioistuin totesi Euroopan ihmisoikeussopimuksen 3 artiklan rikkomisen ja täsmensi, että ”kun valtion virkamies on syytettynä 3 artiklan vastaisista teoista, ei oikeudenkäyntiä eikä tuomionantoa voida tehdä tyhjiksi vanhentumiseen vedoten eikä yleisen armahduksen tai yksittäistapauksessa myönnettävän armahduksen kaltaisten toimenpiteiden soveltamista pidä sallia – –. Euroopan ihmisoikeustuomioistuin toteaa erityisesti, ettei kansallisten viranomaisten pidä missään tapauksessa antaa sellaista vaikutelmaa, että ne ovat valmiita jättämään tällaiset teot rankaisematta” (69 kohta).
49      Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen tuomio 5.6.2007, Yesil ja Sevim v. Turkki (CE:ECHR:2007:0605JUD003473804, 38 kohta).
50      Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen tuomio 13.1.2009, Yeter v. Turkki (CE:ECHR:2009:0113JUD003375003, 70 kohta).
51      Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen ratkaisu 17.3.2009, Ould Dah v. Ranska  (CE:ECHR:2009:0317DEC001311303).  Euroopan ihmisoikeustuomioistuin toisti tämän muotoilun 24.5.2011 antamassaan tuomiossa Association ”21 décembre 1989” ym. v. Romania (CE:ECHR:2011:0524JUD003381007, 144 kohta): ”yleinen armahdus on yleisesti yhteensopimaton sen valtioille kuuluvan velvollisuuden kanssa, että kidutustapaukset on tutkittava (ratkaisu Ould Dah v. Ranska, nro 13113/03, 17.3.2009) ja kansainvälisten rikosten rankaisematta jääminen on estettävä. Sama koskee yksittäistapauksessa myönnettävää armahdusta (Abdülsamet Yaman v. Turkki, nro 32446/96, 55 kohta, 2.11.2004)”.
52      Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen tuomio 27.5.2014, Marguš v. Kroatia (CE:ECHR:2014:0527JUD000445510; jäljempänä tuomio Marguš v. Kroatia) (ks. tästä tuomiosta mm. Krenc, F. ja Van Drooghenbroeck, S., ”Chronique de jurisprudence de la Cour européenne des droits de l’homme – 1er janvier – 30 juin 2014”, Journal des tribunaux, nide 35, nro 6579, 2014, s. 677). Asia koski entistä Kroatian armeijan taistelijaa, joka oli tuomittu kahden erikseen käydyn menettelyn päätteeksi siviiliväestöön kohdistuneista sotarikoksista. Ensimmäinen menettely oli päättynyt yleistä armahdusta koskevan lain nojalla, joten kantaja riitautti uusien syytteiden nostamisen ja tätä seuranneen tuomion, mikä antoi Euroopan ihmisoikeustuomioistuimelle tilaisuuden tutkia kantajalle ensimmäisellä kerralla myönnetyn yleisen armahduksen pätevyyden. Euroopan ihmisoikeustuomioistuin myönsi erityisesti, että ”kantajaa vastaan käydyissä rikosoikeudellisissa menettelyissä oli kyse erityisesti siviilien murhaamista ja vakavan ruumiinvamman aiheuttamista siviileille koskevista syytteistä, joten kyseeseen tulivat näin ollen siviilien oikeus elämään, joka taataan [Euroopan ihmisoikeussopimuksen] 2 artiklassa, ja myös heidän 3 artiklaan perustuvat oikeutensa” (124 kohta). Euroopan ihmisoikeustuomioistuin katsoi niin ikään, että ”valtioiden velvollisuus nostaa syytteet kidutuksen tai surmien tekijöitä vastaan on – – vakiintunut Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen oikeuskäytännössä. Tästä oikeuskäytännöstä ilmenee, että siviilien murhiin tai siviileihin kohdistuneisiin väkivallantekoihin syyllistyneiden armahtaminen olisi vastoin valtioille [Euroopan ihmisoikeussopimuksen] 2 ja 3 artiklan perusteella kuuluvia velvollisuuksia, koska tällainen toimenpide estäisi näiden tekojen tutkimisen ja johtaisi väistämättä siihen, että niiden tekijät jäisivät rankaisematta” (23 kohta).
53      Jäljempänä Inter-American Court of Human Rights.
54      Euroopan ihmisoikeustuomioistuin otti huomioon erityisesti yleistä armahdusta koskevan Inter-American Court of Human Rightsin oikeuskäytännön ja totesi, ettei yleistä armahdusta hyväksyttäisi vakavien ihmisoikeusloukkauksien kohdalla: ”Euroopan ihmisoikeustuomioistuin ottaa huomioon myös Inter-American Court of Human Rightsin oikeuskäytännön ja erityisesti tuomion Barrios Altos, tuomion Gomes Lund ym., tuomion Gelman ja tuomion Massacres of El Mozote and nearby places, jotka kaikki on mainittu edellä ja joissa kaikissa Inter-American Court of Human Rights otti vahvasti kantaa tähän kysymykseen ja totesi ottaen huomioon oman aiemman oikeuskäytäntönsä sekä Inter-American Commission of Human Rightsin, Yhdistyneiden kansakuntien elinten ja ihmisoikeuksien suojaamiseen keskittyvien muiden yleismaailmallisten ja alueellisten elinten antamat lausumat, ettei yleistä armahdusta voida myöntää yhdessäkään tapauksessa, jossa on kyse ihmisten perusoikeuksien vakavista loukkauksista. Inter-American Court of Human Rights selitti, että vastaavissa tapauksissa yleinen armahdus rikkoisi räikeästi valtioille kuuluvaa velvollisuutta tutkia tällaiset teot ja rankaista niiden tekijöitä (em. tuomio Gelman, 195 kohta ja em. tuomio Gomes Lund ym., 171 kohta). Inter-American Court of Human Rights korosti, että tällaiset yleistä armahdusta koskevat toimenpiteet ovat vastoin kansainvälisessä ihmisoikeuslainsäädännössä vahvistettuja oikeuksia, joista ei voida poiketa (tuomio Gomes Lund ym., 171 kohta)” (tuomio Marguš v. Kroatia (138 kohta)).
55      Ks. tuomio Marguš v. Kroatia (140 kohta).
56      Ks. Pérez-León-Acevedo, J.-P., ”The European Court of Human Rights (ECtHR) vis-à-vis amnesties and pardons; factors concerning or affecting the degree of ECtHR’s deference to states”, The International Journal of Human Rights, nide 26, nro 6, 2022, s. 1107–1137.
57      Ks. tuomio Marguš v. Kroatia (139 kohta): ”– – kansainvälisessä oikeudessa taivutaan yhä useammin sille kannalle, ettei tällaisia yleisiä armahduksia voida hyväksyä, sillä ne eivät ole yhteensopivia sen yleisesti tunnustetun valtioiden velvollisuuden kanssa, että perustavien ihmisoikeuksien vakavien loukkausten tekijät on pantava syytteeseen ja heitä on rangaistava. Vaikka yleisten armahdusten oletettaisiin olevan mahdollisia, jos niihin liittyy erityisiä olosuhteita, kuten sovintoprosessi ja/tai jonkinlainen hyvitys uhreille, käsiteltävässä asiassa valittajalle myönnetty armahdus ei ole edelleenkään hyväksyttävä, koska mikään ei viittaa siihen, että käsiteltävään asiaan liittyisi tällaisia olosuhteita”. Kursivointi tässä.
58      Ks. erityisesti edellä tämän ratkaisuehdotuksen 64–68 kohta.
59      Venetsian komissio, lausunto nro 1167/2023 ja 1168/2023, 18.3.2024, Opinion on the rule of law requirements of amnesties, with particular reference to the parliamentary bill of Spain ”on the organic law on amnesty for the institutional, political and social normalisation of Catalonia” (CDL-AD(2024)003, 74 kohta). Ks. itselle myönnetystä armahduksesta myös em. teos Marxen, K., s. 38–45.
60      Ks. tästä Inter-American Court of Human Rightsin tuomio 14.3.2001, Barrios Altos v. Peru (Série C, nro 75). Ks. tästä tuomiosta Cançado Trindade, A. A., Évolution du droit international au droits des gens. L’accès des individus à la Justice Internationale. Le regard d’un juge, Pedone, Pariisi, 2008, erityisesti s. 123–125; Stahn, C., A Critical Introduction to International Criminal Law, Cambridge University Press, Cambridge, 2019, erityisesti s. 259–260. Ks. myös Inter-American Court of Human Rightsin tuomio 29.11.2006, La Cantuta v. Peru (Série C, nro 162); Inter-American Court of Human Rightsin tuomio 26.9.2006, Almonacid Arellano ym. v. Chile (Série C, nro 154) ja Inter-American Court of Human Rightsin tuomio, 24.2.2011, Gelman v. Uruguay (Série C, nro 221). Ks. yleisesti yleistä armahdusta koskevasta Inter-American Court of Human Rightsin oikeuskäytännöstä Perez-Leon-Acevedo, J.-P., ”The control of the Inter-American Court of Human Rights over amnesty laws and other exemption measures: Legitimacy assessment”, Leiden Journal of International, nide 33, nro 3, 2020, s. 667–687; ks. myös erityisesti tuomari Cançado Trindaden vaikutuksesta siihen, miten kyseinen tuomioistuin on tulkinnut yleistä armahdusta koskevia lakeja, Chiari Gonçalves, V. ja Albuquerque, L., ”A contribuição de Cançado Trindade na interpretação das leis de anistia no Sistema Interamericano de Direitos Humanos: uma análise a partir do caso Herzog”, Revista da Faculdade de Direito. Número Especial: Em Memória do Professor Antônio Augusto Cançado Trindade, nro 81, 2022, s. 299–317).
61      Ks. yleistä armahdusta koskevien lakien tuomioistuinvalvonnasta Venetsian komissio, lausunto nro 710/2012, 11.3.2013, Opinion on the Provisions relating to Political Prisoners in the Amnesty Law of Georgia (CDL-AD(2013)009, 43–46 kohta). Venetsian komissio on tuonut esille, että menettely, jolla tuomiovallan tehtäväksi on annettu parlamentin päätöksellä ratkaista, täyttävätkö yksittäiset henkilöt parlamentin määrittämät yleiset perusteet yleisen armahduksen soveltamiselle, on toimivallanjaon periaatteen mukainen.
62      Tältä osin on muistettava, että kyseinen säännös lisättiin LOA:aan Venetsian komission antaman suosituksen jälkeen, kuten kyseisen lain johdanto-osassa tuodaan esille.
63      Kuten Conseil d’État (ylin hallintotuomioistuin, Ranska) on korostanut, oikeusvarmuus edellyttää, että ”kansalaiset pystyvät ilman ylivoimaisia ponnisteluja saamaan selville, mikä on sovellettavan oikeuden mukaan sallittua ja mikä kiellettyä. Tähän tulokseen pääseminen edellyttää, että annetut oikeussäännöt ovat selkeitä ja ymmärrettäviä, eikä niitä saa muutella ajan kuluessa liian usein eikä etenkään olla ennakoimattomasti” (ks. Conseil d’État’n kertomus Rapport public 2006 – Sécurité juridique et complexité du droit, La Documentation française, Pariisi, 15.3.2006, s. 281; saatavilla osoitteessa https://www.vie-publique.fr/files/rapport/pdf/064000245.pdf).
64      Ks. tuomio 30.4.2020, Hecta Viticol (C‑184/19, EU:C:2020:337, 52 kohta).
65      On tuotava esille, että Euroopan ihmisoikeustuomioistuin korostaa oikeusvarmuuden periaatteen perustavaa asemaa Euroopan ihmisoikeussopimuksen tulkinnassa. Yksityisen oikeusvarmuus on nimenomaan yksi Euroopan ihmisoikeussopimuksen tavoitteista, koska se liittyy suoraan yhteen niistä yleisistä tulkintaperiaatteista, joihin Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen oikeuskäytännössä viitataan taajaan, ja lisäksi tämä tulkintaperiaate – oikeusvaltioperiaate – mainitaan Euroopan ihmisoikeussopimuksen johdanto-osassa. Riittävä suoja mielivaltaa vastaan on jokaisen oikeusvaltioperiaatetta noudattavan valtion velvollisuus (ks. de Salvia, M., ”La place de la notion de sécurité juridique dans la jurisprudence de la Cour européenne des droits de l’homme”, Cahiers du Conseil Constitutionnel, nro 11, 2011; saatavilla osoitteessa https://www.conseil-constitutionnel.fr/nouveaux-cahiers-du-conseil-constitutionnel/la-place-de-la-notion-de-securite-juridique-dans-la-jurisprudence-de-la-cour-europeenne-des-droits). Oikeudenmukaista oikeudenkäyntiä koskevien sääntöjen noudattaminen on yhdistetty usein oikeusvarmuuden käsitteeseen. Euroopan ihmisoikeustuomioistuin on todennut siitä seuraavaa: ”tulkittaessa [Euroopan ihmisoikeussopimuksen] 6 artiklan 1 kappaleessa taattua oikeutta tuomioistuimessa käytävään oikeudenmukaiseen oikeudenkäyntiin on otettava huomioon [Euroopan ihmissoikeussopimuksen] johdanto-osa, jossa todetaan, että oikeusvaltioperiaate on yksi osa sopimusvaltioiden yhteistä perintöä. Yksi oikeusvaltioperiaatteen perustavista osatekijöistä on oikeussuhteiden varmuuden periaate, jonka mukaan on muun muassa niin, että tuomioistuimen oikeusriidassa antamaa lopullista ratkaisua ei enää kyseenalaisteta” (Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen tuomio 28.10.1999, Brumarescu v. Romania (CE:ECHR:1999:1028JUD002834295, 61 kohta)).
66      Ks. tuomio 24.7.2023, Lin (C‑107/23 PPU, EU:C:2023:606, 114 kohta). Ks. vastaavasti myös tuomio 28.3.2017, Rosneft (C‑72/15, EU:C:2017:236, 161 ja 162 kohta) ja tuomio 16.2.2022, Unkari v. parlamentti ja neuvosto (C‑156/21, EU:C:2022:97, 136 ja 223 kohta).
67      Ks. edellä tämän ratkaisuehdotuksen 46 kohta, alaviite 29.
68      Sama näkemys vaikuttaa sisältyvän myös pääasian acusación populariin (ks. edellä tämän ratkaisuehdotuksen 45 kohta).
69      Hyväksyttiin Yhdistyneiden kansakuntien yleiskokouksessa New Yorkissa 10.12.1984; Yhdistyneiden kansakuntien sopimuskokoelma, nide 1465, s. 85, nro 24841 (1987).
70      Ks. mm. Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen tuomio 18.1.1978, Irlanti v. Yhdistynyt kuningaskunta (CE:ECHR:1978:0118JUD000531071, 167 kohta); Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen tuomio 28.7.1999, Selmouni v. Ranska (CE:ECHR:1999:0728JUD002580394, 96–97 kohta) ja Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen tuomio 24.7.2014, Al Nashiri v. Puola (CE:ECHR:2014:0724JUD002876111, 508 kohta).
71      Ks. Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen tuomio 6.4.2000, Labita v. Italia (CE:ECHR:2000:0406JUD002677295, 120 kohta): ”Euroopan ihmisoikeustuomioistuin on katsonut tietyn kohtelun samalla sekä ’epäinhimilliseksi’ erityisesti siksi, että sitä on harjoitettu laskelmoidusti tuntien ajan ja sillä on aiheutettu todellisia vammoja ja vähintäänkin kovaa fyysistä ja henkistä kärsimystä, että ’halventavaksi’, koska se on aiheuttanut luonteensa vuoksi uhreissa pelkoa, ahdistusta ja alemmuuden tunnetta, joka on nöyryyttänyt ja halventanut heitä. Rangaistuksen tai siihen liittyvän kohtelun katsominen epäinhimilliseksi tai halventavaksi edellyttää, että kärsimyksen tai nöyryytyksen on joka tapauksessa ylitettävä se kärsimys ja nöyryytys, jota tietynlainen legitiimi kohtelu tai rangaistus väistämättä aiheuttaa.” Ks. myös Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen tuomio 26.10.2000, Kudła v. Puola (CE:ECHR:2000:1026JUD003021096, 92 kohta).
72      Ks. Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen tuomio 1.6.2010, Gäfgen v. Saksa (CE:ECHR:2010:0601JUD002297805, 89 kohta).
73      Ks. Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen tuomio 21.1.2011, M.S.S. v. Belgia ja Kreikka (CE:ECHR:2011:0121JUD003069609, 220 kohta): ”Voi olla riittävää, että uhri tuntee tulleensa nöyryytetyksi, vaikkeivät muut näe tilannetta näin – –. Vaikka on otettava huomioon, onko tarkoituksena ollut uhrin nöyryyttäminen tai alentaminen, tällaisen tarkoituksen puuttuminen ei sulje lopullisesti pois 3 artiklan rikkomisen toteamista – –” Ks. myös Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen tuomio 28.9.2015, Bouyid v. Belgia (CE:ECHR:2015:0928JUD002338009, 87 kohta): ”Tällaiseen vakavuuden vähimmäiskynnykseen yltävä kaltoinkohtelu edellyttää yleensä ruumiillisia vammoja tai kovaa fyysistä tai henkistä kärsimystä. Vaikka tämäntyyppistä kaltoinkohtelua ei olisi tapahtunut, voidaan kohtelua kuitenkin pitää halventavana ja se voi siten kuulua myös 3 artiklassa asetetun kiellon soveltamisalaan, jos kohtelu nöyryyttää tai halventaa henkilöä ja osoittaa, ettei hänen ihmisarvoaan ole kunnioitettu, tai alentaa henkilöä taikka aiheuttaa hänessä pelkoa, ahdistusta tai alemmuuden tunnetta, joka voi murtaa hänen henkisen ja fyysisen vastarintansa – –”
74      Ks. Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen tuomio 20.12.2004, Makaratzis v. Kreikka (CE:ECHR:2004:1220JUD005038599, 50 kohta) ja Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen tuomio 14.6.2011, Trévalec v. Belgia (CE:ECHR:2011:0614JUD003081207, 55–61 kohta).
75      Olen tietoinen siitä, että Venetsian komissio on tuonut esille 18.3.2024 antamassaan lausunnossa nro 1167/2023 ja 1168/2023 (CDL-AD(2024)003), joka koski esitystä Espanjan parlamentin laiksi yleisestä armahduksesta Katalonian institutionaalista, poliittista ja yhteiskunnallista normalisoitumista varten, että ”[Venetsian] komissio huomauttaa oikeusvarmuuden osalta, että yleisen armahduksen aineellinen ja ajallinen soveltamisala, sellaisena kuin se määritellään yleistä armahdusta koskevan lakiesityksen 1 §:n 1 momentissa, on hyvin laaja ja epämääräinen” ja siten se ”suosittelee rajaamaan ja määrittelemään yleisen armahduksen aineellisen ja ajallisen soveltamisalan täsmällisemmin, jotta lain vaikutukset olisivat paremmin ennakoitavissa” (94 ja 96 kohta). On kuitenkin muistettava, että Venetsian komissio tarkastelee oikeusvarmuuden periaatetta yleisestä, abstraktista ja normatiivisesta näkökulmasta, jolloin tavoitteena on määritellä ihanteelliset normit, joita voidaan soveltaa joka tilanteessa. Unionin oikeudessa tätä periaatetta ei tarkastella abstraktisti vaan toiminnallisesti ottaen huomioon unionin oikeusjärjestyksen tavoitteet, ja erityisesti pyritään määrittämään, vaarantuuko direktiivin 2017/541 tehokas vaikutus. Juuri tämän julkisasiamies Hogan on todennut ratkaisuehdotuksessaan korostaessaan, että ”Venetsian komission arviointi on – – pohjimmiltaan poliittinen, vaikka se pohjautuukin pitkälle vietyyn oikeudelliseen ja poliittiseen analyysiin” ja että ”Venetsian komission lausunnolla pyritään ihanteelliseen järjestelmään” (julkisasiamies Hoganin ratkaisuehdotus Repubblika (C‑896/19, EU:C:2020:1055, 88 kohta). Vaikka lainsäädännön parantamisen näkökulmasta LOA:n 1 §:n soveltamisala voitaisiin määritellä täsmällisemmin, tätä seikkaa ei voida rinnastaa käsiteltävässä asiassa unionin oikeudessa taatun oikeusvarmuuden periaatteen loukkaamiseen.
76      Donnedieu de Vabres on korostanut tilanteesta, jossa yleistä armahdusta sovelletaan silloin, kun asia on saatettu rikostuomioistuimen käsiteltäväksi, että yleisessä armahduksessa kunnioitetaan kolmansien oikeuksia eikä sillä estetä vahingonkorvauskanteita; jos vahingonkorvauskannetta ei ole vielä nostettu, vain siviiliasioita käsittelevä tuomioistuin voi sen käsitellä (em. teos Donnedieu de Vabres, H., s. 558 ja 559, nro 991).
77      Merle ja Vitu ovat kommentoineet luonteenomaisella tavallaan kriittisesti yleisen armahduksen yleisluonteisuutta tuoden esille, että ”yleistä armahdusta koskevan lain laatijoihin ei kohdistu rajoituksia, kun on määriteltävä rikokset, joihin unohtaminen ulottuu” (em. teos Merle, R. ja Vitu, A., s. 1111, nro 945). Armahdettavien henkilöiden suhteen kirjoittajat erottavat toisistaan ”tekoperusteisen armahduksen”, ”joka myönnetään laissa lueteltujen rikosten tekijöille ottamatta huomioon armahdettujen henkilöiden ominaisuuksia” ja ”henkilöperusteisen armahduksen”, jossa ei oteta huomioon tehtyjen rikosten luonnetta tai vakavuutta vaan ”tietyt henkilöryhmät, jotka menneisyytensä tai tietyn ominaispiirteensä vuoksi kuuluvat armahduksen piiriin” (ibid., s. 1112–1113, nro 946). Ks. armahdusten luokittelemisesta soveltamisalojensa mukaan myös em. teos Siatista, I. M. ja Wierda, M., s. 259, ja em. teos Stahn, C., s. 260.
78      Ks. edellä tämän ratkaisuehdotuksen 88 kohta.
79      Ks. edellä tämän ratkaisuehdotuksen 84 kohta.
80      6/64, EU:C:1964:66.
81      Ks. tuomio 22.2.2022, RS (Perustuslakituomioistuimen tuomioiden vaikutus) (C‑430/21, EU:C:2022:99, 52 kohta) ja tuomio 5.6.2023, komissio v. Puola (Tuomareiden riippumattomuus ja yksityiselämä) (C‑204/21, EU:C:2023:442, 79 kohta).
82      Ks. tuomio 24.6.2019, Popławski (C‑573/17, EU:C:2019:530, 54 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
83      Ks. tuomio 17.12.2020, komissio v. Slovenia (EKP:n arkistot) (C‑316/19, EU:C:2020:1030, 119 kohta).
84      Ks. edellä tämän ratkaisuehdotuksen 84 kohta.
85      Tuomio 26.3.2020, Miasto Łowicz ja Prokurator Generalny (C‑558/18 ja C‑563/18, EU:C:2020:234, 44 kohta; jäljempänä tuomio Miasto Łowicz).
86      Ks. tuomio Miasto Łowicz (45 kohta).
87      Ks. tuomio Miasto Łowicz (46 kohta).