62023CJ0300
UNIONIN TUOMIOISTUIMEN TUOMIO (yhdeksäs jaosto)
12 päivänä joulukuuta 2024 (
*1
)
Ennakkoratkaisupyyntö – Kuluttajansuoja – Direktiivi 93/13/ETY – Kuluttajasopimusten kohtuuttomat ehdot – Kiinnelainasopimus – Ehto, jossa määrätään vaihtuvasta korosta – Säästöpankkien myöntämien kiinnelainojen todellisiin vuosikorkoihin perustuva viiteindeksi – Julkaistulla hallinnollisella toimella vahvistettu virallinen indeksi – Kyseisen toimen johdanto-osassa olevat maininnat – Avoimuusvaatimusta koskeva valvonta – Kohtuuttomuuden arviointi – Tehokkuusperiaate
Asiassa C‑300/23,
jossa on kyse SEUT 267 artiklaan perustuvasta ennakkoratkaisupyynnöstä, jonka Juzgado de Primera Instancia no 8 de Donostia – San Sebastián (San Sebastiánin alioikeus nro 8, Espanja) on esittänyt 27.4.2023 tekemällään päätöksellä, joka on saapunut unionin tuomioistuimeen 10.5.2023, saadakseen ennakkoratkaisun asiassa
NB
vastaan
Kutxabank SA,
jossa asian käsittelyyn osallistuu
Ministerio Fiscal,
UNIONIN TUOMIOISTUIN (yhdeksäs jaosto),
toimien kokoonpanossa: kahdeksannen jaoston puheenjohtaja S. Rodin, joka hoitaa yhdeksännen jaoston puheenjohtajan tehtäviä, sekä tuomarit J. Passer ja O. Spineanu-Matei (esittelevä tuomari),
julkisasiamies: L. Medina,
kirjaaja: A. Calot Escobar,
ottaen huomioon kirjallisessa käsittelyssä esitetyn,
ottaen huomioon huomautukset, jotka sille ovat esittäneet
–
NB, edustajinaan J. M. Erausquin Vázquez ja M. Ortiz Pérez, abogados,
–
Kutxabank SA, edustajinaan I. Ortega Ochoa, abogado, ja S. Tamés Alonso, procurador,
–
Espanjan hallitus, asiamiehinään A. Gavela Llopis ja A. Pérez-Zurita Gutiérrez,
–
Euroopan komissio, asiamiehinään J. Baquero Cruz, P. Kienapfel ja N. Ruiz García,
päätettyään julkisasiamiestä kuultuaan ratkaista asian ilman ratkaisuehdotusta,
on antanut seuraavan
tuomion
1
Ennakkoratkaisupyyntö koskee ensinnäkin kuluttajasopimusten kohtuuttomista ehdoista 5.4.1993 annetun neuvoston direktiivin 93/13/ETY (EYVL 1993, L 95, s. 29) 3 artiklan 1 kohdan, 5 artiklan, 6 artiklan 1 kohdan ja 7 artiklan 1 kohdan, toiseksi sopimattomista elinkeinonharjoittajien ja kuluttajien välisistä kaupallisista menettelyistä sisämarkkinoilla ja neuvoston direktiivin 84/450/ETY, Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivien 97/7/EY, 98/27/EY ja 2002/65/EY sekä Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksen (EY) N:o 2006/2004 muuttamisesta 11.5.2005 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2005/29/EY (sopimattomia kaupallisia menettelyjä koskeva direktiivi) (EUVL 2005, L 149, s. 22) 7 artiklan ja kolmanneksi tehokkuusperiaatteen tulkintaa.
2
Tämä pyyntö on esitetty asiassa, jossa asianosaisina ovat NB ja Kutxabank SA ja joka koskee kiinnelainasopimuksen korkokannan säännöllistä tarkistamista koskevan ehdon pätevyyttä.
Asiaa koskevat oikeussäännöt
Unionin oikeus
Direktiivi 93/13
3
Direktiivin 93/13 3 artiklan 1 kohdassa säädetään seuraavaa:
”Sopimusehtoa, josta ei ole erikseen neuvoteltu, pidetään kohtuuttomana, jos se hyvän tavan vastaisesti aiheuttaa kuluttajan vahingoksi huomattavan epätasapainon osapuolten sopimuksesta johtuvien oikeuksien ja velvollisuuksien välille.”
4
Direktiivin 4 artiklassa säädetään seuraavaa:
”1.   Sopimusehdon kohtuuttomuutta arvioidaan ottaen huomioon sopimuksen kohteena olevien tavaroiden ja palvelujen luonne ja viitaten sopimuksentekohetkellä kaikkiin sopimuksen tekoon liittyviin olosuhteisiin sekä kaikkiin muihin sopimuksen ehtoihin tai toiseen sopimukseen, josta se on riippuvainen, sanotun kuitenkaan rajoittamatta 7 artiklan soveltamista.
2.   Sopimusehtojen kohtuuttoman luonteen arviointi ei saa koskea sopimuksen pääkohteen määrittelyä eikä hinnan tai korvauksen asianmukaisuutta suhteessa vastineena toimitettaviin palveluihin tai tavaroihin, jos nämä ehdot on laadittu selkeästi ja ymmärrettävästi.”
5
Direktiivin 5 artiklassa säädetään seuraavaa:
”Jos on kyse sopimuksesta, jonka kaikki tai tietyt kuluttajalle esitetyt ehdot on laadittu kirjallisesti, ehdot on aina laadittava selkeästi ja ymmärrettävästi. Jos ehdon merkityksestä syntyy epäilystä, kuluttajalle suotuisin tulkinta on etusijalla. Tätä tulkintasääntöä ei sovelleta 7 artiklan 2 kohdassa säädettyjen menettelyjen yhteydessä.”
6
Direktiivin 6 artiklan 1 kohdassa säädetään seuraavaa:
”Jäsenvaltioiden on säädettävä, että elinkeinonharjoittajan ja kuluttajan välisen sopimuksen kohtuuttomat ehdot eivät sido kuluttajia niiden kansallisen lainsäädännön mukaisesti ja että sopimus jää muilta osin osapuolia sitovaksi, jos sopimus voi olla olemassa ilman kohtuuttomia ehtoja.”
7
Direktiivin 7 artiklan 1 kohdan sanamuoto on seuraava:
”Jäsenvaltioiden on kuluttajien ja kilpailevien elinkeinonharjoittajien edun vuoksi varmistettava, että on olemassa riittäviä ja tehokkaita keinoja kohtuuttomien ehtojen käytön lopettamiseksi elinkeinonharjoittajan ja kuluttajan välisissä sopimuksissa.”
8
Direktiivin 8 artiklassa säädetään seuraavaa:
”Jäsenvaltiot voivat antaa tai pitää voimassa tämän direktiivin soveltamisalalla perustamissopimuksen mukaisia tiukempia säännöksiä varmistaakseen kuluttajalle suojelun korkeamman tason.”
Direktiivi 2005/29
9
Direktiivin 2005/29 19 artiklan mukaan jäsenvaltioiden oli annettava ja julkaistava kyseisen direktiivin noudattamisen edellyttämät lait, asetukset ja hallinnolliset määräykset viimeistään 12.6.2007 ja ilmoitettava tästä komissiolle viipymättä. Näitä säännöksiä oli alettava soveltaa viimeistään 12.12.2007.
Espanjan oikeus
Laki 7/1998
10
Direktiivi 93/13 on saatettu osaksi Espanjan oikeutta yleisistä sopimusehdoista 13.4.1998 annetulla lailla 7/1998 (Ley 7/1998, sobre condiciones generales de la contratación; BOE nro 89, 14.4.1998, s. 12304).
11
Kyseisen lain 5 §:n 5 momentissa, sellaisena kuin se on muutettuna kiinteistöluottosopimusten sääntelystä 15.3.2019 annetulla lailla 5/2019 (Ley 5/2019, de regulación de los contratos de crédito inmobiliario; BOE nro 65, 16.3.2019), säädetään, että sopimusehdot, jotka on kuluttajien vahingoksi sisällytetty sopimukseen avoimuusvaatimuksen vastaisesti, ovat pätemättömiä suoraan lain nojalla.
Kuluttajien ja käyttäjien suojasta annettu yleinen laki
12
Kuluttajien ja käyttäjien suojasta annetun yleisen lain ja muiden täydentävien lakien uudelleen laatimisesta 16.11.2007 annetulla kuninkaan asetuksella 1/2007 (Real Decreto Legislativo 1/2007, por el que se aprueba el texto refundido de la Ley General para la Defensa de los Consumidores y Usuarios y otras leyes complementarias; BOE nro 287, 30.11.2007, s. 49181) laadittiin uudelleen kyseinen laki, jota muutettiin lailla 5/2019 (jäljempänä kuluttajien ja käyttäjien suojasta annettu yleinen laki).
13
Kuluttajien ja käyttäjien suojasta annetun yleisen lain 8 §:ssä säädetään seuraavaa:
”Kuluttajien ja käyttäjien perustavanlaatuiset oikeudet ovat seuraavat:
– –
b)
Legitiimien taloudellisten ja sosiaalisten etujen suoja erityisesti sopimattomia kaupallisia menettelyjä ja kohtuuttomia sopimusehtoja vastaan.
– –
d)
Oikeus saada oikeaa tietoa eri tavaroista ja palveluista ja oikeus saada opastus ja ohjeet näiden tavaroiden ja palveluiden asianmukaisesta käytöstä, kulutuksesta tai nautinnasta.
– –”
14
Kuluttajien ja käyttäjien suojasta annetun yleisen lain 60 §:n, jonka otsikko on ”Ennen sopimusta annettavat tiedot”, 1 momentissa säädetään seuraavaa:
”Elinkeinonharjoittajan on, ennen kuin sopimus tai vastaava tarjous sitoo kuluttajaa tai käyttäjää, annettava tälle selkeästi ja ymmärrettävästi asiaankuuluvat, totuudenmukaiset ja riittävät tiedot sopimuksen pääasiallisista ominaispiirteistä ja etenkin sen oikeudellisista ja taloudellisista edellytyksistä – –”
15
Kuluttajien ja käyttäjien suojasta annetun yleisen lain 80 §:n, jonka otsikko on ”Ehtoihin, joista ei ole erikseen neuvoteltu, sovellettavat vaatimukset”, 1 momentissa säädetään seuraavaa:
”Kuluttajien ja käyttäjien kanssa tehdyissä sopimuksissa, jotka sisältävät ehtoja, joista ei ole erikseen neuvoteltu, ja joihin kuuluvat viranomaisten sekä niistä riippuvien tahojen ja yritysten tekemät sopimukset, kyseisten ehtojen on täytettävä seuraavat vaatimukset:
a)
Niiden sanamuodon on oltava täsmällinen, selkeä ja yksinkertainen ja välittömästi ymmärrettävissä ilman viittauksia teksteihin tai asiakirjoihin, joita ei ole toimitettu ennen sopimuksen tekemistä tai sopimuksenteon yhteydessä ja jotka on joka tapauksessa mainittava nimenomaisesti sopimusasiakirjassa.
– –
c)
Ehtojen on oltava lojaliteettiperiaatteen mukaisia ja niiden osalta on noudatettava oikeudenmukaista tasapainoa sopimuspuolten oikeuksien ja velvollisuuksien välillä, jolloin kohtuuttomien sopimusehtojen käyttö on joka tapauksessa kiellettyä.”
16
Kuluttajien ja käyttäjien suojasta annetun yleisen lain 82 §:n, jonka otsikko on ”Kohtuuttomien ehtojen käsite”, 1 momentissa säädetään seuraavaa:
”Kohtuuttomina pidetään kaikkia sellaisia sopimusehtoja, joista ei ole erikseen neuvoteltu, sekä kaikkia käytäntöjä, joista ei ole nimenomaisesti sovittu, jos ne lojaliteettiperiaatteen vastaisesti aiheuttavat kuluttajan ja käyttäjän vahingoksi huomattavan epätasapainon osapuolten sopimuksesta johtuvien oikeuksien ja velvollisuuksien välille.”
17
Kuluttajien ja käyttäjien suojasta annetun yleisen lain 83 §:ssä, jonka otsikko on ”Kohtuuttomien ehtojen pätemättömyys ja sopimuksen pysyminen voimassa”, säädetään seuraavaa:
”Kohtuuttomat sopimusehdot ovat pätemättömiä suoraan lain nojalla, ja niistä ei katsota sovitun. Tässä tarkoituksessa tuomioistuin toteaa asianosaisia kuultuaan, että sopimuksessa olevat kohtuuttomat ehdot ovat pätemättömiä, mutta sopimus jää muilta osin sopimuspuolia sitovaksi, jos sopimus voi olla olemassa ilman kohtuuttomia ehtoja.
Sopimusehdot, jotka on kuluttajien vahingoksi sisällytetty sopimukseen avoimuusvaatimuksen vastaisesti, ovat pätemättömiä suoraan lain nojalla.”
Siviililaki
18
Siviililain (Código Civil) 1303 §:ssä säädetään seuraavaa:
”Jos sopimusvelvoite todetaan pätemättömäksi, sopimuspuolten on palautettava toisilleen sopimuksen kohde, tuotto ja hinta korkoineen, ellei seuraavissa pykälissä säädetystä muuta johdu.”
19
Siviililain 1306 §:n 2 kohdassa säädetään seuraavaa:
”Jos epäasianmukaisen perusteen muodostava teko ei ole rikos, noudatetaan seuraavia säännöksiä:
– –
2)
Kun syy on vain toisessa sopimuspuolessa, kyseinen sopimuspuoli ei voi vaatia sitä, mitä se on sopimuksen perusteella suorittanut, eikä vaatia sen täyttämistä, mitä sille itselleen on luvattu. Perusteen epäasianmukaisuuden suhteen syytön sopimuspuoli voi vaatia sitä, mitä se on sopimuksen perusteella suorittanut, ilman velvollisuutta täyttää sitä, mitä se on luvannut.”
Yleiskirjeet 8/1990 ja 5/1994
20
Banco de España (Espanjan keskuspankki) laati 7.9.1990 luottolaitoksille osoitetun yleiskirjeen 8/1990 liiketoimien avoimuudesta ja asiakassuojasta (circular 8/1990, a entidades de crédito, sobre transparencia de las operaciones y protección de la clientela; BOE nro 226, 20.9.1990, s. 27498).
21
Sitä on muutettu muun muassa 22.7.1994 luottolaitoksille osoitetulla yleiskirjeellä 5/1994 (circular 5/1994, a entidades de crédito; BOE nro 184, 3.8.1994, s. 25109), jolla muun muassa lisättiin liite VIII yleiskirjeeseen 8/1990. Juzgado de Primera Instancia no 8 de Donostia – San Sebastián (San Sebastiánin alioikeus nro 8, Espanja), joka on ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin, täsmentää tältä osin, että yleiskirjeen 8/1990, sellaisena kuin se on muutettuna yleiskirjeellä 5/1994 (jäljempänä yleiskirje 8/1990, sellaisena kuin se on muutettuna), konsolidoitua toisintoa ei ole julkaistu Boletin Oficial del Estadossa.
22
Yleiskirjeellä 8/1990, sellaisena kuin se on muutettuna, vahvistettiin kiinnelainoille tietyt viralliset viiteindeksit. Näihin kuuluivat markkinahintaisten asuntojen ostamiseen tarkoitettujen yli kolmen vuoden ajaksi myönnettyjen kiinnelainojen erilaiset keskikorot (jäljempänä IRPH-indeksit), säästöpankkien myöntämien lainojen IRPH-indeksi (jäljempänä säästöpankkien IRPH-indeksi) mukaan lukien.
23
Säästöpankkien IRPH-indeksi määritellään yleiskirjeen 8/1990, sellaisena kuin se on muutettuna, liitteessä VIII seuraavasti:
”– – kaikkien säästöpankkien indeksin viitekuukauden aikana myöntämien tai uusimien, markkinahintaisten asuntojen ostamiseen tarkoitettujen vähintään kolmivuotisten kiinnelainojen pääomalla painotettujen keskikorkojen yksinkertainen keskiarvo. Nämä painotetut keskikorot ovat kaikkien säästöpankkien – – näiden maturiteettien osalta Espanjan keskuspankille ilmoittamia vastaavia vuotuisia korkoja – –”
24
Ennakkoratkaisupyynnön esittämistä koskevasta päätöksestä ilmenee, että tätä määritelmää täydennetään maininnalla, jonka mukaan ”painotetut keskikorot” ovat kaikkien säästöpankkien Espanjan keskuspankille ilmoittamia todellisia vuosikorkoja kyseisten oikeustoimien osalta.
25
Kyseisestä päätöksestä ilmenee myös, että yleiskirje 5/1994 sisälsi luottolaitoksille, joille kyseinen yleiskirje oli osoitettu, suunnatun varoituksen, jonka mukaan IRPH-indeksin soveltaminen suoraan merkitsisi kiinnelainan todellisen vuosikoron nousemista markkinakorkoa korkeammaksi, mikä voidaan välttää soveltamalla asianmukaista negatiivista marginaalia, jonka arvo vaihtelee kyseisestä oikeustoimesta suoritettavien palkkioiden ja maksutiheyden perusteella.
Laki 14/2013
26
Yrittäjien ja heidän kansainvälistymisensä tukemisesta 27.9.2013 annettuun lakiin 14/2013 (Ley 14/2013, de apoyo a los emprendedores y su internacionalización; BOE nro 233, 28.9.2013, s. 78787) sisältyy 15. lisäsäännös, jossa säädetään muun muassa säästöpankkien IRPH-indeksin käytöstä poistamisesta 1.11.2013 alkaen.
27
Tämän lisäsäännöksen 2–4 momentin sanamuoto on seuraava:
”2. Edellisessä momentissa tarkoitetut viittaukset korkoihin korvataan sovellettavien korkojen seuraavasta tarkistuksesta lähtien sopimuksessa määrätyllä korvaavalla korolla tai viiteindeksillä.
3. Jos sopimuksessa ei ole määrätty sovellettavasta korkokannasta tai viiteindeksistä tai jos on määrätty jonkin sellaisen indeksin tai korkokannan soveltamisesta, joka aiotaan poistaa käytöstä, kyseessä oleva korkokanta tai indeksi korvataan [luottolaitosten IRPH-indeksiksi] kutsutulla virallisella korkokannalla siten, että sovelletaan marginaalia, joka vastaa käytöstä poistettavaksi aiotun korkokannan ja edellä mainitun korkokannan välisen erotuksen aritmeettista keskiarvoa, joka lasketaan sopimuksentekopäivän ja korkokannan tosiasiallisen korvaamispäivän välisenä aikana saatavilla olevien tietojen perusteella.
– –
4. Osapuolilla ei ole oikeussuojakeinoja, joiden avulla he voisivat vaatia lainan tai luoton muuttamista, yksipuolista muuttamista tai irtisanomista vastineena tämän säännöksen soveltamisesta.”
Pääasia ja ennakkoratkaisukysymykset
28
NB teki 11.9.2006 kestoltaan 35 vuoden pituisen kiinnelainasopimuksen Caja de Ahorros y Monte de Piedad de Gipuzkoa y San Sebastiánin, josta on tullut Kutxabank, kanssa (jäljempänä pääasiassa kyseessä oleva lainasopimus).
29
Kyseisen sopimuksen 3 a kohdan (jäljempänä riidanalainen sopimusehto) mukaan korkokanta on vaihtuva ja uusi korkokanta on vahvistettava säännöllisesti suhteessa säästöpankkien IRPH-indeksiin.
30
Riidanalaisessa sopimusehdossa täsmennetään, että mainittu indeksi vastaa markkinahintaisten asuntojen ostoon tarkoitettujen vähintään kolmivuotisten, säästöpankkien myöntämien kiinnelainojen pääomalla painotettujen keskikorkojen yksinkertaista keskiarvoa ilman mitään muuntamista ja että viitearvona käytetään viimeisintä Espanjan keskuspankin julkaisemaa indeksiä kutakin koron tarkistamista varten vahvistettua päivämäärää edeltäneenä kuukautena tai toissijaisesti viimeisintä Espanjan keskuspankin julkaisemaa indeksiä ennen edellä mainittua kuukautta.
31
Ennakkoratkaisupyynnön esittämistä koskevasta päätöksestä ilmenee, ettei riidanalaisessa sopimusehdossa esitetä yleiskirjeen 8/1990, sellaisena kuin se on muutettuna, liitteessä VIII olevan säästöpankkien IRPH-indeksin määritelmän loppuosaa, jossa täsmennetään, että nämä ”painotetut keskikorot” ovat kaikkien säästöpankkien Espanjan keskuspankille ilmoittamia todellisia vuosikorkoja kyseisten oikeustoimien osalta.
32
NB nosti 4.3.2022 ennakkoratkaisua pyytäneessä tuomioistuimessa kanteen, jossa hän vaati muun muassa riidanalaisen sopimusehdon kohtuuttomuuden toteamista.
33
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin toteaa, että IRPH-indeksit vahvistetaan vastaaviin oikeustoimiin sovellettavien todellisten vuosikorkojen keskiarvon perusteella. Kyseisen tuomioistuimen mukaan tästä seuraa, että tietyn sopimuksen korkokannan mukauttaminen IRPH-indeksin perusteella johtaa tämän korkokannan nousuun, jossa otetaan huomioon se, mitä kaikkien tämän IRPH-indeksin vahvistamisen perustana olleiden sopimusten sopimuspuolina olevat lainanottajat ovat maksaneet nimelliskoron lisäksi kaikkien kulujen ja mahdollisten palkkioiden muodossa, kun taas sopimuksen, jonka korkokanta on tällä tavoin indeksoitu, nojalla lisätään marginaalin lisäksi vastaavat kulut ja palkkio on jo maksettu. Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin lisää, että tietyt tekijät, jotka otettiin huomioon IRPH-indeksin vahvistamisen perustana olleissa todellisissa vuosikoroissa, johtuivat sopimusehdoista, joiden kohtuuttomuus on sittemmin todettu tai joihin on suhtauduttava varauksella.
34
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin tarkastelee ensimmäiseksi riidanalaista sopimusehtoa avoimuusvaatimuksen näkökulmasta ja pohtii, onko tätä vaatimusta noudatettu, sillä kyseisen tuomioistuimen mukaan kuluttaja ei voi kyseisen ehdon perusteella tietää tarkalleen niitä taloudellisia seurauksia, joita ehdosta aiheutuu 35 vuoden pituisen sopimuksen yhteydessä.
35
Kyseinen tuomioistuin pitää aivan aluksi kyseenalaisena, voiko keskivertokuluttaja itse ymmärtää käsitteiden ”korkokanta”, ”viiteindeksi” ja ”todellinen vuosikorko” väliset erot ja näin ollen todellisen vuosikoron perusteella vahvistettujen viiteindeksien laskentatavan toiminnan.
36
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin huomauttaa lisäksi, että riidanalaisessa sopimusehdossa esitetään sellainen säästöpankkien IRPH-indeksin määritelmä, joka ei sisällä määritelmän osaa, jonka mukaan kyseinen indeksi perustuu todellisiin vuosikorkoihin. Se päättelee tästä, että keskivertokuluttajalla, joka ei ole tietoinen Espanjan keskuspankin luottolaitoksille osoittamista yleiskirjeistä ja jolle hänen sopimuskumppaninsa ei ole ilmoittanut siitä, että säästöpankkien IRPH-indeksi vastaa todellista vuosikorkoa, eikä yleiskirjeessä 5/1994 olevista täsmennyksistä, jotka koskevat IRPH-indeksin tasoa suhteessa markkinakorkoon, ei ole mitään syytä pyytää tietoja tästä asiasta sopimuksen tekemistä edeltävässä vaiheessa, sillä keskivertokuluttaja pitää hänelle esitettyä sopimusehdotusta kiinnostavana sen johdosta, että siinä määrätään marginaalista, joka on alhaisempi kuin marginaalit, joista tavanomaisesti määrätään sopimuksissa, joiden korkokanta on vahvistettu suhteessa Euribor-viiteindeksiin (Euro Interbank Offered Rate).
37
Nämä näkökohdat on esitetty ensimmäisen, toisen, kolmannen ja viidennen kysymyksen tueksi.
38
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin viittaa seuraavaksi Tribunal Supremon (ylin tuomioistuin, Espanja) oikeuskäytäntöön, josta sen mukaan ilmenee, että IRPH-indeksien sisältöä ja laskentaa koskeva avoimuusvaatimus täyttyy väistämättä, koska yleiskirje 8/1990 ja näiden indeksien laskentatapa on julkaistu Boletín Oficial del Estadossa, joten luottolaitoksella, joka sisällyttää tällaisen indeksin sopimusehtoihin, ei ole velvollisuutta sisällyttää lainasopimukseen tämän indeksin täydellistä määritelmää. Kyseisen tuomioistuimen mukaan mainittu oikeuskäytäntö perustuu yksinomaan unionin tuomioistuimen 3.3.2020 antaman tuomion Gómez del Moral Guasch (C‑125/18, EU:C:2020:138) 53 ja 56 kohtaan, eikä kyseisen tuomion 51, 52, 54 ja 55 kohtaan.
39
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin katsoo, että mainitun tuomion 53 ja 56 kohta perustuvat seikkoihin, jotka eivät täysin vastaa todellisuutta. Kyseisen tuomioistuimen mukaan on näet yhtäältä niin, ettei yleiskirjeeseen 8/1990, jonka julkaisemiseen edellä viitattu tuomio nojautuu, sisälly minkäänlaista mainintaa IRPH-indekseistä, koska kyseiset indeksit otettiin käyttöön yleiskirjeellä 5/1994. Mainitun tuomioistuimen mukaan on toisaalta niin, ettei IRPH-indeksien laskentatapaa ole missään tapauksessa mahdollista saada selville yleiskirjeen 5/1994 tarkastelun perusteella, sillä laskentatapaa ei esitetä kyseisessä yleiskirjeessä, joten kuluttajan on pääteltävä saatavilla olevista tiedoista, että IRPH-indeksit ovat todellisia vuosikorkoja, joihin jo sisältyvät marginaalit, palkkiot ja kulut.
40
Nämä näkökohdat on esitetty neljännen, kuudennen, seitsemännen ja kahdeksannen kysymyksen tueksi.
41
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin pitää lisäksi kyseenalaisena, onko edellä mainittu Tribunal Supremon oikeuskäytäntö – siltä osin kuin siinä vahvistetaan, että luottolaitokset on vapautettu ehdoitta velvollisuudesta sisällyttää kiinnelainasopimuksiin korkokannan säännöllisen tarkistamisen perustana käytetyn IRPH-indeksin täydellinen määritelmä ja antaa kuluttajille tietoa kyseisen indeksin aiemmasta kehityksestä, kun tämä indeksi on julkaistu virallisessa julkaisussa – unionin tuomioistuimen oikeuskäytännön mukainen, kun otetaan huomioon unionin tuomioistuimen 3.3.2020 antaman tuomion Gómez del Moral Guasch (C‑125/18, EU:C:2020:138) 54 kohta ja unionin tuomioistuimen 17.11.2021 antaman määräyksen Gómez del Moral Guasch (C‑655/20, EU:C:2021:943) 34 kohta.
42
Yhdeksäs ja kymmenes kysymys perustuvat näihin epäilyihin.
43
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin viittaa lopuksi myös direktiiviin 2005/29, joka sen mukaan oli sovellettavissa pääasiassa kyseessä olevan lainasopimuksen tekohetkellä. Sen mukaan se, että kyseiseen sopimukseen sisältyvästä säästöpankkien IRPH-indeksin määritelmästä puuttuu tärkeitä tekijöitä, saattaa merkitä mainitun direktiivin 7 artiklassa tarkoitettua olennaisten tietojen mainitsematta jättämistä ja siten harhaanjohtavaa menettelyä. Jos näin on, se pohtii, onko tällainen toteamus omiaan sulkemaan pois direktiivin 93/13 3 artiklan 1 kohdassa tarkoitetun lojaliteetin kaikilta osin.
44
Nämä näkökohdat on esitetty 11. ja 12. kysymyksen tueksi.
45
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin tarkastelee toiseksi tilannetta, jossa riidanalaista sopimusehtoa on pidettävä avoimuusvaatimuksen vastaisena. Se katsoo, että sen pitäisi tällaisessa tilanteessa tarkastella kyseisen ehdon mahdollista kohtuuttomuutta, minkä se pyytää unionin tuomioistuinta vahvistamaan, koska unionin tuomioistuimen aiemmat ratkaisut koskevat ainoastaan edellä mainittua avoimuusvaatimusta.
46
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin viittaa tässä tilanteessa ensinnäkin kansallisiin säännöksiin, joissa on säädetty vuodesta 2019 alkaen, että sopimusehdot, jotka on kuluttajien vahingoksi sisällytetty sopimukseen avoimuusvaatimuksen vastaisesti, ovat pätemättömiä suoraan lain nojalla. Se toteaa, ettei Tribunal Supremo pidä näitä sääntöjä taannehtivasti sovellettavina. Tribunal Supremon oikeuskäytännössä on sitä vastoin vahvistettu – siltä osin kuin on kyse niin kutsutuista ”vähimmäiskorkoehdoista”, joiden mukaan vaihtuva korko ei voi laskea tietyn kynnysarvon alapuolelle –, etteivät nämä ehdot ole avoimia ja että ne ovat tästä syystä kohtuuttomia siltä osin kuin niissä määrätään näennäisesti vaihtuvasta korkokannasta, joka voi kuitenkin todellisuudessa ainoastaan nousta. Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin katsoo, että tätä oikeuskäytäntöä olisi sovellettava analogisesti nyt käsiteltävässä asiassa, kun otetaan huomioon riidanalaisen sopimusehdon harhaanjohtavuus sen johdosta, ettei sopimuksessa olevan IRPH-indeksin määritelmässä ole mitään mainintaa siitä, että kyseinen indeksi on todellinen vuosikorko.
47
Nämä näkökohdat on esitetty 13. ja 14. kysymyksen tueksi.
48
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin nostaa toiseksi esiin Tribunal Supremon oikeuskäytännön, jonka mukaan sellaisen virallisen indeksin käyttäminen, jota viranomaiset käyttävät subventoitujen asuntojen rahoittamiseen, ei voi olla lojaliteettiperiaatteen vastaista.
49
Kyseinen tuomioistuin huomauttaa kuitenkin yhtäältä, että virallisen indeksin käyttö on pakollista kiinnitysluottosopimuksia tehtäessä ja että IRPH-indeksiä käyttäneet viranomaiset ovat yleiskirjeen 5/1994 johdanto-osassa olevan Espanjan keskuspankin varoituksen huomioiden toimineet näin.
50
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin toteaa toisaalta, ettei kohtuuttomuuden arviointi koske IRPH-indeksin käyttämistä vaan ehtoa, jolla määrättiin kyseisen indeksin käyttämisestä lainasopimuksessa. Sen mukaan on siten merkityksellistä selvittää – kun otetaan huomioon unionin tuomioistuimen 14.3.2013 antaman tuomion Aziz (C‑415/11, EU:C:2013:164) 69 kohta –, saattoiko lainanottajaa lojaalisti ja kohtuullisesti kohteleva lainanantaja odottaa, että lainanottaja hyväksyy riidanalaisen sopimusehdon sisällyttämisen pääasiassa kyseessä olevaan lainasopimukseen, jos siitä olisi erikseen neuvoteltu, jos hän olisi ensinnäkin ymmärtänyt, miten säästöpankkien IRPH-indeksin laskentatapa toimii, ja pystynyt siten arvioimaan täsmällisten perusteiden perusteella kyseisen indeksin soveltamisesta aiheutuvia taloudellisia seurauksia, jotka ovat mahdollisesti merkittäviä, jos hän olisi toiseksi ollut tietoinen indeksin kehityksestä sopimuksen tekemistä edeltävän kahden vuoden ajalta ja jos hänelle olisi kolmanneksi ilmoitettu siitä, että yleiskirje 5/1994 sisälsi varoituksen, jonka mukaan sopimukseen oli tarvittaessa sisällyttävä negatiivinen marginaali ja jota lainanantaja ei aikonut noudattaa.
51
Ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen mukaan tämän arvioinnin yhteydessä on erityisesti verrattava sopimuksen mukaisen koron laskentatapaa ja tästä aiheutuvan koron tosiasiallista tasoa tavanomaisesti käytettyihin laskentatapoihin ja lailliseen korkotasoon sekä korkotasoon, jota markkinoilla sovellettiin kyseessä olevan sopimuksen tekohetkellä vastaavissa lainoissa, kun otetaan huomioon unionin tuomioistuimen 26.1.2017 antaman tuomion Banco Primus (C‑421/14, EU:C:2017:60) 67 kohdan toinen luetelmakohta.
52
Nämä näkökohdat on esitetty 15., 16., 17. ja 18. kysymyksen tueksi.
53
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin katsoo kolmanneksi ja viimeiseksi – siinä tapauksessa, että riidanalainen sopimusehto todetaan kohtuuttomaksi ja että pääasiassa kyseessä oleva lainasopimus ei lähtökohtaisesti voi olla olemassa ilman kyseistä ehtoa –, että sen olisi harkittava mahdollisuutta sallia kuluttajan valita joko kyseisen sopimuksen pätemättömäksi toteamisen tai sen pysyttämisen siten, että riidanalainen sopimusehto korvataan viittauksella lailla dispositiivisesti säädettyyn indeksiin, kun otetaan huomioon muun muassa 17.11.2021 annetun määräyksen Gómez del Moral Guasch (C‑655/20, EU:C:2021:943) 52 kohta.
54
Ensimmäiseksi siinä tapauksessa, että kuluttaja valitsee sopimuksen pysyttämisen, ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin toteaa, että sen yksilöimän dispositiivisen säännöksen, jolla pyrittiin varmistamaan sopimusten jatkuvuus säästöpankkien IRPH-indeksin ja pankkien IRPH-indeksin riidattoman käytöstä poistamisen jälkeen, tarkoituksena oli kyseisen tuomioistuimen mukaan säilyttää osapuolten suoritusten välinen tasapaino, kun taas riidanalaisen ehdon kohtuuttomuuden toteaminen aiheuttaisi epätasapainotilanteen, joka olisi korjattava. Mainittu tuomioistuin katsoo tässä tilanteessa, että osapuolten suoritusten välisen tasapainon palauttaminen johtaisi siihen, että riidanalaisessa sopimusehdossa nimettyyn viiteindeksiin sovellettaisiin negatiivista marginaalia sen mukaisesti, mitä Espanjan keskuspankki suositteli yleiskirjeen 5/1994 johdanto-osassa.
55
Toiseksi siinä tapauksessa, että kuluttaja valitsee sopimuksen pätemättömäksi toteamisen, ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin katsoo, että siviililain 1303 §:n soveltaminen, joka merkitsisi suoritusten vastavuoroista palauttamista korkoineen, suosisi rahalaitosta, vaikka sopimuksen pätemättömäksi toteaminen johtuu oletettavasti mainitusta rahalaitoksesta. Kyseisen tuomioistuimen mukaan on näet niin, että mainittua artiklaa sovellettaessa rahalaitoksella olisi oikeus saada sopimuksen mukaista korkoa korkeampaa laillista korkoa koko lainatulle pääomalle aina kyseisen sopimuksen tekohetkestä alkaen. Tämä ei ilmeisesti olisi tilanne, mikäli siviililain 1306 §:n 2 kohtaa on sovellettava, mikä vaikuttaa mahdolliselta edellyttäen, että pääasiassa kyseessä oleva lainasopimus on todettava pätemättömäksi sitä koskevan, viimeksi mainitussa säännöksessä tarkoitetun epäasianmukaisen perusteen tähden ja että tämä epäasianmukainen peruste on luettava yksinomaan kyseisen rahalaitoksen syyksi, koska kyseessä on vakiosopimus, joka lainanottajan on hyväksyttävä.
56
Nämä näkökohdat on esitetty 19., 20., 21. ja 22. kysymyksen tueksi.
57
Tässä tilanteessa Juzgado de Primera Instancia no 8 de Donostia – San Sebastián on päättänyt lykätä asian käsittelyä ja esittää unionin tuomioistuimelle seuraavat ennakkoratkaisukysymykset:
”1)
Kun otetaan huomioon, että Espanjan keskuspankki varoitti – – antamassaan yleiskirjeessä 5/1994, jolla se otti [IRPH-indekseihin] perustuvat korot käyttöön Espanjan kiinnelainamarkkinoilla, myös siitä, että kyseisten indeksien välitön soveltaminen merkitsi sitä, että oikeustoimen todellinen vuosikorko asettuisi markkinoiden todellista vuosikorkoa korkeammaksi, ja että tämän välttämiseksi oli tarpeen ottaa käyttöön riittävä negatiivinen marginaali, voidaanko kyseisen varoituksen sivuuttaminen ja se, ettei tällaista negatiivista marginaalia oteta käyttöön, ymmärtää keinoksi aiheuttaa lojaliteettiperiaatteen vastaisesti epätasapainoa, johon direktiivin [93/13] 3 artiklan 1 kohdassa viitataan?
2)
Voiko se, että rahalaitokset soveltavat negatiivisia marginaaleja, vähennyskertoimia tai IRPH:n prosenttiosuuksia Espanjan keskuspankin ilmoittamalla tavalla vain sellaisissa tapauksissa, joissa viranomaisten valvomien kiinnelainasopimusten tarkoituksena on subventoidun asunnon ostaminen, eikä näitä negatiivisia marginaaleja, vähennyskertoimia tai IRPH:n prosenttiosuuksia sitä vastoin sovelleta silloin, kun sopimuksen kohteena oleva kiinnelaina on tarkoitettu markkinahintaisen asunnon ostamiseen, mihin ei liity viranomaisten valvontaa, olla keino aiheuttaa – – lojaliteettiperiaatteen vastaisesti epätasapainoa, johon direktiivin [93/13] 3 artiklan 1 kohdassa viitataan?
3)
Jos tietyt osatekijät, joista kiinnelainaan liittyvien oikeustoimien todelliset vuosikorot muodostuvat ja joita käytetään säästöpankkien IRPH-indeksin määrittämiseen kuukausittain, kuten avauspalkkio tai tietyt kulut, jotka kuuluisivat elinkeinonharjoittajalle, todetaan kohtuuttomiksi, onko direktiivin [93/13] 6 artiklan 1 kohdan vastaista pitää voimassa säästöpankkien IRPH–indeksin, joka määritetään kohtuuttomaksi todettujen ehtojen soveltamisen tuloksena saatujen tietojen mukaisesti kuukausittain, sisällyttämistä sopimukseen koskeva ehto?
4)
Onko unionin tuomioistuimen [3.3.2020 antaman] tuomion [Gómez del Moral Guasch (C‑125/18, EU:C:2020:138)] 51, 52, 54 ja 55 kohta esteenä Tribunal Supremon vahvistaman kaltaiselle kansalliselle oikeuskäytännölle, jonka mukaan kansallisen tuomioistuimen on katsottava – ilman, että sen tarvitsee tehdä mainituissa kohdissa edellytettyjä tarkistuksia ja selvityksiä –, että sellaisen ehdon avoimuutta koskeva tarkastus, jolla IRPH-viiteindeksi otetaan osaksi kuluttajan ja elinkeinonharjoittajan välistä sopimusta, läpäistään kaikissa tapauksissa silloin, kun kyseinen viiteindeksi määritellään – – yleiskirjeessä 5/1994, joka julkaistiin [Boletín Oficial del Estadossa (BOE nro 184, 3.8.1994 – –)], vaikka kuluttajalla ei ole kyseisiä tietoja?
5)
Jotta voitaisiin noudattaa sellaiseen vaihtuvakorkoiseen kiinnelainasopimukseen otettua ehtoa koskevaa avoimuusvaatimusta, jonka korko on sidottu IRPH-indeksin kaltaiseen viralliseen indeksiin, joka ei laskentatapansa vuoksi sisällä ainoastaan lainasta maksettavia korkoja vaan edellyttää hankalasti laskettavan marginaalin soveltamista, jotta sitä voidaan verrata muihin indekseihin, mikä aiheuttaa sen vaaran, että kuluttajan on suoritettava pankille maksettavat palkkiot osittain kaksinkertaisina, onko direktiivin [93/13] 5 artiklaa tulkittava siten, että se on esteenä säännöstölle tai oikeuskäytännölle, jossa sallitaan se, että elinkeinonharjoittaja ei sisällytä sopimukseen eikä toimita kuluttajalle nimenomaisesti riittävän ajoissa ennen sen tekemistä tietoa
a)
siitä, että viite[indeksi] kuvastaa paitsi lainasta maksettavia korkoja myös palkkioita
b)
tästä aiheutuvasta konkreettisesta kulujen lisääntymisestä
c)
siitä, sovelletaanko viitekoron marginaaliin negatiivista marginaalia näiden lisäkulujen kompensoimiseksi,
kun otetaan huomioon, että näiden tietojen tarkoituksena on edistää sitä, että kuluttaja kykenisi tosiasiallisesti vertaamaan mahdollisia eri viitekorkoja ja saamaan selville, onko tehtävässä sopimuksessa sitouduttava maksamaan palkkioita osittain kaksinkertaisina, mikä niiden määrä on ja voidaanko ne tarvittaessa riitauttaa?
6)
Onko Tribunal Supremon vahvistaman kaltainen kansallinen oikeuskäytäntö Euroopan komission [asiassa C‑125/18] antamien huomautusten 57 kohdan, julkiasiamies [Szpunarin asiassa Gómez del Moral Guasch (C‑125/18, EU:C:2019:695)] esittämän ratkaisuehdotuksen 2 ja 125 kohdan sekä unionin tuomioistuimen [3.3.2020] antaman tuomion [Gómez del Moral Guasch (C‑125/18, EU:C:2020:138)] 51, 52, 54 ja 55 vastainen, kun sen mukaan sopimuksen tekevä elinkeinonharjoittaja vapautetaan kaikesta vastuusta ilmoittaa kuluttajalle IRPH-[viite]indeksin laskentatavan toiminnasta ja siitä johtuvista taloudellisista seurauksista ja tämä vastuu siirretään kuluttajalle, jonka on ilman mitään rahoitusalan tuntemusta itse etsittävä tietoa sekä löydettävä ja ymmärrettävä [Boletín Oficial del Estadossa] julkaistu määritelmä, jossa ei mainita nimenomaisesti mitään marginaalien ja kulujen sisällyttämistä [tähän] – – indeksiin, vaan hänen itsensä on pääteltävä tämä siitä tiedosta, että kyseinen indeksi määritetään kuukausittain kyseisten oikeustoimien todellisten vuosikorkojen keskiarvon perusteella?
7)
Onko sellainen unionin tuomioistuimen [3.3.2020] antaman tuomion [Gómez del Moral Guasch (C‑125/18, EU:C:2020:138)] 53 ja 56 kohdan tulkinta, jonka mukaan jo pelkästään IRPH-indeksin määritelmän julkaiseminen [Boletín Oficial del Estadossa] antaa sopimuksen tekevälle kuluttajalle mahdollisuuden saada selville, että kyseinen [indeksi] sisältää [luotto]laitosten soveltamat marginaalit ja kulut, sellaisen unionin tuomioistuimen vakiintuneen oikeuskäytännön, jonka mukaan kuluttaja on elinkeinonharjoittajaan nähden heikompi osapuoli tietojen puolesta, ja julkiasiamies [Szpunarin asiassa Gómez del Moral Guasch (C‑125/18, EU:C:2019:695)] esittämän ratkaisuehdotuksen 2 kohdan, jonka mukaan keskivertokuluttaja ei voi ymmärtää tiettyjä käsitteitä, kuten ’korko’, ’viiteindeksi’ tai ’todellinen vuosikorko’, ja erityisesti näiden käsitteiden välisiä eroja, mikä koskee paitsi vaihtuvien korkojen myös niiden laskemisen perustana olevien kiinnelainojen virallisten viiteindeksien ja todellisten vuosikorkojen toimintaa tai konkreettista laskemista, mukainen?
8)
Onko sellainen unionin tuomioistuimen [3.3.2020] antaman tuomion [Gómez del Moral Guasch (C‑125/18, EU:C:2020:138)] 53 ja 56 artiklan tulkinta, jonka mukaan kuluttaja kykenee [Boletín Oficial del Estadossa] julkaistun määritelmän perusteella saamaan selville, että IRPH-indeksi sisältää marginaalit ja kulut, vaikka tätä varten kyseisen kuluttajan olisi välttämättä tiedettävä, mikä todellinen vuosikorko on ja mitä se tarkoittaa, jotta hän voisi sen perusteella päätellä, että koska säästöpankkien IRPH-indeksi määritetään todellisten vuosikorkojen yksinkertaisen keskiarvon perusteella, se sisältää välttämättä [luotto]laitosten perimät palkkiot, marginaalit ja kulut, vastoin unionin tuomioistuimen vakiintunutta oikeuskäytäntöä, jonka mukaan kuluttaja on elinkeinonharjoittajaan nähden heikompi osapuoli tietojen puolesta, ja vastoin julkiasiamies [Szpunarin asiassa Gómez del Moral Guasch (C‑125/18, EU:C:2019:695)] esittämän ratkaisuehdotuksen 2 kohtaa?
9)
Onko unionin tuomioistuimen [17.11.2021] antamassa määräyksessä [Gómez del Moral Guasch (C‑655/20, EU:C:2021:943)] mainittu elinkeinonharjoittajan vapauttaminen velvollisuudesta sisällyttää sopimukseen sellaisen viiteindeksin täydellinen määritelmä, jota vaihtuvan koron laskennassa sovelletaan, ja toimittaa esite, jossa esitetään kyseisen indeksin aikaisempi kehitys, kattava ja ehdoton, vai onko sen edellytyksenä sen sijaan, että sopimuksen tekevä kuluttaja kykenee jo elinkeinonharjoittajan antamien luotettavien tietojen avulla ymmärtämään [tämän] – – indeksin laskentatavan toiminnan ja arvioimaan siten täsmällisten ja helppotajuisten perusteiden mukaan mahdollisesti merkittävät taloudelleen aiheutuvat seuraukset?
10)
Koskeeko tällainen vapautus myös tapauksia, joissa vaihtuvan koron laskemiseen käytettävän viiteindeksin täydellisen määritelmän sisällyttäminen sopimukseen ja ottaminen esitteeseen, jossa esitetään kyseisen indeksin aikaisempi kehitys, on sopimuksen tekemishetkellä voimassa olevan kansallisen oikeussäännön mukaan välttämätöntä?
11)
Jos sovelletaan sopimattomista elinkeinonharjoittajien ja kuluttajien välisistä kaupallisista menettelyistä sisämarkkinoilla annettua direktiiviä [2005/29], voidaanko sitä, että elinkeinonharjoittaja jättää ilmoittamatta niin merkittävät tiedot kuin [ne, jotka koskevat] IRPH-indeksien laskentatavan erityistä toimintaa, niiden määrittämistä kyseisten oikeustoimien todellisten vuosikorkojen perusteella, minkä seurauksena niiden nimellisarvoon sisällytetään kyseisten oikeustoimien marginaalien, palkkioiden ja kulujen keskiarvo, ja niiden kehitystä kaikkina niiden käyttöönoton jälkeisinä vuosina pysyvästi Euribor-[viiteindeksiä] korkeampina – kun otetaan huomioon, että Espanjan keskuspankki on ilmoittanut rahalaitoksille tarpeesta soveltaa negatiivista marginaalia sen välttämiseksi, että oikeustoimen todellinen vuosikorko olisi korkeampi kuin markkinoiden todellinen vuosikorko –, pitää kyseisen direktiivin 7 artiklan valossa harhaanjohtavana menettelytapana?
12)
Jos kansallinen tuomioistuin katsoo, että elinkeinonharjoittajan käyttämä menettelytapa on direktiivin [2005/29] valossa harhaanjohtava, onko välittömästi sen perusteella katsottava, että elinkeinonharjoittajan menettely aiheuttaa lojaliteettiperiaatteen vastaisesti huomattavan epätasapainon, johon viitataan direktiivin [93/13] 3 artiklan 1 kohdassa, vai voiko elinkeinonharjoittaja sitä vastoin toimia direktiivin [2005/29] valossa harhaanjohtavasti mutta kuitenkin direktiivissä [93/13] tarkoitetun lojaliteettiperiaatteen mukaisesti?
13)
Onko tehokkuusperiaate esteenä Tribunal Supremon vahvistaman kaltaiselle kansalliselle oikeuskäytännölle, jonka mukaan sen jälkeen, kun on todettu, että ehto, jolla säästöpankkien IRPH-indeksi on otettu osaksi kuluttajan ja elinkeinonharjoittajan välistä sopimusta, ei ole avoin, [kuluttajien ja käyttäjien suojasta annetun yleisen lain] 83 §:ää ja lain [7/1998] 5 §:n 5 momenttia[, sellaisina kuin kyseiset säännökset ovat muutettuina lailla 5/2019,] ei voida soveltaa taannehtivasti, mistä seuraa siis se, että annetaan kahta eritasoista suojaa samaa kohtuutonta ehtoa vastaan, yhtä kuluttajille, jotka ovat tehneet sopimuksen ennen edellä mainittua kyseisiin säännöksiin tehtyä muutosta, ja toista kuluttajille, jotka ovat tehneet sopimuksen kyseisen muutoksen jälkeen?
14)
Onko tehokkuusperiaate esteenä Tribunal Supremon vahvistaman kaltaiselle kansalliselle oikeuskäytännölle, jonka mukaan vähimmäiskorkoehdon kaltaisen sopimuksen hintaa koskevan ehdon avoimuuden puuttuminen merkitsee tällaisen ehdon kohtuuttomuutta harhaanjohtavuuden vuoksi, kun taas ehdon, jolla säästöpankkien IRPH-indeksi otetaan osaksi sopimusta, avoimuuden puuttuminen ei merkitse kohtuuttomuutta, vaikka myös se vaikuttaa sopimuksen hintaan?
15)
Onko Tribunal Supremon vahvistaman kaltainen kansallinen oikeuskäytäntö unionin tuomioistuimen [14.3.2013] antaman tuomion [Aziz (C‑415/11, EU:C:2013:164)] 69 kohdan ja lojaliteettiperiaatteen loukkaamisesta johtuvan epätasapainon käsitteen vastainen, kun mainitun kansallisen oikeuskäytännön mukaan olisi epäjohdonmukaista väittää, että elinkeinonharjoittaja ei ole toiminut lojaliteettiperiaatetta noudattaen käyttäessään Espanjan keskuspankin sääntelemää ja viranomaisten tavanomaisesti subventoituja asuntoja koskevissa ohjelmissaan käyttämää virallista [viiteindeksiä], ja kun Tribunal Supremo päättelee siten elinkeinonharjoittajan toimineen kaikissa tapauksissa lojaliteettiperiaatteen mukaisesti, ilman että olisi tarpeen [tarkistaa], saattoiko kuluttajaa lojaalisti ja kohtuullisesti kohteleva elinkeinonharjoittaja odottaa, että kuluttaja olisi hyväksynyt riidanalaisen ehdon, kun siitä olisi erikseen neuvoteltu?
16)
Onko unionin tuomioistuimen [14.3.2013] antaman tuomion [Aziz (C‑415/11, EU:C:2013:164)] 69 kohtaa tulkittava sellaisen oikeusriidan yhteydessä, joka koskee säästöpankkien IRPH-indeksin [perusteella lasketun] korkokannan sisällyttämistä [kiinnelaina]sopimukseen sopimuksesta suoritettavan vastikkeen määrittämiseksi, siten, että kansallisen tuomioistuimen on pohdittava, saattoiko elinkeinonharjoittaja odottaa, että kuluttaja, joka ymmärsi säästöpankkien IRPH-indeksin laskentatavan toiminnan, tunsi kyseisen indeksin kehityksen vähintään kahden vuoden ajalta ennen sopimuksen tekoa ja oli tietoinen siitä, että Espanjan keskuspankki oli ilmoittanut yleiskirjeessään 5/94 siitä, että sopimukseen oli tarvittaessa sisällyttävä negatiivinen marginaali – mitä elinkeinonharjoittaja ei aikonut noudattaa –, olisi hyväksynyt kyseisen ehdon ottamisen osaksi sopimusta, kun siitä olisi erikseen neuvoteltu?
17)
Onko unionin tuomioistuimen [26.1.2017] antaman tuomion [Banco Primus (C‑421/14, EU:C:2017:60)] 67 kohtaa tulkittava ehdon, jolla säästöpankkien IRPH-indeksi otetaan elinkeinonharjoittajan ja kuluttajan väliseen [kiinnelaina]sopimukseen, osalta siten, että kun kansallinen tuomioistuin arvioi, onko kyseessä lojaliteettiperiaatteen vastainen epätasapaino, sen on verrattava kyseisen [IRPH-indeksin] laskentatapaa siihen laskentatapaan, jota käytetään yleisimmin käytetyn Euribor-[viite]indeksin ja siihen perustuvien, määrältään ja kestoltaan vastaaviin lainoihin sovellettavien todellisten korkojen määrittämisessä?
18)
Kun on kyse ehdosta, jolla säästöpankkien IRPH-indeksi otetaan osaksi elinkeinonharjoittajan ja kuluttajan välistä [kiinnelaina]sopimusta, onko lojaliteettiperiaatteen vastaisen epätasapainon olemassaoloa arvioitaessa – unionin tuomioistuimen [26.1.2017] antaman tuomion [Banco Primus (C‑421/14, EU:C:2017:60)] 67 kohdan valossa – merkitystä sillä, että todellinen korko, joka perustuu Euribor-[viite]indeksi[in], edustaa hintaa, jolla [luotto]laitokset hankkivat rahaa, jota ne myöhemmin tarjoavat asiakkailleen, kun taas todellinen korko, joka perustuu säästöpankkien IRPH-indeksiin ja joka on aina korkeampi, edustaa kokonaiskulua, jonka maksavat asiakkaat, joille säästöpankit ovat lainanneet tämän rahan?
19)
Onko direktiivin [93/13] 7 artiklan 1 kohdan vastaista, että sen jälkeen kun ehto, jolla säästöpankkien IRPH-indeksi on otettu osaksi elinkeinonharjoittajan ja kuluttajan välistä [kiinnelaina]sopimusta, on todettu kohtuuttomaksi, eikä sopimus voi tämän seurauksena enää olla olemassa kyseisen ehdon sopimuksesta poistamisen jälkeen, se korvataan [lain 14/2013] 15. lisäsäännöksen [dispositiivisen oikeussäännön] nojalla, mikä johtaa siihen, että sama epätasapainotilanne kuin se, joka oli [seurausta ehdosta], jonka kansallinen tuomioistuin oli todennut pätemättömäksi, säilytetään elinkeinonharjoittajan eduksi, kun otetaan huomioon, että kyseinen dispositiivinen oikeussääntö annettiin [mainitussa ehdossa määrätyn] indeksin riidatonta korvaamista varten ja että sillä pyrittiin siihen, että korvaamisella ei muutettaisi tilannetta, joka vallitsi ennen [alkuperäisen viite]indeksin poistamista?
20)
Kun otetaan huomioon, että Espanjan keskuspankin käsityksen mukaan kaikki moitteen aiheet, jotka koskevat säästöpankkien IRPH-indeksin käyttöä, olisi voitu korjata soveltamalla – – negatiivista marginaalia, onko direktiivin [93/13] 6 artiklan 1 kohtaa tulkittava siten, että sen jälkeen kun ehto, jolla säästöpankkien IRPH-indeksi on otettu osaksi kuluttajan ja elinkeinonharjoittajan välistä [kiinnelaina]sopimusta, on todettu kohtuuttomaksi, kyseinen säännös ei ole esteenä sille, että kansallinen tuomioistuin korvaa taannehtivasti [alun perin sovitun] marginaalin negatiivisella marginaalilla, joka olisi pitänyt ottaa sopimukseen sopimuksentekohetkellä, samalla kun kuluttajalle palautetaan korkoineen rahamäärä, jonka hän perusteettomasti maksoi, välttääkseen sopimuksen pätemättömyyden muuttamalla se sellaiseksi, jollaisena se olisi pitänyt Espanjan keskuspankin varoituksen mukaisesti tehdä?
21)
Onko direktiivin [93/13] 7 artiklan 1 kohdan vastaista, että sen jälkeen kun ehto, jolla säästöpankkien IRPH-indeksi on otettu osaksi elinkeinonharjoittajan ja kuluttajan välistä [kiinnelaina]sopimusta, on todettu kohtuuttomaksi ja sopimus on todettu pätemättömäksi, koska se ei voi olla olemassa kyseisen ehdon poistamisen jälkeen, sovelletaan siviililain 1303 §:ää, minkä vaikutuksesta rikkomisesta vastuussa oleva saa etua, koska se saa lainaksi antamansa [pääoman] täysimääräisesti takaisin sopimuksen mukaisia korkoja korkeampine laillisine korkoineen, joita sovelletaan koko lainaksi annettuun määrään ensimmäisestä päivästä lukien?
22)
Kun otetaan huomioon, että koska kyseessä on vakiosopimus, joka muodostuu yleisistä ehdoista, joista ei ole neuvoteltu ja jotka elinkeinonharjoittaja on määrännyt, elinkeinonharjoittaja on yksin vastuussa siitä, että sopimukseen on otettu kohtuuttomia ehtoja, jotka koskevat hinnan kannalta olennaisia seikkoja, onko direktiivin [93/13] 7 artiklan 1 kohtaa tulkittava siten, että elinkeinonharjoittajan on katsottava olevan vastuussa epäasianmukaisesta perusteesta, joka johti siihen, että sopimus todettiin kaikilta osin pätemättömäksi, jolloin on sovellettava siviililain 1306 §:n 2 kohtaa?”
Ennakkoratkaisupyynnön tarkastelu
Tutkittavaksi ottaminen
58
Espanjan hallitus esittää epäilyjä ennakkoratkaisupyynnön tutkittavaksi ottamisen edellytyksistä. Se väittää tältä osin, että ilman riittäviä tietoja pääasian tosiseikoista – lukuun ottamatta sitä, että kysymystä pääasian oikeudenkäynnin asianosaisten esittämien todisteiden hyväksymisestä ei ole vielä ratkaistu ja että näiden asianosaisten vaatimuksia ei tiedetä – unionin tuomioistuin ei voi ottaa asianmukaisesti kantaa esitettyihin kysymyksiin, koska sopimusehdon avoimuutta ja kohtuuttomuutta koskevan arvioinnin on perustuttava kunkin yksittäistapauksen kaikkiin erityisiin olosuhteisiin. Sen mukaan unionin tuomioistuin joutuisi tällaisessa tilanteessa suorittamaan yleisen ja abstraktin direktiiviä 93/13 koskevan tarkastelun siltä osin kuin on kyse IRPH-indeksin käyttämistä kiinnelainasopimusten viiteindeksinä. Kyseinen hallitus väittää myös, että ennakkoratkaisupyynnön esittämistä koskevassa päätöksessä esitetään Tribunal Supremon oikeuskäytäntö summittaisesti tai jopa virheellisesti ja että unionin tuomioistuimen oikeuskäytännössä on jo vastattu useisiin näistä kysymyksistä.
59
Aluksi on muistettava ensinnäkin, että yksinomaan kansallisen tuomioistuimen, jossa asia on vireillä ja joka vastaa annettavasta ratkaisusta, tehtävänä on kunkin asian erityispiirteiden perusteella harkita, onko ennakkoratkaisu tarpeen asian ratkaisemiseksi ja onko sen unionin tuomioistuimelle esittämillä kysymyksillä merkitystä asian kannalta, jolloin olettamana on, että niillä on merkitystä. Jos siis esitetty kysymys koskee unionin oikeussäännön tulkintaa tai pätevyyttä, unionin tuomioistuimella on lähtökohtaisesti velvollisuus vastata siihen, paitsi jos on ilmeistä, että pyydetyllä unionin oikeuden tulkitsemisella ei ole mitään yhteyttä pääasian tosiseikkoihin tai kohteeseen, jos kyseinen ongelma on luonteeltaan hypoteettinen tai jos unionin tuomioistuimella ei ole tiedossaan niitä tosiseikkoja ja oikeudellisia seikkoja, jotka ovat tarpeen, jotta se voisi antaa hyödyllisen vastauksen sille esitettyyn kysymykseen (tuomio 21.12.2021, Trapeza Peiraios, C‑243/20, EU:C:2021:1045, 25 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen). Unionin tuomioistuimen työjärjestyksen 94 artiklan a ja c alakohdan mukaan on toiseksi niin, että ennakkoratkaisupyyntöön on sisällytettävä ”yhteenveto” tosiseikoista ja ”selostus” ennakkoratkaisupyynnön perusteluista.
60
Ennakkoratkaisupyynnön esittämistä koskeva päätös sisältää pääasian tosiseikkoja koskevat tiedot, jotka – vaikka ne ovatkin suppeita – ovat kuitenkin riittäviä, jotta voidaan käsittää esitettyjen kysymysten ulottuvuus ja niiden merkitys tämän asian ratkaisemisen kannalta ja jotta unionin tuomioistuin voi antaa vastauksia, joista on hyötyä, ja antaa jäsenvaltioiden hallituksille ja muille osapuolille, joita asia koskee, mahdollisuuden esittää huomautuksia Euroopan unionin tuomioistuimen perussäännön 23 artiklan mukaisesti.
61
Tässä yhteydessä on korostettava, että kansallisen tuomioistuimen – eikä unionin tuomioistuimen – tehtävänä on ottaa kaikki kussakin asiassa vallitsevat olosuhteet huomioon ratkaistakseen direktiivin 93/13 3 artiklan 1 kohdassa ja 5 artiklassa säädettyjen kriteerien valossa, täyttääkö sopimusehto mainitussa direktiivissä asetetut lojaliteettiperiaatteen mukaiset sekä tasapainon ja avoimuuden vaatimukset (ks. vastaavasti tuomio 26.3.2019, Abanca Corporación Bancaria ja Bankia, C‑70/17 ja C‑179/17, EU:C:2019:250, 50 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
62
Tämän jälkeen on todettava, että kansalliset tuomioistuimet voivat vapaasti esittää unionin tuomioistuimelle kysymyksiä missä tahansa asianmukaiseksi katsomassaan menettelyn vaiheessa, kunhan ne ainakin selostavat ne tosiseikkoja koskevat lähtökohdat, joihin niiden esittämät ennakkoratkaisukysymykset perustuvat (ks. vastaavasti määräys 25.3.2022, IP ym. (Pääasian tosiseikkojen oikeellisuuden vahvistaminen), C‑609/21, EU:C:2022:232, 21 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
63
Lopuksi on niin, että kansallinen tuomioistuin esittää unionin oikeuden tulkintaa koskevat kysymykset sen säännöstön ja niiden tosiseikkojen perusteella, joiden määrittämisestä se vastaa ja joiden paikkansapitävyyden selvittäminen ei ole unionin tuomioistuimen tehtävä (ks. vastaavasti tuomio 8.6.2016, Hünnebeck, C‑479/14, EU:C:2016:412, 30 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
64
Pääasian vastaaja kiistää käytännössä myös kaikkien esitettyjen kysymysten tutkittavaksi ottamisen edellytysten täyttymisen sillä perusteella, että sen mukaan unionin tuomioistuimen oikeuskäytännössä vastataan jo niihin.
65
Tältä osin on todettava, että tällaisella seikalla – olettaen, että se näytetään toteen – voidaan ainoastaan perustella vastauksen antamista työjärjestyksen 99 artiklaan perustuvalla perustellulla määräyksellä eikä ennakkoratkaisupyynnön tutkimatta jättämistä. On lisäksi todettava, että vaikka vastaus joihinkin kysymyksiin on pääteltävissä oikeuskäytännöstä, näin ei ole kaikkien kysymysten osalta.
66
Ennakkoratkaisupyyntö voidaan näin ollen ottaa tutkittavaksi, mikä ei kuitenkaan rajoita tiettyjen kysymysten tutkittavaksi ottamisen edellytysten tarkastelua.
Ennakkoratkaisukysymysten tarkastelu
67
Neljäs, kuudes, seitsemäs, kahdeksas, yhdeksäs ja kymmenes sekä osittain viides kysymys koskevat sitä, onko kuluttajasopimusten ehtojen avoimuusvaatimusta noudatettu sellaisen kiinnelainasopimuksen tekemisen yhteydessä, joka sisältää riidanalaisen sopimusehdon kaltaisen ehdon.
68
Kysymykset 1–3 ja 11–18 sekä osittain kysymys 5 koskevat tällaisen ehdon mahdollista kohtuuttomuutta.
69
Kysymykset 19–22 koskevat tällaisen ehdon mahdollisen kohtuuttomuuden toteamisen seurauksia.
70
Nämä kysymykset käsitellään tässä järjestyksessä.
Neljäs, kuudes, seitsemäs, kahdeksas, yhdeksäs ja kymmenes sekä osittain viides kysymys, jotka koskevat avoimuusvaatimuksen noudattamista
71
Aluksi on muistutettava, että unionin tuomioistuimella on SEUT 267 artiklan ensimmäisen kohdan nojalla toimivalta antaa ennakkoratkaisu ainoastaan perussopimusten ja Euroopan unionin toimielinten, elinten tai laitosten toimien tulkinnasta. Sillä ei siis ole toimivaltaa lausua julkisasiamiehen aikaisemman ennakkoratkaisupyynnön yhteydessä esittämän ratkaisuehdotuksen tai toimielimen tällaisen ennakkoratkaisupyynnön yhteydessä esittämien huomautusten tulkinnasta.
72
Unionin tuomioistuin ei ole siten toimivaltainen vastaamaan kuudenteen, seitsemänteen ja kahdeksanteen kysymykseen siltä osin kuin ne koskevat tällaisen ratkaisuehdotuksen tai tällaisten huomautusten tulkintaa.
73
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin tiedustelee kuitenkin neljännellä, kuudennella, seitsemännellä, kahdeksannella, yhdeksännellä ja kymmenennellä sekä osittain viidennellä kysymyksellään, jotka on käsiteltävä yhdessä, pääasiallisesti, onko direktiivin 93/13 4 artiklan 2 kohtaa ja 5 artiklaa tulkittava siten, että näistä säännöksistä johtuvaa avoimuusvaatimusta noudatetaan kiinnelainasopimuksen tekemisen yhteydessä kyseisen sopimuksen sellaisen ehdon osalta, jossa määrätään koron säännöllisestä tarkistamisesta suhteessa sellaisen virallisen indeksin arvoon, joka on otettu käyttöön hallinnollisella toimella, jossa kyseinen indeksi määritellään, pelkästään sen johdosta, että kyseinen toimi ja mainitun indeksin aikaisemmat arvot on julkaistu kyseessä olevan jäsenvaltion virallisessa lehdessä, eikä lainanantajalla itsellään ole näin ollen velvollisuutta ilmoittaa kuluttajalle indeksin määritelmää tai sen aikaisempaa kehitystä, vaikka se ei laskentatapansa vuoksi vastaa lainasta maksettavaa korkoa vaan todellista vuosikorkoa, koska laskentatavassa otetaan huomioon myös sellaiset marginaalit, palkkiot ja kulut, joista määrätään vastaavissa sopimuksissa, joiden perusteella indeksin peräkkäiset arvot määritetään. Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin pohtii lisäksi, onko tältä osin mahdollisesti vaikutusta sillä, että kyseisen sopimuksen tekohetkellä sovellettavassa kansallisessa säännöstössä säädetään, että luottolaitosten on sisällytettävä yksityishenkilöiden kanssa tehtäviin sopimuksiin koron määräaikaisen tarkistamisen perusteena käytettävän viiteindeksin määritelmä ja toimitettava asiakirja, josta ilmenee tämän viiteindeksin aikaisempi kehitys tietyn ajanjakson aikana.
74
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin toteaa tältä osin ensiksi, että kuluttaja on elinkeinonharjoittajaan nähden heikompi osapuoli tietojen puolesta erityisesti siltä osin kuin on kyse todellisen vuosikoron käsitteen täsmällisestä ulottuvuudesta, toiseksi, että IRPH-indeksin kaltaisen indeksin laskentatapa voi vaikeuttaa sopimusehdotuksen, joka sisältää koron tarkistamista suhteessa tällaiseen indeksiin koskevan ehdon, vertaamista sellaisiin sopimusehdotuksiin, joiden mukaan korkoa tarkistetaan suhteessa viiteindekseihin, jotka vastaavat nimelliskorkoja eivätkä todellisia vuosikorkoja, ja kolmanneksi, että kuluttajan on vaikea määrittää, miltä osin IRPH-indeksin kaltaisen indeksin käyttäminen merkitsee epäsuorasti muiden marginaalien, palkkioiden ja kulujen maksamista kuin niiden, joista nimenomaisesti määrätään hänen kanssaan tehdyssä sopimuksessa.
75
Jotta voidaan vastata näihin kysymyksiin, sellaisina kuin ne on muotoiltu uudelleen tämän tuomion 73 kohdassa, on muistutettava, että kuluttajan ennen sopimuksen tekemistä saamilla tiedoilla sopimusehdoista ja sopimuksen tekemisen seurauksista on tälle perustavanlaatuinen merkitys. Kuluttaja päättää nimenomaan näiden tietojen perusteella, haluaako hän sitoutua elinkeinonharjoittajan aiemmin laatimiin ehtoihin (tuomio 13.7.2023, Banco Santander (Viralliseen indeksiin viittaaminen), C‑265/22, EU:C:2023:578, 51 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
76
Näin ollen ja koska direktiivillä 93/13 toteutettu suojajärjestelmä perustuu ajatukseen siitä, että kuluttaja on elinkeinonharjoittajaan nähden heikompi osapuoli muun muassa tietojen puolesta, avoimuusvaatimusta on tulkittava laajasti (tuomio 13.7.2023, Banco Santander (Viralliseen indeksiin viittaaminen), C‑265/22, EU:C:2023:578, 52 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
77
Käytännössä vaatimus, jonka mukaan sopimusehto on laadittava selkeästi ja ymmärrettävästi, merkitsee luottosopimusten yhteydessä sitä, että rahalaitosten on annettava lainanottajille riittävät tiedot, jotta lainanottajat voivat tehdä niiden pohjalta perusteltuja ja harkittuja päätöksiä. Kun kansallinen tuomioistuin ottaa huomioon kaikki sopimuksen tekemiseen liittyvät olosuhteet, sen tehtävänä on tältä osin varmistaa, että kyseiselle kuluttajalle on annettu tiedoksi kaikki seikat, jotka voivat vaikuttaa hänen sitoumuksensa laajuuteen ja joiden avulla hän voi arvioida muun muassa lainan kokonaiskustannuksia (tuomio 13.7.2023, Banco Santander (Viralliseen indeksiin viittaaminen), C‑265/22, EU:C:2023:578, 53 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
78
Tässä arvioinnissa on yhtäältä ratkaisevaa se, onko ehdot laadittu selkeästi ja ymmärrettävästi, jotta keskivertokuluttaja – eli tavanomaisen valistunut ja kohtuullisen tarkkaavainen ja huolellinen kuluttaja – voi niiden perusteella arvioida tällaisia kustannuksia, ja toisaalta se, onko lainasopimuksessa mainittu tai jätetty mainitsematta tietoja, joita pidetään sopimuksen kohteena olevien tavaroiden tai palvelujen luonteen kannalta keskeisinä (tuomio 13.7.2023, Banco Santander (Viralliseen indeksiin viittaaminen), C‑265/22, EU:C:2023:578, 54 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
79
Kun on kyse erityisesti sopimusehdosta, jossa määrätään kiinnelainasopimuksen yhteydessä, että kyseisestä lainasta suoritetaan korvaus maksamalla vaihtuvan korkokannan mukaan laskettua korkoa, joka on – kuten pääasiassa – vahvistettu viittaamalla viralliseen indeksiin, on todettava, että avoimuusvaatimus tarkoittaa erityisesti sitä, että tavanomaisesti valistuneella ja kohtuullisen tarkkaavaisella ja huolellisella keskivertokuluttajalla on mahdollisuus ymmärtää, miten kyseisen koron laskentatapa toimii konkreettisesti, ja arvioida näin ollen täsmällisten ja helppotajuisten perusteiden nojalla, mitä mahdollisesti merkittäviä taloudellisia seurauksia tällaisesta ehdosta aiheutuu hänen taloudellisille velvoitteilleen (tuomio 13.7.2023, Banco Santander (Viralliseen indeksiin viittaaminen), C‑265/22, EU:C:2023:578, 55 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
80
Olennaisiin seikkoihin, jotka kansallisen tuomioistuimen on otettava huomioon, kun se suorittaa tältä osin tarpeelliset tarkistukset, kuuluu paitsi luotonantajan lainasopimusta koskevien neuvottelujen yhteydessä antamien tietojen sisältö myös se, että viiteindeksin laskentaan liittyvät tärkeimmät seikat ovat helposti saatavilla, koska ne on julkaistu (tuomio 13.7.2023, Banco Santander (Viralliseen indeksiin viittaaminen), C‑265/22, EU:C:2023:578, 56 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
81
Kun on kyse vaihtuvakorkoisesta lainasopimuksesta, jolloin kyseisen koron täsmällistä arvoa ei voida määrittää sopimuksen koko keston ajalle, on merkityksellistä, että viiteindeksi, johon kyseisessä sopimuksessa viitataan, vahvistetaan virallisesti julkaistussa hallinnollisessa toimessa, sillä näin lainanottajilla on lähtökohtaisesti pääsy tietoihin, joiden avulla keskivertokuluttaja voi ymmärtää tämän indeksin laskentatavan.
82
Vaikka tällaisen julkaisemisen seurauksena saattaakin olla, että ammattimainen lainanantaja vapautetaan velvoitteesta antaa lainanhakijalle sellaista sopimusehtoa koskevat tietyt tiedot, jossa määrätään suunnitellun lainan koron määräaikaisesta tarkistamisesta, tämän edellytyksenä on se, että kun otetaan huomioon julkisesti saatavilla ja käytettävissä olevat tiedot sekä tarvittaessa elinkeinonharjoittajan toimittamat tiedot, tavanomaisesti valistunut sekä kohtuullisen tarkkaavainen ja huolellinen keskivertokuluttaja on voinut ymmärtää vaihtuvan koron laskentatavan konkreettisen toiminnan – erityisesti siltä osin kuin siihen liittyy viiteindeksi – ja arvioida näin täsmällisten ja helppotajuisten perusteiden nojalla, mitä mahdollisesti merkittäviä taloudellisia seurauksia tällaisesta ehdosta aiheutuu hänen taloudellisille velvoitteilleen (ks. vastaavasti määräys 17.11.2021, Gómez del Moral Guasch, C‑655/20, EU:C:2021:943, 29 ja 34 kohta).
83
Tästä seuraa muun muassa, että lainanhakijoille sitä varten tarpeellinen tieto tietyistä sopimusnäkökohdista, että he voivat ymmärtää lainasopimusehdotuksen hyväksymisen merkityksen, voi perustua tietoihin, joita ammattimainen lainanantaja ei anna suoraan, kunhan tällaiset tiedot ovat julkisesti saatavilla ja käytettävissä, tarvittaessa elinkeinonharjoittajan tältä osin antamien tiettyjen tietojen avulla.
84
Pääsystä tietoihin, joita elinkeinonharjoittaja ei anna suoraan, on erityisesti todettava, että unionin tuomioistuimen 13.7.2023 antaman tuomion Banco Santander (Viralliseen indeksiin viittaaminen) (C‑265/22, EU:C:2023:578) 60 kohdasta ilmenee, että elinkeinonharjoittajan on annettava riittävän tarkat ja täsmälliset tiedot lainanhakijoille, jotta he voivat tutustua kyseisiin tietoihin suorittamatta menettelyjä, joita ei oikeudellisen tutkimuksen piiriin kuuluvina voida kohtuudella odottaa keskivertokuluttajalta.
85
Ennakkoratkaisupyynnön esittämistä koskevasta päätöksestä ei nyt käsiteltävässä asiassa ilmene, että pääasiassa kyseessä olevassa lainasopimuksessa viitattaisiin Boletín Oficial del Estadoon tai Espanjan keskuspankin merkitykselliseen yleiskirjeeseen. Tämän tuomion edellisestä kohdasta ilmenee, että luotettavan tiedon puuttuminen tältä osin on omiaan vaarantamaan sen, että asianomaiset tiedot ovat keskivertokuluttajan saatavilla.
86
Riidanalainen sopimusehto sisältää sitä vastoin säästöpankkien IRPH-indeksin määritelmän. Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin huomauttaa kuitenkin, että tämä määritelmä on epätäydellinen, sillä siinä toistetaan ainoastaan kyseisen indeksin, sellaisena kuin esitetään yleiskirjeessä 5/1994, virallisen määritelmän ensimmäinen osa, jonka mukaan mainittu indeksi vastaa pääasiassa kyseessä olevaa lainasopimusta vastaavien sopimusten keskikorkojen keskiarvoa. Siinä ei siten esitetä tämän virallisen määritelmän toista osaa, jossa todetaan, että nämä keskikorot ovat todellisia vuosikorkoja.
87
Riidanalaisessa sopimusehdossa ei ole myöskään viittausta varoitukseen, jonka Espanjan keskuspankki antoi kyseisen yleiskirjeen johdanto-osassa tästä ominaispiirteestä ja jossa luottolaitosten huomio kiinnitetään siihen, mikä vaikutus tällä ominaispiirteellä on IRPH-indeksien tasoon markkinakorkoon nähden, ja näin ollen siihen, että kyseessä olevan oikeustoimen todellisen vuosikoron mukauttamiseksi markkinoiden todelliseen vuosikorkoon on tarpeen soveltaa negatiivista marginaalia.
88
Mitä tulee kuitenkin tähän ominaispiirteeseen ja mainittuun varoitukseen, unionin tuomioistuin on todennut 13.7.2023 antamansa tuomion Banco Santander (Viralliseen indeksiin viittaaminen) (C‑265/22, EU:C:2023:578) 59 kohdassa, että merkityksellinen viite tällaisten tietojen hyödyllisyydestä kuluttajalle on se, että yleiskirjeen 5/1994 antanut laitos katsoi tässä johdanto-osassa tarkoituksenmukaiseksi kiinnittää luottolaitosten huomion IRPH-indeksien tasoon markkinakorkoon nähden ja tarpeelliseksi soveltaa negatiivista marginaalia kyseessä olevan oikeustoimen todellisen vuosikoron mukauttamiseksi markkinoiden todelliseen vuosikorkoon.
89
On lisäksi niin, että – jollei ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen tältä osin suorittamasta, mainitun varoituksen täsmällistä sanamuotoa koskevasta selvityksestä muuta johdu – kyseinen varoitus, sellaisena kuin se on toistettu 13.7.2023 annetun tuomion Banco Santander (Viralliseen indeksiin viittaaminen) (C‑265/22, EU:C:2023:578) 14 kohdassa, voi myös olla merkityksellinen viite määritettäessä sitä, ymmärtääkö keskivertokuluttuja todellisen vuosikoron käsitteen tällaisessa asiayhteydessä, koska Espanjan keskuspankki vaikuttaa katsoneen hyödylliseksi täsmentää, että IRPH-indeksin arvoa määritettäessä huomioon otetut kiinnelainojen keskikorot ovat todellisia vuosikorkoja, koska niihin sisältyy lisäksi palkkioiden vaikutus.
90
IRPH-indeksin käyttäminen ei sitä vastoin vaikuta olevan omiaan vaikeuttamaan sopimusehdotuksen, jossa määrätään tästä indeksistä, vertaamista muihin sopimusehdotuksiin, joissa viitataan indeksiin, joka ei vastaa todellista vuosikorkoa, kuitenkin sillä edellytyksellä, että näiden kahden indeksin nykyarvo ja aikaisemmat peräkkäiset arvot ilmoitetaan tai ne ovat saatavilla siten, että lainanhakijat voivat ottaa niistä selvää suorittamatta menettelyjä, joita ei voida kohtuudella odottaa keskivertokuluttajalta. On näet niin, että keskivertokuluttaja voi tällöin verrata eri sopimusehdotusten korkoja keskenään, koska kuluttajalle riittää kunkin sopimusehdotuksen kohdalla se, että hän lisää sopimuksessa nimetyn viiteindeksin – indeksistä riippumatta – peräkkäisiin arvoihin määrätyn marginaalin vertailukelpoisten arvojen laskemiseksi.
91
Sen, että IRPH-indeksien kaltaiset indeksit vahvistetaan niiden laskentatavan mukaisesti suhteessa todellisiin vuosikorkoihin, seurauksena ei kuitenkaan ole, että lainan korko, jota tarkistetaan säännöllisesti suhteessa IRPH-indeksin peräkkäisiin arvoihin, muuttuisi todelliseksi vuosikoroksi, joka voidaan jakaa yhtäältä varsinaiseen lainasta maksettavaan korkoon ja toisaalta marginaaleihin, palkkioihin ja kuluihin. Lainasopimuksen ehdon, jossa määritetään koron säännölliseen tarkistamiseen sovellettava viiteindeksi – indeksistä riippumatta –, tarkoituksena on näet ainoastaan vahvistaa kyseisen koron sopimusperusteinen laskentatapa muuttamatta sen luonnetta.
92
Lopuksi siitä, että kansallisessa säännöstössä asetetaan luottolaitoksille tiettyjä erityisiä tiedonantovelvoitteita suhteessa lainanhakijoihin, on todettava, että unionin tuomioistuimen 3.3.2020 antaman tuomion Gómez del Moral Guasch (C‑125/18, EU:C:2020:138) 54 ja 55 kohdasta ilmenee, että elinkeinonharjoittajan on noudatettava tällaisia velvoitteita.
93
Direktiivin 93/13 8 artiklassa sallitaan näet nimenomaisesti se, että jäsenvaltiot antavat kyseisen direktiivin soveltamisalalla EUT-sopimuksen mukaisia tiukempia säännöksiä varmistaakseen kuluttajalle suojelun korkeamman tason. Tällaiset säännökset voivat koskea tiettyjä tietoja, jotka elinkeinonharjoittajien on annettava määrättyjen sopimusten tekemisen yhteydessä.
94
Näin ollen neljänteen, kuudenteen, seitsemänteen, kahdeksanteen, yhdeksänteen ja kymmenenteen sekä osittain viidenteen kysymykseen on vastattava, että direktiivin 93/13 4 artiklan 2 kohtaa ja 5 artiklaa on tulkittava siten, että näistä säännöksistä johtuvaa avoimuusvaatimusta noudatetaan kiinnelainasopimuksen tekemisen yhteydessä kyseisen sopimuksen sellaisen ehdon osalta, jossa määrätään koron säännöllisestä tarkistamisesta suhteessa sellaisen virallisen indeksin arvoon, joka on otettu käyttöön hallinnollisella toimella, jossa kyseinen indeksi määritellään, pelkästään sen johdosta, että kyseinen toimi ja mainitun indeksin aikaisemmat arvot on julkaistu kyseessä olevan jäsenvaltion virallisessa lehdessä, eikä lainanantajalla itsellään ole näin ollen velvollisuutta ilmoittaa kuluttajalle indeksin määritelmää tai sen aikaisempaa kehitystä, vaikka se ei laskentatapansa vuoksi vastaa lainasta maksettavaa korkoa vaan todellista vuosikorkoa, edellyttäen kuitenkin, että nämä tiedot ovat niiden julkaisemisen johdosta ja elinkeinonharjoittajan tältä osin antamien tietojen avulla riittävästi keskivertokuluttajan saatavilla. Tällaisten tietojen puuttuessa elinkeinonharjoittajan on ilmoitettava suoraan tämän indeksin täydellinen määritelmä ja annettava kaikki muut merkitykselliset tiedot, joita ovat erityisesti tiedot, jotka koskevat indeksin vahvistaneen viranomaisen mahdollisesti antamaa varoitusta indeksin erityispiirteistä ja niiden seurauksista, joita voidaan pitää kuluttajan kannalta merkittävinä hänelle tarjotun kiinnelainasopimuksen tekemistä koskevien taloudellisten vaikutusten asianmukaiseksi arvioimiseksi. Elinkeinonharjoittajan on joka tapauksessa annettava kuluttajalle kaikki tiedot, joiden antamista edellytetään sopimuksentekohetkellä sovellettavassa kansallisessa säännöstössä.
Ensimmäinen, toinen, kolmas, yhdestoista, kahdestoista, kolmastoista, neljästoista, viidestoista, kuudestoista, seitsemästoista ja kahdeksastoista sekä osittain viides kysymys, jotka koskevat sopimusehdon mahdollista kohtuuttomuutta
95
Aluksi on todettava ensinnäkin, että 11. ja 12. kysymys koskevat direktiivin 2005/29 tulkintaa.
96
Kuten unionin tuomioistuin totesikin 13.7.2023 antamansa tuomion Banco Santander (Viralliseen indeksiin viittaaminen) (C‑265/22, EU:C:2023:578) 40 kohdassa, direktiivi 2005/29 on saatettu osaksi Espanjan lainsäädäntöä sopimatonta kilpailua ja mainontaa koskevan lainsäädännön muuttamisesta kuluttajien ja käyttäjien suojan parantamiseksi 30.12.2009 annetulla lailla 29/2009 (Ley 29/2009 por la que se modifica el régimen legal de la competencia desleal y de la publicidad para la mejora de la protección de los consumidores y usuarios; BOE nro 315, 31.12.2009, s. 112039).
97
Tästä seuraa, että samoilla perusteilla, jotka esitetään 13.7.2023 annetun tuomion Banco Santander (Viralliseen indeksiin viittaaminen) (C‑265/22, EU:C:2023:578) 37–39 ja 42 kohdassa, on niin, että koska direktiiviä 2005/29 ei sovellettu pääasiassa kyseessä olevan lainasopimuksen tekohetkellä eli 11.9.2006, kyseisen direktiivin tulkinnalla ei ole yhteyttä pääasian ratkaisuun.
98
Tämän jälkeen on todettava, että 13. kysymyksellä pyritään siihen, että unionin tuomioistuin lausuu Tribunal Supremon oikeuskäytännöstä, joka koskee sellaisen kansallisen lain ajallista soveltamisalaa, jolla otetaan käyttöön kuluttajien kannalta edullisempi säännös.
99
Unionin tuomioistuin on tältä osin toistuvasti katsonut, ettei sen tehtävänä ole ennakkoratkaisumenettelyssä lausua kansallisten säännösten tulkinnasta eikä antaa ratkaisua siitä, onko kansallisen tuomioistuimen niistä esittämä tulkinta oikea, koska tällainen tulkinta kuuluu kansallisten tuomioistuinten yksinomaiseen toimivaltaan (ks. vastaavasti tuomio 16.2.2017, IOS Finance EFC, C‑555/14, EU:C:2017:121, 21 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
100
Lopuksi on todettava, että 14. kysymyksellä pyritään siihen, että unionin tuomioistuin valvoo Tribunal Supremon oikeuskäytännön johdonmukaisuutta, muttei suhteessa unionin oikeussääntöön vaan suhteessa kahteen Tribunal Supremon oikeuskäytännön linjaan, joista ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin vaikuttaa olevan sitä mieltä, että ne eriävät toisistaan ilman pätevää syytä.
101
Unionin tuomioistuimella ei kuitenkaan ole myöskään tällaista valvontaa koskevaa toimivaltaa, jollei mahdollisesti vastaavuusperiaatteesta muuta johdu; kyseinen periaate ei kuitenkaan ole merkityksellinen tässä tilanteessa, eikä ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin ole edes maininnut sitä.
102
Näin ollen kysymykset 11–14 on jätettävä tutkimatta.
– Ensimmäinen ja toinen kysymys
103
Espanjan hallitus kiistää toisen kysymyksen, joka koskee luottolaitosten tavanomaista käyttäytymistä kiinnelainasopimuksia tehtäessä viranomaisten valvonnassa, tutkittavaksi ottamisen edellytysten täyttymisen sillä perusteella, että sen mukaan kysymys perustuu olettamaan, joka on esitetty puutteellisesti tai virheellisesti. Kyseinen hallitus väittää nimittäin, että subventoitujen asuntojen ostamista koskeviin sopimuksiin sovellettava korko määritettiin kansallisessa säännöstössä, joten kyse ei ole hintojen vapaasta muodostumisesta, toisin kuin muiden asuntojen ostamiseksi tehtyjen, pääasiassa kyseessä olevan lainasopimuksen kaltaisten kiinnelainasopimusten kohdalla.
104
Tämän tuomion 63 kohdassa mainitun oikeuskäytännön mukaan on kuitenkin niin, että kansallinen tuomioistuin esittää unionin oikeuden tulkintaa koskevat kysymykset sen säännöstön ja niiden tosiseikkojen perusteella, joiden määrittämisestä se vastaa ja joiden paikkansapitävyyden selvittäminen ei ole unionin tuomioistuimen tehtävä.
105
Toinen kysymys voidaan näin ollen ottaa tutkittavaksi.
106
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin tiedustelee ensimmäisellä ja toisella kysymyksellään, jotka on käsiteltävä yhdessä, pääasiallisesti, onko direktiivin 93/13 3 artiklan 1 kohtaa tulkittava siten, että vaihtuvakorkoisen kiinnelainasopimuksen ehdon, jossa määrätään koron säännöllisestä tarkistamisesta suhteessa virallisen indeksin arvoon, mahdollista kohtuuttomuutta arvioitaessa merkitystä on sillä, että kyseisessä ehdossa viitataan suoraan ja yksinkertaisesti tähän indeksiin, vaikka hallinnollisessa toimessa, jolla indeksi on otettu käyttöön, olevista maininnoista ilmenee, että indeksin laskentatavan erityispiirteiden takia on tarpeen soveltaa negatiivista marginaalia kyseessä olevan oikeustoimen todellisen vuosikoron mukauttamiseksi markkinoiden todelliseen vuosikorkoon.
107
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin huomauttaa tältä osin, että luottolaitokset kuitenkin soveltavat tällaista negatiivista marginaalia tietyissä, viranomaisten valvonnassa tehdyissä kiinnelainasopimuksissa.
108
On muistutettava, että kun kansallinen tuomioistuin katsoo, että sopimusehtoa, jolla vahvistetaan kiinnelainasopimuksen vaihtuvan koron laskentatapa, ei ole laadittu direktiivin 93/13 4 artiklan 2 kohdassa tarkoitetulla tavalla selkeästi ja ymmärrettävästi, sen on tutkittava, onko tämä ehto mainitun direktiivin 3 artiklan 1 kohdassa tarkoitetulla tavalla kohtuuton (tuomio 26.1.2017, Banco Primus, C‑421/14, EU:C:2017:60, 67 kohdan toinen luetelmakohta; ks. vastaavasti myös määräys 17.11.2021, Gómez del Moral Guasch, C‑655/20, EU:C:2021:943, 46 kohta).
109
Tästä seuraa, että ensimmäiseen ja toiseen kysymykseen – siltä osin kuin ne koskevat riidanalaisen sopimusehdon kaltaisen ehdon mahdollista kohtuuttomuutta – vastaaminen edellyttää sitä, että ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen ennakkoarvioinnin mukaan kyseinen ehto ei ole direktiivissä 93/13 asetetun avoimuusvaatimuksen mukainen.
110
Sopimusehdon avoimuus, sellaisena kuin sitä edellytetään direktiivin 93/13 5 artiklassa, on lisäksi yksi niistä tekijöistä, jotka on otettava huomioon kyseisen ehdon kohtuuttomuuden arvioinnissa. Kyseisen direktiivin 4 artiklan 2 kohdasta ilmenee kuitenkin, että pelkästään se seikka, että sopimusehtoa ei ole laadittu selkeästi ja ymmärrettävästi, ei tee siitä kohtuutonta (tuomio 13.7.2023, Banco Santander (Viralliseen indeksiin viittaaminen), C‑265/22, EU:C:2023:578, 66 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
111
Tämän täsmennyksen jälkeen on muistutettava, että direktiivin 93/13 3 artiklan 1 kohdassa säädetään, että sopimusehtoa, josta ei ole erikseen neuvoteltu, pidetään kohtuuttomana, jos se lojaliteettiperiaatteen vastaisesti aiheuttaa kuluttajan vahingoksi huomattavan epätasapainon osapuolten sopimuksesta johtuvien oikeuksien ja velvollisuuksien välille.
112
Arvioinnin, joka kansallisen tuomioistuimen on suoritettava direktiivin 93/13 3 artiklan 1 kohdan nojalla, yhteydessä sen on tutkittava kaikki asiassa vallitsevat olosuhteet huomioon ottaen ensiksi, onko kyse mahdollisesti lojaliteettiperiaatteen noudattamatta jättämisestä, ja toiseksi, onko kyse mainitussa säännöksessä tarkoitetusta kuluttajan vahingoksi koituvasta huomattavasta epätasapainosta (tuomio 13.7.2023, Banco Santander (Viralliseen indeksiin viittaaminen), C‑265/22, EU:C:2023:578, 63 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
113
Siitä, missä olosuhteissa tällainen lojaliteettiperiaatteen vastainen epätasapaino syntyy, on todettava, että kun otetaan huomioon direktiivin 93/13 johdanto-osan 16 perustelukappale, kansallisen tuomioistuimen on tarkistettava, saattoiko kuluttajaa lojaalisti ja kohtuullisesti kohteleva elinkeinonharjoittaja perustellusti odottaa, että kuluttaja olisi hyväksynyt tällaisen ehdon, jos siitä olisi erikseen neuvoteltu (tuomio 14.3.2013, Aziz, C‑415/11, EU:C:2013:164, 69 kohta ja tuomio 13.7.2023, Banco Santander (Viralliseen indeksiin viittaaminen), C‑265/22, EU:C:2023:578, 64 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
114
Lisäksi sen määrittämiseksi, aiheuttaako sopimusehto direktiivin 93/13 3 artiklan 1 kohdassa tarkoitetun huomattavan epätasapainon osapuolten sopimuksesta johtuvien oikeuksien ja velvollisuuksien välille kuluttajan vahingoksi, on otettava huomioon erityisesti säännöt, joita kansallisen oikeuden mukaan sovellettaisiin ilman osapuolten sopimusta, niin että arvioidaan, saattaako sopimus kuluttajan voimassa olevan kansallisen oikeuden mukaista heikompaan oikeudelliseen asemaan, ja jos saattaa, niin missä määrin. Lainasopimukseen liittyvien korkojen laskemista koskevan ehdon osalta on myös vertailtava mainitussa sopimusehdossa määrättyä tavanomaisten korkojen laskentatapaa ja tästä aiheutuvan koron tosiasiallista tasoa tavanomaisesti käytettyihin laskentatapoihin ja lailliseen korkotasoon sekä korkotasoon, jota markkinoilla sovellettiin kyseessä olevan lainasopimuksen tekohetkellä lainoissa, jotka olivat määrältään ja kestoltaan vastaavanlaisia kuin kyseisessä lainasopimuksessa (ks. vastaavasti tuomio 13.7.2023, Banco Santander (Viralliseen indeksiin viittaaminen), C‑265/22, EU:C:2023:578, 65 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
115
Kun on kyse kiinnelainasopimuksesta, johon sisältyy riidanalaisen sopimusehdon kaltainen ehto, unionin tuomioistuin on jo vahvistanut sellaisten tietojen merkityksen, jotka sisältyvät yleiskirjeeseen ja joiden mukaan on niin, että kun otetaan huomioon viiteindeksin laskentatapa, on tarpeen soveltaa negatiivista marginaalia sopimuksen todellisen vuosikoron mukauttamiseksi markkinoiden todelliseen vuosikorkoon (ks. vastaavasti tuomio 13.7.2023, Banco Santander (Viralliseen indeksiin viittaaminen), C‑265/22, EU:C:2023:578, 67 kohta).
116
Kaikesta edellä esitetystä seuraa, että ensimmäiseen ja toiseen kysymykseen on vastattava, että direktiivin 93/13 3 artiklan 1 kohtaa on tulkittava siten, että vaihtuvakorkoisen kiinnelainasopimuksen ehdon, jossa määrätään koron säännöllisestä tarkistamisesta suhteessa virallisen indeksin arvoon, mahdollista kohtuuttomuutta arvioitaessa merkitystä on sillä, että kyseisessä ehdossa viitataan suoraan ja yksinkertaisesti tähän indeksiin, vaikka hallinnollisessa toimessa, jolla indeksi on otettu käyttöön, olevista maininnoista ilmenee, että indeksin laskentatavan erityispiirteiden takia on tarpeen soveltaa negatiivista marginaalia kyseessä olevan oikeustoimen todellisen vuosikoron mukauttamiseksi markkinoiden todelliseen vuosikorkoon, edellyttäen kuitenkin, ettei elinkeinonharjoittaja ilmoittanut näistä maininnoista kuluttajalle ja etteivät ne olleet riittävästi keskivertokuluttajan saatavilla.
– Kolmas kysymys
117
Espanjan hallitus kiistää kolmannen kysymyksen tutkittavaksi ottamisen edellytysten täyttymisen, sillä sen mukaan se perustuu olettamaan, joka on esitetty puutteellisesti tai virheellisesti. Kyseisen hallituksen mukaan Tribunal Supremon oikeuskäytännöstä ei nimittäin seuraa, että sopimusehtoja, joissa määrätään tässä kysymyksessä tarkoitetuista palkkioista ja kuluista, on pidettävä kohtuuttomina.
118
Esitettyjen kysymysten kannalta merkityksellisen kansallisen oikeudellisen kehyksen määrittäminen kuuluu kuitenkin ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen yksinomaiseen toimivaltaan, kuten tämän tuomion 63 kohdassa muistutetaan. Tämä koskee tarvittaessa myös kyseisen tuomioistuimen merkityksellisenä pitämää kansallista oikeuskäytäntöä. Ennakkoratkaisupyynnön esittämistä koskevasta päätöksestä ilmenee joka tapauksessa, että ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin viittaa paitsi sopimusehtoihin, joiden kohtuuttomuus on todettu, myös ehtoihin, joiden lainmukaisuus on kiistanalainen, sitä mahdollisuutta koskevan kolmannen kysymyksensä yhteydessä, että riidanalaisen sopimusehdon kaltainen ehto on kohtuuton sen seikan seurannaisvaikutuksesta, että kyseisellä ehdolla sisällytetään sopimukseen tiettyjä, muita lainasopimuksia koskevia todellisten vuosikorkojen osatekijöitä, joiden perusteella tähän sopimukseen sovellettava IRPH-indeksi vahvistettiin, siltä osin kuin nämä mainitut osatekijät saattavat perustua kohtuuttomiin ehtoihin.
119
Kolmas kysymys voidaan näin ollen ottaa tutkittavaksi.
120
Aluksi on todettava, että vaikka tämä kysymys koskee direktiivin 93/13 6 artiklan 1 kohdan tulkintaa siltä osin kuin on kyse riidanalaisen sopimusehdon kaltaisen ehdon pätevyydestä, ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen esittämä kysymys koskee lähinnä tällaisen ehdon kohtuuttomuutta, joka merkitsisi ehdon pätemättömäksi toteamista suhteessa kuluttajaan mainitussa säännöksessä tarkoitetulla tavalla.
121
Näin ollen on katsottava, että ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin tiedustelee tällä kysymyksellä lähinnä, onko direktiivin 93/13 3 artiklan 1 kohtaa tulkittava siten, että jos sopimusehdossa, jossa määrätään kiinnelainasopimuksen koron säännöllisestä tarkistamisesta, käytetään viiteindeksiä, joka on vahvistettu sellaisten todellisten vuosikorkojen perusteella, joita sovelletaan kyseisen indeksin peräkkäisten arvojen laskennassa huomioon otetuissa sopimuksissa, merkitseekö se, että näihin todellisiin vuosikorkoihin sisältyy osatekijöitä, jotka perustuvat myöhemmin kohtuuttomiksi todettaviin ehtoihin, sitä, että kyseessä olevan sopimuksen koron tarkistamista koskevaa ehtoa on pidettävä kohtuuttomana, ja näin ollen sitä, ettei siihen voida vedota kuluttajaa vastaan.
122
Tältä osin on muistutettava, että – kuten tämän tuomion 91 kohdasta ilmenee – lainasopimukseen sovellettavan koron säännöllistä tarkistamista koskevaa virallista indeksiä koskevan viittauksen tarkoituksena on ainoastaan vahvistaa kyseisen koron sopimusperusteinen laskentatapa, joten kyseisen indeksin arvon määrittämistä koskevilla yksityiskohtaisilla säännöillä ei ole vaikutusta kyseessä olevan sopimuksen koron luonteeseen, riippumatta niistä osatekijöitä, jotka näiden sääntöjen yhteydessä otetaan huomioon. Kyseistä korkoa ei näin ollen voida pitää todellisena vuosikorkona, jonka tiettyjen osatekijöiden osalta voitaisiin katsoa, että ne ovat pätemättömiä ja että ne aiheuttavat ehdon, jossa määrätään mainitun koron säännöllisestä tarkistamisesta, pätemättömyyden.
123
Lisäksi se, että indeksin peräkkäisten arvojen laskennassa huomioon otetuissa sopimuksissa sovellettavien todellisten vuosikorkojen tietyt osatekijät saattavat perustua sopimusehtoihin, jotka jälkikäteen osoittautuvat kohtuuttomiksi, ei voi asettaa kyseenalaiseksi sitä, että kyseinen indeksi on virallinen viite, eikä vaikuttaa taannehtivasti jonkin toisen sopimuksen sellaisen ehdon pätevyyteen, jossa viitataan tähän indeksiin. On näet niin, että direktiivin 93/13 4 artiklan 1 kohdasta ja sen 3 artiklasta, sellaisina kuin unionin tuomioistuin on niitä tulkinnut, seuraa, että sopimusehdon kohtuuttomuutta on arvioitava kyseessä olevan sopimuksen tekopäivän kannalta (tuomio 27.1.2021, Dexia Nederland, C‑229/19 ja C‑289/19, EU:C:2021:68, 52 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
124
Kolmanteen kysymykseen on näin ollen vastattava, että direktiivin 93/13 3 artiklan 1 kohtaa on tulkittava siten, että jos sopimusehdossa, jossa määrätään kiinnelainasopimuksen koron säännöllisestä tarkistamisesta, käytetään viiteindeksiä, joka on vahvistettu sellaisten todellisten vuosikorkojen perusteella, joita sovelletaan kyseisen indeksin peräkkäisten arvojen laskennassa huomioon otetuissa sopimuksissa, se, että näihin todellisiin vuosikorkoihin sisältyy osatekijöitä, jotka perustuvat myöhemmin kohtuuttomiksi todettaviin ehtoihin, ei merkitse sitä, että kyseessä olevan sopimuksen koron tarkistamista koskevaa ehtoa on pidettävä kohtuuttomana, eikä näin ollen sitä, ettei kyseiseen ehtoon voida vedota kuluttajaa vastaan.
– Viidestoista ja kuudestoista kysymys
125
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin tiedustelee 15. ja 16. kysymyksellään, jotka on käsiteltävä yhdessä, pääasiallisesti, onko direktiivin 93/13 3 artiklan 1 kohtaa tulkittava siten, että kun sopimusehdossa, jossa määrätään kiinnelainasopimuksen koron säännöllisestä tarkistamisesta, käytetään viiteindeksiä, olettamana on, että elinkeinonharjoittaja toimii lojaliteettiperiaatteen mukaisesti, pelkästään sen johdosta, että kyseessä on hallintoviranomaisen vahvistama virallinen indeksi, jota viranomaiset käyttävät.
126
Tältä osin on aluksi korostettava, että tietyn sopimusehdon konkreettinen luokittelu direktiivin 93/13 3 artiklan 1 kohdan valossa on määritettävä esillä olevan asian olosuhteet huomioon ottaen (ks. vastaavasti tuomio 3.10.2019, Kiss ja CIB Bank, C‑621/17, EU:C:2019:820, 47 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen). Ei siis voida lähtökohtaisesti katsoa, että se, että elinkeinonharjoittaja sisällyttää sopimukseen tietyn ehdon, josta ei ole erikseen neuvoteltu, on väistämättä sopusoinnussa mainitussa säännöksessä vahvistetun lojaliteettiperiaatteen kanssa, jollei direktiivin 93/13 1 artiklan 2 kohdan, jossa kyseisen direktiivin soveltamisalan ulkopuolelle suljetaan pakottavia lakeja tai asetuksia heijastavat sopimusehdot, soveltamisesta muuta johdu; tätä soveltamisalan ulkopuolelle jättämistä koskevaa poikkeusta voidaan perustella olettamalla, jonka mukaan kansallinen lainsäätäjä on asettanut tasapainoon tiettyjen sopimusten osapuolten kaikki oikeudet ja velvollisuudet, ja tämän tasapainon unionin lainsäätäjä on nimenomaisesti pyrkinyt säilyttämään (tuomio 5.5.2022, Zagrebačka banka, C‑567/20, EU:C:2022:352, 57 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen). Ennakkoratkaisupyynnön esittämistä koskevasta päätöksestä ilmenee kuitenkin, ettei tätä poikkeusta voida soveltaa nyt käsiteltävässä asiassa, koska IRPH-indeksit ovat vain yhdenlaisia indeksejä muiden joukossa, minkä lisäksi niitä ovat käyttäneet vain harvat luottolaitokset.
127
Seuraavaksi on todettava, että direktiivin 93/13 3 artiklan 1 kohdan mukaisesti sopimusehtoa pidetään kohtuuttomana, jos se lojaliteettiperiaatteen vastaisesti aiheuttaa kuluttajan vahingoksi huomattavan epätasapainon osapuolten sopimuksesta johtuvien oikeuksien ja velvollisuuksien välille.
128
Kuten tämän tuomion 113 kohdassa muistutetaan, arvioitaessa sopimuksen tietyn ehdon lojaliteettiperiaatteen mukaisuutta on määritettävä, saattoiko kuluttajaa lojaalisti ja kohtuullisesti kohteleva elinkeinonharjoittaja perustellusti odottaa, että kuluttaja olisi hyväksynyt tällaisen ehdon, jos siitä olisi erikseen neuvoteltu.
129
Tämä arviointiperuste edellyttää, että tällainen neuvottelu käytiin tietoisina kaikista asiaan vaikuttavista seikoista, mikä tarkoittaa lainasopimuksen korkojen laskemista koskevan ehdon osalta sitä, että kuluttaja oli hyvin perillä kaikista koron laskentatapaan vaikuttavista osatekijöistä ja pystyi arvioimaan, mitä mahdollisesti merkittäviä taloudellisia seurauksia tästä ehdosta aiheutuu hänen taloudellisille velvoitteilleen.
130
Tämän tuomion 110 kohdassa mainitun oikeuskäytännön mukaan on nimittäin niin, että sopimusehdon avoimuus, sellaisena kuin sitä edellytetään direktiivin 93/13 5 artiklassa, on yksi niistä tekijöistä, jotka on otettava huomioon kyseisen ehdon kohtuuttomuutta arvioitaessa. Kuten tämän tuomion 109 kohdasta ilmenee, riidanalaisen sopimusehdon mahdollisen kohtuuttomuuden arviointi edellyttäisi kuitenkin sitä, että on jo todettu, ettei mainittu ehto ole avoimuusvaatimuksen mukainen, mikä on merkityksellinen seikka, joka on otettava huomioon.
131
Lopuksi on todettava, että ehdon kohtuuttomuus riippuu myös siitä, onko kyse direktiivin 93/13 3 artiklan 1 kohdassa tarkoitetusta kuluttajan vahingoksi koituvasta huomattavasta epätasapainosta. Kuten tämän tuomion 114 kohdassa muistutetaan, jotta tältä osin voidaan arvioida lainasopimuksen korkojen määrittämistä koskevaa ehtoa, on myös vertailtava mainitussa sopimusehdossa määrättyä tavanomaisten korkojen laskentatapaa ja tästä aiheutuvan koron tosiasiallista tasoa tavanomaisesti käytettyihin laskentatapoihin ja muun muassa korkotasoon, jota markkinoilla sovellettiin kyseessä olevan lainasopimuksen tekohetkellä lainoissa, jotka olivat määrältään ja kestoltaan vastaavanlaisia kuin kyseisessä lainasopimuksessa.
132
Tällainen arviointi edellyttää riidanalaisen sopimusehdon kaltaisen ehdon – jossa määrätään kiinnelainasopimuksen koron tarkistamisesta suhteessa viralliseen indeksiin, joka vaikuttaa ensi näkemältä sen ominaispiirteet huomioon ottaen epäedulliselta kuluttajan kannalta – osalta paitsi tämän viiteindeksin arvojen myös sopimuksen nojalla kyseiseen indeksiin sovellettavan marginaalin huomioon ottamista, jotta voidaan verrata tästä aiheutuvaa todellista korkoa tavallisiin markkinakorkoihin. On näet niin, että jollei sopimuksen mukaisen koron tai viiteindeksin laskentatavan muista, mahdollisesti merkityksellisistä seikoista muuta johdu, se, aiheutuuko tällaisesta ehdosta mahdollisesti epätasapainoa kuluttajan vahingoksi, riippuu lähinnä viime kädessä tästä ehdosta tosiasiallisesti aiheutuvasta korosta, kun otetaan huomioon ehdon nojalla indeksin arvoon tehtävä korotus, eikä viiteindeksistä itsessään.
133
Näin ollen 15. ja 16. kysymykseen on vastattava, että direktiivin 93/13 3 artiklan 1 kohtaa on tulkittava siten, että kun sopimusehdossa, jossa määrätään kiinnelainasopimuksen koron säännöllisestä tarkistamisesta, käytetään viiteindeksiä, olettamana ei voi olla, että elinkeinonharjoittaja toimii lojaliteettiperiaatteen mukaisesti, pelkästään sen johdosta, että kyseessä on hallintoviranomaisen vahvistama virallinen indeksi, jota viranomaiset käyttävät. Tällaisen ehdon mahdollista kohtuuttomuutta koskeva arviointi on suoritettava esillä olevan asian olosuhteet ja muun muassa avoimuusvaatimuksen noudattamatta jättäminen huomioon ottaen ja vertaamalla sopimusehdossa määrättyä tavanomaisten korkojen laskentatapaa ja tästä aiheutuvan koron tosiasiallista tasoa tavanomaisesti käytettyihin laskentatapoihin ja muun muassa korkotasoon, jota markkinoilla sovellettiin kyseessä olevan lainasopimuksen tekohetkellä lainoissa, jotka olivat määrältään ja kestoltaan vastaavanlaisia kuin kyseisessä lainasopimuksessa.
– Seitsemästoista ja kahdeksastoista kysymys
134
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin tiedustelee 17. ja 18. kysymyksellään, jotka on käsiteltävä yhdessä, pääasiallisesti, onko direktiivin 93/13 3 artiklan 1 kohtaa tulkittava siten, että vaihtuvakorkoisen kiinnelainasopimuksen ehdon, jossa määrätään koron säännöllisestä tarkistamisesta suhteessa määrätyn viiteindeksin arvoon, mahdollista kohtuuttomuutta arvioitaessa on yhtäältä verrattava kyseisen viiteindeksin laskentatapaa sellaisen muun viiteindeksin laskentatapaan, jota pääasiallisesti sovelletaan vastaavissa sopimuksissa asianomaisessa jäsenvaltiossa, sekä mainitusta ehdosta aiheutuvia tosiasiallisia korkoja sellaisiin tosiasiallisiin korkoihin, jotka ovat seurausta vastaavista sopimusehdoista, joissa määrätään tämän edellä mainitun muun viiteindeksin käyttämisestä, ja toisaalta otettava huomioon, mitä kukin näistä indekseistä konkreettisesti vastaa.
135
Tämän tuomion 114 kohdassa mainitun oikeuskäytännön mukaan on niin, että jotta voidaan määrittää, aiheuttaako sopimusehto, jossa määrätään lainasopimuksen koron laskennasta, direktiivin 93/13 3 artiklan 1 kohdassa tarkoitetun huomattavan epätasapainon osapuolten sopimuksesta johtuvien oikeuksien ja velvollisuuksien välille kuluttajan vahingoksi, on verrattava mainitussa sopimusehdossa määrättyä tavanomaisten korkojen laskentatapaa ja tästä aiheutuvan koron tosiasiallista tasoa tavanomaisesti käytettyihin laskentatapoihin ja muun muassa korkotasoon, jota markkinoilla sovellettiin kyseessä olevan lainasopimuksen tekohetkellä lainoissa, jotka olivat määrältään ja kestoltaan vastaavanlaisia kuin kyseisessä lainasopimuksessa.
136
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin pohtii myös, ovatko sen mainitsemien kahden indeksin laskentatapa ja se, mitä nämä indeksit vastaavat – eli pääasiallisesti IRPH-indeksin osalta kyseessä olevan lainasopimuksen kaltaisten kiinnelainasopimusten todellisten vuosikorkojen keskiarvoa ja Euriborin, joka on toinen kyseisen tuomioistuimen viittaama viiteindeksi, osalta keskikorkoa, jolla eurooppalaiset pankit myöntävät toisilleen euromääräisiä lainoja –, mahdollisesti merkityksellisiä.
137
Tältä osin on huomattava, että sekä tämä vastaavuus, joka on seurausta näiden indeksien laskentatapojen yksityiskohtaisista säännöistä, että itse nämä säännöt heijastuvat konkreettisesti niiden arvoihin.
138
Tämän tuomion 132 kohdasta ilmenee lisäksi, että pääsääntöisesti se, aiheutuuko lainasopimuksen koron laskentaa koskevasta ehdosta mahdollisesti epätasapainoa kuluttajan vahingoksi, riippuu lähinnä viime kädessä tästä ehdosta tosiasiallisesti aiheutuvasta korosta, kun otetaan huomioon ehdon nojalla indeksin arvoon tehtävä korotus, eikä viiteindeksistä itsessään.
139
Ei voida kuitenkaan sulkea pois sitä vaihtoehtoa, että tietyt sopimuksen mukaisen koron tai itse viiteindeksin laskentatapaa koskevat tietyt erityispiirteet voivat aiheuttaa epätasapainon kuluttajan vahingoksi erityisesti sen vaikutuksen takia, joka niillä on tämän koron tai tämän indeksin kehitykseen.
140
Näin ollen 17. ja 18. kysymykseen on vastattava, että direktiivin 93/13 3 artiklan 1 kohtaa on tulkittava siten, että vaihtuvakorkoisen kiinnelainasopimuksen ehdon, jossa määrätään koron säännöllisestä tarkistamisesta suhteessa määrätyn viiteindeksin arvoon, mahdollista kohtuuttomuutta arvioitaessa on verrattava mainitussa sopimusehdossa määrättyä tavanomaisten korkojen laskentatapaa ja tästä aiheutuvan koron tosiasiallista tasoa tavanomaisesti käytettyihin laskentatapoihin ja muun muassa korkotasoon, jota markkinoilla sovellettiin kyseisen lainasopimuksen tekohetkellä lainoissa, jotka olivat määrältään ja kestoltaan vastaavanlaisia kuin mainitussa lainasopimuksessa. Sopimuksen mukaisen koron tai viiteindeksin laskentatapaa koskevat muut seikat voivat olla merkityksellisiä, jos ne ovat omiaan aiheuttamaan epätasapainon kuluttajan vahingoksi.
Yhdeksästoista, kahdeskymmenes, kahdeskymmenesensimmäinen ja kahdeskymmenestoinen kysymys, jotka koskevat sopimusehdon mahdollisen kohtuuttomuuden toteamisen vaikutuksia
141
Kysymykset 19–22 koskevat sen vaikutuksia, että riidanalaisen sopimusehdon kaltainen ehto todetaan mahdollisesti kohtuuttomaksi, jos lähtökohdaksi otetaan, ettei sopimus voi olla olemassa ilman kyseistä ehtoa.
– Yhdeksästoista ja kahdeskymmenes kysymys
142
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin tiedustelee 19. ja 20. kysymyksellään, jotka on käsiteltävä yhdessä, pääasiallisesti, onko direktiivin 93/13 6 artiklan 1 kohtaa ja 7 artiklan 1 kohtaa tulkittava siten, että jos lähtökohdaksi otetaan, ettei vaihtuvakorkoinen kiinnelainasopimus voi olla olemassa ilman ehtoa, jossa määrätään koron säännöllisestä tarkistamisesta suhteessa määrätyn viiteindeksin arvoon ja joka on todettu kohtuuttomaksi, mutta jos kyseisen sopimuksen kokonaisuudessaan pätemättömäksi toteamisesta aiheutuisi kuluttajalle erityisen haitallisia seurauksia, kansallisen tuomioistuimen on korvattava tällainen ehto kansallisen oikeuden dispositiivisella säännöksellä, vaikka tällaisen säännöksen soveltaminen johtaisi vastaavan epätasapainon säilyttämiseen kuluttajan vahingoksi kuin se, joka otettiin huomioon arvioitaessa mainitun ehdon kohtuuttomuutta, ja jos tähän kysymykseen vastataan kieltävästi, voiko kansallinen tuomioistuin muuttaa kyseessä olevaa ehtoa jälkikäteen siten, että se lisää koron laskentatavan yksityiskohtaisiin sääntöihin osatekijän, jolla tämä epätasapaino voidaan poistaa.
143
Direktiivin 93/13 6 artiklan 1 kohdan mukaan kansallisen tuomioistuimen on jätettävä soveltamatta kohtuutonta sopimusehtoa, jotta ehdolla ei ole sitovia vaikutuksia kuluttajaan nähden, ellei kuluttaja vastusta tätä. Sopimuksen pitää pääsääntöisesti säilyä muuttamattomana lukuun ottamatta kohtuuttomien ehtojen poistamisesta aiheutuvaa muutosta siltä osin kuin tällainen sopimuksen voimassa pitäminen on kansallisen oikeuden säännösten mukaan oikeudellisesti mahdollista (tuomio 25.11.2020, Banca B., C‑269/19, EU:C:2020:954, 29 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
144
Kun tällainen sopimuksen voimassa pitäminen ei ole mahdollista, direktiivin 93/13 6 artiklan 1 kohta ei ole esteenä sille, että kansallinen tuomioistuin jättää sopimusoikeuden periaatteiden mukaisesti soveltamatta kohtuutonta ehtoa ja korvaa sen dispositiivisella kansallisella oikeussäännöllä tilanteessa, jossa kyseisen sopimuksen kokonaisuudessaan pätemättömäksi toteamisesta aiheutuisi kuluttajalle erityisen haitallisia seurauksia yhtäältä niin, että tämän pätemättömäksi toteamisen negatiivinen seuraus kohdistuisi kuluttajaan, ja toisaalta niin, että sopimuksen pätemättömäksi toteamisesta johtuva ehkäisevä vaikutus saattaisi vaarantua. Lainasopimuksen osalta tällaisesta pätemättömäksi toteamisesta nimittäin seuraisi lähtökohtaisesti jäljellä olevan lainan summan erääntyminen välittömästi maksettavaksi sellaisen suuruisena, että tämä summa saattaisi ylittää kuluttajan maksukyvyn, ja siten negatiivinen seuraamus aiheutuisi pikemminkin kuluttajalle kuin lainanantajalle (ks. vastaavasti tuomio 25.11.2020, Banca B., C‑269/19, EU:C:2020:954, 32 ja 34 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
145
Tällaisen korvaamisen edellytyksenä on kuitenkin se, että kyseessä oleva säännös on tosiasiallisesti dispositiivinen ja että se vastaa ulottuvuudeltaan korvattavaksi aiotun sopimusehdon ulottuvuutta.
146
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin näyttää nyt käsiteltävässä asiassa lähtevän siitä, että nämä edellytykset voisivat täyttyä lain 14/2013 15. lisäsäännöksen osalta.
147
Kyseisen säännöksen luonteesta on ensinnäkin muistutettava, että kansallisen tuomioistuimen on ratkaistava, voidaanko kansallista oikeussääntöä pitää kyseessä olevan kansallisen oikeuden valossa dispositiivisena (ks. vastaavasti tuomio 3.3.2020, Gómez del Moral Guasch, C‑125/18, EU:C:2020:138, 65 ja 66 kohta). Ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen on tätä varten tarkasteltava lain 14/2013 15. lisäsäännöksen täsmällistä sisältöä.
148
Lisäsäännöksellä vaikutetaan kuitenkin otettavan käyttöön siirtymäjärjestely sen seurauksena, että kaksi IRPH-indeksiä poistettiin käytöstä 1.11.2013 alkaen; kyseisessä säännöksessä säädetään, että kiinnelainasopimusten niissä ehdoissa, joissa määrätään koron tarkistamisesta suhteessa käytöstä poistettuun IRPH-indeksiin, oleva viittaus tällaiseen käytöstä poistettuun IRPH-indeksiin korvataan jatkossa – tietyin tarpeellisin mukautuksin vastaavuuden varmistamiseksi – viittauksella toiseen, yhä käytössä olevaan IRPH-indeksiin.
149
Vaikuttaa siltä – jollei ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen tehtäväksi kuuluvista selvityksistä muuta johdu –, ettei tällainen siirtymäsäännös täytä dispositiiviselle säännökselle yleisesti annettua määritelmää, sillä unionin tuomioistuimen oikeuskäytännön mukaan dispositiiviset säännökset koskevat niitä tapauksia, joissa osapuolet eivät ole poikenneet kansallisen lainsäätäjän kyseisten sopimusten osalta säätämästä vakiosäännöstä tai ovat nimenomaisesti valinneet sellaisen säännön sovellettavuuden, jonka kansallinen lainsäätäjä on säätänyt tätä tarkoitusta varten (tuomio 3.10.2019, Dziubak, C‑260/18, EU:C:2019:819, 60 kohta).
150
Lain 14/2013 15. lisäsäännöksen ulottuvuudesta on toiseksi todettava, ettei siinä vaikuteta säädettävän kyseessä olevien sopimusehtojen vaan ainoastaan näiden ehtojen tietyn osan – eli niissä määrätyn viiteindeksin – korvaamisesta, kun taas nyt käsiteltävässä asiassa esitetään sopimusehdon korvaamista.
151
On lisäksi todettava, että tällainen korvaamismekanismi vaikuttaa lähtevän siitä, että kyseessä olevat ehdot ovat päteviä; ennakkoratkaisupyynnön esittämistä koskevassa päätöksessä esitetyt seikat eivät vaikuta ilman muuta sulkevan tätä lähtökohtaa pois nyt käsiteltävässä asiassa, sillä tässä tuomiossa esitetyt päätelmät, jotka koskevat riidanalaisen sopimusehdon kaltaisen ehdon mahdollista kohtuuttomuutta koskevien kysymysten tarkastelua, osoittavat, että ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen epäilyt eivät koske pääasiallisesti niinkään IRPH-indeksin käyttämistä vaan kyseisen indeksin käyttämistä soveltamatta negatiivista marginaalia, sellaisena kuin se on mainittu yleiskirjeen 5/1994 johdanto-osassa. Tämän tuomion 142 kohdasta ilmenee kuitenkin, että 19. ja 20. kysymys on nyt käsiteltävässä asiassa esitetty sen tapauksen varalta, että tällainen sopimusehto todetaan pätemättömäksi sen kohtuuttomuuden tähden.
152
Muutenkin siinä tapauksessa, ettei kohtuuttomaksi todettua sopimusehtoa voida jättää soveltamatta ja korvata dispositiivisella säännöksellä, on muistutettava, että kun kansallinen tuomioistuin toteaa elinkeinonharjoittajan ja kuluttajan välisessä sopimuksessa olevan ehdon pätemättömäksi, kyseinen tuomioistuin ei voi täydentää kyseistä sopimusta muuttamalla ehdon sisältöä. On näet niin, että mikäli kansallisen tuomioistuimen sallittaisiin muuttaa tällaisessa sopimuksessa olevien kohtuuttomien ehtojen sisältöä, olisi tämä omiaan haittaamaan direktiivin 93/13 7 artiklassa tarkoitetun pitkän aikavälin tavoitteen toteutumista. Tällainen mahdollisuus myötävaikuttaisi sen ehkäisevän vaikutuksen poistumiseen, joka kohdistetaan elinkeinonharjoittajiin jättämällä yksinkertaisesti soveltamatta tällaisia kohtuuttomia ehtoja kuluttajiin nähden, koska elinkeinonharjoittajat olisivat taipuvaisia jatkamaan tällaisten ehtojen käyttämistä tietoisina siitä, että vaikka ehdot julistettaisiin pätemättömiksi, kansallinen tuomioistuin voisi kuitenkin täydentää sopimusta tarvittavilta osin näiden elinkeinonharjoittajien etujen takaamiseksi (tuomio 25.11.2020, Banca B., C‑269/19, EU:C:2020:954, 30 ja 31 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
153
Se, että riidanalaisen sopimusehdon kaltaisessa ehdossa määrätyn kaltaisiin koron laskentatavan yksityiskohtaisiin sääntöihin lisättäisiin täydentävä osatekijä, jonka tarkoituksena on korjata sopimusta koskeva epätasapaino, joka myötävaikutti kyseisen ehdon kohtuuttomuuden toteamiseen, vastaisikin ehdon sisällön muuttamista.
154
Kaiken edellä esitetyn perusteella 19. ja 20. kysymykseen on vastattava, että direktiivin 93/13 6 artiklan 1 kohtaa ja 7 artiklan 1 kohtaa on tulkittava siten, että jos lähtökohdaksi otetaan, ettei vaihtuvakorkoinen kiinnelainasopimus voi olla olemassa ilman ehtoa, jossa määrätään koron säännöllisestä tarkistamisesta suhteessa määrätyn viiteindeksin arvoon ja joka on todettu kohtuuttomaksi, mutta jos kyseisen sopimuksen kokonaisuudessaan pätemättömäksi toteamisesta aiheutuisi kuluttajalle erityisen haitallisia seurauksia, mainitut säännökset eivät ole esteenä sille, että kansallinen tuomioistuin korvaa tällaisen ehdon kansallisen oikeuden dispositiivisella säännöksellä, kunhan tämä dispositiivinen säännös vastaa ulottuvuudeltaan korvattavaksi aiotun sopimusehdon ulottuvuutta. Kansallinen tuomioistuin ei kuitenkaan voi muuttaa kyseistä sopimusehtoa siten, että se lisää siihen sellaisen osatekijän, jolla ehdosta aiheutuva epätasapaino kuluttajan vahingoksi voidaan korjata.
– Kahdeskymmenesensimmäinen kysymys
155
Pääasian vastaaja ja Espanjan hallitus väittävät, että unionin tuomioistuin ei ole toimivaltainen vastaamaan 21. kysymykseen, koska se koskee kansallisen oikeussäännön soveltamista.
156
Tämän kysymyksen tarkoituksena ei kuitenkaan ole se, että unionin tuomioistuin tulkitsee kysymyksessä viitattua kansallista oikeussääntöä, vaan se, että unionin tuomioistuin lausuu siitä, ovatko ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen mukaan mainitusta oikeussäännöstä – sikäli kuin sitä voidaan soveltaa – aiheutuvat seuraukset direktiivin 93/13 mukaisia.
157
Tähän kysymykseen on näin ollen vastattava.
158
Aluksi on huomattava, että vaikkei ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin viittaa direktiivin 93/13 6 artiklan 1 kohtaan, se on kuitenkin myös otettava huomioon, koska kyseisessä säännöksessä säädetään sopimusehdon pätemättömyyden seurauksista.
159
Näin ollen on katsottava, että ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin tiedustelee 21. kysymyksellään pääasiallisesti, onko direktiivin 93/13 6 artiklan 1 kohtaa ja 7 artiklan 1 kohtaa tulkittava siten, että jos lähtökohdaksi otetaan, ettei kiinnelainasopimus voi olla olemassa ilman kohtuuttomaksi todettua ehtoa, ne ovat esteenä sellaisen kansallisen oikeussäännön soveltamiselle, jonka nojalla elinkeinonharjoittajalla on oikeus saada kokonaisuudessaan takaisin lainaksi antamansa summa korotettuna siitä päivästä alkaen laskettavilla lakisääteisillä koroilla, jona lainasumma annettiin kuluttajan käyttöön.
160
On huomautettava, että direktiivin 6 artiklan 1 kohdan mukaan jäsenvaltioiden on säädettävä, että kohtuuttomat ehdot eivät sido kuluttajia ”niiden kansallisen lainsäädännön mukaisesti”. Direktiivillä 93/13 kuluttajille taattua suojaa koskevalla kansallisella lainsäädännöllä ei kuitenkaan voida muuttaa suojan ulottuvuutta eikä sen asiallista sisältöä eikä näin vaarantaa tämän suojan tehostamista, johon unionin lainsäätäjä on tähdännyt ottamalla käyttöön kohtuuttomia ehtoja koskevat yhtenäiset säännöt, niin kuin kyseisen direktiivin johdanto-osan kymmenennessä perustelukappaleessa todetaan (tuomio 15.6.2023, Bank M. (Sopimuksen pätemättömäksi toteamisen seuraukset), C‑520/21, EU:C:2023:478, 60 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
161
Unionin tuomioistuin on todennut kiinnelainasopimuksen kohtuuttomiin ehtoihin perustuvan pätemättömyyden käytännön seurauksista, että sellaisten kansallisten sääntöjen yhteensopivuus unionin oikeuden kanssa, joilla säännellään edellä mainittuja seurauksia, riippuu siitä, onko yhtäältä niin, että näillä säännöillä voidaan palauttaa oikeudellisesti ja tosiasiallisesti tilanne, jossa kuluttaja olisi ollut ilman kyseistä sopimusta, ja toisaalta niin, ettei niillä vaaranneta direktiivillä 93/13 tavoiteltua varoittavaa vaikutusta (tuomio 15.6.2023, Bank M. (Sopimuksen pätemättömäksi toteamisen seuraukset), C‑520/21, EU:C:2023:478, 68 kohta).
162
Vaatimukset, joita elinkeinonharjoittaja saattaa esittää kuluttajaa kohtaan, voidaan siis tällaisessa tilanteessa hyväksyä vain, jos niillä ei kyseenalaisteta tämän tuomion edellisessä kohdassa mainittuja tavoitteita.
163
Se, että luottolaitokselle annettaisiin oikeus vaatia kuluttajalta hyvitystä, joka on suurempi kuin tämän sopimuksen mukaisten velvoitteiden täyttämisen nojalla luovutetun pääoman palauttamiseen ja mahdolliseen viivästyskorkojen maksamiseen perustuva määrä, olisi omiaan kyseenalaistamaan direktiivillä 93/13 tavoitellun varoittavan vaikutuksen (tuomio 15.6.2023, Bank M. (Sopimuksen pätemättömäksi toteamisen seuraukset), C‑520/21, EU:C:2023:478, 76 kohta).
164
Elinkeinonharjoittajan mahdollisuuden saada tällaisia viivästyskorkoja on ymmärrettävä koskevan niitä korkoja, jotka ovat kertyneet pätemättömäksi todetun sopimuksen nojalla saatujen rahamäärien palauttamista koskevasta maksukehotuksesta alkaen. On näet niin, että jos elinkeinonharjoittaja voisi vaatia korkoja siitä päivästä alkaen, jona lainapääoma annettiin pätemättömäksi todetun sopimuksen nojalla lainanottajan käyttöön, kyseinen elinkeinonharjoittaja saisi vastiketta siitä, että kuluttaja käyttää tätä pääomaa. Tällainen mahdollisuus vaarantaisi sekä sen ehkäisevän vaikutuksen, joka kohdistetaan elinkeinonharjoittajaan ja joka perustuu siihen, että kohtuuttomia ehtoja sisältävät sopimukset voidaan julistaa pätemättömiksi, että direktiivillä 93/13 kuluttajille annetun suojan tehokkuuden, sillä kuluttaja voi olla tilanteessa, jossa hänelle olisi edullisempaa jatkaa kohtuuttoman ehdon sisältävän sopimuksen mukaisten velvoitteiden täyttämistä sen sijaan, että hän käyttäisi tähän direktiiviin perustuvia oikeuksiaan (ks. vastaavasti tuomio 15.6.2023, Bank M. (Sopimuksen pätemättömyyden toteamisen vaikutukset), C‑520/21, EU:C:2023:478, 78, 79 ja 84 kohta).
165
On myös korostettava, että tällainen ratkaisu on nemo auditur propriam turpitudinem allegans ‑periaatteen (kukaan ei voi vedota omaan sääntöjenvastaiseen menettelyynsä) mukainen, koska ei voida hyväksyä sitä, että osapuoli saa taloudellista etua lainvastaisesta menettelystään, eikä sitä, että sille korvattaisiin tällaisesta menettelystä aiheutunut haitta (ks. vastaavasti tuomio 15.6.2023, Bank M. (Sopimuksen pätemättömyyden toteamisen vaikutukset) (C‑520/21, EU:C:2023:478, 81 kohta).
166
Asia on näin sitä suuremmallakin syyllä silloin, kun laillinen korko, jota sovelletaan pätemättömäksi todetun lainasopimuksen nojalla saatujen rahamäärien palauttamista koskevan velvoitteen yhteydessä, ylittää kyseisessä sopimuksessa määrätyn koron, mikä on tilanne nyt käsiteltävässä asiassa.
167
Kaiken edellä esitetyn perusteella 21. kysymykseen on vastattava, että direktiivin 93/13 6 artiklan 1 kohtaa ja 7 artiklan 1 kohtaa on tulkittava siten, että jos lähtökohdaksi otetaan, ettei kiinnelainasopimus voi olla olemassa ilman kohtuuttomaksi todettua ehtoa, ne ovat esteenä sellaisen kansallisen oikeussäännön soveltamiselle, jonka nojalla elinkeinonharjoittajalla on oikeus saada kokonaisuudessaan takaisin lainaksi antamansa summa korotettuna siitä päivästä alkaen laskettavilla lakisääteisillä koroilla, jona lainasumma annettiin kuluttajan käyttöön.
– Kahdeskymmenestoinen kysymys
168
Pääasian vastaaja ja Espanjan hallitus väittävät myös, että unionin tuomioistuin ei ole toimivaltainen vastaamaan 22. kysymykseen, sillä niiden mukaan kysymys koskee kansallisen oikeussäännön soveltamista.
169
On todettava, että kysymyksellä pyritään lähinnä selvittämään, onko se, että elinkeinonharjoittaja sisällyttää sopimukseen kohtuuttoman ehdon, josta ei ole neuvoteltu erikseen ja jonka pätemättömyys tekee kyseisestä sopimuksesta itsessään pätemättömän, siviililain 1306 §:n 2 kohdassa tarkoitettu ”epäasianmukainen peruste”.
170
Kysymyksen tarkastelu edellyttää kuitenkin kansalliseen oikeuteen kuuluvan käsitteen tulkintaa, joka – kuten tämän tuomion 63 kohdassa mainitusta oikeuskäytännöstä ilmenee – ei kuulu unionin tuomioistuimen toimivaltaan.
171
Näin ollen kysymykseen 22 ei ole aihetta vastata.
Oikeudenkäyntikulut
172
Pääasian asianosaisten osalta asian käsittely unionin tuomioistuimessa on välivaihe kansallisessa tuomioistuimessa vireillä olevan asian käsittelyssä, minkä vuoksi kansallisen tuomioistuimen asiana on päättää oikeudenkäyntikulujen korvaamisesta. Oikeudenkäyntikuluja, jotka ovat aiheutuneet muille kuin näille asianosaisille huomautusten esittämisestä unionin tuomioistuimelle, ei voida määrätä korvattaviksi.
Näillä perusteilla unionin tuomioistuin (yhdeksäs jaosto) on ratkaissut asian seuraavasti:
1)
Kuluttajasopimusten kohtuuttomista ehdoista 5.4.1993 annetun neuvoston direktiivin 93/13/ETY 4 artiklan 2 kohtaa ja 5 artiklaa
on tulkittava siten, että
näistä säännöksistä johtuvaa avoimuusvaatimusta noudatetaan kiinnelainasopimuksen tekemisen yhteydessä kyseisen sopimuksen sellaisen ehdon osalta, jossa määrätään koron säännöllisestä tarkistamisesta suhteessa sellaisen virallisen indeksin arvoon, joka on otettu käyttöön hallinnollisella toimella, jossa kyseinen indeksi määritellään, pelkästään sen johdosta, että kyseinen toimi ja mainitun indeksin aikaisemmat arvot on julkaistu kyseessä olevan jäsenvaltion virallisessa lehdessä, eikä lainanantajalla itsellään ole näin ollen velvollisuutta ilmoittaa kuluttajalle indeksin määritelmää tai sen aikaisempaa kehitystä, vaikka se ei laskentatapansa vuoksi vastaa lainasta maksettavaa korkoa vaan todellista vuosikorkoa, edellyttäen kuitenkin, että nämä tiedot ovat niiden julkaisemisen johdosta ja elinkeinonharjoittajan tältä osin antamien tietojen avulla riittävästi keskivertokuluttajan saatavilla. Tällaisten tietojen puuttuessa elinkeinonharjoittajan on ilmoitettava suoraan tämän indeksin täydellinen määritelmä ja annettava kaikki muut merkitykselliset tiedot, joita ovat erityisesti tiedot, jotka koskevat indeksin vahvistaneen viranomaisen mahdollisesti antamaa varoitusta indeksin erityispiirteistä ja niiden seurauksista, joita voidaan pitää kuluttajan kannalta merkittävinä hänelle tarjotun kiinnelainasopimuksen tekemistä koskevien taloudellisten vaikutusten asianmukaiseksi arvioimiseksi. Elinkeinonharjoittajan on joka tapauksessa annettava kuluttajalle kaikki tiedot, joiden antamista edellytetään sopimuksentekohetkellä sovellettavassa kansallisessa säännöstössä.
2)
Direktiivin 93/13 3 artiklan 1 kohtaa
on tulkittava siten, että
vaihtuvakorkoisen kiinnelainasopimuksen ehdon, jossa määrätään koron säännöllisestä tarkistamisesta suhteessa virallisen indeksin arvoon, mahdollista kohtuuttomuutta arvioitaessa merkitystä on sillä, että kyseisessä ehdossa viitataan suoraan ja yksinkertaisesti tähän indeksiin, vaikka hallinnollisessa toimessa, jolla indeksi on otettu käyttöön, olevista maininnoista ilmenee, että indeksin laskentatavan erityispiirteiden takia on tarpeen soveltaa negatiivista marginaalia kyseessä olevan oikeustoimen todellisen vuosikoron mukauttamiseksi markkinoiden todelliseen vuosikorkoon, edellyttäen kuitenkin, ettei elinkeinonharjoittaja ilmoittanut näistä maininnoista kuluttajalle ja etteivät ne olleet riittävästi keskivertokuluttajan saatavilla.
3)
Direktiivin 93/13 3 artiklan 1 kohtaa
on tulkittava siten, että
jos sopimusehdossa, jossa määrätään kiinnelainasopimuksen koron säännöllisestä tarkistamisesta, käytetään viiteindeksiä, joka on vahvistettu sellaisten todellisten vuosikorkojen perusteella, joita sovelletaan kyseisen indeksin peräkkäisten arvojen laskennassa huomioon otetuissa sopimuksissa, se, että näihin todellisiin vuosikorkoihin sisältyy osatekijöitä, jotka perustuvat myöhemmin kohtuuttomiksi todettaviin ehtoihin, ei merkitse sitä, että kyseessä olevan sopimuksen koron tarkistamista koskevaa ehtoa on pidettävä kohtuuttomana, eikä näin ollen sitä, ettei kyseiseen ehtoon voida vedota kuluttajaa vastaan.
4)
Direktiivin 93/13 3 artiklan 1 kohtaa
on tulkittava siten, että
kun sopimusehdossa, jossa määrätään kiinnelainasopimuksen koron säännöllisestä tarkistamisesta, käytetään viiteindeksiä, olettamana ei voi olla, että elinkeinonharjoittaja toimii lojaliteettiperiaatteen mukaisesti, pelkästään sen johdosta, että kyseessä on hallintoviranomaisen vahvistama virallinen indeksi, jota viranomaiset käyttävät. Tällaisen ehdon mahdollista kohtuuttomuutta koskeva arviointi on suoritettava esillä olevan asian olosuhteet ja muun muassa avoimuusvaatimuksen noudattamatta jättäminen huomioon ottaen ja vertaamalla sopimusehdossa määrättyä tavanomaisten korkojen laskentatapaa ja tästä aiheutuvan koron tosiasiallista tasoa tavanomaisesti käytettyihin laskentatapoihin ja muun muassa korkotasoon, jota markkinoilla sovellettiin kyseessä olevan lainasopimuksen tekohetkellä lainoissa, jotka olivat määrältään ja kestoltaan vastaavanlaisia kuin kyseisessä lainasopimuksessa.
5)
Direktiivin 93/13 3 artiklan 1 kohtaa
on tulkittava siten, että
vaihtuvakorkoisen kiinnelainasopimuksen ehdon, jossa määrätään koron säännöllisestä tarkistamisesta suhteessa määrätyn viiteindeksin arvoon, mahdollista kohtuuttomuutta arvioitaessa on verrattava mainitussa sopimusehdossa määrättyä tavanomaisten korkojen laskentatapaa ja tästä aiheutuvan koron tosiasiallista tasoa tavanomaisesti käytettyihin laskentatapoihin ja muun muassa korkotasoon, jota markkinoilla sovellettiin kyseisen lainasopimuksen tekohetkellä lainoissa, jotka olivat määrältään ja kestoltaan vastaavanlaisia kuin mainitussa lainasopimuksessa. Sopimuksen mukaisen koron tai viiteindeksin laskentatapaa koskevat muut seikat voivat olla merkityksellisiä, jos ne ovat omiaan aiheuttamaan epätasapainon kuluttajan vahingoksi.
6)
Direktiivin 93/13 6 artiklan 1 kohtaa ja 7 artiklan 1 kohtaa
on tulkittava siten, että
jos lähtökohdaksi otetaan, ettei vaihtuvakorkoinen kiinnelainasopimus voi olla olemassa ilman ehtoa, jossa määrätään koron säännöllisestä tarkistamisesta suhteessa määrätyn viiteindeksin arvoon ja joka on todettu kohtuuttomaksi, mutta jos kyseisen sopimuksen kokonaisuudessaan pätemättömäksi toteamisesta aiheutuisi kuluttajalle erityisen haitallisia seurauksia, mainitut säännökset eivät ole esteenä sille, että kansallinen tuomioistuin korvaa tällaisen ehdon kansallisen oikeuden dispositiivisella säännöksellä, kunhan tämä dispositiivinen säännös vastaa ulottuvuudeltaan korvattavaksi aiotun sopimusehdon ulottuvuutta. Kansallinen tuomioistuin ei kuitenkaan voi muuttaa kyseistä sopimusehtoa siten, että se lisää siihen sellaisen osatekijän, jolla ehdosta aiheutuva epätasapaino kuluttajan vahingoksi voidaan korjata.
7)
Direktiivin 93/13 6 artiklan 1 kohtaa ja 7 artiklan 1 kohtaa
on tulkittava siten, että
jos lähtökohdaksi otetaan, ettei kiinnelainasopimus voi olla olemassa ilman kohtuuttomaksi todettua ehtoa, ne ovat esteenä sellaisen kansallisen oikeussäännön soveltamiselle, jonka nojalla elinkeinonharjoittajalla on oikeus saada kokonaisuudessaan takaisin lainaksi antamansa summa korotettuna siitä päivästä alkaen laskettavilla lakisääteisillä koroilla, jona lainasumma annettiin kuluttajan käyttöön.
Allekirjoitukset
(
*1
)	Oikeudenkäyntikieli: espanja.