62019CC0709
MIŠLJENJE NEZAVISNOG ODVJETNIKA
MANUELA CAMPOSA SÁNCHEZ‑BORDONE
od 17. prosinca 2020. (
1
)
Predmet C‑709/19
Vereniging van Effectenbezitters
protiv
BP plc
(zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Hoge Raad der Nederlanden (Vrhovni sud Nizozemske))
„Zahtjev za prethodnu odluku – Uredba (EU) br. 1215/2012 – Međunarodna sudska nadležnost u građanskim i trgovačkim stvarima – Sudska nadležnost u stvarima povezanim s deliktima ili kvazideliktima – Spor u području ulaganja – Mjesto štetnog događaja – Šteta koja se sastoji isključivo od financijskog gubitka – Deklaratorna tužba koju je podnio subjekt za kolektivno zastupanje interesa”
1.
Udruženje vlasnika vrijednosnih papira podnijelo je Hoge Raadu der Nederlanden (Vrhovni sud Nizozemske) tužbu za naknadu štete zbog gubitka vrijednosti njihovih dionica u poduzeću sa sjedištem u Ujedinjenoj Kraljevini, koja je nastala zbog izlijevanja nafte u postrojenju tog poduzeća u Meksičkom zaljevu.
2.
U okviru ovog spora, sudu je potrebno tumačenje članka 7. točke 2. Uredbe (EU) br. 1215/2012 (
2
). Budući da je šteta koja je predmet tužbe isključivo imovinska, suočava se s teškoćama u pogledu odlučivanja o svojoj nadležnosti, s obzirom na prethodne odluke Suda, osobito presude Kolassa, Universal i Löber (
3
).
3.
U okviru dvojbi suda koji je uputio zahtjev ističu se opasnosti svojstvene otvorenim tumačenjima u tom području, poput onog koje povezuje međunarodnu sudsku nadležnost s „posebnim okolnostima” spora. Njima se istodobno pruža prilika da se ta tumačenja pojasne ili, po potrebi, preispitaju.
I. Pravni okvir
A. Pravo Unije. Uredba br. 1215/2012
4.
U uvodnoj izjavi 16. navodi se:
„Pored domicila tuženika, trebale bi postojati alternativne osnove nadležnosti temeljene na uskoj povezanosti između suda i tužbe ili zbog olakšavanja pravilnog sudovanja. Postojanje uske povezanosti trebalo bi osigurati pravnu sigurnost i spriječiti mogućnost da tuženik bude tužen pred sudom države članice [koji] mu nije bilo moguće razumno predvidjeti. […]”.
5.
U skladu s člankom 4.:
„1.   Podložno ovoj Uredbi, osobe s domicilom u državi članici, bez obzira na njihovo državljanstvo, tuže se pred sudovima te države članice.
[…]”.
6.
U skladu s člankom 7.:
„Osoba s domicilom u državi članici može biti tužena u drugoj državi članici:
[…]
2.
u stvarima povezanim s deliktima ili kvazideliktima pred sudom mjesta [u kojemu se dogodio štetni događaj ili bi se on mogao dogoditi];
[…]”.
B. Nizozemsko pravo. Burgerlijk Wetboek (
4
)
7.
U skladu s člankom 305.a knjige 3. BW‑a (
5
):
„1.   Svaka institucija ili udruženje koje ima punu pravnu sposobnost može sudu podnijeti tužbu radi zastupanja sličnih interesa drugih osoba, pod uvjetom da takvo zastupanje provodi u skladu sa svojim statutima.
[…]
3.   Tužba poput one predviđene stavkom 1. ne može se odnositi na […] novčanu naknadu štete.
[…]”
II. Činjenice, sporovi pred nacionalnim sudovima i prethodna pitanja
8.
Vereniging van Effectenbezitters (Udruženje vlasnika vrijednosnih papira; u daljnjem tekstu: VEB) nizozemsko je udruženje sa sjedištem u Haagu (Nizozemska), čija je svrha, u skladu s njegovim statutom, zastupanje interesa vlasnika vrijednosnih papira.
9.
BP plc (u daljnjem tekstu: BP) naftno je i plinsko poduzeće sa sjedištem u Londonu (Ujedinjena Kraljevina), koje posluje u cijelom svijetu. Njegove redovne dionice uvrštene su na burzu u Londonu i Frankfurtu.
10.
Na naftnoj platformi u Meksičkom zaljevu koja je bila u najmu BP‑a dogodila se eksplozija u travnju 2010., koja je za posljedicu imala ozbiljnu štetu za okoliš.
11.
VEB je 17. travnja 2015. na temelju članka 3:305.a BW‑a podnio rechtbanku Amsterdam (Sud u Amsterdamu, Nizozemska) kolektivnu tužbu protiv BP‑a u ime svih osoba koje su tijekom razdoblja između 16. siječnja 2007. i 25. lipnja 2010. stekle, držale ili prodale redovne dionice BP‑a putem investicijskog računa u Nizozemskoj ili investicijskog računa u banci ili investicijskom društvu sa sjedištem u Nizozemskoj (u daljnjem tekstu: dioničari BP‑a).
12.
VEB je od rechtbanka Amsterdam (Sud u Amsterdamu) tražio da utvrdi sljedeće:
–
da su nizozemski sudovi međunarodno nadležni da odlučuju o tužbama dioničara BP‑a za naknadu štete,
–
da je rechtbank Amsterdam (Sud u Amsterdamu) mjesno nadležan za te tužbe,
–
da je BP nezakonito postupao prema svojim dioničarima jer im je dostavio netočne, nepotpune i zavaravajuće obavijesti o i. svojem programu zaštite i održavanja prije izlijevanja nafte 20. travnja 2010. ili ii. opsegu tog izlijevanja nafte ili iii. ulozi i odgovornosti BP‑a u vezi s tim izlijevanjem nafte,
–
da bi dioničari BP‑a kupili ili prodali dionice BP‑a po povoljnijoj cijeni ili uopće ne bi da BP nije postupao nezakonito,
–
da postoji nepobitna uzročnost između BP‑ova nezakonita postupanja i štete povezane s tečajem koja je dioničarima BP nastala u razdoblju između 16. siječnja 2007. i 25. lipnja 2010.
13.
BP je osporavao nadležnost nizozemskih sudova na temelju Uredbe br. 1215/2012. Rechtbank Amsterdam (Sud u Amsterdamu) proglasio se nenadležnim, a gerechtshof Amsterdam (Žalbeni sud u Amsterdamu, Nizozemska) potvrdio je tu odluku.
14.
VEB je podnio žalbu u kasacijskom postupku Hoge Raadu der Nederlanden (Vrhovni sud Nizozemske), koji Sudu upućuje sljedeća prethodna pitanja:
„1.
(a)
Treba li članak 7. točku 2. [Uredbe br. 1215/2012] tumačiti na način da izravan nastanak isključivo imovinske štete na investicijskom računu u Nizozemskoj ili u banci i/ili investicijskom društvu sa sjedištem u Nizozemskoj koja je posljedica odluka o ulaganju donesenih pod utjecajem općih, ali netočnih, nepotpunih i zavaravajućih informacija međunarodnog poduzeća uvrštenog na burzama koje su objavljene diljem svijeta pruža dovoljnu poveznicu za međunarodnu nadležnost nizozemskih sudova u mjestu nastanka štete (Erfolgsort)?
(b)
Ako ne, jesu li potrebne dodatne okolnosti koje opravdavaju nadležnost nizozemskih sudova te o kojim je okolnostima u tom slučaju riječ? Jesu li dodatne okolnosti navedene pod točkom 4.2.2.[ (
6
)] zahtjeva dovoljna osnova za nadležnost nizozemskih sudova?
2.
Mijenja li se odgovor na prvo prethodno pitanje ako je riječ o tužbi koju je na temelju članka 3:305.a BW‑a podnijelo udruženje čiji je cilj da u skladu sa svojim pravom zastupa kolektivne interese ulagača koji su pretrpjeli štetu u smislu prvog prethodnog pitanja, što, među ostalim, dovodi do toga da nisu utvrđeni ni pojedini domicili tih ulagača ni posebne okolnosti pojedinačnih kupnji odnosno pojedinačnih odluka da se ne prodaju dionice koje se već drže?
3.
Ako su nizozemski sudovi na temelju članka 7. točke 2. [Uredbe br. 1215/2012] nadležni da odlučuju o tužbi podnesenoj u skladu s člankom 3:305.a BW‑a, ima li dotični sud na temelju članka 7. točke 2. [Uredbe br. 1215/2012] međunarodnu i nacionalnu mjesnu nadležnost da odlučuje o svim naknadnim pojedinačnim tužbama za naknadu štete ulagača koji su pretrpjeli štetu u smislu prvog prethodnog pitanja?
4.
Ako dotični nizozemski sud u smislu trećeg prethodnog pitanja ima međunarodnu, ali nema nacionalnu mjesnu nadležnost da odlučuje o svim pojedinačnim tužbama za naknadu štete ulagača koji su pretrpjeli štetu u smislu prvog prethodnog pitanja, određuje li se nacionalna mjesna nadležnost prema domicilu oštećenog ulagača, sjedištu banke u kojoj se vodi osobni bankovni račun tog ulagača ili sjedištu banke u kojoj se vodi investicijski račun ili se u obzir uzima neka druga poveznica?”
III. Postupak pred Sudom
15.
Tajništvo Suda zaprimilo je zahtjev za prethodnu odluku 25. rujna 2019.
16.
Pisana očitovanja podnijeli su VEB, BP i Europska komisija. Nakon otkazivanja prvotno zakazane rasprave, Sud im je postavio pitanja na koja su trebali dati pisani odgovor, što su i učinili 8. listopada 2020.
IV. Analiza
A. Općenita pojašnjenja
17.
U skladu s uputom Suda, ovo će se mišljenje isključivo odnositi na prva dva prethodna pitanja.
18.
Prije nego što započnem s njihovim razmatranjem, smatram da treba podsjetiti na sljedeće:
–
Odredbe Uredbe br. 1215/2012 treba tumačiti autonomno, pozivajući se na sustav te uredbe i njezine ciljeve (
7
).
–
Budući da se Uredbom br. 1215/2012 zamjenjuje Uredba (EZ) br. 44/2001 (
8
) (kojom se pak zamjenjuje Briselska konvencija) (
9
), tumačenje Suda o ranijim odredbama koje su istovjetne odredbama instrumenta na snazi i dalje je valjano (
10
).
–
Jedini je cilj utvrđivanja mjesta materijalizacije ili konkretnog nastanka štete, u smislu članka 7. točke 2. Uredbe br. 1215/2012, utvrditi sudsku nadležnost sudova države članice.
–
To utvrđivanje služi djelotvornoj sudskoj zaštiti stranaka u prekograničnim privatnopravnim sporovima, u okviru kojeg je moguće utvrditi sudsku nadležnost izvan tuženikova domicila radi ispunjavanja „objektivnih potreba povezanih s dokazivanjem ili vođenjem postupka” (
11
).
–
U sustavu Uredbe br. 1215/2012 nadležnost sudova prema mjestu tužiteljeva domicila (forum actoris) utvrđuje se samo iznimno (
12
).
B. Uvodne napomene o zahtjevu za prethodnu odluku
19.
U prvom i drugom pitanju objedinjuje se nekoliko pitanja u pogledu članka 7. točke 2. Uredbe br. 1215/2012.
20.
Slijed tih pitanja može se sažeti na sljedeći način:
–
Sud koji je uputio zahtjev želi znati može li se na temelju isključivo financijskog gubitka, koji je izravno nastao na investicijskom računu (
13
) u Nizozemskoj, utvrditi međunarodna sudska nadležnost sudova te države, kao mjesta nastanka štete, ako je gubitak posljedica odluka donesenih na temelju općedostupnih informacija koje je izdalo međunarodno poduzeće uvršteno na burzu druge države članice;
–
u slučaju niječnog odgovora, postavlja pitanje jesu li potrebne dodatne okolnosti i o kojim je okolnostima riječ;
–
traži konkretno ispitivanje posebnih okolnosti o kojima se raspravlja u sporu (
14
) i
–
naposljetku, nastoji utvrditi utjecaj koji bi na odgovor mogla imati kolektivna priroda podnesene tužbe.
21.
U svakom slučaju, treba navesti aspekte koji nisu povezani s raspravom i koji se podrazumijevaju. To su:
–
izvanugovorna kvalifikacija tužbe;
–
utvrđivanje mjesta štetne radnje izvan Nizozemske i
–
isključivo imovinska i pojedinačna šteta koja proizlazi iz gubitka vrijednosti BP‑ovih redovnih dionica (
15
).
22.
Dvojbe Hoge Raada der Nederlanden (Vrhovni sud Nizozemske) temelje se na kvalifikaciji „sveobuhvatnog pristupa” (
16
), koju je Sud upotrijebio u pogledu članka 7. točke 2. Uredbe br. 1215/2012, kako bi je primijenio na određene sporove u području ulaganja (
17
) u kojima se smatralo da je šteta nastala u mjestu gdje ulagač ima račun (
18
).
23.
Iako je točno da je mjesto ulagačeva računa služilo za utvrđivanje nadležnog suda, ipak moram istaknuti da je Sud to učinio u okolnostima koje je kvalificirao „posebnima” (
19
) i to zbog sljedećeg:
–
pitanje je razmatrao s vrlo preciznog gledišta jer je bila riječ o potvrđivanju nadležnosti sudova prema mjestu tužiteljeva domicila i
–
važnost utvrđivanja mjesta računa kao poveznice bila je relativna, s obzirom na to da su drugi elementi, u cjelini, išli u prilog dodjeli sudske nadležnosti u tom mjestu s obzirom na blizinu spora i sudske nadležnosti te njezinu predvidljivost za stranke.
1.
Tteškoće s prihvaćanjem mjesta investicijskog računa kao mjesta nastanka štete
24.
Nisam siguran da je situacija u vezi s tužiteljevim računom u državi članici čija je nadležnost sporna korisna referenca, čak i uz postojanje dodatnih elemenata, za bilo koji spor koji se odnosi na izvanugovornu odgovornost za štetu nanesenu ulaganjima zbog nedostatka informacija. Smatram da je prije riječ o otvorenom pitanju, čak i uzimajući u obzir blizinu Suda s njime.
25.
Ako investicijski račun odražava vrijednost imovine kojoj je nanesena šteta, mjesto tog računa u načelu bi moglo predstavljati mjesto nastanka isključivo imovinske štete njegova vlasnika. Međutim, to zemljopisno utvrđivanje mjesta štete figurativno je ili fiktivno, kao i svako drugo utvrđivanje koje se temelji na neimovinskoj šteti (
20
).
26.
Međutim, što se tiče te štete, davanjem prednosti da je se smjesti na jedno ili drugo mjesto koje se može uzeti u obzir, ne može se zanemariti svrha predmetnog pravila. Relevantnost investicijskog računa (ili bankovnog računa, u širem smislu) sporna je iz sljedeće perspektive: samom sudskom praksom Suda potvrđuje se slabost te poveznice.
27.
Mjesto računa u najvećoj mjeri služi dioničaru, posebno ako se podudara s njegovim domicilom ili boravištem, što je, kad je riječ o potrošačima ili malim ulagačima, u skladu s ciljevima zakonodavne politike materijalnih pravila (
21
). Međutim, tu politiku ne treba promicati protivno svrsi Uredbe br. 1215/2012, kako je navedena u njezinu trenutačnom tekstu.
28.
Utvrđivanje mjesta računa može pridonijeti objektivnoj blizini spora i suda, ali to ne treba precijeniti. Računi na koje se polažu vrijednosni papiri ili na kojima se odražava njihovo smanjenje vrijednosti ne uvjetuju, na primjer, uzročno‑posljedičnu vezu između štetne radnje i štete, niti opseg nastale štete.
29.
Osim toga, sa stajališta društva koje izdaje dionice uvrštene na burzu, situacija u vezi s računima njegovih dioničara nepredvidljiv je podatak koji ne dopušta ni najmanje predviđanje o međunarodno nadležnim sudovima pred kojima bi moglo biti tuženo.
30.
Točno je da izdavatelj dionica, pri donošenju odluke o uvrštavanju na burzu države koja nije država u kojoj ima sjedište, prešutno prihvaća da će možda biti tužen izvan mjesta svojeg domicila. Međutim, s obzirom na to da nema nadzor nad naknadnim prometom vrijednosnih papira, situacija u vezi s računom ulagača (
22
) za njega je jednako slučajna i nepredvidljiva (
23
).
31.
U tim okolnostima, prihvaćanjem da je utvrđivanje mjesta računa odlučujući čimbenik nadležnosti ne sprečava „mogućnost da tuženik bude tužen pred sudom države članice [koji] mu nije bilo moguće razumno predvidjeti” (
24
). Naprotiv, pruža tu mogućnost.
2.
Suzdržanost u pogledu upotrebe „sveobuhvatnog pristupa” u slučajevima kao što je ovaj
32.
U svojem mišljenju u predmetu Verein für Konsumenteninformation naveo sam da nepostojanje fizičke štete otežava utvrđivanje mjesta nastanka štete te se pojavljuju dvojbe o mogućnosti da se navedeno mjesto smatra poveznicom u smislu članka 7. točke 2. Uredbe br. 1215/2012 (
25
).
33.
Podsjećam da je zbog toga Sudu više puta predloženo da isključi mogućnost odabira između mjesta štetne radnje i mjesta nastanka štete kad je riječ o isključivo imovinskoj šteti. Složio sam se s tim stajalištem i pritom pojasnio da ga mogu zauzeti samo u nekim, a ne nužno u svim slučajevima (
26
).
34.
Stoga sam suzdržan i u pogledu toga da se članak 7. točka 2. Uredbe br. 1215/2012 u području izvanugovorne odgovornosti za ulaganja u pokretnu imovinu tumači polazeći od fikcije da neimovinska šteta nastaje na određenom mjestu i zahtijevajući, osim toga, postojanje posebnih okolnosti za dodjelu nadležnosti sudovima u tom mjestu (
27
).
35.
Argument povezan s pravnom sigurnošću potvrđuje prikladnost da se taj pristup ponovno razmotri: u odgovarajućem postupovnom trenutku (u određenim slučajevima, čak a limine litis), sud kojem je podnesena tužba treba utvrditi elemente povezanosti s državom nadležnog suda iz kojih proizlazi njegova međunarodna sudska nadležnost, s obzirom na mjerodavne propise. Ne samo iz praktičnih razloga, nego i, ponavljam, iz razloga pravne sigurnosti, mora moći s lakoćom odlučiti o tom zahtjevu, prije odlučivanja o meritumu.
36.
Tumačenje članka 7. točke 2. Uredbe br. 1215/2012 koje zahtijeva analizu posebnih okolnosti svakog pojedinog slučaja, u slučajevima kao što je to ovaj, ne ide u prilog sigurnosti ishoda. Štoviše, sama priroda tog kriterija vjerojatno će dovesti do dvojbi kod pravnih subjekata i potaknuti strategije odgađanja u postupku, uz različita tumačenja u državama članicama i nove zahtjeve za prethodnu odluku pred Sudom (
28
).
3.
Međuzaključak
37.
Stoga, u sporovima poput onog u ovom predmetu, možda neće biti neophodno primijeniti metodu grupiranja poveznica radi dodjele nadležnosti na temelju članka 7. točke 2. Uredbe br. 1215/2012. Štetu bi stoga trebalo smjestiti na mjesto koje više odgovara ciljevima koji se nastoje postići tim pravilom te isključiti mjesto na kojem se nalazi investicijski račun.
38.
Prema mojem mišljenju, taj je pristup moguć i zapravo su ga primijenili sudovi nekih država članica, koji svoju nadležnost analiziraju na temelju drugih podataka i pritom daju prednost, na primjer, mjestu tržišta na koje su dionice uvrštene (
29
). Upravo je to mjesto (ne nužno fizičko) dobro poznato ex ante, koje je izdavatelj odabrao i kojem zakonodavstvu podliježe u pogledu obveza obavještavanja; s druge strane, ulagač je s njim unaprijed upoznat, ili bi trebao biti upoznat, prilikom stjecanja dionica društva (
30
).
39.
Međutim, uzimajući u obzir tekst prethodnih pitanja, na njih ću odgovoriti na temelju njihovih pretpostavki, odnosno s obzirom na dosadašnju sudsku praksu Suda, i pritom po potrebi analizirati predložena alternativna rješenja.
C. Prvo prethodno pitanje
1.
Odgovor s obzirom na sudsku praksu Suda
a)
Točka (a): je li mjesto investicijskog računa „dovoljna poveznica”?
40.
Iz presuda Kolassa, Universal i Löber proizlazi da utvrđenje da je u državi članici smješten bankovni račun (u širem smislu) na kojem se odražava imovinska šteta nije dovoljno za dodjelu međunarodne sudske nadležnosti sudovima te države. Usto trebaju postojati posebne okolnosti na temelju kojih je moguće, u cjelini, dodijeliti tu nadležnost (
31
).
41.
Ne uzimajući zasad u obzir utjecaj koji na ovaj predmet može imati oblik (kolektivne) tužbe koju je podnio VEB (
32
), ne pronalazim nijedan razlikovni element takve težine koji bi omogućio odstupanje od te sudske prakse.
42.
Sud koji je uputio zahtjev ističe da je, u presudi Universal, do imovinske štete došlo na tužiteljevu bankovnom računu koji je on sam odabrao kako bi podmirio dug; oštećenik je sam odlučivao o situaciji u vezi sa svojim gubitkom, što smanjuje pouzdanost mjesta računa kao elementa za dodjelu međunarodne sudske nadležnosti. Suprotno tomu, u ovom slučaju, do imovinske štete koja slijedi nakon smanjenja vrijednosti dionica na investicijskim računima došlo je izravno na njima.
43.
Argument mi se ne čini uvjerljivim iz nekoliko razloga:
–
U toj presudi, Sud nije uputio na nepouzdanost računa koji je odabrao tužitelj kao dio glavnog, nego dopunskog rasuđivanja (
33
).
–
Ne može se isključiti intervencija dioničara da odabere račun na koji će položiti svoje vrijednosne papire, što mu omogućuje da unaprijed odredi situaciju u vezi s tim računom, kao poveznicu s državnim područjem, u slučaju buduće tužbe protiv izdavatelja dionica (
34
).
–
Ako dioničar, čijim je vrijednosnim papirima smanjena vrijednost, ne odabere takvo mjesto, to nije manje nepredvidljiv čimbenik za izdavatelja, kao što sam to već naveo.
44.
Razlika između ovog predmeta i onih u kojima su donesene presude Kolassa i Löber, u pogledu oblika i opsega navodno zavaravajućih informacija koje je dostavio tuženik, također ne opravdava dodjelu međunarodne nadležnosti sudovima prema mjestu u kojem se nalaze investicijski računi.
45.
Zapravo, čini se da to što informacije o društvu izdavatelju nisu posebno ili zasebno upućene nizozemskim ulagačima prije ide u prilog suprotnom zaključku (
35
). Međutim, s obzirom na to da je taj čimbenik, prema VEB‑ovu mišljenju, posebna okolnost kojom se potvrđuje sudska nadležnost nizozemskih sudova, analizirat ću ga kasnije s tog gledišta.
46.
Ukratko, nastanak imovinske štete na investicijskom računu koji se nalazi u Nizozemskoj ne može se prihvatiti kao „dovoljn[a] poveznic[a] za međunarodnu nadležnost” sudova te države.
b)
Točka (b): posebne okolnosti slučaja
47.
Zbog mogućnosti da odgovor na prvo prethodno pitanje bude niječan, Hoge Raad der Nederlanden (Vrhovni sud Nizozemske) želi znati „jesu li potrebne dodatne okolnosti koje opravdavaju nadležnost nizozemskih sudova te o kojim je okolnostima u tom slučaju riječ”. Konkretno, traži da se utvrdi je li dovoljno postojanje okolnosti navedenih u točki 4.2.2. odluke kojom se upućuje zahtjev za prethodnu odluku (
36
).
48.
Kao što sam to ranije naveo, nemoguće je apstraktno navesti posebne okolnosti koje zajedno čine dovoljnu poveznicu između spora i suda ako je šteta koja se navodi u tužbi isključivo imovinska (
37
).
49.
Međutim, čini mi se da je relevantno ponoviti da su „posebne okolnosti”, koje su važne za dodjelu nadležnosti, one koje se odnose na blizinu spora i suda, kao i predvidljivost nadležnog suda za stranke, jer su to načela na kojima se temelji kriterij za utvrđivanje međunarodne sudske nadležnosti na osnovi „mjesta nastanka štete” (
38
).
50.
Tim okolnostima mogu se smatrati:
–
važni elementi za dobro sudovanje i učinkovito vođenje postupka; i
–
čimbenici na osnovu kojih su stranke mogle oblikovati stajalište gdje treba voditi spor ili gdje ih se eventualno može tužiti zbog njihova postupanja.
51.
Iz dokumentacije u spisu proizlazi da u glavnom postupku ne postoje posebne okolnosti slične onima u predmetima Kolassa i Löber. Međutim, u skladu s odlukom kojom se upućuje zahtjev za prethodnu odluku, mogle bi postojati druge okolnosti (
39
). Smatram da većina potonjih okolnosti (ne uzimajući u obzir zasad ono što se odnosi na kolektivnu tužbu) nije važna za dodjelu nadležnosti (
40
).
1) BP‑ova nagodba s drugim dioničarima
52.
Smatram da nije važno to što je BP sklopio nagodbu sa svojim dioničarima u Sjedinjenim Američkim Državama, koja nije ponuđena europskim dioničarima. Taj podatak ne govori ništa u pogledu predvidljivosti, blizine ili dobrog sudovanja kako bi se sud u Nizozemskoj mogao smatrati sudom nadležnim u Europskoj uniji.
2) Svojstvo dioničara potrošača
53.
Prema mojem mišljenju, nije važno ni to što neki od dotičnih dioničara imaju svojstvo potrošača (
41
). Možda bi bilo poželjno urediti situaciju malih ulagača u skladu s odjeljkom 4. poglavlja II. Uredbe br. 1215/2012 (
42
), ali je činjenica da trenutačno to nije slučaj.
54.
Zaštićeni potrošač u skladu s Uredbom br. 1215/2012 samo je onaj koji sudjeluje u sklapanju ugovora u okolnostima predviđenim člankom 17. (
43
). U sadašnjem tekstu te uredbe ne postoji opće načelo zaštite potrošača prema kojem mu takvo materijalno svojstvo uvijek omogućuje podnošenje tužbe u mjestu njegova domicila..
55.
U nedostatku takvog općeg pravila, svojstvo „potrošača” treba ocijeniti u kontekstu članka 7. točke 2., kao i ostale čimbenike: odnosno u kontekstu blizine i predvidljivosti nadležnog suda. U tom smislu, ne vidim kako svojstvo potrošača nekih BP‑ovih ulagača objektivno približava sud i spor ili kako nadležnost nizozemskog suda postaje više ili manje predvidljiva s tuženikova gledišta (
44
).
3) BP‑ove informacije o njegovim dionicama
56.
BP‑ove informacije o njegovim dionicama namijenjene su ulagačima u cijelom svijetu. BP stoga zna da te vrijednosne papire mogu kupiti ulagači iz država koje nisu država njegova sjedišta ili sjedišta tržišta ili burzovnih tržišta na koja se odlučio uvrstiti svoje dionice (
45
).
57.
Točno je da se gospodarski subjekt ne može skrivati iza općenitosti informacija koje on sam objavljuje kako bi izbjegao mogućnost tužbe na određenom mjestu. Međutim, ne čini se razumnim ni to da se na njega primjenjuju sve sudske nadležnosti do kojih, kao posljedica pristupa internetu, dođu te informacije ako je njihova svrha pokazati značajke dionica uvrštenih na burzu koje se uobičajeno mogu prenositi posredničkim lancem koji nije pod nadzorom izdavatelja.
58.
Drugim riječima, smatram da, za potrebe članka 7. točke 2. Uredbe br. 1215/2012, objavljivanje informacija diljem svijeta, koje određeno društvo pruža o svojim dionicama, uopće ne ide u prilog sudskoj nadležnosti sudova konkretne države (
46
).
59.
U tim uvjetima, smatram da posebne okolnosti na koje se upućuje u drugom prethodnom pitanju ne idu u prilog dodjeli nadležnosti nizozemskim sudovima.
2.
Postoji li alternativno rješenje?
60.
Komisija predlaže da se iznimno tumači da je šteta nastala na investicijskom računu u državi članici i da je sudsku nadležnost moguće dodijeliti njezinim sudovima, a da pritom ne trebaju biti ispunjene dodatne okolnosti ako nema elemenata da se nastanak štete smjesti u drugu državu članicu.
61.
Komisija tvrdi da bi tužitelj u protivnom izgubio mogućnost koju ima na temelju članka 7. točke 2. Uredbe br. 1215/2012 kad se, u opisanoj situaciji, mjesto štetne radnje podudara s mjestom u kojem tuženik ima domicil.
62.
Smatram da taj rezultat, iako nepovoljan, nije protivan sustavu dodjele međunarodne sudske nadležnosti iz Uredbe br. 1215/2012. Međutim, moglo bi biti suprotno.
63.
Briselska konvencija, a kasnije i uredbe, polaze od pretpostavke da (uz u njima predviđene iznimke) tuženikov domicil jest i treba biti glavno mjesto sudske nadležnosti. Posebne sudske nadležnosti koje se dodaju odgovaraju nizu razmatranja, među kojima nije izričito navedeno, kao samo sebi svrha, razmatranje koje obuhvaća pružanje alternativnih rješenja tužitelju (
47
).
64.
Točno je da se u izvorima tumačenja članka 5. stavka 3. Briselske konvencije nalazi njegov koristan učinak, tako da obuhvaća mjesto štetne radnje i mjesto nastanka štete. Taj bi se učinak izgubio kad bi se odredba sustavno tumačila samo kao mjesto štetne radnje jer se obično podudara s tuženikovim domicilom (
48
).
65.
Istodobno, Sud neprestano podsjeća da članak 7. točku 2. Uredbe br. 1215/2012 treba usko tumačiti, kako se ne bi lišilo sadržaja opće načelo nadležnosti sudova države na čijem državnom području tuženik ima domicil (
49
).
66.
U tom kontekstu podsjećam da sudska nadležnost iz članka 7. točke 2. Uredbe br. 1215/2012 ne služi za zaštitu tužitelja. S takvim se utvrđenjem obično povezuje upozorenje protiv tumačenja odredbe koje je usmjereno davanju prednosti sudske nadležnosti prema tužiteljevu domicilu (
50
).
67.
Stoga, u odnosu na ciljeve pravne sigurnosti i fizičke blizine spora i suda, ne može prevladati cilj da se tužitelju olakša podnošenje tužbe.
68.
Smatram da iz prethodno navedenog proizlazi da nije nužno, i ni u kojem slučaju apsolutno nužno, tužitelju pružiti mogućnosti pokretanja postupka, a kamoli podnošenja tužbe u mjestu za koje se smatra da je mjesto nastanka štete, kad to mjesto zbog svoje prirode, koja je zapravo fiktivna, ne predstavlja nužnu poveznicu između spora i suda.
69.
U tom smislu podsjećam da je, prema mišljenju Suda, na oštećeniku da svoju tužbu podnese sudu prema mjestu nastanka štete u situacijama u kojima nije moguće ili je teško odrediti mjesto štetne radnje (
51
).
70.
Dodajem, kao i u nekim drugim prilikama (
52
), da je Sud isključio primjenu članka 5. stavka 1. Briselske konvencije (danas članak 7. točka 1. Uredbe br. 1215/2012) u pogledu obveze koja se „ne može poistovjetiti s određenim mjestom niti se povezati s određenim sudom koji bi bio posebno prikladan za odlučivanje o sporovima povezanim s tom obvezom” (
53
).
71.
Budući da je, naposljetku, tuženikov domicil u nekoj državi članici uvjet za primjenu Uredbe br. 1215/2012, tužitelj ima pristup barem nekim sudovima prilikom svake primjene instrumenta. Stoga ne postoji opasnost od uskraćivanja sudske zaštite (
54
).
D. Drugo prethodno pitanje
72.
Sud koji je uputio zahtjev želi znati utječu li na odgovor na prvo pitanje priroda tužbe koju je podnio VEB (odnosno njezina kolektivna priroda) i to što se u njoj ističe samo deklaratorni zahtjev.
73.
U tom kontekstu, upućuje na presudu CDC Hydrogen Peroxide (
55
) u kojoj je Sud utvrdio da ustup potraživanja koji je proveo svaki prvotni vjerovnik u korist tužitelja ne može utjecati na određivanje nadležnog suda u skladu s člankom 7. točkom 2. Uredbe br. 1215/2012.
74.
Prema mišljenju suda koji je uputio zahtjev, kad bi se to isto rješenje primijenilo na glavni postupak, mehanizam kolektivne tužbe izgubio bi svoju učinkovitost.
1.
Kolektivna tužba i mjesto nastanka štete
a)
Isključivo deklaratorna tužba za utvrđivanje odgovornosti
75.
U skladu s nacionalnim zakonodavstvom koje je bilo na snazi u trenutku podnošenja tužbe, subjekt za kolektivno zastupanje interesa poput VEB‑a nema procesnu legitimaciju za podnošenje tužbe za (novčanu) naknadu štete. Samo pojedinačni oštećenici mogu zahtijevati takvu vrstu naknade.
76.
Sud je potvrdio da članak 7. točka 2. Uredbe br. 1215/2012 obuhvaća tužbe za građansku izvanugovornu odgovornost koje su po svojoj prirodi samo deklaratorne (
56
), uključujući one kojima je cilj proglašenje nepostojanja odgovornosti (
57
), kao i preventivne tužbe kojima se nastoji spriječiti buduća šteta (
58
).
77.
U skladu s tom sudskom praksom, sudovi države članice u kojoj je došlo do štetne radnje ili je nastala šteta, ili se pak predviđa da će šteta tek nastati, valjano mogu priznati svoju nadležnost na temelju članka 7. točke 2. Uredbe br. 1215/2012 u odnosu na tužbe u kojima se (još) ne traži konkretna naknada štete (
59
).
78.
Sud je u presudi DFDS Torline:
–
svoju argumentaciju temeljio, među ostalim, na odnosu između prve faze tužbenog zahtjeva (koja se odnosi na proglašavanje određenog ponašanja nezakonitim) i druge faze tužbenog zahtjeva (koja se odnosi na naknadu štete koja proizlazi iz tog istog postupanja);
–
smatrao da bi se razdvajanjem obiju faza, za potrebe međunarodne sudske nadležnosti, tužitelja obvezalo na to da se obrati sudovima različitih država članica te da bi to „bilo protivno načelima dobrog sudovanja, pravne sigurnosti i zabrane višestrukih kriterija za sudsku nadležnost u odnosu na isti pravni odnos” (
60
).
79.
S obzirom na prethodno navedeno, smatram da nema prepreka za primjenu članka 7. točke 2. Uredbe br. 1215/2012 na deklaratorne tužbe poput one koju je podnio VEB, koje prethode kasnijim tužbenim zahtjevima za naknadu štete koje samo oštećenici, čiji identitet i domicil nisu poznati u trenutku podnošenja (prve) tužbe, mogu pojedinačno podnijeti u budućnosti.
80.
Prethodna tvrdnja u svakom se slučaju temelji na pretpostavci da postoji određena poveznica, ili funkcionalna smjernica, između deklaratornog postupka koji je pokrenuo VEB i postupaka koji će se kasnije pokrenuti radi naknade štete (
61
). Sud koji je uputio zahtjev treba utvrditi je li ta pretpostavka ispunjena u kontekstu članka 3:305.a BW‑a.
81.
Ne treba zanemariti da utvrđivanje mjesta nastanka štete postaje složenije u tim postupcima u dvije faze jer je ta šteta povezana s vlasnicima koji još nisu nužno utvrđeni. Smatram da taj čimbenik sam po sebi ne poništava to da šteta ima „stvaran, a ne samo apstraktan sadržaj” (
62
).
82.
U predmetnom slučaju, problem je manji zbog razgraničenja interesa koje zastupa subjekt tužitelj, odnosno onih koji potječu iz okolnosti da su investicijski računi na kojima se odražava smanjenje vrijednosti dionica smješteni u Nizozemskoj.
b)
Kolektivna tužba i više mjesta nastanka štete
83.
Mjesto nastanka štete kao kriterij za dodjelu međunarodne sudske nadležnosti jest ono u kojemu se konkretno očituju neželjene posljedice događaja (
63
). Stoga je nužno prije svega znati o kojoj je šteti riječ, za koju je potrebno utvrditi potencijalno pogođeni pravni interes.
84.
Postoje različite vrste materijalnih interesa kojima može biti nanesena šteta. Pojednostavljeno, treba razlikovati difuzne interese (
64
), kolektivne interese (
65
) i pojedinačne interese: u okviru potonjih interesa, njihovo je vlasništvo poznato ex ante ili se ono može odrediti nakon podnošenja tužbenog zahtjeva (ili, čak, nakon donošenja presude).
85.
Nije na Sudu, nego na sudu koji je uputio zahtjev, da kvalificira prirodu interesa koji zastupa subjekt tužitelj u vidu kolektivne tužbe koji je utvrđen člankom 3:305.a BW‑a, koji je, čini se, odlučio primijeniti.
86.
Ako sud koji je uputio zahtjev smatra da su, u kolektivnoj tužbi koju je podnio VEB, predmetni interesi (kako se čini) (
66
) interesi određenih vlasnika ili vlasnika koje je lako odrediti, odgovor na drugo prethodno pitanje mora se temeljiti na dosadašnjoj sudskoj praksi koju je Sud utvrdio u tom pogledu.
87.
U presudi CDC, u kojoj je do grupiranja potraživanja pojedinačnih subjekata došlo nakon njihova ustupa, Sud je osporio da taj prijenos utječe na određivanje međunarodne sudske nadležnosti (
67
).
88.
Sud je time potvrdio ono što je već utvrdio u presudi ÖFAB u skladu s kojom: (a) i dalje postoji posebno uska poveznica između mjesta u kojemu se dogodio štetni događaj i nadležnog suda, iako je prvotni vjerovnik ustupio potraživanje i (b) drukčijim odgovorom povrijedio bi se cilj Uredbe, prema kojem propisi o nadležnosti moraju imati visoki stupanj predvidljivosti (
68
).
89.
U skladu s tom sudskom praksom, u slučaju da VEB u svojoj kolektivnoj tužbi zastupa pojedinačne interese ulagača koji su mu povjerili svoju zaštitu pred sudovima, treba zaključiti da kolektivno zastupanje ne mijenja uvjete prema kojima nizozemski sudovi imaju nadležnost na temelju članka 7. točke 2. Uredbe br. 1215/2012.
90.
Ta dodjela nadležnosti stoga ovisi o tome jesu li ispunjeni opći uvjeti koji se zahtijevaju sudskom praksom Suda: (a) da se mjesto ili mjesta u kojima je konkretno nastala šteta za svakog oštećenika nalaze u Nizozemskoj i (b) da postoje posebni uvjeti kojima se dokazuje uska poveznica između suda i spora.
91.
Sud koji je uputio zahtjev pretpostavlja da, u ovom slučaju, „nisu utvrđeni ni pojedina boravišta tih ulagača (
69
) ni posebne okolnosti pojedinačnih kupnji odnosno pojedinačnih odluka da se ne prodaju dionice koje se već drže”. Međutim, s obzirom na prirodu pokrenutog postupka, ne čini se da ti propusti onemogućuju priznavanje sudske nadležnosti nizozemskih sudova ako su ispunjeni opći uvjeti koje sam prethodno naveo.
2.
Učinkovitost kolektivne tužbe
92.
Prema mišljenju Hoge Raada der Nederlanden (Vrhovni sud Nizozemske), učinkovitost mehanizma kolektivne tužbe nestala bi kad bi subjekt poput VEB‑a morao podnijeti tužbeni zahtjev u svakom mjestu u kojem je nastala pojedinačna šteta.
93.
Ne dvojim oko toga da je argument nacionalnog suda točan (
70
), ali ne vidim drugu mogućnost u sustavu dodjele međunarodne sudske nadležnosti koji je na snazi u Europskoj uniji i koji trenutačno predstavlja Uredba br. 1215/2012.
94.
Međutim, ne isključujem mogućnost da se, ako se dokaže da je cjelokupna relevantna šteta nastala u samo jednoj državi članici, razlozi za utvrđivanje konkretne mjesne nadležnosti prevladaju teritorijalnu rascjepkanost koja proizlazi iz stroge primjene članka 7. točke 2. Uredbe br. 1215/2012 (
71
).
95.
Osim toga, slažem se s onim što je nezavisni odvjetnik M. Bobek naveo u svojem mišljenju u predmetu Schrems u pogledu toga da Uredba br. 44/2001 ne sadržava „posebne odredbe o ustupanju zahtjeva […] ili o postupcima kolektivne pravne zaštite”: nije na sudovima, pa ni Sudu, da uvode nove postupovne mehanizme i time preduhitre zakonodavca u tako osjetljivom području (
72
), kao što nije na njima ni to da ad hoc utvrde kriterij za utvrđivanje nadležnosti (
73
).
V. Zaključak
96.
S obzirom na prethodno navedeno, predlažem Sudu da na prvo i drugo prethodne pitanje koje je uputio Hoge Raad der Nederlanden (Vrhovni sud Nizozemske) odgovori kako slijedi:
„1.
Članak 7. prvu rečenicu i točku 2. Uredbe (EU) br. 1215/2012 Europskog parlamenta i Vijeća od 12. prosinca 2012. o [sudskoj] nadležnosti, priznavanju i izvršenju sudskih odluka u građanskim i trgovačkim stvarima (preinačena) treba tumačiti na način da:
(a)
Nije dovoljna poveznica za međunarodnu nadležnost sudova države članice to što je smanjenje vrijednosti dionica društva uvrštenog na burzu u drugim državama članicama odraženo na investicijskim računima koji se nalaze u prvoj državi članici ili na investicijskim računima u banci ili investicijskom društvu s poslovnim nastanom u toj državi članici ako je ta šteta posljedica odluka koje su ulagači donijeli na temelju navodno netočnih, nepotpunih i zavaravajućih informacija koje je društvo uvršteno na burzu objavljivalo diljem svijeta.
(b)
Postojanje nagodbe između tuženog društva i određenih dioničara u trećoj državi, koja nije ponuđena tužiteljima u glavnom postupku, kao ni svojstvo potrošača koje imaju neki od njih, nisu posebne okolnosti relevantne za dodjelu međunarodne sudske nadležnosti na temelju članka 7. točke 2. Uredbe br. 1215/2012. Posebna okolnost nije ni činjenica da je tuženo društvo objavljivalo relevantne informacije diljem svijeta.
2.
Činjenica da je udruženje koje zastupa interese vlasnika vrijednosnih papira koji su pretrpjeli štetu podnijelo kolektivnu tužbu, u skladu s nacionalnim postupovnim pravilima, ne mijenja tumačenje članka 7. točke 2. Uredbe br. 1215/2012”.
(
1
)	Izvorni jezik: španjolski
(
2
)	Uredba Europskog parlamenta i Vijeća od 12. prosinca 2012. o [sudskoj] nadležnosti, priznavanju i izvršenju sudskih odluka u građanskim i trgovačkim stvarima (preinačena) (SL 2012., L 351, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 11., str. 289. i ispravci SL 2014., L 160, str. 40. i SL 2016., L 202, str. 57.)
(
3
)	Presude od 28. siječnja 2015., Kolassa (C‑375/13, EU:C:2015:37; u daljnjem tekstu: presuda Kolassa); od 16. lipnja 2016., Universal Music International Holding (C‑12/15, EU:C:2016:449; u daljnjem tekstu: presuda Universal) i od 12. rujna 2018., Löber (C‑304/17, EU:C:2018:701; u daljnjem tekstu: presuda Löber)
(
4
)	Nizozemski Građanski zakonik; u daljnjem tekstu: BW
(
5
)	U daljnjem tekstu: članak 3:305.a BW‑a
(
6
)	Okolnosti su sljedeće: BP ima ulagače u cijelom svijetu, uključujući nizozemske ulagače; VEB zastupa interese velikog broja ulagača koji svoj domicil imaju uglavnom u Nizozemskoj; nagodba koju je BP sklopio sa svojim dioničarima u Sjedinjenim Američkim Državama nije bila ponuđena ulagačima čije interese zastupa VEB, nego su se u Europi vodili drugi slični postupci; među dioničarima koje zastupa VEB ima potrošača, koji prema Uredbi br. 1215/2012 uživaju posebnu pravnu zaštitu.
(
7
)	U pogledu pravila o posebnoj nadležnosti u stvarima povezanim s deliktima ili kvazideliktima vidjeti presudu od 25. listopada 2011., eDate Advertising i dr. (C‑509/09 i C‑161/10, EU:C:2011:685, t. 38.).
(
8
)	Uredba Vijeća od 22. prosinca 2000. o [sudskoj] nadležnosti, priznavanju i izvršenju sudskih odluka u građanskim i trgovačkim stvarima (SL 2001., L 12, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 3., str. 30.)
(
9
)	Briselska konvencija iz 1968. o [sudskoj] nadležnosti i izvršenju sudskih odluka u građanskim i trgovačkim stvarima (SL 1972., L 299, str. 32.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 15., str. 3.); u daljnjem tekstu: Briselska konvencija
(
10
)	Vidjeti uvodnu izjavu 34. Uredbe br. 1215/2012.
(
11
)	Presuda od 10. lipnja 2004., Kronhofer (C‑168/02, EU:C:2004:364; u daljnjem tekstu: presuda Kronhofer, t. 18.)
(
12
)	Presude od 19. rujna 1995., Marinari (C‑364/93, EU:C:1995:289; u daljnjem tekstu: presuda Marinari, t. 13.) i Kronhofer, t. 20.
(
13
)	Sud koji je uputio zahtjev pod tim izrazom podrazumijeva „investicijske račune u Nizozemskoj” i „investicijske račune u banci ili investicijskom društvu sa sjedištem u Nizozemskoj”.
(
14
)	Vidjeti bilješku 6. ovog mišljenja.
(
15
)	BP u svojim očitovanjima osporava kvalifikaciju „izravne” štete na investicijskim računima, ali sud koji je uputio zahtjev ne postavlja pitanje u tom pogledu. Ako bi to trebalo razmotriti, smatram da nema neizravne štete koja se shvaća kao „dodatna šteta koja je proizašla iz štete koja je nanesena izravnom oštećeniku i koju je on pretrpio”, kao što je to naveo nezavisni odvjetnik P. Léger u svojem mišljenju u predmetu Kronhofer (C‑168/02, EU:C:2004:24, t. 45.), ako se šteta sastoji od gubitka vrijednosti dionica i nastaje na investicijskom računu: u lancu ne postoje dvije različite štete nego samo jedna. Smatram da se smanjenje vrijednosti vrijednosnih papira i imovinsko osiromašenje dioničara ne mogu odvojiti te se u tom pogledu slažem s nezavisnim odvjetnikom P. Légerom. Konačno, napominjem da nacionalni sud ne upotrebljava pridjev „izravan” (ili prilog „izravno”) kako bi razlikovao izravnu od neizravne štete, nego kako bi obilježio odstupanje od činjenica iz presude Universal, u kojoj je sam tužitelj odabrao račun s kojeg su proizašla sredstva koja su se kasnije potraživala (vidjeti točku 4.9.1. odluke kojom se upućuje zahtjev za prethodnu odluku).
(
16
)	U pravnoj teoriji upotrebljava se taj izraz (kao i izraz „minimum contacts approach” ili „théorie du groupement des points de contact”) kako bi se opisao način djelovanja u presudama Universal, Kolassa i Löber: Gargantini, M., „Competent Courts and Applicable Law”, u Busch, D., Ferrarini, G., i Franx, J. P., Prospectus Regulation and Prospectus Liability, OUP, 2020., marg. 19.27.
(
17
)	Presude Kolassa i Löber. Nije je bilo u presudi Kronhofer, koja je prethodila presudama Kolassa i Löber, u kojoj tuženik nije bio izdavatelj vrijednosnih papira, nego financijski posrednik, koji je s tužiteljem bio u izravnom kontaktu.
(
18
)	Presuda Kolassa, t. 55. i t. 3. izreke i presuda Löber, t. 16. i 35. i izreka. Ranije, u točki 18. presude Kronhofer na neizravan način. Iz tih presuda, u kojima su se razmatrale različite vrste računa, ne može se jasno zaključiti koji se račun, onaj iz kojeg proizlaze sredstva ili onaj na koji se polažu vrijednosni papiri, smatrao mjestom nastanka štete: Gargantini, M., loc. cit., margs. 19.21 i 19.24.
(
19
)	Presude Universal, t. 37., uz upućivanje na presudu Kolassa, i Löber, t. 29.
(
20
)	Sud je u presudi Kronhofer isključio nadležnost sudova prema tužiteljevu domicilu, iako je priznao da je na tom mjestu došlo do financijskog gubitka. Zapravo je prihvatio pretpostavku suda koji je uputio zahtjev da je šteta istodobno zahvatila cijelu imovinu; smatrao je da su mjesto nastanka štete i mjesto u kojem se dogodila štetna radnja istovjetni; priznao je da postoje druga mjesta nastanka iste štete (na primjer, račun podrijetla sredstava), ali je odbio priznati nadležnost sudova prema mjestu tužiteljeva domicila i mjestu gdje se nalazi pretežiti dio njegove imovine, koja se podudara s njima. Vidjeti točku 17. i sljedeće i izreku.
(
21
)	Poput Uredbe (EU) 2017/1129 Europskog parlamenta i Vijeća od 14. lipnja 2017. o prospektu koji je potrebno objaviti prilikom javne ponude vrijednosnih papira ili prilikom uvrštavanja za trgovanje na uređenom tržištu te stavljanju izvan snage Direktive 2003/71/EZ (SL 2017., L 168, str. 12.)
(
22
)	Čak i identitet ulagača u nekim slučajevima. Obveza država članica da osiguraju da trgovačka društva imaju pravo biti upoznata s tim podatkom utvrđena je člankom 3.a Direktive 2007/36/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 11. srpnja 2007. o izvršavanju pojedinih prava dioničara trgovačkih društava uvrštenih na burzu (SL 2007., L 184, str. 17.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 17., svezak 2., str. 130.), nakon Direktive (EU) 2017/828 Europskog parlamenta i Vijeća od 17. svibnja 2017. o izmjeni Direktive 2007/36/EZ u pogledu poticanja dugoročnog sudjelovanja dioničara (SL 2017., L 132, str. 1.).
(
23
)	Vidjeti Staedler, A., „Der deliktische Erfolgsort als internationaler Gerichtsstand bei reinen Vermögensdelikten”, u Festschrift für Reinhold Geimer zum 80. Geburtstag, C. H. Beck, 2017., str. 715. do 722. Ako se račun zadrži kao kriterij za utvrđivanje nadležnosti, izdavatelj dionica koji želi neutralizirati rizik od tužbi pred sudovima čiju nadležnost nije moguće predvidjeti odbacit će mogućnost prodaje malim ulagačima.
(
24
)	Uvodna izjava 16. Uredbe br. 1215/2012
(
25
)	Predmet C‑343/19, EU:C:2020:253; u daljnjem tekstu: mišljenje u predmetu Verein für Konsumenteninformation, t. 46. i 48.
(
26
)	Loc. ult. cit.
(
27
)	Ne isključujem, na primjer, da u drugim sporovima o isključivo imovinskoj šteti treba utvrditi mjesto štete, na jednostavan način, u skladu sa „sveobuhvatnim pristupom”, bez ozbiljnog osporavanja predvidljivosti tog mjesta ili njegove blizine sporu ili, u konačnici, njegove korisnosti za dobro sudovanje. Tako sam tvrdio u svojem mišljenju u predmetu Verein für Konsumenteninformation (u kojem sam ipak istaknuo da treba biti oprezan, vidjeti točku 70.). Isto bi se dogodilo u sporovima o blokadi bankovnih računa kao mjeri osiguranja u prekograničnim slučajevima, kad dužnik ima pravo na naknadu štete jer je blokada bilo neopravdana. Čini se da nije sporna nadležnost sudova prema mjestu u kojem se nalazi račun koji je ovršen bez opravdanog razloga.
(
28
)	Vidjeti prethodno pitanje, koje je prethodilo ovome, u predmetu u kojem je donesena presuda od 9. srpnja 2020., Verein für Konsumenteninformation (C‑343/19, EU:C:2020:534).
(
29
)	Vidjeti presudu Cour de cassation (Kasacijski sud, Francuska) od 7. siječnja 2014., br. 11‑24.157 (JurisData br. 2014‑000040) i presudu Oberster Gerichtshof (Vrhovni sud, Austrija) od 7. srpnja 2017. (6Ob18/17s).
(
30
)	Međutim, priznajem da je to rješenje podložno kritikama: ne ide u prilog malim ulagačima sa sjedištem u drugoj državi (ali članak 7. točka 2. nije namijenjen njihovoj zaštiti) i dionice treba uvrstiti na više od jednog tržišta. Osim toga, takva poveznica može dovesti do tuženikova domicila, ako on kao državu podrijetla odabere državu članicu u kojoj se nalazi, u smislu Direktive 2004/109/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 15. prosinca 2004. o usklađivanju zahtjeva za transparentnošću u vezi s informacijama o izdavateljima čiji su vrijednosni papiri uvršteni za trgovanje na uređenom tržištu i o izmjeni Direktive 2001/34/EZ (SL 2004., L 390, str. 38.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 6., svezak 4., str. 73.). Također priznajem da to može značiti istovjetnost „mjesta štetne radnje” i „mjesta nastanka štete”. Ovdje upućujem na ono što je istaknuo nezavisni odvjetnik M. Szpunar u svojem mišljenju u predmetu Universal Music International Holding (C‑12/15, EU:C:2016:161, t. 38.): „Kada se radi […] o šteti koja se sastoji samo u umanjenju financijskih sredstava, ne smatram da je pojam ‚Erfolgsort’ potpuno prikladan. U određenim situacijama, ne može se razlikovati pojmove ‚Handlungsort’ i ‚Erfolgsort’”. Vidjeti također u nastavku točku 60. i sljedeće ovog mišljenja.
(
31
)	Presuda Universal, t. 36. i 37. i presuda Löber, t. 31. i izreka
(
32
)	Drugo prethodno pitanje odnosi se na taj utjecaj.
(
33
)	Točka 38.
(
34
)	Razlika u odnosu na presudu Universal stoga nije u odabiru referentnog računa, nego u trenutku tog odabira.
(
35
)	Sam nacionalni sud priznaje da je u tim uvjetima sudska nadležnost nepredvidljiva za tuženika: vidjeti točku 4.9.3. odluke kojom se upućuje zahtjev za prethodnu odluku.
(
36
)	Navode se u bilješki 6. ovog mišljenja. Budući da sud koji je uputio zahtjev traži ocjenu posebnih okolnosti, smatram da prethodno pitanje nije hipotetsko, suprotno onomu što BP tvrdi u svojem pisanom odgovoru na pitanja Suda (točke 3. do 6.).
(
37
)	Mišljenje u predmetu Verein für Konsumenteninformation, t. 67.
(
38
)	Loc. ult. cit.
(
39
)	Vidjeti gore bilješku 6. ovog mišljenja.
(
40
)	Boravište u Nizozemskoj BP‑ovih dioničara koji su pretrpjeli gubitak vrijednosti dionica može se drukčije razmatrati s aspekta upravljanja postupkom (na primjer, za dostavu pismena ili ako su njihove izjave nužne kao dokaz). Sud koji je uputio zahtjev treba utvrditi je li to slučaj, uzimajući u obzir vrstu postupka i njegov predmet.
(
41
)	Ne bih se drukčije očitovao čak i da su svi dotični dioničari potrošači. Osim toga, u ovom predmetu, tužitelji čak ni nisu sami potrošači, nego je to VEB.
(
42
)	Sud je to isključio u presudi Kolassa kad je osporio ugovornu kvalifikaciju tužbe, a time i primjenjivost navedenog odjeljka, kao i članka 5. stavka 1. Uredbe br. 44/2001.
(
43
)	Sud je već presudio da se člankom 5. točkom 3. Uredbe br. 44/2001 ne nastoji postići cilj zaštite slabije stranke: vidjeti presudu od 25. listopada 2012., Folien Fischer i Fofitec (C‑133/11, EU:C:2012:664; u daljnjem tekstu: presuda Folien Fischer i Fofitec; t. 46.).
(
44
)	Naravno, potrošač je općenito ulagač koji će vjerojatnije pripadati kategoriji „nedovoljno informiranih subjekata” koje je Sud naveo u točki 56. presude Kolassa i točki 35. presude Löber, kao čimbenik koji bi trebao ocijeniti tuženik. Međutim, taj podatak sam po sebi nije bio odlučujući ili jedan od odlučujućih čimbenika za tumačenje Suda, nego distribucija prospekta u državi u kojoj ulagači imaju domicil.
(
45
)	Objavljivanje informacija koje ne sadržavaju elemente zemljopisnog ograničenja (kao što su to tehnike geografskog blokiranja ili uporaba jezika koji se govori isključivo na nekom državnom području) može upravo odgovarati poznavanju te činjenice.
(
46
)	Čini se da VEB u svojem pisanom odgovoru na pitanja Suda priznaje da je njegova argumentacija u tom pogledu manjkava kad ističe (točke 19. i 21.) da objavljivanje informacija diljem svijeta može pružiti dovoljnu poveznicu s Nizozemskom, „barem zajedno s boravištem dioničara” u navedenoj državi.
(
47
)	Uvodne izjave 15. i 16. Uredbe br. 1215/2012. Sud je istaknuo objektivnu prirodu temelja posebne sudske nadležnosti: vidjeti točku 45. presude Folien Fischer i Fofitec u kojoj navodi da ciljevi predvidljivosti nadležnog suda i pravne sigurnosti koja se nastoji postići člankom 7. točkom 2. „uopće nisu povezani ni s dodjelom odnosnih uloga tužitelja i tuženika ni sa zaštitom nekog od njih”.
(
48
)	Presuda od 30. studenoga 1976., Bier (21/76, EU:C:1976:166, t. 20. i 23.)
(
49
)	Presuda Marinari, t. 13.; presuda od 27. listopada 1998., Réunion européenne i dr. (C‑51/97, EU:C:1998:509, t. 29.) ili presuda Universal, t. 25., među mnogim drugim.
(
50
)	Presuda Marinari, t. 13. i presuda Kronhofer, t. 20.
(
51
)	Presuda od 27. listopada 1998., Réunion européenne i dr. (C‑51/97, EU:C:1998:509, t. 33.)
(
52
)	Mišljenje u predmetu Verein für Konsumenteninformation, t. 49. i 50.
(
53
)	Presuda od 19. veljače 2002., Besix (C‑256/00, EU:C:2002:99, t. 49.). Predmet se odnosio na obvezu propuštanja činidbe bez zemljopisnog ograničenja.
(
54
)	Sud široko tumači domicil kao zahtjev za primjenu europskog instrumenta: vidjeti presudu od 17. studenoga 2011., Hypoteční banka (C‑327/10, EU:C:2011:745). Ako tuženik nema domicil u Uniji, Uredba br. 1215/2012 nije primjenjiva, ali su primjenjiva preostala pravila koja predviđaju države članice.
(
55
)	Presuda od 21. svibnja 2015., CDC Hydrogen Peroxide (C‑352/13, EU:C:2015:335; u daljnjem tekstu: presuda CDC)
(
56
)	Presuda od 5. veljače 2004., DFDS Torline (C‑18/02, EU:C:2004:74; u daljnjem tekstu: presuda DFDS Torline)
(
57
)	Presuda Folien Fischer i Fofitec
(
58
)	Presuda od 1. listopada 2002., Henkel (C‑167/00, EU:C:2002:555; u daljnjem tekstu: presuda Henkel). Trenutačno, i od donošenja Uredbe br. 44/2001, takva je mogućnost uključena u njezin tekst.
(
59
)	Pitanja povodom kojih su donesene presude Henkel te Folien Fischer i Fofitec nisu se izravno odnosila na korisnost kriterija „mjesta nastanka štete” u odnosnim tužbama, nego na njihovu kvalifikaciju kao tužbi za „izvanugovornu” odgovornost. Vidjeti osobito točku 42. i sljedeće točke presude Henkel i točke 39., 48. i 52. presude Folien Fischer i Fofitec.
(
60
)	Presuda DFDS Torline, t. 25. i 26. Sud u točki 27. dodaje tipičnu argumentaciju koja se odnosi na blizinu spora i lakog izvođenja dokaza te pritom ističe da je „jednako valjana u slučaju da se spor odnosi na naknadu štete koja je već nastala i u slučaju da se tužbom želi spriječiti nastanak štete”. U sličnom smislu, presuda Folien Fischer i Fofitec, točka 48. Smatram da, kad je cilj tužbenog zahtjeva proglašenje postupanja nezakonitim, logično je da je opravdanje za lako izvođenje dokaza o šteti sekundarno, ali nije nepostojeće, suprotno onomu što BP tvrdi u svojim očitovanjima. Isto vrijedi za uzročno‑posljedičnu vezu, s obzirom na to da se ona odražava, kao što se čini da je to slučaj s nizozemskim modelom, u apstraktnom testu, na temelju kojeg se može utvrditi postoji li odnos sine qua non između postupanja i štete. Uzročno‑posljedičnu vezu u užem smislu treba utvrditi naknadno, u svakom pojedinačnom tužbenom zahtjevu. Vidjeti Bosters, T., Collective redress and private international law in the EU, T. M. C. Asser Press, 2017., str. 41. i presuda Hoge Raada der Nederlanden (Vrhovni sud Nizozemske) od 27. studenoga 2009., LJN BH2162 (VEB/World Online).
(
61
)	Smatram da postojanje poveznice ili funkcionalne smjernice među postupcima pobija BP‑ovo mišljenje koje je iznio u točkama 14. do 18. svojeg pisanog odgovora na pitanja Suda u kojem zagovara to da mjesto nastanka štete nije kriterij za dodjelu nadležnosti u tužbama poput one podnesene u ovom predmetu.
(
62
)	Kako je naveo nezavisni odvjetnik N. Jääskinen u svojem mišljenju u predmetu Folien Fischer i Fofitec (C‑133/11, EU:C:2012:226, t. 49.).
(
63
)	Presuda od 16. srpnja 2009., Zuid‑Chemie (C‑189/08, EU:C:2009:475, t. 27.) i presuda CDC, t. 52., među ostalim
(
64
)	Njima se smatraju opći interesi koji se, u načelu, odnose na sve građane i koji su priznati u normativnom tekstu (zakonodavnom ili ustavnom).
(
65
)	Riječ je o interesima određene društvene skupine (kao što su, na primjer, potrošači), koja je povezana na temelju objektivnih obilježja ili određenih pravnih veza, čije zastupanje može biti povjereno privatnoj pravnoj osobi ili javnom subjektu.
(
66
)	U odluci kojom se upućuje zahtjev za prethodnu odluku ne navode se tvrdnje koje se odnose na povredu pravnih interesa koji nisu materijalna imovine svakog dioničara, kao što to može biti sloboda odlučivanja subjekata na tržištu, koji su izvršili ulaganja na temelju (navodno) lažnih informacija, ili povjerenje samog tržišta.
(
67
)	Točka 2. izreke
(
68
)	Presuda od 18. srpnja 2013., ÖFAB (C‑147/12, EU:C:2013:490, t. 57. i 58., kao i t. 3. izreke)
(
69
)	Poveznica zapravo nije mjesto u kojem ulagač ima boravište, nego mjesto u kojem se nalazi investicijski račun, u skladu sa samom odlukom kojom se upućuje zahtjev za prethodnu odluku.
(
70
)	Iako to sud koji je uputio zahtjev izričito ne navodi, smatram da se eventualni gubitak učinkovitosti osim toga očituje dvojako: subjekt koji zastupa kolektivne interese može biti obvezan podnijeti tužbu različitim sudovima, ovisno o mjestu nastanka štete, ako ona nastane u više država članica, te je moguće da u tim državama članicama također mora pokrenuti postupke na više područnih jedinica jer se člankom 7. točkom 2. Uredbe br. 1215/2012 istodobno utvrđuje mjesna i međunarodna nadležnost.
(
71
)	Vidjeti, po analogiji, presudu od 18. prosinca 2014., Sanders i Huber (C‑400/13 i C‑408/13 EU:C:2014:2461).
(
72
)	Predmet C‑498/16, EU:C:2017:863, t. 119. do 123.
(
73
)	Direktiva (EU) 2020/1828 Europskog parlamenta i Vijeća od 25. studenoga 2020. o predstavničkim tužbama za zaštitu kolektivnih interesa potrošačâ i stavljanju izvan snage Direktive 2009/22/EZ (SL 2020., L 409, str. 1.) ne mijenja sustav međunarodne sudske nadležnosti iz Uredbe br. 1215/2012, kao što je to već proizlazilo iz prijedloga Direktive Europskog parlamenta i Vijeća o udružnim tužbama za zaštitu kolektivnih interesa potrošača i stavljanju izvan snage Direktive 2009/22/EZ od 11. travnja 2018. (COM (2018) 184 final): vidjeti uvodnu izjavu 21. i članak 2. stavak 3.. Direktiva predviđa, osim automatskog priznavanja procesne legitimacije kvalificiranih subjekata jedne države članice za podnošenje tužbi u drugim državama članicama, promicanje njihove međusobne suradnje kako bi se olakšalo podnošenje tužbi koje se odnose na prekogranične povrede: vidjeti uvodne izjave 32. i 71., članak 6. stavke 2. i 3. i članak 20. stavak 4. Njime se utvrđuje i obveza država članica da predvide mehanizme kako bi se potrošače s uobičajenim boravištem u jednoj državi članici moglo zastupati u kolektivnim tužbama za naknadu štete koje su podnesene u drugoj državi članici: vidjeti uvodnu izjavu 31. i članak 6. stavak 2.