62017CC0479
MIŠLJENJE NEZAVISNOG ODVJETNIKA
YVESA BOTA
od 16. svibnja 2019. (
1
)
Predmet C‑479/17 P
Guardian Europe Sàrl
protiv
Europske unije, koju zastupa Sud Europske unije,
Europske unije, koju zastupa Europska komisija
„Žalba – Tužba za naknadu štete – Nepoštovanje razumnog roka za suđenje – Nepoštovanje načela jednakog postupanja – Pretpostavke dopuštenosti – Pravni interes – Pojam ‚jedinstveni poduzetnik’ – Naknada štete koju je žalitelj navodno pretrpio – Izvanugovorna odgovornost Unije zbog odluke koju je donio Opći sud Europske unije”
I. Uvod
1.
Svojim žalbama Europska unija (
2
) i Guardian Europe Sàrl (
3
) traže djelomično ukidanje presude Općeg suda Europske unije od 7. lipnja 2017., Guardian Europe/Europska unija (
4
), kojom je taj sud, s jedne strane, Uniji naložio plaćanje naknade štete društvu Guardian Europe u iznosu od 654523,43 eura na ime imovinske štete koju je to društvo pretrpjelo zbog povrede razumnog roka za suđenje u predmetu u kojemu je donesena presuda od 27. rujna 2012., Guardian Industries i Guardian Europe/Komisija (
5
) i, s druge strane, odbio tužbu u preostalom dijelu.
2.
Nakon svojeg djelomičnog povlačenja od 7. siječnja 2019. u predmetu Europska unija/Guardian Europe (C‑447/17 P), Unija, koju zastupa Sud Europske unije, ističe samo drugi žalbeni razlog svoje žalbe, kojim se pobijanoj presudi prigovara da je u njezinoj točki 160. pogrešno tumačen pojam „uzročna veza” jer se u točki 161. te presude smatralo da postoji dovoljno izravna uzročna veza između povrede razumnog roka za suđenje u predmetu koji je doveo do presude Općeg suda od 27. rujna 2012. i štete koju je društvo Guardian Europe pretrpjelo zbog plaćanja dodatnih troškova bankarske garancije tijekom razdoblja koje odgovara prekoračenju tog razumnog roka.
3.
Sud je taj drugi žalbeni razlog, istovrstan onomu koji je Unija istaknula u predmetima Europska unija/Gascogne Sack Deutschland i Gascogne (
6
), Europska unija/Kendrion (
7
), kao i Europska unija/ASPLA i Armando Álvarez (
8
), prihvatio presudama od 13. prosinca 2018.
4.
U tim će okolnostima moje ispitivanje žalbi, u dijelu u kojem se u njima postavljaju nova pravna pitanja, biti ograničeno na pitanje koje je društvo Guardian Europe postavilo u predmetu Guardian Europe/Europska unija (C‑479/17 P) i usmjereno je na prvi i četvrti žalbeni razlog tog društva, koji se odnose na pojam „jedinstveni poduzetnik” (
9
), kao i na šesti žalbeni razlog, koji se odnosi na odgovornost Unije zbog odluke koju je donio Opći sud. Međutim, ukratko ću objasniti zašto, prema mojem mišljenju, treba odbiti razloge obrane istaknute u odgovoru na četvrti žalbeni razlog, s obzirom na to da oni uvjetuju i ispitivanje šestog žalbenog razloga.
5.
Stoga ću navesti zbog kojih razloga smatram da su osnovani samo prvi i četvrti žalbeni razlog, osim u dijelu u kojem se njima kritizira obrazloženje pobijane presude koje se odnosi na činjenicu da je društvo Guardian Industries Corp. bilo zastupnik društva Guardian Europe, što posljedično dovodi do djelomičnog ukidanja pobijane presude.
II. Činjenice iz kojih proizlazi spor
6.
Tužbom podnesenom tajništvu Općeg suda 12. veljače 2008., društva Guardian Industries i Guardian Europe pokrenuli su postupak protiv Odluke Komisije C(2007) 5791 final od 28. studenoga 2007. o postupku primjene članka [101. UFEU‑a] i članka 53. Sporazuma o EGP‑u (predmet COMP/39165 – Ravno staklo) (
10
). U tužbi su u biti zahtijevali djelomično poništenje te odluke u dijelu u kojem se odnosila na njih i smanjenje iznosa novčane kazne koja im je njome bila izrečena.
7.
Budući da je Opći sud odbio tu tužbu svojom presudom od 27. rujna 2012., društva Guardian Industries i Guardian Europe podnijela su žalbu protiv te odluke zahtjevom podnesenim tajništvu Suda 10. prosinca 2012.
8.
Presudom od 12. studenoga 2014., Guardian Industries i Guardian Europe/Komisija (
11
) Sud je u biti, prvo, ukinuo presudu Općeg suda od 27. rujna 2012. u dijelu u kojem je tom presudom odbijen tužbeni razlog utemeljen na povredi načela nediskriminacije u vezi s izračunom iznosa novčane kazne izrečene solidarno društvima Guardian Industries i Guardian Europe te im je naloženo snošenje troškova. Drugo, Sud je poništio članak 2. Odluke C(2007) 5791 u dijelu u kojem se iznos novčane kazne izrečene solidarno društvima Guardian Industries i Guardian Europe odredio u visini od 148000000 eura. Treće, Sud je u visini od 103600000 eura odredio iznos novčane kazne izrečene solidarno društvima Guardian Industries i Guardian Europe zbog povrede utvrđene u članku 1. Odluke C(2007) 5791. Četvrto, Sud je odbio žalbu u preostalom dijelu.
III. Postupak pred Općim sudom i pobijana presuda
9.
Zahtjevom podnesenim tajništvu Općeg suda 19. studenoga 2015. društvo Guardian Europe podnijelo je tužbu na temelju članka 268. i članka 340. drugog stavka UFEU‑a protiv Unije, koju zastupaju Komisija i Sud Europske unije, radi naknade štete koju je to društvo navodno pretrpjelo zbog, s jedne strane, predugog trajanja postupka pred Općim sudom u okviru predmeta u kojem je donesena presuda Općeg suda od 27. rujna 2012. i, s druge strane, povrede načela jednakog postupanja koju su Komisija (u Odluci C(2007) 5791) i Opći sud počinili u toj presudi.
10.
Pobijanom presudom Opći sud proglasio je i presudio:
„1.
[Uniji], koju zastupa Sud Europske unije, nalaže se plaćanje naknade štete društvu [Guardian Europe] u iznosu od 654523,43 eura na ime imovinske štete koju je to društvo pretrpjelo zbog povrede razumnog roka za suđenje u predmetu u kojemu je donesena presuda [Općeg suda od 27. rujna 2012.]. Taj iznos naknade štete uvećat će se za kompenzacijske kamate, koje teku od 27. srpnja 2010. do objave ove presude po godišnjoj stopi inflacije koju u državi članici u kojoj je sjedište tog društva za predmetno razdoblje utvrđuje Eurostat (Statistički ured Europske unije).
2.
Iznos naknade štete iz točke 1. uvećat će se za zatezne kamate koje teku od objave ove presude do potpune isplate, po stopi koju primjenjuje Europska središnja banka (ESB) na svoje glavne operacije refinanciranja, uvećanoj za dva postotna boda.
3.
U preostalom dijelu tužba se odbija.
4.
Društvo Guardian Europe snosit će troškove Unije koju zastupa [Komisija].
5.
Društvo Guardian Europe, s jedne strane, i Unija, koju zastupa Sud Europske unije, s druge strane, snosit će vlastite troškove.”
IV. Zahtjevi stranaka
11.
Svojom žalbom u predmetu Guardian Europe/Europska unija (C‑479/17 P) društvo Guardian Europe zahtijeva od Suda da:
–
ukine pobijanu presudu u mjeri u kojoj je točkom 3. njezine izreke djelomično odbijen njegov zahtjev za naknadu štete koji se temelji na članku 268. i članku 340. drugom stavku UFEU‑a;
–
naloži Uniji da nadoknadi štetu koju je pretrpjelo zbog toga što je Opći sud povrijedio zahtjeve povezane s poštovanjem razumnog roka za suđenje, tako da mu isplati sljedeće iznose, zajedno s, s jedne strane, kompenzacijskim kamatama koje teku od 27. srpnja 2010. do dana donošenja presude o ovoj žalbi, po godišnjoj stopi inflacije koju je za predmetno razdoblje odredio Eurostat u državi članici u kojoj društvo Guardian Europe ima sjedište i, s druge strane, zateznim kamatama koje teku od dana donošenja presude o ovoj žalbi, po stopi koju je odredio ESB za svoje glavne operacije refinanciranja, uvećanoj za dva postotna boda:
–
1388000 eura na ime oportunitetnih troškova ili izgubljene dobiti;
–
143675,78 eura na ime troškova bankarske garancije, i
–
iznos određen u odgovarajućem postotku od novčane kazne izrečene društvu Guardian Europe u Odluci C(2007) 5791 na ime neimovinske štete;
–
naloži Uniji da nadoknadi štetu koju je pretrpjelo zbog toga što su Komisija i Opći sud povrijedili načelo jednakog postupanja, tako da mu isplati sljedeće iznose, zajedno s, s jedne strane, kompenzacijskim kamatama koje teku od 19. studenoga 2010. do dana donošenja presude o ovoj žalbi, po godišnjoj stopi inflacije koju je za predmetno razdoblje odredio Eurostat u državi članici u kojoj društvo Guardian Europe ima sjedište i, s druge strane, zateznim kamatama koje teku od datuma donošenja presude o ovoj žalbi, po stopi koju je odredio ESB za svoje glavne operacije refinanciranja, uvećanoj za dva postotna boda:
–
7712000 eura na ime oportunitetnih troškova ili izgubljene dobiti, i
–
iznos određen u odgovarajućem postotku od novčane kazne izrečene društvu Guardian Europe u Odluci C(2007) 5791 na ime neimovinske štete;
–
podredno, predmet vrati Općem sudu na odlučivanje o prethodnim zahtjevima, i
–
naloži Komisiji i Sudu Europske unije snošenje troškova.
12.
Unija, koju zastupa Sud Europske unije, zahtijeva od Suda da:
–
odbije žalbu, i
–
naloži društvu Guardian Europe snošenje troškova.
13.
Unija, koju zastupa Komisija, zahtijeva od Suda da:
–
odbije žalbu u dijelu u kojem je usmjerena protiv Komisije, i
–
naloži društvu Guardian Europe snošenje vlastitih troškova i troškova Komisije.
14.
Unija, koju zastupa Sud Europske unije, podnijela je protužalbu i zahtijeva od Suda da:
–
poništi odluku o odbijanju prigovora nedopuštenosti zahtjeva za naknadu izgubljene dobiti,
–
proglasi nedopuštenim zahtjev za naknadu izgubljene dobiti koji je podnijelo društvo Guardian Europe, i
–
naloži društvu Guardian Europe snošenje troškova.
15.
društvo Guardian Europe od Suda zahtijeva da:
–
odbije protužalbu i
–
naloži Uniji snošenje troškova.
V. Prvi, četvrti i šesti žalbeni razlog žalbe te jedini protužalbeni razlog protužalbe
A.
Uvodne napomene
16.
Valja istaknuti, s jedne strane, da prvi i četvrti žalbeni razlog zbog njihova predmeta, odnosno pojma „jedinstveni poduzetnik”, treba najprije ispitati, i to zajedno, s obzirom na to da se odnose na pravo društva Guardian Europe na pokretanje postupka u ime društva Guardian Industries, kao i na štetu na koju se Guardian Europe poziva (
12
).
17.
Valja pojasniti, s druge strane, da analiza pitanja postavljenog u šestom žalbenom razlogu žalbe, koje se odnosi na uvjete postojanja odgovornosti Unije (
13
) zbog sadržaja odluke koju je donio Opći sud, ovisi o odbijanju kritike obrazloženja pobijane presude koje se odnosi na druge zapreke vođenju postupka.
18.
Naime, Komisija je istaknula argument koji se temelji na obvezi Suda da po službenoj dužnosti istakne razlog koji se odnosi na zastaru zahtjeva za naknadu štete društva Guardian Europe zbog povrede načela jednakog postupanja u Odluci C(2007) 5791 (
14
). Sud Europske unije tvrdio je u dopuštenoj protužalbi (
15
) da je Opći sud u točki 64. pobijane presude počinio pogrešku u pravnoj kvalifikaciji činjenica koje su mu podnesene radi ocjene i da je stoga u točki 65. te presude pogrešno zanemario zapreku vođenju postupka koja se temelji na tomu da bi naknada navodne izgubljene dobiti ukinula pravne učinke konačne odluke (
16
).
19.
Budući da predmet tih žalbenih razloga ne opravdava iznošenje detaljnih napomena u ovom mišljenju, ukratko ću pojasniti zašto Sud ne treba ukinuti pobijanu presudu u dijelu u kojem su njome zanemarene te zapreke vođenju postupka.
20.
Što se tiče argumenta Komisije koji se temelji na zastari zahtjeva društva Guardian Europe, valja istaknuti da Komisija nije podnijela protužalbu protiv pobijane presude kojom se ne uzima u obzir ta zapreka vođenju postupka koju je istaknula. Ta je okolnost, prema mojem mišljenju, dovoljna da se na njega ne odgovori s obzirom na odredbe članaka 174., 176. i 178. Poslovnika Suda. Štoviše, treba podsjetiti da, prema ustaljenoj sudskoj praksi, Sud po službenoj dužnosti ne ističe razlog koji se temelji na zastari ako se taj razlog ne odnosi na javni poredak (
17
).
21.
Kada je riječ o razlogu koji se temelji na tomu da bi naknada navodne izgubljene dobiti ukinula pravne učinke konačne odluke, Sud Europske unije tvrdi da zahtjev društva Guardian Europe ima isti učinak i isti predmet kao i tužba za poništenje koju bi to društvo trebalo izvršiti kako bi osporilo iznos povrata dijela novčane kazne koju je, uvećano za kamate, nepravedno platilo u okviru izvršenja presude od 12. studenoga 2014., Guardian Industries i Guardian Europe/Komisija (
18
). Naime, smatra da se tim zahtjevom zapravo nastoji ostvariti naknada gubitka navedenog iznosa po stopi većoj od one koju primjenjuje Komisija.
22.
Nesporno je da se zahtjevom društva Guardian Europe nastoji ostvariti naknada izgubljene dobiti povezane s razlikom između, s jedne strane, kamata koje je Komisija platila na dio iznosa novčane kazne koji mu je vraćen i, s druge strane, prihoda koje je žalitelj mogao ostvariti da je iznos za koji je Sud u konačnici presudio da je neopravdan uložio u svoje djelatnosti, umjesto da ga je platio Komisiji (
19
).
23.
Prema mojem mišljenju, taj se zahtjev zbog svojeg predmeta, kao što je to pravilno istaknuo Opći sud, razlikuje od zahtjeva za naknadu štete nastale zbog razdoblja tijekom kojeg vraćeni iznos nije bio na raspolaganju (
20
), koji je već ispunjen plaćanjem zateznih kamata.
24.
Naime, takvo razlikovanje treba primijeniti s obzirom na to da je, s jedne strane, Sud već presudio da plaćanje zateznih kamata predstavlja mjeru izvršenja poništavajuće presude, u smislu članka 266. prvog stavka UFEU‑a, s obzirom na to da je njegov cilj paušalno obeštetiti nemogućnost ostvarenja tražbine i potaknuti dužnika da u najkraćem mogućem roku izvrši poništavajuću presudu (
21
).
25.
S druge strane, člankom 266. drugim stavkom UFEU‑a predviđa se da institucijina obveza, čiji je akt proglašen ništavim, da poduzme potrebne mjere kako bi postupila sukladno samoj presudi, među kojima je i plaćanje zateznih kamata, ne utječe ni na koju obvezu koja bi mogla proizaći iz primjene članka 340. UFEU‑a.
26.
Tako članak 266. drugi stavak UFEU‑a odražava načelo prema kojem cilj zateznih kamata nije nadoknada cjelokupne štete koja je eventualno nastala zbog toga što nepravedno plaćen iznos nije bio na raspolaganju.
27.
U tim okolnostima smatram da je tužba za naknadu štete koja se temelji na članku 340. UFEU‑a i koju je podnijelo društvo Guardian Europe dopuštena i da stoga treba odbiti protužalbu.
B.
Prvi i četvrti žalbeni razlog žalbe koju je podnijelo društvo Guardian Europe
1. Argumenti stranaka
a) Prvi žalbeni razlog
28.
Društvo Guardian Europe svojim prvim žalbenim razlogom tvrdi da je Opći sud počinio pogrešku koja se tiče prava pri tumačenju pojma „jedinstveni poduzetnik” u pravu Unije time što je u točkama 153. i 154. pobijane presude zaključio da žalitelj nije pretrpio nikakvu izgubljenu dobit zbog toga što je Opći sud povrijedio razuman rok za suđenje.
29.
Konkretno, društvo Guardian Europe kritizira zaključak Općeg suda naveden u točkama 103. i 153. pobijane presude prema kojem društvo Guardian Europe, time što nije osobno snosilo trošak povezan s plaćanjem novčane kazne, u razdoblju između 12. veljače 2010. i 27. rujna 2012. nije pretrpjelo stvarnu i odredivu štetu koja se sastoji od razlike između, s jedne strane, kamata koje je Komisija vratila u vezi s dijelom iznosa novčane kazne za koji je u presudi od 12. studenoga 2014., Guardian Industries i Guardian Europe/Komisija (
22
), Sud konačno presudio da je neopravdan, te, s druge strane, prihoda koje je mogao ostvariti da je predmetni iznos uložio u svoje djelatnosti, umjesto da ga je platio Komisiji.
30.
Društvo Guardian Europe najprije tvrdi da se prema grupi Guardian u okviru upravnog postupka koji je doveo do Odluke C(2007) 5791 postupalo kao prema „jedinstvenom poduzetniku” u smislu prava Unije. Tako je novčana kazna izrečena grupi Guardian izračunana na temelju vrijednosti prihoda od prodaje grupe Guardian kao „poduzetnika” u cijelosti, a ne na temelju vrijednosti prihoda od prodaje društva Guardian Industries ili društva Guardian Europe, pri čemu prodaja potonjeg društva nije bila relevantna za razmatrano razdoblje.
31.
Društvo Guardian Europe iz toga zaključuje da je Opći sud, pred kojim je pokrenut postupak radi ocjene posljedica povrede članka 47. Povelje Europske unije o temeljnim pravima u okviru prethodne tužbe za poništenje, također trebao smatrati grupu Guardian „jedinstvenim poduzetnikom” u smislu prava Unije u okviru tužbe zbog izvanugovorne odgovornosti.
32.
Društvo Guardian Europe nadalje pojašnjava, kao prvo, da je taj pojam „jedinstveni poduzetnik” široko prihvaćen u pravu Unije primjenjiv, među ostalim, u području zaštite podataka, javne nabave i oporezivanja.
33.
Kao drugo, nakon što je istaknulo da ima u vlasništvu sve udjele u predmetnim operativnim društvima kćerima, društvo Guardian Europe pojašnjava da šteta koju pretrpi jedno društvo gospodarske grupe nužno utječe na dobit cijele te grupe i na odluke o ulaganjima koje se mogu donijeti u okviru navedene grupe. U slučaju grupe Guardian, društvo Guardian Europe bilo je glavni adresat Odluke C(2007) 5791, protiv koje je ono podnijelo tužbu zajedno sa svojim društvom majkom, odnosno društvom Guardian Industries. Budući da je društvo Guardian Europe osjetilo učinke smanjenja sredstava namijenjenih ulaganju u Europi zbog novčane kazne koju je izrekla Komisija, podnijelo je zahtjev za naknadu štete u vlastito ime i u ime grupe.
34.
Konačno, društvo Guardian Europe traži da Sud u slučaju ukidanja pobijane presude sâm odluči o iznosu tražene naknade štete.
35.
Sud Europske unije u svojem odgovoru na žalbu tvrdi da je Opći sud u točkama 153. i 154. pobijane presude pravilno presudio da društvo Guardian Europe nije pretrpjelo nikakvu stvarnu i odredivu štetu nastalu zbog izgubljene dobiti.
36.
Sud Europske unije najprije tvrdi da pojam „jedinstveni poduzetnik” koji se primjenjuje u pravu tržišnog natjecanja radi određivanja iznosa novčane kazne nije primjenjiv u slučaju zahtjeva za naknadu štete na temelju članka 340. drugog stavka UFEU‑a.
37.
Sud Europske unije nadalje pojašnjava da fizička ili pravna osoba ima pravo podnijeti tužbu za naknadu štete protiv Unije samo ako se pred sudom može pozvati na vlastiti interes ili na pravo na naknadu štete koje su mu ustupile druge osobe. Ako žalitelj ne može utvrditi da ima neki pravni interes, tužbu za naknadu štete treba odbaciti (
23
).
38.
Konačno, Sud Europske unije podsjeća da je društvo Guardian Europe pravna osoba različita od svih svojih društava kćeri kao i od svojeg društva majke, odnosno društva Guardian Industries. Iz toga zaključuje da je društvo Guardian Europe moglo podnijeti tužbu za naknadu štete samo u visini štete koju je stvarno pretrpjelo s obzirom na to da mu društvo majka odnosno sedam društava kćeri nije ustupilo svoja prava na naknadu štete.
39.
Društvo Guardian Europe u svojoj replici tvrdi da se na temelju sudske prakse koju je Sud Europske unije naveo u prilog svojoj argumentaciji ne može tvrditi da činjenica pripadanja istoj gospodarskoj grupi nije dovoljna za opravdanje pravnog interesa u okviru tužbe za naknadu štete na temelju članka 340. drugog stavka UFEU‑a.
40.
Žalitelj u tom pogledu ističe da iz presude od 4. listopada 1979., Ireks‑Arkady/EEZ (
24
), koja se odnosila na ustupanje zahtjeva za naknadu štete nakon reorganizacije grupe, ne proizlazi da se zahtijevao dokaz o takvom ustupanju, koje je moglo biti neformalno ili prešutno. Usto, Sud u toj presudi nije naveo da je takvo ustupanje potrebno u kontekstu gospodarske grupe.
41.
Društvo Guardian Europe također osporava argument Suda Europske unije prema kojem je jedina osoba koja je pretrpjela štetu pravna osoba koja je platila novčanu kaznu izrečenu u Odluci C(2007) 5791. Žalitelj u tom pogledu tvrdi da je on pretrpio štetu, s jedne strane, jer je bio glavni adresat te odluke i, s druge strane, jer je grupa Guardian trebala preusmjeriti velik dio svojih europskih sredstava radi plaćanja novčane kazne, čime se izmijenila njezina investicijska sposobnost za potporu i razvoj njezinih europskih djelatnosti (
25
).
42.
Sud Europske unije u svojem odgovoru na repliku ponovno tvrdi da sudska praksa koju navodi potvrđuje da samo jedna osoba, fizička ili pravna, koja ima osobni pravni interes, ima aktivnu legitimaciju za podnošenje tužbe za naknadu štete. Iako je moguće ustupiti osnovu tužbe, pri čemu preuzimatelj tada može podnijeti tužbu u svoje ime, ipak ne postoje druge okolnosti u kojima je Sud priznao da osoba ima pravo podnijeti tužbu u pogledu štete koju je pretrpjela druga osoba. Budući da su društvo Guardian Industries, društvo Guardian Europe i njegova društva kćeri različita društva, nijedno od tih društava nema pravo podnijeti tužbu za naknadu štete u ime nekog od drugih društava zbog štete koju je pretrpjelo potonje društvo ako mu nije ustupljeno takvo pravo.
43.
Sud Europske unije dodaje da, prema toj sudskoj praksi, okolnost da društvo pripada gospodarskoj grupi ne daje automatski pravnoj osobi osobni pravni interes u okviru tužbe u kojoj druga pravna osoba koja pripada istoj gospodarskoj grupi ima osobni pravni interes.
44.
Što se tiče argumenta društva Guardian Europe prema kojem je Sud Europske unije u točki 10. svojeg odgovora na žalbu smatrao da je osoba koja je pretrpjela štetu pravna osoba koja je platila novčanu kaznu izrečenu u Odluci C(2007) 5791, ta protustranka podsjeća da je Opći sud u točkama 103. i 153. pobijane presude presudio da društvo Guardian Europe, s obzirom na to da nije osobno snosilo trošak povezan s plaćanjem novčane kazne, ne može tvrditi da je pretrpjelo stvarnu i odredivu štetu u obliku izgubljene dobiti. Sud Europske unije smatra da društvo Guardian Europe nije dokazalo pravnu netočnost tog utvrđenja Općeg suda.
b) Četvrti žalbeni razlog
45.
Svojim četvrtim žalbenim razlogom društvo Guardian Europe prigovara da je u pobijanoj presudi, u točkama 99. do 107., pogrešno tumačen pojam „jedinstveni poduzetnik” u pravu Unije jer je presuđeno da povreda načela jednakog postupanja u Odluci C(2007) 5791 i presudi Općeg suda od 27. rujna 2012. nije prouzročila izgubljenu dobit za društvo Guardian Europe.
46.
Društvo Guardian Europe pojasnilo je da su argumenti navedeni u potporu tom žalbenom razlogu jednaki kao i argumenti prvog žalbenog razloga.
47.
Žalitelj je podsjetio da je njegova tužba za naknadu štete podnesena nakon presude Suda u kojoj je utvrđeno da je Odlukom C(2007) 5791 Komisija pogriješila pri izračunu novčanih kazni i da je učinak te pogreške nastavljen posredstvom presude Općeg suda od 27. rujna 2012.
48.
Guardian Europe tvrdi da je Opći sud u točki 103. pobijane presude pogrešno odlučio da „nije osobno snosio trošak povezan s plaćanjem novčane kazne izrečene Odlukom C(2007) 5791” i da „stoga […] ne može tvrditi da je pretrpio stvarnu i odredivu štetu”. Budući da je povreda načela jednakog postupanja u Odluci C(2007) 5791 i presudi Općeg suda od 27. rujna 2012. dovela do plaćanja novčane kazne veće od one koju je trebalo platiti, zbog čega je društvo Guardian Europe bilo spriječeno ranije raspolagati neopravdano isplaćenim iznosima, ono procjenjuje svoju štetu na 7712000 eura i zahtijeva od Suda da sâm odluči o iznosu naknade štete koji mu se duguje, uzimajući u obzir iznos naknade štete koji se traži na temelju prvog žalbenog razloga.
49.
Sud Europske unije u svojem odgovoru na žalbu tvrdi da taj žalbeni razlog treba odbiti zbog istih razloga kao što su to oni kojima se opravdava odbijanje prvog žalbenog razloga.
50.
Komisija u svojem odgovoru na žalbu najprije tvrdi da je zahtjev društva Guardian Europe nedopušten zbog dvaju razloga, od kojih je jedan glavni, a drugi podredni (
26
).
51.
Podredno, Komisija najprije traži, u slučaju dopuštenosti zahtjevâ društva Guardian Europe, da se potvrdi odluka Suda o odbijanju na temelju nepostojanja štete za žalitelja nastale zbog privremenog plaćanja novčane kazne. Komisija tvrdi da se prema žalitelju, društvu Guardian Europe, nije postupalo kao prema jedinstvenom poduzetniku u smislu prava Unije u Odluci C(2007) 5791 kako bi se utvrdila novčana kazna s obzirom na to da se samo subjekte koji imaju pravnu osobnost može smatrati osobno odgovornima za povrede (
27
).
52.
Nadalje, ako se ipak treba prihvatiti da se društvo Guardian Europe može pozivati na štetu, Komisija zahtijeva od Suda da potvrdi odluku Općeg suda u točki 107. pobijane presude, prema kojoj nije utvrđena izgubljena dobit na koju se društvo Guardian Europe poziva zbog navodne dovoljno bitne povrede načela jednakog postupanja koja je počinjena u Odluci C(2007) 5791. Tvrdi da, s obzirom na to da društvo Guardian Europe nije prodavalo unutar grupe, primjena metode izračuna novčanih kazni koja bi uključivala tu prodaju ne bi ništa promijenila u pogledu iznosa njegove novčane kazne. Ta bi metoda izračuna zapravo samo dovela do većih novčanih kazni izrečenih drugim adresatima. Stoga je Komisijina pogreška omogućila smanjenje žaliteljeve novčane kazne, koje drukčije ne bi mogao ostvariti.
53.
Konačno, ako treba prihvatiti žalbeni razlog društva Guardian Europe, Komisija tvrdi da nisu ispunjeni uvjeti na temelju kojih bi Sud mogao ocijeniti iznos naknade štete koji se duguje žalitelju.
54.
Društvo Guardian Europe u replici ističe, u odgovoru na Komisijin argument da se prema društvu Guardian Europe nije postupalo kao prema jedinstvenom poduzetniku u smislu prava Unije u Odluci C(2007) 5791 kako bi se utvrdila novčana kazna, da se utvrđivanje pravne osobe odgovorne za povredu provodi prije utvrđivanja novčane kazne. Stoga Komisija prilikom utvrđivanja novčane kazne uzima u obzir prihod cijele gospodarske grupe. U ovom je slučaju uzela u obzir vrijednost prihoda od prodaje koju je ostvarila grupa Guardian.
55.
U odgovoru na Komisijin argument u vez s postojanjem njegove štete, društvo Guardian Europe tvrdi da Komisija netočno opisuje rezultat presude od 12. studenoga 2014., Guardian Industries i Guardian Europe/Komisija (
28
), kao i njezino obrazloženje. Naime, ne može ponovno isticati argumente ispitane u okviru tužbe za poništenje. Konkretnije, ističe da je Sud u točkama 70. i 71. te presude odbio argument koji se temelji na metodi izračuna.
56.
U odgovoru na Komisijin argument u pogledu nužnosti ocjene dokaza koje je podnijelo, društvo Guardian Europe ističe da Komisija ne može prvi put pred Sudom istaknuti nedostatnost dokaza na koju se poziva.
2. Moja ocjena
a) Djelomična nedopuštenost četvrtog žalbenog razloga, istaknuta po službenoj dužnosti
57.
Društvo Guardian Europe prigovara Općem sudu da je u točkama 99. do 107. pobijane presude pogrešno tumačio pojam „jedinstveni poduzetnik” u pravu Unije jer je presudio da povreda načela jednakog postupanja u Odluci C(2007) 5791 kao i u presudi Općeg suda od 27. rujna 2012. nije prouzročila izgubljenu dobit za društvo Guardian Europe.
58.
Međutim, zahtjev za naknadu navodne štete, uključujući izgubljenu dobit, koju je društvo Guardian Europe pretrpjelo zbog povrede navedenog načela u toj presudi odbijen je u točkama 122. do 125. pobijane presude zbog različitih razloga, koji se kritiziraju u šestom žalbenom razlogu.
59.
Stoga je taj žalbeni razlog dopušten samo u dijelu u kojem se odnosi na odluku C(2007) 5791.
b) O meritumu
60.
Prvim žalbenim razlogom i četvrtim djelomično dopuštenim žalbenim razlogom društvo Guardian Europe u biti traži od Suda da odluči o njegovoj aktivnoj legitimaciji i pravnom interesu, koji su povezani u okviru tužbe za naknadu štete na temelju članka 340. UFEU‑a koju je to društvo podnijelo (
29
).
61.
Nesporno je da su, slijedom novčane kazne izrečene solidarno društvima Guardian Industries i Guardian Europe, Komisiji izravno plaćeni različiti iznosi. U ožujku 2008. društva Guardian Industries i Guardian Europe platila su iznose od 20000000 eura, odnosno 91000000 eura. U srpnju 2013. svako je od sedam operativnih društava kćeri društva Guardian Europe platilo dio iznosa od 48263003 eura, koji odgovara preostalom dijelu koji se dugovao Komisiji, koji je predmet bankarske garancije koju je osiguralo društvo Guardian Europe, uvećan za zatezne kamate.
62.
Stoga pitanje dopuštenosti u dijelu u kojem se odnosi na zahtjev koji je podnijelo društvo Guardian Europe valja razlikovati s obzirom na dio naknade štete koji su to društvo i njegova društva kćeri izravno platili Komisiji odnosno s obzirom na dio naknade štete koji je platilo društvo Guardian Industries. Iako ta pitanja proizlaze iz razmatranja merituma zahtjeva koje provodi Opći sud i iako ona o njemu bitno ovise u području tužbe zbog izvanugovorne odgovornosti, čini mi se korisnim, u dijelu u kojem se odnose na pravo društva Guardian Europe na pokretanje postupka, prethodno ih razmotriti kako bi se utvrdile granice spora.
63.
Društvo Guardian Europe poziva se na činjenicu da je tužba za naknadu štete koju je podnijelo nastavak postupka zbog povrede prava tržišnog natjecanja u kojem se primjenjuje pojam „jedinstveni poduzetnik”.
64.
Teškoća se odnosi na to da taj pojam služi za utvrđivanje počinitelja povrede (
30
), neovisno o pravnom statusu tog subjekta i njegovu načinu financiranja (
31
).
65.
Stoga se postavlja pitanje koja pravna osoba ima aktivnu procesnu legitimaciju i pravni interes u ime pravnog subjekta koji je kažnjen i koji je platio novčanu kaznu u svrhu traženja naknade štete prouzročene povredom razumnog roka za suđenje.
66.
Kao prvo, valja podsjetiti da je Sud istaknuo posebnost tog pojma „jedinstveni poduzetnik” u kontekstu prava tržišnog natjecanja (
32
) time što ga je izričito razlikovao od pojma „društvo” ili „pravna osoba” građanskog prava.
67.
Tako je Sud naveo da je „[s]ud Unije pojasnio pojam poduzetnika i da taj pojam znači gospodarsku cjelinu, čak i ako se, s pravnog stajališta, ta gospodarska cjelina sastoji od nekoliko fizičkih ili pravnih osoba” (
33
).
68.
Kao drugo, u okviru tužbi za naknadu štete na temelju članka 340. drugog stavka UFEU‑a, dosad još nije primijenjena iznimka od načela prema kojem tužitelj treba dokazati pravni interes, odnosno da je pretrpio štetu (
34
).
69.
Točno je da su Sud i Opći sud odlučivali u okolnostima koje su bile drukčije od onih u predmetnoj tužbi. Što se tiče presuda koje navodi Sud Europske unije koji se poziva na nedostatak pravnog interesa društva Guardian Europe, valja istaknuti da su one donesene u slučajevima u kojima je podnositelj zahtjeva pokrenuo postupak radi naknade štete koju nije izravno pretrpio (
35
) ili zbog parnične nesposobnosti (
36
) ili u ime strukovnog udruženja (
37
) ili pak nakon ustupanja prava (
38
).
70.
Međutim, iz toga proizlazi da, prema ustaljenoj sudskoj praksi Suda, kao prvo, osoba ima pravo pokrenuti sudski postupak na temelju članka 340. UFEU‑a samo ako se može pozvati na konkretan vlastiti interes ili na pravo na naknadu štete koje su mu ustupile treće osobe.
71.
Stoga, kao drugo, treba provjeriti je li žalitelju šteta za koju traži naknadu nanesena osobno (
39
).
72.
Kao treće, iako se žalitelj treba moći pozvati na pravo na naknadu štete koje su mu ustupile druge osobe, taj zahtjev podrazumijeva podnošenje posebnog pravnog akta o ustupanju između osobe koja je pretrpjela navodnu štetu i žalitelja (što znači da je prvonavedena osoba prenijela svoje pravo na drugonavedenu osobu) ili izričitog pravnog ovlaštenja za pokretanje postupka koje je osoba koja je pretrpjela štetu izričito proširila (
40
).
73.
Ta načela izravno proizlaze iz uvjeta u kojima se može pokrenuti tužba za naknadu štete koja je tužba općeg prava (
41
), uređena općim postupovnim pravilima, koja u ovom slučaju podliježu načelima koja se temelje na pravu društava i koja ne ovise o odgovornosti s obzirom na pravo zabranjenih sporazuma.
74.
U ovom se slučaju tužba za naknadu štete koju je podnijelo društvo Guardian Europe djelomično temelji na novčanoj kazni izrečenoj društvu Guardian Industries. Budući da je Opći sud utvrdio da nema ustupanja prava potonjeg društva ni izričitog parničnog ovlaštenja društva Guardian Europe (
42
), njegov je zahtjev djelomično nedopušten.
75.
Što se tiče zahtjeva društva Guardian Europe na temelju iznosa koje su ono samo i njegova društva kćeri platili Komisiji, valja podsjetiti da su oni plaćeni na temelju izvršenja novčane kazne izrečene društvima Guardian Industries i Guardian Europe, koju mogu osporiti samo potonja društva. Stoga su samo ona mogla zatražiti naknadu štete pretrpljene zbog povrede razumnih rokova za suđenje ili načela jednakog postupanja.
76.
U tim okolnostima nije dvojbeno da plaćanje iznosa koje je društvo Guardian Europe dugovalo Komisiji čini konkretan interes za traženu naknadu štete u smislu sudske prakse Suda na koju sam upravo podsjetio.
77.
Ne čini mi se da se ta analiza može dovesti u pitanje utvrđenjem doprinosa društava kćeri društva Guardian Europe plaćanju novčane kazne koje je potonje društvo neizravno ili izravno izvršilo u korist Komisije.
78.
Naime, Opći sud utvrdio je u točki 101. pobijane presude, na temelju dokumentiranih dokaza koje je zatražio (
43
), da je taj doprinos društava kćeri iz ožujka 2008. rezultat sporazuma o financiranju sklopljenih s društvom Guardian Europe, odnosno njihovim društvom majkom. U točki 102. te presude istaknuo je da je iznose Komisiji izravno platilo sedam društava kćeri društva Guardian Europe.
79.
Međutim, s jedne strane, ne smiju se miješati doprinos dugu i plaćanje duga. S druge strane, iako je Opći sud istaknuo da društvo Guardian Europe tvrdi da su „sve iznose platili subjekti koji pripadaju poduzetniku Guardianu” (
44
) u smislu Odluke C(2007) 5791, iz svojih utvrđenja u vezi sa sporazumima sklopljenima između društva Guardian Europe i njegovih društava kćeri nije donio zaključak o pravnim posljedicama. Usto, iako se to društvo pozvalo na pojam „jedinstveni poduzetnik”, također je tvrdilo da ima stopostotnu kontrolu nad tim društvima kćerima. Međutim, ta okolnost pojačava bespredmetnost svakog potraživanja u vezi s doprinosom dugu s obzirom na to da oštećenje društava kćeri predstavlja financijski rizik koji snosi društvo o kojem u potpunosti ovise (
45
).
80.
Drugim riječima, priznavanje konkretnog pravnog interesa društava kćeri koja su izravno platila dio novčane kazne Komisiji pretpostavljalo bi da im je ta kazna izrečena solidarno i, a fortiori, da je nisu platile na zahtjev društva majke.
81.
Ipak, u okviru postupka koji je u tijeku okolnost doprinosa društava kćeri plaćanju dijela novčane kazne nije potpuno irelevantna. Smatram da je treba uzeti u obzir u fazi razmatranja merituma zahtjeva za naknadu štete na koje se poziva društvo Guardian Europe s obzirom na to da potonje društvo treba dokazati stvarnost štete i opseg posljedica navodne izgubljene dobiti povezane s djelatnošću njegovih društava kćeri. U tom pogledu smatram da izračun ponderiranog prosječnog troška kapitala koji je društvo Guardian Europe podnijelo na ocjenu Općem sudu (
46
) nije zadovoljavajuć s obzirom na te zahtjeve dokazivanja. Naime, zbog prirode štete koju navodi društvo Guardian Europe, iako taj izračun ponderiranog prosječnog troška kapitala čini referentnu vrijednost za ulagatelje, njime se, prema mojem mišljenju, ne može opravdati izgubljena dobit povezana s gospodarskim i financijskim mogućnostima poduzetnika.
82.
S obzirom na sva prethodna razmatranja, smatram, s jedne strane, da je Opći sud, time što je istaknuo da žalitelj nije osobno snosio trošak povezan s plaćanjem novčane kazne, počinio pogrešku koja se tiče prava koja treba dovesti do ukidanja pobijane presude u tom pogledu.
83.
S druge strane, ako ne raspolaže dovoljnim elementima, Sud će trebati vratiti taj dio predmeta Općem sudu kako bi ocijenio materijalnu utemeljenost štete i uzročnu vezu između štete i navodnih povreda (
47
).
C.
Šesti žalbeni razlog
1. Argumenti stranaka
84.
Svojim šestim žalbenim razlogom društvo Guardian Europe tvrdi da je Opći sud u točkama 122. do 125. pobijane presude počinio pogrešku koja se tiče prava u odgovoru na njegov zahtjev za naknadu štete koju je pretrpjelo zbog navodne dovoljno bitne povrede načela jednakog postupanja koja je počinjena u presudi Općeg suda od 27. rujna 2012., s obzirom na ustaljenu sudsku praksu koja se odnosi na obvezu uzimanja u obzir unutarnje prodaje. Pogrešno je smatrao da izvanugovorna odgovornost Unije zbog povrede prava Unije može nastati samo na temelju presude koju je donio sud koji odlučuje u zadnjem stupnju.
85.
Društvo Guardian Europe tvrdi, kao prvo, da se u sudskoj praksi Suda izričito ne isključuje mogućnost da odluka nižeg suda može dovesti do tužbe za naknadu štete zbog povrede prava Unije. U tom se pogledu poziva na presudu od 30. rujna 2003., Köbler (
48
), i tvrdi da se presudom od 6. listopada 2015., Târşia (
49
), koju navodi Sud Europske unije (
50
), ne može opravdati suprotno mišljenje koje izražava potonji sud.
86.
Kao drugo, podredno, društvo Guardian Europe tvrdi da, ako bi samo jedna odluka koju je donio sud koji odlučuje u zadnjem stupnju mogla dovesti do odgovornosti Unije zbog povrede prava Unije, specijalizacijom Općeg suda u tom području trebao bi se opravdati poseban sustav odgovornosti.
87.
Kao treće, društvo Guardian Europe ističe da bi posljedica navođenja u točki 122. pobijane presude toga da Sud po definiciji ne može počiniti povredu prava Unije u presudi bila ta da se sudove Unije nikad ne bi smatralo odgovornima za povredu prava Unije.
88.
Usto, društvo Guardian Europe prigovara Općem sudu da je u točki 124. pobijane presude smatrao da ono nije navelo bitne nepravilnosti u sudovanju, osobito postupovne ili upravne prirode.
89.
Žalitelj osporava to utvrđenje jer je u svojim podnescima pred Općim sudom naveo ne samo pogreške koje je počinio potonji sud, nego i, kada je riječ o nepravilnosti, činjenicu da Opći sud nije analizirao postojeću, ustaljenu sudsku praksu kojom se zahtijeva da se prodaja unutar grupe uzme u obzir pri izračunu novčanih kazni drugih sudionika u zabranjenom sporazumu jer bi se u suprotnom vertikalno integriranim proizvođačima dodijelila neopravdana prednost.
90.
Društvo Guardian Europe traži od Suda da u slučaju ukidanja pobijane presude u tim pogledima presudi da postoji odgovornost Unije na temelju presude Općeg suda od 27. rujna 2012.
91.
Sud Europske unije u svojem odgovoru na žalbu tvrdi da je Opći sud u točki 122. pobijane presude pravilno smatrao da se odgovornost Unije ne može temeljiti na sadržaju sudske odluke koju nije donio sud Unije koji odlučuje u zadnjem stupnju i koja je stoga mogla biti predmet žalbe.
92.
Sud Europske unije ističe da iz presuda od 30. rujna 2003., Köbler (
51
), i od 6. listopada 2015., Târşia (
52
), kao i iz presude od 15. ožujka 2017., Aquino (
53
), proizlazi da izvanugovorna odgovornost države članice može nastati samo na temelju odluke koju je donio sud koji odlučuje u zadnjem stupnju. Stoga se protiv institucije kao što je to Sud Europske unije ne može podnijeti nikakav zahtjev za utvrđivanje izvanugovorne odgovornosti zbog presude koju nije donio sud koji odlučuje u zadnjem stupnju s obzirom na to da je ona mogla biti ispravljena upotrebom pravnih sredstava.
93.
Sud Europske unije također osporava žaliteljevu tvrdnju prema kojoj se u njegovu zahtjevu ističe postojanje bitnih nepravilnosti u sudovanju. Naime, povreda koju ističe žalitelj odnosi se na sadržaj presude koji je ispravljen u fazi žalbe pred Sudom.
2. Moja ocjena
94.
Najprije valja pojasniti, s jedne strane, da se zahtjev za naknadu štete društva Guardian Europe odnosi na točke 104. do 106. obrazloženja presude Općeg suda od 27. rujna 2012., u kojima se navodi da je Komisija poštovala načelo nediskriminacije. Naime, društva Guardian Industries i Guardian Europe kritizirala su to obrazloženje u svojoj žalbi od 10. prosinca 2012. žalbenim razlogom koji je Sud prihvatio u presudi od 12. studenoga 2014., Guardian Industries i Guardian Europe/Komisija (
54
).
95.
S druge strane, iz obrazloženja te presude proizlazi da je Sud ukinuo odluku Općeg suda u tom pogledu jer je potonji sud povrijedio ustaljena načela sudske prakse (
55
). Stoga je smatrao da nije potrebno odlučiti o prigovoru društva Guardian Europe kojim se isticao nedostatak obrazloženja te odluke (
56
).
96.
Društvo Guardian Europe upravo u tom kontekstu u okviru šestog žalbenog razloga svoje žalbe prigovara da je u točkama 122. i 123. pobijane presude presuđeno da se odgovornost Unije ne može ustanoviti zbog pogreške koju je počinio Opći sud s obzirom na to da ju je Sud ispravio povodom upotrebe pravnih sredstava.
97.
Tako je Sud u biti pozvan odlučiti o uvjetima primjene načela prema kojem Unija nadoknađuje štetu koju je prouzročila neka od njezinih institucija, koje je predviđeno u članku 340. UFEU‑a, prilikom izvršavanja sudačkih dužnosti. Zahtjev društva Guardian Europe nov je jer se ne odnosi na uvjete u kojima je neki od sudova Unije izvršavao te dužnosti, nego na njihov rezultat, odnosno sadržaj odluke koju je potonji sud donio (
57
).
98.
Naime, što se tiče uvjeta u kojima se izvršava sudska aktivnost, osobito u slučaju prekoračenja razumnog roka za suđenje, Sud je presudio da je tužba za naknadu štete „učinkovito i opće primjenjivo pravno sredstvo kojim se utvrđuje […] takva povreda” (
58
). Primijenjen sustav odgovornosti temelji se na objektivnoj odgovornosti koja proizlazi iz utvrđenja predugog roka za suđenje s obzirom na obilježja predmeta (
59
).
99.
Što se tiče sudačkih ovlasti, iako je Sud razmatrao slučaj odgovornosti nastale zbog sudske povrede prava Unije, taj se slučaj odnosio samo na nacionalne sudove (
60
). Stoga Sud na temelju ove žalbe sada treba utvrditi uvjete u kojima može postojati odgovornost Unije kad takva povreda proizlazi iz presude Općeg suda.
100.
Opći sud istaknuo je u točki 123. pobijane presude da je upotreba pravnog sredstva koje se nudi žalitelju, odnosno žalbe, omogućila ispravljanje pogreške počinjene u presudi Općeg suda od 27. rujna 2012. Kao što to proizlazi iz točaka 122. i 124. pobijane presude, Opći sud dao je prednost načelu odgovornosti koje se ne temelji na ocjeni podrijetla nedostatka sudskog akta, nego na ocjeni dobrog funkcioniranja pravosudnog sustava, čijom se organizacijom upravo nastoje ispraviti pogreške koje proizlaze iz prvonavedenih presuda.
101.
Čini mi se da se takav sustav postojanja odgovornosti Unije zbog sudske aktivnosti, na temelju kojeg se istražuje jesu li iskorištena pravna sredstva i jesu li ona omogućila osiguravanje djelotvorne sudske zaštite prava koja pojedinci imaju na temelju prava Unije, jasno može izvesti iz presude od 28. srpnja 2016., Tomášová (
61
).
102.
Konkretno, Sud u toj presudi odgovara na pitanje u kojim se uvjetima odgovornost dotične države članice može zahtijevati zbog povrede prava Unije koja proizlazi iz sudske odluke koju je donio sud koji nije vrhovni sud (
62
).
103.
Sud je najprije podsjetio da je načelo odgovornosti države za štetu koju pojedincima uzrokuje povredom prava Unije koja joj se može pripisati, koje vrijedi za svaki slučaj povrede prava Unije neovisno o tome o kojem je tijelu države članice čije je djelovanje ili propust uzrok te povrede riječ, pod određenim uvjetima također primjenjivo kada predmetna povreda proizlazi iz odluke nacionalnog suda koji odlučuje u zadnjem stupnju (
63
).
104.
Nadalje, Sud je pozvao sud koji je uputio zahtjev da provjeri jesu li sporne odluke koje je donio Okresný súd Prešov (Okružni sud u Prešovu, Slovačka) donesene u zadnjem stupnju (
64
).
105.
Konačno, Sud je presudio da se „[p]ostojanje odgovornosti države članice za štete uzrokovane pojedincima odlukom nacionalnog suda zbog povrede prava Europske unije može […] utvrditi samo ako je riječ o odluci suda te države članice koji odlučuje u zadnjem stupnju […]” (
65
).
106.
Stoga smatram da se presudom od 28. srpnja 2016., Tomášová (
66
) otklanjaju nesigurnosti u pogledu dosega presuda koje su navele stranke i koje su se odnosile samo na odluke koje su donijeli vrhovni sudovi, osobito dosega presude od 30. rujna 2003., Köbler (
67
), u kojoj je navedeno da je „načelo prema kojem su države članice obvezne nadoknaditi štetu prouzročenu pojedincima povredom prava Zajednice koja se tim državama može pripisati primjenjivo […] i kada predmetna povreda proizlazi iz odluke suda koji odlučuje u zadnjem stupnju ako se povrijeđenim pravnim pravilom Zajednice dodjeljuju prava pojedincima, ako je povreda dovoljno bitna i ako postoji izravna uzročna veza između te povrede i štete koju su pretrpjele oštećene osobe. Kako bi se utvrdilo je li predmetna povreda koja proizlazi iz takve odluke dovoljno bitna, nadležni nacionalni sud mora, uzimajući u obzir posebnost sudske funkcije, istražiti je li ta povreda očita” (
68
).
107.
Iako je doseg presude od 30. rujna 2003., Köbler (
69
), pojašnjen u presudi od 13. lipnja 2006., Traghetti del Mediterraneo (
70
), tekst točke 36. potonje presude i dalje može izazvati dvojbu (
71
), osobito zbog toga što je Sud preoblikovao prethodno pitanje koje se odnosilo na odgovornost sudova zbog njihove sudske aktivnosti, neovisno o tome odlučuju li u zadnjem stupnju (
72
).
108.
Načelo prethodnog iscrpljivanja svih pravnih sredstava, koje se u presudi od 28. srpnja 2016., Tomášová (
73
) pojašnjava na način da se postojanje odgovornosti države članice ograničava samo na slučajeve u kojima je na sudu koji odlučuje u zadnjem stupnju dužnost osiguranja primjene prava Unije i, prema potrebi, na temelju članka 267. UFEU‑a pokretanja postupka pred Sudom Europske unije u slučaju dvojbe, temelji se na utvrđenju „temeljn[e] ulog[e] sudbene vlasti koja se sastoji u tome da zaštiti prava koja pojedinci imaju na osnovi pravila prava Unije i činjenic[e] da je sud koji odlučuje u zadnjem stupnju po definiciji zadnja instancija pred kojom ti pojedinci mogu ostvariti prava koja im dodjeljuje pravo Unije” (
74
).
109.
To načelo, koje se temelji na postojanju pravnih sredstava, također je prilagođeno posebnosti sudske aktivnosti i legitimnim zahtjevima pravne sigurnosti koji dovode do utvrđivanja granica postojanja odgovornosti zbog sadržaja pravosudne odluke (
75
).
110.
Stoga, s obzirom na to da se uređenjem pravnih sredstava nastoje zaštititi prava koja pojedinci imaju na temelju pravnih pravila, osobito pravnih pravila Unije, upotreba pravnog lijeka primjeren je način ispravljanja pogreške koju počini prvostupanjski sud (
76
). Drugim riječima, valja razlikovati uklanjanje pogreške, koju može tražiti svaka stranka koja pokrene postupak, od otklanjanja povrede prava koja proizlaze iz prava Unije koja se više ne može popraviti ili koja više ne može biti predmet „ispravljanja” (
77
) zbog nedostatka u upotrebi pravnih sredstava, a koja jedina može biti temelj tužbe za naknadu štete (
78
).
111.
Treba li to načelo vrijediti isključivo za utvrđivanje odgovornosti država članica u slučaju povrede prava Unije? Drugim riječima, opravdavaju li specijalizacija Općeg suda i struktura pravnog poretka Unije, utvrđena u članku 19. stavku 1. UEU‑a, prema kojem Opći sud sa Sudom osigurava poštovanje prava pri tumačenju i primjeni Ugovorâ, to da ga se izuzme od tog načela?
112.
Smatram da ne. Naime, iako Opći sud u pravosudnom sustavu uspostavljenom Ugovorima, koji je namijenjen osiguranju usklađenosti i jedinstva u tumačenju prava Unije (
79
), pridonosi potpunoj primjeni prava Unije kao i sudskoj zaštiti koju pojedinci imaju na temelju tog prava (
80
), samo postojanje mogućnosti podnošenja žalbe pred Sudom radi poništenja njegovih odluka zbog povrede prava Unije dovoljno je da se taj sud poistovjeti sa svakim drugim sudom države članice koji ne odlučuje u zadnjem stupnju (
81
).
113.
Naime, poput nacionalnih sudova, Opći sud odlučuje „na prvoj razini” (
82
) s obzirom na to da može rješavati nova pitanja u pravu Unije, u pogledu kojih je prvo pokrenut postupak, ili prilagođavati različitim situacijama rješenja koja je donio Sud.
114.
Međutim, velika je razlika, koja proizlazi iz usporedbe s nacionalnim sustavima, u tome što Opći sud ne raspolaže mehanizmom koji bi bio istovjetan zahtjevu za prethodnu odluku u slučaju novih problema ili dvojbe u pogledu dosega sudske prakse Suda. Taj je element bio odlučujući u konceptu sustava odgovornosti sudova koji odlučuju u zadnjem stupnju, koji imaju obvezu upućivanja prethodnog pitanja (
83
). Sud je taj postupak povodom prethodnog pitanja čak kvalificirao kao „zaglavni kamen pravosudnog sustava” Unije (
84
). Tako se tim posebnim postupkom djelomično opravdava to da se sustav odgovornosti država članica i sustav odgovornosti Unije ne svedu na potpunu usporednost (
85
).
115.
Ta okolnost također dovodi do toga da je potrebno istaknuti poteškoću u pogledu ocjene povrede prava Unije koju počini Opći sud, do koje može doći unatoč postojanju ustaljene sudske prakse u tom području. Naime, neprimjena ustaljene sudske prakse može biti rezultat utvrđenja različitih činjeničnih okolnosti ili različitih ocjena ili pak potrebe da se predloži razvoj te ustaljene sudske prakse, iako to izričito ne proizlazi iz izmijenjene odluke.
116.
Ta sloboda u ocjeni, koja predstavlja samu bit sudačkih ovlasti (
86
) i iz koje proizlazi dinamika sudske prakse, ograničena je obvezom obrazlaganja koja je jača ako se namjerava uvesti promjena, neovisno o stupnju u kojemu sud odlučuje. Njome se u biti opravdava neizmjena uvjeta utvrđivanja odgovornosti kada je riječ o obavljanju sudačkih dužnosti suda koji ne odlučuje u zadnjem stupnju, čak i kad viši sud a posteriori ukine odluku zbog pogreške koja se tiče prava (
87
).
117.
Kad bi se doveo u pitanje taj pristup, time bi se ustaljenoj sudskoj praksi priznao status stečenog prava, što bi bilo protivno načelu koje je osobito naveo Europski sud za ljudska prava (
88
).
118.
Stoga, poput brojnih nacionalnih sustava odgovornosti na temelju sudske aktivnosti (
89
), ne treba odstupiti od logike koja se temelji na postojanju pravnih sredstava i koja je usko povezana s poštovanjem razumnih rokova za suđenje. U tom pogledu smatram da upravo rok u kojem je donesena izmijenjena odluka i, prema potrebi, ispravljena povreda prava Unije, čini događaj koji dovodi do odgovornosti, a ne počinjena pogreška koja se tiče prava.
119.
U tim okolnostima i zbog predmeta žalbe smatram da je bespredmetan argument koji ističe društvo Guardian Europe i koji dovodi do toga da se sustav odgovornosti Unije zbog odluka koje je donio Opći sud podvrgava utvrđivanju uvjeta u kojima bi taj sustav bio primjenjiv na Sud, koji je zadužen za sudski nadzor, kad ishod pravnih sredstava nije povoljan za stranku koja ih je upotrijebila (
90
).
120.
Što se tiče zadnje kritike koju je društvo Guardian Europe navelo u pogledu točke 124. pobijane presude, smatram da je Opći sud pravilno presudio da valja ograničiti slučajeve u kojima bi se utvrdilo da je do zaštite prava koja pojedinci imaju na temelju pravnih pravila Unije u konačnici došlo u uvjetima u kojima mu je nanesena šteta. To bi moglo vrijediti, kao što sam to već istaknuo, u slučaju predugog trajanja postupka (
91
) ili bilo koje druge nepravilnosti u organizaciji sudova kojom je, na primjer, spriječena upotreba pravnih sredstava. Nužno treba biti riječ o objektivnoj nepravilnosti s obzirom na to da su u slučaju odluke protiv koje je moguće podnijeti pravno sredstvo teške povrede sudačkih ovlasti, koje stvaraju neizvjesnost koju pojedinac ne može razumno očekivati, razlozi za ukidanje odluke koja je zahvaćena nepravilnošću (
92
).
121.
U ovom se slučaju društvo Guardian Europe u potporu svojem zahtjevu za naknadu štete pozvalo samo na očito nepoštovanje sudske prakse Suda, koje, zbog razloga navedenih u ovom mišljenju, nije dovoljno da bi se utvrdila nepravilnost. Stoga se ne može prihvatiti kritika društva Guardian Europe u pogledu odluke Općeg suda u točki 124. pobijane presude.
122.
Iz prethodno navedenog proizlazi da šesti žalbeni razlog treba odbiti.
VI. Troškovi
123.
Budući da se predmet vraća Općem sudu na ponovno suđenje, o troškovima ovog žalbenog postupka odlučit će se naknadno.
VII. Zaključak
124.
S obzirom na prethodna razmatranja, predlažem Sudu da odluči na sljedeći način:
1.
Presuda Općeg suda Europske unije od 7. lipnja 2017., Guardian Europe/Europska unija (T‑673/15, EU:T:2017:377), ukida se u dijelu u kojem je Opći sud tužbu društva Guardian Europe Sàrl odbio s obrazloženjem da to društvo nije pretrpjelo nikakvu izgubljenu dobit ni s osnove povrede razumnog roka za suđenje koju bi počinio Opći sud ni s osnove povrede načela jednakog postupanja u Odluci Komisije C(2007) 5791 final od 28. studenoga 2007. o postupku primjene članka [101. UFEU‑a] i članka 53. Sporazuma o EGP‑u (predmet COMP/39165 – Ravno staklo).
2.
Žalba se u preostalom dijelu odbija.
3.
Protužalba se odbija.
4.
Predmet se vraća na odlučivanje Općem sudu Europske unije.
5.
O troškovima će se odlučiti naknadno.
(
1
)	Izvorni jezik: francuski
(
2
)	U predmetu Europska unija/Guardian Europe (C‑447/17 P)
(
3
)	U predmetu Guardian Europe/Europska unija (C‑479/17 P)
(
4
)	T‑673/15, u daljnjem tekstu: pobijana presuda, EU:T:2017:377
(
5
)	T‑82/08, u daljnjem tekstu: presuda Općeg suda od 27. rujna 2012., EU:T:2012:494
(
6
)	C‑138/17 P i C‑146/17 P, EU:C:2018:1013
(
7
)	C‑150/17 P, EU:C:2018:1014
(
8
)	C‑174/17 P i C‑222/17 P, EU:C:2018:1015
(
9
)	Drugi žalbeni razlog, čiji je predmet također taj pojam „jedinstveni poduzetnik” u okviru zahtjeva društva Guardian Europe na temelju nerazumnog roka za suđenje, neće biti predmet detaljnog ispitivanja jer osnovanost njegova prvog dijela uvelike ovisi o osnovanosti prvog žalbenog razloga, kao i o odluci Suda u vezi sa žalbom koju je podnijela Unija. Što se tiče prigovora pogrešnog tumačenja na koji se žalitelj poziva u prilog drugom dijelu tog drugog žalbenog razloga, vidjeti točku 74. i bilješku 42. ovog mišljenja.
(
10
)	U daljnjem tekstu: Odluka C(2007) 5791
(
11
)	C‑580/12 P, EU:C:2014:2363
(
12
)	Kao podsjetnik, kada je riječ o drugom žalbenom razlogu, vidjeti točku 4. ovog mišljenja. Vidjeti također, što se tiče pretpostavki dopuštenosti, točke 60. i 62. ovog mišljenja.
(
13
)	U skladu s ustaljenom sudskom praksom, postojanje izvanugovorne odgovornosti Unije u smislu članka 340. drugog stavka UFEU‑a uvjetovano je ispunjenjem skupine uvjeta, odnosno nezakonitošću postupanja koje se predbacuje instituciji Unije, stvarnošću štete i postojanjem uzročne veze između postupanja te institucije i navedene štete (vidjeti presudu od 13. prosinca 2018., Europska unija/Gascogne Sack Deutschland i Gascogne (C‑138/17 P i C‑146/17 P, EU:C:2018:1013, t. 67. i navedenu sudsku praksu)).
(
14
)	Riječ je o argumentu koji je prije svega istaknut u odgovoru na četvrti žalbeni razlog žalbe društva Guardian Europe, vidjeti točku 50. ovog mišljenja. Na ostala tri podredna žalbena razloga podsjeća se u bilješci 16. kao i u točkama 51. i 52. ovog mišljenja.
(
15
)	Vidjeti u tom pogledu presudu od 7. lipnja 2007., Wunenburger/Komisija (C‑362/05 P, EU:C:2007:322, t. 37. do 40. i navedenu sudsku praksu).
(
16
)	Treba pojasniti da Komisija u odgovoru na četvrti žalbeni razlog žalbe podredno ističe, u prilog drugom zahtjevu za to da Sud po službenoj dužnosti istakne razlog koji se odnosi na javni poredak, argument koji ima isti temelj kao i jedini protužalbeni razlog protužalbe. U tim ga je okolnostima stoga bespredmetno ispitati.
(
17
)	Vidjeti presude od 8. studenoga 2012., Evropaïki Dynamiki/Komisija (C‑469/11 P, EU:C:2012:705, t. 51. i navedenu sudsku praksu), i od 14. lipnja 2016., Marchiani/Parlament (C‑566/14 P, EU:C:2016:437, t. 94.), kao i presude od 13. prosinca 2018., Iran Insurance/Vijeće (T‑558/15, EU:T:2018:945, t. 71.), i od 13. prosinca 2018., Post Bank Iran/Vijeće (T‑559/15, EU:T:2018:948, t. 64.). Vidjeti također Clausen, F., Les moyens d’ordre public devant la Cour de justice de l’Union européenne, Bruylant, Bruxelles, 2018., str. 109. do 111.
(
18
)	C‑580/12 P, EU:C:2014:2363
(
19
)	Točka 61. pobijane presude
(
20
)	Za sažetak načela primjenjivih u području zateznih kamata vidjeti moje mišljenje u predmetu Komisija/IPK International (C‑336/13 P, EU:C:2014:2170, t. 75. i 77. do 79.).
(
21
)	Vidjeti presudu od 12. veljače 2015., Komisija/IPK International (C‑336/13 P, EU:C:2015:83, t. 29. i 30.).
(
22
)	C‑580/12 P, EU:C:2014:2363
(
23
)	Sud Europske unije navodi, među ostalim, presude od 4. listopada 1979., Ireks‑Arkady/EEZ (238/78, EU:C:1979:226, t. 5.), i od 9. studenoga 1989., Briantex i Di Domenico/EEZ i Komisija (353/88, EU:C:1989:415, t. 16.).
(
24
)	238/78, EU:C:1979:226
(
25
)	Društvo Guardian Europe tvrdi da je ono društvo kći koje je u cijelosti u vlasništvu društva Guardian Industries, koje je zaduženo za europsko tržište.
(
26
)	Zapreke vođenju postupka na koje se poziva Komisija razmotrene su u točkama 18. i 20. kao i u bilješci 16. ovog mišljenja.
(
27
)	Komisija se u tom pogledu poziva na presudu od 27. travnja 2017., Akzo Nobel i dr./Komisija (C‑516/15 P, EU:C:2017:314, t. 50. i 57.).
(
28
)	C‑580/12 P, EU:C:2014:2363
(
29
)	Vidjeti također u tom pogledu, što se tiče troškova bankarske garancije, kritiku drugog žalbenog razloga koji se odnosi na točke 158. i 159. pobijane presude kao i bilješku 9. ovog mišljenja.
(
30
)	Vidjeti osobito presudu od 18. srpnja 2013., Schindler Holding i dr./Komisija (C‑501/11 P, EU:C:2013:522, t. 102.).
(
31
)	Vidjeti presudu od 27. travnja 2017., Akzo Nobel i dr./Komisija (C‑516/15 P, EU:C:2017:314, t. 47. i navedenu sudsku praksu).
(
32
)	Vidjeti presude od 18. srpnja 2013., Schindler Holding i dr./Komisija, (C‑501/11 P, EU:C:2013:522, t. 101. i 102.), i od 27. travnja 2017., Akzo Nobel i dr./Komisija (C‑516/15 P, EU:C:2017:314, t. 46.).
(
33
)	Presuda od 18. srpnja 2013., Schindler Holding i dr./Komisija (C‑501/11 P, EU:C:2013:522, t. 103. i navedena sudska praksa). Vidjeti također presudu od 27. travnja 2017., Akzo Nobel i dr./Komisija (C‑516/15 P, EU:C:2017:314, t. 48.).
(
34
)	Vidjeti, kao podsjetnik pravne teorije, Blumann, C., i Dubouis, L., Droit institutionnel de l’Union européenne, 6. izd., LexisNexis, collection « Manuels », Pariz, 2016., t. 954., str. 741., kao i Van Raepenbusch, S., Le contrôle juridictionnel dans l’Union européenne, 3. izd., Éditions de l’Université de Bruxelles, zbirka „Commentaire J. Mégret”, Bruxelles, 2018., t. 330., str. 286.
(
35
)	Vidjeti presudu od 9. studenoga 1989., Briantex i Di Domenico/EEZ i Komisija (353/88, EU:C:1989:415, t. 6.), kao i rješenje od 1. prosinca 2008., Işçi Partisi/Komisija (T‑219/08, neobjavljeno, EU:T:2008:538, t. 7.), i od 17. prosinca 2009., Işçi Partisi/Komisija (T‑223/09, neobjavljeno, EU:T:2009:524, t. 12. i 13.).
(
36
)	Vidjeti presudu od 30. lipnja 2009., CPEM/Komisija (T‑444/07, EU:T:2009:227, t. 39. i 40.), i rješenje od 12. svibnja 2010., CPEM/Komisija (C‑350/09 P, neobjavljena, EU:C:2010:267, t. 61.).
(
37
)	Vidjeti presudu od 30. rujna 1998., Coldiretti i dr./Vijeće i Komisija (T‑149/96, EU:T:1998:228, t. 57. i 59. kao i navedenu sudsku praksu). Vidjeti također u tom pogledu presudu od 18. ožujka 1975., Union syndicale‑Service public européen i dr./Vijeće (72/74, EU:C:1975:43, t. 21.).
(
38
)	Vidjeti presudu od 4. listopada 1979., Ireks‑Arkady/EEZ (238/78, EU:C:1979:226, t. 5.).
(
39
)	Vidjeti, među ostalim, među prethodno navedenim odlukama, rješenje od 17. prosinca 2009., Işçi Partisi/Komisija (T‑223/09, neobjavljeno, EU:T:2009:524, t. 12. i navedenu sudsku praksu).
(
40
)	Vidjeti, među ostalim, među prethodno navedenim odlukama, rješenje od 17. prosinca 2009., Işçi Partisi/Komisija (T‑223/09, neobjavljeno, EU:T:2009:524, t. 13. i navedenu sudsku praksu).
(
41
)	Vidjeti Bonichot, J‑C., „La réparation du délai excessif de jugement devant les juridictions de l’Union”, Actualité juridique: droit administratif, Dalloz, Pariz, 2014., br. 12, str. 683. do 687. i osobito str. 686.
(
42
)	Vidjeti točke 106. i 159. pobijane presude. Te su točke kritizirane drugim dijelom drugog žalbenog razloga žalbe. Društvo Guardian Europe ističe prigovor pogrešnog tumačenja internog memoranduma od 13. studenoga 2015. koji je podnijelo, za koji mi se čini da ga treba odbiti s obzirom na to da je taj dokaz bio predmet ocjene Općeg suda koja nije očito pogrešna.
(
43
)	Vidjeti točku 99. pobijane presude.
(
44
)	Točka 104. pobijane presude
(
45
)	Što se tiče gospodarskih i organizacijskih veza koje postoje između društva majke i društva kćeri, one su iste prirode kao i one utvrđene radi pripisivanja protupravnog ponašanja društva kćeri društvu majci (vidjeti osobito presudu od 27. travnja 2017., Akzo Nobel i dr./Komisija (C‑516/15 P, EU:C:2017:314, t. 52. i 54.)).
(
46
)	Vidjeti točku 12. žalbe.
(
47
)	Što se tiče dovoljno bitne povrede načela jednakog postupanja u presudi Općeg suda od 27. rujna 2012., vidjeti točke 84. i 122. ovog mišljenja.
(
48
)	C‑224/01, EU:C:2003:513
(
49
)	C‑69/14, EU:C:2015:662
(
50
)	Vidjeti točku 92. ovog mišljenja.
(
51
)	C‑224/01, EU:C:2003:513
(
52
)	C‑69/14, EU:C:2015:662
(
53
)	C‑3/16, EU:C:2017:209
(
54
)	C‑580/12 P, EU:C:2014:2363, t. 66.
(
55
)	Vidjeti presudu od 12. studenoga 2014., Guardian Industries i Guardian Europe/Komisija (C‑580/12 P, EU:C:2014:2363, t. 65. i osobito upućivanje u točkama 61. i 62.), koju treba usporediti s mišljenjem nezavisnog odvjetnika M. Watheleta u predmetu Guardian Industries i Guardian Europe/Komisija (C‑580/12 P, EU:C:2014:272, t. 38. i 65.), koji je istaknuo novost sporne odluke Komisije u odnosu na njezinu uobičajenu praksu i sudsku praksu Suda.
(
56
)	Vidjeti presudu od 12. studenoga 2014., Guardian Industries i Guardian Europe/Komisija (C‑580/12 P, EU:C:2014:2363., t. 66.).
(
57
)	Pitanje je istaknuto samo prilikom presude od 30. rujna 2003., Köbler (C‑224/01, EU:C:2003:513). Vidjeti očitovanje Republike Austrije i šesti argument koji je istaknula vlada Ujedinjene Kraljevine, a koji su navedeni u toj presudi, odnosno u njezinim točkama 21. i 28., u pogledu kojih je Sud smatrao da o njima ne treba odlučiti. Vidjeti u tom pogledu komentar na tu presudu koji su dali Rostane, M., „Chronique de jurisprudence du Tribunal et de la Cour de justice des Communautés européennes, Institutions et ordre juridique communautaire, Primauté du droit communautaire”, Journal du droit international (Clunet), LexisNexis, Pariz, travanj 2004., br. 2, str. 552. do 559., i Adida‑Canac, H., „L’erreur du juge: entre réparation, indemnisation et responsabilité”, Recueil Dalloz, Dalloz, Pariz, 2009., br. 19, str. 1288. do 1297., osobito str. 1295. i bilješku 72.
(
58
)	Presuda od 26. studenoga 2013., Groupe Gascogne/Komisija (C‑58/12 P, EU:C:2013:770, t. 82.)
(
59
)	Vidjeti Bonichot, J.-C., op. cit, osobito str. 686.
(
60
)	Vidjeti osobito presude navedene u točkama 101., 106., 107. ovog mišljenja kao i presudu od 9. rujna 2015., Ferreira da Silva e Brito i dr. (C‑160/14, EU:C:2015:565, t. 46. i sljedeće).
(
61
)	C‑168/15, EU:C:2016:602
(
62
)	Vidjeti presudu od 28. srpnja 2016., Tomášová (C‑168/15, EU:C:2016:602, t. 11., t. 15. st. 2. i t. 16.).
(
63
)	Vidjeti presudu od 28. srpnja 2016., Tomášová (C‑168/15, EU:C:2016:602, t. 18. do 20. i navedenu sudsku praksu).
(
64
)	Vidjeti presudu od 28. srpnja 2016., Tomášová (C‑168/15, EU:C:2016:602, t. 21.).
(
65
)	Presuda od 28. srpnja 2016., Tomášová (C‑168/15, EU:C:2016:602, točka 42. stavak 1.) moje isticanje
(
66
)	C‑168/15, EU:C:2016:602
(
67
)	C‑224/01, EU:C:2003:513. Vidjeti u tom smislu Simon, D., „La responsabilité des États membres en cas de violation du droit communautaire par une juridiction suprême (à propos de l’arrêt Köbler, CJCE, 30 sept. 2003, aff. C‑224/01)”, Revue Europe, LexisNexis, Pariz, 2003., br. 11, str. 3. do 6., osobito str. 4., koji ističe da se „u obrazloženju [presude] ne razlikuju dva dokazivanja koja bi mogla biti različita: […] s jedne strane […] dokazivanje načela odgovornosti zbog sudske odluke i s druge strane […] dokazivanje da ta odgovornost također vrijedi za presude vrhovnih sudova. Čini se da se u očima Suda drugo razmatranje nalaže a fortiori rasuđivanjem”. Vidjeti također pitanja koja je postavio Huglo, J.-G., „La responsabilité des États membres du fait des violations du droit communautaire commises par les juridictions nationales: un autre regard”, Gazette du Palais, Lextenso Éditions, Issy‑les‑Moulineaux, 2004., br. 164, str. 34. do 40., kao i Beutler, B., „State Liability for Breaches of Community Law by National Courts: Is the Requirement of a Manifest Infringement of the Applicable Law an Insurmountable Obstacle?”, Common Market Law Review, Kluwer Law International, Alphen aan den Rijn, 2009., sv. 46., br. 3, str. 773. do 804., osobito str. 789., koje navodi nezavisni odvjetnik N. Wahl u svojem mišljenju u predmetu Tomášová (C‑168/15, EU:C:2016:260, bilješka 15.).
(
68
)	Vidjeti točku 59. te presude.
(
69
)	C‑224/01, EU:C:2003:513
(
70
)	C‑173/03, EU:C:2006:391, t. 30. do 32.
(
71
)	Ta točka 36. glasi: „Kao što je to nezavisni odvjetnik istaknuo u točki 52. svojeg mišljenja, kad bi se u sličnim okolnostima isključila svaka odgovornost države zbog činjenice da povreda prava Zajednice proizlazi iz sudskog tumačenja pravnih pravila, time bi se načelo koje je Sud utvrdio u presudi [od 30. rujna 2003., Köbler (C‑224/01, EU:C:2003:513)] lišilo same njegove biti. To utvrđenje vrijedi tim više za sudove koji odlučuju u zadnjem stupnju, koji su zaduženi za to da na nacionalnoj razini osiguraju ujednačeno tumačenje pravnih pravila.” Moje isticanje
(
72
)	Vidjeti presudu od 13. lipnja 2006., Traghetti del Mediterraneo (C‑173/03, EU:C:2006:391, t. 24.), koju treba usporediti s mišljenjem nezavisnog odvjetnika P. Légera u predmetu Traghetti del Mediterraneo (C‑173/03, EU:C:2005:602, t. 39.).
(
73
)	C‑168/15, EU:C:2016:602
(
74
)	Vidjeti presudu od 28. srpnja 2016., Tomášová (C‑168/15, EU:C:2016:602, t. 20. i navedenu sudsku praksu, osobito presuda od 13. lipnja 2006., Traghetti del Mediterraneo (C‑173/03, EU:C:2006:391, t. 31.)).
(
75
)	Vidjeti presudu od 13. lipnja 2006., Traghetti del Mediterraneo (C‑173/03, EU:C:2006:391, t. 32.).
(
76
)	Vidjeti u tom smislu bilješku 19. mišljenja nezavisnog odvjetnika P. Légera u predmetu Traghetti del Mediterraneo (C‑173/03, EU:C:2005:602): „Uostalom, kao što sam to već istaknuo u svojem mišljenju u predmetu Köbler [(C‑224/01, EU:C:2003:207, t. 38.)], iako je u slučaju nemogućnosti podnošenja nacionalnog pravnog sredstva protiv odluke koju je donio vrhovni sud tužba radi utvrđivanja odgovornosti jedino pravno sredstvo kojim se in ultima ratio može jamčiti ponovna uspostava povrijeđenog prava i, u konačnici, osigurati primjerenu razinu djelotvorne sudske zaštite prava koja pojedinci imaju na temelju pravnog poretka Zajednice, ipak ne vrijedi isto kad je riječ o odlukama koje donose redovni sudovi s obzirom na to da je protiv [njihovih odluka] moguće podnijeti nacionalno pravno sredstvo.”
(
77
)	Izraz koji se temelji, među ostalim, na presudi od 24. listopada 2018., XC i dr. (C‑234/17, EU:C:2018:853, t. 58.).
(
78
)	O različitim oblicima naknade štete vidjeti mišljenje nezavisnog odvjetnika N. Wahla u spojenim predmetima Europska unija/Gascogne Sack Deutschland i Gascogne (C‑138/17 P i C‑146/17 P, EU:C:2018:620, t. 84.).
(
79
)	Vidjeti mišljenje 2/13 od 18. prosinca 2014. (EU:C:2014:2454, t. 174.) i presudu od 24. listopada 2018., XC i dr. (C‑234/17, EU:C:2018:853, t. 39.).
(
80
)	Valja istaknuti da su se od stupanja na snagu Ugovora iz Nice, kojim je provedena važna reforma pravosudnog sustava, dužnosti Općeg suda znatno proširile. Na temelju članka 256. stavka 1. UFEU‑a Opći sud nadležan je za provođenje postupka i odlučivanje u gotovo svim tužbama, osim u, ponajprije, tužbama zbog povrede obveze. Prema Sean Van Raepenbusch, op. cit., t. 4., str. 14. i t. 62., str. 72., ta je reforma pretvorila Opći sud „u stvaran opći upravni sud”.
(
81
)	Vidjeti članak 256. UFEU‑a (bivši članak 225. UEZ‑a čije je podrijetlo izmjena bivšeg članka 168.A UEEZ‑a Ugovorom iz Maastrichta) kao i članak 58. prvi stavak Statuta Suda Europske unije, u skladu s kojim je „[ž]alba podnesena Sudu ograničena […] na pitanja prava. Može se podnijeti zbog nenadležnosti Općeg suda, zbog povrede postupka kojom se povređuju interesi podnositelja žalbe te zbog povrede prava Unije od strane Općeg suda”.
(
82
)	Vidjeti, što se tiče nacionalnih sudova, Van Raepenbusch, S., op.cit., t. 2., str. 12.
(
83
)	Vidjeti presudu od 13. lipnja 2006., Traghetti del Mediterraneo (C‑173/03, EU:C:2006:391, t. 32.), koju treba usporediti s mišljenjem nezavisnog odvjetnika P. Légera u predmetu Traghetti del Mediterraneo (C‑173/03, EU:C:2005:602, t. 70. do 75.), i presude od 15. ožujka 2017., Aquino (C‑3/16, EU:C:2017:209, t. 31. do 34.), kao i od 4. listopada 2018., Komisija/Francuska (Porez po odbitku) (C‑416/17, EU:C:2018:811, t. 108. i 109.).
(
84
)	Vidjeti mišljenje 2/13 od 18. prosinca 2014. (EU:C:2014:2454, t. 176.) i presudu od 24. listopada 2018., XC i dr. (C‑234/17, EU:C:2018:853, t. 41.).
(
85
)	Vidjeti u tom pogledu mišljenje nezavisnog odvjetnika P. Légera u predmetu Köbler (C‑224/01, EU:C:2003:207, t. 94.).
(
86
)	Vidjeti presudu od 13. lipnja 2006., Traghetti del Mediterraneo (C‑173/03, EU:C:2006:391, t. 34.).
(
87
)	Kao primjer uzroka pogrešaka koje sud može počiniti pri tumačenju vidjeti presudu od 13. lipnja 2006., Traghetti del Mediterraneo (C‑173/03, EU:C:2006:391, t. 35.).
(
88
)	Što se tiče tvrdnje o nepripisivanju svojstva stečenog prava ustaljenoj sudskoj praksi, vidjeti ESLJP, 18. prosinca 2008., Unédic/Francuska (CE:ECHR:2008:1218JUD002015304, t. 74.), na koju se podsjeća u rješenju od 13. srpnja 2010., Allen i dr./Komisija (F‑103/09, EU:F:2010:88, t. 49.). Vidjeti također Vodič kroz članak 6. Europske konvencije o ljudskim pravima, Pravo na pošteno suđenje (građanski aspekt), ažuriran 31. prosinca 2018., dostupan na sljedećoj internetskoj adresi: https://www.echr.coe.int/Documents/Guide_Art_6_HRV.pdf (t. 279.).
(
89
)	Za pregled zakonodavstva i sudske prakse određenih država članica vidjeti Guinchard, S., „Responsabilités encourues pour fonctionnement défectueux du service public de la justice”, Répertoire de procédure civile, Encyclopédie juridique Dalloz, Dalloz, Pariz, siječanj 2018., t. 34., koji treba usporediti s prikazom navedenim u mišljenju nezavisnog odvjetnika P. Légera u predmetu Köbler (C‑224/01, EU:C:2003:207, t. 77. i sljedeće točke). Što se tiče talijanskog zakonodavstva, vidjeti također presudu od 24. studenoga 2011., Komisija/Italija(C‑379/10, neobjavljena, EU:C:2011:775). Što se tiče francuskog pozitivnog prava, pojašnjavam da se člankom L 141‑1 Zakonika o organizaciji sudova predviđa da odgovornost države postoji samo zbog teške povrede ili uskraćivanja sudske zaštite. Od 2001. Cour de cassation (Kasacijski sud, Francuska) daje prednost objektivnom konceptu povrede, odnosno „tešku povredu čini svaki nedostatak koji obilježava činjenica ili niz činjenica koje odražavaju nesposobnost javne pravosudne službe za ispunjavanje zadaće koja joj je povjerena” (23. veljače 2001., plenarno zasjedanje, br. 99 - 16.165 (Bulletin 2001., plenarno zasjedanje, br. 5, str. 10.)). Usto, prema ustaljenoj sudskoj praksi Cour de cassation (Kasacijski sud, Francuska), „nesposobnost javne pravosudne službe za ispunjavanje zadaće koja joj je povjerena [može] se ocijeniti samo u dijelu u kojem upotreba pravnih sredstava nije omogućila ispravljanje navodnog lošeg funkcioniranja” (presude od 6. svibnja 2003., prvo građansko vijeće, br. 01‑02.543 (Bulletin 2003., I, br. 105, str. 82.), od 4. studenoga 2010., prvo građansko vijeće, br. 09‑15.869 (Bulletin 2010., I, br. 223), i od 5. rujna 2018., prvo građansko vijeće, br. 17 - 21.206 (FR:CCASS:2018:C100793)). Što se tiče upravnog sudovanja, Conseil d’État (Državno vijeće, Francuska) uveo je sustav koji je dosta sličan odgovornosti na temelju neupravnog sudovanja, predviđen zakonom. Ona se utvrđuje samo u slučaju teške povrede koja ne smije proizlaziti iz sadržaja konačne sudske odluke (presuda od 29. prosinca 1978., Darmont, br. 96004, objavljena u Zborniku). Uveden je poseban sustav koji omogućuje utvrđivanje odgovornosti države zbog neopravdane sporosti upravnih sudova koji trebaju donijeti odluku, za koju se više ne zahtijeva teška povreda (presuda od 28. lipnja 2002., zasjedanje, Garde des sceaux, ministre de la Justice protiv Magiere, br. 239575, objavljena u Zborniku).
(
90
)	Radi iscrpnosti može se pojasniti da je upotreba takvog pravnog sredstva već bila predmet ispitivanja Suda, koji je odlučivao o žalbi podnesenoj protiv rješenja od 23. siječnja 2018., Campailla/Europska unija (T‑759/16, neobjavljeno, EU:T:2018:26), a da pritom ipak nije trebao odlučiti o pravnom pitanju u pogledu uvjeta postojanja odgovornosti Unije zbog odluke koju je donio Sud (vidjeti točku 33. i sljedeće točke tog rješenja). Naime, Sud je potvrdio nedopuštenost tužbe za naknadu štete te je istaknuo podrednost razloga koji se kritiziraju u žalbi, a o kojima je riječ u rješenju od 7. kolovoza 2018., Campailla/Europska unija (C‑256/18 P, neobjavljeno, EU:C:2018:655, t. 43., 46. i 47.).
(
91
)	Vidjeti osobito u ovom slučaju presudu od 12. studenoga 2014., Guardian Industries i Guardian Europe/Komisija (C‑580/12 P, EU:C:2014:2363., t. 20.).
(
92
)	Na primjer, može biti riječ o povredi prava obrane, nepoštovanju kontradiktornosti, nepostojanju obrazloženja ili obrazloženju koje odražava pristranost suda.