ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA2. prosince 1971 (*)Ve věci 5/71_Aktien-Zuckerfabrik Schöppenstedt,
se sídlem v Schöppenstedt (Dolní Sasko), zastoupená Rudolfem
Schraderem, předsedou, a Alfredem Isenseem, místopředsedou
správního výboru, ve spolupráci s A. Deringerem, C. Tessinem, H.
Herrmannem a J. Sedemundem, advokáty u odvolacího soudu
v Kolíně nad Rýnem, s adresou pro účely doručování
v Lucemburku v advokátní kanceláři Marca Badena, 1, boulevard
Prince Henri_žalobkyně_protiRadě Evropských společenství,
zastoupené E. Wohlfahrtem, generálním ředitelem právní služby Rady, ve
spolupráci s H. J. Lambersem, právním poradcem Rady, s adresou
pro účely doručování v Lucemburku u J. N. Van den Houten,
ředitele právní služby Evropské investiční banky, 2, place de Metz_žalované_jejímž
předmětem je zaplacení náhrady škody s příslušenstvím na základě
čl. 215 druhého pododstavce Smlouvy o EHS jako náhrady škody
způsobené nařízením Rady č. 769/68 stanovujícím nezbytná opatření pro
kompenzaci rozdílu mezi vnitrostátními cenami cukru a cenami
platnými ode dne 1. července 1968_SOUDNÍ DVŮR_ve
složení R. Lecourt, předseda, J. Mertens de Wilmars a H. Kutscher,
předsedové senátů, A. M. Donner, A. Trabucchi, R. Monaco (zpravodaj)
a P. Pescatore, soudci_generální advokát: K. Roemer_vedoucí soudní kanceláře: A. Van Houtte_vydává tentoRozsudek1        Podnik
„Aktien‑Zuckerfabrik Schöeppenstedt“ se  svou žalobou, podanou
v kanceláři Soudního dvora dne 13. února 1971, domáhá na
základě čl. 215 druhého pododstavce Smlouvy o EHS, aby Soudní dvůr
uložil Radě zaplatit náhradu škody, kterou měla žalobci způsobit
přijetím nařízení č. 769/68 ze dne 18. června 1968
(Úř. věst. 1968, L 143) stanovujícím nezbytná opatření pro
kompenzaci rozdílu mezi vnitrostátními cenami cukru
a cenami
platnými ode dne 1. července 1968.Podnik
požaduje ve svém hlavním návrhovém žádání, aby Rada zaplatila náhradu
škody ve výši 38 852,78 ZJ (zúčtovacích jednotek), tedy
155 411,13 DEM, která odpovídá jeho ušlému zisku ve vztahu
k bývalé německé ceně surového cukru.Podpůrně požaduje mimo jiné, aby za vzniklou újmu byla odškodněna jiným způsobem.K přípustnosti2        Rada
zpochybňuje přípustnost žaloby, neboť zaprvé uplatňuje, že jejím
skutečným účelem není náhrada škody způsobené jejím protiprávním
jednáním, ale zrušení právních účinků napadeného aktu.Má
za to, že pokud by byla uznána přípustnost žaloby, ohrozilo by to
soudní systém stanovený Smlouvou, zejména druhým pododstavcem čl. 173,
podle kterého nejsou jednotlivci způsobilí podat k Soudnímu dvoru
žalobu na neplatnost směřující proti nařízení.3        Žaloba
na náhradu škody podle článku 178 a druhého pododstavce čl. 215
Smlouvy byla zavedena jako samostatný procesní prostředek, který má
v rámci systému procesních prostředků svou zvláštní funkci
a jehož použití se řídí podmínkami stanovenými s ohledem na
jeho zvláštní povahu.Od žaloby na
neplatnost se žaloba na náhradu škody odlišuje tím, že nesměřuje ke
zrušení konkrétního opatření, ale k náhradě škody způsobené orgánem
Společenství při výkonu jeho funkce.4        Rada
se dále dovolává nepřípustnosti hlavního návrhového žádání na základě
toho, že s sebou nese nahrazení sporné právní úpravy novou právní
úpravou, která by byla v souladu s kritérii uvedenými
žalobcem, přičemž Soudní dvůr nemá pravomoc takovéto nahrazení nařídit.5        Hlavní
návrhové žádání směřuje pouze k přiznání náhrady škody
s příslušenstvím, tedy k plnění s účinky výhradně ve
vztahu k žalobci.Tento žalobní důvod tedy musí být zamítnut.6        Žalovaná
dále uplatňuje, že pokud by Soudní dvůr vyhověl návrhu na náhradu
škody, musel by při určování výše předmětné škody stanovit kritéria pro
provedení kompenzace rozdílu v cenách, čímž by zasáhl do diskreční
pravomoci Rady při přijímání normativních aktů.7        Stanovení
kritérií pro výpočet předmětné kompenzace není otázkou přípustnosti,
ale otázkou meritorní.8        Žalovaná
nakonec namítá nepřípustnost podpůrného návrhového žádání na základě
toho, že nemá přesně vymezený předmět a že zcela chybí jeho
odůvodnění.9        Žaloba
směřující k získání libovolného odškodnění vskutku postrádá
nezbytné upřesnění, a musí být tedy považována za nepřípustnou.10      Žaloba je tedy přípustná pouze ve svém hlavním návrhovém žádání.K věci samé11      V projednávané
věci by mimosmluvní odpovědnost Společenství nastala pouze tehdy, kdyby
akt, který měl předmětnou škodu způsobit, byl protiprávní.V daném
případě, kdy se jedná o normativní akt, který s sebou nese
volby v oblasti hospodářské politiky, vzniká podle druhého
pododstavce čl. 215 Smlouvy odpovědnost Společenství za škodu, kterou
akt způsobil jednotlivcům, pouze tehdy, jestliže došlo k dostatečně
závažnému porušení pravidla vyšší právní síly, které chrání zájmy
jednotlivců.Z toho důvodu se Soudní dvůr musí v této věci soustředit především na zjištění, zda došlo k takovémuto porušení.12      Nařízení
č. 769/68, schválené na základě čl. 37 odst. 1 nařízení č. 1009/67,
které pověřuje Radu přijetím ustanovení o nezbytných opatřeních pro
kompenzaci rozdílů mezi vnitrostátními cenami cukru a cenami
platnými ode dne 1. července 1968, umožňuje členskému státu,
v němž je cena bílého cukru vyšší než směrná cena, přiznat
kompenzaci pro množství bílého cukru a surového cukru, která se
nacházela ve volném oběhu na jeho území v 0.00 hodin dne
1. července 1968.Žalobce uvádí,
že pro členské státy, kde jsou nízké ceny cukru, nařízení stanovuje
diferenční poplatek u zásob cukru pouze tehdy, jestliže dřívější
ceny byly nižší než intervenční cena platná ode dne
1. července 1968, zatímco ve státech s  vysokými cenami
platí pro kompenzační nároky výrobců cukru odlišná kritéria,
z čehož žalobce dovozuje, že předmětné nařízení porušuje ustanovení
čl. 40 odst. 3 posledního pododstavce Smlouvy, podle něhož musí být
společná cenová politika založena na společných kritériích
a jednotných metodách výpočtu.13      Výše
uvedený rozdíl nepředstavuje diskriminaci, protože je důsledkem nového
systému jednotné organizace trhu s cukrem, na němž neexistuje jedna
pevná cena, ale cena maximální a minimální, což vytváří určitý
cenový rámec, v němž se výsledné ceny určují podle vývoje tohoto
trhu.Nelze tedy zpochybňovat odůvodněnost
přechodné právní úpravy, která stanovila diferenční poplatek pouze
v případech, kdy se původní ceny nacházely ještě pod novým cenovým
pásmem, a umožňovala kompenzaci pouze v případech, kdy se
naopak původní ceny nacházely nad tímto cenovým pásmem, s tím, že
pokud se původní ceny nacházely v daném rámci, mají při tvorbě cen
působit tržní mechanismy.14      Navíc
s ohledem na zvláštní charakter režimu zavedeného ode dne
1. července 1968, Rada přijetím nařízení č. 769/68
splnila požadavky článku 37 nařízení č. 1009/67.15      Rovněž
je třeba odmítnout tvrzení žalobce, podle něhož mělo nařízení
č. 769/68 porušit ustanovení článku 40 Smlouvy z toho důvodu,
že metoda výpočtu odškodnění a kompenzací u zásob surového
cukru je odvozena od metody výpočtu pro bílý cukr, což podle žalobce
může zakládat nerovnost pro výrobce surového cukru.Ačkoli
žalobce tvrdil, opíraje se o hypotetické případy, že zvolené
metody výpočtu nevedou pro výrobce surového cukru vždy k totožným
výsledkům, neprokázal, že tomu tak skutečně bylo ke
dni 1. července 1968.16      Žalobcova
žaloba na náhradu škody proto nesplňuje výše uvedenou předběžnou
podmínku, a musí být tedy zamítnuta.K nákladům řízení17      Podle
čl. 69 odst. 2 jednacího řádu se účastníku řízení, který
neměl úspěch ve věci, uloží náhrada nákladů řízení.Žalobce neměl ve věci úspěch.Z těchto důvodůs ohledem na podání;po vyslechnutí zprávy soudce zpravodaje;po vyslechnutí řečí účastníků řízení;po vyslechnutí stanoviska generálního advokáta;s
ohledem na Smlouvu o založení Evropského hospodářského
společenství, zejména pak články 40, 173 a článku 215 pododstavce
2;s ohledem na nařízení Rady č. 1009/67 ze dne 18. prosince 1967, zejména pak článek 37 odst. 1;s ohledem na nařízení Rady č. 769/68 ze dne 18. června 1968;s ohledem na Protokol o statutu Soudního dvora Evropských společenství;s ohledem na jednací řád Soudního dvora Evropských společenství SOUDNÍ DVŮRzamítl všechna ostatní obsáhlejší nebo odporující návrhová žádání a rozhodl takto:1)      Žaloba se zamítá jako neopodstatněná.2)      Žalobci se ukládá náhrada nákladů řízení.LecourtMertens de WilmarsKutscherDonnerTrabucchiMonaco       Pescatore Takto vyhlášeno na veřejném zasedání v Lucemburku dne 2. prosince 1971.Vedoucí soudní kanceláře       PředsedaA. Van Houtte       R. Lecourt* Jednací jazyk: němčina.