62024CC0323
ЗАКЛЮЧЕНИЕ НА ГЕНЕРАЛНИЯ АДВОКАТ
N. EMILIOU
представено на 19 юни 2025 година (
1
)
Дело C‑323/24
Deity Shoes, S.L.
срещу
Mundorama Confort, S.L.,
Stay Design, S.L.
(Преюдициално запитване, отправено от Juzgado de lo Mercantil no 1 de Alicante (Търговски съд № 1, Аликанте, Испания)
„Преюдициално запитване — Интелектуална и индустриална собственост — Промишлени дизайни на Общността — Регламент (ЕО) № 6/2002 — Член 4 — Условия на закрила на промишлен дизайн — Новост — Оригиналност — Визуални характеристики, предопределени от трето лице — Индивидуализиране на съставни части, предлагани в съществуващ каталог — Необходима степен на индивидуализиране — Свобода на автора при разработването на промишления дизайн — Възможност за закрила на видимия външен вид на целия продукт или на част от него, произведен въз основа на познати модни тенденции“
I. Въведение
1.
„Тези ботуши са направени за ходене и точно това ще правят“ (
2
). В практиката на Общия съд по тълкуването на Регламент (ЕО) № 6/2002 (
3
) се приема, че свободата на автора на дизайна на даден продукт (например обувка) е ограничена от техническата функция на този продукт (например обстоятелството, че обувките се носят на крак и трябва да са подходящи за определена цел като ходене или бягане), както и от приложимите спрямо продукта законови разпоредби, които водят до стандартизиране на някои негови характеристики (
4
). В настоящия случай се поставя по-специално следният въпрос: тази свобода ограничена ли е и от модните тенденции?
2.
Спорът в главното производство се отнася до три дружества от бизнеса с обувки, съответно Deity Shoes S.L., от една страна, и Mundorama Confort S.L. и Stay Design S.L., от друга страна. Първото от тези дружества твърди, че другите две са нарушили негови дизайни на Общността за различни модели обувки (наричани по-нататък „спорните дизайни“). Mundorama Confort и Stay Design възразяват, че спорните дизайни са недействителни, тъй като се основават на съществуващи дизайни, представени в каталозите на доставчиците на Deity Shoes, от които се различават само в незначителни аспекти, свързани с индивидуализирането например на подметката, връзките или катарамите, които са повлияни от последните модни тенденции. Според тях спорните дизайни не са резултат от „същинска дизайнерска дейност“, „интелектуално усилие“ или нововъведение.
3.
С въпросите си Juzgado de lo Mercantil no 1 de Alicante (Търговски съд № 1, Аликанте, Испания) приканва Съда по същество да установи дали при тези обстоятелства промишлен дизайн все още може да се ползва със закрила като регистриран или нерегистриран (
5
) промишлен дизайн на Общността съгласно Регламент № 6/2002. Освен това този съд поставя въпроса дали модните тенденции могат да ограничат свободата на автора по такъв начин, че незначителни разлики може да са достатъчни, за да може разглежданият дизайн да създаде цялостно впечатление, различно от това на един или повече предходни дизайни, и по този начин да придадат на разглеждания дизайн „оригиналност“ по смисъла на член 6 от Регламент № 6/2002.
II. Правна уредба
4.
В член 4 от Регламент № 6/2002, озаглавен „Условия на закрила“, се предвижда:
„1.   Закрилата на промишлен дизайн чрез промишления дизайн на Общността се осигурява в зависимост от това, доколко той е нов и оригинален.
[…]“.
5.
Член 5 от този регламент е озаглавен „Новост“ и гласи:
„1.   Промишленият дизайн се счита за нов, ако липсва идентичен промишлен дизайн, който е общодостъпен:
а)
в случая на нерегистриран промишлен дизайн на Общността, преди датата, на която промишленият дизайн, за който се иска закрила е станал общодостъпен за първи път;
б)
в случая на регистриран промишлен дизайн на Общността, преди датата на подаване на заявка за регистрация на промишления дизайн, за който се иска закрила или, ако се претендира за приоритет, преди датата на приоритета.
2.   Промишлените дизайните се считат за идентични, когато техните особености се различават само в несъществени детайли“.
6.
Съгласно член 6 от Регламент № 6/2002, озаглавен „Оригиналност“:
„1.   Промишленият дизайн се счита за оригинален, ако общото впечатление, което създава у информирания потребител, се различава от това, което създава върху такъв потребител всеки друг промишлен дизайн, който е разгласен публично:
а)
в случая на нерегистриран промишлен дизайн на Общността, преди датата на първото публично разгласяване на промишления дизайн, за който се иска закрила;
б)
в случая на регистриран промишлен дизайн на Общността, преди датата на подаване на заявка за регистрация на промишления дизайн, за който се иска закрила или, ако се претендира приоритет, преди датата на приоритета.
2.   За да се определи оригиналността, се отчита степента на свобода на автора при разработването на промишления дизайн“.
7.
Член 10 от този регламент е озаглавен „Обхват на закрилата“ и гласи:
„1.   Обхватът на закрилата, предоставяна от промишления дизайн на Общността, се разпростира върху всеки промишлен дизайн, който не създава у информирания потребител различно цялостно възприятие.
2.   За да се определи обхвата на закрилата, се отчита степента на свобода на автора на промишления дизайн при разработване на дизайна“.
8.
Член 14 от Регламент № 6/2002 е озаглавен „Право на промишлен дизайн на Общността“ и предвижда следното:
„1.   Правото на промишлен дизайн на Общността принадлежи на автора или неговия правоприемник.
[…]“.
9.
Член 25 от този регламент е озаглавен „Основания за обявяване на недействителност“ и гласи:
„1.   Промишлен дизайн на Общността може да бъде обявен за недействителен, само ако:
а)
промишленият дизайн не отговаря на дефиницията по член 3, буква а);
б)
той не отговаря на условията, определени от членове 4 до 9;
в)
ако по силата на съдебно решение, притежателят няма право на промишлен дизайн на Общността по член 14;
[…]“.
III. Фактите, производството пред Съда и преюдициалните въпроси
10.
На 10 декември 2021 г. Deity Shoes предявява иск пред Juzgado de lo Mercantil no 1 de Alicante (Търговски съд № 1, Аликанте) срещу Mundorama Confort и Stay Design, като твърди нарушение на спорните дизайни.
11.
На 12 април 2022 г. Mundorama Confort и Stay Design подават насрещен иск, с който искат обявяване на тези дизайни за недействителни (
6
).
12.
По-специално тези дружества твърдят, че при разработването на спорните дизайните не са били направени нововъведения или извършена „същинска дизайнерска дейност“ и че тези дизайни не са резултат от „интелектуално усилие“. С изключение на няколко индивидуализиращи елемента (например цвета, някои материали, разположението на катарамите, връзките и други декоративни елементи) спорните дизайни представлявали моделите на обувки, съдържащи се в каталозите, предоставени на Deity Shoes от техните китайски доставчици (наричани по-нататък „доставчиците“). Според Mundorama Confort и Stay Design тези дизайни следователно не отговарят на условията за „новост“ и „оригиналност“, предвидени съответно в членове 5 и 6 от Регламент № 6/2002.
13.
Запитващата юрисдикция отбелязва, че в дейността на Deity Shoes, която е насочена към продажба в големи количества, цената играе важна роля. Тъй като всяка промяна или индивидуализиране на дизайна, съдържащ се в каталозите на доставчиците, води до увеличаване на разходите, за дружество като Deity Shoes няма реален стимул да прави съществени промени в моделите на обувки, представени в тези каталози.
14.
Запитващата юрисдикция посочва също, че различните възможности за индивидуализиране (например по отношение на цвета, материалите и разположението на катарамите, връзките или други декоративни елементи) вече са посочени в каталозите на доставчиците. Освен това моделите, посочени в тези каталози, техните възможности за индивидуализиране, както и спорните модели, са повлияни от познати модни тенденции. Тази юрисдикция иска да се установи дали тези модни тенденции могат да се считат за ограничаващи свободата на автора по същия начин, както това понякога правят техническата функция на продукта или приложимите към него законови разпоредби.
15.
С оглед на тези обстоятелства Juzgado de lo Mercantil no 1 de Alicante (Търговски съд № 1, Аликанте) решава да спре производството и да постави следните преюдициални въпроси на Съда:
„1)
Необходимо ли е наличието на същинска дизайнерска дейност, така че дизайнът да е резултат от интелектуално усилие на своя създател, за да може даден дизайн да се ползва от режима на закрила съгласно [Регламент № 6/2002]? В това отношение може ли за същинска дизайнерска дейност да се счита съчетанието на съставни части на базата на [съществуващи] дизайни, чиито особености на видимия външен вид са предопределени в по-голямата си част от [доставчици], така че измененията на определени елементи следва да се считат за единични и второстепенни?
2)
Във връзка с гореизложеното може ли всички или част от особеностите на видимия външен вид на продукт, който е резултат от индивидуализиране на модели, предлагани от китайски [доставчици] в техните каталози, да се считат за оригинални по смисъла на член 6 [от] [Регламент № 6/2002], когато дейността на притежателя на дизайна се състои единствено в предлагането в [Европейския съюз] на тези модели без изменения или с единични изменения на съставни части (като подметка, капси, връзки, катарами и др.) и особеностите на видимия външен вид са предопределени в по-голямата си част от [доставчиците]? За тази цел има ли значение обстоятелството, че съставните части […] [сами по себе си] се предлагат от [доставчиците] в [техните каталози]?
3)
Трябва ли член 14 [от] [Регламент № 6/2002] да се тълкува в смисъл, че за автор на дизайн може да се счита лице, което само е индивидуализирало по-ранен модел, предлаган от [доставчици] в каталог, чрез изменение на съставни части, които […] се предлагат от [доставчика] и не са били предмет на дизайнерска дейност от страна на [него]? В това отношение изисква ли се да се докаже определена степен на оригиналност, за да се установи, че окончателната форма се различава значително от [предходния] дизайн, за да може да се претендира авторството?
4)
Без да се засяга гореизложеното, трябва ли в случай като настоящия — предвид особеностите на обувките, чийто дизайн е разработен въз основа на каталози на [доставчици] и, доколкото „разработването на дизайна“ се състои само в избор на по-ранни модели от каталог и евентуално в изменение на някои от съставните им части […], следвайки модните тенденции — да се счита, че тези модни тенденции: а) ограничават свободата на автора, така че малките разлики между регистрирания (или нерегистрирания) дизайн и [предходния] дизайн могат да са достатъчни, за да създадат различно общо впечатление, или, напротив, б) [намаляват] оригиналността на регистрирания (или нерегистрирания) дизайн, така че тези елементи или съставни части[, които са резултат от познати модни тенденции,] имат второстепенно значение за общото впечатление, което създават у информирания потребител, […] при сравнението му с друг [предходен] дизайн?“.
16.
Преюдициалното запитване от 13 декември 2023 г. е постъпило в секретариата на Съда на 2 май 2024 г. Deity Shoes и Комисията представят писмени становища. Не е проведено съдебно заседание.
IV. Анализ
17.
Член 4, параграф 1 от Регламент № 6/2002 предвижда, че трябва да са изпълнени две условия, за да може даден дизайн да получи закрила като нерегистриран или регистриран „промишлен дизайн на Общността“ съгласно този регламент: дизайнът трябва да е „нов“ и да е „оригинален“. За да бъде дизайнът нов и следователно да изпълни първото от тези условия, трябва да липсва идентичен промишлен дизайн, който е общодостъпен преди датата, на която промишленият дизайн, за който се иска закрила е станал общодостъпен за първи път (
7
) (в случая на нерегистрирани промишлени дизайни на Общността), или преди датата на подаване на заявката за регистрация на промишления дизайн, за който се иска закрила (в случая на регистрирани промишлени дизайни на Общността) (
8
). Второто условие, отнасящо се до оригиналността на дизайна, изисква той да създава цялостно впечатление у информирания потребител, което да се различава от това, което създава върху такъв потребител всеки друг промишлен дизайн, който е станал общодостъпен преди горепосочените дати (
9
).
18.
В контекста на тези разпоредби въпросите на Juzgado de lo Mercantil no 1 de Alicante (Търговски съд № 1, Аликанте) се свеждат по същество до два проблема. Първият (който е в основата на първата част от първия и на третия въпрос) е дали, за да се ползва със закрила като промишлен дизайн на Общността, промишленият дизайн трябва да е резултат от „същинска дизайнерска дейност“ или „интелектуално усилие“ на автора. Ще започна с обяснения защо считам, че тези фактори нямат отношение в настоящия случай (А). Вторият въпрос (съдържащ се във втората част от първия въпрос и във втория и четвъртия въпрос) се отнася до това дали дизайнът може да се ползва със закрила като промишлен дизайн на Общността, когато той е предопределен от предходни дизайни, съдържащи се в каталозите на доставчиците, и когато той се различава от тези дизайни само по отношение на някои незначителни елементи на индивидуализация (също представени в тези каталози), които са повлияни от модните тенденции. В това отношение запитващата юрисдикция иска да се установи дали модните тенденции могат да се разглеждат като ограничаващи свободата на автора по такъв начин, че незначителните разлики между един или повече предходни дизайни и разглеждания дизайн могат да бъдат достатъчни, за да може последният да създаде цялостно впечатление, различно от това на първите, и следователно да е „оригинален“ по смисъла на член 6 от Регламент № 6/2002 (Б).
А.
Дали промишленият дизайн на Общността трябва да е резултат от „същинска дизайнерска дейност“ или „интелектуално усилие“ (първата част от първия въпрос и третия въпрос)
19.
Според мен отговорът на първия поставен от запитващата юрисдикция въпрос е доста ясен.
20.
Както вече обясних в точка 17 по-горе, за да може един промишлен дизайн да се ползва със закрила като регистриран или нерегистриран промишлен дизайн на Общността, трябва да са изпълнени две условия, свързани съответно с „новостта“ и „оригиналността“ на промишления дизайн.
21.
Тези две условия са изчерпателни и Регламент № 6/2002 не съдържа допълнително условие, съгласно което при създаването на промишления дизайн трябва да е извършена „същинска дизайнерска дейност“ или последният да е резултат от „интелектуално усилие“, ако се използват различните изрази, използвани от запитващата юрисдикция в преюдициалното запитване. Всъщност както Mundorama Confort, така и Stay Design сами признават пред запитващата юрисдикция, нито в член 4, параграф 1 от този регламент (в който са изброени условията на закрила), нито в член 25, параграф 1, буква б) от него (който се отнася до обявяването на недействителност на промишлен дизайн на Общността поради неспазване на тези условия) се споменава такава „същинска дизайнерска дейност“ или „интелектуално усилие“.
22.
Освен това ми се струва, че с използването на тези изрази запитващата юрисдикция всъщност иска да разбере дали условие, подобно на това за „оригиналност“, изведено в практиката на Съда във връзка с тълкуването на Директива 2001/29/ЕО (
10
), се прилага по отношение на закрилата на промишления дизайн на Общността. Всъщност Съдът е постановил, че за да може даден обект да се разглежда като оригинален и да се ползва със закрила по член 2, буква а) от тази директива, е необходимо и достатъчно той да отразява личността на автора, представлявайки проява на неговия свободен и творчески избор (
11
). По този начин различните части на едно „произведение“ се ползват със закрила, при условие че съдържат някои от елементите, които са израз на собственото интелектуално творение на автора на това произведение (
12
).
23.
Според мен обаче е ясно, че не е необходимо да се изпълни подобно условие, за да може даден дизайн да бъде закрилян като промишлен дизайн на Общността. Всъщност Съдът е посочил, че законодателят на Съюза е приел, че „обектите, защитени с промишлен дизайн, по принцип не могат да се приравняват на обектите, които представляват защитени от Директива 2001/29 произведения“ (
13
). Освен това „закрилата на промишлените дизайни, от една страна, и закрилата, осигурявана от авторското право, от друга страна, преследват коренно различни цели и се уреждат от отделни режими“. Както Съдът обяснява, „закрилата на промишлените дизайни цели защитата на обекти, които, макар да са нови и индивидуализирани, имат утилитарен характер и са предвидени за масово производство“, докато „от своя страна закрилата във връзка с авторското право, чиято продължителност е значително по-голяма, се прилага само за обектите, които заслужават да бъдат квалифицирани като произведения“ (
14
).
24.
Сега, за да разгледам въпроса дали самите условия за „новост“ и „оригиналност“ трябва да се тълкуват в смисъл, че изискват от автора да е извършил „същинска дизайнерска дейност“ или да е положил „интелектуално усилие“, ще започна с това, че тези условия се отнасят, както Комисията и Deity Shoes посочват в своите становища, до видимия външен вид на дизайна, независимо от начина, по който е създаден, и следователно от „интелектуалното усилие“ или творческа дейност на автора. Всъщност член 3, буква а) от Регламент № 6/2002 определя понятието „промишлен дизайн“ като „видимият външен вид на целия продукт или на част от него, определен, по-специално, от особеностите на линиите, контурите, цветовете, формата, строежа и/или материалите на самия продукт и/или орнаментите му“ (
15
).
25.
Освен това, както вече обясних, условието за „новост“ означава само, че преди това не е имало общодостъпен идентичен дизайн. От това следва, че това условие изисква да се направи сравнение между дизайн, за който се иска закрила като промишлен дизайн на Общността или чиято действителност се оспорва, и съществуващия корпус от дизайни. То не изисква да се прецени дали въпросният дизайн е резултат от определено „интелектуално усилие“ или „същинска дизайнерска дейност“.
26.
Същото се отнася и за условието за „оригиналност“. В това отношение отбелязвам, че съображение 14 от Регламент № 6/2002 гласи, че „[п]реценката за наличието на оригиналност на един дизайн следва да се основава на това дали цялостното впечатление, което той създава у информирания потребител се различава ясно от впечатлението, което създава у него корпуса [от] дизайн[и], като се вземе предвид естеството на продукта, към който е приложен дизайн[ът] или в който същият е включен“.
27.
С оглед на това, приемам, първо, че в това съображение се посочва също, че при разглеждането на въпроса дали даден промишлен дизайн е „оригинален“ следва да се вземе предвид „промишления[т] сектор, който го произвежда[,] и степента на свобода на автора на дизайна при разработването му“ (
16
). Член 6, параграф 2 от Регламент № 6/2002 използва подобна формулировка, като предвижда, че „[з]а да се определи оригиналността, се отчита степента на свобода на автора при разработването на промишления дизайн“. Може да се твърди, че това означава, че трябва да се вземе предвид „същинската дизайнерска дейност“ или „интелектуалното усилие“, които стоят зад разработването на дизайна.
28.
Според мен обаче е ясно, че посочването на „свободата на автора на дизайна“ в съображение 14 от Регламент № 6/2002 и член 6, параграф 2 от него не може да се тълкува в този смисъл, а точно обратното. Всъщност практиката на Общия съд, която споменах във въведението (
17
), показва, че член 6, параграф 2 се разбира в смисъл, че закрилата на промишлен дизайн на Общността не може да бъде отказана само защото някои характеристики на промишления дизайн са продиктувани от ограничения, свързани например с техническата функция на продукта (ще разгледам този въпрос в раздел Б по-долу). Казано по-просто, на дизайн на обувка не може да се откаже закрила като промишлен дизайн на Общността само защото цялостната му форма наподобява тази на крак.
29.
Второ, в третия си въпрос запитващата юрисдикция отбелязва, че член 14 от Регламент № 6/2002 определя понятието „автор“ като лицето, което е „създало“ дизайна. В светлината на тази разпоредба тази юрисдикция иска да се установи дали за закрилата на един промишлен дизайн като промишлен дизайн на Общността, е необходимо лицето, което го е създало, да е извършило „същинска дизайнерска дейност“ или „интелектуално усилие“, за да може да се счита за негов „автор“. Отново не споделям тези съмнения.
30.
За начало отбелязвам, че член 14 от Регламент № 6/2002 е озаглавен „Право на промишлен дизайн на Общността“ и предвижда в параграф 1, че „[п]равото на промишлен дизайн на Общността принадлежи на автора или неговия правоприемник“. В параграфи 2 и 3 от тази разпоредба се уточняват правилата, които се прилагат, когато две или повече лица са създали съвместно дизайна, както и когато дизайнът е „създаден от заето лице при изпълнение на неговите задължения или по нареждане на неговия работодател“.
31.
С оглед на тези елементи според мен е ясно, че целта на член 14 от Регламент № 6/2002 е по-скоро да определи на кое физическо или юридическо лице ще бъде предоставено правото на промишлен дизайн на Общността, отколкото да направи „новостта“ и „оригиналността“ на дизайна зависими от „същинската дизайнерска дейност“ или „интелектуалното усилие“ на автора.
32.
В това отношение искам да подчертая също така, че понятието „автор“, използвано в тази разпоредба, не трябва да се смесва с използваното в Директива 2001/29 понятие „автор“, което се отнася до авторското право и сродните му права. При тълкуването на тази директива Съдът последователно е свързвал понятието „произведение“ с понятието „автор“ (
18
). В Регламент № 6/2002 обаче не съществува подобна връзка между „произведение“ и „автор“, или по-скоро „промишлен дизайн“ и „автор на промишлен дизайн“. Закрила като промишлен дизайн на Общността може да бъде предоставена, без да е необходимо да се разглежда какъвто и да е признак на неговия автор (като например неговата личност, творчески избор или интелектуално творение). В член 14 от Регламент № 6/2002 се пояснява, че самоличността на автора е от значение при определянето на физическото или юридическото лице, на което ще се предостави закрила, а не при преценката дали дизайнът може да бъде закрилян като промишлен дизайн на Общността. В този смисъл авторът на произведение съгласно Директива 2001/29 и авторът на промишлен дизайн на Общността съгласно Регламент № 6/2002 се подчиняват на различни стандарти: авторът трябва да създаде оригинално произведение, което да отразява неговата личност, докато авторът на промишлен дизайн трябва само да създаде дизайн, който е „нов“ и „оригинален“.
33.
Според мен от тези елементи следва, че за да се ползва даден дизайн със закрила като промишлен дизайн на Общността съгласно Регламент № 6/2002, не е необходимо да се доказва, че този дизайн е резултат от „същинска дизайнерска дейност“ или „интелектуално усилие“ на автора. Също така не е необходимо физическото или юридическото лице, което е създало дизайна, да е участвало в такава „същинска дизайнерска дейност“ или „интелектуално усилие“, за да се счита за „автор на дизайна“.
Б.
Относителната важност на малките разлики между даден промишлен дизайн и предходен дизайн в случаите, в които тези разлики са повлияни от модните тенденции (втората част от първия въпрос и втори и четвърти въпрос)
34.
Вторият въпрос, поставен от запитващата юрисдикция (във втората част от първи въпрос и във втори и четвърти въпрос), се отнася по-конкретно до „оригиналността“ на промишления дизайн, предвидена в член 6 от Регламент № 6/2002.
35.
За начало припомням, че както е посочил Общият съд, промишленият дизайн е оригинален, когато общото впечатление на информирания потребител е за нещо различно, а не за „дежавю“ при съпоставяне с всички предходни промишлени дизайни, като не се отчитат разлики, които не са достатъчно изразени, за да се отразят върху посоченото общо впечатление, но се отчитат разлики, които са достатъчно изразени, за да създадат различни общи впечатления (
19
).
36.
Освен това, както обясних в точка 27 по-горе, като част от тази преценка трябва да се вземе предвид степента на свобода на автора при разработването на дизайна. Общият съд е признал, че в това отношение трябва да се вземат предвид ограниченията, наложени от техническата функция на продукта (или на негов елемент), както и от приложимите спрямо продукта законови разпоредби, които водят до стандартизиране на някои характеристики и по този начин са общи за всички дизайни, прилагани към съответния продукт (
20
).
37.
Общият съд също така пояснява, че свободата на автора трябва да се разглежда като фактор, който служи за квалифициране на оценката на оригиналността на въпросния дизайн, а не като независим фактор, определящ необходимата степен на различие между два дизайна (
21
). В конкретика това означава, че се прилага следното правило за „обратната пропорционалност“ (
22
): колкото повече е ограничена свободата на автора при разработването на спорния дизайн, толкова по-вероятно е незначителните разлики да са достатъчни, за да създадат различно цялостно впечатление у информирания потребител.
38.
От това следва, че високата степен на свобода на автора подкрепя извода, че дизайните без съществени разлики създават едно и също общо впечатление у информирания потребител и следователно, че разглежданият дизайн не е оригинален. Обратно, ниската степен на свобода на автора подкрепя извода, че достатъчно значимите разлики между дизайните създават различно цялостно впечатление у информирания потребител и следователно, че разглежданият дизайн е оригинален (
23
).
39.
При все, че тези констатации на Общия съд все още не са потвърдени от Съда, аз съм напълно съгласен с тях.
40.
Нека се върна към примера, който вече използвах и който е основен за спора по настоящото дело. Една обувка е предназначена да се носи на крак. Поради тази техническа функция дизайнът на обувката трябва задължително да има форма, която е достатъчно издължена, за да може кракът да влезе в нея. Тази техническа функция несъмнено ограничава свободата на автора и при тези обстоятелства на по-малко съществените разлики, свързани например с тока на обувката (неговата височина и форма) или формата на върха на обувката (заострена, кръгла или квадратна), трябва да се отдаде по-голямо значение за цялостното впечатление от продукта, въз основа на правилото за „обратната пропорционалност“, което току-що обясних (
24
).
41.
Според мен е логично да се отдаде по-голямо значение на тези по-малко съществени разлики при тези обстоятелства. На първо място, това е в съответствие с факта, че Регламент № 6/2002 изисква оценката на „оригиналността“ на дизайна да се извършва от гледна точка на „информирания потребител“ (
25
). Съдът е постановил, че „определението „информиран“ подсказва, че без да бъде изобретател или технически експерт, потребителят познава съществуващите в съответния сектор различни промишлени дизайни, има определено равнище на познания относно елементите, които обикновено са включени в тези промишлени дизайни, и поради своя интерес към съответните продукти проявява сравнително висока степен на внимание, когато ги използва“ (
26
). Следователно такъв потребител е в състояние да забележи кои характеристики на дизайна може да са свързани с техническата функция на продукта или с неговата стандартизация поради приложимите законови разпоредби, и да отдаде повече значение на характеристики, които не спадат към някоя от тези две категории.
42.
Освен това, ако на тези по-малко съществени разлики не се отдава достатъчно значение, когато свободата на автора е ограничена при такива обстоятелства, тогава би било много трудно дизайнът да се ползва със закрила в Европейския съюз. По същество Регламент № 6/2002 би дал възможност на оператор (който пръв получава закрила за промишлен дизайн на даден продукт) да получи монопол върху характеристики, които на практика са общи за всички дизайни на този продукт. Както е обяснил Съдът, това би позволило на този оператор да се ползва по отношение на продукта от закрила, която на практика е изключителна и е равностойна на закрила с патент, без обаче да трябва същият да е изпълнил условията за получаването на такъв патент, и би могло да възпрепятства предлагането от конкурентите на продукти с определени функционални особености или да ограничи възможните технически решения (
27
). Това би било в разрез с целите на правото на Съюза в областта на промишлените дизайни, които съгласно съображение 7 от този регламент са да се осигури „засилена закрила на промишления дизайн“ и да се насърчи „развитието на новите продукти и инвестирането в тяхното производство“. Освен това то би лишило от полезно действие член 8, параграф 1 от Регламент № 6/2002, съгласно който „[п]ромишленият дизайн на Общността не предоставя права върху особеностите на външния изглед на един продукт, които са наложени изключително от техническата му функция“.
43.
След като направих тези бележки, остава да изясня дали „модните тенденции“ могат да се разглеждат като ограничаващи видимия външен вид на даден дизайн по същия начин като техническата функция или стандартизацията на някои характеристики на продукта. Ако това е така, тогава, както запитващата юрисдикция обяснява в четвъртия въпрос, малки (или по-малко съществени) разлики между въпросния регистриран или нерегистриран промишлен дизайн и предишен промишлен дизайн могат да бъдат достатъчни, за да може въпросният промишлен дизайн да създаде различно цялостно впечатление у информирания потребител.
44.
В това отношение Общият съд е приел, че въпросът дали даден промишлен дизайн следва обща тенденция на дизайна е без значение за преценката дали съществуват ограничения на свободата на автора. За първи път той прави това уточнение в решение Shenzhen Taiden/СХВП — Bosch Security Systems (Комуникационно оборудване) (
28
). В това решение разглежданият дизайн представлява конферентен пулт (т.е. система от микрофони, която обикновено се поставя в предната част на всяко бюро в конферентна зала). Жалбоподателят твърди, че много от характеристиките на дизайна са наложени не само от техническата функция на апарата, но и от съществуването на обща тенденция за отдаване на предпочитание на апаратите с малък размер, които са плоски и правоъгълни и често включват подвижно свързани елементи. Общият съд обаче отхвърля това твърдение. В последващо решение той обяснява, че отказът му да допусне възможността обща тенденция в дизайна да се разглежда като фактор за ограничаване на свободата на автора, се основава на факта, че именно тази свобода на автора му позволява да открива нови форми, нови тенденции или също да прави нововъведения в рамките на съществуваща тенденция (
29
).
45.
Според мен настоящото дело дава възможност на Съда да потвърди този подход.
46.
Всъщност, първо, докато Регламент № 6/2002 няма за цел да предостави закрила на характеристики, свързани с техническата функция на продукта или с приложимите към него законови разпоредби, той е въведен, за да направи възможна закрилата по-специално на характеристики, свързани с модните тенденции като елементи на промишлен дизайн на Общността (
30
). Модният сектор произвежда голям брой „колекции“ с относително кратък пазарен живот. Това поражда необходимост от ефикасна и краткосрочна закрила на промишлени дизайни, която е в съответствие със системата, въведена с този регламент (
31
).
47.
Второ, закрилата на характеристики, свързани с модни тенденции, насърчава иновациите в съответствие с целта на Регламент № 6/2002, която припомних в точка 42 по-горе. Например, авторите на модни списания сега споменават тенденция, при която много видове обувки — включително балеринки, маратонки и каубойски ботуши — се оформят с катарама „Mary Jane“ (
32
). При положение че тези дизайни се закрилят от системата за промишлени дизайни на Съюза, други оператори или автори на дизайни не могат да ги копират и са насърчени да създават нови дизайни.
48.
Трето, характеристиките, свързани с модните тенденции, се различават от тези, свързани с техническата функция на продукта или с приложимите законови разпоредби, доколкото последните са както неизбежни (в смисъл, че всички дизайни на въпросния продукт трябва задължително да бъдат съобразени с тях), така и постоянни или дълготрайни. Трудно ми е да разбера как подобен извод може да се приложи по отношение на характеристиките, свързани с модните тенденции, които по своята същност са краткотрайни.
49.
Добавям, че тенденциите в дизайна са неразривно свързани с „пазарните очаквания“, които по своята същност са силно променливи. В това отношение Общият съд вече е постановил, че очакванията на потребителите не представляват ограничение, което по необходимост ограничава свободата на автора, и че фактът, че дадена обща тенденция в дизайна може да отговори на очакванията на съответните потребители, не може да се разглежда като фактор за ограничаване на свободата на автора, при положение че именно тази свобода на автора му позволява да открива нови форми, нови тенденции или също да прави нововъведения в рамките на съществуваща тенденция. Следователно „потенциалните очаквания на пазара“ не следва да се вземат предвид при определянето на степента на свобода на автора (
33
).
50.
С оглед на тези елементи считам, че модните тенденции не могат да се разглеждат като ограничаващи свободата на автора по такъв начин, че малки разлики между предходни дизайни и неговия нерегистриран или регистриран дизайн да са достатъчни, за да може последният да създаде цялостно впечатление, различно от това на първите, и следователно да притежава „оригиналност“ по смисъла на член 6 от Регламент № 6/2002.
51.
След като направих тези бележки, припомням, че пред запитващата юрисдикция Mundorama Confort и Stay Design явно считат, че спорните дизайни не са „оригинални“ по смисъла на член 6 от Регламент № 6/2002, тъй като се основават на предходни дизайни, съдържащи се в каталозите на доставчиците, и се различават от тези дизайни само в незначителни аспекти, свързани с индивидуализирането например на подметката, връзките или катарамите.
52.
В това отношение отбелязвам, че Съдът вече се е произнесъл по същество, че един промишлен дизайн може да се ползва със закрила като промишлен дизайн на Общността, дори ако се състои от специфични елементи или части от по-ранни дизайни, стига да създава у потребителя различно цялостно впечатление от тези определени и индивидуализирани по-ранни дизайни (
34
).
53.
Според мен един промишлен дизайн на Общността не трябва да се обявява за недействителен само защото се състои от ограничено индивидуализиране на един или повече предходни дизайни. Това заключение е в съответствие с целите на Регламент № 6/2002, които припомних в точка 42 по-горе.
В.
Последици за спора в главното производство
54.
Констатациите, които направих в предходния раздел, ме карат да формулирам следните бележки по отношение на спора в главното производство.
55.
От една страна, самият факт, че разликите между спорните дизайни и предходните дизайни, включени в каталозите на доставчиците на Deity Shoes (в случая елементи на индивидуализация, свързани с подметката, връзките или катарамите на обувката, представени в спорните дизайни), се основават на модни тенденции, не означава непременно, че на тези елементи трябва да се отдаде по-малко значение при преценката на цялостното впечатление, което тези дизайни създават у „информирания потребител“, и следователно на тяхната „оригиналност“. За разлика от техническата функция на продукта или законовите разпоредби, които може да се прилагат за последния (които водят до известна стандартизация на продукта), модните тенденции не трябва да се разглеждат като ограничение или пречка за свободата на автора. Както се вижда от примера с налагането на стила „Mary Jane“ върху всички обувки, споменат в точка 47 по-горе, поставянето на катарама върху обувка може (понякога) значително да измени различното цялостно впечатление на този продукт и по този начин да му придаде „оригиналност“. По същия начин самият факт, че спорните дизайни са резултат от индивидуализиране на предходни дизайни, не е пречка за тяхната закрила като промишлени дизайни на Общността и не трябва сам по себе си да води до обявяването им за недействителни.
56.
От друга страна, отговорът на въпроса дали спорните дизайни са „оригинални“ по смисъла на член 6 от Регламент № 6/2002 и могат да се ползват от закрила като промишлен дизайн на Общността все още зависи от това дали разликите между тези дизайни и предходните дизайни са достатъчно изразени, или се отнасят само до несъществени детайли — преценка, която трябва да се извърши от запитващата юрисдикция. В това отношение бих се ограничил да припомня, че Регламент № 6/2002 няма за цел да закриля като промишлен дизайн на Общността дизайн, който, с изключение на несъществените разлики, е просто „пълно копие“ на предишен промишлен дизайн и не създава у информирания потребител цялостно впечатление, различно от това, което създава този предишен промишлен дизайн.
V. Заключение
57.
С оглед на всички изложени по-горе съображения предлагам на Съда да отговори на преюдициалните въпроси, поставени от Juzgado de lo Mercantil no 1 de Alicante (Търговски съд № 1, Аликанте, Испания), както следва:
„1.
Регламент (ЕО) № 6/2002 от 12 декември 2001 година относно промишления дизайн на Общността
трябва да се тълкува в смисъл, че за да се ползва даден промишлен дизайн със закрила като промишлен дизайн на Общността, не е необходимо да е налице „същинска дизайнерска дейност“ или промишленият дизайн да е резултат от „интелектуално усилие“ на автора. Също така не е необходимо физическото или юридическото лице, което е разработило дизайна, да е участвало в такава „същинска дизайнерска дейност“ или „интелектуално усилие“, за да се счита за „автор на дизайна“.
2.
Член 6 от Регламент № 6/2002
трябва да се тълкува в смисъл, че за разлика от ограниченията, свързани с техническата функция на продукта или с приложимите към него законови разпоредби, модните тенденции не могат да се разглеждат като ограничаващи свободата на автора по такъв начин, че незначителни разлики между един или повече предходни дизайни и разглеждания дизайн да са достатъчни, за да може последният да създаде у информирания потребител цялостно впечатление, различно от това на първите, и следователно да е „оригинален“ по смисъла на тази разпоредба. Вследствие на това промишлен дизайн, който се различава от предходен промишлен дизайн само в несъществени детайли, повлияни от модните тенденции, може да не е „оригинален“ по смисъла на тази разпоредба и да не се ползва със закрила като промишлен дизайн на Общността“.
(
1
)	Език на оригиналния текст: английски.
(
2
)	От песента „These boots are made for walkin“ на Нанси Синатра (пусната през 1966 г.).
(
3
)	Регламент на Съвета от 12 декември 2001 година относно промишления дизайн на Общността (ОВ L 3, 2002 г., стр. 1; Специално издание на български език, 2007 г., глава 13, том 33, стр. 70).
(
4
)	Вж. в този смисъл решение от 21 ноември 2013 г., El Hogar Perfecto del Siglo XXI/СХВП — Wenf International Advisers (Тирбушон) (T‑337/12, EU:T:2013:601, т. 32). Вж. и решение от 6 септември 2023 г., Cayago Tec/EUIPO — iAqua (Shenzhen) (Водни скутери, моторни яхти) (T‑377/22, EU:T:2023:504, т. 46 и цитираната съдебна практика).
(
5
)	Съгласно член 1, параграф 2 от Регламент № 6/2002 един промишлен дизайн се ползва със закрила чрез „нерегистриран промишлен дизайн на Общността“, ако е станал общодостъпен по начина, предвиден в този регламент, и чрез „регистриран промишлен дизайн на Общността“, ако е регистриран по начина, предвиден в този регламент. Спорът в главното производство по настоящото дело се отнася както до регистрираните, така и до нерегистрираните промишлени дизайни на Общността.
(
6
)	Вж. член 24, параграфи 1 и 3 от Регламент № 6/2002, който по същество предвижда, че регистриран или нерегистриран промишлен дизайн на Общността може да бъде обявен за недействителен от съд за промишлени дизайни на Общността на основание насрещен иск при производство за нарушение. В член 26 от този регламент са описани подробно „последици от недействителността“, по-специално параграф 1 от тази разпоредба гласи, че „промишленият дизайн на Общността се счита, от самото начало, че не поражда точно определените с настоящия регламент последици, до степента, до която е обявен за недействителен“.
(
7
)	Вж. член 7, параграф 1 от Регламент № 6/2002 за обяснение кога се счита, че даден промишлен дизайн е станал общодостъпен.
(
8
)	Вж. член 5, параграф 1 от Регламент № 6/2002.
(
9
)	Вж. член 6 от Регламент № 6/2002.
(
10
)	Директива на Европейския парламент и на Съвета от 22 май 2001 година относно хармонизирането на някои аспекти на авторското право и сродните му права в информационното общество (ОВ L 167, 2001 г., стр. 10; Специално издание на български език, 2007 г., глава 17, том 1, стр. 230).
(
11
)	Вж. решение от 12 септември 2019 г., Cofemel (C‑683/17, EU:C:2019:721, т. 30 и цитираната съдебна практика). Курсивът е мой.
(
12
)	Вж. решение от 16 юли 2009 г., Infopaq International (C‑5/08, EU:C:2009:465, т. 39). Курсивът е мой.
(
13
)	Вж. решение от 12 септември 2019 г., Cofemel (C‑683/17, EU:C:2019:721, т. 40).
(
14
)	Пак там, точка 50. Съдът допълва в същата точка, че „закрилата [съгласно Регламент № 6/2002] е предназначена да се прилага за ограничен, но достатъчен срок, за да даде възможност да се постигне възвръщаемост на инвестициите, необходими за създаването и производството на тези обекти, без обаче да възпрепятства прекомерно конкуренцията“.
(
15
)	Курсивът е мой.
(
16
)	Курсивът е мой.
(
17
)	Вж. бележка под линия 4.
(
18
)	Всъщност, както вече посочих в точка 22 по-горе, Съдът е постановил, че понятието „произведение“ в Директива 2001/29 предполага наличието на оригинален обект, който ще се счита за собствено интелектуално творение на автора, ако отразява личността на автора, представлявайки проява на неговия свободен и творчески избор.
(
19
)	Вж. решение от 8 май 2024 г., Puma/EUIPO — Road Star Group (Обувка) (T‑757/22, EU:T:2024:291, т. 57 и цитираната съдебна практика).
(
20
)	Вж. бележка под линия 4.
(
21
)	Вж. решение от 6 септември 2023 г., Cayago Tec/EUIPO — iAqua (Shenzhen) (Водни скутери, моторни яхти) (T‑377/22, EU:T:2023:504, т. 47 и цитираната съдебна практика).
(
22
)	Пак там, точка 48 и цитираната съдебна практика. Вж. и заключението на генерален адвокат Szpunar по дело LEGO (Понятие за информиран потребител на промишлен дизайн) (C‑211/24, EU:C:2025:153, т. 36).
(
23
)	Вж. решение от 6 септември 2023 г., Cayago Tec/EUIPO — iAqua (Shenzhen) (Водни скутери, моторни яхти) (T‑377/22, EU:T:2023:504, т. 48 и цитираната съдебна практика).
(
24
)	За други примери вж. Hartwig, H. The concept of aesthetic creative freedom in design, copyright, and trademark law — a European perspective — In: Design Law, Edward Elgar Publishing, Cheltenham, UK, 2024, p. 562: „в случая с кошниците за велосипеди творческата свобода на автора е ограничена от техническите спецификации само дотолкова, доколкото кошниците трябва да бъдат закрепени към велосипеда и да могат да държат предмети, без те да падат по време на каране на велосипед. Въпреки това авторът на дизайна може да избира между голямо разнообразие от цветове, материали (например пластмаса, метал, ратан или плат) и форми (кръгла, овална или квадратна) на кошницата“.
(
25
)	Вж. член 6, параграф 1 от посочения регламент.
(
26
)	Вж. решение от 20 октомври 2011 г., PepsiCo/Grupo Promer Mon Graphic (C‑281/10 P, EU:C:2011:679, т. 59).
(
27
)	Вж. решение от 8 март 2018 г., DOCERAM (C‑395/16, EU:C:2018:172, т. 30).
(
28
)	Решение от 22 юни 2010 г. (T‑153/08, EU:T:2010:248, т. 58).
(
29
)	Вж. решение от 13 ноември 2012 г., Antrax It/СХВП — THC (Радиатори за отопление) (T‑83/11 и T‑84/11, EU:T:2012:592, т. 95).
(
30
)	Вж. в тази връзка Wennersten, U. et al. Fashion and design law — In: Design Law, Edward Elgar Publishing, Cheltenham, UK, 2024, p. 586.
(
31
)	Пак там, стр. 589. Както обясняват тези автори, „регистрацията на промишлен дизайн на Общността в Съюза има някои уникални характеристики […] [по-специално защото] няма срок за подаване на възражение. Това прави процеса на регистрация относително бърз, като е възможно да се получи одобрение дори в същия ден“. Вж. и стр. 594: „в тази епоха на бърза модна индустрия, където тенденциите се променят бързо, получаването на закрила като нерегистриран дизайн [както позволява Регламент № 6/200] е от полза за индустрията“.
(
32
)	Вж. Jones, D. Please, Can We Stop Mary Jane-ifying Everything? — British Vogue, 11 February 2025, достъпно на: https://www.vogue.co.uk/article/mary-jane-shoe-trend.
(
33
)	Вж. решение от 6 юни 2019 г., Porsche/EUIPO — Autec (Моторни превозни средства) (T‑209/18, EU:T:2019:377, т. 57, 59 и 61).
(
34
)	Вж. решение от 19 юни 2014 г., Karen Millen Fashions (C‑345/13, EU:C:2014:2013, т. 26 и 33).