62005TO0141_BG
Страни по делото
Основания за решението
Диспозитив
Страни по делото
По дело T‑141/05 RENV
Internationaler Hilfsfonds eV,
установено в Rosbach (Германия), за което се явява адв. H. Kaltenecker, avocat,
жалбоподател,
срещу
Европейска комисия,
за която се явяват г‑жа P. Costa de Oliveira и г‑н T. Scharf, в качеството на представители,
ответник,
с предмет искане за отмяна на решението на Комисията от 14 февруари 2005 г., с което на Internationaler Hilfsfonds eV се отказва пълен достъп до преписката по договор LIEN 97-2011,
ОБЩИЯТ СЪД (четвърти състав),
състоящ се от: г‑жа I. Pelikánová, председател, г‑жа K. Jürimäe (докладчик) и г‑н M. van der Woude, съдии,
секретар: г‑н E. Coulon,
постанови настоящото
Определение
Основания за решението
Факти в основата на спора
1. Жалбоподателят, Internationaler Hilfsfonds eV, е неправителствена организация по германското право, действаща в областта на хуманитарната помощ. На 28 април 1998 г. тя подписва с Комисията на Европейските общности договор LIEN 97‑2011 (наричан по-нататък „договорът“) с цел съвместното финансиране на програма за медицинска помощ, която организира в Казахстан.
2. На 1 октомври 1999 г. Комисията прекратява въпросния договор едностранно, а на 6 август 2001 г. уведомява жалбоподателя за взетото си след това прекратяване решение да ѝ бъде възстановена определена сума, изплатена на жалбоподателя в рамките на изпълнението на договора.
3. На 9 март 2002 г. жалбоподателят подава заявление до Комисията за получаване на достъп до документите по договора. Тъй като исканията в заявлението са частично удовлетворени, с писмо от 11 юли 2002 г., изпратено до председателя на Комисията, жалбоподателят иска да се ползва от пълен достъп до документите по договора. Тъй като искането не е изцяло удовлетворено, жалбоподателят сезира Европейския омбудсман с жалба, заведена под номер 1874/2003/GG, в която се оплаква от отказа на Комисията да му предостави пълен достъп до документите по договора.
4. След проект за препоръка от 15 юли 2004 г., изпратен от Омбудсмана на Комисията, и след подробно становище на Комисията, изпратено на 12 и 21 октомври 2004 г. до Омбудсмана, на 14 декември 2004 г. той приема окончателно решение, в което с критичен коментар установява, че след като Комисията не е изложила действителни причини, които да обосновават отказа ѝ да предостави достъп на жабоподателя до няколко документа по договора, е налице случай на лошо администриране.
5. На 22 декември 2004 г., позовавайки се на изводите, направени в посоченото окончателно решение на Омбудсмана от 14 декември 2004 г., жалбоподателят изпраща ново заявление до председателя на Комисията за пълен достъп до документите по договора. С писмо от 14 февруари 2005 г. (наричано по-нататък „обжалваното решение“) Комисията се произнася по посоченото заявление и решава да не предоставя на разположение на жалбоподателя други документи, освен тези, до които до момента е получил достъп.
Производства и искания на страните
Първоинстанционно производство
6. С жалба, подадена в секретариата на Общия съд на 11 април 2005 г., жалбоподателят иска отмяна на обжалваното решение. По нея е образувано дело под номер T‑141/05. В резултат от възражение за недопустимост, повдигнато от Комисията на основание член 114, параграф 1 от Процедурния правилник на Общия съд, с Решение от 5 юни 2008 г. по дело Internationaler Hilfsfonds/Комисия (T‑141/05, непубликувано в Сборника) последният отхвърля жалбата като недопустима.
Обжалване пред Съда
7. След като жалбоподателят сезира Съда с жалба на основание член 56 от Статута на Съда, с Решение от 26 януари 2010 г. по дело Internationaler Hilfsfonds/Комисия (C‑362/08 P, все още непубликувано в Сборника) последният отменя Решението от 5 юни 2008 г. по дело Internationaler Hilfsfonds/Комисия, посочено в точка 6 по-горе, отхвърля възражението за недопустимост, повдигнато от Комисията пред Общия съд и му връща делото, за да се произнесе той по исканията на жалбоподателя за отмяна на обжалваното решение.
Производство по върнатото пред Общия съд за ново разглеждане дело
8. След като е върнато на Общия съд, делото най-напред е разпределено на предишния втори състав. Впоследствие поради промяна в съставите на Общия съд то е разпределено на четвърти състав.
9. С писмо от 23 март 2010 г. в съответствие с член 119, параграф 2 от Процедурния правилник секретариатът на Общия съд информира страните за възобновяването на писмената фаза на производството от етапа, в който се е намирала към момента на постановяване на решението за връщане за ново разглеждане и във връзка с това приканва Комисията да представи писмена защита.
10. На 5 май 2010 г. Комисията представя в секретариата на Общия съд материал по делото, който по решение на председателя на предишния втори състав е приложен по делото като искане за прекратяване поради липса на основание за произнасяне, в което се съдържа искане за провеждане на процесуално-организационно действие.
11. На 22 юни 2010 г. жалбоподателят подава в секретариата на Общия съд становище по искането за прекратяване поради липса на основание за произнасяне.
12. С писмо от 19 юли 2010 г., подадено в секретариата на Общия съд на 20 юли 2010 г., жалбоподателят въвежда нови правни основания съгласно разпоредбите на член 48 от Процедурния правилник, с които за целите на настоящото производство иска да включи в аргументацията си доводи, за които твърди, че са подобни на приетите от Общия съд в Решение от 7 юли 2010 г. по дело Agrofert Holding/Комисия (T‑111/07, непубликувано в Сборника).
13. Комисията иска от Общия съд:
– да отхвърли жалбата с мотива, че нейният предмет е отпаднал,
– да осъди жалбоподателя да заплати съдебните разноски.
14. Жалбоподателят иска Общия съд:
– да отхвърли искането за прекратяване поради липса на основание за произнасяне в резултат от отпадането на предмета на жалбата,
– да отмени обжалваното решение в частта, с която Комисията му отказва пълен достъп до документите по договора,
– да осъди Комисията да заплати съдебните разноски.
От правна страна
Доводи на страните
15. В искането за прекратяване поради липса на основание за произнасяне Комисията напомня, че с писма от 28 и 31 август 2009 г. жалбоподателят подава ново заявление за пълен достъп до документите по договора. Тя уточнява, че с писмо от 9 октомври 2009 г. се е произнесла по заявлението, като е посочила, че е решила да му предостави по-широк, но не и пълен достъп до споменатите документи. Комисията добавя, че с писмо от 15 октомври 2009 г. жалбоподателят е поискал тя да преразгледа решението си от 9 октомври 2009 г. Комисията уточнява, че най-напред с писмо от 1 декември 2009 г. му е посочила, че за съжаление към тази дата не е в състояние да се произнесе окончателно по това искане. Комисията все пак излага, че след това с писмо от 29 април 2010 г. след ново подробно разглеждане на всеки от документите по договора, до които до момента на жалбоподателя се отказва достъп, го уведомява за решението си да му предостави още по-широк, но не и пълен достъп до споменатите документи (наричано по-нататък „решението от 29 април 2010 г.“). Накрая тя отбелязва, че жалбоподателят внася жалба с предмет искане за отмяна на нейните решения от 9 октомври и 1 декември 2009 г., по която секретариатът на Общия съд образува дело под номер Т‑36/10.
16. Поради това Комисията счита, че в резултат от решението от 29 април 2010 г. правният интерес на жалбоподателя по настоящото дело е отпаднал. Комисията поддържа всъщност, че ако Общият съд отмени обжалваното решение, това по никакъв начин нямало да промени положението на жалбоподателя, доколкото в такъв случай тя била задължена да преразгледа заявлението му за достъп до документите по договора. При разглеждането на новото заявление в посочения смисъл, съдържащо се в писмата от 28 и 31 август 2009 г. и приключило с решението от 29 април 2010 г., тя обаче направила именно това. При тези условия решение на Общия съд по същество в рамките на настоящото производство нямало да осигури никакво допълнително предимство на жалбоподателя.
17. Въпреки това Комисията заявява, че е наясно, че отхвърлянето на настоящата жалба, поради това че нейният предмет е отпаднал, би могло да насърчи жалбоподателя да подаде жалба срещу решението от 29 април 2010 г. При това положение поради съображения за процесуална икономия тя предлага на Общия съд да позволи на жалбоподателя да изясни какви според него са последствията от приемането на решението от 29 април 2010 г. във връзка с по-нататъшния ход на настоящото производство, като дори измени исканията си и посочените в настоящото производство правни основания, за да вземе предвид споменатото решение като ново обстоятелство.
18. В становището по искането за прекратяване поради липса на основания за произнасяне жалбоподателят поддържа, на първо място, че правният му интерес в настоящото производство продължава да бъде налице, по-специално с цел да запази правото си на ефективна съдебна защита. Във връзка с това той напомня, че въпреки подаването на настоящата жалба през 2005 г. в резултат от възражението за недопустимост, повдигнато от Комисията, и от решението на Общия съд, с което неправилно обявява жалбата за недопустима (точка 6 по-горе), той все още не е в състояние да се запознае в подробности с решението, с което Комисията едностранно и внезапно прекратява договора. Той добавя, че след прекратяването, настъпило през 1999 г., Комисията не допуска той да се запознае с всички релевантни части от договора и така да разбере мотивите за прекратяването. Това положение не му позволявало да представи всички необходими за защитата му документи пред белгийската национална юрисдикция, сезирана от Комисията с искане да ѝ бъде възстановена определена сума, първоначално изплатена в рамките на изпълнението на договора. Освен това правният интерес на жалбоподателя се запазвал от Решението от 26 януари 2010 г. по дело Internationaler Hilfsfonds/Комисия, посочено в точка 7 по-горе, с което Съдът разпоредил на Общия съд да се произнесе по съществото на спора, а не да установи липсата на основания за произнасяне.
19. На второ място, жалбоподателят посочва, че с оглед на разпоредбите на Процедурния правилник и съдебната практика неговите искания и правните основания, повдигнати в настоящото производство, не биха могли да се изменят, тъй като новият акт, на който се основава Комисията, не е издаден от трето лице, а от самия ответник. При това положение той уведомява Общия съд за решението си да подаде жалба с предмет искане за отмяна на решението от 29 април 2010 г.
20. На трето място, жалбоподателят иска от Общия съд да съедини настоящото дело с дело T‑36/10 (вж. точка 15 по-горе), за да разгледа заедно правните основания в подкрепа на тези две жалби. Освен това той иска от Общия съд в съответствие с член 77, буква г) от Процедурния правилник да спре служебно двете висящи производства до произнасяне по жалбата за отмяна, която е решил да подаде срещу решението от 29 април 2010 г. (вж. точка 19 по-горе).
Съображения на Общия съд
21. По силата на член 114, параграф 1 от Процедурния правилник, по молба на някоя от страните Общият съд може да се произнесе по искане в хода на производството, без да разглежда съществото на спора. Предвид искането на Комисията от 5 май 2010 г. за прекратяване поради липса на основание за произнасяне и становището на жалбоподателя от 22 юни 2010 г. относно това искане, Общият съд като приема, че разполага с достатъчно информация въз основа на доказателствата по делото, в случая направеното в хода на производството искане следва да се разгледа без устна фаза в съответствие с член 114, параграфи 3 и 4 от Процедурния правилник.
22. На първо място, следва да се напомни, че съгласно постоянната съдебна практика всеки иск или жалба трябва да се основава на правния интерес на съответния ищец или жалбоподател (Определение на Съда от 18 март 1987 г. по дело Von Bonkewitz-Lindner/Парламент, 13/86, Recueil, стр. 1417, точка 6 и Определение на Съда от 24 септември 1987 г. по дело Vlachou/Сметна палата, 134/87, Recueil, стр. 3633, точка 8). Отсъствието на правен интерес представлява липса на абсолютна процесуална предпоставка, която Общият съд може да разгледа служебно (Определение на Съда от 7 октомври 1987 г. по дело D.M./Съвет и ИСК, 108/86, Recueil, стр. 3933, точка 10, Решение на Общия съд от 18 февруари 1993 г. по дело Mc Avoy/Парламент, T‑45/91, Recueil, стр. II‑83, точка 22 и Решение на Общия съд от 20 септември 2000 г. по дело Orthmann/Комисия, T‑261/97, Recueil FP, стр. I‑A‑181 и II‑829, точка 31).
23. В настоящия случай се налага констатацията, че с оглед на съдебната практика, припомнена в точка 22 по-горе, връщането от Съда на дело за ново разглеждане от Общия съд не може да е в отклонение от принципа, съгласно който Общият съд може да се произнесе по искане за прекратяване поради липса на основание за произнасяне, свързано с отсъствието на абсолютна процесуална предпоставка като липсата на правен интерес. Поради това следва да се отхвърли доводът на жалбоподателя, изведен от това, че с оглед на Решение от 26 януари 2010 г. по дело Internationaler Hilfsfonds/Комисия, посочено в точка 7 по-горе, Съдът разпоредил на Общия съд да се произнесе по съществото на спора, а е не да установи липсата на основание за произнасяне.
24. На второ място, следва да се напомни, че в съответствие със съдебната практика условията за допустимост на жалбата се преценяват към момента на подаването ѝ, с изключение на по-особения въпрос относно отпадането на правния интерес (вж. Решение на Общия съд от 21 март 2002 г. по дело Shaw и Falla/Комисия, T‑131/99, Recueil, стр. II‑2023, точка 29 и цитираната съдебна практика). В интерес на доброто правораздаване обаче това съображение, свързано с момента на преценката на допустимостта на жалбата, не може да попречи на Общия съд да установи, че основанието за произнасяне по жалбата е отпаднало в случай, когато отпадне изцяло личният интерес на жалбоподателя — който в началото е имал правен интерес — от отмяна на обжалваното решение, поради настъпило след подаването на тази жалба събитие. Всъщност, за да може жалбоподателят да продължи да поддържа жалба за отмяна на решение, той трябва да запази личния си интерес от отмяна на обжалваното решение (Определение на Общия съд от 17 октомври 2005 г. по дело First Data и др./Комисия, T‑28/02, Recueil, стр. II‑4119, точки 36 и 37, и Решение на Общия съд от 9 юли 2008 г. по дело Alitalia/Комисия, T‑301/01, Сборник, стр. II‑1753, точка 37). В противен случай решение на Общия съд по съществото на спора няма да му донесе никаква полза (Решение на Съда от 7 юни 2007 г. по дело Wunenburger/Комисия, C‑362/05 P, Сборник, стр. II‑4333, точка 43 и Решение на Общия съд от 19 януари 2010 г. по дело Co Frutta/Комисия, T‑355/04 и T‑446/04, Сборник, стр. II‑1, точка 44).
25. Освен това от разпоредбите на член 4, параграф 7 от Регламент (ЕО) № 1049/2001 на Eвропейския парламент и на Съвета от 30 май 2001 година относно публичния достъп до документи на Европейския парламент, на Съвета и на Комисията (OВ L 145, стр. 43; Специално издание на български език, 2007 г., глава 1, том 3, стр. 76), по силата на който посочените в параграфи 1—3 от този член изключения могат да се прилагат само за периода, през който защитата е обоснована с оглед на съдържанието на документа, следва, че дадено лице може да подаде ново заявление за достъп до документи, до които достъпът преди това му е бил отказан. Едно такова заявление задължава съответната институция да разгледа дали предишният отказ за достъп още е обоснован предвид междувременно настъпила промяна в правното или фактическото положение (Решение от 26 януари 2010 г. по дело Internationaler Hilfsfonds/Комисия, посочено в точка 7 по-горе, точки 56 и 57). При тези условия споменатата институция не би могла да се задоволи единствено да противопостави на такива нови заявления за достъп до споменатите документи предишните откази за достъп (Решение от 26 януари 2010 г. по дело Internationaler Hilfsfonds/Комисия, посочено в точка 7 по-горе, точка 59).
26. В случая страните не оспорват, че към датата на подаване на жалбата по настоящото дело обжалваното решение уврежда жалбоподателя, доколкото съдържа отказ да му бъде предоставен достъп до документите по договора. Към тази дата жалбоподателят следователно е имал личен интерес от отмяна на спорното решение, за да преразгледа Комисията заявлението му за достъп до документите.
27. Безспорно е обаче, че с писма от 28 и 31 август 2009 г., тоест след подаването на жалбата по настоящото дело, жалбоподателят внася ново заявление за достъп до документите по договора, достъпът до които продължава да му бъде отказван. В съответствие със съдебната практика, цитирана в точка 25 по-горе, новото заявление е породило необходимостта от ново разглеждане на съответните документи. Освен това Общият съд установява, че в отговор на това ново заявление, както и на писмото на жалбоподателя от 15 октомври 2009 г, в решенията си от 9 октомври 2009 г. и от 29 април 2010 г. Комисията е предоставила на жалбоподателя по-широк, но не и пълен достъп до споменатите документи. По-точно следва да се отбележи, че в съответствие с цитираната в точка 25 по-горе съдебна практика решението от 29 април 2010 г. е прието в резултат от разглеждане на новото заявление, като във връзка с това разглеждане Комисията приема, че по-ранният отказ на достъп до някои от разглежданите документи вече не е обоснован, но за сметка на това за останалите продължава да има основания за съществуването му.
28. При това положение следва да се приеме, че макар в решението от 29 април 2010 г. Комисията да не решава изрично да оттегли обжалваното решение, решението от 29 април 2010 г. е постановено след ново заявление за достъп до несъобщените документи, като в резултат от заявлението Комисията актуализира, като дори оттегля мотивите за предишния отказ за достъп до споменатите документи, поради което решението от 29 април 2010 г. заменя обжалваното решение по отношение на жалбоподателя (вж. по аналогия Решение на Общия съд от 18 септември 2008 г. по дело Angé Serrano и др./Парламент, T‑47/05, непубликувано в Сборника, точка 88).
29. При тези условия на първо място следва да се отбележи, че ако Общият съд реши да отмени обжалваното решение, както Комисията признава сама (вж. точка 16 по-горе), тя би била длъжна предвид разпоредбите на член 266 ДФЕС да преразгледа заявлението на жалбоподателя за пълен достъп до документите по договора. Налага се обаче констатацията, че при това преразглеждане тя единствено би могла да постанови или решение, идентично с това от 29 април 2010 г., или при наличието на промяна в правното или фактическото положение, настъпила след приемането му, решение, което да е по-благоприятно за жалбоподателя.
30. Следва да се отбележи също, че от становището на жалбоподателя по искането за прекратяване поради липса на основания за произнасяне следва, че след като Комисията е приела решението от 29 април 2010 г., той счита, че не може да измени своите искания и правните основания, повдигнати по настоящото дело, за да вземе предвид споменатото решение. За сметка на това на 9 юли 2010 г. той внася в секретариата на Общия съд, както е информирал Общия съд в споменатото становище, жалба на основание член 263 ДФЕС, по която е образувано дело под номер Т‑300/10 с предмет искане за отмяна на решението от 29 април 2010 г.
31. С оглед на съображенията, изложени в точки 29 и 30 по-горе, следва да се приеме, че дори Общият съд да отмени обжалваното решение, тази отмяна не би осигурила на жалбоподателя никаква допълнителна изгода в сравнение с тази, която би могъл да постигне от евентуалната отмяна на решението от 29 април 2010 г. по дело T‑300/10.
32. Освен това, противно на поддържаното от жалбоподателя по същество, подобна констатация не може да накърни правото му на ефективна съдебна защита.
33. Действително по силата на разпоредбите на член 47 от Хартата на основните права на Европейския съюз, прокламирана на 7 декември 2000 г. в Ница (ОВ C 364, стр. 1), която след влизането в сила на Договора от Лисабон на 1 декември 2009 г. съгласно член 6, параграф 1, първа алинея ДЕС има същата юридическа сила като Договорите, всеки, чийто права и свободи, гарантирани от правото на Съюза, са били нарушени, има право на ефективни правни средства за защита пред съд, така че неговото дело да бъде гледано справедливо и публично в разумен срок.
34. В случая обаче трябва да се отбележи, от една страна, че от разпоредбите на член 48, параграф 2 от Процедурния правилник следва, че в хода на производството не могат да се въвеждат нови правни основания, освен ако те не почиват върху правни или фактически обстоятелства, установени в хода на производството, и от друга, че от съдебната практика не следва, че правото на жалбоподателя да изменя своите искания и правните основания, които е посочил в жалбата срещу решение, впоследствие заменено с друго решение, предполага новият акт или новото обстоятелство да се дължат на трето лице. Действително, от съдебната практика, посочена впрочем от Комисията в нейното искане за прекратяване поради липса на основание за произнасяне, следва ясно, че когато дадено решение в хода на производството е заменено с друго със същия предмет, то следва да бъде разглеждано като ново обстоятелство, което позволява на жалбоподателя да промени своите искания и правни основания. В този смисъл изменението позволява на жалбоподателя да запази своя правен интерес от подадената преди настъпването на новото обстоятелство жалба. Всъщност задължаването на жалбоподателя да подаде нова жалба би било в противоречие с доброто правораздаване и с изискването за процесуална икономия. Освен това би било несправедливо, ако за да отговори на критиките, съдържащи се в жалба, подадена пред съда на Съюза срещу решение, съответната институция може да измени обжалваното решение или да го замени с друго и да се позовава в производството на това изменение или замяна с цел да лиши другата страна от възможността да обхване в първоначалните си искания и правни основания последващото решение или да представи допълнителни искания и правни основания срещу него (Решение на Съда от 3 март 1982 г. по дело Alpha Steel/Комисия, 14/81, Recueil, стр. 749, точка 8 и Решение на Съда от 14 юли 1988 г. по дело Stahlwerke Peine-Salzgitter/Комисия, 103/85, Recueil, стр. 4131, точки 11 и 12, Решение на Общия съд от 3 февруари 2000 г. по дело СОРЕ/Комисия, T‑46/98 и T‑151/98, Recueil, стр. II‑167, точка 33).
35. Поради това се налага констатацията, че противно на твърденията на жалбоподателя, след постановяването на решението от 29 април 2010 г. той е разполагал с правото или да актуализира своите искания и правните основания, посочени в настоящата жалба, за да вземе под внимание това решение, което съгласно извода в точка 28 по-горе заменя обжалваното решение, или да подаде жалба срещу него.
36. Както бе отбелязано в точка 30 по-горе, жалбоподателят подава жалба срещу решението от 29 април 2010 г., поради което действително упражнява правото, което има на основание член 263 ДФЕС, да оспори пред съда на Съюза законосъобразността на това решение. Следователно делото на жалбоподателя, а именно твърдяната от него незаконосъобразност по повод отказа на Комисията да му предостави пълен достъп до документите по договора, ще може да бъде разгледано от съда на Съюза справедливо и публично в разумен срок след датата на подаване на жалба по това ново дело.
37. На второ място, макар в становището си относно искането за прекратяване поради липса на основания за произнасяне жалбоподателят да не излага оплаквания във връзка с това, следва да бъде посочено, че разглеждането на настоящата жалба не може да бъде обосновано нито с целта да се избегне повторното настъпване на твърдяната незаконосъобразност, нито с целта да се улесни евентуалното предявяване на иск за обезщетение, тъй като споменатите цели могат да се постигнат при разглеждането на жалбата срещу решението от 29 април 2010 г. (вж. по аналогия Решение на Общия съд от 10 декември 2010 г. по дело Ryanair/Комисия, T‑494/08—T‑500/08 и T‑509/08, все още непубликувано в Сборника, точка 46 и цитираната съдебна практика).
38. С оглед на всички изложени по-горе съображения в съответствие с изискванията за добро правораздаване и процесуална икономия следва да се приеме, че след подаването на настоящата жалба — в резултат от постановяването на решението от 29 април 2010 г. и подаването на жалба за отмяна срещу това решение (вж. точка 30 по-горе) — жалбоподателят е загубил всякакъв личен интерес от отмяната на обжалваното решение. Поради това предметът на настоящата жалба, насочена срещу обжалваното решение, е отпаднал.
39. В резултат от горното, без да следва да се разпореди процесуално-организационно действие, за да се отправи въпрос до жалбоподателя дали желае да актуализира своите искания и правните основания, посочени по настоящото дело, без да следва производството по него и по дело Т‑36/10 да бъде спряно, да се проверява дали двете дела да бъдат съединени, и накрая, да се преценява допустимостта на новото правно основание, посочено от жалбоподателя в писмото му от 20 юли 2010 г. (вж. точка 12 по-горе), следва да се направи извод, че няма основание за произнасяне по настоящата жалба.
По съдебните разноски
40. Следва да се напомни, че съгласно член 87, параграф 6 от Процедурния правилник, когато липсва основание за постановяване на съдебно решение по същество, Общият съд определя съдебните разноски по свое усмотрение.
41. В случая най-напред следва да се приеме, че упражнявайки свое признато право, жалбоподателят решава да отправи ново заявление за достъп във връзка с документите по договора, достъпът до които по-рано му е отказан, поради което с оглед на задължението си да разгледа дали отказът за достъп още е обоснован предвид междувременно настъпила промяна в правното или фактическото положение (вж. съдебната практика, цитирана в точка 25 по-горе) Комисията приема решението от 29 април 2010 г., което съгласно извода в точка 28 по-горе заменя обжалваното решение.
42. Освен това, както бе отбелязано в точка 30 по-горе, въпреки припомнената в точка 34 по-горе съдебна практика жалбоподателят погрешно приема, че не може да измени своите искания и правните основания, посочени в настоящата жалба, за да вземе под внимание решението от 29 април 2010 г., което би му позволило да запази правния си интерес по настоящото дело. Освен това на основание член 263 ДФЕС той решава да подаде жалба срещу последното решение, поради което съгласно изводите в точки 38 и 39 по-горе неговият правен интерес по настоящото дело отпада.
43. При тези условия жалбоподателят следва да бъде осъден да понесе направените от него съдебни разноски, както и тези на Комисията.
Диспозитив
По изложените съображения
ОБЩИЯТ СЪД (четвърти състав)
определи:
1) Няма основание за постановяване на съдебно решение по същество във връзка с исканията на Internationaler Hilfsfonds eV за отмяна на решението на Европейската комисия от 14 февруари 2005 г., с което се отхвърля заявлението за достъп до преписката по договор LIEN 97-2011.
2) Осъжда Internationaler Hilfsfonds да понесе направените от него съдебни разноски, както и съдебните разноски, направени от Комисията.
Съставено в Люксембург на 21 септември 2011 година.