62008CC0434_BG
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
1. Настоящото преюдициално запитване, отправено от Oberlandesgericht Oldenburg (Германия), се отнася до тълкуването на член 46, параграф 2 от Регламент (ЕО) № 1782/2003 на Съвета(2) .
2. Запитващата юрисдикция иска да установи дали тази разпоредба изключва възможността за i) споразумения, с които привидно се извършва пълно и окончателно прехвърляне на права на плащане, но според вътрешна уговорка между страните правата на плащане от икономическа гледна точка остават притежание на продавача, а купувачът като формален притежател на правата следва да ги активира чрез използване на съответните площи и да превежда изцяло на продавача направените му единни плащания, или ii) споразумения, с които на купувача се прехвърлят плащания за площ по такъв начин, че той трябва да продължи да превежда на продавача определена част от единните плащания (свързаната със съответното стопанство). Ако отговорът на Съда е положителен, запитващата юрисдикция пита дали тези споразумения са недействителни.
I – Правна уредба на Общността
3. Регламентът предвижда подпомагане на доходите на земеделските производители, наречено „схема на единно плащане“ (СЕП).
4. По отношение на допустимостта в член 33, параграф 1 от Регламента (в редакцията му, приложима към фактите по главното производство) е посочено, че „[з]емеделските производители имат достъп до [СЕП], при условие че:
а) им е било отпуснато плащане през референтния период, посочен в член 38 по линия на поне една от схемите за подпомагане, изброени в приложение VI, или
б) са получили стопанството или част от стопанството по силата на наследяване или предварително наследяване от земеделски производител, който е отговарял на условията, посочени в буква а) или
в) са получили право на плащане от националния резерв или по силата на прехвърляне.“
5. По отношение на прехвърлянето на права на плащане член 46 от Регламента предвижда:
„1. Правата за плащане могат да се прехвърлят само на друг земеделски производител, който е установен в същата държава членка, освен в случаите на прехвърляне по силата на наследяване или предварително наследяване.
Въпреки това, дори в случай на наследяване или предварително наследяване, правата на плащане могат да се използват само в същата държава членка, където са били отпуснати.
Всяка държава членка може да реши, че правата на плащане могат да се прехвърлят или използват само в рамките на един и същ регион.
2. Правата на плащане могат да се прехвърлят по силата на продажба или всякакво друго [окончателно] прехвърляне заедно със земята или отделно от земята. И обратното, отдаване под аренда или други подобни видове прехвърляне се позволяват само ако правата на плащане са придружени от прехвърлянето на еквивалентен брой хектари, даващи право на помощ.
Освен в случаите на непреодолима сила или извънредни обстоятелства, по смисъла на член 40, параграф 4, всеки земеделски производител може да прехвърля своите права на плащане без прехвърляне на земята, но само след като е използвал, по смисъла на член 44, най-малко 80 % от своите права през поне една календарна година, или след като доброволно се е отказал в полза на националния резерв от всичките си права на плащане, които не е използвал по време на първата година от прилагането на [СЕП].
3. В случай на продажба на правата на плащане със или без земята държавите членки, като действат в съответствие с общите принципи на общностното право, могат да решат, че част от продадените права на плащане се връщат обратно в националния резерв или че стойността им на единица се намалява в полза на националния резерв в съответствие с критерии, които следва да бъдат определени от Комисията, в съответствие с процедурата, установена в член 144, параграф 2.“
II – Фактическа обстановка, производство по спора и преюдициални въпроси
6. Със съставен от нотариус договор за продажба от 8 ноември 2005 г. Amkeline Gertha Harms и Johann Harms, съдружник в дружеството ищец в главното производство, (наричани по-нататък „продавачи“) продават на Freerk Heidinga, ответник в главното производство, (наричан по-нататък „купувач“) обработваема земя, намираща се в Schirum и Wiesens (Германия), заедно с жилищните и стопански постройки. Освен това те продават запасите от фураж, референтните количества мляко и заявените права на плащане на земеделското стопанство. Общата покупна цена възлиза на 690 000 EUR(3) . По отношение на правата на плащане в точка 9 от договора за продажба се съдържат следните разпоредби:
„В резултат от реформата на общата селскостопанска политика (наричана по-нататък „реформа на ОСП“) стандартна практика в [Германия] е след 1 януари 2005 г. правата на плащане […] да се отпускат под формата на регионални единни плащания за обработваема земя и постоянни пасища, както и специфични за земеделските стопанства допълнителни плащания. С оглед на горното страните по договора се споразумяха за следното:
Продавачите са подали молби съгласно процедурата за кандидатстване по ОСП за 2005 г. С настоящия договор продавачите прехвърлят на купувача всички права на плащане, които ще им бъдат отпуснати на основание на това, че обработват земята, предмет на тази продажба, както и земята, която продавачите са взели под аренда или в зависимост от случая им е била предоставена за ползване и която купувачът поема. Правата на плащане се прехвърлят безвъзмездно.
С изключение на правата за земи под угар, правата на плащане включват специфичните за земеделското стопанство допълнителни плащания […].
След окончателното определяне и отпускане на правата на плащане, в срок от две седмици от уведомяването им, но не по-късно от 15 януари 2006 г., продавачите информират купувача за тяхната стойност.
Страните се споразумяват в срок до 15 февруари 2006 г. да сключат договор, съставен въз основа на уговорените по-горе условия, за прехвърлянето на реалните права на плащане, в който да бъдат установени характеристиките, по които може да се идентифицират тези права и тяхната стойност.
В едномесечен срок от сключването на горния договор страните се задължават да впишат прехвърлянето в съответния регионален орган или, в зависимост от случая, да впишат процедурата, за която са били уведомени, в централната база данни на интегрираната система за администриране и контрол.
Страните се договарят, че във вътрешните им отношения купувачът има право на 40 права на плащане за обработваема земя и на 40 права на плащане за постоянни пасища, както и само на тази част от специфичните за земеделското стопанство права на плащане („top up“), която съответства на референтните количества мляко (около 622 000 kg), прехвърлени на купувача по договор за аренда в рамките на покупката на земеделското стопанство.
Купувачът се задължава след извършването на годишното плащане да превежда на продавачите сумите, получените въз основа на специфичните за земеделското стопанство права на плащане или на правата на плащане въз основа на площ, които превишават горепосочения размер (приблизително 15 права на плащане за обработваема земя, приблизително 15 права на плащане за постоянни пасища и компенсаторни плащания за мляко за приблизително 1 000 000 kg референтни количества мляко).“
7. Договорът за продажба е изпълнен и продадената по договора обработваема земя е прехвърлена на името на купувача. Освен това на 1 април 2006 г. на купувача са преотстъпени 111,79 права на плащане. Понастоящем купувачът управлява придобитото стопанство като гражданско дружество заедно с друго лице.
8. Във връзка с договора за закупуване на земя и свързаното с него споразумение от 6 януари 2006 г. относно придобиване на плащания от аренда ищецът в главното производство предявява иск за изпълнение на вземането му за остатъчно арендно плащане за референтно количество мляко в размер на 4 378,16 EUR, както и на цедираното му вземане за изплатените за 2006 г. единни плащания на обща стойност 40 823,05 EUR, дължими на продавачите съгласно вътрешното споразумение между страните. Ищецът в главното производство основава последния иск, част от който все още се разглежда по апелативна жалба в главното производство, на точка 9 от посочения по-горе договор за продажба и на вътрешното споразумение между страните по договора за продажба, които предвиждат единните плащания да бъдат прехвърлени на продавачите.
9. Landgericht Aurich уважава искането за плащане в резултат от прехвърлянето на вземания за арендни плащания, но отхвърля иска в останалата част, по-специално в частта, в която се иска изпълнение на прехвърлянето на единни плащания. Съдът приема, че възникналите по силата на точка 9 от договора за продажба вземания са били удовлетворени с преотстъпване на правата на плащане, отнасящи се до 29,79 хектара, обратно на продавачите или в зависимост от случая на ищеца в главното производство.
10. Това решение се обжалва от ищеца в главното производство. Ищецът в главното производство изтъква, че Oberlandesgericht Oldenburg следва да измени решението на Landgericht и да осъди купувача да заплати на продавачите допълнително 23 113,73 EUR, заедно с лихва от 5 % над основния лихвен процент, считано от 2 февруари 2007 г. Купувачът твърди, че въззивната жалба трябва да бъде отхвърлена.
11. Според запитващата юрисдикция уважаването на жалбата зависи от действителността на споразумението, посочено в точка 9 от договора за продажба от 8 ноември 2005 г.
12. Поставяйки под сериозно съмнение действителността на това споразумение с оглед на член 46 от Регламента — по-специално предвид ограничения набор от способи за прехвърляне на права на плащане съгласно тази разпоредба, и ясната цел, която си поставя схемата за директно подпомагане и която в този случай може да не бъде изпълнена — Oberlandesgericht Oldenburg решава, че е необходимо да отправи към Съда следния преюдициален въпрос:
„Следва ли член 46, параграф 2 от Регламент (EO) № 1782/2003 […] да се тълкува в смисъл, че са несъвместими с тази уредба и поради това са недействителни споразуменията, с които привидно се извършва пълно и окончателно прехвърляне на права на плащане, но според уговореното между страните продавачът си запазва правата на плащане от икономическа гледна точка, а купувачът като техен формален притежател следва да ги активира чрез използване на съответните площи и да прехвърли изцяло на продавача направените му плащания или с които плащанията за площ се прехвърлят на купувача съгласно механизъм, целящ да му наложи, поне след активиране на правата и получаване на плащанията, периодично да превежда на продавача определена част от тези плащания (специфичната за съответното стопанство)?“
13. Страните са изслушани по време на съдебното заседание на 3 декември 2009 г.
III – Преценка
А –	Основни доводи на страните
14. Ищецът в главното производство, гражданско дружество по германското право със съдружници Arnold и Johann Harms, оспорва изложените в акта за преюдициално запитване факти и изтъква, че поставеният въпрос не съответства на фактическите обстоятелства по делото в главното производство.
15. Според ищеца в главното производство в член 46, параграф 2 от Регламента общностното право изрично предвижда възможността за прехвърляне на правата на плащане чрез продажба на друг земеделски производител. Действителността на тези споразумения не следва да зависи от допълнителни публичноправни условия, нито от изискване за предварително административно разрешение. Той изтъква, че общностното право не съдържа разпоредба относно начина, по който следва да бъде определено плащането по договор за продажба от вида на разглеждания в главното производство. Продажбата на правата на плащане следва да се извърши изключително в съответствие с принципите на гражданското право, съгласно които свободата на договаряне има превес и страните по договора следва да могат свободно да определят вида на възнаграждението. Следователно тези страни трябва да имат свободата да се споразумеят не за еднократно плащане, а за плащане под формата на последователни вноски. Това не противоречи на целта на член 46, параграф 2 от Регламента и при всички случаи купувачът разполага с възможността да развали такъв договор.
16. Ищецът в главното производство също твърди, че не е налице нарушение на законовото изискване, че правата на плащане не следва да се прехвърлят, освен ако не са придружени от прехвърлянето на еквивалентен брой хектари, даващи право на помощ. Той изтъква, че целта на тази разпоредба е да се избегне ситуация, при която правото за получаване на права на плащане се прехвърля съгласно безсрочно или дългосрочно споразумение, което е с чисто икономически характер. Действително при прекратяване на арендата правото за получаване на права на плащане следва да се върне на собственика на земята, който след това може да ги прехвърли на друго лице. Точно това обаче продавачите по настоящото дело не могат да направят. Правата за получаване на плащане са прехвърлени завинаги на купувача. Последният може да прехвърля тези права на други лица. Във всеки случай в делото по главното производство правата на плащане са прехвърлени на купувача заедно с цялото стопанство, включително земеделската земя.
17. Ето защо ищецът в главното производство иска от Съда да обяви поставения преюдициален въпрос за недопустим. При условията на евентуалност той твърди, че член 46, параграф 2 от Регламента не изключва споразумение като това в главното производство, съгласно което насрещната престация за прехвърлянето на права на плащане на купувача е задължението на купувача да заплати на продавача част от единните плащания, които в бъдеще ще бъдат разпределени на купувача.
18. Германското правителство изтъква, че член 46, параграф 2 от Регламента не изключва споразумение за прехвърляне като това по главното производство, тъй като то е действително като „друго [окончателно] прехвърляне“ по смисъла на член 46, параграф 2, първа алинея, първо изречение от Регламента. Съгласно нормите, уреждащи свободата на договаряне, купувачът и продавачът имат право да уговарят условия от сферата на частното право относно прехвърлянето на правата на плащане; правилата, уреждащи СЕП, не засягат такива договори, доколкото последните не нарушават разпоредбите на общностното право и не противоречат на целите на субсидията по СЕП. Правилата предвиждат, че на земеделския производител, в този случай на купувача, следва да бъде отпуснато единно плащане на стопанство с обратна сила, при условие че е изпълнил съответните условия в своето стопанство. Според законодателството на Общността бенефициерът на подпомагането е свободен да реши как трябва да бъде използвано плащането. От това следва, че плащането може да бъде ползвано за извършване на плащания към лицето, което му е продало правата на плащане. Германското правителство заключава, че член 46, параграф 2 от Регламента не изключва споразумения като разглежданото в главното производство.
19. Становището на Комисията е, че в конкретния случай прехвърлянето и активирането на правата на плащане е довело до неспазване на принципите на СЕП. Тя изтъква, че страните в главното производство са сключили правна сделка, с която са били заобиколени разпоредбите на Регламента. Комисията предлага на Съда да отговори на поставения въпрос, че член 46, параграфи 1 и 2 във връзка с член 2, букви а) и в) и член 33, параграф 1, буква в) от Регламента следва да се тълкуват в смисъл, че споразумения като тези в главното производство са несъвместими с горните разпоредби.
Б –	Преценка
20. Запитващата юрисдикция иска да установи дали член 46, параграф 2 от Регламента не допуска споразумения като тези по главното производство, и ако това е така, дали те са недействителни.
21. По-специално, във въпроса си запитващата юрисдикция разграничава два вида споразумения: i) такива, с които привидно се извършва пълно и окончателно прехвърляне на права на плащане, но според вътрешна уговорка между страните правата на плащане от икономическа гледна точка остават притежание на продавача, а купувачът като формален притежател на правата следва да ги активира чрез използване на съответните площи и да превежда изцяло на продавача направените му единни плащания; и ii) споразумения, с които на купувача се прехвърлят плащания за площ по такъв начин, че той трябва да продължи да превежда на продавача определена част от единните плащания (свързаната със съответното стопанство). Смятам обаче, че за целите на конкретния случай между двата вида споразумения, посочени в преюдициалното запитване, няма разлика от правна гледна точка.
22. Първо, ще разгледам доводите на ищеца в главното производство, че поставеният въпрос е недопустим, тъй като не съответства на фактическите обстоятелства по делото в главното производство.
23. В това отношение е достатъчно да се отбележи, че не е задължение на Съда да установява релевантните факти за разрешаването на спора по главното производство. Съдът се е произнесъл, че „в рамките на разпределянето на правомощията между общностните и националните юрисдикции Съдът следва да вземе предвид фактическия […] контекст, в който се вписва преюдициалният въпрос, така както е очертан с акта за преюдициално запитване“(4) . Съдът не може да вземе предвид становищата на заинтересовани страни по смисъла на член 23 от Статута на Съда, които повдигат възражения във връзка с този контекст(5) . Следователно възражението за недопустимост не може да бъде прието и Съдът следва да разгледа поставените преюдициални въпроси предвид фактическата рамка, установена от Oberlandesgericht Oldenburg в акта за преюдициално запитване.
1. Предварителна бележка относно схемата на единно плащане
24. На първо място, единствено и само земеделски производители, които са получили право на плащане — чрез прехвърляне или от националния резерв — имат право на достъп до СЕП(6) . „[З]емеделски производители“ са само лица, които упражняват „селскостопанска дейност“ по смисъла на Регламента(7) . Сам по себе си обаче фактът, че земеделски производител е получил права на плащане, не води автоматично до получаването от същия на реално подпомагане, свързано с тези права. За да се възползва от единните плащания, земеделският производител не само трябва да притежава права на плащане, но и да ги активира, като разполага със съответните хектари земеделска земя и като спазва други изисквания за управление — като например условия, наложени по законодателството в областта на околната среда, защитата на животните и безопасността на храните (т.нар. кръстосано спазване)(8) .
2. Същинският въпрос: тълкуване на член 46, параграф 2 от Регламента.
25. Въпреки формулировката на поставения преюдициален въпрос и връзката му със сключените/сключеното между продавачите и купувача споразумения/споразумение(9) смятам, че Съдът следва да се съсредоточи изцяло и единствено върху тълкуването на член 46, параграф 2 от Регламента. Фактическите обстоятелства по делото в главното производство несъмнено трябва да бъдат взети под внимание, но Съдът би следвало да направи това само дотолкова, доколкото това е необходимо за правилното тълкуване на горната разпоредба.
26. От самия текст на член 249, втора алинея ЕО е видно, че регламентите на Общността се прилагат пряко във всички държави членки. С оглед на самото естество на регламентите и тяхната функция в системата от източници на правото на Общността разпоредбите на тези регламенти по принцип имат непосредствено действие в националните правни системи, без да е необходимо националните власти да приемат мерки за прилагането им. Вярно е, че Съдът е приел, че в изключителни случаи „някои техни разпоредби все пак може да налагат приемането на мерки за прилагане от държавите членки във връзка с тяхното изпълнение“(10) . Не смятам обаче, че това е така по отношение на член 46, параграф 2 от Регламента. Следователно достатъчно е да се съсредоточим върху член 46, параграф 2 от Регламента, без да е необходимо да се разглеждат евентуални национални мерки за прилагане.
27. Член 46, параграф 2 от Регламента предвижда, че правата на плащане могат да се прехвърлят „по силата на продажба или всякакво друго [окончателно] прехвърляне“ заедно със земята или отделно от нея. Въпреки това прехвърляния, които не са окончателни — отдаване под аренда или други подобни видове сделки — се допускат само ако прехвърляните права на плащане са придружени от прехвърлянето на еквивалентен брой хектари, даващи право на помощ.
28. По мое мнение за целите на настоящото дело не е необходимо да се разглеждат други условия за прехвърляне на права на плащане, предвидени в Регламента, тъй като запитващата юрисдикция не е поискала тяхното тълкуване. Във всеки случай смятам, че тяхното разглеждане не е необходимо за тълкуването на член 46, параграф 2 от Регламента.
29. От това следва, че същинският въпрос в настоящото дело е тълкуването на израза „продажба или всякакво друго [окончателно] прехвърляне [на права на плащане]“, съдържащ се в член 46, параграф 2 от Регламента.
30. За целите на това тълкуване е необходимо да бъдат разгледани обстойно както целта на режима, уреждащ правата на плащане, така и правилата за тяхното прехвърляне.
31. На първо място, целта на правото на плащане, когато е съчетано с хектар земя, даващ право на помощи, е да създаде право на изплащане на сумата, определена от правото на плащане(11) . Както беше отбелязано в точка 24 по-горе, СЕП е предназначена за земеделски производители, и по-конкретно за действащите земеделски производители(12) . Тук може се отбележи, че, за разлика от правата за производство ( droits à produire ) и правата на премия ( droits à prime ), които произтичат от реформите на общата селскостопанска политика от 1992 г. и 1999 г., единните плащания на стопанство представляват само „подпомагане на доходите на земеделските производители“(13) .
32. На второ място, що се отнася до тяхното прехвърляне, видно е, че намерението на общностния законодател е правата на плащане да могат да се прехвърлят и търгуват. Единното плащане на стопанство беше разделено на права на плащане именно за да се улеснени неговото прехвърляне(14) . Наистина, за разлика от квотите за мляко например, правата на плащане по принцип може да се прехвърлят свободно и не са свързани с конкретна земеделска земя. Регламентът обаче предвижда ясни правила, уреждащи и ограничаващи това прехвърляне: по-специално те могат да се прехвърлят само на други земеделски производители(15) .
33. Възможността за прехвърляне на права на плащане и търговия с тях обаче прикрива възможност за преследване на друга цел, различна от тази, която общностният законодател е имал предвид; цел, която всъщност със сигурност е искал да избегне.
34. Във връзка с това в съображение 30 от Регламента се посочва, че „[…] [з]а да бъдат избегнати спекулативни прехвърляния, които водят до натрупването на права на плащане, без те да са покрити от съответстваща селскостопанска база, е удачно при отпускането на помощта да се направи връзка между правата и определен брой хектари с право на помощи, както и възможността да се намали прехвърлянето на права в даден регион […]“.
35. От това следва, че основната цел, залегнала в подробните разпоредби относно прехвърлянето на права на плащане, е да бъдат избегнати спекулативни по своя характер прехвърляния. Както беше установено, целта на СЕП е осигуряване на подпомагане на доходите на действащите земеделските производители(16), а не на лица, които чрез търговия с права на плащане преследват други финансови интереси извън сферата на земеделието(17) . Наистина, целта на Регламента е да се избегне предоставянето на единни плащания на лица, които не упражняват селскостопанска дейност по смисъла на Регламента и които следователно не следва да се възползват от финансиране от Общността в тази област(18) .
36. Общностният законодател явно се е опасявал от ходове, целящи заобикаляне на разпоредбите на Регламента, като е налице реално желание за предотвратяване и потискане на измамите(19), най-малкото защото при режим, който не е обвързан с производството, винаги съществува риск от спекулации(20) .
37. В това отношение едно от най-важните наложени ограничения относно прехвърлянето на права на плащане е изискването — освен ако не се извършва отдаване под аренда или друга подобна неокончателна сделка, която трябва да бъде придружена от прехвърляне на еквивалентен брой хектари, даващи право на помощ — прехвърлянето на правата на плащане да бъде пълно и окончателно.
38. От това следва, че когато продава правата на плащане на друг земеделски производител първоначалният притежател и продавач трябва безусловно да се откаже от правото си върху тях, в резултат от което прехвърлянето поражда ново право върху правата на плащане в полза на купувача, който след това може да предприеме действия за тяхното активиране. Всъщност купувачът е лицето, което трябва да получи съответните суми (единни плащания) за подпомагане на доходите му, тъй като той обработва съответната земеделска земя(21) . Правото на изплащане на суми съгласно правата на плащане трябва да бъде категорично неделимо от законното право на собственост върху правата на плащане.
39. Ако поради своите правни последици и резултати(22) прехвърлянето на права на плащане не води до пълен отказ от страна на продавача от правото на изплащане на суми по тези права на плащане и до пораждането за купувача на съответно право за получаване на суми по тези права на плащане(23) — например според постигнато между страните вътрешно споразумение (accidentalia negotii) — тогава условията за законно прехвърляне на права на плащане не са изпълнени.
40. Именно такъв е случаят, когато продавачът на правата на плащане в договора за продажба настоява да си запази правото да му бъдат изплащани суми в съответствие с тези права на плащане, тъй като правото на изплащане на суми по правата на плащане е неделимо от законното право на собственост върху правата на плащане, независимо от това дали правото на изплащане на такива суми се отнася до всички или само до част от прехвърлените по този начин права на плащане.
41. Ето защо споделям опасенията на запитващата юрисдикция, че сключеното в настоящия случай споразумение поставя въпроса дали формалното прехвърляне на права на плащане, които продавачът на практика си запазва по силата на вътрешна уговорка между страните, както и споразумението, че купувачът ще обработва земята, съответстваща на правата на плащане съобразно Регламента(24), в конкретния случай създава форма на прехвърляне („прехвърляне на доверителен собственик“), което вече не отговаря на условията, заложени в член 46, параграф 2 от Регламента, а именно: продажба или всякакво друго „окончателно“ прехвърляне. Наистина, доколкото е видно, резултатът от сделката е, че съответните суми (единни плащания) — трайно — не постигат целта си на субсидии, а именно подпомагане на доходите на земеделския производител, който реално обработва земята, съответстваща на правата на плащане. Вместо това от договора за продажба следва, че съответните суми (единни плащания) или част от тях трябва да бъдат предоставяни трайно на друго лице(25) .
42. От гореизложените съображения следва, че член 46, параграф 2 от Регламента следва да се тълкува в смисъл, че продажбата или всякакво друго окончателно прехвърляне на права на плащане със или без земя трябва да гарантира, че продавачът или прехвърлителят на тези права на плащане не си запазва в каквато и да е степен по силата на договор или на разпоредба в договор правото на изплащане на суми по тези права на плащане (единни плащания), тъй като правото на изплащане на суми по правата на плащане (единни плащания) е неделимо от законното право на собственост върху правата на плащане.
43. Само националният съд обаче е компетентен да определи правните последици — по отношение на разглежданите споразумения и по отношение на съответната клауза — които следва да бъдат изведени от горното тълкуване на член 46, параграф 2 от Регламента.
IV – Заключение
44. Следователно предлагам Съдът да отговори на въпроса на Oberlandesgericht Oldenburg, както следва:
Член 46, параграф 2 от Регламент (ЕО) № 1782/2003 на Съвета от 29 септември 2003 година относно установяване на общи правила за схеми за директно подпомагане в рамките на общата селскостопанска политика и за установяване на някои схеми за подпомагане на земеделски производители и за изменение на Регламент (EИО) № 2019/93 и различни други регламенти следва да се тълкува в смисъл, че продажбата или всякакво друго окончателно прехвърляне на права на плащане със или без земя трябва да гарантира, че продавачът или прехвърлителят на тези права на плащане не си запазва в каквато и да е степен по силата на договор или на разпоредба в договор правото на изплащане на суми по силата на тези права на плащане, тъй като правото на изплащане на суми по правата на плащане е неделимо от законното право на собственост върху правата на плащане.
(1) .
(2)  –	Регламент от 29 септември 2003 година относно установяване на общи правила за схеми за директно подпомагане в рамките на Общата селскостопанска политика и за установяване на някои схеми за подпомагане на земеделски производители и за изменение на Регламенти (EИО) № 2019/93, (EО) № 1452/2001, (EО) № 1453/2001, (EО) № 1454/2001, (EО) 1868/94, (EО) № 1251/1999, (EО) № 1254/1999, (EО) № 1673/2000, (EИО) № 2358/71 и (EО) № 2529/2001 (ОВ L 270, 2003 г., стр. 1, Специално издание на български език, 2007 г., глава 3, том 49, стр. 177) (наричан по-нататък „Регламентът“).
(3)  –	Освен приблизително 9,6 хектара земя, собственост на продавачите и прехвърлена съгласно договора за продажба, продавачите, за да управляват стопанството, са взели под аренда още приблизително 100 хектара обработваема земя от няколко арендодателя или в зависимост от случая са сключили споразумения за ползване със собствениците на земя. Съгласно договора за продажба купувачът следва да поеме тази допълнителна земя по споразумение със собствениците или в зависимост от случаяс правоимащите лица. Продавачите се ангажират да съдействат, доколкото е възможно, за постигане на тези договорености.
(4)  –	Решение от 13 ноември 2003 г. по дело Neri (C‑153/02, Recueil, стр. I‑13555, точки 33—36).
(5)  –	Вж. inter alia Решение от 16 март 1978 г. по дело Oehlschläger (104/77, Recueil, стр. 791, точка 4), Решение от 29 април 1982 г. по дело Pabst и Richarz (17/81, Recueil, стр. 1331, точки 10—12), Решение от 29 април 2004 г. по съединени дела Orfanopoulos и Oliveri (C‑482/01 и C‑493/01, Recueil, стр. I‑5257, точка 42), Решение от 12 април 2005 г. по дело Keller (C‑145/03, Recueil, стр. I‑2529, точки 32—34), Решение от 21 април 2005 г. по дело Lindberg (C‑267/03, Recueil, стр. I‑3247, точки 41 и 42) и моето заключение от 21 април 2005 г. във връзка с Решение по дело CoNISMa (C‑305/08, все още непубликувано в Сборника, бележка под линия 12).
(6)  –	Вж. член 33, параграф 1, буква в) във връзка с член 2, букви а) и в) от Регламента. Последният член дава определение съответно за „земеделски производител“ и „селскостопанска дейност“.
(7)  –	Т.е. дейност, свързана с производството, развъждането или отглеждането на селскостопански продукти или поддържането на земята в добро селскостопанско и екологично състояние.
(8)  –	Вж. член 1 и сл. във връзка с приложение III и членове 33, 36, 43 и сл. от Регламента. Що се отнася до задължението за реално ползване на правата на плащане за съответния брой хектари, вероятно може да се направи паралел с аналогичното задължение за производство, което е свързано с разпределянето на квотите за мляко. На земеделски производител може да се предостави обезщетението за окончателно преустановяване на млекопроизводство само ако към датата на неговото заявление той произвежда мляко в качеството си на производител по смисъла на член 12, буква в) от Регламент № 857/84 и ако притежава индивидуално референтно количество по отношение на директните продажби. Когато обаче земеделски производител доброволно е преустановил млекопроизводството, той вече не е производител по смисъла на тези разпоредби. Вж. Решение от 9 октомври 1997 г. по дело Macon и др. (C‑152/95, Recueil, стр. I‑5429). Вж. също Решение от 26 октомври 2006 г. по дело Kibler (C‑275/05, Recueil, стр. I‑10569, точка 24).
(9)  –	Тук може да се отбележи, че съгласно преюдициалното запитване ищецът в главното производство е дружество, на което и двамата продавачи са цедирали съответните права, произтичащи от договора за продажба, чрез писмен акт за прехвърляне от 29 януари 2007 г.
(10)
–	Вж. Решение от 11 януари 2001 г. по дело Azienda Agricola Monte Arcosu (C‑403/98, Recueil, стр. I‑103, точка 26).
(11)  –	Вж. член 44 от Регламента.
(12)  –	Това е важно, тъй като цялата схема и замисъл на неотдавнашната реформа на общата селскостопанска политика бе да се преустанови прилагането на следвания по-рано принцип на предоставяне на подпомагане за производството на (конкретни) селскостопански продукти и да се въведе система за предоставяне на подпомагане на лице, ко ето осъществява дейност като селскостопанско предприятие. Поради това земеделските производители вече могат да проявяват гъвкавост при вземане на решения за производството си, като същевременно им се гарантира стабилност на доходите, а това съответства на целите на общата селскостопанска политика по смисъла на член 33 ЕО. Целта на реформата бе европейското земеделие да стане по-конкурентоспособно, устойчиво и пазарно ориентирано.
(13)  –	Вж. член 1 от Регламента. Във връзка с това смятам, че като общо правило правата на плащане следва да принадлежат на земеделския производител, а не на собственика на земята или на лицето, което отдава земята под аренда. В допълнение може да се отбележи, че единните плащания очевидно са се превърнали в съществена част от доходите на земеделските производители. Вж. European Council for Agricultural Law, „Les 50 ans de la Politique agricole commune et du Comité européen de droit rural — Un droit rural évolué en Europe“, L'Harmattan, Paris, 2008, р. 416.
(14)  –	Вж. съображение 30 от Регламента.
(15)  –	Които трябва да са установени в същата държава членка. Вж. член 46, параграф 1 от Регламента.
(16)  –	Т.е. онези, които действително упражняват селскостопанска дейност, както същата е дефинирана в Регламента. Същият принцип важи например по отношение на квотите за мляко. Последните не могат да се прехвърлят на лица, които не са производители, за да се избегнат спекулации с тези права на премия. Във връзка с това вж. inter alia Barthélemy, D. и David, J. (ed.), L'agriculture européenne et les droits à produire, INRA, Paris, 1999, р. 172.
(17)  –	Например във „Vente et droits à paiement unique (visite d’un Huron au royaume des imprimés)“, Droit rural, № 348, 12._2006, изследване 34, J.-J. Barbiéri съобщава, че по време на преходния период френското министерство на земеделието е обявило, че права на плащане без земеделска земя са „безполезни“, за да обезкуражи предприемането на спекулативни действия.
(18)  –	Комисията се позовава в това отношение на член 33, параграф 1, буква б) от Регламента.
(19) –	Вж. Gadbin, D., „Les droits à paiement unique, pour qui, pourquoi?", Droit rural, № 334, 6._2005 г., дискусия 8. Като пример може да се посочат: i) съображение 21 от Регламента („[…] [с] цел да се предотврати погрешното разпределение на средствата на Общността, няма да се полагат никакви плащания на земеделските производители, които изкуствено са създали условия, за да получат такива плащания“); и ii) член 29 от Регламента („[…] не се извършват никакви плащания в полза на бенефициенти, за които е установено, че изкуствено са създали условията за получаването на такива плащания с оглед да получат облаги в противоречие с целите на въпросната схема за подпомагане“). Тези разпоредби отразяват съдебната практика по злоупотребите с право. Вж. по-специално Решение от 22 октомври 1991 г. по дело von Deetzen („von Deetzen II“) (C‑44/89, Recueil, стр. I‑5119, точки 24—29), Решение от 20 юни 2002 г. по дело Mulligan и др. (C‑313/99, Recueil, стр. I‑5719, точка 30 и цитираната съдебна практика), Решение от 21 февруари 2006 г. по дело Halifax и др. (C‑255/02, Recueil, стр. I‑1609, точка 69 и цитираната съдебна практика), Решение от 11 януари 2007 г. по дело Vonk Dairy Products (C‑279/05, Сборник, стр. I‑239, точка 33 и итираната съдебна практика); и Решение от 26 ноември 2008 г. по дело Otten (C‑278/06, Сборник, стр. I‑4513, точка 39 и цитираната съдебна практика).
(20)
–	Вж. Bianchi, D., La politique agricole commune (PAC) – Toute la PAC, rien d'autre que la PAC, Bruylant, 2006, р. 332.
(21)  –	Ето защо купувачът не само следва да притежава правата на плащане от правна гледна точка, но и да бъде бенефициер на единното плащане в икономически аспект. Правата на плащане не следва да се разделят според формалната собственост и според собствеността от икономическа гледна точка, което в крайна сметка позволява единните плащания да бъдат предоставени на лице, което не обработва съответната земя.
(22)  –	Не е от значение как са били породени тези правни последици и резултати, защото в случая става въпрос за това кой отговаря за резултата от сделката, а не каква е нейната форма или акцесорни елементи. Това е характерно за правните положения, при които страните се договарят по отношение на претенции, които имат публичноправно основание, какъвто определено е случаят с правата на плащане съгласно Регламента. С други думи, ако прехвърлянето не е довело до пълно и окончателно прехвърляне на правата на плащане и следователно до безусловно прехвърляне на правото на изплащане на суми, то от правна гледна точка е ирелевантно дали страните са действали небрежно или умишлено. От значение е фактът, че в резултат от тяхната договореност не е било налице безусловно прехвърляне.
(23)  –	При условие че са изпълнени всички други приложими условия.
(24)  –	Т.е. в съответствие с изискванията за обработване, посочени в член 3 от Регламента.
(25)  –	Вероятно Комисията е напълно права, когато изтъква, че след като правата на плащане са прехвърлени безвъзмездно, купувачът и нов притежател на правата на плащане се оказва в ролята на подставено лице на продавача, който от икономическа гледна точка продължава да получава единното плащане — при това без ограничаване на размера и продължителността му — въпреки че от акта за преюдициално запитване е видно, че той вече не е земеделски производител по смисъла на член 33, параграф 1, буква в) във връзка с член 2, букви а) и в) от Регламента или във всеки случай не и по отношение на въпросната земя.