62016CC0196
ЗАКЛЮЧЕНИЕ НА ГЕНЕРАЛНИЯ АДВОКАТ
J. KOKOTT
представено на 30 март 2017 година (
1
)
Съединени дела C‑196/16 и C‑197/16
Comune di Corridonia и др. (C‑196/16)
и
Aldo Alessandrini и др. (C‑197/16)
срещу
Provincia di Macerata и др.
(Преюдициално запитване, отправено от Tribunale Amministrativo Regionale per le Marche (Административен съд за регион Марке, Италия)
„Преюдициално запитване — Околна среда — Директива 2011/92/ЕС — Оценка на въздействието на някои публични и частни проекти върху околната среда — Инсталации за биогаз — Оценка на въздействието върху околната среда след изграждането на инсталации“
I. Въведение
1.
С настоящото преюдициално производство следва да се изясни дали оценка на въздействието върху околната среда по смисъла на Директивата за ОВОС (
2
) може да бъде извършена впоследствие, след като съответният проект вече е осъществен. Съмненията относно този подход произтичат от обстоятелството, че тази оценка може да изпълни изцяло целта си само преди да е издадено разрешението за осъществяване на даден проект и осъществяването му. Необходимо е обаче да бъде поставен и въпросът какви алтернативи на извършена впоследствие оценка съществуват при наличието на толкова сериозни процесуални нарушения.
II. Правна уредба
А. Международното право
2.
Член 6 от Конвенцията за достъпа до информация, участието на обществеността в процеса на вземането на решения и достъпа до правосъдие по въпроси на околната среда (
3
) (наричана по-нататък „Орхуската конвенция“) предвижда участие на обществеността във връзка с дейности, които могат да имат значително въздействие върху околната среда. Член 6, параграф 4 определя момента на осигуряване на това участие:
„Всяка страна осигурява участието на обществеността на ранен етап, когато всички възможности са открити и може да се проведе ефективно обществено обсъждане“.
Б. Правото на Съюза
3.
В съображение 2 от Директивата за ОВОС се припомнят основаните принципи, които са в основата на тази директива:
„Съгласно член 191 [ДФЕС] политиката на Съюза в областта на околната среда се основава на принципите на предпазните мерки и превантивните действия, на принципа на приоритетното отстраняване още при източника на замърсяване на околната среда и на принципа „замърсителят плаща“.
4.
Член 1, параграф 2, буква в) определя понятието „разрешение за осъществяване“, както следва:
„решението на компетентния орган или органи, което дава право на възложителя да развива проекта“.
5.
Член 2, параграф 1 от Директивата за ОВОС урежда съотношението между дадено разрешение за осъществяване и оценката на въздействието върху околната среда:
„Държавите членки приемат всички необходими мерки, за да гарантират, че преди да бъдат одобрени, проектите, които биха могли да окажат значително въздействие върху околната среда, inter alia, поради своя характер, мащаби или местоположение, са предмет на изискването за получаване на разрешение за осъществяване и на оценка относно тяхното въздействие.[…]“.
6.
От член 3 от Директивата за ОВОС произтичат основните изисквания към съдържанието на оценката:
„Оценката на въздействието върху околната среда определя, описва и оценява по подходящ начин, с оглед всеки отделен случай и в съответствие с членове 4—12, прякото и непрякото въздействие на даден проект върху следните фактори:
а)
хората, флората и фауната;
б)
почвата, водата, въздуха, климата и ландшафта;
в)
материалните придобивки и културното наследство;
г)
взаимодействието между факторите, посочени в букви а), б) и в)“.
7.
Съгласно член 5 от Директивата за ОВОС възложителят предоставя информацията, необходима за целите на извършването на оценката, а членове 6 и 7 уреждат участието на държавни органи и на обществеността.
8.
Съгласно член 8 от Директивата за ОВОС „[р]езултатите от консултациите и информацията, събрана съгласно членове 5, 6 и 7, се вземат предвид при процедурата за даване на разрешение за осъществяване“.
В. Италианското право
9.
Според запитващата юрисдикция в италианското право не съществуват понастоящем разпоредби, уреждащи хипотезата на оценка на въздействието върху околната среда, която се извършва впоследствие след изграждането на инсталацията.
10.
За инсталациите, за които вече са издадени разрешения, в член 29, параграф 1 от Законодателен декрет № 152/2006 се предвижда само, че решенията за издаване на разрешение за осъществяване или за одобряване, взети без предварителна оценка на въздействието върху околната среда, подлежат на отмяна, тъй като са незаконосъобразни, какъвто е настоящият случай.
11.
В случай на изграждане на инсталации без предварително подлагане на етапите на проверка за необходимостта от оценка на въздействието върху околната среда или на самата оценка, от член 29, параграф 4 от Законодателен декрет № 152/2006 следва, че след като прецени размера на причинената екологична вреда преди и след прилагането на санкциите, компетентният орган разпорежда спиране на работите и може да разпореди или, ако не се изпълни това разпореждане, да възложи служебно разрушаване на инсталацията и възстановяването на първоначалното състояние на територията и на околната среда за сметка на отговорното лице.
12.
Съгласно член 29, параграф 5 от Законодателен декрет № 152/2006 „в случай на отмяна по съдебен ред или на произтекло от проверка на собствената дейност оттегляне на разрешения или одобрения за осъществяване, издадени след оценка на въздействието върху околната среда, или на отмяна на становището за установяване на съвместимост с екологичните изисквания, посочените в параграф 4 правомощия се упражняват едва след нова оценка на въздействието върху околната среда“.
III. Фактите и преюдициалното запитване
13.
Преюдициалното запитване се отнася до две инсталации за производство на електроенергия от биогаз, получен чрез анаеробно разграждане на биомаса, всяка една с номинална мощност, равняваща се на 999 kW, които са изградени съответно от VBio1 Società Agricola S.r.l. (наричано по-нататък „VBio1“) в община Corridonia (Коридония) (дело С‑196/16) и от VBio2 Società Agricola S.r.l. (наричано по-нататък „VBio2“) в община Loro Piceno (Лоро Пичено) (дело С‑197/16).
14.
По искания за разрешение за осъществяване, подадени през октомври 2011 г., на 5 юни 2012 г. регион Марке разрешава инсталацията в Коридония, а по искания за разрешения за осъществяване, подадени през декември 2011 г., на 29 юни 2012 г. — инсталацията в Лоро Пичено.
15.
Извършването на оценката на въздействието върху околната среда е от компетентността на провинция Macerata (Мачерата), която обаче не издава решение по тази оценка, тъй като съгласно законодателството на регион Марке такава оценка не е необходима за инсталации с тази мощност. Впоследствие обаче тази правна уредба на региона е отменена от италианския конституционен съд. По това съображение жалбите срещу разрешенията за осъществяване, подадени от двете общини и от други жалбоподатели, са уважени. Преди това обаче VBio1 und VBio2 вече са били изградили съответните си инсталации и са ги пуснали в експлоатация.
16.
След отмяната на разрешенията за осъществяване компетентните органи на провинция Мачерата най-напред приемат, че е необходимо да се извърши оценка на въздействието на двете инсталации върху околната среда, като впоследствие на 7 юли 2014 г. (що се отнася до инсталацията в Коридония), съответно на 10 февруари 2015 г. (що се отнася до инсталацията в Лоро Пичено) дават положително становище относно съвместимостта на всяка една от инсталациите с екологичните изисквания. Срещу тези последни решения са подадени жалбите в главните производства.
17.
При тези обстоятелства Tribunale Amministrativo Regionale per le Marche (Административният съд за регион Марке) отправя до Съда следния въпрос:
„С оглед на разпоредбите на член 191 ДФЕС и член 2 от Директивата за ОВОС съвместимо ли е с правото на Съюза провеждането на процедура за проверка за необходимостта от оценка на въздействието върху околната среда (и евентуално за извършване на ОВОС) след изграждането на инсталацията, когато разрешението е било отменено от националния съд поради липса на проверка за необходимостта от оценка на въздействието върху околната среда, доколкото тази проверка е била изключена въз основа на националната правна уредба, която противоречи на правото на Съюза?“.
18.
Писмени становища представят общини Коридония и Лоро Пичено, както и Alessandrini (Алесандрини) и други в качеството си на жалбоподатели, провинция Мачерата и регион Марке в качеството си на ответници, VBio1 и VBio2 в качеството си на други встъпили по делото страни, наред с Италианската република и Европейската комисия. Всички те, с изключение на Алесандрини и други, излагат устни становища и в съдебното заседание на 8 март 2017 г.
IV. Правен анализ
19.
Административният съд иска да се установи дали неправилно пропусната оценка на въздействието върху околната среда може да бъде извършена впоследствие, а именно след като въпросната инсталация е била изградена на основание на разрешение за осъществяване, което впоследствие е успешно оспорено.
20.
Най-напред ще уточня предмета на производството (по този въпрос вж. буква А), след което ще разгледам разпоредбите на Директивата за ОВОС, отнасящи се до момента на извършване на оценката на въздействието върху околната среда (по този въпрос вж. буква Б), и накрая ще се спра на последиците от пропусната оценка на въздействието на вече осъществени проекти (по този въпрос вж. буква В).
А. Предварителни бележки
21.
Първо, следва да се отбележи, че член 191 ДФЕС, на който Административният съд се позовава, сам по себе си не може да бъде критерий за преценката на мерки на държавите членки. Както Комисията правилно посочва, тази разпоредба е адресирана до Съюза. Тази разпоредба обаче може да е от значение при тълкуването на вторичното право (
4
).
22.
В този смисъл в акта за преюдициално запитване правилно е направено позоваване на Директивата за ОВОС, съгласно редакцията с Директива 2011/92. Действително първите искания в съответните процедури по издаване на разрешение за осъществяване са подадени още на 4 октомври 2011 г. (
5
) и на 16 декември 2011 г. (
6
), докато Директива 2011/92 влиза в сила едва през февруари 2012 г. Следва обаче да се има предвид, че по принцип новата правна норма се прилага, по-специално в рамките на висящи производства, от момента на влизане в сила на акта, с който тя се въвежда (
7
). Дерогиране от този принцип е възможно само по изключение, когато такова прилагане води до непропорционално утежняване (
8
). В настоящия случай обаче няма основание за такова дерогиране, тъй като разпоредбите, които преди това са били в сила, и разпоредбите на Директива 2011/92 са по същество идентични (
9
). Ето защо разрешенията за двете инсталации, издадени през юни 2012 г., вече е трябвало да се преценяват с оглед на Директива 2011/92.
23.
Следва също да се уточни, че не е задача на Съда да преценява дали действително е необходимо да бъде извършена оценка на въздействието на въпросните инсталации за биогаз върху околната среда или въз основа на какви критерии следва да се произнесе решение по този въпрос. Ето защо доводите на VBio1 и VBio2, изведени от действащите понастоящем италиански разпоредби, които изключват наличието на задължение за извършване на проверка, са неотносими. Следователно в настоящото производство също така не е необходимо да се разглежда по-задълбочено въпросът дали с оглед на рисковете от инсталациите за биогаз за околната среда, като например опасност от експлозия, емисии на метан и формалдехид или нитратни емисии вследствие на употребата на ферментационни продукти за целите на наторяването, тази нова правна уредба е съвместима с Директивата за ОВОС.
Б. Относно момента на извършване на оценката на въздействието върху околната среда
24.
Съгласно член 3 от Директивата за ОВОС оценката на въздействието върху околната среда определя, описва и оценява прякото и непрякото въздействие на даден проект върху околната среда. Във връзка с това оценката се основава, наред с останалото, на участието на обществеността в съответствие с член 6. Съгласно член 2, параграф 1, първо изречение и член 1, параграф 2, буква в) оценката следва да бъде направена преди издаването на разрешението за осъществяване, което дава право да се развива проектът.
25.
Нещо повече, съгласно съображение 2 от Директивата за ОВОС отчитането на въздействието върху околната среда следва да се вземе предвид на възможно най-ранен етап при всички процеси на техническо планиране и вземане на решения. Както е упоменато в това съображение, подобен подход съответства на принципите на предпазните мерки и превантивните действия, на принципа на приоритетното отстраняване още при източника на замърсяване на околната среда и на принципа „замърсителят плаща“, които съгласно член 191, параграф 2 ДФЕС всички са основни елементи на политиката на Съюза в областта на околната среда. Съдът тълкува това обстоятелство в смисъл, че целта на оценката на въздействието върху околната среда е да се предотвратят замърсяването и нарушенията при източника, вместо с последващи опити да се противодейства на последиците от тях (
10
).
26.
По-нататък следва да се посочи член 6 от Орхуската конвенция, който е транспониран с Директивата за ОВОС (
11
). Предвиденото в тази разпоредба участие на обществеността при вземането на решения, които могат да има значително въздействие върху околната среда, следва да се осъществява на ранен етап, когато всички възможности са открити и може да се проведе ефективно обществено обсъждане (
12
). Това конкретизиране илюстрира целта на обсъждането на ранен етап, а именно обсъждането е по-ефективно, когато може изцяло да бъде взето под внимание при осъществяването на проекта. Така при обсъждането може по-конкретно да стане ясно по какъв начин следва да се изгради дадена инсталация без неизбежни допълнителни разходи, за да се сведе до минимум неблагоприятното въздействие върху околната среда.
27.
Ако обаче инсталацията вече е изградена, по принцип вече не са открити всички възможности. Промяната на съществуваща инсталация обикновено е по-скъпа, отколкото включването на аналогични мерки в проекта от самото начало.
28.
Това означава, че когато се извършва едва след като дадена инсталация вече е изградена, оценката на въздействието върху околната среда може да породи действие само доколкото или в тази оценка са посочени изисквания на екологичното право, които императивно налагат да се извършат промени на инсталацията, или води до изменение на дискреционни решения, или съдържа данни за екологосъобразното прилагане на оставащи възможности.
29.
Ако обаче оценката показва по какъв начин e можело инсталацията да бъде по-добре проектирана, за да се минимизира неблагоприятното въздействие върху околната среда, поне Директивата за ОВОС не изисква да бъде изискано от възложителя да извърши съответни промени. Всъщност тази директива не съдържа материални норми за претегляне на интересите между въздействието върху околната среда и други фактори, както и не забранява осъществяването на проекти, които могат да имат неблагоприятно въздействие върху околната среда (
13
).
30.
Впрочем практическите трудности при правилното определяне на въздействието върху околната среда са довод против тезата за извършване на оценката на въздействието върху околната среда едва след изграждането на дадена инсталация. Това е така, тъй като тази инсталация вече е изменила местните екологични условия, без да е било възможно последващо установяване на тези изменения все още по безспорен начин. Ако например е било разрушено неоткрито местообитание на строго защитени видове, например на прилепи или определени гущери, няма гаранция, че това все още може да се установи впоследствие.
31.
Тези неминуеми практически недостатъци на последващата оценка в най-добрия случай могат да бъдат отчасти компенсирани от възможността оценката да отчита въздействието на експлоатацията на инсталацията, което действително може да бъде установено, докато надлежно извършена оценка само би прогнозирала това въздействие.
32.
Предвид гореизложеното се налага изводът, че въздействието на проект върху околната среда категорично следва да се оценява преди издаването на разрешение за осъществяване и че последваща оценка на въздействието върху околната среда, извършена сред изграждането на инсталация, не може в равностойна степен да замести първоначалния пропуск на такава оценка (
14
).
33.
Впрочем тази констатация подчертава необходимостта от ефективни привременни мерки при спор относно оценката на въздействието на проекти върху околната среда. В случай на отказ да се постановят привременни мерки успешното обжалване по съдебен ред не е гаранция за ефективна правна защита. Би било още по-жалко, ако компетентните юрисдикции, както твърдят VBio1 и VBio2, действително са отказали да спрат действието на разрешението за осъществяване и по този начин са дали възможност за преждевременното изграждане на инсталациите.
В. По последиците от пропуска да се извърши оценка
34.
Какви действия обаче следва да се предприемат, когато въпреки това едва след осъществяването на проект се установява, че е трябвало да бъде оценено въздействието му върху околната среда? Вероятно в основата на доводите на Коридония и Лоро Пичено, както и на Алесандрини и други имплицитно е залегнало очакването, че въпросните проекти повече не е следвало да бъдат разрешавани и следователно е трябвало да бъдат отстранени.
35.
Макар поне на теория да е възможна, по принцип тази правна последица не би следвало да настъпва. Действително отстраняването изцяло на процесуалното нарушение вече не е възможно след осъществяването на проекта (по този въпрос вж. т. 1), но все още е възможно последиците от нарушението да бъдат намалени в много голям обхват (по този въпрос вж. т. 2).
1.
По отстраняването на процесуалното нарушение
36.
Що се отнася до отстраняването на пропуска да се извърши оценка на въздействието върху околната среда, участниците в производството активно обсъждат въпроса по какъв начин следва да се тълкува съдебно решение, постановено срещу Ирландия. Съгласно това съдебно решение узаконяване на дейности или действия, които не са правомерни от гледна точка на това право, е допустимо само при условие че това узаконяване не предоставя на заинтересованите лица повод да заобикалят нормите на правото на Съюза или да не ги прилагат и че трябва да остане изключение (
15
).
37.
От вниманието на участниците в производството обаче убягва фактът, че позовавайки се на това решение, впоследствие Съдът уточнява изискванията към отстраняването на пропуска да се осигури участието на обществеността в обхвата на Директивата за КПКЗ (
16
). Съгласно това решение към момента на последващото провеждане на общественото обсъждане трябва все още да са открити всички възможности и отстраняването на въпросната нередовност на този етап от производството трябва все още да дава възможност за ефективно обществено обсъждане в рамките на процеса на вземане на решение (
17
). Посочените съображения трябва да се валидни и за оценката на въздействието върху околната среда.
38.
Като се има предвид обаче, че след осъществяването на даден проект вече не са открити всички възможности и това обстоятелство ограничава ефективността на общественото обсъждане, към този момент вече не е възможно изцяло да се отстрани пропускът да се извърши оценка на въздействието върху околната среда. Следователно проектът не може в бъдеще да се третира така, както ако за него беше издадено разрешение за осъществяване при спазване на задължението за извършване на оценка на въздействието върху околната среда.
2.
По отстраняването на последиците от процесуалното нарушение
39.
Това обаче все още не внася напълно яснота по въпроса как следва да се третират последиците от процесуалното нарушение. В това отношение според мене е целесъобразно да бъдат взети прагматични мерки, които обаче да не пораждат стимул за заобикалянето на Директивата за ОВОС.
40.
Съдът вече е подчертал, че съгласно принципа на лоялно сътрудничество, предвиден в член 4, параграф 3 ДЕС, държавите членки са длъжни да отстранят незаконосъобразните последици от всяко нарушение на правото на Съюза. Такова задължение носи в рамките на правомощията си всеки орган на съответната държава членка. Ето защо в рамките на компетентността си органите на дадена държава членка следва да предприемат всички необходими, общи и специални мерки, за да разгледат проектите с цел да се определи дали биха оказали съществено въздействие върху околната среда, и при утвърдителен отговор — да бъдат предмет на проучване на въздействието. Такива мерки са например оттеглянето на вече издадено разрешение или спиране на действието му с цел да се извърши оценка на въздействието на разглеждания проект върху околната среда по смисъла на Директивата за ОВОС. В това отношение обаче следва да се отчита процесуалната автономия на държавите членки (
18
).
41.
В хипотезата на оттегляне или на спиране на действието на разрешението за осъществяване освен това по принцип ще бъде необходимо, както в случая в главното производство, най-напред да се прекрати експлоатацията на съответната инсталация (
19
). Това е така, тъй като съгласно член 1, параграф 2, буква в) и член 2, параграф 1 от Директивата за ОВОС разрешението за осъществяване е предпоставката за осъществяването на проекта, следователно и за експлоатацията му. Нещо повече, този подход е в съответствие с принципите на предпазните мерки и превантивните действия. Всъщност, в случай че е била необходима оценка на въздействието върху околната среда, е съмнително дали решението за осъществяване съответства на действащите стандарти за опазване на околната среда, без да е била извършена тази оценка. Впрочем рискът от прекратяване на експлоатацията създава силен стимул при издаването на разрешението за осъществяване на такива проекти да се полагат усилия да се спазва Директивата за ОВОС.
42.
Обратно, ако оттеглянето или спирането на действието на разрешението за осъществяване е изключено, поради това че то вече е станало окончателно, държавите членки трябва да вземат предвид пропускa да се извърши оценка на въздействието на околната среда поне на етапа на издаването на по-късно, свързано с проекта разрешение и да осигурят полезното действие на Директивата, като следят такава оценка да бъде направена поне на този стадий (
20
).
43.
За разлика от това защитата на оправданите правни очаквания на възложителя и правната сигурност, на която се позовават VBio1 и VBio2, не могат да са от значение в случаите в главните производства.
44.
Докато не е станало окончателно, дадено разрешение не може да породи оправдани правни очаквания. Ако възложител осъществява проекта си въпреки обжалването по съдебен ред на разрешението за осъществяване, той понася риска, ако впоследствие се окаже, че разрешението за осъществяване е незаконосъобразно. В противен случай би била поставена под въпрос ефективната съдебна защита на трети лица, както тя се изисква от член 47 от Хартата на основните права и от член 9, параграф 4 от Орхуската конвенция в производствата в областта на околната среда.
45.
Доколкото оправданите правни очаквания на възложителя се основават на национални разпоредби, които са в противоречие с правото на Съюза, би било възможно най-много да се иска обезщетение за вреди от отговорните национални органи (
21
).
46.
Що се отнася до принципа на правна сигурност, следва да се посочи, че той не допуска директивите да пораждат задължения за частноправния субект. Разпоредбите на една директива могат да пораждат за частноправния субект само права. Поради това той не може да се позовава на директива срещу държава членка, когато става въпрос за задължение на държавата, пряко свързано с изпълнението на друго задължение, което по силата на тази директива е в тежест на трето лице. От друга страна, сами по себе си отрицателните последици за правата на трети лица дори когато настъпването им е сигурно, не са основание да се отнеме възможността на частноправните субекти да се позовават на разпоредбите на дадена директива срещу съответната държава членка (
22
).
47.
С оглед на гореизложеното Съдът вече е постановил, че задължението на съответната държава членка да възложи на компетентните органи да направят оценка на въздействието върху околната среда, не е пряко свързано с изпълнението на задължение, което по силата на Директивата за ОВОС е в тежест на възложителя. Обстоятелството, че експлоатацията трябва да бъде прекратена до получаване на резултатите от тази оценка, несъмнено е последица от късното изпълнение на задължение от страна на тази държава. Тази последица обаче не може да се счита за непряко налагане на задължения на възложителя по силата на разпоредбите на Директивата (
23
).
48.
Следователно е безспорно, че впоследствие трябва да бъдат отстранени последиците от пропуска да се извърши оценка на въздействието върху околната среда, стига това действително все още да е възможно. Осъществяването на съответния проект, в случаите в главните производства — изграждането на инсталации за биогаз, не може да представлява пречка за това.
49.
Освен това такава последваща оценка е целесъобразна, тъй като тя все още може, поне частично, да постигне целите на Директивата за ОВОС, посочени в точка 25.
50.
Оценката може все още да определи по-конкретно много, а според случая евентуално дори всички въздействия на проекта върху околната среда. По този начин оценката предоставя основанието за преразглеждане на допустимостта на проекта. Ако действително се окаже, че проектът нарушава императивни правни изисквания, той трябва съответно да бъде адаптиран или евентуално дори прекратен. Обстоятелството, че проектът вече е осъществен, не следва да е от определящо значение при тази нова оценка (
24
), за да се избегнат всякакви стимули за злоупотреба, като първоначално се осъществява проект, без да е извършена оценка (
25
).
51.
Извършената впоследствие оценка е от особено значение и за евентуалната свобода на преценка, предоставена на органа, който издава разрешението за осъществяване. Всъщност при упражняването на това право на преценка органът трябва да вземе предвид резултатите от оценката на въздействието върху околната среда. Следователно дискреционните решения в случая на извършена впоследствие оценка трябва да се преразглеждат с оглед на тези резултати и евентуално да се изменят. Следва обаче да се посочи, че основните права на възложителя също трябва да бъдат взети предвид при издаването на такова дискреционно решение (
26
).
52.
Освен това оценката предоставя на заинтересованата общественост, компетентните органи и възложителя информация относно въздействието и евентуални рискове (
27
).
53.
Примерът с инсталациите за биогаз илюстрира значението на такава информация за възложителя. Когато тези инсталации, както често се случва, се експлоатират като странично занятие, всъщност отговорните лица вече не притежават непременно специализирано образование и релевантен опит в тази област, които биха позволили да се предполага, че те са в състояние да сведат до минимум неблагоприятните последици и рисковете, произтичащи от инсталацията при ежедневната ѝ експлоатация и без да е била извършена оценка на въздействието върху околната среда.
54.
Освен това бихме могли да се запитаме дали е необходимо да се отстранят неблагоприятните последици от обстоятелството, че поради липсата на оценка на въздействието върху околната среда евентуално не е било възможно доброволно да се упражнят всички опции за намаляване на неблагоприятното въздействие върху околната среда при разработването на проекта. Такова разрешаване на проблема наистина би съответствало на задължението да се отстранят последиците от нарушение на правото на Съюза, но от друга страна, и в хипотезата на своевременно извършена оценка на въздействието върху околната среда Директивата за ОВОС не налага на възложителя задължението да разработи проекта си по възможно най-екологосъобразен начин.
55.
В крайна сметка обаче по настоящото дело Съдът не трябва да се произнася по последния въпрос, тъй като няма основание да се приеме, че той би бил от значение за решаването на спора, с който е сезирана националната юрисдикция.
56.
Макар с оглед на гореизложеното да се налага изводът, че е допустимо оценката на въздействието върху околната среда да се извърши впоследствие след изграждането на съответната инсталация, това обстоятелство обаче не може, за разлика от отстраняването изцяло на процесуалното нарушение, да води до това инсталацията и въздействието ѝ да се считат за разрешени изцяло в съответствие със закона. Наред с вече посочения риск от прекратяване на експлоатацията, пропускът да се извърши оценка на въздействието върху околната среда, също може да доведе до пораждане на право да се иска обезщетение от органа, издал разрешението, и вероятно дори и на право да се иска прекратяване на обезпокояване, по-конкретно когато не е било възможно да се реализира (своевременно) предупредителната функция на оценката (
28
).
V. Заключение
57.
Поради това предлагам на Съда да постанови следното:
„Директива 2011/92/ЕС относно оценката на въздействието на някои публични и частни проекти върху околната среда, тълкувана в светлината на член 191 ДФЕС, налага задължението да се проведе процедурата по извършване на проверка на необходимостта от оценка на въздействието върху околната среда и евентуално на самата оценка преди издаването на разрешение за осъществяване и осъществяването на съответния проект. Когато това задължение бъде нарушено, компетентните органи са длъжни да проведат допълнително тези процедури и да изведат от резултатите последиците, които се налагат. В резултат на това обаче проектът не може да се поставя в положението, в което е щял да се намира, ако е бил разрешен при пълно спазване на Директива 2011/92“.
(
1
)	Език на оригиналния текст: немски.
(
2
)	Директива 2011/92/ЕС на Европейския парламент и на Съвета от 13 декември 2011 година относно оценката на въздействието на някои публични и частни проекти върху околната среда (ОВ L 26, 2012 г., стр. 1). Измененията с Директива 2014/52/ЕС на Европейския парламент и на Съвета от 16 април 2014 г. (ОВ L 124, 2014 г., стр. 1) все още не са приложими към настоящото производство.
(
3
)	ОВ L 124, 2005 г., стр. 4; Специално издание на български език, 2007 г., глава 15, том 14, стр. 204, приета с Решение 2005/370/ЕО на Съвета от 17 февруари 2005 г. (ОВ L 124, 2005 г., стр. 1; Специално издание на български език, 2007 г., глава 15, том 14, стр. 201).
(
4
)	Вж. решения от 9 март 2010 г., ERG и др. (C‑378/08, EU:C:2010:126, т. 46) и ERG и др. (C‑379/08 и C‑380/08, EU:C:2010:127, т. 39), както и от 4 март 2015 г., Fipa Group и др. (C‑534/13, EU:C:2015:140, т. 42).
(
5
)	Писмено становище на VBio1, т. 34.
(
6
)	Писмено становище на VBio2, т. 33.
(
7
)	Решение от 7 ноември 2013 г., Gemeinde Altrip и др. (C‑72/12, EU:C:2013:712, т. 22).
(
8
)	В този смисъл тълкувам решение от 18 юни 1998 г., Gedeputeerde Staten van Noord-Holland (C‑81/96, EU:C:1998:305, т. 23) и основаващата се на това решение съдебна практика.
(
9
)	Вж. Решение от 16 април 2015 г., Gruber (C‑570/13, EU:C:2015:231, т. 26—28).
(
10
)	Решение от 3 юли 2008 г., Комисия/Ирландия (C‑215/06, EU:C:2008:380, т. 58).
(
11
)	Съображение 11 от Директива 2003/35/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 26 май 2003 година за осигуряване участието на обществеността при изготвянето на определени планове и програми, отнасящи се до околната среда и за изменение по отношение на участието на обществеността и достъпа до правосъдие на директиви 85/337/ЕИО и 96/61/ЕО на Съвета (ОВ L 156, 2003 г., стр. 17; Специално издание на български език, 2007 г., глава 15, том 10, стр. 8).
(
12
)	Вж. решения от 15 януари 2013 г., Križan и др. (C‑416/10, EU:C:2013:8, т. 88—90) и от 8 ноември 2016 г., Lesoochranárske zoskupenie VLK (C‑243/15, EU:C:2016:838, т. 46).
(
13
)	Решение от 14 март 2013 г., Leth (C‑420/11, EU:C:2013:166, т. 46).
(
14
)	Решение от 3 юли 2008 г., Комисия/Ирландия (C‑215/06, EU:C:2008:380, т. 61).
(
15
)	Решение от 3 юли 2008 г., Комисия/Ирландия (C‑215/06, EU:C:2008:380, т. 57).
(
16
)	По-рано Директива 96/61/ЕО на Съвета от 24 септември 1996 година за комплексно предотвратяване и контрол на замърсяването (ОВ L 257, 1996 г., стр. 26; Специално издание на български език, 2007 г., глава 15, том 3, стр. 183), понастоящем част от Директива 2010/75/ЕС на Европейския парламент и на Съвета от 24 ноември 2010 година относно емисиите от промишлеността (комплексно предотвратяване и контрол на замърсяването) (ОВ L 334, 2010 г., стр. 17).
(
17
)	Решение от 15 януари 2013 г., Križan и др. (C‑416/10, EU:C:2013:8, т. 90).
(
18
)	Решения от 7 януари 2004 г., Wells (C‑201/02, EU:C:2004:12, т. 64, 65 и 68) и от 17 ноември 2016 г., ASA Abfall Service (C‑348/15, EU:C:2016:882, т. 46).
(
19
)	Вж. например решение от 7 януари 2004 г., Wells (C‑201/02, EU:C:2004:12, т. 58).
(
20
)	Решения от 17 март 2011 г., Brussels Hoofdstedelijk Gewest и др. (C‑275/09, EU:C:2011:154, т. 37) и от 17 ноември 2016 г., ASA Abfall Service (C‑348/15, EU:C:2016:882, т. 44).
(
21
)	Вж. заключението на генералния адвокат Sharpston по дело Grüne Liga Sachsen и др. (C‑399/14, EU:C:2015:631, т. 65).
(
22
)	Решение от 7 януари 2004 г., Wells (C‑201/02, EU:C:2004:12, т. 56 и 57).
(
23
)	Решение от 7 януари 2004 г., Wells (C‑201/02, EU:C:2004:12, т. 58).
(
24
)	Вж. решение от 14 януари 2016 г., Grüne Liga Sachsen и др. (C‑399/14, EU:C:2016:10, т. 77).
(
25
)	Вж. заключението на генералния адвокат Sharpston по дело Grüne Liga Sachsen и др. (C‑399/14, EU:C:2015:631, т. 70).
(
26
)	Относно разграничението между основните права в Съюза и основните права в държавите членки вж. решение от 6 март 2014 г., Siragusa (C‑206/13, EU:C:2014:126).
(
27
)	Относно информирането на заинтересованата общественост вж. заключението ми по дело Leth (C‑420/11, EU:C:2012:701, т. 51).
(
28
)	Заключението ми по дело Leth (C‑420/11, EU:C:2012:701, т. 51).