62018CC0183
ĢENERĀLADVOKĀTA PRĪTA PIKAMĒES [PRIIT PIKAMÄE]
SECINĀJUMI,
sniegti 2019. gada 12. novembrī (
1
)
Lieta C‑183/18
Centraal Justitieel Incassobureau, Ministerie van Veiligheid en Justitie (CJIB)
pret
Bank BGŻ BNP Paribas S.A. w Gdańsku,
piedaloties
Prokuratura Rejonowa Gdańsk‑Śródmieście w Gdańsku
(Sąd Rejonowy Gdańsk- Południe w Gdańsku (Dienvidgdaņskas rajona tiesa Gdaņskā, Polija) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Brīvības, drošības un tiesiskuma telpa – Tiesu iestāžu sadarbība krimināllietās – Pamatlēmums 2005/214/TI – Juridiskām personām uzlikto naudas sodu atzīšana un izpilde – Valsts tiesību atbilstīgas interpretācijas pienākums – Piemērošanas joma – Jēdziens “juridiska persona” – Finansiāla sankcija, kas uzlikta vienībai, kura nav juridiska persona
I. Ievads
1.
Padomes Pamatlēmums 2005/214/TI (2005. gada 24. februāris) par savstarpējas atzīšanas principa piemērošanu attiecībā uz finansiālām sankcijām (
2
) ļauj dalībvalsts (turpmāk tekstā – “izdevēja valsts”) iestādēm pieprasīt finansiālas sankcijas izpildi citā dalībvalstī (turpmāk tekstā – “izpildes valsts”), kurā fiziskai vai juridiskai personai, pret kuru ir pieņemts lēmums, ir īpašums vai ienākumi, kurā tai ir pastāvīgā dzīvesvieta vai, juridiskas personas gadījumā, juridiskā adrese.
2.
Izrietot no Ministerie van Veiligheid en
Justitie (Drošības un tieslietu ministrija, Nīderlande) Centraal Justitieel Incassobureau (CJIB) (Galvenā tiesu piedziņas iestāde, Nīderlande) (
3
) pieprasījuma atzīt un izpildīt 2016. gada 25. novembra lēmumu, ar kuru Adm. Verwerking Flitsgegevens CJIB HA Leeuwarden (Leuvardenas CJIB zibatmiņas datu apstrādes dienests, Nīderlande) uzlika naudas sodu 36 EUR apmērā Bank BGŻ BNP Paribas S.A. w Gdańsku (banka BGŻ BNP Paribas S.A. w Gdańsku, Gdaņska, Polija) (
4
), ar šo lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu Tiesa tiek aicināta īstenot atziņas, kas izriet no 2017. gada 29. jūnija sprieduma lietā Popławski (
5
) par pamatlēmumu sekām, it īpaši attiecībā uz atbilstīgas interpretācijas pienākuma īstenošanas noteikumiem.
3.
Līdz šim neaplūkotā veidā šis lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu liek Tiesai noteikt, vai un, attiecīgajā gadījumā, kādā veidā finansiāla sankcija var tikt izpildīta dalībvalstī, lai gan šī sankcija attiecas uz vienību, kurai šajā valstī nav juridiskas personas statusa.
II. Atbilstošās tiesību normas
A.
Savienības tiesības
1. Pamatlēmums 2005/214
4.
Saskaņā ar Pamatlēmuma 2005/214 1. pantu “Definīcijas”:
“Šajā pamatlēmumā
a)
“lēmums” ir galīgais lēmums, ar ko fiziskai vai juridiskai personai prasa samaksāt finansiālu sankciju, ja šo lēmumu ir pieņēmusi:
[..]
iii)
izdevējas valsts iestāde, kas nav tiesa, attiecībā uz darbībām, kas ir sodāmas atbilstīgi izdevējas valsts tiesību aktiem, jo ir pārkāptas tiesību normas, ar nosacījumu, ka attiecīgajai personai ir bijusi iespēja iesniegt šo lietu izskatīšanai tiesā, kam ir īpaša jurisdikcija krimināllietās;
[..].”
5.
Šī pamatlēmuma 4. panta “Lēmumu pārsūtīšana un vēršanās pie centrālās iestādes” 1. un 6. punktā ir noteikts:
“1.   Lēmumu kopā ar šajā pantā paredzētu apliecību var nosūtīt tās dalībvalsts kompetentajām iestādēm, kurā fiziskai vai juridiskai personai, pret kuru ir izvirzīts lēmums, ir īpašums vai ienākumi, kurā tai ir pastāvīgā dzīvesvieta vai, juridiskas personas gadījumā, juridiskā adrese.
[..]
6.   Ja izpildes valsts iestāde, kas saņem lēmumu, nav kompetenta to atzīt un veikt tā izpildei vajadzīgos pasākumus, tā ex officio nosūta lēmumu kompetentajai iestādei un attiecīgi informē izdevējas valsts kompetento iestādi.”
6.
Minētā pamatlēmuma 5. panta “Piemērošanas joma” 1. punktā ir paredzēts:
“Šādi nodarījumi, ja izdevējā valstī tie ir sodāmi un kā tos definē izdevējas valsts tiesību akti, saskaņā ar šā pamatlēmuma noteikumiem un nepārbaudot nodarījuma abpusējo sodāmību, ir pamats lēmumu atzīšanai un izpildei:
[..]
–
rīcība, kas ir ceļu satiksmes noteikumu pārkāpums, tostarp tādu noteikumu neievērošana, kuri attiecas uz braukšanas un atpūtas laikposmiem un bīstamām precēm,
[..].”
7.
Pamatlēmuma 2005/214 6. pantā ar nosaukumu “Lēmumu atzīšana un izpilde” ir noteikts:
“Izpildes valsts kompetentās iestādes atzīst lēmumu, kas nosūtīts saskaņā ar 4. pantu, nepieprasot izpildīt nekādas papildu formalitātes, un tūlīt veic visus tā izpildei vajadzīgos pasākumus, ja vien kompetentā iestāde nenolemj atsaukties uz kādu no 7. pantā paredzētajiem neatzīšanas vai neizpildīšanas iemesliem.”
8.
Saskaņā ar šī pamatlēmuma 9. panta 1. un 3. punktu:
“1.   Neskarot šā panta 3. punktu un 10. pantu, šā lēmuma izpildi reglamentē izpildes valsts tiesību akti tādā pašā veidā, kā tie reglamentē izpildes valsts uzliktas finansiālas sankcijas. Tikai izpildes valsts iestādes ir kompetentas lemt par izpildes procedūrām un noteikt visus pasākumus, kas uz tām attiecas, tostarp izpildes izbeigšanas iemeslus.
[..]
3.   Finansiālu sankciju, kas uzlikta juridiskai personai, izpilda, pat ja izpildes valsts neatzīst juridisku personu kriminālatbildības principu.”
9.
Saskaņā ar minētā pamatlēmuma 20. pantu:
“1.   Dalībvalstis veic vajadzīgos pasākumus, lai līdz 2007. gada 22. martam panāktu atbilstību šā pamatlēmuma prasībām.
2.   Katrai dalībvalstij uz laiku līdz 5 gadiem no šā pamatlēmuma spēkā stāšanās dienas ir tiesības attiecināt to tikai uz:
[..]
b)
attiecībā uz juridiskām personām – lēmumiem, kas saistīti ar rīcību, attiecībā uz kuru Eiropas tiesību aktā paredz piemērot juridisku personu atbildības principu.
[..]
3.   Katra dalībvalsts var nepiekrist atzīt vai izpildīt lēmumu, ja 4. pantā minētā apliecība rada aizdomas, ka varētu būt pārkāptas Līguma 6. pantā paredzētās pamattiesības vai tiesību pamatprincipi. Piemēro 7. panta 3. punktā minēto procedūru.
[..]”
2. Direktīva (ES) 2015/413
10.
Direktīvas (ES) 2015/413 (
6
) 1. un 2. apsvērumā ir noteikts:
“(1)
Uzlabot ceļu satiksmes drošību ir viens no galvenajiem [Eiropas] Savienības transporta politikas mērķiem. Savienība īsteno politiku ceļu satiksmes drošības uzlabošanai, kuras mērķis ir samazināt bojāgājušo un ievainoto skaitu un materiālos zaudējumus. Šīs politikas svarīgs elements ir konsekventa to sankciju izpilde, kuras piemērotas par Savienībā izdarītiem ceļu satiksmes noteikumu pārkāpumiem, kas būtiski apdraud ceļu satiksmes drošību.
(2)
[..] Šīs direktīvas mērķis ir gādāt, lai [..] būtu nodrošināta ceļu satiksmes drošības noteikumu pārkāpumu izmeklēšanas efektivitāte.”
11.
Šīs direktīvas 2. pantā ar nosaukumu “Piemērošanas joma” ir noteikts, ka šo direktīvu piemēro tostarp atļautā braukšanas ātruma pārsniegšanas gadījumā.
12.
Minētās direktīvas 3. panta n) punktā ir noteikts:
“Šajā direktīvā piemēro šādas definīcijas:
[..]
n)
“transportlīdzekļa turētājs” ir persona, uz kuras vārda transportlīdzeklis ir reģistrēts, kā definēts reģistrācijas dalībvalsts tiesību aktos.”
13.
Saskaņā ar Direktīvas 2015/413 4. panta 3. punkta trešo daļu:
“Saskaņā ar šo direktīvu pārkāpuma izdarīšanas dalībvalsts iegūtos datus izmanto, lai noskaidrotu, kurš ir personīgi atbildīgs par šīs direktīvas 2. pantā minētajiem ceļu satiksmes drošības noteikumu pārkāpumiem.”
B.
Polijas tiesības
14.
Ar 1997. gada 6. jūnijaustawa – Kodeks postępowania karnego (Likums par Kriminālprocesa kodeksu) (
7
) 66.b nodaļu Polijas tiesībās ir transponētas Pamatlēmuma 2005/214 tiesību normas.
15.
KPK 66.b nodaļas ar nosaukumu “Eiropas Savienības dalībvalsts lūgums par lēmuma, ar kuru ir piemērota finansiāla sankcija, izpildi” 611.ff pantā ir paredzēts:
“1. punkts.   Ja [izdevēja valsts] lūdz izpildīt galīgo lēmumu, ar kuru ir piemērotas finansiālas sankcijas, šis lēmums ir jāizpilda Sąd Rejonowy [rajona tiesai, Polija], kuras darbības teritorijā pārkāpuma izdarītājam ir īpašums vai ienākumi, vai kurā tam ir pastāvīgā vai pagaidu dzīvesvieta. Jēdziens “finansiāla sankcija” šīs nodaļas noteikumu izpratnē ir izdarītāja pienākums samaksāt šādas lēmumā norādītās summas:
1)
naudas summu kā sodu par izdarītu noziedzīgu noziegumu, kas nav likumpārkāpums;
[..]
6. punkts.   Ja šīs nodaļas noteikumos nav paredzēts citādi, izpildot lēmumus, par kuriem ir runa 1. punktā, tiek piemērotas Polijas tiesību normas [..].”
16.
KPK 611.fg pantā ir noteikts:
“Var atteikties izpildīt lēmumu, par kuru ir runa 611.ff panta 1. punktā, ja:
1)
nodarījums, saistībā ar kuru izdots šis lēmums, nav noziedzīgs nodarījums, kas nebūtu likumpārkāpums, Polijas tiesību normu izpratnē, ja vien saskaņā ar lēmuma izdevējas valsts tiesībām tas nav noziedzīgs nodarījums, kas minēts 607.w pantā, vai noziedzīgs nodarījums:
[..]
c)
pret satiksmes drošību,
[..]
2)
lēmumam nav pievienota apliecība, kas minēta 611.ff panta 2. punktā, vai šī apliecība ir nepilnīga vai acīmredzami neatbilst lēmuma saturam;
[..]
7)
pārkāpuma izdarītājs nav Polijas krimināltiesu jurisdikcijā vai nav nepieciešamas atļaujas tā kriminālvajāšanai;
[..]
9)
no apliecības, kas minēta 611.ff panta 2. punktā, satura izriet, ka persona, uz kuru attiecas lēmums, nav pienācīgi informēta par iespēju un tiesībām pārsūdzēt šo lēmumu;
10)
no apliecības, kas minēta 611.ff panta 2. punktā, satura izriet, ka lēmums tika pieņemts, pārkāpuma izdarītājam klāt neesot, ja vien:
a)
izdarītājs tika aicināts piedalīties tiesvedībā vai viņam citā veidā tika paziņots par tiesas sēdes datumu un vietu, informējot, ka neierašanās neliedz pieņemt lēmumu, vai izdarītājam bija aizstāvis, kas piedalījās tiesas sēdē;
b)
pēc lēmuma kopijas izsniegšanas likumpārkāpējam kopā ar paskaidrojumu par viņa tiesībām, termiņu un veidu, kā iesniegt lēmuma izdevējā valstī pieteikumu īstenot viņa klātbūtnē jaunu tiesvedību tajā pašā lietā, izdarītājs nav iesniedzis šādu pieteikumu likumā noteiktajā termiņā vai ir paziņojis, ka neapstrīd lēmumu;
11)
noziedzīgam nodarījumam, kas nav likumpārkāpums un uz kuru attiecas lēmums, Polijas krimināltiesu jurisdikcijas gadījumā ir piemērojama amnestija;
12)
lēmums attiecas uz finansiālu sankciju, kas ir mazāka par 70 EUR vai mazāka par līdzvērtīgu summu citā valūtā.”
17.
KPK 611.fh pantā ir noteikts:
“1. punkts.   Tiesa izskata lietu par lēmuma par finansiālām sankcijām izpildi tiesas sēdē, kurā ir tiesīgs piedalīties prokurors, pārkāpuma izdarītājs, ja viņš atrodas Polijas Republikas teritorijā, un viņa aizstāvis, ja viņš uz to ierodas. Ja izdarītājam, kas atrodas ārpus Polijas Republikas teritorijas, nav aizstāvja, tās tiesas priekšsēdētājs, kas ir kompetenta izskatīt lietu, var pēc savas ierosmes iecelt aizstāvi.
2. punkts.   Tiesas rīkojums par lēmuma par finansiālām sankcijām izpildi var tikt pārsūdzēts.
3. punkts.   Galīgais lēmums par finansiālām sankcijām kopā ar pievienotu apliecību, par kuru ir runa 611.ff panta 2. punktā, ir izpildraksts, un tas ir izpildāms Polijas Republikā pēc rīkojuma par tā izpildi izsniegšanas.
4. punkts.   Ja informācija, ko nodevusi lēmuma izdevēja valsts, nav pietiekama lēmuma pieņemšanai par lēmuma par finansiālām sankcijām izpildi, tiesa aicina kompetento tiesu vai citu lēmuma izdevējas valsts iestādi to papildināt norādītajā termiņā.
5. punkts.   Termiņa, par kuru ir runa 4. punktā, neievērošanas gadījumā rīkojums par lēmuma izpildi tiek izsniegts, balstoties uz iepriekš nodoto informāciju.”
18.
2001. gada 24. augustaustawa – Kodeks postępowania w sprawach o wykroczenia (Likums par likumpārkāpumu procesa kodeksu) (
8
) 116.b. panta 1. punktā ir noteikts:
“[Savienības] dalībvalsts lūgumam izpildīt naudas sodu, papildu finansiālas sankcijas, pienākumu atlīdzināt kaitējumu vai īstenot finansiālu sankciju, ko ir noteikusi [Savienības] dalībvalsts tiesa vai cita iestāde, ir piemērojama attiecīgi [KPK] 66.a un 66.b nodaļa.”
19.
1971. gada 20. maijaustawa – Kodeks wykroczeń (Likums par likumpārkāpumu kodeksu) (
9
) XI nodaļas “Transporta drošības un kārtības likumpārkāpumi” 92.a pantā ir noteikts:
“Ar likumu vai ceļazīmi noteiktā ātruma ierobežojuma neievērošana, vadot transportlīdzekli, tiek sodīta ar naudas sodu.”
20.
Saskaņā ar 1997. gada 6. jūnijaustawa – Kodeks karny wykonawczy (Likums par Sodu izpildes kodeksu) (
10
) 25. panta 1. punktu:
“Finansiāla sankcija, naudas maksājums un tiesas izdevumu piedziņa tiek veikta [..] saskaņā ar Kodeks postępowania cywilnego [Civilprocesa kodeksa] noteikumiem, ja vien šajā likumā nav noteikts citādi.”
21.
1964. gada 23. aprīļaustawa – Kodeks cywilny [Civillikuma] (
11
) 33. pantā noteikts:
“Juridiskas personas ir Skarb Państwa [Valsts kase, Polija] un organizatoriskās vienības, kurām īpašie noteikumi piešķir juridiskas personas statusu.”
22.
1964. gada 17. novembraustawa – Kodeks postępowania cywilnego (Likums par Civilprocesa kodeksu) (
12
) 64. pantā ir noteikts:
“1. punkts.   Ikvienai fiziskai un juridiskai personai ir spēja piedalīties procesā kā tā pusei (procesuālā rīcībspēja).
11. punkts.   Procesuālā rīcībspēja ir arī organizatoriskām vienībām, kurām nav juridiskās personas statusa un kam likums piešķir rīcībspēju.
[..]”
23.
2004. gada 2. jūlijaustawa o swobodzie działalności gospodarczej (Likums par saimnieciskās darbības brīvību) (
13
) 5. panta 4. punktā “filiāle” ir definēta kā “atsevišķa un neatkarīga daļa uzņēmēja saimnieciskās darbības organizācijas ziņā, ko tas ekspluatē ārpus juridiskās adreses vai galvenās mītnes”.
III. Tiesvedības rašanās fakti, tiesvedība pamatlietā un prejudiciālie jautājumi
24.
2017. gada 9. jūlijāCJIB vērsās Sąd Rejonowy Gdańsk‑Południe w Gdańsku (Dienvidgdaņskas rajona tiesa Gdaņskā, Polija), kas šajā lietā ir iesniedzējtiesa, ar lūgumu atzīt un izpildīt 2016. gada 25. novembra lēmumu.
25.
Ar šo lēmumu uzliktā naudas soda mērķis ir sodīt par atļautā ātruma pārsniegšanu par 6 km/h, kas notikusi 2016. gada 13. novembrī Utrehtā (Nīderlande) un ko veicis Bank BGŻ BNP Paribas Gdańsk piederoša transportlīdzekļa vadītājs.
26.
Kā izriet no apliecības, ko 2016. gada 25. novembra lēmumam pievienojusi CJIB, Bank BGŻ BNP Paribas Gdańsk, vienība, kurai uzlikts sods, procesa laikā “atbilstoši savai izvēlei nav uzklausīta”. Saskaņā ar Nīderlandes tiesībām tā tika informēta par savām tiesībām apstrīdēt pret to izvirzīto iebildumu pamatotību, bet tā nav cēlusi pārsūdzību norādītajā termiņā. Līdz ar to lēmums kļuva galīgs 2017. gada 6. janvārī un tā uzliktā soda izpildes noilgums iestāsies 2022. gada 6. janvārī.
27.
Lai lemtu par finansiālas sankcijas atzīšanu un izpildi, iesniedzējtiesa organizēja tiesas sēdi. Puses neieradās un nav iesniegušas apsvērumus.
28.
Iesniedzējtiesa uzsver, ka KPK 66.b nodaļa, ar kuru Polijas tiesībās transponē Pamatlēmuma 2005/214 normas, attiecas gan uz tādu lēmumu izpildi, kas saistīti ar noziedzīgiem nodarījumiem, gan uz lēmumu, kas pieņemti saistībā ar likumpārkāpumiem (
14
), izpildi.
29.
Tomēr tā uzskata, ka Pamatlēmuma 2005/214 transponēšana nav pilnīga. Polijas likumdevējs esot izmantojis terminu “izdarītājs”, lai definētu transponēšanas tiesību aktu personiskās piemērošanas jomu, bet KPK šis termins ietverot tikai fiziskas personas, lai gan saskaņā ar šī pamatlēmuma 1. un 9. pantu tas attiecas arī uz lēmumiem, ar kuriem tiek noteiktas finansiālās sankcijas juridiskām personām.
30.
Līdz ar to iespēja izpildīt lēmumu, ar kuru juridiskai personai ir piemērota finansiāla sankcija, neietilpstot ne KPK 611.ff un nākamo pantu piemērošanas jomā, ne 2002. gada 28. oktobraustawa o odpowiedzialności podmiotów zbiorowych za czyny zabronione pod groźbą kary [Likuma par kolektīvu vienību atbildību neatļautu darbību jomā, piemērojot sankcijas] (
15
) piemērošanas jomā, ciktāl šis likums nav piemērojams kolektīvu vienību likumpārkāpumiem.
31.
Iesniedzējtiesa uzskata, ka šis apstāklis izraisa Polijas tiesu sistemātisku atteikumu atzīt un izpildīt lēmumus, ar kuriem juridiskām personām tiek noteiktas finansiālās sankcijas, lai gan saskaņā ar Pamatlēmuma 2005/214 9. panta 3. punktu šādi lēmumi ir jāizpilda pat tad, ja izpildes valstī kriminālatbildības princips neattiecas uz juridiskām personām.
32.
Attiecībā uz iespēju Polijas tiesām tieši piemērot šī pamatlēmuma normas iesniedzējtiesa norāda, ka saskaņā ar Tiesas judikatūru, it īpaši 2017. gada 29. jūnija spriedumu lietā Popławski (
16
), tā kā pamatlēmumiem nav tiešas iedarbības, valsts tiesām ir pienākums interpretēt valsts tiesības saskaņā ar šiem tiesību aktiem.
33.
Tomēr iesniedzējtiesa uzskata, ka “izdarītāja” jēdziens, kas minēts KPK, nevar tikt interpretēts tā, lai iekļautu juridiskās personas, lai nodrošinātu valsts tiesību normu atbilstību Pamatlēmumam 2005/214.
34.
Līdz ar to, pirmkārt, iesniedzējtiesa uzdod jautājumu par pienākumu nepiemērot valsts tiesību normu, ja tā nevar tikt interpretēta atbilstīgi, vai to aizstāt ar šajā pamatlēmumā ietverto noteikumu.
35.
Otrkārt, iesniedzējtiesa uzdod jautājumu par jēdzienu “juridiska persona”. Tā uzsver, ka saskaņā ar Polijas tiesībām tāda vienība kā Bank BGŻ BNP Paribas Gdańsk ir minēta Komercreģistrā un tai ir sava juridiskā adrese. Neraugoties uz tās organizatorisko neatkarību, šai vienībai neesot juridiskās personas (rīcībspējas), kas būtu nodalīta no Bank BGŻ BNP Paribas S.A., kuras juridiskā adrese ir Varšavā (Polija) (
17
), un tai neesot procesuālās rīcībspējas (izņemot lietās saistībā ar darba tiesībām). Savukārt saskaņā ar Nīderlandes tiesībām, šķiet, “juridiskas personas” jēdziens attiecas arī uz juridiskas personas organizatoriskām vienībām.
36.
Šajā kontekstā iesniedzējtiesa vēlas noskaidrot, vai jēdziens “juridiska persona”, kas izmantots Pamatlēmumā 2005/214, ir autonoms Savienības tiesību jēdziens, vai arī tas ir jāinterpretē saskaņā ar izdevējas valsts tiesībām vai saskaņā ar izpildes valsts tiesībām.
37.
Šādos apstākļos Sąd Rejonowy Gdańsk‑Południe w Gdańsku (Dienvidgdaņskas rajona tiesa Gdaņskā) nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:
“1)
Vai Pamatlēmuma [2005/214] 1. panta a) punkts, 9. panta 3. punkts, 20. panta 1. punkts un 2. punkta b) apakšpunkts ir jāinterpretē tādējādi, ka izpildei nodotam lēmumam, ar ko juridiskai personai ir piemērota finansiāla sankcija, ir jābūt izpildītam izpildes valstī, lai gan valsts tiesību normās, ar ko ieviestas šī pamatlēmuma normas, nav paredzēta iespēja izpildīt lēmumu, ar kuru šāda sankcija ir uzlikta juridiskai personai?
2)
Ja atbilde uz pirmo jautājumu ir apstiprinoša, vai jēdziens “juridiska persona”, kas izmantots Pamatlēmuma [2005/214] 1. panta a) punktā un 9. panta 3. punktā, ir jāinterpretē saskaņā ar:
a)
izdevējas valsts tiesību normām (1. panta c) punkts);
b)
izpildes valsts tiesību normām (1. panta d) punkts);
c)
kā autonoms Eiropas Savienības tiesību jēdziens,
un vai līdz ar to tas ir piemērojams arī juridiskas personas filiālei, lai gan juridiskās personas filiālei nav juridiskas personas statusa izpildes valstī?”
IV. Tiesvedība Tiesā
38.
Rakstveida apsvērumus iesniedza Bank BGŻ BNP Paribas
Warszawa, Polijas, Ungārijas un Nīderlandes valdības, kā arī Eiropas Komisija.
V. Vērtējums
A.
Par pirmo prejudiciālo jautājumu
39.
Ar pirmo prejudiciālo jautājumu iesniedzējtiesa jautā Tiesai, vai Pamatlēmuma 2005/214 1. panta a) punkts, 9. panta 3. punkts, 20. panta 1. punkts un 2. punkta b) apakšpunkts ir jāinterpretē tādējādi, ka izpildei nodotam lēmumam, ar ko juridiskai personai ir piemērota finansiāla sankcija, ir jābūt izpildītam izpildes valstī, lai gan valsts tiesību normās, ar ko ieviestas šī pamatlēmuma normas, nav paredzēta iespēja izpildīt lēmumu, ar kuru šāda sankcija ir uzlikta juridiskai personai.
40.
Pirmkārt, es uzskatu, ka no Pamatlēmuma 2005/214 nepārprotami izriet, ka, pat ja izpildes valsts tiesībās nav atzīts juridisko personu kriminālatbildības princips, šīm personām piemērotas finansiālas sankcijas par ceļu satiksmes noteikumu pārkāpumiem ir jāatzīst un jāizpilda.
41.
Šajā ziņā es konstatēju, ka saskaņā ar daudzām Pamatlēmuma 2005/214 normām, kā, piemēram, tā 1. panta a) punktu, 4. panta 1. punktu vai tā pielikumā minētās apliecības f) iedaļu (
18
), atbilstoši ar šo pamatlēmumu izveidotajai sistēmai finansiāla sankcija var tikt piemērota gan fiziskai, gan juridiskai personai.
42.
Turklāt no Pamatlēmuma 2005/214 6. un 7. panta, lasot tos kopsakarā, izriet, ka lēmums šī pamatlēmuma izpratnē principā ir jāatzīst un jāizpilda, un dalībvalstis nevar pamatot atteikumu ar apstākli, ka valsts tiesībās nav paredzēta iespēja izpildīt lēmumu, ar kuru juridiskai personai ir piemērota finansiāla sankcija (
19
).
43.
Visbeidzot, Savienības likumdevējs paredzēja atšķirības starp valstu tiesību aktiem attiecībā uz juridisko personu kriminālatbildību (
20
). Tādējādi, nenosakot dalībvalstīm jebkādu pienākumu ieviest šo personu kriminālatbildību, tas Pamatlēmuma 2005/214 9. panta 3. punktā ir paredzējis, ka juridiskai personai piemērota sankcija ir jāizpilda, “pat ja izpildes valsts neatzīst juridisko personu kriminālatbildības principu”.
44.
Līdz ar to Pamatlēmums 2005/214, kura saistošais raksturs ir neapstrīdams (
21
), skaidri nosaka dalībvalstīm pienākumu izpildīt lēmumu, ar kuru juridiskai personai ir piemērota finansiāla sankcija.
45.
Šo secinājumu neatspēko šī pamatlēmuma 20. panta 2. punkta b) apakšpunkts, jo dalībvalstīm dotā iespēja pagaidu kārtā un ar nosacījumiem ierobežot piemērošanu juridiskām personām beidzās 2010. gada 22. martā.
46.
Otrkārt, pamatojoties uz pieņēmumu, ka Polijas tiesībās nav pareizi transponēti Pamatlēmuma 2005/214 noteikumi, “izdarītāja” jēdziens, kas minēts KPK 611.ff panta 1. punktā, neietver juridiskās personas un neviena cita tiesību norma neļauj aizstāt šo nepilnību, iesniedzējtiesa vēlas noskaidrot, vai valsts tiesības ir jāatstāj bez ievērības un vai tās ir jāaizstāj ar šī pamatlēmuma normām.
47.
Šajā sakarā jāatgādina, ka pamatlēmumu sekas tika precizētas un norobežotas Tiesas nesenākajā judikatūrā (
22
). Pamatojoties uz to, ka tiem nav tiešas iedarbības, Tiesa uzskatīja, ka bez iespējas tieši piemērot pamatlēmuma normas dalībvalsts tiesai nav pienākuma nepiemērot savas valsts tiesību normas, kas ir pretrunā pamatlēmumam (
23
). Tomēr pamatlēmuma saistošais raksturs nozīmē, ka valsts iestādēm ir pienākums interpretēt savas iekšējās tiesības saskaņā ar to (
24
).
48.
Konkrēti, tas nozīmē, ka valsts iestādēm valsts tiesības ir jāinterpretē, cik vien iespējams ņemot vērā pamatlēmumu tekstu un mērķi, lai sasniegtu tajos paredzēto rezultātu. Tomēr šāda interpretācija, pirmkārt, nevar izraisīt valsts tiesību contra legem interpretāciju un, otrkārt, pamatojoties uz pamatlēmumiem un neatkarīgi no likuma, kas pieņemts šo lēmumu īstenošanai, noteikt vai pastiprināt to personu kriminālatbildību, kas izdarījušas pārkāpumu (
25
).
49.
Šajā lietā, tā kā Pamatlēmumam 2005/214 nav tiešas iedarbības, ir izslēgts, ka iesniedzējtiesa noraidītu KPK piemērošanu vai tieši piemērotu šo pamatlēmumu KPK vietā.
50.
Attiecībā uz tādu KPK noteikumu, ar kuriem tiek transponēts Pamatlēmums 2005/214, atbilstošu interpretāciju, ir skaidrs, ka saskaņā ar kompetences sadalījumu starp Tiesu un valsts tiesām, ņemot vērā valsts tiesību kopumu un tajās atzītās interpretācijas metodes, tikai iesniedzējtiesas kompetencē ir noteikt, vai valsts tiesību interpretācija, kas garantē šī pamatlēmuma pilnīgu efektivitāti un rada tā mērķim atbilstošu risinājumu, ir iespējama (
26
).
51.
Tomēr, tā kā iesniedzējtiesa, šķiet, šajā lietā pauž šaubas par šādu iespēju, vēlos uzsvērt šādus apstākļus (
27
).
52.
Pirmkārt, tāpat kā Polijas valdība un Komisija, es uzskatu, ka jēdziens “izdarītājs” var ietvert gan fiziskas, gan juridiskas personas.
53.
Turklāt, tā kā Pamatlēmuma 2005/214 mērķis nav saskaņot materiālās krimināltiesību normas, Polijas likumdevējs, manuprāt, saskaņā ar šo pamatlēmumu, transponējot minēto pamatlēmumu KPK 66.b nodaļā, ir izmantojis “izdarītāja” jēdzienu, kurš pirmšķietami ir neitrāls jēdziens, tādējādi saistībā ar KPK 66.b nodaļu un finansiālu sankciju izpildi šis jēdziens var tikt interpretēts neatkarīgi no šī jēdziena izpratnes materiālajās krimināltiesību normās (
28
). Šāda Polijas likumdevēja pieeja, manuprāt, atbilst Pamatlēmuma 2005/214 loģikai, jo ar to dalībvalstīm nekādā ziņā nav paredzēts pienākums paredzēt juridiskas personas kriminālatbildības mehānismu, vienlaikus uzliekot tām pienākumu izpildīt šādām personām piemērotās finansiālas sankcijas.
54.
Līdz ar to pretēji tam, ko ierosina iesniedzējtiesa, lai interpretētu jēdzienu “izdarītājs” KPK noteikumu par sankciju izpildi izpratnē, nav jāatsaucas uz šo jēdzienu krimināltiesību materiālo normu izpratnē, tādējādi šis jēdziens, manuprāt, var tikt interpretēts kā tāds, kas norāda uz vienību, uz kuru attiecas galīga finansiāla sankcija, neatkarīgi no tā, vai runa ir par juridisku vai fizisku personu.
55.
Turklāt saskaņā ar Tiesas rīcībā esošajiem lietas materiāliem dažādas Polijas tiesas jau ir pieņēmušas labvēlīgus lēmumus par lūgumiem izpildīt finansiālās sankcijas, kas ir uzliktas Nīderlandē juridiskām personām par ceļu satiksmes noteikumu pārkāpumiem. Ņemot vērā lūgumā sniegt prejudiciālu nolēmumu un Tiesai iesniegtajos lietas materiālos ietverto informāciju, es uzskatu, ka ir iespējams secināt, ka Polijas tiesības neliedz šajā dalībvalstī izpildīt juridiskai personai uzlikto naudas sodu vai katrā ziņā šīs tiesības var tikt interpretētas saskaņā ar Pamatlēmuma 2005/214 noteikumiem.
56.
Otrkārt, ir jānoraida jebkāds iebildums, kas balstīts uz iespējamo juridisko personu kriminālatbildības pastiprināšanu. Proti, neatļautas darbības izdarītāja atbildības apjomu nenosaka saskaņā ar Pamatlēmumu 2005/214, bet gan saskaņā ar izdevējas valsts tiesībām, un izpildes valstī, šajā gadījumā – Polijas Republikā, rodas tikai jautājums par sankcijas izpildi.
57.
Ņemot vērā visus šos apsvērumus, ierosinu uz pirmo prejudiciālo jautājumu atbildēt, ka Pamatlēmuma 2005/214 normas ir jāinterpretē tādējādi, ka izpildei nosūtīts lēmums, ar kuru ir uzlikta finansiāla sankcija juridiskai personai, izpildes dalībvalstij ir jāizpilda pat tad, ja valsts tiesību normās, ar kurām šis pamatlēmums ir transponēts, nav paredzēta iespēja izpildīt lēmumu, ar kuru juridiskai personai ir piemērota finansiāla sankcija. Šajā nolūkā, tā kā minētā pamatlēmuma normām nav tiešas iedarbības, kompetentajai izpildes valsts iestādei ir jāņem vērā valsts tiesības kopumā un jāpiemēro ar tām atzītās interpretācijas metodes, lai valsts tiesību normas interpretētu, pēc iespējas ņemot vērā Pamatlēmuma 2005/214 tekstu un mērķi.
B.
Par otro prejudiciālo jautājumu
58.
Ar otro prejudiciālo jautājumu iesniedzējtiesa Tiesai jautā, pirmkārt, vai jēdziens “juridiska persona”, kas izmantots Padomes Pamatlēmumā 2005/214, ir jāinterpretē saskaņā ar izdevējas valsts tiesību noteikumiem vai izpildes valsts tiesību noteikumiem, vai arī kā autonoms Savienības tiesību jēdziens un, otrkārt, vai no tā var secināt, ka šis jēdziens ietver arī tādu vienību kā Bank BGŻ BNP Paribas Gdańsk, lai gan tai pašai nav juridiskas personas statusa izpildes valstī.
59.
Būtībā papildus “juridiskas personas” definīcijai iesniedzējtiesa vēlas noskaidrot, kā tādos apstākļos, kādi ir pamatlietā, un attiecībā uz kuru vienību ir jāizpilda sods.
60.
Šajā sakarā jāatgādina, ka šajā lietā sankcija tika piemērota Bank BGŻ BNP Paribas Gdańsk, taču vienīgi Bank BGŻ BNP Paribas
Warszawa ir juridiskas personas statuss Polijā. Tādējādi, neskarot iesniedzējtiesas veicamās pārbaudes, no Tiesai iesniegtajiem lietas materiāliem izriet, ka Polijas tiesībās Bank BGŻ BNP Paribas Gdańsk un Bank BGŻ BNP Paribas
Warszawa veido vienu vienību un pirmā no abām ir otrās vietējā struktūrvienība. No juridiskā viedokļa šī organizatoriskā vienība materializējas ar apstākli, ka, atšķirībā no Bank BGŻ BNP Paribas Warszawa, Bank BGŻ BNP Paribas Gdańsk nav juridiskas personas statusa, tādējādi tā nevar piedalīties kriminālprocesā vai civilprocesā (
29
).
61.
Iesniedzējtiesa uzskata, ka šis apstāklis var izraisīt Polijas iestāžu atteikumu izpildīt sankciju tādēļ, ka tāda vienība kā Bank BGŻ BNP Paribas Gdańsk nav spējīga rīkoties izpildes procedūrā, līdz ar to var tikt pārkāptas tās tiesības. Šāds iznākums acīmredzami ir problemātisks, jo CJIB lūgums principā ir jāizpilda (
30
).
62.
Attiecībā uz šī prejudiciālā jautājuma pirmo daļu, pirmkārt, manuprāt, “juridiskas personas” jēdziens Pamatlēmuma 2005/214 sistēmā nav jāinterpretē kā autonoms Savienības tiesību jēdziens.
63.
Proti, pat ja autonoma interpretācija principā ir Savienības tiesību efektivitātes garantija (
31
), šāda pieeja šajā gadījumā būtu pretrunā Savienības likumdevēja gribai.
64.
Pamatlēmuma 2005/214 9. panta 3. punkta un savstarpējās atzīšanas principa kombinācija ļauj nodrošināt finansiālu sankciju, kas ir piemērotas juridiskām personām, izpildi, izvairoties no dihotomijas starp atsauci uz dalībvalstu tiesībām un autonomo jēdzienu (
32
). Līdz ar to es uzskatu, ka nodrošinot, ka finansiālas sankcijas tiek izpildītas, neraugoties uz atšķirībām starp valstu tiesību aktiem par juridisko personu krimināltiesisko atbildību, Savienības likumdevējs tieši ir vēlējies izvairīties no tā, ka šis jēdziens tiek interpretēts tikai atbilstoši Savienības tiesībām.
65.
Turklāt piebildīšu, ka, lai gan jēdziena autonoma interpretācija principā ir saistīta ar juridisko instrumentu, kurā tas ietilpst (
33
), jēdziena “juridiska persona” autonoma interpretācija, pat ja tā ir ierobežota tikai ar Pamatlēmumu 2005/214, varētu radīt nopietnas sekas citās Savienības tiesību jomās, kaut arī gan Tiesa, gan Savienības likumdevējs, manuprāt, joprojām ir ļoti piesardzīgi attiecībā uz šo jēdzienu (
34
).
66.
Otrkārt, Pamatlēmuma 2005/214 sistēmā izdevējas valsts tiesībās ir noteikta atbildība, sankcija un vienība, uz kuru attiecas šī sankcija, tādējādi jēdziens “juridiska persona” ir jāinterpretē, ņemot vērā izdevējas valsts tiesības.
67.
Šajā ziņā ir lietderīgi uzsvērt, ka Pamatlēmuma 2005/214 5. panta 1. punkts, no kura izriet, ka izdevējas valsts krimināltiesības ir piemērojamas tostarp attiecībā uz pārkāpuma definīciju, izpaužas kā krimināllikuma teritorialitātes princips. Šīs tiesību normas turpinājums ir Pamatlēmuma 2005/214 9. panta 1. un 3. punktā, saskaņā ar kuru, pirmkārt, izpildes valsts tiesības ir piemērojamas sankcijas izpildei un, otrkārt, juridiskai personai piemērota finansiāla sankcija ir jāizpilda, pat ja izpildes valsts neatzīst juridisko personu kriminālatbildību.
68.
Tādējādi, nesaskaņojot materiālo krimināltiesību regulējumu un regulējumu par sankciju izpildi, Savienības likumdevējs tomēr garantē finansiālo sankciju izpildi dalībvalstīs, izmantojot savstarpējās atzīšanas principu (
35
).
69.
Visu šo iemeslu dēļ es uzskatu, ka Pamatlēmuma 2005/214 sistēmā jēdziens “juridiska persona” nevar tikt interpretēts kā autonoms jēdziens, bet tas ir jāinterpretē, ņemot vērā izdevējas valsts tiesības.
70.
Runājot par šī prejudiciālā jautājuma otro daļu, es uzskatu, ka ir svarīgi saglabāt gan finansiālo sankciju faktiskas īstenošanas nepieciešamību, gan to vienību tiesību aizsardzību, uz kurām attiecas minētās sankcijas.
71.
Taču šajā gadījumā, tā kā Nīderlandē sodītajai vienībai nav juridiskas personas statusa, lai iesaistītos izpildes procedūrā Polijā, grūtības ir saistītas ar Pamatlēmuma 2005/214 praktisko īstenošanu. Tādējādi ir skaidrs, ka, lai naudas sodu, kas attiecas uz juridisku personu, varētu izpildīt dalībvalstī, tai ir jābūt tiesībām un pienākumiem, pretējā gadījumā soda izpilde ir problemātiska.
72.
Šajā ziņā nav noliedzams, ka situācija, kurā Polijas iestādes ar Direktīvu 2015/413 izveidotās sadarbības ietvaros sniedz kolēģiem informāciju, kas nav nepareiza, bet vismaz nepilnīga (
36
), kaitē gan šīs direktīvas mērķim, gan Pamatlēmuma 2005/214 mērķim. Tā kā nav minēts, ka par pārkāpumu atbildīgā transportlīdzekļa īpašnieks ir vienība, attiecībā uz kuru nav garantēta naudas soda izpilde, šāda izpilde noteikti ir apdraudēta (
37
).
73.
Līdz ar to attiecībā uz nākotni un lai nodrošinātu Pamatlēmuma 2005/214 sistēmas pastāvību, ir būtiski, lai saskaņā ar lojālas sadarbības principu un sadarbības garu, kas ir gan Direktīvas 2015/413, gan pamatlēmuma pamatā, dalībvalstis saskaņā ar šo direktīvu sniegtu datus, kas ne tikai ļautu identificēt par pārkāpumu atbildīgā transportlīdzekļa īpašnieku, bet arī nodrošinātu iespējamas finansiālas sankcijas izpildi visā Savienībā (
38
).
74.
Tomēr šādi ieteikumi attiecas tikai uz nākotni un nesniedz iesniedzējtiesai lietderīgu atbildi, kas tai ļautu šajā gadījumā izpildīt pienākumus, kas izriet no Pamatlēmuma 2005/214.
75.
Šajā ziņā, kā es to uzsvēru šo secinājumu 66. punktā, Pamatlēmuma 2005/214 sistēmā izdevējas valsts tiesības regulē atbildību, sankciju un tajās tiek noteikta vienība, uz kuru attiecas šī sankcija, savukārt izpildes valsts tiesības ir piemērojamas sankcijas izpildei, kaut arī tai nav iespējams novērst tās izpildi, pamatojoties uz to, ka juridiskām personām nav procesuālo tiesību, kas tām ļautu rīkoties izpildes procedūras ietvaros.
76.
Tādējādi tādā situācijā kā tā, uz kuru attiecas pamatlieta, un ņemot vērā iesniedzējtiesas veicamās pārbaudes, man šķiet, ka, lai nodrošinātu finansiālas sankcijas izpildi, Bank BGŻ BNP Paribas
Warszawa varētu tikt uzskatīta par juridiski atbildīgu vienību par Bank BGŻ BNP Paribas Gdańsk kā juridiska persona, kurai ir juridiskas personas statuss, un līdz ar to – par sodīto vienību. Tātad saskaņā ar Pamatlēmuma 2005/214 4. panta 6. punktu CJIB lūgumu varētu nosūtīt kompetentajai tiesai Varšavā, kur ir vienības juridiskā adrese.
77.
Ir tiesa, ka Savienības likumdevējs ir vairākkārt uzsvēris, cik svarīgi ir ievērot pamattiesības Pamatlēmumā 2005/214 (
39
), un ka tā mērķis ir atvieglot finansiālu sankciju izpildi, vienlaikus nodrošinot to, ka tiek ievērotas atbilstošas garantijas personām un vienībām, pret kurām šādas sankcijas tiek vērstas.
78.
Šajā ziņā, pirmām kārtām, iespējamie Bank BGŻ BNP Paribas
Warszawa tiesību aizskārumi jāuzskata ja ne par relativizētiem, tad vismaz, ņemot vērā tās īpašās saistības ar Bank BGŻ BNP Paribas Gdańsk. Proti, jāatgādina, ka saskaņā ar Polijas tiesībām Bank BGŻ BNP Paribas
Warszawa un Bank BGŻ BNP Paribas Gdańsk veido vienu vienību un ka tikai pirmajai minētajai ir juridiskās personas statuss. Tādējādi, pirmkārt, Bank BGŻ BNP Paribas
Warszawa ir atbildīga par otras minētās bankas darbībām. Otrkārt, BGŻ BNP Paribas Gdańsk griba netikt uzklausītai un necelt prasību var tikt uzskatīta par vienotas vienības gribu.
79.
Otrām kārtām, varētu uzskatīt, ka tāda situācija, kāda tiek aplūkota pamatlietā, nozīmē galvenokārt iekšējus darbības traucējumus, kas radušies komunikācijas trūkuma dēļ starp Bank BGŻ BNP Paribas
Warszawa un Bank BGŻ BNP Paribas Gdańsk. Taču, ciktāl tās veido vienu vienību, šādam komunikācijas trūkumam nav ietekmes, jo Bank BGŻ BNP Paribas Gdańsk darbības, kā, piemēram, tās lēmums necelt pārsūdzību Nīderlandē, tiek attiecinātas uz Bank BGŻ BNP Paribas
Warszawa.
80.
Katrā ziņā ir skaidrs, ka tādā situācijā kā pamatlietā Bank BGŻ BNP Paribas Warszawa ir jābūt iespējai īstenot savas tiesības izpildes valstī.
81.
Tādējādi saistībā ar iespējamo pārsūdzību, kas celta par KPK 611.fh panta 2. punktā paredzēto izpildes rīkojumu, tā varētu atsaukties uz nesamērīgu tās tiesību aizskārumu, jo tā nevarēja celt prasību Nīderlandē. Šāda aizskāruma un tā samērīguma vērtējums būtu jāveic katrā gadījumā atsevišķi un attiecīgi tas būtu izpildes valsts tiesu kompetencē.
82.
Tādējādi uz otro prejudiciālo jautājumu tiek piedāvāts atbildēt, ka jēdziens “juridiska persona” nav autonoms Savienības tiesību jēdziens, bet tas ir jāinterpretē, ņemot vērā izdevējas valsts tiesības, un ka jēdziens “juridiska persona” šī pamatlēmuma izpratnē ietver vienību, kurai nav juridiskas personas statusa, kā, piemēram, Bank BGŻ BNP Paribas Gdańsk, ar nosacījumu, ka tā veido organizatorisku vienību ar struktūru, kurai ir juridiskas personas statuss.
VI. Secinājumi
83.
Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, es ierosinu Tiesai uz Sąd Rejonowy Gdańsk‑Południe w Gdańsku (Dienvidgdaņskas rajona tiesa Gdaņskā, Polija) uzdotajiem prejudiciālajiem jautājumiem atbildēt šādi:
1)
Padomes Pamatlēmuma 2005/214/TI (2005. gada 24. februāris) par savstarpējas atzīšanas principa piemērošanu attiecībā uz finansiālām sankcijām, kurā grozījumi ir izdarīti ar Padomes Pamatlēmumu 2009/299/TI (2009. gada 26. februāris), normas ir jāinterpretē tādējādi, ka izpildei nosūtīts lēmums, ar kuru ir uzlikta finansiāla sankcija juridiskai personai, izpildes dalībvalstij ir jāizpilda pat tad, ja valsts tiesību normās, ar kurām ir transponēts šis pamatlēmums, nav paredzēta iespēja izpildīt lēmumu, ar kuru juridiskai personai ir piemērota finansiāla sankcija. Šajā nolūkā, tā kā minētā pamatlēmuma normām nav tiešas iedarbības, kompetentajai izpildes dalībvalsts iestādei ir jāņem vērā valsts tiesības kopumā un jāpiemēro ar tām atzītās interpretācijas metodes, lai valsts tiesību normas interpretētu, pēc iespējas ņemot vērā šī pamatlēmuma tekstu un mērķi.
2)
Pamatlēmuma 2005/214, kurā grozījumi ir izdarīti ar Pamatlēmumu 2009/299, normas ir jāinterpretē tādējādi, ka jēdziens “juridiska persona” nav autonoms Savienības tiesību jēdziens, bet tas ir jāinterpretē, ņemot vērā izdevējas dalībvalsts tiesības. Jēdziens “juridiska persona” šī pamatlēmuma izpratnē ietver tādu vienību, kurai nav juridiskas personas statusa, kāda ir aplūkota pamatlietā, ar nosacījumu, ka tā veido organizatorisku vienību ar struktūru, kurai ir juridiskās personas statuss.
(
1
)	Oriģinālvaloda – franču.
(
2
)	OV 2005, L 76, 16. lpp., ar grozījumiem, kas veikti ar Padomes Pamatlēmumu 2009/299/TI (2009. gada 26. februāris) (OV 2009, L 81, 24. lpp.), turpmāk tekstā – “Pamatlēmums 2005/214”.
(
3
)	Turpmāk tekstā – “CJIB”.
(
4
)	Turpmāk tekstā – “Bank BGŻ BNP Paribas Gdańsk”. Šis lēmums turpmāk tekstā tiks saukts par “2016. gada 25. novembra lēmumu”.
(
5
)	C‑579/15, EU:C:2017:503.
(
6
)	Eiropas un Parlamenta un Padomes direktīva (2015. gada 11. marts), ar ko veicina pārrobežu apmaiņu ar informāciju par ceļu satiksmes drošības noteikumu pārkāpumiem (OV 2015, L 68, 9. lpp.).
(
7
)	Dz. U. Nr. 89, 555. pozīcija; turpmāk tekstā – “KPK”.
(
8
)	Dz. U. Nr. 106, 1148. pozīcija.
(
9
)	Dz. U. Nr. 12, 114. pozīcija.
(
10
)	Dz. U. Nr. 90, 557. pozīcija.
(
11
)	Dz. U. Nr. 16, 93. pozīcija.
(
12
)	Dz. U. Nr. 43, 296. pozīcija.
(
13
)	Dz. U. Nr. 173, 1807. pozīcija.
(
14
)	Attiecībā uz pēdējiem minētajiem – ņemot vērā Likuma par likumpārkāpumu procesa kodeksu 116.b panta 1. punktā izdarīto atsauci.
(
15
)	Dz. U. Nr. 197, 1661. pozīcija.
(
16
)	C‑579/15, EU:C:2017:503.
(
17
)	Turpmāk tekstā – “Bank BGŻ BNP Paribas Warszawa”.
(
18
)	Lai izpildītu lēmumu, ar kuru fiziskai vai juridiskai personai tiek piemērota finansiāla sankcija, šī lēmuma izdevējas valsts kompetentai iestādei saskaņā ar Pamatlēmuma 2005/214 4. pantu ir jānosūta šāds lēmums, kam pievienota šī pamatlēmuma pielikumā esošā apliecība. Ja sankcija attiecas uz juridisku personu, apliecības f) iedaļā ir prasīts norādīt tās nosaukumu, formu, juridisko adresi, kā arī tās īpašuma un ienākumu aprakstu un atrašanās vietu.
(
19
)	Pamatlēmuma 2005/214 7. pantā ir uzskaitīti lēmumu, ar kuriem tiek piemērotas finansiālās sankcijas, neatzīšanas un neizpildīšanas iemesli. Apstāklis, ka valsts tiesībās nav paredzēta iespēja izpildīt lēmumu, ar ko juridiskai personai tiek piemērota finansiāla sankcija, nav viens no šiem iemesliem.
(
20
)	Attiecībā uz atšķirībām starp valstu tiesību aktiem neilgi pēc Pamatlēmuma 2005/214 pieņemšanas skat. Adam, S., Colette‑Basecqz, N., un Nihoul, M., La responsabilité pénale des personnes morales en Europe, Corporate Criminal Liability in Europe, La Charte, Brisele, 2008.
(
21
)	Skat. spriedumu, 2005. gada 16. jūnijs, Pupino (C‑105/03, EU:C:2005:386, 33. un 34. punkts). Šajā sakarā jāuzsver, ka nevar piekrist Bank BGŻ BNP Paribas
Warszawa nostājai, saskaņā ar kuru, tā kā Polijas tiesībās nav transponētas Pamatlēmuma 2005/214 normas, kurās ir paredzēta iespēja šajā dalībvalstī izpildīt lēmumu, ar kuru juridiskai personai tiek piemērota finansiāla sankcija, šī pamatlēmuma noteikumi nevar tikt izmantoti par pamatu šāda nolēmuma izpildei minētajā dalībvalstī, jo ar to faktiski tiek apdraudēts minētā pamatlēmuma saistošais spēks.
(
22
)	Skat. spriedumu, 2019. gada 24. jūnijs, Popławski (C‑573/17, EU:C:2019:530).
(
23
)	Skat. spriedumu, 2019. gada 24. jūnijs, Popławski (C‑573/17, EU:C:2019:530, 60.–71. punkts).
(
24
)	Skat. spriedumu, 2019. gada 24. jūnijs, Popławski (C‑573/17, EU:C:2019:530, 72. punkts un tajā minētā judikatūra).
(
25
)	Skat. spriedumu, 2019. gada 24. jūnijs, Popławski (C‑573/17, EU:C:2019:530, 73.–76. punkts).
(
26
)	Atbilstoši Tiesas jau sniegtajiem precizējumiem par valsts tiesību atbilstīgas interpretācijas pienākuma aprisēm, kas atgādināti 2019. gada 24. jūnija spriedumā lietā Popławski (C‑573/17, EU:C:2019:530, 77. punkts un tajā minētā judikatūra).
(
27
)	Pat ja šāds apstāklis nedrīkst ietekmēt iesniedzējtiesu attiecībā uz iespēju veikt valsts tiesību atbilstīgu interpretāciju, jānorāda, ka, tā kā nav iespējas tieši piemērot Pamatlēmuma 2005/214 normas un apmierināt CJIB prasījumu ar citu pamatojumu, kas nav KPK 66.b nodaļa, KPK noteikumu atbilstīga interpretācija ir vienīgais līdzeklis, lai ievērotu šī pamatlēmuma saistošo iedarbību.
(
28
)	Šāda nostāja ir nepieciešama pat tad, ja citās šī kodeksa nodaļās šis jēdziens ietver tikai fiziskas personas, jo KPK 66.b nodaļa attiecas vienīgi uz lūgumiem, kas ir iesniegti Pamatlēmuma 2005/214 ietvaros, un attiecas tikai uz finansiālas sankcijas izpildes organizēšanu, nevis kriminālvajāšanu kā tādu.
(
29
)	Šajā sakarā piebildīšu, ka tikai Bank BGŻ BNP Paribas
Warszawa iestājās procedūrā Tiesā un tikai šī vienība pilnvaroja advokātus to pārstāvēt.
(
30
)	Kā to ļoti skaidri apliecina Pamatlēmuma 2005/214 6. pants. Šī pamatlēmuma sistēmā dalībvalstīm ir jāizpilda lēmumi, ar kuriem tiek uzliktas finansiālas sankcijas, pamatojoties uz savstarpējas atzīšanas principu un saskaņā ar šī paša pamatlēmuma noteikumiem. Tātad principā izpildes tiesu iestādes šādu lēmumu var atteikties izpildīt tikai atbilstoši izsmeļoši uzskaitītajiem Pamatlēmumā 2005/214 paredzētajiem neizpildes pamatiem. Līdz ar to lēmuma, ar kuru tiek piemērota finansiāla sankcija, izpilde ir princips, savukārt izpildes atteikums tiek saprasts kā izņēmums, kas ir jāinterpretē šauri (pēc analoģijas skat. spriedumus, 2013. gada 14. novembris, Baláž (C‑60/12, EU:C:2013:733, 29. punkts), un 2018. gada 25. jūlijs, Minister for Justice and Equality (Tiesu sistēmas nepilnības) (C‑216/18 PPU, EU:C:2018:586, 41. punkts)).
(
31
)	Skat. spriedumu, 2013. gada 14. novembris, Baláž (C‑60/12, EU:C:2013:733, 26. punkts).
(
32
)	Tādējādi Pamatlēmuma 2005/214 9. panta 3. punkts ļauj nošķirt šo prejudiciālo jautājumu no spriedumiem, 2010. gada 16. novembris, Mantello (C‑261/09, EU:C:2010:683), un 2013. gada 14. novembris, Baláž (C‑60/12, EU:C:2013:733).
(
33
)	Lietderības labad atgādināšu, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru autonoma un vienveidīga interpretācija ir jāveic, ņemot vērā normas kontekstu, kurā tā ietilpst, un tiesiskā regulējuma, kura daļa ir autonomais jēdziens, izvirzīto mērķi (skat. it īpaši spriedumu, 2013. gada 14. novembris, Baláž (C‑60/12, EU:C:2013:733, 26. punkts)).
(
34
)	Par netieši izteiktu atteikumu interpretēt šo jēdzienu autonomi skat. rīkojumu, 2009. gada 24. novembris, Landtag Schleswig‑Holstein/Komisija (C‑281/08 P, nav publicēts, EU:C:2009:728, 20. un 22. punkts). Jānorāda arī, ka vairākos sekundāro tiesību aktos, kuru pamatā ir LESD 83. panta 1. punkts, lai noteiktu minimālos noteikumus par noziedzīgo nodarījumu definīciju, Savienības likumdevējs attiecina “juridiskās personas” definīciju uz valstu tiesībām, nevis uz jēdzienu, kura autonomā interpretācija ir Tiesas kompetencē (skat., piemēram, Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvu (ES) 2017/541 (2017. gada 15. marts) par terorisma apkarošanu un ar ko aizstāj Padomes Pamatlēmumu 2002/475/TI un groza Padomes Lēmumu 2005/671/TI (OV 2017, L 88, 6. lpp.)).
(
35
)	Šis princips ir pamatā Pamatlēmuma 2005/214 sistēmai kopumā un it īpaši šī teksta 6. panta sistēmai.
(
36
)	Šajā gadījumā Nīderlandes iestādes identificēja transportlīdzekļa, kas ir atbildīgs par pārkāpumu, īpašnieku, proti, Bank BGŻ BNP Paribas Gdańsk, pamatojoties uz reģistrācijas datiem, kas iegūti no Polijas reģistriem. Šajā ziņā ir pārsteidzoši, ka reģistrācijas apliecības turētājs, kas būtu transportlīdzekļa īpašnieks vai turētājs, būtu vienība bez juridiskas personas statusa.
(
37
)	Tāpat kā Nīderlandes valdība, es uzskatu, ka ir būtiski, lai izdevēja valsts varētu izmantot izpildes valsts sniegto informāciju, lai noteiktu par ceļu satiksmes noteikumu pārkāpumiem atbildīgo personu un to sodītu.
(
38
)	Gadījumā, ja nepatiesa informācija novestu pie tā, ka persona, uz kuru attiecas finansiāla sankcija, nebūtu persona, kas ir atbildīga par pārkāpumu, būtu jāparedz papildu garantijas, piemēram, procesa atsākšana vai prasība par zaudējumu atlīdzību par labu šai personai.
(
39
)	Skat. šī pamatlēmuma 5. apsvērumu un 3. pantu.