TIESAS SPRIEDUMS1974. gada 21. jūnijā (*)Tiesības veikt uzņēmējdarbībuLieta 2/74par lūgumu, ko Tiesai atbilstoši EEK līguma 177. pantam iesniegusi Beļģijas Conseil d'État, lai tiesvedībā starpJean Reyners, tiesību doktors, uzņēmumu administrators, kas dzīvo Voluvēsentlambertā [Woluwé-Saint-Lambert] (Brisele)_unÉtat belge, ko pārstāv tieslietu ministrs_piedalotiesOrdre national des avocats de Belgique_saņemtu
prejudiciālu nolēmumu par to, kā interpretēt EEK līguma
52. un 55. pantu saistībā ar 1970. gada 24. augusta
Karaļa dekrētu, ar kuru noteikts izņēmums no pilsonības nosacījuma, kas
paredzēts Tiesu kodeksā attiecībā uz advokāta profesijas praksi.TIESAšādā sastāvā: priekšsēdētājs R. Lekūrs [R. Lecourt], palātu priekšsēdētāji A. M. Donners [A. M. Donner] un M. Sērensens [M. Sørensen], tiesneši R. Monako [R. Monaco], Ž. Mertenss de Vilmarss [J. Mertens de Wilmars], P. Peskatore [P. Pescatore] (referents), H. Kučers [H. Kutscher], K. O’Daleijs [C. O. Dálaigh] un A. Dž. Makenzijs Stjuarts [A. J. Mackenzie Stuart]_ģenerāladvokāts A. Meirā [H. Mayras]_sekretārs A. van Houte [A. Van Houtte]_pasludina šo spriedumu.Spriedums1        Ar
1973. gada 21. decembra spriedumu, kas Tiesas kancelejā
reģistrēts 1974. gada 9. janvārī, Beļģijas Conseil d'État
[Valsts padome], pamatojoties uz EEK līguma 177. pantu, uzdeva
divus jautājumus par to, kā interpretēt EEK līguma 52. un
55. pantu par tiesībām veikt uzņēmējdarbību saistībā ar advokāta
profesijas praksi.2        Šie
jautājumi ir uzdoti sakarā ar tāda Nīderlandes pilsoņa celto prasību,
kura jurista diploms Beļģijā ļauj praktizēt advokāta profesijā, bet
kuram šāda darbība ir liegta viņa pilsonības dēļ saskaņā ar
1970. gada 24. augusta Karaļa dekrētu par advokāta amatu un
advokāta praksi (Moniteur belge, 1970, 9060. lpp.). EEK līguma 52. panta interpretācija3        Conseil d'État
vaicā, vai EEK līguma 52. pants kopš pārejas posma beigām ir
“tieši piemērojama norma”, lai gan nav Līguma 54. panta
2. punktā un 57. panta 1. punktā paredzēto direktīvu.4        Beļģijas
valdība un Īrijas valdība daudzējādā ziņā saskanīgu motīvu dēļ ir
iebildušas, ka 52. pantam nav šādas iedarbības.5        Saistībā
ar nodaļu par tiesībām veikt uzņēmējdarbību, uz ko skaidri norādīts ar
vārdiem “ievērojot še turpmāk izklāstītos noteikumus”, šis pants jomas
sarežģītības dēļ ir traktējams tikai kā tāda vienkārša principa paušana,
kura piemērošana ir atkarīga no Kopienas un dalībvalstu papildu
noteikumu kopuma pieņemšanas, ko paredz 54. un 57. pants.6        Līgumā
izraudzītā šo ieviešanas aktu forma – izveidot “vispārēju programmu”,
kuru īsteno direktīvas, – apstiprina, ka 52. pantam nav tiešas
iedarbības.7        Tiesai
nav diskrecionāras varas, kāda atvēlēta Kopienas un dalībvalstu
likumdevējiem.8        Šo
argumentāciju pēc būtības atbalsta Lielbritānijas un Luksemburgas
valdība, kā arī Beļģijas Ordre national des avocats [Advokātu nacionālā asociācija] – persona, kas iestājusies pamata lietā.9        Savukārt
prasītājs pamata lietā apgalvo, ka viņa gadījumā vienīgais izskatāmais
jautājums ir diskriminācija pilsonības dēļ, tāpēc ka uz viņu advokāta
profesijas praktizēšanai tiek attiecināti tādi nosacījumi, kādus
nepiemēro Beļģijas pilsoņiem.10      Šajā
ziņā 52. pants, viņaprāt, ir skaidra un pilnīga norma, kam var būt
tieša iedarbība.11      Vācijas
valdība, ko pēc būtības atbalsta Nīderlandes valdība un kas citē Tiesas
1966. gada 16. jūnija spriedumu lietā 57/65 Lütticke (Recueil, 293. lpp.),
uzskata, ka noteikumi, kas dalībvalstīm uzliek pienākumu, kurš tām
noteiktā termiņā ir jāizpilda, kļūst tieši piemērojami, ja pienākums nav
izpildīts, šim termiņam beidzoties.12      Pārejas
posma beigās dalībvalstis vairs nevar paturēt spēkā ierobežojumus
brīvībai veikt uzņēmējdarbību, jo no tā brīža 52. pants ir pilnīga
un juridiski nevainojama norma.13      Tādos
apstākļos “vispārējā programma” un 54. pantā paredzētās direktīvas
ir bijušas svarīgas vienīgi pārejas posmā, jo tā beigās brīvība veikt
uzņēmējdarbību tiek pilnībā īstenota.14      Komisija,
gan šaubīdamās par interpretējamās normas tiešo iedarbību, – ņemot vērā
gan Līguma norādi uz “vispārēju programmu”, gan uz izpildes direktīvām,
gan to dažu jau pieņemto liberalizējošo direktīvu ievirzes dēļ, kas
visos aspektos nepanāk pilnīgu attieksmes vienlīdzību, – tomēr uzskata,
ka 52. pantam vismaz daļēji ir tieša iedarbība, ciktāl tas īpaši
aizliedz diskrimināciju pilsonības dēļ.15      Līguma
7. pants, veidojot daļu no Kopienas “principiem”, paredz, ka,
piemērojot šo līgumu un neskarot tajā paredzētos īpašos noteikumus, “ir
aizliegta jebkāda diskriminācija pilsonības dēļ”.16      Līguma
52. pants paredz šīs vispārējās normas piemērošanu konkrētajā
tiesību veikt uzņēmējdarbību jomā.17      Vārdi
“ievērojot še turpmāk izklāstītos noteikumus” attiecas uz nodaļu par
tiesībām veikt uzņēmējdarbību kopumā un tātad ir interpretējami šajā
vispārējā kontekstā.18      Norādot,
ka “pārejas laikā pakāpeniski atceļ ierobežojumus kādas dalībvalsts
pilsoņu brīvībai veikt uzņēmējdarbību citā dalībvalstī”, 52. pants
šajā jautājumā izsaka pamatprincipu, paredzot, ka brīvība veikt
uzņēmējdarbību ietver arī tiesības sākt un izvērst darbības kā
pašnodarbinātām personām “ar tādiem pašiem nosacījumiem, kādus saviem
pilsoņiem paredz tās valsts tiesību akti, kurā notiek šī
uzņēmējdarbība”.19      Pamatojoties
uz šo mērķu pakāpenisku sasniegšanu pārejas posmā, 54. pants
paredz, ka Padomei ir jāizstrādā “vispārēja programma”, un programmas
īstenošanai – direktīvas, kas paredzētas, lai īstenotu brīvību veikt
uzņēmējdarbību dažādajās konkrētajās darbības jomās.20      Papildus
šiem liberalizācijas pasākumiem 57. pants paredz direktīvas
attiecībā uz diplomu, apliecību un citu kvalifikācijas apliecinājuma
dokumentu savstarpēju atzīšanu un vispārīgā veidā – tiesību aktu
koordināciju par to, kā sākt un izvērst darbības kā pašnodarbinātām
personām.21      No
iepriekš minētā var secināt, ka sistēmā, kādu veido nodaļa par tiesībām
veikt uzņēmējdarbību, “vispārējā programma” un Līgumā noteiktās
direktīvas ir paredzētas, lai īstenotu divas funkcijas: pirmā – pārejas
posmā novērst šķēršļus, kas traucē īstenot brīvību veikt uzņēmējdarbību;
otrā – dalībvalstu tiesību aktos iestrādāt noteikumus, kas atvieglotu
šīs brīvības efektīvu īstenošanu, lai Kopienā sekmētu saimniecisku un
sociālu mijiedarbību pašnodarbinātu personu jomā.22      Uz
otro mērķi atsaucas, no vienas puses, atsevišķi 54. panta
3. punkta noteikumi, kas īpaši attiecas uz sadarbību starp
dalībvalstu kompetentajām iestādēm un administratīvo procedūru un
prakses saskaņošanu, un, no otras puses, 57. panta noteikumi.23      Par 52. panta normu iedarbību ir jālemj, ievērojot šo sistēmu.24      Vienlīdzīga attieksme pret dalībvalstu pilsoņiem ir viena no Kopienas pamattiesību normām.25      Atsaucoties
uz noteikumiem, ko uzņēmējdarbības veikšanas valsts faktiski piemēro
pati saviem pilsoņiem, uz šo normu pēc būtības var tieši atsaukties visu
citu dalībvalstu pilsoņi.26      Nosakot,
ka brīvība veikt uzņēmējdarbību ir jāpanāk pārejas posma beigās,
52. pants uzliek pienākumu sasniegt precīzu rezultātu, un
pakāpenisko pasākumu programmai tā sasniegšanu vajadzēja padarīt
vieglāku, nevis atkarīgu no tās.27      Tas,
ka pakāpeniskā virzība nav ievērota, neskar pašu pienākumu pēc tam, kad
pagājis tā izpildei paredzētais termiņš.28      Šī
interpretācija ir saderīga ar Līguma 8. panta 7. punktu,
saskaņā ar kuru pārejas posma beigas ir pēdējais termiņš, kurā jāstājas
spēkā visām noteiktajām normām un kurā jābūt veiktiem visiem pasākumiem,
kas vajadzīgi kopējā tirgus izveidei.29      Nevar
noliegt šādu iedarbību, atsaucoties uz to, ka Padome nav pieņēmusi
direktīvas, ko paredz 54. un 57. pants, vai to, ka atsevišķas
pieņemtās direktīvas nav pilnībā īstenojušas nediskriminēšanas mērķi, ko
prasa 52. pants.30      Pēc
pārejas posma beigām nodaļā par tiesībām veikt uzņēmējdarbību
paredzētās direktīvas pilsonības principa piemērošanā vairs nav
nepieciešamas, jo turpmāk ar tiešo iedarbību to nosaka pats Līgums.31      Šo
direktīvu nozīme tomēr nav zudusi, jo tās joprojām ir plaši
piemērojamas to pasākumu jomā, kuri atvieglina tiesību veikt
uzņēmējdarbību faktisko īstenošanu.32      Tāpēc
uz uzdoto jautājumu jāatbild tā, ka kopš pārejas posma beigām Līguma
52. pants ir tieši piemērojama norma pat tad, ja konkrētajā jomā
nav Līguma 54. panta 2. punktā un 57. panta
1. punktā paredzēto direktīvu. EEK līguma 55. panta pirmās daļas interpretācija33      Conseil d'État
ir arī lūgusi precizēt, kas 55. panta pirmajā daļā ir domāts ar
vārdiem “darbības jomās, kas attiecīgās valstīs kaut netieši ir
saistītas ar valsts varas īstenošanu”.34      Precīzāk,
jautājums ir par to, vai tādā profesijā kā advokāta profesija izņēmums
nodaļā par tiesībām veikt uzņēmējdarbību attiecas tikai uz tām šai
profesijai raksturīgajām darbībām, kuras ir saistītas ar valsts varas
īstenošanu, vai arī visa šī profesija ir izņēmums tāpēc, ka tā ietver
darbības, kas ir saistītas ar šādas varas īstenošanu.35      Luksemburgas valdība un Beļģijas Ordre national des avocats
uzskata, ka uz advokāta profesiju nav attiecināmi Līguma noteikumi par
tiesībām veikt uzņēmējdarbību, jo advokāta profesija ir cieši saistīta
ar valsts tiesu sistēmas darbību.36      Tiek
argumentēts, ka šāds stāvoklis izriet tiklab no advokatūras tiesiskās
iekārtas, kas ietver stingru uzņemšanas un disciplīnas noteikumu kopumu,
kā arī no advokātu pienākumu pildīšanas tiesas procesā, kur viņu
piedalīšanās lielākoties ir obligāta.37      Šīs
darbības, kas padara advokātu par neaizstājamu palīgu tiesu sistēmas
funkcionēšanā, veido vienotu veselumu, kura daļas nav nošķiramas.38      Savukārt
prasītājs pamata lietā apgalvo, ka ar valsts varas īstenošanu advokāta
profesijā ir saistītas tikai kādas atsevišķas darbības un tātad vienīgi
tās ietilpst izņēmumā, ko attiecībā uz brīvības veikt uzņēmējdarbību
principu nosaka 55. pants.39      Vācijas,
Beļģijas, Lielbritānijas, Īrijas un Nīderlandes valdības, kā arī
Komisija uzskata, ka 55. pantā noteiktais izņēmums attiecas vienīgi
uz tām dažādu profesiju darbībām, kuras patiešām ir saistītas ar valsts
varas īstenošanu, ar nosacījumu, ka tās ir nodalāmas no profesijas
parastās prakses.40      Tomēr
minētās valdības nav vienisprātis attiecībā uz to darbību būtību, uz
kurām brīvības veikt uzņēmējdarbību princips tādējādi neattiecas, ņemot
vērā to, ka advokāta profesijai atbilstīgās profesijas organizācija
dažādās dalībvalstīs atšķiras.41      Vācijas valdība uzskata, ka sakarā ar advokāta [Rechtsanwalt]
obligāto piedalīšanos atsevišķos tiesas procesos, it īpaši saistībā ar
krimināltiesībām un publiskajām tiesībām, starp advokāta profesiju un
tiesu varas īstenošanu pastāv tik ciešs sakars, ka brīvības veikt
uzņēmējdarbību principa izņēmums ir jāattiecina vismaz uz lielu šās
profesijas daļu.42      Saskaņā
ar 55. panta pirmās daļas noteikumiem nodaļas par tiesībām veikt
uzņēmējdarbību noteikumus “attiecībā uz konkrētām dalībvalstīm nepiemēro
tādās darbības jomās, kas attiecīgās valstīs kaut netieši ir saistītas
ar valsts varas īstenošanu”.43      Ņemot
vērā, cik būtiska nozīme Līguma sistēmā ir brīvībai veikt
uzņēmējdarbību un vienlīdzīgai attieksmei pret dažādu dalībvalstu
pilsoņiem, 55. panta pirmās daļas pieļautos izņēmumus nevar
attiecināt uz tik plašu jomu, kas pārsniedz mērķi, kura dēļ izņēmuma
klauzula tikusi iekļauta.44      Līguma
55. panta pirmajai daļai ir jābūt tādai, kas ļauj dalībvalstīm
liegt ārvalstniekiem tādu pienākumu pildīšanu, kas ietver valsts varas
īstenošanu un ir saistīti ar kādu no pašnodarbinātu personu darbībām,
kuras paredz 52. pants.45      Šī
vajadzība tiek pilnībā apmierināta, ja aizliegums dalībvalstu pilsoņiem
tiek ierobežots tiktāl, ciktāl šīs darbības ir tieši un specifiski
saistītas ar valsts varas īstenošanu.46      Ar
55. pantu atļautā izņēmuma attiecināšana uz visu profesiju būtu
pieļaujama tikai tad, ja šādas darbības būtu saistītas ar šo profesiju
tādā veidā, ka, ņemot vērā brīvību veikt uzņēmējdarbību, attiecīgajai
dalībvalstij tiktu uzlikts pienākums, arī epizodiski, ļaut
ārvalstniekiem pildīt ar valsts varu saistītus pienākumus.47      No
otras puses, šāda attiecināšana tomēr nav iespējama, ja neatkarīgā
profesijā darbības, kas saistītas ar valsts varas īstenošanu, ir
nodalāmas no attiecīgās profesionālās darbības kopumā.48      Tā
kā nav saskaņā ar 57. pantu pieņemtas direktīvas, kas liktu
saskaņot dalībvalstu noteikumus, kuri it īpaši attiecas uz tādu
profesiju kā advokāta profesija, praktizēšanu šajā profesijā turpina
reglamentēt attiecīgo dalībvalstu tiesību akti.49      Līguma
55. panta pirmajā daļā paredzētā iespējamā ierobežojumu
piemērošana attiecībā uz brīvību veikt uzņēmējdarbību katrā dalībvalstī
ir jāapsver atsevišķi, pamatojoties uz dalībvalstu tiesību aktiem, kas
attiecas uz šīs profesijas organizāciju un praksi.50      Tomēr
šajos apsvērumos jāņem vērā, ka ar 55. pantu Kopienas līmenī ir
noteikti ierobežojumi tiem izņēmumiem, kas ir pieļaujami attiecībā uz
brīvības veikt uzņēmējdarbību principu, lai izvairītos no tā, ka
dalībvalstu vienpusējie noteikumi būtu pārāki par Līguma iedarbību.51      Profesionālās
darbības, kas izpaužas pat kā sistemātiska saskarsme ar tiesām, tostarp
obligāta līdzdalība to funkcionēšanā, nav uzskatāmas par saistītām ar
valsts varas īstenošanu.52      Tipiskākās
advokāta profesijas darbības, piemēram, konsultēšana un juridiskā
palīdzība, kā arī pušu pārstāvēšana un aizstāvība tiesā, pat tad, ja
advokāta iesaistīšanās vai palīdzība ir obligāta vai uz to attiecas
juridisks monopols, nav uzskatāmas par saistītām ar valsts varas
īstenošanu.53      Šo darbību veikšana neskar tiesu diskrecionāro varu un tiesas varas īstenošanas brīvību.54      Tāpēc
uz uzdoto jautājumu jāatbild tādējādi, ka 55. panta pirmajā daļā
paredzētais izņēmums brīvībai veikt uzņēmējdarbību ir attiecināms tikai
uz tām 52. pantā paredzētajām darbībām, kuras ir tieši un
specifiski saistītas ar valsts varas īstenošanu.55      Katrā
ziņā saistībā ar tādu brīvo profesiju kā advokāta profesija šādi nav
kvalificējamas tādas darbības kā konsultēšana un juridiskā palīdzība vai
pušu pārstāvēšana un aizstāvība tiesā, pat ja šo darbību veikšana ir
obligāta vai uz to attiecas juridisks monopols. Par tiesāšanās izdevumiem56      Tiesāšanās
izdevumi, kas radušies Beļģijas Karalistes valdībai, Vācijas
Federatīvās Republikas valdībai, Īrijas valdībai, Luksemburgas
Lielhercogistes valdībai, Nīderlandes Karalistes valdībai,
Lielbritānijas un Ziemeļīrijas Apvienotās Karalistes valdībai un Eiropas
Kopienas Komisijai, kas Tiesai iesniedza apsvērumus, nav atlīdzināmi.57      Tā
kā šī tiesvedība attiecībā uz pusēm pamata lietā ir stadija procesā, ko
izskata valsts tiesa, tā lemj par tiesāšanās izdevumiem.Ar šādu pamatojumu Tiesa_atbildot uz jautājumiem, kurus tai ar 1973. gada 21. decembra spriedumu iesniegusi Beļģijas Conseil d'État Administratīvās nodaļas III palāta, nospriež:1)      kopš
pārejas posma beigām EEK līguma 52. pants ir tieši piemērojama
norma pat tad, ja konkrētajā jomā nav Līguma 54. panta
2. punktā un 57. panta 1. punktā paredzēto direktīvu;2)      EEK
līguma 55. panta pirmajā daļā paredzētā atkāpe no brīvības veikt
uzņēmējdarbību ir jāattiecina tikai uz tām 52. pantā paredzētajām
darbībām, kurām ir tieša un specifiska saistība ar valsts varas
īstenošanu; saistībā ar tādu brīvo profesiju kā advokāta profesija šādi
nav kvalificējamas tādas darbības kā konsultēšana un juridiska palīdzība
vai pušu pārstāvēšana un aizstāvība tiesā, pat ja šo darbību veikšana
ir obligāta vai uz to attiecas juridisks monopols.LecourtDonnerSørensenMonacoMertens de WilmarsPescatoreKutscherÓ DálaighMackenzie StuartPasludināts atklātā tiesas sēdē Luksemburgā 1974. gada 21. jūnijā.Sekretārs       PriekšsēdētājsA. Van Houtte       R. Lecourt* Tiesvedības valoda – franču.