PIRMĀS INSTANCES TIESAS SPRIEDUMS (apelācijas palāta)
2009. gada 5. oktobrī
Apvienotās lietas T‑40/07 P un T‑62/07 P
José António de Brito Sequeira Carvalho
pret
Eiropas Kopienu Komisiju
un
Eiropas Kopienu Komisija
pret
José António de Brito Sequeira Carvalho
Apelācija – Civildienests – Ierēdņi – Atvaļinājumi – Slimības atvaļinājums – Slimības atvaļinājuma piešķiršana pēc savas iniciatīvas – Pēc savas iniciatīvas piešķirta slimības atvaļinājuma pagarināšana – Jauna iepriekšēja medicīniskā apskate – Civildienesta tiesas kompetence – Strīda priekšmeta grozīšana
Priekšmets Apelācijas sūdzība, kas iesniegta par Eiropas Savienības Civildienesta tiesas (trešā palāta) 2006. gada 13. decembra spriedumu
lietā F‑17/05 De Brito Sequeira Carvalho/Komisija (Krājums‑CDL, I‑A‑1‑149. un II‑A‑1‑577. lpp.) un ar kuru tiek lūgts atcelt šo spriedumu
Nolēmums Apelācijas sūdzību lietā T‑40/07 P noraidīt. Lietā T‑40/07 P José António de Brito Sequeira Carvalho sedz savus, kā arī atlīdzina Eiropas Kopienu Komisijas tiesāšanās izdevumus, kas radušies šajā tiesu instancē. Eiropas Savienības
Civildienesta tiesas (trešā palāta) 2006. gada 13. decembra spriedumu lietā F‑17/05 De Brito Sequeira Carvalho/Komisija (Krājums‑CDL, I‑A‑1‑149. un II‑A‑1‑577. lpp.) atcelt, ciktāl ar to ir atcelts 2004. gada 13. jūlija lēmums un lēmumi
par pēc savas iniciatīvas piešķirta slimības atvaļinājuma pagarināšanu, kuri sekoja 2004. gada 22. septembra lēmumam. De Brito Sequeira Carvalho Civildienesta tiesā iesniegto prasību lietā F‑17/05 noraidīt kā nepieņemamu attiecībā uz 2004. gada 13. jūlija lēmumu un lēmumiem
par pēc savas iniciatīvas piešķirta slimības atvaļinājuma pagarināšanu, kuri sekoja 2004. gada 22. septembra lēmumam. Apelācijas
sūdzību lietā T‑62/07 P pārējā daļā noraidīt. Lietā T‑62/07 P de Brito Sequeira Carvalho sedz pusi no saviem tiesāšanās izdevumiem, kas radušies gan tiesvedībā Civildienesta tiesā, gan šajā tiesu instancē. Lietā
T‑62/07 P Komisija sedz savus tiesāšanās izdevumus, kā arī pusi no de Brito Sequeira Carvalho tiesāšanās izdevumiem, kas radušies gan tiesvedībā Civildienesta tiesā, gan šajā tiesu instancē.
Kopsavilkums
1.      Ierēdņi – Lēmums, kas ietekmē ierēdņa administratīvo statusu – Tādu elementu ņemšana vērā, kas nav ietverti personas lietā,
bet ar kuriem ieinteresētā persona ir tikusi iepriekš iepazīstināta – Tiesiskums – Nosacījumi
(Civildienesta noteikumu 26. panta pirmā daļa)
2.      Tiesvedība – Procesa organizatoriskie pasākumi – Lietas dalībniekiem uzdotie rakstveida jautājumi – Automātiskas ietekmes
uz strīda risinājumu trūkums
(Vispārējās tiesas Reglamenta 49., 64. un 65. pants; Padomes Lēmuma 2004/752 3. panta 4. punkts)
3.      Tiesvedība – Pierādījumu iesniegšana – Termiņš – Pierādījumu novēlota iesniegšana
(Vispārējās tiesas Reglamenta 48. panta 1. daļa)
4.      Tiesvedība – Pieteikums par pierādījumu savākšanas pasākumiem – Iesniegšana pēc mutvārdu procesa beigām – Lūgums atkārtoti
sākt mutvārdu procesu
(Vispārējās tiesas Reglamenta 62. pants)
5.      Ierēdņi – Pārsūdzība – Iepriekšēja administratīva sūdzība – Termiņi – Absolūts raksturs
(Civildienesta noteikumu 90. un 91. pants)
6.      Iestāžu akti – Spēkā esamības prezumpcija – Neesošs akts – Jēdziens
(EKL 249. pants)
7.      Ierēdņi – Iecēlējinstitūcija – Pilnvaras – Izpilde
(Civildienesta noteikumu 2. pants)
8.      Ierēdņi – Prasība – Pamati – Pilnvaru nepareiza izmantošana
9.      Ierēdņi – Pārsūdzība – Iepriekšēja administratīva sūdzība – Termiņi – Noilgums – Atvainojama maldība
(Civildienesta noteikumu 90. un 91. pants)
1.      Ierēdņa prasības vērtējuma, ko veic Kopienu tiesa, likumība nekādā ziņā nav atkarīga no tā, vai atbildētāja iestāde ir ievērojusi
tās pienākumu paziņot minētā ierēdņa personīgo lietu, kā tas paredzēts Civildienesta noteikumu 26. pantā. Vienīgi Kopienu
tiesa var novērtēt iespēju veikt iespējamus procesa organizatoriskos pasākumus un noteikt iespējamus pierādījumu savākšanas
pasākumus.
Civildienesta noteikumu 26. panta pirmās daļas mērķis ir nodrošināt ierēdņa tiesības uz aizstāvību, nepieļaujot, ka administrācijas
lēmumi, kuri ietekmē viņa administratīvo situāciju un karjeru, būtu pamatoti ar personas lietā neminētiem faktiem par viņa
spējām, efektivitāti vai uzvedību. No tā izriet, ka ar šādiem faktiem pamatots lēmums ir pretrunā Civildienesta noteikumos
paredzētajām garantijām un ir jāatceļ, jo tas ticis pieņemts prettiesiskas procedūras rezultātā.
Tomēr fakts vien, ka Civildienesta noteikumu 26. pantā paredzētie dokumenti nav tikuši iekļauti personas lietā, neattaisno
lēmuma atcelšanu, ja ieinteresētā persona ar tiem ir pienācīgi iepazīstināta. Tātad ierēdnis var iebilst tikai pret tādiem
dokumentiem par savām spējām, efektivitāti vai uzvedību, ar kuriem viņš iepriekš nav ticis iepazīstināts. Tas neattiecas uz
dokumentiem, kuri, lai gan ir darīti tam zināmi, vēl nav iekļauti personas lietā, jo iestādei nevar liegt pieņemt lēmumu dienesta
interesēs, pamatojoties uz dokumentiem, ar kuriem interesētā persona ir iepriekš iepazīstināta, pamatojot tikai ar to, ka
tie nav iekļauti viņa personas lietā. No tā izriet, ka iestāde pārkāpj Civildienesta noteikumu 26. pantu un ierēdņa tiesības
uz aizstāvību, ja tā pieņem nelabvēlīgu lēmumu, iepriekš nepaziņojot ierēdnim faktiskos apstākļus, kuri nav minēti viņa personas
lietā un kuri pamato šāda lēmuma pieņemšanu. Šajā ziņā tikai tas, ka ieinteresētais ierēdnis noteikti zinājis par šiem faktiem,
vēl nav uzskatāms par pietiekamu pierādījumu tam, ka viņam ir bijusi iespēja atbilstoši aizstāvēt savas intereses pirms viņam
nelabvēlīga lēmuma pieņemšanas. Lai nodrošinātu ierēdņa tiesības uz aizstāvību, turklāt ir nepieciešams, lai iestāde visiem
līdzekļiem pierādītu, ka tā iepriekš ir likusi ierēdnim saprast, ka attiecīgie fakti, kaut arī neietverti viņa personas lietā,
var pamatot viņam nelabvēlīgā lēmuma pieņemšanu. Pretējā gadījumā Civildienesta noteikumu 26. pantā paredzēto paziņošanu nevar
uzskatīt par notikušu.
(skat. 91.–94. punktu)
Atsauces: Pirmās instances tiesa, 2005. gada 13. decembris, T‑155/03, T‑157/03 un T‑331/03 Cwik/Komisija, Krājums‑CDL, I‑A‑411. un II‑1865. lpp., 50. un 51. punkts un tajos minētā judikatūra un 52. punkts; 2006. gada
28. novembris, T‑47/04 Milbert u.c./Komisija, Krājums‑CDL, I‑A‑2‑281. un II‑A‑2‑1455. lpp., 83. punkts.
2.      Lēmums uzdot lietas dalībniekiem rakstveida jautājumus ir Civildienesta tiesas kompetencē, kas jebkurā tiesvedības stadijā
var nolemt veikt jebkādu procesa organizatorisko vai pierādījumu savākšanas pasākumu, kas minēts Vispārējās tiesas reglamenta
64. un 65. pantā. Tomēr šo tiesību īstenošana nekādā gadījumā automātiski neietekmē strīda iznākumu, jo Civildienesta tiesa
saglabā brīvību neatkarīgi izvērtēt, kāda nozīme jāpiešķir dažādiem faktu un pierādījumu elementiem, kas tai iesniegti vai
ko tā pati varējusi savākt.
(skat. 105. punktu)
Atsauce: Tiesa, 2004. gada 29. oktobris, C‑360/02 P Ripa di Meana/Parlaments, Krājums, I‑10339. lpp., 28. punkts.
3.      Kas attiecas uz izņēmumu no noteikumiem, kurš nosaka pierādījumu iesniegšanu, Vispārējās tiesas reglamenta 48. panta 1. daļā
ir noteikts pienākums lietas dalībniekiem pamatot kavēšanos savu pierādījumu iesniegšanā. Šāds pienākums paredz, ka Kopienu
tiesai ir pilnvaras pārbaudīt pamatojumu šo pierādījumu novēlotai iesniegšanai un atkarībā no konkrētā gadījuma minēto pierādījumu
saturu, kā arī, ja lūgums nav pietiekami pamatots no tiesību viedokļa, pilnvaras to noraidīt. A fortiori tas tā ir arī attiecībā uz pierādījumiem, kas tiek piedāvāti pēc atbildes uz repliku iesniegšanas.
(skat. 115. punktu)
Atsauce: Tiesa, 2005. gada 14. aprīlis, C‑243/04 P M/Tiesa, Krājumā nav publicēts, 33. punkts.
4.      Pēc mutvārdu procesa beigām lietas dalībnieks nevar lūgt procesa organizatorisko pasākumu veikšanu, ja vien Civildienesta
tiesa neizlemj atsākt mutvārdu procesu. Tā kā saskaņā ar Vispārējās tiesas reglamenta 62. pantu šajā jomā tai ir rīcības brīvība,
Civildienesta tiesai lūgums par mutvārdu procesa atkārtotu sākšanu ir jāapmierina tikai tad, ja ieinteresētais lietas dalībnieks
pamatojas uz tādiem faktiem, kam ir izšķiroša nozīme, kuru tas nebūtu varējis izmantot pirms mutvārdu procesa pabeigšanas.
(skat. 131. punktu)
Atsauces: Tiesa, 1999. gada 8. jūlijs, C‑199/92 P Hüls/Komisija, Recueil, II‑4287. lpp., 126. un 128. punkts; 2006. gada 27. aprīlis, C‑230/05 P L/Komisija, Krājumā nav publicēts, 68. punkts.
5.      Civildienesta noteikumu 90. un 91. pantā paredzētais trīs mēnešu termiņš sūdzības iesniegšanai par nelabvēlīgu aktu un trīs
mēnešu termiņš prasības iesniegšanai par tiešu vai netiešu lēmumu sūdzību noraidīt ir sabiedriskās kārtības jautājums, un
lietas dalībnieki un tiesa nevar ar to brīvi rīkoties, jo šie termiņi ir paredzēti, lai nodrošinātu tiesiskā stāvokļa skaidrību
un drošību. Tādēļ jāuzskata, ka šie termiņi attiecas uz jebkuru gadījumu, kad tiek apstrīdēts akts, ko jāpārbauda Kopienu
tiesai, neatkarīgi no tā rakstura. Civildienesta noteikumu 90. un 91. pantā nav nošķirti sūdzības un prasības pieņemamības
nosacījumi atkarībā no tā, cik būtiska kļūda ir pieļauta apstrīdētajā administratīvajā aktā.
(skat. 145. un 146. punktu)
Atsauces: Tiesa, 2001. gada 6. decembris, C‑219/01 P Reyna González del Valle/Komisija, Krājumā nav publicēts, 10. punkts; 2007. gada 18. janvāris, C‑229/05 P PKK un KNK/Padome, Krājums, I‑439. lpp., 101. punkts; Pirmās instances tiesa, 2001. gada 28. marts, T‑130/00 Reyna González del Valle/Komisija, Krājumā nav publicēts, 39. punkts; 2006. gada 8. marts, T‑289/04 Lantzoni/Tiesa, Krājums‑CDL, I‑A‑2‑39. un II‑A‑2‑171. lpp., 40. un 41. punkts; 2007. gada 25. oktobris, T‑274/06 Estaser El Mareny/Komisija, Krājumā nav publicēts, 40. punkts.
6.      Kopienu iestāžu tiesību aktiem principā ir tiesiskuma prezumpcija, un tie, pat ja tie ir prettiesiski, rada tiesiskas sekas
tik ilgi, kamēr tie nav atcelti vai atsaukti. Kā izņēmums no šī principa – tiesību akti, kuri ir tik acīmredzami prettiesiski,
ka tas nav pieļaujams Kopienu tiesību sistēmā, ir atzīstami par tādiem, kuriem nav nekādu, pat pagaidu tiesisko seku, proti,
tie ir uzskatāmi par juridiski neeksistējošiem. Šā izņēmuma nolūks ir nodrošināt līdzsvaru starp divām pamata – bet dažkārt
pretēja rakstura – prasībām, kurām ir jāatbilst tiesību sistēmai, proti, starp tiesisko attiecību stabilitāti un tiesiskuma
ievērošanu. To seku smagums, kas ir saistīts ar konstatējumu par iestāžu akta neeksistēšanu, nozīmē, ka tiesiskās drošības
iemeslu dēļ šis konstatējums ir izmantojams tikai īpaši ārkārtējos gadījumos. Tā nav gadījumā, ja kompetences pārkāpums un
formas trūkums, kas rada pienākuma norādīt lēmuma pamatojumu neizpildi, nav tik acīmredzami būtisks, ka tas būtu jāuzskata
par juridiski neeksistējošu.
(skat. 150.–153. punktu)
Atsauces: Tiesa, 1994. gada 15. jūnijs, C‑137/92 P Komisija/BASF u.c., Recueil, I‑2555. lpp., 48.–50. punkts; 1999. gada 8. jūlijs, C‑245/92 P Chemie Linz/Komisija, Recueil, I‑4643. lpp., 93.–95. punkts; 2004. gada 5. oktobris, C‑475/01 Komisija/Grieķija, Krājums, I‑8923. lpp., 18.–20. punkts.
7.      Tālāk deleģēšana vai atkāpes no pilnvaru sadales kritērijiem, ko Civildienesta noteikumi paredz iecēlējinstitūcijai, nevar
padarīt par spēkā neesošu administrācijas veiktu darbību, izņemot gadījumu, ja šādas tālāk deleģēšanas vai atkāpju rezultātā
rastos risks nodarīt kaitējumu kādai no garantijām, ko ierēdnim piešķir Civildienesta noteikumi vai labas pārvaldības noteikumi
personāla vadības jomā. Komisijas lēmums, kas pieņemts saskaņā ar Civildienesta noteikumu 2. pantu, paredz lietu sadali Komisijas
dienestu iekšienē, bet ne striktu sadali, kuras neievērošanas rezultātā tiktu atzītas par spēkā neesošām darbības, kas veiktas
ārpus noteiktā ietvara.
(skat. 155. punktu)
Atsauces: Pirmās instances tiesa, 1998. gada 15. septembris, T‑23/96 De Persio/Komisija, Recueil FP, I‑A‑483. un II‑1413. lpp., 111. punkts; 2007. gada 7. februāris, T‑118/04 un T‑134/04 Caló/Komisija, Krājums, II‑0000. lpp., 68. un 71. punkts.
8.      Pilnvaru nepareizas izmantošanas jēdzienam ir ļoti precīzs apjoms, kas attiecas uz to, ka administratīvā iestāde izmanto savas
pilnvaras ar mērķi, kādam tās nav piešķirtas. Lēmumā pilnvaras ir nepareizi izmantotas tad, ja pēc objektīvām, atbilstīgām
un saskanīgām pazīmēm izrādās, ka tas ir pieņemts, lai sasniegtu citus, nevis paredzētos mērķus.
Šajā ziņā nepietiek tikai ar atsaukšanos uz konkrētiem faktiem, kas pamato šos prasījumus; ir arī jāsniedz pietiekami precīzas,
objektīvas un saskanīgas norādes, lai apgalvotu faktu patiesumu vai vismaz ticamību, pretējā gadījumā attiecīgās iestādes
apgalvojumu materiālā precizitāte nevar tikt apstrīdēta.
(skat. 172. un 173. punktu)
Atsauces: Pirmās instances tiesa, 2000. gada 5. jūlijs, T‑111/99 Samper/Parlaments, Recueil FP, I‑A‑135. un II‑611. lpp., 64. punkts; 2001. gada 19. septembris, T‑152/00 E/Komisija, Recueil FP, I‑A‑179. un II‑813. lpp., 69. punkts; Cwik/Komisija, minēts iepriekš, 179. un 180. punkts; 2008. gada 2. decembris T‑471/04 Karatzoglou/AER, Krājums, II‑0000. lpp., 49. un 50. punkts
9.      Atvainojamas maldības jēdziens ir jāinterpretē šauri, un tā var attiekties tikai uz ārkārtas apstākļiem, kuros tostarp iestāde
ir pieļāvusi rīcību, kas pati par sevi vai izšķiroši var radīt pieļaujamu tāda indivīda maldību, kas rīkojas labā ticībā un
ar vislielāko rūpību, kāda tiek prasīta no pienācīgi informēta indivīda. Ņemot vērā to, ka tas ir izņēmums nepieņemamībai
saistībā ar sūdzības un prasības pieteikuma iecelšanas termiņa neievērošanu, kas ir sabiedriskās kārtības jautājums, uz atvainojamas
maldības jēdzienu ir jāatsaucas un tā jāpierāda tam lietas dalībniekam, kurš paredz no tā gūt labumu, un tiesnesim nav jākonstatē
šāda maldība pēc savas iniciatīvas.
Turklāt, pat ja atvainojamas maldības sekas var būt termiņa saglabāšana un tādējādi sūdzība vai prasības pieteikums var tikt
pieņemts, lai gan Civildienesta 90. panta 2. punktā un 91. panta 3. punktā noteiktais termiņš nav ievērots, tās rezultātā
prasītājs nevar tikt atbrīvots no pirmstiesas procesa, kas ir paredzēts Civildienesta noteikumu 90. panta 2. punktā, kas ir
skaidrs prasības pieteikuma pieņemamības nosacījums saskaņā ar Civildienesta noteikumu 91. panta 2. punktu un ļauj celt prasību
tieši Civildienesta tiesā.
(skat. 204.–206. punktu)
Atsauces: Tiesa, 1994. gada 15. decembris, C‑195/91 P Bayer/Komisija, Recueil, I‑5619. lpp., 26. punkts; 2003. gada 15. maijs, C‑193/01 P Pitsiorlas/Padome un ECB, Recueil, I‑4837. lpp., 24. punkts; Pirmās instances tiesa, 1993. gada 16. marts, T‑33/89 un T‑74/89 Blackman/Parlaments, Recueil, II‑249. lpp., 32. un 33. punkts; 2008. gada 11. novembris, Speiser/Parlaments, T‑390/07 P, Krājumā nav publicēts, 33. punkts