Pagaidu versija
ĢENERĀLADVOKĀTA RIMVĪDA NORKUS [RIMVYDAS NORKUS]
SECINĀJUMI
sniegti 2026. gada 5. martā (1)
Lieta C‑716/24 (Ponner) (i)
EJ
(Oberlandesgericht Frankfurt am Main (Federālās zemes Augstākā tiesa Frankfurtē pie Mainas, Vācija) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Tiesu iestāžu sadarbība civillietās – Regula (ES) Nr. 655/2014 – Eiropas kontu apķīlāšanas rīkojuma procedūra – 2. panta 2. punkta c) apakšpunkts – 8. apsvērums – Piemērošanas joma – Maksātnespējas procedūras uzsākšana trešā valstī – Izslēgšana
I.      Ievads
1.        Šā lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu pamatā ir tiesvedība, kurā prasītāja pamatlietā, kas dzīvo Vācijā, lūdz, pirmkārt, informāciju par bankas kontiem, kas, iespējams, Kiprā pieder saskaņā ar Kirasao tiesību aktiem dibinātai sabiedrībai, kuras darbība ir azartspēļu rīkošana, kā arī, otrkārt, to apķīlāšanu saskaņā ar Regulu (ES) Nr. 655/2014 (2), lai izpildītu tiesas nolēmumu par prasītājai pamatlietā saistībā ar tiešsaistes azartspēlēm nodarīto zaudējumu atlīdzību. Šīs tiesvedības laikā prasītāja pamatlietā tostarp ir norādījusi, ka atbilstoši šīs trešās valsts komercreģistra informācijai attiecībā uz šīs sabiedrības aktīviem ir uzsākta maksātnespējas procedūra.
2.        Šajā kontekstā juridiskais jautājums, kas ir Oberlandesgericht Frankfurt am Main (Federālās zemes Augstākā tiesa Frankfurtē pie Mainas, Vācija) lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu pamatā, ir vērsts uz to, lai noteiktu, kādas tiesiskās sekas uz EKAR regulas piemērošanas jomu (3) ir tādas maksātnespējas procedūras atzīšanai, kas uzsākta pret sabiedrību parādnieci trešā valstī. No minētās regulas 2. panta 2. punkta c) apakšpunkta izriet, ka no šīs regulas piemērošanas jomas ir izslēgti prasījumi pret parādnieku, pret kuru ir uzsākta maksātnespējas procedūra (4). Konkrētāk – iesniedzējtiesa Tiesai vaicā, vai maksātnespējas procedūras, uz kurām ir atsauce šajā tiesību normā, ir tikai maksātnespējas procedūras, kas ir uzsāktas kādā dalībvalstī un ietilpst pārstrādātās Maksātnespējas regulas piemērošanas jomā, vai arī minētā tiesību norma attiecas arī uz maksātnespējas procedūrām, kas uzsāktas pret parādnieku trešā valstī un ir atzītas dalībvalstī. Proti, tā kā pēdējā minētajā gadījumā atzīšanu reglamentē nevis Savienības tiesības, bet gan dalībvalstu tiesības, šīs lietas sarežģītība ir saistīta it īpaši ar jautājumu par iespējamo nepieciešamību izvairīties no tā, ka valsts tiesības izraisa EKAR regulas piemērošanas jomas sadrumstalotību, un saskaņot šo nepieciešamību ar nolēmumu par maksātnespējas procedūras uzsākšanu trešā valstī atzīšanu dalībvalsts tiesībās.
3.        Saskaņā ar Tiesas lūgumu šajos secinājumos tiks analizēts tikai pirmais no abiem prejudiciālajiem jautājumiem, ar kuru iesniedzējtiesa vēlas noskaidrot, vai maksātnespējas procedūras uzsākšana trešā valstī un šīs uzsākšanas atzīšana Savienības dalībvalsts tiesībās, šajā gadījumā – Vācijas tiesībās, liedz šajā dalībvalstī izdot kontu apķīlāšanas rīkojumu (turpmāk tekstā – “apķīlāšanas rīkojums” vai “rīkojums”). Tātad šis jautājums attiecas uz EKAR regulas 2. panta 2. punkta c) apakšpunkta, skatot to kopsakarā ar tās 8. apsvērumu, interpretāciju un līdz ar to uz šīs regulas un pārstrādātās Maksātnespējas regulas savstarpējās saiknes aprisēm.
II.    Atbilstošās tiesību normas
A.      Savienības tiesības
4.        Vēl bez EKAR regulas 2. panta 1. punkta un 2. punkta c) apakšpunkta, 4. panta 6. punkta, 46. panta 1. un 2. punkta, 7. panta, kā arī 5. un 8. apsvēruma šajā lietā nozīme ir arī pārstrādātās Maksātnespējas regulas 1. panta 1. punkta trešajai daļai, 2. panta 4. un 6. punktam, 19. panta 1. punktam, 20. panta 1. punktam un 5., 9., 22., 23., 63. un 65. apsvērumam.
B.      Vācijas tiesības
5.        1994. gada 5. oktobra Insolvenzordnung (Maksātnespējas likums) (BGBl. I, 2866. lpp.), redakcijā ar grozījumiem, kas izdarīti ar 2003. gada 14. marta likumu (BGBl. I, 345. lpp.), 343. panta “Atzīšana” 1. punktā paredzēts:
“Ārvalsts maksātnespējas procedūras uzsākšana tiek atzīta. Šo tiesību normu nepiemēro,
1.      ja tās valsts tiesām, kurā procedūra uzsākta, nav jurisdikcijas saskaņā ar Vācijas tiesību aktiem;
2.      ja atzīšanas noved pie iznākuma, kas ir acīmredzami nesaderīgs ar Vācijas tiesību pamatprincipiem, it īpaši, ja tas nav saderīgs ar pamattiesībām.”
C.      Kirasao tiesības
6.        Faillissementsbesluit 1931 (Bankruptcy Decree 1931, 1931. gada dekrēts par bankrotu) 29. panta 1. punktā ir paredzēts, ka maksātnespējas procedūras uzsākšanas sekas ir tādas, ka jebkura izpilde tiesas ceļā tiek nekavējoties izbeigta un no tā brīža spriedumu nevar izpildīt piespiedu kārtībā.
III. Pamatlieta, pirmais prejudiciālais jautājums un tiesvedība Tiesā
7.        DX NV ir sabiedrība ar ierobežotu atbildību, kas dibināta saskaņā ar Kirasao tiesībām, un tās darbība ir azartspēļu rīkošana. EJ, kas ir prasītāja pamatlietā, dzīvo Vācijā. Viņa panāca, ka Landgericht Frankfurt am Main (Frankfurtes pie Mainas apgabaltiesa, Vācija) pret DX pasludināja galīgu un izpildāmu aizmugurisku spriedumu par zaudējumu saistībā ar tiešsaistes spēlēm atmaksu 57 364 EUR apmērā, kam pieskaitīti izdevumi un procenti.
8.        Ar 2024. gada 29. maija procesuālo rakstu, un izmantojot EKAR regulas veidlapas, EJ saskaņā ar minētās regulas 14. pantu iesniedza lūgumu, lai iegūtu informāciju par bankas kontiem Kiprā, kuri tās ieskatā piederot DX, kā arī pieteikumu par šo kontu apķīlāšanu saskaņā ar tās pašas regulas 7. pantu. Savu lūgumu pamatojumam EJ norādīja, pirmkārt, ka tai ir pamats uzskatīt, ka DX ir viens vai vairāki konti Kiprā, jo derību likmes esot tikušas nosūtītas šai sabiedrībai ar Kipras uzņēmumu starpniecību, un, otrkārt, ka minētajai sabiedrībai neesot apķīlājamu aktīvu Kirasao, jo runa esot par – kā viņa to dēvē – “pastkastītes uzņēmumu”.
9.        Ar 2024. gada 5. jūnija rīkojumu Landgericht Frankfurt am Main (Frankfurtes pie Mainas apgabaltiesa) noraidīja lūgumu sniegt informāciju par DX bankas kontiem. Proti, tās
ieskatā, tas, ka šī sabiedrība ir saņēmusi maksājumus ar Kipras uzņēmumu starpniecību, nav norāde tam, ka tai pašai ir konts Kiprā. Vienlaikus ar 2024. gada 5. jūnija vēstuli minētā tiesa informēja EJ, ka pieteikums par minētās sabiedrības kontu apķīlāšanu ir jānoraida, pamatojoties uz to, ka, pirmkārt, nav iesniegts neviens pierādījums tam, ka tai nav apķīlājamu aktīvu Kirasao, un, otrkārt, ka nav norādīts neviens apķīlājams bankas konts.
10.      2024. gada 20. jūnijā EJ par 2024. gada 5. jūnija rīkojumu iesniedza tūlītēju apelācijas sūdzību (“sofortige Beschwerde”) Oberlandesgericht Frankfurt am Main (Federālās zemes Augstākā tiesa Frankfurtē pie Mainas), kas ir iesniedzējtiesa. Apelācijas sūdzības pamatojumam EJ norāda, ka saskaņā ar Kirasao komercreģistra datiem 2024. gada 10. jūnijā pret DX tika uzsākta maksātnespējas procedūra, un tādēļ turpmāk pastāvot risks, ka izpilde tiks ilgstoši kavēta vai padarīta būtiski sarežģītāka EKAR regulas 7. panta 1. punkta izpratnē. EJ uzskata, ka šī maksātnespējas procedūra būtu jāatzīst Vācijas tiesībās. Turklāt tā apgalvo, ka saskaņā ar Kirasao tiesu izpildītāja sniegto informāciju šajā salā reģistrētie azartspēļu uzņēmumi parasti ir “pastkastītes uzņēmumi” bez aktīviem Kirasao.
IV.    Prejudiciālie jautājumi un tiesvedība Tiesā
11.      Šādos apstākļos ar 2024. gada 10. oktobra nolēmumu, kas Tiesā reģistrēts 2024. gada 22. oktobrī, Oberlandesgericht Frankfurt am Main (Federālās zemes Augstākā tiesa Frankfurtē pie Mainas) nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:
“1)      Vai [EKAR] regulas 2. panta [2. punkta] c) apakšpunkts, kas skatīts kopsakarā ar [tās 8. apsvērumu], ir jāinterpretē tādējādi, ka tādas maksātnespējas procedūras uzsākšana, kurai nav piemērojama [pārstrādātā Maksātnespējas] regula, bet gan kas tiek veikta trešā valstī, liedz izdot kontu apķīlāšanas rīkojumu saskaņā ar [EKAR] regulas 7. panta 1. punktu vai attiecīgi pārsūtīt lūgumu sniegt informāciju par kontiem saskaņā ar minētās regulas 14. panta 3. punktu, ja dalībvalsts, kuras kompetencē ietilpst kontu apķīlāšanas rīkojuma izdošana, tiesību aktos tiek atzīta attiecīgajā trešā valstī notiekoša maksātnespējas procedūra?
2)      Vai [EKAR] regulas 14. panta 1. punkta pirmā daļa un 3. punkts – it īpaši tas, ka kreditoram ir jānorāda, ka tam “ir pamats uzskatīt, ka parādniekam ir viens vai vairāki konti bankā kādā konkrētā dalībvalstī” un ka “kreditora lūgums ir pienācīgi pamatots” – ir jāinterpretē tādējādi, ka ir jāņem vērā arī apstākļi, kas konkrēti nenorāda uz konta esību attiecīgajā dalībvalstī, bet kas ļauj vispārīgi secināt, ka starp parādnieku un attiecīgo dalībvalsti pastāv spēcīga ekonomiskā saikne, piemēram, maksājumi parādniekam ar tāda attiecīgajā dalībvalstī reģistrēta maksājumu pakalpojumu sniedzēja starpniecību, kas ir parādnieka meitasuzņēmums, vai šajā dalībvalstī reģistrētas parādnieka aģentūras vai filiāles esība?”
12.      Rakstveida apsvērumus iesniedza vienīgi Eiropas Komisija. Tā vienīgā arī piedalījās 2025. gada 3. decembra tiesas sēdē.
V.      Pirmā prejudiciālā jautājuma analīze
13.      Ar pirmo jautājumu, kas ir vienīgais jautājums, kurš saskaņā ar Tiesas lūgumu tiks analizēts šajos secinājumos, iesniedzējtiesa būtībā vēlas noskaidrot, vai EKAR regulas 2. panta 2. punkta c) apakšpunkts, kas skatīts kopā ar tās 8. apsvērumu, jāinterpretē tādējādi, ka tas izslēdz apķīlāšanas rīkojuma izdošanu saskaņā ar šīs regulas 7. panta 1. punktu un lūguma sniegt informāciju par bankas kontiem pārsūtīšanu saskaņā ar minētās regulas 14. panta 3. punktu, ja tās dalībvalsts tiesībās, kuras kompetencē ir apķīlāšanas rīkojuma izdošana, ir atzīta attiecīgajā trešā valstī veiktā maksātnespējas procedūra.
14.      Iesniedzējtiesa uzsver, pirmkārt, ka saskaņā ar EKAR regulas 2. panta 2. punkta c) apakšpunktu, kas skatīts kopsakarā ar tās 8. apsvērumu, pret parādnieku nevar izdot nevienu apķīlāšanas rīkojumu, ja attiecībā uz viņu ir uzsāktas maksātnespējas procedūras, kā tās definētas Maksātnespējas regulā (kas aizstāta ar pārstrādāto Maksātnespējas regulu). Tā precizē, ka pārstrādātā Maksātnespējas regula šajā gadījumā nav piemērojama, jo tā paredz, ka maksātnespējas procedūra ir uzsākta dalībvalstī. Taču Kirasao tāda neesot, jo, saskaņā ar Savienības tiesībām tiek uzskatīta par trešo valsti.
15.      Otrkārt, iesniedzējtiesa norāda, ka esot piemērojamas Vācijas maksātnespējas procesa tiesības. Tā piebilst, ka atbilstoši Maksātnespējas likuma 343. pantam ārvalsts maksātnespējas procedūras uzsākšana ir atzīta Vācijas tiesībās, ja šai procedūrai būtībā ir tādi paši mērķi kā maksātnespējas procedūrai Vācijas tiesību sistēmā (5). Šajā gadījumā minētā tiesa uzskata, ka tas tā ir, it īpaši tādēļ, ka Kirasao tiesībās paredzētā maksātnespējas procedūra būtībā atbilst Nīderlandes tiesību sistēmā paredzētajai procedūrai, kas ir atzīta ar pārstrādāto Maksātnespējas regulu.
16.      Ar pirmo jautājumu iesniedzējtiesa arī vēlas noskaidrot, vai atbilstoši EKAR regulas 46. panta 1. punktam dalībvalstīm ir jālemj, vai un ar kādām sekām tās atzīst maksātnespējas procedūru, kas neietilpst pārstrādātās Maksātnespējas regulas piemērošanas jomā, kā arī, vai trešā valstī pastāvošai maksātnespējas procedūrai var būt tādas sekas, ka tiek izslēgta EKAR regulas piemērošana.
17.      Tādējādi iesniedzējtiesa norāda, ka skaidra atsauce uz pārstrādāto Maksātnespējas regulu EKAR regulas 8. apsvērumā ir arguments pret to, ka ar šo regulu tiek atzītas trešās valstīs uzsāktas maksātnespējas procedūras. Tomēr tā norāda, ka tas, ka EKAR regulas 46. panta 1. punktā ir atsauce uz tās dalībvalsts tiesībām, kurā notiek procedūra, lai atrisinātu visus procesuālos jautājumus, kas nav konkrēti reglamentēti šajā regulā, savukārt ir arguments, kas liecina par labu trešā valstī uzsāktu maksātnespējas procedūru atzīšanai, ja tās ir atzītas šīs dalībvalsts tiesībās.
18.      Komisija EKAR regulas 2. panta 2. punkta c) apakšpunktu interpretē plaši. Šajā ziņā tā rakstveida apsvērumos vispirms uzsver, ka prasījumu pret tādu parādnieku izslēgšanai, pret kuru ir uzsākta maksātnespējas procedūra, ir mērķis novērst to, ka apķīlāšanas rīkojums traucē šādas maksātnespējas procedūras pienācīgai norisei. Pēc tam, Komisija, ņemot vērā maksātnespējas procedūras mērķus, norāda uz principu, ka pret visiem kreditoriem jāizturas vienādi. Tā it īpaši precizē, ka, lai gan pārstrādātās Maksātnespējas regulas II nodaļā ir ietverts dalībvalstīs uzsāktu maksātnespējas procedūru atzīšanas režīms, šis režīms tomēr neattiecas uz procedūru trešās valstīs
atzīšanu, uz kuru turpina attiekties valsts tiesības. Visbeidzot Komisija uzskata, ka tamdēļ esot pamatoti EKAR regulas 2. panta 2. punkta c) apakšpunktu interpretēt tādējādi, ka tas attiecas arī uz trešās valstīs uzsāktām maksātnespējas procedūrām, ja tās ir atzītas dalībvalstī, kurā tiek lūgta kontu apķīlāšana. Savukārt, ja maksātnespējas procedūras uzsākšana šajā dalībvalstī nav atzīta, tad neesot nekāda pamatota iemesla atteikties izdot apķīlāšanas rīkojumu.
19.      Lai atbildētu uz iesniedzējtiesas jautājumiem, būtībā ir jākonstatē, vai EKAR regulas 2. panta 2. punkta c) apakšpunkts attiecas tikai uz dalībvalstīs uzsāktām maksātnespējas procedūrām un līdz ar to nerada šķēršļus apķīlāšanas rīkojuma izdošanai dalībvalstī, kuras valsts tiesībās ir atzīta trešā valstī veiktas maksātnespējas procedūras uzsākšana, vai arī šī tiesību norma ir jāinterpretē tādējādi, ka šādas maksātnespējas procedūras uzsākšana trešā valstī, kas atzīta dalībvalsts tiesībās, izslēdz šāda apķīlāšanas rīkojuma izdošanu šajā pēdējā minētajā valstī (izcelsmes dalībvalstī).
20.      Turpmākajos punktos izklāstīšu vairākus vispārīgus apsvērumus, tostarp, pirmām kārtām, to, ka nolēmuma par maksātnespējas procedūras uzsākšanu trešā valstī atzīšanai nav universāla tvēruma, un šādas atzīšanas (ko reglamentē valsts tiesības) seku īpatnības salīdzinājumā ar pārstrādātās Maksātnespējas regulas A pielikumā minētās procedūras uzsākšanas sekām (A iedaļa). Otrām kārtām, analizēšu apmēru, kādā prasījumi pret parādnieku, attiecībā uz kuru ir uzsākta maksātnespējas procedūra, ir izslēgti no EKAR regulas materiālās piemērošanas jomas. Tamdēļ būs jāinterpretē šīs regulas 2. panta 2. punkta c) apakšpunkta formulējums, konteksts un mērķis, lai noteiktu, vai šīs tiesību normas interpretācija ļauj (vai neļauj) izslēgt no minētās regulas piemērošanas jomas prasījumu pret parādnieku, attiecībā uz kuru trešā valstī ir uzsākta maksātnespējas procedūra, kas atzīta dalībvalsts tiesībās (B iedaļa). Visbeidzot, trešām kārtām, papildināšu savu analīzi ar noslēguma apsvērumu (C iedaļa).
A.      Vispārīgi apsvērumi
21.      Vispirms jānorāda, ka no lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu izriet, ka DX ir dibināta Kirasao. Kirasao ir viena no “zemēm un teritorijām”, uz kurām saskaņā ar LESD II pielikumu attiecas asociācijas režīms, kas paredzēts LESD 198. un nākamajos pantos (6). Taču šīs teritorijas attiecībā pret Eiropas Savienību tiek uzskatītas par trešām valstīm, jo saskaņā ar LESD 355. panta 2. punkta pirmo daļu tās ir izslēgtas no Līgumu piemērošanas jomas (7). Turklāt jāatgādina, ka ar šo asociācijas režīmu saistītie noteikumi un procedūras ir izklāstītas Padomes Lēmumā (ES) 2021/1764 (8). Nedz Līgumos, nedz šajā lēmumā nav paredzēts, ka EKAR regula un pārstrādātā Maksātnespējas regula, ar kuru ir aizstāta EKAR regulas 8. apsvērumā minētā Maksātnespējas regula, ir piemērojamas aizjūras teritorijām.
1.      Par to, ka trešā valstī uzsāktas maksātnespējas procedūras atzīšanai dalībvalsts tiesībās nav universāla tvēruma
22.      Jāatgādina, ka pārstrādātā Maksātnespējas regula, tāpat kā tās agrākā Maksātnespējas regula, ir balstīta nevis uz modeli, kas veidots atbilstoši maksātnespējas procedūru universalitātes principam, bet gan uz mīkstinātas vai pārveidotas universalitātes modeli. Kā izriet no šīs regulas 23. apsvēruma, tā ļauj sākt galveno maksātnespējas procedūru dalībvalstī, kurā ir parādnieka galveno interešu centrs (9), un šādai procedūrai ir universāls tvērums, un tās mērķis ir aptvert visus parādnieka aktīvus (10). Tomēr, lai aizsargātu dažādās iesaistītās intereses, pārstrādātā Maksātnespējas regula ļauj līdztekus galvenajai maksātnespējas procedūrai uzsākt sekundāras maksātnespējas procedūras dalībvalstī, kurā parādniekam ir uzņēmums (11). Turklāt, kā izriet no šīs regulas 22. apsvēruma, “ar šo regulu atzīst, ka lielā mērā atšķirīgo materiālo tiesību aktu dēļ ir nepraktiski ieviest maksātnespējas procedūru ar vienotu darbības jomu [universālu tvērumu] visā Savienībā”. Tādējādi minētās regulas izejas punkts ir universāls modelis, kas balstīts uz tās valsts tiesību piemērošanu maksātnespējas procedūrai un tās sekām (12), kurā šī procedūra uzsākta, vienlaikus paredzot virkni īpašu noteikumu, kuri darbojas kā izņēmumi un ar kuriem tiek koriģēta vai mazināta tā universalitāte (13).
23.      It īpaši, lai nodrošinātu, ka pārstrādātās Maksātnespējas regulas piemērošanas jomā ietilpstošo galveno maksātnespējas procedūru universalitātes efektivitāti, regulā ir paredzēta “tūlītēja” vai “automātiska” to nolēmumu atzīšana, kuri attiecas uz šo procedūru sākšanu, izpildi un beigšanu, kā arī tādu nolēmumu atzīšana, kuriem ir tieša saikne ar minētajām procedūrām (14). Šī automātiskā atzīšana nozīmē, ka “procedūras sekas, kas paredzētas procedūras sākšanas dalībvalsts tiesībās, attiecas arī uz visām citām dalībvalstīm. Dalībvalstu tiesu nolēmumu atzīšana balstās uz savstarpējas uzticēšanās principu” (15). Saskaņā ar šīs regulas 19. panta “Princips” 1. punktu “visus nolēmumus, kas sāk maksātnespējas procedūru, ko pieņem dalībvalsts tiesa, kurai ir piekritība saskaņā ar 3. pantu, atzīst visās citās dalībvalstīs no brīža, kad tie stājas spēkā procedūras sākšanas valstī”. Minētās regulas 20. panta “Atzīšanas sekas” 1. punktā noteikts, ka “nolēmumam, ar ko sāk 3. panta 1. punktā minēto maksātnespējas procedūru, bez turpmākām formalitātēm ir tādas pašas sekas visās citās dalībvalstīs kā saskaņā ar tiesībām procedūras sākšanas valstī, ja vien šajā regulā nav paredzēts citādi un ciktāl šajā citā dalībvalstī nav sākta neviena 3. panta 2. punktā minētā procedūra” (16). Proti, kā apliecināts Virgós/Schmit ziņojumā, automātiskās atzīšanas sistēma un seku attiecināšanas modelis stiprina galvenās procedūras universalitāti. Sākot ar brīdi, kas noteikts procedūras uzsākšanas valsts tiesībās (lex concursus), nolēmuma par procedūras uzsākšanu sekām ir “vienāds spēks visās [dalīb]valstīs” (17).
24.      Turpretim maksātnespējas procedūras uzsākšana trešā valstī netiek šādi automātiski atzīta, jo netiek piemērots savstarpējās uzticēšanās princips, kas ir viens no principiem, uz kuru ir balstīta pārstrādātā Maksātnespējas regula (18). Konkrētāk – šajā regulā nav reglamentēta nedz šāda procedūra, nedz nosacījumi, ar kādiem šāda atzīšana var notikt, tādējādi, ka pašreizējā Savienības tiesību attīstības stadijā uz tiem attiecas valsts tiesības un/vai starptautiskās privāttiesības, kas ir piemērojamas dalībvalstīs (19).
25.      Proti, nevienu nolēmumu par maksātnespējas procedūras uzsākšanu trešā valstī nevar uzskatīt par nolēmumu pārstrādātās Maksātnespējas regulas izpratnē. Tāpat nevienu trešās valsts tiesu nevar uzskatīt par tiesu šīs regulas izpratnē (20). Minētās regulas nepiemērošana šādiem nolēmumiem tieši izriet no to izslēgšanas no regulas piemērošanas jomas, kurā ietilpst tikai dalībvalstīs uzsāktas maksātnespējas procedūras, kas uzskaitītas pārstrādātās Maksātnespējas regulas A pielikumā (21). Citiem vārdiem sakot, nolēmums par maksātnespējas procedūras uzsākšanu, kuru pieņēmusi trešās valsts tiesa, neatbilst nosacījumam par to, ka to ir “pieņ[ēmusi] dalībvalsts tiesa, kurai ir piekritība” un to nevar atzīt citās dalībvalstīs atbilstoši šīs regulas 19. panta 1. punktam.
26.      Šo vispārīgo apsvērumu kontekstā, šķiet lietderīgi arī pieminēt Tiesas judikatūru attiecībā uz divkāršas atzīšanas un/vai divkāršas eksekvatūras aizliegumu.
2.      Par divkāršas atzīšanas aizliegumu un tā ietekmi uz trešās valsts nolēmuma par maksātnespējas procedūras uzsākšanu atzīšanu
27.      Iesākumā jānorāda, ka attiecībā uz 1968. gada Briseles Konvenciju par jurisdikciju un spriedumu izpildi civillietās un komerclietās (22), ģenerāladvokāts K. O. Lencs [C. O. Lenz] secinājumos lietā Owens Bank uzsvēra, ka ““divkāršās eksekvatūras” atļaušana radītu [..] risku, ka kreditors varētu apiet nosacījumus, ko līgumslēdzēja valsts ir noteikusi attiecīgajā treš[aj]ā valstī pasludinātu spriedumu atzīšanai”, uzskatot, ka šī konvencija “nav [tikusi] izveidota, lai atļautu šāda veida labvēlīgākas tiesas izvēli
(forum shopping)” (23).
28.      Spriedumā Owens Bank (24) Tiesa, neatsaucoties tieši uz jautājumu par divkāršo eksekvatūru, tostarp ir nospriedusi, ka minētā konvencija un it īpaši tās 21., 22. un 23. pants (25) nav piemērojama procedūrām un problēmām, kas rodas saistībā ar dalībvalstīs notiekošām procedūrām par trešās valstīs taisītu spriedumu civillietās un komerclietās atzīšanu un izpildi (26). Kopš šā sprieduma, šķiet, ka teiciens “eksekvatūra nevar attiekties uz eksekvatūru” (27), saskaņā ar kuru atzīšana un/vai eksekvatūra var attiekties tikai uz nolēmumiem, kuri tieši attiecas uz pušu tiesībām un pienākumiem pēc būtības, lielā mērā ir atzīts doktrīnā (28).
29.      Ir taisnība, ka, runājot par Briseles Ia regulas 2. panta a) punkta un 39. panta interpretāciju, Tiesa spriedumā H Limited (29), pretēji ģenerāladvokāta secinājumiem šajā lietā (30), konstatēja, ka neviena šīs regulas norma, nedz arī kāds no tās mērķiem neliedz to, ka maksājuma rīkojums, kuru izdevusi dalībvalsts tiesa, pamatojoties uz galīgiem trešās valstīs pasludinātiem spriedumiem, ietilpst minētās regulas piemērošanas jomā (31). Tomēr doktrīnā šis risinājums tika asi kritizēts. Konkrēti – daži autori uzsvēra, ka savstarpējās uzticēšanās princips nozīmē elementāru vienprātību par valstu tiesu sistēmu struktūru un tiesas dokumentu savstarpējo aizstājamību. Šo autoru ieskatā, ja dalībvalstīm tiktu ļauts izlemt, kādus tiesas dokumentus tās vēlas iekļaut spriedumu brīvas aprites sistēmā, tas būtu tieši pretrunā tiesiskās paļāvības principa pamatnosacījumam (32). Šajā ziņā, manuprāt, spriedumu H Limited nevar interpretēt tādējādi, ka ar to, pamatojoties uz Savienības tiesībām,
tiek apšaubīts divkāršās eksekvatūras aizlieguma princips, un tas ir jāsaprot, ņemot vērā tās lietas kontekstu un konkrētos apstākļus, kurā tika taisīts šis spriedums (33).
30.      Lai gan maksātnespējas procedūras ir izslēgtas no Briseles Ia regulas piemērošanas jomas (34), neredzu pamatu iebilst pret to, ka divkāršās atzīšanas aizliegums ir piemērojams attiecībā uz trešā valstī uzsāktu maksātnespējas procedūru atzīšanu dalībvalsts tiesībās. No tā principā izriet, ka citās dalībvalstīs nav nekādas ārpusteritoriālas iedarbības, kas būtu saistīta ar to, ka dalībvalsts atzīst trešā valstī uzsāktu maksātnespējas procedūru. Tālab trešā valstī pieņemta nolēmuma par maksātnespējas procedūras uzsākšanu atzīšana nerada sekas ārpus dalībvalsts, kas to ir atzinusi. Šā iemesla dēļ ir pilnīgi iespējams, ka nolēmums par maksātnespējas procedūras uzsākšanu tiek atzīts un tādējādi rada šādas sekas dažās dalībvalstīs, bet ne citās dalībvalstīs.
31.      Ņemot vērā šos apsvērumus, analizēšu EKAR regulas 2. panta 2. punkta c) apakšpunktā paredzētā izņēmuma tvērumu.
B.      Par apmēru, kādā prasījumi pret parādnieku, attiecībā uz kuru ir uzsākta maksātnespējas procedūra, ir izslēgti no EKAR regulas materiālās piemērošanas jomas
32.      Vispirms jāatgādina Tiesas pastāvīgā judikatūra, saskaņā ar kuru, interpretējot Savienības tiesību normu, ir jāņem vērā ne tikai tās teksts, bet arī tās konteksts un šo normu ietverošā tiesiskā regulējuma mērķi (35).
33.      Lai noteiktu, vai EKAR regulas 2. panta 2. punkta c) apakšpunkts ļauj (vai neļauj) izslēgt no tās piemērošanas jomas prasījumus pret parādnieku, attiecībā uz kuru trešā valstī ir uzsākta maksātnespējas procedūra, ir jāveic šīs tiesību normas interpretācija.
1.      Gramatiskā un kontekstuālā interpretācija
34.      Pirmām kārtām, atgādinu, ka saskaņā ar EKAR regulas 2. panta 2. punkta c) apakšpunktu “šo regulu nepiemēro prasījumiem pret parādnieku, saistībā ar kuru ir uzsākta bankrota procedūra, procedūra, kas saistīta ar maksātnespējīgu uzņēmumu vai citu juridisko personu likvidāciju, tiesas rīkojums, mierizlīgums vai līdzīga procedūra”. Jānorāda, ka šīs tiesību normas formulējumā nav norādīts, vai jēdzieni “bankrota procedūra, procedūra, kas saistīta ar maksātnespējīgu uzņēmumu vai citu juridisko personu likvidāciju, mierizlīgums vai līdzīga procedūra” attiecas arī uz atbilstošajām procedūrām trešās valstīs.
35.      Otrām kārtām, runājot par iekšējo vai sistēmisko kontekstu, kurā iekļaujas šī tiesību norma, vispirms jāuzsver, ka EKAR regulas 8. apsvērumā ir skaidra atsauce uz pārstrādāto Maksātnespējas regulu. Šajā apsvērumā teikts, ka šī regula “nebūtu jāpiemēro prasījumiem pret parādnieku maksātnespējas procedūrās” un ka “tam būtu jānozīmē, ka pret parādnieku nevar izdot nevienu apķīlāšanas rīkojumu, ja attiecībā uz viņu ir uzsākta maksātnespējas procedūra, kā definēts [Maksātnespējas regulā]”. Proti, pārstrādātās Maksātnespējas regulas 1. panta “Darbības joma” 1. punkta trešajā daļā noteikts, ka “šajā punktā minētās procedūras ir uzskaitītas A pielikumā”. Turklāt šīs regulas 2. panta 4. punktā “maksātnespējas procedūras” ir definētas kā “A pielikumā uzskaitītās procedūras”, un šajā pielikumā attiecībā uz katru dalībvalsti ir uzskaitītas maksātnespējas procedūras, uz kurām attiecas pēdējais minētais punkts. No tā izriet, ka trešā valstī uzsākta maksātnespējas procedūra, kas atzīta ar dalībvalsts tiesībām, neietilpst pārstrādātās Maksātnespējas regulas piemērošanas jomā un neietekmē EKAR regulas piemērošanas jomu.
36.      Turpinājumā jāatgādina, ka no EKAR regulas 1. apsvēruma izriet, ka tā atbilst Savienības mērķim “uzturēt un attīstīt brīvības, drošības un tiesiskuma telpu, kurā ir nodrošināta personu brīva pārvietošanās”, un ka, “lai pakāpeniski izveidotu šādu telpu, Savienībai ir jāpieņem [jāveic] pasākumi, kas attiecas uz tiesu iestāžu sadarbību civillietās, kurās ir pārrobežu elementi, jo īpaši tad, kad tas nepieciešams iekšējā tirgus pienācīgai darbībai”.
37.      Šajā nolūkā no EKAR regulas 1. panta “Priekšmets” izriet, ka ar šo regulu izveido Savienības procedūru, kas ļauj kreditoram kā alternatīvu apķīlāšanas pasākumiem saskaņā ar valsts tiesību aktiem iegūt Eiropas kontu apķīlāšanas rīkojumu, kurš liedz apdraudēt kreditora prasījuma turpmāku izpildi, pārskaitot vai izņemot finanšu līdzekļus apjomā līdz rīkojumā norādītajai summai, kurus parādnieks vai viņa vārdā tur bankas kontā, kas tiek uzturēts dalībvalstī. Kā izriet no šīs regulas 5. apsvēruma, regulā ir paredzēts pieņemt saistošas un tieši piemērojamas Savienības tiesību normas, ar kurām tiek izveidota vienota Eiropas procedūra kontu apķīlāšanai, kas pārrobežu lietās banku kontos turētus finanšu līdzekļus ļautu apķīlāt efektīvi un ātri (36).
38.      Visbeidzot, EKAR regulas 2. panta “Darbības joma” 1. punktā noteikts, ka “šo regulu piemēro naudas prasījumiem civillietās un komerclietās saistībā ar pārrobežu lietām, kā definēts 3. pantā, neatkarīgi no attiecīgās tiesas instances veida” (37). Tādējādi materiālā ziņā šīs regulas piemērošanas joma ietver “visas civillietas un komerclietas, izņemot dažus skaidri noteiktus jautājumus”, kas izklāstīti 2. panta 2. punktā (38). It īpaši, kā jau uzsvēru, no šīs tiesību normas c) apakšpunkta izriet, ka ir izslēgti prasījumi pret parādnieku, attiecībā uz kuru tiek veikta maksātnespējas procedūra.
39.      Tomēr vēlos īsumā atgādināt, ka EKAR regulas 2. panta 2. punkta c) apakšpunkts neizslēdz jebkādu apķīlāšanas rīkojuma izdošanu saistībā ar maksātnespējas procedūru. Proti, no tās 8. apsvēruma izriet, ka “izņēmumam būtu jāļauj apķīlāšanas rīkojumu izmantot, lai nodrošinātu, ka tiek atgūti kaitējoši maksājumi, ko [..] parādnieks veicis trešām personām” (39).
40.      Turklāt uz situācijām, kurās apķīlāšanas rīkojums ir izdots pirms maksātnespējas procedūras pret parādnieku uzsākšanas, principā attiecas EKAR regula. Šādās situācijās šīs regulas 46. panta “Saistība ar valsts procesuālajiem tiesību aktiem” 2. punktā noteikts, ka maksātnespējas procedūras par atsevišķām izpildes prasībām, piemēram, par apķīlāšanas rīkojuma izpildi sekas ir jānosaka tās dalībvalsts tiesību aktos, kurā ir uzsākta maksātnespējas procedūra (lex concursus). Tās dalībvalsts tiesības, kurā maksātnespējas procedūra uzsākta, var tostarp reglamentēt šā rīkojuma izpildes apturēšanu vai atcelšanu (40). No šīs tiesību normas formulējuma izriet, ka tajā ir atsauce tikai uz maksātnespējas procedūrām, kas uzsāktas dalībvalstī un, tātad, tās ietilpst pārstrādātās Maksātnespējas regulas piemērošanas jomā.
41.      Turklāt EKAR regulas 46. panta 1. punktā noteikts, ka “visus procesuālos jautājumus, kas nav konkrēti izklāstīti šajā regulā, nosaka tās dalībvalsts tiesību akti, kurā notiek [kontu apķīlāšanas] procedūra” (lex fori). Šajā ziņā jānorāda, ka papildus tam, ka trešā valstī veiktas maksātnespējas procedūras uzsākšanas atzīšana nav tikai procesuāls jautājums, šī tiesību norma nereglamentē trešā valstī veiktas maksātnespējas procedūras uzsākšanas sekas. Proti, un tas ir svarīgi šajā lietā, minētās tiesību normas mērķis nav noteikt minētās regulas piemērošanas jomu kopumā. Citiem vārdiem sakot, EKAR regulas 46. panta 1. punkts ir tieši piemērojams tikai situācijām, kas ietilpst šīs regulas piemērošanas jomā. Tālab nevaru piekrist tiesas sēdē izvirzītajam Komisijas priekšlikumam, saskaņā ar kuru šī tiesību norma šajā lietā esot “piemērojama netieši”.
42.      Tāpat vēlos norādīt, ka EKAR regulas 2. panta 2. punkta c) apakšpunkta formulējums ir ļoti tuvs Briseles Ia regulā izmantotajam – ar Briseles Ia regulas 1. panta 2. punkta b) apakšpunktu no tās piemērošanas jomas ir izslēgts “bankrots, ar maksātsnespējīgu uzņēmējsabiedrību vai citu juridisko personu likvidāciju saistīt[as] procedūr[as], tiesas rīkojum[i], mierizlīgum[i] un līdzīg[as] procedūr[as]” (41). Tiesa šo izslēgšanu allaž ir interpretējusi kopā ar pārstrādāto Maksātnespējas regulu tā, lai novērstu ne tikai šajos tiesību aktos paredzēto tiesību normu pārklāšanos, bet arī jebkādu juridisku vakuumu (42).
43.      Līdz ar to no EKAR regulas 2. panta 2. punkta c) apakšpunkta iekšējā vai sistēmiskā konteksta izriet, ka šis juridiskais instruments attiecas tikai uz dalībvalstīs uzsāktām maksātnespējas procedūrām, un ka trešā valstī uzsāktas maksātnespējas procedūras atzīšana dalībvalstī nevar radīt tādas sekas, ka tiek izslēgta šīs regulas piemērošana.
44.      Visbeidzot, trešām kārtām, attiecībā uz ārējo kontekstu, t. i., sagatavošanas darbiem, īsumā jāpiebilst – kā Komisija to apstiprināja atbildē uz Tiesas uzdotu jautājumu, ka neviens no likumdošanas procesa elementiem neļauj pamatot atšķirīgu interpretāciju.
45.      Nešķiet, ka šī interpretācija būtu pretrunā arī šīs tiesību normas mērķim.
2.      Mērķis
46.      Attiecībā uz EKAR regulas 2. panta 2. punkta c) apakšpunkta mērķi, skatot šo tiesību normu kopsakarā ar šīs regulas 8. apsvērumu, jāatgādina, ka šīs tiesību normas mērķis ir novērst to, ka apķīlāšanas rīkojums traucē maksātnespējas procedūras, kā tā definēta pārstrādātajā Maksātnespējas regulā, pienācīgai norisei.
47.      Tā kā šī regula ir balstīta uz ikviena nolēmuma, ar ko tiek uzsākta maksātnespējas procedūra, automātisku atzīšanu (43) un tātad uz lex concursus seku iedarbību visās dalībvalstīs, apķīlāšanas rīkojuma izdošana attiecībā uz prasījumu pret parādnieku, attiecībā uz kuru ir uzsākta maksātnespējas procedūra, kas ietilpst šīs regulas piemērošanas jomā, radītu risku, ka tiek atļauta šī prasījuma individuāla izpilde. Tādējādi šāda izpilde kaitētu vienlīdzīgai attieksmei pret kreditoriem (44) un nenovēršami traucētu maksātnespējas procedūras pienācīgai norisei. Proti, jāatgādina, ka neatkarīgi no dalībvalsts, kurā ir uzsākta šāda procedūra, šīs uzsākšanas sekas saskaņā ar pārstrādāto Maksātnespējas regulu neļauj izpildīt apķīlāšanas rīkojumu nevienā citā Savienības dalībvalstī, ja šāda izpilde nav atļauta saskaņā ar lex concursus (45).
48.      Ņemot vērā šo mērķi novērst apķīlāšanas rīkojuma ietekmi uz maksātnespējas procedūras pienācīgu norisi, Komisija savos rakstveida un mutvārdu apsvērumos norāda – tā kā Vācijas tiesības ir balstītas uz vienlīdzīgas attieksmes pret kreditoriem principu, šāda rīkojuma izdošana pēc trešā valstī uzsāktas maksātnespējas procedūras atzīšanas varētu būt šā principa pārkāpums.
49.      Es gan piekrītu Komisijai attiecībā uz nepieciešamību nodrošināt vienlīdzīgu attieksmi pret kreditoriem dalībvalstī, kas ir atzinusi trešā valstī uzsāktu maksātnespējas procedūru, un tas ir šādas atzīšanas pastāvēšanas jēga. Šī iemesla dēļ aizliegums celt individuālas prasības vai veikt individuālas procedūras, kā arī individuālo izpildes pasākumu pret parādnieka aktīviem apturēšana esot šīs atzīšanas dabiskas sekas (46).
50.      Tomēr jāuzdod jautājums, pirmkārt, vai tādas pašas sekas būtu jāpiesaista Eiropas apķīlāšanas rīkojuma procedūrai, kas vairumā gadījumu, kā tas ir šajā lietā, attiecas uz šā rīkojuma izpildi citā dalībvalstī (47), un, otrkārt, vai prasījumu pret tādu parādnieku, attiecībā uz kuru uzsākta maksātnespējas procedūra trešā valstī, izslēgšana no EKAR regulas piemērošanas jomas faktiski ļautu sasniegt šādu mērķi (48). Galu galā runa ir par šī mērķa līdzsvarošanu ar trūkumiem, kas izriet no EKAR regulas piemērošanas jomas iespējamas sadrumstalošanas atkarībā no tā, vai trešās valsts maksātnespējas procedūra ir vai nav atzīta dalībvalsts tiesībās.
51.      Pirmām kārtām, kā pirmīt jau norādīju, ir taisnība, ka maksātnespējas procedūras pienācīgas norises mērķis galu galā ir izvairīties no individuālas izpildes, nodrošinot vienlīdzīgu attieksmi pret kreditoriem saskaņā ar šai procedūrai piemērojamām tiesībām (lex concursus). Tomēr atgādinu, ka situācija, kurā maksātnespējas procedūra ir uzsākta trešā valstī un atzīta dalībvalstī, neietilpst pārstrādātās Maksātnespējas regulas piemērošanas jomā. Tā kā trešā valstī uzsāktu maksātnespējas procedūru atzīšana ir atkarīga no attiecīgajām valsts tiesībām, ir iespējams, ka šāda maksātnespējas procedūra tiek atzīta vienā dalībvalstī, bet netiek atzīta citā dalībvalstī.
52.      Šajā konkrētajā kontekstā, man nav skaidrs, kā tas, ka apķīlāšanas rīkojums netiek izdots izcelsmes dalībvalstī (šajā gadījumā – Vācijā) trešās valsts maksātnespējas procedūras atzīšanas dēļ, varētu veicināt vienlīdzīgas attieksmes principa ievērošanu izpildes dalībvalstī (iespējams, Kiprā), kurā, iespējams, šīs maksātnespējas procedūras uzsākšanas sekas netiek atzītas. Proti, bez atzīšanas individuāla izpilde attiecībā uz tāda parādnieka aktīviem, kurš pasludināts par maksātnespējīgu trešā valstī, patiešām varētu notikt dalībvalstīs, kurās neatzīst maksātnespējas procedūras uzsākšanu, taču Eiropas kreditors (49) nevar izmantot Eiropas apķīlāšanas rīkojuma procedūru, kas izveidota, lai atvieglotu pārrobežu parādu piedziņu. Šādos apstākļos vienlīdzīgas attieksmes pret kreditoriem aizsardzība būtu tikai hipotētiska un bez jebkādām taustāmām sekām, tādējādi kaitējot pārrobežu kreditoram.
53.      Šajā gadījumā tas, ka tāda apķīlāšanas rīkojuma izdošana, par kuru pieteikums iesniegts saskaņā ar EKAR regulu, var izslēgt dažas no Kirasao maksātnespējas procedūras sekām, kas pārnestas uz Vāciju, atzīstot šīs procedūras uzsākšanu (50), ir tikai tādas sistēmas loģiskas sekas, kas izriet no EKAR regulas un pārstrādātās Maksātnespējas regulas savstarpējās saistības un kas neaptver trešā valstī uzsāktas maksātnespējas procedūras. Lai gan saskaņā ar valsts tiesībām izdotam apķīlāšanas rīkojumam un saskaņā ar EKAR regulu izdotam apķīlāšanas rīkojumam abiem ir jāievēro vienlīdzīgas attieksmes pret kreditoriem princips to attiecīgo regulējumu ietvaros, šie divi procedūru veidi netiek piemēroti tām pašām situācijām. Tas, ka ar šo regulu ieviestais apķīlāšanas rīkojums ir alternatīva valsts tiesību aktos paredzētajiem aizsardzības pasākumiem (51), tomēr nenozīmē, ka šā rīkojuma izdošanas nosacījumiem un šo pasākumu veikšanas nosacījumiem ir jābūt identiskiem. Šo secinājumu apstiprina apķīlāšanas rīkojuma piemērošanas joma (52) un tā izdošanas nosacījumi (53), kas definēti autonomi un neatsaucoties uz dalībvalstu tiesībām.
54.      Otrām kārtām, jāatgādina, ka EKAR regulā ir paredzēts pieņemt saistošas un tieši piemērojamas tiesību normas, ar kurām tiek izveidota vienota Eiropas procedūra kontu apķīlāšanai, kas pārrobežu lietās banku kontos turētus finanšu līdzekļus ļautu apķīlāt efektīvi un ātri (54). Tādējādi šīs regulas 2. panta 2. punkta c) apakšpunkta mērķa interpretācija liek ņemt vērā likumdevēja atsauci uz maksātnespējas procedūrām, kā tās definētas pārstrādātajā Maksātnespējas regulā, tādējādi ierobežojot EKAR regulas piemērošanas jomu (55).
55.      Šajā kontekstā šāda atsauce nodrošina šīs pēdējās minētās regulas vienveidīgu piemērošanu visās dalībvalstīs, izvairoties no tās piemērošanas jomas sadrumstalošanas atkarībā no tā, vai procedūras trešā valstī uzsākšana ir vai nav atzīta dažādās dalībvalstīs. Proti, sekas tam būtu tādas, ka apķīlāšanas rīkojumu būtu iespējams iegūt dalībvalstī, kas neatzīst ārvalstu procedūru, bet to nevarētu iegūt valstī, kurā to atzīst (56).
56.      Kā izklāstīts iepriekš minētajos apsvērumos no EKAR regulas 2. panta 2. punkta c) apakšpunkta formulējuma, konteksta un mērķa izriet, ka šis pants ir jāinterpretē tādējādi, ka tas neizslēdz apķīlāšanas rīkojuma izdošanu dalībvalstī, ja tās dalībvalsts tiesībās, kuras kompetencē ir apķīlāšanas rīkojuma izdošana, ir atzīta trešā valstī īstenotā maksātnespējas procedūra.
C.      Noslēguma apsvērums
57.      Pilnības labad vēlos izteikt vēl vienu piebildi kā noslēguma apsvērumu.
58.      Kā jau norādīju (57), es piekrītu Komisijas viedoklim par nepieciešamību nodrošināt vienlīdzīgu attieksmi pret kreditoriem dalībvalstī, kas ir atzinusi trešā valstī uzsākto maksātnespējas procedūru.
59.      Tomēr uzskatu, ka vienlīdzīgas attieksmes pret kreditoriem aizsardzību varētu pietiekami nodrošināt drīzāk apķīlāšanas rīkojuma izpildes stadijā tā izpildes dalībvalstī (58), nevis šī rīkojuma izdošanas stadijā (59), jo tas ļautu vienlaicīgi izvairīties no EKAR regulas piemērošanas jomas sadrumstalošanas.
60.      Šajā ziņā, kā jau skaidrots (60), EKAR regulas 46. panta 2. punkts reglamentē apķīlāšanas rīkojuma izpildes posmu un pakārto tā izpildi lex concursus gadījumos, kad apķīlāšanas rīkojums ir izdots pirms maksātnespējas procedūras uzsākšanas pret parādnieku. Neraugoties uz šo pagaidu elementu un neatkarīgi no tā formulējuma, kas attiecas uz tās dalībvalsts tiesībām, kurā ir uzsākta maksātnespējas procedūra, es piekrītu tiesas sēdē paustajam Komisijas viedoklim, ka tādas pašas sekas būtu jāpiemēro trešās valsts maksātnespējas procedūras atzīšanas gadījumā. Proti, ja nepastāv iespēja ņemt vērā lex concursus, tostarp iespējamu apķīlāšanas rīkojuma individuālas izpildes apturēšanu dalībvalstī, kas ir atzinusi trešās valsts maksātnespējas procedūras uzsākšanu, jebkāda šīs procedūras atzīšana zaudētu jēgu. Atšķirībā no apķīlāšanas rīkojuma izdošanas izcelsmes dalībvalstī stadijas vienlīdzīgas attieksmes pret kreditoriem pārkāpumi būtu konkrēti un jūtami (61).
61.      Šis apsvērums katrā ziņā neietekmē faktu, ka EKAR regulas 2. panta 2. punkta c) apakšpunkta mērķis attiecas tikai uz sistēmu, kas ieviesta ar pārstrādāto Maksātnespējas regulu. Ir acīmredzams, ka Savienības likumdevējs nav paredzējis atzīt trešās valsts maksātnespējas procedūru kā gadījumu, kurā tiek ierobežota EKAR regulas piemērošanas joma.
62.      Problemātika, kas saistīta ar jautājumu par apķīlāšanas rīkojuma traucēšanu maksātnespējas procedūras pienācīgai norisei, un uz nepieciešamību nodrošināt šādas atzīšanas lietderīgo iedarbību izpildes dalībvalstī, ja šīs dalībvalsts tiesībās tiek atzīta trešās valsts maksātnespējas procedūras uzsākšana, varētu būt jautājums par EKAR regulas 46. panta 2. punkta interpretāciju. Tas arī neizslēdz to, ka Savienības likumdevējs attiecīgā gadījumā var izskatīt šo problemātiku padziļinātāk it īpaši gadījumā, ja tam ir vēlme attiecināt uz trešā valstī uzsāktām un dalībvalstī atzītām maksātnespējas procedūrām kādu no Savienības tiesību instrumentiem.
VI.    Secinājumi
63.      Ņemot vērā visus iepriekš izklāstītos apsvērumus, ierosinu Tiesai uz Oberlandesgericht Frankfurt am Main (Federālās zemes Augstākā tiesa Frankfurtē pie Mainas, Vācija) pirmo prejudiciālo jautājumu atbildēt šādi:
Eiropas Parlamenta un Padomes Regulas (ES) Nr. 655/2014 (2014. gada 15. maijs), ar ko izveido Eiropas kontu apķīlāšanas rīkojuma procedūru, lai atvieglotu pārrobežu parādu piedziņu civillietās un komerclietās, 2. panta 2. punkta c) apakšpunkts, skatot to kopsakarā ar šīs regulas 8. apsvērumu,
jāinterpretē tādējādi, ka
tas neizslēdz apķīlāšanas rīkojuma izdošanu atbilstoši šīs regulas 7. panta 1. punktam un lūguma sniegt informāciju par bankas kontiem pārsūtīšanu saskaņā ar minētās regulas 14. panta 3. punktu, ja tās dalībvalsts tiesībās, kuras kompetencē ir apķīlāšanas rīkojuma izdošana, ir atzīta attiecīgajā trešā valstī veiktā maksātnespējas procedūra.
1      Oriģinālvaloda – franču.
i      Šīs lietas nosaukums ir izdomāts. Tas neatbilst neviena lietas dalībnieka reālajam personvārdam vai nosaukumam.
2      Eiropas Parlamenta un Padomes Regula (2014. gada 15. maijs), ar ko izveido Eiropas kontu apķīlāšanas rīkojuma procedūru, lai atvieglotu pārrobežu parādu piedziņu civillietās un komerclietās (OV 2014, L 189, 59. lpp.; turpmāk tekstā – EKAR regula”).
3      Ar šo regulu Savienības likumdevējs ir ieviesis Eiropas kontu apķīlāšanas rīkojumu (EKAR), lai atvieglotu pārrobežu parādu piedziņu civillietās un komerclietās. Šīs regulas 8. apsvērumā ir atsauce uz maksātnespējas procedūrām, “kā definēts” Padomes Regulā (EK) Nr. 1346/2000 (2000. gada 29. maijs) par maksātnespējas procedūrām (OV 2000, L 160, 1. lpp.; turpmāk tekstā – “Maksātnespējas regula”). Šī pēdējā minēta regula tika atcelta atbilstoši Eiropas Parlamenta un Padomes Regulai (ES) 2015/848 (2015. gada 20. maijs) par maksātnespējas procedūrām (OV 2015, L 141, 19. lpp.; turpmāk tekstā – “pārstrādātā Maksātnespējas regula”). Saskaņā ar šo tiesību normu “atsauces uz atcelto regulu uzskata par atsaucēm uz [..] regulu [Pārstrādāto maksātnespējas regulu]”. Šajā pēdējā minētajā regulā jēdziens “maksātnespējas procedūras” attiecas uz procedūrām, kas definētas tās 1. panta 1. punktā un minētas tās A pielikumā.
4      EKAR regulas 4. panta 7. punktā “parādnieks” ir definēts kā “fiziska persona vai juridiska persona, vai jebkura cita vienība, kam ir tiesībspēja un rīcībspēja iesūdzēt vai tikt iesūdzētai tiesā saskaņā ar dalībvalsts tiesību aktiem un attiecībā uz kuru kreditors cenšas iegūt apķīlāšanas rīkojumu vai jau ir to ieguvis saistībā ar prasījumu”.
5      No iesniedzējtiesas nolēmuma izriet, ka Kirasao uzsāktās maksātnespējas procedūras sekas tiek pārnestas uz Vāciju, atzīstot maksātnespējas procedūras uzsākšanu Kirasao tādējādi, ka šīs sekas ir jāvērtē, ņemot vērā Faillissementsbesluit 1931 (1931. gada dekrēts par bankrotu), ar kuru kodificētas Kirasao maksātnespējas tiesības, 29. pantu. Saskaņā ar šo pēdējo minēto tiesību normu maksātnespējas procedūras uzsākšanas sekas ir tādas, ka jebkura izpilde tiesas ceļā tiek nekavējoties izbeigta un no šī brīža spriedums vairs nevar tikt izpildīts piespiedu kārtā.
6      LESD 198. panta pirmajā daļā ir noteikts, ka “dalībvalstis piekrīt asociēt ar Savienību zemes un teritorijas ārpus Eiropas, kuras uztur īpašas attiecības ar Dāniju, Franciju, Nīderlandi un Apvienoto Karalisti. Šīs zemes un teritorijas, turpmāk sauktas par “zemēm un teritorijām”, ir uzskaitītas II pielikumā”.
7      LESD 355. panta 2. punkta pirmajā daļā ir noteikts, ka “īpašā asociācijas procedūra, kas izklāstīta šā Līguma ceturtajā daļā, attiecas uz tām aizjūras zemēm un teritorijām, kas uzskaitītas II pielikumā”.
8      Padomes Lēmums (2021. gada 5. oktobris) par aizjūras zemju un teritoriju asociāciju ar Eiropas Savienību, ietverot attiecības starp Eiropas Savienību, no vienas puses, un Grenlandi un Dānijas Karalisti, no otras puses (Lēmums par aizjūras asociāciju, ietverot Grenlandi) (OV 2021, L 355, 6. lpp.).
9      Skat. pārstrādātās Maksātnespējas regulas 3. pantu “Starptautiskā piekritība” un 4. pantu “Piekritības pārbaude”.
10      Šajā ziņā skat. it īpaši spriedumu, 2012. gada 22. novembris, Bank Handlowy un Adamiak (C‑116/11, EU:C:2012:739, 40. punkts un tajā minētā judikatūra).
11      Šajā ziņā skat. skaidrojošo ziņojumu, kura autori ir
M. Virgós un E. Schmit, 1996. gada 8. jūlijs, par 1996. gada 3. maija Konvenciju par maksātnespējas procedūrām (turpmāk tekstā – “Virgós/Schmit ziņojums”), Eiropas Savienības Padomes dokuments, 6500/96, DRS 8 (CFC), 5. punkts.
12      Skat. pārstrādātās Maksātnespējas regulas 7. pantu “Piemērojamās tiesības”.
13      Skat. pārstrādātās Maksātnespējas regulas 8.–18. pantu.
14      Skat. šajā aspektā it īpaši spriedumu, 2012. gada 22. novembris, Bank Handlowy un Adamiak (C‑116/11, EU:C:2012:739, 41. punkts un tajā minētā judikatūra).
15      Skat. pārstrādātās Maksātnespējas regulas 65. apsvērumu. Mans izcēlums.
16      Runa ir par sekundāru maksātnespējas procedūru. Mans izcēlums.
17      Skat. Virgós/Schmit ziņojumu, 154. punkts. Skat. arī Moss, G., Fletcher, I. F., Isaacs, S., The EU Regulation on Insolvency proceedings, 3. izd., Oxford University Press, Oksforda, 2016, 128.–130. lpp.
18      Skat. pārstrādātās Maksātnespējas regulas 65. apsvērumu. Skat. arī šo secinājumu 23. punktu.
19      Atsevišķas dalībvalstis (Grieķija, Polija un Rumānija) savās valstu tiesību sistēmās ir integrējušas 1997. gada 30. maija UNCITRAL
parauglikumu par pārrobežu maksātnespēju, ANO, 2014. gada marts, pieejams tīmekļvietnē: https://uncitral.un.org/fr/texts/insolvency/modellaw/cross-border_insolvency. Citas dalībvalstis reglamentē šo jautājumu, balstoties uz īpašām tiesību normām, kas regulē maksātnespējas procedūras uzsākšanas atzīšanu (it īpaši Vācija), vai arī balstās uz vispārīgām civilprocesa tiesību normām (tā tas ir Lietuvā). Šajā ziņā skat. INSOL Europe/Lexis PSL Joint Project on “How EU Member States recognise insolvency and restructuring proceedings of a third country”, 2022. gada janvāris. Turklāt dažas dalībvalstis piedalās starptautiskās konvencijās ar trešām valstīm maksātnespējas jomā vai ir noslēgušas nolīgumus par savstarpēju tiesisko palīdzību civillietās, kas aptver arī maksātnespējas jomu.
20      Pārstrādātās Maksātnespējas regulas 2. panta “Definīcijas” 6. punktā ir atsauce uz “dalībvalsts tiesu iestād[i]” (i) apakšpunkts)) un uz “tiesu iestād[i] vai cit[u] kompetent[u] iestād[i] kādā dalībvalstī” (ii) apakšpunkts).
21      Skat. pārstrādātās Maksātnespējas regulas 1. panta 1. punkta trešo daļu. Šajā ziņā skat. šo secinājumu 35. punktu.
22      Konvencija par jurisdikciju un spriedumu izpildi civillietās un komerclietās (parakstīta 1968. gada 27. septembrī) (OV 1972, L 299, 32. lpp.; turpmāk tekstā – “1968. gada Briseles konvencija”).
23      C‑129/92, EU:C:1993:363, 22. punkts.
24      Spriedums, 1994. gada 20. janvāris (C‑129/92, EU:C:1994:13).
25      Skat. Eiropas Parlamenta un Padomes Regulas (ES) Nr. 1215/2012 (2012. gada 12. decembris) par jurisdikciju un spriedumu atzīšanu un izpildi civillietās un komerclietās (OV 2012, L 351, 1. lpp., turpmāk tekstā – “Briseles Ia regula”) 29.–31. pantu.
26      Spriedums, 1994. gada 20. janvāris, Owens Bank (C‑129/92, EU:C:1994:13, 37. punkts un rezolutīvā daļa).
27      Šis teiciens ir piedēvēts Gavalda, A., Clunet, 1935, 113. lpp.. Šajā ziņā skat. Malaurie, P., Clunet, 1970, 941. lpp., un Kegel, G., “Exequatur sur exequatur ne vaut”, Albrecht Dieckmann  u.c.(izd.), Festschrift für Wolfram Müller Freienfels, 1. izd., Nomos, 1986, 377. lpp.
28      Skat. it īpaši Merret, L., “Article 2”, Magnus, U., un Mankowski, P., European Commentaries on Private International Law, Brussels Ibis Regulation, 2. izd., Otto Schmidt, Ķelne, 1. sēj., 2023, 86.–102. lpp., it īpaši 12. punkts, un Brosch, M. un Mantovani, M., “Article 2”, Brussels I Bis: A Commentary on Regulation (EU) Nº 1215/2012, Requejo Isidro, M. (izd.) Čeltenhema: Edward Elgar Publishing, 2022, 36.–52. lpp., it īpaši 45. lpp., 2.29. punkts. Attiecībā uz niansētāku viedokli skat. Muir Watt, H., “Reconnaissance sur reconnaissance vaut parfaitement”, Revue critique de droit international privé, Nr. 1, 2023, 135.–152. lpp., un Hay, P., Recognition of a Recognition Judgment under Bruxels I, Guest éditorial, https://conflictoflaws.net/2008/guest-editorial-hay-on-recognition-of-a-recognition-judgment-under-brussels-i/
29      Spriedums, 2022. gada 7. aprīlis (C‑568/20, EU:C:2022:264).
30      Ģenerāladvokāta P. Pikamēes [P. Pikamäe] secinājumi lietā H Limited (C‑568/20, EU:C:2021:1026, 32.–36. punkts).
31      Spriedums, 2022. gada 7. aprīlis, H Limited (C‑568/20, EU:C:2022:264, 39. punkts).
32      Skat. Hess, B., “Exequatur sur exequatur (ne) vaut? Der EuGH erweitertet die Freizügigkeit von Drittstaatenurteilen nach Art. 39 ff. EuGVVO : zu EuGH, 7.4.2022, Rs. C‑568/20, J./H.  Limited, Praxis des internationalen Privat - und Verfahrensrechts, 2022, 349.–351. lpp..
33      Tiesa it īpaši ņēma vērā apstākli, ka par šajā pamatlietā aplūkoto High Court of Justice (England & Wales) (Augstā tiesa (Anglija un Velsa), Apvienotā Karaliste) izdoto rīkojumu “ir veikta vismaz īsa uz sacīkstes principu balstīta izmeklēšana izcelsmes dalībvalstī, tādējādi tas ir spriedums [Briseles Ia regulas] 2. panta a) punkta izpratnē”. Skat. spriedumu, 2022. gada 7. aprīlis, H Limited (C-568/20, EU:C:2022:264, 32. punkts).
34      Briseles Ia regulas 1. panta 2. punkta b) apakšpunkts.
35      Skat. spriedumus, 1983. gada 17. novembris, Merck (292/82, EU:C:1983:335, 12. punkts), un 2025. gada 25. februāris, BSH Hausgeräte (C‑339/22, EU:C:2025:108, 27. punkts).
36      Skat. spriedumu, 2019. gada 7. novembris, K.H.K. (Kontu apķīlāšana) (C‑555/18, EU:C:2019:937, 31. un 32. punkts).
37      Runājot par EKAR regulas teritoriālo piemērošanas jomu, 3. panta 1. punktā pārrobežu lieta ir definēta kā lieta, kurā bankas konts vai konti, kas apķīlājami, pamatojoties uz apķīlāšanas rīkojumu, tiek uzturēti dalībvalstī, kas nav: a) dalībvalsts, kuras tiesā saskaņā ar 6. pantu ir iesniegts pieteikums par apķīlāšanas rīkojumu, vai b) dalībvalsts, kurā ir kreditora domicils.
38      Skat. EKAR regulas 8. apsvērumu.
39      Šajā kontekstā administrators vai likvidators var pieprasīt it īpaši šāda rīkojuma pieņemšanu kreditoru kopuma interesēs, lai atgūtu maksājumu, ko parādnieks veicis pirms maksātnespējas procedūras uzsākšanas, lai atvieglotu maksātnespējīga parādnieka parādu piedziņu vai tādu parādu piedziņu, kas aizsargā kreditoru intereses. Turklāt maksātnespējīgais parādnieks var arī saņemt šādu rīkojumu arī tad, ja pēc maksātnespējas procedūras uzsākšanas tam netiek atņemti viņa aktīvi.
40      Skat. arī pārstrādātās Maksātnespējas regulas 7. panta 2. punkta f) apakšpunktu.
41      Tas izriet arī no tiesību aktiem, kas ir bijuši Briseles Ia regulas priekšteči, proti, no Padomes Regulas (EK) Nr. 44/2001 (2000. gada 22. decembris) par jurisdikciju un spriedumu atzīšanu un izpildi civillietās un komerclietās (OV 2001, L 12, 1. lpp.) un no 1968. gada Briseles konvencijas.
42      Skat. it īpaši spriedumu, 2024. gada 14. novembris, Oilchart International (C‑394/22, EU:C:2024:952, 32. punkts un tajā minētā judikatūra).
43      Skat. šo secinājumu 23. punktu.
44      Atgādinājumam – šis princips ir atzīts pārstrādātās Maksātnespējas regulas 63. apsvērumā.
45      Skat. pārstrādātās Maksātnespējas regulas 7. panta 2. punkta f) apakšpunktu.
46      Kā piemēru skat. UNCITRAL
parauglikuma par pārrobežu maksātnespēju 20. pantu.
47      Lai gan Eiropas apķīlāšanas rīkojumu var izpildīt izcelsmes dalībvalstī, tā galvenais mērķis joprojām ir atvieglot prasījumu piedziņu dalībvalstī, kas nav tās tiesas valsts, kurā iesniegts pieteikums par šī rīkojuma izdošanu.
48      Skat. šo secinājumu 46. punktu.
49      Atgādinu, ka EKAR regulas 4. panta 6. punktā “kreditors” definēts kā “fiziska persona, kuras domicils ir dalībvalstī, vai juridiska persona, kuras domicils ir dalībvalstī, vai jebkura cita vienība, kuras domicils ir dalībvalstī, kurai ir tiesībspēja un rīcībspēja iesūdzēt vai tikt iesūdzētai tiesā saskaņā ar kādas dalībvalsts tiesību aktiem un kura iesniedz pieteikumu par apķīlāšanas rīkojumu vai jau ir to ieguvusi saistībā ar prasījumu”.
50      Skat. šo secinājumu 15. punktu.
51      Skat. EKAR regulas 1. panta 2. punktu.
52      Skat. EKAR regulas 2. pantu.
53      Skat. EKAR regulas 7. pantu.
54      Skat. EKAR regulas 5. apsvērumu. Šajā ziņā skat. šo secinājumu 37. punktu.
55      Turklāt jāatgādina, ka šajā EKAR regulas tiesību normā ietvertā izslēgšana ir izņēmums no šajā regulā paredzētā regulējuma, un tas kā atkāpi saturoša tiesību norma ir jāinterpretē šauri. Skat. pēc analoģijas spriedumu, 2019. gada 6. jūnijs, Weil (C‑361/18, EU:C:2019:473, 43. punkts un tajā minētā judikatūra).
56      Šāda situācija pat veicinātu forum shopping, it īpaši tad, ja apķīlāšanas rīkojuma izdošanu kreditors būtu iecerējis, pirms viņš uzsāk tiesvedību pēc būtības, un ja vairāku dalībvalstu tiesām būtu jurisdikcija atrisināt šo strīdu.
57      Skat. šo secinājumu 49. punktu.
58      Atkarībā no tā, vai tiek vai netiek atzīta trešās valsts maksātnespējas procedūras uzsākšana.
59      Ja izcelsmes dalībvalsts sakrīt ar izpildes dalībvalsti, tad, lai noteiktu trešās valsts maksātnespējas procedūras atzīšanas sekas, būtu jāņem vērā pēdējais minētais elements.
60      Skat. šo secinājumu 40. punktu.
61      Skat. šo secinājumu 52. punktu.