62003CJ0276_LV
Puses
Sprieduma pamatojums
Rezolutīvā daļa
Puses
Lieta C‑276/03 P
par apelācijas sūdzību atbilstoši Tiesas Statūtu 56. pantam,
ko 2003. gada 24. jūnijā iesniedza
Scott SA, Senklū [ Saint-Cloud ] (Francija), ko pārstāv Dž. Levers [ J. Lever ], QC, Dž. Perecs [ G. Peretz ], barrister, A. Nurijs [ A. Nourry ], R. Grifits [ R. Griffith ] un M. Papadakis [ M. Papadakis ], solicitors, kas norādīja adresi Luksemburgā,
prasītāja,
pārējie lietas dalībnieki –
Eiropas Kopienu Komisija, ko pārstāv Dž. Flets [ J. Flett ], pārstāvis, kas norādīja adresi Luksemburgā,
atbildētāja pirmajā instancē,
Francijas Republika,
persona, kas iestājusies lietā pirmajā instancē.
TIESA (pirmā palāta)
šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs P. Janns [ P. Jann ] (referents), tiesneši N. Kolnerika [ N. Colneric ], K. Šīmans [ K. Schiemann ], E. Juhāss [ E. Juhász ] un E. Levits,
ģenerāladvokāts F. Dž. Džeikobss [ F. G. Jacobs ],
sekretāre M. F. Kontē [ M.-F. Contet ], galvenā administratore,
ņemot vērā rakstveida procesu un tiesas sēdi 2005. gada 3. februārī,
noklausījusies ģenerāladvokāta secinājumus tiesas sēdē 2005. gada 14. aprīlī,
pasludina šo spriedumu.
Spriedums
Sprieduma pamatojums
1. Savā apelācijas sūdzībā Scott SA
(turpmāk tekstā – Scott ) prasa atcelt Eiropas Kopienu Pirmās instances tiesas 2003. gada 10. aprīļa spriedumu lietā T‑366/00 Scott /Komisija ( Recueil, II‑1763. lpp., turpmāk tekstā – “Pārsūdzētais spriedums”), ar kuru tika noraidīta tās prasība daļēji atcelt Komisijas 2000. gada 12. jūlija Lēmumu 2002/14/EK par valsts atbalstu, ko Francija sniedz Scott Paper SA / Kimberly-Clark
(OV L 12, 1. lpp.; turpmāk tekstā – “Apstrīdētais lēmums”), ciktāl prasība bija pamatota ar to, ka Eiropas Kopienu Komisija ir pārkāpusi 15. pantu Padomes 1999. gada 22. marta Regulā (EK) Nr. 659/1999, ar ko nosaka sīki izstrādātus noteikumus EK līguma 93. panta piemērošanai (OV L 83, 1.lpp.).
Atbilstošās tiesību normas
2. Regulas Nr. 659/1999 15. pants paredz:
“1. Uz Komisijas tiesībām atgūt atbalstu attiecas desmit gadu noilguma periods [termiņš].
2. Noilguma termiņš sākas dienā, kad nelikumīgais atbalsts piešķirts saņēmējam vai nu kā individuāls atbalsts, vai arī kā atbalsts saskaņā ar atbalsta shēmu. Visas darbības attiecībā uz nelikumīgu atbalstu, kuras veic Komisija vai dalībvalsts pēc Komisijas lūguma, pārtrauc noilguma termiņu. Pēc katra pārtraukuma noilgums sākas no jauna. Noilguma termiņu pārtrauc uz laiku, kamēr Komisijas lēmumu izskata Eiropas Kopienu Tiesas procesā.
3. Jebkāds atbalsts, attiecībā uz kuru ir beidzies noilguma termiņš, uzskatāms par pastāvošu atbalstu.”
Prāvas rašanās fakti
3. No Apstrīdētā lēmuma 12. un 13. punkta, kā arī no Pārsūdzētā sprieduma 1.–10. un 13.–19. punkta izriet, ka prāvas rašanās fakti būtībā ir šādi.
4. 1969. gadā sabiedrība Scott Paper Company, ASV tiesību subjekts, nopirka sabiedrību Bouton Brochard, Francijas tiesību subjektu, un izveidoja atsevišķu sabiedrību Bouton Brochard Scott SA
(turpmāk tekstā – Bouton Brochard Scott ), kas pārņēma Bouton Brochard
darbību.
5. 1986. gadā Bouton Brochard Scott
nolēma ierīkot rūpnīcu Francijā un izvēlējās šim nolūkam zemes gabalu Luarē [ Loiret ] departamentā Lasosē [ La Saussaye ] industriālajā zonā.
6. 1987. gada 31. augustā Orleānas pilsēta un minētais departaments piešķīra Bouton Brochard Scott noteiktas priekšrocības. No vienas puses, šie vietējās valsts pārvaldes subjekti tai ar izdevīgākiem nosacījumiem pārdeva 48 hektāru lielu zemes gabalu minētajā industriālajā zonā. No otras puses, tie apņēmās aprēķināt maksu par notekūdeņiem pēc izdevīgāka tarifa.
7. 1987. gada novembrī Bouton Brochard Scott
pārdēvēja par Scott .
8. 1996. gada janvārī šīs sabiedrības akcijas pārpirka Kimberly-Clark Corporation .
9. 1998. gada janvārī tā paziņoja par attiecīgās rūpnīcas slēgšanu, kuras aktīvus, proti, zemes gabalu un papīrfabriku, 1998. gada jūnijā nopirka Procter & Gamble .
10. Pēc sūdzības Komisija ar 1997. gada 17. janvāra vēstuli lūdza Francijas Republiku sniegt informāciju par iepriekš minētajām priekšrocībām. Tam sekoja korespondences apmaiņa ar šīs dalībvalsts iestādēm.
11. Ar 1998. gada 20. maija lēmumu Komisija nolēma uzsākt EK līguma 93. panta 2. punktā (jaunajā redakcijā – EKL 88. panta 2. punkts) paredzēto procedūru un informēja par to minēto dalībvalsti ar 1998. gada 10. jūlija vēstuli, kas Eiropas Kopienu Oficiālajā Vēstnesī
tika publicēta 1998. gada 30. septembrī (OV C 301, 4. lpp.).
12. Minētās publikācijas dienā Francijas iestādes par procedūras uzsākšanas lēmumu pa tālruni informēja Scott .
13. 2000. gada 12. jūlijā Komisija pieņēma Apstrīdēto lēmumu, saskaņā ar kuru valsts atbalsts izdevīgākas zemes gabala cenas un maksas par notekūdeņiem izdevīgāka tarifa veidā, ko Francijas Republika ir piešķīrusi Scott, tika atzīts par nesaderīgu ar kopējo tirgu, un pieprasīja to atgūt.
Process Pirmās instances tiesā un Pārsūdzētais spriedums
14. Ar prasības pieteikumu, kas Pirmās instances tiesas kancelejā iesniegts 2000. gada 30. novembrī, Scott cēla prasību, prasot daļēji atcelt Apstrīdēto lēmumu.
15. Francijas Republika iestājās šajā lietā Scott prasījumu atbalstam.
16. Pēc šīs sabiedrības lūguma Pirmās instances tiesa nolēma izskatīt pamatu, kas balstīts uz Regulas Nr. 659/1999 15. panta pārkāpumu, pirms tā pārbauda citus prasības pamatus.
17. Šim Scott izvirzītajam pamatam bija divas daļas:
– apgalvojums, ka Komisija ir pārkāpusi minēto 15. pantu, jo tā ir uzskatījusi, ka noilguma termiņu var pārtraukt ar darbību, kas nav paziņota nelikumīgā valsts atbalsta saņēmējam, proti, ar 1997. gada 17. janvāra informācijas lūgumu, vai, alternatīvi,
– apgalvojums, ka Komisija ir pārkāpusi minēto 15. pantu, jo tā ir uzskatījusi, ka noilguma termiņu var pārtraukt ar darbību, kas veikta un paziņota pēc šī termiņa beigām, proti, ar 1998. gada 20. maija lēmumu par procedūras uzsākšanu.
18. Ar Pārsūdzēto spriedumu Pirmās instances tiesa noraidīja prasību, ciktāl tā ir pamatota ar Regulas Nr. 659/1999 15. panta pārkāpumu, un nolēma turpināt tiesvedību pārējā daļā.
19. Gaidot šī sprieduma pasludināšanu, Pirmās instances tiesa apturēja tiesvedību lietā Scott /Komisija (T‑366/00), kā arī lietā Département du Loiret /Komisija (T‑369/00), kuras priekšmets arī ir Apstrīdētā lēmuma atcelšana.
Lietas dalībnieku prasījumi Tiesā
20. Scott prasījumi Tiesai ir šādi:
– atcelt Pārsūdzēto spriedumu;
– atcelt Apstrīdētā lēmuma 2. pantu, ciktāl tas attiecas uz valsts atbalstu izdevīgākas zemes gabala cenas veidā, un
– piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus abās instancēs.
21. Komisijas prasījumi Tiesai ir šādi:
– noraidīt apelāciju kopumā vai, ja apelācijas daļa tiktu atzīta,
– nodot lietu atpakaļ izskatīšanai Pirmās instances tiesā, vai, ja tas netiek darīts,
– noraidīt prasību, kas celta Pirmās instances tiesā attiecībā uz pamatiem, kuri balstīti uz Regulas Nr. 659/1999 15. panta pārkāpumu.
Par apelāciju
Lietas dalībnieku argumenti un Pārsūdzētais spriedums
22. Savai apelācijai Scott būtībā norāda tikai vienu pamatu, kas balstīts uz Pirmās instances tiesas Regulas Nr. 659/1999 15. panta kļūdainu interpretāciju, jo minētā tiesa ir nospriedusi, ka noilguma termiņu var pārtraukt ar darbību, kas nav paziņota atbalsta saņēmējam, proti, 1997. gada 17. janvāra informācijas lūgumu.
23. Pārsūdzētā sprieduma 58.–60. punktā Pirmās instances tiesa nosprieda – tas fakts vien, ka atbalsta saņēmējs nezina par Komisijas attiecīgajai dalībvalstij izteiktā informācijas lūguma pastāvēšanu, neatspēko šī lūguma sekas attiecībā uz Regulas Nr. 659/1999 15. pantā paredzēto noilguma termiņu. Šis pants ievieš vienotu noilguma termiņu, kas vienādi ir piemērojams gan attiecīgajai dalībvalstij, gan trešām personām. Turklāt EK līguma 93. panta 2. punktā ieviestā procedūra galvenokārt noris starp Komisiju un attiecīgo dalībvalsti, savukārt trešām personām, tostarp atbalsta saņēmējām, ir tiesības tikt brīdinātām un tām jādod iespēja izteikt savus argumentus, kam šajā gadījumā ir Komisijas “informācijas avota” loma. Tomēr Komisijai nav pienākuma brīdināt potenciāli ieinteresētās personas, ieskatot atbalsta saņēmēju, par darbībām, ko tā veic attiecībā uz nelikumīgu atbalstu, pirms EK līguma 93. panta 2. punktā paredzētās procedūras uzsākšanas.
24. Pārsūdzētā sprieduma 61. punktā Pirmās instances tiesa piebilda, ka tāda nepaziņota atbalsta, kāds tas ir šajā lietā, saņēmējam nevar būt tiesiskās paļāvības attiecībā uz atbalsta likumību. Turklāt tā paša sprieduma 62. punktā [Pirmās instances tiesa] konstatēja, ka pirms Regulas Nr. 659/1999 stāšanās spēkā šāda atbalsta saņēmējs nevarēja atsaukties uz tiesisko drošību attiecībā uz atbalsta atgūšanas iespējas noilgumu un ka līdz ar to noilguma termiņa pārtraukšana pirms Regulas stāšanās spēkā tam neliedza šādu tiesisko drošību.
25. Tomēr, atbilstoši Scott uzskatam, gan no Regulas Nr. 659/1999 15. panta redakcijas, jo īpaši no teksta daļas “visas darbības [..], kuras veic dalībvalsts pēc Komisijas lūguma”, gan arī šī panta mērķa izriet, ka tikai darbība, kas ir paziņota atbalsta saņēmējam, var attiecībā uz viņu pārtraukt noilguma termiņu pat tad, ja tas nozīmētu atšķirīgus noilguma termiņus dažādām ieinteresētajām personām. Šajā sakarā Scott uzsver – ir mazsvarīgi, ka atbilstoši EK līguma 93. panta 2. punktam uzsāktas procedūras ietvaros saņēmējs ir tikai vienkāršs “informācijas avots”, ka Komisijai nav pienākuma brīdināt saņēmēju par pārtraucošas darbības veikšanu, ka saņēmējam nevarēja būt tiesiskās paļāvības attiecībā uz nelikumīga atbalsta likumību vai ka desmit gadus pēc atbalsta piešķiršanas minētā regula vēl nebija stājusies spēkā.
Tiesas vērtējums
26. Ir jāatgādina, ka Regulas Nr. 659/1999 15. pants paredz desmit gadu noilguma termiņu, kas sākas dienā, kad nelikumīgais atbalsts piešķirts saņēmējam. Saskaņā ar šī paša panta 2. punkta otro teikumu noilgumu termiņu pārtrauc “visas darbības attiecībā uz nelikumīgu atbalstu, kuras veic Komisija vai dalībvalsts pēc Komisijas lūguma”.
27. Tomēr, lai gan šī norma patiešām ietver dubultu atsauci uz “Komisijas veiktām darbībām” un uz “Komisijas lūgumiem”, tomēr tas nenozīmē, ka šīs iestādes attiecīgai dalībvalstij adresētais informācijas lūgums var būt “Komisijas veikta darbība” tikai tad, ja par to ir paziņots atbalsta saņēmējam. Kā to norāda arī ģenerāladvokāts savu secinājumu 87.–90. punktā, dubultā atsauce ir skaidrojama, no vienas puses, ar likumdevēja neuzmanību, kas, šķiet, ir atspoguļojis, nepievēršot uzmanību procesuālajām atšķirībām, 2. pantu Padomes 1974. gada 26. novembra Regulā (EEK) Nr. 2988/74 attiecībā uz noilguma termiņiem procesuālās darbībās un sankciju piemērošanā atbilstīgi Eiropas Ekonomikas kopienas transporta un konkurences noteikumiem (OV L 319, 1. lpp.). No otras puses, nevar izslēgt, ka pastāv noteiktas situācijas, kurās “Komisijas lūgums” automā tiski un simultāni neveido “Komisijas veikto darbību”. Visbeidzot, kā to norāda arī ģenerāladvokāts savu secinājumu 91. punktā, Regula Nr. 659/1999 pieļauj vairāku iespējamu pārtraucošu (secīgu) darbību pastāvēšanu, jo tā 15. pantā paredz, ka pēc katra pārtraukuma noilgums sākas no jauna.
28. Tāpat Regulas Nr. 659/1999 15. panta redakcija nesniedz nekādu norādi uz to, ka pastāv iespējams nosacījums, saskaņā ar kuru darbība paziņojama atbalsta saņēmējam, lai pārtrauktu noilguma termiņu.
29. Tomēr ir jāpārbauda, vai šāds nosacījums neizriet no minētā 15. pantā izvirzītā mērķa.
30. Šajā sakarā no Regulas Nr. 659/1999 četrpadsmitā apsvēruma izriet, ka juridiskās skaidrības [tiesiskās drošības] nolūkā noilguma termiņa mērķis ir liegt nelikumīga atbalsta atgūšanu, ko vairs nav iespējams prasīt. Tāpat noilguma termiņa mērķis ir jo īpaši aizsargāt noteiktas ieinteresētās personas, tostarp attiecīgo dalībvalsti un atbalsta saņēmēju.
31. Tātad šīm ieinteresētajām personām patiešām ir praktiska interese tikt informētām par Komisijas veiktajām darbībām, kas pārtrauc noilgumu.
32. Tomēr šīs praktiskās intereses dēļ Regulas Nr. 659/1999 15. panta 2. punkta otrā teikuma piemērošanu nevar pakļaut nosacījumam, ka par minētajām darbībām ir jāpaziņo atbalsta saņēmējam.
33. EK līguma 93. panta 2. punktā ieviestā procedūra galvenokārt noris starp Komisiju un attiecīgo dalībvalsti. To uzsāk pret šo dalībvalsti, nevis pret atbalsta saņēmēju (šajā sakarā skat. 2002. gada 24. septembra spriedumu apvienotajās lietās C‑74/00 P un C‑75/00 P Falck un Acciaierie di Bolzano /Komisija, Recueil, I‑7869. lpp., 81. un 83. punkts).
34. Protams, judikatūrā ir atzītas atbalsta saņēmēja noteiktas procesuālās tiesības. Tomēr šo procesuālo tiesību mērķis ir ļaut minētājam saņēmējam sniegt informāciju Komisijai un izteikt savus argumentus, bet nepiešķir tam procesa dalībnieka statusu.
35. Līdz ar to, pat pieņemot, ka procesa dalībnieka statuss var attaisnot paziņošanas nosacījumu, pietiek konstatēt, ka atbalsta saņēmējam šāda statusa nav.
36. Ņemot vērā iepriekš minēto, Pirmās instances tiesa nav kļūdaini interpretējusi Regulas Nr. 659/1999 15. pantu, nospriežot, ka noilguma termiņu var pārtraukt darbība, kas nav paziņota atbalsta saņēmējam, proti 1997. gada 17. janvāra informācijas lūgums.
37. Ir tiesa – ne fakts, ka [atbalsta] saņēmējam nevarēja būt tiesiskās paļāvības attiecībā uz atbalsta likumību, ne fakts, ka desmit gadus pēc attiecīgā atbalsta piešķiršanas Regula Nr. 659/1999 vēl nebija spēkā, neveido vajadzīgos argumentācijas posmus, lai nonāktu pie šādas interpretācijas. Tomēr šie secinājumi neapstrīd interpretācijas pamatotību.
38. Līdz ar to pamats ir jānoraida kā nepamatots. Tātad ir jānoraida arī apelācija.
Par tiesāšanās izdevumiem
39. Atbilstoši Reglamenta 69. panta 2. punktam, kas piemērojams apelācijas tiesvedībā, pamatojoties uz Reglamenta 118. pantu, lietas dalībniekam, kuram spriedums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram spriedums ir labvēlīgs. Saskaņā ar minētā reglamenta 69. panta 5. punkta trešo daļu, ja tiesāšanās izdevumu atlīdzināšana netiek prasīta, lietas dalībnieki sedz savus tiesāšanās izdevumus paši. Tā kā Komisija nav prasījusi piespriest Scott
atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, jāpiespriež katrai lietas dalībniecei atlīdzināt savus tiesāšanās izdevumus pašai.
Rezolutīvā daļa
Ar šādu pamatojumu Tiesa (pirmā palāta) nospriež:
1) apelāciju noraidīt;
2) Scott SA
un Eiropas Kopienu Komisija sedz savus izdevumus pašas.