Pagaidu versija
ĢENERĀLADVOKĀTA M. KAMPOSA SANČESA‑BORDONAS [M. CAMPOS SÁNCHEZ‑BORDONA]
SECINĀJUMI,
sniegti 2025. gada 18. decembrī (1)
Lieta C‑280/25 [Lin II] (i)
Parchetul pe lângă Curtea de Apel Oradea
Kriminālprocess
pret
M.G.D.,
piedaloties:
Statul român – Agenţia Naţională de Administrare Fiscală prin Direcţia Generală Regională a Finanţelor Publice Cluj‑Napoca, prin Administraţia Judeţeană a Finanţelor Publice Satu Mare
(Înalta Curte de Casaţie şi Justiţie (Augstākā tiesa, Rumānija) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)
Prejudiciāla nolēmuma tiesvedība – Eiropas Savienības finanšu interešu aizsardzība – LESD 325. panta 1. punkts – FIA konvencija – 2. panta 1. punkts – Pienākums ar atturošiem un efektīviem līdzekļiem apkarot krāpšanu, kas apdraud Savienības finanšu intereses – Jēdziens “liela apjoma krāpšana” – Kriminālatbildības noilgums – Sistēmisks nesodāmības risks – Pamattiesību aizsardzība – Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 49. panta 1. punkts – Noziedzīgu nodarījumu un sodu likumības princips – Krimināltiesību normu paredzamības un precizitātes prasības – Labvēlīgāku krimināltiesību normu (lex mitior) retroaktīvas piemērošanas princips – Valsts standarts, lai aizsargātu pamattiesības – Sprieduma Lin I izpilde – Savienības tiesību pārākuma principa piemērošanas ierobežojumi – Galīgi valsts spriedumi ar res judicata spēku – Kriminālatbildības noilguma gadījumi, kas notikuši pirms sprieduma Lin I taisīšanas un kas nav konstatēti ar galīgu spriedumu – Valsts princips, kas aizliedz radīt lex tertia labvēlīgākas krimināltiesību normas piemērošanai – Sistēmiska nesodāmības riska kritērija paredzamības un precizitātes trūkums
1.        Tiesa spriedumā Lin (2) LESD 325. panta 1. punktu un FIA konvencijas 2. panta 1. punktu (3) interpretēja šādi:
“[..] dalībvalsts tiesām nav pienākuma nepiemērot šīs dalībvalsts Konstitucionālās tiesas spriedumus, ar ko valsts tiesību norma, kurā reglamentēti noilguma termiņa pārtraukšanas pamati krimināllietās, ir atzīta par spēkā neesošu tādēļ, ka saistībā ar prasībām par krimināltiesību normu paredzamību un precizitāti ir pārkāpts noziedzīgu nodarījumu un sodu likumības princips, kas aizsargāts valsts tiesībās, pat ja šo spriedumu iznākumā kriminālatbildības noilguma dēļ tiktu izbeigts ievērojams skaits krimināllietu, tostarp lietas par tādu krāpšanu lielā apmērā [liela apjoma krāpšanu], kas apdraud Savienības finanšu intereses.
Savukārt minētās Savienības tiesību normas ir jāinterpretē tādējādi, ka
šīs dalībvalsts tiesām ir pienākums nepiemērot valsts aizsardzības standartu attiecībā uz labvēlīgāku krimināltiesību normu (lex mitior) retroaktīvas piemērošanas principu, kas ļauj apstrīdēt – tostarp to prasību ietvaros, kuras celtas par galīgiem spriedumiem, – kriminālatbildības noilguma termiņa pārtraukšanu šādās lietās ar procesuālajām darbībām, kas veiktas pirms spēkā neesības konstatējuma.”
2.        Tagad Înalta Curte de Casație și Justiție (Augstākā tiesa, Rumānija) Krimināllietu palātas dalībnieki (turpmāk tekstā – “Krimināllietu palāta”) vērsās Tiesā, norādot uz vairākām grūtībām, ar kurām tie saskaras, izpildot spriedumu Lin I, uz kura saturu attiecas prejudiciālais jautājums.
I.      Atbilstošās tiesību normas
A.      Savienības tiesības
3.        Arī šajā prejudiciālā nolēmuma tiesvedībā ir piemērojamas spriedumā Lin I aplūkotās Savienības tiesību normas (proti, attiecīgās FIA konvencijas un Direktīvas (ES) 2017/1371 (4) tiesību normas).
B.      Rumānijas tiesības
1.      Krimināltiesību normas
4.        Spriedumā Lin I ir norādītas arī Rumānijas tiesību normas, kas piemērojamas strīdam (Rumānijas Konstitūcija, 1968. gada Kriminālkodekss, kurā grozījumi izdarīti 1996. gadā (5), 2009. gada Kriminālkodekss (6), kurā grozījumi izdarīti ar 2022. gada 30. maija Dekrētlikumu Nr. 71 (7), Kriminālprocesa kodekss (8) un Likums Nr. 241/2005) (9).
2.      Rumānijas judikatūra par noilgumu krimināllietās pirms sprieduma Lin I taisīšanas (10)
a)      Konstitucionālās tiesas spriedums Nr. 297/2018
5.        2018. gada 26. aprīļa spriedumā Nr. 297/2018, kas publicēts 2018. gada 25. jūnijā, Konstitucionālā tiesa apmierināja iebildi par nesaderību ar Konstitūciju un atzina, ka kriminālatbildības noilguma pārtraukšana ar jebkuras procesuālas darbības veikšanu krimināllietā, kā tas bija paredzēts 2009. gada Krimināllikuma 155. panta 1. punktā, nav saderīga ar Konstitūciju.
6.        Konstitucionālās tiesas ieskatā šajā 2009. gada Kriminālkodeksa tiesību normā trūka paredzamības un tā pārkāpa noziedzīgu nodarījumu un sodu likumības principu, ņemot vērā, ka šajā kodeksā ietvertais jēdziens “jebkuras procesuālās darbības” attiecās arī uz tādām darbībām, par kurām netiek paziņots aizdomās turētajam vai apsūdzētajam. Šis apstāklis attiecīgajai personai liedza uzzināt, ka noilgums ir ticis pārtraukts un ka tās kriminālatbildības noilguma termiņš tiek skaitīts no jauna (11).
7.        Rumānijas likumdevējs neizdarīja grozījumus 2009. gada Kriminālkodeksa 155. panta 1. punktā atbilstoši Konstitucionālās tiesas norādījumiem, un vispārējās jurisdikcijas tiesās izveidojās nevienveidīga judikatūra attiecībā uz kriminālatbildības noilguma pārtraukšanu.
b)      Konstitucionālās tiesas spriedums Nr. 358/2022
8.        Ar Konstitucionālās tiesas 2022. gada 26. maija spriedumu Nr. 358/2022, kas publicēts 2022. gada 9. jūnijā, Konstitucionālā tiesa apmierināja vēl vienu iebildi par nesaderību ar Konstitūciju un atzina 2009. gada Kriminālkodeksa 155. panta 1. punktu par nesaderīgu ar Konstitūciju.
9.        Konstitucionālā tiesa norādīja, ka
–        likumdevējs nav rīkojies saskaņā ar Konstitūcijas 147. panta 1. punktu, lai nodrošinātu to tiesību normu atbilstību Konstitūcijai, kas spriedumā Nr. 297/2018 atzītas par nesaderīgām ar Konstitūciju, un paredzētu regulējumu par kriminālatbildības noilguma pārtraukšanu;
–        iztrūkstot šādai likumdevēja iesaistei, tiesas pašas nevarēja paredzēt atbildības noilguma pārtraukšanas pamatus. Tādējādi radās neskaidrības un paredzamības trūkums saistībā ar 2009. gada Kriminālkodeksa 155. panta 1. punkta piemērošanu, un līdz ar to tika izstrādāta nevienveidīga judikatūra. Spēkā esošajā tiesiskajā regulējumā nebija saistoši formulētu nosacījumu, kas jāizpilda, lai pēc sprieduma Nr. 297/2018 taisīšanas paredzami piemērotu Kriminālkodeksa 155. panta 1. punktu.
–        Tādējādi laikposmā no sprieduma Nr. 297/2018 taisīšanas līdz brīdim, kad likumdevējs pieņēma normatīvo aktu, kurā tieši tika noteikti minētā termiņa pārtraukšanas pamati (12), Rumānijas pozitīvo tiesību regulējumā nebija paredzēti noilguma pārtraukšanas pamati.
c)      Augstākās tiesas spriedums Nr. 67/2022
10.      Ar 2022. gada 25. oktobra spriedumu Nr. 67/2022 (turpmāk tekstā – “spriedums Nr. 67/2022”), kas publicēts 2022. gada 28. novembrī, Augstākā tiesa lēma šādi:
–        tiesību normas par noilguma pārtraukšanu ir materiālas (sustantivo) krimināltiesību normas. Ņemot vērā laika tvērumu uz tām attiecina 2009. gada Kriminālkodeksa 3. pantā paredzēto krimināltiesību normu retroaktīvas piemērošanas principu, izņemot gadījumus, kad piemērojamas labvēlīgākas tiesību normas atbilstoši
lex mitior principam, kas noteikts Rumānijas Konstitūcijas 15. panta 2. punktā un iepriekš minētā Kriminālkodeksa 5. pantā.
–        Laikposmā no 2018. gada 25. jūnija (Konstitucionālās tiesas sprieduma Nr. 297/2018 publicēšanas datums, kas minēts Konstitucionālās tiesas spriedumā Nr. 358/2022) līdz 2022. gada 30. maijam 2009. gada Kriminālkodeksa 155. panta 1. punktā nebija paredzēti nekādi kriminālatbildības noilguma pārtraukšanas pamati.
–        Tiesa, kurā iesniegta ārkārtas atcelšanas prasība, balstoties uz Konstitucionālās tiesas spriedumu Nr. 297/2018 un Nr. 358/2022 sekām, nevar vēlreiz izskatīt kriminālatbildības noilgumu, ja apelācijas tiesa ir nodevusi lietu apspriešanai un izskatījusi šī krimināllietas izbeigšanas pamata ietekmi procesā, kas noticis pirms Konstitucionālās tiesas sprieduma Nr. 359/2022 taisīšanas.
3.      Rumānijas judikatūra pēc sprieduma Lin I taisīšanas
11.      Augstākā tiesa divos paplašinātos sastāvos (13) ir pasludinājusi 2024. gada 17. jūnija spriedumu Nr. 37 (turpmāk tekstā – “spriedums Nr. 37/2024”) un 2024. gada 16. septembra spriedumu Nr. 16 (turpmāk tekstā – “spriedums Nr. 16/2024”), kuros tā analizē sprieduma Lin I ietekmi uz šī lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu priekšmetu.
12.      Neņemot vērā, ka vēlāk aplūkošu šo divu Augstākās tiesas spriedumu saturu, šie nolēmumi ir vērsti pret to, ka Rumānijas tiesas nepiemēro valsts judikatūru attiecībā uz lex mitior principa piemērošanu kriminālatbildības noilguma pārtraukšanai.
II.    Fakti, tiesvedība un prejudiciālie jautājumi
13.      Kriminālprocesa fakti, kā tie izklāstīti lūgumā sniegt prejudiciālu nolēmumu, būtībā bija šādi.
14.      Laikposmā no 2012. gada 3. maija līdz 2014. gada 23. janvārim M.G.D., būdams divu komercsabiedrību direktors un rīkodamies tikai noziedzīgā nolūkā, atkārtoti un apzināti izrakstīja B.V., kas ir līdzapsūdzētais tajā pašā procesā, divpadsmit nodokļu rēķinus par fiktīviem pirkumiem.
15.      B.V. iegrāmatoja rēķinus citas komercsabiedrības grāmatvedībā, lai samazinātu nodokļa bāzi un apietu Nodokļu iestādi. Nodokļu iestādei radītie zaudējumi sasniedza 268 536 Rumānijas leju (kas līdzvērtīgas 59 304 EUR), no kurām PVN bija 163 656 Rumānijas lejas (kas līdzvērtīgas 36 142 EUR).
16.      2022. gada 24. februārī Tribunalul Bihor (Bihoras tiesa, Rumānija) notiesāja M.G.D. par viņam inkriminētajiem noziedzīgajiem nodarījumiem kā līdzdalībnieku nodokļu krāpšanā.
17.      2024. gada 21. martā Curtea de Apel Oradea (Oradjas Augstākā tiesa, Rumānija) apmierināja M.G.D. apelācijas sūdzību par pirmās instances tiesas spriedumu.
18.      Ar 2024. gada 21. marta spriedumu tika uzdots izbeigt kriminālvajāšanu pret M.G.D., jo bija iestājies noilgums kriminālatbildībai par līdzdalību ilgstošā noziedzīgā nodarījumā, kas saistīts ar krāpšanu nodokļu jomā un kas paredzēts Likuma Nr. 241/2005 9. panta 1. punkta c) apakšpunktā (14).
19.      Prokuratūra iesniedza kasācijas sūdzību par 2024. gada 21. marta spriedumu. Tajā tā norāda, ka kriminālprocesa izbeigšana nav lietderīga, jo ir piemērojams spriedums Lin I (15), un tādējādi noilgums kriminālatbildībai vēl neesot iestājies (16).
20.      Iesniedzējtiesa norāda, ka kasācijas kārtībā pārsūdzētajā spriedumā, kas taisīts pēc sprieduma Lin I, ir piemērots valsts standarts attiecībā uz labvēlīgākas krimināltiesību normas piemērošanu, kā to Augstākā tiesa noteikusi spriedumā Nr. 67/2022 un apstiprinājusi (citos iztiesāšanas sastāvos, kas nav iesniedzējtiesas iztiesāšanas sastāvs) spriedumos Nr. 37/2024 un Nr. 16/2024, kuri ir saistoši valsts tiesām.
21.      Šajos apstākļos Augstākās tiesas Krimināllietu palāta uzdod Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:
“1)      Vai tad, ja nav valsts tiesību normas, kas nosaka minimālo summu, lai krāpšanu, kas apdraud [Savienības] finanšu intereses, varētu uzskatīt par liela apjoma krāpšanu, Savienības tiesību normas, proti, [LESD] 325. pants, FIA konvencijas 1. panta 1. punkta a) apakšpunkts, 2. pants un 9. pants, [kā arī Eiropas Savienības Pamattiesību hartas (turpmāk tekstā – “Harta”)] 49. pants jāinterpretē un jāpiemēro tādējādi, ka par liela apjoma krāpšanu uzskata tikai tādu krāpšanu, kuras apmērs pārsniedz 50 000 EUR?
2)      Ja atbilde uz pirmo prejudiciālo jautājumu ir noraidoša, vai LES 2. pants, LES 4. panta 2. un 3. punkts, LESD 2. panta 2. punkts, LESD 325. panta 1. punkts un FIA konvencijas 2. panta 1. punkts, kā tie interpretēti Tiesas spriedumā [Lin I], [kā arī] Hartas 49. panta 1. punkts, 52. panta 3. punkts un 53. pants jāinterpretē tādējādi, ka kriminālprocesā, kura priekšmets ir noziedzīgi nodarījumi saistībā ar [pievienotās vērtības nodokli (PVN)] valsts tiesai nav jāpiemēro valsts aizsardzības standarts attiecībā uz lex mitior principu, kā izriet no minētās dalībvalsts Augstākās tiesas saistītās judikatūras, atbilstoši kurai procesuālas darbības, kas veiktas, pirms tam, kad par spēkā neesošu tika atzīta valsts tiesību norma, kas reglamentē kriminālatbildības noilguma pārtraukšanas pamatus, nenozīmē noilguma pārtraukšanu, ja:
a)      minētā valsts standarta nepiemērošana ir nesaderīga ar aizliegumu piemērot
lex tertia, kas ir konstitucionāla ranga princips;
b)      saskaņā ar minēto valsts judikatūru, var uzskatīt, ka vispārējais noilgums kriminālatbildībai bija iestājies pirms sprieduma Lin [I] taisīšanas;
c)      saskaņā ar Savienības tiesībām minētā valsts standarta nepiemērošana garantētu tādu Hartā noteikto pamattiesību aizsardzības līmeni, kas nav līdzvērtīgs vai pielīdzināms aizsardzībai, kas ir garantēta Eiropas Cilvēktiesību un pamatbrīvību aizsardzības konvencijas (turpmāk tekstā – “ECPAK”) 7. pantā;
d)      valsts tiesību aktos nav paredzēti īpaši kritēriji, uz kuru pamata dalībvalsts tiesa var vispirms izvērtēt sistēmisko nesodāmības risku, ko rada minētā valsts standarta piemērošana noziedzīgiem nodarījumiem, kas saistīti ar tādu liela apjoma krāpšanu, kas apdraud [Savienības] finanšu intereses?”
III. Tiesvedība Tiesā
22.      Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu Tiesā tika reģistrēts 2025. gada 10. aprīlī. Tas ir izskatīts, piemērojot paātrināto tiesvedību saskaņā ar Tiesas Reglamenta 105. pantu.
23.      Rakstveida apsvērumus iesniedza Rumānijas valdība un Eiropas Komisija. Abas lietas dalībnieces piedalījās tiesas sēdē, kas notika 2025. gada 7. oktobrī.
IV.    Izvērtējums
A.      Pirmais prejudiciālais jautājums
24.      Iesniedzējtiesa vēlas īsumā noskaidrot, vai tad, ja valsts tiesībās nav normas, kurā noteikta minimālā summa, lai krāpšanu, kas apdraud Savienības finanšu intereses, varētu uzskatīt par liela apjoma krāpšanu, krāpšana PVN jomā tiks uzskatīta par liela apjoma krāpšanu tikai tad, ja tās apmērs pārsniegs 50 000 EUR.
25.      Savienības tiesību normas, kuru interpretāciju, ņemot vērā noziedzīgu nodarījumu un sodu likumības principu, kas nostiprināts Hartas 49. pantā, lūdz precizēt iesniedzējtiesa, ir LESD 325. pants un FIA konvencijas 1. panta 1. punkts un 2. un 9. pants.
1.      LESD 325. pants
26.      LESD 325. panta 1. punkts uzliek dalībvalstīm pienākumu, veicot atturošus un efektīvus pasākumus, apkarot krāpšanu un citādu nelikumīgu rīcību, kas apdraud Savienības finanšu intereses (17). Šī tiesību norma paredz novērst ne tikai liela apjoma krāpšanu, bet jebkādu krāpšanu, kas apdraud Savienības finanšu intereses.
27.      Atkārtoju, ka LESD 325. pantā nav minēts jēdziens “liela apjoma krāpšana”, bet tas ir atrodams FIA konvencijā (2. pants).
28.      Tādējādi LESD 325. panta interpretācija nesniedz konkrētu atbildi uz iesniedzējtiesas pirmo jautājumu.
2.      FIA konvencija
29.      FIA konvencijas 1. pantā ir definēta rīcība, kas saskaņā ar šo konvenciju uzskatāma par krāpšanu, kas apdraud Savienības finanšu intereses.
30.      FIA konvencijas 2. pants uzliek dalībvalstīm pienākumu veikt nepieciešamos pasākumus, lai nodrošinātu, ka par 1. pantā minēto rīcību tiek noteikti iedarbīgi, samērīgi un atturoši kriminālsodi, un vismaz liela apjoma krāpšanas gadījumos tiek paredzēti sodi, kas saistīti ar brīvības atņemšanu un var būt par cēloni izdošanai.
31.      Saskaņā ar šo pašu tiesību normu (FIA konvencijas 2. panta 1. un 2. punkts):
“1.      [..] ar liela apjoma krāpšanu saprotot krāpšanu, kas ir saistīta ar katrā dalībvalstī nosakāmo minimālo apmēru. Šo minimālo apmēru nevar noteikt lielāku par [..] 50 000 [EUR].
2.      Tomēr mazāka apjoma krāpšanas gadījumos, kas saistīti ar kopējo summu mazāku par [..] 4000 [EUR] un kuri saskaņā ar attiecīgās dalībvalsts likumiem nav saistīti ar pastiprinošiem apstākļiem, šī dalībvalsts var paredzēt sodus, kuri ir citāda veida nekā 1. punktā izklāstītie.”
32.      Tiesa ir atzinusi, ka, tā kā FIA konvencijas 2. panta 1. punkts ir formulēts skaidri un precīzi un tajā nav paredzēti nekādi nosacījumi, tam ir tieša iedarbība (18).
33.      Tādējādi FIA konvencijā ir nošķirti dažādi krāpšanas gadījumi, kas apdraud Savienības finanšu intereses. Saskaņā ar tās 2. pantu:
–        Par mazāka apjoma krāpšanas gadījumiem uzskata tādus, kuri nepārsniedz 4000 [EUR] un nav saistīti ar pastiprinošiem apstākļiem. Dalībvalstis par šādiem mazāka apjoma krāpšanas gadījumiem var sodīt, piemērojot administratīvus sodus, tomēr nekas tām neliedz noteikt kriminālsodus.
–        Krāpšanas gadījumi, kas nav mazāka apjoma, bet arī ne vienmēr ir liela apjoma krāpšanas gadījumi, ir tādi krāpšanas gadījumi, kuru apmērs pārsniedz 4000 EUR un kuri ir saistīti ar pastiprinošiem apstākļiem. Dalībvalstīm ir pienākums par tiem piemērot iedarbīgus un atturošus kriminālsodus.
–        Liela apjoma krāpšanas gadījumi ir tādi krāpšanas gadījumi, kuru apmērs pārsniedz 4000 EUR, ir saistīti ar pastiprinošiem apstākļiem un apdraud Savienības finanšu intereses “katrā dalībvalstī nosakām[ajā] minimāl[ajā] apmēr[ā].” Šo minimālo apmēru nevar noteikt lielāku par 50 000 EUR. Valstīm par liela apjoma krāpšanas gadījumiem jāpiemēro iedarbīgi un atturoši kriminālsodi, tostarp brīvības atņemšanas sodi, kas var būt par cēloni izdošanai.
34.      Saskaņā ar FIA konvencijas 9. pantu tā neliedz dalībvalstīm pieņemt valsts tiesību normas, kurās par krāpšanu, kas apdraud Savienības finanšu intereses, tiek paredzēti bargāki sodi.
35.      Tāpēc dalībvalstis var nolemt piemērot brīvības atņemšanas sodus, lai sodītu par jebkura veida krāpšanu. Tāpat tās var noteikt apmēru, kas ir mazāks par 50 000 EUR, lai krāpšanu uzskatītu par liela apjoma krāpšanu, kas apdraud Savienības finanšu intereses, vai arī vispār nenoteikt nekādu robežvērtību (19).
36.      Kriminālsodu noteikšana, lai aizsargātu Savienības finanšu intereses, ietilpst Savienības un dalībvalstu dalītajā kompetencē LESD 4. panta 2. punkta izpratnē (20).
37.      Daļa Tiesas judikatūras attiecas uz liela apjoma krāpšanas gadījumiem, kas apdraud Savienības finanšu intereses, un tajā uzsvērts Savienības tiesību normu pārākums salīdzinājumā ar valsts tiesību normām, un tas apgrūtina to apkarošanu (21). Tomēr citos nolēmumos ir tikai minēti krāpšanas gadījumi, tos nekvalificējot (22).
38.      Šīs atšķirības, manuprāt, nav būtiskas un ir saistītas ar krāpniecisko darbību veidu un apmēru strīdos, kuri radīja prejudiciālos jautājumus.
39.      No iepriekš izklāstītā izriet, ka dalībvalstīm Savienības tiesībās ir piešķirta brīvība definēt jēdzienu “liela apjoma krāpšana”, ar nosacījumu, ka tad, ja tās to nosaka, paredzot kvantitatīvu robežvērtību, dalībvalstu minimālais noteiktais apmērs nedrīkst pārsniegt 50 000 EUR.
3.      Rumānijas tiesību akti
40.      Rumānija ir pieņēmusi valsts tiesību aktus, kuros saskaņā ar lietas materiālos sniegto informāciju ir izmantota FIA konvencijā paredzētā iespēja pastiprināt cīņu pret krāpšanu, kas apdraud Savienības finanšu intereses.
41.      Likuma Nr. 241/2005 redakcijā, kas bija spēkā 2014. gada 23. janvārī, 9. panta 1. punktā ir uzskaitītas tādu krāpšanas nodokļu jomā gadījumu kategorijas, par kuriem neatkarīgi no nodarītā kaitējuma apmēra var sodīt ar brīvības atņemšanu.
42.      Likuma Nr. 241/2005 9. panta 2. un 3. punktā noteikts nodarītā kaitējuma minimālais apmērs, bet tikai ar mērķi palielināt brīvības atņemšanas soda minimālo un maksimālo robežu.
43.      Rumānijas likumdošanas izvēle, manuprāt, ir saderīga ar LESD 325. pantu un FIA konvenciju.
44.      Ja nav valsts tiesību normas, kurā paredzēts kaitējuma minimālais apmērs, valsts tiesām jānosaka, vai pastāv apstākļi, kuru dēļ krāpšanas gadījumus saskaņā ar valsts vispārējiem tiesību aktiem var kvalificēt par liela apjoma krāpšanu. Tie var ietvert noziedzīgā nodarījuma ilgstošo raksturu (23), recidīvus, krāpšanas organizēšanas pakāpi, dalību noziedzīgā apvienībā vai noziedzīgā organizācijā un krāpšanas apmēru.
4.      Krāpšanas kvalifikācija sākotnējā tiesvedībā
45.      Šajā lietā Nodokļu iestādei radītie zaudējumi sasniedza 268 536 Rumānijas lejas (kas līdzvērtīgas 59 304 EUR), no kā PVN bija 163 656 Rumānijas lejas (kas līdzvērtīgas 36 142 EUR).
46.      Ņemot vērā attiecīgo noziedzīgo nodarījumu veidu un sekas (24), tos principā varētu uzskatīt par krāpšanu LESD 325. panta un  FIA konvencijas 1. panta 1. punkta b) apakšpunkta izpratnē (25).
47.      FIA konvencijā ar jēdzienu “krāpšana” (26) saprot ieņēmumus, kas iegūti, piemērojot vienotu likmi saskaņotajai PVN aprēķina bāzei, kas noteikta atbilstoši Savienības noteikumiem. Tam, ka PVN netiek iekasēts tieši Savienības vārdā, nav nozīmes (27). Turklāt jāņem vērā krāpšanas kopējais apmērs, jo ir grūti precīzi noteikt tās ietekmi uz Savienības budžetu un dalībvalsts budžetu (28).
48.      Neskarot iesniedzējtiesas vērtējumu, viss, šķiet, norāda:
–        ka kopējais kaitējuma apmērs (proti, ne tikai Savienības finanšu interesēm nodarītais kaitējums) pārsniedz FIA konvencijas 2. panta 2. punktā noteiktos 50 000 EUR, lai to varētu kvalificēt par liela apjoma krāpšanu;
–        ka tā bija organizēta krāpšana un ilga gandrīz divus gadus;
–        ka saskaņā ar Rumānijas tiesību aktiem, kas bija spēkā faktu rašanās laikā, par šādu noziedzīgu nodarījumu bija piemērojams brīvības atņemšanas sods.
49.      Tādējādi no Savienības tiesību skatpunkta nekas neliedz iesniedzējtiesai, pamatojoties uz šiem un jebkādiem papildu elementiem, kurus tā var izvērtēt saskaņā ar valsts tiesību aktiem (recidīvs, dalība noziedzīgā organizācijā vai citi), uzskatīt noziedzīgo nodarījumu par liela apjoma krāpšanu, kas apdraud Savienības finanšu intereses.
5.      Starpsecinājumi
50.      Īsumā – LESD 325. panta 1. punkts un FIA konvencijas 1., 2. un 9. pants jāinterpretē tādējādi, ka dalībvalstis par liela apjoma krāpšanu var kvalificēt krāpšanu, kas apdraud Savienības finanšu intereses, arī tad, ja tās apmērs nepārsniedz 50 000 EUR.
B.      Otrais prejudiciālais jautājums
51.      Otrais prejudiciālais jautājums ir formulēts sarežģīti.
52.      Formāli iesniedzējtiesa lūdz interpretēt LES 2. pantu un 4. panta 2. un 3. punktu, LESD 2. panta 2. punktu un 325. panta 1. punktu, FIA konvencijas 2. panta 1. punktu un Hartas 49. pantu, 52. panta 3. punktu un 53. pantu.
53.      Iesniedzējtiesa vēlas noskaidrot, vai minētās tiesību normas jāinterpretē “tādējādi, ka kriminālprocesā, kura priekšmets ir noziedzīgi nodarījumi saistībā ar [PVN], valsts tiesai nav jāpiemēro valsts aizsardzības standarts attiecībā uz lex mitior principu, kā izriet no [..] dalībvalsts Augstākās tiesas saistītās judikatūras”.
54.      Lai atbildētu uz otro prejudiciālo jautājumu, vispirms jāņem vērā situācija, kas Rumānijā radās pēc sprieduma Lin I taisīšanas. Izvērtējis šo situāciju šīs iedaļas 1. punktā,
–        atsaukšos uz secinājumiem, kurus esmu sniedzis lietā Lin I (2. punkts);
–        izskatīšu grūtības, kas saistītas ar sprieduma Lin I izpildi attiecībā uz noziedzīgiem nodarījumiem neatkarīgi no tā, vai par tiem ir taisīts galīgs spriedums (3. punkts);
–        aplūkošu problēmas, kuras rodas, piemērojot valsts principu, kas aizliedz lex tertia radīšanu  (4. punkts), un
–        visbeidzot pievērsīšos paredzamības un precizitātes kritērijam, kas saskaņā ar spriedumu Lin I ļauj nepiemērot valsts aizsardzības standartu (5. punkts).
1.      Situācija Rumānijā pēc sprieduma Lin I taisīšanas
55.      Spriedums Lin I tika pasludināts 2023. gada 24. jūlijā. Tajā, kā jau norādīju, Tiesa lēma, ka:
–        valsts aizsardzības standarts attiecībā uz krimināltiesību normu paredzamību (kas izriet no Konstitucionālās tiesas sprieduma Nr. 297/2018) un valsts aizsardzības standarts attiecībā uz labvēlīgāku krimināltiesību normu retroaktīvas piemērošanas principu (kas izriet no Augstākās tiesas sprieduma Nr. 67/2022) var radīt sistēmisku nesodāmības risku personām, kuras izdarījušas liela apjoma krāpšanu, kas apdraud Savienības finanšu intereses;
–        abi standarti principā nav saderīgi ar LESD 325. panta 1. punktu un FIA konvencijas 1. un 2. pantu. Tie bija garantijas, kas pārsniedza ar Hartas 49. pantu un tādējādi arī ar ECPAK 7. pantu aizsargātās tiesības. Tomēr valstu tiesām nav pienākuma nepiemērot Konstitucionālās tiesas nolēmumus attiecībā uz pirmo minēto standartu.
56.      Spriedumā Lin I, pamatojoties uz sprieduma M.A.S. un M.B. precedentu, ir atzīts Savienības tiesību pārākuma ārējais ierobežojums: Rumānijas tiesām nebija pienākuma nepiemērot valsts tiesu judikatūru, kas iedibināta ar Konstitucionālās tiesas spriedumiem Nr. 297/2018 un Nr. 358/2022, lai arī pastāvēja sistēmisks risks, ka noziedzīgi nodarījumi, kas saistīti ar liela apjoma krāpšanu, kas apdraud Savienības finanšu intereses, paliks nesodīti, jo šie spriedumi ir balstīti uz noziedzīgu nodarījumu un sodu likumības principu, kas tiek aizsargāts valsts tiesībās, nosakot prasības par krimināltiesību normu paredzamību un precizitāti.
57.      Tomēr LESD 325. panta 1. punkta un FIA konvencijas 1. un 2. panta pārākuma ārējais ierobežojums saistībā ar valsts standartu attiecībā uz lex mitior principu, spriedumā Lin I netika atzīts. Tajā tika nospriests, ka šīs dalībvalsts tiesām ir pienākums nepiemērot valsts aizsardzības standartu attiecībā uz labvēlīgāku krimināltiesību normu (lex mitior) retroaktīvas piemērošanas principu, kas ļauj apstrīdēt – tostarp to prasību, kuras celtas par galīgiem spriedumiem_– kriminālatbildības noilguma pārtraukšanu šādās lietās ar procesuālām darbībām, kas veiktas pirms spēkā neesības konstatējuma.
58.      Sprieduma Lin I judikatūra tika apstiprināta ar diviem 2024. gada 9. janvāra nolēmumiem (29).
59.      Augstākā tiesa (vismaz vairāki tās iztiesāšanas sastāvi), šķiet, nepiekrīt spriedumā Lin I izstrādātajai judikatūrai par valsts standarta attiecībā uz labvēlīgāku krimināltiesību normu retroaktīvas piemērošanas principu nepiemērošanu. Šī nelabvēlīgā attieksme galvenokārt ir atspoguļota spriedumos Nr. 37/2024 un Nr. 16/2024, kuru saturu aplūkošu turpmāk.
a)      Augstākās tiesas spriedums Nr. 37/2024
60.      Šajā spriedumā Augstākā tiesa uzskata, ka Rumānijas tiesībās kriminālatbildības noilgums, kas ir neatdalāms no tā pārtraukšanas, ir materiālo tiesību institūts, uz kuru tostarp attiecas lex mitior princips. Pamatojoties uz šo pieņēmumu, tā uzskata, ka:
–        valsts aizsardzības standarts attiecībā uz labvēlīgāku krimināltiesību normu (lex mitior) retroaktīvas piemērošanas principu, arī kriminālatbildības noilguma termiņa pārtraukšanas jomā, īsteno noziedzīgu nodarījumu un sodu likumības principu, kas nostiprināts ECPAK 7. pantā un Hartas 49. pantā, un nodrošina plašāku aizsardzību, tādēļ tas jāpiemēro prioritāri;
–        spriedumā Lin I valstu tiesām uzliktais pienākums garantē aizsardzības līmeni, kas nav nedz līdzvērtīgs, nedz salīdzināms ar ECPAK 7. pantā noteikto. Izvērtējot valsts tiesību normu atbilstību Savienības tiesībām tās finanšu interešu aizsardzības jomā, Tiesa ņēma vērā iesniedzējtiesas sniegto informāciju un paskaidrojumus, kuros tiesiskā situācija, kas izriet no valsts tiesu spriedumiem attiecībā uz noziedzīgu nodarījumu un sodu likumības principu un Konstitucionālās tiesas spriedumu sekām bija atspoguļota nepilnīgi un dažos aspektos kļūdaini;
–        spriedumā Nr. 67/2022 izstrādātās judikatūras nepiemērošana nozīmētu gan noziedzīgu nodarījumu un sodu likumības pamattiesību pārkāpumu, kā tas atspoguļots valsts tiesiskajā regulējumā, gan tiesiskās drošības pārkāpumu, jo tas radītu priekšnoteikumu tam, ka tiesību normas laika gaitā tiktu piemērotas diferencēti atkarībā no noziedzīgā nodarījuma veida, nošķirot noziedzīgus nodarījumus, kas apdraud Savienības finanšu intereses, no citiem noziedzīgiem nodarījumiem.
b)      Augstākās tiesas spriedums Nr. 16/2024
61.      Šajā spriedumā Augstākā tiesa norāda, ka
–        neatkarīgi no kaitējuma apmēra un neveicot konkrētu sistēmiskā nesodāmības riska novērtējumu, visās lietās saistībā ar noziedzīgiem nodarījumiem, kas apdraud Savienības finanšu intereses, un saistībā ar korupciju procesuālās darbības, kas veiktas līdz 2018. gada 25. jūnijam (diena, kad Monitorul Oficial al României tika publicēts Konstitucionālās tiesas spriedums Nr. 297/2018), pārtrauc kriminālatbildības noilgumu tikai tad, ja labvēlīgākās krimināltiesību normas, kas vispārīgi noteiktas saskaņā ar 2014. gada 6. maija Konstitucionālās tiesas spriedumu Nr. 265 (turpmāk tekstā – “Konstitucionālās tiesas spriedums Nr. 265/2014”), ir Kriminālkodekss vai speciālās krimināltiesību normas redakcijā, kas bija spēkā laikposmā no 2014. gada 1. februāra līdz 2018. gada 24. jūnijam (30);
–        atbilstoši Eiropas Cilvēktiesību tiesas (turpmāk tekstā – “ECT”) judikatūrai tiesām ir pienākums noteikt un piemērot ECPAK noteikumus un attiecīgo ECT judikatūru par neaizskaramo tiesību interpretāciju gadījumos, ja attiecībā uz šīm tiesībām pastāv neatbilstība starp Hartā piešķirto aizsardzības standartu, kā to interpretējusi Tiesa, no vienas puses, un ECPAK garantēto standartu, no otras puses, tajā ziņā, ka pirmais standarts ir zemāka ranga standarts par otro;
–        noziedzīgu nodarījumu un sodu likumības, labvēlīgāku krimināltiesību normu retroaktīvas piemērošanas un bargāku krimināltiesību normu retroaktīvas piemērošanas aizlieguma principi ir daļa no neaizskaramajām tiesībām, kas izriet no dalībvalstu konstitucionālajām tradīcijām;
–        Konstitucionālā tiesa (Konstitucionālās tiesas spriedums Nr. 265/2014) attiecībā uz labvēlīgāku krimināltiesību normu piemērošanas mehānismu valsts tiesībās ir atzinusi, ka labvēlīgākās krimināltiesību normas jāpiemēro vispārīgi, tas nozīmē, ka, izmantojot in concreto vērtējuma kritēriju, no secīgi pieņemtajām tiesību normām jāizvēlas tikai viena tiesību norma, proti, konkrētajai personai vislabvēlīgākā tiesību norma;
–        tikai šādos gadījumos ir iespējams nepieļaut dažādu tiesisko regulējumu piemērošanu vienlaikus izdarītiem noziedzīgiem nodarījumiem (piemēram, ja konstatē kriminālatbildības noilguma pārtraukšanas pamatus krāpšanas gadījumiem PVN samaksas jomā, bet vienlaikus šādu pamatu neesību krāpšanas gadījumiem saistībā ar uzņēmumu ienākuma nodokli, kas neskar Savienības budžetu), vai dubulta standarta izveidi pamattiesību jomā, kas varētu novest pie prettiesiska soda noteikšanas;
–        attiecīgi arī pēc sprieduma Lin I taisīšanas, nosakot, kuras procesuālās darbības pārtrauc noilgumu pirms 2018. gada 28. jūnija, Rumānijas tiesām ir vispārīgi jānosaka labvēlīgākās krimināltiesību normas un jānovērš lex tertia radīšana;
–        kriminālatbildības noilgums kā materiālo krimināltiesību institūts ir viens no elementiem, kas jāņem vērā, piemērojot labvēlīgākās krimināltiesību normas kopumā, un tas jāvērtē saskaņā ar Konstitucionālās tiesas spriedumā Nr. 265/2014 izveidoto mehānismu;
–        tā kā laikposmā no 2018. gada 25. jūnija līdz 2022. gada 30. maijam kriminālatbildības noilgumu nebija iespējams pārtraukt, Konstitucionālās tiesas judikatūras nepiemērošana, pamatojoties uz vēlāk pieņemtu stingrāku krimināltiesību normu, izraisītu kriminālatbildības atjaunošanu pēc piemērojamā noilguma iestāšanās, tādējādi pārkāpjot ECPAK 7. panta 1. punktu.
2.      Secinājumi lietā Lin I (31)
62.      Nebūtu lietderīgi atkal plaši izklāstīt apsvērumus, kas sniegti secinājumos lietā Lin I un kuriem Tiesa nepiekrita.
63.      Saskaņā ar šajos secinājumos ierosināto interpretāciju Hartas 49. pants kā robeža Savienības tiesību pārākumam aizsargātu Rumānijas tiesu iespēju piemērot labvēlīgākas krimināltiesību normas, kas ir interpretētas Konstitucionālās tiesas un Augstākās tiesas spriedumos par kriminālatbildības noilguma pārtraukšanu.
64.      Šādu iznākumu varētu sasniegt, attiecinot spriedumā M.A.S. un M.B. izstrādāto judikatūru arī uz lietu Lin I, proti, dodot priekšroku valsts aizsardzības standarta attiecībā uz lex mitior principu (augstāka ranga standarts nekā Hartas 49. pantā noteiktais) piemērošanai nevis LESD 325. pantam, tādējādi maksimāli uzlabojot pamattiesību aizsardzību, salīdzinājumā ar Savienības finanšu interešu aizsardzību liela apjoma krāpšanas gadījumos.
65.      Tagad Tiesai ir radusies iespēja (manuprāt, tai būtu tā jāizmanto) pārskatīt sprieduma Lin I daļu, kas attiecas augstāka ranga valsts aizsardzības standarta attiecībā uz lex mitior principu nepiemērošanu.
66.      Ģenerāladvokātiem noteiktais pienākums būt lojāliem Tiesai liek viņiem aplūkot aspektus, kurus jau pasludinātā spriedumā viņi uzskata par nepilnīgiem, lai tos labāk izskaidrotu (pat ja tie neatbilst secinājumos paustajam) un sniegt, ciktāl iespējams, mazākai kritikai pakļautu tiesas atbildi (32) vai arī tos precizēt (tostarp to labot), kā tas faktiski notika spriedumā M.A.S. un M.B. attiecībā uz agrāk pasludināto spriedumu Taricco, veidojot dialogu ar valstu augstākajām tiesām.
67.      No šāda skatpunkta uzskatu, ka Lin I spriedumā plašāk jāizskaidro divi aspekti.
68.      Pirmais aspekts attiecas uz sprieduma Lin I 108. punktā minēto apgalvojumu: “no Tiesas judikatūras izriet, ka noteikumi, kas reglamentē noilgumu krimināllietās, neietilpst Hartas 49. panta 1. punkta piemērošanas jomā (šajā nozīmē skat. spriedumu [Taricco], 54.–57. punkts).”
69.      Tomēr no šiem sprieduma Taricco punktiem nevar nepārprotami secināt, ka noteikumi, kas reglamentē noilgumu krimināllietās, neietilpst Hartas 49. panta 1. punkta piemērošanas jomā. Ja Tiesa vēlas saglabāt šo izslēgšanu, tai jāsniedz daudz pārliecinošāks pamatojums.
70.      Otrs aspekts, kas, manuprāt, jāizskaidro labāk vai, vēlams, jālabo, attiecas uz tāda sistēmiskā riska “palielināšanos”, ka smagi pārkāpumi pret Savienības finanšu interesēm var palikt nesodīti, kas ir galvenais arguments, lai noraidītu valsts standartu attiecībā uz labvēlīgāku krimināltiesību normu retroaktīvu piemērošanu. Tāpēc, kā norādīšu turpmāk, šis arguments rada ne mazums grūtību (33).
71.      Katrā ziņā man kā ģenerāladvokātam jāapsver iespēja, ka Tiesa atstās negrozītu spriedumā Lin I izstrādāto judikatūru, un jāanalizē šķēršļi, ar kuriem iesniedzējtiesa saskaras, izpildot to Rumānijā.
3.      Sprieduma Lin I piemērošana noziedzīgiem nodarījumiem, kuriem iestājies noilgums
72.      Otrā prejudiciālā jautājuma b) punktā iesniedzējtiesa pieņem, ka “saskaņā ar minēto valsts judikatūru [..] vispārējais noilgums kriminālatbildībai bija iestājies pirms sprieduma Lin [I] taisīšanas”.
73.      Ja kriminālatbildības noilgums saskaņā ar Augstākās tiesas spriedumu Nr. 67/2022 ir iestājies pirms sprieduma Lin I taisīšanas, vai pēdējais minētais spriedums varēja ietekmēt kriminālprocesus, kas bija ierosināti par noziedzīgiem nodarījumiem, kuriem jau bija iestājies noilgums? Lai atbildētu uz šo jautājumu, jāpārbauda, vai kriminālatbildības noilgums ir konstatēts ar galīgu spriedumu, kam ir res judicata spēks.
a)      Galīgi spriedumi ar res judicata spēku
74.      Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru tiesību uz efektīvu tiesību aizsardzību tiesā ievērošana nenozīmē, ka dalībvalstīm ir pienākums paredzēt ārkārtas tiesību aizsardzības līdzekļus, kas ļautu pēc prejudiciāla nolēmuma par interpretāciju pasludināšanas atjaunot tiesvedību, kura pabeigta ar galīgu spriedumu.
75.      Savienības tiesībās nav noteikta prasība, ka, lai ņemtu vērā atbilstošas Savienības tiesību normas interpretāciju, kuru Tiesa ir apstiprinājusi pēc valsts tiesas nolēmuma, kas ieguvis res judicata spēku, šai valsts tiesai principā būtu jāpārskata savs nolēmums (34).
76.      Res judicata princips nodrošina tiesību un tiesisko attiecību stabilitāti, kā arī pareizu tiesvedību. Tāpēc tiesu nolēmumus, kas kļuvuši galīgi pēc tam, kad izmantotas visas pārsūdzības iespējas, vai pēc tam, kad beidzies šai pārsūdzībai paredzētais termiņš, vairs nevar apstrīdēt (35).
77.      Tādēļ Savienības tiesībās valsts tiesai nav noteikts pienākums atstāt nepiemērotus valsts procesuālos noteikumus, kas tiesas nolēmumam piešķir
res judicata spēku, pat ja tas ļautu novērst tādu situāciju valstī, kas nav saderīga ar Savienības tiesībām (36).
78.      Ja attiecīgajā jautājumā nav Savienības tiesiskā regulējuma, res judicata principa īstenošanas kārtība jānosaka dalībvalstu tiesību sistēmā saskaņā ar šo valstu procesuālo autonomiju, tomēr ievērojot līdzvērtības un efektivitātes principus (37).
79.      Saskaņā ar šo judikatūru un, neskarot iesniedzējtiesas vērtējumu par savas valsts tiesību aktiem, saprotu, ka sprieduma Lin I izpildes dēļ nav iespējams atcelt galīgus tiesas nolēmumus, kas pieņemti pirms šī sprieduma taisīšanas. Šī tiesiskā neiespējamība ir attiecināma arī uz galīgiem spriedumiem (kas pieņemti pirms sprieduma Lin I taisīšanas) un kas pasludināti, piemērojot augstāka ranga valsts aizsardzības standartu attiecībā uz
lex mitior principu, pat ja tas izraisa nesodāmību par smagiem noziedzīgiem nodarījumiem, kas apdraud Savienības finanšu intereses.
80.      Šajā lietā nesaskatu nevienu izņēmumu, kad Tiesas judikatūrā būtu dota priekšroka Savienības tiesību normu pārākumam, nevis galīgu valsts tiesas spriedumu
res judicata spēkam. Tāpēc Savienības tiesību normu pārākums jāpakārto pienākumam ievērot valsts tiesu galīgos spriedumus ar
res judicata spēku (38).
b)      Spriedumi, kuri vēl nav galīgi
81.      Izskatāmajā lietā kriminālatbildības noilgums tika konstatēts apelācijas instances spriedumā, kas pārsūdzēts kasācijas kārtībā.
82.      Hartas 49. panta 1. punkta pēdējā teikumā lietoto jēdzienu “galīgs spriedums” Tiesa interpretēja autonomi (39). Tādējādi notiesājošu spriedumu nevar uzskatīt par galīgu Hartas 49. panta 1. punkta pēdējā teikuma izpratnē, kad to var pārsūdzēt parastā kārtībā, t.i., izmantojot ikvienu tiesību aizsardzības līdzekli, kas pieejams parastās tiesvedības gaitā un kas pats par sevi ir procesuāls pasākums, kurš ikvienai pusei ir saprātīgi jāņem vērā (40).
83.      Spriedums krimināllietā, par kuru noteiktā termiņā iesniegta kasācijas sūdzība ir pieņemama, pēc definīcijas nav galīgs. Tādējādi Augstākā tiesa principā var piemērot spriedumu Lin I, neņemot vērā res judicata spēku, kurš, kā norādīts, apelācijas tiesvedībā pasludinātajam tiesas spriedumam vēl nepiemīt.
84.      Tomēr rodas jautājums par to, kas notiek, ja krāpšana nodokļu jomā ir izdarīta ilgi pirms sprieduma Lin I taisīšanas (šajā gadījumā laikposmā no 2012. līdz 2014. gadam) un ja apelācijas instances tiesa 2024. gadā lēma, ka kriminālatbildībai ir iestājies noilgums, jo ir notecējis astoņu gadu termiņš, kas aprēķināts bez pārtraukuma saskaņā ar valsts aizsardzības standartu attiecībā uz
lex mitior principu. Vai šādā situācijā saskaņā ar spriedumu Lin I kriminālatbildība ir jāatjauno?
85.      Mana atbilde uz šo jautājumu ir noliedzoša, kā to izklāstīšu turpinājumā.
86.      Varētu apgalvot, ka LESD 325. pants un FIA konvencijas 1. un 2. pants no to spēkā stāšanās brīža (attiecīgi no 2009. gada 1. decembra un 2008. gada 1. janvāra) ir saistoši Rumānijai un ka spriedumā Lin I minētās tiesību normas ir interpretētas kā tādas, kurām ir ex tunc spēks.
87.      Tāpat Rumānijas aizsardzības standarts attiecībā uz
lex mitior principu, kas izriet no Augstākās tiesas sprieduma Nr. 67/2022, ir nesaderīgs ar Savienības tiesību normām (kurām ir tieša iedarbība) no brīža, kad tās stājās spēkā Rumānijā. Ņemot vērā Savienības tiesību pārākumu, būtu jāuzskata, ka kriminālatbildība par liela apjoma krāpšanas gadījumiem PVN jomā saglabājas arī tad, ja saskaņā ar Rumānijas lex mitior standartu pirms sprieduma Lin I taisīšanas tai ir iestājies noilgums un ja (noilgums) nebija konstatēts ar galīgu spriedumu.
88.      Tomēr uzskatu, ka ECT judikatūra, kas piemērojama saistībā ar Hartas 49. pantu saskaņā ar tās 52. panta 3. punktu, izslēdz šādu interpretāciju.
89.      ECT skatījumā:
–        kriminālatbildības atjaunošana pēc noilguma iestāšanās nav saderīga ar ECPAK 7. pantā nostiprinātajiem noziedzīgu nodarījumu un sodu likumības (nullum crimen, nulla poena sine lege) un paredzamības pamatprincipiem;
–        ja saskaņā ar valsts tiesībām noilgums ir iestājies un tādēļ kriminālatbildība ir izslēgta, ECPAK 7. pants nepieļauj turpmāku kriminālvajāšanu par šo noziedzīgo nodarījumu, jo tai nav derīga juridiska pamata. Pretējā gadījumā tas nozīmētu “krimināltiesību normu retroaktīvu piemērošanu, kaitējot aizdomās turētajam” (41);
–        ECPAK neprasa dalībvalstīm atcelt piemērojamo noilgumu un tādējādi atjaunot noilgumu, kas jau ir beidzies. Ir gadījumi, kad nevar atjaunot kriminālprocesu, un viens no tādiem gadījumiem ir tad, kad šāds process ir izbeigts, jo valsts tiesību aktos paredzētais noilgums ir iestājies. Tā atjaunošana rada ar tiesisko drošību saistītas problēmas un pārkāpj ECPAK 7. pantā garantētās tiesības uz aizstāvību (42);
–        tam, lai izbeigtu noilgumu noziedzīgam nodarījumam, ir nepieciešams pietiekami skaidrs un paredzams (43) juridisks pamats, neatkarīgi no tā, vai tas ir atrodams valsts tiesībās vai starptautiskajās tiesībās (44).
90.      Piemērojot spriedumu Lin I, faktiski tiek “atjaunots” noilgums, kas saskaņā ar Rumānijas tiesību aktiem, kā tos interpretējušas tās augstākās tiesas, jau bija beidzies. Tādējādi tiek atsākta kriminālvajāšana par krāpšanu PVN jomā, kas izdarīta pirms  sprieduma Lin I taisīšanas un kurai jau bija iestājies noilgums.
91.      Neskatoties uz to, ka spriedums Lin I tāpat kā visi Tiesas spriedumu ir jāpilda, tomēr ir grūti to uzskatīt par pietiekami skaidru un paredzamu juridisku pamatu (45), lai nepiemērotu noteikumus par kriminālatbildības noilgumu, kas paredzēti Augstākās tiesas spriedumā Nr. 67/2022 (46).
92.      Pie šiem starpposma secinājumiem esmu nonācis vairāku iemeslu dēļ, ņemot vērā, ka spriedumā Lin I:
–        nav noteikts, ka liela apjoma krāpšanas gadījumiem PVN jomā, kas apdraud Savienības finanšu intereses, neiestājas noilgums (47);
–        ieviesta neiespējamība atsaukties uz Rumānijas aizsardzības standartu attiecībā uz lex mitior (kas ir augstāka ranga standarts nekā Savienības tiesībās noteiktais) tādējādi, ka būtu jānodrošina lielāka skaidrība. Turklāt tas ir noteikts, pamatojoties uz pieņēmumu, kas, pēc valsts tiesu domām, atbilstoši neatspoguļo valsts tiesības, jo valsts aizsardzības standarts attiecībā uz lex mitior retroaktīvas piemērošanas principu, tostarp kriminālatbildības noilguma pārtraukšanas jomā, nesaraujami īsteno noziedzīgu nodarījumu un sodu likumības principu;
–        tiek sniegtas atšķirīgas interpretācijas, kā to apliecina Augstākās tiesas spriedumi Nr. 37/2024 un Nr. 16/2024, kā arī šis lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu. No lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu izriet, ka pašā Rumānijas Augstākajā tiesā pastāv būtiskas domstarpības par sprieduma Lin I izpildi atkarībā no tā, kuram no šīs Augstākās tiesas sastāviem jāpieņem nolēmums (48);
–        izdarīta atkāpe no spriedumā M.A.S. un M.B. paustās nostājas par noilguma noteikumiem krimināllietās Itālijā. Nepiemērojot Rumānijas standartu attiecībā uz lex mitior, pastāv iespēja, ka noteiktām personām tiks piemēroti kriminālsodi, no kuriem tās izvairītos, ja tiktu piemērots valsts standarts, kā tas notika Itālijā (49);
–        atzīts (kā tas loģiski izriet no sprieduma M.A.S. un M.B.), ka Savienības tiesību pārākuma ārējais ierobežojums ir saistīts ar noziedzīgu nodarījumu un sodu likumības principu, bet vienlaikus tas netiek atzīts attiecībā uz lex mitior principu. Tomēr, kā norāda Augstākā tiesa, tas ir neatņemama noziedzīgu nodarījumu un sodu likumības principa sastāvdaļa Rumānijā;
–        pēc konstatējuma, ka abu valsts standartu piemērošana rada sistēmisku nesodāmības risku, norādīts, ka otrais standarts (lex mitior) pagarina minētā riska ilgumu (50). Tomēr pieejamie statistikas dati šo informāciju neapstiprina. Augstākā tiesa uzskata, ka abu valsts standartu ietekme uz noziedzīgu nodarījumu un sodu likumības principu ir vienāda, tāpat kā to radītais nesodāmības risks.
93.      Sprieduma Lin I
paredzamības trūkums, piemērojot valsts standartu attiecībā uz lex mitior principu, lai pārtrauktu kriminālatbildības noilgumu, ir vēl acīmredzamāka, jo balstās uz pieņēmumu, ka noteikumi par noilgumu ir nevis materiālās, bet gan procesuālās krimināltiesību normas. Tomēr šāds pieņēmums neizriet no Savienības tiesībām (51) un, ir arī pretrunā Rumānijas augstāko tiesu pastāvīgajai judikatūrai.
94.      Laikā, kad norisinājās strīdīgie fakti, Savienības likumdevējs nebija saskaņojis noteikumus par noilgumu, kas piemērojams noziedzīgiem nodarījumiem PVN jomā (52). Dalībvalstis varēja brīvi noteikt, ka noteikumi par kriminālatbildības noilgumu (tostarp tā pārtraukšanu) to tiesību sistēmā ir materiālās krimināltiesību normas. Uzsveru, ka tieši šādu nostāju ir paudušas Rumānijas augstākās tiesas.
95.      Tāpēc Tiesas lēmums spriedumā Taricco piešķirt noteikumiem par kriminālatbildības noilgumu procesuālu raksturu (53) bija pretrunīgs, un tas bija jāprecizē spriedumā M.A.S. un M.B. Kā jau norādīju, atzīstot, ka noteikumi par noilgumu Itālijas tiesībās ir materiālo tiesību normas, pēdējā minētajā spriedumā tika noteikts Savienības tiesību pārākuma ierobežojums (54).
96.      Citās lietās Tiesa ir atzinusi, ka Savienības tiesību normās noteiktajam noilguma regulējumam ir materiāls, nevis procesuāls raksturs. Spriedumā Volvo un DAF Trucks Tiesa, piemēram, norādīja, ka “[...] atšķirībā no procesuālajiem termiņiem noilguma termiņš, kas izbeidz tiesības celt prasību tiesā, attiecas uz materiālajām tiesībām, jo tas ietekmē subjektīvo tiesību īstenošanu, uz kurām attiecīgā persona vairs nevar efektīvi atsaukties tiesā” (55). Tādējādi tā atzina, ka Direktīvas 2014/104 10. pants (“Noilguma termiņi”) ir materiālā un nevis procesuālā norma (56).
97.      Tāpēc uzskatu, ka Eiropas Savienības tiesību normas, uz kurām attiecas otrais prejudiciālais jautājums:
–        neprasa pārskatīt krimināllietās pieņemtos galīgos spriedumus ar
res judicata spēku, kuros konstatēts, ka kriminālatbildības noilgums ir iestājies pirms Lin I sprieduma taisīšanas, pamatojoties uz valsts aizsardzības standartu attiecībā uz labvēlīgākām krimināltiesību normām;
–        neiebilst, ka noziedzīgiem nodarījumiem, kas izdarīti pirms sprieduma Lin I taisīšanas, piemēro valsts aizsardzības standartu attiecībā uz labvēlīgākām krimināltiesību normām, jo šis spriedums nav skaidrs un paredzams juridisks pamats kriminālatbildības atjaunošanai par noziedzīgiem nodarījumiem, kuru noilgumu konstatējušas Rumānijas tiesas, pat ja spriedums nav galīgs.
4.      Aizliegums piemērot “lex  tertia”
98.      Iesniedzējtiesa [otrā jautājuma a) punktā] norāda, ka “aizliegum[s] piemērot lex tertia [..] ir konstitucionāla ranga princips”.
99.      Pamatojoties uz šo apgalvojumu, iesniedzējtiesa jautā, vai valsts aizsardzības standarts attiecībā uz lex mitior nav jāpiemēro, ja tā nepiemērošana ir pretrunā konstitucionālajam principam par lex tertia aizliegumu (57).
100. Saskaņā ar Konstitucionālās tiesas spriedumu Nr. 265/2014 labvēlīgāku krimināltiesību normu retroaktīva piemērošana jāveic, izmantojot vispārējās salīdzināšanas metodi, nevis diferencētās salīdzināšanas metodi. Tādējādi, ja pastāv secīgi piemērojami tiesiskie regulējumi:
–        jāizvēlas un jāpiemēro tiesību normas, kas kopumā nodrošina aizdomās turētajam labvēlīgāku situāciju;
–        tomēr nedrīkst apvienot labvēlīgās tiesību normas ar konkurējošām tiesību normām un pēc to izskatīšanas tiesā radīt lex tertia, jo tas nozīmētu atļaut tiesnešiem radīt krimināltiesību normas, kas nav saderīgas ar Rumānijas Konstitūcijas 61. pantu;
–        nosakot labvēlīgākās tiesību normas, jāņem vērā vairāki elementi, piemēram, soda veids un apmērs, inkriminēšanas nosacījumi, kriminālatbildības izslēgšanas pamati, atbildību pastiprinoši, mīkstinoši vai attaisnojoši apstākļi, noteikumi par līdzdalību, mēģinājumu, recidīvu un citi (58).
101. Ja pareizi saprotu, aizliegums radīt lex tertia vairāku tiesisko regulējumu pēctecības gadījumā neļauj valsts tiesām apvienot viena tiesiskā regulējuma elementus (piemēram, tos, kas attiecas uz noziedzīgu nodarījumu definīciju un sodiem) ar cita regulējuma elementiem (piemēram, normas par kriminālatbildības noilgumu). Mērķis būtu liegt tiesām “radīt” labvēlīgāko krimināltiesību normu.
102. Atbildot uz Tiesas jautājumiem par šo aizliegumu, iesniedzējtiesa norāda, ka, izpildot spriedumu Lin I, labvēlīgākās krimināltiesību normas izrietētu no vairāku konkurējošu tiesību normu apvienojuma. Tiesas sēdē Rumānijas valdība apstiprināja šo apgalvojumu.
103. Tādējādi noilguma pārtraukšanai saistībā ar 2016. gada 1. janvārī izdarītu liela apjoma krāpšanu PVN jomā, kurai atbilstoši Rumānijas tiesību aktiem nosakāms desmit gadu noilgums, secīgi tiktu piemērots:
–        2009. gada Kriminālkodeksa 155. panta 1. punkta regulējums, kas bija spēkā līdz brīdim, kad tas tika atzīts par spēkā neesošu ar Konstitucionālās tiesas spriedumu Nr. 297/2018. Saskaņā ar šo regulējumu noilgumu pārtrauc jebkura procesuāla darbība neatkarīgi no tā, vai par to ir paziņots aizdomās turētajam;
–        regulējums, kas izriet no Konstitucionālās tiesas un Augstākās tiesas judikatūras un bija piemērojams no 2018. gada 25. jūnija līdz 2022. gada 30. maijam. Saskaņā ar to kriminālatbildības noilguma pārtraukšanas pamati Rumānijas tiesībās nebija paredzēti. Šādu pārtraukšanas pamatu neesība ar atpakaļejošu spēku ir attiecināma arī uz noziedzīgiem nodarījumiem, kas izdarīti līdz 2018. gadam, jo tā ir labvēlīgākā krimināltiesību norma;
–        regulējums, kurš izriet no 2009. gada Kriminālkodeksa 155. panta 1. punkta grozījumiem, kas izdarīti ar Dekrētlikumu Nr. 71/2022, un piemērojams no 2022. gada 30. maija. Tādējādi noilgumu pārtrauc procesuālas darbības, par kurām tika paziņots aizdomās turētajam.
104. Šajā piemērā liela apjoma krāpšanai PVN jomā būtu jāpiemēro dažādi regulējumi par kriminālatbildības noilguma pārtraukšanu, kas, ievērojot spriedumā Lin I paredzēto kritēriju, būtu jāapvieno. Savukārt saskaņā ar Rumānijas aizsardzības standartu attiecībā uz lex mitior jāpiemēro tikai labvēlīgākais noilguma pārtraukšanas regulējums, tostarp ar visām procesuālajām darbībām, kas veiktas laikposmā no 2016. gada 1. janvāra līdz 2022. gada 30. maijam.
105. Tādējādi sprieduma Lin I izpilde, lai noteiktu labvēlīgāko krimināltiesību normu, radītu lex tertia. Tā nebūtu, ja piemērotu Augstākās tiesas spriedumos Nr. 67/2022, Nr. 16/2024 un Nr. 37/2024 rasto risinājumu.
106. Manuprāt, pat ja tikko aprakstītā situācija rastos sprieduma Lin I izpildes dēļ, princips, kas aizliedz radīt lex tertia, lai noteiktu lex mitior, būtiski neatšķiras no augstāka ranga valsts aizsardzības standarta, kas jau tika analizēts spriedumā Lin I.
107. Ja Tiesa spriedumā Lin I neņēma vērā sprieduma M.A.S. un M.B. precedentu un liedza Rumānijas tiesām piemērot augstākāka ranga aizsardzības standartu attiecībā uz lex mitior, neredzu iemeslu grozīt šo judikatūru, lai ievērotu Konstitūcijā paredzēto prasību neradīt lex tertia.
108. Proti, aizliegums radīt lex tertia ir tikai viena no valsts tiesību normām (protams, ka tā ir konstitucionāla ranga norma), kas Rumānijā reglamentē kārtību, kā aizdomās turētajam praksē piemēro labvēlīgāku krimināltiesību normu retroaktīvas piemērošanas principu. Spriedumā Lin I šis princips kopumā ir noraidīts, nosakot, ka Rumānijas tiesām ir pienākums nepiemērot attiecīgo valsts aizsardzības standartu, lai novērstu risku, ka krāpšanas gadījumi, kas apdraud Savienības finanšu intereses, paliek nesodīti.
109. Atšķirīga attieksme pret noilguma regulējumu, ko (saskaņā ar spriedumu Lin I) piemēro krāpšanas gadījumiem, kas apdraud Savienības finanšu intereses, un citiem noziedzīgiem nodarījumiem, neapšaubāmi pastāv. Tas nozīmē, ka kriminālatbildības noilguma pārtraukšanas gadījumā aizdomās turētajam tiktu piemērotas atšķirīgas tiesību normas atkarībā no tā, vai noziedzīgais nodarījums ir izdarīts PVN vai, piemēram, uzņēmumu ienākuma nodokļa jomā.
110. Tomēr šī atšķirība:
–        pirmkārt, nenozīmē lex tertia radīšanu saistībā ar lex mitior principu, bet tā ietilpst Savienības tiesību, it īpaši LESD 325. panta, piemērošanas jomā;
–        otrkārt, nozīmē, ka krāpšanas gadījumiem nodokļu jomā, uz kuriem neattiecas LESD 325. pants, piemēro Rumānijas aizsardzības standartu attiecībā uz labvēlīgāku krimināltiesību normu piemērošanas principu.
5.      Sistēmiskais nesodāmības risks: apjoms un nenoteiktība
111. Iesniedzējtiesa pieņem, ka valsts tiesībās nav paredzēti konkrēti kritēriji, lai tiesa varētu novērtēt sistēmisko nesodāmības risku, kas minēts spriedumā Lin I (otrā prejudiciālā jautājuma d) punkts).
112. Spriedumā Lin 1 Tiesa lēma, ka tiesiskā situācija, ko radīja Konstitucionālās tiesas spriedumi Nr. 297/2018 un Nr. 358/2022, kā arī Augstākās tiesas spriedums Nr. 297/2022, “rada sistēmisku nesodāmības risku tādas krāpšanas lielā apmērā [liela apjoma krāpšanas] gadījumos, kas apdraud Savienības finanšu intereses, it īpaši lietās, kurās sarežģītības dēļ tiesību aizsardzības iestādēm ir nepieciešama ilgāka izmeklēšana” (59).
113. Tā piebilda, ka šāda situācija “[..] ietver cieši saistīto risku, ka daudzi tādas krāpšanas lielā apmērā [liela apjoma krāpšanas] gadījumi, kas apdraud Savienības finanšu intereses, nevarēs tikt sodīti šī [noilguma] termiņa izbeigšanās dēļ, it īpaši lietās, kuru sarežģītības dēļ tiesību aizsardzības iestādēm ir jāveic ilgāka izmeklēšana [..]” (60).
114. Kā redzams, Tiesa spriedumā Lin I konstatēja, ka valsts augstāko tiesu judikatūras piemērošana rada sistēmisku risku, ka liela apjoma krāpšanas izdarītāji paliks nesodīti, tādējādi kaitējot Savienības finanšu interesēm. Tādēļ Rumānijas tiesām, izpildot spriedumu Lin I, šāds vērtējums vairs nav jāveic, bet jāuzskata tas par pašsaprotamu.
115. Lielākas grūtības rada Tiesas veiktais nošķīrums starp a) sistēmisko nesodāmības risku, ko rada Rumānijas judikatūras piemērošana attiecībā uz krimināltiesību normu paredzamību, un b) tādu pašu risku attiecībā uz lex mitior principu (61).
116. Tiesas argumentācija par šo nošķīrumu (62) liecina, ka tikai otrajā gadījumā (proti, ja valsts standartu saistībā ar lex mitior valsts tiesa piemēro procesuālajām darbībām, kas veiktas pirms 2018. gada 25. jūnija) tiek apdraudēts Savienības tiesību pārākums, vienotība un efektivitāte.
117. Citiem vārdiem sakot, spriedumā Lin I tiek pieļauts sistēmisks nesodāmības risks attiecībā uz liela apjoma krāpšanas gadījumiem, kas apdraud Savienības finanšu intereses un kas izdarīti laikposmā no 2018. gada 25. jūnija līdz 2022. gada 30. maijam, ja šis risks izriet no valsts aizsardzības standarta piemērošanas krimināltiesību normu paredzamības jomā, bet nepieļauj šādu risku attiecībā uz noziedzīgiem nodarījumiem, kas izdarīti pirms 2018. gada 25. jūnija, ja tiek piemērots valsts aizsardzības standarts saistībā ar lex mitior principu (otra šī paša noziedzīgu nodarījumu un sodu likumības principa sastāvdaļa).
118. Manuprāt, spriedumā Lin I nav sniegti pietiekami argumenti, lai izskaidrotu, kāpēc sistēmiskais nesodāmības risks atšķiras atkarībā no piemērotā valsts standarta.
119. Pirmkārt, valsts aizsardzības standartam attiecībā uz lex mitior principu, ir ierobežota ietekme uz kriminālatbildības atcelšanu. Tas nenozīmē kriminālsoda atcelšanu par liela apjoma krāpšanas gadījumiem, kas apdraud Savienības finanšu intereses. Tas attiecas tikai uz kriminālatbildības noilguma nepārtraukšanu laikposmā no 2014. gada 1. februāra līdz 2018. gada 25. jūnijam, atpakaļejoši pagarinot regulējumu, kas bija piemērojams laikposmā no 2018. gada 25. jūnija līdz 2022. gada 30. maijam un ko apstiprināja spriedums Lin I.
120. Tādos gadījumos kā izskatāmajā lietā apelācijas tiesas spriedumā atbilstoši valsts standartam attiecībā uz lex mitior principu ir konstatēts, ka viena aizdomās turētā (kas ir līdzdalībnieks noziedzīgā nodarījumā, kam ir astoņu gadu noilgums) kriminālatbildībai ir iestājies noilgums, bet otra aizdomās turētā (kas ir tāda noziedzīga nodarījuma izdarītājs, kam ir desmit gadu noilgums) kriminālatbildībai noilgums nav iestājies. Valsts standarts attiecībā uz lex mitior principu tikai ar atpakaļejošu spēku pagarina laikposmu, kurā nav veikta neviena procesuālā darbība, kas varētu pārtraukt noilgumu, bet, atkārtoju, tas neatceļ kriminālatbildību par liela apjoma krāpšanas gadījumiem PVN jomā un nesaīsina kriminālvajāšanas noilgumu.
121. Otrkārt, nesodāmības riska pieaugums, piemērojot valsts aizsardzības standartu attiecībā uz lex mitior salīdzinājumā ar valsts standartu attiecībā uz noziedzīgu nodarījumu un sodu likumības principu, šķiet, drīzāk ir pieņēmums, nevis konstatēts fakts, jo
–        nav zināms, cik daudz likumpārkāpēju ir guvuši labumu no tā, ka no 2018. gada 25. jūnija līdz 2022. gada 30. maijam kriminālatbildības noilguma pārtraukšana nebija paredzēta, kā tas ir pieļauts spriedumā Lin I, lai aizsargātu krimināltiesību normu paredzamību;
–        tāpat nav noskaidrots, kāda ir faktiskā ietekme, ja piemēro lex mitior principu saistībā ar kriminālatbildības noilguma pārtraukšanu noziedzīgiem nodarījumiem, kas izdarīti pirms 2018. gada 25. jūnija un kas saskaņā ar spriedumu Lin I apdraud Savienības tiesību vienotību, pārākumu un efektivitāti.
122. Informācija, ko Rumānijas valdība ir sniegusi tiesas sēdē, lai gan tā nav detalizēta, liecina, ka laikposmā no 2014. gada līdz 2025. gadam par krāpšanu nodokļu jomā ierosināto kriminālprocesu izbeigšana, pamatojoties uz kriminālatbildības noilgumu saskaņā ar labvēlīgākām tiesību normām, ir konstatēta tikai retos gadījumos. Tā neapstiprina bažas par sistēmisku risku, ka šāda rīcība paliks nesodīta.
123. Spriedumā M.A.S. un M.B. Tiesa lēma par Itālijā izdarītajiem kriminālatbildības noilguma termiņu grozījumiem. Tā norādīja, ka valsts tiesai jāpārbauda, vai valsts tiesību normu nepiemērošana šajā jomā Tiesas sprieduma dēļ “rada neskaidrību saistībā ar to, kā noteikt piemērojamo regulējumu par noilgumu, ar kuru tiek pārkāpts piemērojamā likuma precizitātes princips” (63).
124. Tomēr, ņemot vērā neskaidrības, ko radīja Tiesas spriedums, tika atzīts, ka valsts tiesai nav pienākuma nepiemērot attiecīgajā lietā aplūkotās strīdīgās valsts tiesību normas. Šī judikatūra ir attiecināma uz spriedumu Lin I, ciktāl tas attiecas uz krāpšanu, kas apdraud Savienības finanšu intereses un kas izdarīta Rumānijā līdz 2018. gada 25. jūnijam.
125. Proti, sprieduma Lin I izraisītā situācija Rumānijas tiesām rada nenoteiktību (piemērojot valsts aizsardzības standartu attiecībā uz lex mitior principu), kas pielīdzināma situācijai, kāda izveidojās Itālijā, izpildot spriedumu Taricco. Tādējādi šī iemesla dēļ ir pamats pieņemt Savienības tiesību pārākuma ārējo ierobežojumu, tāpat kā to atzina Tiesa spriedumā M.A.S. un M.B.
V.      Secinājumi
126. Ņemot vērā iepriekš izklāstītos apsvērumus, ierosinu uz
Înalta Curte de Casație și Justiție (Rumānijas Augstākā tiesa) Krimināllietu palātas pirmo jautājumu atbildēt šādi:
LESD 325. panta 1. punkts un Konvencijas, kas izstrādāta uz Līguma par Eiropas Savienību K.3 panta pamata, par Eiropas Kopienu finanšu interešu aizsardzību, un kas parakstīta Briselē 1995. gada 26. jūlijā un pievienota Padomes 1995. gada 26. jūlija aktam, 1., 2. un 9. pants
jāinterpretē tādējādi, ka
dalībvalstis var kvalificēt krāpšanu, kas apdraud Savienības finanšu intereses, par liela apjoma krāpšanu, arī ja tās apmērs nepārsniedz 50 000 EUR.
127. Turklāt, ņemot vērā pēdējās instances valsts tiesu nolēmumus, ierosinu Tiesai pārskatīt 2023. gada 24. jūlija spriedumā Lin (C‑107/23 PPU, EU:C:2023:606) izdarītos secinājumus par pienākumu nepiemērot valsts aizsardzības standartu attiecībā uz labvēlīgāku krimināltiesību normu retroaktīvas piemērošanas principu un atzīt:
LESD 325. panta 1. punkts un Konvencijas, kas izstrādāta uz Līguma par Eiropas Savienību K.3 panta pamata, par Eiropas Kopienu finanšu interešu aizsardzību, un kas parakstīta Briselē 1995. gada 26. jūlijā un pievienota Padomes 1995. gada 26. jūlija aktam, 1., 2. un 9. pants
neprasa pārskatīt galīgus spriedumus krimināllietās ar res judicata spēku, kuros, pamatojoties uz valsts aizsardzības standartu attiecībā uz labvēlīgāku krimināltiesību normu retroaktīvas piemērošanas principu, ir konstatēts, ka kriminālatbildības noilgums iestājies pirms sprieduma Lin taisīšanas;
neliedz izmantot valsts aizsardzības standartu attiecībā uz labvēlīgāku krimināltiesību normu piemērošanu noziedzīgiem nodarījumiem, kas izdarīti pirms sprieduma Lin taisīšanas, jo spriedumā Lin nav norādīts skaidrs un paredzams juridisks pamats kriminālatbildības atjaunošanai par noziedzīgiem nodarījumiem, kuru noilgumu ir konstatējušas Rumānijas tiesas, pat ja attiecīgie nolēmumi nav galīgi.
128. Ja Tiesa pilnībā apstiprinātu spriedumā Lin izdarītos secinājumus, atbilde uz
Înalta Curte de Casație și Justiție (Augstākā tiesa) Krimināllietu palātas otro jautājumu varētu būt šāda:
dalībvalsts tiesas nedrīkst pieņemt nolēmumus, kas nav saderīgi ar spriedumu Lin.
Tādējādi šīm tiesām:
ir pienākums atstāt nepiemērotu valsts aizsardzības standartu attiecībā uz labvēlīgāku krimināltiesību normu retroaktīvas piemērošanas principu, un šis pienākums jāpilda arī tad, ja valsts tiesībās ir paredzēta norma, kas aizliedz
lex tertia radīšanu;
nevar ignorēt, ka spriedumā Lin I ir konstatēts sistēmisks risks, ka liela apjoma krāpšanas gadījumi, kas apdraud Savienības finanšu intereses, var palikt nesodīti, ja tiks piemērots valsts aizsardzības standarts attiecībā uz labvēlīgāku krimināltiesību normu piemērošanas principu, un tāpēc šīm tiesām nav obligāti jāvērtē minētā riska esība katrā konkrētajā lietā.
1      Oriģinālvaloda – spāņu.
i      Šīs lietas nosaukums ir izdomāts. Tas neatbilst neviena lietas dalībnieka reālajam personvārdam vai nosaukumam.
2      Spriedums, 2023. gada 24. jūlijs, Lin (C‑107/23 PPU, EU:C:2023:606; turpmāk tekstā – “spriedums Lin I”).
3      Konvencija, kas izstrādāta, pamatojoties uz Līguma par Eiropas Savienību K3. pantu, par Eiropas Kopienu finansiālo interešu aizsardzību, un kas parakstīta Briselē 1995. gada 26. jūlijā un pievienota Padomes 1995. gada 26. jūlija aktam (OV 1995, C 316, 49. lpp.; turpmāk tekstā – “FIA konvencija”).
4      Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīva (2017. gada 5. jūlijs) par cīņu pret krāpšanu, kas skar Savienības finanšu intereses, izmantojot krimināltiesības (OV 2017, L 198, 29. lpp.; turpmāk tekstā – “FIA direktīva”).
5      Codul Penal din 21 iulie 1968, republicat (1968. gada 21. jūlija Kriminālkodekss, pārpublicēts 1997. gada 16. aprīļa
Monitorul Oficial al României, I daļa, Nr. 65). Šī Kriminālkodeksa redakcija izriet no pārstrādātā Lege Nr. 140/1996, pentru modificarea și completarea Codului pénal (Likums Nr. 140/1996 par Kriminālkodeksa grozījumiem; 1996. gada 14. novembra Monitorul Oficial al României, I daļa, Nr. 289), kas bija spēkā līdz 2014. gada 1. februārim (turpmāk tekstā – “1968. gada Kriminālkodekss”).
6      2009. gada 17. jūlija Legea nr. 286/2009, privind Codul penal (Likums Nr. 286/2009 par Kriminālkodeksu; 2009. gada 24. jūlija Monitorul Oficial al României, I daļa, Nr. 510; turpmāk tekstā – “2009. gada Kriminālkodekss”). Tas ir spēkā no 2014. gada 1. februāra.
7      Ordonanța de urgență a Guvernului nr. 71 din 30 mai 2022 pentru modificarea articolului 155 alineatul (1) din Legea nr. 286/2009 privind Codul penal (2022. gada 30. maija Dekrētlikums Nr. 71, ar ko izdara grozījumus Likuma Nr. 286/2009 par Kriminālkodeksu 155. panta 1. punktā; 2022. gada 30. maija Monitorul Oficial al României, I daļa, Nr. 531; turpmāk tekstā – “Dekrētlikums Nr. 71/2022”).
8      Lege nr. 135/2010 privind Codul de procedură penală (Likums Nr. 135/2010 par Kriminālprocesa kodeksu; 2010. gada 15. jūlija Monitorul Oficial al României, I daļa, Nr. 486).
9      Legea nr. 241/2005 (Likums Nr. 241/2005; 2005. gada 27. jūlija Monitorul Oficial al României, I daļa, Nr. 672), kurā grozījumi izdarīti ar Legea nr. 50/2013 (Likums Nr. 50/2013, 2013. gada 19. marta Monitorul Oficial al României, I daļa, Nr. 146) – redakcijā, kas bija spēkā 2014. gada 23. janvārī.
10      Turpmākajos punktos pārņemu spriedumu izklāstu no maniem secinājumiem lietā Lin I (EU:C:2023:532). Turpmāk tekstā lietošu apzīmējumus “Augstākā tiesa” un “Konstitucionālā tiesa”.
11      Turpretī Konstitucionālā tiesa uzskatīja, ka likumdevēja agrāk rastais risinājums (1968. gada Kriminālkodeksa 123. panta 1. punkts) bija saderīgs ar Konstitūcijā noteiktajiem paredzamības nosacījumiem, jo tajā bija noteikts, ka kriminālatbildības noilguma pārtrauc tikai tādas darbības, kuras saskaņā ar likumu tiek paziņotas aizdomās turētajam.
12      Šis normatīvais akts tika pieņemts dažas dienas pēc Konstitucionālās tiesas sprieduma Nr. 358/2022 pasludināšanas. 2009. gada Kriminālkodeksa 155. pants ir grozīts ar Dekrētlikumu Nr. 71. Kopš tā laika šī panta 1. punkts ir formulēts šādi: “kriminālatbildības noilgums tiek pārtraukts ar jebkuras procesuālas darbības veikšanu kriminālprocesā, kurai likumā noteiktā kārtībā jābūt paziņotai aizdomās turētajam vai apsūdzētajam.”
13      Runa ir attiecīgi par iztiesāšanas sastāvu, kas nodrošina judikatūras vienveidību, un iztiesāšanas sastāvu, kas izskata kasācijas sūdzības tiesiskuma interesēs.
14      Lūgumā sniegt prejudiciālu nolēmumu (8. punkts) šis spriedums kvalificēts kā “galīgs”, lai gan tajā ir norādīts, ka par to iesniegtā kasācijas sūdzība ir pieņemama (6. punkts). Tiesas sēdē tika paskaidrots, ka apzīmējums “galīgs” neliedz iesniegt kasācijas sūdzību par apelācijas tiesas spriedumu.
15      Prokuratūra lūdz ņemt vērā, ka spriedumā Lin I sniegtā Savienības tiesību interpretācija ir saistoša, un līdz ar to apmierināt kasācijas sūdzību.
16      Tās ieskatā, gan pirms Konstitucionālās tiesas sprieduma Nr. 297/2018, gan pēc Konstitucionālās tiesas sprieduma Nr. 358/2022 publicēšanas dienas tika veiktas procesuālas darbības, kas pārtrauca noilgumu.
17      Spriedumi, Lin I, 83. punkts, un 2021. gada 21. decembris, Euro Box Promotion u.c. (C‑357/19, C‑379/19, C‑547/19, C‑811/19 un C‑840/19, EU:C:2021:1034; turpmāk tekstā – “spriedums Euro Box Promotion”), 181. punkts.
18      Spriedumi, Lin I, 96. punkts, un Euro Box Promotion, 253. punkts.
19      Šajā nozīmē skat. Paskaidrojošā ziņojuma par Konvenciju par Eiropas Kopienu finanšu interešu aizsardzību (OV 1997, C 191, 1. lpp.) 2. panta III punktu: “Izņemot krāpšanas gadījumus, kas attiecas uz minimālo summu, kuru nosaka katra dalībvalsts un kura nedrīkst pārsniegt 50 000 [EUR], Konvencija atstāj dalībvalstu ziņā, ievērojot to tradicionālo juridisko praksi, noteikt faktiskos apstākļus, kādos konkrētas krāpnieciskas darbības var kvalificēt kā liela apjoma krāpšanu. [..] Tomēr katra dalībvalsts var paredzēt brīvības atņemšanas sodus par citiem krāpšanas gadījumiem.”
20      Spriedumi Lin I, 80. punkts, un 2017. gada 5. decembris, M.A.S. un M.B. (C‑42/17, EU:C:2017:936; turpmāk tekstā – “spriedums M.A.S. un M.B.”) 43. punkts.
21      Spriedumi, Lin I, 97. punkts; Euro Box Promotion, 213. punkts; M.A.S. un M.B., 39. punkts un 2018. gada 5. jūnijs, Kolev u.c. (C‑612/15, EU:C:2018:392), 76. punkts.
22      Spriedumi, 2015. gada 8. septembris, Taricco u.c. (C‑105/14, EU:C:2015:555; turpmāk tekstā – “spriedums Taricco”), 58. punkts. Attiecībā uz koruptīviem pārkāpumiem nedz spriedumā Euro Box Promotion, 194., 203., 212. un 213. punkts, nedz nolēmumā, 2024. gada 9. janvāris, Unitatea Administrativ Teritorială Judeţul Braşov (C‑131/23, EU:C:2024:42) 75. un 85. punkts, netiek lietots apzīmētājs “liela apjoma”.
23      Iesniedzējtiesas nolēmums, 57. punkts.
24      Aizdomās turētajam tiek inkriminēts ilgstošs noziedzīgs nodarījums – līdzdalība krāpšanā nodokļu jomā saskaņā ar Likuma Nr. 241/2005 9. panta 1. punkta c) apakšpunktu.
25      Tā kā apgalvotie fakti ir notikuši laikposmā no 2012. līdz 2014. gadam, tiem ir piemērojama  FIA konvencija, jo FIA direktīvu piemēro no 2019. gada 6. jūlija.
26      “Jebkāda darbība vai bezdarbība ar [..] nodomu, kura ir saistīta ar viltotu, kļūdainu vai nepilnīgu pārskatu vai dokumentu lietošanu vai uzrādīšanu, kuru rezultāts ir [Savienības] vispārīgā budžeta vai [Savienības] pārvaldīto vai [Savienības] interesēs pārvaldīto budžetu līdzekļu piesavināšanās vai nelikumīga paturēšana.”
27      Spriedums Taricco, 41. punkts, kā arī spriedums, 2018. gada 2. maijs, Scialdone (C‑574/15, EU:C:2018:295), 37.–39. punkts.
28      Šis risinājums ir skaidri minēts FIA direktīvas 4. apsvērumā.
29      Lietas Parchetul de pe lângà Tribunalul Braçov (C‑75/23, EU:C:2024:44) un UnitateaAdministrativ Teritorială Judeţul Braşov (C‑131/23, EU:C:2024:42).
30      Tāpat spriedumā Nr. 16/2024 Augstākā tiesa norāda, ka “procesuālās darbības, par kurām saskaņā ar tiesību aktiem pēc 2022. gada 30. maija jāpaziņo aizdomās turētajam vai apsūdzētajam, pārtrauc kriminālatbildības noilgumu tikai noziedzīgiem nodarījumiem, kas izdarīti no 2022. gada 30. maija vai – agrākiem noziedzīgiem nodarījumiem – tikai tad, ja labvēlīgākās krimināltiesību normas, kas vispārīgi noteiktas saskaņā ar [Konstitucionālās tiesas spriedumu Nr. 265/2014], ir Kriminālkodekss vai speciālās krimināltiesību normas to redakcijā, kas ir spēkā no 2022. gada 30. maija”.
31      Secinājumi lietā Lin I (C‑107/23 PPU, EU:C:2023:532).
32      Spriedumu Lin I kritizē tādi autori kā Alonso García, R., “Límites y contra‑límites en la aplicación nacional de la CDFUE, y “preeminencia” del derecho de la UE (STJUE 24 julio 2023, C‑107/23 PPU, asunto Lin)”, Revista Española de Derecho Europeo, 2024, Nr. 1, 149.–167. lpp.; Caiola, A., “La continuité d’une évolution jurisprudentielle. À la recherche de l’équilibre entre la protection des intérêts financiers de l’Union européenne et le respect du principe de légalité des délits et des peines”, Revue des affaires européennes, 2023, Nr. 3, 783. lpp.; Dimitrakopulos, I., “Statutes of limitations and scope of Article 49 (1) of the EU Charter of Fundamental Rights: weaknesses of the ECJ’s approach in Taricco and Lin”, European Law Review, 2025, Nr. 2, 221.–28. lpp., un Bonelli, M., “Growing pains: Direct effect, primacy and fundamental rights after Lin”, Common Market Law Review, 2024, Nr. 4, 1045.–1076. lpp.
33      Bonelli, M., “Growing pains: Direct effect, primacy and fundamental rights after Lin”, Common Market Law Review, 2024, Nr. 4, 1075. lpp., apgalvo: “Whereas the Opinion of the Advocate General suggested opting for a high level of protection of fundamental rights that could ultimately act as a limit to the duty to set aside national case law, the Court opted for a much more primacy‑oriented and effectiveness‑oriented judgment, with limited consideration for the fundamental rights concerns expressed by the Advocate General. What is regrettable is not necessarily the outcome of the Court’s ruling, especially when one considers that ultimately the Court did accept certain limitations to primacy and effectiveness insofar as it saw the [Romanian Constitutional Court] judgments as expressions of a legitimate higher standard of protection. But rather the problem lies with the limited engagement with the question of how to define the EU standard of fundamental rights protection, and most notably with the lack of explanation of why the Romanian lex mitior standard as expressed in the Cassation Court decision could not be upheld.”
34      Spriedumi, 2024. gada 9. aprīlis, Profi Credit Polska (Tiesvedības, kurā pasludināts galīgs spriedums, atjaunošana) (C‑582/21, EU:C:2024:282; turpmāk tekstā – spriedums Profi Credit Polska), 35. un 36. punkts; 2015. gada 6. oktobris, Târșia (C‑69/14, EU:C:2015:662), 38. punkts, un 2014. gada 10. jūlijs,
Impresa Pizzarotti (C‑213/13, EU:C:2014:2067), 60. punkts.
35      Spriedumi,
Profi Credit Polska, 37. punkts, un 2022. gada 17. maijs, Ibercaja Banco (C‑600/19, EU:C:2022:394), 41. punkts.
36      Spriedumi,
Profi Credit Polska, 38. punkts; 2022. gada 17. maijs, Ibercaja Banco (C‑600/19, EU:C:2022:394), 42. punkts; 2020. gada 2. aprīlis, CRPNPAC un Vueling Airlines (C‑370/17 un C‑371/18, EU:C:2020:260), 89. punkts; 2019. gada 11. septembris, Călin (C‑676/17, EU:C:2019:700), 27. punkts, un 2015. gada 6. oktobris, Târșia (C‑69/14, EU:C:2015:662), 29. punkts.
37      Spriedumi, Profi Credit Polska, 39. un 40. punkts; 2018. gada 24. oktobris, XC u.c., (C‑234/17, EU:C:2018:853), 21. punkts, un 2014. gada 10. jūlijs, Impresa Pizzarotti (C‑213/13, EU:C:2014:2067), 54. punkts.
38      Spriedumi, 2020. gada 2. aprīlis, CRPNPAC un Vueling Airlines (C‑370/17 un C‑371/18, EU:C:2020:260), 96. un 97. punkts, un 2009. gada 3. septembris, Fallimento Olimpiclub (C‑2/08, EU:C:2009:506), 29.–31. punkts.
39      Spriedums, 2025. gada 1. augusts, Baji Trans (C‑544/23, EU:C:2025:614), 100.–107. punkts).
40      Spriedums, 2025. gada 1. augusts, Baji Trans (C‑544/23, EU:C:2025:614), 102. punkts.
41      ECT 2022. gada 26. aprīļa Konsultatīvais atzinums P16‑2021‑001 par noilguma termiņa piemērošanu izmeklēšanai, notiesāšanai un sodiem par spīdzināšanu, 77. punkts (turpmāk tekstā – “ECT Konsultatīvais atzinums par spīdzināšanas darbību noilgumu”); spriedumi, 2020. gada 18. jūnijs, Antia un Khupenia pret Gruziju (CE:ECHR:2020:0618JUD000752310), 38.–43. punkts, un 2015. gada 22. septembris, Borcea pret Rumāniju (CE:ECHR:2015:0922DEC005595914), 65. punkts.
42      ECT Konsultatīvais atzinums par spīdzināšanas darbību noilgumu, 66. punkts, un spriedums, 2019. gada 12. marts, Taşdemir pret Turciju (dec.), Nr. 52538/09, (CE:ECHR:2019:0312DEC005253809), 14. punkts.
43      Armēnijas Kriminālkodeksā nebija noteikts, ka spīdzināšanai nav piemērojams noilgums, bet tas izrietēja no tā, ka Armēnijas tiesībās bija piemērojama Apvienoto Nāciju Organizācijas Konvencija pret spīdzināšanu un citiem nežēlīgas, necilvēcīgas vai pazemojošas izturēšanās vai sodīšanas veidiem un Komitejas pret spīdzināšanu apsvērumi un ieteikumi. ECT iepriekš minētajā atzinumā norādīja, ka valsts tiesai jānosaka, vai šī apstākļa dēļ pastāv pietiekami skaidrs un paredzams juridisks pamats, lai spīdzināšanu uzskatītu par noziedzīgu nodarījumu, uz kuru neattiecas noilgums.
44      ECT Konsultatīvais atzinums par spīdzināšanas darbību noilgumu, 78. punkts. Atzīt, ka Kriminālkodeksā paredzētam noziedzīgam nodarījumam nepiemēro noilgumu, nenozīmē mīkstināt vispārējo noteikumu tādējādi, ka par noziedzīgu nodarījumu, kuram iestājies noilgums, nevar atkārtoti saukt pie kriminālatbildības, jo tas nozīmē noziedzīgu nodarījumu un sodu likumības principa pārkāpumu. Noilgumu nepiemēro īpaši smagiem noziegumiem, piemēram, spīdzināšanai, kas jāapkaro saskaņā ar imperatīvajām starptautiskajām normām. Šādos gadījumos kriminālatbildības noilgums un vēlāka kriminālvajāšanas atjaunošana nav paredzēta: kriminālatbildība par šādiem noziedzīgiem nodarījumiem pastāvēs vienmēr, un to neietekmēs termiņa notecējums.
45      ECT atzīst, un, manuprāt, tas ir loģiski, ka ECPAK 7. pantā noteiktā juridiskā pamata paredzamības prasība, lai atjaunotu kriminālvajāšanu par nodarījumiem, kuriem iestājies noilgums, ir izpildīta tad, ja krimināltiesību normu interpretācija judikatūrā ir paredzama. Skat. ECT spriedumus, 2013. gada 21. oktobris, Del Rio Prada pret Spāniju (CE:ECHR:2013:1021JUD004275009), 93., 112., 115., un 117. punkts, un 2025. gada 15. aprīlis, Badescu un citi pret Rumāniju (CE:ECHR:2025:0415JUD002219818), 125. punkts. Tomēr tā konstatē ECPAK 7. panta pārkāpumu gadījumā, ja judikatūrā sniegta neparedzama interpretācija, kas pastiprina kriminālvajāšanu; skat. spriedumu, 2019. gada 3. decembris, Parmark un Bakir pret Turciju (CE:ECHR:2019:1203JUD002242907, 73.–77. punkts), kurā tā noraidīja Turcijas tiesu sniegto interpretāciju, saskaņā ar kuru teroristu nodarījums ietvēra psiholoģisku ietekmēšanu.
46      Bonelli, M., “Growing pains: Direct effect, primacy and fundamental rights after Lin”, Common Market Law Review, 2024, Nr. 4, 1046. lpp.: “in general, the approach of the Court until Lin
had proved difficult to predict and understand”.
47      Krāpšana, kas apdraud Savienības finanšu intereses, nav salīdzināma ar spīdzināšanas noziegumiem, kuriem saskaņā ar ius cogens normu, kas paredzēta starptautiskajos līgumos, noilgums neiestājas.
48      Vairāki Krimināllietu palātas sastāvi, šķiet, nepiekrīt judikatūrai, kuru izstrādājusi Augstākā tiesa paplašinātajos sastāvos, kas ir kompetenti izskatīt prasības par judikatūras vienveidības nodrošināšanu un kasācijas sūdzības tiesiskuma interesēs. Jautājumi rodas arī lietā C‑496/25, Lin III, ko pašlaik izskata Tiesa.
49      Spriedumi, M.A.S. un M.B., 60. punkts; un Taricco, 53. punkts.
50      Spriedums Lin I, 122. punkts.
51      Tas neizriet arī no ECPAK. ECT judikatūrā mēdza uzskatīt, ka šīs normas pēc būtības ir procesuālas normas, jo tās nenosaka noziedzīgus nodarījumus un sodus par tiem, bet paredz vienīgi nosacījumus lietas izmeklēšanai (ECT spriedumi, 2000. gada 22. jūnijs, Coëme un citi pret Beļģiju, CE:ECHR:2000:0622JUD003249296, 149. punkts; 2013. gada 12. februāris, Previti pret Itāliju, CE:ECHR:2013:0212DEC000184508, 80. punkts, un 2015. gada 22. septembris, Borcea pret Rumāniju, CE:ECHR:2015:0922DEC005595914, 64. punkts). Tomēr ECT ir atzinusi, ka ECPAK 7. pants tiek pārkāpts, ja aizdomās turēto notiesā par noziedzīgu nodarījumu, kuram jau iestājies noilgums, kas nozīmē, ka noilgums ir atzīts ne tikai par procesuālu, bet arī par materiālu normu (ECT Konsultatīvais atzinums par spīdzināšanas darbību noilgumu, 72.–77. punkts, un spriedums, 2020. gada 18. jūnijs, Antia un Khupenia pret Gruziju, CE:ECHR:2020:0618JUD000752310, 38.–43. punkts).
52      Vēlāk ar FIA direktīvas 12. pantu tika daļēji saskaņoti noteikumi par noilgumu, kas piemērojami šāda veida noziedzīgiem nodarījumiem, taču arī tajā nav precizēts, vai noteikumi par kriminālatbildības noilgumu pēc būtības ir materiālās vai procesuālās tiesību normas.
53      Spriedums Taricco, 55.–57. punkts.
54      Spriedums M.A.S. un M.B., 45. punkts: “[..] Itālijas Republika tobrīd varēja brīvi savā tiesību sistēmā paredzēt, ka šis regulējums [regulējums, kas piemērojams noziedzīgiem nodarījumiem PVN jomā], tāpat kā noteikumi par noziedzīgu nodarījumu definēšanu un sodu noteikšanu ietilpst materiālo krimināltiesību normās un tādējādi tieši tāpat kā pēdējās minētās ir pakārtotas noziedzīgu nodarījumu un sodu likumības principam.”
55      Spriedums, 2022. gada 22. jūnijs, Volvo un DAF Trucks (C‑267/20, EU:C:2022:494, 46. punkts).
56      Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīva 2014/104/ES (2014. gada 26. novembris) par atsevišķiem noteikumiem, kuri valstu tiesībās reglamentē zaudējumu atlīdzināšanas prasības par dalībvalstu un Eiropas Savienības konkurences tiesību pārkāpumiem (OV 2014, L 349, 1. lpp.).
57      Tiesa lūdza iesniedzējtiesu sniegt konkrētus paskaidrojumus par šo aspektu, kas tika apspriests tiesas sēdē.
58      Konstitucionālās tiesas spriedums Nr. 265/2014, 31. un 32. punkts.
59      Spriedums Lin I, 91. punkts.
60      Spriedums Lin I, 94. punkts.
61      Spriedums Lin I, 122. un 123. punkts.
62      Spriedums Lin I, 122. punkts. “atšķirībā no valsts aizsardzības standarta attiecībā uz krimināltiesību normu paredzamību, kas, kā norāda iesniedzējtiesa, vienīgi neitralizē procesuālo darbību, kas veiktas laikposmā no 2018. gada 25. jūnija – dienas, kad publicēts Curtea Constituțională (Konstitucionālā tiesa) spriedums Nr. 297/2018, – līdz 2022. gada 30. maijam – dienai, kad stājās spēkā Valdības ārkārtas rīkojums Nr. 71/2002, pārtraucošo iedarbību, valsts aizsardzības standarts, kurš attiecas uz labvēlīgāku krimināltiesību normu (lex mitior) retroaktīvu piemērošanu, vismaz dažos gadījumos ļaujot neitralizēt procesuālo darbību – pat pirms 2018. gada 25. jūnija, bet pēc jaunā Kriminālkodeksa stāšanās spēkā 2014. gada 1. februārī (proti, vairāk nekā četrus gadus), – pārtraucošo iedarbību.”
63      Spriedums M.A.S. un M.B., 59. punkts: “[..] valsts tiesai ir jāizvērtē, vai secinājums, kas prasīts sprieduma Taricco 58. punktā, saskaņā ar kuru aplūkotās Kriminālkodeksa normas ievērojamā skaitā lietu nepieļauj noteikt efektīvu un atturošu kriminālsodu par liela apmēra [apjoma] krāpšanu, kas apdraud Savienības finanšu intereses, Itālijas tiesību sistēmā rada neskaidrību saistībā ar to, kā noteikt piemērojamo regulējumu par noilgumu, ar kuru tiek pārkāpts piemērojamā likuma precizitātes princips. Ja tas tiešām tā ir, tādā gadījumā valsts tiesai nav pienākuma nepiemērot aplūkotās Kriminālkodeksa normas.”