Pagaidu versija
ĢENERĀLADVOKĀTA PRĪTA PIKAMĒES [PRIIT PIKAMÄE]
SECINĀJUMI,
sniegti 2022. gada 3. februārī (1)
Lieta C‑121/21
Čehijas Republika
pret
Polijas Republiku
Valsts pienākumu neizpilde – LESD 259. pants – Netālu no Čehijas Republikas robežas Polijā esošo Turovas raktuvju apsaimniekošanas atļaujas pagarināšana – Strīds starp Čehijas Republiku un Polijas Republiku par ietekmi uz vidi Čehijas Republikā – Direktīva 2011/92/ES – Noteiktu projektu ietekmes uz vidi novērtējums (IVN) – Valsts tiesību aktu, IVN lēmuma un apsaimniekošanas atļaujas neatbilstība Savienības tiesībām
I.      Ievads
1.        Ar prasības pieteikumu, kas iesniegts saskaņā ar LESD 259. pantu, Čehijas Republika, ko atbalsta Eiropas Komisija, lūdz Tiesu atzīt, ka Polijas Republika, veikdama pasākumus administratīvajā procesā ar mērķi līdz 2026. gadam pagarināt raktuvju koncesiju attiecībā uz Turovas [Turów] (Polija) brūnogļu raktuvēm, ir pārkāpusi vairākas Savienības normas vides aizsardzības jomā.
2.        Šīs lietas priekšmets ir pārrobežu ietekme, kādu rada Polijas uzņēmēja izrakteņu ieguves darbības iepriekš minētajās raktuvēs, un tas ir strīdīgs jautājums šo abu dalībvalstu starpā. No vienas puses, Čehijas Republika apliecina, ka tās pilsoņi, kuri dzīvo netālu no robežas, nepamatoti cieš no izrakteņu ieguves darbību
ietekmes
uz vidi, proti, no gruntsūdeņu līmeņa būtiskas pazemināšanās, kā arī no zemes iegrimšanas. No otras puses, Polijas Republika apgalvo, ka raktuvju slēgšana izraisītu būtiskus ekonomiskos zaudējumus gan energoapgādes, gan nodarbinātības ziņā.
3.        Tā kā Tiesā ir iesniegts pirmais starpvalstu strīds, kas attiecas vienīgi uz Savienības vides tiesību jomu, spriedums, ko tā pieņems šajā lietā, var sniegt nozīmīgu ieguldījumu starptautisko tiesu judikatūrā (2). Šajā saistībā jācer, ka konstatējumi, ko Tiesa sniegs minētajā spriedumā, būs pamats, kuru izmantojot, abas dalībvalstis varēs labprātīgi vienoties, un tas ļaus tām saskaņot savas attiecīgās intereses labu kaimiņattiecību garā, vienlaikus nodrošinot Savienības tiesību pilnīgu ievērošanu.
II.    Atbilstošās tiesību normas
A.      Savienības tiesības
1.      Direktīva 2000/60/EK
4.        Direktīvas 2000/60/EK (3) 4. panta 1., 4. un 5. punktā ir noteikts:
“1.      Ieviešot praksē pasākumu programmas, kas precizētas upju baseinu apsaimniekošanas plānos:
a)      attiecībā uz virszemes ūdeņiem
[..]
ii)      dalībvalstis aizsargā, stiprina un atjauno visus virszemes ūdens objektus, ievērojot iii) apakšpunktu attiecībā uz stipri pārveidotiem ūdens objektiem, nolūkā panākt labu virszemes ūdeņu stāvokli vēlākais 15 gadus pēc šīs direktīvas spēkā stāšanās dienas, saskaņā ar V pielikumā paredzētajiem noteikumiem, ievērojot saskaņā ar 4. punktu noteiktos pagarinājumus un ievērojot 5., 6. un 7. punktu, neierobežojot 8. punktu;
[..]
b)      attiecībā uz gruntsūdeņiem
[..]
ii)      dalībvalstis aizsargā, stiprina un atjauno visas gruntsūdeņu tilpes, nodrošina līdzsvaru starp gruntsūdeņu ieguvi un pievadīšanu, lai panāktu labu gruntsūdeņu stāvokli vēlākais 15 gadus pēc šīs direktīvas spēkā stāšanās dienas, saskaņā ar V pielikumā paredzētajiem noteikumiem, ievērojot saskaņā ar 4. punktu noteiktos pagarinājumus, ievērojot 5., 6. un 7. punktu, neierobežojot 8. punktu un ievērojot 11. panta 3. punkta j) apakšpunkta piemērošanu;
[..].
4.      Termiņus, kas noteikti 1. punktā, var pagarināt, lai pakāpeniski sasniegtu mērķus attiecībā uz ūdenstilpēm ar noteikumu, ka skartās ūdenstilpes stāvoklis turpmāk nepasliktinās, ja ir izpildīti šādi nosacījumi:
a)      dalībvalstis nosaka, ka visus vajadzīgos ūdenstilpju stāvokļa uzlabojumus nevar pienācīgi panākt grafikos, kas paredzēti minētajā punktā, vismaz viena šāda iemesla dēļ:
i)      vajadzīgo uzlabojumu mērogu tehnisku īstenošanas iespēju dēļ var panākt tikai laikposmā, kas pārsniedz grafiku;
ii)      uzlabojumu pabeigšana saskaņā ar grafiku būtu nesamērīgi dārga;
iii)      dabas apstākļi neļauj savlaicīgi uzlabot ūdenstilpes stāvokli;
b)      termiņa pagarinājums un tā iemesli ir īpaši izklāstīti un izskaidroti upes baseina apsaimniekošanas plānā, kas paredzēts 13. pantā;
c)      pagarinājumus ierobežo līdz maksimāli divām upes baseina apsaimniekošanas plāna korekcijām, izņemot gadījumus, kad dabas apstākļi ir tādi, ka mērķus šajā laikposmā nevar sasniegt;
d)      upes baseina apsaimniekošanas plānā izklāsta 11. pantā noteikto pasākumu kopsavilkumu, ko uzskata par vajadzīgiem, lai līdz pagarinātajam termiņam pakāpeniski panāktu vajadzīgo ūdenstilpju stāvokli, sniedz jebkāda būtiska kavējuma iemeslus šo pasākumu ieviešanā, un paredzēto grafiku to īstenošanai. Upes baseina apsaimniekošanas plāna korekcijās iekļauj šo pasākumu īstenošanas pārskatu un jebkādu papildu pasākumu kopsavilkumu.
5.      Dalībvalstis attiecībā uz konkrētām ūdenstilpēm var censties sasniegt mazāk stingrus vides aizsardzības mērķus nekā tos, kas noteikti 1. punktā, ja tos tā ietekmējusi cilvēku darbība, kā noteikts 5. panta 1. punktā, vai to dabīgais stāvoklis ir tāds, ka šo mērķu sasniegšana būtu neiespējama vai nesamērīgi dārga, un ja ir izpildīti visi šie nosacījumi:
a)      vides aizsardzības un sociālekonomiskās vajadzības, kam kalpo šāda cilvēku darbība, nevar nodrošināt ar citiem līdzekļiem, kas ir ievērojami labāka izvēle no vides aizsardzības viedokļa un neietver nesamērīgas izmaksas;
b)      dalībvalstis nodrošina:
–        attiecībā uz virszemes ūdeņiem – iespējami visaugstāko ekoloģiskās un ķīmiskās kvalitātes rādītāju sasniegšanu, ņemot vērā sekas, no kurām nav bijis iespējams izvairīties sakarā ar cilvēku darbības vai piesārņojuma raksturu,
–        attiecībā uz gruntsūdeņiem – iespējami vismazākās laba gruntsūdeņu stāvokļa izmaiņas, ņemot vērā sekas, no kurām nav bijis iespējams izvairīties sakarā ar cilvēku darbības vai piesārņojuma raksturu;
c)      skartās ūdenstilpes stāvoklis turpmāk nepasliktinās;
d)      upes baseina apsaimniekošanas plānā, kas paredzēts 13. pantā, ir īpaši minēta mazāk stingru vides aizsardzības mērķu ieviešana un tās iemesli; šos mērķus pārskata reizi sešos gados.”
2.      Direktīva 2003/4/EK
5.        Direktīvas 2003/4/EK (4) 7. panta 1. un 2. punktā ir noteikts:
“1.      Dalībvalstis veic pasākumus, kas vajadzīgi, lai panāktu, ka publiskās institūcijas [valsts iestādes] apkopo vides informāciju, kas saistīta ar to funkcijām un ir to rīcībā vai ir pieejama tām, ar nolūku to aktīvi un sistemātiski izplatīt sabiedrībā, jo īpaši izmantojot datoru sakarus un/vai elektroniskās tehnoloģijas, ja tās ir pieejamas.
[..]
2.      Pieejamo un izplatāmo informāciju pēc vajadzības atjaunina un tajā ietver vismaz:
[..]
f)      atļaujas, kurām ir būtiska ietekme uz vidi, un nolīgumus vides jomā vai norādes, kur šo informāciju var pieprasīt vai atrast saskaņā ar 3. pantu;
[..].”
3.      IVN direktīva
6.        Direktīvas 2011/92/ES (5) 1. pantā ir paredzēts:
“1.      Šī direktīva attiecas uz to valsts un privāto projektu ietekmes uz vidi novērtējumu, kuriem, iespējams, ir būtiska ietekme uz vidi.
2.      Šajā direktīvā piemēro šādas definīcijas:
a)      “projekts” nozīmē:
–        celtniecības darbu vai citu ierīkošanu vai programmu izpildi,
–        citu iejaukšanos dabiskajā apkārtnē un ainavā, to skaitā iejaukšanos, kas saistīta ar minerālo resursu ieguvi;
[..]
c)      “attīstības piekrišana” [“atļauja”] nozīmē kompetentās iestādes vai iestāžu lēmumu, kas piešķir attīstītājam tiesības turpināt projektu;
[..].”
7.        Šīs direktīvas 2. panta 1. un 2. punktā ir noteikts:
“1.      Dalībvalstis nosaka visus vajadzīgos pasākumus, lai nodrošinātu, ka, pirms tiek dota attīstības piekrišana [atļauja], uz tiem projektiem, kuriem var būt būtiska ietekme uz vidi inter alia to rakstura, apjoma vai atrašanās vietas dēļ, attiektos prasība par attīstības piekrišanu [atļaujas pieteikuma procedūra] un novērtējumu attiecībā uz to ietekmi uz vidi. Minētie projekti ir noteikti 4. pantā.
2.      Ietekmes uz vidi novērtējumu var iekļaut dalībvalstīs pastāvošajā projektu attīstības piekrišanas procedūrā [projektu atļaujas procedūrā] vai, ja tas neizdodas, citā procedūrā, vai procedūrā, kas jāizveido, lai īstenotu šīs direktīvas mērķus.”
8.        Saskaņā ar minētās direktīvas 3. panta 1. punkta c) apakšpunktu ietekmes uz vidi novērtējums pienācīgā veidā, ņemot vērā katru atsevišķu gadījumu, nosaka, raksturo un novērtē projekta tiešo un netiešo ietekmi, tostarp uz ūdeni.
9.        Tās pašas direktīvas 4. pants ir izteikts šādā redakcijā:
“1.      Saskaņā ar 2. panta 4. punktu I pielikumā uzskaitītos projektus pakļauj novērtējumam saskaņā ar 5. līdz 10. pantu.
2.      Saskaņā ar 2. panta 4. punktu attiecībā uz II pielikumā uzskaitītajiem projektiem dalībvalstis nolemj, vai projekts jānovērtē saskaņā ar 5. līdz 10. pantu. Dalībvalstis nolemj, izmantojot:
a)      katra gadījuma pārbaudes;
vai
b)      dalībvalsts noteiktos limitus [robežvērtības] vai kritērijus.
Dalībvalstis var nolemt piemērot gan a), gan b) apakšpunktā minēto kārtību.
[..]
4.      Kad dalībvalstis nolemj pieprasīt lēmumu par projektiem, kas uzskaitīti II pielikumā, attīstītājs sniedz informāciju par projekta pazīmēm un tā iespējamo būtisko ietekmi uz vidi. Sīki izstrādāts sniedzamās informācijas saraksts ir sniegts II.A pielikumā. Attiecīgā gadījumā attīstītājs ņem vērā to citu pieejamo atbilstīgo novērtējumu par ietekmi uz vidi rezultātus, kuri veikti, ievērojot Savienības tiesību aktus, kas nav šī direktīva. Attīstītājs var iesniegt arī aprakstu par jebkādām projekta īpašībām un/vai pasākumiem, kas paredzēti, lai nepieļautu vai novērstu to, kas citādi varētu radīt būtisku nelabvēlīgu ietekmi uz vidi.
5.      Kompetentā iestāde pieņem lēmumu, pamatojoties uz attīstītāja saskaņā ar 4. punktu sniegto informāciju un vajadzības gadījumā ņemot vērā rezultātus, kas gūti tādās iepriekšējās pārbaudēs vai novērtējumos par ietekmi uz vidi, kuri veikti, ievērojot Savienības tiesību aktus, kas nav šī direktīva. Lēmumu dara pieejamu sabiedrībai un:
a)      ja nolemj, ka ir nepieciešams ietekmes uz vidi novērtējums, norāda iemeslus, kāpēc ir prasīts šāds novērtējums ar atsauci uz III pielikumā minētajiem attiecīgajiem kritērijiem; vai
b)      ja nolemj, ka ietekmes uz vidi novērtējums nav nepieciešams, norāda galvenos iemeslus, kāpēc netiek prasīts šāds novērtējums, atsaucoties uz attiecīgajiem III pielikumā minētajiem kritērijiem, un, ja to ierosina attīstītājs, norāda jebkādas projekta īpašības un/vai pasākumus, lai nepieļautu vai novērstu to, kas citādi varētu radīt būtisku nelabvēlīgu ietekmi uz vidi.
6.      Dalībvalstis nodrošina, ka kompetentā iestāde pieņem lēmumu iespējami drīz un laikposmā, kas nepārsniedz 90 dienas no dienas, kurā attīstītājs ir iesniedzis visu informāciju, kas nepieciešama, ievērojot 4. punktu. Izņēmuma gadījumos, piemēram, saistībā ar projekta raksturu, sarežģītību, atrašanās vietu vai apjomu, kompetentā iestāde termiņu tās lēmuma pieņemšanai var pagarināt; šādā gadījumā kompetentā iestāde rakstiski informē attīstītāju par pagarinājuma iemesliem un datumu, kurā paredzēts pieņemt lēmumu.”
10.      IVN direktīvas 5. panta 1. un 2. punkts ir izteikts šādā redakcijā:
“1.      Ja tiek pieprasīts ietekmes uz vidi novērtējums, attīstītājs sagatavo un iesniedz ietekmes uz vidi novērtējuma ziņojumu. Informācijā, kas attīstītājam jāiesniedz, iekļauj vismaz:
[..].
2.      Ja attīstītājs to pieprasa, kompetentā iestāde, ņemot vērā attīstītāja sniegto informāciju, jo īpaši par projekta specifiskajām īpašībām, tostarp par tā atrašanās vietu un tehnisko raksturojumu, un tā iespējamo ietekmi uz vidi, sniedz atzinumu par tās informācijas apjomu un detalizācijas pakāpi, kas attīstītājam jāiekļauj ietekmes uz vidi ziņojumā saskaņā ar šā panta 1. punktu. Kompetentā iestāde pirms atzinuma sniegšanas apspriežas ar 6. panta 1. punktā minētajām iestādēm.
Dalībvalstis var arī pieprasīt, lai kompetentās iestādes sniedz atzinumu, kā minēts pirmajā daļā, neatkarīgi no tā, vai attīstītājs to pieprasa.”
11.      Šīs direktīvas 6. pantā ir noteikts:
“1.      Dalībvalstis veic vajadzīgos pasākumus, lai nodrošinātu, ka iestādēm, kuras varētu būt saistītas ar attiecīgo projektu savas īpašās atbildības par vidi dēļ vai vietējās un reģionālās kompetences dēļ, tiek dota iespēja izteikt savu viedokli par attīstītāja sniegto informāciju un lūgumu piešķirt attīstības piekrišanu [atļaujas pieteikumu], attiecīgā gadījumā ņemot vērā 8.a panta 3. punktā minētos gadījumus. Šajā nolūkā dalībvalstis nosaka iestādes, ar kurām apspriesties vai nu vispārīgos jautājumos, vai par katru gadījumu atsevišķi. Informāciju, kas apkopota saskaņā ar 5. pantu, nosūta šīm iestādēm. Apspriešanās kārtību sīki izstrādā dalībvalstis.
2.      Lai nodrošinātu attiecīgās sabiedrības daļas efektīvu līdzdalību lēmumu pieņemšanas procesā, sabiedrību par šādiem jautājumiem informē elektroniski un ar publiskiem paziņojumiem vai atbilstīgiem līdzekļiem vides lēmumu pieņemšanas procedūru, kas minētas 2. panta 2. punktā, sākumposmā vai vēlākais, tiklīdz šādu informāciju var sniegt:
[..].
3.      Dalībvalstis nodrošina, ka pieņemamā termiņā attiecīgajai sabiedrības daļai ir pieejama:
[..]
c)      saskaņā ar [..] Direktīvas 2003/4 [..] noteikumiem – šā panta 2. punktā neminēta informācija, kas attiecas uz lēmumu, kuru pieņem saskaņā ar šīs direktīvas 8. pantu, un kas kļūst pieejama tikai pēc attiecīgās sabiedrības daļas informēšanas saskaņā ar šā panta 2. punktu.
4.      Attiecīgajai sabiedrības daļai laikus dod reālas iespējas piedalīties vides lēmumu pieņemšanas procedūrā, kas minēta 2. panta 2. punktā, un tālab tai ir tiesības sniegt atsauksmes un paust viedokļus kompetentajai iestādei, kamēr vēl tiek izskatītas visas iespējas un nav pieņemts lēmums attiecībā uz attīstības piekrišanas piešķiršanas lūgumu [atļaujas pieteikumu].
5.      Dalībvalstis paredz sīki izstrādātus noteikumus sabiedrības informēšanai (piemēram, izsūtot informāciju pa pastu noteiktā teritorijā vai publicējot to vietējos laikrakstos) un attiecīgās sabiedrības daļas viedokļa apzināšanai (piemēram, aicinot iedzīvotājus izteikties rakstiski vai veicot sabiedrības aptauju). Dalībvalstis atbilstīgajā administratīvajā līmenī veic nepieciešamos pasākumus, lai nodrošinātu, ka attiecīgā informācija ir sabiedrībai pieejama elektroniskā formā, izmantojot vismaz vienu centrālo portālu vai viegli pieejamus piekļuves punktus.
6.      Dažādām fāzēm paredz pieņemamus termiņus, atvēlot pietiekami daudz laika, lai:
a)      varētu informēt 1. punktā minētās iestādes un sabiedrību; un
b)      ļautu 1. punktā minētajām iestādēm un attiecīgajai sabiedrības daļai sagatavoties un efektīvi piedalīties vides lēmumu pieņemšanā saskaņā ar šo pantu.
7.      Termiņi attiecīgās sabiedrības daļas viedokļa apzināšanai par 5. panta 1. punktā minēto ietekmes uz vidi novērtējuma ziņojumu nav īsāki par 30 dienām.”
12.      Minētās direktīvas 7. pantā ir noteikts:
“1.      Ja dalībvalsts apzinās, ka projektam var būt būtiska ietekme uz vidi citā dalībvalstī, vai ja dalībvalsts, kuru šis projekts var būtiski ietekmēt, to pieprasa, tad dalībvalsts, kuras teritorijā paredzēts īstenot projektu, pēc iespējas drīzāk, bet ne vēlāk kā tad, kad tā informē savu sabiedrību, ietekmētajai dalībvalstij, inter alia, nosūta:
a)      projekta aprakstu kopā ar visu pieejamo informāciju par tā iespējamo pārrobežu ietekmi;
b)      informāciju par iespējamā lēmuma būtību.
Dalībvalsts, kuras teritorijā plānots veikt projektu, atvēl otrai dalībvalstij pietiekami daudz laika, kurā norādīt, vai tā vēlas piedalīties 2. panta 2. punktā minētajā vides lēmumu pieņemšanas procedūrā; turklāt projekta īstenotāja dalībvalsts var iekļaut šajā sūtījumā informāciju, kas minēta šā panta 2. punktā.
2.      Ja dalībvalsts, kas saņem informāciju saskaņā ar 1. punktu, norāda, ka tā vēlas piedalīties 2. panta 2. punktā minētajā vides lēmumu pieņemšanas procedūrā, tad dalībvalsts, kuras teritorijā paredzēts īstenot projektu, nosūta (ja tā vēl to nav izdarījusi) ietekmētajai dalībvalstij informāciju, kas jāsniedz saskaņā ar 6. panta 2. punktu un jādara pieejama saskaņā ar 6. panta 3. punkta a) un b) apakšpunktu.
[..]
5.      Attiecīgās dalībvalstis nosaka sīki izstrādātu kārtību attiecībā uz šā panta 1.–4. punkta īstenošanu, tostarp apspriešanās termiņu noteikšanu, pamatojoties uz 6. panta 5. līdz 7. punktā minēto kārtību un termiņiem, un tā ir tāda, lai attiecīgā sabiedrības daļa ietekmētās dalībvalsts teritorijā varētu efektīvi piedalīties 2. panta 2. punktā minētajās vides lēmumu pieņemšanas procedūrās attiecībā uz konkrēto projektu.”
13.      Šīs pašas direktīvas 8. pantā ir paredzēts:
“Attīstības piekrišanas [Atļaujas] procedūrā pienācīgi ņem vērā [apspriešanās rezultātus un] informācij[u], kas iegūta saskaņā ar 5. līdz 7. pantu.”
14.      Saskaņā ar IVN direktīvas 8.a pantu:
“1.      Lēmumā piešķirt attīstības piekrišanu [Lēmumā piešķirt atļauju] iekļauj vismaz šādu informāciju:
[..]
b)      visus lēmumam pievienotos vides nosacījumus, kā arī tā visu projekta īpašību un/vai pasākumu aprakstu, kas paredzēts, lai nepieļautu, novērstu vai samazinātu būtisku negatīvu ietekmi uz vidi un, ja iespējams, to kompensētu, kā arī attiecīgā gadījumā monitoringa pasākumu aprakstu.
[..]
3.      Ja dalībvalstis izmanto direktīvas 2. panta 2. punktā minētās procedūras, kas nav attīstības piekrišanas [atļaujas] piešķiršanas procedūras, tiek uzskatīts, ka attiecīgi ir ievēroti šā panta 1. un 2. punkta nosacījumi, ja visos saistībā ar minētajām procedūrām pieņemtajos lēmumos ir iekļauta šajos punktos minētā informācija un ja ir ieviesti mehānismi, kas ļauj īstenot šā panta 6. punkta prasības.
[..]”
15.      Šīs direktīvas 9. pants ir izteikts šādā redakcijā:
“1.      Kad ir pieņemts lēmums piešķirt vai nepiešķirt attīstības piekrišanu [atļauju], kompetentā iestāde vai iestādes saskaņā ar valsts procedūrām savlaicīgi informē par to sabiedrību un 6. panta 1. punktā minētās iestādes un nodrošina, ka sabiedrībai un 6. panta 1. punktā minētajām iestādēm, attiecīgā gadījumā ņemot vērā 8.a panta 3. punktā minētos gadījumus, ir pieejama šāda informācija:
a)      lēmuma saturs un visi ar to saistītie nosacījumi, kas minēti 8.a panta 1. un 2. punktā;
b)      galvenie iemesli un apsvērumi, kas ir šā lēmuma pamatā, tostarp informācija par sabiedrības līdzdalības procesu. Te ietilpst arī apspriešanās rezultātu kopsavilkums un informācija, kas apkopota saskaņā ar 5. līdz 7. pantu, un kā minētie rezultāti ir iekļauti vai citādi risināti, jo īpaši komentāri, kas saņemti no 7. pantā minētās ietekmētās dalībvalsts.
2.      Kompetentā iestāde vai iestādes informē katru dalībvalsti, ar kuru notikusi apspriešanās saskaņā ar 7. pantu, nosūtot tai informāciju, kas minēta šā panta 1. punktā.
Dalībvalsts, ar kuru notikusi apspriešanās, nodrošina, ka šo informāciju piemērotā veidā dara pieejamu attiecīgajai sabiedrības daļai tās teritorijā.”
16.      Minētās direktīvas 11. panta 1. un 2. punktā ir noteikts:
“1.      Dalībvalstis nodrošina, ka saskaņā ar valsts tiesību sistēmu attiecīgās sabiedrības daļas locekļiem:
a)      kuri ir pietiekami ieinteresēti; vai
b)      ja dalībvalsts administratīvi procesuālajās tiesībās tas paredzēts kā priekšnoteikums – kuru tiesības ir aizskartas;
ir iespēja pārskatīšanas kārtībā ierosināt lietu tiesā vai citā neatkarīgā un objektīvā struktūrā, kas izveidota ar tiesību aktiem, lai apstrīdētu tādu lēmumu, darbību vai bezdarbības būtības vai procesuālo likumību, uz kuru attiecas šīs direktīvas noteikumi par sabiedrības līdzdalību.
2.      Dalībvalstis nosaka, kurā stadijā minētos lēmumus, darbības vai bezdarbību var apstrīdēt.”
17.      IVN direktīvas I pielikuma “Projekti, kas minēti 4. panta 1. punktā” 19. punktā ir norādīti “karjeri vai [un] atklātas izrakteņu ieguves vietas, ja to laukuma platība pārsniedz 25 hektārus, vai kūdras ieguves vietas, ja to laukuma platība pārsniedz 150 hektāru”, un 24. punktā – “[v]isas šajā pielikumā uzskaitīto projektu izmaiņas vai paplašināšana, ja šīs izmaiņas vai paplašinājums pats atbilst robežvērtībām, ja tādas ir noteiktas šajā pielikumā”.
18.      Šīs direktīvas II pielikuma “Projekti, kas minēti 4. panta 2. punktā” 2. punkta a) apakšpunktā ir norādītas “[a]kmeņlauztuves, derīgo izrakteņu ieguve atklātos karjeros un kūdras ieguve (projekti, kas nav ietverti I pielikumā)”, 2. punkta e) apakšpunktā – “virszemes rūpnieciskās iekārtas ogļu, naftas, dabas gāzes un rūdu, kā arī degakmens ieguvei” un 13. punkta a) apakšpunktā – “[j]ebkādas izmaiņas vai papildinājumi projektos, kas uzskaitīti I vai šajā pielikumā, kas jau ir apstiprināti, paveikti vai ir veikšanas procesā un kam var būt būtiska negatīva ietekme uz vidi (projekta izmaiņas vai paplašinājums, kas nav ietverts I pielikumā)”.
B.      Polijas tiesības
1.      Vides informācijas likums
19.      2008. gada 3. oktobra Ustawa o udostępnianiu informacji o środowisku i jego ochronie, udziale społeczeństwa w ochronie środowiska oraz o ocenach oddziaływania na środowisko (Likuma par tādas informācijas pieejamību, kas saistīta ar vidi un tās aizsardzību, par sabiedrības līdzdalību vides aizsardzībā un par ietekmes uz vidi novērtējumu) (Dz. U. Nr. 199, 1227. pozīcija, turpmāk tekstā – “Vides informācijas likums”) 72. panta 1. un 2. punktā ir noteikts:
“1.      Lēmums par vides nosacījumiem tiek pieņemts, pirms tiek saņemta:
[..]
4)      [..] koncesija derīgo izrakteņu ieguvei atradnēs [..];
[..]
2.      Prasība par lēmumu par vides nosacījumiem neattiecas uz gadījumu, kad grozījumi tiek izdarīti:
[..]
2)      1. punkta 4) un 5) apakšpunktā minētajā koncesijā vai lēmumā, tostarp saistībā ar:
[..]
k)      brūnogļu ieguves koncesijas derīguma termiņa vienreizēju pagarinājumu līdz sešiem gadiem, ja koncesijas pagarināšana ir pamatota ar racionālu atradņu apsaimniekošanu, nepaplašinot koncesijas darbības jomu;
[..].”
2.      Kalnrūpniecības kodekss
20.      2011. gada 9. jūnija Ustawa Prawo geologiczne i górnicze (Ģeoloģisko tiesību un kalnrūpniecības kodeksu) (Dz. U. Nr. 163, 981. pozīcija, turpmāk tekstā – “Kalnrūpniecības kodekss”) 33. pantā ir paredzēts:
“[..] Tā kā pirms koncesijas piešķiršanas ir ticis pieņemts lēmums, ar ko paredz vides aizsardzības nosacījumus, pamatojoties uz procedūru ar sabiedrības līdzdalību, normas par valsts organizāciju līdzdalību nav piemērojamas koncesijas piešķiršanas procedūrai.”
3.      Administratīvā procesa likums
21.      Atbilstoši 2002. gada 30. augusta Ustawa Prawo o postępowaniu przed sądami administracyjnymi (Likums par tiesvedību administratīvajās tiesās[; turpmāk tekstā – “Administratīvā procesa likums”]) (Dz. U. Nr. 153, 1270. pozīcija) 50. panta 1. punktam:
“Tiesības celt prasību ir ikvienai personai, kurai tajā ir tiesiska interese, prokuratūrai, Ombudam, Bērnu ombudam un ikvienai valsts organizācijai, veicot likumīgo darbību lietās saistībā ar trešo personu interesēm, ja tie ir piedalījušies administratīvajā procesā.”
22.      Iebildumu rakstā Polijas Republika norāda uz atsevišķiem grozījumiem iepriekšējos punktos
minētajos
tiesību aktos, kuri izdarīti ar 2021. gada 30. marta Likumu, ar ko groza Vides informācijas likumu. Šie grozījumi esot paredzēti, lai attiecīgajai sabiedrības daļai vienkāršotu IVN direktīvas 11. pantā paredzēto tiesību īstenošanu. Šī sabiedrības daļa turpmāk varot saņemt informāciju par atsevišķu lēmumu pieņemšanu bez pienākuma vērsties struktūrā, kas tos pieņēmusi. Sabiedrība esot ieguvusi jaunas tiesības celt prasību tiesā par atļaujām, kas piešķirtas pēc procedūras un lēmuma attiecībā uz vides nosacījumiem, kuros tā ir piedalījusies. Kalnrūpniecības kodeksa 33. pants esot grozīts, lai jaunās tiesības, kas izriet no Vides informācijas likuma, attiektos arī uz saskaņā ar šo kodeksu veiktu atļaujas piešķiršanas procedūru, kas ir notikusi pirms lēmuma par vides nosacījumiem pieņemšanas.
III. Tiesvedības priekšvēsture un pirmstiesas procedūra
23.      Turovas atklātās brūnogļu raktuves atrodas Polijas teritorijā netālu no Čehijas Republikas un Vācijas Federatīvās Republikas robežām.
24.      1994. gada 27. aprīlī Polijas kompetentās iestādes ar atļauju Nr. 65/94 piešķīra PGE Elektrownia Bełchatów S.A., tagad – PGE Górnictwo i Energetyka Konwencjonalna S.A. (turpmāk tekstā – “apsaimniekotājs”) šo raktuvju apsaimniekošanas koncesiju uz 26 gadiem, proti, līdz 2020. gada 30. aprīlim.
25.      2015. gada 2. martā apsaimniekotājs lūdza Vroclavas (Polija) vides aizsardzības reģionālajam direktoram pieņemt lēmumu par vides apstākļiem tāda projekta īstenošanai, kas noteikts kā Turovas brūnogļu atradņu apsaimniekošanas [atļaujas] pagarināšana līdz 2044. gadam. Gan Čehijas Republika, gan Vācijas Federatīvā Republika piedalījās apspriešanās procedūrā, kas tika uzsākta ar šo lūgumu.
26.      2019. gada 24. oktobrī apsaimniekotājs saskaņā ar Vides informācijas likuma 72. panta 2. punkta 2. apakšpunkta k) punktu iesniedza pieteikumu pagarināt šo koncesiju par sešiem gadiem.
27.      2020. gada 21. janvārī Vroclavas vides aizsardzības reģionālais direktors pieņēma lēmumu par noteiktu projektu ietekmes uz vidi novērtējumu (turpmāk tekstā – “IVN lēmums”) un 2020. gada 23. janvārī atzina šo lēmumu par tūlītēji izpildāmu. 2020. gada 24. janvārī apsaimniekotājs pievienoja IVN lēmumu pieteikumam pagarināt raktuvju apsaimniekošanas koncesiju, kas bija iesniegts 2019. gada 24. oktobrī.
28.      Ar 2020. gada 20. marta lēmumu Polijas Republikas klimata ministrs piešķīra brūnogļu ieguves atļauju līdz 2026. gadam (turpmāk tekstā – “Lēmums par 2026. gadu”).
29.      Vairākas personas no Čehijas, tostarp nevalstiskās organizācijas iesniedza administratīvās sūdzības vai cēla prasības attiecībā pret divos iepriekšējos punktos minētajiem lēmumiem.
30.      Uzskatīdama, ka, piešķirot šo atļauju, Polijas Republika ir pārkāpusi Savienības tiesības vairākos aspektos, Čehijas Republika 2020. gada 30. septembrī vērsās Komisijā saskaņā ar LESD 259. pantu.
31.      2020. gada 30. oktobrī Polijas Republika paziņoja savus apsvērumus. 2020. gada 13. novembrī Komisijas rīkotā uzklausīšanā tika uzklausīti abu šo dalībvalstu mutvārdu apsvērumi.
32.      2020. gada 17. decembrī Komisija izdeva argumentētu atzinumu, kurā tā pārmeta Polijas Republikai vairāku Savienības tiesību normu neizpildi. It īpaši, Komisija uzskatīja, ka, pieņemot Vides informācijas likuma 72. panta 2. punkta 2. apakšpunkta k) punktu, kas ļauj līdz sešiem gadiem pagarināt brūnogļu ieguves atļauju, neveicot ietekmes uz vidi novērtējumu, šī dalībvalsts ir pārkāpusi IVN direktīvas 4. panta 1. un 2. punktu.
33.      2021. gada 28. aprīlī tika pieņemts lēmums pagarināt atļauju Nr. 65/94 līdz 2044. gadam (turpmāk tekstā – “Lēmums par 2044. gadu”).
IV.    Tiesvedība Tiesā un lietas dalībnieku prasījumi
34.      2021. gada 26. februārī Čehijas Republika cēla šo prasību sakarā ar pienākumu neizpildi. Polijas Republika lūdz noraidīt prasību un piespriest Čehijas Republikai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
35.      Saņēmusi Čehijas Republikas pieteikumu par pagaidu pasākumu noteikšanu, Tiesas priekšsēdētāja vietniece ar 2021. gada 21. maija rīkojumu (6) uzdeva Polijas Republikai nekavējoties un līdz galīgā sprieduma pasludināšanai lietā C‑121/21 pārtraukt brūnogļu ieguves darbības Turovas raktuvēs.
36.      Ar 2021. gada 1. jūlija lēmumu Tiesas priekšsēdētājs atļāva Komisijai iestāties lietā, atbalstot Čehijas Republikas prasījumus.
37.      Ar 2021. gada 14. jūlija lēmumu Tiesas priekšsēdētājs apmierināja Polijas Republikas pieteikumu par šīs prasības izskatīšanu paātrinātā tiesvedībā atbilstoši Tiesas Reglamenta 133. pantam.
38.      Ar Tiesas kancelejas 2021. gada 20. jūlija vēstulēm saistībā ar procesa organizatoriskajiem pasākumiem, kas paredzēti Reglamenta 62. panta 1. punktā, Polijas Republika tika aicināta paust viedokli par Komisijas argumentēto atzinumu, un šai iestādei tika lūgts iesniegt minēto atzinumu tiesvedības – poļu – valodā, kā arī paust viedokli par atsevišķiem prasības pieteikumā izvirzītiem prasījumiem. Šo lūgumu adresātes uz tiem atbildēja pienācīgi.
39.      Saņēmusi Čehijas Republikas pieteikumu par pagaidu pasākumu noteikšanu, Tiesas priekšsēdētāja vietniece ar 2021. gada 20. septembra rīkojumu (7) piesprieda Polijas Republikai samaksāt Komisijai kavējuma naudu 500 000 EUR par katru dienu, sākot no šī rīkojuma paziņošanas minētajai dalībvalstij dienas un līdz brīdim, kad šī dalībvalsts būs ievērojusi Tiesas priekšsēdētāja vietnieces 2021. gada 21. maija rīkojumu. Ar to pašu rīkojumu priekšsēdētāja vietniece noraidīja Polijas Republikas ar Reglamenta 163. pantu pamatoto pieteikumu par to, lai minētais rīkojums tiktu atcelts.
40.      2021. gada 9. novembrī notika tiesas sēde mutvārdu paskaidrojumu uzklausīšanai, kurā piedalījās Čehijas Republika, Polijas Republika un Komisija, kas bija pienācīgi pārstāvētas.
41.      Tiesas sēdē par to jautāta, Čehijas Republika precizēja, ka atstāj spēkā savu prasību izbeigt pienākumu apgalvoto neizpildi.
V.      Juridiskā analīze
A.      Ievada apsvērumi
42.      Pirms sākt individuāli izskatīt Čehijas Republikas izvirzītos pamatus, uzskatu par nepieciešamu atgādināt kopīgos noteikumus, kas reglamentē prasības sakarā ar pienākumu neizpildi procesu saskaņā ar LESD 258. un 259. pantu, kuru mērķis ir konstatēt un izbeigt dalībvalsts rīcību, ar kuru tiek pārkāptas Savienības tiesības (8). Šajā ziņā ir svarīgi norādīt, ka, neraugoties uz atsevišķām atšķirībām, kādas pastāv procesā, atkarībā no prasītāja, kas cēlis prasību sakarā ar pienākumu neizpildi – Komisija vai dalībvalsts –, pastāv kopīgi noteikumi, kas ir izvirzīti visiem lietas dalībniekiem bez izņēmuma, tostarp noteikumi attiecībā uz pierādīšanas pienākumu, kā arī noteikumi saistībā ar atsauces datumu pienākumu neizpildes esamības izvērtēšanai konkrētā gadījumā.
43.      Atsauce uz minētajiem noteikumiem man šajā analīzē šķiet īpaši atbilstīga, ņemot vērā šīs lietas faktisko apstākļu sarežģītību, kā arī to, ka Čehijas Republikas norādītā pienākumu neizpilde attiecas uz daudziem Polijas tiesību sistēmas aspektiem, proti, leģislatīvo aktu pieņemšanu, tāpat arī administratīvo lēmumu pieņemšanu, kas laika gaitā ir grozīti. Šo kopīgo noteikumu piemērošanas mērķis ir nodrošināt precīzu un saskaņotu pārbaudi par minēto valsts tiesību aktu atbilstību Savienības tiesībām, kuru pārākumu ir pienākums ievērot visām dalībvalstīm (9).
1.      Noteikumi par pierādīšanas pienākumu saistībā ar prasību sakarā ar pienākumu neizpildi
44.      Tā kā tiesvedībai Tiesā saistībā ar prasību sakarā ar pienākumu neizpildi atbilstoši LESD 258. un 259. pantam ir raksturīgs sacīkstes princips, prasītājam ir jāpierāda norādītās pienākumu neizpildes esamība, sniedzot Tiesai informāciju, kas nepieciešama, lai Tiesa varētu pārbaudīt šīs pienākumu neizpildes esamību. Tātad procesuālā ziņā nekādi nevar nošķirt abu Līgumos paredzēto nosacījumu izskatīšanu (10).
45.      Turklāt no Tiesas Reglamenta 120. panta c) punkta un no judikatūras par šo tiesību normu izriet, ka pieteikumā par lietas ierosināšanu ir jānorāda strīda priekšmets un izvirzīto pamatu kopsavilkums, un ka tie ir jānorāda pietiekami skaidri un precīzi, lai atbildētājs varētu sagatavot savu aizstāvību un lai Tiesa varētu veikt pārbaudi. No minētā izriet, ka būtiskie faktiskie un tiesiskie apstākļi, uz kuriem balstīta prasība, ir jānorāda loģiskā un saprotamā veidā pašā prasības pieteikuma tekstā un ka prasījumiem ir jābūt formulētiem nepārprotami, lai izvairītos no tā, ka Tiesa spriež ultra petita vai arī ka tā par kādu prasības pamatu nespriež (11). Savukārt atbildētājas dalībvalsts pienākums ir pēc būtības un detalizēti norādīt, ka tā apstrīd iesniegtos datus un no tiem izrietošos secinājumus (12).
46.      Tādēļ argumenti, ko lietas dalībnieki izvirzījuši šajā lietā, tiks rūpīgi pārbaudīti, ņemot vērā noteikumus par pierādīšanas pienākumu, kurus izklāstīju iepriekšējā punktā.
2.      Atsauces datums pienākumu neizpildes esamības izvērtēšanai
47.      Cits būtisks aspekts, kas jāņem vērā šajā pārbaudē, ir atsauces datums pienākumu neizpildes esamības izvērtēšanai. No Tiesas pastāvīgās judikatūras izriet, ka attiecībā uz LESD 258. pantā paredzēto procedūru atsauces datums ir pēc tā termiņa beigām, kurš noteikts argumentētajā atzinumā, ko Komisija izdevusi saskaņā ar šo tiesību normu. Nepieciešamība balstīties uz šādu atsauces datumu pienākumu neizpildes esamības izvērtēšanai ir īpaši acīmredzama gadījumos, kad lietas apstākļi tiesvedības gaitā ir mainījušies, ļoti bieži pēc pašas pārkāpējas dalībvalsts iesaistīšanās, piemēram, pēc grozījumiem valsts tiesību aktos, kuri tiek uzskatīti par Savienības tiesībām pretrunā esošiem.
48.      Atsauces datums ir jānosaka noteiktā procesa stadijā, lai novērstu to, ka prasība sakarā ar pienākumu neizpildi zaudē priekšmetu šādu apstākļu izmaiņu dēļ. Nepieciešamība skaidri noteikt strīda priekšmetu ir acīmredzama, ja ņem vērā prasības sakarā ar pienākumu neizpildi mērķi, proti, ļaut Tiesai konstatēt, ka dalībvalstis ir pārkāpusi Savienības tiesības. Turklāt šīs pieejas priekšrocība ir tāda, ka tā nodrošina, ka tiek ievērotas dalībvalstu procesuālās tiesības, ja Komisija iejaucas, lai izbeigtu šādu Savienības tiesību pārkāpumu, kas būtu sarežģīti, ja dalībvalstīm būtu pienākums savā aizstāvībā paust nostāju par visiem labojumiem strīda priekšmetā, ko izraisījušas apstākļu izmaiņas.
49.      Ir acīmredzams, ka šīs judikatūras tieša piemērošana LESD 259. pantā paredzētajai
tiesvedībai nav iedomājama, jo tieši pati dalībvalsts – nevis Komisija – uzsāk tiesvedību. Tādēļ rodas jautājums, kāds ir atsauces datums pienākumu neizpildes esamības izvērtēšanai šādā tiesvedībā. Šajā ziņā ir jānorāda, ka minētā panta otrajā daļā paredzētā iepriekšēja vēršanās Komisijā, ir procesuāla prasība, lai pēc tam varētu celt prasību Tiesā. Nedrīkst aizmirst to, cik svarīgs ir šis procedūras posms, ņemot vērā juridiskās sekas, kādas tas rada, proti, Komisijas pienākumu uzklausīt abas puses, kurām ir jāiesniedz rakstveida un mutvārdu apsvērumi, kā arī triju mēnešu termiņa sākumu, no kura dalībvalsts var vērsties Tiesā tad, ja Komisija nav izdevusi argumentēto argumentu.
50.      Šim procedūras posmam raksturīgā sacīkstes principa ievērošana, kā skaidri norādīts minētā panta trešajā daļā, manuprāt, prasa, lai prasītāja dalībvalsts jau vēstulē Komisijai izklāstītu visus iebildumus, kas balstīti uz Savienības tiesību iespējamo pārkāpumu, un iesniegtu visus ar tiem saistītos pierādījumus. Turklāt no tās ir skaidri jāizriet, ka prasītāja dalībvalsts paredz celt prasību saskaņā ar LESD 259. pantu, nevis vienkārši lūgt Komisijai uzsākt procedūru saskaņā ar LESD 258. pantu. No iepriekš izklāstītā izriet, ka tieši šajā procedūras stadijā tiek noteikts strīda priekšmets (13).
51.      Tā kā prasītājai dalībvalstij, pirmkārt, nav saistoši konstatējumi, kādus Komisija izdarījusi argumentētajā atzinumā, un, otrkārt, tai nav pienākuma iziet citus procedūras posmus – atšķirībā no Komisijas saistībā ar prasību sakarā ar pienākumu neizpildi saskaņā ar LESD 258. pantu –, man šķiet loģiski noteikt, ka prasītājas dalībvalsts vēršanās Komisijā datums
ir atsauces datums pienākumu neizpildes esamības izvērtēšanai procesuālo tiesību izpratnē (14). Tiesas judikatūras analoga piemērošana, vienlaikus ņemot vērā LESD 259. pantā paredzētās procedūras īpatnības, man vēl jo vairāk šķiet piemērota, jo šāda pieeja tiek prasīta pašos apsvērumos par LESD 258. pantā noteikto procedūru, un uz kuriem norādīts iepriekšējos punktos, proti, nepieciešamību pietiekami precīzi identificēt strīda priekšmetu, neatkarīgi no iespējamām apstākļu izmaiņām, kā arī pienākumu ievērot dalībvalstu procesuālās tiesības.
52.      Iepriekš izklāstīto iemeslu dēļ man šķiet, ka šī strīda priekšmetam principā ir jāaprobežojas ar pastāvošo normatīvo un administratīvo situāciju Čehijas Republikas vēršanās Komisijā brīdī. Tas neizslēdz to, ka arī atsevišķi pēc minētās dienas var tikt uzskatīti par nozīmīgiem. Tomēr vēlos atgādināt, ka saskaņā ar Tiesas judikatūru šī vēlāku faktu ņemšana vērā ir iespējama tikai izņēmuma gadījumā, proti, tad, ja šie fakti ir tāda paša veida kā pārmestā rīcība vai ievērojami nemaina pārmestā fakta būtību (15). Šī judikatūra ir balstīta uz loģisko argumentu, saskaņā ar kuru dalībvalsts nevar izvairīties no prasības, pamatojoties uz Savienības tiesību pārkāpumu, ar formālu paņēmienu, proti, grozot tiesību aktus vai pieņemot jaunu lēmumu, kurā tomēr joprojām ir tie paši elementi, kas ir pretrunā Savienības tiesībām.
B.      Par pirmo pamatu par IVN direktīvas 4. panta 1., 2., 4. un 6. punkta, 5. panta 1. un 2. punkta, kā arī 6.-9. panta pārkāpumu (brūnogļu ieguves atļaujas pagarināšana par sešiem gadiem, neveicot ietekmes uz vidi novērtējumu)
1.      Lietas dalībnieku argumenti
53.      Ar pirmo pamatu Čehijas Republika apgalvo, ka, izslēdzot jebkādu ietekmes uz vidi novērtējumu raktuvju apsaimniekošanas atļaujas vienreizējas pagarināšanas par sešiem gadiem gadījumā, ar Vides informācijas likuma 72. panta 2. punkta 2. apakšpunkta k) punktu ir pārkāpts IVN direktīvas 4. panta 1. un 2. punkts, ciktāl ar [pirmo minēto normu] ir atļauts piešķirt šādu pagarinājumu, neuzsākot vai nu pilnīgu ietekmes uz vidi novērtējumu, vai arī tā saukto “iepriekšējas pārbaudes” procedūru, kas paredzēti šajās tiesību normās. Turklāt šīs novērtējuma neesamības sekas esot tādas, ka attiecīgā sabiedrības daļa un attiecīgā gadījumā kaimiņos esošās dalībvalstis, kuru teritoriju šis projekts var ietekmēt, tiek izslēgtas no līdzdalības procedūrās, kas paredzētas šīs direktīvas 4. panta 4.‑6. punktā un 5.–9. pantā.
54.      Kā norāda šī dalībvalsts, minētā Polijas tiesību norma ir acīmredzami izmantota, lai pagarinātu koncesijas, kas piešķirtas brūnogļu ieguvei divās citās Polijas raktuvēs. Patiesībā tā esot bijusi par pamatu brūnogļu ieguves atļaujai Turovā līdz 2026. gadam.
55.      Polijas Republika uzskata, ka šim pamatam ir zudis priekšmets, jo 2021. gada 28. aprīlī tika pieņemts Lēmums par 2044. gadu. Ilguma dēļ pēdējais minētais lēmums nevarēja tikt pieņemts, pamatojoties uz Vides informācijas likuma 72. panta 2. punkta 2. apakšpunkta k) punktu. Turklāt Lēmums par 2044. gadu esot pieņemts, pamatojoties uz IVN lēmumu, ko apsaimniekotājs esot pievienojis savam pieteikumam.
56.      Atbildētāja dalībvalsts ieskatā, minētais pamats turklāt ir acīmredzami nepamatots. Vispirms šī dalībvalsts uzskata, ka no prasībā ietvertajiem prasījumiem izriet, ka prasības tvērums aprobežojas ar jautājumu par brūnogļu ieguves atļaujas spēkā esamību līdz 2026. gadam un tātad uz Polijas tiesību nesaderību ar IVN direktīvu attiecas tikai tiktāl, ciktāl šīs tiesības ir tikušas piemērotas konkrēti saistībā ar šo atļauju.
57.      Minētā dalībvalsts apliecina, ka Vides informācijas likuma 72. panta 2. punkta 2. apakšpunkta k) punkts netika piemērots, izsniedzot minēto atļauju, jo koncedentei iestādei šīs izsniegšanas nolūkos bija pienākums ņemt vērā IVN lēmumu iespējas dēļ, ka minētajam projektam ir būtiska ietekme uz vidi, kā šī iestāde ir paskaidrojusi šīs pašas atļaujas pamatojumā.
58.      Šajā ziņā Polijas Republika norāda, ka Polijas tiesībās “atļaujas” izsniegšana IVN direktīvas 1. panta 2. punkta c) apakšpunkta izpratnē ir procedūra, kas ietver vairākus posmus, tostarp lēmuma par vides nosacījumiem pieņemšanu. Pēdējais minētais lēmums esot saistošs struktūrām, kuras vēlāk pieņem ieguldījumu lēmumus. Tas esot tieši saistošs arī apsaimniekotājam, tāpat kā pati atļauja, tādējādi, pretēji premisai, uz kuru balstās Čehijas Republika, neesot nepieciešams iekļaut to minētajā atļaujā.
59.      Šajā gadījumā IVN lēmums, ko apsaimniekotājs bija lūdzis pieņemt tā projekta īstenošanai, par kuru ir noteikts, ka tas ir brūnogļu atradņu apsaimniekošanas turpināšana Turovas raktuvēs līdz 2044. gadam, esot pieņemts 2021. gada 21. janvārī, pēc apspriešanās un ar sabiedrības līdzdalību atbilstoši
IVN direktīvai. 2021. gada 24. janvārī tas tika pievienots pieteikumam pagarināt šo raktuvju apsaimniekošanas koncesiju par sešiem gadiem. Atļaujas piešķiršana uz laikposmu, kas ir īsāks par IVN lēmumā paredzēto laikposmu Polijas tiesībās esot atļauta un turklāt atbilstot principam a maiori ad minus. Tādējādi pirms brūnogļu ieguves atļaujas piešķiršanas līdz 2026. gadam esot veikts ietekmes uz vidi novērtējums, un tādēļ minētā atļaujas piešķiršana nav izraisījusi pirmajā pamatā norādīto IVN direktīvas normu pārkāpumu.
2.      Vērtējums
a)      IVN direktīvas 4. panta 1. un 2. punkta pārkāpums
60.      Ar pirmo pamatu Čehijas Republika it īpaši norāda uz IVN direktīvas 4. panta 1. un 2. punkta pārkāpumu, jo Vides informācijas likuma 72. panta 2. punkta 2. apakšpunkta k) punktā ir izslēgts ietekmes uz vidi novērtējums raktuvju apsaimniekošanas atļaujas vienreizējas pagarināšanas par sešiem gadiem gadījumā.
61.      Uzreiz jāprecizē, ka šis pamats attiecas uz leģislatīva akta pieņemšanu, nevis administratīvo praksi. Tātad, pretēji tam, ko ierosina Polijas Republika, iepriekšējā punktā minētā juridiskā pamata piemērošana konkrētam gadījumam šajā lietā netiek aplūkota. Tāpēc tās izvirzītajam argumentam, saskaņā ar kuru šis pamats esot acīmredzami nepamatots, jo minētā valsts tiesību norma neesot piemērota, kad tika izdota brūnogļu ieguves Turovā atļauja līdz 2026. gadam, manuprāt, nav nozīmes.
62.      Juridiskais jautājums šī pamata izvērtēšanas centrā drīzāk ir jautājums par to, kā noteikt, vai dalībvalsts likumdošanas ceļā var atļaut kompetentajām iestādēm atturēties no daudzu administratīvo pasākumu noteikšanas
saistībā ar raktuvju apsaimniekošanas projektu atļaušanu. Lai atbildētu uz šo jautājumu, vispirms ir jākonstatē, vai Savienības tiesībās – šajā lietā IVN direktīvā – dalībvalstij ir noteikts pienākums noteikt šādus administratīvos pasākumus. Ja tāds ir, dalībvalsts neapšaubāmi nav izpildījusi savus pienākumus.
63.      Šajā ziņā ir jāatgādina, ka “projektiem” IVN direktīvas 1. panta 2. punkta a) apakšpunkta izpratnē pirms atļaujas saņemšanas ir jāveic ietekmes uz vidi novērtējums saskaņā ar šīs direktīvas 2. panta 1. punktu, ja tiem var būt būtiska ietekme uz vidi, it īpaši to rakstura, apjoma vai atrašanās vietas dēļ. Proti, IVN direktīvas 2. panta 1. punktā ir prasīts nevis tas, ka katram projektam, kam var būt būtiska ietekme uz vidi, ir jāveic šajā direktīvā paredzētā novērtējuma procedūra, bet tas, ka šāda procedūra ir jāveic tikai attiecībā uz projektiem, kas minēti šīs direktīvas 4. pantā, kurā ir norādīts uz direktīvas I un II pielikumā uzskaitītajiem projektiem.
64.      No IVN direktīvas 2. panta 1. punkta, kopsakarā ar 4. panta 1. punktu izriet, ka projekti, uz kuriem attiecas šīs direktīvas I pielikums, pēc sava rakstura rada būtiskas ietekmes uz vidi risku un tiem ir noteikti jāveic to ietekmes uz vidi novērtējums. Šajā saistībā ir svarīgi vērst uzmanību, pirmkārt, uz to, ka minētās direktīvas 1. panta 2. punkta c) apakšpunktā ir atsauce uz jēdzienu “attīstības piekrišana [atļauja]”, definējot to kā “kompetentās iestādes vai iestāžu lēmumu, kas piešķir attīstītājam tiesības turpināt projektu”. Otrkārt, ir jāpievērš uzmanība tam, ka I pielikuma 19. punktā ir minēti “karjeri vai [un] atklātas izrakteņu ieguves vietas, ja to laukuma platība pārsniedz 25 hektārus”, tas ir, izrakteņu ieguves vietas, kuru platība ir līdzīga Turovas raktuvju platībai. Minētā pielikuma 24. punkts šajā analīzē ir svarīgs, jo tajā ir paredzēts, ka iepriekš norādītā novērtējuma procedūra ir jāveic “visām šajā pielikumā uzskaitīto projektu izmaiņām vai paplašināšanai, ja šīs izmaiņas vai paplašinājums pats atbilst robežvērtībām, ja tādas ir noteiktas šajā pielikumā” (mans
izcēlums). Citiem vārdiem, IVN direktīvā prasība veikt ietekmes uz vidi novērtējumu ir paredzēta ne tikai tad, ja ir pieņemta projekta sākotnējā atļauja, bet arī atsevišķiem ar to saistītiem lēmumiem.
65.      Vides informācijas likuma 72. panta 2. punkta 2. apakšpunkta k) punktam, kas ir pirmā pamata priekšmets, var būt piemērojams IVN direktīvas I pielikuma 24. punkts, ciktāl šī valsts tiesību norma attiecas uz raktuvju apsaimniekošanas atļaujas pagarināšanu. Tātad rodas jautājums par to, vai šāda “atļaujas pagarināšana” var tikt saprasta kā “projekta paplašināšana” IVN direktīvas izpratnē. Principā, pamatojoties uz vienkāršu gramatisko interpretāciju, termins “paplašināšana” varētu tikt saprasts kā “teritoriālā mēroga palielināšana”, tāpat kā noteikta projekta “pagarināšana laikā”.
66.      Manuprāt, uz šo jautājumu ir skaidri jāatbild apstiprinoši. Kā Tiesa ir nospriedusi spriedumā Inter-Environnement Wallonie un Bond Beter Leefmilieu Vlaanderen (16), uz pasākumiem, kuru rezultātā IVN direktīvas I pielikumā jau minētā projekta
atļaujas termiņš ir pagarināts, attiecas šī pielikuma 24. punkts. No šī sprieduma izriet, ka
IVN direktīvas 4. panta 1. punktā minētais noteikums ir piemērojams pat tad, ja attiecīgās atļaujas termiņa pagarinājums nepārsniedz desmit gadus (17), tieši kā noteikts attiecīgajos Polijas tiesību aktos. No tā izriet, ka raktuvju apsaimniekošanas atļaujas vienreizēja pagarināšana par sešiem gadiem ir projekts, kuram saskaņā ar IVN direktīvas 4. panta 1. punktā ir vajadzīgs ietekmes uz vidi novērtējums.
67.      Ņemot vērā iepriekš izklāstīto, ir jāatzīst, ka Vides informācijas likuma 72. panta 2. punkta 2. apakšpunkta k) punkts neatbilst Savienības tiesībām, jo šajā tiesību normā ir paredzēts tieši pretējais tam, kas prasīts IVN direktīvas 4. panta 1. punktā.
68.      Turpinājumā ir jāpārbauda, vai arī IVN direktīvas 4. panta 2. punkts ir pārkāpts.
69.      Šajā ziņā ir jāpiebilst, pirmkārt, ka šajā tiesību normā ir ietverta atsauce uz II pielikumu, kura 2. punkta a) apakšpunktā to projektu vidū, kuriem var tikt veikts ietekmes uz vidi novērtējums, ir minētas “akmeņlauztuves” un “derīgo izrakteņu ieguve atklātos karjeros”, ja runa
ir par “projektiem, kas nav ietverti I pielikumā”. Kā nupat paskaidroju, izrakteņu ieguves vietas, kuru platība ir līdzīga Turovas raktuvju platībai, jau ir ietvertas I pielikumā. Tādējādi šāda veida izrakteņu ieguves vietas jau ietilpst IVN direktīvas 4. panta 1. punkta piemērošanas jomā, tādēļ, vismaz attiecībā uz šo izrakteņu ieguves vietu kategoriju, iespēja atsaukties uz šīs direktīvas 4. panta 2. punktu ir izslēgta.
70.      Ņemot vērā iepriekš minēto, man tomēr šķiet, ka IVN direktīvas 4. panta 2. punktam ir nozīme attiecībā uz izrakteņu ieguves vietām, kas nesasniedz I pielikuma 19. punktā noteikto robežvērtību, proti, tādām, kuru platība ir mazāka par 25 hektāriem. Šķiet, ka lietā aplūkoto Polijas tiesību aktu mērķis ir reglamentēt arī projektu ar mazāku platību apsaimniekošanu. Šajā saistībā vēršu uzmanību uz to, ka Vides informācijas likuma 72. panta 2. punkta 2. apakšpunkta k) punkts, no vienas puses, ir formulēts visai vispārīgi attiecībā uz projektu veidiem, uz ko neattiecas pienākums veikt to ietekmes uz vidi novērtējumu, un, no otras puses, tajā nemaz nav tāda paša nošķīruma kā IVN direktīvā starp projektiem, par kuriem ir jāveic ietekmes uz vidi novērtējums, un projektiem, kuriem, iespējams, var tikt veikts šāds novērtējums. Tātad šajā pārbaudes stadijā ir jāpatur prātā, ka minētās valsts tiesību normas piemērošanas joma ir ļoti plaša.
71.      Otrkārt, ir svarīgi vērst uzmanību uz to, ka IVN direktīvas 4. panta 2. punktā dalībvalstīm ir skaidri atļauts pašām noteikt, vai prasīt, lai attiecīgajam projektam tiktu veikts ietekmes uz vidi novērtējums (18). Saskaņā ar šīs direktīvas 9. apsvērumu “citu tipu projektiem”, proti, projektiem, kas uzskaitīti II pielikumā, “var nebūt būtiskas ietekmes uz vidi visos gadījumos”, kas nozīmē, ka minētajiem projektiem novērtējums tiek veikts tikai “gadījumos, kad dalībvalstis uzskata, ka tiem var būt būtiska ietekme uz vidi” (mans izcēlums). Kā izriet no šīs direktīvas 4. panta 2. punkta, dalībvalstis to nolemj
katrā atsevišķā gadījumā vai pamatojoties uz dalībvalsts noteiktām robežvērtībām vai kritērijiem. Dalībvalstis var nolemt piemērot abas minētās procedūras. [Direktīvas] 4. panta 3. punktā ir prasīts ņemt vērā attiecīgos atlases kritērijus, kas paredzēti III pielikumā, lai izvērtētu katru atsevišķo gadījumu vai noteiktu
robežvērtības vai kritērijus. Šie apsvērumi skaidri parāda, ka dalībvalstīm ir ievērojama rīcības brīvība šīs tiesību normas transponēšanai valsts tiesībās.
72.      Tomēr šajā kontekstā nedrīkst aizmirst, ka, lai arī IVN direktīvas 4. panta 2. punktā kompetentajai iestādei ir piešķirta zināma brīvība, izvērtējot to, vai konkrētajam projektam ir jāveic novērtējums vai nav, no Tiesas pastāvīgās judikatūras (19) izriet, ka šīs rīcības brīvības robežas ir rodamas IVN direktīvas 2. panta 1. punktā paredzētajā pienākumā pirms atļaujas piešķiršanas veikt “pētījumu par ietekmi” attiecībā uz tiem projektiem, kuriem var būt būtiska ietekme uz vidi, tostarp to rakstura, apjoma vai atrašanās vietas dēļ. Tādējādi dalībvalsts, kas noteiktu kritērijus vai robežvērtības, neņemdama vērā projektu atrašanās vietu, vai kas tos noteiktu tādā pakāpē, ka praksē drīzāk uz visiem viena veida projektiem attiektos pienākums veikt ietekmes novērtējumu, pārsniegtu savu rīcības brīvību.
73.      Kā norāda Tiesa, fakts, ka dalībvalstij piemīt rīcības brīvība, pats par sevi nav pietiekams, lai noteiktam projektam nepiemērotu novērtējuma procedūru IVN direktīvas izpratnē. Citādi dalībvalstis
šīs direktīvas 4. panta 2. punktā atzīto rīcības brīvību varētu izmantot, lai saistībā ar konkrētu projektu izvairītos no pienākuma veikt novērtējumu, lai gan tā rakstura, apjoma vai atrašanās vietas dēļ minētajam projektam varētu būt būtiska ietekme uz vidi. Tādējādi, lai kāda būtu metode, ko dalībvalsts izvēlējusies, lai noteiktu, vai konkrētam projektam vajadzīgs novērtējums – vai tā būtu konkrēta projekta izraudzīšanās likumdošanas ceļā vai projekta atsevišķa izvērtēšana – šī metode nedrīkst apdraudēt
IVN direktīvas mērķi, atbilstoši kuram neviens projekts, kam varētu būt būtiska ietekme uz vidi šīs direktīvas nozīmē, nav atbrīvojams no novērtējuma, izņemot gadījumu, ja konkrētais projekts, pamatojoties uz visaptverošu novērtējumu, ir atzīstams par tādu, kam nevarētu būt būtiskas ietekmes uz vidi (20).
74.      Šie apsvērumi vēl jo vairāk ir spēkā attiecībā uz valsts pasākumiem, kuri attiecas uz veselām projektu kategorijām. Konkrētāk, Tiesa ir uzskatījusi, ka IVN direktīvas 4. panta 2. punktā dalībvalstīm nav piešķirtas pilnvaras “vispārēji un galīgi izslēgt” iespēju veikt novērtējumu vienai vai vairākām projektu kategorijām, kas minētas šajā tiesību normā, jo attiecīgo kritēriju un/vai robežvērtību mērķis ir nevis izvairīties no pienākuma veikt novērtējumu dažām veselām projektu kategorijām, kuras ir uzskaitītas II pielikumā un kuru īstenošana var būt paredzēta dalībvalsts teritorijā, bet gan tikai vienkāršot konkrētu projekta īpašību izvērtēšanu, lai noteiktu, vai uz to attiecas minētais pienākums (21).
75.      Tātad jautājums, kas rodas šajos apstākļos, ir tāds, vai attiecīgajos Polijas tiesību aktos ir prasīts veikt “pētījumu par ietekmi”, kāds paredzēts Tiesas judikatūrā, ja šāda pieeja šķiet pamatota, ņemot vērā atsevišķu projektu īpašības, konkrētāk, to rakstura, apjoma vai atrašanās vietas dēļ. Uzskatu, ka uz šo jautājumu noteikti ir jāatbild noraidoši, jo Vides informācijas likuma 72. panta 2. punkta 2. apakšpunkta k) punkts
bez diskriminācijas attiecas uz visām izrakteņu ieguves vietām. Tā kā šīs valsts tiesību normas rezultātā visas izrakteņu ieguves vietas tiek vispārēji un galīgi atbrīvotas no pienākuma veikt tām šādu “pētījumu par ietekmi”, un nav pienācīgi jāņem vērā katra projekta īpašības, kam var būt būtiska ietekme uz vidi, šī tiesību norma ir uzskatāma par nesaderīgu ar IVN direktīvas 4. panta 2. punktā, kopsakarā ar tās 2. panta 1. punktu, izvirzītajām prasībām, atbilstoši judikatūrā sniegtajai interpretācijai.
76.      Šis konstatējums ir spēkā arī attiecībā uz acīmredzamo neiespējamību attiecībā uz izrakteņu ieguves vietām, kas pieder pie “citu tipu projektu” kategorijas IVN direktīvas 9. apsvēruma izpratnē, vai nu veikt katra atsevišķā gadījuma pārbaudi, vai arī veikt novērtējumu, izmantojot robežvērtības vai atbilstošus atlases kritērijus, kā paredzēts šīs direktīvas 4. panta 2. punkta a) un b) apakšpunktā, lai noteiktu, vai II pielikumā minētajiem projektiem būtu jāveic ietekmes uz vidi novērtējums. Vēlos uzsvērt, ka iepriekš minētās Polijas tiesību normas rezultātā kompetentās iestādes tiek atbrīvotas no pienākuma to noteikt
attiecībā uz visām izrakteņu ieguves vietām, tomēr šīs normas neļauj tām ņemt vērā katra atsevišķā gadījuma īpatnības. Tātad ir acīmredzams, ka šāda stingra un nepietiekami apzināta pieeja vides jautājumiem, kas raksturīgi ikvienai izrakteņu ieguves vietai, nevar būt pareizs IVN direktīvas 4. panta 2. punkta transponējums tiesību aktos.
77.      Tādēļ jāsecina, ka Polijas Republika ir pārsniegusi rīcības brīvību, kāda tai piemīt saskaņā ar IVN direktīvas 4. panta 2. punktu, kopsakarā ar 2. panta 1. punktu, jo tās valsts tiesību aktos nav ievērotas procedūras, kas paredzētas, lai novērtētu tādu raktuvju ietekmi uz vidi, uz kurām attiecas šīs direktīvas II pielikums.
78.      Iepriekšējos punktos izklāstīto iemeslu dēļ uzskatu, ka, pieņemdama Vides informācijas likuma 72. panta 2. punkta 2. apakšpunkta k) punktu, Polijas Republika ir pārkāpusi arī IVN direktīvas 4. panta 2. punktu.
b)      Procesuālo prasību pārkāpums ietekmes uz vidi novērtējuma jomā
79.      Tas, ka, veicot šo analīzi, ir konstatēts IVN direktīvas 4. panta 1. un 2. punkta pārkāpums, nenovēršami rada jautājumu par to, kā šo pamatu aplūkot no juridiskā viedokļa, ciktāl tas ir balstīts arī uz šīs direktīvas 5. panta 1. un 2. punkta, kā arī 6.–9. panta pārkāpumu. Šajā ziņā ir jāatgādina, ka šajās tiesību normās ir paredzēti procesuālie noteikumi, kas dalībvalstīm ir jāievēro, kad tās prasa I pielikumā uzskaitītajiem projektiem veikt ietekmes uz vidi novērtējumu. Konkrētāk, cita starpā jautājums ir par attīstītāja pienākumu sagatavot un iesniegt novērtējuma ziņojumu, pienākumu apspriesties ar iestādēm, kuras varētu būt saistītas ar attiecīgo projektu, kā arī nodrošināt informācijas pieejamību sabiedrībai par projektu, tostarp par lēmumu pieņemšanas procesu.
80.      Tāpat kā Komisija, es uzskatu, ka konstatējums par IVN direktīvas 4. panta 1. punktā paredzētā pienākuma noteikt projektam ietekmes uz vidi novērtējumu neizpildi, loģiski ietver tādu īpašu procesuālo prasību neievērošanu, kādām šim novērtējumam būtu jāatbilst. Man šķiet, ka tas ir secināms arī, uzmanīgi lasot Čehijas Republikas prasības pieteikumu, jo norāde uz tiesību normām, ar ko ir noteiktas šāda novērtējuma procesuālās prasības, acīmredzot ir sniegta tikai pilnības labad.
81.      Turklāt vēlos vērst uzmanību uz to, ka ar Vides informācijas likuma 72. panta 2. punkta 2. apakšpunkta k) punktu
no Savienības tiesībās noteiktā pienākuma veikt ietekmes uz vidi novērtējumu ir tikai vispārīgi atbrīvotas atsevišķas derīgo izrakteņu ieguves darbības, tomēr neparedzot konkrētus pienākumus, kas saistīti ar novērtējuma procedūru un kas noteikti šīs direktīvas 5. panta 1. un 2. punktā, kā arī 6.–9. pantā, kas, iespējams, varētu pamatot nošķirtu atbilstības pārbaudi saistībā ar katru no iepriekš minētajām normām. Man nešķiet, ka šajā gadījumā būtu nepieciešama šāda pieeja, jo šādas individuālas atbilstības pārbaudes nosacījumi nav skaidri izpildīti.
82.      Šādos apstākļos, tā kā normās, uz kurām atsaukusies Čehijas Republika, būtībā ir ietvertas procesuālās prasības, kas jāievēro, veicot ietekmes uz vidi novērtējumu, ir jāsecina, ka IVN direktīvas 4. panta 1. un 2. punkta pārkāpums noteikti izraisa šo procesuālo prasību pārkāpumu.
c)      Tiesību aktu grozījumi pēc prasības celšanas
83.      Pabeigtības labad ir jāvērš uzmanība uz nesenajiem grozījumiem, kas izdarīti Polijas tiesību aktos, it īpaši uz Vides informācijas likuma 72. panta 2. punkta 2. apakšpunkta k) punkta svītrošanu. Kā Komisija norāda 2021. gada 13. augusta apsvērumos, šķiet, ka brūnogļu ieguves koncesijas derīguma termiņa vienreizējs pagarinājums par sešiem gadiem
nākotnē saskaņā ar Polijas tiesību aktiem nebūs iespējams, ja nebūs veikts iepriekšējs ietekmes uz vidi novērtējums. Saskaņā ar Komisijas sniegto informāciju tā pašlaik pārbauda, vai minētie tiesību aktu grozījumi var izbeigt gadījumus, kad tiek nepareizi piemērota IVN direktīva, kuri izriet no iepriekš minētā likuma 72. panta 2. punkta 2. apakšpunkta k) punkta piemērošanas.
84.      Šajā ziņā pietiek norādīt, ka, tā kā tiesību aktu grozījumi tika izdarīti 2021. gada jūlijā, proti, pēc dienas, kad Čehijas Republika vērsās Komisijā, tie nevar tikt ņemti vērā šajā tiesvedībā, neizdarot atbilstošus labojumus strīda priekšmetā (22). Tādēļ uzskatu, ka Tiesa, izvērtējot to, vai Polijas Republika ir izdarījusi pārkāpumu, nevar ņemt vērā šos vēlāk izdarītos grozījumus tiesību aktos.
C.      Par otro pamatu par IVN direktīvas 6. panta 2.–7. punkta, 7. panta 5. punkta, 8. un 9. panta, kā arī 11. panta 1. punkta pārkāpumu (attiecīgās sabiedrības daļas izslēgšana no apsaimniekošanas atļaujas piešķiršanas procedūras)
1.      Lietas dalībnieku argumenti
85.      Čehijas Republika norāda, ka šajās IVN direktīvas normās noteiktie pienākumi par sabiedrības līdzdalību šajā direktīvā paredzētajās procedūrās, kā arī par lēmumu pārbaudi, kas no tās izriet, attiecas uz visiem šo procedūru posmiem, tostarp uz pēdējo posmu, proti, projekta atļaujas piešķiršanas procedūru un tās iznākumu.
86.      Tas, pirmkārt, izrietot no fakta, ka atsevišķās normās, it īpaši IVN direktīvas 6. panta 2. punkta a), c) un d) apakšpunktā ir minēta vai nu “attīstības piekrišana [atļauja]” tās 1. panta 2. punkta c) apakšpunkta izpratnē, vai arī visi lēmumi, kas pieņemti atļaujas procedūrā. Otrkārt, šajā direktīvā neesot paredzēti nekādi izņēmumi no tajā noteiktajiem pienākumiem tādēļ, ka šie pienākumi būtu izpildīti agrākā procedūras posmā. Treškārt, sabiedrības līdzdalības brūnogļu ieguves atļaujas līdz 2026. gadam procedūrā mērķis esot atšķirīgs no tās līdzdalības IVN procedūrā mērķa, jo līdzdalība atļaujas piešķiršanas procedūrā ir vērsta uz to, lai noteiktu, vai IVN novērtējuma rezultāti ir pienācīgi iekļauti galīgajā atļaujā. Tāpat IVN direktīvas 11. pantā paredzētā iespēja ierosināt lietu zaudētu lietderīgo iedarbību, ja minētā iekļaušana nevarētu tikt pārbaudīta.
87.      Tādēļ Čehijas Republika uzskata, ka Kalnrūpniecības kodeksa 33. pants, saskaņā ar kuru attiecīgā sabiedrības daļa ir izslēgta no projekta atļaujas piešķiršanas procedūras, kā arī no šīs procedūras pārbaudes tiesā, ja IVN lēmums par šo projektu ir pieņemts ietekmes uz vidi novērtējuma procedūras beigās, kura īstenota ar sabiedrības līdzdalību, ir pretrunā iepriekš minētajām IVN direktīvas normām.
88.      Polijas Republika iebilst, ka, ņemot vērā IVN direktīvas 2. panta 2. punktu, kurā ir paredzēta iespēja piemērot integrētu projekta atļaujas piešķiršanas procedūru, dalībvalstis ir tiesīgas noteikt procedūras, saskaņā ar kurām sabiedrības līdzdalība ir jānodrošina šīs atļaujas izdošanas posmā, kurā tiek aplūkoti jautājumi par plānotā projekta ietekmi uz vidi. Tomēr šāda līdzdalība nedrīkstētu tikt nodrošināta piešķiršanas procedūras secīgajos posmos, kuros tiek aplūkoti citi plānotā projekta darbības aspekti.
89.      Polijā projekta atļaujas piešķiršanas procedūra sastāvot no vairākiem posmiem, un tikai pēc iepriekšējas lēmuma par vides nosacījumiem saņemšanas apsaimniekotājam varot tikt piešķirta šāda atļauja, attiecībā uz kuru minētais lēmums ir saistošs. Saskaņā ar Tiesas judikatūru: ja valsts tiesībās ir paredzēta atļaujas procedūra ar vairākiem posmiem, no kuriem viens posms ir galvenais lēmums un otrs – izpildes lēmums, kas nedrīkst pārsniegt galvenajā lēmumā noteiktos parametrus, ietekme, kāda projektam var būt uz vidi, ir jāidentificē un jānovērtē galvenā lēmuma procedūrā.
90.      Tādējādi brūnogļu ieguves atļaujas līdz 2026. gadam piešķiršanas procedūrā neesot prasīts nedz no jauna nodrošināt sabiedrības līdzdalību, nedz no jauna veikt pārrobežu apspriedes, jo ar to saistītie pienākumi esot izpildīti procedūrā, kas noslēgusies ar IVN lēmumu. Komisija esot apstiprinājusi šo pieeju savā argumentētajā atzinumā, secinādama, ka attiecīgās
IVN direktīvas normas
nav pārkāptas.
91.      Attiecībā uz prasītājas dalībvalsts apgalvojumu, ka IVN direktīvas 11. panta 1. punktā ir prasīta iespēja veikt pārbaudi tiesā par to, vai atļaujas piešķiršanas procedūrā ir ņemti vērā ietekmes uz vidi novērtējuma rezultāti, Polijas Republika apgalvo, pirmkārt, ka Polijas tiesībās principā ir garantēta iespēja attiecīgajai sabiedrības daļai celt šādu prasību. Šajā ziņā tādas organizācijas kā Greenpeace ČR esot cēlušas prasības attiecībā pret brūnogļu ieguves atļauju līdz 2026. gadam, kurās jautājums par šīs atļaujas apturēšanu esot izskatīts pēc būtības.
92.      Otrkārt, no minētā panta 2. punkta, atbilstoši kuram dalībvalstis nosaka, kurā stadijā lēmumi var tikt apstrīdēti, izrietot, ka tām ir atļauts garantēt iespēju celt prasību vienīgi lēmuma par vides nosacījumiem posmā, ja tiek izslēgts tas, ka lēmumā par atļauju netiek ņemts vērā pirmais lēmums. Tā esot Polijas gadījumā, jo Vides informācijas likuma 86. pantā esot paredzēts, ka šis lēmums ir saistošs iestādēm, pieņemot šī likuma 72. panta 1. punktā minēto lēmumu. Tā kā IVN lēmums esot tieši piemērojams, tad iespējas garantēšanai nevalstiskajām organizācijām apstrīdēt lēmumu par brūnogļu ieguves atļauju līdz 2026. gadam neesot pamata un priekšmeta.
93.      Polijas Republika piebilst: katrā ziņā apgalvojums, ka ir pārkāpts IVN direktīvas 11. panta 1. punkts, ir zaudējis priekšmetu, jo Kalnrūpniecības kodeksa 33. pants esot ticis grozīts un turpmāk ļaujot ieinteresētajām personām celt prasību attiecībā pret ieguldījumu lēmumu, lai pārbaudītu tā saderību ar lēmumu par vides nosacījumiem.
2.      Vērtējums
94.      Ar otro pamatu Čehijas Republika pauž uzskatu, ka ar Kalnrūpniecības kodeksa 33. pantu, kurā būtībā ir paredzēts, ka valsts organizācijas nepiedalās atļaujas piešķiršanas procedūrā, ja šīs organizācijas ir piedalījušās ietekmes uz vidi novērtējuma procedūrā, ir pārkāptas vairākas IVN direktīvas normas. Šis pamats arī attiecas uz leģislatīvu aktu, nevis konkrētu administratīvo praksi.
95.      IVN direktīvas 6. panta 2.–7. punktā, 7. panta 5. punktā, 8. un 9. pantā, kā arī 11. panta 1. punktā paredzētie pienākumi attiecas uz attiecīgās sabiedrības daļas un citu dalībvalstu, kuru teritorijā projektam varētu būt būtiska ietekme, līdzdalību IVN direktīvā noteiktajās procedūrās, tostarp no tām izrietošo lēmumu pārbaudē. Minētie pienākumi attiecas uz “lēmumu pieņemšanas procedūras” norisi un iznākumu IVN direktīvas 2. panta 2. punkta izpratnē, kuras mērķis ir piešķirt “atļauju”; minētais termins saskaņā ar IVN direktīvas 1. panta 2. punkta c) apakšpunktu ietver lēmumu, kas piešķir tiesības īstenot projektu.
a)      Sabiedrības un citu dalībvalstu piekļuves atļaujas izdošanas procedūrai tiesību pārkāpums
96.      Vispirms vēlētos uzsvērt, ka mani nepārliecina Čehijas Republikas aizstāvētā interpretācija, saskaņā ar kuru IVN direktīvas 6.–9. panta mērķis esot garantēt sabiedrības un citu dalībvalstu absolūtas un neierobežotas piekļuves tiesības visiem atļaujas pieņemšanas procedūras posmiem. Manuprāt, ir nepieciešams mīkstināt šo nostāju, atgādinot procesuālo autonomiju, kāda IVN direktīvā ir atzīta dalībvalstīm. Kā pamatoti norāda Polijas Republika, IVN direktīvas 2. panta 2. punktā ir paredzēta iespēja dalībvalstij ietekmes uz vidi novērtējumu iekļaut pastāvošajās projektu atļaujas procedūrās vai, ja tādu nav, citās procedūrās vai procedūrās, kas jāizveido, lai īstenotu šīs direktīvas mērķus.
97.      Citiem vārdiem sakot, Savienības tiesību normās nav veikta procedūru, kuras notiek pirms projektu atļauju piešķiršanas, vienādošana. Dalībvalstīm drīzāk ir izvēles brīvība attiecībā uz formu un līdzekļiem, ar kuriem ir paredzēts veicināt IVN direktīvas mērķu sasniegšanu. Tādējādi dažādu dalībvalstu tiesiskais regulējums var ievērojami atšķirties pēc veida, kādā tiek organizēti administratīvie procesi saistībā ar lēmumu, ar ko piešķir atļauju īstenot projektus, kuri var radīt būtisku ietekmi uz vidi.
98.      Saskaņā ar Polijas Republikas sniegto informāciju tās valsts tiesību sistēmā ir paredzēta atļaujas procedūra ar vairākiem posmiem, kas sākas ar projekta ietekmes uz vidi novērtējumu. Polijas Republika paskaidro, ka tādu projektu gadījumā, kuru mērķis ir rūdas ieguve atradnēs, uzņēmumam, kas paredzējis veikt šādu darbību, ir pienākums saņemt lēmumu par vides nosacījumiem, kas piemērojami šī projekta īstenošanai un tikai pēc tam – rūdas ieguves atradnēs atļauju. Polijas Republika uzsver, ka lēmums par vides nosacījumiem ir saistošs administratīvajai iestādei, kura piešķir rūdas ieguves atradnēs atļauju.
99.      Tādēļ šajā saistībā ir jāatgādina, ka Tiesa skaidri atzīst dalībvalsts brīvību paredzēt šādu atļaujas procedūru ar vairākiem posmiem. Saskaņā ar Tiesas judikatūru, ja valsts tiesībās ir paredzēta atļaujas procedūra ar vairākiem posmiem, no kuriem viens posms ir galvenais lēmums un otrs – izpildes lēmums, kas nedrīkst pārsniegt galvenajā lēmumā noteiktos parametrus, ietekme, kāda projektam var būt uz vidi, ir jāidentificē un jānovērtē galvenā lēmuma procedūrā (23). Tikai tad, ja šo ietekmi var konstatēt vienīgi izpildes lēmuma pieņemšanas procedūras laikā, ietekmes uz vidi novērtējums ir jāveic šīs pēdējās procedūras laikā (24). Tiesa ir precizējusi, ka ietekmes uz vidi novērtējums projektam principā ir jāveic, līdzko ir iespējams identificēt un izvērtēt, kādu ietekmi šis projekts var atstāt uz vidi (25). To, ka šāds novērtējums ir jāveic iepriekš, pamato nepieciešamība, lai lēmuma pieņemšanas procesā kompetentā iestāde, cik vien ātri iespējams, ņemtu vērā visu plānošanas un lēmuma pieņemšanas tehnisko procesu ietekmi uz vidi, lai jau uzreiz izvairītos no piesārņojuma vai traucējumu rašanās, nevis vēlāk apkarotu to sekas (26).
100. Polijas tiesībās paredzētā atļaujas procedūra, kādu to raksturojusi Polijas Republika, manuprāt, atbilst Tiesas judikatūras prasībām, kas minētas iepriekšējā punktā. It īpaši, Polijas Republikai nevar pārmest, ka tā ir paredzējusi atļaujas procedūru ar vairākiem posmiem, tostarp ņemot vērā procesuālo autonomiju, kāda IVN direktīvā ir atzīta dalībvalstīm. Raugoties no šāda aspekta, Polijas Republika, šķiet, ir veikusi visus vajadzīgos pasākumus, lai nodrošinātu, ka, pirms tiek piešķirta atļauja, tiem projektiem, kuriem var būt būtiska ietekme uz vidi, it īpaši to rakstura, apjoma vai atrašanās vietas dēļ, tiktu piemērota atļaujas pieteikuma procedūra un tiktu veikts to ietekmes uz vidi novērtējums atbilstoši pienākumam, kas tai noteikts IVN direktīvas 2. panta 1. punktā.
101. Pamatojoties uz šo konstatējumu, man šķiet loģiski, ka, ja projekta ietekmes uz vidi novērtējums jau ir veikts administratīvā procesa posmā pirms atļaujas piešķiršanas, pilnībā ievērojot procesuālās prasības, kas izvirzītas IVN direktīvā, tad nav nekāda objektīva pamatojuma prasīt, lai dalībvalsts atkārtotu šo posmu atļaujas stadijā. Šāda prasība izraisītu to, ka netiek ievērota dalībvalstu autonomija attiecībā uz administratīvo procesu izveidi un radītu nevajadzīgu formālismu, kas var radīt pārmērīgus šķēršļus projekta īstenošanai. Tādēļ esmu vienisprātis ar Komisijas pausto viedokli, ka tad, ja sabiedrība un attiecīgā gadījumā citas dalībvalstis ir piedalījušās ietekmes uz vidi novērtējuma procedūrā, nešķiet, ka šī dalība būtu jāatkārto atļaujas stadijā. Tādēļ atļaujas apsaimniekot Turovas raktuves pagarināšanas līdz 2026. gadam procedūrā nebija nedz no jauna jānodrošina sabiedrības līdzdalība, nedz no jauna jāveic pārrobežu apspriedes, jo ar šo jomu saistītie pienākumi jau bija izpildīti procedūrā, kas noslēdzās ar IVN lēmumu.
102. Čehijas Republikas izvirzītie argumenti, kuros ir apgalvots, ka Kalnrūpniecības kodeksa 33. pants nav saderīgs
ar IVN direktīvu, man nešķiet pārliecinoši, jo tie ir balstīti uz vienkāršu IVN direktīvas 6. panta 2. punkta gramatisko interpretāciju, kurā ir paredzēta atsauce uz galīgo “attīstības piekrišanu [atļauju]”, tomēr precīzi un sīki nepaskaidrojot, kādēļ administratīvais process ar vairākiem posmiem, kas paredzēts Polijas tiesību sistēmā, neatbilstu IVN direktīvas prasībām. Atbalstot šos argumentus, tiktu apliecināts, ka nekādi nevar paredzēt tādu administratīvo procesu ar vairākiem posmiem, kura mērķis ir veikt projekta ietekmes uz vidi novērtējumu; tas ir skaidrā pretrunā arī ar to, ko Tiesa atzinusi judikatūrā. Tādēļ šie argumenti ir jānoraida.
b)      Tiesību celt prasību tiesā pārkāpums
103. Attiecībā uz IVN direktīvas 11. panta 1. punkta par tiesībām celt prasību tiesā iespējamo pārkāpumu, vispirms ir jānorāda, ka, šķiet, nevis pašā Kalnrūpniecības kodeksa 33. pantā ir izslēgta iespēja celt šādu prasību attiecībā uz lēmumu par atļauju, ja ieinteresētā persona nav piedalījusies procedūrā, kuras rezultātā ir piešķirta šī atļauja, bet gan Administratīvā procesa likuma 50. panta 1. punktā, kā Čehijas Republika pati norāda septītajā prasības pamatā.
104. Turklāt ir jāatgādina, ka saskaņā ar spriedumu Flausch (27) prasības tikai attiecībā uz lēmumiem par atļauju principā neattiecas uz sabiedrības līdzdalību lēmumu pieņemšanas procesā, bet citādi ir, piemēram, tad, ja
iespējami trūkumi saistībā ar sabiedrības līdzdalību ir jānorāda, ceļot prasību attiecībā uz galīgo lēmumu par atļauju.
105. No tā loģiski izriet, ka tad, ja valsts tiesībās ir paredzēta procedūra ar vairākiem posmiem, kas sastāv no ietekmes uz vidi novērtējuma posma un projekta atļaujas posma, kā tas ir Polijas tiesību sistēmā, dalībvalstis var pamatoti paredzēt, ka uz trūkumiem saistībā ar sabiedrības līdzdalību ir jānorāda pirmajā posmā.
106. Kā skaidri izriet no IVN direktīvas 1. panta 2. punkta, dalībvalstis nosaka, kurā stadijā minētos lēmumus, darbības vai bezdarbību var apstrīdēt. Citiem vārdiem sakot, pretēji tam, ko apgalvo Čehijas Republika, dalībvalstij nav pienākuma nodrošināt, ka iespējamie trūkumi saistībā ar sabiedrības līdzdalību vēlreiz var tikt apstrīdēti atļaujas stadijā.
107. Visbeidzot, attiecībā uz Čehijas Republikas norādīto risku, ka ietekmes uz vidi novērtējuma procedūras rezultāti vēlāk netiks ņemti vērā, es uzskatu, ka nedz IVN direktīvas 11. panta 1. punkts, nedz kāda cita Savienības tiesību norma, kurā ir piešķirtas līdzvērtīgas tiesības, neliedz izveidot procedūru un pieņemt valsts tiesību normas, paredzot, ka iespēja celt prasību tiek garantēta tikai lēmuma par vides nosacījumiem posmā, ja vien ir izslēgts tas, ka lēmumā par atļauju netiek ņemti vērā ietekmes uz vidi novērtējuma procedūras rezultāti.
108. Šajā jautājumā ir jānorāda, ka saskaņā ar Polijas Republikas sniegto informāciju (28) tās valsts tiesībās principā attiecīgajai sabiedrības daļai ir garantēta iespēja ierosināt lietu administratīvajā procesā, kā arī celt prasības administratīvajās tiesās attiecībā uz lēmumiem par atļauju, it īpaši lai pārbaudītu to saderību ar nosacījumiem, kas izvirzīti agrākajos lēmumos par vides nosacījumiem.
109. Tā kā nav konkrētu norāžu, kas pamatotu tēzi, ka Polijas tiesībās nav atļauts prasīt, lai tiktu veikta lēmuma par projekta atļauju pārbaude tiesā tādēļ, ka tajā nebūtu ņemti vērā ietekmes uz vidi novērtējuma procedūras rezultāti, šis arguments ir jānoraida.
110. Ņemot vērā iepriekš izklāstīto, ierosinu otro pamatu noraidīt kā nepamatotu.
D.      Par trešo pamatu par IVN direktīvas 11. panta 1. punkta pārkāpumu (IVN lēmuma atzīšana par tūlītēji izpildāmu)
1.      Lietas dalībnieku argumenti
111. Ar trešo pamatu Čehijas Republika apgalvo, ka ar IVN lēmuma atzīšanu par tūlītēji izpildāmu tiek pārkāpts IVN direktīvas 11. panta 1. punkts, jo tā atņem šai tiesību normai lietderīgo iedarbību. Šajā ziņā minētā dalībvalsts norāda, ka, lai gan šim lēmumam Polijas tiesībās var tikt veikta pārbaude tiesā, tā tūlītējā izpildāmība izraisa to, ka attiecīgais projekts var tikt atļauts un tad izpildīts, pirms var tikt pieņemts tiesas nolēmums par IVN lēmuma likumību, – problēma, ko saasina, pirmkārt, sabiedrības iespējas neesamība tiesā panākt pagaidu pasākumu noteikšanu attiecībā pret minēto tūlītējo izpildāmību un, otrkārt, projekta atļaujas neatsaucamība pēc viena gada termiņa beigām kopš darbību sākuma.
112. Šajā saistībā Čehijas Republika apliecina, ka prasības, kas celtas attiecībā pret IVN lēmumu, kā arī tā tūlītējā izpildāmība vēl ir [izskatīšanā] administratīvajā posmā, lai gan izrakteņu ieguves darbības Turovas raktuvēs turpinās. Tā arī apgalvo, ka gruntsūdeņu līmeņi būtiski pazeminās ātrāk par pieņēmumiem, uz kuriem šis lēmums bija balstīts, un ka, pretēji lēmumā sniegtajām norādēm, Čehijas Republikas teritorijā ir notikusi ievērojama apdzīvoto zemju iegrimšana.
113. Polijas Republika norāda, ka Polijas tiesībās lēmums, kas nav galīgs, var tikt atzīts par tūlītēji izpildāmu gadījumā, ja tas ir nepieciešams saistībā ar cilvēku veselības vai dzīvības aizsardzību, lai novērstu būtiskus zaudējumus valsts tautsaimniecībā vai citu sabiedrības vai kāda lietas dalībnieka sevišķi svarīgu interešu dēļ. Tomēr, ja atzīšana par tūlītēji izpildāmu
notiek ar atsevišķu aktu, par šo izpildāmību varētu tikt iesniegta sūdzība un pēc tam – prasība tiesā. Turklāt saskaņā ar Administratīvā procesa kodeksa 135. pantu iestāde, kura izskata lietu otrajā instancē, var apturēt lēmuma tiešo izpildāmību vai nu pēc savas ierosmes, vai arī pēc lietas dalībnieku lūguma.
114. Minētā dalībvalsts apliecina, ka šajā gadījumā, pirmkārt, nekāds lūgums atbilstoši minētajam 135. pantam nav iesniegts. Otrkārt, process
saistībā ar IVN lēmumu esot ildzis gandrīz piecus gadus, līdz 2020. gada 21. janvārim; lielākā daļa no šī laika esot bijusi veltīta pārrobežu ietekmei Čehijas iestāžu un sabiedrības iejaukšanās dēļ, jo termiņš, uz kādu apsaimniekotājs saņem atļauju, esot būtiski saīsināts, kas esot ietekmējis lēmumu atzīt IVN lēmumu par tūlītēji izpildāmu. Treškārt, par pēdējo minēto lēmumu esot iesniegta sūdzība un pēc tam – prasība, kas tiekot izskatīta administratīvajā tiesā.
115. Polijas Republika arī norāda, ka trešajam pamatam nav priekšmeta, jo saskaņā ar grozījumiem tiesiskajā regulējumā, kas tika izdarīti 2021. gada 30. martā, sabiedrībai atzītās tiesības novērš pārbaudes tiesā efektivitātes neesamību, uz kuru ir norādīts tādēļ, ka IVN lēmums ir atzīts par tūlītēji izpildāmu. Tomēr turpmāk iestāde, kura izskata lietu otrajā instancē, varot pēc pieprasījuma un pamatotos gadījumos apturēt tūlītējo izpildāmību saistībā ar prasību, kas vērsta pret šo lēmumu.
2.      Vērtējums
116. Ar trešo pamatu, kas vērsts pret IVN lēmuma atzīšanu par tūlītēji izpildāmu, Čehijas Republika norāda, ka ir pārkāpts IVN direktīvas 11. panta 1. punkts, jo Polijas tiesību sistēmā paredzētās tiesvedības, iespējams, esot neefektīvas attiecībā pret šādu atzīšanu, ņemot vērā to, ka šis pārkāpums var ātri izraisīt projekta izpildi, neraugoties uz prasības celšanu attiecībā pret IVN lēmumu, – problēma, ko saasina iespējas neesamība lūgt pagaidu pasākumus pret šo izpildi. Šis pamats, šķiet, drīzāk ir vērsts pret valsts tiesībām – tāpat kā abi pirmie pamati –, nevis pret pašu minēto atzīšanu.
117. Šajā ziņā, manuprāt, uzreiz ir jāatgādina Tiesas judikatūra, no kuras izriet dalībvalstu pienākums nodrošināt efektivitāti tiesību aizsardzības līdzekļiem pret valsts administratīvajiem lēmumiem, kuriem var būt kaitīga un neatgriezeniska ietekme uz vidi. Tiesa ir uzskatījusi, ka tiesību aizsardzības līdzekļu efektivitāte it īpaši ir atkarīga no attiecīgās sabiedrības daļas locekļu iespējas prasīt valsts tiesai, kurā ierosināta lieta, kuru reglamentē Savienības tiesības, izdot rīkojumu par pagaidu pasākumiem, lai uz laiku apturētu atļaujas piemērošanu, gaidot, līdz tiek pieņemts galīgais lēmums (29). Nepieciešamība nodrošināt efektīvu tiesību aizsardzību tiesā ir īpaši svarīga, ja tāds lēmums kā IVN lēmums tiek atzīts par tūlītēji izpildāmu. Lai izskatītu šo pamatu par Polijas tiesību sistēmā paredzēto tiesvedību iespējamo neefektivitāti, manuprāt, ir jāizvērtē atbilstošās valsts tiesību normas, kā arī notiekošo procedūru pašreizējā stadija.
a)      Atbilstošās valsts tiesību normas
118. Saistībā ar atbilstošajām valsts tiesību normām Polijas Republika paskaidro, ka Polijas tiesību normas ļauj atzīt lēmumu, kas nav galīgs, par tūlītēji izpildāmu īpašos gadījumos, proti, ja tas ir nepieciešams cilvēku veselības vai dzīvības aizsardzībai, lai novērstu būtiskus zaudējumus valsts tautsaimniecībā, vai arī citu sabiedrības interešu vai kāda lietas dalībnieka sevišķi svarīgu interešu dēļ. Iestāde, kura izskata lietu pirmajā instancē, var atzīt savu lēmumu par tūlītēji izpildāmu jau šī lēmuma tekstā vai pēc tā pieņemšanas. Otrajā minētajā gadījumā tūlītējā izpildāmība tiek atzīta ar rīkojumu, par kuru lietas dalībnieki var iesniegt sūdzību un pēc tam – prasību administratīvajā tiesā. Polijas Republika norāda, ka Polijas tiesībās ir paredzēts vēl viens līdzeklis, kas ļauj apstrīdēt tiešo izpildāmību: saskaņā ar Administratīvā procesa kodeksa 135. pantu iestāde, kura izskata lietu otrajā instancē, var apturēt lēmuma tiešo izpildāmību pēc savas ierosmes. Šī iestāde to var veikt arī pēc tam, kad ir izskatījusi lietas dalībnieku lūgumu.
b)      Notiekošo procedūru pašreizējā stadija
119. Jautājumā par procedūru pašreizējo stadiju Čehijas Republika apliecina, ka vairākas Čehijas personas ir cēlušas prasību attiecībā pret IVN lēmumu, kā arī iesniegušas sūdzību par 2020. gada 23. janvāra lēmumu par IVN lēmuma tūlītējo izpildāmību. Šo informāciju apstiprina Polijas Republika, kura paskaidro, ka vairākas vides aizsardzības organizācijas ir iesniegušas vides aizsardzības ģenerāldirektoram prasību attiecībā uz 2020. gada 21. janvāra IVN lēmumu, ko pieņēmis Vroclavas vides aizsardzības reģionālais direktors. Saskaņā ar Polijas Republikas paskaidrojumiem, tiklīdz pirmā minētā iestāde būs pieņēmusi lēmumu otrajā instancē, attiecīgajām organizācijām būs tiesības celt prasību Wojewódzki Sąd Administracyjny w Warszawie (Vojevodistes administratīvajā tiesā Varšavā).
120. Konkrēti, attiecībā uz lēmumu par IVN lēmuma tūlītējo izpildāmību Polijas Republika norāda, ka vides aizsardzības reģionālais direktors, izskatījis argumentus, ko Čehija izvirzījusi sūdzības procedūrā, 2021. gada 14. aprīlī nolēma atstāt šo lēmumu spēkā. Polijas Republika vērš uzmanību uz to, ka līdz šim vairākas vides aizsardzības organizācijas ir cēlušas prasību pret pēdējo minēto lēmumu Vojevodistes administratīvajā tiesā Varšavā. Šajā saistībā vēlos piebilst, ka Čehijas Republika tiesas sēdē informēja Tiesu, ka šī tiesvedība pašlaik norisinās un ka tiesas sēdei vajadzētu notikt aptuveni 2021. gada beigās.
121. Izvērtējot abu lietas dalībnieku izvirzītos argumentus, man nākas secināt, ka Polijas tiesību sistēmā ir efektīvi tiesību aizsardzības līdzekļi, kuri ļauj panākt administratīvo lēmumu, tostarp IVN lēmuma, tiesiskuma pārbaudi, ko veic pārvaldes un tiesu iestādes. It īpaši ieinteresētajām personām ir iespēja apturēt lēmuma tiešo izpildāmību. Tā kā nav pārliecinošu pierādījumu, es nevaru pievienoties Čehijas Republikas šaubām par pastāvošo tiesību aizsardzības līdzekļu efektivitāti. Viens pats fakts, ka iepriekš minētās vides aizsardzības organizāciju prasības nav tikušas apmierinātas, nav pietiekams pierādījums, lai izdarītu secinājumu par efektivitātes trūkumu, vēl jo vairāk, ja vēl nav izsmelti tiesību aizsardzības līdzekļi.
122. Ņemot vērā iepriekš izklāstītos apsvērumus, es sliecos trešo pamatu noraidīt kā nepamatotu.
E.      Par ceturto pamatu par Direktīvas 2000/60 4. panta 1. punkta a) apakšpunkta ii) punkta un b) apakšpunkta ii) punkta pārkāpumu (iespējamās procedūras neiekļaušana IVN lēmumā gadījumā, ja netiek piešķirtas atkāpes attiecīgajām ūdenstilpēm)
1.      Lietas dalībnieku argumenti
123. Kā norāda Čehijas Republika, IVN lēmums nenodrošina pienākumu, kuri izriet no Direktīvas 2000/60 4. panta 1. punkta a) apakšpunkta ii) punkta un b) apakšpunkta ii) punkta, izpildi attiecībā uz virszemes ūdeņiem un gruntsūdeņiem, kurus skar izrakteņu ieguves darbības Turovas raktuvēs visu šīm darbībām paredzēto laikposmu, līdz 2044. gadam, un
tādējādi ar to esot pārkāptas minētās normas.
124. Šajā ziņā minētā dalībvalsts norāda, ka Direktīvas 2000/60 4. panta 4. un 5. punktā ir paredzētas atkāpes no minēto mērķu sasniegšanas ar maksimālo derīguma termiņu līdz 2021. vai 2027. gadam un ka it īpaši 5. punktā paredzēto atkāpju
termiņa pagarināšana atbilstoši 4. punktam ir plānota, neņemot vērā iespējamību, ka atļauja veikt šādu pagarināšanu tiek atteikta tādēļ, ka nav izpildīti šajā 5. punktā minēto atkāpju piemērošanas nosacījumi.
125. Proti, lai gan Polijas Republika IVN dokumentos atzīst, ka nebūs iespējams sasniegt attiecīgo ūdenstilpju labu stāvokli pirms Turovas atradņu apsaimniekošanas beigām 2044. gadā, IVN lēmumā nav parādīts, kādā veidā šī dalībvalsts ir paredzējusi panākt atbilstību Savienības tiesībām gadījumā, ja tiek atteikts piemērot minētās atkāpes. It īpaši, šajā lēmumā nav ietverts aizliegums tādā gadījumā turpināt apsaimniekošanu.
126. Polijas Republika noraida apgalvojumu, ka būtu pārkāpts Direktīvas 2000/60 4. panta 1. punkta a) apakšpunkta ii) punkts un b) apakšpunkta ii) punkts. Tā uzsver, ka šīs direktīvas 4. panta 4. un 5. punktā paredzēto atkāpju vērtējums un piemērošana tiek veikta nevis izmantojot īpašas ieguldījumu atļaujas, bet gan atjauninot konkrētus upes baseina apgabala apsaimniekošanas plānus, kas tiek veikts saskaņā ar minētās direktīvas 13. pantu. Šādas atjaunināšanas tiekot veiktas upes baseina apgabaliem attiecībā uz 2021.–2027. gadu, tostarp Oderas [Oder] baseina apgabalam. Tieši veicot šo plānu atjaunināšanu, saistībā ar pašreizējo situāciju tiek pieņemti lēmumi par to atstāšanu spēkā, ar minēto atkāpju grozīšanu vai atteikšanos no tām.
127. Šī dalībvalsts, atsaukdamās arī uz Komisijas argumentēto atzinumu, pauž uzskatu, ka Direktīvā 2000/60 nav prasīts, lai lēmumā par projekta atļauju IVN direktīvas izpratnē tiktu noteikti pienākumi, kas izriet no iespējamiem nākotnē pieņemamiem lēmumiem par atkāpēm no vides mērķiem attiecībā uz konkrētām ūdenstilpēm. Čehijas Republikas minētā judikatūra – kurā tikai ir norādīts, ka dokumentos, kas nodoti sabiedrības rīcībā apspriešanās nolūkos pirms atļaujas piešķiršanas, ir jābūt ietvertiem datiem, kuri nepieciešami, lai izvērtētu šī projekta ietekmi uz ūdeni saistībā ar Direktīvas 2000/60 4. panta 1. punktu – nerada šaubas par šo nostāju. Toties šajā judikatūrā nav norādīts, ka lēmumā par projekta atļauju būtu saistoši jālemj par to, vai šis projekts var tikt īstenots atkarībā no nākotnē pieņemamiem lēmumiem piemērot iepriekš minētās atkāpes vai tās nepiemērot.
128. Polijas Republika noraida arī Čehijas Republikas apgalvojumu, ka šajā tiesību normā noteikto pienākumu izpilde netiek nodrošināta nevienā citā veidā. Tā apliecina, ka Polijas tiesībās pastāv mehānismi, kas attiecas uz darbību, kas var radīt ietekmi uz gruntsūdeņiem vai virszemes ūdeņiem, trim aspektiem, kuri garantē Direktīvas 2000/60 4. panta 1. punkta ievērošanu gadījumā, ja netiek atļauts piemērot attiecīgās atkāpes. Šie mehānismi attiecoties, pirmkārt, uz procedūrām, lai saņemtu lēmumu, ar ko tiek atļauts veikt šādu darbību, otrkārt, uz pārbaudi par veiktās darbības ietekmi uz ūdeņiem un, treškārt, uz sankcijām par nelabvēlīgu ietekmi uz ūdeņiem, ko rada personas, kuras veic darbību, pamatojoties uz agrāk saņemtu lēmumu. Turklāt apsaimniekotāja izdarīts vides aizsardzības nosacījumu pārkāpums esot iemesls atcelt atļaujas bez kompensācijas.
129. Bez tam Polijas Republika norāda, pirmkārt, ka ceturtais pamats attiecas uz IVN lēmuma saturu. Ievērojot to, ka par šo lēmumu ir iesniegta administratīvā sūdzība, pēc kuras var tikt celta prasība administratīvajā tiesā, un šo procedūru iznākumā minētais lēmums var tikt atcelts, ar Tiesas pasludināto spriedumu par IVN lēmuma saderību ar Direktīvu 2000/60 tiktu pārkāpts lomu sadalījums starp Tiesu un valsts tiesām.
130. Otrkārt, no LESD 259. panta formulējuma izrietot, ka prasības pieteikumā, kas iesniegts saskaņā ar šo tiesību normu, ir jāpierāda, ka attiecīgā dalībvalsts jau nav izpildījusi pienākumu, kas tai ir noteikts saskaņā ar Savienības tiesībām, nevis ka pastāvētu hipotētisks šāda pienākuma pārkāpums, kurš varētu rasties nākotnē. Tādēļ ceturtais pamats esot nepieņemams.
2.      Vērtējums
131. Ar ceturto pamatu Čehijas Republika būtībā norāda, ka ar IVN lēmumu ir pārkāpts Direktīvas 2000/60 4. panta 1. punkta a) apakšpunkta ii) punkts un b) apakšpunkta ii) punkts par vides mērķiem, kādi jāsasniedz attiecībā uz virszemes ūdeņiem un gruntsūdeņiem, jo šajā lēmumā nav noteikti pasākumi, kādi jāuzsāk gadījumā, ja atkāpes no šīm tiesību normām, kas šobrīd ir piemērojamas saskaņā ar šīs direktīvas 4. panta 4. un 5. punktu, netiek pagarinātas projekta termiņa laikā. Šis pamats atšķiras no iepriekš aplūkotajiem pamatiem, jo tas attiecas nevis uz leģislatīvu aktu, bet gan drīzāk uz konkrētu administratīvu aktu.
132. Pretēji Polijas Republikas apgalvojumiem, es neuzskatu, ka šis pamats būtu nepieņemams tādēļ, ka tas attiecas uz hipotētisku pienākumu neizpildi nākotnē. Čehijas Republikas norādītā pienākumu neizpilde man šķiet pašreizēja un pietiekami konkrēta, ņemot vērā, ka Čehijas Republika būtībā pārmet Polijas iestādēm, ka tās ir nevis izpildījušas no Direktīvas 2000/60 izrietošos pienākumus – proti, darīt visu nepieciešamo, lai sasniegtu šajā direktīvā izvirzītos vides mērķus paredzētajos termiņos –, bet drīzāk ir balstījušās uz atkāpēm, lai gan nav droši, ka tās tiks piešķirtas.
133. Attiecībā uz Čehijas Republikas izvirzītā pamata būtību iesākumā ir svarīgi atgādināt, ka Direktīva 2000/60 ir pamatdirektīva, kas pieņemta, pamatojoties uz EKL 175. panta 1. punktu (kļuvis par LESD 192. panta 1. punktu). Tajā ir noteikti vispārīgie principi un rīcības vispārīgās robežas, lai aizsargātu ūdens resursus un nodrošinātu vispārīgo principu un to struktūru koordināciju, integrāciju, kā arī ilgākā termiņā vispārējo principu un struktūru attīstību, kas ļauj aizsargāt un ekoloģiski ilgtspējīgi izmantot ūdens resursus Eiropas Savienībā. Tajā paredzētie vispārīgie principi un vispārīgais rīcības plāns turpmāk ir jāattīsta dalībvalstīm, kurām direktīvā paredzētajos termiņos ir jāveic virkne īpašu pasākumu. Šajā direktīvā tomēr nav paredzēta dalībvalstu tiesiskā regulējuma ūdens resursu jomā pilnīga saskaņošana (30).
134. Saskaņā ar Direktīvas 2000/60 4. panta 1. punkta a) apakšpunkta ii) punktu un b) apakšpunkta ii) punktu dalībvalstis aizsargā, stiprina un atjauno visus virszemes ūdens objektus, ievērojot iii) apakšpunktu attiecībā uz stipri pārveidotiem ūdens objektiem, nolūkā panākt labu virszemes ūdeņu stāvokli. Atbilstoši IVN direktīvas 3. panta 1. punkta c) apakšpunktam ietekmes uz vidi novērtējumā ietilpst arī novērtējums par projekta ietekmi uz ūdeni. Šajā ziņā ir nepieciešams, lai IVN procedūras secinājumi – šajā gadījumā IVN lēmuma formā – ietvertu arī pienākumus, kuri izriet no Direktīvas 2000/60, kas ir speciālais regulējums ūdens resursu jomā salīdzinājumā ar IVN direktīvu (31).
135. Ņemot vērā iepriekš minēto, vēlos vērst uzmanību uz to, ka saskaņā ar Direktīvas 2000/60 4. panta 7. punktu dalībvalstis nepārkāpj šo direktīvu, ja ir izpildīti visi šīs tiesību normas no a) līdz d) apakšpunktā izvirzītie nosacījumi. Kā Tiesa nesen ir atzinusi spriedumā Land Nordrhein‑Westfalen: ja projekts var negatīvi ietekmēt ūdeni, to var atļaut tikai tad, ja ir izpildīti minētie nosacījumi. Valsts iestādēm, kam ir kompetence atļaut projektu, pirms minētās atļaujas izsniegšanas ir pienākums pārbaudīt, vai ir izpildīti šie nosacījumi, neskarot iespējamo pārbaudi tiesā (32). Tādējādi, izskatot jebkuru pamatu, kas attiecas uz dalībvalsts izdarītu Direktīvas 2000/60 normu pārkāpumu, principā ir jāpārbauda, vai iepriekš minētie nosacījumi ir ņemti vērā.
136. Čehijas Republikas izvirzītais pamats attiecas uz atšķirīgu aspektu, kas ir jānoskaidro. Proti, prasītāja dalībvalsts nenorāda uz pienākuma ņemt vērā Direktīvas 2000/60 4. panta 7. punktā izvirzītos nosacījumus neizpildi. Čehijas Republika pārmet Polijas iestādēm to, ka tās ir balstījušās uz premisu, ka atkāpes, kuras Polijas Republika izmanto atbilstoši Direktīvas 2000/60 4. panta 4. un 5. punktam, tiks atstātas spēkā.
137. Šajā ziņā ir jāvērš uzmanība uz to, ka šajā argumentā nav ņemts vērā fakts, ka Direktīvas 2000/60 4. panta 4. un 5. punktā paredzētās
atkāpes netiek piemērotas, izmantojot ietekmes uz vidi novērtējuma lēmumu, bet gan atjauninot konkrētus upes baseina apgabala apsaimniekošanas plānus, kas tiek veikts saskaņā ar Direktīvas 2000/60 13.–15. pantu (33). Šajos apsaimniekošanas plānos ir noteikti mērķi attiecībā uz visām ūdenstilpēm. Attiecībā uz ūdenstilpēm, kurās vēl nav sasniegts “laba stāvokļa” vai “potenciāli laba stāvokļa” vides mērķis, apsaimniekošanas plānos ir jāparedz termiņš šī mērķa sasniegšanai saskaņā ar šīs direktīvas 4. panta 4. punktu. Ja nav iespējams sasniegt šo mērķi attiecībā uz kādu ūdenstilpi, tad var izvirzīt mazāk stingru vides mērķi, ar nosacījumu, ka ir izpildīti kritēriji, kuri paredzēti minētās direktīvas 4. panta 5. punktā (34).
138. Atbilstoši Komisijas un Polijas Republikas sniegtajai informācijai nākamais upes baseina apsaimniekošanas plāns bija jāpieņem līdz 2021. gada 22. decembrim saskaņā ar Direktīvas 2000/60 13. panta 7. punktu. Polijas Republika norāda, ka minētā upes baseina apsaimniekošanas plāna atjaunināšanas darbi pašlaik norit un ka visi nepieciešamie administratīvie pasākumi attiecīgo atbrīvojumu atstāšanai spēkā ir veikti. Polijas iestādes šobrīd sāk apspriešanos ar sabiedrību par šī plāna projektiem saskaņā ar Direktīvā 2000/60 izvirzītajām prasībām.
139. Tādējādi ir jāsecina, ka Polijas iestādēm, pieņemot IVN lēmumu, nebija pienākuma ņemt vērā iespēju, ka Direktīvas 2000/60 4. panta 4. un 5. punktā paredzētās atkāpes tiek atstātas spēkā. Toties tām bija pienākums izvērtēt, vai pastāv ūdenstilpes stāvokļa turpmākas pasliktināšanās risks, ko izraisa izrakteņu ieguves darbības un kurš var nebūt pieņemams
atbilstoši šīs direktīvas 4. panta 7. punktā paredzētajiem nosacījumiem.
140. Turklāt man šķiet, ka ir jāpievērš uzmanība Polijas Republikas paskaidrojumiem, ka Polijas tiesībās ir paredzēti efektīvi mehānismi, ar kuriem tiek nodrošināta saderība ar Direktīvas 2000/60 4. panta 1. punkta a) apakšpunkta ii) punktu un b) apakšpunkta ii) punktu gadījumā, ja netiek atļauts piemērot attiecīgās atkāpes. Konkrētāk, minētajos mehānismos Polijas iestādēm ir atļauts pārskatīt vai atcelt piešķirtās atļaujas. Tomēr, pretēji Čehijas Republikas apgalvojumiem, Polijas iestāžu rīcībā, šķiet, ir atbilstoši līdzekļi, lai nodrošinātu no Savienības tiesībām izrietošo pienākumu izpildi.
141. Iepriekš izklāstīto iemeslu dēļ ierosinu šo pamatu noraidīt kā nepamatotu.
F.      Par piekto pamatu par IVN direktīvas 6. panta 2.–7. punkta, 7. panta 1., 2. un 5. punkta, kā arī 8. panta pārkāpumu (attiecīgās sabiedrības daļas un Čehijas Republikas izslēgšana no brūnogļu ieguves atļaujas līdz 2026. gadam piešķiršanas procedūras)
1.      Lietas dalībnieku argumenti
142. Ar piekto pamatu Čehijas Republika norāda, ka, izslēgdama attiecīgās sabiedrības daļas un šīs dalībvalsts piedalīšanos brūnogļu ieguves atļaujas līdz 2026. gadam piešķiršanas procedūrā, Polijas Republika ir pārkāpusi IVN direktīvas 6. panta 2.–7. punktu, 7. panta 1., 2. un 5. punktu, kā arī 8. pantu.
143. Tāpat kā otrajā pamatā par šo tiesību normu pārkāpumu ar Kalnrūpniecības kodeksa 33. pantu, Čehijas Republika uzskata, ka procedūrā, kuras rezultātā ir izdota šī atļauja, ir “lēmumu pieņemšanas procedūra”, uz kuru attiecas IVN direktīvas 2. panta 2. punkts, tādējādi šīs direktīvas 6. panta 2.–7. punktā, 7. panta 1., 2. un 5. punktā, kā arī 8. pantā noteiktie pienākumi ir piemērojami arī šajā procedūrā. Proti, attiecīgās sabiedrības daļas, kā arī minētās dalībvalsts līdzdalība esot bijusi nepieciešama, lai pārbaudītu, ka IVN lēmumā izvirzītie nosacījumi ir iekļauti šajā atļaujā. Neviens no šiem pienākumiem neesot izpildīts brūnogļu ieguves atļaujas līdz 2026. gadam procedūrā, kura esot norisinājusies bez sabiedrības līdzdalības.
144. Polijas Republika šo pamatu uzskata par nepamatotu, atsaukdamās uz saviem argumentiem par otro pamatu. Tā uzsver, ka atbilstīgajās IVN direktīvas normās noteiktie pienākumi jau bija izpildīti tās procedūras stadijā, kuras rezultātā tika pieņemts IVN lēmums.
145. Turklāt šajās normās nav prasīta iespēja pārbaudīt, vai ieguldījumu lēmumā (atļaujā) ir ņemti vērā IVN lēmumā izvirzītie nosacījumi, jo
saskaņā ar IVN direktīvas 6. panta 4. punktu attiecīgās sabiedrības daļas un minētās dalībvalsts līdzdalību lēmumu pieņemšanas procedūrās, kurām ir ietekme vidi, veido atsauksmju sniegšana un viedokļu paušana iestādēs, kamēr nav pieņemts lēmums attiecībā uz atļaujas pieteikumu. Ņemot vērā šo mērķi, šāda līdzdalība atļaujas procedūras stadijā būtu pārmērīga, vēl jo vairāk tādēļ, ka iestādei, kura šo procedūru vadīja, bija saistošs IVN lēmums.
146. Bez tam Polijas Republika norāda, ka Lēmuma par 2044. gadu pieņemšana, kā arī grozījumi Polijas tiesību normās, paredzot iespēju celt prasību par lēmumiem par atļauju, pirms kuriem tiek pieņemti IVN lēmumi, kuru procedūrā sabiedrība ir varējusi piedalīties, ir izraisījusi to, ka piektajam pamatam ir zudis priekšmets.
2.      Vērtējums
147. Piektais pamats attiecas uz IVN direktīvas 6. panta 2.–7. punktā, 7. panta 1., 2. un 5. punktā, kā arī 8. pantā noteikto pienākumu neievērošanu, jo Polijas Republika, kā apgalvots, esot padarījusi par neiespējamu attiecīgās sabiedrības daļas un Čehijas Republikas līdzdalību brūnogļu ieguves atļaujas līdz 2026. gadam piešķiršanas procedūrā.
148. Manuprāt, uzreiz ir jānoraida Polijas Republikas izvirzītais arguments, saskaņā ar kuru šim pamatam esot zudis priekšmets tādēļ, ka Polijas iestādes esot pieņēmušas jaunu lēmumu, ar kuru atļauja pagarināta līdz 2044. gadam. Šajā ziņā pietiek norādīt, ka šis lēmums tika pieņemts tikai 2021. gada 24. aprīlī, proti, pēc atsauces datuma pienākumu neizpildes esamības izvērtēšanai procedūrā saskaņā ar LESD 259. pantu (35).
149. Tā kā pastāv paralēles ar tiesību jautājumiem, ko Čehijas Republika ir izvirzījusi otrajā pamatā, atļaujos atsaukties uz savu analīzi šo secinājumu 95. un nākamajos punktos, kuros esmu paskaidrojis, ka iepriekš minētajās tiesību normās paredzētie pienākumi tika izpildīti projekta ietekmes uz vidi novērtējuma posmā, kura rezultātā tika pieņemts IVN lēmums, un ka IVN direktīva pieļauj tādu juridisko konstrukciju, kāda paredzēta Polijas tiesību sistēmā, saistībā ar kuru šie pienākumi ir izpildīti agrākā projekta atļaujas procedūras posmā, proti, projekta ietekmes uz vidi novērtējuma posmā, un ka beigu posms, proti, lēmuma par projektu pieņemšanas posms norisinās bez attiecīgās sabiedrības daļas un skartās dalībvalsts līdzdalības.
150. Attiecībā uz Čehijas Republikas izvirzīto argumentu, ka papildu līdzdalība atļaujas stadijā būtu nepieciešama, lai vēlāk “pārbaudītu”, vai projekta atļaujā ir ņemti vērā IVN lēmumā paredzētie nosacījumi, ir jāprecizē IVN direktīvas 11. pantā tiesības celt prasību ir piešķirtas vienīgi tālab, “lai apstrīdētu tādu lēmumu, darbību vai bezdarbības būtības vai procesuālo likumību, uz kuru attiecas šīs direktīvas noteikumi par sabiedrības līdzdalību” (36). Savukārt ar 11. pantu nav piešķirtas tiesības prasīt tiesā pārbaudīt, vai ir ievēroti apsvērumi, kas ir pamatā IVN lēmumam.
151. Turklāt šajā saistībā vēlos uzsvērt, ka nevienā no tiesību normām, uz kurām Čehijas Republika ir atsaukusies otrā pamata pamatojumam, šādas tiesības nav piešķirtas. Gluži pretēji, kā izriet no IVN direktīvas 6. panta 4. punkta, šo tiesību normu mērķis drīzāk ir pilnvarot attiecīgo sabiedrības daļu “sniegt atsauksmes un paust viedokļus kompetentajām iestādēm”, kamēr nav pieņemts lēmums attiecībā uz atļaujas pieteikumu. Turklāt no šīs direktīvas 8. panta izriet, ka “attīstības piekrišanas procedūrā [atļaujas procedūrā] pienācīgi ņem vērā [apspriešanās rezultātus un] informācij[u], kas iegūta saskaņā ar 5. līdz 7. pantu” (mans izcēlums). Šis valsts iestādēm noteiktais pienākums tomēr nerada attiecīgajai sabiedrības daļai tiesības “pārbaudīt” lēmumu, kā to liek saprast Čehijas Republika. Tādēļ otrais pamats man šķiet balstīts uz IVN direktīvas normu kļūdainu interpretāciju.
152. Šie konstatējumi par IVN direktīvas piemērojamību ir spēkā, neskarot attiecīgās sabiedrības daļas iespēju – kāda saskaņā ar Polijas Republikas sniegto informāciju pastāv tās valsts tiesībās – ierosināt lietu administratīvajā procesā, kā arī celt tādas prasības administratīvajās tiesās, kas vērstas pret lēmumiem par atļauju, it īpaši, lai pārbaudītu to saderību ar nosacījumiem, kas izvirzīti agrākajos lēmumos par vides nosacījumiem (37).
153. Ņemot vērā iepriekš izklāstītos apsvērumus, es uzskatu, ka piektais pamats par pienākumu, kas izriet no IVN direktīvas 6. panta 2.–7. punkta, 7. panta 1., 2. un 5. punkta, kā arī 8. panta, neizpildi tādēļ, ka Polijas Republika, kā apgalvots, ir padarījusi par neiespējamu attiecīgās sabiedrības daļas un Čehijas Republikas līdzdalību brūnogļu ieguves atļaujas līdz 2026. gadam piešķiršanas procedūrā, nav pamatots.
G.      Par sesto pamatu par IVN direktīvas 9. panta 1. un 2. punkta pārkāpumu (brūnogļu ieguves atļaujas līdz 2026. gadam nepublicēšana un tās nepaziņošana Čehijas Republikai saprotamā formā)
1.      Lietas dalībnieku argumenti
154. Kā norāda Čehijas Republika, Polijas Republika saistībā ar brūnogļu ieguves atļauju līdz 2026. gadam nav izpildījusi informēšanas pienākumus, kas tai noteikti IVN direktīvas 9. pantā, kura mērķis, citu starpā, ir panākt, ka attiecīgajai sabiedrības daļai ir iespēja pārbaudīt, vai IVN lēmumā izvirzītie nosacījumi ir pienācīgi iekļauti šajā atļaujā.
155. Attiecībā uz šīs direktīvas 9. panta 1. punkta a) apakšpunktu lēmuma par atļauju saturs un ar to saistītie nosacījumi neesot publicēti. Ņemot vērā faktu, ka ar šo atļauju tika grozīta atļauja Nr. 65/94, kura jau vairākkārt bija tikusi grozīta, bija jāpublicē atļaujas konsolidētā versija, lai izpildītu šajā tiesību normā noteiktos pienākumus, un tajā bija jāmin visa minētās direktīvas 8.a pantā paredzētā informācija. Sabiedrībai nodotās atļaujas rezolutīvajā daļā esot ietverta tikai informācija par sākotnējās atļaujas pagarināšanu. Vēlāka visu
to lēmumu nodošana Čehijas Republikai, ar kuriem šī atļauja tika grozīta, neesot ļāvusi tai skaidri saprast, kura atļaujas versija pašlaik ir spēkā. Šajā ziņā brūnogļu ieguves atļaujā līdz 2026. gadam neesot bijis nedz norādīts pašreizējais izrakteņu ieguves platības apjoms, nedz pašā atļaujā iekļauta skaidra un saistoša norāde uz IVN lēmumā ietvertajiem nosacījumiem.
156. Attiecībā uz IVN direktīvas 9. panta 1. punkta b) apakšpunktu IVN lēmumam, loģiski, bija jābūt to “iemesl[u] un apsvērum[u], kas ir šā lēmuma [par atļauju] pamatā” galvenajai sastāvdaļai, bet atļaujā neesot ietverts nekāds vērtējums par atļauto ieguves darbību atbilstību IVN lēmumam.
157. Attiecībā uz IVN direktīvas 9. panta 2. punktu saistībā ar šīs direktīvas mērķi esot, cik vien iespējams, drīz jāsniedz attiecīgajai dalībvalstij pieprasītā informācija. Polijas Republika esot brūnogļu ieguves atļauju līdz 2026. gadam nosūtījusi Čehijas Republikai tikai piecus mēnešus pēc šīs atļaujas piešķiršanas, un nosūtītais dokuments neesot atbildis minētās direktīvas 9. panta 1. punktā izvirzītajām prasībām.
158. Polijas Republika atbild, ka publiskie paziņojumi, kas ir darīti pieejami attiecīgās pašvaldības dienestu Publiskās informācijas biļetena interneta vietnē, kā arī koncedentes iestādes interneta vietnē, attiecās uz visiem atļaujas Nr. 65/94 pagarināšanas procedūras posmiem, kas esot ļāvis sabiedrībai, kā arī Čehijas Republikai ar tiem iepazīties.
159. Saistībā ar apgalvojumu, ka vajadzēja nosūtīt šīs atļaujas konsolidēto versiju, – Polijā pieņemtais atļauju atjaunināšanas mehānisms liedzot nosūtīt šādu konsolidēto versiju, jo tā atbilstot jaunam administratīvajam lēmumam, kura piemērošanas joma pārsniedzot iesniegto pieteikumu par grozījumiem, un tas esot pretrunā Polijas administratīvajām tiesībām. Šajā saistībā Polijas Republika uzskata, ka IVN direktīvas 9. pantā lēmumiem par atļauju nav prasīta īpaša forma.
160. Saskaņā ar minētās dalībvalsts viedokli pienākums sniegt sabiedrībai šīs direktīvas 8.a pantā un 9. panta 1. punkta b) apakšpunkta otrajā teikumā minēto informāciju ir izpildīts, konkrēti, Čehijas Republikas Vides ministrijas oficiālajā tīmekļa vietnē un Vācijā publicējot IVN lēmumu, kā arī rīkojumu, kurā šis lēmums ir atzīts par tūlītēji izpildāmu.
161. Attiecībā uz IVN direktīvas 9. panta 2. punktu Polijas Republika uzskata, ka prasītā informācija Čehijas Republikai ir nosūtīta savlaicīgi, lai attiecīgā sabiedrības daļa varētu izmantot savas tiesības vērsties tiesā atbilstoši šīs direktīvas 11. panta 1. punktam.
162. Visbeidzot, Polijas Republikas uzskata, ka sestajam pamatam nav priekšmeta, jo Lēmums par 2044. gadu ir publicēts saskaņā ar IVN direktīvas 9. panta 1. un 2. punktu.
2.      Vērtējums
163. Sestajā pamatā Čehijas Republika pārmet Polijas Republikai, pirmkārt, ka tā, pārkāpdama IVN direktīvas 9. panta 1. punktu, nav publicējusi lēmuma, ar kuru izrakteņu ieguves darbības ir atļautas līdz 2026. gadam, saturu un šī lēmuma pielikumā pievienotos nosacījumus, tāpat nav norādījusi pamatus un apsvērumus, uz kuriem šī atļauja ir balstīta, un, otrkārt, ka tā, pārkāpdama IVN direktīvas 9. panta 2. punktu, ir novēloti paziņojusi Čehijas Republikai minētā lēmuma tekstu, un ka nosūtītais dokuments neatbilst IVN direktīvas 9. panta 1. punkta a) un b) apakšpunktā izvirzītajām prasībām. Šis pamats attiecas uz konkrētiem administratīviem pasākumiem, proti, publicēšanas un paziņošanas pasākumiem, kas IVN direktīvā valsts iestādēm ir noteikti par pienākumu.
164. Uzreiz ir jānoraida Polijas Republikas izvirzītais arguments, saskaņā ar kuru šim pamatam esot zudis priekšmets, jo Polijas iestādes esot pieņēmušas jaunu lēmumu, ar kuru atļauja esot pagarināta līdz 2044. gadam. Kā esmu jau paskaidrojis piektā pamata vērtējumā, šis lēmums tika pieņemts tikai pēc atsauces datuma pienākumu neizpildes esamības izvērtēšanai (38).
165. No IVN direktīvas 9. panta 1. punkta izriet, ka, ja lēmums piešķirt vai atteikt atļauju ir pieņemts, kompetentā iestāde vai iestādes saskaņā ar valsts procedūrām par to ātri informē sabiedrību un iestādes, kuras attiecīgais projekts var skart to atbildības dēļ, un raugās, lai sabiedrībai un iepriekš minētajām iestādēm tiktu darīta pieejama nepieciešamā informācija, proti, lēmuma saturs un iespējamie ar to saistītie nosacījumi, kā arī galvenie iemesli un apsvērumi, kas ir šā lēmuma pamatā, tostarp informācija par sabiedrības līdzdalības procesu. Šī informācija ietver arī apspriešanās rezultātu kopsavilkumu un informāciju, kas iegūta saskaņā ar IVN direktīvas 5.–7. pantu, un veidu, kādā minētie rezultāti ir pārņemti vai ņemti vērā, it īpaši komentārus, kuri saņemti no ietekmētās dalībvalsts. Atbilstoši šīs direktīvas 9. panta 2. punktam kompetentā iestāde vai iestādes informē visas dalībvalstis, ar kurām notikusi apspriešanās saskaņā ar šīs direktīvas 7. pantu, nosūtīdama tām iepriekš minēto informāciju.
166. Polijas Republika norāda, ka informācija, kas pieprasīta saskaņā ar iepriekš minēto tiesību normu, ir publicēta, konkrēti, oficiālajās interneta vietnēs. Tomēr man šķiet, ka Čehijas Republika būtībā kritizē to, ka publicētā informācija ir nesaprotama un nepilnīga. It īpaši, ņemot vērā to, ka minētā atļauja atbilst jaunākajiem no vairākiem grozījumiem atļaujā Nr. 65/94, Čehijas Republika uzskata, ka vajadzēja tai paziņot šīs atļaujas konsolidēto versiju, lai tā varētu identificēt, kuras atļaujas normas ir spēkā. Turklāt šķiet, ka agrākie lēmumi par grozījumiem brūnogļu ieguves atļaujā līdz 2026. gadam nav darīti pieejami sabiedrībai.
167. Šajā ziņā ir jākonstatē, ka Polijas Republika neapstrīd publicētās un Čehijas Republikai nosūtītās informācijas saturu. Tā drīzāk tikai apgalvo, ka konsolidētās versijas nodošana rīcībā nav nepieciešama, lai apmierinātu prasības, kas noteiktas IVN direktīvas 9. panta 1. punktā. Polijas Republika norāda, ka veids, kādā dalībvalstu administratīvās iestādes izstrādā administratīvos lēmumus, neietilpst Savienības kompetencē. Tā paskaidro, ka tās valsts administratīvajā praksē pieņemtais atļauju atjaunināšanas mehānisms ir analogs tiesību akta grozījumu mehānismam, atbilstoši kuram saistošs ir tiesību akts tā sākotnējā versijā, bet ņemot vērā vēlākos grozījumus.
168. Polijas Republika paskaidro, ka Polijas administratīvajās tiesībās tiek piemērots princips, saskaņā ar kuru gadījumā, ja tiek pieņemts administratīvais lēmums, ar ko groza agrāk pieņemtu administratīvo lēmumu, administratīvajai iestādei, kuras kompetencē ir pieņemt lēmumu par grozījumiem, ne tikai nav pienākuma, bet tā pat nevar atkārtot visu grozīto lēmumu tajā lēmumā, kuru tā ir pieņēmusi. Lēmumā par grozījumiem ir precīzi jānorāda grozītā lēmuma daļas, kuras tiek grozītas. Ja pārējais grozītais lēmums joprojām ir spēkā, iestāde, kas pieņem lēmumu par grozījumiem, nevar savā lēmumā atkārtot daļas, kas netiek grozītas. Citāda prakse izraisītu to, ka, neraugoties uz pieteikuma par grozījumiem agrākā lēmumā ierobežoto apjomu, faktiski tiktu pieņemts jauns administratīvais lēmums.
169. Apstrīdētā lēmuma, ar kuru brūnogļu ieguves atļaujas termiņš ir pagarināts līdz 2026. gadam, interpretācija apstiprina Polijas Republikas administratīvo praksi, kas izklāstīta iepriekšējā punktā. Proti, šķiet, ka, lai ņemtu vērā atļaujas pagarināšanu, grozīts ir tikai punkts, kurā noteikts šīs atļaujas termiņš. Ņemot vērā iepriekš minēto, man šķiet, ka Polijas Republikas apsvērumiem šajos apstākļos nav nozīmes, jo vispār nav radies jautājums par to, ka būtu apstrīdēta kāda valsts administratīvā prakse. Sestā pamata centrālais jautājums
drīzāk attiecas uz tās informācijas precīzo saturu, kura ir jānodod sabiedrības rīcībā un kura tiek nosūtīta dalībvalstij, kas piedalījusies IVN direktīvas 7. pantā paredzētajās apspriedēs.
170. Lai arī Polijas iestādes pārzina savu administratīvo tiesību īpatnības, sabiedrība kopumā un citu dalībvalstu iestādes tās ne vienmēr zina. Kā šajos secinājumos jau ir minēts, dažādu dalībvalstu tiesiskais regulējums var ievērojami atšķirties pēc veida, kādā tiek organizēts administratīvais process saistībā ar lēmumu, ar ko tiek atļauts īstenot projektus, kuri var radīt būtisku ietekmi uz vidi (39). Tādēļ man šķiet ne tikai nepiemēroti, bet arī nesaderīgi ar solidaritātes, sadarbības un savstarpējā atbalsta garu, kas ir IVN lēmuma 9. pantam pamatā, sniegt nepilnīgu informāciju, tādējādi prasot sabiedrībai kopumā un kaimiņos esošo dalībvalstu – ko var skart noteiktā projekta ietekme uz vidi – iestādēm pašām veikt ārvalsts tiesību izpēti, lai saņemtu informāciju, kura nepieciešama, lai varētu īstenot tiesības, kas tām ir piešķirtas Savienības tiesībās.
171. Manuprāt, nav nekādu šaubu par to, ka, tā kā atklātības pienākumu mērķis ir ļaut efektīvi pārsūdzēt attiecīgos lēmumus, informācijai, kas tiek darīta pieejama sabiedrībai un kaimiņos esošo dalībvalstu – ko skar noteiktā projekta ietekme uz vidi – iestādēm, ir jābūt pilnīgai un saprotamai. Citiem vārdiem sakot, informācija ir jāsniedz pietiekami precīzi un pielāgoti adresātu konkrētām vajadzībām, lai nodrošinātu atklātības efektu. Tādēļ es uzskatu, ka tā “lēmuma saturs”, ar kuru ir atļautas izrakteņu ieguves darbības Turovas raktuvēs un kuru ir paredzēts paziņot sabiedrībai, kā arī minētajām valsts iestādēm saskaņā ar IVN direktīvas 9. panta 1. punkta a) apakšpunktu, nevar sastāvēt vienīgi no lēmuma par pagarināšanu, bet gan tam noteikti ir jāiekļauj visi dokumenti, kuri veido atļaujas būtību. Tikai šāds pasākums ir piemērots, lai dotu iespēju sabiedrībai un kaimiņos esošo dalībvalstu iestādēm aptvert šī administratīvā lēmuma tvērumu un attiecīgā gadījumā atbilstoši un savlaicīgi reaģēt.
172. Šajā ziņā ir jāpiebilst, – kā tieši izriet no IVN direktīvas 9. panta 1. punkta b) apakšpunkta – attiecīgajai informācijai ir jāiekļauj “galvenie iemesli un apsvērumi, kas ir šā lēmuma pamatā”, kas, manuprāt, nepieļauj to, ka tāda dalībvalsts kā Polijas Republika varētu nedarīt sabiedrībai un kaimiņos esošo dalībvalstu iestādēm pieejamus atbilstošos dokumentus par atļauju, precizējot tās piešķiršanas un pagarināšanas iemeslus, tādēļ, ka tās valsts tiesību sistēmā nav paredzēta šāda administratīvā prakse. Ņemot vērā to, ka IVN direktīvas 9. pantā skaidri izvirzītais mērķis ir noteikt augstus pārskatāmības un sadarbības standartus starp Savienības dalībvalstīm tik ļoti sensitīvā jomā kā vides aizsardzība, kura – kā tas turklāt ir redzams no šīs lietas apstākļiem (40) – pārsniedz valstu robežas, uzskatu, ka dalībvalsts nevar pamatoti atsaukties uz saviem noteikumiem un administratīvo praksi kā uz atrunu, lai atbrīvotos no publicēšanas un paziņošanas pienākumiem attiecībā pret ieinteresēto sabiedrības daļu.
173. Iepriekš izklāstīto iemeslu dēļ es uzskatu, ka Polijas Republika ir pārkāpusi IVN direktīvas 9. panta 1. punktu.
174. Konkrēti, attiecībā uz apgalvojumu par IVN direktīvas 9. panta 2. punkta pārkāpumu tādēļ, ka Polijas Republika esot nosūtījusi minēto atļauju Čehijas Republikai tikai piecus mēnešus pēc tās pieņemšanas, turklāt nepilnīgā veidā, vēlos atkārtot skaidrojumu, ko sniedzu iepriekšējos punktos attiecībā uz to, cik svarīgi ir, lai kaimiņos esošai dalībvalstij, kuru skar noteikta projekta ietekme uz vidi, būtu pieejama visa nepieciešamā informācija par projekta atļauju, lai šī dalībvalsts attiecīgā gadījumā spētu atbilstoši un savlaicīgi reaģēt.
175. Tas it īpaši nozīmē iespēju īstenot savas tiesības efektīvi vērsties tiesā saskaņā ar IVN direktīvas 11. panta 1. punktu, kas, ņemot vērā aizritējušo laiku, kā arī faktu, ka ir jāievēro valsts procesuālajās tiesībās paredzētie termiņi, var kļūt īpaši sarežģīti vai pat neiespējami (41). Ja ieinteresētajai personai ir liegta iespēja īstenot
savas tiesības valstu tiesās prasības novēlotas celšanas dēļ, ko izraisījusi valsts iestāžu rīcība, es uzskatu, ka būtu jāsecina, ka ir pārkāpts IVN direktīvas 9. panta 2. punkts.
176. Šķiet, ka tieši tā ir situācijā, kuras dēļ radusies izskatāmā lieta. Proti, piecu mēnešu termiņš vienkāršai attiecīgās atļaujas paziņošanai ir būtisks kavējums, ja ņem vērā, pirmkārt, svarīgās iesaistītās intereses un, otrkārt, šāda uzdevuma tīri administratīvo raksturu, kas prasa vienkārši nosūtīt dokumentus. Šāda situācija ir vēl jo smagāka tādēļ, ka Čehijas Republikas pieprasītā informācija tās rīcībā ir nodota tikai pēc tam, kad tā ir uzstājusi, un tikai daļēji. Kā norāda Čehijas Republika, tās rīcībā joprojām nav konsolidēta dokumenta, kas ļautu skaidri iepazīties ar projekta precīzu apjomu un īpatnībām. Es tiecos konstatēt, ka Polijas Republika nav norādījusi nekādu pārliecinošu attaisnojumu, kura dēļ lūgtā informācija tika paziņota tik novēloti.
177. Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, uzskatu, ka ir pārkāpts arī IVN direktīvas 9. panta 2. punkts.
178. Iepriekš izklāstīto iemeslu dēļ es ierosinu sesto pamatu uzskatīt par pamatotu.
H.      Par septīto pamatu par IVN direktīvas 11. panta 1. punkta pārkāpumu (brūnogļu ieguves atļaujas līdz 2026. gadam pārbaudes tiesā izslēgšana)
1.      Lietas dalībnieku argumenti
179. Čehijas Republika apgalvo, ka saskaņā ar IVN direktīvas 11. panta 1. punktu attiecīgajai sabiedrības daļai ir jāspēj celt prasību tiesā par lēmumu, ar ko ir atļauta projekta īstenošana, neatkarīgi no tā, kāda ir tās līdzdalība pirms procedūras, kuras rezultātā ir piešķirta šī atļauja. Tomēr tā apgalvo, ka saskaņā ar Polijas tiesībām attiecīgā sabiedrības daļa nevar prasīt, lai brūnogļu ieguves atļauja līdz 2026. gadam tiktu pārbaudīta tādēļ, ka šī sabiedrības daļa nav piedalījusies šīs atļaujas piešķiršanas procedūrā.
180. Turklāt, pirmkārt, tā kā minētā atļauja netika oficiāli publicēta, attiecīgās sabiedrības daļa arī to pārbaudīt varēja tikai ierobežoti. Otrkārt, prasības, ko Čehijas nevalstiskās organizācijas cēlušas Polijas tiesā šīs pašas atļaujas pārbaudes veikšanai, esot tikušas apturētas, gaidot lēmumu par to, vai atteikums minētajām organizācijām piedalīties pašā atļaujas procedūrā ir likumīgs, jo nav pārliecības, ka tiks pieņemts lēmums pēc būtības. Tāpat aizliegums atļauju atcelt pēc viena gada termiņa, atņemtu IVN direktīvas 11. panta 1. punktam lietderīgo iedarbību.
181. Atbildot uz to, Polijas Republika atsaucas uz saviem argumentiem saistībā ar otro pamatu, apgalvodama, ka IVN direktīvas 11. panta 1. punkts neliedz veidot valsts procedūru tādējādi, ka iespēja celt prasību ir garantēta vienīgi lēmuma par vides nosacījumiem posmā.
182. Tā arī uzskata, ka Čehijas Republikas argumentos ir pretruna: no vienas puses, šī dalībvalsts apliecinot, ka attiecīgajai sabiedrības daļai nav iespējas vērsties pret brūnogļu ieguves atļauju līdz 2026. gadam; no otras puses, tā atzīstot, ka nevalstiskās organizācijas ir efektīvi izmantojušas savas tiesības, kuras izriet no minētās tiesību normas.
183. Šajā ziņā tas, ka celtās prasības ir apturētas, atspoguļojot attiecīgajai Polijas tiesai piemītošo brīvību izvēlēties veidus, kā organizēt procedūru, un nekādi neietekmējot prasītāju tiesību ierobežojumu.
184. Turklāt iespējas neesamība atļauju atcelt pēc viena gada termiņa, ievērojot Kalnrūpniecības kodeksa 42. pantu, attiecoties tikai uz atļaujas atcelšanu pēc atļaujas procedūras atkārtotas sākšanas, kas esot viens no ārkārtas veidiem, kā atcelt galīgos lēmumus. Tātad šī iespēja neattiecoties uz atļaujas atcelšanu pēc kārtējās administratīvās pārbaudes pēc noteiktajos termiņos celtas prasības.
185. Polijas Republika arī norāda, ka septītajam pamatam ir zudis priekšmets pēc Lēmuma par 2044. gadu pieņemšanas un Polijas tiesību aktu grozījumiem, kas ļāva attiecīgajai sabiedrības daļai iesniegt sūdzības un prasības, kas vērstas pret ieguldījumu lēmumiem.
2.      Vērtējums
186. Ar septīto pamatu Čehijas Republika apgalvo, ka Polijas Republika ir pārkāpusi IVN direktīvas 11. panta 1. punktu, jo nav atļāvusi sākt tiesvedību attiecībā uz prasību par brūnogļu ieguves atļauju līdz 2026. gadam. Šis pamats attiecas uz atbildētājas dalībvalsts iestāžu praksi, kā arī atbilstošajām tiesību normām.
187. Uzreiz ir jānoraida Polijas Republikas izvirzītais arguments, saskaņā ar kuru šim pamatam esot zudis priekšmets, jo Polijas iestādes esot pieņēmušas jaunu lēmumu, ar kuru atļauja esot pagarināta līdz 2044. gadam. Kā jau paskaidrots, šis lēmums tika pieņemts tikai pēc atsauces datuma pienākumu neizpildes esamības izvērtēšanai. Tāpat ir ar tiesību aktu grozījumiem, kas izdarīti pēc šī atsauces datuma, kuri, kā norāda Polijas Republika, turpmāk ļauj attiecīgajai sabiedrības daļai iesniegt sūdzības un prasības, kas vērstas pret ieguldījumu lēmumiem (42).
188. Turpinājumā ir jāatgādina, ka attiecībā uz IVN direktīvas 11. panta mērķi, šī tiesību norma Tiesas judikatūrā ir interpretēta tādējādi, ka tās piemērošanas joma ir ierobežota ar strīda aspektiem, kas ir saistīti ar attiecīgās sabiedrības daļas tiesībām piedalīties lēmumu pieņemšanas procesā saskaņā ar precīziem noteikumiem, kuri šajā jomā ir paredzēti šajā direktīvā. Turpretim uz prasībām, kuru pamatā ir jebkurš cits minētās direktīvas noteikums un a fortiori – jebkuri citi tiesību akti, vai tie būtu Savienības vai dalībvalstu, šis pants neattiecas (43). Tādējādi ir jābalstās uz premisu, ka Čehijas Republikas izvirzītie argumenti attiecas vienīgi uz likumības pārbaudi saistībā ar sabiedrības tiesību uz līdzdalību ievērošanu.
189. Attiecībā uz dalībvalstu veikto tiesību aizsardzības līdzekļu organizāciju, aplūkojot otro pamatu, jau tika sīki paskaidrots, ka nedz IVN direktīvas 11. panta 1. punkts, nedz kāda cita Savienības tiesību norma, kurā ir piešķirtas līdzvērtīgas tiesības, neliedz noteikt valsts procedūru un veikt pasākumus, paredzot, ka iespēja celt prasību tiek garantēta tikai lēmuma par vides nosacījumiem posmā, ja vien ir izslēgts, ka lēmumā par atļauju nav ņemti vērā ietekmes uz vidi novērtējuma procedūras rezultāti.
190. Tādējādi, ja IVN direktīvas 6.–9. pantā paredzētās sabiedrības līdzdalības tiesības ir tikušas nodrošinātas IVN lēmuma pieņemšanas procedūrā, tad pietiek paredzēt tiesību aizsardzības līdzekli šai stadijai. Citiem vārdiem sakot, dalībvalstij nav pienākuma garantēt, ka iespējamie trūkumi saistībā ar sabiedrības līdzdalību vēlreiz var tikt apstrīdēti atļaujas stadijā (44). Argumenti, ko nupat izklāstīju, manuprāt, ir pietiekami, lai noraidītu septīto pamatu kā nepamatotu.
191. Pabeigtības labad vēlos norādīt uz zināmu pretrunu Čehijas Republikas argumentos. No vienas puses, tā apgalvo, ka attiecīgajai sabiedrības daļai nav bijusi iespēja apstrīdēt minēto atļauju un, no otras puses, tā pati atzīst, ka trīs nevalstiskās organizācijas (Greenpeace ČR, Frank Bold un Eko‑Unia) ir efektīvi izmantojušas tiesības, kādas tām piemīt kā attiecīgajai sabiedrības daļai saskaņā ar IVN direktīvas 11. panta 1. punktu. Lai arī Čehijas Republika norāda, ka procedūras ir apturētas līdz brīdim, kad būs pieņemts galīgais lēmums attiecībā uz atteikumu minētajām organizācijām piedalīties raktuvju apsaimniekošanas atļaujas līdz 2026. gadam piešķiršanas procedūrā, ir jānorāda, ka tā pati nevar izslēgt to, ka var tikt veikta pienācīga pārbaude tiesā. Kad Tiesa jautāja par to tiesas sēdē, Čehijas Republika atzina, ka Polijas tiesas vēl nav galīgi noraidījušas Čehijas vides aizsardzības apvienību celtās prasības.
192. Šādos apstākļos es uzskatu par īpaši noderīgiem paskaidrojumus, ko Polijas Republika iebildumu rakstā sniegusi attiecībā uz Wojewódzki Sąd Administracyjny w Warszawie (Vojevodistes administratīvā tiesa Varšavā) iespējamiem nolēmumiem, ja tā nolemtu apmierināt vai noraidīt iepriekš minēto organizāciju celtās prasības. Pretēji tam, ko Čehijas Republika apgalvo prasības pieteikumā, Kalnrūpniecības kodeksa 42. pants, manuprāt, nav šķērslis iespējai, ka minētā administratīvā tiesa varbūt atceļ attiecīgo atļauju. Proti, saskaņā ar Polijas Republikas sniegto informāciju nešķiet, ka šajā tiesību normā būtu paredzēts kāds ierobežojums saistībā ar citās procedūrās – nevis Polijas tiesībās paredzētajā pārskatīšanas procedūrā – pieņemta lēmuma atcelšanu, grozīšanu vai spēkā neesamības apstiprināšanu.
193. Tā kā nav pārliecinošu pierādījumu tēzei, ka Polijas Republikas tiesību sistēmā nav piedāvāts neviens efektīvs tiesību aizsardzības līdzeklis, lai garantētu sabiedrības tiesības uz līdzdalību lēmumu pieņemšanas procedūrās, it īpaši apstākļos, kādi ir šajā lietā, man ir grūti izsekot Čehijas Republikas sniegtajiem argumentiem. Es uzskatu, ka viens pats fakts, ka iepriekš minēto vides aizsardzības organizāciju prasības nav tikušas apmierinātas, nav pietiekams pierādījums, lai secinātu efektivitātes trūkumu, vēl jo vairāk, ja vēl nav izsmelti tiesību aizsardzības līdzekļi.
194. Ņemot vērā iepriekš izklāstītos apsvērumus, es uzskatu, ka septītais pamats ir jānoraida kā nepamatots.
I.      Par astoto pamatu par Direktīvas 2003/4 7. panta pārkāpumu (brūnogļu ieguves atļaujas līdz 2026. gadam nepublicēšana)
1.      Lietas dalībnieku argumenti
195. Čehijas Republika norāda, ka saskaņā ar Direktīvas 2003/4 7. panta 2. punkta f) apakšpunktu dalībvalstij ir pienākums darīt sabiedrībai pieejamas atļaujas, kurām ir būtiska ietekme uz vidi. Tā kā brūnogļu ieguves atļauja līdz 2026. gadam ir šāda atļauja, jo par to ir jāveic ietekmes uz vidi novērtējuma procedūra atbilstoši IVN direktīvas 4. panta 1. punktam, Polijas Republika, nepublicēdama nedz pašu atļauju, nedz [norādi uz] vietu, kur to būtu iespējams pieprasīt, esot pārkāpusi Direktīvas 2003/4 7. pantu.
196. Polijas Republika iebilst, ka klimata ministrs ar 2020. gada 20. marta atzinumu, kas publicēts Publiskās informācijas biļetenā viņa interneta vietnē, kas norādīta klimata ministra atzinumu tabulā un uzziņu veidā publicēta Bogatiņas [Bogatynia] (Polija) pašvaldības pilsētas dienestos, informēja sabiedrību par brūnogļu ieguves atļaujas līdz 2026. gadam pieņemšanu un iespējām iepazīties ar tās saturu, kā arī ar saistītajiem dokumentiem.
197. Tādējādi šī dalībvalsts uzskata, ka Direktīvas 2003/4 7. panta pārkāpums nav noticis. Tā piebilst, ka šim pamatam neesot priekšmeta, jo uz Lēmumu par 2044. gadu bija attiecināmi jaunie noteikumi, tostarp jautājumā par publicēšanu, un tā saturs ir ticis publicēts klimata ministra interneta portālā.
2.      Vērtējums
198. Ar astoto pamatu Čehijas Republika apgalvo, ka minētās atļaujas vai [norādes uz] vietu, kur būtu iespējams to pieprasīt, nepublicēšana ir pretrunā Direktīvas 2003/4 7. pantam, bet Polijas Republika uzsver, ka klimata ministra interneta vietnē ir paziņots par šīs atļaujas pieņemšanu un norādītas iespējas ar to iepazīties.
199. Vispirms ir jāatgādina – kā konstatēts, izskatot sesto pamatu –, ka Polijas Republika ir pārkāpusi IVN direktīvas 9. panta 1. un 2. punktu, jo tā nav publicējusi brūnogļu ieguves atļauju līdz 2026. gadam un nav šo atļauju paziņojusi Čehijas Republikai saprotamā formā (45). Šo pārkāpumu veidoja
tas, ka Polijas iestādes nebija iekļāvušas visus dokumentus, kas ir atļaujas būtība, izvēloties drīzāk publicēt tikai dokumentu, kurā paziņots par agrākās atļaujas termiņa pagarināšanu, un nesniedzot sīku informāciju par Turovas raktuvju apsaimniekotājam piešķirto koncesiju.
200. Šajos apstākļos, konkrēti, rodas jautājums, vai šis Savienības tiesību pārkāpums var būt arī Direktīvas 2003/4 normu pārkāpums. Saskaņā ar šīs direktīvas 2. panta 1. punkta c) apakšpunktu minētās direktīvas piemērošanas jomā ietilpst darbības, kas ietekmē vai var ietekmēt vides elementus, piemēram, gaisa un atmosfēras, ūdeņu, augsnes, zemes, ainavu un dabas teritoriju, tostarp mitrāju, piekrastes un jūras teritoriju stāvokli, bioloģisko daudzveidību un tās komponentus. Saistībā ar šīm darbībām dalībvalstij ir pienākums atbilstoši Direktīvas 2003/4 7. pantam darīt sabiedrībai pieejamas atļaujas, kurām ir būtiska ietekme uz vidi, vai nu tieši tās publicējot, vai arī norādot vietu, kur sabiedrība šo atļauju var pieprasīt.
201. Ņemot vērā to, ka izrakteņu ieguves darbības Turovas raktuvēs ietilpst tādu darbību kategorijā, kurām to būtiskās ietekmes uz vidi dēļ tiek veikta obligāta ietekmes uz vidi novērtējuma procedūra saskaņā ar IVN direktīvas 4. panta 1. punktu (46), nav šaubu, ka jautājums ir par darbību, kas var ietekmēt vides elementus, un ka tādējādi tā ietilpst Direktīvas 2003/4 piemērošanas jomā.
202. Raktuvju apsaimniekošanas atļauja līdz 2026. gadam ir galīgā atļauja šīs darbības īstenošanai un tādējādi tā ir “atļauja, kurai ir būtiska ietekme uz vidi” Direktīvas 2003/4 7. panta 2. punkta f) apakšpunkta izpratnē. Tātad tai ir piemērojamas iepriekš minētās normas, kurās dalībvalstij ir noteikts pienākums darīt šādu atļauju pieejamu sabiedrībai. Tā kā nav norādīts pretējais, neviens no Direktīvas 2003/4 4. pantā paredzētajiem atbrīvojumiem, kuri ļauj dalībvalstīm zināmos apstākļos noraidīt vides informācijas pieprasījumus, šajā gadījumā nav piemērojams.
203. Savienības tiesību saskaņotas interpretācijas interesēs es uzskatu, ka IVN direktīvas 9. panta 1. un 2. punkts un Direktīvas 2003/4 7. panta 2. punkta f) apakšpunkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tie ir vērsti uz vienu mērķi, proti, nodrošināt sabiedrībai tiesības tikt informētai,
cik vien iespējams, skaidri un pilnīgi, tostarp raktuvju apsaimniekošanas atļaujas pagarināšanas gadījumā.
204. Jānorāda, pirmkārt, ka Direktīvas 2003/4 7. pantā ir aizsargātas sabiedrības intereses, un tas ļauj katram pilsonim piekļūt valsts iestāžu rīcībā esošajai vides informācijai neatkarīgi no jebkādām individuālām interesēm (47), un, otrkārt, fakts, ka saskaņā ar šīs direktīvas 16. apsvērumu tiesības uz informāciju nozīmē, ka informācijas publiskumam ir jābūt par vispārēju noteikumu (48). Ir acīmredzams, ka šie mērķi būtu būtiski apdraudēti, ja Direktīvas 2003/4 7. panta 2. punktā minētā informācija tiktu darīta pieejama sabiedrībai tikai nesaprotamā un nepilnīgā veidā. Tādēļ es uzskatu, ka šie apstākļi arī liecina par labu tādai vides informācijas izplatīšanai, kurā tiek pienācīgi ņemti vērā augsti pārskatāmības un sadarbības standarti, kuri ir prasīti IVN direktīvā tādā jomā kā vides aizsardzība, kura pārsniedz valstu robežas (49).
205. No šāda viedokļa, tāpat kā Komisija argumentētajā atzinumā, sliecos secināt, ka IVN direktīvas 9. panta 1. un 2. punkta pārkāpums izraisa Direktīvas 2003/4 7. panta 2. punkta f) apakšpunkta pārkāpumu.
206. Iepriekš izklāstīto iemeslu dēļ ierosinu astoto pamatu atbalstīt.
J.      Par devīto pamatu par LES 4. panta 3. punkta pārkāpumu (pilnīgas informācijas saistībā ar brūnogļu ieguves atļaujas līdz 2026. gadam procedūru nepaziņošana)
1.      Lietas dalībnieku argumenti
207. Čehijas Republika atgādina, ka atbilstoši LES 4. panta 3. punktā paredzētajam lojālas sadarbības principam dalībvalstīm ir savstarpējas palīdzības pienākums nolūkā sasniegt Savienības tiesībās, tostarp atvasinātajās tiesībās izvirzītos mērķus. Tiktāl, ciktāl uz brūnogļu ieguves atļauju līdz 2026. gadam attiecas IVN direktīva un Direktīva 2003/4, un, ņemot vērā Turovas raktuvju atrašanās vietu, no šīm direktīvām izrietot atsevišķi pienākumi, kas noteikti arī Čehijas Republikai, kuru izpildē Polijas Republikai ir pienākums tai palīdzēt.
208. Prasītāja dalībvalsts [Polijai] pārmet, ka tā daudzus mēnešus un, neraugoties uz atkārtotiem pieprasījumiem, ir atteikusies paziņot tai sīkāku informāciju attiecībā uz minētās atļaujas piešķiršanas procedūru, tostarp atļaujas tekstu_– kas tai ir padarījis neiespējamu tās informēšanas pienākumu izpildi saskaņā ar minētajām direktīvām attiecībā pret pašas attiecīgo sabiedrības daļu. Tā piebilst, ka arī rīcība, par kuru tā sūdzas sestajā pamatā, – konkrēti, minētās atļaujas novēlota paziņošana un atļaujas Nr. 65/94 konsolidētās versijas trūkums – tai ir liegusi izpildīt savus pienākumus.
209. Polijas Republika apgalvo, ka ar 2020. gada 13. janvāra, 2020. gada 5. marta un 2020. gada 28. maija vēstulēm ir atbildējusi uz Čehijas Republikas informācijas pieprasījumiem par brūnogļu ieguves atļauju līdz 2026. gadam. Tā esot 2020. gada 28. augustā nosūtījusi šai dalībvalstij dokumentus, kas pieprasīti 2020. gada 17. aprīlī un no jauna – 2020. gada 24. jūlijā, proti, atļauju līdz 2026. gadam, kā arī atļauju Nr. 65/94. Ņemot vērā epidēmijas attīstību kopš 2020. gada marta, kas esot padarījusi vēstuļu apmaiņu starp lietas dalībniekiem sarežģītāku, tā esot ievērojusi pienācīgu rūpību, sniegdama Čehijas Republikai pieprasīto informāciju.
210. Atbildētāja dalībvalsts turklāt uzsver, ka Čehijas Republika kopš 2009. gada piedalās ietekmes uz vidi novērtējuma procedūrās attiecībā uz Turovas raktuvēm un uz spēkstaciju, kura no tās ir atkarīga.
211. Visbeidzot, Polijas Republika uzskata, ka devītajam pamatam nav priekšmeta, jo Čehijas Republika ir tikusi pienācīgi informēta par Lēmuma par 2044. gadu pieņemšanu, kā arī par citiem būtiskajiem apstākļiem saistībā ar šo pieņemšanu.
2.      Vērtējums
212. Ar devīto pamatu Čehijas Republika norāda, ka, nesniedzot pilnīgu informāciju par lēmuma, ar kuru izrakteņu ieguves darbības ir atļautas līdz 2026. gadam, pieņemšanas procedūru, Polijas Republika nav izpildījusi pienākumus, kas tai paredzēti atbilstoši LES 4. panta 3. punktā noteiktajam lojālas sadarbības principam.
213. Tomēr uzreiz ir jānoraida Polijas Republikas izvirzītais arguments, saskaņā ar kuru šim pamatam esot zudis priekšmets, jo esot pieņemts jauns lēmums, kura rezultātā atļauja ir pagarināta līdz 2044. gadam un kura saturs esot paziņots Čehijas Republikai. Kā šajos secinājumos jau ir paskaidrots, šie notikumi norisinājās tikai pēc atsauces datuma pienākumu neizpildes esamības izvērtēšanai procedūrā atbilstoši LESD 259. pantam. Tādējādi tiem nav nozīmes šī pamata izskatīšanā.
214. Saskaņā ar LES 4. panta 3. punktā noteikto lojālas sadarbības principu dalībvalstīm ir savstarpējas palīdzības pienākums, lai nodrošinātu Savienības mērķu sasniegšanu. Kā izriet no LES 4. panta 3. punkta otrās un trešās daļas, tas it īpaši nozīmē pienākumu veikt visus vajadzīgos vispārējos un īpašos pasākumus, lai nodrošinātu to pienākumu izpildi, kas izriet no atvasinātajām tiesībām, bet arī atturēties no jebkādiem pasākumiem, kuri varētu apdraudēt Savienības mērķu sasniegšanu.
215. Izskatot sesto pamatu (50), es paskaidroju, ka
IVN direktīvas 9. panta 2. punktā ikvienai dalībvalstij, kura ir paredzējusi īstenot projektu, kam var būt būtiska ietekme uz vidi un kas var ietekmēt citas dalībvalstis, noteiktā pienākuma informēt minētās dalībvalstis par lēmumu piešķirt vai atteikt atļauju pamatā ir solidaritātes, sadarbības un savstarpējā atbalsta starp dalībvalstīm ideāls. Turklāt vēlos norādīt, ka šī sadarbība sākas jau agrīnā stadijā ar IVN direktīvas 7. pantā paredzēto pienākumu informēt ietekmētās dalībvalstis par attiecīgā projekta plānošanu, pēc tam – pienākumu aicināt tās piedalīties vides lēmumu pieņemšanas procedūrās. Tādējādi ir acīmredzams, ka sadarbības starp dalībvalstīm, kāda paredzēta atvasinātajās tiesībās, mērķis galu galā ir aizsargāt vidi – citiem vārdiem sakot, garantēt šī Savienības mērķa sasniegšanu, kas tostarp ir izvirzīts LES 3. panta 3. punktā, LESD 11. un 191. pantā, kā arī Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 37. pantā.
216. Šis solidaritātes, sadarbības un savstarpējā atbalsta starp dalībvalstīm ideāls šī svarīgā Savienības mērķa sasniegšanas interesēs ir arī to Direktīvas 2003/4 normu pamatā, kuras garantē vides informācijas pieejamību sabiedrībai. Pirmkārt, kā jau norādīts astotā pamata vērtējumā (51), šīs direktīvas 7. panta 1. un 2. punktā dalībvalstīm ir noteikts pienākums veikt pasākumus, kas vajadzīgi, lai nodrošinātu, ka attiecīgā informācija, tostarp atļaujas, kurām ir būtiska ietekme uz vidi, tiek izplatīta sabiedrībai. Otrkārt, Direktīvas 2003/4 3. pantā dalībvalstīm ir prasīts raudzīties, lai valsts iestādēm būtu pienākums jebkurai personai, kura to pieprasa, – bez šīs personas pienākuma pamatot savu interesi – darīt pieejamu vides informāciju, kas ir to rīcībā vai kas tām ir pieejama.
217. Tā kā dalībvalstīm, ko ietekmē konkrēts projekts, ir arī  tiesības – kā paredzēts šīs direktīvas 7. panta 2. punktā – pieprasīt visu atbilstīgo informāciju par šādu projektu, tās ir uzskatāmas par iepriekšējos punktos minēto atvasināto tiesību normu “labuma guvējām”. Šī konstatējuma loģiskās sekas ir tādas, ka dalībvalstij, kas ir minēto pienākumu adresāte, ir saistošs LES 4. panta 3. punktā noteiktais lojālas sadarbības princips, ja cita dalībvalsts lūdz palīdzību informācijas pieprasījuma formā.
218. Attiecībā uz šīs lietas apstākļiem nav strīda par to, ka Polijas Republika lēmumu par brūnogļu ieguves atļauju līdz 2026. gadam Čehijas Republikai ir nosūtījusi tikai piecus mēnešus pēc tā pieņemšanas. Turklāt jākonstatē, ka prasītājai dalībvalstij nācās iesniegt Polijas Republikai vairākus informācijas pieprasījumus, jo saņemtā informācija bija nepilnīga; uz šiem pieprasījumiem pēdējā minētā dalībvalsts joprojām nav atbildējusi. Tikai pēc tam, kad bija ierosināta LESD 259. pantā paredzētā tiesvedība, Polijas Republika nosūtīja Čehijas Republikai pieprasītos dokumentus, proti, konkrēti, sākotnējo 1994. gada raktuvju apsaimniekošanas atļaujas pieteikumu. Tomēr Čehijas Republikas rīcībā joprojām nav konsolidēta dokumenta, kas ļautu skaidri saprast projekta precīzu apjomu un īpatnības.
219. Tas, ka Polijas Republika ir nosūtījusi pieprasīto informāciju novēloti un nepilnīgi, kopsakarā ar atteikumu atbildēt uz Čehijas Republikas lūgumiem sniegt palīdzību, neatbilst solidaritātes, sadarbības un savstarpējā atbalsta gara starp dalībvalstīm prasībām, kas izvirzītas Savienības tiesībās, lai varētu sasniegt mērķi efektīvi aizsargāt vidi.
220. Tādēļ uzskatu, ka šāda attieksme pret kaimiņos esošu dalībvalsti, kura atrodas tādā pašā situācijā attiecībā uz riskiem videi, ir LES 4. panta 3. punktā noteiktā lojālas sadarbības principa pārkāpums.
221. Ņemot vērā iepriekš izklāstītos apsvērumus, es devīto pamatu uzskatu par pamatotu.
K.      Par desmito pamatu par IVN direktīvas 2. panta 1. punkta, kopsakarā ar tās 4. panta 1. punktu, pārkāpumu (IVN lēmuma neņemšana vērā brūnogļu ieguves atļaujā līdz 2026. gadam)
1.      Lietas dalībnieku argumenti
222. Čehijas Republika norāda uz IVN direktīvas 2. panta 1. punkta, kopsakarā ar tās 4. panta 1. punktu, pārkāpumu, jo brūnogļu ieguves atļaujā līdz 2026. gadam neesot ņemts vērā IVN lēmums.
223. Šī dalībvalsts atgādina, ka atbilstoši minētajam 2. panta 1. punktam uz IVN direktīvas 4. pantā noteiktajiem projektiem attiecas “prasība par attīstības piekrišanu [atļaujas pieteikuma procedūru] un novērtējumu attiecībā uz to ietekmi uz vidi”. Tas nozīmējot, ka šo projektu atļaujās ir jābūt ietvertam vai vismaz ņemtam vērā šādam novērtējumam.
224. Tomēr jau no sākuma Polijas iestādes neesot paredzējušas veikt šādu novērtējumu minētajai atļaujai. Lai arī IVN lēmums ir pievienots apsaimniekotāja pieteikumam, tas nekādi neesot atspoguļots minētās atļaujas piešķiršanas procedūrā vai pašā atļaujā. Turklāt šis pieteikums esot iesniegts, pamatojoties uz Vides informācijas likuma 72. panta 2. punkta 2. apakšpunkta k) punktu; lai gan tam nebija pievienots ietekmes uz vidi novērtējums, kompetentā iestāde šo pieteikumu esot uzskatījusi par pilnīgu; pēc vēlākās IVN lēmuma pievienošanas minētajam pieteikumam šī iestāde neesot uzskatījusi par nepieciešamu aicināt ieinteresētās personas papildināt savus apsvērumus; brūnogļu ieguves atļaujā līdz 2026. gadam neesot minēts, ka būtu veikta kāda šī pieteikuma atbilstības IVN lēmumam pārbaude; šajā atļaujā neesot nedz pārņemti, nedz izvērsti IVN lēmumā izvirzītie nosacījumi, un tajā neesot neviena precizējuma attiecībā uz ieguves platības, kāda ir noteikta šajā lēmumā, robežām.
225. Čehijas Republika no tā secina, ka IVN lēmuma saturs nav atspoguļots minētās atļaujas piešķiršanas procedūrā. Tas vien, ka uz atļauju IVN lēmums attiecas gan no atļaujas spēkā esamības termiņa viedokļa, gan no raktuvju platības viedokļa, nenozīmējot, ka atļauja patiešām ir pamatota ar IVN lēmumu. Pēc Čehijas Republikas uzskatiem, šie abi dokumenti ir neatkarīgi lēmumi.
226. Atsaukdamās uz savu atbildi uz pirmo un otro pamatu, Polijas Republika no jauna uzsver IVN lēmuma saistošo raksturu apsaimniekotājam, kuram ir jāpilda tajā noteiktie pienākumi neatkarīgi no jebkādas transponēšanas brūnogļu ieguves atļaujas līdz 2026. gadam tekstā, un ir jānosūta pārbaužu rezultāti tostarp par suspendēto daļiņu koncentrāciju, trokšņu piesārņojumu un ūdeņu kvalitāti. Tā uzskata, ka Čehijas Republika abstrahējas no pienākumiem, kas izriet no Polijas tiesībām, un izdara subjektīvus secinājumus par Polijas iestāžu attieksmi un viedokļiem.
227. Kā norāda Polijas Republika, tas, ka apsaimniekotājs ir pievienojis IVN lēmumu pieteikumam par atļaujas pagarināšanu attiecībā uz Turovas raktuvēm, nozīmē, ka apsaimniekotājam ir pienākums izrakteņu ieguves darbības veikt saskaņā ar šo lēmumu. No toreizējiem apstākļiem skaidri izrietot, ka brūnogļu ieguves atļauja līdz 2026. gadam attiecas uz to pašu projektu, uz kuru attiecas IVN lēmums, kas tika pieņemts pirms minētās atļaujas.
228. Attiecībā uz kritiku par to, ka šajā atļaujā nav minēta projekta platība, atbildētāja dalībvalsts norāda, ka raktuvju robežas ir noteiktas klimata ministra 2020. gada 16. marta lēmumā pirms minētās atļaujas izdošanas un tādējādi ir saistošas, – tādēļ to iekļaušana atļaujā nebija nepieciešama.
229. Kā norāda minētā dalībvalsts, arī šim pamatam nav priekšmeta, jo tika pieņemts Lēmums par 2044. gadu, kas bija balstīts uz IVN lēmumu.
2.      Vērtējums
230. Ar desmito pamatu Čehijas Republika norāda, ka ir pārkāpts IVN direktīvas 2. panta 1. punkts kopsakarā ar 4. panta 1. punktu. Konkrētāk, Čehijas Republika apstrīd faktu, ka pirms projekta, kas bija lēmuma, ar ko ir atļauts apsaimniekot raktuves līdz 2026. gadam, priekšmets, tika veikts ietekmes uz vidi novērtējums, jo tā uzskata, ka IVN lēmums nav ņemts vērā nedz procedūrā attiecībā uz pieteikumu pagarināt atļaujas Nr. 65/94 spēkā esamības termiņu par sešiem gadiem, nedz pašā minētajā Lēmumā par 2026. gadu.
231. Pat ja saprotu Čehijas Republikas ieinteresētību tajā, lai Tiesa izskatītu šo pamatu, es tomēr šaubos, vai tas drīzāk nav Polijas tiesu kompetencē, kurām, tiklīdz tajās attiecīgās sabiedrības daļas locekļi būs cēluši prasību, būs iespēja pārbaudīt procedūras, kuras rezultātā tika pieņemts lēmums, ar ko ir atļauts apsaimniekot raktuves līdz 2026. gadam, formālos aspektus, kā arī šo lēmumu pēc būtības, ņemot vērā pienākumus, kas izriet no IVN lēmuma. Proti, man a priori šķiet, ka, tā kā valsts tiesa pārzina faktiskos apstākļus, kā arī atbilstošās valsts tiesību normas, tā var labāk lemt par Čehijas Republikas uzdotajiem jautājumiem. Tomēr pabeigtības labad es tos aplūkošu turpmāk.
232. Vispirms ir jānoraida Polijas Republikas izvirzītais arguments, saskaņā ar kuru šim pamatam esot zudis priekšmets, jo esot pieņemts jauns lēmums, kura rezultātā atļauja ir pagarināta līdz 2044. gadam. Tā kā šie notikumi norisinājās tikai pēc atsauces datuma pienākumu neizpildes esamības izvērtēšanai procedūrā atbilstoši LESD 259. pantam, tiem nav nozīmes šī pamata izskatīšanā (52).
233. Attiecībā uz tiesību normām, ko Polijas Republika esot pārkāpusi, ir jānorāda, ka IVN direktīvas 2. panta 1. punktā ir prasīts, lai uz projektiem, kas noteikti šīs direktīvas 4. pantā, attiektos “prasība par attīstības piekrišanu [atļaujas pieteikuma procedūru] un novērtējumu attiecībā uz to ietekmi uz vidi”. Kā pareizi norāda Čehijas Republika, šis formulējums ir jāsaprot tādējādi, ka šo projektu atļaujās ir jābūt ietvertam vai vismaz ņemtam vērā to ietekmes uz vidi novērtējumam.
234. Tāds projekts, kāds tika atļauts ar lēmumu pagarināt raktuvju apsaimniekošanu līdz 2026. gadam, atbilst kritērijiem, kas noteikti IVN direktīvas 4. panta 1. punktā (raktuvju, kuru platība pārsniedz 25 ha, apsaimniekošana) (šīs direktīvas I pielikuma 19. punkts), un tas pats attiecas uz visiem attiecīgo projektu grozījumiem vai paplašināšanu, kas paši atbilst noteiktajām robežvērtībām (minētās direktīvas I pielikuma 24. punkts) (53). Tātad IVN direktīvas 2. panta 1. punkts ir piemērojams tādai atļauju, kāda aplūkota šajā lietā.
235. Attiecībā uz Čehijas Republikas apgalvojumu, ka lēmumā, ar ko ir atļauts apsaimniekot raktuves līdz 2026. gadam, nav ņemts vērā IVN lēmums, vēlos vērst uzmanību uz šajā ziņā Polijas Republikas sniegto informāciju, saskaņā ar kuru atbilstoši Polijas spēkā esošajiem tiesību aktiem lēmums par vides nosacījumiem ir saistošs, citu starpā, iestādēm, kuras pieņem lēmumu, ar ko tiek atļauts veikt kalnrūpniecības darbības, kā arī uzņēmumam, kas ir šī lēmuma adresāts.
236. Kā paskaidro Polijas Republika, tas, ka Turovas raktuvju apsaimniekotājs IVN lēmumu ir pievienojis atļaujas pagarināšanas procedūras laikā, nozīmē, ka tam ir pienākums izrakteņu ieguves darbības šajās raktuvēs īstenot saskaņā ar minētā lēmuma normām. No tā izriet, ka IVN lēmums – tāpat kā jebkurš cits administratīvais lēmums, kas pieņemts Polijas tiesību sistēmā – ir saistošs tā adresātam, kurš, pamatojoties uz šo lēmumu, iegūst tiesības un kuram ir saistoši šajā lēmumā noteiktie pienākumi. Turklāt Polijas Republika apliecina, ka Turovas raktuvju apsaimniekotājs efektīvi pilda pienākumus, kas izriet no IVN lēmuma.
237. Tā kā nav norāžu par pretējo, man nav nekāda objektīva iemesla pieņemt, ka administratīvais lēmums, ko pieņēmušas kompetentās iestādes, – kāds ir IVN lēmums – nebūtu saistošs apsaimniekotājam, kurš saņēmis atļauju turpināt kalnrūpniecības darbības. Ir jākonstatē, ka Čehijas Republika neapstrīd arī paskaidrojumus par Polijas tiesību sistēmu, kuri ir atkārtoti iepriekšējos punktos.
238. Turklāt attiecībā uz Čehijas Republikas apgalvojumiem, ka starp IVN lēmumu un lēmumu, ar ko ir atļauts apsaimniekot raktuves līdz 2026. gadam, neesot nekādas saiknes, jo šajos lēmumos neesot norādīta tā pati projekta platība, ir jāņem vērā daži svarīgi faktiskie aspekti, ko es izklāstīšu turpmāk.
239. Pirmkārt, ir jānorāda, ka IVN lēmums tika pieņemts divdesmit četru gadu kalnrūpniecības darbību laikposmam, savukārt atļauja tika pagarināta tikai par sešiem gadiem. Tātad ir loģiski, ka šie lēmumi atšķiras, ņemot vērā, ka tie attiecas uz atšķirīgiem laikposmiem. Tā kā IVN lēmums attiecas uz ilgāku laikposmu, tā rezultātā uz kalnrūpniecības darbību atļauju attiecas tā piemērojamība laikā.
240. Otrkārt, vēlos vērst uzmanību uz to, ka lai arī attiecīgajos lēmumos ir neliela atšķirība attiecībā uz platību, kurā izrakteņu ieguves darbības var tikt veiktas (31 014 698 kvadrātmetri atļaujā, savukārt lēmumā ir norādīta aptuveni 30,9 kvadrātkilometrus liela platība), nav apstrīdēts tas, ka Polijas iestādes 2020. gada 12. februārī pieņēma labojumu IVN lēmumā, kurā tās skaidri noteica attiecīgās teritorijas koordinātas. Šajos dokumentos ir norādīts, ka projekta, uz kuru attiecas izrakteņu ieguves darbības atļauja, atrašanās vieta ietilpst IVN lēmumā paredzētajās ģeogrāfiskajās robežās. No tā izriet, ka kompetento iestāžu atļautā izrakteņu ieguves darbība nepārsniedz IVN lēmuma piemērošanas jomu.
241. No šiem apsvērumiem izriet, ka atļauja, uz kuru attiecas šis pamats, nenovirzās no tā, kas paredzēts IVN lēmumā attiecībā uz plānotās izrakteņu ieguves darbības ilgumu un attiecīgo ģeogrāfisko teritoriju. Tādējādi, tā kā nav apliecinošu pierādījumu, nevar pamatoti apgalvot, ka starp šiem abiem administratīvajiem lēmumiem nepastāvētu nekāda saikne. Tādēļ uzskatu, ka Čehijas Republikas izvirzītie argumenti ir jānoraida.
242. Ņemot vērā iepriekš izklāstītos apsvērumus, es secinu, ka Polijas Republika nav pārkāpusi IVN direktīvas 2. panta 1. punktu kopsakarā ar tās 4. panta 1. punktu.
243. No tā izriet, ka desmitais pamats ir jānoraida kā nepamatots.
L.      Par vienpadsmito
pamatu par IVN direktīvas 8.a panta 1. punkta b) apakšpunkta pārkāpumu (visu vides nosacījumu neizvirzīšana brūnogļu ieguves atļaujā līdz 2026. gadam)
1.      Lietas dalībnieku argumenti
244. Čehijas Republika apgalvo, ka ir pārkāpts IVN direktīvas 8.a panta 1. punkta b) apakšpunkts, jo atsevišķi tajā paredzētie vides nosacījumi nav minēti nedz brūnogļu ieguves atļaujā līdz 2026. gadam, nedz IVN lēmumā, kā ir prasīts šajā tiesību normā kopsakarā ar tā paša panta 3. punktu. Tā, konkrēti, esot attiecībā uz izrakteņu ieguves platību, kura būtu jāuzskata par vides nosacījumu.
245. Turklāt norādītajā atļaujā neesot minēti nosacījumi, kas IVN lēmumā izvirzīti attiecībā uz atļauto projektu. Tāpat no šī lēmuma izrietot, ka atsevišķi nosacījumi ir jāīsteno laika perspektīvā, kas pārsniedz šīs pašas atļaujas spēkā esamības termiņu, tādējādi nav skaidrs, kādā veidā minētā īstenošana notiks šajā spēkā esamības termiņā.
246. Polijas Republika norāda, pirmkārt, ka IVN lēmumā ar tā 2020. gada 12. februāra labojumu ir ietvertas koordinātas, kas precīzi nosaka projekta teritorijas robežas, un ka paredzētās izrakteņu ieguves darbības platība, kāda tā ir precizēta klimata ministra 2020. gada 16. marta lēmumā, nav lielāka par IVN lēmumā noteikto platību.
247. Attiecībā uz Čehijas Republikas otro kritisko norādi atbildētāja dalībvalsts uzskata, ka atbilstoši tam, kas norādīts tā formulējumā, IVN direktīvas 8.a panta 1. punkta b) apakšpunktā ir noteiktas minimālās prasības attiecībā uz projekta atļaujas saturu. Tajā formulēto pienākumu vispārējā rakstura dēļ esot grūti iepriekš spriest, kāda konkrēta informācija ir iekļaujama obligāti. Nevar apgalvot, ka ar attiecīgo atļauju šī tiesību norma būtu pārkāpta tādēļ, ka tajā nav konkrēti minēta iespēja piemērot īpašus nosacījumus par noteiktu laika posmu. Šajā ziņā par sīku informāciju par dažādiem darbu posmiem saistībā ar izrakteņu ieguves darbības virzību tiks izdarīti vēlāki konstatējumi, kas būs cieši saistīti ar izrakteņu ieguves darbu organizāciju un to īstenošanas līdzekļiem, un tie atspoguļosies raktuvju uzņēmuma darbības plānā – tehniskā dokumentā, ko reglamentē Kalnrūpniecības kodeksa 108.–111. pants.
248. Atbildē uz citiem pamatiem izklāstīto iemeslu dēļ Polijas Republika uzskata, ka vienpadsmitajam pamatam nav priekšmeta.
2.      Vērtējums
249. Ar vienpadsmito pamatu Čehijas Republika norāda, ka, lēmumā, ar ko izrakteņu ieguves darbības ir atļautas līdz 2026. gadam, nepietiekami ņemdama vērā visas vides prasības, Polijas Republika neesot izpildījusi IVN direktīvas 8.a panta 1. punktā paredzētos pienākumus.
250. Šis pamats ir balstīts uz diviem apgalvojumiem. Pirmkārt, Čehijas Republika uzskata, ka daļa no prasītās informācijas par projektu, uz kuru attiecas minētais Lēmums par 2026. gadu, nav pārbaudīta nedz šajā lēmumā, nedz IVN lēmumā, un tā atzīst izrakteņu ieguves platību par svarīgu vides nosacījumu, kurš būtiski nosaka projekta ietekmi uz vidi. Otrkārt, pēc Čehijas Republikas uzskatiem, IVN lēmumā nav paskaidrota iespēja piemērot īpašus nosacījumus attiecībā uz daudz lielāku projektu, ņemot vērā tā darbības laikposmu, kurš ir par astoņpadsmit gadiem ilgāks, un tā atbilstīgo vērtību un atbilstīgo apsaimniekojamo platību.
251. IVN direktīvas 8.a panta 1. punktā ir izvirzītas minimālās prasības saistībā ar atļauju saturu, galvenokārt attiecībā uz projekta ietekmes uz vidi novērtējuma secinājumiem un tā īstenošanas vides nosacījumiem. Šīs satura prasības saskaņā ar IVN direktīvas 8.a panta 3. punktu citastarp var būt izpildītas arī tad, ja tā sauktajā lēmumu pieņemšanas procedūrā IVN direktīvas 2. panta 2. punkta izpratnē tiek pieņemts cits lēmums. Atbilstoši IVN direktīvas 8.a panta 1. punkta b) apakšpunktam šo prasību vidū ir arī visi lēmumam pievienotie vides nosacījumi, kā arī tā visu projekta īpašību un/vai pasākumu apraksts, kas paredzēts, lai nepieļautu, novērstu vai samazinātu būtisku negatīvu ietekmi uz vidi un, ja iespējams, to kompensētu, kā arī attiecīgā gadījumā monitoringa pasākumu apraksts.
252. Attiecībā uz pirmo apgalvojumu, saskaņā ar kuru Polijas iestādes raktuvju apsaimniekošanas atļaujas līdz 2026. gadam tekstā, iespējams, neesot noteikušas raktuvju platību, man šķiet, ka šis apgalvojums ir tikai desmitā pamata atkārtojums. Tādēļ atļaujos atsaukties uz saviem apsvērumiem, ko esmu paudis, izskatot minēto pamatu šo secinājumu 240. punktā. Kā jau esmu sīki paskaidrojis, atļauja kā administratīvs lēmums nenovirzās no tā, kas paredzēts IVN lēmumā attiecībā uz plānotās izrakteņu ieguves darbības ilgumu un attiecīgo ģeogrāfisko teritoriju. Tādēļ šis apgalvojums ir jānoraida.
253. Attiecībā uz otro apgalvojumu par IVN direktīvas 8.a panta 1. punkta b) apakšpunkta iespējami kļūdainu piemērošanu, jo raktuvju apsaimniekošanas atļaujā līdz 2026. gadam nebija precizēti nosacījumi, kas IVN lēmumā izvirzīti saistībā ar atļauto projektu, ir jānorāda, ka, lai arī šajā tiesību normā ir noteiktas minimālās prasības (“vismaz”) attiecībā uz informāciju, kas jāsniedz par atļauto projektu, tajā ir tikai vispārīgi formulēts pienākums šo informāciju iekļaut atļaujā (“Attīstības piekrišanas procedūrā [Lēmumā piešķirt atļauju] iekļauj [..]”), tādējādi atstājot zināmu rīcības brīvību kompetentajām iestādēm. Kā izriet no paša šīs tiesību normas formulējuma (“pievienotie”), šis iekļaušanas pienākums ir piemērojams arī iespējamiem vides nosacījumiem, kas ir lēmuma piešķirt atļauju pamatā.
254. Šāda pieeja man šķiet atbilstoša, ņemot vērā projektu, kas var ietilpt IVN direktīvas piemērošanas jomā, dažādību. Tādēļ man šķiet loģiski interpretēt minēto tiesību normu tādējādi, ka nekādi nav prasīts, lai attiecīgā informācija būtu minēta kādā konkrētā dokumentā un, vēl jo mazāk, galvenajā dokumentā, kas ir projekta atļaujas daļa. Tā kā jautājums vispārīgi ir par ļoti tehnisku informāciju, var izrādīties, ka ir nepieciešams to paskaidrot īpaši šim nolūkam paredzētā dokumentā, kas būtu pievienots atļaujai. Tādējādi visi dokumenti, kas kalpoja par pamatu kompetento iestāžu pieņemtajam administratīvajam lēmumam un kas iepriekš aprakstītajā veidā bija tajā iekļauti, ir “atļauja” IVN direktīvas 8.a panta 1. punkta izpratnē.
255. Man šķiet, ka tieši tā Polijas Republika ir izdarījusi šajā gadījumā. No vienas puses, ir IVN lēmums, kas bija pievienots atļaujas pieteikumam un ko atbilstoši Polijas tiesību aktiem Turovas raktuves apsaimniekotājam ir pienākums ievērot, veicot izrakteņu ieguves darbības. IVN lēmumā ir precīzi noteiktas projekta teritorijas robežas un ir izvirzīti projekta izpildes nosacījumi. No otras puses, ir raktuvju uzņēmuma darbības plāns, uz ko atsaucas Polijas Republika, kurā ir precizēta izrakteņu ieguves darbu organizācija un to īstenošanas līdzekļi. Kā paskaidro Polijas Republika, šis plāns ir tehnisks dokuments, kurā ir sīki paredzēti raktuvju uzņēmuma darbības noteikumi, tostarp atradņu apsaimniekošanas un tāda projekta noteikumi, kurš ir nepieciešams, tostarp lai
garantētu vispārējo drošību, vides aizsardzību un atradņu racionālu apsaimniekošanu.
256. Turklāt Čehijas Republika norāda, ka Polijas iestāžu izmantotā pieeja neļauj noteikt, kādā veidā iepriekš minēto nosacījumu turpināta īstenošana notiks saistībā ar projektu, kura īstenošanas laikposms ir par astoņpadsmit gadiem īsāks. Pretēji tam, ko apgalvo Čehijas Republika, es nesaprotu, kā tas, ka IVN lēmumā ir paredzēts ilgāks apsaimniekošanas laikposms, nekā pašā projekta atļaujā, būtu pretrunā IVN direktīvas 8.a panta 1. punkta b) apakšpunktā izvirzītajām prasībām. Man nešķiet, ka šajā tiesību normā, kuras formulējums turklāt ir diezgan vispārīgs, būtu obligāti noteikts pienākums iesniegt plānu, kurā visos sīkumos ir precizēta izrakteņu ieguves darbību virzība un it īpaši precīzs veids, kādā būs jāīsteno paredzētie vides nosacījumi. Gluži pretēji, man šķiet, ka IVN lēmums principā ļauj iepriekš paredzēt šo virzību attiecībā uz spēkā esamības laikposmu, jo apsaimniekotājam ir pienākums ievērot vides nosacījumus, kādi šajā aministratīvajā aktā tam ir noteikti atbilstoši Polijas tiesībām.
257. Turklāt atzīstu, ka es sliecos piekrist Polijas Republikas izteiktajam viedoklim attiecībā uz visai neskaidrajiem apgalvojumiem, kurus Čehijas Republika paudusi saistībā ar šo pamatu. Tā kā nav precīza pamatojuma par iespējamiem pārkāpumiem, man šķiet, ka vienpadsmitais pamats ir jānoraida kā nepamatots.
M.      Analīzes kopsavilkums
258. Šīs prasības analīze man liek secināt, ka par pamatotiem ir uzskatāmi pirmais, sestais, astotais un devītais pamats. Pārējā daļā prasība ir jānoraida kā nepamatota.
VI.    Par tiesāšanās izdevumiem
259. Atbilstoši Tiesas Reglamenta 138. panta 1. punktam lietas dalībniekam, kuram spriedums nav labvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram spriedums ir labvēlīgs. Saskaņā ar Reglamenta 138. panta 3. punktu, ja lietas dalībniekiem spriedums ir daļēji labvēlīgs un daļēji nelabvēlīgs, tie sedz savus tiesāšanās izdevumus paši. Tā kā šajā lietā Čehijas Republikai un Polijas Republikai spriedums ir daļēji labvēlīgs un daļēji nelabvēlīgs, tās sedz savus tiesāšanās izdevumus pašas.
260. Saskaņā ar Reglamenta 140. panta 1. punktu, atbilstoši kuram iestādes, kas ir iestājušās lietā, sedz savus tiesāšanās izdevumus pašas, Komisija sedz savus tiesāšanās izdevumus pati.
VII. Secinājumi
261. Ņemot vērā iepriekš izklāstītos apsvērumus, ierosinu Tiesai nospriest šādi:
1)      Pieņemot tiesisko regulējumu, kas ļauj kompetentajām administratīvajām iestādēm pagarināt brūnogļu ieguves atļauju par sešiem gadiem, neveicot ietekmes uz vidi novērtējumu, Polijas Republika ir pārkāpusi Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2011/92/ES (2011. gada 13. decembris) par dažu sabiedrisku un privātu projektu ietekmes uz vidi novērtējumu, ar grozījumiem, kas izdarīti ar Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvu 2014/52/ES (2014. gada 16. aprīlis), 4. panta 1. un 2. punktu kopsakarā ar minētās direktīvas 4. panta 4.–6. punktu, 5. panta 1. un 2. punktu, kā arī 6.–9. pantu.
2)      Nepublicēdama lēmuma, ar kuru izrakteņu ieguves darbības ir atļautas līdz 2026. gadam, saturu un šī lēmuma pielikumā pievienotos nosacījumus, nedz arī pamatus un apsvērumus, uz kuriem šī atļauja ir balstīta, un šo saturu Čehijas Republikai paziņodama tikai vairāk nekā piecus mēnešus vēlāk un turklāt nepilnīgā veidā, Polijas Republika ir pārkāpusi Direktīvas 2011/92, ar grozījumiem, kas izdarīti ar Direktīvu 2014/52, 9. panta 1. un 2. punktu.
3)      Nepublicēdama lēmuma, ar kuru izrakteņu ieguves darbības ir atļautas līdz 2026. gadam, saturu vai norādi uz vietu, kur to būtu iespējams pieprasīt, Polijas Republika ir pārkāpusi Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2003/4/EK (2003. gada 28. janvāris) par vides informācijas pieejamību sabiedrībai un par Padomes Direktīvas 90/313/EEK atcelšanu 7. pantu.
4)      Nesniegdama pilnīgu informāciju par lēmuma, ar kuru izrakteņu ieguves darbības ir atļautas līdz 2026. gadam, pieņemšanas procedūru, Polijas Republika nav izpildījusi pienākumus, kas tai paredzēti atbilstoši LES 4. panta 3. punktā noteiktajam lojālas sadarbības principam.
5)      Pārējā daļā prasību noraidīt.
6)      Čehijas Republika, Polijas Republika un Eiropas Komisija sedz savus tiesāšanās izdevumus pašas.
1      Oriģinālvaloda – franču.
2      Starptautiskā judikatūra vides jomā ilgstoši ir bijusi visai reta. 1893. gada lieta par Pribilova (Pribiloff) salu ziemeļu kotikiem, pēc tam 1941. gada Treilas (Trail) kausēšanas rūpnīcas lieta vai – cits piemērs – 1956. gada Lanū (Lanoux) ezera lieta radīja starptautisko vides tiesību pamatus, it īpaši attiecībā uz pārrobežu piesārņojumu un kopīgajiem dabas resursiem. Savukārt pēdējos gados šo strīdu skaits ir ievērojami pieaudzis. 1997. gada lietā par Donavas Gabčikovo-Naģimarosas (Danube Gabčikovo-Nagymaros) dambi videi pirmo reizi bija galvenā loma lietā, kas ierosināta Cour internationale de justice à La Haye [Hāgas Starptautiskajā tiesā]. Šī lieta sniedza tās tiesnešiem iespēju noteikt dažus starptautisko vides tiesību pamatprincipus, konkrēti, vides kaitējuma novēršanas citās valstīs principu, sadarbības principu, kā arī nepieciešamību progresīvi interpretēt konvenciju normas. Videi tāpat bija galvenā loma 2010. gada Urugvajas upes celulozes rūpnīcu lietā (Argentīna pret Urugvaju). Arī lietām par dažām Nikaragvas darbībām pierobežā (Kostarika pret Nikaragvu) un par ceļa būvi Kostarikā gar Sanhuanas upi  (Nikaragva pret Kostariku) tāpat bija liela vides dimensija. Šīs judikatūras kvantitatīvās attīstības pamatā galvenokārt ir valstu pienākumu palielināšanās vides jomā.
3      Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīva (2000. gada 23. oktobris), ar ko izveido sistēmu Kopienas rīcībai ūdens resursu politikas jomā (OV 2000, L 327, 1. lpp.).
4      Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīva (2003. gada 28. janvāris) par vides informācijas pieejamību sabiedrībai un par Padomes Direktīvas 90/313/EEK atcelšanu (OV 2003, L 41, 26. lpp.).
5      Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīva (2011. gada 13. decembris) par dažu sabiedrisku un privātu projektu ietekmes uz vidi novērtējumu (OV 2012, L 26, 1. lpp.), ar grozījumiem, kas izdarīti ar Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvu 2014/52/ES (2014. gada 16. aprīlis) (OV 2014, L 124, 1. lpp.) (turpmāk tekstā – “IVN direktīva”).
6      Tiesas priekšsēdētāja vietnieces rīkojums, 2021. gada 21. maijs, Čehijas Republika/Polija (C‑121/21 R, EU:C:2021:420).
7      Tiesas priekšsēdētāja vietnieces rīkojums, 2021. gada 20. septembris, Čehijas Republika/Polija (C‑121/21 R, EU:C:2021:752).
8      Skat. spriedumus, 2007. gada 6. decembris, Komisija/Vācija (C‑456/05, EU:C:2007:755, 25. punkts) un 2012. gada 16. oktobris, Ungārija/Slovākija (C‑364/10, EU:C:2012:630, 67. punkts), attiecībā uz abiem LESD 258. un 259. pantā paredzētajiem procesuālajiem nosacījumiem. Skat. arī manus secinājumus lietā Slovēnija/Horvātija (C‑457/18, EU:C:2019:1067, 99. punkts).
9      Savienības tiesību pārākuma princips, ar ko tiek nostiprināta Savienības tiesību prioritāte pār dalībvalstu tiesībām, uzliek par pienākumu visām dalībvalstu institūcijām nodrošināt dažādo Savienības normu pilnīgu iedarbību, jo dalībvalstu tiesības nevar ietekmēt iedarbību, kura šīm dažādajām normām ir atzīta minēto valstu teritorijā (šajā nozīmē skat. spriedumus, 2018. gada 4. decembris, Minister for Justice and Equality un Commissioner of An Garda Síochána (C‑378/17, EU:C:2018:979, 35.‑38. punkts) un 2019. gada 24. jūnijs, Popławski (C‑573/17, EU:C:2019:530, 53. un 54. punkts)).
10      Šajā nozīmē skat. Butler, G., “The Court of Justice as an inter-state court”, Yearbook of European law, 01/2017, 36. sējums, 189. lpp.
11      Skat. spriedumus, 2013. gada 11. jūlijs, Komisija/Čehijas Republika (C‑545/10, EU:C:2013:509, 108. punkts); 2016. gada 23. februāris, Komisija/Ungārija (C‑179/14, EU:C:2016:108, 141. punkts); 2016. gada 22. septembris, Komisija/Čehijas Republika (C‑525/14, EU:C:2016:714, 16. punkts); 2017. gada 19. septembris, Komisija/Īrija (Reģistrācijas nodoklis) (C‑552/15, EU:C:2017:698, 38. punkts); 2019. gada 31. oktobris, Komisija/Nīderlande (C‑395/17, EU:C:2019:918, 52. punkts), kā arī 2020. gada 28. maijs, Komisija/Bulgārija (Dzelzceļa izmeklēšanas iestāde) (C‑33/19, nav publicēts, EU:C:2020:405, 82. punkts).
12      Skat. spriedumus, 2005. gada 26. aprīlis, Komisija/Īrija (C‑494/01, EU:C:2005:250, 44. punkts); 2019. gada 28. marts, Komisija/Īrija (Notekūdeņu savākšanas un attīrīšanas sistēma) (C‑427/17, nav publicēts, EU:C:2019:269, 39. punkts), kā arī 2020. gada 17. decembris, Komisija/Ungārija (Starptautiskās aizsardzības pieteikuma iesniedzēju uzņemšana) (C‑808/18, EU:C:2020:1029, 112. punkts).
13      Šajā nozīmē skat. Burgi, M., Handbuch des Rechtsschutzes in der Europäischen Union (redaktori: Rengeling, H.‑W., Middeke, A. un Gellermann, M.), Minhene, 2014, 27. punkts; Frenz, W., Handbuch Europarecht, 5. sējums, Berlīne, 2010, 2685. punkts; Karpenstein, U., “LESD 259. pants”, Das Recht der Europäischen Union
(redaktori: Grabitz E., Hilf, M. un Nettesheim, M.), Minhene, 2021, 9. punkts; Pechstein, M., EU-Prozessrecht, Mohr Siebeck, Tībingene, 2011, 312. punkts; Schwarze, J., “LESD 259. pants”, EU-Kommentar, Nomos, Bādenbādene, 2019, 4. punkts, kā arī Thiele, A., Europaïsches Prozessrecht, C. H. Beck, Minhene, 2014, § 5, 29. punkts.
14      Šajā nozīmē skat. Burgi, M., Handbuch des Rechtsschutzes in der Europäischen Union (redaktori: Rengeling, H.‑W., Middeke, A. un Gellermann, M., Minhene, 2014, 27. un 28. punkts; Frenz, W., Handbuch Europarecht, 5. sējums, 2684. punkts; Kotzur, M., “LESD 259. pants” EUV/AEUV (redaktori: Geiger, R., Khan, D.‑E, un Kotzur, M.), Minhene, 5. punkts; Pechstein, M., EU-Prozessrecht, 313. un 314. punkts, kā arī Schwarze, J., “LESD 259. pants”, EU-Kommentar, Nomos, Bādenbādene, 2019, 5. punkts.
15      Attiecībā uz tiesību aktu grozījumiem skat. spriedumu, 2010. gada 4. marts, Komisija/Francija (C‑241/08, EU:C:2010:114, 12. un 13. punkts); attiecībā uz administratīva akta grozījumiem skat. spriedumu, 2006. gada 18. maijs, Komisija/Spānija (C‑221/04, EU:C:2006:329, 28. un 29. punkts).
16      Spriedums, 2019. gada 29. jūlijs (C‑411/17, EU:C:2019:622).
17      Spriedums, 2019. gada 29. jūlijs, Inter-Environnement Wallonie un Bond Beter Leefmilieu Vlaanderen (C‑411/17, EU:C:2019:622, 79. punkts).
18      Šajā nozīmē skat. Messerschmidt, K., Europäisches Umweltrecht, C. H. Beck, Minhene, 2011, 535. lpp., 53. punkts; Arabadjieva, K., “Vagueness and discretion in the scope of the EIA Directive”, Journal of Environmental Law, 29. sēj., Nr. 3, 2017, 417. un 425. lpp.
19      Skat. spriedumus, 1996. gada 24. oktobris, Kraaijeveld u.c. (C‑72/95, EU:C:1996:404, 50. punkts); 2006. gada 4. maijs, Komisija/Apvienotā Karaliste (C‑508/03, EU:C:2006:287, 88. punkts); 2008. gada 28. februāris, Abraham u.c. (C‑2/07, EU:C:2008:133, 37. punkts); 2008. gada 20. novembris, Komisija/Īrija (C‑66/06, nav publicēts, EU:C:2008:637, 61. punkts); 2013. gada 21. marts, Salzburger Flughafen (C‑244/12, EU:C:2013:203, 29. un 30. punkts), un 2015. gada 11. februāris, Marktgemeinde Straßwalchen u.c. (C‑531/13, EU:C:2015:79, 40. un 41. punkts).
20      Skat. spriedumu, 1999. gada 16. septembris, WWF u.c. (C‑435/97, EU:C:1999:418, 44. un 45. punkts).
21      Skat. spriedumu, 1996. gada 2. maijs, Komisija/Beļģija (C‑133/94, EU:C:1996:181, 42. un 43. punkts).
22      Skat. šo secinājumu 52. punktu.
23      Skat. spriedumu, 2006. gada 4. maijs, Barker (C‑290/03, EU:C:2006:286, 47. punkts).
24      Skat. spriedumu, 2006. gada 4. maijs, Komisija/Apvienotā Karaliste (C‑508/03, EU:C:1996:287, 104. punkts).
25      Skat. spriedumu, 2008. gada 28. februāris, Abraham u.c. (C‑2/07, EU:C:2008:133, 26. punkts).
26      Spriedums, 2019. gada 29. jūlijs, Inter-Environnement Wallonie un Bond Beter Leefmilieu Vlaanderen (C‑411/17, EU:C:2019:622, 83. punkts).
27      Skat. spriedumu, 2019. gada 7. novembris
(C‑280/18, EU:C:2019:928, 46.–49. punkts). Vēlos pieminēt, ka Tiesa ir izmantojusi šaurāku pieeju, nekā ģenerāladvokāte J. Kokote [J. Kokott], kura secinājumos, kas sniegti minētajā lietā, norādīja: “IVN direktīvas 11. pantā paredzētās prasības attiecināšana tikai uz sabiedrības līdzdalības jautājumiem, ar ko netiktu ietekmēta atļaujas likumība, nozīmētu, ka tā zaudē savu jēgu un jebkādu faktisku [lietderīgo] iedarbību” (EU:C:2019:449, 115. punkt. Mans izcēlums). Proti, jākonstatē, ka IVN 11. panta 1. punktā ir skaidri norādīts uz iespēju attiecīgās sabiedrības daļas locekļiem “ierosināt lietu [..], lai apstrīdētu tādu lēmumu, darbību vai bezdarbības būtības vai procesuālo likumību, uz kuru attiecas šīs direktīvas noteikumi par sabiedrības līdzdalību”, kas principā liedz iespēju uz IVN direktīvas 11. pantu
atsaukties, lai prasītu veikt atļaujas pārbaudi tiesā citu iemeslu dēļ, nevis sabiedrības tiesību uz līdzdalību pārkāpuma dēļ (mans izcēlums).
28      Polijas Republika atsaucas uz 31. panta 1. un 3. punktu ustawa z dnia 14 czerwca 1960 r. – Kodeks postępowania administracyjnego (1960. gada 14. jūnija likums “Administratīvā procesa kodekss”; 2020. gada Dz. U., 256. pozīcija) ar grozījumiem (turpmāk tekstā – “Administratīvā procesa kodekss”), kā arī uz 50. panta 1. punktu ustawa z dnia 30 sierpnia 2002 r. – Prawo o postępowaniu przed sądami administracyjnymi (2002. gada 30. augusta Likums par tiesvedību administratīvajās tiesās) (2019. gada Dz. U., 2325. pozīcija) ar grozījumiem.
29      Spriedums, 2013. gada 15. janvāris, Križan u.c. (C‑416/10, EU:C:2013:8, 110. punkts).
30      Skat. spriedumus, 2015. gada 1. jūlijs, Bund für Umwelt und Naturschutz Deutschland (C‑461/13, EU:C:2015:433, 34. punkts), un 2021. gada 24. jūnijs, Komisija/Spānija (Donjanas dabas teritorijas noplicināšanās) (C‑559/19, EU:C:2021:512, 35. punkts).
31      Skat. spriedumu, 2020. gada 28. maijs, Land Nordrhein-Westfalen (C‑535/18, EU:C:1996:391, 81., 84. un 85. punkts).
32      Spriedums, 2020. gada 28. maijs (C‑535/18, EU:C:1996:391, 75. punkts).
33      Šajā nozīmē skat. “Komisijas ziņojumu Eiropas Parlamentam un Padomei par Ūdens pamatdirektīvas (2000/60/EK) īstenošanu. Upju baseinu apsaimniekošanas plāni”, COM(2012) 670 final, 7. lpp., no kura izriet, ka Direktīvā 2000/60 “ir atzīts, ka laba stāvokļa sasniegšana attiecībā uz dažām ūdenstilpēm varētu prasīt vairāk laika. Šā iemesla dēļ dalībvalstīm ir iespēja izmantot atkāpi, pamatojoties uz ūdenstilpes dabas apstākļiem, un pagarināt termiņu līdz 2027. gadam vai pat ilgāk”. Saskaņā ar šo ziņojumu, ja tiek piemērotas atkāpes, Direktīva 2000/60 “nosaka dalībvalstīm pienākumu pamatot un izskaidrot attiecīgos iemeslus upes baseina apsaimniekošanas plānā. Tas nozīmē izskaidrot, kā tika veikts dabas apstākļu, nesamērīgo izmaksu un/vai tehniskās neiespējamības novērtējums un kā panākt virzību uz laba stāvokļa mērķi. Šis pamatojums ir būtiski svarīgs pārskatāmai un atbildīgai lēmumu pieņemšanai” (mans izcēlums).
34      Attiecībā uz dažādu veidu atkāpēm, kas paredzētas Direktīvā 2000/60 un kas ir jāizklāsta un jāizskaidro upes baseina apsaimniekošanas plānā, skat. Quevauviller, P., Protection des eaux souterraines – Législation européenne et avancées scientifiques, Lavoisier, Parīze, 2010, 63. lpp.
35      Skat. šo secinājumu 52. punktu.
36      Skat. spriedumu, 2019. gada 7. novembris, Flausch u.c. (C‑280/18, EU:C:2019:928, 46. punkts), kurā Tiesa IVN direktīvas 11. pantu ir interpretējusi tādējādi, ka “tā piemērošanas joma ir ierobežota ar strīda aspektiem, kas ir saistīti ar attiecīgās sabiedrības tiesībām piedalīties lēmumu pieņemšanas procesā saskaņā ar precīziem noteikumiem, kuri šajā jomā ir paredzēti šajā direktīvā. Turpretim uz prasībām, kuru pamatā ir jebkurš cits minētās direktīvas noteikums un a fortiori – jebkuri citi tiesību akti, vai tie būtu Savienības vai dalībvalstu, šis pants neattiecas” (mans izcēlums), kā arī šo secinājumu 104. punktu.
37      Skat. šo secinājumu 108. punktu.
38      Skat. šo secinājumu 148. punktu.
39      Skat. šo secinājumu 97. punktu.
40      No IVN lēmuma izriet, ka Turovas raktuvju apsaimniekošanai ir ietekme uz vidi triju dalībvalstu teritorijā, proti, Polijas Republikas, Čehijas Republikas un Vācijas Federatīvās Republikas teritorijā.
41      Spriedums, 2019. gada 7. novembris, Flausch u.c. (C‑280/18, EU:C:2019:928, 50. un 51. punkts).
42      Skat. šo secinājumu 52. punktu.
43      Spriedumi, 2018. gada 15. marts, North East Pylon Pressure Campaign un Sheehy (C‑470/16, EU:C:2018:185, 36. un 39. punkts) un
2019. gada 7. novembris, Flausch u.c. (C‑280/18, EU:C:2019:928, 46. punkts). Skat. arī šo secinājumu 104. un 150. punktu.
44      Skat. šo secinājumu 105. punktu.
45      Skat. šo secinājumu 163.–178. punktu.
46      Skat. šo secinājumu 69. punktu.
47      Šajā ziņā skat. ģenerāladvokātes E. Šarpstones [E. Sharpston] secinājumus lietā East Sussex County Council (C‑71/14, EU:C:2015:234, 52. punkts).
48      Spriedumi, 2011. gada 28. jūlijs, Office of Communications (C‑71/10, EU:C:2011:525, 22. punkts) un 2021. gada 20. janvāris, Land Baden‑Württemberg (Iekšējā informācijas apmaiņa) (C‑619/19, EU:C:2021:35, 33. punkts).
49      Skat. šo secinājumu 172. punktu.
50      Skat. šo secinājumu 170. punktu.
51      Skat. šo secinājumu 200. un nākamos punktus.
52      Skat. šo secinājumu 52. punktu.
53      Skat. šo secinājumu 62.–67. punktu.