62024CJ0038_RES
Lieta C‑38/24 [Bervidi] (
i
)
G. L.
pret
AB SpA
(Corte suprema di cassazione lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)
Tiesas (pirmā palāta) 2025. gada 11. septembra spriedums
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Sociālā politika – Apvienoto Nāciju Organizācijas Konvencija par personu ar invaliditāti tiesībām – 2., 5. un 7. pants – Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 21., 24. un 26. pants – Direktīva 2000/78/EK – Vienlīdzīga attieksme nodarbinātības un profesijas jomā – 1. pants – 2. panta 1. punkts un 2. punkta b) apakšpunkts – Aizliegums diskriminēt invaliditātes dēļ – Netieša diskriminācija – Atšķirīga attieksme pret darba ņēmēju, kurš pats nav invalīds, bet kurš aprūpē savu bērnu invalīdu – 5. pants – Darba devēja pienākums veikt saprātīgus pielāgojumus
Sociālā politika – Vienlīdzīga attieksme nodarbinātības un profesijas jomā – Direktīva 2000/78 – Piemērošanas joma – Nodarbinātības un darba nosacījumi – Jēdziens – Darba laika grafika pielāgošana – Iekļaušana
(Padomes Direktīvas 2000/78 3. panta 1. punkta a) un c) apakšpunkts)
(skat. 41.–44. punktu)
Sociālā politika – Vienlīdzīga attieksme nodarbinātības un profesijas jomā – Direktīva 2000/78 – Netiešas diskriminācijas invaliditātes dēļ aizliegums – Tvērums – Darba ņēmēja, kas aprūpē savu bērnu invalīdu, diskriminācija – Iekļaušana
(EKL 13. pants; LESD 19. pants; Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 21., 24. un 26. pants; Apvienoto Nāciju Organizācijas Konvencijas par personu ar invaliditāti tiesībām 2., 5. un 7. pants; Padomes Direktīvas 2000/78 12. apsvērums un 1. pants, 2. panta 1. punkts un 2. punkta a) un b) apakšpunkts)
(skat. 48.–58. un 61.–66. punktu un rezolutīvās daļas 1. punktu)
Pamattiesības – Pamattiesību harta – Diskriminācijas aizlieguma princips – Atzīšana gan Pamattiesību hartā, gan Eiropas Cilvēktiesību un pamatbrīvību aizsardzības konvencijā – Vienāda nozīme un piemērojamība – Hartas nodrošināts aizsardzības līmenis, ar ko netiek pārkāpts minētajā konvencijā garantētais aizsardzības līmenis
(Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 21. panta 1. punkts un 52. panta 3. punkts)
(skat. 59. punktu)
Sociālā politika – Vienlīdzīga attieksme nodarbinātības un profesijas jomā – Direktīva 2000/78 – Saprātīgi pielāgojumi bērna invalīda asistentam – Jēdziens – Pārcelšana citā amatā – Iekļaušana – Nosacījums – Nesamērīga sloga darba devējam neesība
(Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 24. un 26. pants; Apvienoto Nāciju Organizācijas Konvencijas par personu ar invaliditāti tiesībām 2. pants un 7. panta 1. punkts; Padomes Direktīvas 2000/78 21. apsvērums, 2. panta 2. punkta b) apakšpunkts un 5. pants)
(skat. 70.–80. punktu un rezolutīvās daļas 2. punktu)
Rezumējums
Tiesa, izskatīdama Corte suprema di cassazione (Augstākā kasācijas tiesa, Itālija) iesniegto lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu, attīsta savu judikatūru par “diskriminācijas saistības dēļ”, kas balstīta uz invaliditāti, jēdzienu Direktīvas 2000/78 (
1
) nozīmē, precizējot gan šī jēdziena tvērumu, gan darba devēja pienākumus, lai nodrošinātu darba ņēmēju vienlīdzības principa un netiešas diskriminācijas aizlieguma ievērošanu gadījumā, kad darba ņēmējs palīdz savam bērnam invalīdam.
G. L. strādāja sabiedrībā AB par “stacijas operatori” un bija atbildīga par metrostacijas uzraudzību un kontroli.
Viņa vairākkārt lūdza sabiedrību AB viņu pastāvīgi norīkot darbā darba vietā ar fiksētu darba laiku, lai viņa varētu rūpēties par savu nepilngadīgo dēlu, kuram ir smaga invaliditāte un nepieciešama aprūpe noteiktā laikā.
Sabiedrība AB šos lūgumus neapmierināja. Tā tomēr provizoriski piešķīra G. L. dažus darba apstākļu pielāgojumus, piemēram, noteica konkrētu darba vietu un piešķīra izdevīgāku laika grafiku salīdzinājumā ar citiem operatoriem.
2019. gada 5. martā G. L. cēla prasību Tribunale di Roma (Romas tiesa, Itālija), lūdzot konstatēt, ka viņas darba devēja atteikums pastāvīgi pielāgot viņas darba apstākļus ir diskriminējošs. Tā kā viņas prasība gan pirmajā instancē, gan apelācijas instancē tika noraidīta, G. L. iesniedza kasācijas sūdzību iesniedzējtiesā.
Šī tiesa, atsaukdamās uz principiem, kuri izriet no sprieduma Coleman (
2
), nolēma vērsties tiesā, lai noskaidrotu, vai tad, ja darba ņēmējs pats nav invalīds, viņš var tiesā atsaukties uz Direktīvā 2000/78 paredzēto aizsardzību pret jebkādu netiešu diskrimināciju invaliditātes dēļ sakarā ar palīdzību, ko viņš sniedz savam bērnam invalīdam. Apstiprinošas atbildes gadījumā tā turklāt vēlas noskaidrot, vai šādas personas darba devējam ir pienākums diskriminācijas situācijas labošanai attiecībā pret viņu veikt saprātīgus pielāgojumus Direktīvas 2000/78 nozīmē.
Tiesas vērtējums
Pirmām kārtām, Tiesa – it īpaši sprieduma Coleman gaismā – uzskata, ka Direktīvā 2000/78 paredzētais diskriminācijas aizliegums attiecas arī uz netiešu diskrimināciju “saistības dēļ”, kas balstīta uz invaliditāti. Tādējādi šis aizliegums ir piemērojams darba ņēmējam, kurš pats nav invalīds, tomēr cieš no šādas diskriminācijas tās palīdzības dēļ, ko viņš sniedz savam bērnam ar invaliditāti un kas šim bērnam ļauj saņemt viņa stāvoklī nepieciešamo pamataprūpi.
Tās analīze balstās arī uz konstatējumu, saskaņā ar kuru Direktīvas 2000/78 mērķis ir nodarbinātības un profesijas jomā cīnīties pret jebkādu diskrimināciju invaliditātes dēļ. Šajā direktīvā nostiprinātais vienlīdzīgas attieksmes princips ir piemērojams nevis noteiktai personu kategorijai, bet gan saistībā ar tās 1. pantā noteiktajiem iemesliem.
Turklāt saskaņā ar šīs direktīvas 12. apsvērumu un 2. panta 1. punktu ir jāaizliedz “jebkāda” tieša vai netieša diskriminācija invaliditātes dēļ, un EKL 13. panta – tāpat kā LESD 19. panta, kas to aizstāj –, kas ir Direktīvas 2000/78 juridiskais pamats, formulējums Savienībai piešķīra kompetenci paredzēt attiecīgus pasākumus, lai cīnītos pret jebkāda veida diskrimināciju, tostarp invaliditātes dēļ.
Turklāt Direktīva 2000/78 jāinterpretē, ņemot vērā Eiropas Savienības Pamattiesību hartas (turpmāk tekstā – “Harta”) 21., 24. un 26. pantu. Hartas 21. panta 1. punktā nostiprinātais vispārējais diskriminācijas aizlieguma princips attiecas arī uz netiešu diskrimināciju “saistības dēļ”, kas balstīta uz invaliditāti. Šis princips aizliedz “jebkādu diskrimināciju”, tostarp invaliditātes dēļ, tādējādi nodrošinot plašu šīs pamatgarantijas piemērošanu.
Turklāt Hartas 21. panta 1. punktā ir ietvertas vismaz tādas pašas garantijas, kādas paredzētas Eiropas Cilvēktiesību un pamatbrīvību aizsardzības konvencijas (
3
) 14. pantā, kas saskaņā ar Hartas 52. panta 3. punktu ir jāņem vērā kā minimālās aizsardzības slieksnis.
Bez tam saskaņā ar ANO konvenciju (
4
), uz kuru, tāpat kā uz Hartu, var atsaukties, lai interpretētu Direktīvu 2000/78, tās dalībvalstis aizliedz “jebkādu diskrimināciju” invaliditātes dēļ. Tās garantē personām ar invaliditāti vienlīdzīgu un efektīvu tiesisko aizsardzību pret “diskrimināciju jebkāda iemesla dēļ” un veic visus vajadzīgos pasākumus, lai nodrošinātu, ka bērni ar invaliditāti vienlīdzīgi ar citiem bērniem var pilnībā izmantot visas cilvēktiesības un pamatbrīvības, visos lēmumos, kas attiecas uz viņiem, kā galveno apsvērumu nosakot bērna ar invaliditāti intereses.
Otrām kārtām, Tiesa pārbauda, vai, lai nodrošinātu vienlīdzīgas attieksmes pret darba ņēmējiem principa un Direktīvas 2000/78 2. panta 2. punkta b) apakšpunktā paredzētā netiešas diskriminācijas aizlieguma ievērošanu, ir jāveic saprātīgi pielāgojumi šīs direktīvas 5. panta izpratnē attiecībā uz tādu darba ņēmēju kā šajā lietā, kuram pašam nav invaliditātes, bet kurš savam bērnam ar invaliditāti sniedz palīdzību, kas šim bērnam ļauj saņemt viņa stāvoklī nepieciešamo pamataprūpi.
Lai Direktīvas 2000/78 5. pantu interpretētu atbilstīgi Hartai, Tiesa atgādina, ka Hartas 24. un 26. pantā tostarp ir paredzēts, pirmkārt, ka bērniem ir tiesības uz viņu labklājībai nepieciešamo aizsardzību un gādību un, otrkārt, ka Savienība atzīst un ievēro personu ar invaliditāti tiesības izmantot pasākumus, kas paredzēti, lai nodrošinātu viņu neatkarību, sociālo un profesionālo integrāciju, kā arī dalību sabiedrības dzīvē.
Turklāt saprātīgi pielāgojumi, kas definēti ANO konvencijas 2. pantā, attiecas ne tikai uz personu ar invaliditāti vajadzībām darba vietā, bet attiecīgā gadījumā tie ir jāpiešķir arī darba ņēmējam, kurš sniedz palīdzību, kas personai ar invaliditāti ļauj saņemt viņas stāvoklī nepieciešamo pamataprūpi. Bez tam no ANO konvencijas 7. panta 1. punkta izriet, ka darba ņēmējam ir jāspēj sniegt savam bērnam ar invaliditāti nepieciešamo palīdzību, un tas nozīmē darba devēja pienākumu pielāgot šī darbinieka darba apstākļus.
Tiesa konstatē, ka tad, ja šāda pienākuma nebūtu, netiešas diskriminācijas “saistības dēļ” aizliegumam tiktu atņemta būtiska tā lietderīgās iedarbības daļa.
Tātad darba devējam ir pienākums veikt saprātīgus pielāgojumus Direktīvas 2000/78 5. panta izpratnē attiecībā uz darba ņēmēju, kurš, lai gan pats nav invalīds, savam bērnam ar invaliditāti sniedz palīdzību, kas šim bērnam ļauj saņemt viņa stāvoklī nepieciešamo pamataprūpi, ar nosacījumu, ka šie pielāgojumi darba devējam neuzliek nesamērīgu slogu. Attiecībā uz saprātīgu pielāgojumu veidiem, kas tiek prasīti no šāda aprūpētāja darba devēja, Tiesa precizē, ka darba laika samazināšana vai noteiktos apstākļos pārcelšana citā amatā var būt viens no Direktīvas 2000/78 5. pantā paredzētajiem pielāgošanas pasākumiem. Lai noteiktu, vai attiecīgie pasākumi nerada nesamērīgu slogu darba devējam, jo īpaši būtu jāņem vērā attiecīgās finansiālās un citas izmaksas, organizācijas vai uzņēmuma lielums un finansiālie resursi un iespēja iegūt valsts finansējumu vai kādu citu palīdzību.
(
i
)	Šīs lietas nosaukums ir izdomāts. Tas neatbilst neviena lietas dalībnieka reālajam personvārdam vai nosaukumam.
(
1
)	Padomes Direktīva 2000/78/EK (2000. gada 27. novembris), ar ko nosaka kopēju sistēmu vienlīdzīgai attieksmei pret nodarbinātību un profesiju (OV 2000, L 303, 16. lpp.).
(
2
)	Spriedums, 2008. gada 17. jūlijs (C‑303/06, EU:C:2008:415; turpmāk tekstā – “spriedums Coleman”). Šajā spriedumā Tiesa ir nospriedusi, ka Direktīva 2000/78, un it īpaši tās 1. pants un 2. panta 1. punkts un 2. punkta a) apakšpunkts, jāinterpretē tādējādi, ka tajos paredzētais tiešas diskriminācijas aizliegums ir piemērojams ne tikai personām, kurām pašām ir invaliditāte.
(
3
)	Konvencija parakstīta Romā 1950. gada 4. novembrī.
(
4
)	Apvienoto Nāciju Organizācijas Konvencija par personu ar invaliditāti tiesībām, kas noslēgta Ņujorkā 2006. gada 13. decembrī un stājusies spēkā 2008. gada 3. maijā (turpmāk tekstā – “ANO konvencija”).