62022TO0578_RES
Lieta T‑578/22
Eiropas Datu aizsardzības uzraudzītājs
pret
Eiropas Parlamentu
un
Eiropas Savienības Padomi
Vispārējās tiesas (pirmā palāta paplašinātā sastāvā) 2023. gada 6. septembra rīkojums
Atcelšanas prasība – Institucionālās tiesības – Personas datu apstrāde, ko veic Eiropols – Regula (ES) 2016/794 – EDAU institucionālās prerogatīvas – Locus standi – Prasība, kas ir daļēji nepieņemama un daļēji acīmredzami nepieņemama
Atcelšanas prasība – Savienības tiesas kompetence – Prasība, ko cēlusi Savienības struktūra – Prasība, ko cēlis Eiropas Datu aizsardzības uzraudzītājs (EDAU) – “Locus standi” savu institucionālo prerogatīvu aizsardzībai, ar kuru pamatota šī prasība
(LESD 263. pants; Eiropas Parlamenta un Padomes Regulas Nr. 45/2001 41. panta 1. punkts)
(skat. 26.–36. punktu)
Atcelšanas prasība – Fiziskas vai juridiskas personas – Interese celt prasību – “Locus standi” – Prasība, ko cēlis Eiropas Datu aizsardzības uzraudzītājs (EDAU) – “Locus standi” savu institucionālo prerogatīvu aizsardzībai – Neesamība – Pieņemamība, kas ir atkarīga no “locus standi” un intereses celt prasību pierādīšanas
(LESD 263. panta ceturtā daļa)
(skat. 41.–48., 54.–57. punktu)
Atcelšanas prasība – “Locus standi” – Juridiskas personas – Jēdziens – Eiropas Datu aizsardzības uzraudzītājs (EDAU) – Savienības struktūra – Iekļaušana – Nosacījumi
(LESD 263. panta ceturtā daļa)
(skat. 60.–65. punktu)
Atcelšanas prasība – Fiziskas vai juridiskas personas – Tiesību akti, kas šīs personas skar tieši un individuāli – Tiesību normas par personas datu apstrādi, ko veic Eiropols – Lēmums, ko Eiropas Datu aizsardzības uzraudzītājs (EDAU) pieņēmis attiecībā pret Eiropolu – Minēto tiesību normu ietekmes uz minēto lēmumu un EDAU kompetenci neesamība – Tieša skāruma neesamība – Nepieņemamība
(LESD 16. panta 2. punkts un 263. panta ceturtā daļa; Eiropas Parlamenta un Padomes Regulas 2016/794, ar grozījumiem, kas izdarīti ar Regulu 2022/991, 74.a un 74.b pants)
(skat. 66., 68.–76., 78.–82., 84., 85. punktu)
Rezumējums
2022. gada 3. janvārī, noslēdzot izmeklēšanu pēc savas iniciatīvas, Eiropas Datu aizsardzības uzraudzītājs (EDAU) pieņēma lēmumu attiecībā pret Eiropas Savienības Aģentūru tiesībaizsardzības sadarbībai (Eiropolu) (
1
). Ar šo lēmumu EDAU pēc būtības uzdeva Eiropolam kategorizēt datu subjektus attiecībā uz katru kopš 2022. gada 4. janvāra saņemto informācijas kopu sešu mēnešu termiņā no šo informācijas kopu saņemšanas dienas un divpadsmit mēnešu termiņā attiecībā uz datu kopām, kas pastāvēja minētā lēmuma pieņemšanas dienā; pēc tam Eiropolam bija pienākums šos datus dzēst.
Eiropas Parlaments un Padome 2022. gada 8. jūnijā pieņēma grozīto Eiropola regulu (
2
). Pēdējā minētajā atbilstoši divām pārejas normām (
3
) būtībā ir paredzēti nosacījumi, ar kādiem Eiropols noteiktā termiņā veic tā rīcībā esošo datu kopu kategorizēšanu grozītās Eiropola regulas spēkā stāšanās brīdī, un ir precizēti nosacījumi un procedūras, saskaņā ar kādiem, atbalstot notiekošu kriminālizmeklēšanu, ir atļauta to personas datu apstrāde, kuri neattiecas uz datu subjektu kategorijām, kas uzskaitītas grozītās Eiropola regulas II pielikumā un kuri ir pārsūtīti Eiropolam līdz 2022. gada 28. jūnijam.
EDAU uzskatīja, ka ar apstrīdētajām normām ir pārkāpta tā kā uzraudzības iestādes neatkarība un pilnvaras, jo saskaņā ar tā viedokli ar apstrīdētajām normām ar atpakaļejošu spēku ir legalizēta apstrīdētā Eiropola datu glabāšanas prakse un de facto ir atcelts 2022. gada 3. janvāra lēmums. Tādējādi saskaņā ar LESD 263. pantu EDAU lūdza Vispārējo tiesu tās atcelt. EDAU apgalvoja, ka tā locus standi ir pamatota ar nepieciešamību spēt celt prasību tiesā, lai aizstāvētu savas institucionālās prerogatīvas, un it īpaši savu kā uzraudzības iestādes neatkarību.
Šajā lietā Vispārējā tiesā pirmo reizi ir iesniegta atcelšanas prasība, ko EDAU cēlis par Padomes un Parlamenta leģislatīvo aktu, – kas tostarp rada jautājumu par Vispārējās tiesas kompetenci izskatīt minēto prasību, jautājumu par sprieduma Parlaments/Padome (C‑70/88) (
4
) piemērošanu pēc analoģijas šajā gadījumā un jautājumu par EDAU, kurš pielīdzināts juridiskai personai atbilstoši LESD 263. panta ceturtajai daļai, tiešo skārumu.
Vispārējās tiesas vērtējums
Pirmām kārtām, Vispārējā tiesa aplūko savu kompetenci izskatīt EDAU celto prasību un vispirms norāda, ka tas nav viens no LESD 263. panta otrajā un trešajā daļā minētajiem prasītājiem (
5
), un nav iekļauts arī LES 13. panta 1. punktā ietvertajā iestāžu sarakstā (
6
). Turpinot, tā norāda, ka, lai gan LESD 263. panta pirmajā daļā ir skaidri minētas Savienības struktūras un organizācijas to aktu, kuru tiesiskumu var apstrīdēt ar atcelšanas prasību, autoru sarakstā, tā tas nav attiecībā uz LESD 263. panta otro un trešo daļu. Tādējādi Vispārējā tiesa precizē, ka, lai gan EDAU kā neatkarīgas uzraudzības iestādes statuss ir nostiprināts gan Līgumā par ES darbību, gan Hartā (
7
), tas kā Savienības struktūra tika izveidots nevis ar primāro tiesību aktu, bet gan ar atvasināto tiesību aktu (
8
). Tātad, lai gan EDAU ir Savienības struktūra ar īpašu statusu, tas nav Savienības iestāde un katrā ziņā nevar uzskatīt, ka tas būtu minēts LESD 263. panta otrajā un trešajā daļā uzskaitīto prasītāju vidū. Visbeidzot, Vispārējā tiesa secina, ka tai ir jurisdikcija lemt par šo prasību, jo Tiesai ir ekskluzīva jurisdikcija izskatīt prasības, kas minētas LESD 263. pantā, kuras tostarp cēlusi Savienības iestāde par leģislatīvu aktu (
9
), un EDAU nav nedz iestāde, nedz prasītājs, kas būtu minēts LESD 263. panta otrajā un trešajā daļā.
Otrām kārtām, Vispārējā tiesa izvērtē, vai EDAU ir locus standi saskaņā ar judikatūru, kas izriet no sprieduma Parlaments/Padome (C‑70/88). Tā norāda, ka šajā spriedumā, uz kuru EDAU ir atsaucies, lai pamatotu savu īpašo locus standi savu institucionālo prerogatīvu aizsardzībai, Tiesa konstatēja, ka Parlamentam nav nekādas iespējas Savienības tiesās apstrīdēt citu iestāžu pieņemtos aktus, kuri var aizskart tā prerogatīvas, un Tiesa nolēma novērst šo nepilnību, atsaucoties uz vispārējo institucionālā līdzsvara principu. Savukārt EDAU var celt atcelšanas prasību, pamatojoties uz LESD 263. panta ceturto daļu, jo tas ir ar Savienības atvasināto tiesību aktu izveidota struktūra, kas var tikt pielīdzināta juridiskai personai. Turklāt Vispārējā tiesa precizē, ka, ja EDAU ir īpašs statuss, kas atzīts gan Līgumā par ES darbību, gan Hartā, un ka neatkarīgu uzraudzības iestāžu izveide ir būtisks indivīdu aizsardzības elements attiecībā uz personas datu aizsardzību, tad tā neatkarība, ar kādu EDAU ir jāīsteno savas funkcijas praksē, nav paredzēta, lai ierobežotu Savienības likumdevēja pilnvaras (
10
). Tādēļ EDAU ir jāīsteno savi uzdevumi un pilnvaras pilnīgi neatkarīgi, piemērojot Parlamenta un Padomes kopīgi pieņemtos leģislatīvos aktus, un to, kā Savienības iestādes, struktūras un organizācijas ievēro noteikumus par fizisko personu aizsardzību attiecībā uz personas datu apstrādi, EDAU uzrauga saskaņā ar šiem aktiem. Vispārējā tiesa secina, ka spriedumu Parlaments/Padome (C‑70/88) nevar pēc analoģijas piemērot attiecībā uz situāciju, kādā ir EDAU, kuram nevar tikt atzīta locus standi saskaņā ar šo spriedumu, un kurš ir uzskatāms par prasītāju, kam ir jāatbilst LESD 263. panta ceturtajā daļā paredzētajiem pieņemamības nosacījumiem.
Trešām kārtām, pārbaudot EDAU locus standi saskaņā ar LESD 263. panta ceturto daļu, Vispārējā tiesa iesākumā analizē to, vai EDAU kā Savienības struktūra var tikt pielīdzināts juridiskai personai šī panta izpratnē. Tā norāda, ka saskaņā ar šīs tiesību normas interpretāciju, ņemot vērā efektīvas pārbaudes tiesā principu un tiesiskuma principu, tādai Savienības struktūrai kā EDAU kā “juridiskai personai” ir locus standi attiecībā uz apstrīdēto normu atcelšanu, ar nosacījumu, ka šīs normas to skar tieši un individuāli minētās normas izpratnē. Proti, šādas juridiskas personas tikpat lielā mērā kā jebkuras citas personas vai vienības tiesības vai intereses var negatīvi ietekmēt Savienības tiesību akts, un tādējādi tai ir jābūt iespējai, ievērojot šos nosacījumus, panākt šāda akta atcelšanu.
Runājot par nosacījumu, saskaņā ar kuru juridiskai personai ir jābūt skartai tieši, Vispārējā tiesa atgādina, ka atbilstoši šim nosacījumam ir jābūt kumulatīvi izpildītiem diviem kritērijiem. Pirmkārt, attiecībā uz kritēriju par apstrīdēto normu ietekmi uz EDAU tiesisko stāvokli Vispārējā tiesa uzsver, ka EDAU ir atbildīgs par uzraudzību attiecībā uz to, kā Savienības iestādes, struktūras vai organizācijas piemēro attiecīgos personas datu aizsardzības noteikumus (
11
). Šajā gadījumā ar apstrīdētajām normām ir grozīta sākotnējā Eiropola regula, un tās neietekmē to uzdevumu būtību vai piemērošanas jomu, kuri EDAU ir uzticēti ar Savienības tiesību aktiem. Tādējādi, lai gan ir taisnība, ka tika grozīts tiesiskais režīms, par kura uzraudzību ir atbildīgs EDAU, tā paša pilnvaras netika grozītas, jo pats veids, kādā tas var likumīgi īstenot šīs pilnvaras, netika grozīts. Tātad apstrīdētās normas neskar EDAU tieši, jo šīs normas nav ietekmējušas tā tiesības, pienākumus vai pilnvaras. Turklāt attiecībā uz apstrīdēto normu ietekmi uz 2022. gada 3. janvāra lēmumu Vispārējā tiesa precizē, ka jautājums ir par administratīvu lēmumu, kas nevar ietekmēt nedz tādus leģislatīvos aktus kā grozītā Eiropola regula, nedz to saturu.
Otrkārt, attiecībā uz kritēriju par to adresātu rīcības brīvību, kuri ir atbildīgi par apstrīdēto normu īstenošanu, Vispārējā tiesa norāda, ka ar pēdējām minētajām normām Eiropolam ir atstāta zināma rīcības brīvība. Tādēļ tās nav tīri automātiskas un neizriet tikai no Savienības tiesiskā regulējuma attiecībā uz EDAU, bez citu starpposma noteikumu piemērošanas.
Tādējādi, tā kā apstrīdētās normas tieši neietekmē EDAU tiesisko stāvokli un tā kā nosacījumi par tiešu un individuālu skārumu ar tiesību aktu, kura atcelšana tiek lūgta, ir kumulatīvi, Vispārējā tiesa secina, ka prasība ir nepieņemama.
(
1
)	Saskaņā ar 43. panta 3. punkta e) apakšpunktu Eiropas Parlamenta un Padomes Regulā (ES) 2016/794 (2016. gada 11. maijs) par Eiropas Savienības Aģentūru tiesībaizsardzības sadarbībai (Eiropolu) un ar kuru aizstāj un atceļ Padomes Lēmumus 2009/371/TI, 2009/934/TI, 2009/935/TI, 2009/936/TI un 2009/968/TI (OV 2016, L 135, 53. lpp.; turpmāk tekstā – “sākotnējā Eiropola regula”).
(
2
)	Eiropas Parlamenta un Padomes Regula (ES) 2022/991 (2022. gada 8. jūnijs) attiecībā uz Eiropola sadarbību ar privātajām pusēm, personas datu apstrādi, ko Eiropols veic kriminālizmeklēšanas atbalstam, un Eiropola lomu pētniecībā un inovācijā (OV 2022, L 169, 1. lpp.; turpmāk tekstā – “grozītā Eiropola regula”), ar ko ir izdarīti grozījumi sākotnējā Eiropola regulā.
(
3
)	Grozītās Eiropola regulas 74.a un 74.b pantam (turpmāk tekstā – “apstrīdētās normas”).
(
4
)	Spriedums, 1990. gada 22. maijs, Parlaments/Padome (C‑70/88, EU:C:1990:217).
(
5
)	Saskaņā ar šo tiesību normu Tiesā prasību var celt, pirmkārt, kāda dalībvalsts, Parlaments, Padome vai Komisija un, otrkārt, Revīzijas palāta, Eiropas Centrālā Banka (ECB) un Reģionu komiteja.
(
6
)	Šajā tiesību normā minētās septiņas iestādes ir Parlaments, Eiropadome, Padome, Komisija, Eiropas Savienības Tiesa, Eiropas Centrālā banka un Revīzijas palāta.
(
7
)	Saskaņā ar LESD 16. panta 2. punktu un Eiropas Savienības Pamattiesību hartas (turpmāk tekstā – “Harta”) 8. panta 3. punktu noteikumu par fizisku personu aizsardzību attiecībā uz personas datu apstrādi, ko veic Savienības iestādes, struktūras un organizācijas, ievērošanu kontrolē neatkarīgas iestādes.
(
8
)	Ar 41. panta 1. punktu Eiropas [P]arlamenta un [P]adomes [R]egulā (EK) Nr. 45/2001 (2000. gada 18. decembris) par fizisku personu aizsardzību attiecībā uz personas datu apstrādi Kopienas iestādēs un struktūrās un par šādu datu brīvu apriti (OV 2001, L 8, 1. lpp.).
(
9
)	Saskaņā ar Eiropas Savienības Tiesas statūtu 51. panta b) punktu.
(
10
)	Kas paredzētas LES 14. panta 1. punktā un 16. panta 1. punktā.
(
11
)	Saskaņā ar 1. panta 3. punktu Eiropas Parlamenta un Padomes Regulā (ES) 2018/1725 (2018. gada 23. oktobris) par fizisku personu aizsardzību attiecībā uz personas datu apstrādi Savienības iestādēs, struktūrās, birojos un aģentūrās un par šādu datu brīvu apriti un ar ko atceļ Regulu (EK) Nr. 45/2001 un Lēmumu Nr. 1247/2002/EK (OV 2018, L 295, 39. lpp.), un sākotnējās Eiropola regulas 43. panta 1. punktu.