62012CC0239
ĢENERĀLADVOKĀTA ĪVA BOTA [YVES BOT] SECINĀJUMI,
sniegti 2013. gada 22. janvārī (
1
)
Lieta C-239/12 P
Abdulbasit Abdulrahim
pret
Eiropas Savienības Padomi,
Eiropas Komisiju
“Apelācija — Kopējā ārpolitika un drošības politika (KĀDP) — Pret konkrētām personām un organizācijām, kas saistītas ar Osamu Bin Ladenu, Al-Qaida tīklu un Taliban, vērsti ierobežojoši pasākumi — Regula (EK) Nr. 881/2002 — Ieinteresētās personas svītrošana no to personu, grupu un organizāciju saraksta, uz kurām attiecas naudas līdzekļu un saimniecisko resursu iesaldēšana — Interese celt prasību — Tiesvedības izbeigšana pirms sprieduma taisīšanas”
1.
Eiropas Savienības Vispārējā tiesa nesen ir pieņēmusi vairākus rīkojumus par tiesvedības izbeigšanu pirms sprieduma taisīšanas tādēļ, ka prasītāju vārdi ir tikuši svītroti no sarakstiem, ar kuriem tiek noteikti ierobežojoši pasākumi (
2
).
2.
Šī apelācijas sūdzība ir iesniegta par Vispārējās tiesas 2012. gada 28. februāra rīkojumu lietā T-127/09 Abdulrahim/Padome un Komisija (turpmāk tekstā – “pārsūdzētais rīkojums”), kurā tā tostarp nosprieda, ka vairs nav jālemj par prasību atcelt tiesību aktu, kuru A. Abdulrahim bija iesniedzis par Padomes 2002. gada 27. maija Regulu (EK) Nr. 881/2002, ar kuru paredz īpašus ierobežojošus pasākumus, kas vērsti pret konkrētām personām un organizācijām, kas saistītas ar Osamu Bin Ladenu, Al-Qaida tīklu un Taliban, un ar kuru atceļ Padomes Regulu (EK) Nr. 467/2001, ar ko aizliedz eksportēt noteiktas preces un pakalpojumus uz Afganistānu, pastiprina lidojumu aizliegumu un attiecina uz Afganistānas Taliban līdzekļu un citu finanšu resursu iesaldēšanu (
3
), kas grozīta ar Komisijas 2008. gada 22. decembra Regulu (EK) Nr. 1330/2008, (
4
), vai šo pēdējo minēto regulu.
3.
Galvenā šīs apelācijas sūdzības problemātika ir saistīta ar prasītāju intereses celt prasību saglabāšanos vai šīs intereses izzušanu, ja ierobežojošais pasākums, kurš uz tiem attiecas, ir atcelts tiesvedības laikā (
5
).
4.
Šajos secinājumos izklāstīšu iemeslus, kuru dēļ es uzskatu, ka Vispārējā tiesa ir pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā, uzskatot, ka vairs nav jālemj par A. Abdulrahim prasību atcelt tiesību aktu, jo ir zudusi viņa interese celt prasību.
I – Atbilstošās tiesību normas un tiesvedības priekšvēsture
5.
A. Abdulrahim vārds 2008. gada 21. oktobrī tika iekļauts sarakstā, kuru bija sagatavojusi Sankciju komiteja, kas izveidota ar ANO Drošības padomes 1999. gada 15. oktobra Rezolūciju 1267 (1999) par situāciju Afganistānā.
6.
Pēc tam Regulā Nr. 1330/2008 A. Abdulrahim vārds tika iekļauts to personu un organizāciju sarakstā, kuru naudas līdzekļi un citi saimnieciskie resursi ir jāiesaldē saskaņā ar Regulu Nr. 881/2002 (turpmāk tekstā – “apstrīdētais saraksts”).
7.
Ar prasības pieteikumu, kura parakstītais oriģināls Eiropas Savienības Vispārējās tiesas kancelejā tika saņemts 2009. gada 15. aprīlī, A. Abdulrahim cēla prasību pret Eiropas Savienības Padomi un Eiropas Komisiju ar lūgumu būtībā, pirmkārt, atcelt Regulu Nr. 881/2002 vai Regulu Nr. 1330/2008, ciktāl uz to attiecas šie tiesību akti, un, otrkārt, ar lūgumu atlīdzināt kaitējumu, kas, iespējams, radies šo tiesību aktu pieņemšanas dēļ. Šī prasība reģistrēta ar numuru T-127/09.
8.
Sankciju komiteja 2010. gada 22. decembrī nolēma svītrot A. Abdulrahim vārdu no sava saraksta.
9.
A. Abdulrahim advokāti 2011. gada 6. janvārī rakstveidā lūdza Komisijai svītrot viņa vārdu no apstrīdētā saraksta.
10.
Ar Komisijas 2011. gada 18. janvāra Regulu (ES) Nr. 36/2011, ar ko 143. reizi groza Regulu Nr. 881/2002 (
6
), A. Abdulrahim vārda norāde tika svītrota no apstrīdētā saraksta.
11.
Ar vēstuli, kas kancelejā tika saņemta 2011. gada 27. jūlijā, Komisija iesniedza Vispārējai tiesai Regulas Nr. 36/2011 kopiju.
12.
Vispārējās tiesas kancelejas 2011. gada 17. novembra vēstulē lietas dalībnieki tika aicināti rakstveidā izteikties par sekām, kādas rada Regulas Nr. 36/2011 pieņemšana, īpaši ņemot vērā prasības priekšmetu.
13.
Padome un Komisija savos rakstveida apsvērumos, kas iesniegti kancelejā 2011. gada 6. decembrī, lūdza Vispārējo tiesu atzīt, ka prasības atcelt tiesību aktu priekšmets vairs nepastāv un ka šajā ziņā nolēmums vairs nav jāpieņem. Attiecībā uz prasību par zaudējumu atlīdzību un tiesāšanās izdevumiem minētie lietas dalībnieki saglabāja savus iepriekšējos prasījumus.
14.
A. Abdulrahim iebilda pret lūgumu izbeigt tiesvedību pirms sprieduma taisīšanas attiecībā uz prasību atcelt tiesību aktu. It īpaši pamatojoties uz Vispārējās tiesas 2008. gada 3. aprīļa spriedumu lietā PKK/Padome (
7
), viņš izvirzīja argumentus; šie argumenti, uz kuriem Vispārējā tiesa atbildēja pārsūdzētajā rīkojumā, ir apkopoti tā 19. punktā.
II – Pārsūdzētais rīkojums
15.
Pārsūdzētais rīkojums tika pasludināts, pamatojoties uz Vispārējās tiesas Reglamenta 113. pantu, kurā noteikts, ka pēdējā, uzklausījusi lietas dalībniekus, var jebkurā laikā pēc savas ierosmes lemt par to, vai pastāv kāds absolūts šķērslis tiesas procesam, vai arī konstatēt, ka strīda priekšmets vairs nepastāv un ka tiesvedība ir jāizbeidz (
8
). Vispārējā tiesa uzskatīja, ka lietas materiāli ir pietiekami skaidri, lai tā lemtu bez tiesvedības mutvārdu daļas uzsākšanas.
16.
Vispirms šā rīkojuma 22. punktā Vispārējā tiesa atgādināja judikatūru, kurā noteikts, ka prasītāja interesei celt prasību, ņemot vērā prasības priekšmetu, ir jāpastāv prasības celšanas brīdī, pretējā gadījumā šāda prasība ir nepieņemama. Šim strīda priekšmetam – tāpat kā interesei celt prasību – ir jāturpina pastāvēt līdz tiesas nolēmuma pasludināšanai, pretējā gadījumā lieta ir jāizbeidz, proti, prasības rezultātā lietas dalībniekam, kas cēlis šo prasību, ir jāpanāk labvēlīgs iznākums (
9
).
17.
Tāpat pārsūdzētā rīkojuma 24. punktā Vispārējā tiesa atgādināja judikatūru, kurā noteikts, ka apstrīdētā tiesību akta atsaukšana vai, noteiktos apstākļos, atcelšana, ko īsteno atbildētāja iestāde, liek izzust prasības atcelt tiesību aktu priekšmetam, jo tā sniedz prasītājam vēlamo rezultātu un pilnībā apmierina tā prasību (
10
).
18.
Minētā rīkojuma 27. punktā Vispārējā tiesa konstatēja, ka Komisija ar Regulu Nr. 36/2011 ir svītrojusi A. Abdulrahim vārda norādi no apstrīdētā saraksta, lai gan šī norāde izrietēja no Regulas Nr. 1330/2008. Šāda svītrošana nozīmē minētās regulas atcelšanu, ciktāl šis tiesību akts attiecās uz A. Abdulrahim. Pārsūdzētā rīkojuma 28. punktā Vispārējā tiesa uzskatīja, ka ar šo atcelšanu, ņemot vērā, ka pēc Regulas Nr. 36/2011 pieņemšanas uz viņu vairs neattiecās ierobežojošie pasākumi, kas viņam bija nelabvēlīgi, A. Abdulrahim ir sasniedzis vēlamo rezultātu un viņa prasība ir pilnībā apmierināta.
19.
Minētā rīkojuma 29. un 30. punktā Vispārējā tiesa atgādināja, ka, protams, prasot atcelt tiesību aktu, prasītājs var saglabāt interesi, lai tiesvedības laikā atceltais akts tiktu atcelts, ja šī tiesību akta atcelšanai pašai par sevi var būt tiesiskas sekas (
11
). gadījumā, ja tiesību akts ir atcelts [ar spriedumu], iestādei, kas ir pieņēmusi tiesību aktu, saskaņā ar LESD 266. pantu ir jāveic pasākumi, lai izpildītu spriedumu. Šie pasākumi nav saistīti ar tiesību akta izzušanu kā tādu no Kopienu tiesību sistēmas, jo šie akti pēc būtības izzūd tad, kad tiesnesis tos atceļ. Šie pasākumi drīzāk attiecas uz spriedumā par tiesību akta atcelšanu konstatēto nelikumību novēršanu. Tādējādi attiecīgajai iestādei ir jāatjauno prasītāja iepriekšējais stāvoklis vai jānovērš identiska tiesību akta pieņemšana (
12
).
20.
Pārsūdzētā rīkojuma 31. punktā Vispārējā tiesa tomēr nosprieda, ka šajā lietā ne no lietas materiāliem, ne no prasītāja argumentiem neizriet, ka pēc Regulas Nr. 36/2011 pieņemšanas prasība atcelt tiesību aktu varētu radīt prasītājam tādu labumu minētā rīkojuma 22. punktā minētās judikatūras izpratnē, lai viņš saglabātu interesi celt prasību.
21.
It īpaši attiecībā uz apstākli, ka Savienības iestādes tiesību akta atcelšana nenozīmē tā prettiesiskuma atzīšanu un ka šīs atcelšanas ietekme ir ex nunc atšķirībā no sprieduma par tiesību akta atcelšanu, saskaņā ar kuru atceltais tiesību akts tiek svītrots no tiesību sistēmas ar atpakaļejošu spēku un tiek uzskatīts, ka tas nekad nav pastāvējis (
13
), Vispārējā tiesa pārsūdzētā rīkojuma 32. punktā norādīja, ka tā nevar pamatot prasītāja interesi panākt apstrīdētās regulas atcelšanu.
22.
Minētā rīkojuma 33. punktā Vispārējā tiesa norādīja, ka, pirmkārt, šīs lietas apstākļos nekas neliecinot par to, ka šī tiesību akta izzušana ex tunc sniegtu prasītājam kādu labumu. Tostarp nekas neesot ļāvis secināt, ka sprieduma par tiesību akta atcelšanu gadījumā Komisijai, piemērojot LESD 266. pantu, būtu jāveic pasākumi, lai novērstu konstatēto prettiesiskumu.
23.
Pārsūdzētā rīkojuma 34. punktā Vispārējā tiesa norādīja, ka, otrkārt, attiecībā uz iespējamā prettiesiskuma atzīšanu tā, protams, var būt viens no atlīdzināšanas elementiem prasībā par zaudējumu atlīdzību saskaņā ar LESD 268. un 340. pantu. Tomēr ar to nepietiek, lai pamatotu intereses celt prasību saglabāšanu ar apstrīdamo mērķi atcelt iestāžu tiesību aktus, kas tiek īstenoti saskaņā ar LESD 263. un 264. pantu. Pretējā gadījumā prasītājs vienmēr saglabātu interesi prasīt atcelt tiesību aktu, lai gan tas ir atsaukts vai atcelts, kas nebūtu saderīgi ar minētā rīkojuma 24. un 29. punktā minēto judikatūru.
24.
Attiecībā uz judikatūru, kurā noteikts, ka prasītājs var saglabāt interesi panākt tāda lēmuma atcelšanu, kurā noteikti ierobežojoši pasākumi, kas ir atcelti un aizstāti (
14
), Vispārējā tiesa pārsūdzētā rīkojuma 35. punktā konstatēja, ka šī judikatūra tikusi izstrādāta īpašos un no šīs lietas gadījuma atšķirīgos apstākļos. Pretēji Regulai Nr. 1330/2008 iepriekš minētajās lietās apstrīdētie tiesību akti bija ne tikai atcelti, bet arī aizstāti ar jauniem tiesību aktiem, saglabājot ierobežojošus pasākumus pret attiecīgajām organizācijām. Tādējādi atcelto tiesību aktu sākotnējā ietekme uz attiecīgajām organizācijām saglabājās ar aizstāto tiesību aktu starpniecību. Taču šajā lietā Regulā Nr. 36/2011 prasītāja vārda norāde gluži vienkārši esot svītrota no apstrīdētā saraksta, tādējādi atceļot Regulu Nr. 1330/2008, ciktāl tā attiecas uz prasītāju, to neaizstājot. Tātad šī tiesību akta radītās sekas neturpināšoties. Turklāt minētā judikatūra pamatojoties uz atšķirīgajām sekām, ko rada tiesību akta atcelšana un tiesību akta anulēšana (atcelšana), taču šim apstāklim, kā izrietot no pārsūdzētā rīkojuma 32. punkta, šajā gadījumā neesot nozīmes.
25.
Pārsūdzētā rīkojuma 36. punktā Vispārējā tiesa norādīja, ka šī atšķirība ir apstiprināta Tiesas 2009. gada 3. decembra spriedumā apvienotajās lietās Hassan un Ayadi/Padome un Komisija (
15
). Pirmkārt, tā vietā, lai automātiski secinātu, ka attiecīgie prasītāji saglabā interesi celt prasību konkrētajās lietās, Tiesa pēc savas iniciatīvas minētā sprieduma 57. punktā esot uzdevusi jautājumu, vai, ņemot vērā apstrīdētās regulas atsaukšanu un tās aizstāšanu ar citu tiesību aktu ar atpakaļejošu spēku, šajās lietās vispār ir jātaisa spriedums. Otrkārt, minētā sprieduma 59.–63. punktā Tiesa esot norādījusi uz vairākām īpatnībām tai nodotajā lietā, kuras tai tā paša sprieduma 64. un 65. punktā ļāva secināt, ka “šādos īpašos apstākļos” un atšķirībā no tā, kas bija nospriests Tiesas 1993. gada 8. marta rīkojumā lietā Lezzi Pietro/Komisija (
16
), jauna tiesību akta pieņemšana (un vienlaicīga apstrīdētās regulas atcelšana) nevar tikt uzskatīta par līdzvērtīgu vienkāršai apstrīdētās regulas atcelšanai. Taču šajā gadījumā šādi īpaši apstākļi nepastāvot. Konkrētāk, šajā lietā Regula Nr. 36/2011 esot noteicošā, ciktāl tā vairs nevarot būt prasības atcelt tiesību aktu priekšmets. Līdz ar to esot iespējams izslēgt, ka Regula Nr. 1330/2008, ciktāl tā attiecas uz prasītāju, pretēji tam, ko Tiesa konstatējusi sava iepriekš minētā sprieduma apvienotajās lietās Hassan un Ayadi/Padome un Komisija 63. punktā, atkārtoti stātos spēkā.
26.
Otrkārt, attiecībā uz to, ka prasītājs, lai nepieļautu, ka nākotnē atkārtojas ar Savienības iestādes tiesību aktu iespējami pieļautais prettiesiskums, var saglabāt interesi lūgt tā atcelšanu (
17
), Vispārējā tiesa pārsūdzētā rīkojuma 37. punktā atgādināja, ka šāda interese celt prasību, kas izriet no LESD 266. panta pirmās daļas, var pastāvēt tikai tad, ja iespējamais prettiesiskums var atkārtoties nākotnē neatkarīgi no tās lietas apstākļiem, kurā prasītājs cēlis prasību (
18
). Tomēr šajā lietā lietas materiālos nekas neliecinot, ka tā varētu notikt. Gluži pretēji, tā kā Regula Nr. 36/2011 tika pieņemta, ņemot vērā prasītāja īpašos apstākļus un, acīmredzot, situācijas attīstību Lībijā, Vispārējā tiesa uzskatīja, ka nešķiet ticami, ka iespējamais prettiesiskums varētu atkārtoties nākotnē neatkarīgi no apstākļiem, pamatojoties uz kuriem ir celta prasība.
27.
Treškārt, attiecībā uz argumentu, ka pastāvot kādas augstākas sabiedrības intereses sodīt par starptautisko tiesību imperatīvo normu varbūtējo pārkāpumu, Vispārējā tiesa pārsūdzētā rīkojuma 38. punktā norādīja, ka, šajā ziņā neaizstāvot Komisijas nesodāmību, ar šo argumentu nepietiek, lai pamatotu prasītāja personīgo interesi uzturēt prasību. Pat tad, ja, kā uzskata prasītājs, Komisijai ir jāievēro starptautisko tiesību imperatīvās normas un tai nav tiesību pieņemt lēmumu, pamatojoties uz faktiem, kas iegūti spīdzināšanas laikā, prasītājam nav pilnvaru rīkoties likuma vai iestāžu interesēs un viņš var aizstāvēt tikai tādas intereses un iebildumus, kuri uz to attiecas personīgi (
19
).
28.
Ceturtkārt, attiecībā uz iespējamajām nelabvēlīgajām sekām, kas šajā gadījumā var izrietēt no Regulas Nr. 1330/2008 iespējamā prettiesiskuma, Vispārējā tiesa pārsūdzētā rīkojuma 39. punktā norādīja, ka atbildētāju iestāžu izteiktais lūgums izbeigt tiesvedību attiecās vienīgi uz prasību atcelt tiesību aktu. Tādējādi Vispārējā tiesa uzskata, ka, pamatojoties uz LESD 268. pantu un LESD 340. panta otro un trešo daļu, savā prasībā par zaudējumu atlīdzību A. Abdulrahim joprojām ir tiesīgs prasīt atlīdzību par viņam iespējami nodarīto kaitējumu (
20
).
29.
Visbeidzot, piektkārt, attiecībā uz argumentu, kas ir saistīts ar šķietamo nepieciešamību saņemt nolēmumu par šīs prasības pamatotību, lai atlīdzinātu prasītāja tiesāšanās izdevumus, Vispārējā tiesa atsaucās uz pārsūdzētā rīkojuma 69.–71. punktu.
30.
Ņemot vērā šos apsvērumus, Vispārējā tiesa pārsūdzētā rīkojuma 41. punktā secināja, ka vairs nav jālemj par prasību atcelt tiesību aktu.
31.
Attiecībā uz prasību par zaudējumu atlīdzību Vispārējā tiesa uzskatīja, ka tā, ņemot vērā procesuālos dokumentus, lietas materiālos ietverto informāciju un lietas dalībnieku sniegtos rakstveida paskaidrojumus, ir acīmredzami juridiski nepamatota, pat acīmredzami nepieņemama.
32.
Pēc tam, kad Vispārējā tiesa pārsūdzētā rīkojuma 45. punktā bija atgādinājusi Eiropas Savienības ārpuslīgumiskās atbildības iestāšanās nosacījumus attiecībā uz nelikumīgu tās iestāžu rīcību, tā šī rīkojuma 48. punktā nosprieda, ka kaitējums nav ne aprēķināts, ne pierādīts.
33.
Turklāt pārsūdzētā rīkojuma 52. punktā Vispārējā tiesa nosprieda, ka nav konstatēta cēloņsakarība, jo A. Abdulrahim nodarīto iespējamo materiālo zaudējumu, kas radās tāpēc, ka nebija pieejami viņa naudas līdzekļi, finanšu aktīvi un citi saimnieciskie resursi un bija noteikts to lietošanas aizliegums, tiešs un tūlītējs cēlonis bija nevis šajā gadījumā apstrīdēto Kopienas tiesību aktu pieņemšana, bet gan agrāk pieņemtie lēmumi, proti, pirmkārt, Sankciju komitejas 2008. gada 21. oktobra lēmums iekļaut prasītāja vārdu minētās komitejas sarakstā un, otrkārt, Lielbritānijas iestāžu lēmums veikt pret viņu vērstus ierobežojošus pasākumus.
III – Apelācijas sūdzība
34.
Apelācijas sūdzības iesniedzējs lūdz Tiesu:
—
atcelt Vispārējās tiesas 2012. gada 28. februārī pasludināto rīkojumu;
—
atzīt, ka prasība atcelt tiesību aktu nav zaudējusi priekšmetu;
—
nodot lietu atpakaļ izskatīšanai Vispārējā tiesā, lai tā spriestu par prasību atcelt tiesību aktu;
—
piespriest Komisijai atlīdzināt šajā apelācijā un tiesvedībā Vispārējā tiesā radušos tiesāšanās izdevumus, tostarp izdevumus par apsvērumu iesniegšanu atbilstoši Vispārējās tiesas aicinājumam.
35.
Savu prasījumu pamatojumam apelācijas sūdzības iesniedzējs izvirza divus pamatus.
36.
Savā pirmajā pamatā, kas ir sadalīts trīs daļās, apelācijas sūdzības iesniedzējs apgalvo, ka Vispārējā tiesa, nelūdzot sniegt ģenerāladvokāta secinājumus un/vai neaicinot iesniegt apsvērumus par mutvārdu procesa iespējamo uzsākšanu, un/vai nesākot mutvārdu procesu jautājumā, vai prasība atcelt tiesību aktu ir zaudējusi priekšmetu, ir pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā.
37.
Savā otrajā pamatā apelācijas sūdzības iesniedzējs apgalvo, ka Vispārējā tiesa ir pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā, uzskatot, ka prasība atcelt tiesību aktu ir zaudējusi priekšmetu.
IV – Vērtējums
A – Par pirmo pamatu
1) Pirmā daļa – kļūda tiesību piemērošanā, nelūdzot sniegt ģenerāladvokāta secinājumus
38.
Apelācijas sūdzības iesniedzējs apgalvo, ka tādējādi Vispārējā tiesa ir pārkāpusi sava Reglamenta 114. panta 4. punktu, uz kuru ir atsauce Reglamenta 113. pantā, kas ir pamatā pārsūdzētā rīkojuma pieņemšanai.
39.
Šajā ziņā ir jāatgādina Tiesas judikatūra, kurā ir noteikts, ka Vispārējās tiesas pienākums uzklausīt ģenerāladvokātu, pirms tiek lemts par prasību, ir jāskata, ņemot vērā Vispārējās tiesas Reglamenta 2. panta 2. punktu, 18. pantu un 19. pantu, no kuriem izriet, ka, pirmkārt, Vispārējās tiesas tiesneša norīkošana par ģenerāladvokātu ir fakultatīva, ja lemj Vispārējās tiesas palāta, un, otrkārt, atsauces uz ģenerāladvokātu šajā reglamentā ir spēkā vienīgi tad, ja kāds tiesnesis patiešām ir norīkots par ģenerāladvokātu (
21
). Tā kā neviens ģenerāladvokāts netika norīkots, lai palīdzētu Vispārējās tiesas otrajai palātai lietā T-127/09, Vispārējai tiesai nebija pienākuma uzklausīt ģenerāladvokātu, pirms tiek atzīts, ka vairs nav jālemj par prasību. Tādējādi Vispārējā tiesa nav pieļāvusi nekādu kļūdu tiesību piemērošanā šajā jautājumā.
40.
No tā izriet, ka pirmā pamata pirmā daļa ir jānoraida kā nepamatota.
2) Otrā daļa – kļūda tiesību piemērošanā, neuzaicinot apelācijas sūdzības iesniedzēju iesniegt apsvērumus par to, vai būtu jāuzsāk mutvārdu process
41.
Lai apgalvotu, ka Vispārējā tiesa nevarēja neuzsākt mutvārdu procesu, iepriekš neaicinot iesniegt apsvērumus šajā jautājumā, apelācijas sūdzības iesniedzējs pamatojas uz salīdzinājumu starp Tiesas Reglamentu tā redakcijā, kas bija spēkā šīs apelācijas sūdzības iesniegšanas laikā, un Vispārējās tiesas Reglamentu, kā arī uz Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 47. pantu.
42.
Šajā ziņā ir tikai jākonstatē, ka Vispārējās tiesas Reglamenta 113. panta un 114. panta 3. un 4. punkta formulējumos nav noteikta šāda apspriešanās ar lietas dalībniekiem. Kā to pamatoti norāda Padome, lūdzot lietas dalībniekiem paust rakstveidā savu viedokli par sekām, kādas rada Regulas Nr. 36/2011 pieņemšana, īpaši ņemot vērā prasības priekšmetu, Vispārējā tiesa ir rīkojusies atbilstoši tās Reglamenta 113. pantam. Pēc lietas dalībnieku uzklausīšanas Vispārējā tiesa, nolemjot, ka mutvārdu process nav jāuzsāk, pirms nav lemts par prasību, rīkojās saskaņā ar minētā Reglamenta 114. panta 3. punktu. Vispārējai tiesai nevar tikt pārmesta nekāda kļūda tiesību piemērošanā šajā jautājumā.
43.
Līdz ar to pirmā pamata otrā daļa ir jānoraida kā nepamatota.
3) Trešā daļa – kļūda tiesību piemērošanā, neuzsākot mutvārdu procesu
44.
Apelācijas sūdzības iesniedzējs, uzsverot mutvārdu procesa būtisko nozīmi, uzskata, ka Vispārējā tiesa vienīgi izņēmuma kārtā var no tā atteikties. Viņš norāda, ka no mutvārdu procesa būtu jāatsakās tikai tajos gadījumos, kad nepastāv neviens izšķirošs jautājums par tiesiskiem un/vai faktiskiem apstākļiem. Apelācijas sūdzības iesniedzējs apgalvo, ka Vispārējā tiesa ir lēmusi uzreiz pēc atbildes, kuru viņš adresēja Vispārējai tiesai par savas intereses celt prasību uzturēšanu, un pēc īsiem Komisijas un Padomes apsvērumiem.
45.
Apelācijas sūdzības iesniedzējs apgalvo, ka gandrīz visa Vispārējās tiesas argumentācija attiecoties uz jautājumiem un judikatūru, kuri nav tikuši apspriesti un par kuriem viņam netika dota iespēja tikt uzklausītam ne rakstveidā, ne mutvārdos. Neatkarīgi no minētās judikatūras Vispārējā tiesa it īpaši esot uzsvērusi faktus par situāciju Lībijā un to, ka ir maz ticams, ka iespējamais pārkāpums varētu atkārtoties nākotnē.
46.
Līdzīgi Komisijai pietiek tikai norādīt, ka atbilstoši tās Reglamenta 113. pantam un 114. panta 3. punktam Vispārējā tiesa, tā kā tā uzskatīja, ka ir pietiekami informēta un ka apelācijas sūdzības iesniedzējam ir bijusi iespēja iesniegt rakstveida apsvērumus šajā jautājumā, varēja pieņemt pārsūdzēto rīkojumu, nesākot mutvārdu procesu (
22
). Turklāt, kā to norāda Padome, apelācijas sūdzības iesniedzējs konkrēti nenorāda, kādus jaunus faktus viņš varētu paziņot Vispārējai tiesai sēdē salīdzinājumā ar rakstveida apsvērumiem, kurus viņš jau bija iesniedzis.
47.
Ņemot vērā šos apsvērumus, uzskatu, ka pirmā pamata trešā daļa ir jānoraida kā nepamatota.
48.
Tā kā neviena no pirmā pamata trim daļām nav atzīta par pamatotu, pirmais pamats kopumā ir jānoraida kā nepamatots.
B – Par otro pamatu
49.
Apelācijas sūdzības iesniedzējs uzskata, ka Vispārējā tiesa, uzskatot, ka viņa prasība ir zaudējusi priekšmetu un ka vairs nav jālemj par prasību atcelt tiesību aktu, ir pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā. Kopumā viņš kritizē Vispārējās tiesas stingro vērtējumu, saskaņā ar kuru apelācijas sūdzības iesniedzējs tiesvedības turpināšanas rezultātā negūtu labumu.
50.
No apelācijas sūdzības iesniedzēja Tiesai sniegtajiem argumentiem it īpaši izriet, ka viņš apstrīd, ka viņa vārda norādes svītrošana no apstrīdētā saraksta, kas nozīmē Regulas Nr. 1330/2008 atcelšanu, pretēji tam, ko Vispārējā tiesa nosprieda pārsūdzētā rīkojuma 28. punktā, ir tāda, kas viņu “pilnībā apmierina”. Tādējādi apelācijas sūdzības iesniedzējs faktiski apstrīd Vispārējās tiesas negatīvo vērtējumu attiecībā uz viņa intereses celt prasību uzturēšanu.
51.
Lai būtu interese celt prasību, ir nepieciešams, lai prasītājs varētu atsaukties uz konkrētām sekām, ko viņam radītu apstrīdētā tiesību akta atcelšana (
23
). Prasība ņemt vērā interesi celt prasību ir atrodama gan prasību par tiesību aktu atcelšanas jomā, gan apelācijas sūdzību jomā (
24
). Minētajai interesei ir jābūt ne tikai personīgai, bet arī esošai.
52.
Intereses celt prasību personīgo aspektu raksturo tas, ka apstrīdētajam aktam ir jāietekmē prasītāja interešu joma tādējādi, ka šādam aktam ir jānodara kaitējums prasītājam (
25
). Citiem vārdiem, minētajam tiesību aktam prasītāja stāvoklis ir “jāietekmē negatīvi” (
26
) un šai ietekmei ir jāizpaužas kā kaitējumam (
27
). Tādējādi pat tad, ja šajā noteikumā ir ietvertas nianses (
28
), nevienam principā nav intereses apstrīdēt tāda lēmuma tiesiskumu, kas prasītājam ir labvēlīgs (
29
).
53.
Apstrīdētā tiesību akta atcelšanai ir jārada priekšrocība prasītājam. Kā norāda ģenerāladvokāts Lencs [Lenz], lai pastāvētu intereses celt prasību personīgais aspekts, ar iespējamo apstrīdētā tiesību akta atcelšanu “[prasītāja] tiesiskajam stāvoklim ir jāuzlabojas” (
30
). Prasītājam ir jāgūst labums no atcelšanas tādējādi, ka ar šo atcelšanu tiks novērstas attiecīgā tiesību akta nelabvēlīgās sekas attiecībā uz prasītāja tiesisko stāvokli (
31
). Tādējādi prasība, saskaņā ar kuru interesei ir jābūt personīgai, atspoguļo ideju, ka prasītājs nevar rīkoties likuma interesēs (
32
).
54.
Turklāt interese celt prasību nozīmē, ka prasītājs pierāda, ka apstrīdētais tiesību akts pietiekami tieši un noteikti ietekmē tā tiesisko vai materiālo stāvokli tādējādi, ka spriedums var prasītājam sniegt faktisku apmierinājumu, kaut arī tas ir tīri morāls apmierinājums (
33
). Izšķiroša nozīme personīgās intereses nosacījuma pārbaudē ir tam, vai tiesību akts tiešām ir prasītājam nelabvēlīgs. Tādēļ nepietiek ar to, ka apstrīdētais tiesību akts pēc sava rakstura ir nelabvēlīgs. Citiem vārdiem, intereses celt prasību vērtējums ir jāveic nevis abstrakti, bet gan ņemot vērā prasītāja personīgo situāciju (
34
).
55.
Tieši prasītājam ir pienākums pierādīt tā ietekmi uz viņa materiālo un tiesisko stāvokli arī tad, ja faktiski šis pierādījums var izrietēt no paša prasības priekšmeta. Tāpat apstāklis, ka prasītājs ir kāda tam nelabvēlīga lēmuma adresāts, dažkārt tiek uzskatīts par pietiekamu, lai viņam būtu interese celt prasību tiesā (
35
).
56.
Attiecībā uz intereses celt prasību laika aspektu tas nozīmē, ka interesei celt prasību ir jāpastāv prasības celšanas brīdī un jāturpina pastāvēt tiesvedības laikā. Kā Vispārējā tiesa norādījusi pārsūdzētā rīkojuma 22. punktā, strīda priekšmetam – tāpat kā interesei celt prasību – ir jāturpina pastāvēt līdz tiesas nolēmuma pasludināšanai, pretējā gadījumā lieta ir jāizbeidz, proti, prasības rezultātā lietas dalībniekam, kas cēlis šo prasību, ir jāpanāk labvēlīgs iznākums. Konkrētāk, kā tas arī ticis atgādināts tā paša Vispārējās tiesas rīkojuma 29. punktā, prasības par tiesību akta atcelšanu ietvaros prasītājs var saglabāt interesi panākt tiesvedības laikā atceltā tiesību akta atcelšanu (anulēšanu), ja šī akta atcelšanai (anulēšanai) pašai par sevi var būt tiesiskas sekas.
57.
Kā Vispārējā tiesa ir varējusi precizēt kādas citas lietas gadījumā, pareizas tiesvedības interesēs tā var konstatēt, ka tiesvedība ir jāizbeidz gadījumā, ja prasītājs, kam sākotnēji bija interese celt prasību, ir zaudējis jebkādu personīgu interesi pārsūdzētā lēmuma atcelšanā sakarā ar apstākli, kas ir iestājies pēc minētās prasības celšanas (
36
).
58.
Tomēr es uzskatu, ka Vispārējā tiesa pārsūdzētajā rīkojumā ir veikusi pārmērīgi stingru pārbaudi par apelācijas sūdzības iesniedzēja intereses celt prasību saglabāšanu. Es, tāpat kā apelācijas sūdzības iesniedzējs, uzskatu, ka Vispārējās tiesas argumentācija ir pelnījusi kritiku vairākos jautājumos.
59.
Tādējādi pretēji tam, ko Vispārējā tiesa ir nospriedusi pārsūdzētā rīkojuma 32. punktā, uzskatu, ka apstāklis, ka Savienības iestādes tiesību akta atcelšana (anulēšana) nav tā prettiesiskuma atzīšana un ka tā rada sekas tikai ex nunc atšķirībā no sprieduma par tiesību akta atcelšanu, saskaņā ar kuru atceltais tiesību akts tiek izslēgts no tiesību sistēmas ar atpakaļejošu spēku un tiek uzskatīts, ka tas nekad nav pastāvējis (
37
), šīs lietas kontekstā ir tāds, kas pamato A. Abdulrahim interesi panākt Regulas Nr. 1330/2008 atcelšanu. Šajā ziņā es uzskatu, ka ir nepareizi apgalvot, kā to darījusi Vispārējā tiesa pārsūdzētā rīkojuma 33. punktā, ka “šīs lietas apstākļos nekas neliecina par to, ka šī tiesību akta izzušana ex tunc sniegtu A. Abdulrahim kādu labumu”.
60.
Apelācijas sūdzības iesniedzējam joprojām ir personīga interese panākt viņa iekļaušanas apstrīdētajā Savienības tiesību sistēmas sarakstā izzušanu ar atpakaļejošu spēku, kas, neraugoties uz to, ka apstrīdētais tiesību akts tika atcelts (anulēts) tiesvedības laikā, ir tiesas īstenotās Savienības tiesību akta atcelšanas būtība. Pretēji tam, ko, šķiet, Vispārējā tiesa uzskatīja par noteicošo pārsūdzētā rīkojuma 33. punktā, šajā ziņā nav nozīmes tam, ka sprieduma par tiesību akta atcelšanu gadījumā Komisijai un/vai Padomei, piemērojot LESD 266. pantu, nebūtu jāveic papildu pasākumi, lai novērstu spriedumā par tiesību akta atcelšanu konstatēto prettiesiskumu.
61.
Šīs lietas attiecīgo līdzekļu iesaldēšanas pasākumu kontekstā, kurš neapšaubāmi ir nelabvēlīgs noteiktām personām, ierobežojot ne tikai to tiesības uz īpašumu izmantošanu, bet arī publiski atzīstot šīs personas par tādām, kas ir saistītas ar teroristisku organizāciju (
38
), manuprāt, ir acīmredzami, ka, lai gan attiecīgais Savienības tiesību akts ir atcelts (anulēts), apelācijas sūdzības iesniedzējam joprojām ir interese likt atzīt Savienības tiesai, ka viņš nekad nav bijis jāiekļauj apstrīdētajā sarakstā vai ka uz viņu nav bijusi jāattiecina Savienības iestāžu piemērotā procedūra. No tāda apelācijas sūdzības iesniedzēja viedokļa, kurš meklē apmierinājumu, kuru sniedz prasības celšana par tiesību akta atcelšanu attiecībā uz viņa iekļaušanu sarakstā, šāda formāla un/vai materiāla apstrīdētā tiesību akta prettiesiskuma atzīšana nav salīdzināma ar turpmāku viņa izslēgšanu no saraksta. Šajā ziņā ir jāņem vērā, ka šāda turpmāka izslēgšana nekliedētu šaubas par viņa iekļaušanas sarakstā pamatotību vai nepamatotību un/vai procedūras, kas veicinājusi iekļaušanu [Eiropas] Savienības sarakstā, tiesiskumu.
62.
Intereses celt prasību uzturēšana, uz kuru apelācijas sūdzības iesniedzējs var atsaukties šīs lietas apstākļos, konkrētāk balstās uz šādiem faktiem.
63.
Pirmkārt, no Tiesas judikatūras izriet, ka prasītājs var saglabāt interesi lūgt atcelt Savienības iestādes tiesību aktu, lai nepieļautu, ka nākotnē atkārtojas tā iespējamais prettiesiskums (
39
). Citiem vārdiem, interese celt prasību turpina pastāvēt tad, ja apstrīdētā tiesību akta atcelšanai pašai par sevi var būt tiesiskas sekas, it īpaši novēršot, ka Savienības iestādes atjauno prettiesisku praksi (
40
). Šāda interese celt prasību izriet no LESD 266. panta pirmās daļas, kurā noteikts, ka iestādēm, kuru pieņemtie akti ir atcelti, ir jāveic vajadzīgie pasākumi, lai izpildītu Tiesas spriedumu (
41
).
64.
Tiesa, protams, ir precizējusi, ka šī interese celt prasību var pastāvēt tikai tad, ja iespējamais prettiesiskums var atkārtoties nākotnē neatkarīgi no tās lietas apstākļiem, sakarā ar kuriem prasītājs cēlis prasību. Pretēji tam, ko Vispārējā tiesa atzinusi pārsūdzētā rīkojuma 37. punktā, šis nosacījums tomēr ir izpildīts saistībā ar apelācijas sūdzības iesniedzēja iesniegto prasību par tiesību akta atcelšanu. Šī prasība it īpaši ir vērsta uz to, lai apstrīdētu apstrīdētās regulas saderību ar Savienības tiesībām no procesuālā viedokļa, it īpaši, ņemot vērā tiesības tikt uzklausītam un tiesības uz efektīvu pārbaudi tiesā. Tādējādi apelācijas sūdzības iesniedzējs saglabā interesi panākt sprieduma par tās procedūras tiesiskumu, kas veicinājusi viņa iekļaušanu apstrīdētajā Eiropas Savienības sarakstā, pieņemšanu, lai iespējamais prettiesiskums neatkārtotos nākotnē pret viņu vērstā līdzīgā procedūrā (
42
). Savienības tiesas spriedums vajadzības gadījumā varētu mudināt Savienības iestādes nākotnē izdarīt atbilstošus grozījumus sistēmā, ar kuru tiek noteikta iekļaušana sarakstos (
43
).
65.
Otrkārt, apelācijas sūdzības iesniedzējs var likumīgi atsaukties uz to, ka apgalvotā prettiesiskuma atzīšana viņu reabilitētu, atjaunojot apelācijas sūdzības iesniedzēja reputāciju. Tādējādi es uzskatu, ka apelācijas sūdzības iesniedzējam ir vismaz morāla interese likt Savienības tiesai konstatēt, ka viņš nekad nav bijis iekļaujams apstrīdētajā sarakstā un uz viņu nav bijusi jāattiecina Savienības iestāžu piemērotā procedūra (
44
). Turklāt jāpiebilst, ka apelācijas sūdzības iesniedzējs savā pieteikumā par tiesību akta atcelšanu norāda uz savu tiesību uz privāto un ģimenes dzīvi aizskārumu tieši no kaitējuma, kas nodarīts viņa reputācijai, aspekta (
45
). Līdz ar to neatkarīgi no prasības par zaudējumu atlīdzību spriedums par tiesību akta atcelšanu var būt atlīdzības par prasītājam nodarīto morālo kaitējumu veids.
66.
Tādēļ es nepiekrītu Komisijai un Padomei tad, ja šīs iestādes apgalvo, ka spriedums par tiesību akta atcelšanu, kurš ir balstīts uz procesuāliem prasības pamatiem, nevarētu veicināt apelācijas sūdzības iesniedzēja reputācijas atjaunošanu. Man šķiet, ka ar šādu argumentāciju tiktu noliegts, ka forma un būtība ir cieši saistītas, tādēļ procesuāls pārkāpums var ietekmēt apstrīdētā tiesību akta saturu (
46
). Tas tā ir vēl jo vairāk, ja – kā šajā lietā – apelācijas sūdzības iesniedzējs norāda uz savu tiesību tikt uzklausītam pārkāpumu, kas varēja traucēt sniegt pierādījumus par to, ka viņam nebija nekādas saiknes ar teroristisku organizāciju, un līdz ar to viņš nebūtu bijis jāiekļauj apstrīdētajā sarakstā.
67.
Treškārt, Vispārējā tiesa nav ņēmusi vērā judikatūru, kurā noteikts, ka prasītājs tāpat var saglabāt interesi lūgt atcelt tiesību aktu, kas to ietekmē negatīvi, ciktāl šāds prettiesiskas rīcības konstatējums, ko veic Savienības tiesa, varētu būt pamats iespējamai prasībai par zaudējumu atlīdzību, lai panāktu adekvātu atlīdzinājumu par kaitējumu, kas apelācijas sūdzības iesniedzējam nodarīts ar apstrīdēto aktu (
47
).
68.
Šie apstākļi, manuprāt, liecina, ka apelācijas sūdzības iesniedzējs nav “pilnībā” apmierināts ar to, ka apstrīdētais tiesību akts tika atcelts tiesvedības laikā. Protams, viņš daļēji ir panācis, ko vēlējās, proti, viņa vārda norādes svītrošanu no apstrīdētā saraksta un no tā izrietošo rezultātu. Neraugoties uz to, iespējamie trūkumi, kas radušies līdz ar viņa iekļaušanu šajā sarakstā, nav izlaboti. Tādēļ nav zudusi apelācijas sūdzības iesniedzēja personīgā interese celt prasību.
69.
Turklāt ir jāprecizē, ka, ja tiktu pieļauts, kā to izklāstījusi Vispārējā tiesa pārsūdzētā rīkojuma 35. un 36. punktā, ka pastāv atšķirība starp lietām, kurās ierobežojošie pasākumi tikuši atcelti un aizstāti, saglabājot ieinteresētās personas apstrīdētajā sarakstā (
48
), un šo lietu, kurā prasītāja vārda norāde tika gluži vienkārši svītrota no apstrīdētā saraksta, šāda atšķirība iepriekš minēto iemeslu dēļ nekādi nenozīmē, ka prasītāju interese celt prasību būtu jāuzskata par izzudušu otrajā gadījumā.
70.
Visu šo iemeslu dēļ uzskatu, ka Vispārējā tiesa, uzskatot, ka vairs nav jālemj par prasību atcelt tiesību aktu, jo apelācijas sūdzības iesniedzējs nav spējis saglabāt interesi celt prasību, ir pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā. No tā izriet, ka otrais pamats ir pamatots un tādēļ pārsūdzētais rīkojums ir jāatceļ. Turklāt iesaku Tiesai nodot šo lietu atpakaļ izskatīšanai Vispārējā tiesā, lai tā lemtu par A. Abdulrahim lūgumu atcelt tiesību aktu, un atlikt lēmuma par tiesāšanās izdevumu pieņemšanu.
V – Secinājumi
71.
Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, iesaku Tiesai:
—
atcelt Eiropas Savienības Vispārējās tiesas 2012. gada 28. februāra rīkojumu lietā T-127/09 Abdulrahim/Padome un Komisija, ciktāl Eiropas Savienības Vispārējā tiesa ir nospriedusi, ka tai vairs nav jālemj par prasību atcelt tiesību aktu;
—
nodot šo lietu atpakaļ izskatīšanai Eiropas Savienības Vispārējā tiesā, lai tā spriestu par A. Abdulrahim lūgumu atcelt tiesību aktu, un atlikt lēmuma par tiesāšanās izdevumiem pieņemšanu.
(
1
)	Oriģinālvaloda – franču.
(
2
)	Vispārējās tiesas 2011. gada 6. jūlija rīkojums lietā T-142/11 SIR/Padome, 2011. gada 6. jūlija rīkojums lietā T-160/11 Petroci/Padome, 2011. gada 7. decembra rīkojums lietā T-255/11 Fellah/Padome, 2011. gada 15. decembra rīkojums lietā T-285/11 Gooré/Padome, 2012. gada 17. janvāra rīkojums lietā T-436/11 Afriqiyah Airways/Padome, 2012. gada 31. janvāra rīkojums lietā T-527/09 Ayadi/Komisija, 2012. gada 17. februāra rīkojums lietā T-218/11 Dagher/Padome, 2012. gada 24. aprīļa rīkojums apvienotajās lietās T-76/07, T-362/07 un T-409/08 El Fatmi/Padome, 2012. gada 4. jūnija rīkojumi apvienotajās lietās T-118/11, T-123/11 un T-124/11 Attey u.c./Padome un apvienotajās lietās T-131/11, T-132/11, T-137/11, no T-139/11 līdz T-141/11, no T-144/11 līdz T-148/11 un T-182/11 Ezzedine u.c./Padome, kā arī 2012. gada 3. jūlija rīkojums lietā T-543/11 Ghreiwati/Padome.
(
3
)	OV L 139, 9. lpp.
(
4
)	OV L 345, 60. lpp.
(
5
)	Citās lietās, kuras tiek izskatītas Tiesā, kā lieta C-183/12 P Ayadi/Komisija, tiek aplūkota līdzīga problemātika. Turklāt apvienotajās lietās C-584/10 P, C-593/10 P un C-595/10 P Komisija u.c./Kadi, kas Tiesā vēl tiek izskatītas, Y. A. Kadi tika svītrots no apstrīdētā saraksta tiesvedības laikā, tāpat kā Danièle Boni-Claverie lietā C-480/11 P Boni-Claverie/Padome, kas Tiesā vēl tiek izskatīta. Skat. arī Tiesas 2012. gada 15. novembra spriedumu lietā C-417/11 P Padome/Bamba, kurā Tiesa lietas izskatīšanas laikā savos secinājumos nav ņēmusi vērā N. Bamba interesi celt prasību, jo pēdējā pēc to personu sarakstu periodiskas pārskatīšanas, uz kurām attiecas konkrētie ierobežojošie pasākumi, bija svītrota no šiem sarakstiem tiesvedības laikā (88. punkts).
(
6
)	OV L 14, 12. lpp., un labojums – OV 2011, L 36, 12. lpp.
(
7
)	T-229/02, 46.–51. punkts.
(
8
)	Minētajā noteikumā ir precizēts, ka lēmums tiek pieņemts saskaņā ar nosacījumiem, kas paredzēti Reglamenta 114. panta 3. punktā (“[j]a vien Vispārējā tiesa nelemj citādi, pārējā procesa daļa notiek mutvārdos”) un 4. punktā (“Vispārējā tiesa pēc ģenerāladvokāta uzklausīšanas lemj par pieteikumu vai arī atliek lēmumu līdz galīgajam spriedumam”).
(
9
)	Šajā ziņā Vispārējā tiesa atsaucās uz Tiesas 2007. gada 7. jūnija spriedumu lietā C-362/05 P Wunenburger/Komisija (Krājums, I-4333. lpp., 42. punkts un tajā minētā judikatūra), kā arī uz Vispārējās tiesas 2010. gada 10. decembra spriedumu apvienotajās lietās no T-494/08 līdz T-500/08 un T-509/08 Ryanair/Komisija (Krājums, II-5723. lpp., 42. un 43. punkts).
(
10
)	Šajā ziņā Vispārējā tiesa atsaucās uz savu 2006. gada 28. marta rīkojumu lietā T-451/04 Mediocurso/Komisija (26. punkts un tajā minētā judikatūra) un rīkojumu lietā SIR/Padome (minēts iepriekš, 18. punkts), kā arī rīkojumu lietā Petroci/Padome (minēts iepriekš, 15. punkts).
(
11
)	Šajā ziņā Vispārējā tiesa atsaucās uz savu 1997. gada 14. marta rīkojumu lietā T-25/96 Arbeitsgemeinschaft Deutscher Luftfahrt-Unternehmen un Hapag-Lloyd/Komisija (Recueil, II-363. lpp., 16. punkts), kā arī uz 2005. gada 10. marta rīkojumu lietā T-184/01 IMS Health/Komisija (Krājums, II-817. lpp., 38. punkts).
(
12
)	Šajā ziņā Vispārējā tiesa atsaucās uz rīkojumu lietā Arbeitsgemeinschaft Deutscher Luftfahrt-Unternehmen un Hapag-Lloyd/Komisija (minēts iepriekš, 17. punkts un tajā minētā judikatūra).
(
13
)	Šajā ziņā Vispārējā tiesa norāda uz savu 1995. gada 13. decembra spriedumu apvienotajās lietās T-481/93 un T-484/93 Exporteurs in Levende Varkens u.c./Komisija (Recueil, II-2941. lpp., 46. punkts).
(
14
)	Šajā ziņā papildus spriedumam lietā PKK/Padome (minēts iepriekš, 46.–51. punkts) skat. Vispārējās tiesas 2006. gada 12. decembra spriedumu lietā T-228/02 Organisation des Modjahedines du peuple d’Iran/Padome (Krājums, II-4665. lpp., 35. punkts), 2007. gada 11. jūlija spriedumu lietā T-327/03 Al-Aqsa/Padome (39. punkts) un 2008. gada 23. oktobra spriedumu lietā T-256/07 People’s Mojahedin Organization of Iran/Padome (Krājums, II-3019. lpp., 48. punkts).
(
15
)	Apvienotās lietas C-399/06 P un C-403/06 P, Krājums, I-11393. lpp.
(
16
)	C-123/92, Recueil, I-809. lpp.
(
17
)	Attiecībā uz šo gadījumu Vispārējā tiesa atsaucās uz spriedumu lietā Wunenburger/Komisija (minēts iepriekš, 50. punkts).
(
18
)	Turpat, 51. un 52. punkts.
(
19
)	Šajā ziņā Vispārējā tiesa norāda uz Tiesas 1983. gada 30. jūnija spriedumu lietā 85/82 Schloh/Padome (Recueil, 2105. lpp., 14. punkts).
(
20
)	Šis lūgums tika izskatīts pārsūdzētā rīkojuma 42. un nākamajos punktos.
(
21
)	2009. gada 25. jūnija rīkojums lietā C-580/08 P Srinivasan/Ombuds (35. punkts), 2010. gada 22. oktobra rīkojums lietā C-266/10 P Seacid/Parlaments un Padome (11. punkts), kā arī 2011. gada 22. septembra spriedums lietā C-426/10 P Bell & Ross/ITSB (Krājums, I-8849. lpp., 28. punkts).
(
22
)	It īpaši skat. Tiesas 2006. gada 19. janvāra spriedumu lietā C-547/03 P AIT/Komisija (Krājums, I-845. lpp., 35. punkts) un 2006. gada 8. decembra rīkojumu lietā C-368/05 P Polyelectrolyte Producers Group/Padome un Komisija (46. punkts).
(
23
)	Skat. ģenerāladvokāta Tezauro [Tesauro] secinājumu 19. punktu lietā, kurā tika pasludināts 1995. gada 19. oktobra spriedums lietā C-19/93 P Rendo u.c./Komisija (Recueil, I-3319. lpp.).
(
24
)	Apelāciju jomā it īpaši skat. spriedumu lietā Rendo u.c./Komisija (minēts iepriekš, 13. punkts), spriedumu apvienotajās lietās Hassan un Ayadi/Padome un Komisija (minēts iepriekš, 58. punkts), kā arī 2011. gada 21. decembra spriedumu lietā C-27/09 P Francija/People’s Mojahedin Organization of Iran (Krājums, I-13427. lpp., 43. punkts un tajā minētā judikatūra).
(
25
)	Cassia, P., L’accès des personnes physiques ou morales au juge de la légalité des actes communautaires, izd. Dalloz, 2002, 464. lpp.
(
26
)	Vispārējās tiesas 1998. gada 30. aprīļa spriedums lietā T-16/96 Cityflyer Express/Komisija (Recueil, II-757. lpp., 34. punkts).
(
27
)	Iepriekš minētais Cassia, P., 464. lpp.
(
28
)	Šajā ziņā skat. Rideau, J. No: Jurisclasseur Europe, 330. burtnīca, 88. punkts.
(
29
)	It īpaši skat. Vispārējās tiesas priekšsēdētāja 1995. gada 15. marta rīkojumu lietā T-6/95 R Cantine dei colli Berici/Komisija (Recueil, II-647. lpp., 29. punkts).
(
30
)	Skat. ģenerāladvokāta Lenca secinājumu 9. punktu lietā C-309/89 Codorniu/Padome, kurā pasludināts 1994. gada 18. maija spriedums (Recueil, I-1853. lpp.).
(
31
)	Wathelet, M., Contentieux européen. Larcier, 2010, 186. lpp.
(
32
)	Van Raepenbusch, S., “L’intérêt à agir dans le contentieux communautaire”. No: Mélanges en hommage à Georges Vandersanden, izd. Bruylant, 2008, 384. lpp.
(
33
)	Turpat, 385. lpp.
(
34
)	Turpat, 389. un 390. lpp. Autors norāda uz Tiesas 1967. gada 12. decembra spriedumu lietā 15/67 Bauer/Komisija (Recueil, 511. lpp.) un Vispārējās tiesas 2004. gada 9. novembra spriedumu apvienotajās lietās T-285/02 un T-395/02 Vega Rodriguez/Komisija (Krājums-CDL, I-A-333. un II-1527. lpp., 25. punkts), kā arī uz Civildienesta tiesas 2006. gada 15. maija rīkojumu lietā F-3/05 Schmit/Komisija (Krājums-CDL, I-A-1-9. un II-A-1-33. lpp., 40. punkts).
(
35
)	Par lēmumiem, kuros paziņots, ka koncentrācija nav saderīga ar kopējo tirgu, skat. Vispārējās tiesas 1999. gada 25. marta spriedumu lietā T-102/96 Gencor/Komisija (Recueil, II-753. lpp., 42. punkts) un 1999. gada 15. decembra spriedumu lietā T-22/97 Kesko/Komisija (Recueil, II-3775. lpp., 57. punkts).
(
36
)	Vispārējās tiesas 2005. gada 17. oktobra rīkojums lietā T-28/02 First Data u.c./Komisija (Krājums, II-4119. lpp., 36. punkts).
(
37
)	Par šo atšķirību it īpaši skat. spriedumu apvienotajās lietās Exporteurs in Levende Varkens u.c./Komisija (minēts iepriekš, 46. punkts), kā arī spriedumu lietā Organisation des Modjahedines du peuple d’Iran/Padome (minēts iepriekš, 35. punkts).
(
38
)	Tādējādi Tiesa atzina, ka ierobežojošiem pasākumiem ir būtiska ietekme uz minēto personu tiesībām un brīvībām. It īpaši skat. spriedumu apvienotajās lietās Hassan un Ayadi/Padome un Komisija (minēts iepriekš, 60. punkts un tajā minētā judikatūra). Skat. arī 2007. gada 18. janvāra spriedumu lietā C-229/05 P PKK un KNK/Padome (Krājums, I-439. lpp., 110. punkts).
(
39
)	Spriedums lietā Wunenburger/Komisija (minēts iepriekš, 50. punkts un tajā minētā judikatūra).
(
40
)	It īpaši skat. Tiesas 1986. gada 24. jūnija spriedumu lietā 53/85 AKZO Chemie un AKZO Chemie UK/Komisija (Recueil, 1965. lpp., 21. punkts), kā arī Vispārējās tiesas 1994. gada 9. novembra spriedumu lietā T-46/92 Scottish Football/Komisija (Recueil, II-1039. lpp., 14. punkts) un 2010. gada 11. maija spriedumu lietā T-121/08 PC-Ware Information Technologies/Komisija (Krājums, II-1541. lpp., 39. un 40. punkts). Saistībā ar apelācijas sūdzību skat. arī 2009. gada 3. septembra spriedumu lietā C-535/06 P Moser Baer India/Padome (Krājums, I-7051. lpp., 25. punkts).
(
41
)	Spriedums lietā Wunenburger/Komisija (minēts iepriekš, 51. punkts un tajā minētā judikatūra).
(
42
)	Pēc analoģijas skat. Tiesas spriedumu lietā Wunenburger/Komisija (minēts iepriekš, 52.–59. punkts), kā arī Vispārējās tiesas 2009. gada 18. marta spriedumu lietā T-299/05 Shanghai Excell M & E Enterprise un Shanghai Adeptech Precision/Padome (Krājums, II-565. lpp., 48.–52. punkts).
(
43
)	Šajā ziņā skat. 1979. gada 6. marta spriedumu lietā 92/78 Simmenthal/Komisija (Recueil, 777. lpp., 32. punkts).
(
44
)	Attiecībā uz prasītāja morālo interesi strīda izspriešanā it īpaši skat. Tiesas 1980. gada 10. jūnija spriedumu lietā 155/78 M./Komisija (Recueil, 1797. lpp., 6. punkts) un 2008. gada 22. decembra spriedumu lietā C-198/07 P Gordon/Komisija (Krājums, I-10701. lpp., 42.–45. punkts), kā arī manu secinājumu 49.–53. punktu lietā, kurā tika pasludināts Tiesas spriedums pēdējā minētajā lietā. Skat. arī Vispārējās tiesas 2002. gada 21. marta spriedumu lietā T-131/99 Shaw un Falla/Komisija (Recueil, II-2023. lpp., 36. punkts).
(
45
)	Skat. prasības pieteikuma 99. punktu lietā T-127/09.
(
46
)	Tādējādi, ciktāl procesuāls pārkāpums varēja ietekmēt apstrīdētās regulas tiesiskumu, prasītājam ir juridiski pamatota interese atsaukties uz būtisku formas prasību iespējamo neievērošanu (skat. 1991. gada 7. maija spriedumu lietā C-304/89 Oliveira/Komisija, Recueil, I-2283. lpp., 17. punkts).
(
47
)	It īpaši skat. 1980. gada 5. marta spriedumu lietā 76/79 Könecke Fleischewarenfabrik/Komisija (Recueil, 665. lpp., 9. punkts), 1998. gada 31. marta spriedumu apvienotajās lietās C-68/94 un C-30/95 Francija u.c./Komisija (Recueil, I-1375. lpp., 74. punkts), 2000. gada 13. jūlija spriedumu lietā C-174/99 P, Parlaments/Richard (Recueil, I-6189. lpp., 33. un 34. punkts), kā arī 2007. gada 6. decembra spriedumu lietā C-59/06 P Marcuccio/Komisija (32. punkts). Skat. arī Vispārējās tiesas 1997. gada 29. maija rīkojumu lietā T-6/96 Contargyris/Padome (Recueil FP, I-A-119. un II-357. lpp., 32. punkts), kā arī spriedumu lietā Shanghai Excell M & E Enterprise un Shanghai Adeptech Precision/Padome (minēts iepriekš, 53. punkts).
(
48
)	It īpaši skat. šo secinājumu 14. zemsvītras piezīmē minētos spriedumus, kā arī spriedumu apvienotajās lietās Hassan un Ayadi/Padome un Komisija (minēts iepriekš).