Pagaidu versija
ĢENERĀLADVOKĀTA MACEJA ŠPUNARA [MACIEJ SZPUNAR]
SECINĀJUMI,
sniegti 2025. gada 27. novembrī (1)
Lieta C‑421/24
Autorità per le Garanzie nelle Comunicazioni (AGCOM)
pret
Google Ireland Limited
(Consiglio di Stato (Valsts padome, Itālija) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Direktīva 2000/31/EK – 1. panta 5. punkta d) apakšpunkts – Azartspēļu reklāma – 14. panta 1. punkts – Izņēmums no atbildības par mitināšanas starpniecības pakalpojumiem – Partnerības līgums starp mitināšanas pakalpojumu sniedzēju un lietotāju
I.      Ievads
1.        Kāda dalībvalsts ir nolēmusi savā teritorijā aizliegt jebkāda veida azartspēļu reklāmu. Ņemot vērā saskaņošanas neesamību šajā jomā un to, ka ir atzītas azartspēļu kaitīgās sekas personām un sabiedrībai kopumā, šāds aizliegums Savienības tiesībās principā var tikt atļauts.
2.        Cits jautājums ir par šāda aizlieguma izpildi – tieši pret ko. It īpaši dalībvalstīm piešķirtā rīcības brīvība azartspēļu jomā jālīdzsvaro ar Direktīvā 2000/31/EK (2) paredzēto informācijas sabiedrības pakalpojumu brīvu apriti.
3.        Vai attiecībā uz mitināšanas pakalpojuma sniedzēju, kas pārvalda video koplietošanas platformu, kurā tiek glabāts trešo personu saturs, kurā ietvertas šādas reklāmas, var tikt piemērots pilnīgs azartspēļu reklāmas aizliegums? Tāds ir jautājums, kas uzdots šajā iesniedzējtiesas nolēmumā. Lai atrisinātu šo jautājumu, Tiesa tiek aicināta, pirmkārt, pārbaudīt, vai Direktīva 2000/31 ir piemērojama šī mitināšanas pakalpojuma sniedzēja darbībai. Ja tas tā ir, tai
pēc tam
jāpārbauda, vai šāds pakalpojumu sniedzējs ietilpst šīs direktīvas 14. panta 1. punktā paredzētā izņēmuma no atbildības piemērošanas jomā. Apstiprinošas atbildes gadījumā tai
visbeidzot
būs jāizvērtē, vai pakalpojumu sniedzējs atbilst nosacījumiem, lai atsauktos uz minēto tiesību normu.
II.    Atbilstošās tiesību normas
A.      Savienības tiesības
4.        Direktīvas 2000/31 12., 21. un 42. apsvērums formulēts šādi:
“(12)      Dažas darbības jāizslēdz no šīs direktīvas darbības jomas, balstoties uz to, ka brīvību piedāvāt pakalpojumus šajās jomās šajā stadijā nevar garantēt saskaņā ar Līgumu vai esošajiem sekundārajiem tiesību aktiem; [..]
[..]
(21)      [..] koordinētā joma ietver tikai prasības attiecībā uz tiešsaistes darbībām, tādām kā tiešsaistes informācija, tiešsaistes reklamēšana, tiešsaistes pirkšana, tiešsaistes līgumu slēgšana [..]
[..]
(42)      Izņēmumi no šajā pantā paredzētās atbildības attiecas vienīgi uz gadījumiem, kad informācijas sabiedrības pakalpojumu sniedzēju darbība ir ierobežota līdz darbības tehniskajam procesam un pieejas sniegšanai komunikāciju tīklam, pa kuru trešo personu informācija tiek pārraidīta vai uz laiku uzglabāta ar nolūku vienīgi padarīt pārraidīšanu efektīvāku; šīs darbības ir tikai tehniskas, automātiskas un pasīvas, kas netieši norāda, ka informācijas sabiedrības pakalpojumu sniedzējiem nav nedz zināšanu, nedz kontroles pār informāciju, ko pārraida vai uzglabā.”
5.        Direktīvas 1. panta 5. punktā noteikts:
“Šī direktīva neattiecas uz:
a)      nodokļu aplikšanas jomu;
b)      jautājumiem, kuri attiecas uz informācijas sabiedrības pakalpojumiem un kuri ietverti Direktīvā 95/46/EK [(3)] un 97/66/EK [(4)];
c)      jautājumiem, kas attiecas uz nolīgumiem vai darbībām, kurus reglamentē tiesību akti par karteļiem;
d)      šādām informācijas sabiedrības pakalpojumu darbībām:
–        notāru vai līdzvērtīgu profesiju pārstāvju darbībām, ciktāl tās ir tieši un īpaši saistītas ar valsts varas funkciju veikšanu,
–        klienta pārstāvēšanu un tā tiesību aizstāvēšanu tiesās,
–        azartspēļu darbībām, kas ietver likmes ar naudas vērtību, tostarp izlozes un derības.”
6.        Saskaņā ar minētās direktīvas 2. panta h) punkta i) apakšpunktu:
“Koordinētā joma attiecas uz prasībām, kuras pakalpojuma sniedzējam jāievēro attiecībā uz:
[..]
–        informācijas sabiedrības pakalpojuma darbības veikšanu, piemēram, prasībām, kas saistītas ar pakalpojuma sniedzēja uzvedību, prasībām attiecībā uz pakalpojumu kvalitāti vai saturu, tostarp tās, kas piemērojamas reklamēšanai un kontraktiem, vai prasībām, kas saistītas ar pakalpojuma sniedzēja saistībām”.
7.        Saskaņā ar minētās direktīvas 3. panta 1. un 2. punktu:
“1.      Katra dalībvalsts nodrošina, ka informācijas sabiedrības pakalpojumi, ko piedāvā pakalpojumu sniedzējs, kurš reģistrēts tās teritorijā, atbilst valsts noteikumiem, kas piemērojami attiecīgajā dalībvalstī un ko ietver koordinētā joma.
2.      Dalībvalstis koordinētajā jomā noteiktu iemeslu dēļ nedrīkst ierobežot brīvību piedāvāt informācijas sabiedrības pakalpojumus no citas dalībvalsts.”
8.        Minētās direktīvas 4. iedaļas nosaukums ir “Starpnieku pakalpojumu sniedzēju saistības”. Direktīvas 14. panta “Glabāšana” 1. un 2. punktā paredzēts:
“1.      Ja tiek piedāvāts informācijas sabiedrības pakalpojums, kas sastāv no pakalpojuma saņēmēja piedāvātās informācijas glabāšanas, dalībvalstis nodrošina, ka pakalpojuma sniedzējs nav atbildīgs par informāciju, kas glabāta pēc pakalpojuma saņēmēja pieprasījuma, ar noteikumu, ka:
a)      pakalpojuma sniedzējam nav faktisku zināšanu par nelikumīgu darbību vai informāciju [..], vai
b)      pakalpojuma sniedzējs pēc šādu ziņu iegūšanas rīkojas ātri, lai izņemtu šādu informāciju vai liegtu tai pieeju.
2.      Šā panta 1. punktu nepiemēro, ja pakalpojuma saņēmējs rīkojas saskaņā ar pakalpojuma sniedzēja pilnvaru vai kontroli.”
B.      Itālijas tiesības
9.        Ar 2018. gada 12. jūlija decreto‑legge n. 87 – Disposizioni urgenti per la dignità dei lavoratori e delle imprese (Dekrētlikums Nr. 87 par steidzamu noteikumu ieviešanu attiecībā uz darbinieku un uzņēmumu cieņu;
GURI Nr. 161, 2018. gada 13. jūlijs; turpmāk tekstā – “Dekrētlikums Nr. 87/2018”) 9. pantu ir aizliegta jebkāda veida reklāma, tostarp netieša reklāma, attiecībā uz spēlēm vai derībām ar laimestiem un spēlēm uz naudu neatkarīgi no tās veida. Ar to ir arī ieviests administratīvs naudas sods šā aizlieguma pārkāpšanas gadījumā, kas tostarp jāmaksā “izplatīšanas līdzekļa vai vietnes īpašniekam” 20 % apmērā no sponsorēšanas vai reklāmas vērtības un katrā ziņā ne mazāk kā 50 000 EUR. Turklāt tas piešķir Autorità per le Garanzie nelle Comunicazioni (Komunikāciju regulatīvā iestāde, Itālija; turpmāk tekstā – “AGCOM”) tiesības piemērot šos sodus.
III. Strīds pamatlietā un prejudiciālie jautājumi
10.      Ar 2022. gada 19. jūlija lēmumu (turpmāk tekstā – “apstrīdētais lēmums”) AGCOM piemēroja Google Ireland Limited (turpmāk tekstā – “Google”) naudas sodu 750 000 EUR par vairāku tīmekļvietņu popularizēšanu spēlēm ar laimestiem YouTube video koplietošanas platformā, tādējādi
pārkāpjot
Dekrētlikuma Nr. 87/2018
9. pantu. It īpaši AGCOM konstatēja, ka 630 videoklipi (turpmāk tekstā – “apstrīdētie videoklipi”) ir
augšupielādēti piecos kanālos, kas pieder satura veidotājam Spike, ar kuru Google bija parakstījusi komerciālās partnerības līgumu YouTube partneru programmas (turpmāk tekstā – “YPP”) ietvaros. Tādējādi AGCOM uzdeva Google izņemt šos videoklipus no YouTube, kā arī jebkurus citus videoklipus, ko kopīgoja Spike un kas bija līdzīgi apstrīdētajā lēmumā norādītajiem. Pēc apstrīdētā lēmuma Google izdzēsa apstrīdētos videoklipus no YouTube.
11.      Google apstrīdēja apstrīdēto lēmumu Tribunale amministrativo regionale per il Lazio (Lacio Reģionālā administratīvā tiesa, Itālija), kas prasību
apmierināja. Minētā tiesa konstatēja, ka AGCOM norādītās Google darbības iezīmes nav pietiekamas, lai liegtu Google izmantot Itālijas tiesību aktos, ar kuriem transponēts Direktīvas 2000/31
14. pants, paredzēto atbrīvojumu no atbildības.
12.      AGCOM par šo spriedumu iesniedza apelācijas sūdzību Consiglio di Stato (Valsts padome, Itālija), kas ir iesniedzējtiesa. Tas apgalvo, pirmkārt, ka Direktīva 2000/31 šajā lietā nav piemērojama, jo saskaņā ar direktīvas 1. panta 5. punkta d) apakšpunktu no direktīvas piemērošanas jomas ir izslēgtas “azartspēļu darbības”, kas ietver likmes ar naudas vērtību. Tāpēc
Dekrētlikuma Nr. 87/2018
9. pantā paredzētais aizliegums ir izpildāms pret mitināšanas pakalpojumu sniedzējiem. Otrkārt, pat ja Google darbība nebūtu izslēgta no Direktīvas 2000/31 piemērošanas jomas, šīs direktīvas 14. panta 1. punktā paredzētais atbrīvojums no atbildības nebūtu piemērojams starp Google un satura veidotāju parakstītā komerciālās partnerības līguma
dēļ.
13.      Savukārt Google iesniedzējtiesā apgalvo, ka Direktīvas 2000/31
1. panta 5. punkta d) apakšpunkts attiecas tikai uz tiešsaistes azartspēļu pakalpojumu sniedzējiem. Tā norāda, ka tas neietver mitināšanas pakalpojumu sniedzējus. Attiecībā uz minētās direktīvas 14. panta 1. punkta piemērošanu Google apgalvo, ka tā ir “pasīva” mitināšanas pakalpojuma sniedzēja un ka tā nezināja par apstrīdēto videoklipu nelikumību. It īpaši tā apgalvo, ka nepastāv ad personam līgums ar satura veidotāju, jo satura veidotājs kļūst par daļu no YPP, vienkārši piekrītot tipveida līgumam, ko Google izstrādājusi
vienpusēji.
14.      Pirmkārt, attiecībā uz azartspēļu darbību izslēgšanu no Direktīvas 2000/31 piemērošanas jomas iesniedzējtiesa uzskata, ka, ņemot vērā šīs direktīvas 21. apsvērumu, visas ar azartspēļu nozari saistītās darbības, tostarp tiešsaistes reklāma, ir jāizslēdz no šīs direktīvas piemērošanas jomas.
15.      Otrkārt, gadījumā, ja Tiesa nospriestu, ka Direktīva 2000/31 ir piemērojama mitināšanas pakalpojumu darbībām, iesniedzējtiesa vēlas noskaidrot, vai šīs lietas apstākļos Google ietilpst šīs direktīvas 14. panta 1. punktā paredzētā atbrīvojuma no atbildības piemērošanas jomā.
16.      Šajā ziņā iesniedzējtiesa uzsver, ka šis režīms ir piemērojams tikai “pasīviem” mitināšanas pakalpojumu sniedzējiem.
17.      Šajā kontekstā iesniedzējtiesa uzsver šādas galvenās iezīmes, kas piemīt partnerības līgumam, kurš YPP ietvaros parakstīts starp Google un satura veidotāju:
–        Līgums ir
noslēgts
pēc satura veidotāja lūguma un Google veiktas iepriekšējas pārbaudes. Vispirms Google pārbauda, vai satura veidotājs atbilst YPP atbilstības kritērijiem, proti, ir sasniedzis 1000 abonentu ar 4000 derīgu publiskā skatījuma stundu pēdējos 12 mēnešos vai ir sasniedzis 1000 abonentu ar 10 miljonus derīgu publisko īso videoklipu skatījumu pēdējās 90 dienās (5). Turklāt Google izvērtē arī, vai satura veidotājs dzīvo valstī/reģionā, kurā ir pieejama YPP, un vai kanālam nav aktīvu “Kopienas vadlīniju pārkāpumu” (6).
–        Tāpat saskaņā ar tīmekļa lapu “YouTube partneru programmas pārskats un atbildība” Google “automātiskās sistēmas un pārskatītāji pārskatīs kanālu kopumā, lai pārliecinātos, ka tas atbilst [Google] politikai un pamatnostādnēm”. Pārskatīšana var ilgt vienu mēnesi (7).
–        It īpaši “YouTube kanāla monetizācijas politikas” ietvaros Google veic regulāras pārbaudes, “lai noteiktu, vai monetizācijas kanāli atbilst šai politikai” (8). Šīs pārbaudes veic pārskatītāji, kuri pārbauda kanālu un saturu salīdzinājumā ar YouTube politiku. Tā kā pārskatītāji nevar pārbaudīt visus videoklipus, viņi var pievērst īpašu uzmanību kanāla galvenajai tēmai, skatītākajiem videoklipiem, jaunākajiem videoklipiem, skatīšanās laika lielākajai proporcijai, videoklipu metadatiem (tostarp nosaukumiem, sīktēliem un aprakstiem) un kanāla sadaļai “Par” (9).
–        Pēc komerciālās partnerības līguma parakstīšanas satura veidotājs iegūst statusu “Pārbaudīts partneris”. Pārbaudītie partneri saņem daļu no ieņēmumiem, ko Google gūst no reklāmām, kuras tiek rādītas to videoklipu skatītājiem. Turklāt, satura veidotājiem piedaloties Google
monetizācijas politikā, tie var piedāvāt dalību savā kanālā, un maksu par to tieši iekasē Google. No šīs dalības lietotāji gūst priekšrocības, kas atšķiras atkarībā no izvēlētā abonēšanas veida un cenas. Šādas priekšrocības var būt arī piekļuve ekskluzīvam saturam, straumēšana tiešraidē tikai abonentiem vai tiešraides tērzēšana.
18.      Ņemot vērā šīs YPP iezīmes, iesniedzējtiesa uzskata, ka Google nevar būt vienkārši “neitrāla” vai “pasīva” un tāpēc tā var neietilpt Direktīvas 2000/31
14. panta 1. punkta piemērošanas jomā.
19.      Šādos apstākļos iesniedzējtiesa nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:
“1)      Vai, pamatojoties uz Direktīvas [2000/31] 1. panta 5. punktu, šīs direktīvas 14. pantā minētais mitināšanas pakalpojuma sniedzēju atbildības režīms ir piemērojams darbībām, kas attiecas uz spēļu vai derību ar naudas laimestiem reklamēšanu tiešsaistē, kā arī uz azartspēļu reklamēšanu?
Ja Tiesa uz pirmo jautājumu atbildētu apstiprinoši:
2)      Vai Direktīvas [2000/31] 14. pantā minētais atbildības režīms ir piemērojams tādam mitināšanas pakalpojuma sniedzējam kā Google ar atsauci uz saturiem, ko publicējuši YouTube kanālu īpašnieki, ar kuriem Google ir noslēgusi iepriekš aprakstīto komerciālās partnerības līgumu?”
20.      Rakstveida apsvērumus iesniedza Google, Beļģijas, Čehijas, Itālijas un Portugāles valdības un Eiropas Komisija. Šie paši lietas dalībnieki, izņemot Čehijas valdību, piedalījās tiesas sēdē, kas notika 2025. gada 10. septembrī.
IV.    Juridiskā analīze
A.      Par pirmo prejudiciālo jautājumu
1.      Ievada apsvērumi
21.      Vispirms, lai gan pirmā jautājuma formulējums var likt domāt pretējo, YouTube nenoliedzami ir daudztematiska video koplietošanas platforma, kas nav veltīta tieši ar azartspēlēm saistīta satura kopīgošanai.
22.      Turklāt iesniedzējtiesā Google norāda uz apstrīdēto videoklipu reklāmas rakstura neesību, apgalvojot, ka tie satur tikai informatīvas ziņas par azartspēlēm. Tomēr iesniedzējtiesas
ieskatā
šie videoklipi ietver azartspēļu reklāmu. Šķiet, ka gan pirmā jautājuma formulējums, gan tā pamatojums ir balstīts uz šo pieņēmumu. Ņemot vērā uzdevumu sadalījumu starp Tiesu un valsts tiesām, tā kā vienīgi valsts tiesu kompetencē ir izvērtēt tām iesniegtos faktus (10), ierosinu Tiesai arī balstīties uz šo pieņēmumu.
23.      No tā izriet, ka ar pirmo jautājumu iesniedzējtiesa būtībā vaicā, vai Direktīvas 2000/31
1. panta 5. punkta d) apakšpunkts jāinterpretē tādējādi, ka mitināšanas pakalpojumu sniedzēja darbība, kas izpaužas kā azartspēļu reklāmu saturošu videoklipu glabāšana, ietilpst šīs direktīvas piemērošanas jomā.
2.      Izvērtējums
a)      Direktīvas 2000/31 vispārējais satvars
24.      Lai atbildētu uz uzdoto pirmo jautājumu, vispirms īsumā atspoguļošu galvenos principus, kas ir Direktīvas 2000/31 pamatā.
25.      Saskaņā ar Direktīvas 2000/31 1. panta 1. punktu direktīvas mērķis ir veicināt pienācīgu iekšējā tirgus darbību, nodrošinot brīvu informācijas sabiedrības pakalpojumu apriti starp dalībvalstīm. Šajā nolūkā saskaņā ar tās 1. panta 2. punktu ar to tiek tuvināti daži valsts noteikumi par informācijas sabiedrības pakalpojumiem saistībā ar iekšējo tirgu (3. pants), pakalpojumu sniedzēju reģistrācijas vietu (II nodaļas 1. iedaļa), komercziņojumiem (II nodaļas 2. iedaļa), elektroniskiem līgumiem (II nodaļas 3. iedaļa), starpnieku atbildību (II nodaļas 4. iedaļa) un rīcības kodeksiem, strīdu noregulējumu bez tiesas, sūdzību ierosināšanu tiesā un sadarbību starp dalībvalstīm (III nodaļa).
26.      Šajā ziņā Direktīvas 2000/31
3. pantā ietvertā “iekšējā tirgus” klauzula ir balstīta uz kontroles izcelsmes dalībvalstī principa un savstarpējas atzīšanas principa piemērošanu tādējādi, ka šīs direktīvas 2. panta h) punktā definētajā koordinētajā jomā informācijas sabiedrības pakalpojumi tiek reglamentēti tikai tajā dalībvalstī, kuras teritorijā šo pakalpojumu sniedzēji ir reģistrēti (“izcelsmes valsts princips”) (11). Savukārt šīs direktīvas II un III nodaļas mērķis ir saskaņot dažus īpašus elektroniskās tirdzniecības aspektus (12).
b)      Par azartspēļu darbību izslēgšanu no Direktīvas 2000/31 piemērošanas jomas
27.      Direktīvas 2000/31
1. panta 5. punktā ir uzskaitītas dažas “jomas”, “jautājumi” un “darbības”, kas ir izslēgtas no šīs direktīvas piemērošanas jomas. Visi šie termini norāda uz plašu piemērošanas jomu (13).
28.      Turklāt daudzskaitļa (“šādas [..] darbības”) lietojums liek domāt, ka Direktīvas 2000/31
1. panta 5. punkta d) apakšpunktā ir ietverts vairāk darbību nekā tikai azartspēļu piedāvāšana internetā (14).
29.      Savukārt vārdu savienojuma
“azartspēļu darbības” ierastā nozīme ikdienas valodā, šķiet, neietver mitināšanas pakalpojumu darbības. Patiesi, “mitināšana” sastāv no pakalpojuma saņēmēja sniegtās informācijas uzglabāšanas pēc tā pieprasījuma (15). Šīs darbības galvenais elements ir informācijas glabāšana neatkarīgi no tās ar azartspēlēm saistītā rakstura. Tas nozīmē, ka šī darbība nav specifiska azartspēļu nozarei.
30.      Mērķis izslēgt noteiktas darbības no Direktīvas 2000/31 piemērošanas jomas vēl vairāk apstiprina šo interpretāciju. No šīs direktīvas priekšlikuma izriet, ka “nav iespējams nodrošināt pakalpojumu sniegšanas brīvību starp dalībvalstīm, ja nav savstarpējas atzīšanas vai saskaņošanas, kas būtu pietiekama, lai nodrošinātu līdzvērtīgu vispārējo interešu mērķu aizsardzības līmeni” (16). Tāda pati loģika izriet no minētās direktīvas 12. apsvēruma (17).
31.      No tā izriet, ka Direktīvas 2000/31
1. panta 5. punkta d) apakšpunkta mērķis tostarp ir novērst izcelsmes valsts principa piemērošanu tajā uzskaitītajām darbībām, un tādējādi galamērķa dalībvalstis joprojām var piemērot prasības, kas izriet no to tiesību aktiem, un tām nav saistošs savstarpējas atzīšanas princips (18).
32.      Konkrēti azartspēļu gadījumā Tiesa ir uzsvērusi, ka azartspēļu tiesiskais regulējums ir viena no jomām, kurās dalībvalstu starpā pastāv ievērojamas atšķirības morāles, reliģijas un kultūras aspektos. Tiesa ir arī atzinusi azartspēļu morāli un finansiāli kaitīgās sekas indivīdam un sabiedrībai. Tā kā šajā jomā nav veikta saskaņošana Savienības līmenī, tad katrai dalībvalstij pašai šajās jomās atbilstoši savai vērtību skalai jānosaka, kas ir nepieciešams, lai nodrošinātu patērētāju aizsardzību un sabiedriskās kārtības ievērošanu (19). Tās nepārprotami ir nozarspecifiskas intereses, kas ir pilnīgi nesaistītas ar mitināšanas pakalpojumu darbībām.
33.      Protams, Tiesa ir arī atzinusi, ka reklāma ir daļa no azartspēļu biznesa kontrolētas izvēršanas politikas, lai šīs darbības novirzītu uz reglamentētām un atļautām sistēmās un tādējādi cīnītos pret nelikumīgām spēlēm (20). To var interpretēt tādējādi, ka azartspēļu reklāma ir “azartspēļu darbība” Direktīvas 2000/31
1. panta 5. punkta d) apakšpunkta izpratnē. Kā uzsver iesniedzējtiesa, šo interpretāciju var apstiprināt minētās direktīvas 2. panta h) punkta i) apakšpunkts un 21. apsvērums, saskaņā ar kuriem prasības attiecībā uz pakalpojuma kvalitāti vai saturu ietver prasības, kas piemērojamas tā reklāmai (21).
34.      Tomēr, manuprāt, lai ļautu dalībvalstīm īstenot kontrolētas azartspēļu izplatības politiku, nav ne piemēroti, ne nepieciešami no Direktīvas 2000/31 piemērošanas jomas izslēgt mitināšanas pakalpojumu sniedzēja darbību, kas izpaužas kā reklāmu saturošu videoklipu glabāšana. Tāpat minētās direktīvas 1. panta 5. punkta d) apakšpunktā paredzētais izslēgšanas mērķis, kas minēts šo secinājumu 30.–32. punktā, netiek ietekmēts, ja šī darbība ietilpst minētās direktīvas piemērošanas jomā.
35.      Tādējādi, kā norādījusi Komisija, lai gan Direktīvas 2000/31 1. panta 5. punkta d) apakšpunkts izslēdz azartspēļu darbības no minētās direktīvas darbības jomas, tās 12.–15. pants attiecas arī uz tāda satura mitināšanu, kas saistīts ar azartspēlēm (22).
36.      Ar Digitālo pakalpojumu akta pieņemšana, šķiet, šī pieeja ir apstiprināta. Ar Digitālo pakalpojumu akta 89. panta 1. punktu tika svītrots Direktīvas 2000/31
12.–15. pants. Vienlaikus Digitālo pakalpojumu akta 4.–6. pantā un 8. pantā būtībā ir pārņemts minētās direktīvas 12.–15. pants (kā apstiprināts Digitālo pakalpojumu akta 89. panta 2. punktā). Ir svarīgi, ka šis akts neparedz azartspēļu darbību izslēgšanu no tā darbības jomas un
tas nozīmē, ka uz azartspēļu darbībām joprojām neattiecas izcelsmes valsts princips saskaņā ar Direktīvu 2000/31. Savukārt uz saturu, kas saistīts ar azartspēlēm, attiecas Digitālo pakalpojumu likuma 6. pants, kas atbilst direktīvas 14. pantam.
37.      Rezumējot – darbības, kas ietver azartspēļu piedāvāšanu internetā un, iespējams, azartspēļu reklāmu, ir tās, kas minētas Direktīvas 2000/31
1. panta 5. punkta d) apakšpunktā. Videoklipu koplietošanas platforma neveic nevienu no šīm darbībām, tādējādi tā ietilpst minētās direktīvas piemērošanas jomā.
38.      Tas neliedz piemērot Itālijas tiesību normu, kas aizliedz azartspēļu reklāmu, pret informācijas sabiedrības pakalpojumu sniedzējiem, kuri piedāvā reālu azartspēļu pakalpojumu reklāmu. Tas ir skaidrojams ar to, ka šie pakalpojumi ir izslēgti no Direktīvas 2000/31 piemērošanas jomas saskaņā ar tās 1. panta 5. punkta d) apakšpunktu un tādējādi no izcelsmes valsts principa.
39.      Var izteikt vēl vienu metodoloģisku piezīmi. Uzskatu, ka šajā posmā nav jāmēģina noskaidrot, vai praksē mitināšanas pakalpojumu sniedzējs kontrolē tā uzglabāto saturu. Šis vērtējums jāveic saskaņā ar Direktīvas 2000/31
14. panta 1. punktu, jo tiesību norma neattiecas uz pakalpojumu sniedzēju, kas kontrolē tā uzglabāto informāciju. Turpretī minētās direktīvas 1. panta 5. punkta d) apakšpunkta nolūkā jāsecina vien tas, ka attiecīgā darbība ir informācijas glabāšana neatkarīgi no tās satura pēc pakalpojuma saņēmēja pieprasījuma (23).
40.      Attiecīgi mana ierosinātā atbilde uz pirmo jautājumu ir tāda, ka Direktīvas 2000/31
1. panta 5. punkta d) apakšpunkts jāinterpretē tādējādi, ka mitināšanas pakalpojumu sniedzēja darbība, kas izpaužas kā azartspēļu reklāmu saturošu videoklipu glabāšana, ietilpst šīs direktīvas piemērošanas jomā.
B.      Par otro jautājumu
1.      Direktīvas 2000/31 14. panta 1. punkta vispārējā shēma
41.      Ja Tiesa uz pirmo jautājumu atbildēs apstiprinoši, tai būs jānosaka, vai tāda mitināšanas pakalpojumu sniedzēja kā Google darbība, ko veido tādu trešo personu satura glabāšana, ar kurām tas ir noslēdzis komerciālās partnerības līgumu, ietilpst Direktīvas 2000/31
14. panta 1. punkta piemērošanas jomā.
42.      Šī tiesību norma paredz atbrīvojumu no mitināšanas pakalpojumu sniedzēju atbildības attiecībā uz saturu, ko to platformās uzglabā trešās personas.
43.      Atbilstoši Tiesas interpretācijai attiecībā uz šo tiesību normu būtībā ir nepieciešama divu posmu analīze (24).
44.      Pirmkārt, lai uz pakalpojumu sniedzēju attiektos Direktīvas 2000/31
14. panta 1. punkta piemērošanas joma, tam jāsniedz informācijas sabiedrības pakalpojums, kas sastāv no “mitināšanas” šīs direktīvas 14. panta izpratnē (25); turklāt darbībai ir jābūt tikai “starpnieka pakalpojuma sniedzēja” darbībai (26).
45.      Otrkārt, minētās tiesību normas 1. punkta a) un b) apakšpunktā ir noteikts, vai konkrētā gadījumā var atsaukties uz atbrīvojumu no atbildības (27). Lai tas tā būtu, pakalpojumu sniedzējam nav jābūt faktiskām zināšanām par nelikumīgu darbību (a) apakšpunkts) vai tas pēc šādu ziņu iegūšanas rīkojas ātri, lai izņemtu šādu informāciju vai liegtu tai pieeju (b) apakšpunkts).
46.      Šajā ziņā, kā izklāstīšu turpinājumā, lai noteiktu, vai pakalpojumu sniedzēja darbība ir tikai starpnieka darbība (pirmais posms), galvenokārt jāņem vērā, vai pakalpojumu sniedzējs kontrolē tā platformā glabāto saturu, ņemot vērā veidu, kā ir izstrādāts un tiek izmantots tā darījumdarbības modelis. Ja tas tā nav, jāpāriet uz otro posmu, kurā jāanalizē pakalpojumu sniedzēja zināšanas par konkrētā satura nelikumīgo raksturu (28).
47.      Tam ir būtiska ietekme.
48.      Pirmkārt, kā Tiesa precizējusi spriedumā YouTube un Cyando, nosacījumi, kas ļauj uzskatīt, ka Direktīvas 2000/31
14. panta 1. punkta a) vai b) apakšpunkts nav izpildīts, ir īpaši stingri, jo tie galu galā nosaka, ka mitināšanas pakalpojumu sniedzējs var tikt saukts pie atbildības par konkrētu nelikumīgu saturu, ko tā platformā ir augšupielādējis lietotājs (29). Šāds augsts slieksnis nav nepieciešams, lai noteiktu, vai pakalpojumu sniedzējs kontrolē saturu, ko tā platformā augšupielādējusi trešā persona. Tādējādi pirmā posma izlaišana novestu pie nevēlamām situācijām, proti, daži pakalpojumu sniedzēji, kuri pēc būtības iejaucas un kontrolē saturu sava uzņēmējdarbības modeļa dēļ, tomēr varētu izvairīties no atbildības, apgalvojot, ka tie faktiski nav zinājuši par konkrētu nelikumīgu saturu.
49.      Otrkārt un līdzīgi – a) un b) apakšpunkts šķiet nepiemērots, lai ņemtu vērā platformas uzņēmējdarbības modeļa īpatnības, kas galu galā varētu liegt tai izmantot atbrīvojumu no atbildības. Tādējādi abu posmu nošķīruma sapludināšana radītu risku, ka attiecīgās platformas darījumdarbības modelim lielākoties zūd nozīme.
50.      Ņemot to vērā, abi posmi noteikti ir savstarpēji saistīti. Pirmais posms galvenokārt darbojas kā “filtrēšanas” mehānisms un tas ir priekšnoteikums a) un b) apakšpunkta piemērošanai (30).
2.      Atbilstošais kritērijs klasificēšanai par starpnieku mitināšanas pakalpojumu sniedzēju
51.      Saskaņā ar judikatūru, lai pakalpojuma sniedzējs ietilptu Direktīvas 2000/31 14.panta 1. punkta piemērošanas jomā, ir būtiski, lai viņš būtu starpnieka pakalpojuma sniedzējs darbībai tādā nozīmē, kādu šīs direktīvas II nodaļas 4. iedaļā ir domājis likumdevējs (31).
52.      Šajā ziņā no Direktīvas 2000/31 42. apsvēruma izriet, ka direktīvā paredzētās atkāpes atbildības jomā attiecas tikai uz tiem gadījumiem, kad pakalpojuma sniedzēja darbības sabiedrības informācijas ietvaros ir “tikai tehniskas, automātiskas un pasīvas”, kas netieši norāda, ka šim pakalpojumu sniedzējam “nav nedz zināšanu, nedz kontroles pār informāciju, ko pārraida vai uzglabā” (32).
53.      Tādējādi Tiesa no 42. apsvēruma ir izsecinājusi, ka ir jāizvērtē, vai šī pakalpojumu sniedzēja loma ir neitrāla, proti, vai tā rīcība ir tikai tehniska, automātiska un pasīva, kas nozīmē, ka tas nepārzina vai nekontrolē saturu, kuru tas uzglabā, vai, tieši pretēji, šim pakalpojumu sniedzējam ir aktīva loma, kas tam ļauj pārzināt vai kontrolēt šo saturu (33).
54.      Šajā ziņā jānorāda, ka ģenerāladvokāts N. Jēskinens [N. Jääskinen] secinājumos lietā L’Oréal u.c. apgalvoja, ka Direktīvas 2000/31
42. apsvērums attiecas tikai uz 12. pantu (“Vienkāršā līnija (mere conduit)”) un 13. pantu (“Superātrā līnija (caching)”), bet tajā noteiktie kritēriji nav piemēroti attiecībā uz 14. pantu (34). Tika arī norādīts, ka spriedumā L’Oréal u.c. Tiesa netieši ir ievērojusi šo ģenerāladvokāta pieeju, jo tā nav atsaukusies uz šo apsvērumu (35).
55.      Uzskatu, ka šīs debates ir pārspīlētas. Spriedumā L’Oréal u.c.
Tiesa –
lai gan konkrēti nav minējusi Direktīvas 2000/31
42. apsvērumu – atkārtoti apstiprināja sprieduma Google France (36) 114. punktā noteikto kritēriju. Turklāt spriedumā YouTube un Cyando Tiesa skaidri atsaucās šo apsvērumu (37). Visbeidzot, Digitālo pakalpojumu akta 18. apsvērumā ir aplūkots un precizēts direktīvas 42. apsvērums, “kodificējot” tieši judikatūru, kas ir balstīta uz minēto apsvērumu minētās direktīvas 14. panta interpretācijas vajadzībām. Tādējādi ir skaidrs, ka kritērijs, kas izriet no šā apsvēruma, kā to interpretējusi Tiesa, attiecas arī uz mitināšanas pakalpojumu sniedzējiem.
56.      Ņemot to vērā, piekrītu ģenerāladvokāta N. Jēskinena viedoklim, ka, aplūkojot atsevišķi, “neitralitāte” var nebūt vispiemērotākais kritērijs, lai noteiktu, vai uz mitināšanas pakalpojumu sniedzēju attiecas Direktīvas 2000/31
14. panta 1. punkts (38). Var jautāt, vai mitināšanas pakalpojuma sniedzējus jebkad varētu uzskatīt par pilnībā “neitrāliem”. Mitināšanas pakalpojumu sniedzējs, kas no savas platformas gūst reklāmas ieņēmumus, principā ir ieinteresēts palielināt lietotāju un skatījumu skaitu. Tāpat šķiet, ka pasīvās vai aktīvās lomas dihotomija nav pietiekama, lai ņemtu vērā mitināšanas pakalpojumu sniedzēja veiktās darbības, it īpaši jomā, kas pastāvīgi mainās. Katrā ziņā man šķiet, ka saskaņā ar judikatūru gan neitralitāte, gan pasivitāte paredz darījumdarbības modeli, kas a priori balstās uz “zināšanu vai kontroles pār saturu” neesību (39). Būtībā neitralitāte un pasivitāte būtu jāsaprot, ņemot vērā saturu, ko satura veidotāji augšupielādē platformā.
57.      Kāda veida mitināšanas pakalpojumu sniedzēja iejaukšanos tātad var izslēgt no Direktīvas 2000/31
14. panta 1. punkta piemērošanas jomas? Lai atbildētu uz šo jautājumu, ierosinu vispirms pievērsties kritērijiem par zināšanām un kontroli pār saturu un to neesamību saskaņā ar pastāvošo judikatūru. Ņemot vērā šīs lietas apstākļus, pēc tam ierosināšu precizēt dažu šo kritēriju nozīmi.
a)      Zināšanu vai kontroles pār saturu kritēriji
58.      Lieta, kurā tika pasludināts spriedums Google France, attiecās uz maksas atsauču pakalpojuma “AdWords” darbību. Minētais pakalpojums ļauj jebkuram tirgus dalībniekam, izvēloties vienu vai vairākus atslēgvārdus, gadījumā, ja šis atslēgvārds vai šie atslēgvārdi atbilst vārdiem interneta lietotāja pieprasījumā meklētājprogrammā, parādīt reklāmas saiti uz savu vietni. Šī reklāmas saite parādās rubrikā “sponsorētās saites”, kas atrodas vai nu ekrāna labajā pusē pa labi no dabiskajiem rezultātiem, vai ekrāna augšpusē virs šiem rezultātiem (40).
59.      Pārbaudot, vai uz šo darbību attiecas Direktīvas 2000/31 14. panta 1. punkts, Tiesa konstatēja, ka būtiska ir loma, kas Google ir bijusi reklāmas saiti papildinošā komercpaziņojuma formulēšanā vai atslēgvārdu izveidē vai izvēlē (41). Tas būtībā nozīmē, ka uz operatoru, kas piedalās satura izstrādē, izveidošanā vai atlasē, šīs tiesību normas piemērošanas joma
neattiecas.
60.      Lieta, kurā tika pasludināts spriedums L’Oréal u.c., attiecās uz eBay International AG (turpmāk tekstā – “eBay”) uzturētu elektroniskās tirdzniecības vidi, kurā tiek attēloti tādu preču saraksti, ko pārdošanai piedāvā personas, kas ir izveidojušas pārdevēja profilu. eBay par tajā īstenotajiem darījumiem iekasē komisijas maksu procentuālā izteiksmē un ļauj potenciālajiem pircējiem piedāvāt savu cenu par pārdevēju piedāvātajām precēm, kā arī tās iegādāties par fiksētu cenu. Turklāt pārdevēji tā vietnēs var izveidot interneta veikalus. Vajadzības gadījumā eBay pārdevējiem palīdz optimizēt to piedāvājumu, izveidot savus interneta veikalus un veicināt pārdošanu, kā arī palielināt tās apjomu. Turklāt tā reklamē noteiktas tās tirdzniecības vietā internetā pārdošanā esošas preces, izmantojot meklētājprogrammu, tādu kā Google, reklāmas saites (42).
61.      Ņemot vērā šīs eBay tirdzniecības vides iezīmes, Tiesa apstiprināja, ka tad, ja operators sniedz palīdzību, kura ietver pārdošanas piedāvājumu pasniegšanas optimizāciju vai šo piedāvājumu reklamēšanu, jāuzskata, ka tam nav bijusi neitrāla pozīcija starp attiecīgo klientu pārdevēju un potenciālajiem pircējiem, bet gan bijusi aktīva loma, kas tam ļauj zināt par uzglabāto informāciju vai kontrolēt to. Tādējādi attiecībā uz šo informāciju tas nevar atsaukties uz Direktīvas 2000/31 14. panta 1. punktā paredzēto atkāpi no atbildības (43).
62.      Visbeidzot spriedumā YouTube un Cyando Tiesa tostarp pārbaudīja, vai Direktīvas 2000/31
14. panta 1. punkts attiecas uz tādas tiešsaistes platformas kā YouTube darbību, kurā lietotāji var bez maksas augšupielādēt savus videoklipus un darīt tos pieejamus citiem interneta lietotājiem (44). Norādīšu, ka šī lieta galvenokārt attiecās uz YouTube “parasto” mitināšanas pakalpojumu sniegšanu, proti, ārpus šajā tiesvedībā aplūkotā YPP ietvara.
63.      Tiesa it īpaši konstatēja, ka videoklipu koplietošanas platforma, kas neiesaistās tāda satura radīšanā vai atlasē, kuru tās platformā augšupielādē lietotāji, un kas neveic nedz šā satura skatīšanu, nedz kontroli pirms tā augšupielādes, jo šis saturs tiek automātiski augšupielādēts šajā platformā, var ietilpt Direktīvas 2000/31
14. panta 1. punkta piemērošanas jomā (45).
b)      Zināšanu vai kontroles pār saturu neesības kritēriji
64.      Spriedumā L’Oréal u.c.  Tiesa konstatēja – tas vien, ka interneta tirdzniecības vietas operators savā serverī glabā pārdošanas piedāvājumus, nosaka sava pakalpojuma nosacījumus, saņem par to atlīdzību un saviem klientiem sniedz vispārīga rakstura informāciju, tam nevar liegt Direktīvā 2000/31 paredzētās atkāpes no atbildības (46).
65.      Spriedumā YouTube un Cyando Tiesa uzsvēra, ka apstāklis, ka tāds video kopīgošanas platformas kā YouTube pakalpojumu sniedzējs īsteno tehniskos pasākumus, lai starp tiem videoierakstiem, kas ir izziņoti sabiedrībai ar tās platformas starpniecību, noteiktu saturu, ar kuru var tikt pārkāptas autortiesības, nenozīmē, ka, šādi rīkojoties, šim pakalpojumu sniedzējam ir aktīva loma, kas tam ļauj zināt vai kontrolēt šo videoierakstu saturu, jo pretējā gadījumā informācijas sabiedrības pakalpojumu sniedzēji, kuri īsteno pasākumus, kas tieši ir vērsti, lai cīnītos pret šādiem pārkāpumiem, tiktu izslēgti no atbrīvojuma no atbildības noteikumiem, kas paredzēti Direktīvas 2000/31 14. panta 1. punktā (47).
66.      Tāpat, interpretējot Direktīvas 2000/31
14. panta 1. punkta a) apakšpunktā paredzēto nosacījumu, Tiesa nosprieda, ka ar to, ka tiešsaistes satura koplietošanas platformas operators automātiski indeksē saturu, kas augšupielādēts šajā platformā, ka tā ietver meklēšanas funkciju un ka tā iesaka video atkarībā no lietotāju profila vai vēlmēm, nav pietiekami, lai uzskatītu, ka šim pakalpojumu sniedzējam ir faktiskas zināšanas par nelikumīgu darbību vai informāciju (48). Kā esmu norādījis savos secinājumos lietā Russmedia
Digital un InformMediaPress, a fortiori šis apstāklis arī nevar liegt šādam operatoram iespēju atsaukties uz minētās direktīvas 14. panta 1. punktā paredzēto atbrīvojumu no atbildības (49).
c)      Dažu kritēriju precizēšana un piemērošana šajā lietā
67.      Kā minēts iepriekš, mitināšanas pakalpojumu sniedzējs var neietilpt Direktīvas 2000/31
14. panta 1. punkta darbības jomā, i) piedaloties satura izstrādē, veidošanā un atlasē; ii) kontrolējot vai pārskatot saturu pirms tā ievietošanas tiešsaistē vai iii) to optimizējot.
68.      Turpretī mitināšanas pakalpojumu sniedzējs var ietilpt šīs tiesību normas darbības jomā pat tad, ja i) tas saņem atlīdzību par šo pakalpojumu; ii) tas īsteno tehniskus pasākumus, lai atklātu nelikumīgu saturu, vai iii) tas savā platformā piedāvā noteiktas uzrādīšanas funkcijas.
69.      Īpaši nozīmīgi šajā lietā ir divi no šiem kritērijiem: satura rādīšanas optimizācija un atlīdzības aspekts. Tāpēc koncentrēšos uz tiem.
1)      “Optimizācijas” kritērijs
70.      “Optimizācija” ir neskaidrs kritērijs, ko var interpretēt daudzos veidos. It īpaši var apgalvot, ka, piedāvājot pārbaudītajiem partneriem papildu funkcijas to kanāliem, piemēram, straumēšanu tiešraidē, ekskluzīvu saturu un tērzēšanu tiešsaistē (50), YouTube “optimizē” satura veidotāja piedāvājumu.
71.      Tomēr neuzskatu, ka tāda būtu bijusi Tiesas paredzētā nozīme tās spriedumā L’Oréal u.c. Kā jau norādījis ģenerāladvokāts H. Saugmandsgors Ēe secinājumos lietā YouTube un Cyando (51), šis kritērijs jāsaprot, ņemot vērā eBay darbības īpatnības.
72.      Proti, eBay sniedza selektīvu un personalizētu palīdzību dažiem lietotājiem, uzlabojot to pārdošanas piedāvājumu saturu, palīdzot tiem izveidot tiešsaistes veikalus un tieši reklamējot to piedāvājumus, izmantojot trešo personu pakalpojumus. Tieši šādā kontekstā Tiesa atsaucās uz pārdošanas piedāvājumu optimizāciju un popularizēšanu kā satura kontroles pazīmi.
73.      Savukārt, pārbaudot, vai eBay darbība ietilpst Direktīvas 2000/31
14. panta 1. punkta piemērošanas jomā, Tiesa nepiešķīra nozīmi tam, ka šajā tiešsaistes tirdzniecības vietā it kā bija definētas dažādas pārdevēju kategorijas atkarībā no to pārdošanas rezultātiem (52).
74.      Tādējādi šķiet, ka, izmantojot optimizācijas jēdzienu, Tiesa ir ņēmusi vērā mitināšanas pakalpojumu darbības, kas tieši ietekmē lietotāju augšupielādēto saturu. Ar palīdzību, ko sniedz konkrētiem lietotājiem, mitināšanas pakalpojumu sniedzējs neizbēgami kontrolē saturu.
75.      Atsaucoties uz līguma noteikumiem, kas reglamentē YPP, kā arī veidu, kādā tie tiek apspriesti, šķiet, ka pārbaudītiem partneriem šāda veida palīdzība netiek piedāvāta, bet tas jāapstiprina iesniedzējtiesai. Viņiem vienkārši ar vienlīdzīgiem nosacījumiem tiek piedāvātas tādas pašas
papildu video koplietošanas platformas funkcijas (53), kas tieši neietekmē saturu, ko tie rada un augšupielādē šajā platformā.
76.      Tādējādi, manuprāt, dažādu satura veidotāju kategoriju definēšana pati par sevi nav problemātiska, ar nosacījumu, ka katrā kategorijā konkrētiem satura veidotājiem netiek piedāvāta nekāda personalizēta attieksme. Piedāvājot šādu attieksmi, pakalpojumu sniedzējs noteikti mijiedarbojas ar saturu tādā veidā, kas pārsniedz vienkāršu tā glabāšanu. Tas savukārt ļauj pakalpojumu sniedzējam kontrolēt šo saturu.
77.      Tādēļ ir lietderīgi nošķirt “tehnisku vai uzrādīšanas optimizāciju” un “satura optimizāciju”, jo tikai pēdējā minētā padara Direktīvas 2000/31
14. panta 1. punktu par nepiemērojamu (54).
78.      Manuprāt, šis nošķīrums izriet jau no sprieduma YouTube un Cyando. Kā jau minēju iepriekš, no minētā sprieduma skaidri izriet, ka ar satura indeksāciju, meklēšanas funkcijas izveidi un videoklipu ieteikšanu, pamatojoties uz lietotāju profiliem vai vēlmēm, nepietiek, lai izslēgtu Direktīvas 2000/31
14. panta 1. punkta piemērošanu (55).
79.      Uzskatu, ka nav būtiskas atšķirības starp šīm YouTube darbības iezīmēm, kuras Tiesa ir izvērtējusi spriedumā YouTube un Cyando, un tām, par kurām ir runa šajā tiesvedībā. Tātad tās abas ietilpst kategorijā “uzrādīšanas optimizēšana”.
80.      Faktiski ar YPP saistītās papildu funkcijas, šķiet, ir informācijas sabiedrības pakalpojuma, ko sniedz tāda video koplietošanas platforma kā YouTube, dabiska attīstība (56). Tās uzlabo lietotāju pieredzi, un tādējādi tās mēdz palielināt klikšķu skaitu, kas ir jebkuras video koplietošanas platformas uzņēmējdarbības modeļa neatņemama sastāvdaļa. Ja tas nepārsniedz uzrādīšanas optimizācijas robežas, darbība joprojām ir starpnieka darbība. Klikšķu skaita pieaugums kļūst problemātisks tikai tad, ja platforma ietekmē pašu saturu.
81.      Šāda interpretācija atbilst mērķiem veicināt inovāciju (57) un aizsargāt lietotāju vārda un informācijas brīvību (58), kas bija par iemeslu Direktīvas 2000/31 12.–15. pantā noteikto atbrīvojumu no atbildības pieņemšanai. Tāda optimizācijas kritērija plaša interpretācija, kāda atspoguļota šo secinājumu 70. punktā, iespējams, atturētu platformas izstrādāt jaunus veidus, kā uzrādīt satura veidotāju kopīgotu saturu, kas varētu interesēt lietotājus (59).
82.      Turklāt trīs kontekstuālās piezīmes liecina, ka noteikts kontroles pār saturu līmenis patiešām var būt neizbēgams.
83.      Pirmkārt, saskaņā ar Direktīvas 2000/31
12. panta 3. punktu, 13. panta 2. punktu un 14. panta 3. punktu valsts iestādes var pieprasīt pakalpojuma sniedzējam izbeigt vai novērst pārkāpumu (60). Tas katrā ziņā nozīmē, ka ir jābūt noteiktai kontrolei pār saturu, nezaudējot iespēju atsaukties uz atbrīvojumu no atbildības (61).
84.      Otrkārt, lai gan Tiesa ir pamatojusies uz Direktīvas 2000/31
42. apsvērumu, lai paredzētu nosacījumus, ar kādiem mitināšanas pakalpojumu sniedzējs ietilpst šīs direktīvas 14. panta piemērošanas jomā, šķiet, ka Tiesa atzīst, ka šis pakalpojums pēc savas būtības prasa augstāku kontroles pār saturu līmeni (62) salīdzinājumā ar
“vienkāršo līniju” un “superātro līniju” (63).
85.      Treškārt, kontroles pār saturu kritērijs jāpiemēro, ņemot vērā klauzulu, kas bieži tiek dēvēta par “labā samarieša” klauzulu, uz kuru Tiesa ir atsaukusies spriedumā YouTube un Cyando (64) un kura pašlaik ir nostiprināta Digitālo pakalpojumu likuma 7. pantā.
86.      Ņemot to vērā, atzīstu, ka video koplietošanas platformu veikto darbību pieaugošā sarežģītība, kā to ir uzsvērusi iesniedzējtiesa, ārkārtīgi apgrūtina atšķirības noteikšanu starp darbībām, kas ietekmē saturu, un darbībām, kuras to neietekmē (65).
87.      Lai palīdzētu iesniedzējtiesai veikt šo uzdevumu, ir lietderīgi apsvērt dažus atšķirīgus scenārijus.
88.      Video koplietošanas platforma var palīdzēt dažiem satura veidotājiem sasniegt noteiktu skaitu abonentu, proti, sniedzot tiem statistiku par lietotājiem interesējošiem tematiem, sniedzot ieteikumus par to, kādus videoklipus augšupielādēt, pamatojoties uz lietotāju vēlmēm, un konsultējot viņus par to, kā formulēt kanāla aprakstu (66). Manuprāt, šie ir skaidri piemēri “optimizācijai”, kas noved pie kontroles pār saturu judikatūras izpratnē.
89.      Visbeidzot, vēlos īpaši pievērsties citai YPP iezīmei. No lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu izriet, ka Google pārskatītāji var pārbaudīt satura veidotāja kanālu, proti, pārbaudot tajā augšupielādēto videoklipu paraugu (67). Ņemot vērā manis piedāvāto “optimizācijas” kritērija interpretāciju, šādas pārbaudes pašas par sevi nepierāda nekādu Google ietekmi uz saturu, ko augšupielādējuši pārbaudītie partneri. Nozīme ir tam, ko pārskatītāji dara pēc šīm pārbaudēm, – vai tie piedāvā noteiktu satura rediģēšanu? Vai viņi pieprasa izdzēst dažus videoklipus? Vai tie apstiprina dažus partnerus salīdzinājumā ar citiem, pamatojoties uz to kanālu saturu? Ja tā, tad Google darbība var neietilpt Direktīvas 2000/31
14. panta 1. punkta piemērošanas jomā.
90.      Šajā kontekstā no Tiesas rīcībā esošās informācijas izriet, ka Google nepārbauda un nekontrolē videoklipu saturu, pirms lietotāji tos augšupielādē. Google, šķiet, pārbauda tikai tos videoklipus, kas jau pastāv satura veidotāja kanālā (68). Saskaņā ar spriedumā YouTube un Cyando noteiktajiem kritērijiem (69) tas liecina par kontroles pār saturu neesamību.
91.      Visbeidzot (tas gan jāapstiprina iesniedzējtiesai), šķiet, ka Google nekādi neoptimizē saturu, kas augšupielādēts tās video koplietošanas platformā saistībā ar YPP.
2)      “Atlīdzība”
92.      Beļģijas, Itālijas un Portugāles valdības šajā tiesvedībā būtībā apgalvo, ka tas vien, ka Google ar pārbaudītajiem partneriem sadala ieņēmumus no reklāmas un dalības to kanālos, padara Direktīvas 2000/31
14. panta 1. punktu nepiemērojamu. Būtībā, sadalot ieņēmumus ar satura veidotājiem, Google nav neitrāla.
93.      Šim viedoklim nepiekrītu.
94.      Vispirms atgādināšu, ka Tiesa ir skaidri noraidījusi iespēju, ka atlīdzība automātiski izslēdz mitināšanas pakalpojumu sniedzēja darbību no Direktīvas 2000/31
14. panta 1. punkta piemērošanas jomas (70).
95.      Lai novērtētu, vai šajā tiesvedībā ir pamatoti izmantot citu pieeju, ierosinu izvērtēt nosacījumus, ar kādiem attiecīgie operatori spriedumos Google France, L’Oréal u.c. un YouTube un Cyando saņēma atlīdzību. Apgalvošu, ka nešķiet, ka ir
būtiska atšķirība starp minētajām lietām un izskatāmo lietu.
96.      Attiecībā uz maksas atsauču sistēmu AdWords reklāmdevējiem bija jāmaksā nodeva par katru klikšķi uz reklāmas saiti (71).
97.      Attiecībā uz eBay tirdzniecības vidi bija vispāratzīts, ka eBay tika atalgota tādējādi, ka tā par darījumiem, kas tika veikti, pamatojoties uz pārdošanas piedāvājumiem, saņēma komisijas maksu procentuālā izteiksmē. Tādējādi ieņēmumu sadale ar lietotājiem bija raksturīga eBay uzņēmējdarbības modelim.
98.      Lietā, kurā tika pasludināts spriedums YouTube un Cyando, nebija strīda par to, ka YouTube guva reklāmas ieņēmumus no savas platformas un ļāva tos izmantot gan satura veidotājiem, gan autortiesību īpašniekiem (72). Nebija minēti ieņēmumi, ko gūst no pievienošanās kanāliem (73).
99.      Cyando AG
gadījumā tās datņu mitināšanas un kopīgošanas platforma visiem interneta lietotājiem bez maksas piedāvāja glabāšanas telpu datņu augšupielādei. Attiecībā uz katru augšupielādēto datni Cyando automātiski izveidoja lejupielādēšanas saiti, kas ļāva tieši piekļūt attiecīgajai datnei, un automātiski nosūtīja šo saiti
lietotājam, kurš šo datni bija augšupielādējis. Lietotāji varēja kopīgot šīs lejupielādes saites internetā, tādējādi ļaujot citiem interneta lietotājiem piekļūt Cyando platformā glabātajām datnēm. Datņu lejupielādēšana no Cyando platformas bija bezmaksas. Tomēr lejupielādes daudzums un ātrums atšķīrās atkarībā no abonementa veida (maksas vai bezmaksas). Atzīmēju, ka tā sauktās “partnerības” programmas ietvaros Cyando maksāja atlīdzību lietotājiem, kuri bija augšupielādējuši datnes, atkarībā no tā, cik reižu šīs datnes bija lejupielādējuši citi lietotāji (74).
100. Tādējādi tas, ka platforma dalās ar ieņēmumiem ar dažiem tās lietotājiem, nešķiet nekas jauns. Jāatzīmē, ka Cyando platformas finanšu modelis bija ļoti līdzīgs YPP, kas tiek aplūkota šajā tiesvedībā. Tomēr tas nav licis Tiesai secināt, ka uz Cyando neattiecas Direktīvas 2000/31
14. panta 1. punkta piemērošanas joma (75).
101. No tā izriet, ka ieņēmumu sadale ar satura veidotājiem pati par sevi nevar izslēgt mitināšanas pakalpojumu sniedzēju no šīs tiesību normas piemērošanas jomas.
102. Tomēr nevar izslēgt, ka iespēja dalīties platformas uzturēto kanālu panākumos un peļņā var to mudināt ietekmēt šo kanālu saturu. Iesniedzējtiesai jāpārbauda, vai tas tā ir, pamatojoties uz tādiem elementiem, kādi ir identificēti it īpaši šo secinājumu 75.–80. punktā un 88.–90. punktā.
d)      Secinājumi
103. Jāatgādina, ka iesniedzējtiesa vērsa Tiesas uzmanību uz šādām YPP iezīmēm: komerciālās partnerības līguma parakstīšana tikai ar dažiem lietotājiem; satura veidotāju augšupielādēto videoklipu parauga pārbaude; platformas papildu funkcijas, kas pieejamas tikai pārbaudītajiem partneriem, un ieņēmumu sadale.
104. Ņemot vērā šajā iedaļā izvērtētos kritērijus, man šķiet, ka neviena no šīm iezīmēm nesniedz Google kontroli pār saturu, ko YouTube augšupielādējuši satura veidotāji Direktīvas 2000/31
14. panta 1. punkta izpratnē.
3.      Direktīvas 2000/31 14. panta 2. punkts
105. Šo secinājumu neliek apšaubīt Direktīvas 2000/31
14. panta 2. punkts, saskaņā ar kuru “1. punktu nepiemēro, ja pakalpojuma saņēmējs rīkojas saskaņā ar pakalpojuma sniedzēja pilnvaru vai kontroli”.
106. Saskaņā ar paskaidrojumiem, ko Komisija sniegusi likumdošanas procesā, “pakalpojumu sniedzēja pilnvara un kontrole attiecas uz līgumattiecībām” (76).
107. Tomēr, manuprāt, ar to vien, ka starp pakalpojumu sniedzēju un lietotāju pastāv līgumattiecības, acīmredzami nepietiek, lai padarītu Direktīvas 2000/31
14. panta 1. punktu nepiemērojamu. Lai noskaidrotu, vai lietotājs darbojas pakalpojumu sniedzēja pilnvarā vai kontrolē, jāņem vērā līguma īpašie nosacījumi.
108. It īpaši jānosaka, vai saskaņā ar līgumu ir nodibinātas individuālas attiecības starp pakalpojumu sniedzēju un katru tā lietotāju.
109. Šķiet, ka tas tā ir, “piemēram, ja tiešsaistes platformas nodrošinātājs, kas ļauj patērētājiem noslēgt distances līgumus ar tirgotājiem, nosaka tirgotāja piedāvāto preču vai pakalpojumu cenu”. Šādā gadījumā “varētu uzskatīt, ka tirgotājs darbojas minētās platformas pakļautībā vai kontrolē” (Digitālo pakalpojumu akta 23. apsvērums).
110. Turpretī, kā esmu norādījis šo secinājumu 75. punktā, šķiet, ka tā tas nav tāda partnerības līguma gadījumā, kas parakstīts starp Google un visiem tās pārbaudītajiem partneriem.
4.      Direktīvas 2000/31 14. panta 1. punkta a) un b) apakšpunkts
111. Ja ir pierādīts, ka Google darbība ietilpst Direktīvas 2000/31
14. panta 1. punkta piemērošanas jomā, tā no atbildības tiks atbrīvota tikai tad, ja tā atbilst vienam no diviem šā panta a) un b) punktā minētajiem nosacījumiem.
112. Tas, vai konkrētajā gadījumā ir izpildīts kāds no šiem nosacījumiem, ir pilnībā atkarīgs no faktiem. Tātad tas ir jautājums, kas ir valsts tiesu kompetencē, ņemot vērā Tiesas sniegtos interpretācijas elementus.
113. Attiecībā uz Direktīvas 2000/31
14. panta 1. punkta a) apakšpunktā paredzēto nosacījumu Tiesa it īpaši ir precizējusi, ka šo nosacījumu nevar uzskatīt par izpildītu tikai tādēļ vien, ka šis pakalpojumu sniedzējs vispārīgi apzinās, ka tā platforma tiek izmantota arī, lai kopīgotu nelikumīgu saturu. Tādējādi Tiesa secināja, ka “faktiskas zināšanas par nelikumīgu darbību vai informāciju” attiecas uz konkrētu nelikumīgu informāciju un darbībām (77).
114. Manuprāt, pārbaudot, vai Google patiešām ir faktiskas zināšanas par konkrētu nelikumīgu informāciju, iesniedzējtiesai būtu jāpievērš īpaša uzmanība Google pārskatītāju veiktajām pārbaudēm. Spriedumā L’Oréal u.c. Tiesa konstatēja, ka pakalpojumu sniedzējs var iegūt šādas zināšanas par satura nelikumīgo raksturu, it īpaši, veicot izmeklēšanu pēc savas iniciatīvas(78). Turklāt norādīšu, ka lietā, kurā tika pasludināts spriedums YouTube un Cyando, kurā šādas pārbaudes netika apstrīdētas, šķiet, ka Google bija tikai abstraktas zināšanas par aizsargāta satura nelikumīgu publiskošanu tās platformā.
115. Veicot šādu novērtējumu, atbilstošie apstākļi ietver attiecīgā nelikumīgā satura veidu. Šajā ziņā norādīšu, ka lieta, kurā tika pasludināts spriedums YouTube un Cyando, attiecās uz saturu, ar kuru tika pārkāptas intelektuālā īpašuma tiesības. Savukārt šī lieta attiecas uz saturu, kas ietver azartspēļu reklāmu, kura Itālijas tiesībās ir aizliegta. Ņemot vērā šo konkrēto nelikumīgā satura veidu, ir arī jāizvērtē arī tas, vai, pārbaudot kanāla tēmu, jaunākos un visvairāk skatītos videoklipus, Google uzzina par šādu konkrētu nelikumīgu saturu. Šajā ziņā tas, ka attiecīgais kanāls ir pilnībā veltīts azartspēlēm, kā tiesas sēdē uzsvēra Itālijas valdība, var norādīt uz to, ka Google, tās pārskatītājiem veicot pārbaudes, ir uzzinājusi par konkrētu nelikumīgu saturu. Tas tā ir vēl jo vairāk tāpēc, ka Google ir izstrādājusi detalizētas pamatnostādnes lietotājiem par azartspēlēm un azartspēles reklamējošu saturu. Minētajās pamatnostādnēs ir sniegti konkrētām valstīm – tostarp Itālijai – adresēti ieteikumi (79). Visbeidzot, var būt lietderīgi noskaidrot, vai šajā lietā pārskatītāju faktiski pārbaudītie videoklipi ir ļāvuši Google iegūt konkrētas zināšanas par nelikumīgo saturu.
116. Ja iesniedzējtiesa secinātu, ka, pārskatītājiem veicot pārbaudes, Google ir ieguvusi faktiskas zināšanas par konkrētu nelikumīgu saturu, tad arī Direktīvas 2000/31
14. panta 1. punkta b) apakšpunktā paredzētais nosacījums nebūs izpildīts. Ja tas tā ir, tad brīdī, kad Google
bija uzzinājusi par nelikumīgo saturu (šo pārbaužu laikā), tā nebija izpildījusi nosacījumu “jārīkojas ātri, lai izņemtu attiecīgo informāciju vai liegtu tai pieeju”.
117. Tāpēc ierosinu uz otro jautājumu atbildēt, ka mitināšanas pakalpojumu sniedzēja darbība, kas izpaužas kā tādu trešo personu satura glabāšana, ar kurām tas ir noslēdzis komerciālās partnerības līgumu, ietilpst Direktīvas 2000/31
14. panta 1. punkta piemērošanas jomā, ciktāl precīzie nosacījumi, saskaņā ar kuriem šis līgums ir ticis apspriests, un tā noteikumi neļauj mitināšanas pakalpojumu sniedzējam zināt vai kontrolēt tā platformā glabāto saturu. Ja, pārskatītājiem veicot pārbaudes, šāds mitināšanas pakalpojumu sniedzējs iegūst faktiskas zināšanas par konkrētu nelikumīgu saturu (bet tas jānosaka iesniedzējtiesai), minētās tiesību normas a) un b) apakšpunktā paredzētie nosacījumi var nebūt izpildīti.
V.      Secinājumi
118. Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, ierosinu Tiesai uz Consiglio di Stato (Valsts padome, Itālija) uzdotajiem prejudiciālajiem jautājumiem atbildēt šādi:
1)      Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2000/31/EK (2000. gada 8. jūnijs) par dažiem informācijas sabiedrības pakalpojumu tiesiskiem aspektiem, jo īpaši elektronisko tirdzniecību, iekšējā tirgū (“Direktīva par elektronisko tirdzniecību”) 1. panta 5. punkta d) apakšpunkts
jāinterpretē tādējādi, ka mitināšanas pakalpojumu sniedzēja darbība, kas izpaužas kā azartspēļu reklāmu saturošu videoklipu glabāšana, ietilpst šīs direktīvas piemērošanas jomā.
2)      Mitināšanas pakalpojumu sniedzēja darbība, kas izpaužas kā tādu trešo personu satura glabāšana, ar kurām tas ir noslēdzis komerciālās partnerības līgumu, ietilpst Direktīvas 2000/31
14. panta 1. punkta piemērošanas jomā, ciktāl konkrētie nosacījumi, saskaņā ar kuriem šis līgums ticis apspriests, un tā noteikumi neļauj mitināšanas pakalpojumu sniedzējam zināt vai kontrolēt tā platformā glabāto saturu. Ja, pārskatītājiem veicot pārbaudes, šāds mitināšanas pakalpojumu sniedzējs iegūst faktiskas zināšanas par konkrētu nelikumīgu saturu (bet tas jānosaka iesniedzējtiesai), minētās tiesību normas a) un b) apakšpunktā paredzētie nosacījumi var nebūt izpildīti.
1      Oriģinālvaloda – angļu.
2      Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīva
(2000. gada 8. jūnijs) par dažiem informācijas sabiedrības pakalpojumu tiesiskiem aspektiem, jo īpaši elektronisko tirdzniecību, iekšējā tirgū (Direktīva par elektronisko tirdzniecību) (OV 2000, L 178, 1. lpp.).
3      Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīva (1995. gada 24. oktobris) par personu aizsardzību attiecībā uz personas datu apstrādi un šādu datu brīvu apriti (OV 1995, L 281, 31. lpp.).
4      Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīva (1997. gada 15. decembris) par personas datu apstrādi un privātās dzīves aizsardzību telekomunikāciju nozarē (OV 1998, L 24, 1. lpp.).
5      Skat. tīmekļvietni:
https://support.google.com/youtube/answer/72851?hl=lv-GB&co=GENIE.Platform%3DAndroid&sjid=14318423154464006262-EU.
6      Skat. tīmekļvietni: https://support.google.com/youtube/answer/2802032.
7      Skat. tīmekļvietni:
https://support.google.com/youtube/answer/72851?hl=en-GB&co=GENIE.Platform%3DAndroid&sjid=14318423154464006262-EU.
8      Šajā ziņā savā tīmekļvietnē “YouTube kanāla monetizācijas politika” (https://support.google.com/youtube/answer/1311392?hl=en-GB&ref_topic=9153642&sjid=14318423154464006262-EU) Google norāda, ka “šī politika attiecas uz ikvienu, kurš piedalās YouTube partneru programmā vai vēlas pieteikties dalībai tajā”; skat. arī: https://support.google.com/youtube/answer/72851?hl=en-GB&co=GENIE.Platform%3DAndroid&sjid=14318423154464006262-EU.
9      Skat. tīmekļvietni:
https://support.google.com/youtube/answer/1311392?hl=lv-GB&ref_topic=9153642&sjid=14318423154464006262-EU.
10      Spriedums, 1978. gada 16. marts, Oehlschläger (104/77, EU:C:1978:69, 4. punkts). Skat. arī spriedumu, 2025. gada 1. augusts, T. u.c. (C‑422/23, C‑455/23, C‑459/23, C‑486/23 un C‑493/23, EU:C:2025:592, 121. punkts).
11      Spriedumi, 2023. gada 9. novembris, Google Ireland u.c. (C‑376/22, EU:C:2023:835, 42. punkts), un 2024. gada 30. maijs, Airbnb Ireland un
Amazon Services Europe (C‑662/22 un C‑667/22, EU:C:2024:432, 55. punkts). Skat. arī Crabit, E., “La directive sur le commerce électronique: le projet “Méditerranée””, Revuedudroit de l’Unioneuropéenne, 4. sēj., Bruylant, Brisele, 2000, 749.–833. lpp., 759. lpp.
12      Šajā ziņā skat. manus secinājumus apvienotajās lietās WebGroup Czech Republic u.c. (C‑188/24 un C‑190/24, EU:C:2025:709, 54. un 55. punkts).
13      Attiecībā uz “nodokļu jomu” skat. spriedumu, 2022. gada 27. aprīlis, Airbnb Ireland (C‑674/20, EU:C:2022:303, 29. punkts un tajā minētā judikatūra). Arī Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2006/123/EK (2006. gada 12. decembris) par pakalpojumiem iekšējā tirgū (OV 2006, L 376, 36. lpp.) 2. panta 2. punktā ir uzskaitītas konkrētas “darbības”, uz kurām direktīva neattiecas. Šajā ziņā skat. spriedumu, 2015. gada 15. oktobris, Grupo Itevelesa u.c. (C‑168/14, EU:C:2015:685, 45. punkts).
14      Šķiet, ka Tiesa terminus “momentloterijas”, “azartspēles” un “derības” lieto kā savstarpēji aizstājamus. Šajā ziņā tostarp skat. spriedumu, 2010. gada 8. septembris, Stoß u.c. (C‑316/07, no C‑358/07 līdz C‑360/07, C‑409/07 un C‑410/07, turpmāk tekstā – “spriedums Stoß u.c.”, EU:C:2010:504,
77., 79., 80. un 82. punkts). Skaidrības labad piemērošu to pašu metodi.
15      Direktīvas 2000/31 14. panta 1. punkts un 3. punkta g) apakšpunkta iii) punkts Eiropas Parlamenta un Padomes Regulā (ES) 2022/2065 (2022. gada 19. oktobris) par digitālo pakalpojumu vienoto tirgu un ar ko groza Direktīvu 2000/31 (Digitālo pakalpojumu akts) (OV 2022, L 277, 1. lpp.) (turpmāk tekstā – “Digitālo pakalpojumu akts”).
16      Priekšlikums Eiropas parlamenta un Padomes regulai par noteiktiem elektroniskās tirdzniecības juridiskajiem aspektiem iekšējā tirgū (COM(1998) 586 final), 32. lpp.
17      Direktīvas 2006/123
2. panta 2. punkta h) apakšpunkts paredz azartspēļu darbību līdzvērtīgu izslēgšanu no tās piemērošanas jomas. Šajā kontekstā minētās direktīvas 25. apsvērumā ir norādīts, ka “no šīs direktīvas darbības jomas būtu jāizslēdz azartspēles, arī loterijas un derības, ņemot vērā šo darbību specifiku, kas dalībvalstīm liek piemērot politikas saistībā ar sabiedrisko kārtību un patērētāju aizsardzību”. Šajā ziņā skat. arī manus secinājumus lietā AUTOTECHNICA FLEET SERVICES
(C‑278/22, EU:C:2023:401, 38. punkts, 11. zemsvītras piezīme).
18      Atgādinu, ka tās 1. panta 5. punkta d) apakšpunktā uzskaitītās darbības ir izslēgtas no Direktīvas 2000/31 piemērošanas jomas kopumā, tostarp no izcelsmes valsts principa saskaņā ar šīs direktīvas 3. pantu un II un III nodaļu. Tomēr, kā norādīts minētās direktīvas priekšlikumā (skat. šo secinājumu 30. punktu), šā izņēmuma galvenais mērķis ir saglabāt galamērķa dalībvalstu rīcības brīvību darbībās, kurās nav savstarpējas atzīšanas, piemēram, azartspēlēs.
19      Spriedums, 2023. gada 2. marts, Recreatieprojecten Zeeland u.c. (C‑695/21, EU:C:2023:144, 14. punkts un tajā minētā judikatūra). Skat. arī spriedumu Stoß u.c. (76. punkts un tajā minētā judikatūra).
20      Spriedums Stoß u.c. (101. punkts un tajā minētā judikatūra). Attiecībā uz azartspēļu reklāmas aizliegumiem, ko dalībvalstis noteikušas azartspēļu uzņēmumiem, skat. spriedumu, 2023. gada 2. marts, Recreatieprojecten Zeeland u.c. (C‑695/21, EU:C:2023:144).
21      Šajā ziņā skat. spriedumu, 2020. gada 1. oktobris, A (Zāļu reklāma un tirdzniecība tiešsaistē) (C‑649/18, EU:C:2020:764, 53. un 59. punkts).
22      Komisijas dienestu darba dokuments – Dokuments “Tiešsaistes azartspēles iekšējā tirgū”, kas pievienots Komisijas paziņojumam Eiropas Parlamentam, Padomei, Ekonomikas un sociālo lietu komitejai un Reģionu komitejai “Ceļā uz visaptverošu regulējumu tiešsaistes azartspēlēm” (SWD(2012) 345 final), 17. lpp.
23      Atzīstu, ka savos apsvērumos Komisija netieši apgalvo, ka jēdziens “mitinātājs” Direktīvas 2000/31
14. panta 1. punkta izpratnē paredz kontroles pār uzglabāto saturu neesību. Tomēr uzskatu, ka šai prasībai ir nozīme tikai, lai noteiktu, vai ir piemērojams minētajā tiesību normā paredzētais atbrīvojums no atbildības.
24      Šajā ziņā skat. spriedumus, 2011. gada 12. jūlijs, L’Oréal u.c. (C‑324/09, turpmāk tekstā – “spriedums L’Oréal u.c.”, EU:C:2011:474, 118. un 119. punkts), un 2021. gada 22. jūnijs, YouTube un
Cyando (C‑682/18 un C‑683/18, turpmāk tekstā – “spriedums YouTube un
Cyando”, EU:C:2021:503, 109. un 110. punkts). Skat. arī manus secinājumus lietā Russmedia Digital un Inform Media Press (C‑492/23, EU:C:2025:68, 53. punkts), un apvienotajās lietās WebGroup Czech Republic u.c.  (C‑188/24 un C‑190/24, EU:C:2025:709, 236. punkts).
25      Šķiet, ka šajā lietā nav strīda par to, ka šie abi nosacījumi ir izpildīti. Šajā nozīmē skat. spriedumu YouTube un
Cyando (103. un 104. punkts) un spriedumu, 2022. gada 26. aprīlis, Polija/Parlaments un Padome (C‑401/19, EU:C:2022:297, 28. punkts).
26      Šajā nozīmē skat. Wilman, F., The Responsibility of Online Intermediaries for Illegal User Content in the EU and the US, Edward Elgar Publishing, 2020, 35. lpp., un Wilman, F., Kalėda, S. un
Loewenthal, P.‑J., The EU Digital Services Act, Oxford University Press, 2024, 52. un 53. lpp. (kur sniegti komentāri par Digitālo pakalpojumu akta 4., 5. un 6. pantu; šajā ziņā skat. šo secinājumu 36. punktu). Tāpat skat. arī ģenerāladvokāta H. Saugmandsgora Ēes [H. Saugmandsgaard Øe] secinājumus apvienotajās lietās YouTube un Cyando (C‑682/18 un C‑683/18, turpmāk tekstā – “ģenerāladvokāta H. Saugmandsgora Ēes secinājumi lietā YouTube un Cyando”, EU:C:2020:586, 141. un 148. punkts).
27      Skat. Wilman, F., Kalėda, S., Loewenthal, P.‑J., 26. zemsvītras piezīme, minēts iepriekš, 52. lpp.
28      Attiecībā uz atšķirību starp abiem posmiem skat. it īpaši Wilman, F., 26. zemsvītras piezīme, minēts iepriekš, 35. lpp. Skat. arī Van Eecke, P., “Online service providers and liability: A plea for a balanced approach”, Common Market Law Review, 48. sēj., 2011, 1455.–1502. lpp., 1472. lpp., kurš nošķir “vispārējas zināšanas” un “konkrētas zināšanas”. Skaidrības labad šajos secinājumos, kad tiek izvērtēts, vai uz Google attiecas Direktīvas 2000/31
14. panta 1. punkta piemērošanas joma, galvenokārt atsaukšos uz “kontroli pār saturu”.
29      Skat. šo secinājumu 113. punktu. Šajā ziņā atgādināšu, ka Direktīvas 2000/31
14. pants attiecas uz jebkāda veida atbildību, tostarp kriminālatbildību.
30      Otrais prejudiciālais jautājums, šķiet, attiecas tikai uz Direktīvas 2000/31
14. panta 1. punkta piemērošanas jomu, proti, mitināšanas pakalpojuma sniedzēja starpnieka lomu (analīzes pirmais posms). Tomēr, lai sniegtu iesniedzējtiesai lietderīgu atbildi, izvērtēšu arī, vai var būt izpildīts viens no diviem šīs tiesību normas a) un b) apakšpunktā minētajiem nosacījumiem (analīzes otrais posms).
31      Skat. spriedumu, 2010. gada 23. marts, Google France un Google (no C‑236/08 līdz C‑238/08, turpmāk tekstā – “spriedums Google France”, EU:C:2010:159, 112. punkts), un spriedums L’Oréal u.c. (112. punkts).
32      Skat. spriedumus Google France (113. punkts) un YouTube un Cyando (105. punkts).
33      Skat. spriedumu, 2014. gada 11. septembris, Papasavvas (C‑291/13, EU:C:2014:2209, 41. punkts). Skat. arī spriedumu YouTube un Cyando (106. punkts un tajā minētā judikatūra).
34      Ģenerāladvokāta N. Jēskinena secinājumi lietā L’Oréal u.c. (C‑324/09, EU:C:2010:757, 138.–141. punkts).
35      Tostarp skat. Wilman, F., 26. zemsvītras piezīme, minēts iepriekš, 30. lpp.
36      Skat. spriedumu L’Oréal u.c. (113. punkts).
37      Skat. spriedumu YouTube un
Cyando (105. punkts).
38      Ģenerāladvokāta N. Jēskinena secinājumi lietā L’Oréal u.c. (C‑324/09, EU:C:2010:757, 146. punkts).
39      Šajā ziņā skat. Kuczerawy, A., “Active vs. passive hosting in the EU intermediary liability regime: time for a change?”, KU Leuven Centre for IT & IP Law (blogs), 2018; un Riordan, J., The Liability of Internet Intermediaries, Oxford University Press, Oksforda, 2016, 404. lpp.
40      Skat. spriedumu Google France (23. punkts). Dabiskie rezultāti galvenokārt tiek parādīti meklētājprogrammā atbilstošā secībā dilstošā secībā pēc tam, kad interneta lietotājs ir veicis meklēšanu, izmantojot vienu vai vairākus vārdus (skat. šo spriedumu, 22. punkts).
41      Skat. spriedumu Google France (118. punkts).
42      Skat. spriedumu L’Oréal u.c. (28., 29. un 31. punkts). Attiecībā uz Google pakalpojumu AdWords, ko izmanto eBay, lai reklamētu preces pārdošanai tā tīmekļvietnē, skat. arī šī sprieduma 39., 84. un 85. punktu.
43      Skat. spriedumu L’Oréal u.c. (116. punkts).
44      Skat. spriedumu YouTube un
Cyando (19. punkts).
45      Skat. spriedumu YouTube un
Cyando (92. un 109. punkts).
46      Skat. spriedumu L’Oréal u.c. (115. punkts). Attiecībā uz atlīdzību skat. arī spriedumu Google France (116. punkts).
47      Skat. spriedumu YouTube un
Cyando (109. punkts).
48      Skat. spriedumu YouTube un
Cyando (114. punkts).
49      Skat. manus secinājumus lietā Russmedia Digital un
Inform Media Press (C‑492/23, EU:C:2025:68, 53. punkts).
50      Skat. šo secinājumu 17. punktu.
51      Skat. šo secinājumu 158. un 159. punktu.
52      Šajā ziņā skat. ģenerāladvokāta N. Jēskinena secinājumus lietā L’Oréal u.c. (C‑324/09, EU:C:2010:757, 26. punkts).
53      Šajā ziņā, kā norādījusi Google, ir aptuveni trīs miljoni pārbaudīto partneru.
54      Ģenerāladvokāta H. Saugmandsgora Ēes secinājumi lietā YouTube un
Cyando (160. un 162. punkts). Skat. arī Riordan, J., 39. zemsvītras piezīme, minēts iepriekš, 409. lpp.
55      Skat. šo secinājumu 66. punktu. Skat. arī ģenerāladvokāta H. Saugmandsgora Ēes secinājumus lietā YouTube un Cyando (157. punkts.)
56      Šajā ziņā skat. Direktīvas 2000/31 40. apsvērumu.
57      Priekšlikums direktīvai (COM(1998) 586 final), 16. zemsvītras piezīme, minēts iepriekš, 4. lpp. Skat. arī Komisijas ziņojumu Eiropas Parlamentam, Padomei un Eiropas Ekonomikas un sociālo lietu komitejai – Pirmais ziņojums par to, kā piemērot Direktīvu 2000/31
(COM(2003) 702), 13. lpp.
58      Skat. Direktīvas 2000/31 9. un 46. apsvērumu. Skat. arī spriedumu YouTube un
Cyando (113. punkts).
59      Skat. Digitālo pakalpojumu akta 16. apsvērumu. Skat. arī Wilman, F., Kalėda, S. un
Loewenthal, P.‑J., 26. zemsvītras piezīme, minēts iepriekš, 72. lpp., un Husovec, M., Injunctions against Intermediaries in the European Union, Cambridge University Press, 2017, 55. lpp.
60      Attiecībā uz Direktīvas 2000/31
14. panta 3. punktu skat. spriedumu YouTube un Cyando (131. punkts).
61      Šajā ziņā skat. Stalla‑Bourdillon, S. un
Thorburn, R., “The scandal of intermediary: acknowledging the both/and dispensation for regulating hybrid actors”, no: Petkova, B. un
Ojanen, T. (red.), Fundamental Rights Protection Online: the Future Regulation of Intermediaries, Edward Elgar, 2019, 157. lpp.
62      Skat. spriedumu Google France (26. un 115. punkts), kurā netika pievērsta uzmanība tam, ka attiecībā uz maksas atsauču pakalpojumu AdWords reklāmas saišu izkārtojuma kārtība tika noteikta, ņemot vērā tostarp maksimālo cenu par klikšķi un reklāmas kvalitāti, kā to novērtējusi Google.
63      Direktīvas 2000/31 43. apsvērums; skat. arī spriedumu, 2016. gada 15. septembris, Mc Fadden (C‑484/14, EU:C:2016:689, 60.–63. punkts), un Van Eecke, P., 28. zemsvītras piezīme, minēts iepriekš, 1463. lpp.
64      Skat. šo secinājumu 65. punktu.
65      Šajā ziņā skat. arī Stalla‑Bourdillon, S. un
Thorburn, R.,
61. zemsvītras piezīme, minēts iepriekš, 149. lpp.
66      Šajā ziņā skat. šo secinājumu 59. punktu, kurā ir atsauce uz spriedumu Google France (118. punkts). Skat. arī Van Eecke, P., 28.zemsvītras piezīme, minēts iepriekš, 1472. lpp.
67      Skat. šo secinājumu 17. punktu.
68      Šajā ziņā skat. manus secinājumus lietā Russmedia Digital un
Inform Media Press (C‑492/23, EU:C:2025:68, 60. punkts).
69      Skat. šo secinājumu 63. punktu.
70      Skat. spriedumus Google France (116. punkts) un L’Oréal u.c. (115. punkts).
71      Skat. spriedumu Google France (25. punkts).
72      Skat. spriedumu YouTube un
Cyando (96. punkts).
73      Ģenerāladvokāta H. Saugmandsgora Ēes secinājumi lietā YouTube un
Cyando (142. punkts).
74      Skat. spriedumu YouTube un
Cyando (41., 42. un 43. punkts). Skat. arī Ģenerāladvokāta H. Saugmandsgora Ēes secinājumus lietā YouTube un
Cyando (31. punkts).
75      Šajā ziņā skat. spriedumu YouTube un
Cyando (109. punkts).
76      Skat. 1999. gada 15.–25. februāra Ekonomikas jautājumu (informācijas sabiedrības pakalpojumi) darba grupas rezultātu, Padomes dokuments 6251/99 (1999), 4. lpp.
77      Skat. spriedumu YouTube un
Cyando (111. un 112. punkts).
78      Skat. šī sprieduma 122. punktu.
79      Skat. tīmekļvietni:
https://support.google.com/adspolicy/answer/15132179?hl=lv-GB&sjid=5810413720643412243-EU.