62014CC0025_LV
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
I – Ievads
1. Šajās apvienotajās lietās sociālie partneri pirmām kārtām apsprieda kolektīvos līgumus, lai izveidotu papildu sociālā nodrošinājuma shēmu, tostarp, lai segtu veselības aprūpes izdevumus, šajos līgumos noteica vienu apdrošināšanas sabiedrību, neizsludinot konkursu. Otrām kārtām valsts iestādes attiecināšanas uz nozari procedūrā noteica, ka dalība šajās shēmās ir obligāta visiem attiecīgās nozares darbiniekiem un darba devējiem.
2. Galvenais tiesiskais jautājums, kas ir radies šajās lietās, ir par to, vai tā judikatūra par LESD 56. panta interpretāciju, kā arī par vienlīdzīgas attieksmes principu un no tā izrietošo pārskatāmības pienākumu, ko Tiesa ir izstrādājusi konkrēti pakalpojumu koncesijas jomā, mutatis mutandis ir piemērojama iepriekš aprakstītajam attiecināšanas procesam.
3. Šos lūgumus sniegt prejudiciālu nolēmumu, ko iesniegusi Conseil d’État
(Francija), pamatā ir prasības, ar kurām, pirmkārt, Union des syndicats de l’immobilier ( UNIS ) (turpmāk tekstā – “ UNIS ”) lietā C‑25/14 un, otrkārt, Beaudout Père et Fils SARL
(turpmāk tekstā – “ Beaudout ”) lietā C‑26/14 lūdza atcelt divus ministre du Travail, de l’Emploi et de la Santé [Darba lietu, nodarbinātības un veselības aprūpes ministra] lēmumus par šādu kolektīvo līgumu attiecināšanu uz nozari. Tie attiecas uz jautājumu par to, vai iespējamais pārskatāmības pienākums, kas izriet no LESD 56. panta, ir piemērojams valsts iestāžu lēmumam par attiecināšanu uz nozari, ar kuru ekskluzīvās tiesības (2) tiek piešķirtas saimnieciskās darbības subjektam. Tādējādi šīs lietas ir tiešā saistībā ar lietu, kurā ticis pasludināts spriedums AG2R Prévoyance (3), jo tajās ir jāizvērtē tā pati shēma, proti, shēma, par ko bija runa lietā C‑26/14, no pamatbrīvību, it īpaši pakalpojumu sniegšanas brīvības, nevis no Savienības tiesību konkurences noteikumu viedokļa.
II – Atbilstošās Francijas tiesību normas
4. Francijā darbinieku ar slimību vai nelaimes gadījumu saistīto veselības aprūpes izdevumi daļēji tiek segti no sociālā nodrošinājuma pamatshēmas. Izdevumu daļa, kas ir jāsedz apdrošinātajai personai, var tikt daļēji atlīdzināta, izmantojot papildu veselības apdrošināšanu.
5. Atbilstošās Francijas tiesību normas ir Sociālā nodrošinājuma kodeksā [ Code de la sécurité sociale ] un Darba kodeksā [ Code du travail ].
6. Saskaņā ar Sociālā nodrošinājuma kodeksa L. 911‑1. pantu kolektīvās garantijas, ko var saņemt darbinieki, var tikt noteiktas tostarp, noslēdzot nolīgumus vai kolektīvos līgumus, kuru noteikumi principā ir obligāti tikai darba devējus un darbiniekus pārstāvošo organizāciju locekļiem, kuri tos ir apsprieduši un noslēguši. Šā paša kodeksa L. 911‑3. pantā ir paredzēts, ka šie līgumi tomēr var tikt attiecināti ar kompetentā ministra lēmumu.
7. Atbilstoši Sociālā nodrošinājuma kodeksa L. 912‑1. pantam – redakcijā, kas bija spēkā 2006. gada 24. jūnijā un 2013. gada 25. decembrī, – “ja L. 911‑1. pantā minēto profesiju vai starpprofesiju līgumos ir paredzēta risku savstarpēja sadale – šos riskus apdrošinot vienā vai vairākās iestādēs, kas minētas [..] Likuma Nr. 89‑1009 [..] 1. pantā, vai vienā vai vairākās Code des assurances
[Apdrošināšanas kodeksa] L. 370‑1. pantā minētajās sabiedrībās, kuriem līdz ar to pievienošanās ir obligāta uzņēmumiem, kas ietilpst šo nolīgumu piemērošanas jomā, – tad šajos nolīgumos ir jāietver noteikums, kurā paredzēts, pie kādiem nosacījumiem un cik periodiski var tikt pārskatīti risku organizācijas un savstarpējās sadales noteikumi. Pārskatīšanas periodiskums nedrīkst pārsniegt piecus gadus” (4) .
8. Nolīguma vai līguma attiecināšanas uz nozari procedūra ir reglamentēta Code du travail, konkrēti, tā L. 2261‑15., L. 2261‑19., L. 2261‑24., L. 2261‑25., L. 2261‑27. un D. 2261‑3. pantā. No tiem izriet, ka nozaru nolīgumi, kā arī profesiju vai starpprofesiju līgumi, kas noslēgti apvienotā komitejā, tāpat kā to papildu vienošanās un pielikumi, izpildot noteiktus nosacījumus, var tikt attiecināti uz nozari ar kompetentā ministra lēmumu par to, ka tie ir obligāti visiem darbiniekiem un darba devējiem, kuri ietilpst attiecīgā nolīguma vai līguma piemērošanas jomā. Pirms tam ir jāvēršas Commission nationale de la négociation collective
[Valsts kolektīvo sarunu komitejā] un jāsaņem tās labvēlīgs motivēts atzinums. Ja vismaz divas darba devēju vai divas darbinieku organizācijas, kas pārstāvētas šajā komitejā, iesniedz motivētus iebildumus, ministrs var vēlreiz tajā vērsties detalizēti un tad, ņemot vērā jauno atzinumu, izlemt, vai tas ir attiecināms uz nozari.
9. Code du travail L. 2261‑25. pantā ir noteikts:
“Darba lietu ministrs, pamatojoties uz Commission nationale de la négociation collective
argumentētu atzinumu, var neattiecināt uz nozari noteikumus, kas ir pretrunā tiesību normām.
Tāpat viņš var neattiecināt uz nozari noteikumus, kuri, negrozot to sistēmu, ir pārņemti no nolīguma vai līguma, bet neatbilst tās nozares vai nozaru situācijai, kas ietilpst attiecīgajā piemērošanas jomā.
[..]”
10. Code du travail L. 2261‑3. pantā ir paredzēts:
“Ja ir sagaidāms, ka tiks pieņemts lēmums par neattiecināšanu uz nozari vai paplašināšanu, pirms tam Journal officiel de la République française
[ Francijas Republikas Oficiālajā Vēstnesī ] tiek publicēts atzinums. Šajā atzinumā ieinteresētās organizācijas un personas tiek aicinātas iesniegt savus apsvērumus. Tajā ir norādīta vieta, kurā ir nogādāts nolīgums vai līgums, un dienests, kurā iesniedz apsvērumus.
Ieinteresētās organizācijas un personas var iesniegt savus apsvērumus piecpadsmit dienu laikā no atzinuma publicēšanas dienas.”
11. 1989. gada 31. decembra Likuma Nr. 89‑1009 par apdrošinātajām personām sniegto garantiju pastiprināšanu attiecībā pret noteiktiem riskiem (5) 1. pantā ir noteikts:
“Šīs sadaļas noteikumi ir piemērojami darījumiem, kas attiecas uz nāves gadījuma riska un ar personas fiziskas integritātes apdraudējumu saistīto risku prevenciju un apdrošināšanu, maternitātes gadījuma apdrošināšanu, apdrošināšanu pret darbnespējas vai invaliditātes risku vai apdrošināšanu bezdarba gadījumā. Ar pirmajā daļā minēto apdrošināšanu segtos darījumus ir pilnvarotas veikt tikai šādas struktūrvienības:
a) Apdrošināšanas kodeksā reglamentētie uzņēmumi;
b) Sociālā nodrošinājuma kodeksa VII sējuma III sadaļā minētās iestādes;
c) Code rural
[Lauku kodeksa] VII sējuma II sadaļas II iedaļas 4. nodaļā minētās iestādes;
d) savstarpējās apdrošināšanas kooperatīvās biedrības, uz kurām attiecas Code de la mutualité
[Savstarpējās apdrošināšanas sistēmas kodekss].”
III – Fakti, pamatlietas, prejudiciālais jautājums un tiesvedība Tiesā
12. Attiecībā uz lietu C‑25/14 valsts kolektīvais līgums nekustamā īpašuma nozarē tika noslēgts 1988. gada 9. septembrī. Obligāta nāves gadījumu, darbnespējas vai invaliditātes risku apdrošināšanas shēma un obligāta veselības aprūpes izdevumus atmaksāšanas shēma tika ieviestas ar šā kolektīvā līguma 2010. gada 23. novembra papildu nolīgumu Nr. 48 un 2011. gada 17. maija papildu nolīgumiem Nr. 49 un 50. Šā papildu nolīguma Nr. 48 17. pantā Institution de prévoyance de groupe Mornay uz trim gadiem tika izraudzīta par vienīgo šo abu shēmu garantiju apdrošināšanas sabiedrību.
13. Ar 2011. gada 13. jūlija lēmumu ministre du Travail, de l’Emploi et de la Santé
[Darba lietu, nodarbinātības un veselības aprūpes ministrs] noteica, ka minētie papildu nolīgumi no Nr. 48 līdz Nr. 50 ir obligāti visiem attiecīgās darbības nozares darbiniekiem un darba devējiem.
14. Attiecībā uz lietu C‑26/14 valsts maiznīcu un konditoreju (amatniecības uzņēmumi) kolektīvais līgums tika noslēgts 1976. gada 19. martā. Veselības aprūpes izdevumu papildu atmaksas shēma šīs nozares darbiniekiem tikai ieviesta ar minētā līguma 2006. gada 24. aprīļa papildu nolīgumu Nr. 83, par pamatu ņemot segto risku savstarpēju sadali un darba devēju obligātu dalību. Ar šo pašu papildu nolīgumu sociālā nodrošinājuma sabiedrība AG2R Prévoyance
(turpmāk tekstā – “ AG2R ”) tika izraudzīta par šīs shēmas vienīgo pārvaldīšanas sabiedrību. Ar 2011. gada 27. maija papildu nolīguma Nr. 100 6. pantu AG2R no jauna uz pieciem gadiem tika izraudzīta par minētās shēmas apdrošināšanas sabiedrību.
15. Ar 2011. gada 23. decembra lēmumu ministre du Travail, de l’Emploi et de la Santé
noteica, ka minētais papildu nolīgums Nr. 100 ir obligāts visiem attiecīgās darbības nozares darbiniekiem un darba devējiem.
16. Ar prasības pieteikumiem, kas Conseil d’État attiecīgi iesniegti 2011. gada 23. septembrī un 2012. gada 24. februārī, UNIS un Beaudout lūdza atcelt attiecīgi 2011. gada 13. jūlija un 2011. gada 23. decembra ministra lēmumus par attiecināšanu uz nozari.
17. Vienā no pamatiem UNIS un Beaudout apgalvoja, ka attiecīgo papildu sociālā nodrošinājuma shēmu apdrošināšanas sabiedrības ir tikušas izraudzītas, neievērojot pārskatāmības pienākumu, kas izriet no LESD 56. panta, kā to ir interpretējusi Tiesa. Šajā ziņā UNIS un Beaudout ir balstījušies it īpaši uz spriedumu Sporting Exchange (6), kurā Tiesa minēto pārskatāmības pienākumu ir kvalificējusi kā obligātu priekšnosacījumu dalībvalsts tiesībām piešķirt vienam saimnieciskās darbības subjektam ekskluzīvas tiesības veikt saimniecisko darbību, lai arī kāda būtu šā subjekta atlases kārtība.
18. Atbilstoši iesniedzējtiesas norādītajam Institution de prévoyance de groupe Mornay
un AG2R, lai arī nav bezpeļņas organizācijas un rīkojas, pamatojoties uz solidaritātes principu, ir uzskatāmas par tādiem uzņēmumiem, kas veic saimniecisko darbību, kurus sociālie partneri ir izraudzījušies citu to uzņēmumu vidū, ar kuriem tie konkurē piedāvātajā sociālā nodrošinājuma pakalpojumu tirgū.
19. Iesniedzējtiesa uzskata, ka atbilde uz pamatiem par pārskatāmības pienākuma neizpildi ir atkarīga no tā, vai šā pienākuma izpilde ir obligāts priekšnosacījums tādas attiecināšanas uz nozari veikšanai kā pamatlietās, u n ka šis jautājums ir noteicošs tās izskatāmā strīda atrisināšanai.
20. Šaubu mākta par LESD 56. panta interpretāciju, Conseil d’État ar diviem 2013. gada 30. decembra lēmumiem nolēma apturēt tiesvedības pamatlietās un uzdot Tiesai šādu prejudiciālu jautājumu, kas abās lietās formulēts vienādi:
“Vai pārskatāmības pienākuma, kas izriet no [LESD] 56. panta, ievērošana ir obligāts priekšnosacījums tam, lai dalībvalsts varētu attiecināt uz visiem nozares uzņēmumiem tādu kolektīvo līgumu, kurā vienam saimnieciskās darbības subjektam, ko izraudzījušies sociālie partneri, uzticēta obligātas papildu sociāla nodrošinājuma shēmas, kas izveidota darbiniekiem, pārvaldīšana?”
21. Rakstveida apsvērumus iesniedza UNIS, Beaudout, Syndicat national des résidences de tourisme ( SNRT ) u.c. (turpmāk tekstā – “ SNRT ”), Confédération nationale de la boulangerie et boulangerie‑pâtisserie française, Fédération générale agroalimentaire FGA‑CFDT u.c., Francijas un Beļģijas valdības, kā arī Eiropas Komisija, kuri visi tika pārstāvēti 2015. gada 22. janvāra tiesas sēdē.
IV – Analīze
A – Ievada apsvērumi
22. Uzreiz ir jāprecizē, ka Conseil d’État jautājums attiecas uz procedūru, ar ko dalībvalsts kolektīvo līgumu, kurā ir izraudzīta viena apdrošināšanas sabiedrība, attiecina uz visiem nozares uzņēmumiem, nevis uz sociālo partneru veiktu šī saimnieciskās darbības subjekta izraudzīšanos. Tomēr man šķiet acīmredzami, ka analīzē par attiecīgo lēmumu saderību ar tiesību normām, kas attiecas uz pakalpojumu sniegšanas brīvību, nevar neņemt vērā procedūru, ko ievēro sociālie partneri un kas tam ir priekšnosacījums, jo lēmuma par attiecināšanu uz nozari kompetentais ministrs nevar izvēlēties citu sociāla nodrošinājuma sabiedrību, nevis to, kuru izraudzījušies sociālie partneri.
23. Daži lietas dalībnieki, kas iesnieguši rakstveida apsvērumus, ir uzsvēruši līgumu slēgšanas brīvības un kolektīvo pārrunu tiesību nozīmīgumu. Taisnība, ka kolektīvo pārrunu tiesības ir atzītas gan tādu dažādu starptautisko tiesību aktu noteikumos, kuru ietvaros dalībvalstis ir sadarbojušās vai kuriem tās ir pievienojušās, gan minēto dalībvalstu Kopienu līmenī vai Eiropas Savienības ietvaros izstrādāto tiesību aktu noteikumos, piemēram, Eiropas Savienības Pamattiesību hartas, kurai ar LES 6. pantu ir piešķirts tāds pats juridiskais spēks kā Līgumiem, 28. pantā (7) .
24. Kolektīvo pārrunu pamattiesību īstenošana tomēr ir jālīdzsvaro ar prasībām, kas izriet no LESD aizsargātajam brīvībām, un tai ir jāatbilst samērīguma principam (8) .
25. Tādējādi kolektīvo līgumu noteikumi nav izslēgti no to Līguma noteikumu par personu brīvu apriti piemērošanas jomas. Tiesības, kas izriet no Līguma noteikumiem par preču, personu, pakalpojumu un kapitāla brīvu apriti, ir jālīdzsvaro ar sociālās politikas mērķiem (9) .
26. Kā otrais ievada punkts jānorāda, ka Francijas tiesību aktos tika izdarīti grozījumi pēc šo lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu iesniegšanas.
27. Proti, ar 2013. gada 13. jūnija spriedumu (10) Conseil constitutionnel français
[Francijas Konstitucionālā padome], saņēmusi prasību pārbaudīt tā saucamā “likuma par darbavietu nodrošināšanu” (11) noteikumu atbilstību Francijas Konstitūcijai, par neatbilstošiem Konstitūcijai atzina Sociālā nodrošinājuma kodeksa L. 912‑1. panta pirmo un otro daļu, kas attiecas uz uzņēmumu, kuri ietilpst noteiktu līgumu piemērošanas jomā, obligātu dalību veselības aprūpes izdevumu papildu segšanas shēmā, ko pārvalda izraudzītā sabiedrība.
28. Atbilstoši Conseil constitutionnel spriedumam minētais L. 912‑1. pants par neatbilstošu Konstitūcijai atzīts no minētā sprieduma publicēšanas brīža jeb 2013. gada 16. jūnija, tomēr tas nav piemērojams līgumiem, kas ir noslēgti uz [šīs tiesību normas] pamata un kas bija spēkā šīs publicēšanas brīdī.
29. Pēc tam Sociālā nodrošinājuma kodeksa L. 912‑1. pantā tika izdarīti grozījumi ar 2013. gada 23. decembra likumu Nr. 2013‑1203 (12), atbilstoši kuriem šobrīd ir paredzēts, ka profesiju nolīgumos var organizēt attiecīgo risku segšanu, iesakot vienu vai vairākas sabiedrības, kuras ir pilnvarotas rīkoties kā apdrošināšanas sabiedrības. Saskaņā ar minētā L. 912‑1. panta 1. punkta noteikumiem “ pirms
šiem ieteikumiem ir jāīsteno konkursa procedūra attiecīgo sabiedrību vai iestāžu starpā, pārskatāmības, objektivitātes un vienlīdzīgas attieksmes pret kandidātiem apstākļos un ievērojot dekrētā noteikto kārtību” (13) .
30. Tomēr šie lūgumi sniegt prejudiciālu nolēmumu ir jāanalizē to tiesību aktu gaismā, kas bija piemērojami pirms šī grozījuma.
31. Sākšu savu analīzi, pārbaudot, vai LESD 56. pantam ir nozīme pamatlietās. Otrām kārtām, lai izvērtētu, vai šajā lietā ir jāievēro pārskatāmības prasības, kas atbilstoši pastāvīgajai judikatūrai izriet no LESD 56. panta, ir jāpārbauda, vai par šo shēmu pamatlietās pārvaldību ir zināma pārrobežu interese, un jāņem vērā Tiesas judikatūra par pakalpojumu koncesijas līgumiem. Pabeigšu savu analīzi, izvērtējot, vai LESD 56. panta interpretācija, kas galvenokārt tikusi attīstīta judikatūrā par pakalpojumu koncesijas līgumiem un attiecībā uz pārskatāmības pienākumu, var tikt piemērota apstākļiem, kas raksturīgi pamatlietām. Visbeidzot, man tikai atliks izteikties par lūgumu ierobežot laikā Tiesas pasludināmo spriedumu.
B – Par LESD 56. panta piemērojamību šajā gadījumā
32. Vispirms ir jānosaka, vai pamatlietas patiešām attiecas uz pakalpojumu sniegšanas brīvību. Tiesas sēdē SNRT un Confédération nationale de la boulangerie et boulangerie‑pâtisserie française apgalvoja, ka tikai iestādes, kuras Francijas valsts ir atzinusi un kuras reģistrētas Francijā, var būt saimnieciskās darbības subjekti sociālās aizsardzības jomā (14) .
33. Uzskatu par lietderīgu šajā saistībā atgādināt, ka attiecīgās sociālā nodrošinājuma shēmas pamatlietās varēja pārvaldīt ne tikai sociālā nodrošinājuma sabiedrības, bet arī uzņēmumi, kuru darbība reglamentēta Apdrošināšanas kodeksā.
34. Pēc Direktīvas 92/49 (15), kas ir trešās paaudzes direktīva nedzīvības apdrošināšanas jomā, transponēšanas termiņa beigām piekļuve apdrošināšanas darbībai un tās veikšana ir pakļautas nosacījumam, ka tiek piešķirta viena administratīva akreditācijas apliecība, ko izsniedz tās dalībvalsts iestādes, kurā ir apdrošināšanas sabiedrības juridiskā adrese. Šī akreditācijas apliecība uzņēmumam ļauj veikt savu darbību visā Savienībā – vai nu īstenojot brīvību veikt uzņēmējdarbību, vai brīvas pakalpojumu sniegšanas kārtībā. Ir jānorāda, ka saskaņā ar Apdrošināšanas kodeksa L. 362‑2. pantu jebkura Kopienu apdrošināšanas sabiedrība, kas reģistrēta citā dalībvalstī, nevis Francijas Republikā, brīvi sniedzot pakalpojumus, Francijas teritorijā drīkst segt riskus vai uzņemties saistības uzņēmuma statusā atbilstoši akreditācijas apliecībai, ko tai ir piešķīrušas izcelsmes valsts kontroles iestādes.
35. Attiecīgās sociālā nodrošinājuma shēmas pamatlietās ir papildu sociālā nodrošinājuma shēmas, un tādēļ tās nav tiesību aktos noteiktās sociālā nodrošinājuma shēmas daļa. Tomēr ir jāpiebilst, ka no sprieduma Komisija/Beļģija izriet, ka, pat ja Direktīva 92/49 principā neattiecas uz apdrošināšanu, kas ietilpst tiesību aktos noteiktās sociālā nodrošinājuma shēmā, minētā direktīva ir piemērojama apdrošināšanai, kas ietilpst tiesību aktos noteiktā sociālā nodrošinājuma shēmā, ko apdrošināšanas sabiedrības piemēro saviem riskiem (16) .
36. Tādējādi, ņemot vērā minēto direktīvu, valsts tiesību aktus un minēto spriedumu Komisija/Beļģija, man šķiet, ka apdrošināšanas sabiedrībām, kas ir reģistrētas citās dalībvalstīs un šajās dalībvalstīs ir saņēmušas akreditācijas apliecību, atbilstoši brīvas pakalpojumu sniegšanas sistēmai būtu jābūt iespējai piedāvāt savus pakalpojumus Francijā attiecībā uz tādu veselības aprūpes izdevumu papildu shēmu pārvaldi kā tās, par kurām ir runa pamatlietās.
37. Tomēr ir jāpiebilst, ka, ja šādu pakalpojumu pārrobežu piedāvājums nebūtu iespējams, jautājums par pārskatāmības pienākuma nozīmi apdrošināšanas sabiedrības atlasē katrā ziņā joprojām būtu atbilstošs saistībā ar brīvību veikt uzņēmējdarbību.
38. Visbeidzot jānorāda, ka, atsaucoties uz LESD 56. pantu, iesniedzējtiesa balstās uz pieņēmumu, ka tādu ekskluzīvo tiesību piešķiršana kā pamatlietās ir pakalpojumu sniegšanas brīvības ierobežojums un ka šis ierobežojums var būt attaisnots. Tā kā prejudiciālais jautājums neattiecas uz vērtējumu par to, vai šāds ierobežojums pastāv un vai tas ir attaisnots, un tā kā šāda ierobežojuma vai tā attaisnojuma pastāvēšana arī nav tikusi apstrīdēta, uzreiz šo jautājumu nelikšu malā.
39. Pirms sīkāk analizēšu LESD 56. panta interpretāciju, ko Tiesa sniegusi par pārskatāmības pienākuma apiešanu, kā arī jautājumu par to, vai šī interpretācija ir piemērojama pamatlietu apstākļos, ir jāizvērtē, vai par attiecīgo darbību pamatlietās ir pārrobežu interese, kas turklāt ir pārskatāmības pienākuma piemērošanas priekšnosacījums, kāds tas ir attīstīts Tiesas judikatūrā.
C – Par zināmu pārrobežu interesi par tādas papildu sociālā nodrošinājuma shēmas pārvaldīšanu kā pamatlietās esošās
40. Uzreiz ir jānorāda, ka iesniedzējtiesa lūgumos sniegt prejudiciālu nolēmumu neatsaucas uz “zināmas pārrobežu intereses” jēdzienu. Atbilstoši UNIS un Beaudout tiesas sēdē apgalvotajam jautājums par šo interesi nav skaidri ticis apspriests arī šajā tiesā. Tomēr tas, ka iesniedzējtiesa pirms lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu nosūtīšanas nav konstatējusi, ka, iespējams, pastāv zināma pārrobežu interese, nenozīmē, ka lūgums ir nepieņemams, ja, neraugoties uz šo neesamību Tiesa, ņemot vērā lietas materiālos esošo informāciju, uzskata, ka var sniegt iesniedzējtiesai lietderīgu atbildi. Tomēr Tiesas sniegtā atbilde ir spēkā tikai ar atrunu, ka iesniedzējtiesa, veicot attiecīgo faktu, kas attiecas uz pamatlietām, detalizētu vērtējumu, var konstatēt zināmu pārrobežu interesi pamatlietās (17) .
41. Man šķiet, ka prejudiciālais jautājums ir uzdots, pamatojoties uz pieņēmumu, ka par attiecīgo shēmu pārvaldi pamatlietās pastāv zināma pārrobežu interese. Līdz ar to uzskatu, ka šis jautājums ir jāizvērtē.
42. Tā kā lietas dalībnieku, kas iesnieguši rakstveida apsvērumus, viedokļi par to, vai par tādas papildu sociālā nodrošinājuma shēmas pārvaldes darbību kā attiecīgās shēmas pamatlietās pastāv zināma pārrobežu interese, atšķiras.
43. Beaudout un Komisija uzskata, ka par šādu shēmu pārvaldi pastāv pārrobežu interese. Komisija apgalvo, ka citas dalībvalsts uzņēmums var piedāvāt šādu pakalpojumu bez īpašām grūtībām. Turklāt lietā C‑26/14 Beaudout atsaucas uz attiecīgā pārvaldes līguma vērtību, ko tā aplēš EUR 70 miljonu apmērā (18) .
44. Turpretī citi lietas dalībnieki, kas ir iesnieguši rakstveida apsvērumus, izņemot Francijas valdību, apgalvo, ka šāda veida līgums nevar interesēt saimnieciskās darbības subjektu citā dalībvalstī. Viens no šajā saistībā izvirzītajiem argumentiem ir apdrošināšanas tirgu ekonomiskās raksturīpašības (19), kā arī ciešas attiecības, kas jāuztur ar sociālā nodrošinājuma administrāciju, kā arī ar attiecīgajiem darba devējiem un darbiniekiem. Turklāt saikne, ko izraudzītā sociālā nodrošinājuma sabiedrība uztur ar sociālajiem partneriem, kuri līdzvērtīgi nodrošina tās uzraudzību, esot tāda, ka neviens citā valstī reģistrēts uzņēmums to nevarētu piedāvāt šādas sabiedrības vietā.
45. Pārrobežu intereses pastāvēšana tika izvērtēta judikatūrā par līguma slēgšanas tiesību piešķiršanas procedūrām, kurām, ņemot vērā to vērtību, nepiemēro šajā jomā piemērojamajās direktīvās un judikatūrā par pakalpojumu koncesijas līgumiem paredzētās procedūras.
46. Tā spriedumā SECAP un Santorso (20) Tiesa ir atzinusi, ka pārrobežu intereses pastāvēšana par attiecīgo tirgu ir jāizvērtē attiecībā uz tā īpašībām. Par būvdarbu publiskā iepirkuma līgumu, piemēram, varētu būt šāda interese tā aplēstās vērtības dēļ, saistībā ar tā tehniski sarežģīto raksturu vai būvdarbu atrašanos vietā, kas var piesaistīt ārvalstu uzņēmēju interesi. Objektīvie kritēriji, kas norāda uz to, ka zināma pārrobežu interese ir iespējama, tostarp varētu būt pietiekami liela attiecīgā publiskā iepirkuma līguma summa, skatot to kopā ar būvdarbu izpildes vietu. Tāpat ir iespējams izslēgt šādas intereses pastāvēšanu gadījumā, kad, piemēram, attiecīgā publiskā iepirkuma līguma ekonomiskā nozīme ir ļoti maza.
47. No sprieduma Belgacom (21) izriet, ka zināma pārrobežu interese var izrietēt tostarp no noslēdzamā nolīguma saimnieciskās nozīmes, tā izpildes vietas vai tehniskajām īpašībām, un ka iesniedzējtiesai detalizēti ir jāizvērtē visa informācija, kurai šajā ziņā ir nozīme.
48. Zināma pārrobežu interese pastāv pat bez prasības, ka kādam saimnieciskās darbības subjektam faktiski ir jāizrāda sava interese. Tā tas it īpaši ir tad, ja strīds ir par pārskatāmības neesamību, noslēdzot attiecīgo līgumu. Proti, šādā gadījumā citā dalībvalstī reģistrētajiem saimnieciskās darbības subjektiem nav faktiskas iespējas izrādīt savu interesi par šo koncesiju (22) .
49. Attiecībā uz attiecīgās darbības saimniecisko nozīmi no Francijas valdības apsvērumiem izriet, ka valsts maiznīcu un konditoreju (amatniecības uzņēmumi) kolektīvā līguma shēma attiecas uz 117 476 nozares darbiniekiem (23) . Runājot par valsts kolektīvo līgumu nekustamā īpašuma jomā, tajā 142 800 nozares darbiniekiem tiek garantēts lielāks segums nekā valsts maiznīcu un konditoreju (amatniecības uzņēmumi) kolektīvajā līgumā. Tādējādi man šķiet, ka šo shēmu pārvaldes saimnieciskā nozīme nav uzskatāma par mazu.
50. Protams, dažas papildu sociālā nodrošinājuma jomas īpašības varētu likt domāt, ka lielā mērā runa ir par valsts tirgu (24) .
51. Tomēr man nešķiet, ka ir izslēgts, ka par tādu papildu sociālā nodrošinājuma shēmu pārvaldi kā attiecīgās shēmas pamatlietās ir zināma pārrobežu interese, tostarp ņemot vērā šo shēmu saimniecisko nozīmi. Katrā ziņā vajadzība būt uz vietas un valodu prasības nav nepārvarami šķēršļi citā dalībvalstī, vismaz kaimiņdalībvalstī, reģistrētiem uzņēmumiem (25) .
52. Iesniedzējtiesai ir detalizēti jāizvērtē visi atbilstošie dati par attiecīgo tirgu, lai pārbaudītu, vai pastāv zināma pārrobežu interese (26) .
53. Pieņemot, ka zināma pārrobežu interese pastāv, lai sniegtu iesniedzējtiesai lietderīgus datus tās izskatāmā strīda atrisināšanai, turpinājumā ir jāizvērtē pārskatāmības pienākums, kāds tas ir attīstīts Tiesas judikatūrā, un tā piemērojamība šajā lietā.
D – Par pārskatāmības pienākumu atbilstoši judikatūrai par pakalpojumu koncesijas līgumiem
54. Spriedums Sporting Exchange, uz kuru atsaucas gan iesniedzējtiesa, gan lietas dalībnieki, kas iesnieguši rakstveida apsvērumus, ir viens no Tiesas spriedumiem, kas saistīti ar pakalpojumu koncesijas līgumiem. Spriedumā Sporting Exchange, kurš neattiecās uz pakalpojumu koncesiju, Tiesa savu judikatūru par pakalpojumu koncesijas līgumiem attiecināja uz ekskluzīvu tiesību piešķiršanu, jo uzskatīja, ka pārskatāmības pienākums ir obligāts priekšnosacījums dalībvalsts tiesībām piešķirt saimnieciskās darbības subjektam ekskluzīvas tiesības veikt saimniecisko darbību, lai arī kāda būtu šā subjekta atlases kārtība (27) . Lai labāk saprastu šā judikatūrā noteiktā pārskatāmības pienākuma piemērojamību, ir tātad jāanalizē judikatūra par pakalpojumu koncesijas līgumiem.
55. Pakalpojumu koncesijas līgumi šobrīd nav reglamentēti nevienā direktīvā, ar kurām Savienības likumdevējs ir reglamentējis publiskā iepirkuma jomu (28) . Tomēr valsts iestādēm, kas noslēdz šādus līgumus, ir jāievēro LESD pamatnoteikumi kopumā, tostarp LESD 56. pants, un it īpaši vienlīdzīgas attieksmes un nediskriminācijas pilsonības dēļ principi, kā arī no tiem izrietošais pārskatāmības pienākums (29) .
56. Vispirms ir jānorāda, ka pārskatāmības pienākums – tāds, kāds tas attīstīts Tiesas judikatūrā par pakalpojumu koncesijām, – ir to dalībvalstu iestāžu pienākums, kuras noslēdz pakalpojumu koncesijas līgumu (30) . Šis pārskatāmības pienākums ir piemērojams gadījumā, kad attiecīgā pakalpojumu koncesija var interesēt uzņēmumu, kurš atrodas citā dalībvalstī, nevis tajā, kurā šī koncesija ir piešķirta (31) .
57. Attiecībā uz pārskatāmības pienākuma mērķiem no Tiesas judikatūras izriet, ka LESD 56. pantam un vienlīdzīgas attieksmes un nediskriminācijas pilsonības dēļ principiem, kā arī no tiem izrietošajam pārskatāmības pienākumam ir tādi paši mērķi kā Direktīvai 92/50/EEK (32) par pakalpojumu valsts līgumiem, kas tostarp ir nodrošināt pakalpojumu brīvu apriti un uzsākt neizkropļotu konkurenci dalībvalstīs (33) . Tādējādi, lai izvērtētu pārskatāmības pienākuma mērķus, pēc analoģijas varētu būt lietderīgi izvērtēt minētās direktīvas mērķus.
58. Atbilstoši Tiesas judikatūrai minētās direktīvas mērķis ir izvairīties gan no riska, ka priekšrocība tiktu sniegta valsts piedāvājuma iesniedzējiem vai pieteicējiem, kad vien līgumslēdzējas iestādes piešķir līguma slēgšanas tiesības, gan no iespējas, ka valsts, reģionālas vai vietējās iestādes finansēts vai kontrolēts subjekts var izvēlēties balstīties uz apsvērumiem, kas nav ekonomikas apsvērumi (34) . Pārskatāmības pienākumam ir tādi paši mērķi tostarp saistībā ar pakalpojumu koncesiju vai ekskluzīvo tiesību piešķiršanu.
59. Tādējādi pārskatāmības pienākums koncedentei valsts iestādei ļauj pārliecināties, ka tiek ievēroti vienlīdzīgas attieksmes un nediskriminācijas pilsonības dēļ principi. Vērtējums par konkursa noteikumu atbilstību attiecīgās sabiedrisko pakalpojumu koncesijas specifiskajām īpatnībām ir jāveic koncedentei valsts iestādei, un tām ir jābūt pakļautām kompetento tiesu kontrolei (35) .
60. Lai arī minētais pārskatāmības pienākums nenozīmē, ka ir pienākums rīkot konkursu, tas liek koncedentei iestādei par labu jebkuram potenciālam pieteikuma iesniedzējam nodrošināt noteikta līmeņa reklāmu, kas ļauj rīkot konkursu par pakalpojumu koncesijām, kā arī pārraudzīt publiskā līguma slēgšanas tiesību piešķiršanas procedūru objektivitāti (36) .
61. No spriedumiem Parking Brixen un Komisija/Itālija izriet, ka pilnīga konkursa nerīkošana tādu pakalpojumu koncesijas piešķiršanas gadījumā kā lietās, kurās pasludināti minētie spriedumi, nav atbilstoša LESD 49. un 56. pantam un ar to it īpaši tiek pārkāpti vispārīgs pārskatāmības princips, kā arī pienākums nodrošināt noteikta līmeņa reklāmu (37) .
62. Minētajā spriedumā Sporting Exchange Tiesa saistībā ar vienas akreditācijas apliecības izsniegšanu azartspēļu jomā uzskatīja, ka ar to vien, ka minētā izsniegšana nav pielīdzināma pakalpojumu koncesijas līgumam, nevar attaisnot to, ka, piešķirot tādu administratīvu atļauju kā pamatlietā, netiek ievērotas no LESD 56. panta izrietošās prasības, tostarp vienlīdzīgas attieksmes princips un pārskatāmības pienākums. Atbilstoši Tiesas noteiktajam pārskatāmības pienākums ir piemērojams arī viena uzņēmēja akreditācijas apliecības sistēmas ietvaros, ko dalībvalsts iestādes piešķīrušas, īstenojot savas administratīvās pilnvaras, jo šādas akreditācijas apliecības sekas attiecībā uz uzņēmumiem, kuri dibināti citās dalībvalstīs un kuri varētu būt potenciāli ieinteresēti šīs darbības veikšanā, ir tādas pašas, kā tās, kas izriet no pakalpojumu koncesijas līguma (38) .
63. Šī interpretācija, kas attiecas uz ekskluzīvajām tiesībām, tika apstiprināta spriedumā Belgacom, kurš attiecās uz pakalpojumu koncesiju. Tiesa nosprieda, ka kādas dalībvalsts saimnieciskās darbības subjekts var šīs dalībvalsts tiesās atsaukties uz pārskatāmības pienākuma, kas izriet no LESD 56. panta, pārkāpumu, kas esot ticis izdarīts, noslēdzot vienošanos, ar kuru viena vai vairākas šīs dalībvalsts organizācijas ir vai nu piešķīrušas šīs pašas dalībvalsts saimnieciskās darbības subjektam pakalpojumu koncesiju, par kuru ir noteikta pārrobežu interese, vai piešķīrušas saimnieciskās darbības subjektam ekskluzīvas tiesības veikt saimniecisko darbību, par kuru ir šāda interese (39) .
64. Spriedumā AG2R Prévoyance
Tiesa nosprieda, ka, ciktāl AG2R
ir jāuzskata par uzņēmumu, kas veic saimniecisko darbību, valsts iestāžu lēmums noteikt dalību veselības aprūpes izdevumu papildu atlīdzināšanas shēmā par obligātu visiem nozares uzņēmumiem, neparedzot nekādu iespēju atbrīvot no tās, katrā ziņā nozīmē ekskluzīvu tiesību iekasēt un pārvaldīt iemaksas, ko veic šīs nozares darba devēji un darbinieki šīs shēmas ietvaros, piešķiršanu šim subjektam (40) .
65. Līdz ar to šādu ekskluzīvu tiesību iedarbība uz citās dalībvalstīs reģistrētiem uzņēmumiem, kuri varētu būt iespējami ieinteresēti veikt šādu darbību, var tikt pielīdzināta pakalpojumu koncesijas līguma iedarbībai. Tādējādi turpinājumā ir jāizvērtē pārējie pārskatāmības pienākuma piemērošanas nosacījumi.
E – Par pārskatāmības pienākuma piemērojamību attiecināšanas uz nozari procedūrai
66. Atbilstoši UNIS, Beaudout, Francijas valdības un Komisijas apgalvotajam no sprieduma Sporting Exchange (41) izriet, ka no LESD 56. panta izrietošais pārskatāmības pienākums ir jāievēro, ja ekskluzīvās tiesības tiek piešķirtas saimnieciskās darbības subjektam kolektīvā līguma attiecināšanas uz nozari procedūrā.
67. Pārējie lietas dalībnieki, kas iesnieguši rakstveida apsvērumus, apgalvo, ka šajā spriedumā Sporting Exchange izmantotā LESD 56. panta interpretācija nav piemērojama pamatlietas apstākļiem un ka pārskatāmības pienākums tādēļ nav piemērojams. Vispirms šie lietas dalībnieki apgalvo, ka atšķirībā no minētajā spriedumā esošajiem apstākļiem vai publiskā iepirkuma un pakalpojumu koncesiju gadījumā apdrošināšanas sabiedrības izvēle izriet nevis no valsts iestādes lēmuma, bet no sociālo partneru, kas rīkojas kolektīvo pārrunu ietvaros, nolīguma. Ministrija, kuras kompetencē ir attiecināt uz nozari kolektīvo līgumu, kurā ir izraudzīta apdrošināšanas sabiedrība, neietekmējot šīs sabiedrības izvēli, un tai neesot nekādu pilnvaru attiecībā uz šo izvēli attiecināšanas uz nozari procedūras ietvaros.
68. Jāatgādina, ka pārskatāmības pienākums, tāds, kāds tas attīstīts Tiesas judikatūrā par pakalpojumu koncesijām, ir to dalībvalsts iestāžu pienākums, kuras noslēdz pakalpojumu koncesijas līgumu (42), un ka šis pienākums noteikti nenozīmē, ka pastāv pienākums rīkot konkursu. Pārskatāmības prasības ir tādas, kuras ļauj uzņēmumam, kas atrodas citas dalībvalsts teritorijā, nevis tajā, kurā tiks sniegti pakalpojumi, piekļūt atbilstošai informācijai par minēto koncesiju, pirms tā tiek piešķirta,
lai šis uzņēmums varētu izrādīt savu interesi par šīs koncesijas iegūšanu, ja to vēlētos (43) .
69. Kā jau minēju šo secinājumu 22. punktā, Conseil d’État jautājums attiecas uz procedūru, ar kuru dalībvalsts kolektīvo līgumu attiecina uz visiem kādas nozares uzņēmumiem. Tas noteikti ir saistīts ar ekskluzīvu tiesību piešķiršanu sabiedrībai, ko izvēlējušies sociālie partneri.
70. Tomēr man šķiet, ka būtu atbilstoši iepriekš minētajai judikatūrai, ja LESD 56. pants tiktu interpretēts tādējādi, ka tam ir pretrunā tas, ka dalībvalsts iestādes piešķir ekskluzīvas tiesības saimnieciskās darbības subjektam, kurš ticis izraudzīts pilnīgi neskaidrā procedūrā, lai arī kāda būtu šā subjekta atlases kārtība.
71. Ja šādu saimnieciskās darbības subjekta atlasi veic kāds cits, nevis valsts iestāde, kas piešķir attiecīgās ekskluzīvās tiesības, un ja šai valsts iestādei ir saistoša saimnieciskās darbības subjekta izvēle, kas notikusi procedūrā, kuru attiecīgā iestāde nav īstenojusi, pārskatāmības pienākums ir jāievēro šajā priekšatlases procedūrā. Ja tas netiek darīts, no LESD 56. panta izrietošās prasības netiek izpildītas, jo citās dalībvalstīs esošie uzņēmumi nav spējīgi izrādīt savu interesi, pirms tiek izvēlēta pārvaldes sabiedrība. Šajā gadījumā ar to, ka kolektīvā līguma attiecināšanas uz nozari procedūra ministrijā ir pārskatāma, kā to apgalvo Francijas valdība, nevar attaisnot sociāla nodrošinājuma sabiedrības atlases procedūras nepārskatāmību.
72. Šis secinājums nenozīmē, ka pārskatāmības pienākums pats par sevi ir sociālajiem partneriem, kuri vienmēr var īstenot savas tiesības uz kolektīvajām pārrunām (44), bet tikai nozīmē, ka tad, ja pārrunu rezultātā noslēgtais kolektīvais līgums turpinājumā valsts iestādēm ir jāattiecina uz visu nozari, šīs iepriekšējas procedūras laikā ir jāsasniedz minimāls pārskatāmības līmenis.
73. Tāpat ir jāuzsver, ka ar pašu apdrošināšanas sabiedrības izvēles objektivitāti nepietiek, lai nodrošinātu no LESD 56. panta izrietošo prasību ievērošanu. Neskaidra atlases procedūra, lai arī objektīva, neļauj ieinteresētajiem uzņēmumiem nedz piekļūt atbilstošai informācijai, nedz arī izrādīt savu interesi pirms minētās izvēles izdarīšanas. Minimālās pārskatāmības prasības ļauj ieinteresētajiem uzņēmumiem uzzināt atlases kritērijus un izvērtēt to objektivitāti, kā arī izvēles objektivitāti.
74. Jāatgādina, ka Francijas tiesību aktos šajā jomā nesen tika izdarīti grozījumi, ieviešot konkursa procedūru, ko veic sociālie partneri apdrošināšanas sabiedrības atlases posmā. Līdz ar to šķiet, ka ir arī iespējams pārskatāmāks risinājums saistībā ar priekšatlases procedūru un ka a contrario atlases procedūras pārskatāmības ierobežojums nav vajadzīgs, lai aizstāvētu attiecīgās vispārējās intereses.
F – Vai šajā lietā ir ticis izpildīts pārskatāmības pienākums?
75. Atbilstoši Francijas valdības rakstveida apsvērumiem saskaņā ar Code du travail
[Darba kodeksa] L. 2261‑19. pantu, lai varētu attiecināt nozares nolīgumu vai profesiju vai starpprofesiju nolīgumu, vai arī kāda no šiem aktiem papildu vienošanos, par to ir obligāti jāveic pārrunas un jālemj apvienotā komitejā. Šajā komitejā ietilpst attiecīgās profesijas nozares sociālie partneri, proti, darba devēju un darbinieku pārstāvniecības attiecīgā kolektīvā līguma piemērošanas jomā organizācijas.
76. Šajā kolektīvo pārrunu posmā apdrošināšanas sabiedrības varot iesniegt attiecīgās profesijas nozares sociālajiem partneriem savu kandidatūru, lai tām uzticētu nozares papildu sociālā nodrošinājuma shēmas pārvaldi. Šajā ziņā šī valdība uzsver, ka kolektīvie līgumi ir pieejami internetā un ka ieinteresētie uzņēmumi bez grūtībām var sekot atkārtotu pārrunu par papildu sociālā nodrošinājuma shēmu pārvaldi laikposmiem.
77. Uzskatu, ka nav izslēgts, ka šī valsts prakse jau zināmā mērā ļauj novērst to risku īstenošanos, kuri būtu jānovērš ar pārskatāmības pienākumu, un tostarp ļauj ieinteresētajiem uzņēmumiem piekļūt vajadzīgajai informācijai un izrādīt savu interesi, pirms tiek izvēlēta sabiedrība. Tomēr man par to ir lielas šaubas.
78. Šajā ziņā tāpat ir jānosaka, vai pārskatāmības pienākums nozīmē, ka pārskatāmības prasības ir jānodrošina likumdošanas līmenī, vai arī pietiek, ja ar zināmu informācijas līmeni un datu publicēšanu patiešām tiek nodrošināta vismaz faktiska pārskatāmība, pat ja nepastāv tiešs tiesiskais regulējums, kā to šajā lietā apgalvo Francijas valdība.
79. Man nešķiet, ka atbilstoši Tiesas judikatūrai pārskatāmības garantijas ir jānosaka tiesību aktos, ja ar citiem līdzekļiem tiek nodrošināta pietiekama pārskatāmības pakāpe.
80. Jāpiebilst, ka, manuprāt, tiesas sēdes laikā apspriestajam jautājumam par to, kādas sekas ir pārbaudei, ko sociālie partneri var īstenot pār apdrošināšanas sabiedrību, kuru tie ir izvēlējušies, nav nozīmes saistībā ar atlases procedūras neskaidrības iespējamo attaisnojumu. Proti, saskaņā ar agrāko judikatūru (45) ar to, ka dalībvalsts stingri kontrolē izvēlēto saimnieciskās darbības subjektu, dažās situācijās varētu attaisnot pārskatāmības neesamību atlases posmā. Tomēr ir jānorāda, ka šis risinājums ir spēkā, ja valsts iestādes var tieši kontrolēt izvēlēto saimnieciskās darbības subjektu, bet pamatlietās tie ir sociālie partneri, kas zināmā mērā (46) var kontrolēt apdrošināšanas sabiedrības. Tādējādi šajā lietā dalībvalsts tos nekontrolē nedz tieši, nedz ar sociālo partneru starpniecību.
81. Līdz ar to valsts tiesai, ņemot vērā visu šo informāciju, ir jāizvērtē, vai tādos apstākļos kā pamatlietās attiecīgo sociālā nodrošinājuma shēmu apdrošināšanas sabiedrību atlases procedūra ir bijusi pietiekami pārskatāma no pakalpojumu sniegšanas brīvības viedokļa, lai attaisnotu attiecināšanu uz nozari ar attiecīgajiem ministra lēmumiem.
G – Par prasību ierobežot sprieduma iedarbību laikā
82. Savos rakstveida apsvērumos Francijas valdība ir lūgusi ierobežot Tiesas sprieduma iedarbību laikā, ja Tiesa nospriestu, ka attiecīgās procedūras pamatlietās neatbilst pārskatāmības pienākumam, ņemot vērā risku, ka tas var būtiski ietekmēt to shēmu dalībnieku veselību, kas tikusi attiecināta ar ministra lēmumiem (47), un ieinteresēto personu labticību. Tiesas sēdē Beaudout lūdza noraidīt šo prasību, bet Confédération nationale de la boulangerie et boulangerie‑pâtisserie française lūdza regulēt sprieduma iedarbību laika ziņā.
83. Tiesa tikai izņēmuma kārtā, piemērojot Savienības tiesību sistēmai raksturīgo vispārējo tiesiskās drošības principu, var ierobežot iespēju visām ieinteresētajām personām atsaukties uz tiesību normu, kuru tā ir interpretējusi, lai apstrīdētu labā ticībā nodibinātas tiesiskās attiecības. Lai varētu pieņemt lēmumu par šādu ierobežojumu, ir jābūt izpildītiem diviem būtiskiem kritērijiem, proti, ieinteresēto personu labticības esamībai un būtisku traucējumu rašanās riskam (48) .
84. Manuprāt, Francijas valdības norādītie dati neatbilst minētajiem kritērijiem. Ministra lēmumu atcelšana noteikti nenozīmē, ka tiks izbeigtas dažādas līgumiskās attiecības, kas šajā gadījumā pastāv apdrošināšanas jomā. Šādas atcelšanas sekas gan attiecībā uz darba devējiem, gan apdrošinātajiem nav skaidras vismaz no civiltiesību viedokļa, un tādēļ Tiesas pasludināmā sprieduma konkrētās sekas ir jānosaka valsts tiesībās.
V – Secinājumi
85. Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, es piedāvāju Tiesai uz Conseil d’État
(Francija) uzdoto prejudiciālo jautājumu atbildēt šādi:
Pārskatāmības pienākuma, kas izriet no LESD 56. panta, ievērošana ir obligāts priekšnosacījums tam, lai dalībvalsts varētu attiecināt uz visiem nozares uzņēmumiem tādu kolektīvo līgumu, kurā vienam saimnieciskās darbības subjektam, ko izraudzījušies sociālie partneri, uzticēta obligātas papildu sociāla nodrošinājuma shēmas, kas izveidota darbiniekiem, pārvalde. Valsts tiesai ir jāizvērtē, vai tādos apstākļos kā pamatlietās attiecīgo sociālā nodrošinājuma shēmu apdrošināšanas sabiedrību atlases procedūra ir bijusi pietiekami pārskatāma no pakalpojumu sniegšanas brīvības viedokļa, lai attaisnotu veikto attiecināšanu uz nozari.
(1) .
(2)  –	Tomēr ir jānorāda, ka attiecīgās ekskluzīvās tiesības pamatlietās nav “dabiskās” vai tradicionālās ekskluzīvās tiesības tādas klasiskās judikatūras izpratnē, kas attiecas, piemēram, uz telekomunikāciju pakalpojumu tirgu (it īpaši skat. spriedumu British Telecommunications, C‑302/94, EU:C:1996:485, 27. punkts).
(3)  –	C‑437/09, EU:C:2011:112. Šajā lietā Tiesa jau ir varējusi izvērtēt, pirmkārt, tāda noteikuma saderību ar LESD 101. un 102. pantu, kas paredz obligātu dalību shēmā, ko pārvalda viena sabiedrība, neparedzot nekādas izņēmuma iespējas attiecīgās nozares uzņēmumiem, un, otrkārt, iespējamu dominējošā stāvokļa ļaunprātīgu izmantošanu. Vienlaikus ar šo lietu AG2R Prévoyance
Tiesā tika iesniegti trīs lūgumi sniegt prejudiciālu nolēmumu, ko iesniedza Tribunal d’instance de Dax
(Francija) par šī paša dalības pienākumu paredzošā noteikuma, kas iekļauts valsts maiznīcu un konditoreju (amatniecības uzņēmumi) kolektīvajā līgumā, saderību ar LESD 102. pantu (lietas C‑97/10, C‑98/10 un C‑99/10). Pēc sprieduma pasludināšanas minētajā lietā AG2R Prévoyance Tribunal d’instance de Dax
informēja Tiesu, ka neplāno uzturēt savus lūgumus sniegt prejudiciālu nolēmumu. Ar 2011. gada 8. jūnija rīkojumu Tiesas priekšsēdētājs lika svītrot šīs lietas no Tiesas reģistra.
(4)
–	Sociālā nodrošinājuma kodeksa L. 911‑1., L. 911‑3. un L. 912‑1. pants sākumā bija paredzēti, lai valsts tiesībās transponētu tostarp Padomes 1992. gada 18. jūnija Direktīvu 92/49/EEK par normatīvo un administratīvo aktu koordinēšanu attiecībā uz tiešo apdrošināšanu, kas nav dzīvības apdrošināšana, ar kuru groza Direktīvu 73/239/EEK un Direktīvu 88/357/EEK (Trešā nedzīvības apdrošināšanas direktīva) (OV L 228, 1. lpp.) (skat. 1994. gada 8. augusta Likumu Nr. 94–678 par darba ņēmēju papildu sociālo apdrošināšanu un Eiropas Kopienu Padomes 1992. gada 18. jūnija un 10. novembra Direktīvu 92‑49 un 92‑96 transponēšanu (1994. gada 10. augusta JORF, 11655. lpp.)). Tajos tika izdarīti grozījumi ar 2006. gada 23. marta rīkojumu Nr. 2006‑344 (2006. gada 24. marta JORF, 4456. lpp.), kurš stājies spēkā 2006. gada 24. jūnijā.
(5)
–	JORF, 1990. gada 2. janvāris, 13. lpp.
(6)
–	C‑203/08, EU:C:2010:307.
(7)
–	Šajā ziņā skat. spriedumu Komisija/Vācija (C‑271/08, EU:C:2010:426, 37. punkts).
(8)
–	Spriedums Komisija/Vācija (C‑271/08, EU:C:2010:426, 42.–44. punkts un tajos minētā judikatūra).
(9)
–	Spriedums International Transport Workers’ Federation
un Finnish Seamen’s Union
(C‑438/05, EU:C:2007:772, 54. un 79. punkts).
(10)  –	2013. gada 13. jūnija spriedums Nr. 2013‑672 DC.
(11)  –	Minētais likums tika oficiāli izsludināts pēc šā sprieduma pasludināšanas 2013. gada 14. jūnijā (2013. gada 16. jūnija JORF, 9958. lpp.). Atbilstoši minētajam spriedumam Conseil constitutionnel
var izvērtēt, vai jau oficiāli izsludināts likums atbilst Konstitūcijai brīdī, kad tiek izvērtētas tiesību normas, ar kurām tajā tiek izdarīti grozījumi, tas tiek papildināts vai kas attiecas uz tā jomu. Ar apstrīdētajām Likuma par darbavietu nodrošināšanu tiesību normām tiek papildināts Sociālā nodrošinājuma kodeksa L. 912‑1. pants.
(12)
–	2013. gada 24. decembra JORF, 21034. lpp.
(13)
–	Izcēlums ir mans. Šīs konkursa procedūras kārtība tika noteikta 2015. gada 8. janvāra Dekrētā Nr. 2015‑13 par sabiedrību konkursa procedūru saistībā ar Sociālā nodrošinājuma kodeksa L. 912‑1 pantā paredzēto ieteikumu (2015. gada 10. janvāra JORF, 450. lpp.). Minētā dekrēta priekšmets ir piemērojamās procedūras definēšana tostarp, lai nodrošinātu tās pārskatāmību.
(14)  –	SNRT
atsaucas uz Sociālā nodrošinājuma kodeksa L. 931‑4. pantu, kas attiecas uz prasīto sociālā nodrošinājuma sabiedrību administratīvu atzīšanu.
(15)  –	Šī direktīva vēlāk tika atcelta ar Eiropas Parlamenta un Padomes 2009. gada 25. novembra Direktīvu 2009/138/EK par uzņēmējdarbības uzsākšanu un veikšanu apdrošināšanas un pārapdrošināšanas jomā (Maksātspēja II) (OV L 335, 1. lpp.).
(16)  –	C‑206/98, EU:C:2000:256, 44. punkts. Minētais spriedums Komisija/Beļģija attiecās uz nelaimes gadījumu darbā obligātu apdrošināšanu, uz ko attiecās Beļģijas tiesību aktos paredzētā sociālā nodrošinājuma shēma.
(17)
–	Spriedumi Serrantoni
un Consorzio stabile edili
(C‑376/08, EU:C:2009:808, 25. punkts), kā arī Azienda sanitaria locale n. 5 “Spezzino” u.c. (C‑113/13, EU:C:2014:2440, 48. punkts).
(18)
–	Turklāt tiesas sēdē Beaudout
apgalvoja, ka Francijā jau pastāv nozares, kurās ārvalstu uzņēmumi ir izrādījuši savu interesi par šādas shēmas pārvaldīšanu, un uzņēmumi, kas ir izvēlējušies ārvalsts apdrošināšanas sabiedrību savas veselības aprūpes izdevumu papildu atmaksas shēmas pārvaldīšanai. UNIS
savos rakstveida apsvērumos nav skārusi jautājumu par pārrobežu interesi, bet tiesas sēdē ir apgalvojusi, ka pārrobežu interese pastāv. Turklāt atbilstoši UNIS
apgalvotajam Francijas sabiedrības jau piedāvā savus pakalpojumus citās dalībvalstīs.
(19)
–	Confédération nationale de la boulangerie et boulangerie‑pâtisserie française
atsaucas uz Komisijas Paziņojumu Eiropas Parlamentam, Padomei, Eiropas Ekonomikas un sociālo lietu komitejai un Reģionu komitejai par uzņēmējdarbības apdrošināšanas nozares aptauju saskaņā ar Regulas 1/2003 17. pantu (nobeiguma ziņojums) (COM(2007) 556, galīgā redakcija, ko var apskatīt šādā interneta adresē: http://eur‑lex.europa.eu/legal‑content/FR/TXT/PDF/?uri=CELEX:52007DC0556 & from=EN). Atbilstoši šim ziņojumam, izņemot lielus klientus un riskus, sākotnējie apdrošināšanas tirgi parasti ir valsts mēroga tirgi. Viens no Komisijas minētajiem iemesliem ir tādu valsts tiesisko regulējumu atšķirības, kuros vispārīgi tiek reglamentēti līgumi, apdrošināšana un atbildība, prasība būt uz vietas un valodu problēmas. Tomēr ir jāuzsver, ka Komisija veic izmeklēšanu, “lai konstatēt ikvienu aizliegtu vienošanos vai konkurences traucējumu, uz kuru varētu attiekties Līguma 81. vai 82. pants”, kas nozīmē, ka attiecīgajā nozarē jau pastāv pārrobežu tirgus. Līdz ar to Komisijas konstatējumi par apdrošināšanas tirgu šobrīd nevar būt noteicoši, izvērtējot pārrobežu intereses pastāvēšanu.
(20)  –	C‑147/06 un C‑148/06, EU:C:2008:277, 24. un 31. punkts.
(21)
–	C‑221/12, EU:C:2013:736, 29. un 30. punkts.
(22)
–	Spriedums Belgacom
(C‑221/12, EU:C:2013:736, 31. punkts). Tomēr ar to vien, ka Komisija tiesvedībā par pienākumu neizpildi ir norādījusi, ka tai ir tikusi iesniegta sūdzība saistībā ar attiecīgo tirgu, nepietiek, lai pierādītu, ka par minēto tirgu ir zināma pārrobežu interese, un lai attiecīgi konstatētu, ka nav izpildīti pienākumi (spriedums Komisija/Īrija, C‑507/03, EU:C:2007:676, 34. punkts).
(23)
–	Kā norādīts šo secinājumu 43. punktā, Beaudout
aplēš, ka strīdīgā pārvaldes līguma vērtība ir EUR 70 miljoni.
(24)
–	Tomēr, pat pieņemot, ka tirgus šobrīd galvenokārt ir valsts tirgus, tā nav noteikti norāde par pārrobežu intereses neesamību. Atbilstoši Komisijas izveidotās ekspertu grupas gala ziņojumam atšķirības valsts tiesību aktos par līgumiem rada šķērsli pārrobežu apdrošināšanas produktu sniegšanai, patērētājiem un uzņēmumiem radot paaugstinātus izdevumus, tiesisko nedrošību un grūtības apdrošināties citās Savienības dalībvalstīs (skat. 2014. gada 27. februāra preses paziņojumu par gala ziņojumu ( Final Report of the Commission Expert Group on European Insurance Contract Law ); šo ziņojumu var apskatīt angļu valodā šādā interneta adresē: http://ec.europa.eu/justice/contract/files/expert_groups/insurance/final_report_en.pdf). Līdz ar to no tā, ka konkrētajā tirgū ir maz ārvalsts apdrošināšanas sabiedrību, nevar secināt, ka nav vēlams, lai šīs ārvalstu sabiedrības tajā ienāktu.
(25)
–	Tāpat ir jāatgādina, ka, pat ja šajā gadījumā runa nav par apdrošināšanu, kas būtu sociālā nodrošinājuma daļa, Savienības tiesību normas par tiešo apdrošināšanu, kas nav dzīvības apdrošināšana, vajadzības gadījumā var būt piemērojamas apdrošināšanai, kas iekļauta tiesību aktos noteiktajā sociāla nodrošinājuma shēmā, ko apdrošināšanas sabiedrības izmanto saviem riskiem (šajā ziņā skat. spriedumu Komisija/Beļģija, C‑206/98, EU:C:2000:256, 44. punkts).
(26)
–	Spriedumi SECAP
un Santorso
(C‑147/06 un C‑148/06, EU:C:2008:277, 34. punkts), kā arī Serrantoni
un Consorzio stabile edili
(C‑376/08, EU:C:2009:808, 25. punkts).
(27)
–	C‑203/08, EU:C:2010:307, 47. punkts.
(28)
–	Atbilstošie tiesību akti par pakalpojumu koncesijas līgumiem tika paskaidroti Komisijas 2000. gada 29. aprīļa skaidrojošajā paziņojumā par Kopienu tiesību koncesijām (OV C 121, 2. lpp.). Turklāt ir jānorāda, ka 2014. gada 26. februārī Eiropas Parlaments un Eiropas Savienības Padome pieņēma Direktīvu 2014/23/ES par koncesijas līgumu slēgšanas tiesību piešķiršanu (OV L 94, 1. lpp.), kuras transponēšanas termiņš beidzas 2016. gada 18. aprīlī.
(29)
–	Spriedumi Telaustria
un Telefonadress
(C‑324/98, EU:C:2000:669, 60. un 61. punkts), Parking Brixen
(C‑458/03, EU:C:2005:605, 46. punkts); Wall
(C‑91/08, EU:C:2010:182, 33. punkts), kā arī Sporting Exchange
(C‑203/08, EU:C:2010:307, 39. punkts).
(30)
–	Spriedumi Telaustria
un Telefonadress
(C‑324/98, EU:C:2000:669, 62. punkts); Parking Brixen
(C‑458/03, EU:C:2005:605, 49. un 50. punkts), kā arī Wall
(C‑91/08, EU:C:2010:182, 36. punkts).
(31)
–	Spriedumi Coname
(C‑231/03, EU:C:2005:487, 17. punkts); Wall
(C‑91/08, EU:C:2010:182, 34. punkts) un Sporting Exchange
(C‑203/08, EU:C:2010:307, 40. punkts).
(32)
–	Padomes 1992. gada 18. jūnija Direktīva par to, kā koordinēt procedūras, ar ko piešķir pakalpojumu valsts līgumus (OV L 209, 1. lpp.).
(33)
–	Spriedums Wall
(C‑91/08, EU:C:2010:182, 48. punkts).
(34)
–	Spriedumi Mannesmann Anlagenbau Austria u.c. (C‑44/96, EU:C:1998:4, 33. punkts); BFI Holding
(C‑360/96, EU:C:1998:525, 42. un 43. punkts), kā arī University of Cambridge
(C‑380/98, EU:C:2000:529, 17. punkts).
(35)
–	Spriedums Parking Brixen
(C‑458/03, EU:C:2005:605, 49. un 50. punkts).
(36)
–	Spriedumi Telaustria
un Telefonadress
(C‑324/98, EU:C:2000:669, 62. punkts); Parking Brixen
(C‑458/03, EU:C:2005:605, 49. punkts); Komisija/Itālija (C‑260/04, EU:C:2007:508, 24. punkts); Wall
(C‑91/08, EU:C:2010:182, 36. punkts), kā arī Sporting Exchange
(C‑203/08, EU:C:2010:307, 41. punkts).
(37)
–	Spriedumi Parking Brixen
(C‑458/03, EU:C:2005:605, 50. punkts) un Komisija/Itālija (C‑260/04, EU:C:2007:508, 25. punkts).
(38)
–	Spriedums Sporting Exchange
(C‑203/08, EU:C:2010:307, 46. un 47. punkts).
(39)
–	Šajā ziņā skat. spriedumu Belgacom
(C‑221/12, EU:C:2013:736, 34. punkts) (izcēlums ir mans).
(40)  –	C‑437/09, EU:C:2011:112, 66. punkts.
(41)  –	C‑203/08, EU:C:2010:307.
(42)
–	Spriedumi Telaustria
un Telefonadress
(C‑324/98, EU:C:2000:669, 62. punkts); Parking Brixen
(C‑458/03, EU:C:2005:605, 49. un 50. punkts), kā arī Wall
(C‑91/08, EU:C:2010:182, 36. punkts).
(43)
–	Spriedums Coname
(C‑231/03, EU:C:2005:487, 21. punkts); Coditel Brabant
(C‑324/07, EU:C:2008:621, 25. punkts) un Sporting Exchange
(C‑203/08, EU:C:2010:307, 41. punkts) (izcēlums ir mans).
(44)  –	It īpaši Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 28. panta izpratnē.
(45)
–	No Tiesas judikatūras izriet, ka LESD 56. pantā paredzētās pamatbrīvības ierobežojumi, kas konkrēti izriet no akreditācijas atļaujas piešķiršanas vienam uzņēmējam un pagarināšanas procedūrām, var tikt uzskatīti par attaisnotiem, ja attiecīgā dalībvalsts nolemj piešķirt vai pagarināt atļauju valsts uzņēmumam, kura pārvalde ir pakļauta tiešai valsts uzraudzībai, vai privātam uzņēmumam, pār kura darbībām valsts iestādes var īstenot stingru uzraudzību (spriedums Sporting Exchange, C‑203/08, EU:C:2010:307, 59. punkts).
(46)
–	Ir jānorāda, ka ļoti atšķīrās lietas dalībnieku, kas piedalījušies tiesas sēdē, uzskati par to, vai arodbiedrības, kas nav parakstījušas kolektīvo līgumu, pēc attiecināšanas uz nozari var ietilpt apvienotajā komitejā un tātad kontrolēt apdrošināšanas sabiedrību.
(47)
–	Vienā no šīs prasības pamatojumiem ir apgalvots, ka lēmumu par attiecināšanu uz nozari atcelšanas dēļ, kas valsts līmenī ir šāda Tiesas sprieduma iespējamas sekas, tiktu izbeigts savstarpējās sadales princips, kas ir šo shēmu pamatā, un tiktu apdraudēts finansiālais līdzsvars un garantijas, ko sniedz šīs shēmas. Turklāt attiecībā uz valsts kolektīvo līgumu nekustamā īpašuma jomā ir jānorāda, ka attiecīgās shēmas stāšanās spēkā bija pakļauta nosacījumam, ka lēmums par attiecināšanu uz nozari tiks publicēts visiem uzņēmumiem, tostarp līgumslēdzējiem uzņēmumiem.
(48)
–	Spriedums Balazs
un Casa Judeţeană de Pensii Cluj
(C‑401/13 un C‑432/13, EU:C:2015:26, 50. punkts un tajā minētā judikatūra).