62007CC0275
ĢENERĀLADVOKĀTES VERICAS TRSTENJAKAS [VERICE TRSTENJAK]
SECINĀJUMI,
sniegti 2008. gada 11. jūnijā (
1
)
Lieta C-275/07
Eiropas Kopienu Komisija
pret
Itālijas Republiku
“Valsts pienākumu neizpilde — Kopienas ārējais tranzīts — TIR karnetes — Muitas nodokļi — Kopienu pašu resursi — Nodošana — Termiņš — Nokavējuma procenti — Grāmatvedības uzskaites noteikumi”
I — Ievads
1.
Šajā lietā Komisija lūdz Tiesu atzīt, ka Itālijas Republika nav izpildījusi pienākumus, kas tai paredzēti Kopienu noteikumos par Kopienu pašu resursu sistēmu, atsakoties maksāt nokavējuma procentus par tādu pašu resursu novēlotu ierakstīšanu kontos, kas iegūti no muitas darbībām, kurās prece tika laikus nogādāta galamērķa muitas iestādē, bet pierādījumi par to nosūtītājai muitas iestādei tika iesniegti novēloti.
II — Atbilstošās tiesību normas
A — TIR konvencija
2.
Muitas konvencijas par starptautiskajiem preču pārvadājumiem, kuros lieto TIR karneti (turpmāk tekstā — “TIR konvencija”) (
2
), 2. pantā ir norādīts:
“Šī konvencija attiecas uz preču pārvadājumiem bez pārkraušanās ceļā, ko veic autotransporta līdzekļos, sakabinātos transportlīdzekļos vai konteineros pāri vienai vai vairākām robežām, kuras ir starp Līgumslēdzējas puses nosūtītāju muitas iestādi un citas vai tās pašas Līgumslēdzējas puses galamērķa muitas iestādi, ar nosacījumu, ka daļu no brauciena starp TIR pārvadājuma sākumpunktu un galapunktu veic pa ceļu.”
3.
Atbilstoši TIR konvencijas 4. pantam:
“Par precēm, kuras pārvadā saskaņā ar TIR procedūru, muitas iestādēs ceļā nav jāmaksā un jāiesniedz ievedmuitas vai izvedmuitas nodokļi un citi maksājumi.”
4.
Saskaņā ar TIR konvencijas 8. pantu:
“1.   Galvotāja apvienība uzņemas samaksāt ievedmuitas un izvedmuitas nodokļus un citus maksājumus, kā arī soda naudu [nokavējuma procentus], kas jāmaksā saskaņā ar tās valsts muitas normatīvajiem aktiem, kurā ir atklāts pārkāpums saistībā ar TIR pārvadājumu. Tā ir solidāri atbildīga par to, lai personas, kurām iepriekšminētās summas ir jāmaksā, to izdarītu.
2.   Gadījumos, kad Līgumslēdzējas puses likumi un noteikumi neparedz maksāt ievedmuitas vai izvedmuitas nodokļus un citus maksājumus, kā noteikts iepriekš 1. pantā [punktā], galvotāja apvienība uzņemas ar tādiem pašiem nosacījumiem samaksāt summu, kas ir līdzvērtīga ievedmuitas un izvedmuitas nodokļu un citu maksājumu, kā arī soda naudas [nokavējuma procentu] summai.
[..]
7.   Ja ir jāmaksā šā panta 1. un 2. punktā minētās summas, kompetentās iestādes pirms prasības iesniegšanas pret galvotāju apvienību pēc iespējas liek maksājumu izdarīt personai vai personām, kas ir tieši atbildīgas.”
5.
TIR konvencijas 11. pantā ir norādīts:
“1.   Ja TIR karnetes procedūra nav pabeigta vai ir pabeigta ar nosacījumiem, kompetentās iestādes nav tiesīgas likt galvotājām apvienībām maksāt 8. panta 1. un 2. punktā minētās summas, izņemot gadījumus, kad viena gada laikā no TIR karnetes apstiprināšanas dienas tās ir rakstiski paziņojušas iestādei par nepabeigšanu vai pabeigšanu ar nosacījumiem. To pašu noteikumu piemēro, ja pabeigšanas sertifikāts ir iegūts nelikumīgi vai ar krāpšanu, tikai termiņš ir divi gadi.
2.   Prasību samaksāt 8. panta 1. un 2. punktā minētās summas galvotājai apvienībai iesniedz ne ātrāk kā 3 mēnešus pēc dienas, kurā iestāde informēta, ka karnetes procedūra nav pabeigta vai ir pabeigta ar nosacījumiem, vai ka pabeigšanas sertifikāts ir iegūts nelikumīgi vai ar krāpšanu, un ne vēlāk kā divus gadus pēc šās dienas. Tomēr gadījumos, par kuriem iepriekšminēto divu gadu laikā ir iesākta tiesvedība, visas maksājumu prasības jāiesniedz viena gada laikā no dienas, kad stājas spēkā tiesas spriedums.
3.   Galvotājai apvienībai ir trīs mēneši no dienas, kad pret to ir iesniegta maksājuma prasība, lai samaksātu prasītās summas. Samaksātās summas iestādei atmaksā, ja divu gadu laikā no dienas, kurā iesniegta maksājuma prasība, muitas iestādes konstatē, ka saistībā ar attiecīgo pārvadājumu pārkāpuma nav bijis.”
B — Kopienu tiesības
1) Kopienas Muitas kodekss
6.
Regulas Nr. 2913/92 par Kopienas Muitas kodeksa izveidi (turpmāk tekstā — “KMK”) (
3
) 91. pantā ir noteikts:
“1.   Ārējā tranzīta procedūra atļauj Kopienas muitas teritorijā pārvietot no viena punkta uz otru:
a)
ārpuskopienas preces, neattiecinot uz tām ievedmuitas nodokļus un citus maksājumus vai tirdzniecības politikas pasākumus;
b)
Kopienas preces, kas ir pakļautas kādam no Kopienas pasākumiem attiecībā uz to izvešanu uz trešajām valstīm un attiecībā uz kurām izpildītas attiecīgās izvešanas formalitātes.
2.   1. punktā minēt[ā] pārvietošan[a] ir jāveic:
a)
saskaņā ar Kopienas ārējā tranzīta procedūru vai,
b)
izmantojot TIR grāmatiņu (TIR Konvencija), ar nosacījumu, ka šāda pārvietošana:
1)
ir sākta vai tai jābeidzas ārpus Kopienas, vai
2)
attiecas uz preču pārvietošanu, kuras ir jāizkrauj Kopienas muitas teritorijā un kuras konvojē ar precēm, lai izkrautu kādā trešajā valstī, vai
3)
notiek starp diviem Kopienas punktiem, šķērsojot kādas trešās valsts teritoriju;
[..].”
7.
Saskaņā ar KMK 92. pantu:
“Ārējā tranzīta procedūra tiek izbeigta, kad preces un atbilstošie dokumenti tiek uzrādīti galamērķa muitas iestādē, ievērojot attiecīgos procedūras noteikumus.”
8.
Atbilstoši KMK 204. pantam:
“1.   Ievedmuitas parāds rodas:
a)
neizpildot kādu no pienākumiem, ko uzliek ievedmuitas nodoklim pakļaujamo preču pagaidu glabāšana, vai tās muitas procedūras izmantošanu, kurā tās nodotas, vai,
b)
neievērojot kādu nosacījumu preču nodošanai šajā muitas procedūrā vai pazeminātas ievedmuitas nodokļa likmes vai nulles likmes piemērošanai precēm sakarā ar to galapatēriņu,
gadījumos, kas nav minēti 203. pantā, ja vien netiek konstatēts, ka neizpildīšana nav būtiski iespaidojusi attiecīgās pagaidu glabāšanas vai muitas procedūras pareizu norisi.
2.   Muitas parāds rodas vai nu brīdī, kad pienākums, kura neizpildīšana rada muitas parādu, netiek vairs pildīts, vai brīdī, kad preces tiek nodotas attiecīgajā muitas procedūrā, ja pēcāk tiek konstatēts, ka faktiski nav bijis izpildīts kāds nosacījums, kas regulē preču nodošanu attiecīgajā procedūrā ar pazeminātas ievedmuitas nodokļa likmes vai nulles likmes piemērošanu sakarā ar preču galapatēriņu.
3.   Parādnieks ir persona, kam atkarībā no apstākļiem vai nu jāpilda pienākumi, ko uzliek ievedmuitas nodoklim pakļaujamo preču pagaidu glabāšana vai tās muitas procedūras izmantošana, kurā tās nodotas, vai arī jāievēro nosacījumi preču nodošanai šajā procedūrā.”
9.
KMK 217. panta 1. punktā ir norādīts:
“Ikvienu muitas parāda rezultātā radušos ievedmuitas vai izvedmuitas nodokļa summu [..] muitas dienesti aprēķina, tiklīdz to rīcībā ir nepieciešamie dati, un ieraksta uzskaites dokumentos vai jebkurā citā līdzvērtīgā dokumentā (iegrāmatošana).”
10.
236. panta 1. punktā ir noteikts:
“Ievedmuitas vai izvedmuitas nodokļi ir jāatmaksā, ja tiek konstatēts, ka to maksāšanas brīdī šāda muitas nodokļu summa pēc likuma nav bijusi maksājama vai ka tā iegrāmatota pretēji 220. panta 2. punktam.
[..]”
2) Regula Nr. 2454/93 par Kopienas Muitas kodeksa īstenošanas noteikumiem
11.
Regulas Nr. 2454/93, ar ko nosaka īstenošanas noteikumus Padomes Regulai (EEK) Nr. 2913/92 par Kopienas Muitas kodeksa izveidi (turpmāk tekstā — “Regula Nr. 2454/93”) (
4
), 378. pantā ir norādīts:
“1.   Neskarot Kodeksa 215. pantu, ja sūtījumu galamērķa muitas iestādē neuzrāda un nodarījuma vai pārkāpuma vietu nevar konstatēt, tad nodarījumu vai pārkāpumu uzskata par izdarītu:
—
dalībvalstī, kurai pieder nosūtītāja muitas iestāde,
vai
—
dalībvalstī, kurai pieder caurbraucam[ā] muitas iestāde vietā, kur preces ieved Kopienā, un kurā iesniegts robežšķērsošanas paziņojums,
ja vien 379. panta 2. punktā minētā nosakāmā termiņā muitas dienestiem pieņemamā veidā netiek sniegti pierādījumi par tranzītpārvadājuma likumību vai par vietu, kurā nodarījums vai pārkāpums izdarīts.
2.   Ja tādi pierādījumi netiek sniegti un ja tādēļ attiecīgo nodarījumu vai pārkāpumu uzskata par izdarītu nosūtīšanas dalībvalstī vai ievešanas dalībvalstī, kā tas minēts 1. punkta otrajā ievilkumā, tad attiecīgā dalībvalsts saskaņā ar Kopienas vai valsts noteikumiem ievāc par precēm maksājamos nodokļus un citus maksājumus.”
12.
Atbilstoši Regulas Nr. 2454/93 379. pantam:
“1.   Ja sūtījumu galamērķa muitas iestādē neuzrāda un nodarījuma vai pārkāpuma vietu nevar konstatēt, tad nosūtītāja muitas iestāde par to ziņo galvenajam saistītam [atbildīgajam principālam] pēc iespējas drīz, bet ne vēlāk kā līdz 11. mēneša beigām pēc Kopienas tranzīta deklarācijas reģistrācijas dienas.
2.   Šā panta 1. punktā minētajā paziņojumā cita starpā min termiņu, līdz kuram muitas dienestiem pieņemamā veidā nosūtītājai muitas iestādei jāsniedz pierādījumi par tranzītpārvadājuma likumību vai par vietu, kur nodarījums vai pārkāpums faktiski izdarīts. Termiņš ir trīs mēneši no 1. punktā minētās paziņošanas. Ja līdz termiņa beigām pierādījumi nav sniegti, tad kompetentā dalībvalsts rīkojas, lai piedzītu attiecīgos nodokļus un citus maksājumus. Gadījumā, ja attiecīgā dalībvalsts nav tā, kurā atrodas nosūtītāja muitas iestāde, tad nosūtītāja muitas iestāde minētajai dalībvalstij tūlīt ziņo visu informāciju.”
13.
Regulas Nr. 2454/93 380. pantā ir noteikts:
“Pierādījumus par tranzītpārvadājuma likumību 378. panta 1. punkta nozīmē muitas dienestiem pieņemamā veidā cita starpā sniedz:
a)
uzrādot muitas dienestu apliecinātu dokumentu, kurā minēts, ka konkrētās preces ir uzrādītas [..] galamērķa muitas iestādē [..].”
14.
Atbilstoši Regulas Nr. 2454/93 454. pantam:
“1.   Šo pantu piemēro, neskarot TIR [..] konvencij[as] īpašos noteikumus par galvotāju apvienību saistībām gadījumos, kad izmanto TIR [..] karnet[i].
2.   Ja saistībā ar pārvadājumiem, ko veic ar TIR [..] karnet[i], vai tādu pārvadājumu laikā kādā dalībvalstī tiek atklāts nodarījums vai pārkāpums, tad iespējamo nodokļu un citu maksājumu piedziņu saskaņā ar Kopienas vai valsts noteikumiem veic minētā dalībvalsts, neskarot kriminālprocesu iespējamību.
3.   Ja nav iespējams noteikt, kurā teritorijā nodarījums vai pārkāpums izdarīts, tad uzskata, ka nodarījums vai pārkāpums izdarīts tajā dalībvalsti, kurā tas atklāts, ja vien 455. panta 1. punktā noteiktā termiņā muitas dienestiem pieņemamā veidā tām netiek sniegti pierādījumi par pārvadājuma likumību vai par vietu, kur nodarījums vai pārkāpums reāli izdarīts.
Ja tādi pierādījumi netiek sniegti un tādēļ nodarījumu vai pārkāpumu uzskata par izdarītu dalībvalstī, kurā tas atklāts, tad par precēm maksājamos nodokļus un citus maksājumus ievāc minētā dalībvalsts saskaņā ar Kopienas vai valsts noteikumiem.
[..]
Dalībvalstu muitas pārvaldes veic vajadzīgos pasākumus, lai nodarījumus vai pārkāpumus risinātu un uzliktu iedarbīgus sodus.”
15.
Atbilstoši Regulas Nr. 2454/93 455. pantam:
“Ja tiek atklāts, ka saistībā ar pārvadājumiem, ko veic ar TIR [..] karnet[i], vai tādu pārvadājumu laikā ir izdarīts kāds nodarījums vai pārkāpums, tad muitas dienesti par to ziņo [..] TIR karnetes turētājam un galvotājai apvienībai termiņā, kāds noteikts TIR konvencijas 11. panta 1. punktā [..].
2.   Pierādījumus par to, ka ar TIR [..] karneti veikts pārvadājums ir noticis likumīgi 454. panta 3. punkta 1. daļas nozīmē, sniedz termiņā, kāds noteikts TIR konvencijas 11. panta 2. punktā [..].
3.   Tādus pierādījumus muitas dienestiem pieņemamā veidā var sniegt, piemēram:
a)
uzrādot muitas dienestu apliecinātu dokumentu, kas pierāda, ka attiecīgās preces ir uzrādītas galamērķa muitas iestādē. Tādā dokumentā jābūt informācijai, pēc kuras preces iespējams identificēt; vai
b)
uzrādot trešā valstī izsniegtu muitas dokumentu, kurš apstiprina preču nodošanu patēriņam, vai arī šāda dokumenta kopiju vai fotokopiju; kopijas vai fotokopijas pareizību apliecina vai nu iestāde, kas vizējusi dokumenta oriģinālu, vai attiecīgās trešās valsts iestādes, vai arī kādas dalībvalsts iestādes. Dokumentā jābūt informācijai, pēc kuras preces iespējams identificēt [..].
[..]”
3) Kopienu pašu resursu sistēma
16.
Regulas Nr. 1552/89, ar ko īsteno Lēmumu 88/376/EEK, Euratom par Kopienu pašu resursu sistēmu (turpmāk tekstā — “Regula Nr. 1552/89”) (
5
), 2. panta 1. punktā ir norādīts:
“Lai piemērotu šo regulu, Kopienu pašu resursu prasījumi, kas paredzēti Lēmuma 88/376/EEK, Euratom 2. panta 1. punkta a) un b) apakšpunktā, tiek noteikti, tiklīdz dalībvalsts kompetentais dienests parādniekam paziņo parāda summu. Paziņojums tiek sniegts, tiklīdz kļūst zināms parādnieks un tiklīdz kompetentās pārvaldes iestādes var aprēķināt prasījuma summu, ievērojot visus Kopienu noteikumus, kas piemērojami šajā jautājumā.”
17.
Regulas Nr. 1150/2000, ar ko īsteno Lēmumu 94/728/EK, Euratom par Kopienu pašu resursu sistēmu (turpmāk tekstā — “Regula Nr. 1150/2000”) (
6
) un ar kuru tika atcelta Regula Nr. 1552/89, 2. pantā arī ir ietverts līdzīgs noteikums:
“1.   Šīs regulas piemērošanai Kopienas pašu resursu prasījumus, kas minēti Lēmuma 94/728/EK, Euratom 2. panta 1. punkta a) un b) apakšpunktā, nosaka, līdzko ir izpildīti muitas noteikumos paredzētie nosacījumi par prasījumu ierakstīšanu kontos un paziņošanu debitoram.
2.   Diena, kas jāņem vērā 1. punktā paredzētajai noteikšanai, ir diena, kurā izdara ierakstu muitas noteikumos paredzētajās norēķinu grāmatās. [..]”
18.
Regulas Nr. 1552/89 6. pantā ir noteikts:
“1.   Pašu resursu kontus pārzina dalībvalsts kase vai dalībvalsts norīkota iestāde, un tos sadala pa kontiem pēc resursu veida.
a)
Prasījumus, kas noteikti saskaņā ar 2. pantu, ievērojot šā punkta b) apakšpunktu, ieraksta kontos vēlākais pirmajā darba dienā pēc otrā mēneša 19. datuma, kas seko tam mēnesim, kurā prasījumi noteikti.
b)
noteiktos prasījumus, kas nav ierakstīti šā punkta a) apakšpunktā minētajos kontos tādēļ, ka attiecīgās summas vēl nav piedzītas un nav nekāda nodrošinājuma, a) apakšpunktā noteiktajā termiņā ieraksta atsevišķos kontos. Dalībvalstis var rīkoties tāpat, ja noteiktie prasījumi ar nodrošinājumu ir apstrīdēti un pēc radušos strīdu izšķiršanas var tikt mainīti. [..]”
19.
Atbilstoši Regulas Nr. 1150/2000 6. pantam:
“1.   Pašu resursu kontus pārzina dalībvalsts kase vai dalībvalsts norīkota iestāde, un tos sadala pa kontiem pēc resursu veida.
2.   Pašu resursu uzskaites nolūkā mēnesis beidzas ne ātrāk kā pēdējā darba dienā pulksten 13.00 attiecīgajā mēnesī, kad noteikts prasījums.
a)
Prasījumus, kas noteikti saskaņā ar 2. pantu, ievērojot šā punkta b) apakšpunktu, ieraksta kontos vēlākais pirmajā darba dienā pēc otrā mēneša 19. datuma, kas seko tam mēnesim, kurā prasījumi noteikti;
b)
noteiktos prasījumus, kas nav ierakstīti šā punkta a) apakšpunktā minētajos kontos tādēļ, ka attiecīgās summas vēl nav piedzītas un nav nekāda nodrošinājuma, a) apakšpunktā noteiktajā termiņā ieraksta atsevišķos kontos. Dalībvalstis var rīkoties tāpat, ja noteiktie prasījumi ar nodrošinājumu ir apstrīdēti un pēc radušos strīdu izšķiršanas var tikt mainīti;
[..].”
20.
Saskaņā ar Regulas Nr. 1552/89 8. pantu:
“Korekcijas, kas izdarītas, piemērojot 2. panta 2. punktu, pieskaita vai atņem no noteikto prasījumu kopsummas. Tās ieraksta kontos, kas paredzēti 6. panta 2. punkta a) un b) apakšpunktā, un kontu pārskatos, kas paredzēti 6. panta 3. punktā, atbilstoši šo korekciju izdarīšanas dienai.
Par korekcijām izdara īpašu atzīmi, ja tās attiecas uz krāpšanas gadījumiem un pārkāpumiem, par ko jau ziņots Komisijai.”
21.
Regulas Nr. 1150/2000 8. pantā ir ietverts gandrīz identisks noteikums:
“Saskaņā ar 2. panta 4. punktu izdarītās korekcijas pieskaita vai atņem no noteikto prasījumu kopsummas. Tās ieraksta kontos, kas paredzēti 6. panta 3. punkta a) un b) apakšpunktā, un kontu pārskatos, kas paredzēti 6. panta 4. punktā, atbilstoši šo korekciju izdarīšanas dienai.
Par korekcijām izdara īpašu atzīmi, ja tās attiecas uz krāpšanas gadījumiem un pārkāpumiem, par ko jau ziņots Komisijai.”
22.
Regulas Nr. 1552/89 11. pantā un Regulas Nr. 1150/2000 11. pantā ir paredzēts identisks noteikums:
“Par visiem kavējumiem, izdarot ierakstus 9. panta 1. punktā minētajā kontā, attiecīgai dalībvalstij jāmaksā procenti, kuru likme atbilst par diviem punktiem paaugstinātai procentu likmei, kuru attiecīgās dalībvalsts valūtas tirgū piemēro valsts īstermiņa kredīta operācijām, brīdī, kad beidzies termiņš. Par katru kavējuma mēnesi šo likmi palielina par 0,25 punktiem. Palielināto likmi piemēro visam kavējuma periodam.”
23.
Regulas Nr. 1552/89 un Regulas Nr. 1150/2000 17. panta 1. un 2. punktā, kas ir ietverts VII sadaļā ar nosaukumu “Noteikumi attiecībā uz kontroli”, ir norādīts:
“1.   Dalībvalstis veic visus vajadzīgos pasākumus, lai nodrošinātu, ka saskaņā ar 2. pantu noteiktajiem prasījumiem atbilstošā summa tiek nodota Komisijai, kā noteikts šajā regulā.
2.   Dalībvalstis ir brīvas no pienākuma nodot Komisijas rīcībā noteiktajiem prasījumiem atbilstošās summas vienīgi tad, ja šīs summas nav iekasētas nepārvaramas varas (force majeure) dēļ. Turklāt dalībvalstis var neievērot šo pienākumu nodot Komisijai šādas summas īpašos gadījumos, kad, pilnīgi izvērtējot konkrēta gadījuma attiecīgos apstākļus, ir acīmredzami, ka naudas piedziņa no tām neatkarīgu apstākļu dēļ nav iespējama ilgstošā laika posmā. [..]”
24.
Saskaņā ar Regulas Nr. 1150/2000 22. pantu:
“Regula (EEK, Euratom) Nr. 1552/89 tiek atcelta.
Atsauces uz minēto regulu uzskata par atsaucēm uz šo regulu, un tās būtu jālasa saskaņā ar pielikuma A daļā ietverto korelācijas tabulu.”
25.
Regulas Nr. 1150/2000 23. pantā ir noteikts:
“Šī regula stājas spēkā dienā, kad to publicē Eiropas Kopienu Oficiālajā Vēstnesī.”
26.
Regula Nr. 1150/2000 tika publicēta Eiropas Kopienu Oficiālajā Vēstnesī2005. gada 31. maijā.
III — Pārkāpumu procedūras un Komisijas prasība
27.
Komisijas prasība attiecas uz divām pārkāpumu procedūrām: 2003/2241 un 2006/2266.
A — Pārkāpumu procedūra 2003/2241
28.
Veicot pašu resursu kontroli 1994. gada aprīlī, Komisija konstatēja, ka dažos Kopienas tranzīta gadījumos, kad netika iesniegti pierādījumi par muitas darbības likumību, Itālijas iestādes attiecīgajā termiņā nebija iekasējušas muitas un citus nodokļus saskaņā ar Regulas Nr. 2454/93 379. pantu.
29.
Ar 2001. gada 15. jūnija vēstuli Komisija prasīja Itālijai saskaņā ar Regulas Nr. 1150/2000 11. pantu samaksāt nokavējuma procentus ITL 31.564.893 (EUR 16.301,90) apmērā par pašu resursu, uz kuriem Komisijai bija tiesības saskaņā ar muitas parādu, kas izrietēja no nelikumībām, kuras radās Kopienas tranzīta laikā, novēlotu ierakstīšanu kontos.
30.
Pamatojoties uz Itālijas iestāžu veikto izmeklēšanu, tika konstatēts, ka no 201 dokumenta nelikumības nebija 11 dokumentos. Šajos konkrētajos gadījumos muitas procedūras tika pabeigtas pareizi, kaut arī galamērķa muitas iestāde par to novēloti nosūtīja pierādījumus nosūtītājai muitas iestādei. Šādos apstākļos Itālijas iestādes ar 2001. gada 31. jūlija vēstuli informēja Komisiju, ka tās maksās nokavējuma procentus tikai par tām muitas darbībām, kuras veicot tika pieļautas nelikumības. Par dokumentiem, attiecībā uz kuriem tikai izmeklēšanas laikā atklājās, ka tie neietver nelikumības, Itālijas iestādes atteicās maksāt nokavējuma procentus. Tās šajā sakarā arī apstiprināja — ņemot vērā, ka tranzīta dokumenti tika iesniegti galamērķa muitas iestādei —, ka nekāds muitas parāds Regulas Nr. 2913/92 204. panta izpratnē neradās, un līdz ar to tām nebija jāmaksā nokavējuma procenti.
31.
Tā kā Itālijas iestādes neplānoja maksāt nokavējuma procentus, Komisija 2004. gada 3. februārī nosūtīja Itālijas Republikai brīdinājuma vēstuli, kurā prasīja samaksāt nokavējuma procentus EUR 847,06 apmērā par muitas darbībām, kuras tika pareizi pabeigtas, bet attiecībā uz kurām tika novēloti iegrāmatoti pašu resursi. Tā kā Itālija ar vēstuli vēlreiz informēja, ka nemaksās prasītos nokavējuma procentus, Komisija pieņēma argumentētu atzinumu, ar kuru tā vēlreiz prasīja samaksāt nokavējuma procentus divu mēnešu laikā no šī atzinuma saņemšanas dienas.
32.
Atbildot uz argumentēto atzinumu, Itālijas iestādes saglabāja savu nostāju par to, ka tās nemaksās nokavējuma procentus.
B — Pārkāpumu procedūra 2006/2266
33.
Pārkāpumu procedūras 2006/2266 ietvaros Komisija identificēja četrus tranzītpārvadājumus saskaņā ar TIR konvenciju, attiecībā uz kuriem tā konstatēja, ka procedūras netika pabeigtas TIR konvencijas 11. pantā paredzētajā termiņā. Tiktāl, ciktāl TIR karnetes procedūra netika pabeigta noteiktajā laikā, kompetentajām iestādēm bija jāprasa nodokļu samaksa. Tā kā pēdējās minētās to nedarīja, tranzītpārvadājums nebija likumīgs, un līdz ar to, pēc Komisijas domām, radās muitas parāds. Tā kā tika novēloti iegrāmatoti pašu resursi, uz kuriem, pamatojoties uz šo muitas parādu, bija tiesības Kopienai, Komisija prasīja Itālijas iestādēm, lai tās samaksātu nokavējuma procentus.
34.
Tāpat kā procedūrā 2003/2241 arī šīs procedūras ietvaros Itālijas iestādes atteicās samaksāt nokavējuma procentus. Tās apgalvoja, ka, ja nebūtu muitas parāda, nokavējuma procentu samaksa mainītu šo procentu būtību, padarot tos par sodu, kas tiek piemērots par Regulā Nr. 1552/89 noteikto termiņu formālu pārkāpumu, pabeidzot šajā Regulā paredzētās darbības.
35.
2006. gada 4. jūlijā Komisija nosūtīja Itālijas Republikai brīdinājuma vēstuli, kurā prasīja valsts iestādēm samaksāt nokavējuma procentus EUR 3322. Nesaņēmusi nekādu atbildi uz brīdinājuma vēstuli, Komisija nosūtīja Itālijas iestādēm argumentētu atzinumu.
36.
Savā atbildē uz argumentēto atzinumu Itālijas iestādes 2006. gada 12. decembrī noraidīja prasību samaksāt minētos nokavējuma procentus.
C — Komisijas prasība
37.
Tā kā Itālijas iestādes atteicās pārkāpumu procedūru 2003/2241 un 2006/2266 ietvaros samaksāt nokavējuma procentus, Komisija nolēma celt pret Itāliju prasību sakarā ar valsts pienākumu neizpildi.
38.
Savā prasībā Komisija lūdz Tiesu:
—
konstatēt, ka, atsakoties Komisijai samaksāt nokavējuma procentus EUR 847,06 apmērā par muitas nodokļu novēlotu iegrāmatošanu un atsakoties valsts tiesību normas pielāgot Kopienu tiesiskajam regulējumam attiecībā uz tādu muitas darbību iegrāmatošanu, kuras netiek apstrīdētas, kurām ir vispārējs nodrošinājums un kuras rodas Kopienas tranzīta rezultātā,
—
un atsakoties Komisijai samaksāt nokavējuma procentus EUR 3322 apmērā par Kopienu tiesiskajā regulējumā noteikto termiņu neievērošanu attiecībā uz muitas nodokļu, kas rodas saistībā ar tranzītpārvadājumiem TIR konvencijas izpratnē, iekļaušanu “A” grāmatvedībā,
Itālijas Republika nav izpildījusi pienākumus, kas paredzēti Padomes 1989. gada 29. maija Regulā (EEK, Euratom) Nr. 1552, ar ko īsteno Lēmumu 88/376/EEK, Euratom par Kopienu pašu resursu sistēmu, un it īpaši tās 6. panta 2. punkta a) apakšpunktā, kas, sākot ar, ir aizvietota ar Padomes Regulu (EK, Euratom) Nr. 1150/2000, ar ko īsteno Lēmumu 94/728/EK, Euratom par Kopienu pašu resursu sistēmu, un it īpaši tās 6. panta 3. punkta a) apakšpunktu;
—
piespriest Itālijas Republikai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
39.
Itālijas Republikas prasījumi Tiesai ir šādi:
—
prasību noraidīt;
—
piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
IV — Tiesvedība Tiesā
40.
Tiesas kancelejā Komisijas prasība tika saņemta 2007. gada 8. jūnijā, bet iebildumu raksts — . Tiesas sēdē, kas notika, Komisijas un Itālijas Republikas pārstāvji sniedza mutvārdu paskaidrojumus un atbildēja uz Tiesas jautājumiem.
V — Lietas dalībnieku argumenti
41.
Komisija attiecībā uz procedūru 2003/2241 apstiprina, ka tiktāl, ciktāl nosūtītāja muitas iestāde nesaņēma paredzētajā termiņā pierādījumu par muitas darbības pārbaudi, šī muitas darbība ir jāuzskata par nelikumīgu, kas ir iemesls tam, kāpēc šajā lietā radās muitas parāds. Komisija pamato savu argumentu ar norādēm uz judikatūru, saskaņā ar kuru tad, ja “sūtījumi, uz kuriem attiecas Kopienas ārējā tranzīta procedūra, nav piegādāti galamērķa muitas iestādei nosūtītājas muitas iestādes noteiktajā termiņā, tiek pieņemts, ka muitas parāds ir radies un ka galvenais atbildīgais ir parādnieks”  (
7
).
42.
Komisija apstiprina, ka kompetentajai dalībvalstij šādā gadījumā ir jāprasa galvenajam atbildīgajam pierādījumi par tranzītpārvadājuma likumību un ka gadījumā, ja šādi pierādījumi netiek iesniegti laikus, dalībvalstij ir jāiekasē attiecīgie muitas nodokļu maksājumi. Komisija uzsver, ka termiņi, kas šajā sakarā ir noteikti Kopienu tiesībās, ir obligāti ievērojami, jo tādējādi tiek nodrošināta vienveidīga noteikumu muitas nodokļu samaksas jomā piemērošana. Ja termiņi, kas noteikti Regulas Nr. 2454/93 379. pantā, ir beigušies, tad dalībvalstij saskaņā ar Regulas Nr. 1552/89 6. pantu nekavējoties ir jāieraksta attiecīgās summas pašu resursu kontā un tās jānodod Komisijas rīcībā saskaņā ar minētās regulas 10. pantu.
43.
Komisija atsaucas arī uz Regulas Nr. 1552/89 11. pantu, saskaņā ar kuru dalībvalstij ir jāmaksā nokavējuma procenti par katru kavējumu, izdarot ierakstu kontā. Pēc Komisijas domām, jau no paša panta formulējuma izriet, ka pienākums samaksāt procentus rodas tad, ja nav ticis izdarīts ieraksts kontā, neatkarīgi no visiem citiem nosacījumiem. Šajā sakarā Komisija apgalvo, ka procenti, kurus tā šajā gadījumā prasa samaksāt, nav procenti par novēlotu maksājumu, bet tieši pretēji — tie ir procenti, kuri ir jāmaksā tiešā saistībā ar faktu, ka muitas parāds netika ierakstīts pašu resursu kontā vai tika ierakstīts novēloti. Šis pienākums pastāv pat tad, ja nav jāmaksā pamatsummas parāds, jo vēlāk var izrādīties, ka muitas darbība tika īstenota pareizi.
44.
Tāpat Komisija noraida Itālijas valdības argumentu, saskaņā ar kuru procentu samaksa šajā gadījumā būtu kā sods. Komisija šajā sakarā uzsver, ka civiltiesībās pastāv skaidri noteikts princips, ka nokavējuma procentu mērķis ir, pirmkārt, atlīdzināt zaudējumus, kas tika nodarīti kreditoram, jo tā rīcībā uz noteiktu laiku nebija attiecīgo finanšu līdzekļu, un, otrkārt, veicināt, lai debitors noteiktajā laikā izpilda savus pienākumus. Turklāt Komisija uzsver, ka procentu samaksa izriet no pienākumu, kas paredzēti Kopienu tiesībās, neizpildes neatkarīgi no tā, vai Kopienai ir vai nav faktiski nodarīts jebkāds kaitējums.
45.
Attiecībā uz procedūru 2006/2266 Komisija apgalvo, ka muitas nodokļi bija jāsamaksā nosūtītājai muitas iestādei tad, kad bija beidzies TIR konvencijas 11. pantā noteiktais termiņš. Tā kā nosūtītāja muitas iestāde piecpadsmit mēnešu laikā no brīža, kad muitas iestāde bija saņēmusi TIR karneti, nesaņēma pierādījumu par tranzītpārvadājuma pārbaudi, ir jāuzskata, ka šī muitas darbība bija nelikumīga un tāpēc radās muitas parāds. Šajā gadījumā dalībvalstij ir jāiegrāmato Kopienu pašu resursu prasījumi saskaņā ar Regulas Nr. 1552/89 2. pantu, tiklīdz kompetentās administratīvās iestādes var aprēķināt prasījumu summas. Tādējādi Itālijas iestādēm saskaņā ar Regulas Nr. 1552/89 6. panta 2. punkta a) apakšpunktu bija jāieraksta kontos Kopienu pašu resursu prasījumi vēlākais pirmajā darba dienā pēc otrā mēneša 19. datuma, kas seko tam mēnesim, kurā prasījumi noteikti. Komisija piebilst, ka šīm iestādēm bija jāiesniedz prasība samaksāt attiecīgās summas, pamatojoties uz TIR konvencijas 11. panta 2. punktu, visātrākais trīs mēnešus pēc dienas, kurā galvotāja apvienība tika informēta, ka TIR karnetes procedūra nav pabeigta.
46.
Itālija vispirms apgalvo, ka, pēc tās domām, nav izpildīti nosacījumi pienākuma samaksāt nokavējuma procentus saskaņā ar Regulas Nr. 1150/2000 11. pantu pastāvēšanai. Saskaņā ar šo noteikumu procenti ir jāmaksā par katru kavējumu, izdarot ierakstus kontā, taču šajā gadījumā nekāds pienākums, pēc Itālijas domām, netika konstatēts.
47.
Itālija uzsver, ka konkrētajā gadījumā Kopienai nav nodarīts nekāds finansiāls kaitējums sakarā ar muitas darbību novēlotu pārbaudi un ka līdz ar to nepastāv arī pienākums samaksāt nokavējuma procentus. Ja šajā lietā būtu jāprasa samaksāt nokavējuma procentus, pēdējie minētie būtu kā sods, par ko tos nevar uzskatīt. Nokavējuma procenti ir saistīti ar parāda summu novēlotu samaksu un to mērķis ir atlīdzināt kreditoram finansiālos zaudējumus, kas tam tika nodarīti tāpēc, ka šī naudas summa nebija tā rīcībā. Sods savukārt ir saistīts ar pienākuma formālu neizpildi un neattiecas uz noteiktu finansiālu zaudējumu.
48.
Itālija uzskata, ka lietas Komisija/Vācija (
8
) un Komisija/Nīderlande (
9
), uz kurām Komisija atsaucas savā prasībā, nevar attiecināt uz šo lietu, jo tajās patiešām pastāvēja parāda summas. Abās minētajās lietās muitas parāds faktiski radās tāpēc, ka tranzītpārvadājumos tika atklātas nelikumības un atbildētājas dalībvalstis šo faktu neapstrīdēja. Šajā lietā Komisija tomēr prasa samaksāt papildu parādus, tātad — nokavējuma procentus, gadījumā, kad nav pienākuma samaksāt pamatsummas parādu un līdz ar to arī muitas parādu.
49.
Tāpat Itālija apgalvo, ka strīdīgie tranzītpārvadājumi tika veikti 1996. un 1997. gadā, proti, laikā, kad Kopienas tranzīts vēl netika tik veiksmīgi īstenots. Tāpēc Itālijas iestādes gadījumos, kad nekas nenorādīja uz nelikumībām muitas darbībās, uzreiz neprasīja maksāt muitas nodokļus, lai izvairītos no situācijām, kad ir jāatmaksā kļūdaini samaksātās summas. Minētajā laika periodā Eiropas Parlaments izveidoja īpašu komisiju, kurai bija divi uzdevumi, proti, saskaņotākas tranzīta dokumentu nosūtīšanas sistēmas izveide un muitas procedūru datorizācija.
VI — Ģenerāladvokātes vērtējums
A — Ievads
50.
Šajā lietā Komisija prasa konstatēt, ka Itālijas Republika nav izpildījusi pienākumus, atsakoties samaksāt nokavējuma procentus par kavējumu, ierakstot Kopienas kontā pašu resursus situācijā, kad prece tika laicīgi nogādāta galamērķa muitas iestādē, bet pierādījumi par to nosūtītājai muitas iestādei tika iesniegti novēloti.
51.
Šajos secinājumos es vispirms apskatīšu jautājumu par Komisijas prasībā paredzēto laika periodu, pēc tam īsi atgādināšu ārējā tranzīta procedūru un nobeigumā analizēšu Komisijas prasības pamatotību. Analizējot Komisijas prasības pamatotību, es apskatīšu trīs pamatjautājumus: pirmkārt — vai konkrētajā gadījumā ir radies muitas parāds? Otrkārt — vai Itālijas iestādēm konkrētajā gadījumā bija pienākums iegrāmatot Kopienu pašu resursu prasījumus? Visbeidzot, treškārt — vai, ņemot vērā šīs lietas apstākļus, Itālijai bija jāsamaksā nokavējuma procenti?
B — Komisijas prasībā paredzētais laika periods
52.
No lietas dalībnieku Tiesai iesniegtajiem procesuālajiem rakstiem pietiekami skaidri neizriet, kurā laika periodā tika izdarīti pārkāpumi un uz kuru laika periodu Komisija atsaucas savā prasībā. Komisija savā prasībā apstiprina tikai to, ka pašu resursu kontrole tika veikta 1994. gada aprīlī. Itālija turpretim savos rakstveida apsvērumos apgalvo, ka kontrole tika veikta 1993., 1994., 1995. un 1996. gadā, bet tālāk savos rakstveida apsvērumos uzsver, ka strīdīgie tranzītpārvadājumi tika veikti 1996. un 1997. gadā.
53.
Tiesas sēdē Komisija precizēja, ka tās prasība attiecas uz 1994. gadā konstatētajām nelikumībām.
C — Ārējā tranzīta procedūra
54.
Saskaņā ar KMK 91. panta 1. punktu ārējā tranzīta procedūra atļauj Kopienas muitas teritorijā pārvietot preces no viena punkta uz otru, nemaksājot muitas nodokļus (
10
). Ārējā tranzīta procedūra atbilstoši 91. panta 2. punkta a) un b) apakšpunktam var tikt veikta saskaņā ar Kopienas ārējā tranzīta procedūru vai izmantojot TIR grāmatiņu. KMK 92. pantā ir noteikts, ka ārējā tranzīta procedūra tiek izbeigta, kad preces un atbilstošie dokumenti tiek uzrādīti galamērķa muitas iestādē, ievērojot attiecīgos procedūras noteikumus.
55.
Es vēlētos arī norādīt, ka ir jāatšķir muitas procedūras “beigas” (la fin) no muitas procedūras “izbeigšanas” (l`apurement). Kā es jau norādīju iepriekš, muitas procedūra ir beigusies, kad preces un atbilstošie dokumenti ir uzrādīti galamērķa muitas iestādē. Taču muitas procedūra tiek izbeigta, kad nosūtītāja muitas iestāde ir saņēmusi no galamērķa muitas iestādes pierādījumus tam, ka muitas darbība ir beigusies, un ir nokārtojusi muitas dokumentāciju (
11
). Šajā lietā muitas procedūra līdz ar to bija beigusies laikus, taču tā netika pareizi izbeigta. Tāpat ir jānorāda, ka KMK sākotnējās versijas 92. pantā bija definētas tikai muitas procedūras beigas; 92. panta sākotnējā versija vēlāk tika papildināta ar otro punktu, kurā tika definēta šīs procedūras izbeigšana (
12
).
1) Kopienas ārējais tranzīts
56.
Kopienas ārējais tranzīts ir regulēts Regulas Nr. 2454/93 II daļas otrās sadaļas 4. nodaļā. Šajā sadaļā īpašā Kopienas ārējā tranzīta procedūra ir regulēta pa stadijām. Ja sūtījums, kas atrodas Kopienas ārējā tranzītā, nav ticis uzrādīts galamērķa muitas iestādē, saskaņā ar Regulas Nr. 2454/93 378. pantu pārkāpumu uzskata par izdarītu dalībvalstī, kurai pieder nosūtītāja muitas iestāde, vai arī dalībvalstī, kurai pieder muitas iestāde, caur kuru tiek veikts tranzīts, ievedot preces Kopienā, un kurā iesniegts robežšķērsošanas paziņojums.
57.
Saskaņā ar Regulas Nr. 2454/93 379. pantu dalībvalstij, kurai pieder nosūtītāja muitas iestāde, šādā gadījumā ir jāinformē galvenais atbildīgais ne vēlāk kā līdz 11. mēneša beigām pēc Kopienas tranzīta deklarācijas reģistrācijas dienas un jāprasa, lai tas trīs mēnešu laikā iesniedz pierādījumus par tranzītpārvadājuma likumību. Beidzoties trīs mēnešu termiņam, nosūtītājai muitas iestādei ir jāsaņem atbilstošie muitas nodokļu maksājumi, kuri pēc tam ir jāieraksta kontā saskaņā ar Regulas Nr. 1552/89 6. pantu, tas ir, vēlākais pirmajā darba dienā pēc otrā mēneša 19. datuma, kas seko tam mēnesim, kurā prasījumi noteikti.
2) Procedūra saskaņā ar TIR karneti
58.
TIR konvencija tika parakstīta Ženēvā (Šveicē) 1975. gada 14. novembrī; Itālija ir šīs konvencijas parakstītāja (
13
). Eiropas Ekonomikas kopiena apstiprināja Konvenciju ar Padomes Regulu (EEK) Nr. 2112/78 (
14
). Konvencija ir piemērojama Kopienā kopš  (
15
).
59.
TIR konvencijas 4. pantā ir noteikts, ka par precēm, kuras pārvadā saskaņā ar šajā konvencijā paredzēto TIR procedūru, muitas iestādēs ceļā nav jāmaksā un jāiesniedz ievedmuitas vai izvedmuitas nodokļi un citi maksājumi. Lai šos atvieglojumus varētu piemērot, kopā ar precēm visu transportēšanas laiku ir jābūt arī atsevišķam dokumentam — TIR karnetei, kas ļauj kontrolēt pārvadājuma likumību.
60.
Ja TIR karnetes procedūra nav pabeigta, muitas darbība nav tikusi veikta pareizi. Šādā gadījumā saskaņā ar TIR konvencijas 11. panta 1. punktu kompetentajām iestādēm viena gada laikā no TIR karnetes apstiprināšanas dienas ir oficiāli rakstiski jāpaziņo galvotājai apvienībai par TIR karnetes procedūras nepabeigšanu. Prasība samaksāt nodokļus saskaņā ar TIR konvencijas 11. panta 2. punktu ir jāiesniedz galvotājai apvienībai, beidzoties trīs mēnešu termiņam un ne vēlāk kā divus gadus pēc tam, kad apvienība tikusi informēta par to, ka TIR karnetes procedūra vēl nav pabeigta (
16
).
61.
Ja saistībā ar preču pārvadājumu, ko veic ar TIR karneti, kādā dalībvalstī tiek atklāts nodarījums vai pārkāpums, tad šai dalībvalstij, kā tas ir noteikts Regulas Nr. 2454/93 454. pantā, ir jāveic muitas nodokļu un citu iespējamo nodokļu piedziņa saskaņā ar Kopienas vai šīs valsts noteikumiem. Brīdī, kad kompetentās iestādes ir ieguvušas tiesības prasīt galvotājai apvienībai nodokļu samaksu, tām šie nodokļi ir jāieraksta kontā saskaņā ar Regulas Nr. 1552/89 6. pantu. Tas nozīmē, ka Kopienu tiesības tiek piemērotas attiecībās starp dalībvalsti un Kopienu saistībā ar pašu resursiem un to ierakstīšanu Kopienas kontā. Tieši tāpēc šajā lietā tiek piemēroti arī Kopienu tiesību noteikumi attiecībā uz pašu resursiem, lai iegrāmatotu pašu resursus, kas radušies TIR konvencijas neievērošanas rezultātā.
D — Muitas parāds
62.
Pirmais jautājums, uz kuru ir jāatbild saistībā ar Itālijas iestāžu pienākumu samaksāt nokavējuma procentus, ir par to, vai šajā lietā ir radies muitas parāds.
63.
Šajā sakarā norādīšu, ka muitas parāda rašanās juridiskais pamats un pat apstākļi, kādos šis muitas parāds ir radies, ir jānošķir no juridiskā pamata vai apstākļiem, kādos ir radies pienākums dalībvalstij iegrāmatot Kopienu pašu resursus (
17
). Attiecības starp dalībvalstīm un uzņēmumiem saistībā ar muitas deklarācijām, importa un eksporta nodokļu uzlikšanu un piedziņu ir regulētas ar muitas noteikumiem (
18
). Attiecības starp Kopienu un dalībvalstīm saistībā ar pašu resursu iegrāmatošanu un nodošanu ir regulētas ar noteikumiem par pašu resursiem.
64.
Komisija savā prasībā apgalvo, ka, ja nosūtītāja muitas iestāde nesaņem pierādījumus par muitas procedūras izbeigšanu paredzētajā termiņā, muitas darbība ir jāuzskata par nelikumīgu, kas līdz ar to nozīmē muitas parāda rašanos. Itālija turpretim apgalvo, ka muitas parāds tā arī neradās, jo sūtījums tika laikus uzrādīts galamērķa muitas iestādē; saskaņā ar Itālijas teikto tas, ka galamērķa muitas iestāde novēloti nosūtīja pierādījumus par muitas darbības likumību, neietekmē muitas parāda rašanos.
65.
Ņemot vērā šos apsvērumus, vispirms ir jāprecizē lietas apstākļi šajā lietā. Nosūtītāja muitas iestāde noteica termiņu preču uzrādīšanai galamērķa iestādē (
19
). Preces galamērķa iestādē tika uzrādītas laikus, taču pēdējā minētā nekavējoties nenosūtīja atpakaļ nosūtītājai iestādei dokumentus, kas pierādītu šo faktu (
20
).
66.
Regulas Nr. 2454/93 379. panta 1. punktā ir norādīts, ka nosūtītājai muitas iestādei ir jāinformē galvenais atbildīgais, ja “sūtījumu galamērķa muitas iestādē neuzrāda”. Interpretējot šo noteikumu strikti gramatiski, ir skaidrs, ka tajā, protams, nav paredzēta šajā lietā esošā situācija, kad preces tika laikus uzrādītas galamērķa muitas iestādē, taču par to netika informēta nosūtītāja muitas iestāde. Tomēr es uzskatu, ka šis noteikums ir jāsaprot, kā uzskata nosūtītājas muitas iestāde, tādējādi, ka šai iestādei, ja tā netika informēta par to, ka preces tika uzrādītas laikus, ir jāuzskata, ka preces netika uzrādītas galamērķa muitas iestādē (
21
). Interpretējot citādi Regulas Nr. 2454/93 379. panta 1. punktu, procedūrai tranzītpārvadājuma likumības pierādīšanai saskaņā ar otro punktu nebūtu nozīmes. Ja šī panta pirmajā punktā būtu regulētas tikai tādas situācijas, kurās preces patiešām netiktu uzrādītas galamērķa muitas iestādē, vēlāk nebūtu iespējams pierādīt, ka preces patiešām tika uzrādītas galamērķa muitas iestādē. Šāda argumentācija ir apstiprināta arī Regulas Nr. 3454/93 380. panta a) punktā, saskaņā ar kuru kā pierādījumu tranzītpārvadājuma likumībai var uzrādīt “muitas dienestu apliecinātu dokumentu, kurā minēts, ka konkrētās preces ir uzrādītas [..] galamērķa muitas iestādē”.
67.
Tā kā, pēc nosūtītājas muitas iestādes domām, sūtījums netika uzrādīts galamērķa muitas iestādē, nosūtītājai muitas iestādei ir jāprasa galvenajam atbildīgajam pierādījumi par tranzītpārvadājuma likumību. Ja nosūtītāja muitas iestāde neprasa šādus pierādījumus galvenajam atbildīgajam, tad sekas tam attiecībā uz nosūtītāju muitas iestādi (un nevis uz galveno atbildīgo), manuprāt, ir tādas pašas kā gadījumā, ja nosūtītāja muitas iestāde no galvenā atbildīgā nesaņem pierādījumus par tranzītpārvadājuma likumību — saskaņā ar Regulas Nr. 1552/89 2. pantu šādi rodas Kopienu pašu resursu prasījumi un attiecīgi arī pienākums nosūtītājai muitas iestādei tos ierakstīt Kopienas kontā.
68.
No lietām Komisija/Vācija (
22
) un Komisija/Nīderlande (
23
), uz kurām atsaucas Komisija, izriet, ka tad, ja “sūtījumi, uz kuriem attiecas Kopienas ārējā tranzīta procedūra, nav uzrādīti galamērķa muitas iestādē nosūtītājas muitas iestādes noteiktajā termiņā, tiek pieņemts, ka ir radies muitas parāds un ka galvenais atbildīgais ir parādnieks”  (
24
). Ģenerāladvokāte Štiksa-Hakla [Stix-Hackl] secinājumos šajās divās lietās atbalstīja tādu pašu viedokli, saskaņā ar kuru Regulas Nr. 2454/93 378. panta 1. un 2. punkts — gadījumā, kad sūtījums nav ticis laikus uzrādīts galamērķa muitas iestādē, — rada “juridisku pieņēmumu” par muitas parāda rašanos un galvenā atbildīgā kā parādnieka statusu (
25
). Šo judikatūru pēc analoģijas var piemērot arī gadījumā, kad nosūtītājai muitas iestādei nav pierādījumu tam, ka preces tika uzrādītas galamērķa muitas iestādē.
69.
Līdz ar to pretēji tam, ko šajā lietā apgalvo Komisija, nevar teikt, ka muitas parāds patiešām ir radies. Beidzoties nosūtītājas muitas iestādes noteiktajam termiņam, kurā preces bija jāuzrāda galamērķa muitas iestādē, radās vienīgi pieņēmums par muitas parādu (
26
). Šis pieņēmums ir atspēkojams (praesumptio iuris tantum), tas ir, to ir iespējams atspēkot, ja ieinteresētā persona pierāda, ka muitas darbība tika izbeigta pareizi. Pierādīšanas pienākums šajā gadījumā ir personai, kas apstrīd pieņēmumu (
27
). Attiecībā uz jautājumu par to, kas var atspēkot pieņēmumu, ir jānošķir divas iespējas.
70.
Pirmā iespēja ir tāda, ka nosūtītāja muitas iestāde prasa galvenajam atbildīgajam pierādīt tranzītpārvadājuma likumību saskaņā ar Regulas Nr. 2454/93 379. panta 2. punktu. Šajā gadījumā, kā to apstiprina arī ģenerāladvokāte Štiksa-Hakla lietā C-460/01 Komisija/Nīderlande un lietā C-104/02 Komisija/Vācija sniegto secinājumu 49. punktā (
28
), galvenais atbildīgais trīs mēnešu laikā no dienas, kad tika paziņots par tranzītpārvadājuma nelikumību, var atspēkot pieņēmumu par muitas parāda esamību, pierādot, ka nelikumība nav radusies viņa vainas dēļ. Beidzoties šim termiņam, galvenais atbildīgais vairs nevar atspēkot pieņēmumu par muitas parādu, to var darīt tikai muitas iestādes, pierādot, ka preces tika laikus uzrādītas galamērķa muitas iestādē. Otrā iespēja ir tāda, ka nosūtītāja muitas iestāde neprasa šādus pierādījumus no galvenā atbildīgā. Šādā gadījumā galvenais atbildīgais tāpat kā, manuprāt, muitas iestādes var atspēkot pieņēmumu par muitas parāda esamību pat tad, kad ir beidzies 14 mēnešu termiņš, skaitot no dienas, kad tika uzsākts preču tranzītpārvadājums.
71.
Tāpēc šajā lietā ir jāuzskata, ka radās pieņēmums par muitas parādu, kurš tika atspēkots, kad galamērķa muitas iestāde iesniedza nosūtītājai muitas iestādei pierādījumus par to, ka preces tika laikus uzrādītas galamērķa muitas iestādē.
E — Pienākums iegrāmatot Kopienu pašu resursu prasījumus
72.
Otrs jautājums, uz kuru ir jāatbild, ir par to, vai Itālijas iestādēm bija pienākums ierakstīt pašu resursus Kopienas kontā. Regulas Nr. 1552/89 2. pants un Regulas Nr. 1150/2000 2. pants ir būtiski, lai konstatētu Kopienu pašu resursu prasījumus.
73.
Savā prasībā Komisija atsaucas gan uz Regulu Nr. 1552/89, gan arī uz Regulu Nr. 1150/2000, kas, sākot ar 2000. gada 31. maiju, aizstāja pirmo minēto regulu. Tāpēc vispirms ir jānoskaidro, kura no divām regulām ir jāpiemēro šajā lietā (
29
). Attiecībā uz abu regulu noteikumu piemērošanu atzīmēšu, ka, ja pirmstiesas procedūras laikā tika grozītas Kopienu tiesības, Komisija var prasīt konstatēt pienākumu neizpildi, kas izriet no sākotnēji spēkā esošā tiesību akta noteikumiem, kuri vēlāk tika grozīti, tad, ja šie noteikumi tika saglabāti jaunajā tiesību aktā (
30
). Taču strīda priekšmetu nevar paplašināt attiecībā uz pienākumiem, kas izriet no jaunajiem noteikumiem, kuri nav līdzvērtīgi šī tiesību akta sākotnējā versijā paredzētajiem noteikumiem, jo tas nozīmētu pienākumu neizpildes procedūras būtisku procesuālo prasību pārkāpumu (
31
).
74.
Regulas Nr. 1552/89 2. pants tika aizstāts ar Regulas Nr. 1150/2000 2. pantu. Regulas Nr. 1552/89 2. pantā bija noteikts, ka Kopienu pašu resursu prasījumus nosaka, līdzko kompetentā valsts muitas iestāde informē debitoru par summu, kāda tam jāmaksā; debitors tiek informēts, tiklīdz maksājamā summa ir zināma un tiklīdz kompetentā administratīvā iestāde, ņemot vērā visus Kopienu noteikumus šajā jomā, var aprēķināt prasījumu summu. Regulas Nr. 1150/2000 2. pantā ir noteikts, ka Kopienu pašu resursu prasījumi tiek noteikti, līdzko ir izpildīti muitas noteikumos paredzētie nosacījumi par prasījumu iekļaušanu kontos un paziņošanu debitoram. Tādējādi ar jaunās regulas spēkā stāšanos tika grozīts 2. panta teksts, un tāpēc šajā lietā ir jāņem vērā sākotnējās regulas noteikumi.
75.
Itālijas valdība tiesas sēdē paskaidroja, ka Itālijas iestādes nepaziņoja galvenajam atbildīgajam par summu, kāda jāmaksā. Neatkarīgi no šī fakta Kopienu pašu resursu prasījumi radās katrā ziņā, kad bija beidzies Regulas Nr. 2454/93 379. pantā paredzētais termiņš, tas ir, vēlākais, beidzoties 14 mēnešu termiņam pēc preču uzrādīšanas nosūtītājas muitas iestādē. Saskaņā ar TIR konvenciju šie Kopienas prasījumi rodas tad, kad ir beidzies Konvencijas 11. pantā paredzētais termiņš, tas ir, viens gads un trīs mēneši — kopā tātad piecpadsmit mēneši — un vēlākais trīs gadus pēc TIR karnetes saņemšanas.
76.
Itālijas iestādēm bija jāiegrāmato Kopienu pašu resursu prasījumi, pamatojoties uz Regulas Nr. 1552/89 6. panta 2. punkta a) apakšpunktu, kurā ir noteikts, ka prasījumus, kas noteikti saskaņā ar 2. pantu, ieraksta kontos vēlākais pirmajā darba dienā pēc otrā mēneša 19. datuma, kas seko tam mēnesim, kurā prasījumi noteikti. Regulas Nr. 1150/2000 3. panta a) punktā ir paredzēts identisks noteikums Regulas Nr. 1552/89 2. panta a) punktā minētajam noteikumam; līdz ar to iepriekš minēto principu dēļ ir iespējams piemērot arī pēdējo minēto regulu. No pastāvīgās judikatūras izriet, ka dalībvalstis nevar izvairīties no parādu noteikšanas, pat ja tās šos parādus apstrīd, lai nepieļautu, ka kādas dalībvalsts rīcība izjauc Kopienu finansiālo līdzsvaru (
32
). Dalībvalstis ir atbrīvotas no pienākuma nodot Komisijas rīcībā summas tikai tad, ja šo summu iekasēšanu nav iespējams veikt nepārvaramas varas dēļ vai ja izrādās, ka no tām neatkarīgu apstākļu dēļ naudas piedziņa noteikti nav iespējama (
33
).
77.
Beidzoties minētajiem termiņiem, ar pieņēmumu par muitas parādu ir pietiekami, lai rastos pienākums iegrāmatot Kopienu pašu resursu prasījumus. Raugoties no šī aspekta, līdz ar to nav svarīgi, vai nosūtītāja muitas iestāde ir pārliecināta, ka galvenajam atbildīgajam ir radies muitas parāds. No muitas iestādes viedokļa šis muitas parāds ir uzskatāms par pastāvošu, un šī pieņēmuma dēļ tai ir jāiegrāmato Kopienu pašu resursu prasījumi. Līdz ar to izvērtēšanai no galvenā atbildīgā viedokļa, uz kuru atsaucas Itālijas valdība savos apsvērumos, šajā lietā nav izšķiroša nozīme — tam, ka de facto nekāds muitas parāds attiecībā pret galveno atbildīgo saskaņā ar KMK 204. pantu nav radies, ir nozīme no nosūtītājas muitas iestādes viedokļa tikai tad, kad šī iestāde salīdzina muitas dokumentus, konstatē, ka muitas darbības laikā nav notikušas nekādas nelikumības un uzsāk muitas procedūras izbeigšanu. Tāpēc var piekrist, ka galvenais atbildīgais izpildīja savu pienākumu ārējās tranzīta procedūras ietvaros brīdī, kad tas uzrādīja galamērķa muitas iestādē preces un atbilstošos dokumentus, savukārt nosūtītāja muitas iestāde izpildīja savu pienākumu brīdī, kad tā salīdzināja muitas dokumentus un konstatēja, ka tranzīta procedūrā nav notikušas nekādas nelikumības.
78.
Tāpēc Itālijas iestādēm bija pienākums iegrāmatot Kopienas kontā pašu resursus.
F — Nokavējuma procenti
79.
Trešais jautājums, kam ir izšķiroša nozīme šajā lietā, ir par to, vai dalībvalstij, kurā atrodas muitas iestāde un kurai bija jāiegrāmato Kopienu pašu resursu prasījumi, ir jāmaksā nokavējuma procenti no dienas, kad radās pienākums ierakstīt šos resursus Kopienas kontā, līdz dienai, kad tika atspēkots pieņēmums par muitas parāda esamību. Pienākums ierakstīt Kopienas kontā, kas ir dalībvalstij tās attiecībās ar Kopienu, atbilst uzskaites pienākumam — iegrāmatot pašu resursus, kāds ir muitas iestādei muitas tiesībās paredzētajās attiecībās. Tāpēc dalībvalstij ir jāmaksā nokavējuma procenti par laika periodu, kurā Kopienu pašu resursi bija jāieraksta kontā tad, ja dalībvalsts muitas iestādes tos bija laikus iegrāmatojušas.
80.
Regulas Nr. 1552/89 11. pantā attiecībā uz nokavējuma procentiem ir noteikts, ka dalībvalsts maksā procentus par “visiem kavējumiem (
34
), [ierakstot] kontā [Kopienu pašu resursus]”. Regulas Nr. 1150/2000 11. pantā ir paredzēts identisks noteikums. Turklāt no pastāvīgās judikatūras izriet, ka starp, no vienas puses, pienākumu noteikt Kopienu pašu resursus, kas noteiktā laikā tiek ierakstīti Komisijas kontā, un, no otras puses, pienākumu samaksāt nokavējuma procentus pastāv nedalāma saikne (
35
). Procenti ir jāmaksā neatkarīgi no tā, kāda iemesla dēļ šie resursi Komisijas kontā ir ierakstīti ar kavējumu (
36
). Tāpēc saskaņā ar judikatūru situācija, kurā dalībvalsts konstatē pašu resursus, tos neierakstot kontā, nav jānošķir no situācijas, kurā dalībvalsts vienkārši nav konstatējusi pašu resursus (
37
).
81.
Taču šie principi, manuprāt, ir piemērojami tikai tad, ja muitas parāds patiešām pastāv, vai vismaz tad, ja tiek pieņemts, ka šis muitas parāds pastāv un ka līdz ar to ir jāiegrāmato pašu resursi. Tomēr šos principus nevar piemērot gadījumā, ja tiek pierādīts, ka muitas parāds faktiski nepastāv un ka līdz ar to beidz pastāvēt arī Kopienas tiesības uz pašu resursu ierakstīšanu kontā, tajā skaitā arī tiesības uz jau kontā ierakstītiem pašu resursiem.
82.
Tagad sīkāk ir jāapskata saikne starp tiesisko regulējumu attiecībām starp dalībvalsti un uzņēmumiem (muitas tiesībās paredzētas attiecības) un tiesisko regulējumu attiecībām starp dalībvalsti un Kopienu (attiecības, kas attiecas uz Kopienu pašu resursiem). Kopienas finanšu interešu vispārēja aizsardzība ir atkarīga nevis no muitas savienības izveides, bet gan no neatkarīga mērķa, kas ir paredzēts Līguma piektās daļas II sadaļā (finanšu noteikumi) un nevis trešajā daļā, kurā ir regulēta Kopienas politika un cita starpā I sadaļas 1. nodaļā arī muitas savienība (
38
). Taču saikne starp muitas noteikumiem un noteikumiem, kas attiecas uz Kopienu pašu resursiem, pastāv tādā ziņā — kā izriet arī no ģenerāladvokāta Hēlhuda [Geelhoed] secinājumiem lietā Komisija/Dānija —, ka kompetentajām valsts muitas iestādēm saskaņā ar muitas noteikumiem ir jāaprēķina, jāuzliek un jāiekasē muitas nodokļi kā pašu resursi (
39
). Pēc tam dalībvalstīm ir jāveic visi vajadzīgie pasākumi, lai nodotu Kopienas rīcībā pašu resursus, uz kuriem tai ir tiesības; dalībvalstis no šī pienākuma ir atbrīvotas tikai tad, ja iekasēšanu nav iespējams veikt nepārvaramas varas dēļ vai ja izrādās, ka no tām neatkarīgu apstākļu dēļ naudas piedziņa noteikti nav iespējama (
40
).
83.
Noteiktos gadījumos var pilnībā atšķirt attiecības, kas izriet no muitas tiesībām, un attiecības saistībā ar Kopienu pašu resursiem. Tiesa šādu gadījumu izskatīja lietā De Haan (
41
). Šajā lietā Tiesa atzina, ka pastāv atšķirība starp pienākumu konstatēt Kopienu pašu resursu prasījumus un dalībvalstu kompetenci prasīt galvenajam atbildīgajam samaksāt muitas parādu. Tiesa sprieduma 34. punktā norādīja, ka gadījumā, ja muitas iestādes nav ievērojušas Kopienas muitas tiesiskajā regulējumā noteiktos termiņus, tad šai dalībvalstij Kopienām ir jāmaksā nokavējuma procenti, nododot pēdējo minēto rīcībā pašu resursus, un ka tā neapšauba ne prasību samaksāt muitas parādu, ne arī šo iestāžu tiesības prasīt veikt atmaksu a posteriori. Tiesa turpmākajā judikatūrā apgalvoja, ka, ja dalībvalstu muitas iestāžu pieļautās kļūdas rezultātā parādniekam nav jāatmaksā attiecīgās nodokļu summas, tas neietekmē attiecīgās dalībvalsts pienākumu pārskaitīt pašu resursu summu un nokavējuma procentus par pašu resursu novēlotu ierakstīšanu kontā (
42
).
84.
Taču pastāv būtiska atšķirība starp gadījumu, kad pastāv muitas parāds un dalībvalsts nevar to iekasēt tās muitas iestāžu pieļautās kļūdas dēļ, un gadījumu, kad a posteriori izrādās, ka muitas parāds nepastāv, kā tas ir šajā gadījumā. Tāpēc principus, kurus Tiesa izmantoja lietā De Haan (
43
), šajā lietā nevar izmantot.
85.
Līdz ar to šajā gadījumā nevar apgalvot, ka pēc tam, kad dalībvalstij ir radies pienākums ierakstīt kontā Kopienu pašu resursus, attiecības starp dalībvalsti un Kopienu kļūst pilnīgi neatkarīgas no attiecībām starp dalībvalsti un galveno atbildīgo. Arī Komisija netieši atzīst, ka procedūras ir jāievēro pat tad, ja ir radies pienākums ierakstīt Kopienas kontā pašu resursus. Ja Komisija būtu uzskatījusi, ka pienākums ierakstīt kontā pašu resursus būtu jāievēro arī pēc tam, kad izrādītos, ka muitas parāds nav radies, tā savā prasībā būtu prasījusi konstatēt pienākumu neizpildi sakarā ar šo resursu neierakstīšanu Kopienas kontā. Taču Komisija savos argumentos norādīja tieši pretēji, ka tad, ja tiek konstatēts, ka muitas parāds nepastāv, nav arī pienākuma ierakstīt kontā pašu resursus.
86.
Pastāv vēl papildu iemesls, kāpēc procedūra, kas saistīta ar pašu resursiem, nevar būt pilnīgi neatkarīga no procedūras, kas saistīta ar muitas nodokļiem. KMK 236. pantā ir noteikts, ka ievedmuitas vai izvedmuitas nodokļi ir jāatmaksā, “ja tiek konstatēts, ka to maksāšanas brīdī šāda muitas nodokļu summa pēc likuma nav bijusi maksājama”  (
44
). Tiesa savā judikatūrā arī ir apstiprinājusi, ka galvenais atbildīgais var prasīt pārskaitīto summu atmaksu, ja izrādās, ka muitas procedūra tika izbeigta pareizi (
45
). Līdz ar to, ja galvenais atbildīgais var prasīt dalībvalstij atmaksāt kļūdaini samaksātās summas, taču tai joprojām neatkarīgi no tā ir saglabājies pienākums iekļaut šos līdzekļus Kopienas kontā, tad šai dalībvalstij viena un tā pati summa ir jāmaksā divkārši — vienreiz Kopienai un otrreiz — galvenajam atbildīgajam. Taču tāds, manuprāt, nav nedz muitas tiesību aktu, nedz tiesību aktu, kas attiecas uz Kopienu pašu resursiem, mērķis.
87.
Līdz ar to ir jākonstatē, ka, līdzko tika atspēkots pieņēmums par muitas parādu, ar to vienlaikus tika pierādīts arī tas, ka pašu resursi kļūdaini tika ierakstīti Kopienas kontā. Tas, ka valsts muitas iestādēm bija pienākums ierakstīt kontā pašu resursus brīdī, kad pieņēmums par muitas parādu vēl eksistēja, šo secinājumu nemaina.
88.
Taču Kopienas tiesību uz pašu resursiem zaudēšana nopietni ietekmē arī procentus, kurus, iespējams, būtu bijis jāmaksā dalībvalstij par pašu resursu novēlotu ierakstīšanu kontā. Manuprāt, šajā sakarā ir jākonstatē, ka Kopiena, zaudējot tiesības uz pašu resursiem, vienlaikus zaudē arī tiesības prasīt nokavējuma procentus par pašu resursu iespējamo novēloto ierakstīšanu kontā. Šāda secinājuma pamatojumam var izvirzīt vairākus argumentus.
89.
Pienākums ierakstīt kontā pašu resursus un pienākums samaksāt nokavējuma procentus par novēlotu ierakstīšanu kontā viens attiecībā pret otru ir kā pamatpienākums attiecībā pret papildpienākumu. Tā kā pienākums ierakstīt kontā — tātad pamatpienākums — vairs nepastāv, tad saskaņā ar principu accessorium sequitur principale nepastāv arī papildpienākums — samaksāt procentus par novēlotu ierakstīšanu kontā. Nokavējuma procenti ir tipisks civiltiesību instruments, bet uz muitas tiesību jomu, kas pieder publiskajām tiesībām, un arī uz tiesisko regulējumu attiecībā uz Kopienu pašu resursiem var attiecināt per analogiam ar šo instrumentu saistītos pamatprincipus. Atsaucoties pēc analoģijas uz civiltiesībām, ir redzams, ka procentu samaksa vienmēr ir saistīta ar galvenā parāda samaksu.
90.
Kopienu sekundārās tiesības, kas attiecas uz nokavējuma procentiem, izriet no principa par procentu sekundāro raksturu (
46
). Šis princips ir atzīts arī vairāku ES dalībvalstu tiesībās (
47
). Procentu sekundārais raksturs izriet arī no dažādu ekspertu grupu, kas izveidotas, lai unificētu Eiropas tiesības un starptautisko tiesību instrumentus, dokumentiem. Tā, piemēram, Kopējā modeļa projekta (Draft Common Frame of Reference) III.-3:708. panta 1. punktā ir norādīts, ka debitoram ir jāmaksā nokavējuma procenti tad, ja tas kavē noteiktas naudas summas samaksu (
48
). Eiropas Līgumtiesību principu (Principles of European Contract Law) (
49
) 4.507. panta 1. punktā ir ietverts līdzīgs noteikums. Tāpat arī Konvencijas par starptautiskajiem preču pirkuma–pārdevuma līgumiem 78. pantā ir norādīts, ka pusei ir tiesības prasīt nokavējuma procentus, ja otra puse kavējas ar cenas vai citas summas samaksu (
50
). Neviens no minētajiem instrumentiem neregulē gadījumu, kad kreditors ir tiesīgs prasīt procentu samaksu pat tad, ja vairs neeksistē pienākums maksāt parādsummu.
91.
Civiltiesiskās attiecības faktiski ir divpakāpju attiecības starp pamatpienākumu un papildpienākumu, jo debitoram, kurš kavē samaksu, ir jāmaksā nokavējuma procenti, pamatojoties tieši uz samaksas pamatpienākumu. Turpretim šajā lietā attiecības ir trīspakāpju: vispirms rodas muitas parāds, tad — pienākums ierakstīt kontā pašu resursu noteiktu summu, un visbeidzot — nokavējuma procenti, kuri ir jāmaksā, ņemot vērā kavējumu, ierakstot šīs summas kontā. Taču šo attiecību trīspakāpju raksturs, manuprāt, neietekmē secinājumu par to, ka Kopiena šajā lietā nav tiesīga prasīt nokavējuma procentu samaksu. Kopiena zaudē tiesības uz pašu resursiem brīdī, kad tiek atspēkots pieņēmums par to, ka ir radies muitas parāds, jo tiesiskais regulējums attiecībā uz Kopienu pašu resursiem nevar būt tik neatkarīgs no muitas tiesībās paredzētajām attiecībām, ka pienākums, kas radies šo attiecību ietvaros, var palikt pilnīgi neatkarīgs.
92.
Argumentācijas attiecībā uz nokavējuma procentu sekundāro raksturu atbilstību apstiprina tas, ka tās ratio var tikt piemērots arī šajā lietā, tas ir, gadījumā, kad pašu resursi — pretēji situācijai, kāda ir šajā lietā, — tiek ierakstīti kontā, kaut arī ar kavējumu, un kad dalībvalsts ir samaksājusi nokavējuma procentus par novēlotu ierakstīšanu kontā, taču pēc ierakstīšanas kontā tiek konstatēts, ka nebija radies muitas parāds. Savos secinājumos lietā Komisija/Dānija es jau apstiprināju, ka Kopienas finansiālais līdzsvars mainās par sliktu dalībvalstīm, ja Kopiena saņem ieņēmumus kā pašu resursus, uz ko tai nav tiesību (
51
). Šādā gadījumā Kopienai bez juridiskā pamata varētu tikt pārskaitīti līdzekļi, kā rezultātā notiktu Kopienas netaisna iedzīvošanās (
52
). Ja Kopienu pašu resursi šajos gadījumos tiktu novēloti ierakstīti kontā un ja dalībvalsts būtu samaksājusi procentus par šo novēloto ierakstīšanu, tad, manuprāt, varētu prasīt, lai Kopiena atmaksā gan pašu resursu summu, gan arī dalībvalsts samaksātos nokavējuma procentus.
93.
Kā pamatoti apgalvo Itālijas valdība, pienākums samaksāt nokavējuma procentus šajā lietā piešķirtu šiem procentiem soda raksturu. Protams, sodīšana var būt nokavējuma procentu mērķis, jo ar šiem procentiem, “sodot” par katru kavēto dienu, tiek mēģināts panākt, lai debitors laicīgi veic maksājumu. Taču šo procentu sodošais raksturs ir saistīts ar pamatpienākuma faktisku pastāvēšanu (
53
). Komisija ar savu prasību faktiski cenšas aizpildīt tiesisko vakuumu, kāds acīmredzot pastāv attiecībā uz sodīšanu par tādu valsts pienākumu neizpildi, kas ir saistīti ar pašu resursu ierakstīšanu kontā. Protams, var saprast Komisijas centienus, ņemot vērā ļaunprātīgas izmantošanas iespējamību un izvairīšanos saistībā ar pašu resursu ierakstīšanu kontā (
54
), bet tas būtu pretēji nokavējuma procentu būtībai, ja šie procenti Kopienu tiesiskajā regulējumā faktiski aizstātu sodu par Kopienu tiesību aktos paredzēto pienākumu neizpildi.
94.
Es uzskatu, ka šo tiesisko vakuumu Kopienu tiesiskajā regulējumā var aizpildīt dažādos veidos. Komisija var piedāvāt grozīt tiesību aktus, paredzot par šādu pārkāpumu efektīvu un finansiāla rakstura sodu, kas būtu neatkarīgs no nokavējuma procentu samaksas. Salīdzinājumam atzīmēšu, ka arī civiltiesībās principā nav izslēgts, ka kreditors var prasīt debitoram, kas kavē maksājumu, papildu atlīdzības samaksu, kas nav saistīta ar nokavējuma procentu samaksu (
55
). Līdz ar to arī civiltiesībās pastāv iespēja paredzēt papildu sodu par pienākuma laikus veikt samaksu neievērošanu. Turklāt Komisija pret dalībvalsti var celt prasību par pienākumu neizpildi saskaņā ar EKL 226. pantu, pamatojoties uz Kopienu pašu resursu novēlotu ierakstīšanu kontā. To, ka dalībvalsts neierakstīja kontā pašu resursus brīdī, kad jau pastāvēja pieņēmums par muitas parāda esamību, manuprāt, var uzskatīt par pienākuma neizpildi. Jautājums par pienākuma ierakstīt kontā neizpildi brīdī, kad vēl pastāvēja pieņēmums par muitas parādu, ir jānošķir no jautājuma par nokavējuma procentu samaksu gadījumā, kad šis pieņēmums jau tika atspēkots.
95.
Ņemot vērā iepriekš minētos argumentus, es uzskatu, ka dalībvalstij, kurā atradās muitas iestāde un kurai bija pienākums iegrāmatot Kopienu pašu resursu prasījumus, nav pienākuma maksāt nokavējuma procentus, skaitot no dienas, kad tai radās pienākums ierakstīt šos resursus kontā, līdz dienai, kad tika atspēkots pieņēmums par muitas parāda esamību.
VII — Secinājumi
96.
Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, es Tiesai iesaku:
—
prasību noraidīt un
—
piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
(
1
)	Oriģinālvaloda — slovēņu.
(
2
)	OV L 252, 1978. gada 14. septembris, 2. lpp.
(
3
)	Padomes 1992. gada 12. oktobra Regula (EEK) Nr. 2913/92 par Kopienas Muitas kodeksa izveidi (OV L 302, 1992. gada 19. oktobris, 1. lpp.).
(
4
)	Komisijas 1993. gada 2. jūlija Regula (EEK) Nr. 2454/93, ar ko nosaka īstenošanas noteikumus Padomes Regulai (EEK) Nr. 2913/92 par Kopienas Muitas kodeksa izveidi (OV L 253, 1993. gada 11. oktobris, 1. lpp.).
(
5
)	Padomes 1989. gada 29. maija Regula (EEK, Euratom) Nr. 1552/89, ar ko īsteno Lēmumu 88/376/EEK, Euratom par Kopienu pašu resursu sistēmu (OV L 155, 1989. gada 7. jūnijs, 1. lpp.).
(
6
)	Padomes 2000. gada 22. maija Regula (EK, Euratom) Nr. 1150/2000, ar ko īsteno Lēmumu 94/728/EK, Euratom par Kopienu pašu resursu sistēmu (OV L 130, 2000. gada 31. maijs, 1. lpp.).
(
7
)	2005. gada 14. aprīļa spriedumi lietā C-104/02 Komisija/Vācija (Krājums, I-2689. lpp., 81. punkts) un lietā C-460/01 Komisija/Nīderlande (Krājums, I-2613. lpp., 72. punkts).
(
8
)	Iepriekš 7. zemsvītras piezīmē minētais 2005. gada 14. aprīļa spriedums lietā C-104/02 Komisija/Vācija, 81. punkts.
(
9
)	Iepriekš 7. zemsvītras piezīmē minētais 2005. gada 14. aprīļa spriedums lietā C-460/01 Komisija/Nīderlande, 72. punkts.
(
10
)	Attiecībā uz tranzīta procedūru skat., piemēram, Olbrich, V. Der Zollkodex im Überblick. Eine Einführung in die Systematik, Jehle, Minhene, 1994, 31. un turpmākās lpp.; Lyons, T. EC Customs Law, Oxford University Press, Oksforda, 2001, 306. un turpmākās lpp.; Witte, P., Wolffgang, H. M. (izd.) Lehrbuch des Europäischen Zollrechts, 4. izdevums, Verlag Neue Wirtschafts-Briefe, Herne/Berlīne, 2003, 145. un turpmākās lpp.; Berr, C. J., Trémeau, H. Le droit douanier. Communautaire et national, 7. izdevums, Economica, Parīze, 2006, 370. un turpmākās lpp.
(
11
)	Šajā sakarā skat. Witte, P. (izd.) Zollkodex, C. H. Beck’sche Verlagsbuchhandlung, Minhene, 1994, 92. panta komentāri, 583. lpp., kuros ir strikti nošķirts tas, kad muitas procedūra ir beigusies un kad tā tiek izbeigta. Skat. atšķirību starp muitas procedūras beigām un izbeigšanu arī Lyons, T. EC Customs Law, Oxford University Press, Oksforda, 2001, 318. lpp.
(
12
)	92. pants tika grozīts ar Eiropas Parlamenta un Padomes 1999. gada 13. aprīļa Regulas (EK) Nr. 955/1999, ar ko groza Padomes Regulu (EEK) Nr. 2913/92 attiecībā uz ārējā tranzīta procedūru (OV L 119, 1999. gada 7. maijs, 1. lpp.), 1. panta 2. punktu. Pirmais punkts, kurš netika būtiski grozīts, tika papildināts ar otro punktu: “Muitas dienesti izbeidz procedūru, ja tie, pamatojoties uz nosūtītāja muitas iestādē un galamērķa muitas iestādē pieejamo datu salīdzinājumu, var konstatēt, ka procedūra ir beigusies pareizi”. Komentārus skat. Witte, P. (izd.), Zollkodex, 4. izdevums, C. H. Beck’sche Verlagsbuchhandlung, Minhene, 2006, 92. panta komentāri, 1008. lpp.
(
13
)	Itālija parakstīja TIR konvenciju 1976. gada 28. decembrī, bet ratificēja to tikai . Informācija attiecībā uz Konvencijas līgumslēdzējām pusēm ir pieejama šādā interneta vietnē: http://untreaty.un.org/ENGLISH/bible/englishinternetbible/partI/chapterXI/subchapA/treaty16.asp.
(
14
)	Padomes 1978. gada 25. jūlija Regula (EEK) Nr. 2112/78 par noslēgto Ženēvas Muitas konvenciju par starptautiskajiem preču pārvadājumiem, kuros lieto TIR karneti (TIR konvencija) (OV L 252, 1978. gada 14. septembris, 1. lpp.).
(
15
)	Muitas konvencijas par starptautiskajiem preču pārvadājumiem, kuros lieto TIR karneti (TIR konvencija), spēkā stāšanās (OV L 31, 1983. gada 2. februāris, 13. lpp.).
(
16
)	Konkrētāk, attiecībā uz ārējā tranzīta procedūru saskaņā ar TIR karneti skat., piemēram, Kampf, H. J. Das Versandverfahren mit Carnet TIR, Zeitschrift für Zölle und Verbrauchsteuern, Nr. 6/2002, 182. lpp.; Berr, C. J., Trémeau, H. Le droit douanier. Communautaire et national, 7. izdevums, Economica, Parīze, 2006, 385. lpp.
(
17
)	Šajā sakarā piebildīšu, ka muitas nodokļi nav vienīgais Kopienu pašu resursu avots. Kopienu pašu resursi rodas arī no dalībvalstu NKP vai PVN. Konkrētāk par Kopienas pašu resursiem skat. Messal, R., Klein, A. Finanzlasten und Eigenmittelstruktur der Europäischen Gemeinschaft, Europäisches Wirtschafts- und Steuerrecht, Nr. 11/1993 pielikums, 1. un turpmākās lpp.; Aubert, M. H. Rapport: Système des ressources propres des Communautés européennes, Assemblée nationale (Documents d'information de l'Assemblée nationale. Onzième législature; No 3436), Parīze, 2001. Attiecībā uz muitas nodokļiem kā pašu resursu avotu skat., piemēram, Meermagen, B. Beitrags- und Eigenmittelsystem. Die Finanzierung inter- und supranationaler Organisationen, insbesondere der Europäischen Gemeischaften, Beck, Minhene, 2002, 152. lpp. Attiecībā uz iespējamiem jauniem pašu resursu avotiem skat. Plasschaert, S. Towards an Own Tax Resource for the European Union? Why? How? And when?, European Taxation, Nr. 11/2004, 470. un turpmākās lpp.
(
18
)	Skat. ģenerāladvokāta Hēlhuda [Geelhoed] secinājumus lietā C-392/02 Komisija/Dānija (2005. gada 15. novembra spriedums, Krājums, I-9811. lpp., 62. punkts); skat. arī manus 2007. gada 10. jūlija secinājumus lietā C-19/05 Komisija/Dānija (2007. gada 18. oktobra spriedums, Krājums, I-8597. lpp., 65. punkts).
(
19
)	Regulas Nr. 2454/93 348. panta 1. punktā cita starpā ir noteikts, ka nosūtītāja muitas iestāde “nosaka termiņu, kādā preces ir jāuzrāda galamērķa muitas iestādē”.
(
20
)	Saskaņā ar Regulas Nr. 2454/93 356. panta 2. punktu galamērķa muitas iestāde “T1 dokumenta eksemplāros ieraksta ziņas par veiktām pārbaudēm un vienu no eksemplāriem tūlīt nosūta nosūtītājai muitas iestādei, bet otru patur” (mans izcēlums).
(
21
)	Witte, P. (izd.), Zollkodex, C. H. Beck’sche Verlagsbuchhandlung, Minhene, 1994; Regulas Nr. 2454/93 378.–380. panta komentāros ir norādīts, ka šie panti ir piemērojami tad, ja prece nav nogādāta galamērķa muitas iestādē vai ja nav pierādīts, ka muitas procedūra tika pabeigta, un ka šādā gadījumā ir jābalstās uz principu, ka preces tika nodotas brīvā apgrozībā Kopienas ekonomiskajā teritorijā.
(
22
)	Iepriekš 7. zemsvītras piezīmē minētais 2005. gada 14. aprīļa spriedums lietā C-104/02 Komisija/Vācija.
(
23
)	Iepriekš 7. zemsvītras piezīmē minētais 2005. gada 14. aprīļa spriedums lietā C-460/01 Komisija/Nīderlande.
(
24
)	Iepriekš 7. zemsvītras piezīmē minētie 2005. gada 14. aprīļa spriedumi lietā C-104/02 Komisija/Vācija, 81. punkts, un lietā C-460/01 Komisija/Nīderlande, 72. punkts.
(
25
)	Ģenerāladvokātes Štiksas-Haklas [Stix-Hackl] 2004. gada 13. jūlijā sniegtie secinājumi lietā C-460/01 Komisija/Nīderlande (spriedums iepriekš minēts 7. zemsvītras piezīmē, 53. punkts.
(
26
)	Viedokli par pieņēmumu attiecībā uz muitas parādu doktrīnā atbalsta arī Dulmet, A. Dette douanière et ressources propres des Communautés, Europe, Nr. 206/2005, 22. lpp.
(
27
)	Skat., piemēram, Henninger, M. Die Frage der Beweislast im Rahmen des UN — Kaufrechts. Zugleich eine rechtsvergleichende Grundlagenstudie zur Beweislast, VVF, Minhene, 1995, 53. lpp.
(
28
)	Iepriekš šī sprieduma 25. zemsvītras piezīmē minētie ģenerāladvokātes Štiksas-Haklas secinājumi.
(
29
)	Komisija sniedza savus argumentētos atzinumus abās lietās pēc tam, kad bija stājusies spēkā šī jaunā regula; pārkāpumu procedūrā 2003/2241 argumentētais atzinums tika sniegts 2005. gada 5. jūlijā un pārkāpumu procedūrā 2006/2266 — .
(
30
)	Skat., piemēram, 2003. gada 12. jūnija spriedumu lietā C-363/00 Komisija/Itālija (Recueil, I-5767. lpp., 22. punkts).
(
31
)	Iepriekš 30. zemsvītras piezīmē minētais 2003. gada 12. jūnija spriedums lietā C-363/00 Komisija/Itālija, 22. punkts, un spriedums lietā C-275/04 Komisija/Beļģija (Krājums, I-9883. lpp., 35. punkts).
(
32
)	1991. gada 16. maija spriedums lietā C-96/89 Komisija/Nīderlande (Recueil, I-2461. lpp., 37. punkts), spriedums lietā C-348/97 Komisija/Vācija (Recueil, I-4429. lpp., 64. punkts) un spriedums lietā C-392/02 Komisija/Dānija (Krājums, I-9811. lpp., 60. punkts).
(
33
)	Iepriekš 32. zemsvītras piezīmē minētais 2005. gada 15. novembra spriedums lietā C-392/02 Komisija/Dānija, 66. punkts; skat. arī manus iepriekš 18. zemsvītras piezīmē minētos sniegtos secinājumus lietā C-19/05 Komisija/Dānija, 74. punkts.
(
34
)	Mans izcēlums.
(
35
)	Skat. iepriekš 32. zemsvītras piezīmē minēto 1991. gada 16. maija spriedumu lietā C-96/89 Komisija/Nīderlande, 38. punkts; iepriekš 7. zemsvītras piezīmē minēto spriedumu lietā C-104/02 Komisija/Vācija, 45. punkts, un iepriekš 32. zemsvītras piezīmē minēto spriedumu lietā C-392/02 Komisija/Dānija, 67. punkts.
(
36
)	Skat. iepriekš 32. zemsvītras piezīmē minētos 1991. gada 16. maija spriedumu lietā C-96/89 Komisija/Nīderlande, 38. punkts; un spriedumu lietā C-392/02 Komisija/Dānija, 67. punkts; iepriekš 31. zemsvītras piezīmē minēto spriedumu lietā C-275/04 Komisija/Beļģija, 74. punkts, un spriedumu lietā C-378/03 Komisija/Beļģija (Krājums, I-9805. lpp., 53. punkts).
(
37
)	Skat. iepriekš 32. zemsvītras piezīmē minētos 1991. gada 16. maija spriedumu lietā C-96/89 Komisija/Nīderlande, 38. punkts, un spriedumu lietā C-392/02 Komisija/Dānija, 67. punkts.
(
38
)	Šajā sakarā skat. 1999. gada 18. novembra spriedumu lietā C-209/97 Komisija/Padome (Recueil, I-8067. lpp., 29. punkts). Doktrīnā skat. Lyons, T. EC Customs Law, Oxford University Press, Oksforda, 2001, 52. un 53. lpp.
(
39
)	Skat. ģenerāladvokāta Hēlhuda secinājumus lietā C-392/02 Komisija/Dānija (iepriekš 32. zemsvītras piezīmē minētais spriedums, 62. punkts). Doktrīnā Berr, C. J. un Natarel, E. apgalvo, ka, lai iekasētu nodokļus, vispirms ir jāpiemēro muitas noteikumi, savukārt noteikumi par pašu resursiem ir piemērojami tikai nākamajā stadijā pēc muitas nodokļu iekasēšanas. Skat. Berr, C. J., Natarel, E. Chronique de jurisprudence du Tribunal et de la Cour de justice des Communautés européennes. Échanges commerciaux, Journal du droit international, Nr. 2/2007, 633. lpp.
(
40
)	Skat. Regulas Nr. 1552/89 un Regulas Nr. 1150/2000 17. panta 1. un 2. punktu. Skat. judikatūrā, piemēram, iepriekš 32. zemsvītras piezīmē minēto 2005. gada 15. novembra spriedumu lietā C-392/02 Komisija/Dānija, 66. punkts. Skat. doktrīnā Meisse, É. Application du système des ressources propres des Communautés, Europe, Nr. 346/2006, 9. lpp.
(
41
)	1999. gada 7. septembra spriedums lietā C-61/98 De Haan (Recueil, I-5003. lpp.)
(
42
)	Šajā sakarā skat. iepriekš 40. zemsvītras piezīmē minēto spriedumu Komisija/Dānija, 63. punkts. Skat. arī manus iepriekš 18. zemsvītras piezīmē minētos 2007. gada 10. jūlija secinājumus lietā C-19/05 Komisija/Dānija, 61. punkts.
(
43
)	1999. gada 7. septembra spriedums lietā C-61/98 De Haan (Recueil, I-5003. lpp.).
(
44
)	Saskaņā ar 236. panta 2. punktu galvenais atbildīgais var prasīt nodokļu atmaksu triju gadu laikā no dienas, kad šo muitas nodokļu summa tika darīta zināma. Attiecībā uz šīm galvenā atbildīgā tiesībām skat. arī Lyons, T. EC Customs Law, Oxford University Press, Oksforda, 2001, 411. lpp.; Lux, M. Guide to Community Customs Legislation, Bruylant, Brisele, 2002, 494. lpp.; Berr, C. J., Trémeau, H. Le droit douanier. Communautaire et national, 7. izdevums, Economica, Parīze, 2006, 237. un turpmākās lpp.
(
45
)	Šajā sakarā skat. iepriekš 7. zemsvītras piezīmē minēto 2005. gada 14. aprīļa spriedumu lietā C-104/02 Komisija/Vācija, 88. punkts.
(
46
)	Skat. Eiropas Parlamenta un Padomes 2000. gada 29. jūnija Direktīvu 2000/35/EK par maksājumu kavējumu novēršanu komercdarījumos (OV L 200, 2000. gada 8. augusts, 35. lpp.), kuras 3. panta 1. punkta c) apakšpunkta ii) punktā ir noteikts, ka “kreditoram ir tiesības uz procentiem par kavētu maksājumu tādā mērā, kā: [..] viņš nav saņēmis attiecīgo summu laikā”. Tātad attiecīgai summai patiešām ir jābūt parādam, lai kreditors varētu prasīt nokavējuma procentu samaksu.
(
47
)	Es vienkārši minēšu dažas citas tiesību sistēmas, kurās ir spēkā šis princips, jo procenti tiek maksāti tikai tad, ja noteiktā summa patiešām ir novēloti samaksāta: Beļģijas tiesības (Code civil 1153. pants); Čehijas tiesības (Občanský zakonik 121. panta 3. punkts un 517. panta 2. punkts); Igaunijas tiesības (vôlaôigusseadus 113. panta 1. punkts); Francijas tiesības (Code civil 1153. pants); Itālijas tiesības (Codice civile 1224. pants); Vācijas tiesības (Bürgerliches Gesetzbuch 288. panta 1. punkts); Portugāles tiesības (Código civil 561. pants); Rumānijas tiesības (Cod civil 1082.–1089. pants); Slovēnijas tiesības (Obligacijskega zakonika 378. pants); Spānijas tiesības (Código civil 1108. pants).
(
48
)	Kopējā modeļa projekta III.-3:708. panta 1. punktā ir noteikts: “If payment of a sum of money is delayed, whether or not the non-performance is excused, the creditor is entitled to interest on that sum [..]” (“Ja tiek kavēta naudas summas samaksa neatkarīgi no tā, vai tam ir vai nav attaisnojošs iemesls, kreditors var prasīt procentu samaksu par šo summu [..]”). Skat. von Bar un citi (izd.), Principles, Definitions and Model Rules of European Private Law. Draft Common Frame of Reference (DCFR). Interim Outline Edition, sellier, Minhene, 2008, 170. lpp. Kopējais modelis pašreiz neietilpst spēkā esošajās Kopienu tiesībās.
(
49
)	Eiropas Līgumtiesību pamatprincipu 4.507. panta 1. punktā ir noteikts: “If payment of a sum of money is delayed, the aggrieved party is entitled to interest on that sum [..]” (“Ja tiek kavēta naudas summas samaksa, cietusī puse ir tiesīga prasīt procentu samaksu par šo summu [..]”). Skat. Lando, O., Beale, H. (izd.) Principles of European Contract Law. Part I: Performance, Non-performance and Remedies, Kluwer Law International, Hāga, Londona, Bostona, 1995, 212. lpp. Eiropas Līgumtiesību pamatprincipi neietilpst spēkā esošajās Kopienu tiesībās.
(
50
)	Apvienoto Nāciju Organizācijas Konvencija par starptautiskajiem preču pirkuma–pārdevuma līgumiem tika pieņemta 1980. gada 11. aprīlī un stājās spēkā .
(
51
)	Skat. manus iepriekš 18. zemsvītras piezīmē minētos 2007. gada 10. jūlija secinājumus lietā C-19/05 Komisija/Dānija, 89. punkts.
(
52
)	Turpat.
(
53
)	Šajā sakarā vēlos atzīmēt, ka doktrīnā ir atrodams uzskats, saskaņā ar kuru jau muitas parāda rašanās vien sakarā ar būtiskiem procesuāliem pārkāpumiem zināmā mērā ir uzskatāma par sodu. Skat. Müller-Eiselt, K. P. Die Entstehung der Zollschuld bei Verstoβ gegen Verfahrensvorschriften nach dem Zollkodex — Das Zollschuldrecht auf dem Irrweg zu einem Sanktionszollrecht?, Zeitschrift für Zölle und Verbrauchsteuern, Nr. 12/2001, 398. lpp.; Fuchs, K. Zollschuld — Probleme der Rechtsfolgen und der Abgrenzung, Zeitschrift für Zölle und Verbrauchsteuern, Nr. 2/2004, 38. lpp.
(
54
)	Vervaele, J. A. E. La fraude communautaire et le droit pénal européen des affaires, Presses universitaires de France, Parīze, 1994, 45. lpp., kā vienu no krāpšanas veidiem min krāpšanu saistībā ar preču importu un/vai eksportu.
(
55
)	Šajā sakarā skat. ELTP 4.507. panta 2. punktu, kurā ir paredzēts, ka cietusī persona papildus nokavējuma procentiem var prasīt atlīdzināt arī jebkāda veida papildu nodarīto kaitējumu. Skat. Glej Lando, O., Beale, H. (izd.) Principles of European Contract Law. Part I: Performance, Non-performance and Remedies, Kluwer Law International, Hāga, Londona, Bostona, 1995, 212. lpp. Draft Common Frame of Reference III.-3:708. panta 2. punktā ir paredzēts līdzīgs noteikums. Skat. von Bar un citi (izd.) Principles, Definitions and Model Rules of European Private Law. Draft Common Frame of Reference (DCFR). Interim Outline Edition, sellier, Minhene, 2008, 170. lpp.