62004CC0434_LV
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
1. Labs vīns ir patīkama lieta, tikai jāprot izlietot (2) . Tomēr pārsteidz tas, “kāpēc cilvēks ņem mutē indi, kura tam laupa sajēgu” (3), ja šī inde, atšķirībā no vīna, ir tikpat kaitīga kā gandrīz tīrs etilspirts. No Somijas valdības sniegtās informācijas šajā tiesvedībā tomēr izriet, ka patērētāju pieprasījums pēc spirta ar ļoti augstu alkohola saturu nekādā ziņā nav tikai teorētisks. Somijas tiesības aizliedz mazumtirdzniecībā pārdot vielas, kas satur vairāk nekā 80 % nedenaturēta etilspirta (turpmāk tekstā – “spirts”). To saimnieciskā izmantošana rūpnieciskām vajadzībām vai kā izejvielu ir pakļauta atļauju sistēmai. Korkein oikeus
(Somijas Augstākā tiesa) lūdz Tiesu sniegt prejudiciālu nolēmumu par jautājumu, vai prasība saņemt atļauju tādu vielu, kas satur vairāk nekā 80 % nedenaturēta etilspirta, importam no citas dalībvalsts ir saderīga ar EKL 28. un 30. pantu. Šis jautājums radās kriminālprocess, kas uzsākts pret Ahokainena [ Ahokainen ] kungu un Lepika [ Leppik ] kungu, kuri ir apsūdzēti par nedenaturēta etilspirta kontrabandu no Vācijas Somijā.
I – Atbilstošās valsts tiesību normas
2. Saskaņā ar alkoholilaki Nr.1143/1994 (Likums par alkoholu, turpmāk tekstā – “Likums par alkoholu”) 1. pantu šī likuma mērķis ir censties ietekmēt alkohola patēriņu, novēršot alkoholisko vielu veselībai un sabiedrībai radītās bīstamās sekas.
3. Likums par alkoholu nošķir “alkoholiskos dzērienus” un “spirtu”. Saskaņā ar tā 3. panta 2. punktu, kas grozīts ar Likumu Nr. 1/2001, ar “alkoholiskajiem dzērieniem” saprot visus dzērienus, kas paredzēti patēriņam, kuru etilspirta alkohola saturs ir zemāks vai vienāds ar 80 %; ar “spirtu” saprot etilspirtu vai nedenaturēta etilspirta ūdens šķīdumu, kura etilspirta alkohola saturs ir vairāk nekā 80 % un kas nav denaturēts.
4. [Likuma] 8. pants regulē alkoholisko dzērienu un spirta importu komerciāliem nolūkiem. Atbilstoši šī panta 1. punktam alkoholisko dzērienu imports personīgam patēriņam, kā arī komerciālam un cita veida saimnieciskam nolūkam, nav pakļauts īpašai importa atļaujai. Turpretī spirta imports ir pakļauts importa atļaujai. Saskaņā ar 8. panta 2. punktu tirgotājs drīkst importēt spirtu, ja tas ir saņēmis tuotevalvontakesku
(preču kontroles iestāde) atļauju. 8. panta 3. punkts paredz, ka tuotevalvontakesku
drīkst izsniegt importa atļauju “personām, kam ir [importa] darbībām vajadzīgā kvalifikācija un uzticamība”.
5. Turklāt 8. panta 2. punktā ir paredzēts, ka [fiziska] persona drīkst importēt spirtu personīgam patēriņam, ja tā atbilstoši šī paša likuma 17. pantam ir saņēmusi īpašu kontroles iestādes atļauju pēc tam, kad ir paziņojusi minētajai iestādei par savu darbību importētāja [statusā]. 17. pants būtībā paredz, ka tiesības saņemt šādu atļauju ir personām, kas spirtu izmanto profesionālā darbībā vai kā izejvielu. 17. panta 3. punkts paredz, ka, lai saņemtu atļauju, tās pieteicējam, kam ir jābūt kvalificētam un uzticamam, ir jānorāda pamatota vajadzība.
6. Atbilstoši Likuma Nr. 459/1968 82. pantam, kas, izņemot sankciju noteikumus, aizstāts ar Likumu par alkoholu, ikviens alkoholisko dzērienu vai spirta prettiesisks imports vai eksports, vai importa vai eksporta mēģinājums ir pamats sankcijām par alkoholisko vielu kontrabandu.
II – Fakti un prejudiciālais jautājums
7. 2002. gada 1. augustā Somijas muitas iestādes Vācijas izcelsmes kravas automašīnā atklāja 9492 litrus caurspīdīga šķidruma, kas bija pildīts litra pudelēs. Pēc automašīnas pavaddokumentiem kravas automašīnai bija jātransportē 32 paletes sezama eļļas. Muitas laboratorijā veiktā pārbaude atklāja, ka caurspīdīgais šķidrums ir tīrs spirts (96,4 līdz 96,5 % nedenaturēts etilspirts).
8. Raaseporin käräjäoikeus (Rāseporinas Pirmās instances tiesa) Ahokainenu un Lepiku atzina par vainīgiem 9492 litru spirta prettiesiskā importēšanā. Tiesa ar 2001. gada 21. novembra spriedumu notiesāja gan Ahokainenu, gan Lepiku, piespriežot cietumsodu par alkoholisko vielu organizētu kontrabandu. Tā noteica spirta konfiskāciju par labu valstij. Ar 2003. gada 30. maija spriedumu Helsingin hovioikeus
(Helsinku Apelāciju tiesa) apstiprināja Raaseporin käräjäoikeus
spriedumu.
9. Ahokainens un Lepiks iesniedza kasācijas sūdzību Korkein oikeus (Augstākā tiesa), kas ar 2004. gada 6. oktobra lēmumu iesniedza Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:
“1) Vai EKL 28. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka tas iestājas pret tādu dalībvalsts tiesisko regulējumu, saskaņā ar kuru vairāk nekā 80 % stipra nedenaturēta etilspirta importu drīkst veikt tikai persona, kas ir saņēmusi atļauju?
2) Vai apstiprinošas atbildes uz pirmo jautājumu gadījumā šāds atļauju tiesību regulējums atbilst EKL 30. pantam?”
10. Virallinen Syyttäjä
(prokuratūra) un Somijas, Zviedrijas un Portugāles valdības, kā arī Komisija ir iesniegušas Tiesai rakstveida apsvērumus. 2006. gada 17. maijā Tiesa uzklausīja Somijas valdības un Komisijas mutvārdu paskaidrojumus.
III – Vērtējums
A – Par pirmo jautājumu
11. Pirmkārt, iesniedzējtiesa jautā, vai EKL 28. pants iestājas pret dalībvalsts tiesisko regulējumu, kurš tādu vielu importam no citām dalībvalstīm, kas satur vairāk nekā 80 % nedenaturēta etilspirta (turpmāk tekstā – “spirts”), prasa atļauju.
12. Portugāles valdība, kura ir vienīgā lietas dalībniece, kas par šo jautājumu ir iesniegusi plašus apsvērumus, uzskata, ka uz jautājumu ir jāatbild noliedzoši. Tā uzskata, ka EKL 28. pants neiestājas pret tādu iepriekšējas atļaujas sistēmu spirta importam, kāda ir paredzēta Somijas tiesībās. Saskaņā ar Portugāles valdības viedokli, strīdus prasība ietver tikai to, ka tirgotājam vienkārši jāsniedz deklarācija, kas galamērķa dalībvalsts nodokļu iestādēm dod iespēju kontrolēt akcīzes preces un garantē akcīzes nodokļa samaksu. Portugāles valdība uzskata, ka tas atbilst Padomes 1992. gada 25. februāra Direktīvai 92/12/EEK (4) . Tā secina, ka iepriekšējas atļaujas sistēma nerada nedz importa kvantitatīvo ierobežojumu, nedz arī pasākumu ar līdzvērtīgu iedarbību.
13. Tomēr, manuprāt, Tiesas judikatūrā ir pausta pretēja nostāja. Kopš sprieduma pasludināšanas lietā Dassonville (5) Tiesa ir nospriedusi, ka EKL 28. pantā minēto pasākumu, kuriem ir kvantitatīvajiem ierobežojumiem līdzvērtīga iedarbība, aizliegums attiecas uz jebkuru pasākumu, kas var tieši vai netieši, faktiski vai iespējami traucēt tirdzniecību Kopienā (6) . Turklāt Tiesa ir vairākkārt konstatējusi, ka EKL 28. pants iestājas pret valsts tiesisko regulējumu, kas, lai arī tīri formāli, prasa, ka citas dalībvalsts izcelsmes preču ievešanai tās teritorijā ir jāsaņem atļauja (7) .
14. Turklāt, pretēji Portugāles valdības norādītajam, iepriekšējas atļaujas sistēma spirta importam Somijā neietilpst Direktīvas 92/12 piemērojamības jomā. Procedūra faktiski tiek piemērota papildus tiem pasākumiem, kas paredzēti šajā direktīvā.
15. Tāpēc uz iesniedzējtiesas pirmo jautājumu ir jāatbild, ka EKL 28. pants iestājas pret tādu valsts tiesisko regulējumu, kurš tādu vielu importam no citām dalībvalstīm, kas satur vairāk nekā 80 % stipra nedenaturēta etilspirta, prasa atļauju.
B – Par otro jautājumu
16. Iesniedzējtiesa jautā, vai iepriekšējas atļaujas sistēma spirta importam tomēr var tikt attaisnota, pamatojoties uz EKL 30. pantu.
17. Gan Somijas, gan Zviedrijas valdība apgalvo, ka importa atļaujas prasība ir attaisnota ar sabiedrības veselības un sabiedriskās kārtības apsvērumiem.
18. Zviedrijas valdība norāda, ka Somijā, tāpat kā Zviedrijā, tradicionāli tiek lietoti stipri alkoholiskie dzērieni. Lai novērstu vielu, kas satur vairāk nekā 80 % alkohola, patēriņu, ir jānoregulē spirta tirdzniecība. Valsts tiesai ir jāizvērtē, vai atļaujas sistēma importam ir vajadzīga un ir samērīga, lai aizsargātu sabiedrības veselību, ņemot vērā sociālo praksi un patērētāju paražas attiecīgajā valstī.
19. Somijas valdības iesniegtie apsvērumi būtībā pauž tādu pašu nostāju. Iepriekšējas atļaujas sistēma spirta importam ir būtiska daļa no Somijas vispārējās politikas attiecībā uz alkoholu. Somijas valdība norāda, ka alkohola patēriņš ir liels riska faktors sabiedrības veselībai; tas ir saistīts ar vardarbību un noziedzību, un ar augsto darbspējīgā vecumā esošu personu nāves gadījumu skaitu Somijā. Turklāt Somijā daudziem piemīt tieksme dzert tikai minimāli atšķaidītu spirtu, lai apreibinātos. Faktiski pirms tam, kad Likumā par alkoholu “spirts” tika definēts, skaidri minot 80 % spirta saturu, tuotevalvontakesku
[preču kontroles iestāde] no restorānu īpašniekiem saņēma jautājumus par to, vai klientiem drīkst piedāvāt dzērienus, kas ir vielas ar 96 % spirta saturu. Somijas valdība uzsver, ka spirta patēriņš ir īpaši bīstams cilvēka veselībai. Lai gan tā patēriņa daudzums ir samērā neliels, spirts var radīt smagu un, iespējams, letālu saindēšanos. It īpaši augsts risks ir jauniešiem, kas spirtu tiecas uzskatīt par lētu alternatīvu stiprajiem alkoholiskajiem dzērieniem. Ņemot vērā šos apsvērumus, Somijas valdība uzskata, ka iepriekšējas atļaujas sistēma ir samērīgs un vajadzīgs līdzeklis, lai novērstu spirta patēriņu personīgām vajadzībām.
20. Neapšaubāmi piekrītu vispārējam pieņēmumam par to, ka alkohola patēriņš pārmērīgi lielos daudzumos daudz dažādos veidos ietekmē cilvēku veselību un sabiedrisko kārtību. Tas jau ir vispārzināms kopš Vecās Derības laikiem (8) . Nesen Tiesa to ir atzinusi savā spriedumā lietā Heinonen . (9) EKL 30. pantā ir skaidri minēts, ka sabiedriskā kārtība un cilvēku veselības aizsardzība ir vispārējās intereses, uz kuru pamata ir atļauts noteikt ierobežojumus brīvai preču apritei, nepiemērojot EKL 28. pantā noteikto aizliegumu (10) . Tāpēc principā, ja šajā jomā nenotiek saskaņošana, dalībvalstis var brīvi veikt valsts pasākumus, kuru mērķis ir atturēt cilvēkus no alkohola dzeršanas pat tad, ja šiem pasākumiem ir negatīva ietekme uz brīvu preču apriti Kopienas tirgū (11) . Tas tā ir it īpaši šajā lietā, kurā attiecīgais tiesiskais regulējums nošķir patēriņa alkoholiskos dzērienus no rūpnieciskā spirta, un tā mērķis ir atturēt cilvēkus no [spirta] dzeršanas.
21. Tomēr šādu preču brīvas aprites pamatprincipa izņēmums ir jāinterpretē šauri (12) . Attiecīgajai dalībvalstij ir jāpierāda, ka konkrētais pasākums atbilst izvirzīto mērķu īstenošanai (13) un ka tas nepārsniedz šī mērķa sasniegšanai vajadzīgo (14) .
22. Komisija apgalvo, ka Somija nav pierādījusi, kāpēc būtu vajadzīga atļaujas sistēma spirta importam. Atsaucoties uz spriedumu lietā Komisija/Beļģija, Komisija norāda, ka principā, lai aizsargātu dalībvalsts likumīgās intereses, iepriekš ējas atļaujas sistēma ir nesamērīgs pasākums, jo būtu pietiekami ar tādu mazāk ierobežojošu pasākumu kā importa deklarēšanas prasība (15) . Komisija norāda, ka lietā Franzén
Tiesa ir noraidījusi Zviedrijas valdības argumentu par to, ka iepriekšējas atļaujas sistēma tādu alkoholisko dzērienu importam, kas tiek aplūkoti šajā lietā, ir samērīgi ar mērķi aizsargāt sabiedrības veselību (16) . Turklāt, ņemot vērā faktu, ka Somijas tiesības pilnībā izslēdz spirtu no personīgā patēriņa tirgus, Komisija šaubās par to, vai iepriekšējas atļaujas sistēma komerciālam nolūkam paredzēta spirta importam tieši veicina cilvēku veselību un sabiedrisko kārtību. Visbeidzot Komisija norāda, ka alkohola tirdzniecība dalībvalstu starpā jau tiek stingri kontrolēta Direktīvas 92/12, kas paredz Kopienas pārbaudes par akcīzes nodokļa iekasēšanu, ietvaros. Tā kā Somijas iepriekšējas atļaujas sistēma importam tirgotājiem paredz papildu apgrūtinājumu, nešķiet, ka tā rada kādas papildu priekšrocības nedenaturēta etilspirta tirdzniecības apkarošanai.
23. Pirms izvērtēju šos argumentus, ir jāaplūko tuvāk samērīguma principa piemērojamība EKL 30. panta kontekstā. Samērīguma princips būtībā ietver dalībvalsts veiktā pasākuma izmaksas un priekšrocības, ņemot vērā dažādas intereses, kuras būtu aizsargājamas ar Kopienas normām (17) . Ja EKL 28. pants principā aizliedz valsts pasākumu, dalībvalstij ir jāpierāda, ka priekšrocība, ko šis pasākums sniedz sabiedrības interesēm, kas ir atzītas Kopienas tiesībās, pārsniedz izmaksas, kas rodas ar brīvai preču apritei paredzētajiem ierobežojumiem. Tādējādi, lai iepriekšējas atļaujas sistēma importam būtu saderīga ar EK līgumu, Somijai ir jāpierāda, ka šīs sistēmas priekšrocības sakarā ar sabiedrisko kārtību un cilvēku veselības aizsardzību attaisno izmaksas, kas rodas brīvai preču apritei Kopienas tirgū. Tomēr Tiesa, pārbaudot dalībvalsts ieviestā pasākuma samērīgumu, praksē neveic tieši vispārēju dalībvalsts izmaksu un priekšrocību vispārēju pārbaudi, bet piemēro vienu vai vairākas no trim palīgpārbaudēm (18) .
24. Pirmā ir piemērotības pārbaude: aplūkojamam pasākumam faktiski ir jāveicina izvirzītā mērķa sasniegšana. Piemēram, lietā Aragonesa de Publicidad Exterior un Publivía
Tiesa uzskatīja, ka tiesību akti, kas ierobežo alkoholisko dzērienu reklāmu, ir piemēroti, lai aizsargātu sabiedrības veselību (19) . Turpretī lietā Komisija/Apvienotā Karaliste (turpmāk tekstā – “ UHT piens”) Tiesa uzskatīja, ka Apvienotajā Karalistē, importētā UHT
piena otrā termoapstrāde nav samērīgs līdzeklis sabiedrības veselības aizsardzībai (20) . Tiesa norādīja, ka Apvienotā Karaliste ir pieļāvusi dažus importus, neizvirzot prasību veikt otro termoapstrādi, un norādīja, ka “nav pierādīts, ka šāds imports kaut nedaudz ietekmē sabiedrības veselību Apvienotajā Karalistē” (21) . Veicot piemērotības pārbaudi, ir jānosaka, vai pasākumam vispār ir kāda priekšrocība sakarā ar likumīgajām interesēm, uz kurām atsaucas dalībvalstis. Ja šādas priekšrocības nav, pasākums pēc būtības pārkāpj samērīguma principu.
25. Otrā pārbaude ir saistīta ar pasākuma vajadzību. Precīzāk, tā ir saistīta ar jautājumu, vai praksē ir pieejami alternatīvi pasākumi, kas aizsargā dalībvalstu likumīgās intereses tieši tikpat efektīvi, bet kas preču brīvu apriti ierobežo mazāk. Citiem vārdiem sakot, vai dalībvalsts, ieguldot līdzīgu daudzumu resursu alternatīvajā pasākumā, sasniegtu tādu pašu rezultātu, tikai ar mazākām izmaksām tirdzniecībai Kopienā? Turklāt spriedumā lietā UHT piens tika sniegts piemērs. Apvienotā Karaliste mēģina attaisnot īpašas iepriekšējas atļaujas sistēmu UHT piena importam, pamatojot to ar dzīvnieku veselības aizsardzību. Tiesa tomēr uzskatīja, ka atļauju sistēma radīja “traucējumu tirdzniecībā Kopienā, no kura [..] varēja izvairīties, nemazinot dzīvnieku veselības aizsardzības efektivitāti un nepalielinot administratīvo vai finansiālo apgrūtinājumu nosprausto mērķu sasniegšanai” (22) . Protams, ja dalībvalsts pierāda, ka, veicot alternatīvu pasākumu, negatīvi tiktu ietekmētas citas likumīgās intereses (piemēram, pamattiesības), tad tas ir jāņem vērā (23) . Tomēr parasti, neizvēloties mazāk ierobežojošu alternatīvu, tiek pārkāpts samērīguma princips (24) .
26.
Doktrīnās bieži ir minēta atsauce uz trešo pārbaudi – “samērīgumu stricto sensu ” (25) . Šo samērīguma novērtējuma aspektu var izteikt kā šādu likumsakarību: jo lielāka ir ietekme uz preču brīvu apriti, jo lielākai ir jābūt vajadzībai nodrošināt tās sabiedrības intereses, uz kurām dalībvalstis atsaucas (26) . Tādējādi dalībvalstij ir jāpierāda, ka aizsardzības līmenis, ko tā ir nolēmusi piešķirt savām likumīgajām interesēm, ir samērīgs ar to ietekmes pakāpi, kas tiek radīta tirdzniecībai Kopienā (27) . Atšķirība no otrās pārbaudes ir tāda, ka trešās pārbaudes rezultātā dalībvalstij var lūgt veikt pasākumu, kas tirdzniecību Kopienā ierobežo mazāk, arī tad, ja tiktu samazināts tās likumīgo interešu aizsardzības līmenis . Saskaņā ar šo pārbaudi Tiesa parasti dalībvalstij dod zināmu rīcības brīvību izvēlēties vēlamo aizsardzības līmeni, kādu piešķirt attiecīgajām sabiedrības interesēm (28) . Tādēļ dažādas dalībvalstis var piešķirt likumīgajām interesēm dažādas vērtības, kuras tās uzskata par aizsargājamām. Tiesa daudz stingrāk piemēro šo pārbaudi tikai tajās jomās, kurās ar Kopienas tiesībām ir skaidri noteikts kopīgs aplūkojamo likumīgo interešu aizsardzības līmenis. Šādos gadījumos, cenšoties attaisnot brīvu apriti ierobežojošus pasākumus, dalībvalstīm ir jāpārvar lielāks apgrūtinājums. Piemēram, virknē gadījumu, kas ir saistīti ar patērētāju aizsardzību, Tiesa būtībā ir konstatējusi samērīguma principa pārkāpumu stricto sensu (29) .
It īpaši savā spriedumā lietā Estée Lauder
Tiesa uzskatīja, ka dalībvalstīm, veicot pasākumus, kas kavē tirdzniecību Kopienā, ar mērķi aizsargāt patērētājus, aizsardzības līmenis ir jāpiemēro “atbilstoši tam, ko sagaida samērā informēts, uzmanīgs un apdomīgs vidusmēra patērētājs” (30) . Lēmumā par samērīgumu Tiesa lielākoties tomēr pamatojas uz pirmo un otro pārbaudi.
27. Atbilstoši EKL 30. panta redakcijai pasākums, kas neatbilst vispārējās samērīguma pārbaudes prasībām, ir “dalībvalstu tirdzniecībā [..] slēpt[s] ierobežo[jums]”. Šāds ierobežojums nepārprotami ir aizliegts.
28. Tomēr pārbaude saskaņā ar EKL 30. pantu ar to nebeidzas. Papildus iepriekš aprakstītajai samērīguma pārbaudei dalībvalsts veiktajam pasākumam, kas ietilpst EKL 28. panta piemērošanas jomā, ir jāatbilst vēl vienai prasībai. Pasākums nedrīkst “būt par patvaļīgas diskriminācijas [..] līdzek[li]” (31) . Tāpēc vēlreiz ir jāpārbauda samērīgums, bet vadoties no citas perspektīvas.
29. Spriedums lietā Conegate sniedz nepārprotamu piemēru (32) . Ģenerāladvokāta secinājumos ir norādīts, ka lieta ir saistīta ar “ Love Love Dolls ”, “ Miss World Specials ”, “ Rubber Ladies ” un “ Sexy Vacuum Flasks ”. Var rasties jautājums, par ko šeit ir runa. Tomēr, neskatoties uz nepamatotu ziņkāri, lai veiktu šo analīzi, pietiek ar to, ja ir zināms, ka Apvienotās Karalistes iestādes šīs preces uzskata par nepiedienīgām vai piedauzīgām, un tādēļ aizliedz to importu. Tiesa pieņēma, ka ar sabiedrības morāli pamatoti var attaisnot šādu aizliegumu, tomēr tā uzskatīja, ka Apvienotā Karaliste nevar atsaukties uz šiem pamatiem, “lai aizliegtu šo preču importu no citām dalībvalstīm, ja tā savos tiesību aktos nav paredzējusi nekādu šo pašu preču ražošanas vai tirdzniecības tās teritorijā aizliegumu” (33) . Aizliedzot tikai piedauzīgu preču importu, Apvienotās Karalistes aizliegums radīja diskrimināciju. Šī diskriminācija esot patvaļīga un tāpēc – neatļauta, jo tai neesot objektīva pamatojuma vai, ja tāds būtu, – Apvienotā Karaliste nevarēja pierādīt, ka atšķirīgie noteikumi, ko piemēroja importa un valsts precēm, ir samērīgi (34) .
30. Diskriminācija nav “patvaļīga”, ja tā ir pamatota un samērīga (35) . Spriedumā lietā Deutscher Apothekerverband Tiesa uzskatīja, ka Vācijas tiesību akti, kas paredz aizliegumu aptiekām veikt tiešu tirdzniecību internetā, vairāk ietekmēja citās dalībvalstīs esošās aptiekas, jo “aptiekām, kas neatrodas Vācijā, internets ir nozīmīgākais līdzeklis, kas sniedz tiešu pieeju Vācijas tirgum” (36) . Tiesa tomēr uzskatīja, ka, neskatoties uz aizlieguma atšķirīgo iedarbību, to var attaisnot, pamatojoties uz EKL 30. pantu, ciktāl tas attiecas uz recepšu
zālēm:
“Ņemot vērā riskus, kādi ir saistīti ar šo medikamentu lietošanu, vajadzība iedarbīgā un atbildīgā veidā pārbaudīt ārstu izsniegto recepšu autentiskumu un garantēt, ka zāles tiek nodotas vai nu tieši pircējam, vai arī personai, kurai pircējs ir uzticējis zāļu saņemšanu, varētu pamatot aizliegumu tirdzniecībai pa pastu. [..] Turklāt pastāv reāla iespēja, ka citā dalībvalstī, nevis pircēja dzīvesvietas dalībvalstī, nopirkto zāļu marķējums ir citā valodā, nevis pircēja [valsts] valodā, un recepšu zāļu gadījumā var nodarīt būtisku kaitējumu.” (37)
Citiem vārdiem sakot, var pieņemt noteiktas pakāpes atšķirīgu attieksmi vai atšķirīgu iedarbību uz importa precēm, ja šīs atšķirības ir samērīgas ar tām objektīvajām atšķirībām, kādas pastāv starp iekšzemes ražojumiem un importa precēm. Šajā gadījumā samērīguma pārbaudes mērķis ir atšķirt pieņemamu diskrimināciju no patvaļīgas diskriminācijas.
31. Tā rezultātā dalībvalsts veikto pasākumu pārbaudē, ko veic saskaņā ar EKL 30. pantu, ir jāpiemēro viena vai vairākas šādas novērtējuma metodes: piemērotības pārbaude; vajadzības pārbaude; samērīguma stricto sensu
pārbaude; un pārbaude, vai pasākums nav patvaļīgs diskriminācijas līdzeklis, kas savukārt ir saistīts ar pasākuma diskriminējošās iedarbības samērīguma pārbaudi.
32. Saskaņā ar prejudiciālā nolēmuma tiesvedības procedūru galīgā samērīguma novērtējums bieži ir iesniedzējtiesas kompetencē (38) . Tomēr Tiesas pienākums ir sniegt iesniedzējtiesai normatīvos kritērijus, kuri tai būtu jāizmanto. Šajā sakarā ir svarīgi, lai Tiesa vērstu īpašu uzmanību uz tiem aspektiem, kas iesniedzējtiesai var būt vajadzīgi, lai pareizi veiktu tai nodoto samērīguma pārbaudi.
33. Šajā lietā iesniedzējtiesai ir jāpārbauda, vai, ņemot vērā citus esošos atbilstošos tiesību aktus par alkohola tirdzniecību un patēriņu, atļaujas sistēma tāda spirta importam, kas ir paredzēts komerciālam nolūkam, sniedz pievienoto vērtību attiecībā uz mērķi novērst spirta patēriņu personīgām vajadzībām. Tas Tiesai palīdzēs pārbaudīt, vai pasākums faktiski ir vajadzīgs, vai arī tā izvirzīto var sasniegt ar alternatīviem pasākumiem, kas tirdzniecību Kopienā ierobežo mazāk.
34. Turklāt iesniedzējtiesai ir jāpārliecinās, vai ar atļaujas sistēmu importam nav radīta patvaļīga diskriminācija EKL 30. panta izpratnē. Tiesas sēdē Somijas valdība norādīja, ka atļauja ir jāsaņem arī tirgotājiem vai ražotājiem, kas vēlas iegādāties rūpniecisko spirtu no valsts ražotājiem. Iesniedzējtiesai, veicot atbilstošo valsts tiesību normu un administratīvās prakses “vispārēju novērtējumu” (39), ir jāpārbauda, vai atļauju sistēma importa spirtam ir vienlīdzīga ar atļauju sistēmu valstī ražotam spirtam. Ja pastāv atšķirības – piemēram, attiecībā uz izmaksām vai nosacījumiem atļauju saņemšanai –, šīm atšķirībām ir jābūt objektīvi pamatotām un samērīgām.
IV – Secinājumi
35. Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, ierosinu Tiesai uz Korkein oikeus
uzdotajiem jautājumiem atbildēt šādi:
1) EKL 28. pants iestājas pret tādu valsts tiesisko regulējumu, kurš tādu vielu, kas satur vairāk nekā 80 % stipra nedenaturēta etilspirta (“spirta”), importam no citām dalībvalstīm prasa atļauju.
2) Iesniedzējtiesai ir jāpārbauda, vai attiecīgie tiesību akti ir saderīgi ar samērīguma principu. Iesniedzējtiesai, it īpaši, ir jāpārbauda, vai attiecīgie tiesību akti atbilst izvirzītajam mērķim novērst spirta patēriņu personīgām vajadzībām un ir vajadzīgi šī mērķa sasniegšanai, un vai netiek radīta patvaļīga diskriminācija EKL 30. panta izpratnē.
(1) .
(2)  –	Šekspīrs V. Otello, II cēliens, III aina.
(3)  –	Turpat.
(4)  –	Par vispārēju režīmu akcīzes precēm un par šādu preču glabāšanu, apriti un uzraudzību (OV L 76, 1. lpp.).
(5)  –	1974. gada 11. jūlija spriedums lietā 8/74 Procureur du Roi / Dassonville
( Recueil, 837. lpp, 5. punkts).
(6)  –	2004. gada 2. decembra spriedums lietā C‑41/02 Komisija/Nīderlande (Krājums, I‑11375. lpp., 39. punkts); 2005. gada 15. novembra spriedums lietā C‑320/03 Komisija/Austrija (Krājums, I‑9871. lpp., 67. punkts) un 2005. gada 24. novembra spriedums lietā C‑366/04 Schwartz
(Krājums, I‑10139. lpp., 28. punkts).
(7)  –	1971. gada 15. decembra spriedums apvienotajās lietās no 51/71 līdz 54/71 International Fruit Company u.c. ( Recueil, 1107. lpp., 9. punkts); 1983. gada 8. februāra spriedums lietā 124/81 Komisija/Apvienotā Karaliste (“ UHT piens”) ( Recueil, 203. lpp., 9. punkts); 1984. gada 31. janvāra spriedums lietā 40/82 Komisija/Apvienotā Karaliste ( Recueil, 283. lpp., 24. punkts); 1990. gada 5. jūlija spriedums lietā C‑304/88 Komisija/Beļģija ( Recueil, I‑2801. lpp., 9. punkts) un 1992. gada 17. novembra spriedums lietā C‑235/91 Komisija/Īrija ( Recueil, I‑5917. lpp., 5. punkts). Skat. arī 1994. gada 16. decembra EBTA Tiesas spriedumu lietā E‑1/94 Restamark, 49. un 50. punkts.
(8)  –	“Rūgts kļuvis dzērājiem stiprais dzēriens” [LT, Bībele, Vecās un Jaunās Derības Svētie raksti, Bībeles Sabiedrība] (Jesajas grāmata 24:9). Skat. arī: Trešo Mozus grāmatu 10:9; Soģu grāmatu 13:4, 7, 14; Salamana Pamācības 20:1; 23:32; 31:4‑5; un Jesajas grāmatu 5:22.
(9)  –	1999. gada 15. jūnija spriedums lietā C‑394/97 Heinonen
( Recueil, I‑3599. lpp., 33. punkts).
(10)  –	1991. gada 27. jūlija spriedums apvienotajās lietās C‑1/90 un C‑176/90 Aragonesa de Publicidad Exterior un Publivía
( Recueil, I‑4151. lpp., 13. lpp.).
(11)  –	Attiecībā uz normām, kas aizliedz alkoholisko dzērienu reklāmu, skat. lietu Aragonesa de Publicidad Exterior un Publivía, minēts iepriekš 10. zemsvītras piezīmē, 15. un 16. punkts; 1980. gada 10. jūlija spriedumu lietā 152/78 Komisija/Francija ( Recueil, 2299. lpp., 17. punkts); 2001. gada 8. marta spriedumu lietā C‑405/98 Gourmet International Products
( Recueil, I‑1795. lpp., 27. punkts); un attiecībā uz pakalpojumu sniegšanas brīvību 2004. gada 13. jūlija spriedumu lietā C‑429/02 Bacardi France
(Krājums, I‑6613. lpp., 37. punkts).
(12)  –	1991. gada 19. marta spriedums lietā C‑205/89 Komisija/Grieķija ( Recueil, I‑1361. lpp, 9. punkts).
(13)  –	1979. gada 20. februāra spriedums lietā 120/78 Rewe‑Zentral (“ Cassis de Dijon ”) ( Recueil, 649. lpp.).
(14)  –	1997. gada 23. oktobra spriedums lietā C‑189/95 Franzén ( Recueil, I‑5909. lpp., 76. punkts) un 2004. gada 5. februāra spriedums lietā C‑270/02 Komisija/Itālija ( Recueil, I‑1559. lpp., 22. punkts).
(15)  –	Minēts iepriekš 7. zemsvītras piezīmē, 14. punkts.
(16)  –	Spriedums lietā Franzén, minēts iepriekš 14. zemsvītras piezīmē, 76. un 77. punkts.
(17)  –	Attiecībā uz jautājumu, kādi pasākumi ir pakļauti šādai Tiesas pārbaudei, skat. manus 2006. gada 14. septembra secinājumus apvienotajās lietās C‑158/04 un C‑159/04 Alfa Vita Vassilopoulos
(2006. gada 14. septembra spriedums, Krājums, I‑8135., I‑8137. lpp, it īpaši 40., 41. un 46. punkts).
(18)  –	Šajā pašā sakarā skat. ģenerāladvokāta van Gervena [ Van Gerven ] 1991. gada 22. novembra secinājumus lietās C‑312/89 Sidef Conforama
u.c. un C‑332/89 Marchandise u.c. (1991. gada 28. februāra spriedumi, Recueil, I‑997. lpp., un I‑1027. lpp., 14. punkts). Skat. arī: Jacobs F.G., “Recent developments in the principle of proportionality in European Community law” un Tridimas T., “Proportionality in Community law: searching for the appropriate standard of scrutiny” no: The Principle of proportionality in the laws of Europe, 1999, 65.–84. lpp.; De Búrca G., “The principle of proportionality and its application in EC law”, Yearbook of European Law, 13. sēj., 1993, 105.–150. lpp.; Jans J. H., Proportionality revisited, Legal Issues of Economic Integration, 27. sēj., 2000, Nr. 3, 239.–265. lpp.
(19)  –	Spriedums lietā Aragonesa de Publicidad Exterior un Publivía, minēts iepriekš 10. zemsvītras piezīmē, 15. punkts. Skat. arī spriedumu lietā Schwartz, minēts iepriekš 6. zemsvītras piezīmē, 34.–36. punkts.
(20)  –	Spriedums lietā 124/81, minēts iepriekš 7. zemsvītras piezīmē.
(21)  –	Sprieduma 32. punkts. Skat. arī 2004. gada 5. februāra spriedumu lietā C‑270/02 Komisija/Itālija ( Recueil, I‑1559. lpp, 24. punkts).
(22)  –	Spriedums lietā Komisija/Apvienotā Karaliste (“ UHT piens” ), minēts iepriekš 7. zemsvītras piezīmē, 18. punkts.
(23)  –	Kaut arī alternatīvais pasākums mazāk ierobežo preču brīvu apriti un ir vienlīdzīgi piemērots sākotnēji nosprausto mērķu sasniegšanai, tas var radīt jaunus izdevumus attiecībā uz citām Kopienas tiesībās atzītām likumīgām interesēm. Skat. šajā pašā sakarā 1992. gada 8. aprīļa spriedumu lietā C‑62/90 Komisija/Vācija ( Recueil, I‑2575. lpp, 24. un 25. punkts).
(24)  –	Ja dalībvalsts vēlas ieviest pasākumu, kas radikāli ietekmē brīvu apriti, tai ir “rūpīgi jāizvērtē iespēja piemērot brīvu apriti mazāk ierobežojošus pasākumus”; ja tas nav ievērots, Tiesa nosaka, ka ir pārkāpts samērīguma princips un tai nav jāizvērtē alternatīvi līdzekļi: spriedums lietā Komisija/Austrija, minēts iepriekš 6. zemsvītras piezīmē, 87. punkts.
(25)  –	Piemēram, Van Gerven W., “The effect of proportionality on the actions of Member States of the European Community: national viewpoints from continental Europe”, The Principle of proportionality in the laws of Europe, 1999, 38. lpp.
(26)  –	Alexy R., “On balancing and subsumption. A structural comparison”, Ratio Juris, 16. sēj., 2003, Nr. 4, 436. lpp.
(27)  –	Šajā sakarā skat.1992. gada 16. decembra spriedumu lietā C‑169/91 B & Q
( Recueil, I‑6635. lpp., 15. punkts) un 2003. gada 12. jūnija spriedumu lietā C‑112/00 Schmidberger
( Recueil, I‑5659. lpp., 81. punkts).
(28)  –	Skat., piem., 2004. gada 14. oktobra spriedumu lietā C‑36/02 Omega (Krājums, I‑9609. lpp., it īpaši 32., 37. un 39. punkts).
(29)  –	Jans J. H, op. cit ., 251. un 252. lpp.; Davies G., Nationality discrimination in the European internal market, 2003, 35.–36. lpp.
(30)  –	2000. gada 13. janvāra spriedums lietā C‑220/98 Estée Lauder ( Recueil, I‑117. lpp., 27. punkts). Skat. arī 2003. gada 6. novembra spriedumu lietā C‑358/01 Komisija/Spānija ( Recueil, I‑13145. lpp., 53. un 58. punkts); 2002. gada 24. oktobra spriedumu lietā C‑99/01 Linhart un Biffl
( Recueil, I‑9375. lpp., 31. punkts) un 2000. gada 12. oktobra spriedumu lietā C‑3/99 Ruwet
( Recueil, I‑8749. lpp., 50.–53. punkts).
(31)  –	EKL 30. panta otrais teikums. Skat. jaunāko spriedumu lietā Schwartz, minēts iepriekš 6. zemsvītras piezīmē, 37. punkts.
(32)  –	1986. gada 11. marta spriedums lietā 121/85 ( Recueil, 1007. lpp.).
(33)  –	Spriedums lietā Conegate, minēts iepriekš 32. zemsvītras piezīmē, 16. punkts.
(34)  –	Skat. pēc analoģijas arī (kontekstā ar darba ņēmēju brīvu pārvietošanos) 1974. gada 4. decembra spriedumu lietā 41/74 Van Duyn
( Recueil, 1337. lpp.). Spriedums lietā Conegate var tikt salīdzināts ar 1979. gada 14. decembra spriedumu lietā 34/79 Henn un Darby
( Recueil, 3795. lpp.).
(35)  –	1975. gada 8. jūlija spriedums lietā 4/75 Rewe‑Zentralfinanz, ( Recueil, 843. lpp., 8. punkts) un spriedums lietā 34/79 Henn un Darby, minēts iepriekš 34. zemsvītras piezīmē, 21. punkts.
(36)  –	2003. gada 11. decembra spriedums lietā C‑322/01 ( Recueil, I‑14887. lpp., 74. punkts).
(37)  – Spriedums lietā Deutscher Apothekerverband, minēts iepriekš 36. zemsvītras piezīmē, 119. punkts.
(38)  –	Skat., piem., 2005. gada 26. maija spriedumu lietā C‑20/03 Burmanjer ( Krājums, I‑4133. lpp.) un 2006. gada 23. februāra spriedumu lietā C‑441/04 A‑Punkt Schmuckhandel
(Krājums, I‑2093. lpp.).
(39)  –	Spriedums lietā Henn un Darby, minēts iepriekš 34. zemsvītras piezīmē, 21. punkts.