62017CC0389
ĢENERĀLADVOKĀTA MELHIORA VATELĒ [MELCHIOR WATHELET]
SECINĀJUMI,
sniegti 2018. gada 4. oktobrī (
1
)
Lieta C‑389/17
“Paysera LT” UAB, agrāk – “EVP International” UAB,
piedaloties
Lietuvos bankas
(Lietuvos vyriausiasis administracinis teiksmas (Lietuvas Augstākā administratīvā tiesa) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Elektroniskās naudas iestādes – Direktīva 2009/110/EK – Kapitāla noteikumi – Ar elektroniskās naudas emitēšanu saistītu darbību veikšanai nepieciešamie līdzekļi – Jēdziens “darbība, kas saistīta ar elektroniskās naudas emitēšanu” – Elektroniskās naudas emitēšana par labu pārdevējam par saņemto līdzekļu nominālvērtību
1.
Vai elektroniskā nauda ir viltota nauda vai pat nauda bez seguma (monnaie de singe) (
2
)?
2.
Šis Lietuvos vyriausiasis administracinis teiksmas (Lietuvas Augstākā administratīvā tiesa) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par Direktīvas 2009/110/EK (
3
) 5. panta 2. punkta un 6. panta 1. punkta a) apakšpunkta interpretāciju. Tas ir iesniegts tiesvedībā starp “Paysera LT”UAB, agrāk – “EVP International UAB” (turpmāk tekstā – “Paysera”) un Lietuvos bankas (Lietuvas [centrālā] banka) par pašu kapitāla aprēķināšanas metodēm, kas piemērojamas noteiktām maksājumu darbībām, un par noteiktu darbību kvalificēšanu par maksājumu pakalpojumiem, kas “saistīti ar elektroniskās naudas emitēšanu”.
I. Atbilstošās tiesību normas
A.
DME II direktīva
3.
Saskaņā ar DME II direktīvas 11. apsvērumu:
“Ir vajadzīgs režīms sākotnējam kapitālam apvienojumā ar pašu kapitālu, lai nodrošinātu atbilstīgu patērētāju aizsardzības līmeni un saprātīgu un piesardzīgu elektroniskās naudas iestāžu darbību. Ņemot vērā elektroniskās naudas specifiku, būtu jānodrošina papildu metode pašu kapitāla aprēķināšanai. Būtu jāsaglabā visaptverošas izvēles iespējas uzraudzībai, lai nodrošinātu, ka visi maksājumu pakalpojumu sniedzēji pret vienādiem riskiem izturētos vienādi, un lai aprēķina metodē ietvertu specifiskas attiecīgās elektroniskās naudas iestādes darbības situācijas. Turklāt būtu jāparedz noteikums, ka elektroniskās naudas iestādēm ir pienākums elektroniskās naudas turētāju līdzekļus turēt atsevišķi no elektroniskās naudas iestādes līdzekļiem, kas paredzēti citai uzņēmējdarbībai. Uz elektroniskās naudas iestādēm būtu arī jāattiecina efektīvi noteikumi, ar ko novērš nelikumīgi iegūtu līdzekļu legalizēšanu un terorisma finansēšanu.”
4.
Saskaņā ar DME II direktīvas 2. panta “Definīcijas” 2. punktu elektroniskā nauda ir “elektroniski, tostarp magnētiski, uzglabāta monetāra vērtība, kura ir prasījums pret emitentu un kuru emitē, saņemot naudas līdzekļus, ar mērķi veikt maksājuma darījumus, kā definēts Direktīvas 2007/64/EK 4. panta 5. punktā, un kuru pieņem fiziska vai juridiska persona, kas nav elektroniskās naudas emitents”.
5.
DME II direktīvas 5. panta “Pašu kapitāls” 2. un 3. punktā ir noteikts:
“2.   Attiecībā uz 6. panta 1. punkta a) apakšpunktā minētajām darbībām, kuras nav saistītas ar elektroniskās naudas emitēšanu, elektroniskās naudas iestāžu pašu kapitāla prasības tiek aprēķinātas saskaņā ar vienu no trim metodēm (A, B vai C), kas ir noteiktas Direktīvas 2007/64/EK 8. panta 1. un 2. punktā. Atbilstošo metodi nosaka kompetentās iestādes saskaņā ar attiecīgās valsts tiesību aktiem.
Attiecībā uz elektroniskās naudas emitēšanu elektroniskās naudas iestādes pašu kapitāla prasības aprēķina saskaņā ar D metodi, kas noteikta 3. punktā.
Elektroniskās naudas iestāžu pašu kapitāls vienmēr ir tāds, kas ir vismaz vienāds ar šā punkta pirmajā un otrajā daļā minēto prasību kopsummu.
3.   D metode: elektroniskās naudas iestādes pašu kapitāls, kas paredzēts elektroniskās naudas emitēšanas darbībām, ir vismaz 2 % no apgrozībā esošās elektroniskās naudas vidējā apjoma.”
6.
DME II direktīvas 6. panta “Darbība” 1. punkta a) apakšpunktā ir paredzēts:
“1.   Papildus elektroniskās naudas emitēšanai elektroniskās naudas iestādes drīkst iesaistīties jebkurā no šīm darbībām:
a)
nodrošināt maksājumu pakalpojumus, kas ir minēti Direktīvas 2007/64/EK pielikumā.”
7.
DME II direktīvas 11. panta “Emitēšana un atpirkšana” 1. un 2. punktā ir noteikts:
“1.   Dalībvalstis nodrošina, ka elektroniskās naudas emitenti, saņemot naudas līdzekļus, emitē elektronisko naudu par nominālvērtību.
2.   Dalībvalstis nodrošina, ka pēc turētāja pieprasījuma elektroniskās naudas emitenti jebkurā laikā un par nominālvērtību atpērk turējumā esošās elektroniskās naudas monetāro vērtību.”
B.
Direktīva 2007/64/EK
8.
Direktīvas 2007/64/EK (
4
) 4. panta “Definīcijas” 3. un 5. punktā jēdzieni “maksājumu pakalpojums” un “maksājuma darījums” ir izteikti šādi:
“3)
“maksājumu pakalpojums” ir viena no pielikumā minētajām uzņēmējdarbībām;
[..]
5)
“maksājuma darījums” ir maksātāja vai maksājuma saņēmēja uzsākta darbība, nododot, pārvedot vai izņemot līdzekļus, neatkarīgi no maksātāja vai maksājuma saņēmēja attiecību pamatā esošajiem pienākumiem;”
9.
DSP direktīvas 8. panta “Pašu kapitāla aprēķins” 1. un 2. punktā ir paredzēts:
“1.   Neraugoties uz 6. pantā izklāstītajām sākumkapitāla prasībām, dalībvalstis maksājumu iestādēm izvirza prasību nepārtraukti uzturēt pašu kapitālu, ko aprēķina saskaņā ar vienu no turpmāk norādītajām trīs metodēm saskaņā ar kompetentu iestāžu izvēli atbilstīgi valsts tiesību aktiem.
A metode:
Maksājumu iestāžu pašu kapitāls ir vismaz 10 % no to fiksēto pieskaitāmo izdevumu kopsummas iepriekšējā gadā. Kompetentās iestādes var pielāgot šo prasību, ja kopš iepriekšējā gada maksājumu iestādes uzņēmējdarbībā ir notikušas būtiskas pārmaiņas. Ja attiecīgā maksājumu iestāde aprēķinu veikšanas dienā nav veikusi uzņēmējdarbību pilnu gadu, minētā prasība ir 10 % attiecībā uz tās uzņēmējdarbības plānā paredzēto pieskaitāmo izdevumu kopsummu, ja vien kompetentās iestādes neprasa veikt izmaiņas minētajā plānā.
B metode:
Maksājumu iestādes pašu kapitāls ir summa, kas nav mazāka kā kopsumma, ko veido turpmāk norādītie elementi, sareizināti ar mēroga koeficientu k, kā noteikts 2. punktā turpmāk, kur maksājumu summa (PV) ir viena divpadsmitā daļa no maksājumu darījumu kopsummas, ko maksājumu iestāde veikusi iepriekšējā gadā:
a)
4,0 % no šīs PV daļas līdz EUR 5 miljoniem,
plus
b)
2,5 % no šīs PV daļas virs EUR 5 miljoniem līdz EUR 10 miljoniem,
plus
c)
1 % no šīs PV daļas virs EUR 10 miljoniem līdz EUR 100 miljoniem,
plus
d)
0,5 % no šīs PV daļas virs EUR 100 miljoniem līdz EUR 250 miljoniem,
plus
e)
0,25 % no šīs PV daļas virs EUR 250 miljoniem.
C metode:
Maksājumu iestādes pašu kapitāls ir summa, kas nav mazāka kā atbilstīgais rādītājs, kā noteikts a) apakšpunktā, sareizinot gan ar reizinājuma koeficientu, kas noteikts b) apakšpunktā, gan ar mēroga koeficientu k, kas noteikts 2. punktā:
a)
Atbilstīgais rādītājs ir turpmāk norādīto lielumu kopsumma:
–
procentu ienākumi,
–
procentu izdevumi,
–
saņemtās komisijas maksas un nodevas un
–
pārējie saimnieciskās darbības ieņēmumi.
Katru elementu iekļauj kopsummā kā pozitīvu vai negatīvu. Ienākumus no ārkārtas posteņiem vai nestandarta posteņiem nevar izmantot atbilstīgā rādītāja aprēķinā. Trešo pušu sniegto ārpakalpojumu izdevumi var samazināt atbilstīgo rādītāju, ja izdevumus radījis uzņēmums, kas ir pakļauts uzraudzībai saskaņā ar šo direktīvu. Atbilstīgo rādītāju aprēķina iepriekšējā finanšu gada beigās, pamatojoties uz divpadsmit mēnešu novērojumiem. Atbilstīgo rādītāju aprēķina, izmantojot iepriekšējā finanšu gada datus. Tomēr pašu kapitāls, kas aprēķināts atbilstīgi C metodei, nav mazāks par 80 % no atbilstīgā rādītāja vidējā lieluma iepriekšējos trīs finanšu gados. Ja nav pieejami revidentu pārbaudīti rādītāji, drīkst izmantot darījumu aplēses.
b)
Reizināšanas koeficientu iegūst šādi:
i)
10 % no šīs atbilstīgā rādītāja daļas, kas ir mazāka par EUR 2,5 miljoniem;
ii)
8 % no šīs atbilstīgā rādītāja daļas no EUR 2,5 miljoniem līdz EUR 5 miljoniem;
iii)
6 % no šīs atbilstīgā rādītāja daļas no EUR 5 miljoniem līdz EUR 25 miljoniem;
iv)
3 % no šīs atbilstīgā rādītāja daļas no EUR 25 miljoniem līdz EUR 50 miljoniem;
v)
1,5 % virs EUR 50 miljoniem.
2.   Mēroga koeficientu k, kuru paredzēts izmantot 1. punktā minētajā B un C metodē, iegūst šādi:
a)
0,5, ja maksājumu iestāde sniedz tikai maksājumu pakalpojumu, kas minēts pielikuma 6. punktā;
b)
0,8, ja maksājumu iestāde sniedz maksājumu pakalpojumu, kas minēts pielikuma 7. punktā;
c)
1, ja maksājumu iestāde sniedz jebkuru no maksājumu pakalpojumiem, kas minēti pielikuma 1. līdz 5. punktā.”
10.
DSP direktīvas pielikumā “Maksājumu pakalpojumi (4. panta 3. punkts)” ir ietverts to darbību saraksts, kuras tiek uzskatītas par šādām darbībām:
“1.   Pakalpojumi, kas ļauj ieskaitīt skaidru naudu maksājumu kontā, kā arī visas operācijas, kas vajadzīgas, lai maksājumu kontu varētu izmantot.
2.   Pakalpojumi, kas ļauj izņemt skaidru naudu no maksājumu konta, kā arī visas operācijas, kas vajadzīgas, lai maksājumu kontu varētu izmantot.
3.   Maksājumu darījumu veikšana, arī naudas līdzekļu pārskaitīšana lietotāja maksājumu pakalpojumu sniedzēja vai cita maksājumu pakalpojumu sniedzēja atvērtā maksājumu kontā:
–
tieša debeta maksājumu, arī vienreizēju tieša debeta maksājumu veikšana,
–
maksājumu darījumu veikšana ar maksājumu kartēm vai līdzīgām ierīcēm,
–
kredīta pārskaitījumu, arī regulāru maksājumu uzdevumu veikšana.
4.   Maksājumu darījuma veikšana, ja uz naudas līdzekļiem attiecas maksājumu pakalpojumu lietotāja kredītlīnija:
–
tieša debeta maksājumu, arī vienreizēju tieša debeta maksājumu veikšana,
–
maksājumu darījumu veikšana ar maksājumu kartēm vai līdzīgām ierīcēm,
–
kredīta pārskaitījumu, arī regulāru maksājumu uzdevumu veikšana.
5.   Maksājuma instrumentu izdošana un/vai iegūšana.
6.   Naudas pārvedumi.
7.   Maksājumu darījumu veikšana, ja maksātāja piekrišanu maksājuma darījumam pārsūta, izmantojot tālsakaru līdzekļus, digitālas vai informācijas tehnoloģiju ierīces, un maksājums notiek tālsakaru, informācijas tehnoloģiju sistēmas vai tīkla operatoram, kas darbojas tikai kā starpnieks maksājumu pakalpojumu lietotāja vārdā.”
II. Pamatlieta un prejudiciālais jautājums
11.
Paysera ir Lietuvā reģistrēta sabiedrība, kurai Lietuvas Banka ir izsniegusi licences elektroniskās naudas iestādes un maksājumu iestādes darbības veikšanai, atbilstoši kurām tā ir tiesīga emitēt elektronisko naudu un sniegt ar šādas naudas emitēšanu saistītus pakalpojumus, kā arī citus maksājumu pakalpojumus.
12.
Pēc Lietuvas Bankas Uzraudzības padomes veiktās prasītājas pamatlietā darbības pārbaudes apstrīdētajā lēmumā tika konstatēts, ka prasītāja nav ievērojusi noteiktās pašu kapitāla aprēķina metodes, tādēļ Lietuvas Banka atzina, ka attiecīgie pakalpojumi nav saistīti ar elektroniskās naudas emitēšanu.
13.
Uz pakalpojumiem, kas saistīti ar elektroniskās naudas emitēšanu, ir attiecināmi pienākumi saglabāt pašu kapitālu, kas aprēķināts saskaņā ar DME II direktīvas 5. panta 3. punktā definēto D metodi, atbilstoši kurai šo iestāžu gadījumā ir paredzēts pastāvīgais kapitāls, kurš ir mazāks nekā kapitāls, kas tām būtu jānodrošina, ja tās sniegtu maksājumu pakalpojumus, kuri nav saistīti ar elektroniskās naudas emitēšanu, un saistībā ar kuriem pašu kapitāla prasības tiek aprēķinātas saskaņā ar DSP direktīvas 8. panta 1. un 2. punktā definētajām A, B un C metodēm.
14.
Uzraudzības padome par maksājumu pakalpojumiem, kas saistīti ar elektroniskās naudas emitēšanu, atteicās atzīt tostarp šādas prasītājas veiktas darbības:
–
(maksājumus) pārskaitījumus, kurus elektroniskās naudas turētājs no elektroniskās naudas iestādē atvērtā elektroniskās naudas konta veicis uz trešo personu kontiem kredītiestādēs (turpmāk tekstā – “I pakalpojums”), un
–
maksājumu par to elektroniskās naudas iestādes klientu (tirgotāju) piegādātajām precēm un/vai sniegtajiem pakalpojumiem, kuriem ir elektroniskās naudas konti, iekasēšanu no personām, kas iegādājas šādas preces vai pakalpojumus un kas nepiedalās elektroniskās naudas sistēmā (turpmāk tekstā – “II pakalpojums”).
15.
Iesniedzējtiesa līdz ar to vēlas noskaidrot, vai šie divi pakalpojumu veidi ir kvalificējami kā pakalpojumi, kas ir saistīti ar elektroniskās naudas emitēšanu, vai nav.
16.
Šādos apstākļos Lietuvos vyriausiasis administracinis teismas (Lietuvas Augstākā administratīvā tiesa) nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādu prejudiciālu jautājumu:
“Vai [DME II direktīvas] 5. panta 2. punkts, to lasot saistībā ar 6. panta 1. punkta a) apakšpunktu, ir interpretējams tādējādi, ka tādos apstākļos kā šajā lietā par maksājumu pakalpojumiem, kas ir (vai nav) saistīti ar elektroniskās naudas emitēšanu, uzskata:
a)
maksājuma darījumu, ar kuru pēc elektroniskās naudas turētāja pieprasījuma (norādījuma) elektroniskās naudas iestādei (emitentam), par nominālvērtību atpirkto elektronisko naudu (atpērkamos līdzekļus) pārskaita uz trešās personas bankas kontu, un
b)
maksājuma darījumu, ar kuru pēc pārdevēja norādījuma preču un/vai pakalpojumu pircējs (maksātājs) maksā par precēm un/vai pakalpojumiem, veicot līdzekļu pārskaitīšanu/maksājumu elektroniskās naudas iestādei (elektroniskās naudas emitentam), kas, saņemot šos līdzekļus, emitē elektronisko naudu par saņemto līdzekļu nominālvērtību par labu pārdevējam (elektroniskās naudas turētājam)?”
III. Tiesvedība Tiesā
17.
Neviena no pusēm pamatlietā nav uzskatījusi par nepieciešamu iesniegt apsvērumus šajā tiesvedībā. Lietuvas un Polijas valdības un Eiropas Komisija ir iesniegušas rakstveida apsvērumus. Lietuvas valdība un Komisija piedalījās 2018. gada 27. jūnija tiesas sēdē.
IV. Vērtējums
A.
Pušu apsvērumu kopsavilkums
18.
Pirmkārt, Lietuvas valdība – pretēji iesniedzējtiesai – uzskata, ka jēdziens “elektroniskās naudas emitēšana” nevar ietvert elektroniskās naudas faktisku emitēšanu un atpirkšanu.
19.
Elektroniskās naudas emitēšanas darbība esot uzskatāma tikai par monetārās vērtības nominālās formas apmaiņu, pārnesot šo vērtību uz elektronisku nesēju, lai personas, pieņemot elektroniskās naudas iestādes izdoto elektronisko naudu kā norēķinu veidu, varētu ar šo vērtību savstarpēji veikt maksājumu darbības. Turklāt, tiklīdz elektroniskās naudas turētājs būs atpircis tā rīcībā esošo elektronisko naudu par tās nominālo monetāro vērtību, tas vairs nevarēs veikt maksājumu darbības ar elektronisko naudu ar šo monetāro vērtību.
20.
Otrkārt, saistībā ar jēdzienu “maksājumu pakalpojumi, kuri ir saistīti ar elektroniskās naudas emitēšanu”, Lietuvas valdība apgalvo, ka dažādu pašu kapitāla aprēķina metožu piemērošanas rezultātā to elektroniskās naudas iestāžu pastāvīgā kapitāla prasības, kas sniedz maksājumu pakalpojumus, kuri nav saistīti ar elektroniskās naudas emitēšanu, būtu lielākas nekā prasības, kas ir piemērojamas tām elektroniskās naudas emitēšanas iestādēm, kuras nesniedz maksājumu pakalpojumus, kas nav saistīti ar šāda veida naudas emitēšanu.
21.
Galvenais kritērijs, lai izvērtētu, vai konkrētie maksājumu pakalpojumi ir uzskatāmi par saistītiem ar elektroniskās naudas emisiju vai nav, ir katrā konkrētajā gadījumā pastāvošā iespējamā riska apmērs. To apstiprinot Komisijas 2008. gada 9. oktobra priekšlikums (
5
), ar kuru jaunās direktīvas priekšlikumā tostarp ir ietvertas izmaiņas saistībā ar pastāvīgā kapitāla prasībām, paredzot jaunas aprēķina metodes, kas balstītas uz elektroniskās naudas iestāžu veidu un riska veidu.
22.
Stingrākas prasības kapitāla aprēķina jomā tādējādi esot noteiktas iestādēm, kas sniedz maksājumu pakalpojumus, kuri nav saistīti ar elektroniskās naudas emitēšanu, jo tās sedz plašāku maksājumu pakalpojumu loku.
23.
Lietuvas valdība atgādina, pirmkārt, ka tieši ar DME II direktīvu elektroniskās komercijas iestādēm tika atļauts attīstīt to darbību, lai papildus pakalpojumiem, kas ir cieši saistīti ar elektroniskās naudas emitēšanu, sniegtu DSP direktīvas pielikumā uzskaitītos maksājumu pakalpojumus, tostarp – noteiktu kredītu piešķiršanu.
24.
Otrkārt, sniedzot maksājumu pakalpojumus, kuri nav saistīti ar elektroniskās naudas emitēšanu, iespējamais risks aptverot ne tikai elektroniskās naudas turētājus, bet arī trešās personas, kuras nav attiecīgās sistēmas dalībnieki (šo trešo personu loks var būt ļoti plašs un nenoteikts) un kuras tādējādi nav noslēgušas līgumu ar elektroniskās naudas iestādi – tātad to interešu aizsardzība līdz ar to būtu mazāka.
25.
Lietuvas valdības ieskatā, lai pakalpojums varētu tikt uzskatīts par saistītu ar elektroniskās naudas emitēšanu, ir jābūt izpildītiem diviem kumulatīviem nosacījumiem: i) elektroniskajai naudai ir jābūt emitētai pakalpojuma sniegšanas brīdī, un ii) pakalpojumam ir jābūt sniegtam elektroniskās naudas sistēmas dalībnieku starpā.
26.
Runājot par saistību starp I pakalpojumu un elektroniskās naudas emitēšanu, Lietuvas valdība apgalvo, ka tai nav šaubu par to, ka elektroniskajai naudai ir jābūt emitētai jau pirms I pakalpojuma sniegšanas uzsākšanas, un tā uzskata, ka I pakalpojums atbilst tādam pārskaitījumam kā DSP direktīvas pielikuma 3. punkta trešajā ievilkumā paredzētais pārskaitījums.
27.
Lai varētu veikt pārskaitījumus uz bankas kontiem, kredītiestāžu klienti pieņemot nevis elektronisko naudu, bet gan līdzekļus, kas tiek saņemti, tiklīdz elektroniskā nauda tiek konvertēta tās nominālajā monetārajā vērtībā. I pakalpojums tādējādi esot darbība, ar kuru elektroniskās naudas iestāde (emitents) pēc elektroniskās naudas turētāja lūguma ieskaita elektronisko naudu trešās personas kontā kredītiestādē pēc tam, kad tā to ir konvertējusi tās nominālajā monetārajā vērtībā.
28.
Maksājuma darbība tātad tiekot veikta starp elektroniskās naudas turētāju un trešo personu. Tādējādi tas esot “izejošs” maksājums. Šādu maksājumu varot uzskatīt par saistītu ar elektroniskās naudas emitēšanu tikai tad, ja tas ir veikts starp diviem elektroniskās naudas sistēmas dalībniekiem.
29.
Lietuvas valdība arī uzsver, ka I pakalpojums nav saistīts ar elektroniskās naudas atpirkšanu, kā arī nav uzskatāms par tai identisku. Atbilstoši DME II direktīvas 11. panta 2. punktam elektroniskās naudas atpirkšana esot tikai monetāro resursu atdošana elektroniskās naudas turētājam pēc monetārās vērtības.
30.
Šī definīcija turklāt saskanot ar DME II direktīvas preambulā paredzētajiem mērķiem, proti, saglabāt un nostiprināt elektroniskās naudas turētāju pārliecību, ka viņi var jebkurā brīdī atgūt to par tās nominālvērtību.
31.
I pakalpojuma gadījumā elektroniskā nauda elektroniskās naudas turētājam netiekot atmaksāta par tās nominālvērtību. Elektroniskās naudas turētāja mērķis esot veikt maksājumus un norēķinus par precēm un pakalpojumiem. Naudas atpirkšanas veidam un formai turklāt esot būtiska nozīme, lai noteiktu, vai konkrētais pakalpojums ir uzskatāms par elektroniskās naudas atpirkšanu vai maksājuma pakalpojumu, kurš nav saistīts ar elektroniskās naudas emitēšanu.
32.
Runājot par saistību starp II pakalpojumu un elektroniskās naudas emitēšanu, Lietuvas valdība atgādina, ka šis pakalpojums tiek sniegts šādi: 1) pircējs pēc pārdevēja pieprasījuma pārskaita līdzekļus par iegādātajām precēm vai pakalpojumiem uz pieprasītāja bankas kontu, un 2) tiklīdz līdzekļi ir saņemti, elektroniskās naudas iestāde nekavējoties emitē elektronisko naudu, ko tā ieskaita tirgotāja elektroniskās naudas kontā.
33.
Līdz ar to, pirmkārt, neesot apstrīdams, ka II pakalpojuma gadījumā no maksātāja saņemtie līdzekļi tiek konvertēti elektroniskajā naudā un tiek kreditēti elektroniskās naudas turētāja kontā. Tomēr pats maksājums vispirms tiekot veikts par nominālvērtību, nevis elektroniskajā naudā. Maksājuma darbība esot uzskatāma par pabeigtu brīdī, kad elektroniskās naudas iestāde saņem līdzekļus savā kredītiestādē atvērtajā kontā. Elektroniskā nauda tiekot emitēta tikai pēc tam. Šī vēlākā elektroniskās naudas emitēšana esot tikai sekas tam, ka starp preču piegādātāju un/vai pakalpojumu sniedzēju, no vienas puses, un elektroniskās naudas iestādi, no otras puses, ir noslēgts atbilstošs līgums. II pakalpojums neatbilstot arī otrajam Lietuvas valdības izstrādātajam kritērijam, jo tas tiekot veikts starp trešo personu un elektroniskās naudas turētāju.
34.
Otrkārt, šajā lietā runa esot par elektroniskās naudas sistēmā “ienākošu” maksājumu, nevis par maksājumu, kas šīs sistēmas ietvaros “veikts” starp tās dalībniekiem.
35.
Līdz ar to arī II pakalpojumu nevarot uzskatīt par pakalpojumu, kurš saistīts ar elektroniskās naudas emitēšanu.
36.
Polijas valdība vispirms uzskata, ka izteiciens “maksājumu pakalpojumi, kuri nav saistīti ar elektroniskās naudas emitēšanu” ir jāsaprot tādējādi, ka tas ietver atsauci uz maksājumu pakalpojumiem, kas minēti DSP direktīvā un ko šo maksājumu pakalpojumu iegādei sniegusi konkrēta iestāde, neemitējot elektronisko naudu. Turpretī ar elektroniskās naudas emitēšanu saistīti maksājumu pakalpojumi esot maksājumu pakalpojumi, kas veikti, konkrētai elektroniskās naudas iestādei emitējot elektronisko naudu.
37.
Tādējādi elektroniskās naudas iestādei, kas veic elektroniskās naudas emitēšanas un ar šo emitēšanu saistītu maksājumu pakalpojumu sniegšanas darbību, esot pienākums saglabāt tās pašas kapitālu vismaz atbilstoši DME II direktīvā paredzētajai D metodei aprēķinātā līmenī.
38.
Tomēr, ja šī iestāde sniedz arī citus maksājumu pakalpojumus, tostarp saistībā ar bezskaidras naudas maksājumiem, nepieciešamā pašu kapitāla minimālais līmenis ir aprēķināms atbilstoši DSP direktīvas 8. panta 1. un 2. punktā definētajām A, B vai C metodēm.
39.
Šo interpretāciju apstiprinot DME II direktīvas 2. panta 2. punkts, kurā ir definēta elektroniskā nauda.
40.
Pirmkārt, elektroniskā nauda neesot pielīdzināma bezskaidrai naudai un nevarot tikt identificēta kā šīs naudas sastāvdaļa. Pēdējā minētā būtībā esot maksājumu iestādes vai bankas grāmatvedībā veikts grāmatvedības ieraksts klienta bankas kontā, kas liecina par maksājuma iestādes pienākumu samaksāt (atpirkt) noteiktu naudas summu. Bezskaidrā naudā veikts norēķins, tātad norēķins, kas veikts ar maksājuma iestāžu vai bankas starpniecību, de jure esot uzskatāms nevis par monetāra pakalpojuma sniegšanu, kurš tiek saprasts kā kontroles pār skaidras naudas līdzekļiem nodošana, bet tikai par prasījuma uz noteiktas skaidrā naudā izteiktas summas samaksu un ar to saistīto norēķinu, apvienojumā ar debitora izmaiņām, ja maksātājs un maksājuma adresāts sadarbojas ar citām maksājumu iestādēm vai bankām.
41.
Otrkārt, elektroniskā nauda – pretēji bezskaidrai naudai – esot nevis grāmatvedības ieraksts, kas atspoguļo skaidras naudas samaksas pienākumu, bet gan elektroniski, tostarp magnētiski, emitēta un uzglabāta monetāra vērtība, kas saistīta ar sistemātisku emitenta pienākumu atpirkt to no tās turētāja. Tādējādi to veidojot kontroles pār monetāro vērtību nodošana maksātāja un maksājuma saņēmēja starpā.
42.
Elektroniskā nauda tādēļ esot līdzīga skaidrai naudai, kas arī darbojas, īstenojot kontroles nodošanu. Atšķirība esot šīs naudas nemateriālajā raksturā un tajā, ka nepastāv vispārīgs tās akceptēšanas pienākums.
43.
Monetārā vērtība tiekot emitēta apmaiņā pret skaidru naudu vai bezskaidru naudu un radot monetārās vērtības atpirkšanas pienākumu. Atpirkšana tiekot veikta, veicot maksājumu skaidrā naudā vai bezskaidrā vērtībā, kas atbilst tās elektroniskās naudas vērtībai, kura ir tikusi emitēta apmaiņā pret emitētās monetārās vērtības atpirkšanu. Pēc elektroniskās naudas emitēšanas emitētājs (elektroniskās naudas iestāde) kaut kādā mērā veic monetārās vērtības pārdošanu, proti, nodod to pircēja rīcībā apmaiņā pret noteiktas naudas summas samaksu, un tajā pašā laikā apņemas iegādāties šo monetāro vērtību no katra no šiem turētājiem.
44.
Elektroniskā nauda tādējādi tiekot emitēta ar mērķi veikt maksājumu darījumus. Tādēļ par elektronisku naudu nevarot uzskatīt monetāro vērtību, kas emitēta citiem mērķiem, vai monetāro vērtību, ar kuru nav iespējams veikt maksājumu darījumus. Tāpat par elektronisko naudu var runāt tikai tad, ja to ir pieņēmušas vismaz divas personas un ja neviena no šīm personām nav emitētājs.
45.
Līdz ar to, ja konkrētā maksājumu pakalpojuma koncepcija nozīmētu, ka visi maksājumu darījumi tiek veikti ar bezskaidru naudu, kas radīta pēc elektroniskās naudas iegādes, tas nozīmētu, ka attiecīgais pakalpojums nevar tikt uzskatīts par pakalpojumu, kas saistīts ar elektroniskās naudas emitēšanu.
46.
Tādējādi par pakalpojumiem, kas saistīti ar elektroniskās naudas emitēšanu, nevarētu tikt uzskatīti pakalpojumi, kas tiek īstenoti, izmantojot bezskaidru naudu, kas radīta, iepriekš veicot elektroniskās naudas konvertēšanu bankas naudā ar mērķi vēlāk atspoguļot bezskaidro naudu maksājuma saņēmēja bankas kontā. Līdzīgu iemeslu dēļ par pakalpojumiem, kas saistīti ar elektroniskās naudas emitēšanu, nevarētu tikt uzskatīti arī maksājumu pakalpojumi, kas paredz maksājumu pieņemšanu bezskaidrā naudā, pēc tam konvertējot saņemtos naudas līdzekļus elektroniskajā naudā.
47.
Līdz ar to prasītājas pamatlietā sniegtie pakalpojumi pēc to rakstura neesot maksājumu pakalpojumi, kas saistīti ar elektroniskās naudas emitēšanu, jo tie tiek sniegti, izmantojot bezskaidro naudu.
48.
Komisija būtībā apgalvo, ka katrā konkrētajā gadījumā atsevišķi ir jāizvērtē, vai attiecīgie maksājumu pakalpojumi ir neatkarīgi vai pakārtoti pakalpojumi.
49.
I pakalpojums esot saistīts ar maksājumu darījumu, ar kuru pēc elektroniskās naudas turētāja rīkojuma elektroniskās naudas iestāde atpērk naudas līdzekļus par to nominālvērtību un pārskaita tos uz trešās personas bankas kontu; to apstiprinot DME II direktīvas 5. panta 2. punkts.
50.
II pakalpojums esot saistīts ar maksājuma pakalpojumu, ar kuru pēc pārdevēja rīkojuma preču un/vai pakalpojumu pircējs maksā par šīm precēm un/vai pakalpojumiem, veicot līdzekļu pārskaitīšanu elektroniskās naudas iestādei, kas, saņemot šos līdzekļus, emitē elektronisko naudu par saņemto līdzekļu nominālvērtību par labu pārdevējam.
51.
Komisija uzskata, ka maksājumu pakalpojumu sniegšana, neatkarīgi no tā, vai tie ir vai nav saistīti ar elektroniskās naudas emitēšanu, ir jāvērtē no elektroniskās naudas iestādes aspekta. Saistībā ar II pakalpojumu elektroniskās naudas iestāde saņemot no preču un/vai pakalpojumu pircēja naudas līdzekļus par labu elektroniskās naudas turētājam un no jauna emitējot elektronisko naudu. Tādējādi šis pakalpojums esot nepieciešams elektroniskās naudas emitēšanai. Tas neesot neatkarīgs pakalpojums.
52.
Līdz ar to I un II pakalpojums esot uzskatāmi par maksājumu pakalpojumiem, kas saistīti ar elektroniskās naudas emitēšanu.
B.
Novērtējums
1. Ievada apsvērumi
53.
Ievadā es sniegšu dažus labi zināmus elektroniskās naudas piemērus, kā, piemēram, “Proton” Beļģijā, “miniCASH” Luksemburgā, “Moneo” Francijā vai “Geldkarte” Vācijā (visi no tiem – kartes formā), kā arī starptautiskajā līmenī – “PayPal (nauda tiek uzglabāta vienīgi tīklā, un nesējs ir “IT formā” vai virtuāls) – turpretī bitcoin nav elektroniskā nauda (
6
).
54.
Prejudiciālā jautājuma priekšmets ir DME II direktīvas 5. panta 2. punktā izmantotā izteiciena “[DME II direktīvas] 6. panta 1. punkta a) apakšpunktā minēt[ās] darbīb[as], kuras nav saistītas ar elektroniskās naudas emitēšanu” interpretācija.
55.
Aplūkojamajā lietā tādējādi rodas jautājums, vai, pamatojoties uz šo noteikumu: i) maksājuma darījums, ar kuru pēc elektroniskās naudas turētāja pieprasījuma elektroniskās naudas iestādei elektroniskā nauda (atpērkamie līdzekļi) par tās nominālvērtību tiek pārskaitīta uz trešās personas bankas kontu, un ii) maksājuma darījums, ar kuru pēc pārdevēja rīkojuma preču un/vai pakalpojumu pircējs maksā par šīm precēm un/vai pakalpojumiem, veicot līdzekļu pārskaitīšanu elektroniskās naudas iestādei (elektroniskās naudas emitentam), kas, saņemot šos līdzekļus, emitē elektronisko naudu par saņemto līdzekļu nominālvērtību par labu pārdevējam (elektroniskās naudas turētājam), ir uzskatāmi par darbībām, kas ir “saistītas ar elektroniskās naudas emitēšanu”.
56.
Uz kārts ir likts daudz, jo pašu kapitāla jomā pastāvošās prasības, kā tas izriet no DME II direktīvas 5. panta 2. punkta, ir dažādas atkarībā no tā, vai attiecīgā iestāde sniedz pakalpojumus, kas saistīti ar elektroniskās naudas emitēšanu, vai nē.
57.
Līdz ar to elektroniskās naudas iestādēm, kas sniedz pakalpojumus, kuri ir saistīti ar elektroniskās naudas emitēšanu, to pašu kapitāls būs jāaprēķina atbilstoši D metodei (
7
), savukārt tām iestādēm, kas veic darbības, kuras nav saistītas ar elektroniskās naudas emitēšanu, piemērojamās prasības pašu kapitāla jomā tiks aprēķinātas atbilstoši A, B vai C metodēm (
8
), kas paredz lielākas prasības pašu kapitāla jomā nekā D metode.
2.
DME II direktīvas teksts
58.
Iesniedzējtiesas jautājumi ir saistīti ar to, ka DME II direktīvas 5. panta 2. punktā un 6. panta 1. punkta a) apakšpunktā nav definētas (
9
) nedz “darbības, kuras nav saistītas ar elektroniskās naudas emitēšanu” (5. panta 2. punkts), nedz šajā ziņā “saistītās darbības”, nedz arī “maksājumu pakalpojumi” (6. panta 1. punkta a) apakšpunkts), ko elektroniskās naudas iestādes var sniegt, ciktāl pēdējā minētajā noteikumā ir ietverta vienīgi atsauce uz DSP direktīvas pielikumā (
10
) ietvertu sarakstu.
59.
Vēlos tikai piebilst, ka attiecīgajā formulējumā ir runa par darbībām, kuras vai nu ir “saistītas” vai nav, un tas, manuprāt, izslēdz Lietuvas valdības argumentu, saskaņā ar kuru, lai uz attiecīgajām darbībām attiektos DME II direktīvas 5. panta 2. punkts, tām ir jābūt pilnībā “integrētām” elektroniskās naudas sistēmā.
60.
Ir jāizanalizē arī citi DME II direktīvas panti.
61.
DME II direktīvas 1. panta 1. punktā, kurā ir definēta šīs direktīvas darbības joma (tostarp tās regulējošā piemērojamība), ir paredzēts, ka šis Savienības tiesību akts paredz “noteikumus elektroniskās naudas emitēšanai”. Šīs pašas direktīvas 11. panta, kas ir ietverts III sadaļā “Elektroniskās naudas emitēšana un atpirkšana”, 1. punktā ir noteikts pienākums, saņemot naudas līdzekļus, emitēt elektronisko naudu par nominālvērtību. Minētās direktīvas 11. panta 2. punktā savukārt ir noteikts pienākums pēc elektroniskās naudas turētāja pieprasījuma jebkurā laikā un par nominālvērtību atpirkt elektronisko naudu.
62.
Izvērtējot šos iepriekš minētos 11. panta noteikumus kopsakarā ar citiem DME II direktīvas noteikumiem, iesniedzējtiesa, manuprāt, var pamatoti uzskatīt, ka “elektroniskās naudas emitēšana” minētās direktīvas izpratnē ietver tostarp arī šīs naudas emitēšanu un tās atpirkšanu.
63.
Var arī pieņemt, ka elektroniskās naudas mērķis (ko var izsecināt no tās DME II direktīvas 2. pantā 2. punktā ietvertās definīcijas, proti, veikt maksājuma darījumus), nenozīmē, ka ar attiecīgo elektroniskās naudas emitēšanu saistītie maksājumu pakalpojumi ietver tikai maksājumu darījumus ar elektronisko naudu. Ir acīmredzams, ka šīs naudas emitēšana un tās atpirkšana parasti tiek veikta maksājumu darījumu no citiem līdzekļiem veidā (
11
).
64.
Es uzskatu (tāpat kā Komisija), ka no elektroniskās naudas jēdziena, kas definēts DME II direktīvas 2. panta 2. punktā, kurā ir ietverta atsauce uz DSP direktīvas 4. panta 5. punktā (
12
) definētajiem maksājumu darījumiem, tādējādi izriet, ka ar elektronisko naudu saistītie maksājumu pakalpojumi ietver pakalpojumus, kas ir saistīti ne tikai ar emitēšanu, bet arī ar elektroniskās naudas atpirkšanu.
65.
Lietuvas valdība apgalvo, ka DME II direktīvas 11. panta 1. un 2. punktā skaidri ir nošķirta emitēšana un atpirkšana, kuras tādējādi nevarot tikt uzskatītas par saistītām.
66.
Šim argumentam nevar piekrist.
67.
Proti, ir jāuzsver, ka emitēšana un atpirkšana, nenoliedzami, ir divas dažādas darbības un ir attiecīgi reglamentētas DME II direktīvas 11. panta 1. un 2. punktā. Tomēr ir skaidrs, ka Savienības likumdevējs ir vēlējies, lai tās, neraugoties uz to dažādību, tomēr būtu cieši saistītas.
68.
DME II direktīvas 11. panta 2. punktā ir noteikts, ka “dalībvalstis nodrošina, ka [..] elektroniskās naudas emitenti jebkurā laikā [..] atpērk turējumā esošās elektroniskās naudas monetāro vērtību”. Līdz ar to tiesības uz atpirkšanu rodas automātiski un tās ir beznosacījuma. Tādējādi runa vairs nav par autonomu rīcību.
69.
No tā izriet, ka, lai attiecīgais maksājumu pakalpojums būtu “saistīts”, tam ir jābūt noteikti nepieciešamam elektroniskās naudas emitēšanai vai atpirkšanai.
70.
Es piekrītu Komisijai, ka no DME II direktīvas izriet, ka maksājumu pakalpojumi – neatkarīgi no tā, vai tie ir saistīti vai nav, – var tikt sniegti ārpus elektroniskās naudas sistēmas.
71.
Nav nekas ārkārtējs, ka gan elektroniskās naudas emitēšanai, gan tās atpirkšanai vēl joprojām ir zināma saikne ar klasisko bankas kontu. Pretēji tam, ko apgalvo Lietuvas valdība, šajā ziņā tādējādi nav nozīmes, ka persona zaudē iespēju norēķināties ar elektronisko naudu.
72.
Līdz ar to elektroniskās naudas emitēšana un tās atpirkšana ir dažādas, taču ne autonomas darbības.
73.
Proti, ar jēdzienu “atpirkšanas iespējamība” ir jāsaprot patērētāja iespēja jebkurā brīdī ar pārskaitījumu vai skaidrā naudā atgūt savu elektronisko naudu (
13
).
74.
Citiem vārdiem sakot, elektroniskās naudas emitēšana ir tikai daļa no procesa, – otro daļu veido šīs naudas atpirkšana (
14
).
75.
Šo dualitāti labi ir izskaidrojis P. Storrer, kurš (tostarp saistībā ar DME II direktīvas transponēšanu Francijas tiesībās) ir paudis, ka “elektroniskās naudas vienības tiek sauktas par vērtības vienībām, no kurām katra veido vērtspapīrā inkorporētu prasījumu [..], prasījuma pret emitentu koncepts ir elektroniskās naudas raksturiezīme un ļauj to nošķirt no bezskaidrās naudas, kas nav nodalāma no tās satura, konta [..]. [Runa ir tikai par] divām viena un tā paša prasījuma parāda instrumenta daļām – Elektroniskās naudas prasījumam ir divas daļas – atkarībā no tā, vai raugās no turētāja viedokļa: atpirkšanas prasījums [..], vai no akceptora viedokļa: konvertēšanas prasījums [..]. Domājam [..], ka elektroniskā nauda ir atpērkama pēc rakstura; uz atpirkšanu turklāt ir attiecināms detalizēts režīms, kas veido elektroniskās naudas līgumtiesību pamatbūtību [..]. Elektroniskā nauda drīzāk šķiet atpērkama pēc būtības, nevis atbilstoši tai piemērojamajam režīmam. Šī atpirkšanas iespējamība drīzāk ir nevis tās kvalificēšanas sekas, bet gan ar to elektroniskās naudas produkta identifikācijai tiek pievienots papildu kritērijs” (
15
).
76.
Atgriežoties pie DME II direktīvas 11. panta 2. punkta – tajā dalībvalstīm ir noteikts pienākums nodrošināt, ka pēc elektroniskās naudas turētāja pieprasījuma elektroniskās naudas emitents jebkurā laikā un par nominālvērtību atpērk turējumā esošās elektroniskās naudas monetāro vērtību (analogs noteikums minētā panta 1. punktā ir attiecināts uz šīs naudas emitēšanu). Turklāt gan elektroniskās naudas emitēšana, gan tās atpirkšana notiek ar maksājumu darījumu palīdzību, izmantojot citus līdzekļus (piemēram, izmantojot maksājumu kartes darījumu vai parastu kredītpunktu pārneses darījumu).
77.
Līdz ar to DME II direktīvas 5. panta 2. punktā paredzētajiem maksājumu pakalpojumiem, “kuri nav [saistīti] ar elektroniskās naudas emitēšanu”, ir jāietver arī maksājumu pakalpojumi, kas nav saistīti ar elektroniskās naudas atpirkšanu.
78.
Tā kā DME II direktīvā ar elektroniskās naudas emitēšanu (vai atpirkšanu) saistītie maksājumu pakalpojumi nav definēti citādi, uzskatu (tāpat kā Komisija), ka visi maksājumu pakalpojumi, kas ir nepieciešami, lai ļautu emitēt vai atpirkt elektronisko naudu, ir uzskatāmi par maksājumu pakalpojumiem, kuri ir “[saistīti] ar elektroniskās naudas emitēšanu” (DME II direktīvas 5. panta 2. punkts). Citiem vārdiem sakot, šiem pakalpojumiem elektroniskās naudas emitēšanā ir jābūt pakārtotiem.
79.
Līdz ar to katrā konkrētajā gadījumā atsevišķi ir jāizvērtē, vai aplūkojamie maksājumu pakalpojumi ir neatkarīgi vai pakārtoti pakalpojumi. Ja maksājuma pakalpojums tiek sniegts ar mērķi ļaut emitēt vai atpirkt elektronisko naudu, šis pakalpojums ir uzskatāms par saistītu ar to.
3. Piemērošana abiem šajā lietā aplūkotajiem darījumiem
80.
Pirmais prejudiciālajā jautājumā minētais gadījums attiecas uz maksājuma darījumu, ar kuru pēc elektroniskās naudas turētāja rīkojuma elektroniskās naudas iestāde atpērk naudas līdzekļus par to nominālvērtību un par šo vērtību pārskaita tos uz trešās personas bankas kontu.
81.
Līdzekļu pārskaitīšana, kas izriet no elektroniskās naudas iestādes veiktas atpirkšanas, ir cieši saistīta ar elektroniskās naudas emitēšanu, kurai, kā jau iepriekš norādīju, tādējādi ir jāietver arī atpirkšana.
82.
Tomēr šo atpirkto līdzekļu pārskaitīšanai būtu jābūt tikai viena un tā paša darījuma, ko veic elektroniskās naudas iestāde, sastāvdaļai. Gadījumā, ja atpirkto līdzekļu pārskaitīšana uz citu bankas kontu nav viena un tā paša darījuma priekšmets, minētais pārskaitījums būtu uzskatāms par neatkarīgu maksājuma pakalpojumu.
83.
Atbilstoši DME II direktīvas 7. panta 1. punktam elektroniskās naudas iestādei saskaņā ar DSP direktīvas 9. panta 1. un 2. punktu ir jāaizsargā naudas līdzekļi, kurus tā ir saņēmusi apmaiņā pret emitēto elektronisko naudu.
84.
Es piekrītu Komisijas viedoklim, ka tas nozīmē, ka elektroniskās naudas iestādei ir pienākums (
16
) aizsargāt šos naudas līdzekļus iestādes rēķinos ieskaitīto elektroniskās naudas summu apmērā. Savukārt, tiklīdz elektroniskā nauda ir tikusi atpirkta, līdzīgs pienākums aizsargāt naudas līdzekļus nepastāv. Šis tiesiskais regulējums var tikt pamatots ar to, ka naudas līdzekļu pārskaitīšanai ir jānotiek uzreiz pēc tam, kad elektroniskās naudas iestāde ir atpirkusi naudas līdzekļus no elektroniskās naudas turētāja. Ja atpirktie naudas līdzekļi paliek elektroniskās naudas iestādes rīcībā ilgāku laiku, tad DME II direktīvas 7. panta 3. punktā ir noteikts, ka ir piemērojamas DSP direktīvas 9. pantā paredzētās aizsardzības prasības. No tā izriet, ka naudas līdzekļiem ir jābūt aizsargātiem, lai atbilstoši DSP direktīvas noteikumiem varētu tikt sniegts neatkarīgs maksājumu pakalpojums.
85.
Līdz ar to iesniedzējtiesai ir taisnība, iesniedzējtiesas nolēmumā secinot, ka, tā kā elektroniskās naudas emitēšana tādējādi ietver arī DME II direktīvas 11. panta 2. punktā paredzēto naudas atpirkšanu, attiecīgais maksājumu pakalpojums (I pakalpojums) ir uzskatāms par maksājumu darījumu, kas ir “saistīts ar elektroniskās naudas emitēšanu” šīs direktīvas 5. un 6. panta izpratnē, ja atpirktie naudas līdzekļi pēc elektroniskās naudas turētāja pieprasījuma tiek pārskaitīti uz trešās personas bankas kontu.
86.
Otrais iesniedzējtiesas norādītais gadījums attiecas uz maksājumu pakalpojumu, ar kuru pēc pārdevēja rīkojuma preču un/vai pakalpojumu pircējs (maksātājs) maksā par šīm precēm un/vai pakalpojumiem, veicot līdzekļu pārskaitīšanu elektroniskās naudas iestādei (elektroniskās naudas emitents), kas, saņemot šos līdzekļus, emitē elektronisko naudu par saņemto līdzekļu nominālvērtību par labu pārdevējam (elektroniskās naudas turētājs).
87.
Kā pamatoti norāda Komisija, maksājumu pakalpojumu sniegšana, neatkarīgi no tā, vai tie ir vai nav saistīti ar elektroniskās naudas emitēšanu, ir jāvērtē no elektroniskās naudas iestādes aspekta.
88.
Šobrīd aplūkojamajā gadījumā elektroniskās naudas iestāde saņem preču un/vai pakalpojumu pircēja naudas līdzekļus un pārskaita tos pārdevējam, emitējot elektronisko naudu. Šajā gadījumā maksājuma pakalpojums, kura ietvaros elektroniskās naudas iestāde saņem naudas līdzekļus un emitē elektronisko naudu, ir nepieciešams jau tāpēc vien, lai varētu tikt emitēta elektroniskā nauda; tas tādējādi nav neatkarīgs pakalpojums.
89.
Tādēļ es piekrītu iesniedzējtiesai, ka nav nozīmes tam, ka preču un/vai pakalpojumu pircēji (maksātāji) pārskaita (maksā) līdzekļus prasītājai (elektroniskās naudas iestāde) nolūkā samaksāt par precēm un/vai pakalpojumiem, nevis nolūkā emitēt elektronisko naudu. Šie pircēji (maksātāji) maksā prasītājai par iegādātajām precēm un/vai pakalpojumiem pēc tirgotāja (prasītājas klients) rīkojuma, bet tirgotājs ir noslēdzis līgumu ar prasītāju, kura pēc līdzekļu saņemšanas no pircējiem nekavējoties emitē elektronisko naudu par saņemto līdzekļu nominālvērtību. Tādēļ pircēju mērķis neizslēdz, ka pastāv tieša saikne starp maksājuma darījumu un elektroniskās naudas emitēšanu.
90.
Līdz ar to es uzskatu, ka otrais attiecīgais maksājuma pakalpojums (II pakalpojums) arī ir uzskatāms par darbību, kura ir “saistīta ar elektroniskās naudas emitēšanu”.
V. Secinājumi
91.
Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, ierosinu Tiesai uz Lietuvos vyriausiasis administracinis teismas (Lietuvas Augstākā administratīvā tiesa) uzdoto prejudiciālo jautājumu atbildēt šādi:
Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2009/110/EK (2009. gada 16. septembris) par elektroniskās naudas iestāžu darbības sākšanu, veikšanu un konsultatīvu uzraudzību, par grozījumiem Direktīvā 2005/60/EK un Direktīvā 2006/48/EK un par Direktīvas 2000/46/EK atcelšanu 5. panta 2. punkts ir interpretējams tādējādi, ka tādos apstākļos kā šajā lietā par maksājumu pakalpojumiem, kuri ir saistīti ar elektroniskās naudas emitēšanu, ir uzskatāmi maksājumu pakalpojumi, ar kuriem:
a)
elektroniskās naudas turētājs lūdz elektroniskās naudas iestādei, kura emitē elektronisko naudu, veikt vienu vienīgu darījumu, kas vienlaicīgi ietver gan elektroniskās naudas atpirkšanu, gan naudas līdzekļu pārskaitīšanu uz trešās personas bankas kontu, un
b)
pēc pārdevēja rīkojuma preču un/vai pakalpojumu pircējs (maksātājs) maksā par precēm un/vai pakalpojumiem, veicot līdzekļu pārskaitīšanu elektroniskās naudas iestādei (elektroniskās naudas emitents), kas, saņemot šos līdzekļus, emitē elektronisko naudu par saņemto līdzekļu nominālvērtību par labu pārdevējam (elektroniskās naudas turētājs).
(
1
)	Oriģinālvaloda – franču.
(
2
)	Lai arī šis pēdējais minētais izteiciens drīzāk saistās ar bitcoin (Storrer, P., Droit de la monnaie électronique, RB‑Édition, Parīze, 2014, 23. lpp.). Skat. šo secinājumu 6. zemsvītras piezīmi.
(
3
)	Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīva (2009. gada 16. septembris) par elektroniskās naudas iestāžu darbības sākšanu, veikšanu un konsultatīvu uzraudzību, par grozījumiem Direktīvā 2005/60/EK un Direktīvā 2006/48/EK un par Direktīvas 2000/46/EK atcelšanu (OV 2009, L 263, 7. lpp.; turpmāk tekstā – “DME II direktīva”).
(
4
)	Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīva (2007. gada 13. novembris) par maksājuma pakalpojumiem iekšējā tirgū, ar ko groza Direktīvas 97/7/EK, 2002/65/EK, 2005/60/EK un 2006/48/EK un atceļ Direktīvu 97/5/EK (OV 2007, L 319, 1. lpp.; turpmāk tekstā – “DSP direktīva”).
(
5
)	Priekšlikums Eiropas Parlamenta un Padomes direktīvai par elektroniskās naudas iestāžu darbības sākšanu, veikšanu un konsultatīvu uzraudzību, par grozījumiem Direktīvā 2005/60/EK un Direktīvā 2006/48/EK un par Direktīvas 2000/46/EK atcelšanu (COM(2008) 627, galīgā redakcija).
(
6
)	Lai arī liela daļa cilvēku (kļūdaini) domā, ka tas tā ir. Tā drīzāk ir virtuāla nauda, kas “neatbilst arī maksāšanas līdzekļa definīcijai Code monétaire et financier (Monetārais un finanšu kodekss) izpratnē, un it īpaši elektroniskās naudas definīcijai, jo bitcoin netiek emitēts apmaiņā pret [..] naudas līdzekļu saņemšanu. Turklāt – pretēji elektroniskajai naudai – bitcoin neietver legālu garantiju par atpirkšanu jebkurā brīdī par nominālvērtību” (Banque de France [Francijas Banka], Les dangers liés au développement des monnaies virtuelles: l’exemple du bitcoin, Focus Nr. 10, 2013. gada 5. decembris).
(
7
)	Izklāstīta DME II direktīvas 5. panta 3. punktā.
(
8
)	Ietvertas DSP direktīvas 8. panta 1. un 2. punktā.
(
9
)	Arī iepriekšējās direktīvas (Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīva 2000/46/EK (2000. gada 18. septembris) par elektroniskās naudas iestāžu darbības sākšanu, veikšanu un konsultatīvu uzraudzību (OV 2000, L 275, 39. lpp.) gadījumā šādu definīciju nebija. Skat., piemēram, Vereecken, M., “Monnaie électronique: commentaire des directives européennes”, Euredia, Nr. 1, 2004, 43. – 79. lpp., kas, vēlos piebilst, joprojām bieži vien ir atbilstoša arī saistībā ar (jaunās) DME II direktīvas noteikumiem.
(
10
)	Jāuzsver, ka, lai arī šajā pielikumā ir precizētas darbības, ko elektroniskās naudas emitenti var veikt, tajā nekas nav paredzēts attiecībā uz to, vai šīs darbības ir vai nav saistītas ar elektroniskās naudas emitēšanu.
(
11
)	Skat. DME II direktīvas 11. panta 1. un 2. punktu.
(
12
)	DSP direktīvas 4. panta 5. punktā maksājumu darījumi ir definēti kā “maksātāja vai maksājuma saņēmēja uzsākta darbība, nododot, pārvedot vai izņemot līdzekļus, neatkarīgi no maksātāja vai maksājuma saņēmēja attiecību pamatā esošajiem pienākumiem”.
(
13
)	Skat. Komisijas priekšlikuma (COM(2008) 627, galīgā redakcija), kas minēts šo secinājumu 5. zemsvītras piezīmē, 5. pantu.
(
14
)	Attiecībā uz atpirkšanas iespējamības principu skat. tostarp Poullet, C., un Vuitton, R., “La remboursabilité de la monnaie électronique”, Bulletin du Cercle François Laurent, Nr.°3, 2004, 93.–147. lpp.
(
15
)	Skat. iepriekš minēto Storrer, P., Droit de la monnaie électronique, RB Édition, Parīze, 2014, 61.–65. lpp. Skat. arī Lasserre Capdeville, J., “Le droit régissant le paiement par monnaie électronique en France”, Revue Lamy Droit des affaires, Nr. 73, 2012. gada jūlijs–augusts, 93.–97. lpp. Attiecībā uz Austriju skat. Gerhartinger, H., Elektronisches Geld im österreichischen Bank‑ und Privatrecht, Bank Verlag Wien, Ķelne, 2010. Skat. arī Bulearcă, A., “Electronic Money, Means of Payment in Domestic and International Economic Exchanges. Statutory Changes at EU and EEA Level”, Sararu, C.‑S., (izd.), Studies of Business Law – Recent Developments and Perspectives, Peter Lang, Frankfurte pie Mainas, 2013, 195.–210. lpp., kurā ir aplūkota arī DME II direktīvas transponēšana Rumānijā.
(
16
)	Ja tiek piemērotas DSP direktīvas 9. panta 1. punkta a), b) vai c) apakšpunktā paredzētās metodes.