62021CJ0061_RES
Lieta C‑61/21
JP
pret
Ministre de la Transition écologique
un
Premier ministre
(Cour administrative d’appel de Versailles lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)
Tiesas (virspalāta) 2022. gada 22. decembra spriedums
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Vide – Direktīvas 80/779/EEK, 85/203/EEK, 96/62/EK, 1999/30/EK un 2008/50/EK – Gaisa kvalitāte – Noteiktie robežlielumi mikrodaļiņām (PM10) un slāpekļa dioksīdam (NO2) – Pārsniegums – Gaisa kvalitātes plāni – Kaitējums, kas privātpersonai esot nodarīts ar gaisa pasliktināšanos šo robežlielumu pārsniegšanas dēļ – Attiecīgās dalībvalsts atbildība – Šīs atbildības iestāšanās nosacījumi – Prasība, lai ar pārkāpto Savienības tiesību normu aizskartajām privātpersonām tiktu piešķirtas tiesības – Neesamība
Prejudiciālie jautājumi – Tiesas kompetence – Atbilstošo Savienības tiesību elementu identificēšana – Jautājumu pārformulēšana
(LESD 267. pants)
(skat. 34. punktu)
Eiropas Savienības tiesības – Privātpersonām piešķirtas tiesības – Dalībvalsts izdarīts pārkāpums – Pienākums atlīdzināt privātpersonām nodarīto kaitējumu – Nosacījumi – Tiesību norma, ar kuru privātpersonām tiek piešķirtas tiesības – Jēdziens – Direktīvas, kurās noteikts, pirmkārt, ka dalībvalstīm jāievēro piesārņojošo vielu gaisā robežlielumi, un, otrkārt, ka tām jāpieņem pasākumi, kas ir piemēroti šo vērtību pārsniegšanas gadījumā – Izslēgšana – Tieši skartu privātpersonu iespēja prasīt no kompetentajām valsts iestādēm piemērotu pasākumu pieņemšanu – Ietekmes neesamība
(Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2008/50 13. panta 1. punkts un 23. panta 1. punkts; Padomes Direktīvas 80/779 3. un 7. pants; Padomes Direktīvas 85/203 3. un 7. pants; Padomes Direktīvas 96/62 7. un 8. pants; Padomes Direktīvas 1999/30 4. panta 1. punkts un 5. panta 1. punkts)
(skat. 43.–62., 65. punktu un rezolutīvo daļu)
Rezumējums
Šajā prasībā, kas celta tribunal administratif de Cergy‑Pontoise (Seržī‑Pontuāzas Administratīvā tiesa; Francija), Parīzes aglomerācijā dzīvojošais JP tostarp lūdza Francijas Republikai atlīdzināt zaudējumus saistībā ar viņa veselības stāvokļa pasliktināšanos, ko esot izraisījusi gaisa kvalitātes pasliktināšanās šajā aglomerācijā. Šo pasliktināšanos esot izraisījusi Direktīvā 2008/50 par gaisa kvalitāti (
1
) noteikto slāpekļa dioksīda (NO2) un mikrodaļiņu (PM10) robežlielumu pārsniegšana, jo Francijas iestādes neesot izpildījušas šīs direktīvas 13. (
2
) un 23. (
3
) pantā tai paredzētos pienākumus.
Tā kā viņa prasība tika noraidīta, pamatojoties būtībā uz to, ka tajā minētās Direktīvas 2008/50 par gaisa kvalitāti normas nepiešķir privātpersonām nekādas tiesības saņemt atlīdzību par iespējamiem zaudējumiem, kas radušies gaisa kvalitātes pasliktināšanās dēļ, JP par šo spriedumu iesniedza apelācijas sūdzību cour administrative d’appel de Versailles (Versaļas Administratīvā apelācijas tiesa; Francija).
Tiesa, kurā pēdējā minētā tiesa ir vērsusies ar lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu, virspalātas sastāvā precizē nosacījumus, ar kādiem iestājas dalībvalsts atbildība par zaudējumiem, ko privātpersonai radījusi gaisa pasliktināšanās piesārņojošo vielu gaisā robežlielumu pārsniegšanas dēļ.
Tiesas vērtējums
Vispirms Tiesa norāda, ka JP minētā Direktīva 2008/50 par gaisa kvalitāti stājās spēkā 2008. gada 11. jūnijā, proti, daļēji pēc tam, kad viņam, iespējams, nodarīts kaitējums, kas esot sācies 2003. gadā. Tādējādi, lai izvērtētu iespējamo Francijas Republikas atbildību par attiecīgajiem zaudējumiem, tā uzskata par lietderīgu ņemt vērā ne tikai atbilstošās šīs direktīvas normas, bet arī pirms tās spēkā bijušo direktīvu normas (
4
), kurās bija paredzētas analogas prasības.
Turpinājumā Tiesa atgādina, ka privātpersonas var prasīt valsts atbildību, ja ir izpildīti trīs kumulatīvi nosacījumi, proti, ar pārkāpto Savienības tiesību normu tām tiek piešķirtas tiesības, šīs normas pārkāpums ir pietiekami būtisks un pastāv tieša cēloņsakarība starp šo pārkāpumu un privātpersonām nodarīto kaitējumu.
Attiecībā uz pirmo nosacījumu, kas saistīts ar to, ka ar pārkāpto normu privātpersonām tiek piešķirtas tiesības_– šīs tiesības rodas ne tikai tad, ja tās ir skaidri piešķirtas ar Savienības tiesību normām, bet arī pozitīvu vai negatīvu pienākumu dēļ, kas šajās tiesību normās ir skaidri noteikti gan privātpersonām, gan dalībvalstīm vai Savienības iestādēm. Dalībvalsts izdarīts šādu pienākumu pārkāpums var kavēt attiecīgo privātpersonu tiesību, kas tām netieši ir piešķirtas saskaņā ar attiecīgajām tiesību normām, izmantošanu un tādējādi mainīt tiesisko situāciju, kuru ar šīm tiesību normām ir paredzēts radīt šīm privātpersonām. Tādēļ šo normu pilnīga efektivitāte un tajās paredzēto tiesību aizsardzība prasa, lai privātpersonām būtu iespēja saņemt atlīdzību neatkarīgi no tā, vai attiecīgajām tiesību normām ir tieša iedarbība, jo šī īpašība pati par sevi nav ne nepieciešama, ne pietiekama, lai izpildītu pirmo nosacījumu.
Šajā gadījumā Direktīvas 2008/50 par gaisa kvalitāti 13. panta 1. punktā un 23. panta 1. punktā, tāpat kā iepriekš spēkā bijušo direktīvu analogajos noteikumos, dalībvalstīm būtībā ir noteikts, pirmkārt, pienākums nodrošināt, lai it īpaši NO2 un PM10 līmeņi to attiecīgajā teritorijā un no noteiktiem datumiem nepārsniegtu šajās direktīvās noteiktos robežlielumus un, otrkārt, pienākums paredzēt atbilstošus pasākumus, lai novērstu iespējamo šo lielumu pārsniegšanu, it īpaši saistībā ar gaisa kvalitātes plāniem. No tā izriet, ka šajās normās ir paredzēti pietiekami skaidri un precīzi pienākumi attiecībā uz rezultātu, kas dalībvalstīm ir jānodrošina. Tomēr šo pienākumu vispārējais mērķis ir aizsargāt cilvēku veselību un vidi kopumā un neļauj uzskatīt, ka tie netieši piešķir tādas tiesības privātpersonām, kuru pārkāpums varētu izraisīt dalībvalsts atbildību par tām nodarīto kaitējumu. Tādējādi pirmais no trim valsts atbildības iestāšanās nosacījumiem, kuri ir kumulatīvi nosacījumi, nav izpildīts.
Šis konstatējums nemaina privātpersonām Tiesas judikatūrā atzītās tiesības prasīt, vajadzības gadījumā vēršoties kompetentajā tiesā, lai valsts iestādes pieņemtu gaisa kvalitātes uzlabošanas plānu Direktīvā 2008/50, kā arī iepriekš spēkā bijušajās direktīvās minēto robežlielumu pārsniegšanas gadījumā. Šī iespēja – kas it īpaši izriet no Savienības tiesību efektivitātes principa un kuras efektivitāti ir tiesīgas veicināt attiecīgās privātpersonas, uzsākot administratīvas vai tiesas procedūras to īpašās situācijas dēļ_– nenozīmē, ka ar pienākumiem, kas izriet no Direktīvas 2008/50 13. panta 1. punkta un 23. panta 1. punkta, kā arī analogām iepriekš spēkā bijušo direktīvu normām, būtu bijis paredzēts piešķirt ieinteresētajām personām individuālas tiesības pirmā no iepriekš minētajiem trim nosacījumiem izpratnē.
Ņemot vērā visus šos apsvērumus, Tiesa nosprieda, ka Direktīvas 2008/50 par gaisa kvalitāti 13. panta 1. punkts un 23. panta 1. punkts, kā arī iepriekš spēkā bijušo direktīvu analogās normas ir jāinterpretē tādējādi, ka ar tām privātpersonām netiek piešķirtas tādas tiesības, kas varētu tiem radīt tiesības uz zaudējumu atlīdzību attiecībā pret dalībvalsti, pamatojoties uz principu par valsts atbildību par zaudējumiem, kas privātpersonām nodarīti ar Savienības tiesību pārkāpumu, kurā tā ir vainojama.
(
1
)	Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīva 2008/50/EK (2008. gada 21. maijs) par gaisa kvalitāti un tīrāku gaisu Eiropai (OV 2008, L 152, 1. lpp.).
(
2
)	Saskaņā ar šīs direktīvas 13. panta 1. punktu “dalībvalstis nodrošina to, ka sēra dioksīda, [PM10] svina un oglekļa oksīda koncentrācija gaisā to zonās un aglomerācijās nepārsniedz XI pielikumā noteiktos robežlielumus” un ka “robežlielumus, kas XI pielikumā noteikti attiecībā uz slāpekļa dioksīdu un benzolu, nedrīkst pārsniegt no minētajā pielikumā norādītās dienas”.
(
3
)	Saskaņā ar šīs pašas direktīvas 23. panta 1. punktu, “ja konkrētās zonās vai aglomerācijās piesārņojošo vielu koncentrācija gaisā pārsniedz kādu robežlielumu vai mērķlielumu, kā arī attiecīgu pielaides robežu, dalībvalstis minētajām zonām vai aglomerācijām nodrošina gaisa kvalitātes uzlabošanas plānu izstrādi, lai panāktu atbilstību attiecīgajam robežlielumam vai mērķlielumam, kā paredzēts XI un XIV pielikumā.”
(
4
)	Proti, Padomes Direktīvas 80/779/EEK (1980. gada 15. jūlijs) par gaisa kvalitātes robežvērtībām un sēra dioksīda un suspendēto daļiņu orientējošām vērtībām (OV 1980, L 229, 30. lpp.) 3. un 7. pants, Padomes Direktīvas 85/203/EEK (1985. gada 7. marts) par gaisa kvalitātes normām attiecībā uz slāpekļa dioksīdu (OV 1985, L 87, 1. lpp.) 3. un 7. pants, Padomes Direktīvas 96/62/EK (1996. gada 27. septembris) par apkārtējā gaisa kvalitātes novērtēšanu un pārvaldību (OV 1996, L 296, 55. lpp.) 7. un 8. punkts, kā arī Padomes Direktīvas 1999/30/EK (1999. gada 22. aprīlis) par robežvērtību noteikšanu sēra dioksīda, slāpekļa dioksīda un slāpekļa oksīdu, makrodaļiņu un svina koncentrācijai apkārtējā gaisā (OV 1999, L 163, 41. lpp.) 4. panta 1. punkts un 5. panta 1. punkts.