Pagaidu versija
ĢENERĀLADVOKĀTES LAILAS MEDINAS
SECINĀJUMI,
sniegti 2026. gada 21. maijā (1)
Lieta C‑230/25
Mihail Mihaylov Stefanov
Kriminālprocess,
piedaloties
Sofiyska apelativna prokuratura
(lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, ko iesniegusi Apelativen sad – Sofia (Sofijas apelācijas tiesa, Bulgārija)
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Brīvības, drošības un tiesiskuma telpa – Tiesu iestāžu sadarbība krimināllietās – Savienības vērtības un mērķi – Tiesiskums – Tiesnešu neatkarības un neatceļamības princips – Tiesa, kas izskata krimināllietu un ir atbildētāja civillietā par zaudējumu atlīdzību
I.      Ievads
1.        Šie secinājumi attiecas uz lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu, ko iesniegusi Apelativen sad – Sofia (Sofijas apelācijas tiesa, Bulgārija). Tā jautā Tiesai par tiesību uz juridisko palīdzību, kas it īpaši nostiprinātas Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvā (ES) 2016/1919 (2016. gada 26. oktobris) par juridisko palīdzību aizdomās turētajiem un apsūdzētajiem kriminālprocesā un pieprasītajām personām Eiropas apcietināšanas ordera procesā (OV 2016, L 297, 1. lpp.), piemērošanas noteikumiem. Konkrētāk, tā vēlas noskaidrot apstākļus, kādos dalībvalsts var lūgt segt tai saistībā ar šo juridisko palīdzību radušās izmaksas personai, kura saņēmusi šo palīdzību un kurai beigās piemērots kriminālsods.
2.        Tiesības uz juridisko palīdzību, kā to jau sen uzsvērusi Eiropas Cilvēktiesību tiesa (2), dažreiz ir noteikti nepieciešamas, lai ļautu efektīvu piekļuvi tiesai. Praksē šīs tiesības balstās uz diviem papildinošiem pīlāriem, kurus veido, pirmkārt, advokāta palīdzība un, otrkārt, šīs palīdzības finansējums. Lai gan pirmajā acu uzmetienā juridiskā palīdzība šķiet vienkārši praktiska tiesas norises organizācijas kārtība, patiesībā tā ir būtisks izpausmes līdzeklis, ar kuru tiesību sistēmā tiek konkretizētas tiesības uz tiesas aizsardzību. Nodrošinot tiesību subjektam to, ka viņš saņem advokāta palīdzību, tā viņam faktiski ļauj piekļūt tiesai un tādējādi garantē taisnīgu procesa norisi. Tātad juridiskā palīdzība nodrošina Eiropas Savienības Pamattiesību hartas (turpmāk – Harta) 47. pantā paredzēto tiesību uz tiesas aizsardzību efektivitāti, kas savukārt ir priekšnoteikums LES 2. pantā nostiprinātās tiesiskuma pamatvērtības īstenošanai.
3.        Izskatāmajā lietā apsvērumi par juridisko palīdzību ir jāizvērš tieši saistībā ar kriminālprocesiem, kas notiek vairākās Bulgārijas tiesās. Tiesai it īpaši ir lūgts noteikt, vai un kādā apjomā ir iespējams pieprasīt personai, kurai piešķirta juridiskā palīdzība, segt ar to saistītās izmaksas. Lai sniegtu uz to atbildi, ir jāinterpretē, konkrēti, Direktīva 2016/1919, kas pēc ilgām likumdevēja pārdomām par šo jautājumu definē kopēju noteikumu minimumu, kuri dalībvalstīm ir jāievēro attiecībā uz juridisko palīdzību kriminālprocesā.
II.    Atbilstošās tiesību normas
A.      Savienības tiesības
4.        Direktīvas 2016/1919 1., 2., 8., 17. un 30. apsvērums formulēts šādi:
“(1)      Šīs direktīvas mērķis ir nodrošināt [Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvā 2013/48/ES [(2013. gada 22. oktobris) par tiesībām uz advokāta palīdzību kriminālprocesā un Eiropas apcietināšanas ordera procesā, par tiesībām uz to, ka pēc brīvības atņemšanas informē trešo personu, un par tiesībām, kamēr atņemta brīvība, sazināties ar trešām personām un konsulārajām iestādēm (OV 2013, L 294, 1. lpp.] paredzēto tiesību uz advokāta pieejamību efektivitāti, darot pieejamu dalībvalstu apmaksātu advokātu palīdzību aizdomās turētajiem un apsūdzētajiem kriminālprocesā [..]
(2)      Paredzot kopēju noteikumu minimumu par aizdomās turēto, apsūdzēto un pieprasīto personu tiesībām uz juridisko palīdzību, šīs direktīvas mērķis ir stiprināt dalībvalstu uzticēšanos citu dalībvalstu krimināltiesību sistēmām un tādējādi palīdzēt uzlabot nolēmumu savstarpējo atzīšanu krimināllietās.
[..]
(8)      Juridiskajai palīdzībai būtu jāsedz aizdomās turēto, apsūdzēto [..] aizstāvības izdevumi. Dalībvalstu kompetentajām iestādēm vajadzētu būt iespējai juridiskās palīdzības piešķiršanas sakarā prasīt, lai aizdomās turētie, apsūdzētie vai pieprasītās personas atkarībā no saviem finansiālajiem resursiem paši daļēji sedz minētās izmaksas.
[..]
(17)      Saskaņā ar ECTK 6. panta 3. punkta c) apakšpunktu aizdomās turētajiem un apsūdzētajiem, kam trūkst līdzekļu, lai samaksātu par advokāta palīdzību, ir tiesības uz juridisko palīdzību, ja tas nepieciešams tiesiskuma interesēs. Šis minimuma noteikums ļauj dalībvalstīm izmantot mantiskā stāvokļa pārbaudi, pamatotības pārbaudi vai abas. Šajās pārbaudēs nevajadzētu ierobežot tiesības un procesuālās garantijas, ko nodrošina Harta un ECTK, kā interpretējusi Tiesa un Eiropas Cilvēktiesību tiesa, vai atkāpties no tām.
[..]
(30)      Ar šo direktīvu nosaka noteikumu minimumu. Dalībvalstīm vajadzētu spēt paplašināt direktīvā paredzētās tiesības, lai nodrošinātu augstāku aizsardzības līmeni. [..]. Aizsardzības līmenim, ko nodrošina dalībvalstis, nekad nevajadzētu būt zemākam par Hartā vai ECTK noteiktajiem standartiem, kā interpretējusi Tiesa un Eiropas Cilvēktiesību tiesa.”
5.        Šīs direktīvas 2. pants “Darbības joma” paredz:
“1.      Šo direktīvu piemēro kriminālprocesā aizdomās turētajiem un apsūdzētajiem, kuriem ir tiesības uz advokāta pieejamību saskaņā ar Direktīvu 2013/48 un kuriem:
a)      ir atņemta brīvība;
b)      pienākas advokāta palīdzība saskaņā ar Savienības vai valstu tiesību aktiem; [..].
[..]”
6.        Direktīvas 2016/1919 4. pants “Juridiskā palīdzība kriminālprocesā” paredz:
“1.      Dalībvalstis nodrošina, ka aizdomās turētajiem un apsūdzētajiem, kam trūkst līdzekļu, lai apmaksātu advokāta palīdzību, ir tiesības uz juridisko palīdzību, kad tas nepieciešams tiesiskuma interesēs.
2.      Lai izlemtu, vai jāpiešķir juridiskā palīdzība saskaņā ar 1. punktu, dalībvalstis var izmantot mantiskā stāvokļa vai pamatotības pārbaudi vai abas.
3.      Izmantojot mantiskā stāvokļa pārbaudi, dalībvalsts ņem vērā visus attiecīgos un objektīvos faktorus, piemēram, personas ienākumus, kapitālu un ģimenes stāvokli, kā arī izmaksas par advokāta palīdzību un dzīves līmeni minētajā dalībvalstī, lai noteiktu, vai saskaņā ar piemērojamiem kritērijiem minētajā dalībvalstī aizdomās turētajam vai apsūdzētajam trūkst līdzekļu advokāta palīdzības apmaksāšanai.
4.      Izmantojot pamatotības pārbaudi, dalībvalsts ņem vērā noziedzīga nodarījuma smagumu, lietas sarežģītību un soda, ko varētu uzlikt konkrētā lietā, smagumu, lai noteiktu, vai tiesiskuma interesēs nepieciešams piešķirt juridisko palīdzību. Jebkurā gadījumā pamatotības pārbaudi uzskata par izturētu šādās situācijās:
a)      ja aizdomās turētais vai apsūdzētais tiek nogādāts kompetentā tiesā vai pie kompetenta tiesneša lēmuma pieņemšanai par apcietināšanu jebkurā procesa stadijā, uz ko attiecas šī direktīva; un
b)      apcietinājuma laikā.
[..]”
7.        Šīs pašas direktīvas 9. pants “Neaizsargātas personas” formulēts šādi:
“Dalībvalstis nodrošina, ka, īstenojot šo direktīvu, tiek ņemtas vērā neaizsargātu aizdomās turēto, apsūdzēto un pieprasīto personu īpašās vajadzības.”
8.        Direktīvas 2016/1919 11. pants noteic:
“Nekas šajā direktīvā nav interpretējams kā tāds, kas ierobežo vai atkāpjas no jebkurām tiesībām un procesuālajām garantijām, kuras ir nodrošinātas Hartā, ECTK vai citos attiecīgos starptautisko tiesību aktu vai jebkuras dalībvalsts tiesību aktu noteikumos, kuri nosaka augstāku aizsardzības līmeni.”
B.      Bulgārijas tiesības
9.        Nakazatelno‑protsesualen kodeks (Kriminālprocesa kodekss, turpmāk – NPK) 94. pants paredz:
“(1)      Advokāta piedalīšanās kriminālprocesā ir obligāta situācijā, kad:
[..]
6.      [..] apsūdzētajam ir atņemta brīvība;
[..]
8.      lieta tiesā tiek izskatīta bez apsūdzētā klātbūtnes;
9.      Apsūdzētais nespēj samaksāt advokāta honorāru, vēlas saņemt advokāta palīdzību un kad tas nepieciešams tiesiskuma interesēs.
[..]
(3)      Tad, kad advokāta klātbūtne ir obligāta, kompetentā iestāde aizstāvības veikšanai nodrošina advokātu. [..]”
10.      NPK 189. panta 3. punkts noteic:
“Ja tiesājamais tiek atzīts par vainīgu, tiesa viņam piespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, tostarp advokāta honorāru un citus paša advokāta izdevumus, kā arī privātās apsūdzības uzturētāja un civilprasītāja izdevumus, ja viņi to ir lūguši. Ja ir vairākas notiesātās personas, tiesa izlemj, kādu daļu katrai no tām ir jāatlīdzina.”
11.      Zakon za pravnata pomosht (Juridiskās palīdzības likums) 23. pants noteic:
“(1)      Juridiskās palīdzības sistēma [..] aptver gadījumus, kuros likums paredz, ka aizstāvība ir jānodrošina advokātam, advokāta palīgam vai pārstāvim.
(2)      Juridiskās palīdzības sistēma aptver arī gadījumus, kuros tiesājamajam, apsūdzētajam vai lietas dalībniekam kriminālprocesā, civilprocesā vai administratīvajā procesā nav nepieciešamo līdzekļu, lai apmaksātu advokāta palīdzību, viņi vēlas šo palīdzību un kad tas nepieciešams tiesiskuma interesēs. Šādos gadījumos personai nav jāsedz piešķirtās juridiskās palīdzības izmaksas.”
12.      Šī likuma 25. panta 1. punkts noteic:
“[..] lēmums par juridiskās palīdzības piešķiršanu tiek pieņemts [..] pēc attiecīgās personas lūguma vai atbilstoši likumam, ar Juridiskās palīdzības biroja sagatavotu paziņojumu rakstveidā tai izskaidrojot, ka aresta vai notiesājoša lēmuma gadījumā personai ir jāsedz juridiskās palīdzības izmaksas, izņemot 23. panta 2. punktā paredzētos gadījumus. Atteikumā piešķirt juridisko palīdzību norāda pamatojumu un to var pārsūdzēt saskaņā ar atbilstošiem noteikumiem.”
III. Lietas faktiskie apstākļi, pamattiesvedība, prejudiciālie jautājumi un tiesvedība Tiesā
13.      Vispirms pirmajā tiesvedībā Spetsializiran nakazatelen sad (Specializētā krimināllietu tiesa, Bulgārija) notiesāja prasītāju pamatlietā Mihail Mihaylov Stefanov, kuram iepriekš 2018. gada 3. jūnijā bija piemērots pirmstiesas apcietinājums un kuru pārstāvēja valsts nodrošināts advokāts, kura palīdzība viņam tika piešķirta automātiski, ar brīvības atņemšanu, sodu izciešot ieslodzījuma vietā, uz vienu gadu un sešiem mēnešiem un pārbaudes laiku uz četriem gadiem, par divu Nakazatelen kodeks
(Bulgārijas Kriminālkodekss) paredzēto noziedzīgo nodarījumu izdarīšanu. Prasītājs pamatlietā iesniedza apelācijas sūdzību par šo spriedumu Apelativen spetsializiran nakazatelen sad (Specializētā apelācijas krimināllietu tiesa, Bulgārija), kura atcēla minēto spriedumu procesuāla pārkāpuma dēļ un nosūtīja lietu atpakaļ Spetsializiran nakazatelen sad (Specializētā krimināllietu tiesa) izlemšanai pēc būtības, savukārt prasītāja pamatlietā apcietinājums beidzās 2019. gada 14. martā.
14.      Vienlaikus prasītājs pamatlietā Sofiyski gradski sad (Sofijas pilsētas tiesa, Bulgārija) cēla civiltiesiskās atbildības prasību pret Spetsializiran nakazatelen sad (Specializētā krimināllietu tiesa) un Apelativen spetsializiran nakazatelen sad (Specializētā apelācijas krimināllietu tiesa), norādot uz dažāda veida kaitējumu saistībā ar viņa atrašanos apcietinājumā.
15.      Pēc tam Spetsializiran nakazatelen sad (Specializētā krimināllietu tiesa) otrajā tiesvedībā prasītājam pamatlietā piesprieda jaunu sodu, un viņš iesniedza apelācijas sūdzību par šo spriedumu Apelativen spetsializiran nakazatelen sad (Specializētā apelācijas krimināllietu tiesa). Apelativen spetsializiran nakazatelen sad (Specializētā apelācijas krimināllietu tiesa) noraidīja šo apelācijas sūdzību, vienlaikus daļēji atceļot Spetsializiran nakazatelen sad (Specializētā krimināllietu tiesa) spriedumu, un prasītājs pamatlietā par šo nolēmumu iesniedza kasācijas sūdzību Varhoven kasatsionen sad (Augstākā kasācijas tiesa, Bulgārija). Varhoven kasatsionen sad (Augstākā kasācijas tiesa) atcēla apelācijas instances un pirmās instances spriedumu un nosūtīja lietu atpakaļ Spetsializiran nakazatelen sad (Specializētā krimināllietu tiesa).
16.      Visbeidzot trešajā tiesvedībā tika izdota jauna apsūdzība, lai izpildītu Varhoven kasatsionen sad (Augstākā kasācijas tiesa) spriedumu, un lieta tika nodota Spetsializiran nakazatelen sad (Specializētā krimināllietu tiesa). Prasītājs pamatlietā pieteica noraidījumu par šīs lietas izskatīšanu atbildīgajam tiesnesim un visiem Spetsializiran nakazatelen sad (Specializētā krimināllietu tiesa) tiesnešiem, pamatojot to ar līdzīgiem iemesliem kā tie, kurus viņš bija norādījis savā iepriekšējā apelācijas sūdzībā, kas iesniegta otrajā tiesvedībā. Tomēr, tā kā Bulgārijas likumdevējs bija nolēmis atcelt specializētās krimināllietu tiesas, tostarp Spetsializiran nakazatelen sad (Specializētā krimināllietu tiesa), lieta tika nodota Sofiyski gradski sad (Sofijas pilsētas tiesa). Vienlaikus lieta saistībā ar civiltiesisko atbildību, kas bija ierosināta Sofiyski gradski sad (Sofijas pilsētas tiesa), tika nodota Okrazhen sad – Sofia (Sofijas apgabaltiesa, Bulgārija). Šajā kontekstā prasītājs pamatlietā pieteica noraidījumu Sofiyski gradski sad (Sofijas pilsētas tiesa) tiesnešiem, norādot uz viņu neobjektivitāti. Šis pieteikums tika noraidīts, un prasītājs pamatlietā tika notiesāts.
17.      Prasītājs pamatlietā par šo spriedumu iesniedza apelācijas sūdzību iesniedzējtiesā, vienlaikus piesakot noraidījumu tās sastāvā esošajiem krimināllietu tiesnešiem.
18.      Pirmkārt, iesniedzējtiesa norāda, ka šo secinājumu 13.–17. punktā aprakstīto dažādo lietu izskatīšana atklāj problēmas saistībā ar to tiesnešu objektivitātes vērtējumu, kuri ir visu tiesu, kas iesaistītas šo lietu izskatīšanā, sastāvā, tostarp iesniedzējtiesas sastāvā. Šajā ziņā iesniedzējtiesa, no vienas puses, paskaidro, ka prasītājs pamatlietā apstrīd šo objektivitāti, pamatojot ar to, ka šīm tiesām ir atbildētāja statuss civiltiesiskās atbildības tiesvedībā, kuru viņš uzsācis pēc tam, kad viņam tika piemērots apcietinājums. No otras puses, attiecībā uz pamatlietu tā precizē, ka tai ir vienīgi jāizvērtē tas, vai ir pamatota prasītāja pamatlietā apelācijas sūdzība, ko viņš iesniedzis par nolēmumu, ar kuru Sofiyski gradski sad (Sofijas pilsētas tiesa) secināja, ka viņš ir vainojams to noziedzīgo nodarījumu izdarīšanā, par kuriem viņš apsūdzēts. Turpretim jautājumi saistībā ar viņa apcietinājuma tiesiskumu, kā arī vērtējumu par morālā kaitējuma esību un tā eventuālo atlīdzinājumu ir Okrazhen sad – Sofia (Sofijas apgabaltiesa)  kompetencē, izskatot civiltiesiskās atbildības prasību.
19.      Otrkārt, iesniedzējtiesa informē, ka otrajā tiesvedībā prasītājam pamatlietā tika darīti zināmi tiesas sēžu Sofiyski gradski sad (Sofijas pilsētas tiesa) datumi, kā arī tas, ka, ja viņš bez pamatota iemesla tajās nepiedalīsies, lieta tiks izskatīta viņa prombūtnē. Prasītājs pamatlietā darīja zināmu, ka viņš nav iecerējis piedalīties šajās tiesas sēdēs, tāpēc ka viņš tiek meklēts apcietinājuma piemērošanai saistībā ar otro tiesvedību. Tiesvedība šajā tiesā notika, piedaloties valsts nodrošinātam advokātam. Pēdējā tiesas sēdē prasītājs pamatlietā ieradās, lai lūgtu atkārtoti uzklausīt liecinieku liecības un ekspertu ziņojumus, kas jau bija uzklausīti, taču Sofiyski gradski sad (Sofijas pilsētas tiesa) noraidīja šo lūgumu. Tāpēc prasītājs pamatlietā atstāja tiesas zāli. Sofiyski gradski sad (Sofijas pilsētas tiesa) pieņēma savu nolēmumu, piedaloties valsts nodrošinātam advokātam un prasītāja pamatlietā prombūtnē. Iesniedzējtiesa vēlas noskaidrot šādas rīcības juridisko kvalifikāciju, it īpaši ņemot vērā Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas (ES) 2016/343 (2016. gada 9. marts) par to, lai nostiprinātu konkrētus nevainīguma prezumpcijas aspektus un tiesības piedalīties klātienē lietas izskatīšanā tiesā kriminālprocesā (OV 2016, L 65, 1. lpp.), 35. apsvērumu.
20.      Treškārt, iesniedzējtiesa paskaidro, ka Bulgārijas tiesību sistēmā NPK 94. panta pirmās daļas 6. punkts paredz, ka apsūdzēto, kuram atņemta brīvība, noteikti ir jāaizstāv advokātam. Vienlaikus šī kodeksa 94. panta pirmās daļas 8. punkts paredz, ka tad, kad lieta tiek izskatīta apsūdzētā prombūtnē, viņu arī obligāti ir jāaizstāv advokātam. Šīs abas tiesību normas neparedz nekādu iepriekšēju izvērtējumu par šīs personas finanšu spēju atlīdzināt advokāta palīdzību. Turklāt no minētā kodeksa 94. panta pirmās daļas 9. punkta izriet, ka tad, kad apsūdzētais vēlas, lai viņu pārstāvētu advokāts, kad viņam nav pietiekamu līdzekļu, lai tam samaksātu atlīdzību un kad tas nepieciešams tiesiskuma interesēs, viņam tiek nodrošināts advokāts. Šādā gadījumā juridiskā palīdzība tātad tiek piešķirta pēc šīs personas iniciatīvas un pēc tam, kad tikusi izvērtēta viņa finanšu nespēja atlīdzināt advokātam. Turklāt iesniedzējtiesa paskaidro, ka saskaņā ar valsts Juridiskās palīdzības likuma 25. panta 1. punktu attiecīgajai personai tās notiesāšanas gadījumā ir pilnībā jāsedz ar tai piešķirto juridisko palīdzību saistītās izmaksas, izņemot šī paša likuma 23. panta 2. punktā paredzēto gadījumu, proti, tad, kad juridiskā palīdzība tikusi piešķirta tāpēc, ka tiesājamais, apsūdzētais vai lietas dalībnieks kriminālprocesā, kuram nav nepieciešamo līdzekļu, ir paudis vēlmi, lai viņam palīdzētu advokāts, un kad tas nepieciešams tiesiskuma interesēs.
21.      Izskatāmajā lietā iesniedzējtiesa norāda, ka atsevišķos šo secinājumu 13.–17. punktā aprakstīto tiesvedību posmos prasītājam pamatlietā tika piešķirta juridiskā palīdzība, alternatīvi pamatojoties uz NPK 94. panta pirmās daļas 6. un 8. punktu, ar kuriem tiek piemērots Direktīvas 2016/1919 2. panta 1. punkta a) un b) apakšpunkts. Taču tā uzsver, ka pēc tam tika konstatēts, ka prasītājam pamatlietā nav pietiekamu līdzekļu, lai nolīgtu advokātu, tomēr brīdī, kad viņam piešķīra juridisko palīdzību, pamatojoties uz NPK 94. panta pirmās daļas 6. un 8. punktu, tas netika pārbaudīts.
22.      Šādā kontekstā iesniedzējtiesa vēlas noskaidrot, vai tad, kad apsūdzētajam ir piešķirta juridiskā palīdzība tāpēc, ka viņam atņemta brīvība, iepriekš nepārbaudot viņa finanšu spēju samaksāt atlīdzību advokātam, un tad, kad vēlāk ir konstatēts, ka šie līdzekļi šajā ziņā ir nepietiekami, Juridiskās palīdzības likuma 25. panta 1. punkts ir jāatstāj bez piemērošanas, ja šī persona tiek notiesāta. Iesniedzējtiesa būtībā precizē, ka tai šajā ziņā radušās šaubas izriet no tā, ka Bulgārijas tiesību sistēmā apsūdzētajam, kurš saņēmis juridisko palīdzību savu līdzekļu nepietiekamības dēļ, turpretim nevar noteikt pienākumu segt ar šajā tiesību normā paredzēto juridisko palīdzību saistītās izmaksas, ja viņš tiek notiesāts. Tāpēc iesniedzējtiesa vēlas zināt, vai tādā gadījumā kā pamatlietā aplūkotais apsūdzētais būtu pielīdzināms apsūdzētajam, kurš saņēmis juridisko palīdzību tāpēc, ka viņam nav bijis pietiekamu finanšu līdzekļu, lai samaksātu atlīdzību advokātam.
23.      Turklāt iesniedzējtiesa uzdod arī jautājumu par Juridiskās palīdzības likuma 25. panta 1. punkta atbilstību Direktīvas 2016/1919 8. apsvērumam, ciktāl tas būtībā paredz, ka dalībvalstīm vajadzētu būt iespējai prasīt, lai apsūdzētie paši daļēji sedz ar juridisko palīdzību saistītās izmaksas atkarībā no viņu finanšu līdzekļiem, savukārt Juridiskās palīdzības likuma 25. panta 1. punkts paredz nevis daļēju, bet pilnīgu ar juridisko palīdzību saistīto izmaksu segšanu.
24.      Ceturtkārt, iesniedzējtiesa norāda, ka visu šo secinājumu 13.–17. punktā aprakstīto tiesvedību laikā prasītāja pamatlietā aizstāvību juridiskās palīdzības ietvaros secīgi veica valsts nodrošināti advokāti. Proti, prasītājs pamatlietā pauda vēlmi, lai vairāki no tiem tiktu aizstāti, lai gan minētie advokāti esot ievērojuši savu pienākumu palīdzēt noskaidrot faktisko un tiesisko situāciju, kas viņam būtu bijusi labvēlīga, vienlaikus cenšoties ņemt vērā aizstāvības stratēģiju, ko viņš vēlējās izmantot. Šādā kontekstā iesniedzējtiesa vēlas noskaidrot, kādi pasākumi ir jāveic, lai nodrošinātu aizdomās turētā vai apsūdzētā pārstāvības turpinātību visā kriminālprocesā. Konkrētāk, tā vēlas noskaidrot, vai un kādos apstākļos dalībvalstīm ir jānodrošina aizdomās turēto vai apsūdzēto tiesības aizstāt advokātus, kuri viņus pārstāv juridiskās palīdzības ietvaros, ja to pamato apstākļi.
25.      Šādos apstākļos Apelativen sad – Sofia (Sofijas apelācijas tiesa) nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai sešus prejudiciālus jautājumus. Atbilstoši Tiesas lūgumam es izvērtēšu tikai ceturto un piekto jautājumu, kuri ir formulēti šādi:
“[..]
4.      Vai [Direktīvas 2016/1919] 2. panta 1. punkta a) un b) apakšpunkts, kā arī 4. panta 1. un 4. punkts, lasot tos kopsakarā ar 8. un 17. apsvērumu, ir jāinterpretē tādējādi, ka aizdomās turētie un apsūdzētie, kuriem atņemta brīvība, neatkarīgi no tā, vai viņiem ir pietiekami līdzekļi advokāta sniegto pakalpojumu apmaksai, ir jāpielīdzina aizdomās turētajiem un apsūdzētajiem, kuriem šādu līdzekļu nav un kuri saņem juridisko palīdzību, jo to prasa tiesiskuma intereses?
5.      Ja uz ceturto jautājumu ir jāatbild apstiprinoši, vai [Direktīvas 2016/1919] 8. apsvērumam atbilst valsts tiesiskais regulējums, saskaņā ar kuru gadījumā, kad tiek piešķirta juridiskā palīdzība, pamatojoties uz likumu, kurā ir paredzēta obligāta advokāta aizstāvība, kā tas ir aizdomās turētā vai apsūdzētā apcietinājuma gadījumā, viņiem ir jāatlīdzina šīs sniegtās juridiskās palīdzības izmaksas, nepārbaudot, vai viņiem bija pietiekami līdzekļi, lai samaksātu advokātam?
[..]”
26.      Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu Tiesā tika reģistrēts 2025. gada 25. martā. Rakstveida apsvērumus Eiropas Savienības Tiesas Statūtu 23. pantā noteiktajā termiņā iesniedza prasītājs pamatlietā, Čehijas valdība un Eiropas Komisija. Visi piedalījās tiesas sēdē mutvārdu paskaidrojumu uzklausīšanai, kas notika 2026. gada 25. februārī.
IV.    Izvērtējums
27.      Abus šajos secinājumos izvērtējamos jautājumus es ierosinu analizēt kopā (3), pat ja otrais ir uzdots tikai gadījumā, ja uz pirmo tiktu sniegta apstiprinoša atbilde. Ar šiem jautājumiem iesniedzējtiesa būtībā cenšas noskaidrot, vai Direktīvas 2016/1919 2. panta 1. punkta a) un b) apakšpunkts, kā arī 4. panta 1. un 4. punkts, aplūkojot kopsakarā ar tās 8. apsvērumu, nepieļauj tādu valsts tiesisko regulējumu, kas paredz, ka apsūdzētajam, kuram piešķirta juridiskā palīdzība viņam piemērotā apcietinājuma dēļ, var noteikt pienākumu segt ar šo palīdzību saistītās izmaksas, iepriekš nepārbaudot viņa finanšu līdzekļus, savukārt apsūdzētajam, kuram šī palīdzība piešķirta tieši šo līdzekļu nepietiekamības dēļ, nevar tikt noteikts šāds pienākums.
A.      Ievada apsvērumi
28.      Vispirms ir lietderīgi atgādināt vēsturisko kontekstu, kurā iekļaujas šī lieta. Pirms Lisabonas līguma pieņemšanas tika pārdomātas problēmas saistībā ar procesuālo tiesību garantijām Eiropas Savienībā notiekošajos kriminālprocesos (4). Šīs pārdomas iedvesmoja kustību, kuras mērķis bija šo garantiju turpmāka pilnveidošana, lai ilgtermiņā sekmētu dalībvalstu tiesību aktu saskaņošanu, kas ļautu īstenot nolēmumu krimināllietās savstarpējas atzīšanas un uzticēšanās pamatprincipus. Šie mērķi tostarp tika nostiprināti Padomes Rezolūcijā par ceļvedi aizdomās turētu vai apsūdzētu personu procesuālo tiesību stiprināšanai kriminālprocesā (5). Šī rezolūcija tika iekļauta vadlīnijās, kas definētas “Stokholmas programmā” attiecībā uz “brīvības, drošības un tiesiskuma telpu”, no kuras izriet, ka “Eiropas tiesiskuma telpas izveide ir jāpadziļina, lai pārvarētu pašreizējo sadrumstalotību”(6).
29.      Šo secinājumu iepriekšējā punktā aprakstītais mērķis pakāpeniski tika īstenots, pieņemot pirmo trīs direktīvu kopumu (7). Pēc tam 2016. gadā to papildināja trīs jaunas direktīvas (8). Būtībā šīs sešas direktīvas, kas pieņemtas, pamatojoties uz LESD 82. panta 2. punktu (9), tiecas, pirmkārt, iedibināt krimināltiesību “kopienas” modeli, kas balstīts uz kopīgu procesuālo tiesību sistēmu un, otrkārt, saglabāt zināmu harmoniju, līdzsvarojot iepriekš panākto progresu tiesu iestāžu un policijas sadarbības jomā attiecībā uz pasākumiem, kas vērsti uz kriminālvajāšanas atvieglošanu (10).
30.      Šajā posmā ir jāprecizē, ka ar sešām iepriekš minētajām direktīvām iezīmētās pamatnostādnes ir tikai kopīgu minimālo standartu sistēma, kas dalībvalstīm ir jāievēro procesuālo garantiju jomā. Turklāt tās lielā mērā ir smēlušās iedvesmu no tiesībām, kas nostiprinātas1950. gada 4. novembrī Romā parakstītajā Eiropas Cilvēktiesību un pamatbrīvību aizsardzības konvencijā (turpmāk – ECPAK), un it īpaši tās 6. pantā. Šajā ziņā no Paskaidrojumiem attiecībā uz Hartu (11) izriet, ka šis ECPAK pants atbilst Hartas 47. panta otrajai un trešajai daļai, kā arī 48. pantam. Tāpēc Tiesai jāgādā, lai tās veiktā šo pēdējo minēto tiesību normu interpretācija nodrošinātu aizsardzības līmeni, kas atbilst ECPAK 6. pantā garantētajam, kā to interpretējusi Eiropas Cilvēktiesību tiesa (12).
31.      Pamatlietā uzdotie iesniedzējtiesas jautājumi attiecas uz juridisko palīdzību. Šīs tiesības pēc to rakstura ir cieši saistītas ar Direktīvā 2013/48 definētajām tiesībām uz advokāta palīdzību un ir nepieciešamais to efektīvas īstenošanas priekšnoteikums (13). Tomēr juridiskā palīdzība ir tieši regulēta Direktīvā 2016/1919. Jau pirms šīs direktīvas pieņemšanas tika plaši apspriesta gan nepieciešamība, gan grūtības, kas saistītas ar minimālo noteikumu sagatavošanu attiecībā uz juridisko palīdzību. Tā, Komisijas dienestiem, piemēram, priekšlikuma 2013. gada 27. novembra Direktīvai sagatavošanas laikā veiktajā ietekmes novērtējuma kopsavilkumā bija iespēja uzsvērt trūkumus, ko efektīvai tiesību uz taisnīgu tiesu aizsardzībai rada nacionālo sistēmu atšķirības juridiskās palīdzības jomā (14). Vienlaikus Komisija savā priekšlikumā Eiropas Parlamenta un Padomes 2013. gada 27. novembra Direktīvai par pagaidu juridisko palīdzību aizdomās turētajām un apsūdzētajām personām, kurām ir atņemta brīvība, un juridisko palīdzību Eiropas apcietināšanas ordera procesā uzsvēra arī finanšu sekas, kas saistītas ar direktīvas piemērošanu šajā jomā (15).
32.      No visa iepriekš minētā izriet, ka tiesības uz juridisko palīdzību ir viena no būtiskajām krimināllietu tiesu sistēmas sastāvdaļām, kas dalībvalstīm ir jāievieš, jo tās nodrošina efektīvu piekļuvi šīm tiesām. Atbilde uz iesniedzējtiesas uzdotajiem jautājumiem ir jāsniedz, ņemot vērā šos apsvērumus.
B.      Tiesību uz juridisko palīdzību tvērums
33.      Iesniedzējtiesas jautājumi attiecas uz prasītāja pamatlietā situāciju, kurš viņam piemērotā apcietinājuma dēļ pamatlietā saņēma juridisko palīdzību bez iepriekšēja viņa finanšu līdzekļu izvērtējuma. Lai atbildētu uz šiem jautājumiem, ir jāizvērtē Direktīvas 2016/1919 tiesību normas, kas definē kopējo noteikumu minimumu, kurš dalībvalstīm ir jāievēro, kad tās īsteno tiesības uz juridisko palīdzību.
1.      Direktīvas 2016/1919 mērķi
34.      Direktīvas 2016/1919 2. pants paredz, ka šo direktīvu tostarp piemēro aizdomās turētajiem un apsūdzētajiem, kuriem ir tiesības uz advokāta pieejamību saskaņā ar Direktīvu 2013/48, ja viņiem ir atņemta brīvība vai ja viņiem pienākas advokāta palīdzība saskaņā ar valstu tiesību aktiem. No iesniedzējtiesas sniegtajiem paskaidrojumiem izriet, ka šis ir gadījums, kas attiecas uz prasītāju pamatlietā pamata tiesas procesā.
35.      Attiecībā uz juridiskās palīdzības piešķiršanu Direktīvas 2016/1919 4. panta 1. punkts paredz skaidru dalībvalstu pienākumu nodrošināt, ka aizdomās turētie un apsūdzētie saņem juridisko palīdzību, ja ir īstenojušies divi kumulatīvi nosacījumi, proti, tas, ka viņiem trūkst līdzekļu, lai apmaksātu advokāta palīdzību, un to prasa tiesiskuma intereses.
36.      Tiesību uz juridisko palīdzību piemērošanas noteikumi pēc tam ir precizēti minētā panta 2. punktā, kurš definē dalībvalstu rīcības brīvību šo tiesību īstenošanā. Proti, tās var noteikt, ka juridiskās palīdzības piešķiršana ir atkarīga no līdzekļu kritērija īstenošanās vai pamatotības kritērija īstenošanās, vai abu šo kritēriju kumulatīvas īstenošanās. Pēc tam, 3. punktā (līdzekļu kritērijs) un 4. punktā (pamatotības kritērijs), precizēts veids, kādā ir jāinterpretē katrs no šiem abiem kritērijiem. Būtībā līdzekļu kritērijs ir izpildīts tad, kad aizdomās turētajam vai apsūdzētajam trūkst līdzekļu advokāta palīdzības apmaksāšanai. Runājot par pamatotības kritēriju, tas ir vērsts uz to, lai pārbaudītu, vai juridiskā palīdzība ir jāpiešķir, lai nodrošinātu tiesiskuma intereses. Šis kritērijs katrā ziņā ir uzskatāms par īstenojušos tad, kad ir jālemj par apcietinājuma piemērošanu vai apcietinājuma laikā.
37.      Ņemot vērā iepriekš minēto, vēlos norādīt, ka Direktīvas 2016/1919 4. panta noteikumi nav pilnīgi viennozīmīgi, jo no tiem skaidri neizriet, vai abi kumulatīvie kritēriji, kas vispirms nostiprināti šī panta 1. punktā, atšķiras no abiem kritērijiem, kuri pēc tam norādīti minētā panta 2., 3. un 4. punktā. Tomēr es uzskatu, ka Komisija tiesas sēdē mutvārdu paskaidrojumu uzklausīšanai pamatoti norādīja, ka 1. punktā norādītie jēdzieni “trūkst līdzekļu” un “tiesiskuma intereses” būtībā atbilst kritērijiem “mantiskais stāvoklis” un “pamatotība”, kuri minēti šī paša panta 2., 3. un 4. punktā.
38.      Līdz ar to, manuprāt, no Direktīvas 2016/1919 4. panta formulējuma izriet, ka dalībvalstīm tostarp jāpiešķir juridiskā palīdzība ikvienam aizdomās turētajam vai apsūdzētajam, ja, pirmkārt, viņam trūkst līdzekļu, lai apmaksātu advokāta palīdzību un, otrkārt, ir jālemj par apcietinājuma piemērošanu viņam vai viņa apcietinājuma laikā. Tomēr ir jāprecizē, ka dalībvalstis var nolemt izvērtēt tikai vienu no šiem abiem kritērijiem, ja vien tiek ievērots kopējais noteikumu minimums (proti, atbalsta piešķiršana, ja ir īstenojušies abi kritēriji), kuru es tikko atgādināju iepriekšējā teikumā. Citiem vārdiem, tas konkrēti nozīmē, ka dalībvalsts var nolemt piešķirt juridisko palīdzību ikvienai personai, kura atbilst vienam no abiem attiecīgajiem kritērijiem, nekādi neizvērtējot otru kritēriju, bet, ka tā nevar atteikt piešķirt šādu palīdzību aizdomās turētajam vai apsūdzētajam, kurš atbilst abiem kritērijiem.
2.      Direktīvas 2016/1919 konteksts
39.      No iepriekš izklāstītajiem apsvērumiem izriet, ka Direktīva 2016/1919 paredz, ka dalībvalstīm jānodrošina obligāta juridiskās palīdzības piešķiršanas sistēma, ja ir īstenojušies divi nosacījumi: “trūkst līdzekļu” un “tiesiskuma intereses”. Šī sistēma konkretizē to kopējo noteikumu minimuma ieviešanu, kurus dalībvalstis ir nolēmušas pieņemt, lai saskaņotu savus normatīvos aktus atbilstoši tam, kā paredz LESD 82. panta 2. punkts.
40.      Šīs direktīvas konteksts apstiprina šādu interpretāciju.
41.      Būtībā likumdevējs minētās direktīvas 17. apsvērumā faktiski precizē, ka, pirmkārt, tiesības uz juridisko palīdzību izriet no ECPAK 6. panta 3. punkta c) apakšpunkta un, otrkārt, runa ir par noteikumu minimumu un ka abu kumulatīvo vai alternatīvo atbilstošo kritēriju piemērošana nevar ierobežot vai atkāpties no Hartā un ECPAK nostiprinātajām tiesībām un procesuālajam garantijām, kā tās ir interpretējusi Tiesa un Eiropas Cilvēktiesību tiesa.
42.      Direktīvā 2016/1919 paredzēto noteikumu minimālais raksturs turklāt pēc tam ir atgādināts 30. un 31. apsvērumā, kā arī šīs direktīvas 1. pantā, savukārt minētās direktīvas 30. apsvērumā ir uzsvērta nepieciešamība ievērot pamattiesības uz juridisko palīdzību, kā tas paredzēts Hartā un ECPAK.
43.      Visi šie apsvērumi, manuprāt, ļauj nodrošināt zināmu konsekvenci attiecībā uz Direktīvas 2016/1919 saikni ar pirms tās pieņemto Direktīvu 2013/48, kuras efektivitāti pirmā minētā tiecas nodrošināt (16), jo Direktīvas 2013/48 11. pants “Juridiskā palīdzība” paredz, ka tā ir jāinterpretē, neskarot valsts tiesību aktus attiecībā uz juridisko palīdzību, kurus piemēro saskaņā ar Hartu un ECPAK.
44.      Šajā ziņā ir arī jāatgādina, kā to esmu uzsvērusi šo secinājumu 29. punktā, ka tiesības uz juridisko palīdzību ir daļa no pamattiesībām uz efektīvu tiesību aizsardzību, kas nostiprinātas Hartas 47. pantā, kurš savukārt atbilst ECPAK 6. pantam. Tādējādi, ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, gan no Eiropas Cilvēktiesību tiesas judikatūras, gan ECPAK sistēmas loģiski izriet, ka apsūdzētā tiesības uz valsts nodrošināta advokāta bezmaksas palīdzību ir taisnīga kriminālprocesa jēdziena sastāvdaļa, un šīm tiesībām ir divi nosacījumi: “līdzekļu, lai atlīdzinātu aizstāvim, neesība” un “tiesiskuma intereses” (17).
3.      Direktīvas 2016/1919 mērķi
45.      Atbilstoši Direktīvas 2016/1919 1. apsvērumā izklāstītajam tās mērķis ir nodrošināt Direktīvā 2013/48 paredzēto tiesību uz advokāta pieejamību efektivitāti. Ar šo abu direktīvu kombinēto darbību tādējādi tiek veicināta Hartas 47. panta pirmajā daļā nostiprināto tiesību uz efektīvu tiesību aizsardzību īstenošana, jo juridiskās palīdzības piešķiršana atvieglo tiesības uz advokāta palīdzību (18).
46.      Direktīvas 2016/1919 2. apsvērumā norādīta izmantotā metode, lai sasniegtu šo mērķi, proti, kopēju noteikumu minimuma izveidošana, lai pastiprinātu dalībvalstu uzticēšanos citu dalībvalstu krimināltiesību sistēmai un līdz ar to – atvieglotu krimināltiesību nolēmumu savstarpējo atzīšanu, kas atgādināts arī šīs direktīvas 31. apsvērumā.
47.      Šādu mērķu formulēšana atbilst bažām, kas tika paustas Padomes rezolūcijā (2009. gada 30. novembris) par ceļvedi aizdomās turētu vai apsūdzētu personu procesuālo tiesību stiprināšanai kriminālprocesā, kura “C pasākumā” norādīts, ka “tiesībām saņemt juridisku palīdzību būtu jānodrošina efektīva piekļuve minētajām tiesībām uz juridisko palīdzību”.
48.      Vienlaikus no Direktīvas 2016/1919 1. panta izriet, ka tās priekšmets ir paredzēt kopēju noteikumu minimumu par tiesībām uz juridisko palīdzību, tostarp apsūdzētajiem kriminālprocesā. Attiecīgi šī direktīva netiecas izsmeļoši saskaņot kriminālprocesuālās tiesības (19), un tās mērķis nav noteikt visus juridiskās palīdzības piešķiršanas aizdomās turētajam vai apsūdzētajam nosacījumus (20).
C.      Iespēja lūgt juridiskās palīdzības segšanu
49.      No visa iepriekš minētā izriet, ka Savienībā ir stabili nostiprinātas tiesības uz juridisko palīdzību. Tomēr jautājumi, ko iesniedzējtiesa uzdevusi Tiesai, attiecas uz īpašu to īstenošanas aspektu, proti, vai personai, kas saņēmusi šo palīdzību, pēc tās piešķiršanas ir pienākums segt ar to saistītās izmaksas.
1.      Direktīvas 2016/1919 8. apsvērums
50.      Direktīva 2016/1919 neietver nevienu pantu par izmaksu, kas dalībvalstīm bijušas saistībā ar juridisko palīdzību, segšanu. Šī problēma tomēr ir skarta šīs direktīvas 8. apsvērumā, kurā paredzēts, ka “dalībvalstu kompetentajām iestādēm vajadzētu būt iespējai juridiskās palīdzības piešķiršanas sakarā prasīt, lai aizdomās turētie, apsūdzētie vai pieprasītās personas atkarībā no saviem finansiālajiem resursiem paši daļēji sedz minētās izmaksas”. Šajā ziņā var tikt formulēti šādi apsvērumi.
51.      Pirmkārt, ir jāatgādina, ka, lai gan direktīvas apsvērums var tikt izmantots, lai precizētu šīs direktīvas tiesību normu, un tas veido būtisku interpretācijas elementu, kas var viest skaidrību par šī tiesību akta autora gribu (21), tomēr tam nav saistoša spēka un uz to nevar atsaukties atsevišķi, lai pamatotu tiesības vai pienākumus, ja direktīvas tekstā nav līdzvērtīgu vai to papildinošu tiesību normu (22).
52.      Šādos apstākļos, lai gan no Direktīvas 2016/1919 8. apsvēruma formulējuma izriet, ka, pirmkārt, dalībvalstis var pieprasīt, lai personas, kurām piešķirta juridiskā palīdzība, sedz daļu no izmaksām un, otrkārt, ka šo iespēju izmanto, ņemot vērā minēto personu finanšu līdzekļus, šie apsvērumi paši par sevi nevar radīt tiešus pienākumus dalībvalstīm.
53.      Turpinot, ir jākonstatē – tas, ka Direktīvas 2016/1919 tekstā nav tiesību normas, kas skaidri paredz ar juridisko palīdzību saistīto izmaksu segšanu, izriet no likumdevēja apzinātas izvēles. Proti, no Komisijas priekšlikuma direktīvai izriet, ka tajā sākotnēji bija ietverts 4. panta 5. punkts, kurā tieši bija aplūkotas problēmas saistībā ar varbūtēju juridiskās palīdzības segšanu (23) un par kuru likumdošanas procesa gaitā notika diskusijas, un tika iesniegti priekšlikumi par tā papildināšanu, pirms tas tika izslēgts no šīs direktīvas galīgās versijas. Šādos apstākļos šīs tiesību normas neesība neizbēgami ir kompromisa risinājuma rezultāts, kas tika panākts Direktīvas 2016/1919 sagatavošanas procesā, un nav saistīts ar neuzmanību. Attiecīgi no tā ir jāsecina, ka likumdevējs nav vēlējies, lai varbūtējie juridiskās palīdzības segšanas noteikumi tiktu saskaņoti dalībvalstīs.
54.      Visbeidzot, no iepriekš minētā izriet, ka šo secinājumu 48. punktā aprakstītās minimālās saskaņošanas kontekstā un, tā kā nav tiesību normas, kas reglamentā jautājumu par juridiskās palīdzības segšanu, dalībvalstis var brīvi lemt, vai tās vēlas vai nevēlas ieviest sistēmu, saskaņā ar kuru juridiskās palīdzības saņēmējam ir jāsedz ar to saistītās izmaksas.
55.      Tomēr, kā esmu norādījusi šo secinājumu 21., 41. un 44. punktā, Direktīvā 2016/1919 paredzētā juridiskā palīdzība kriminālprocesā izriet no Hartas 47. panta, kas pats atbilst ECPAK 6. pantam, trešā punkta (24). Turklāt Savienības likumdevējs šīs direktīvas 17. un 30. apsvērumā ir skaidri norādījis savu gribu interpretēt šo direktīvu un tajā paredzētās tiesības atbilstoši Tiesas un Eiropas Cilvēktiesību tiesas judikatūrai attiecībā uz abām šīm tiesību normām. Šādos apstākļos ir jānodrošina, ka Direktīvas 2016/1919 un Hartas 47. panta trešās daļas interpretācija garantē tādu aizsardzības līmeni, kas nepārkāpj ECPAK 6. pantā, kā to interpretējusi Eiropas Cilvēktiesību tiesa, garantēto aizsardzības līmeni (25). Tādējādi dalībvalstu iespēja ieviest vai neieviest juridiskās palīdzības atmaksāšanas sistēmu, pirmkārt, jāīsteno, ievērojot Direktīvā 2016/1919 tieši paredzētās tiesības.
2.      Eiropas Cilvēktiesību tiesas judikatūra
56.      Tiesa vēl nekad nav izskatījusi lietu, kurā izvirzīts jautājums par prakses, saskaņā ar kuru juridiskās palīdzības saņēmējam tiek lūgts to segt, saderību ar Direktīvu 2016/1919 vai Hartu, tomēr līdzīgas problēmas vairākkārt ir risinājusi Eiropas Cilvēktiesību tiesa.
57.      1982. gada 6. maija nolēmumā X pret Vācijas Federālo Republiku (26) agrākā Eiropas Cilvēktiesību komisija būtībā uzskatīja, ka ECPAK 6. panta 3. punkta c) apakšpunktam nav pretrunā tas, ka tiek pieprasīts notiesātajai personai segt tai piešķirtās juridiskās palīdzības izmaksas, ja viņai ir līdzekļi.
58.      Eiropas Cilvēktiesību tiesa 1992. gada 25. septembra spriedumā Croissant pret Vāciju (27) atgādināja, ka ECPAK 6. panta 3. punkta c) apakšpunkts nepiešķir absolūtas tiesības, jo valsts nodrošināta advokāta bezmaksas palīdzība ir nepieciešama tikai tad, ja apsūdzētajam nav līdzekļu, lai to segtu. Šādā kontekstā tā, pirmkārt, uzskatīja, ka tikai gadījumā, ja tas apdraudētu procesa taisnīgumu, nacionālā juridiskās palīdzības piešķiršanas sistēma nebūtu saderīga ar šo tiesību normu. Otrkārt, tā precizēja, ka tai nav jāizšķir jautājums par to, vai konkrētajā gadījumā attiecīgā valsts būtu varējusi pieprasīt apstrīdēto izmaksu segšanu situācijā, ja prasītājs tiesvedības laikā būtu pierādījis, ka viņa finanšu līdzekļi neļautu segt šīs izmaksas. Tāpēc tā tomēr norādīja, ka konkrētajā gadījumā pieprasītās summas nav pārmērīgas un ka praksē no tām parasti atbrīvo vai pat pilnībā atceļ sprieduma izpildes posmā. Līdzīgā situācijā nav nepamatoti pieprasīt attiecīgajai personai, lai viņa sniedz pierādījumu par savu finanšu līdzekļu nepietiekamību, lai segtu pieprasītās izmaksas.
59.      Eiropas Cilvēktiesību tiesa 2002. gada 26. februāra spriedumā Morris pret Apvienoto Karalisti (28) uzskatīja, ka ECPAK 6. panta 3. punkta c) apakšpunkts nav pārkāpts situācijā, kad personai ir jāsedz daļa no juridiskās palīdzības izmaksām un viņai ir līdzekļi, lai to izdarītu. Šādā kontekstā tā arī precizēja, ka, ņemot vērā prasītāja līdzekļus, pieprasītā summa nešķiet nedz patvaļīga, nedz nesaprātīga. Šķiet, ka no tā var netieši secināt, ka tā tas nebūtu gadījumā, ja attiecīgajai personai nebūtu bijuši līdzekļi, lai segtu daļu no šīm izmaksām. Līdzīgus secinājumus būtībā var izdarīt, izvērtējot Eiropas Cilvēktiesību tiesas 2011. gada 17. februāra spriedumu Ognyan Asenov pret Bulgāriju (29).
60.      Iepriekš minēto apsvērumu gaismā es varu konstatēt, ka Eiropas Cilvēktiesību tiesas judikatūrā ir skaidri ietverta ECPAK līgumslēdzēju valstu iespēja pieprasīt segt ar juridisko palīdzību saistītās izmaksas. Vispirms – šīs iespējas īstenošana nedrīkst apdraudēt tiesas procesa taisnīgumu. Pēc tam, lai gan šādas segšanas pieprasīšana pati par sevi nav nesaderīga ar ECPAK 6. panta 3. punktu, šāda rīcība tomēr ir jāvērtē, konkrēti ņemot vērā pieprasīto summu un attiecīgās personas finanšu līdzekļus. Visbeidzot, šādā gadījumā ir leģitīmi, ka pierādījumi par materiālo nespēju veikt šādu segšanu ir jāsniedz personai, kura uz to atsaucas.
D.      Piemērošana šajā lietā
61.      Iesniedzējtiesas šaubas iekļaujas īpašajā Bulgārijas krimināltiesību sistēmas faktiskajā un tiesiskajā kontekstā. Šī iesniedzējtiesa paskaidro, ka tajā paredzētā juridiskā palīdzība var tikt piešķirta saskaņā ar dažādiem noteikumiem. Pirmkārt, tā var tikt piešķirta pēc savas ierosmes un iepriekš nepārbaudot personas, kas to saņem, finanšu līdzekļus, motivējot ar to, ka ir radies jautājums saistībā ar apcietinājumu un ka šādā gadījumā advokāta pārstāvība ir obligāta. Otrkārt, tā var tikt piešķirta tad, kad persona atbilst diviem kritērijiem, kuri pēc būtības saistīti ar Direktīvas 2016/1919 4. pantā paredzēto līdzekļu kritēriju un pamatotības kritēriju. Tas it īpaši nozīmē šīs personas līdzekļu iepriekšēju izvērtējumu.
62.      Šajā ziņā iesniedzējtiesa precizē, ka apsūdzētajam vai aizdomās turētajam, kuram piešķirta juridiskā palīdzība viņa finanšu līdzekļu nepietiekamības dēļ, vēlāk nevar noteikt tās segšanas pienākumu. Turpretim personai, kas atrodas tādā situācijā kā prasītājs pamatlietā, proti, personai, kurai piešķirta juridiskā palīdzība, it īpaši balstoties uz NPK 94. panta pirmās daļas 6. vai 8. punktu, no kura izriet pārstāvības pienākums bez iepriekšējas finanšu resursu pārbaudes, ir pienākums segt visas izmaksas, kas saistītas ar juridisko palīdzību, kas tai piešķirta saskaņā ar Juridiskās palīdzības likuma 25. panta 1. punktu, aplūkojot kopsakarā ar 23. panta 1. punktu.
63.      Pirmām kārtām, no šo secinājumu 61. un 62. punktā rezumētajiem iesniedzējtiesas sniegtajiem paskaidrojumiem ļoti tieši izriet, ka Bulgārijas krimināltiesību sistēmā apsūdzētajiem vai aizdomās turētajiem var tikt piešķirta juridiskā palīdzība, būtībā pamatojoties uz to, ka tas ir nepieciešams tiesiskuma interesēs, tāpēc ka šai personai ir piemērots apcietinājums vai arī viņa piedalījusies savas lietas izskatīšanā, un advokāta piedalīšanās ir obligāta.
64.      Šādā gadījumā šķiet, ka Bulgārijas Republika tātad izvēlējusies vienu no divām Direktīvas 2016/1919 4. panta 2. punktā paredzētajām iespējām, proti, piemērot vienīgi pamatotības kritēriju, lai noteiktu, vai ir jāpiešķir juridiskā palīdzība. Tādējādi šāda izvēle, kā to esmu uzsvērusi šo secinājumu 38. punktā, pilnībā atbilst šai tiesību normai, ja vien juridiskā palīdzība tiek piešķirta arī aizdomās turētajiem un apsūdzētajiem, kuri atrodas situācijā, kurā ir īstenojušies abi minētajā tiesību normā paredzētie kritēriji. Turklāt, spriežot pēc iesniedzējtiesas sniegtajiem paskaidrojumiem, šķiet, ka tā tiešām ir.
65.      Katrā ziņā no iepriekš minētajiem apsvērumiem izriet: tā kā dalībvalsts, lai noteiktu, vai piešķirama juridiskā palīdzība, var izvēlēties piemērot vai nu līdzekļu kritēriju, vai pamatotības kritēriju, vai arī abus, šie abi kritēriji neapšaubāmi ir atšķirīgi un tos nedrīkst sajaukt. Tad, kad dalībvalsts nolemj piemērot tikai vienu no šiem abiem kritērijiem, juridiskā palīdzība indivīdam tātad var tikt piešķirta, nepārbaudot, vai viņš atbilst otram kritērijam, tomēr tas nenozīmē, ka viņš neatbilstu abiem kritērijiem, ja šī dalībvalsts būtu izvēlējusies tos abus piemērot kopā.
66.      Otrām kārtām, ja abas juridiskās palīdzības saņēmēju kategorijas, uz kurām es norādīju, nav savstarpēji saistītas, ir jānosaka, vai atšķirība starp tām attiecībā uz varbūtējo pienākuma noteikšanu atmaksāt juridisko palīdzību atbilst Savienības tiesību aktiem.
67.      Šajā ziņā vēlos atgādināt, ka vienlīdzības likuma priekšā princips ir garantēts Hartas 20. pantā, un tas prasa, lai salīdzināmas situācijas netiktu aplūkotas atšķirīgi un atšķirīgas situācijas netiktu aplūkotas vienādi, ja vien šāda pieeja nav objektīvi attaisnota. Šīs pēdējās minētās tiesību normas ievērošana ir obligāta dalībvalstīm tad, kad tās īsteno Savienības tiesības atbilstoši Hartas 51. panta 1. punktam. Prasība par situāciju salīdzināmību vienlīdzīgas attieksmes principa pārkāpuma esamības konstatēšanai ir jāvērtē no visu to raksturojošo apstākļu – it īpaši akta, ar kuru ieviesta aplūkotā atšķirība, priekšmeta un mērķa – skatpunkta, ievērojot, ka šajā ziņā jāņem vērā tās jomas principi un mērķi, kurā šis akts ietilpst (30).
68.      Šajā gadījumā valsts tiesiskais regulējums pamatlietā ietilpst Direktīvas 2016/1919 piemērošanas jomā, kā to turklāt norāda iesniedzējtiesa. Tāpēc ir jāvērtē, vai, ņemot vērā juridiskās palīdzības segšanas priekšmetu un mērķi, to personu situācija, kuras saņem šo palīdzību, jo tām ir piemērots apcietinājums un advokāta pārstāvība ir obligāta, nepārbaudot viņu finanšu līdzekļus, ir salīdzināma ar tādas personas situāciju, kura ir saņēmusi šo palīdzību, jo ir to lūgusi, tai nav līdzekļu advokāta atalgošanai un tas ir nepieciešams tiesiskuma interesēs.
69.      Šajā ziņā varu konstatēt, ka abos gadījumos piešķirtā juridiskās palīdzība ir domāta, lai attiecīgo personu pārstāvību ļautu veikt dalībvalstu nodrošinātam advokātam, tādējādi garantējot tiesības uz efektīvu tiesisko aizsardzību. Vienīgā atšķirība starp abām šīm situācijām ir tāda, ka vienā no šīm kategorijām tiek izvērtēti finanšu līdzekļi, savukārt otrajā kategorijā tas netiek darīts. Iesniedzējtiesa uzskata, ka Bulgārijas krimināltiesību sistēmā prasība par šīs palīdzības segšanu ir vienkārši sekas kriminālsoda piemērošanai šīs tiesvedības iznākumā. Šādā kontekstā abas situācijas man šķiet salīdzināmas tāpēc, ka tās atšķiras vienīgi ar to, ka procedūra ir pilnībā paredzēta valsts tiesiskajā regulējumā, nevis ar attiecīgo personu faktisko situāciju.
70.      Šādos apstākļos, un neskarot pārbaudes, kas jāveic iesniedzējtiesai, attiecībā uz izmaksu saistībā ar juridisko palīdzību segšanu es nesaskatu, kāpēc varētu būt attaisnota atšķirīga attieksme pret personām, kurām šī palīdzība piešķirta tāpēc, ka tām nav pietiekami līdzekļu advokāta atalgošanai, un personām, kuras saņēmušas minēto palīdzību tāpēc, ka tām tika piemērots apcietinājums, bet kurām arī nebija šādu līdzekļu.
71.      Trešām kārtām, manuprāt, ir jāņem vērā šo secinājumu 34. un 55. punktā izklāstītā attīstība, kuras galvenās atziņas var izklāstīt šādi:
–        dalībvalstīm ir pienākums ievērot kopējo noteikumu minimumu, kas paredz juridiskās palīdzības piešķiršanu ikvienam aizdomās turētajam vai ikvienam apsūdzētajam, kurš atbilst abiem Direktīvas 2016/1919 4. panta 1. punktā paredzētajiem nosacījumiem, proti, pietiekamu līdzekļu neesībai, lai nodrošinātu advokāta pārstāvību, un tam, ka to prasa tiesiskuma intereses;
–        šīs tiesības uz juridisko palīdzību ietilpst pamattiesībās uz efektīvu tiesību aizsardzību, kas nostiprinātas Hartas 47. pantā, kurš pats ir tieši balstīts uz ECPAK 6. pantā paredzētajām tiesībām uz lietas taisnīgu izskatīšanu. Vispārīgāk, dalībvalstu paredzētajam aizsardzības līmenim nav jābūt zemākam par Hartā vai ECPAK noteiktajiem standartiem, kā tos interpretējusi Tiesa un Eiropas Cilvēktiesību tiesa;
–        Direktīva 2016/1919 neparedz nedz pienākumu, nedz aizliegumu prasīt ar juridisko palīdzību saistīto izmaksu segšanu. Tātad dalībvalstis var brīvi ieviest tādu segšanas mehānismu, ja vien tas nepārkāpj ne Direktīvā 2016/1919, ne Hartas 47. pantā vai ECPAK 6. pantā paredzētās tiesības, kā tās attiecīgi interpretējusi Tiesa un Eiropas Cilvēktiesību tiesa.
72.      Taču, pirmkārt, runājot par saderību starp tādu juridiskās palīdzības segšanas mehānismu kā pamatlietā aplūkotais un Hartas 47. pantu, attiecībā uz šo pantu vēlos norādīt, ka tajā ir skaidra atsauce uz “tiem, kam nav pietiekamu līdzekļu”. Turklāt Tiesa ir uzsvērusi, ka tiesību normas par juridiskās palīdzības piešķiršanu iekļaušana Hartas pantā par efektīvu tiesību aizsardzību norāda, ka šīs palīdzības piešķiršanas vajadzība ir jāvērtē, ņemot vērā pašas personas tiesības, kuras Savienības tiesībās garantētās tiesības un brīvības ir tikušas pārkāptas, nevis sabiedrības vispārējās intereses, lai gan tās var būt viens no elementiem, vērtējot vajadzību pēc palīdzības (31).
73.      No iepriekš minētā izriet, pirmkārt, ka jautājums par attiecīgās personas finanšu līdzekļiem acīmredzami ir galvenais saistībā ar juridisko palīdzību un, otrkārt, šīs personas konkrētā situācija ir pamatelements šo tiesību īstenošanā. No tā var secināt, ka pieprasīt personai, kuras finanšu situācija tai neļauj izmantot piekļuvi advokāta palīdzībai savai pārstāvībai, lai viņa sedz ar šo palīdzību saistītās izmaksas, lai gan viņas finanšu situācija nav uzlabojusies, ir pretrunā pašai Hartas 47. panta būtībai.
74.      Otrkārt, attiecībā uz ECPAK 6. panta 3. punkta c) apakšpunktu un kā ir norādīts šo secinājumu 57.–59. punktā, Eiropas Cilvēktiesību tiesas judikatūra sniedz skaidras norādes šajā jautājumā. Turklāt tā saskan ar šo secinājumu iepriekšējā punktā izklāstīto analīzi attiecībā uz Hartas 47. pantu. Proti, no vienas puses, mehānisms, kas paredz notiesātai personai piešķirtās juridiskās palīdzības segšanu, nedrīkst kaitēt ne taisnīgai tiesvedībai, ne šīs personas piekļuvei tiesai. Šajā ziņā Eiropas Cilvēktiesību tiesa skaidri nošķir jautājumu par palīdzības segšanu un jautājumu par tiesību uz šo palīdzību efektivitāti kā tādu. No otras puses, tās saderība ar ECPAK 6. panta 3. punkta c) apakšpunktu it īpaši ir jāvērtē, ņemot vērā pieprasītās summas saprātīgumu, kā arī minētās personas finanšu līdzekļus brīdī, kad viņai tā ir jāatmaksā, kas šajā ziņā nozīmē arī konkrētu tās finanšu situācijas izvērtējumu.
75.      Man nešķiet, ka izskatāmajā lietā nevar neņemt vērā risku, ka tāds segšanas mehānisms kā pamatlietā aplūkotais negatīvi ietekmē aizdomās turētā vai apsūdzētā lēmumu izmantot savas pārsūdzības tiesības, bažījoties par pienākumu segt papildu izmaksas finanšu līdzekļu neesības situācijā.
76.      Turklāt no iesniedzējtiesas sniegtajiem paskaidrojumiem izriet, ka attiecībā uz pamatlietā aplūkoto segšanas mehānismu nekad nav tikuši izvērtēti aizdomās turēto vai apsūdzēto finanšu līdzekļi, pirms šīm personām to notiesāšanas gadījumā tika pieprasīts segt juridisko palīdzību. Taču, kā esmu norādījusi šo secinājumu 60. un 74. punktā, no Eiropas Cilvēktiesību tiesas judikatūras nepārprotami izriet, ka kompetentajām iestādēm, pirms tās pieprasa šādu segšanu, ir pienākums vērtēt gan pieprasītās summas saprātīgumu, gan attiecīgās personas spēju to segt.
77.      Turklāt tas man šķiet loģiski, arī ņemot vērā Direktīvas 2016/1919 īstenojamos mērķus. Šī direktīva ne tikai paredz, ka attiecīgajai personai tiek nodrošināta advokāta palīdzība, bet arī, ka ar šo palīdzību saistītās izmaksas finansē dalībvalstis. Šādos apstākļos, lai gan nešķiet nepamatoti prasīt personai, kuras finanšu līdzekļi tai to atļauj, lai tā piedalītos šajā finansēšanā, šī iespēja dalībvalstīm ir jāīsteno samērīgi un ietvarā, kuru esmu aprakstījusi šo secinājumu 71.–74. punktā.
78.      Tāpat man nešķiet, ka ir nozīme mutvārdu paskaidrojumu uzklausīšanai tiesas sēdē Komisijas izvirzītajam argumentam, saskaņā ar kuru persona, kurai nav līdzekļu, lai samaksātu par advokāta palīdzību, var tikt pielīdzināta neaizsargātai personai Direktīvas 2016/1919 9. panta izpratnē. Proti, nekas šīs direktīvas tekstā par to neliecina, un turklāt no judikatūras skaidri izriet, ka neeksistē pieņēmums par apsūdzēto neaizsargātību un ka personas spēja samaksāt atlīdzību advokātam un viņas neaizsargātība ir atšķirīgi jautājumi (32).
V.      Secinājumi
79.      Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, ierosinu Tiesai uz Apelativen sad – Sofia (Sofijas apelācijas tiesa, Bulgārija) uzdoto ceturto un piekto prejudiciālo jautājumu atbildēt šādi:
Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas (ES) 2016/1919 (2016. gada 26. oktobris) par juridisko palīdzību aizdomās turētajiem un apsūdzētajiem kriminālprocesā un pieprasītajām personām Eiropas apcietināšanas ordera procesā 2. panta 1. punkta a) un b) apakšpunkts, kā arī 4. panta 1. un 4. punkts, aplūkojot kopsakarā ar tās 8. apsvērumu,
jāinterpretē tādējādi, ka
tie nepieļauj tādu valsts tiesisko regulējumu, kas paredz, ka apsūdzētajam, kuram piešķirta juridiskā palīdzība viņam piemērotā apcietinājuma dēļ, var noteikt pienākumu segt ar šo palīdzību saistītās izmaksas, iepriekš nepārbaudot viņa finanšu līdzekļus. Šāda prakse turklāt var būt diskriminējoša gadījumā, ja apsūdzētajam, kurš saņēmis šādu palīdzību tieši tāpēc, ka viņa līdzekļi ir nepietiekami, nevar noteikt šādu pienākumu.
1      Oriģinālvaloda – franču.
2      Eiropas Cilvēktiesību tiesas spriedums, 1979. gada 9. oktobris, Airey pret Īriju, (CE:ECHR:1979:1009JUD000628973, 26. punkts).
3      Skat. spriedumus, 1997. gada 17. jūlijs,
Krüger (C‑334/95, EU:C:1997:378, 22. un 23. punkts); 2000. gada 28. novembris, Roquette Frères (C‑88/99, EU:C:2000:652, 18. punkts), un 2025. gada 3. jūnijs, Kinsa (C‑460/23, EU:C:2025:392, 34. punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).
4      Skat. it īpaši Komisijas Zaļo grāmatu par aizdomās turētajiem un apsūdzētajiem piešķirtajām procesuālajām garantijām kriminālprocesos Eiropas Savienībā, COM(2003) 75, galīgā redakcija (2003. gada 19. februāris), kā arī Priekšlikumu Padomes pamatlēmumam par konkrētām procedurālajām tiesībām noziedzīgo lietu izskatīšanu laikā Eiropas Savienībā, COM(2004) 328, galīgā redakcija (2004. gada 28. aprīlis).
5      Padomes Rezolūcija (2009. gada 30. novembris) (OV 2009, L 295, 1. lpp., turpmāk – Padomes 2009. gada 30. novembra rezolūcija).
6      Stokholmas programma – atvērta un droša Eiropa tās pilsoņu un viņu aizsardzības labā (OV 2010, C 115, 1. lpp.).
7      Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīva 2010/64/ES (2010. gada 20. oktobris) par tiesībām uz mutisko un rakstisko tulkojumu kriminālprocesā (OV 2010, L 280, 1. lpp.); Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīva 2012/13/ES (2012. gada 22. maijs) par tiesībām uz informāciju kriminālprocesā (OV 2012, L 142, 1. lpp.), kā arī Direktīva 2013/48.
8      Direktīva 2016/343; Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīva (ES) 2016/800 (2016. gada 11. maijs) par procesuālajām garantijām bērniem, kuri ir aizdomās turētie vai apsūdzētie kriminālprocesā (OV 2016, L 132, 1. lpp.), kā arī Direktīva 2016/1919.
9      Detalizētāku skaidrojumu skat. ģenerāladvokātes T. Čapetas [T. Ćapeta] secinājumos lietā M.S. u.c. (Nepilngadīgo procesuālās tiesības) (C‑603/22, EU:C:2024:685, 26.–31. punkts).
10      Par šo jautājumu skat. Padomes Rezolūcijas (2009. gada 30. novembris) 10. apsvērumu.
11      OV 2007, C 303, 17. lpp.
12      Šajā ziņā skat. spriedumu, 2022. gada 15. septembris, HN (Apsūdzētā, kas ir izraidīts no teritorijas, process) (C‑420/20, EU:C:2022:679, 54. un 55. punkts, kā arī tajos minētā judikatūra). Turklāt vēlos atgādināt no pastāvīgās judikatūras izrietošo, ka saskaņā ar Hartas 52. panta 3. punktu Hartā ietvertajām tiesībām ir tāda pati nozīme un tvērums kā attiecīgajām tiesībām, ko garantē ECPAK, taču tas neliedz Savienības tiesību aktos paredzēt plašāku aizsardzību. Tiesai, interpretējot Hartas 47. panta otrajā daļā un 48. panta 2. punktā garantētās tiesības, kā minimālais aizsardzības līmenis ir jāņem vērā, piemēram, atbilstošās tiesības, kas garantētas ECPAK 6. pantā un kā tās interpretējusi Eiropas Cilvēktiesību tiesa. Skat. spriedums, 2023. gada 22. jūnijs, K.B. un F.S. (Jautājuma izskatīšana pēc savas ierosmes krimināllietā) (C‑660/21, EU:C:2023:498, 41. punkts).
13      Šajā ziņā skat. spriedumu, 2025. gada 8. maijs, Barało (C‑530/23, EU:C:2025:322, 58. un 59. punkts, kā arī tajos minētā judikatūra).
14      Komisijas dienestu darba dokuments (2011. gada 27. novembris), Ietekmes novērtējuma kopsavilkums – Pavaddokuments dokumentam Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīva par pagaidu juridisko palīdzību aizdomās turētajām un apsūdzētajām personām, kurām ir atņemta brīvība, un juridisko palīdzību Eiropas apcietināšanas ordera procesā (SWD (2013) 0477 final).
15      COM(2013) 824 final.
16      Skat. Direktīvas 2016/1919 1. apsvērumu.
17      Eiropas Cilvēktiesību tiesas spriedums, 1992. gada 25. septembris, Pham Hoang pret Franciju (CE:ECHR:1992:0925JUD 001319187, 39. punkts).
18      Spriedums, 2025. gada 8. maijs, Barało (C‑530/23, EU:C:2025:322, 97. punkts un tajā minētā judikatūra).
19      Pēc analoģijas skat. spriedumu, 2022. gada 15. septembris, HN (Apsūdzētā, kas ir izraidīts no teritorijas, process) (C‑420/20, EU:C:2022:679, 41. punkts un tajā minētā judikatūra).
20      Pēc analoģijas skat. rīkojumu, 2019. gada 12. februāris, RH (C‑8/19 PPU, EU:C:2019:110, 59. punkts un tajā minētā judikatūra).
21      Skat. spriedumu, 2019. gada 19. decembris, Puppinck u.c./Komisija (C‑418/18 P, EU:C:2019:1113, 75. punkts un tajā minētā judikatūra).
22      Skat. spriedumu, 2024. gada 21. marts, LEA (C‑10/22, EU:C:2024:254, 51. punkts un tajā minētā judikatūra).
23      Priekšlikums Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvai par pagaidu juridisko palīdzību aizdomās turētajām un apsūdzētajām personām, kurām ir atņemta brīvība, un juridisko palīdzību Eiropas apcietināšanas ordera procesā, COM(2013) 0824 final (2013. gada 27. novembris).
24      Šajā nozīmē skat. spriedumu, 2022. gada 15. septembris, HN (Apsūdzētā, kas ir izraidīts no teritorijas, process), C‑420/20, EU:C:2022:679, 54. punkts un tajā minētā judikatūra).
25      Šajā nozīmē skat. spriedumu, 2022. gada 15. septembris, HN (Apsūdzētā, kas ir izraidīts no teritorijas, process) (C‑420/20, EU:C:2022:679, 55. punkts un tajā minētā judikatūra).
26      Eiropas Cilvēktiesību tiesas nolēmums, 1982. gada 6. maijs, X pret Vācijas Federālo Republiku (CE:ECHR:1982:0506DEC000936581).
27      Eiropas Cilvēktiesību tiesas spriedums, 1992. gada 25. septembris, Croissant pret Vāciju (CE:ECHR:1992:0925JUD001361188).
28      Eiropas Cilvēktiesību tiesas spriedums, 2002. gada 26. februāris, Morris pret Apvienoto Karalisti (CE:ECHR:2002:0226JUD003878497).
29      Eiropas Cilvēktiesību tiesas spriedums, 2011. gada 17. februāris, Ognyan Asenov pret Bulgāriju (CE:ECHR:2011:0217JUD003815704). Relatīvi līdzīga argumentācija ir arī izvērsta 2011. gada 21. jūnija spriedumā Orlov pret Krieviju (CE:ECHR:2011:0621JUD002965204).
30      Šajā ziņā skat. spriedumu, 2023. gada 6. jūnijs, O. G. (Eiropas apcietināšanas orderis trešās valsts valstspiederīgajam) (C‑700/21, EU:C:2023:444, 43. punkts un tajā minētā judikatūra).
31      Spriedums, 2010. gada 22. decembris, DEB
(C‑279/09, EU:C:2010:811, 42. punkts).
32      Šajā ziņā skat. spriedumu, 2025. gada 8. maijs, Barało (C‑530/23, EU:C:2025:322, 61.–71. punkts un tajos minētā judikatūra).