Pagaidu versija
ĢENERĀLADVOKĀTA RIMVĪDA NORKUS
[RIMVYDAS NORKUS]
SECINĀJUMI,
sniegti 2026. gada 5. martā (1)
Lieta C‑575/24
Vodovody a kanalizace Přerov, a.s.
pret
Úřad pro ochranu osobních údajů
(Městský soud v Praze (Prāgas pilsētas tiesa, Čehijas Republika) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Tiesību aktu tuvināšana – Atvērtie dati un publiskā sektora informācijas atkalizmantošana – Direktīva (ES) 2019/1024 – 2. panta 3. punkts – Jēdziens “publisks uzņēmums” – Finansiāla līdzdalība uzņēmumā, kas pieder vairākām publiskām struktūrām – “Dominējošas ietekmes” prezumpcija – Vērtēšanas kritēriji
I.      Ievads
1.        Šis lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, ko Městský soud v Praze (Prāgas pilsētas tiesa, Čehijas Republika) ir iesniegusi Tiesai saskaņā ar LESD 267. pantu, attiecas uz Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas (ES) 2019/1024 (2019. gada 20. jūnijs) par atvērtajiem datiem un publiskā sektora informācijas atkalizmantošanu (2) 2. panta 3. punkta interpretāciju.
2.        Šis lūgums ir iesniegts saistībā ar strīdu starp sabiedrību Vodovody a kanalizace Přerov, a.s. (turpmāk tekstā – “prasītāja”) un Úřad pro ochranu osobních údajů (Personas datu aizsardzības birojs, Čehijas Republika, turpmāk tekstā – “Birojs”). Šis strīds attiecas uz lūgumu piekļūt prasītājas struktūru sanāksmju protokoliem. Tā atteicās apmierināt lūgumu, jo to nevar kvalificēt kā “par informācijas sniegšanu atbildīgo struktūru” (turpmāk tekstā – “atbildīgā struktūra”) valsts tiesību normu izpratnē. Šajās tiesību normās, ar kurām valsts tiesībās transponē Direktīvu 2019/1024, ir paredzēts, ka “publiskiem uzņēmumiem” ir pienākums paziņot noteiktu informāciju, ja tie atbilst nosacījumiem, kas atbilst minētās direktīvas 2. panta 3. punktā minētajiem nosacījumiem. Konkrētāk, runa ir par nosacījumiem, kas attiecas uz publisko struktūru “dominējošas ietekmes” esību. Šie nosacījumi ir divu prejudiciālo jautājumu priekšmets.
3.        Tā kā šī lieta attiecas uz sabiedrības piekļuvi informācijai, ko reglamentē valsts tiesības, nevis uz datu atkalizmantošanu Direktīvas 2019/1024 izpratnē, rodas jautājums, vai Tiesas kompetencē ir lemt par jēdzienu “publisks uzņēmums”. Tas, ka valsts likumdevējs ir skaidri pārņēmis Savienības tiesību jēdzienu, principā liecina par labu Tiesas kompetencei sniegt interpretāciju. Proti, saskaņā ar judikatūru, kas izriet no sprieduma Dzodzi (3), šī jēdziena vienveidīgu interpretāciju var pamatot ar Savienības interesēm, ja starp abiem attiecīgajiem tiesiskajiem režīmiem pastāv funkcionāla saikne. Lai gan sabiedrības piekļuve informācijai nozīmē, ka dažos gadījumos tiek pavērts ceļš datu atkalizmantošanai, tomēr šiem abiem režīmiem ir daļēji atšķirīgi mērķi. Šie aspekti tiks aplūkoti šajos secinājumos, kuros saskaņā ar Tiesas lūgumu galvenā uzmanība tiks pievērsta kompetences jautājumam.
II.    Atbilstošās tiesību normas
A.      Savienības tiesības
1.      Direktīva 2014/25
4.        Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2014/25/ES (2014. gada 26. februāris) par iepirkumu, ko īsteno subjekti, kuri darbojas ūdensapgādes, enerģētikas, transporta un pasta pakalpojumu nozarēs, un ar ko atceļ Direktīvu 2004/17/EK (4), 3. panta “Līgumslēdzējas iestādes” 1. punktā ir noteikts, ka:
“Šajā direktīvā “līgumslēdzējas iestādes” ir valsts, reģionālās vai vietējās iestādes, publisko tiesību subjekti, vai vienas vai vairāku šādu iestāžu vai viena vai vairāku šādu publisko tiesību subjektu veidotas apvienības.”
5.        Šīs direktīvas 4. panta “Līgumslēdzēji” 2. punktā ir noteikts:
““Publisks uzņēmums” ir jebkurš uzņēmums, kurā līgumslēdzējām iestādēm var būt tieša vai netieša dominējoša ietekme atbilstoši to īpašuma tiesībām uz minēto uzņēmumu, finansiālajai līdzdalībai minētajā uzņēmumā vai noteikumiem, kas piemērojami minētajam uzņēmumam.
Uzskata, ka kādā no turpmākajiem gadījumiem līgumslēdzējām iestādēm ir dominējoša ietekme, ja minētās iestādes tieši vai netieši:
a)      ir attiecīgā uzņēmuma parakstītā kapitāla lielākās daļas turētājas;
b)      kontrolē balsu vairākumu saistībā ar uzņēmuma emitētajām akcijām;
c)      var iecelt vairāk nekā pusi no šā uzņēmuma vadības, valdes vai uzraudzības struktūru locekļiem.”
2.      Direktīva 2019/1024
6.        Direktīvas 2019/1024 1. pantā “Priekšmets un darbības joma” ir noteikts:
“1.      Lai veicinātu atvērto datu izmantošanu un stimulētu produktu un pakalpojumu inovāciju, ar šo direktīvu nosaka tādu minimālo noteikumu kopumu, ar kuriem reglamentē atkalizmantošanu un praktiskus noteikumus atkalizmantošanas veicināšanai:
a)      dalībvalstu publiskā sektora struktūru turējumā jau esoši dokumenti;
b)      jau esoši dokumenti, kas ir tādu publisku uzņēmumu turējumā, kuri:
i)      darbojas Direktīvā 2014/25/ES noteiktajās jomās;
[..]
c)      pētniecības dati, ievērojot 10. pantā izklāstītos nosacījumus.
2.      Šo direktīvu nepiemēro:
[..]
b)      tādiem publisku uzņēmumu turējumā esošiem dokumentiem:
i)      kas ir sagatavoti ārpus vispārējas nozīmes pakalpojumu sniegšanas jomas, kā noteikts dalībvalsts tiesību aktos vai dalībvalsts citos saistošos noteikumos;
ii)      kas ir saistīti ar konkurencei tieši pakļautām darbībām, un tāpēc, ievērojot Direktīvas 2014/25/ES 34. pantu, uz tiem neattiecas publiskā iepirkuma noteikumi;
[..]
d)      dokumentiem, piemēram, sensitīviem datiem, kuriem piekļuve nav atļauta atbilstīgi dalībvalsts noteiktiem piekļuves režīmiem, tostarp pamatojoties uz:
i)      valsts drošības aizsardzību (proti, valsts drošību), aizsardzību vai sabiedrisko drošību;
ii)      statistikas datu konfidencialitāti;
iii)      komerciālu konfidencialitāti (tostarp uzņēmējdarbības, profesionālajiem vai uzņēmumu noslēpumiem);
[..]
f)      dokumentiem, kuriem piekļuve ir ierobežota ar dalībvalstu noteiktiem piekļuves režīmiem, tostarp gadījumos, kad iedzīvotājiem vai juridiskām personām ir jāpierāda, ka tie ir īpaši ieinteresēti iegūt piekļuvi dokumentiem;
[..]
3.      Šī direktīva pamatojas uz Savienības un valstu piekļuves režīmiem un neskar tos.
[..]
7.      Šī direktīva reglamentē dalībvalstu publiskā sektora struktūru un publisku uzņēmumu turējumā jau esošu dokumentu atkalizmantošanu [..].”
7.        Šīs direktīvas
2. pants “Definīcijas” formulēts šādi:
“Šajā direktīvā piemēro šādas definīcijas:
1)      “publiskā sektora struktūra” ir valsts, reģionālās vai vietējās iestādes, publisko tiesību subjekti vai vienas vai vairāku šādu iestāžu vai viena vai vairāku šādu publisko tiesību subjektu veidotas apvienības;
2)      “publisko tiesību subjekti” ir struktūras, kurām piemīt visi turpmāk minētie raksturlielumi:
a)      tās ir nodibinātas ar konkrētu mērķi apmierināt vispārējas vajadzības, kurām nav rūpnieciska vai komerciāla rakstura;
b)      tām ir juridiskas personas statuss; un
c)      tās to lielākajā daļā finansē valsts, vai arī reģionālās vai vietējās iestādes, vai citi publisko tiesību subjekti; vai to pārvaldību uzrauga minētās iestādes; vai to pārvaldību uzrauga minētās iestādes vai subjekti; vai to vadībā, valdē vai uzraudzības padomē vairāk nekā pusi locekļu ieceļ valsts, reģionālās vai vietējās iestādes vai citi publisko tiesību subjekti;
3)      “publisks uzņēmums” ir jebkurš uzņēmums, kurš darbojas 1. panta 1. punkta b) apakšpunktā noteiktajās jomās un kurā publiskā sektora struktūrām var būt tieša vai netieša dominējoša ietekme atbilstoši to īpašuma tiesībām uz minēto uzņēmumu, finansiālajai līdzdalībai minētajā uzņēmumā vai noteikumiem, kas piemērojami minētajam uzņēmumam. Uzskata, ka publiskā sektora struktūrām ir dominējoša ietekme jebkurā no šādiem gadījumiem, kuros minētās struktūras tieši vai netieši:
a)      ir attiecīgā uzņēmuma parakstītā kapitāla lielākās daļas turētājas;
b)      kontrolē balsu vairākumu, kas saistīts ar uzņēmuma emitētajām akcijām;
c)      var iecelt vairāk nekā pusi no attiecīgā uzņēmuma vadības, valdes vai uzraudzības struktūras locekļiem;
[..]
6)      “dokuments” ir:
a)      jebkurš saturs uz jebkura nesēja (papīra vai elektroniskā veidā, vai arī kā skaņas, attēla vai audiovizuāls ieraksts); vai
b)      šāda satura jebkāda daļa;
[..]
11)      “atkalizmantošana” ir izmantošana, ko veic fiziskas vai juridiskas personas, attiecībā uz dokumentiem, kuri ir:
a)      publiskā sektora struktūru turējumā, komerciāliem vai nekomerciāliem mērķiem, kas nav sākotnējais mērķis, kuram dokumenti tika sagatavoti, pildot publisko uzdevumu, izņemot dokumentu apmaiņu starp publiskā sektora struktūrām, kas tiek veikta, vienīgi pildot to publiskos uzdevumus; vai
b)      publisku uzņēmumu turējumā, komerciāliem vai nekomerciāliem mērķiem, kas nav sākotnējais mērķis – sniegt vispārējas nozīmes pakalpojumus –, kuram dokumenti tika sagatavoti, izņemot dokumentu apmaiņu starp publiskiem uzņēmumiem un publiskā sektora struktūrām, kas tiek veikta, vienīgi pildot publiskā sektora struktūru publiskos uzdevumus;
[..]”
8.        Minētās direktīvas 4. panta “Atkalizmantošanas pieprasījumu apstrāde” 1. un 6. punktā ir noteikts:
“1.      Publiskā sektora struktūras, izmantojot elektroniskos līdzekļus, ja tas ir iespējams un lietderīgi, apstrādā atkalizmantošanas pieprasījumus un dara dokumentus pieejamus pieprasījuma iesniedzējam atkalizmantošanai vai, ja nepieciešama licence, pieņemamā termiņā, kas atbilst termiņiem, kādi noteikti dokumentu piekļuves pieprasījumu apstrādei, pabeidz licences piedāvājumu pieteikuma iesniedzējam.
[..]
6.      Šā panta prasības nav jāievēro šādām struktūrām:
a)      publiskiem uzņēmumiem;
[..]”
B.      Čehijas tiesības
9.        Zákon č. 106/1999 Sb., o svobodném přístupu k informacím (Likums Nr. 106/1999 par brīvu piekļuvi informācijai; turpmāk tekstā – “Informācijas likums”) 2. panta 1. punktā ir paredzēts:
“Atbildīgās struktūras, kurām saskaņā ar šo likumu ir pienākums sniegt informāciju par savu darbību, ir valsts struktūras, pašvaldības un to struktūrvienības, kā arī valsts iestādes.”
10.      Atbilstoši šī likuma 2.a pantam:
“1.      Atbildīgā struktūra ir arī publisks uzņēmums, ar ko šajā likumā saprot juridisku personu, kas nav atbildīgā struktūra atbilstīgi 2. panta 1. punktam, un
a)      kura:
1.      veic attiecīgo uzņēmējdarbību saskaņā ar Publisko iepirkumu likumu,
2.      ir sabiedrisko pakalpojumu sniedzējs atbilstīgi Eiropas Parlamenta un Padomes Regulas (EK) Nr. 1370/2007 [(2007. gada 23. oktobris)] par sabiedriskā pasažieru transporta pakalpojumiem, izmantojot dzelzceļu un autoceļus, un ar ko atceļ Padomes Regulu (EEK) Nr. 1191/69 un Padomes Regulu (EEK) Nr. 1107/70, 2. pantam [(OV 2007, L 315, 1. lpp.)],
3.      ir gaisa pārvadātājs, kas pilda sabiedrisko pakalpojumu sniegšanas saistības atbilstīgi Eiropas Parlamenta un Padomes Regulas (EK) Nr. 1008/2008 [(2008. gada 24. septembris)] par kopīgiem noteikumiem gaisa pārvadājumu pakalpojumu sniegšanai Kopienā 16. pantam [(OV 2008, L 293, 3. lpp.)], vai
4.      ir kuģu īpašnieks, kas nodrošina valsts pasūtījumu atbilstīgi Padomes Regulas (EEK) Nr. 3577/92 [(1992. gada 7. decembris)], ar ko piemēro principu, kurš paredz jūras transporta pakalpojumu sniegšanas brīvību dalībvalstīs (jūras kabotāža) [(OV 1992, L 364, 7. lpp.)], 4. pantam, un
b)      kurā atbildīgajai struktūrai saskaņā ar 2. panta 1. punktu var būt tieša vai netieša dominējoša ietekme atbilstoši tās īpašuma tiesībām uz minēto uzņēmumu vai noteikumiem, kas piemērojami minētajam uzņēmumam.
2.      Uzskata, ka dominējošas ietekmes nosacījums ir izpildīts, ja atbildīgā struktūra saskaņā ar 2. panta 1. punktu tieši vai netieši:
a)      ir publiska uzņēmuma parakstītā kapitāla lielākās daļas turētāja;
b)      kontrolē balsu vairākumu, kas saistīts ar publiska uzņēmuma emitētajām akcijām, vai
c)      var iecelt vairāk nekā pusi no publiska uzņēmuma vadības, valdes vai uzraudzības struktūras locekļiem.”
11.      Zákon č. 241/2022 Sb., kterým se mění zákon č. 106/1999 Sb., o svobodném přístupu k informacím, ve znění pozdějších předpisů, zákon č. 123/1998 Sb., o právu na informace o životním prostředí, ve znění pozdějších předpisů, a zákon č. 130/2002 Sb., o podpoře výzkumu, experimentálního vývoje a inovací z veřejných prostředků a o změně některých souvisejících zákonů (zákon o podpoře výzkumu, experimentálního vývoje a inovacíje), ve znění pozdějších předpisů (Likums Nr. 241/2022 par grozījumiem Likumā Nr. 106/1999 par brīvu piekļuvi informācijai, ar grozījumiem, Likums Nr. 123/1998 par tiesībām uz informāciju par vidi, ar grozījumiem, un Likums Nr. 130/2002 par valsts atbalstu pētniecībai, eksperimentālajai attīstībai un inovācijai un dažu saistīto likumu grozījumiem (Likums par atbalstu pētniecībai, eksperimentālajai attīstībai un inovācijai), ar grozījumiem, ar kuru Čehijas Republika transponēja Direktīvu 2019/1024 Čehijas tiesību sistēmā, anotācijā ir noteikts:
“Transponējot pirmo direktīvu par valsts sektora informācijas atkalizmantošanu ([Eiropas Parlamenta un padomes Direktīva 2003/98/EK (2003. gada 17. novembris) (OV 2003, L 345, 90. lpp.)]), Čehijas Republika ir izvēlējusies risinājumu, kas likumdošanas līmenī informācijas atkalizmantošanas iestādi (tās mērķis ir, vienkārši runājot, nevis valsts varas publiska kontrole, bet gan savākto datu cita veida izmantošana privātiem vai komerciāliem nolūkiem, šo datu apstrāde, u.c.) sasaista ar politisko tiesību īstenošanu attiecībā uz informāciju [Čehijas Republikas] Pamattiesību hartas 17. panta 5. punkta izpratnē (kuras pamatelements ir valsts publiskā kontrole, jo īpaši attiecībā uz īpašuma atsavināšanu). Proti, piemērojot Informācijas likumu, par informācijas sniegšanu atbildīgajām struktūrām nav faktiskas un efektīvas iespējas (ar izņēmumiem, kas izriet no judikatūras) pārbaudīt informācijas pieprasītāja motivāciju vai viņa nodomus par to, kādā veidā tiks apstrādāta iegūtā informācija (jo tas būtu pretrunā politisko tiesību uz informāciju konstitucionālajām garantijām). Tādējādi praksē ir gandrīz neiespējami faktiski nošķirt abus piekļuves veidus. Tomēr, tā kā tiesības uz informāciju ir konstitucionālas, arī “parastajiem” informācijas pieprasītājiem ir jāsniedz tādas pašas garantijas, kādas ir personām, kuras pieprasa informāciju atkalizmantošanai direktīvas izpratnē, tādēļ jānodrošina vienots režīms. Tāpēc risinājums sasaistīt abus tiesiskos režīmus ir optimāls par informācijas sniegšanu atbildīgajām struktūrām, un galu galā arī prasītājiem.”
III. Tiesvedības rašanās fakti, pamata tiesas process un prejudiciālie jautājumi
12.      Prasītāja ir saskaņā ar Čehijas tiesībām dibināta akciju sabiedrība, kas darbojas ūdensapgādes un attīrīšanas nozarē. Tā gandrīz 100 % apmērā pieder Čehijas pilsētām un pašvaldībām, un nevienam akcionāram atsevišķi nav vairākuma kapitāldaļu.
13.      Pamatojoties uz Informācijas likumu, tai tika iesniegts lūgums sniegt informāciju par vairākiem tās struktūrvienību sanāksmju protokoliem.
14.      Uzskatot, ka tai nav pienākuma sniegt šo informāciju, pamatojoties uz to, ka tā nav “atbildīgā struktūra” Informācijas likuma izpratnē, prasītāja šo lūgumu noraidīja.
15.      Šis lēmums tika pārsūdzēts Personas datu aizsardzības birojā, kas ar 2023. gada 7. marta lēmumu uzdeva prasītājai izskatīt lūgumu sniegt informāciju atbilstoši Informācijas likumam.
16.      Prasītāja par šo pēdējo minēto lēmumu cēla prasību Městský soud v Praze (Prāgas pilsētas tiesa), kas ir iesniedzējtiesa.
17.      Iesniedzējtiesa uzskata – lai atrisinātu strīdu, tai jānoskaidro, vai prasītāja ir “publisks uzņēmums” Informācijas likuma 2.a panta 1. punkta izpratnē.
18.      Tā precizē, ka šī jaunā atbildīgo struktūru kategorija Informācijas likumā tika ieviesta ar likumu, ar kuru ir transponēta Direktīva 2019/1024.
19.      Městský soud v Praze (Prāgas pilsētas tiesa) uzskata, ka pamatlieta it īpaši attiecas uz jautājumu par to, vai dominējoša ietekme uz uzņēmumu ir jāīsteno vienai struktūrai vai arī to var kopīgi īstenot vairāki publisko tiesību subjekti, piemēram, kā tas ir pamatlietā – pašvaldības.
20.      Iesniedzējtiesā Birojs norāda, ka Informācijas likuma 2.a panta 1. punkts jāinterpretē atbilstīgi Direktīvai 2019/2014 tādējādi, ka šajā ziņā ir pietiekami, ja vairāki publisko tiesību subjekti kopā ir prasītājas kapitāla lielākās daļas turētāji, tādējādi tiem ir dominējoša ietekme.
21.      Savukārt prasītāja apgalvo, ka Direktīva 2019/2014 šādu interpretāciju neapstiprina un ka dominējošu ietekmi var konstatēt tikai tad, ja vienai no pašvaldībām vienai pašai ir kapitāla daļu vairākums vai ja nav nekādu šaubu, ka vairāki publiskie tiesību subjekti, kuriem kopīgi pieder šis daļu vairākums, rīkojas saskaņoti.
22.      Šādos apstākļos Městský soud v Praze (Prāgas pilsētas tiesa) nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:
“1)      Vai Direktīvas [2019/1024] 2. panta 3. punkts jāinterpretē tādējādi, ka publisks uzņēmums ir arī tāds uzņēmums, kurā vairākām publiskā sektora struktūrām kopīgi var būt dominējoša ietekme atbilstoši to īpašuma tiesībām uz minēto uzņēmumu, finansiālajai līdzdalībai minētajā uzņēmumā vai noteikumiem, kas piemērojami minētajam uzņēmumam?
2)      Ja atbilde uz pirmo jautājumu ir apstiprinoša – vai dominējoša ietekme atbilstoši minētajai Direktīvas 2019/1024 normai tiek prezumēta arī tad, ja vairākas publiskā sektora struktūras kopīgi tur attiecīgā uzņēmuma parakstītā kapitāla vairākumu un tās kontrolē balsu vairākumu, kas saistīts ar uzņēmuma emitētajām akcijām vai var iecelt vairāk nekā pusi no attiecīgā uzņēmuma vadības, valdes vai uzraudzības struktūras locekļiem, vai arī jāpārbauda, vai šīs publiskā sektora struktūras faktiski darbojas saskaņoti un tām ir kopīgas intereses?”
IV.    Tiesvedība Tiesā
23.      Iesniedzējtiesas 2024. gada 23. jūlija nolēmums Tiesas kancelejā tika saņemts 2024. gada 28. augustā.
24.      Eiropas Savienības Tiesas statūtu 23. pantā noteiktajā termiņā rakstveida apsvērumus iesniedza pamatlietas puses, Čehijas valdība un Eiropas Komisija.
25.      Vispārējā sapulcē 2025. gada 7. oktobrī Tiesa saskaņā ar Reglamenta 76. panta 2. punktu nolēma nerīkot tiesas sēdi mutvārdu paskaidrojumu uzklausīšanai.
26.      2025. gada 21. oktobrī Tiesa vērsās pie iesniedzējtiesas ar lūgumu sniegt paskaidrojumus, uz kuru tika atbildēts ar 2025. gada 12. novembra vēstuli.
V.      Juridiskā analīze
A.      Ievadpiezīmes
1.      Eiropas politika atvērto datu jomā
27.      Direktīvas 2019/1024 mērķis ir veicināt publiskā sektora informācijas atkalizmantošanu un veicināt tās pieejamību visā Eiropas Savienībā. Tās pamatā ir princips, ka publisko struktūru rīcībā esošie dati ir stratēģisks resurss digitālajai ekonomikai, inovācijai un pilsoniskajai sabiedrībai (5). Izveidojot saskaņotu tiesisko regulējumu, šīs direktīvas mērķis ir novērst šķēršļus publiskās informācijas atkalizmantošanai un veicināt tās brīvu apriti iekšējā tirgū (6).
28.      Viens no Direktīvas 2019/1024 pamatmērķiem ir saskaņot publisko datu pieejamības un atkalizmantošanas tehniskos un juridiskos nosacījumus. Tajā ir noteikti kopīgi minimālie standarti, piemēram, atvērto formātu izmantošana, mašīnlasāmība un, ja iespējams, atkalizmantošana bez maksas vai piemērojot robežizmaksas, lai nodrošinātu datu savietojamību un efektīvu izmantošanu. Nosakot atkalizmantošanas kārtību, standarta licences un iespējamās maksas, šī direktīva izveido satvaru, kas labvēlīgs Eiropas atvērto datu ekosistēmas attīstībai (7).
29.      Direktīvas 2019/1024 būtiska daļa attiecas uz augstvērtīgām datu kopām, kurām ir liels potenciāls dot ekonomiskus un sociālus ieguvumus. Šīs kopas jādara pieejamas bez maksas standartizētos un mašīnlasāmos formātos un attiecīgā gadījumā izmantojot lietojumprogrammu saskarnes (API). Komisijai ir uzdots precizēt šīs datu kategorijas īstenošanas aktos. Šīs pieejas mērķis ir stimulēt inovāciju, jo īpaši mākslīgā intelekta, digitālo pakalpojumu un zinātniskās pētniecības jomā (8).
30.      Visbeidzot, Direktīva 2019/1024 ir daļa no visaptverošas stratēģijas, kas vērsta uz valsts pārvaldes modernizāciju un pārredzamības pilnveidošanu. Tā uzsver atvērto datu nozīmi demokrātiskas līdzdalības veicināšanā un publisko iestāžu pārskatatbildības stiprināšanā. Izveidojot skaidru, saskaņotu un tehnoloģiju attīstībai pielāgotu tiesisko regulējumu, direktīva veicina iekļaujošas un ilgtspējīgas datu ekonomikas rašanos, vienlaikus nodrošinot taisnīgu vidi publiskās informācijas atkalizmantošanai iedzīvotāju, uzņēmumu un zinātnisko aprindu labā (9).
2.      Direktīvas 2019/1024 transponēšana dalībvalstīs
31.      Ar šo direktīvu tika aizstāta un modernizēta Direktīva 2003/98 par valsts sektora informācijas atkalizmantošanu (saukta arī par “PSI direktīvu”).  Savienības dalībvalstīm Direktīva 2019/1024 bija jātransponē valsts tiesību aktos vēlākais līdz 2021. gada 17. jūlijam. Līdz minētajam datumam daudzas dalībvalstis jau bija transponējušas tās tiesību normas, bet citas kavējās. Tādēļ Komisija pret vairākām dalībvalstīm sāka pārkāpuma procedūras par netransponēšanu vai nepietiekamu transponēšanu. Galu galā Tiesa konstatēja, ka Beļģijas Karaliste, Bulgārijas Republika, Latvijas Republika un Nīderlandes Karaliste nav izpildījušas savus pienākumus un piesprieda tām samaksāt naudas sodus (10).
32.      Lai gan šī lieta ir saistīta nevis ar pienākumu neizpildes procedūru saskaņā ar LESD 258. pantu, bet gan saistībā ar lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu saskaņā ar LESD 267. pantu, tā tomēr zināmā mērā sniedz norādes par to, kā dalībvalstis ir transponējušas Direktīvu 2019/1024 savā valsts tiesību sistēmā. Dažas no tām tāpat kā Čehijas Republika tādējādi ir izvēlējušies reglamentēt datu atkalizmantošanu kopā ar piekļuvi informācijai vienā likumdošanas instrumentā (11), lai gan normatīvās kompetences, kas attiecas uz šīm divām jomām, ir atšķirīgas un abu režīmu mērķi sakrīt tikai daļēji.
33.      Proti, lai gan uz piekļuvi informācijai, izņemot dažus nozaru noteikumus, attiecas dalībvalstu tiesības (12), datu atkalizmantošana ir reglamentēta Savienības tiesiskajā regulējumā, šajā gadījumā Direktīvā 2019/1024. Tādējādi lietā, kurā pasludināts spriedums
HP – Hrvatska pošta (13), Tiesa atzina, ka lūgums piekļūt publiskā sektora struktūras rīcībā esošiem dokumentiem neietilpst šīs direktīvas darbības jomā. Šajā kontekstā un ņemot vērā, ka Tiesas var interpretēt Savienības tiesības tikai tai piešķirtās kompetences robežās (14), tas, ka valsts tiesa tai uzdod jautājumu par tiesību normām, kas reglamentē piekļuvi informācijai, rada delikātus jautājumus par Tiesas kompetenci.
B.      Par Tiesas kompetenci
34.      Iesākumā atgādināšu, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru, Tiesai un valsts tiesām sadarbojoties atbilstoši LESD 267. pantam, tikai valsts tiesai, kas izskata lietu un kas ir atbildīga par pieņemamo tiesas nolēmumu, ņemot vērā lietas īpašo raksturu, jānovērtē gan tas, cik lielā mērā prejudiciālais nolēmums ir nepieciešams tās sprieduma taisīšanai, gan arī Tiesai uzdoto jautājumu atbilstība. Tādēļ, ja uzdotie jautājumi attiecas uz Savienības tiesību interpretāciju, Tiesai principā ir jālemj (15).
35.      Tomēr atbilstoši pastāvīgajai judikatūrai Tiesai ir jāizvērtē apstākļi, kādos valsts tiesa ir uzdevusi jautājumu, lai pārbaudītu, vai tai ir kompetence (16). Tādēļ ir loģiski, ka Tiesa veic šādu pārbaudi gadījumā, kad, kā šajā lietā, pastāv īpaša saikne starp Savienības tiesībām un valsts tiesībām, ņemot vērā to, kā valsts likumdevējs ir paredzējis transponēt direktīvu savā valsts tiesību sistēmā.
1.      Atgādinājums par judikatūru attiecībā uz valsts tiesībās sniegtu atsauci uz Savienības tiesībām
36.      Šajā ziņā jānorāda, ka Čehijas likumdevējs ir arī noteicis tiesības piekļūt informācijai attiecībā uz struktūrām, kas atbilst jēdzienam “publisks uzņēmums” Direktīvas 2019/1024 izpratnē. Ar šo atsauci tas valsts tiesībās ir transponējis Savienības tiesību jēdzienu, bet to piemēro situācijām, kas neietilpst minētās direktīvas materiālajā piemērošanas jomā. Šī paplašināšana rada divu a priori atšķirīgu normatīvo režīmu pārklāšanos, kuru sakarību var pilnībā saprast, tikai tos analizējot un ņemot vērā katra režīma īpašo mērķi. Šim jautājumam es pievērsīšos vēlāk.
37.      Principā Tiesas kompetencē ir interpretēt tikai tās Direktīvas 2019/1024 normas, kas ir faktiski transponētas valsts tiesībās un ir būtiskas strīda atrisināšanai. Tādējādi, šauri interpretējot prejudiciālā nolēmuma tiesvedību regulējošos nosacījumus, būtu jāizslēdz Tiesas kompetence interpretēt jēdzienu “publisks uzņēmums”, ja tas tiek lietots tikai strīdā attiecībā uz piekļuvi informācijai, kas noteikta valsts tiesībās, kā tas ir šajā lietā. Tomēr judikatūrā ir pieļauts izņēmums, ja valsts likumdevējs brīvprātīgi pārņem Savienības tiesību jēdzienus, lai reglamentētu jomu, kas atšķiras no tās, uz kuru attiecas atvasinātās tiesības. Šādā kontekstā vēršanos Tiesā var pamatot ar Savienības interesēm nodrošināt šo jēdzienu vienveidīgu interpretāciju.
38.      Tieši šādā griezumā ir skatāma judikatūra, kas izriet no sprieduma Dzodzi, saskaņā ar kuru Tiesai var nākties interpretēt valsts tiesību sistēmā ietvertu Savienības tiesību normu, lai izvairītos no tā, ka valstu atšķirības apdraud Savienības līmenī panākto saskaņotību. Tomēr šī kompetences paplašināšana joprojām ir stingri ierobežota. Tā paredz, pirmkārt, ka attiecīgā tiesību norma ir transponēta vai iekļauta valsts tiesībās un, otrkārt, ka Savienībai ir objektīva interese nodrošināt tās vienveidīgu interpretāciju. Vienkārši ar atsauci uz kādu konceptuālu Savienības tiesību kategoriju nepietiek: ir jāpierāda, ka pastāv funkcionāla saikne starp Savienības tiesību materiālo piemērošanas jomu un valsts tiesisko regulējumu, kurā ir pārņemti šie termini.
39.      Praksē šī judikatūra ir piemērojama, ja strīds pēc savas būtības neietilpst Savienības tiesību piemērošanas jomā, bet attiecīgajā valsts tiesiskajā regulējumā ir tieša un beznosacījumu atsauce uz Savienības tiesību normām, tādējādi izveidojot šo funkcionālo saikni starp Savienības tiesību normu un valsts tiesībām. Šādā gadījumā Tiesas kompetence ir pamatota, ja pastāv pietiekami cieša saikne starp šādi piemērojamu Savienības tiesību normu un valsts tiesisko regulējumu, un tādējādi strīda risinājums ir atkarīgs no tās interpretācijas (17).
40.      Šī Tiesas pieeja parāda – pat ja strīds principā ir saistīts ar valsts tiesībām, no Savienības tiesībām izrietošu jēdzienu brīvprātīga iekļaušana dod iespēju Tiesai iejaukties, ar nosacījumu, ka ir skaidri pierādīta Savienības interese nodrošināt interpretācijas vienveidību. Šajā ziņā jāatzīmē, ka gan Savienības, gan dalībvalstu interesēs ir izvairīties no situācijas, ka vienam jēdzienam ir divas interpretācijas – vienu piemēro, īstenojot Savienības tiesības, otru tīri valsts kontekstā (18). Tomēr lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu joprojām ir strikti funkcionāls, jo Tiesa neizskata tīri nacionālus jautājumus, bet tikai jautājumus, kuru interpretācija var ietekmēt Savienības tiesību saskaņotu piemērošanu. Šī prasība ļauj saskaņot subsidiaritātes principu ar nepieciešamību saglabāt atvasināto tiesību aktu efektivitāti un saskaņotību.
41.      Saskaņā ar judikatūru konkrētajiem apstākļiem, kuri ļauj konstatēt, ka Savienības tiesību normas ar valsts tiesībām ir tikušas padarītas piemērojamas, ir jāizriet no iesniedzējtiesas nolēmuma (19) vai vismaz no iesniedzējtiesa atbildes uz Tiesas lūgumu šajā ziņā sniegt paskaidrojumus (20). Tādējādi mana analīze principā ir balstīta uz iesniedzējtiesas norādēm par Čehijas tiesību aktu specifiku. Šajā ziņā īpaši svarīga ir informācija, kas ļauj saprast, kādā veidā Čehijas likumdevējs ir vēlējies transponēt Direktīvu 2019/1024 savā valsts tiesību sistēmā.
42.      Ņemot vērā šos apsvērumus, šajā lietā jāpārbauda, vai ir izpildīti šajā judikatūrā izklāstītie nosacījumi, lai noteiktu Tiesas kompetenci.
2.      Judikatūras par atsauci uz Savienības tiesībām piemērošana šajā lietā
a)      Savienības tiesību normas transponēšana vai iekļaušana valsts tiesībās
43.      Pirmkārt, Savienības tiesību normai jābūt formāli transponētai vai iekļautai valsts tiesību sistēmā. Tas nozīmē, ka attiecīgo Savienības tiesību normu, kas sākotnēji ietilpa tikai Savienības kompetencē, valsts likumdevējs ir pārņēmis – ar likumu, rīkojumu vai kādu citu valsts iekšējo juridisko instrumentu.
44.      Šis nosacījums šajā lietā acīmredzami ir izpildīts, jo, kā jau norādīju iepriekš, jēdzienu “publisks uzņēmums”, kas izriet no Savienības tiesiskā regulējuma publiskā iepirkuma jomā (21) un vēlāk pārņemts Direktīvā 2019/1024, Čehijas likumdevējs ir iekļāvis Informācijas likumā. Tādējādi uzskatāms, ka šis jēdziens ir kļuvis piemērojams valsts tiesībās, pat ja tiek izmantots jomā, kas a priori atšķiras no Savienības likumdevēja paredzētās jomas, proti, jomā, kas attiecas uz sabiedrības piekļuvi informācijai.
b)      Tieša un beznosacījumu atsauce uz Savienības tiesību normām
45.      Otrkārt, judikatūrā ir prasīts, ka valsts tiesībās jābūt ietvertai “tiešai” un “beznosacījumu” atsaucei uz Savienības tiesību normām, kuru interpretācija tiek lūgta, lai izveidotu faktisku juridisku saikni starp valsts tiesību normu un pārvalstisko tiesību normu (22). Šī prasība nodrošina, ka valsts tiesību normas piemērošana ir stingri pakārtota Savienības tiesībām, tādējādi tas palīdz Tiesai nodrošināt vienveidīgu interpretāciju un novērst jebkādas atšķirības starp dalībvalstīm.
46.      Saskaņā ar šo nosacījumu Tiesai ir jālemj tikai tad, ja tās iejaukšanās ir nepieciešama, lai nodrošinātu saskaņošanu Savienības līmenī, nevis visās lietās, kas saistītas ar Savienības tiesību normām. Tādējādi judikatūrā izstrādātie kritēriji, šķiet, ir instrumenti, kas paredzēti, lai identificētu piemērošanas gadījumus. Lai tos pareizi piemērotu šajā lietā, vispirms jāprecizē jēdzienu “tieša atsauce” un “beznosacījumu atsauce” nozīme un tvērums.
1)      Tieša atsauce
47.      Termins “tiešs” jāsaprot tādējādi, ka atsaucei ir jābūt skaidrai un nepārprotamai (23). Šīs īpašības nozīmē, ka valsts tiesību aktos pietiekami skaidri ir izteikts likumdevēja nodoms atsaukties uz Savienības tiesību normu saturu. Tomēr netiek prasīts, lai atsauce uz attiecīgajiem Savienības noteikumiem būtu skaidri norādīta pašā piemērojamās valsts tiesību normas tekstā, ja vien tā ir formulēta pietiekami precīzi un nepārprotami.
48.      Šajā ziņā jānorāda, ka Informācijas likuma 1. pantā ir norādīts, ka ar to “transponē Eiropas Savienības tiesību normas un paredz noteikumus attiecībā uz informācijas sniegšanu, kā arī tiesību brīvi piekļūt šai informācijai īstenošanas nosacījumus” (mans izcēlums) (24). Pirmajā zemsvītras piezīmē ir sniegti precizējumi, proti, norādīts, ka Savienības tiesību normas, kas transponējamas ar attiecīgo likumu, ir Direktīvas 2019/1024 tiesību normas. Iesniedzējtiesa to uzsver arī savā atbildē uz Tiesas lūgumu sniegt paskaidrojumus.
49.      Konkrētāk, attiecībā uz minētā likuma 2.a pantā ietverto “publiska uzņēmuma” definīciju jānorāda, ka tajā pamatā ir pārņemts Direktīvas 2019/1024 2. panta 3. punktā ietvertās definīcijas saturs. Šī atbilstība it īpaši izpaužas kritērijā par valsts iestāžu “dominējošo ietekmi” pār attiecīgo uzņēmumu, kas ir kritērijs, kura interpretācija ir iesniedzējtiesas iesniegtā lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu priekšmets.
50.      Saskaņā ar iesniedzējtiesas paskaidrojumiem, kas sniegti, atbildot uz Tiesas lūgumu sniegt paskaidrojumus, Čehijas likumdevējs apzināti ir nolēmis “Informācijas likuma piemērojamību personām saskaņot ar direktīvas piemērošanas jomu”. To apstiprina arī gandrīz identiskais attiecīgo tiesību normu formulējums un paskaidrojuma raksts, kā arī Likumprojektam Nr. 241/2022 pievienotā salīdzinošā tabula “Saderība ar Savienības tiesībām”.
51.      Čehijas likumdevēja nodomu “tieši” atsaukties uz direktīvas tiesību normām Tiesas judikatūras izpratnē apstiprina sagatavošanas darbi, no kuriem izriet, ka Informācijas likums jau tā sākotnējā redakcijā bija izstrādāts ar mērķi transponēt Direktīvu 2003/98, t.i., iepriekšējo normatīvo aktu (25). Pēc šā instrumenta pārskatīšanas Čehijas likumdevējs uzskatīja par nepieciešamu ar grozījumu likumu iekļaut ar Direktīvu 2019/1024 ieviestos pielāgojumus, lai nodrošinātu valsts tiesiskā regulējuma nepārtrauktību un atbilstību Savienības tiesībām.
52.      Tādējādi uzskatāms, ka šajā lietā pirmais no Tiesas judikatūrā noteiktajiem nosacījumiem ir izpildīts.
2)      Beznosacījumu atsauce
53.      Termins “beznosacījumu” jāsaprot tādējādi, ka tas attiecas uz divām atšķirīgām prasībām. No vienas puses, tas nozīmē, ka Savienības tiesības, uz kurām tiek sniegta atsauce, situācijai pamatlietā būtu piemērojamas bez ierobežojumiem (26), tādējādi iesniedzējtiesa nevar atkāpties no Tiesas sniegtās interpretācijas (27). Šāda interpretācija izriet no judikatūras, saskaņā ar kuru ir svarīgi, ka Tiesas spriedumam ir saistoša iedarbība pamata tiesas procesā (28).
54.      Šī pirmā prasība šajā lietā ir izpildīta, ņemot vērā iesniedzējtiesas sniegtos precizējumus, no kuriem izriet, ka Direktīvas 2019/1024 atbilstošās normas bez ierobežojumiem ir piemērojamas pamata tiesas procesā. Kā norāda iesniedzējtiesa, tā pati ir uzskatījusi, ka nevar atkāpties no Tiesas sniegtās interpretācijas. Tādējādi Savienības tiesiskajās interesēs būtu, ka Savienības tiesību normas tiek vienveidīgi interpretētas, lai nākotnē izvairītos no atšķirīgām interpretācijām.
Šī norāde apstiprina, ka jēdziena “publisks uzņēmums” Tiesas sniegtā interpretācija šajā lietā noteikti būs saistoša iesniedzējtiesai, lai gan tā konkrēti attiecas uz piekļuves tiesībām.
55.      No otras puses, termins “beznosacījumu” nozīmē, ka atsaucei jābūt uz visu konkrētās tiesību normas kontekstu vai, izsakoties tehniski, tai ir jāattiecas uz visu konkrēto Savienības tiesisko regulējumu kopumā (29). Tādējādi valsts likumdevēja atsauci uz kādu atsevišķu principu Savienības tiesiskajā regulējumā nevar uzskatīt par “beznosacījuma”, jo tādā gadījumā pastāvētu risks, ka Tiesas judikatūras piemērošana un līdz ar to arī atbilde uz prejudiciālo jautājumu varētu būt atrauta no pamatlietas un šā iemesla dēļ – tīri hipotētiska (30). Šīs prasības mērķis ir izvairīties no tā, ka Tiesai tiek uzdoti jautājumi, kuriem nav pietiekamas funkcionālas saiknes ar Savienības tiesību efektīvu piemērošanu. Ar to tiek pausta judikatūrā vairākkārt apstiprinātā vēlme Savienības tiesas kompetenci attiecināt tikai uz gadījumiem, kad Savienības tiesību normas ir padarītas faktiski piemērojamas valsts tiesību aktos, nevis uz gadījumiem, kad tās izmantotas ierosmei vai no tām vienkārši transponēti noteikti konceptuāli elementi (31).
56.      Piemērojot šo prasību šajā lietā, jākonstatē, ka Čehijas likumdevējs ir transponējis Direktīvu 2019/1024 Informācijas likumā. Tomēr tas nav aprobežojies, ka ar šo darbību ir strikti izpildījis transponēšanas pienākumus, kas izriet no Savienības tiesībām. Gluži pretēji, tas ir paplašinājis šīs direktīvas materiālo piemērošanas jomu, attiecinot to arī uz aspektiem, kuri saistīti ar piekļuvi informācijai, kas principā ietilpst valsts likumdošanas kompetencē. Ar šo paplašināšanu valsts likumdevējs ir palielinājis minētās direktīvas normatīvo piemērojamību tādējādi, ka noteikumi par piekļuvi informācijai zināmā mērā ir noteikti Savienības tiesībās. Šāda iniciatīva liecina par vēlmi nodrošināt valsts tiesiskā regulējuma saskaņotību un nepārtrauktību ar Savienības tiesību sistēmas strukturālajām prasībām, kas pārsniedz šajā pašā direktīvā noteiktās minimālās prasības.
57.      Proti, kā izriet no sagatavošanas darbiem, Čehijas likumdevējs ir uzskatījis, ka objektīvi “nav iespējams nošķirt informācijas piekļuves pieprasījumu no atkalizmantošanas pieprasījuma” (32). Tādēļ bija jānodrošina, ka pieprasījuma iesniedzējiem abos gadījumos ir vienādas garantijas un apstrādes kārtība. Tā kā struktūrām, kas ir atbildīgas par šo pieprasījumu izskatīšanu, nav iespējas noskaidrot pieprasījuma iesniedzēju motivāciju vai nodomus, ne arī tos pārbaudīt, Čehijas likumdevējs uzskatījis, ka jāievieš vienots tiesiskais režīms. Šāda pieeja tika uzskatīta par vispiemērotāko gan organizācijām, uz kurām attiecas šie pienākumi, gan galu galā – pašiem pieprasījuma iesniedzējiem.
58.      Čehijas likumdevēja izvēle izmantot vienu un to pašu jēdziena “publisks uzņēmums” definīciju attiecībā uz piekļuves tiesībām un atkalizmantošanu ir valsts normatīvās arhitektūras pamatelements. Saskaņojot definīcijas, likumdevējs ir nodrošinājis divu tradicionāli atšķirīgu tiesisko režīmu materiālu saskaņotību, vienlaikus uzliekot publiskiem uzņēmumiem divkāršu pārredzamības pienākumu, proti, pienākumu sniegt informāciju, kas ir to rīcībā, un pienākumu ļaut tās atkalizmantošanu. Šī pieeja palīdz vienkāršot tiesisko regulējumu un novērst atšķirīgu interpretāciju, ko var radīt dažādu režīmu paralēla piemērošana. Tomēr tai ir arī smalkāka iedarbība, proti, tā netieši paplašina Savienības tiesību piemērošanas jomu uz situācijām, kas principā attiecas tikai uz tiesībām piekļūt informācijai. Tādējādi Direktīvas 2019/1024 loģika ir integrēta valsts administratīvās pārredzamības režīma pašos pamatos, uzlabojot sistēmas saskaņotību kopumā (33).
59.      Šādos apstākļos jāuzskata, ka starp Čehijas tiesību aktiem un Savienības tiesībām pastāv “beznosacījumu” saikne Tiesas judikatūras izpratnē. Proti, valsts tiesību akts ir ne tikai izstrādāts, pamatojoties uz Direktīvu 2019/1024, bet arī nodrošina tās efektīvu piemērošanu, paplašinot tās normatīvo iedarbību uz situācijām, kuras reglamentē valsts tiesības. Šī materiālā un sistemātiskā atsauce uz direktīvu, kā arī tās definīciju un principu tieša iekļaušana nozīmē, ka Savienības tiesības izšķirošā veidā normatīvi ietekmē valsts tiesiskā regulējuma interpretāciju un īstenošanu. Tādējādi atsauce ir “beznosacījumu”, jo attiecas uz visu direktīvas normatīvo kontekstu, nevis tikai uz kādu abstraktu tās principu.
c)      Par Savienības interesi nodrošināt attiecīgo Savienības tiesību normu vienveidīgu interpretāciju
60.      Kā esmu norādījis iepriekš, prasība, ka jābūt “tiešai” un “beznosacījumu” atsaucei uz Savienības tiesību normām, būtībā ir vērsta uz to, lai noteiktu situācijas, kurās izpaužas Savienības īpaša interese nodrošināt, ka Savienības tiesību jēdzieni, ko pārņēmis valsts likumdevējs, tiek interpretēti saskaņoti un vienveidīgi, lai novērstu judikatūras atšķirības nākotnē.
61.      Neraugoties uz to, ka starp Čehijas tiesību aktiem un Direktīvu 2019/1024 pastāv tieša un beznosacījumu saikne, kā uzsvērts manā analīzē, joprojām jāizvērtē, kāda varētu būt Savienības objektīvā interese nodrošināt jēdziena “publisks uzņēmums” vienveidīgu interpretāciju šajā lietā (34). Manuprāt, šo kritēriju patiesā nozīme pilnībā atklājas tikai tad, ja izprot šīs Savienības intereses būtību. Šī prasība izriet no lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu loģikas, jo Tiesas kompetence ir pamatota tikai tiktāl, ciktāl uzdotais jautājums pārsniedz valsts tiesību sistēmas robežas.
62.      Īstenojot savu interpretācijas kompetenci, Tiesa veicina Savienības tiesību sistēmas saskaņotu un saskanīgu izveidi. Tātad, ņemot vērā šo funkciju, jāizvērtē Tiesas ieguldījums šajā lietā, kā arī sekas, kādas varētu būt, ja Tiesa atturētos no šīs kompetences izmantošanas. Kā izklāstīšu šajos secinājumos, interese nodrošināt vienveidīgu interpretāciju šajā lietā, šķiet, ir acīmredzama.
63.      Nepieciešamība pierādīt, ka pastāv Savienības interese interpretēt konkrētu tiesību normu, kuru ir pārņēmis valsts likumdevējs, ir izskaidrojama ar judikatūrā izstrādāto kritēriju indikatīvo raksturu. Kā jau minēju, šie kritēriji ir instrumenti, kuru mērķis ir noteikt situācijas, kurās šāda interpretācija ir nepieciešama (35). Ja šie kritēriji ir izpildīti, parasti var pieņemt, ka pastāv funkcionāla saikne ar Savienības tiesību sistēmu, tomēr šo pieņēmumu var atspēkot, ja šādas saiknes nav.
64.      Lai izvairītos no tā, ka gadījumā, ja šie kritēriji ir izpildīti tikai formāli un galu galā tiek atzīta Tiesas kompetence, lai arī nav Savienības reālas intereses, ir jāveic padziļināta analīze par to, kā valsts likumdevējs ir iekļāvis šo tiesību normu Savienības tiesību sistēmā. Šajā ziņā īpaša nozīme ir tam, ka tai ir saikne ar tiesību normām, ar kurām transponēta Direktīva 2019/1024.
1)      Par ciešo un nesaraujamo saikni starp piekļuvi informācijai un tās vēlāku atkalizmantošanu
65.      Pirmām kārtām, jānorāda, ka Čehijas tiesību aktos pārņemtais jēdziens “publisks uzņēmums” saglabā funkciju un tvērumu, kas tam piešķirta Savienības tiesībās, ciktāl tajā ir noteiktas struktūras, kurām ir pienākums nodrošināt pārskatāmību un darīt pieejamu atkārtoti izmantojamu informāciju. Tādējādi tā interpretācija, pat ja tā attiecas uz tiesībām piekļūt informācijai, nav nošķirama no Direktīvā 2019/1024 pieņemtās interpretācijas, jo pretējā gadījumā tiktu apdraudēta Savienības normatīvā režīma saskaņotība attiecībā uz publisko datu atvērtību.
66.      Piekļuve informācijai ir tās atkalizmantošanas iespējas priekšnosacījums un obligāts noteikums. Atkalizmantošana Direktīvas 2019/1024 izpratnē var attiekties tikai uz informāciju, kas iepriekš ir tikusi darīta pieejama, t. i., to ir darījusi pieejamu publiska iestāde vai publisks uzņēmums, pamatojoties uz pilsoņiem atzītām piekļuves tiesībām. Šīs direktīvas attiecīgo noteikumu teleoloģiskā interpretācija, kas izskaidrota tās apsvērumos, turklāt apstiprina, ka pastāv cieša un nesaraujama saikne starp piekļuvi informācijai un tās vēlāku atkalizmantošanu, kā tas tiks parādīts turpmākā izklāstā.
67.      Tas, ka piekļuve informācijai ir būtisks tās atkalizmantošanas nosacījums, jau skaidri izriet no Direktīvas 2019/1024 5. apsvēruma, kurā ir atgādināts, ka piekļuve informācijai ir viena no Eiropas Savienības Pamattiesību hartā nostiprinātām pamattiesībām, kas ietver arī brīvību saņemt un izplatīt informāciju bez valsts iestāžu iejaukšanās. Atsauce uz šīm pamattiesībām nebūtu lietderīga, ja tās neveicinātu šajā direktīvā paredzētā atkalizmantošanas mērķa sasniegšanu. Tās 18. apsvērumā ir apstiprināta šī saikne starp abām jomām, precizējot, ka Eiropas politika atkalizmantošanas jomā attiecas uz “pieejamiem publiskiem datiem”, kas nozīmē, ka pastāv iepriekšēja piekļuve.
68.      Turklāt minētās direktīvas 23. apsvērumā ir uzsvērts, ka dalībvalstīm ir jāpadara atkalizmantojami visi esošie dokumenti, ja vien piekļuve tiem netiek ierobežota vai liegta saskaņā ar valsts noteikumiem par piekļuvi dokumentiem, vienlaikus precizējot, ka Direktīva 2019/1024 balstās uz valstu noteikumiem par piekļuvi dokumentiem un tos nemaina. Šie principi ir atspoguļoti arī minētās direktīvas 1. panta 2. punkta vairākās tiesību normās, kurās noteikts, ka piekļuvi noteiktu veidu dokumentiem nosaka valsts tiesību normas, savukārt šī panta 3. punktā ir atkārtoti apstiprināta to spēkā esība. Līdz ar to Direktīvas 2019/1024 4. panta 3. punkts ļauj valsts iestādēm atteikt datu atkalizmantošanas pieprasījumu, pamatojoties uz attiecīgajā dalībvalstī spēkā esošajām tiesību normām vai šīs direktīvas transponēšanas noteikumiem, ar kuriem ir izslēgta piekļuve noteiktām dokumentu kategorijām. Visbeidzot, minētās direktīvas 27. un 28. apsvērumā ir uzsvērts, ka dalībvalstīm ir jānodrošina piekļuve datiem, jo īpaši zinātniskiem mērķiem, kā arī jāizstrādā nepieciešamās stratēģijas, lai atvieglotu šo datu pieejamību.
69.      Otrām kārtām, jānorāda, ka abas jomas, lai gan to tiešais mērķis atšķiras – viena attiecas uz administratīvo pārredzamību, bet otra attiecas uz publisko datu saimniecisko un sociālo potenciālu –, saistībā ar to īstenošanu ir cieši saistītas un savstarpēji atkarīgas. Protams, no Direktīvas 2019/1024 analīzes izriet, ka tiesības piekļūt informācijai, kas ir atzītas vairāku dalībvalstu tiesību sistēmās un īstenotas ar dažādiem administratīviem likumiem, kā tas ir arī Čehijas Republikas gadījumā, ir dotas arī ar mērķi ļaut pilsoņiem demokrātiski kontrolēt pārvaldību (36). Tomēr šis mērķis nekādā ziņā neizslēdz, ka šīm piekļuves tiesībām var būt arī citi mērķi, jo īpaši mērķis atkalizmantot informāciju, kas ir darīta pieejama sabiedrības interesēs un uz ko attiecas minētā direktīva, kā tas izriet no tās apsvērumiem.
70.      No vienas puses, Direktīvas 2019/1024 14. apsvērums liecina, ka iespēja atkalizmantot publiskā sektora struktūras rīcībā esošos dokumentus “veicina pārredzamību un pārskatatbildību”. No otras puses, no šīs direktīvas 16. apsvēruma izriet, ka atvērto datu politikai, kuras mērķis ir nodrošināt publiskā sektora informācijas plašu pieejamību un atkalizmantošanu privātiem vai komerciāliem mērķiem, paredzot minimālus juridiskus, tehniskus vai finansiālus ierobežojumus vai vispār tos neparedzot, un kas veicina informācijas apriti ne vien uzņēmēju, bet galvenokārt sabiedrības vajadzībām, var būt svarīga nozīme “sociālās iesaistes veicināšanā”. Šis apgalvojums, manuprāt, attiecas uz pilsoņu interesi piedalīties politiskās gribas veidošanas procesā demokrātiskā sabiedrībā. Tomēr sabiedrības intereses nodrošināt pārredzamību nav pretrunā Direktīvas 2019/1024 regulējuma mērķim; gluži pretēji, uzskatāms, ka tās lielā mērā ir ar to saderīgas (37).
71.      Direktīva 2019/1024 netieši balstās uz saikni starp šīm abām jomām, jo tā nerada autonomas tiesības piekļūt informācijai, bet paredz, ka katrā dalībvalstī pastāv valsts regulējums datu efektīvai piekļuvei. Galu galā Savienības likumdevējs ir vēlējies iekļaut jēdzienu “atkalizmantošana” tiesiskajā regulējumā, ko līdztekus jau ir izveidojis valsts likumdevējs. Kodificējot šīs jomas vienā juridiskā instrumentā, valsts likumdevējs savukārt ir centies atvieglot jēdziena iekļaušanu valsts tiesību sistēmā. Tādējādi katrs no tiem ir veicinājis integrēta tiesiskā regulējuma saskaņotību, kurā iekļauti gan valsts, gan Savienības tiesību elementi.
72.      No tā šajā lietā izriet, ka abās jomās lietotie kopīgie jēdzieni, it īpaši jēdziens “publisks uzņēmums”, jāinterpretē saskaņoti, lai izvairītos no jebkādām pretrunām attiecīgo noteikumu piemērošanā. Šo abu režīmu mākslīga nodalīšana varētu apdraudēt Direktīvas 2019/1024 mērķi nodrošināt pēc iespējas plašāku, pārredzamāku un ekonomiski lietderīgāku publiskā sektora informācijas atvērtību. Līdz ar to ir nepieciešama vienveidīga interpretācija, ko var nodrošināt tikai Tiesa.
2)      Par interpretācijas atšķirību risku
i)      Saskaņotas Eiropas datu telpas izveides riski
73.      Trešām kārtām, jānorāda, ka gadījumā, ja Tiesa secinātu, ka tās kompetencē nav atbildēt uz iesniedzējtiesas uzdotajiem jautājumiem šajā lietā, interpretācijas atšķirību risks nebūt nav teorētisks. Valsts līmenī veikta autonoma interpretācija varētu radīt situāciju, ka tiek sašaurināts vai, gluži pretēji, nepamatoti paplašināts to struktūru loks, kurām ir pienākums sniegt informāciju, tādējādi apdraudot Direktīvā 2019/1024 izvirzīto saskaņotības mērķi.
74.      Tas, ka Čehijas likumdevējs ir skaidri pārņēmis Direktīvā 2019/1024 definēto jēdzienu “publisks uzņēmums”, lai nodrošinātu piekļuvi informācijai, kā arī tās atkalizmantošanu, nozīmē, ka interpretācija valsts līmenī ir cieši saistīta ar Savienības tiesībās sniegto interpretāciju. Ja valsts tiesas šo jēdzienu tomēr interpretētu autonomi, pastāvētu ievērojams risks, ka radīsies terminoloģiskas un funkcionālas atšķirības. Šādā scenārijā valstīs neizbēgami rastos neviendabīgs regulējums ar atšķirīgiem kritērijiem, ko izmanto, lai noteiktu struktūras, kurām ir pienākums darīt pieejamu savu informāciju. Valsts tiesas varētu interpretēt šo jēdzienu ne tikai šajā jomā, bet arī attiecībā uz tiesībām atkārtoti izmantot informāciju, pamatojoties uz savām attiecīgajām valsts tiesībām, kā rezultātā Savienības tiesībās noteiktās prasības kļūtu pilnīgi neefektīvas. Šādas atšķirības apdraudētu Savienības likumdevēja iecerēto kopējo saskaņotību un apdraudētu Direktīvā 2019/1024 izvirzīto saskaņotības mērķu sasniegšanu (38).
75.      Pārāk sašaurinot jēdzienu, dažas svarīgas struktūras, piemēram, valsts sabiedrības, kas darbojas stratēģiskās nozarēs, tiktu atbrīvotas no pienākuma darīt pieejamus datus, tādējādi atņemot lietotājiem un saimnieciskās darbības subjektiem būtiskus resursus. Savukārt pārāk paplašinot jēdzienu, šis pienākums tiktu pārmērīgi piemērots struktūrām, kuras saskaņā ar Savienības tiesībām nebūtu kvalificējamas kā “publiski uzņēmumi”, un tas varētu nesamērīgi traucēt to saimniecisko darbību. Abos gadījumos tiktu apdraudēta Eiropas publiskā sektora informācijas atkalizmantošanas režīma vienotība un efektivitāte.
76.      Papildus šiem riskiem dalībvalstu atšķirīgā interpretācija varētu radīt arī konkurences izkropļojumus iekšējā tirgū. Proti, konkurējošiem valsts uzņēmumiem, kas veic uzņēmējdarbību dažādās dalībvalstīs, varētu tikt noteikti radikāli atšķirīgi informācijas nodošanas pienākumi atkarībā no tā, kādu tvērienu šim jēdzienam piešķir katras valsts likumdevējs. Šāda sadrumstalotība izraisītu nelīdzsvarotu administratīvo un ekonomisko slogu šīm struktūrām, mākslīgi radot konkurences priekšrocības, kuras Savienības likumdevējs nekādi nebija paredzējis pamatot. Tādējādi tiktu nopietni apdraudēts mērķis nodrošināt vienlīdzīgus konkurences apstākļus, kas ir visas atvērto un saskaņoto datu politikas pamatā.
77.      Turklāt jēdziena “publisks uzņēmums” nevienveidīga interpretācija būtu īpaši problemātiska, ņemot vērā tā konstruktīvo lomu Direktīvā 2019/1024. Šis jēdziens nosaka vienu no galvenajiem šīs direktīvas piemērojamības personām aspektiem un nosacījumus to struktūru identificēšanai, kurām piemērojams informācijas atvērtības un atkalizmantošanas pienākums. Interpretācijas sadrumstalotība radītu tiesisko nedrošību gan valsts iestādēm, gan privātajiem dalībniekiem un varētu apslāpēt inovāciju iniciatīvas, kuru pamatā ir publisko datu pārrobežu atkalizmantošana. Tas būtu pretrunā minētās direktīvas pamatmērķim veicināt plašu, pārredzamu un ekonomiski lietderīgu publiskā sektora datu pieejamību visā Savienībā (39).
78.      Šis mērķis paredz izveidot saskaņotu Eiropas datu telpu, kas balstīta uz kopīgiem kritērijiem un savstarpēju uzticēšanos attiecībā uz publisko struktūru pienākumu apjomu. Jebkādas atšķirības jēdziena “publisks uzņēmums” definīcijā kavētu šīs telpas izveidi, ierobežojot datu savietojamību, kavējot datu pārrobežu atkalizmantošanu un mazinot operatoru spēju izstrādāt digitālos pakalpojumus un produktus, kas būtu derīgi visā Savienībā. Tādējādi šī jēdziena vienveidīga interpretācija nebūt nav tikai terminoloģiska diskusija, bet ir būtisks elements, kas nodrošina publiskā sektora informācijas atkalizmantošanai piemērojamā Eiropas tiesiskā regulējuma saskaņotību un efektivitāti.
ii)    Valsts iekšējās normatīvās saskaņotības riski
79.      It īpaši svarīgi ir vienveidīgi interpretēt jēdzienu “publisks uzņēmums”, lai saglabātu valsts iekšējo normatīvo saskaņotību. Atšķirīga šī jēdziena izpratne vienā valsts tiesību sistēmā atkarībā no tā, vai runa ir par piekļuvi informācijai vai par tās atkalizmantošanu, radītu atšķirīgus procesuālos nosacījumus, kas piemērojami šo divu veidu pieprasījumiem. Tomēr šāda situācija būtu grūti salāgojama ar sistēmiskās saskaņotības prasībām, jo, kā jau norādīju, informācijas atkalizmantošana loģiski paredz, ka vispirms ir piešķirta piekļuve šai informācijai (40). Man šķiet, ka līdzīgu apsvērumu dēļ Čehijas likumdevējs ir izveidojis vienotu režīmu (41).
80.      Tiesiskās drošības principa ievērošana arī liecina par labu jēdziena “publisks uzņēmums” vienveidīgai interpretācijai valsts tiesību sistēmā. Tiesību subjektiem jābūt iespējai skaidri noteikt, vai tiem ir piemērojamas attiecīgās tiesību normas. Ja šis jēdziens tiktu interpretēts atšķirīgi atkarībā no attiecīgās reglamentējošās jomas, rastos normatīvas neparedzamības stāvoklis, kas liegtu attiecīgajiem subjektiem pilnībā zināt savas tiesības un pienākumus. Šāda tiesiskā nedrošība būtu pretrunā tiesību normas paredzamības un stabilitātes pamatprincipam, kam Savienības tiesībās ir īpaša nozīme. Tikai saskaņota un transversāla interpretācija ļauj nodrošināt, ka attiecīgās struktūras var precīzi novērtēt savus pienākumus informēt vai sniegt piekļuvi (42).
81.      Turklāt Savienības tiesībās paredzētais vienlīdzīgas attieksmes princips prasa, lai jēdziens “publisks uzņēmums” tiktu definēts vienveidīgi. Atšķirīga interpretācija atkarībā no juridiskā konteksta varētu radīt situāciju, ka objektīvi līdzīgām struktūrām piemēro atšķirīgu attieksmi tikai atkarībā no tā, vai pieteikuma iesniedzējs atsaucas uz tiesībām piekļūt informācijai vai tiesībām uz atkalizmantošanu. Šāda atšķirīga attieksme nevar būt pamatota un var radīt nevienlīdzīgu attieksmi līdzīgās situācijās. Gluži pretēji, saskaņā ar šo principu līdzīgas situācijas jāaplūko identiski, ja vien nav noteicošu iemeslu, kas pamatotu nošķīrumu (43). Tas nepārprotami ir pretrunā definīcijas sadrumstalotībai atkarībā no jomas.
82.      Vēl viens arguments izriet no efektivitātes principa, saskaņā ar kuru Savienības tiesību normām ir jābūt pilnībā efektīvām. Jēdziena “publisks uzņēmums” atšķirīgas interpretācijas rezultātā tiktu apdraudēti attiecīgo direktīvu mērķi – veicināt pārredzamību, publisko pārskatatbildību un izveidot funkcionējošu iekšējo informācijas tirgu. Ja iestādes tiktu kvalificētas atšķirīgi atkarībā no tiesību jomas, praksē tas varētu radīt būtiskus šķēršļus informācijas piekļuvei vai tās atkalizmantošanai. Šāda sadrumstalotība apdraudētu Savienības tiesību efektīvu īstenošanu, un tiesību normas zaudētu lietderīgo iedarbību. Savukārt vienveidīga interpretācija nodrošina attiecīgo tiesību normu saskaņotu piemērošanu un pilnīgu efektivitāti.
83.      Iepriekšējos punktos izklāstīto iemeslu dēļ uzskatu, ka acīmredzami ir Savienības interesēs nodrošināt attiecīgā jēdziena vienveidīgu interpretāciju, kas ir obligāts nosacījums, lai panāktu visu publiskā sektora informācijas pārredzamību un atkalizmantošanu reglamentējošo tiesību aktu saskaņotību. No šāda viedokļa raugoties, Tiesai jāņem vērā šī prasība un pašai jāveicina šī saskaņotība, pilnībā īstenojot savu interpretācijas kompetenci.
3.      Starpsecinājumi
84.      No tā izriet, ka Tiesas kompetencē ir lemt par jēdziena “publisks uzņēmums” interpretāciju pamatlietas kontekstā. Tā kā pastāv tieša un beznosacījumu saikne starp valsts tiesību aktiem un Direktīvu 2019/1024, kā arī acīmredzami ir Savienības interesēs nodrošināt šī jēdziena vienveidīgu interpretāciju, uzskatāms, ka uzdotais jautājums ietilpst Tiesas kompetencē sniegt prejudiciālu nolēmumu. Tādējādi jēdziena “publisks uzņēmums” tvērums jāizvērtē pēc būtības, ņemot vērā šīs direktīvas tiesisko regulējumu un tā iekļaušanu Čehijas tiesībās.
VI.    Secinājumi
Tiesas kompetencē ir atbildēt uz jautājumiem, ko Městský soud v Praze (Prāgas pilsētas tiesa, Čehijas Republika) uzdevusi ar 2024. gada 23. jūlija lēmumu.
1      Oriģinālvaloda – franču.
2      OV 2019, L 172, 56. lpp.
3      Spriedums, 1990. gada 18. oktobris, Dzodzi (C‑297/88 un C‑197/89, turpmāk tekstā – “spriedums Dzodzi”, EU:C:1990:360).
4      OV 2014, L 94, 243. lpp.
5      “Atvērto datu” (“Open Data”) kustība sākās Amerikas Savienotajās Valstīs 1957.–1958. gadā, kad tika izveidota World Data Center System (Pasaules datu centra sistēma), kas ir Starptautiskajā ģeofizikas gadā izveidots starptautisks tīkls, lai vāktu un darītu brīvi pieejamas plašas zinātnisko datu kopas. Tad 1966. gadā tā juridiskais pamats tika noteikts ar Freedom of Information Act (Informācijas brīvības akts), ko 2007. gadā pastiprināja Open Government Act (Atvērtas valdības akts), ar kuru par valdību prioritātēm kļuva pārredzamība un publisko datu izplatīšana. Pēc tam kustība aptvēra Eiropu, jo īpaši Apvienoto Karalisti un Franciju, kur valstu iniciatīvas ir veicinājušas publisko datu atvērtību un atkalizmantošanu. Šī dinamika ir pakāpeniski padarījusi Open Data par pasaules mēroga centieniem uzlabot piekļuvi zināšanām, veicināt inovāciju un stiprināt pilsoņu līdzdalību (Noyer, J.‑M./Carmes, M., “Le mouvement “Open data” dans la grande transformation des intelligences collectives”, Les débat du numérique, Parīze 2013, 137. lpp.).
6      Skatīt jo īpaši Direktīvas 2019/1024 3., 7., 15., 18., 36., 47., 61. un 65. apsvērumu.
7      Skatīt jo īpaši Direktīvas 2019/1024 2., 15., 17.–19., 34., 66. un 68. apsvērumu.
8      Skatīt jo īpaši 3., 14., 27., 31., 32., 36., 46., 66.–69. apsvērumu.
9      Skatīt jo īpaši 6., 11., 16., 23., 26., 49., 52. un 70. apsvērumu.
10      Skat. spriedumus, 2025. gada 22. maijs, Komisija/Latvija (Direktīva par atvērtajiem datiem un publiskā sektora informācijas atkalizmantošanu) (C‑-238/23, EU:C:2025:374); Komisija/Bulgārija (Direktīva par atvērtajiem datiem un publiskā sektora informācijas atkalizmantošanu) (C‑237/23, EU:C:2025:373); Komisija/Beļģija (Direktīva par atvērtajiem datiem un publiskā sektora informācijas atkalizmantošanu) (C‑215/23, EU:C:2025:371); Komisija/Nīderlande (Direktīva par atvērtajiem datiem un publiskā sektora informācijas atkalizmantošanu) (C‑213/23, EU:C:2025:370).
11      Vairākas citas dalībvalstis, konkrēti, Horvātijas Republika, Igaunijas Republika, Somijas Republika, Portugāles Republika, Rumānija un Slovēnijas Republika, šķiet, arī ir izvēlējušās reglamentēt datu atkalizmantošanu un piekļuvi informācijai vienotā tiesiskajā regulējumā.
12      Tiesības piekļūt dokumentiem, kas ir tikai valsts iestāžu rīcībā, saskaņā ar pašlaik spēkā esošajām Savienības tiesībām ir dalībvalstu kompetencē, kuras savos iekšējos pārredzamības noteikumos nosaka šo tiesību apjomu un kārtību. Savienībai nav vispārēja režīma, kas tieši uzliktu pienākumus valsts iestādēm; tikai dažos nozaru tiesību aktos, piemēram, par vides informāciju un publiskā sektora informācijas atkalizmantošanu, ir noteiktas minimālās prasības. Tomēr šīs iejaukšanās nevar interpretēt tādējādi, ka ar tām tiek piešķirtas vispārējas tiesības piekļūt valsts administratīvajiem dokumentiem, līdz ar to tās būtībā nav saskaņotas un reglamentētas valsts tiesībās.
13      Spriedums, 2024. gada 21. novembris, HP – Hrvatska pošta (C‑336/23, EU:C:2024:979).
14      Skat. spriedumu, 2016. gada 15. novembris, Ullens de Schooten (C‑268/15, EU:C:2016:874, 40. punkts).
15      Skat. spriedumus,
Dzodzi, 34. un 35. punkts, 2019. gada 14. februāris, Milivojević (C‑630/17, EU:C:2019:123, 47. punkts), un 2020. gada 10. decembris, J & S Service (C‑620/19, EU:C:2020:1011, 31. punkts).
16      Skat. spriedumus, 2016. gada 16. jūnijs, Rodríguez Sánchez (C‑351/14, EU:C:2016:447, 55. punkts), 2020. gada 10. decembris, J & S Service (C‑620/19, EU:C:2020:1011, 32. punkts), 2024. gada 5. decembris, Tallinna Kaubamaja Grupp un KIA Auto (C‑606/23, EU:C:2024:1004, 17. punkts), un 2025. gada 19. jūnijs, Hôtel Plaza (C‑419/24, EU:C:2025:464, 29. punkts).
17      Skat. spriedumus, 2025. gada 13. novembris, Šiľarský (C‑197/24, EU:C:2025:876, 35.–37. punkts) un 2022. gada 24. novembris, Cafpi un Aviva assurances (C‑691/21, EU:C:2022:926, 30.–32. punkts).
18      Skat. ģenerāladvokāta M. Bobeka [M. Bobek] secinājumus lietā J & S Service (C‑620/19, EU:C:2020:649, 61. punkts).
19      Skat. spriedumu, 2023. gada 16. novembris, BG (Aizdevumu piešķiršana bez atļaujas) (C‑427/21, EU:C:2023:877, 43. punkts un tajā minētā judikatūra).
20      Skat., piemēram, rīkojumu, 2024. gada 5. jūlijs, EUROOCASH1 (C‑788/23, nav publicēts, EU:C:2024:589, 20. punkts); spriedumus, 2016. gada 16. jūnijs, Rodríguez Sánchez (C‑351/14, EU:C:2016:447, 63. punkts), 2020. gada 30. janvāris, Generics (UK) u.c. (C‑307/18, EU:C:2020:52, 28. punkts), un 2022. gada 24. novembris, Cafpi un Aviva assurances (C‑691/21, EU:C:2022:926, 29. un 33. punkts), kā arī rīkojums, 2024. gada 5. jūlijs, EUROCASH1 (C‑788/23, EU:C:2024:589, 20. punkts).
21      Konkrētāk, Direktīvas 2014/25
4. panta 2. punktā minēto jēdzienu.
22      Skat. spriedumus, Dzodzi (34. un 36. punkts), 1995. gada 28. marts, Kleinwort Benson (C‑346/93, EU:C:1995:85, 16. punkts), un 2022. gada 13. oktobris, Baltijas Starptautiskā Akadēmija un Stockholm School of Economics in Riga (C‑164/21 un C‑318/21, EU:C:2022:785, 35. punkts).
23      Skat. spriedumu, 2011. gada 21. decembris, Cicala (C‑482/10, EU:C:2011:868, 25. punkts), un 2013. gada 7. novembris, Romeo (C‑313/12, EU:C:2013:718, 19.–38. punkts). Skat. arī ģenerāladvokāta P. Krusa Viljalona [P. Cruz Villalón] secinājumus lietā Allianz Hungária Biztosító u.c. (C‑32/11, EU:C:2012:663, 29. punkts).
24      Oriģinālversijā čehu valodā: “Tento zákon zapracovává příslušné předpisy Evropské unie a upravuje pravidla pro poskytování informací a dále upravuje podmínky práva svobodného přístupu k těmto informacím.”
25      Skat. šo secinājumu 31. punktu.
26      Skat. spriedumu, 2011. gada 21. decembris, Cicala (C‑482/10, EU:C:2011:868, 27. punkts).
27      Skat. rīkojumu, 2014. gada 9. septembris, Parva Investitsionna Banka u.c. (C‑488/13, EU:C:2014:2191, 29. punkts).
28      Skat. spriedumus, 1995. gada 28. marts, Kleinwort Benson (C‑346/93, EU:C:1995:85, 23. un 24. punkts), 1997. gada 17. jūlijs, Leur‑Bloem (C‑28/95, EU:C:1997:369, 27. un nākamie punkti), un 1997. gada 17. jūlijs, Giloy (C‑130/95, EU:C:1997:372, 24. un nākamie punkti).
29      Šajā nozīmē skat. ģenerāladvokāta P. Krusa Viljalona secinājumus lietā Allianz Hungária Biztosító u.c. (C‑32/11, EU:C:2012:663, 29. punkts), kā arī ģenerāladvokāta P. Pikamēes [P. Pikamäe] secinājumus apvienotajās lietās Deutsche Post u.c. (C‑203/18 un C‑374/18, EU:C:2019:502, 49. punkts).
30      Šajā ziņā skat. ģenerāladvokāta F. Dž. Džeikobsa [F. G. Jacobs] secinājumus lietā Leur‑Bloem (C‑28/95, EU:C:1996:332, 75. punkts), un ģenerāladvokāta A. Ticano [A. Tizzano] secinājumus lietā Adam (C‑267/99, EU:C:2001:190, 34. punkts). Skat. arī ģenerāladvokāta D. Ruisa‑Harabo Kolomera [Ruiz‑Jarabo Colomer] secinājumus lietās Kofisa Italia (C‑1/99 un C‑226/99, EU:C:2000:498), kas norādīja, ka “Tiesai ir jālemj tikai tad, ja lietas faktiskie un tiesiskie apstākļi ietilpst Kopienu tiesību normas piemērošanas jomā”.
31      Skat. spriedumu, 2020. gada 10. decembris, J & S Service (C‑620/19, EU:C:2020:1011, 44. un nākamie punkti), kurā Tiesa atzina, ka nav tiešas un beznosacījumu atsauces, pamatojoties uz to, ka jēdzieni, kas izriet no Savienības tiesībām, valsts tiesiskajā regulējumā tika izmantoti, bet tiesiskais regulējums kopumā netika padarīts piemērojams. Konkrētāk, valsts likumdevējs nebija paredzējis paplašināt Vispārīgās datu aizsardzības regulas (VDAR) piemērošanu ārpus tās darbības jomas, bet gan mainīja tās priekšmetu un tvērumu, pielāgojot to atsevišķam juridiskajam kontekstam.
32      Skat. šo secinājumu 11. punktu.
33      Šīs lietas konfigurācija ir zināmā mērā analoģiska gadījumam, kad valsts likumdevējs pēc savas iniciatīvas transponē Savienības tiesību normas, lai nodrošinātu, ka pilnībā iekšējām situācijām piemērojamais tiesiskais režīms ir saskaņots ar situācijām, kas ietilpst Savienības tiesību piemērošanas jomā (skat. spriedumu, 2019. gada 21. novembris, Deutsche Post u.c. (C‑203/18 un C‑374/18, EU:C:2019:999, 40. punkts).
34      Šajā lietā izmantotā pieeja kopumā atbilst tai, ko aizstāv ģenerāladvokāts M. Bobeks secinājumos lietā J & S Service (C‑620/19, EU:C:2020:649, 60. un nākamie punkti). Tajos ir pamatoti izvirzīts jautājums, vai šāda Savienības interese ir jāapstiprina visos gadījumos vai arī jāveic diferencēts vērtējums atkarībā no katras lietas konkrētajiem apstākļiem. Saskaņā ar šo pieeju Tiesai ir konkrēti jānosaka šādas intereses esība katrā atsevišķā gadījumā.
35      Skat. šo secinājumu 46. punktu.
36      Atbildē uz Tiesas lūgumu sniegt paskaidrojumus iesniedzējtiesa precizē, ka Informācijas likuma mērķis ir garantēt sabiedrības konstitucionālās tiesības saņemt informāciju, kas ir valsts iestāžu, pašvaldību, kā arī citu publisku iestāžu un publisku uzņēmumu rīcībā. Kopš 2016. gada tajā ir ietverts arī vispārīgs noteikums par atvērtajiem datiem, kas paplašina tā mērķi, lai veicinātu publiskā sektora informācijas atkalizmantošanu.
37      Skat. šo secinājumu 30. punktu.
38      Lenaerts, K./Gutman, K./Nowak, J. T., EU Procedural Law, 2. izdevums, Oxford 2023, 6.29. punkts, 259. lpp., precizē – ja Tiesa atzīst savu interpretācijas kompetenci, tā izvairās no tā, ka attiecīgā Savienības tiesību norma dzīvo pati savu dzīvi. Manuprāt, tieši tādas būtu nenovēršamas sekas, ja Tiesai šajā lietā būtu jāatturas īstenot savu kompetenci interpretēt jēdzienu “publisks uzņēmums”, tostarp attiecībā uz piekļuves tiesībām.
39      Skat. šo secinājumu 27. un nākamos punktus.
40      Skat. šo secinājumu 66. un nākamos punktus.
41      Skat. šo secinājumu 57. punktu.
42      Tiesa ir konsekventi atzinusi – lai izpildītu tiesiskās drošības prasību, ir īpaši svarīgi, lai privātpersonām būtu skaidra un precīza tiesiskā situācija, kas tām ļauj uzzināt visas savas tiesības un pienākumus un vajadzības gadījumā uz tiem atsaukties valsts tiesās (skat. spriedumus, 2001. gada 15. novembris, Komisija/Itālija, C‑49/00, EU:C:2001:611, 22. punkts, un 2003. gada 20. novembris, Komisija/Francija (C‑296/01, EU:C:2003:626, 55. punkts).
43      Skat. spriedumus, 2010. gada 15. aprīlis, Gualtieri/Komisija (C‑485/08 P, EU:C:2010:188, 70. punkts) un 2025. gada 20. novembris, Siegfried PharmaChemikalien (C‑617/24, EU:C:2025:908, 40. punkts).