62016CC0116
SKLEPNI PREDLOGI GENERALNE PRAVOBRANILKE
JULIANE KOKOTT,
predstavljeni 1. marca 2018 (
1
)
Zadeva C‑116/16
Skatteministeriet
proti
T Danmark
(Predlog za sprejetje predhodne odločbe_ki ga je vložilo Østre Landsret (višje sodišče za vzhodno regijo, Danska))
„Predlog za sprejetje predhodne odločbe – Direktiva Sveta 2011/96/EU o skupnem sistemu obdavčitve matičnih družb in odvisnih družb iz različnih držav članic (tako imenovana Direktiva o matičnih in odvisnih družbah) – Potreba po upravičenem lastniku pri izplačilih dividend – Zloraba možnosti davčnih shem – Merila za obstoj zlorabe pri izogibanju odtegnitvi davka pri viru – Vpliv komentarjev k vzorčni konvenciji OECD na razlago direktive EU – Neposredna uporaba določbe direktive, ki ni bila prenesena v nacionalno zakonodajo – S pravom Unije skladna razlaga nacionalnih načel za preprečevanje zlorabe“
I. Uvod
1.
V obravnavanem primeru in v zadevi C‑117/16 je Sodišče – podobno kot v štirih vzporednih postopkih (
2
) v zvezi z Direktivo o obrestih in licenčninah – pozvano, naj odloči, pod katerimi pogoji je mogoče odvisni družbi, ki je matični družbi razdelila dividende, zavrniti oprostitev plačila davka pri viru, ki izhaja iz Direktive 90/435/EGS (
3
) (v nadaljevanju: Direktiva o matičnih in odvisnih družbah).
2.
Razlog je (načrtovana) razdelitev dividend luksemburški matični družbi. Njena matična družba ima prav tako sedež v Luksemburgu, pri čemer ima njene deleže spet več kapitalskih investicijskih družb. Odprto pa ostaja vprašanje, kje imajo te družbe sedež. Dansko finančno ministrstvo želi oprostitev davka pri viru zavrniti, dokler ni jasno, kaj se bo nazadnje zgodilo z dividendami.
3.
Pri tem se predložitvenemu sodišču postavlja zlasti vprašanje opredelitve in neposredne uporabe prepovedi zlorabe v pravu Unije ter načina določitve upravičenega lastnika dividend. Drugače kakor v Direktivi o obrestih in licenčninah v Direktivi o matičnih in odvisnih družbah ni pogoja „upravičenega lastnika“.
4.
Ta pojem pa uporablja Danska v konvenciji o izogibanju dvojnemu obdavčevanju med Dansko in Luksemburgom. Zato predložitveno sodišče sprašuje, kdo mora razložiti ta pojem konvencije o izogibanju dvojnemu obdavčevanju med Dansko in Luksemburgom in ali je treba pri tem upoštevati poznejše komentarje OECD k njeni vzorčni konvenciji.
5.
Odločilno vprašanje je dejansko to, ali je za oprostitev davka pri viru v okviru Direktive o matičnih in odvisnih družbah odločilnega pomena dokončna uporaba dividend v hierarhično razvejanih korporacijskih strukturah, zlasti kadar te nameravajo znotraj skupine čim bolj zmanjšati davčno breme v obliki dokončne obremenitve razdelitve dividend z davkom pri viru. S tem pa se spet postavlja vprašanje, kje in kako poteka meja med dopustnimi davčnimi shemami in shemami, ki so sicer zakonite, vendar lahko pomenijo zlorabo?
II. Pravni okvir
A. Pravo Unije
6.
Okvir prava Unije so v tem primeru Direktiva o matičnih in odvisnih družbah ter členi 49, 54 in 63 PDEU.
7.
Na podlagi člena 1(1) Direktive o matičnih in odvisnih družbah države članice uporabljajo to direktivo med drugim za distribucijo dobička, ki ga prejmejo družbe v tej državi od odvisnih družb iz druge države članice.
8.
Člen 1 Direktive o matičnih in odvisnih družbah določa:
„1.   Države članice uporabljajo to direktivo:
–
za distribucijo dobička, ki ga prejmejo družbe v tej državi od odvisnih družb iz druge države članice,
–
za distribucijo dobička družb v tej državi, ki so odvisne družbe družb v drugih državah članicah, tem drugim družbam, […]
2.   Ta direktiva ne izključuje uporabe notranjih ali na sporazumih temelječih določb, ki so potrebne za preprečevanje goljufij ali zlorab.“
9.
Člen 4 Direktive o matičnih in odvisnih družbah določa:
„1.   Kadar matična družba ali njena stalna poslovna enota iz naslova povezave matične družbe z njeno odvisno družbo prejme izplačilo dobička, država, v kateri se nahaja matična družba, in država, v kateri se nahaja njena stalna poslovna enota, razen v primeru likvidacije, ravna tako, da:
–
se bodisi vzdrži obdavčevanja takšnega dobička; bodisi
–
ta dobiček obdavči in hkrati matični družbi in stalni poslovni enoti dovoli, da od zneska izračunanega davka odbije del davka od dobička pravnih oseb, ki se nanaša na ta dobiček in ki ga je izplačala odvisna družba in katerakoli odvisna družba nižjega ranga, ob upoštevanju pogoja, da vsak del družbe in njene odvisne družbe nižjega ranga izpolnjuje zahteve iz členov 2 in 3, do višine zneska ustrezno izračunanega davka.
2.   Vendar vsaka država članica ohrani možnost, da predpiše, da se stroški, ki se nanašajo na delež, in izgube, ki izhajajo iz distribucije dobička odvisne družbe, ne smejo odbiti od obdavčljivega dobička matične družbe. Kadar so v takem primeru stroški upravljanja, ki se nanašajo na ta delež, fiksni kot splošna stopnja, fiksno določeni znesek ne sme presegati 5 % dobička, ki ga distribuira odvisna družba. […]“
10.
Člen 5(1) Direktive o matičnih in odvisnih družbah vsebuje naslednjo ureditev:
„1.   Dobiček, ki ga odvisna družba izplača svoji matični družbi, se oprosti plačila odbitnega davka [pri viru odtegnjenega davka].“
B. Mednarodno pravo
11.
Konvencija o izogibanju dvojnemu obdavčevanju med Dansko in Luksemburgom z dne 17. novembra 1980 v členu 10(1) in (2) v zvezi z razdelitvijo pristojnosti za obdavčitev dividend določa:
„1.   Dividende, ki jih družba, ki je rezidentka države pogodbenice, plača rezidentu druge države pogodbenice, se lahko obdavčijo v tej drugi državi.
2.   Take dividende pa se lahko obdavčijo tudi v državi pogodbenici, katere rezidentka je družba, ki dividende plačuje, in v skladu s zakonodajo te države, če pa je upravičeni lastnik dividend rezident druge države pogodbenice, tako obračunani davek ne presega:
(a)
5 odstotkov bruto zneska dividend, če je upravičeni lastnik družba (razen societete), ki ima neposredno v lasti najmanj 25 odstotkov kapitala družbe, ki plačuje dividende;
(b)
15 odstotkov bruto zneska dividend v vseh drugih primerih.“
12.
V skladu s to določbo država izvora, v tem primeru Danska, dividende, ki se plačajo matični družbi, ki je rezident Luksemburga, obdavči po nižji davčni stopnji le, če je ta oseba „upravičeni lastnik“ obresti. Pojem „upravičeni lastnik“ v konvenciji ni dalje opredeljen.
C. Dansko pravo
13.
Po navedbah predložitvenega sodišča je bil v za spor upoštevnih letih pravni položaj na Danskem tak.
14.
Obdavčitev dividend matičnih družb rezidentk je urejena v členu 13(1)(2) Selskabsskattelov (zakon o davku od dohodkov pravnih oseb), ki je bil za leto 2011 spremenjen, kakor izhaja iz prečiščenega besedila zakona št. 1376 z dne 7. decembra 2010:
„Člen 13 Obdavčljivi dohodek ne zajema: […]
2.   Dividend, ki jih družbe, združenja ipd. iz člena 1(1), točke od (1) do (2a), od (2d) do (2i) in od (3a) do (5b) prejmejo iz naslova delnic ali deležev družb iz člena 1(1), točke od 1 do 2a, od (2d) do (2i) in od (3a) do (5b) ali od družb, ki so rezidentke zunaj Danske. Vendar to velja le za dividende od delnic v odvisnih družbah in od delnic družb, povezanih v skupino; glej zakon o obdavčitvi dohodkov iz kapitala (aktieavancebeskatningslovens, člena 4 A in 4 B. […]“
15.
Pravila o omejeni davčni obveznosti nedanskih družb, kar zadeva dividende, so določena v členu 2(1)(c) zakona o davku od dohodkov pravnih oseb.
16.
Omejena davčna obveznost tako v letu 2011 ni zajemala dividend, razdeljenih matični družbi, od katerih se v skladu z Direktivo o matičnih in odvisnih družbah ali konvencijo o izogibanju dvojnemu obdavčevanju davek ne pobira ali je ta znižan.
17.
Če pa je podana omejena davčna obveznost v zvezi z dividendami, ki odtekajo iz Danske, na podlagi člena 2(1)(c) zakona o davku od dohodkov pravnih oseb, mora na podlagi danskega zakona o davku pri viru (
4
) danska družba, ki razdeljuje dividende, pri viru odtegniti davek v višini 28 %. V primeru zamude pri plačilu pri viru odtegnjenega davka (v primeru omejene davčne obveznosti) se davčna terjatev obrestuje. Obveznost plačila zamudnih obresti ima oseba, ki bi morala odtegniti davek pri viru.
18.
V letu 2011 ni bilo splošnega zakonskega pravila o preprečevanju zlorab. V sodni praksi pa je bila izoblikovana tako imenovana „realna doktrina“, v skladu s katero se obdavčenje izvede na podlagi posamične presoje tega, kar se je dejansko zgodilo. To med drugim pomeni, da se lahko glede na okoliščine primera sprejme pristop, po katerem vsebina prevlada nad obliko in v skladu s katerim se lahko zavrne upoštevanje transakcij, povezanih z davki, ki nimajo dejanske vsebine in so z vidika dejanskih okoliščin primera umetne (pristop „substance‑over‑form“). Stranki se strinjata, da ta doktrina ne more biti temelj za zavrnitev upoštevanja transakcij, ki so predmet te zadeve.
19.
Poleg tega je bilo v danski sodni praksi izoblikovano načelo „upravičenega prejemnika dohodka“. V skladu s tem načelom, ki se opira na temeljno določbo o obdavčitvi dohodka iz člena 4 danskega zakona o državnih davkih (statsskatteloven), davčni organi niso zavezani upoštevati umetne ločitve med posli/dejavnostmi, ki ustvarjajo prihodke, in določitvijo pripadnosti dohodkov, ki iz njih izvirajo. To načelo je tako namenjeno temu, da se določi katera oseba – ne glede na izkazano formalno korporacijsko strukturo – je dejansko prejemnik dohodka in tako davčna obveznost te osebe. Vprašanje je torej, pri komu je treba za davčne namene upoštevati dohodek. Za plačilo davka na zadevni dohodek je tako zavezan „upravičeni prejemnik dohodka“.
III. Spor o glavni stvari
20.
Tožeča stranka v postopku v glavni stvari (T Danmark) je danska družba, katere več kot 50 % delnic ima v lasti družba N Luxembourg 2, ki kot skupina T Danmark-Konzern zagotavlja nekatere storitve na Danskem. Ostale delnice so v lasti več tisoč delničarjev.
21.
N Luxembourg 2 je družba s sedežem v Luksemburgu, ki jo je ustanovila družba N Luxembourg iz Luksemburga. Družba N Luxembourg (katere delnice so po informacijah, ki jih je predložila družba N Luxembourg 2, v lasti nekaj kapitalskih investicijskih družb), ima 99 % kapitala v družbi N Luxembourg 2. Ostali del kapitala (manj kot 1 %) ima družba N Luxembourg 3, ki ima prav tako sedež v Luksemburgu.
22.
Kot je razvidno iz „potrdila o rezidentstvu“, ki so ga spomladi 2011 izdali luksemburški davčni organi, je družba N Luxembourg 2, ki spada na področje uporabe Direktive o matičnih in odvisnih družbah, družba s sedežem v Luksemburgu, ima tam svojo dejansko upravo in je v Luksemburgu zavezana za plačilo davka od dohodkov pravnih oseb brez možnosti oprostitve plačila davka in je upravičeni lastnik katerih koli dividend, ki so ji bile izplačane. Luksemburški davčni organi so potrdilo sestavili na zahtevo danskih davčnih organov.
23.
Družba T Danmark je želela v okviru zavezujoče davčne informacije izvedeti, ali je izplačilo dividend, ki jih mora plačati družbi N Luxembourg 2, na podlagi člena 2(1)(c), tretji stavek, zakona o davku od dohodkov pravnih oseb oproščeno plačila davka in tudi odtegnitve danskega davka pri viru.
24.
V zahtevi za zavezujočo davčno informacijo je bilo navedeno, da je družba T Danmark nameravala družbi N Luxembourg 2 v tretjem četrtletju leta 2011 razdeliti dividende v skupnem znesku okoli 6 milijard danskih kron (DKK). Poleg tega je bilo navedeno, da je družba N Luxembourg 2 neodvisna družba z lastno upravo in nosilci odločanja in da zato vnaprej ni mogoče z gotovostjo vedeti, ali in kako bo uprava družbe N Luxembourg 2 uporabila dividende, ki jih bo dobila od družbe T Danmark.
25.
Po mnenju Skatteministeriets (finančno ministrstvo) zavezujoče davčne informacije ni mogoče izdati, če se ne pojasni, kako namerava družba N Luxembourg 2 uporabiti dividende, ki jih bo dobila od družbe T Danmark.
26.
Družba T Danmark je zato Skatteråd (državna davčna komisija) obvestila, da se za namene zavezujoče davčne informacije lahko domneva, da bo večina dividend družbe N Luxembourg 2 razdeljena v obliki dividend njenima lastnicama, družbama N Luxembourg 3 in N Luxembourg. Manjši del dividend (najbrž med 3 in 5 %) bodo družbe N Luxembourg 2, N Luxembourg 3 in N Luxembourg uporabile za plačilo stroškov ali za rezerve za pričakovane stroške. Dalje, prosilka pričakuje, da bodo dividende, ki jih bodo zadevne kapitalske investicijske družbe plačale družbi N Luxembourg (kot dividende in/ali obresti in/ali poplačilo dolga), prenesene končnim investitorjem v kapitalskih investicijskih družbah, vendar pa prosilka ne ve, kako bo ta prenos opravljen ali kakšna bo njihova davčna obravnava.
27.
Skatterådet (državna davčna komisija) je na postavljeno vprašanje v zavezujoči informaciji odgovorila z „ne“. Družba T Danmark je zoper zavezujočo informacijo vložila pritožbo na Landsskatteretten (pritožbena komisija finančne uprave), najvišji upravni pritožbeni organ za davčne zadeve, ki je odgovor na vprašanje spremenila v „da“.
28.
Skatteministeriet (finančno ministrstvo) je zoper odločbo Landsskatteretten vložilo tožbo na Østre Landsret (višje sodišče za vzhodno regijo, Danska). Potem se je Østre Landsret (višje sodišče za vzhodno regijo) odločilo, da izvede postopek za sprejetje predhodne odločbe.
IV. Postopek pred Sodiščem
29.
Østre Landsret (višje sodišče za vzhodno regijo) je predložilo naslednja vprašanja za predhodno odločanje:
1.
Ali je pogoj za sklicevanje države članice na člen 1(2) Direktive, ki se nanaša na uporabo notranjih določb, ki so potrebne za preprečevanje goljufij in zlorab, to, da je zadevna država članica sprejela posebno nacionalno določbo, s katero prenaša člen 1(2) Direktive, ali da nacionalno pravo vsebuje splošne določbe ali načela glede goljufije in zlorab, ki jih je mogoče razlagati v skladu s členom 1(2)?
1.1
Če je odgovor na prvo vprašanje pritrdilen: ali je mogoče člen 2(2)(c) zakona o davku od dohodkov pravnih oseb, ki določa, da „je pogoj za odpoved obdavčitvi dividend […] na podlagi določb Direktive Sveta 90/435/EGS o skupnem sistemu obdavčitve matičnih družb in odvisnih družb iz različnih držav članic“, šteti za posebno notranjo določbo v smislu člena 1(2) direktive?
2.
Ali je določba konvencije o izogibanju dvojnemu obdavčevanju, ki jo skleneta dve državi članici in je sestavljena v skladu z vzorčno davčno konvencijo OECD, v skladu s katero je obdavčitev razdeljenih dividend odvisna od tega, ali se prejemnik dividend šteje za upravičenega lastnika dividend, določba konvencije za preprečevanje zlorab, ki je zajeta s členom 1(2) Direktive?
3.
Če bi Sodišče pritrdilno odgovorilo na drugo vprašanje: ali so nacionalna sodišča pristojna za opredelitev, kaj je zajeto s pojmom „upravičeni lastnik“, ali je treba ta pojem v okviru uporabe Direktive 90/435 razlagati tako, da pomeni, da je treba temu pojmu, ki je predmet odločanja Sodišča EU, pripisati poseben pomen v pravu EU?
4.
Če bi Sodišče pritrdilno odgovorilo na drugo vprašanje, na tretje vprašanje pa tako, da nacionalna sodišča niso pristojna za opredelitev tega, kaj zajema pojem „upravičeni lastnik“: ali je treba ta pojem torej razlagati tako, da je družba, ki je rezidentka v državi članici in ki v okoliščinah, kakršne so v tej zadevi, prejme dividende od odvisne družbe iz druge države članice, „upravičena lastnica“ teh dividend v skladu z razlago tega pojma po pravu EU?
(a)
Ali je treba pojem „upravičeni lastnik“ razlagati v skladu z ustrezajočim pojmom iz člena 1(1) Direktive 2003/49/ES o skupnem sistemu obdavčevanja plačil obresti ter licenčnin med povezanimi družbami iz različnih držav članic (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 9, zvezek 1, str. 380, v nadaljevanju: Direktiva o obrestih in licenčninah) v povezavi s členom 1(4) te direktive?
(b)
Ali je treba pojem razlagati zgolj glede na komentar k členu 10 vzorčne davčne konvencije OECD iz leta 1977 (točka 12) ali je mogoče v razlago vključiti poznejše komentarje, vključno z dopolnitvami v letu 2003 glede obvodnih podjetij in dopolnitvami v letu 2014 glede pogodbenih ali pravnih obveznosti?
(c)
Kakšen pomen za presojo vprašanja, ali je treba prejemnika dividend šteti za njihovega „upravičenega lastnika“, ima dejstvo, da je imel prejemnik dividend pogodbeno ali pravno obveznost, da prejete dividende prenese na drugo osebo?
(d)
Kakšen pomen za presojo vprašanja, ali je treba prejemnika dividend šteti za njihovega „upravičenega lastnika“, ima dejstvo, da predložitveno sodišče po presoji dejstev zadeve ugotovi, da prejemnik – čeprav ni pogodbeno ali pravno zavezan prenesti prejetih dividend na drugo osebo – načeloma ni imel „popolne“ pravice „uporabe in uživanja“ prejetih dividend, kot je navedeno v Komentarjih iz leta 2014 k vzorčni davčni konvenciji iz leta 1977?
5.
Ali je ob predpostavki, da gre za „notranje določbe, ki so potrebne za preprečevanje goljufij ali zlorab“ v smislu člena 1(2) Direktive 90/435, da je dividende družba (A), ki je rezidentka v državi članici, razdelila matični družbi (B) iz druge države članice in so bile potem prenesene na matično družbo te družbe (C), ki je rezidentka zunaj EU/EGP, ki pa je sredstva razdelila svoji matični družbi (D), ki je ravno tako rezidentka zunaj EU/EGS, da med prvo navedeno državo in državo, katere rezidentka je družba C, ni bila sklenjena konvencija o izogibanju dvojnemu obdavčevanju, da je bila med prvonavedeno državo in državo, katere rezidentka je družba D, sklenjena konvencija o izogibanju dvojnemu obdavčevanju, in da prvonavedena država v skladu s svojo zakonodajo torej ne bi imela terjatve iz naslova davka pri viru od dividend, ki jih je družba A izplačala družbi D, če bi bila družba D neposredna lastnica družbe A, podana zloraba v smislu Direktive, tako da ta družbe B ne varuje?
6.
Če se za družbo rezidentko v državi članici (matična družba) dejansko šteje, da ni oproščena davka pri viru v skladu s členom 1(2) Direktive 90/435 glede dividend, ki jih je prejela od družbe, ki je rezidentka v drugi državi članici (odvisna družba), ali člen 49 PDEU v povezavi s členom 54 PDEU nasprotuje zakonodaji, v skladu s katero slednja država članica obdavči dividende matične družbe, ki je rezidentka v drugi državi članici, pri čemer zadevna država članica šteje, da so matične družbe, ki so rezidentke v tej državi, v sicer podobnih okoliščinah oproščene davka na take dividende?
7.
Če se za družbo rezidentko v državi članici (matična družba) dejansko šteje, da ni oproščena davka pri viru v skladu s členom 1(2) Direktive 90/435 glede dividend, ki jih je prejela od družbe, ki je rezidentka v drugi državi članici (odvisna družba), za matično družbo v prvonavedeni državi članici pa se šteje da ima omejeno davčno obveznost za zadevne dividende v tej državi članici: ali člen 49 PDEU v povezavi s členom 54 PDEU nasprotuje zakonodaji, v skladu s katero slednja država članica od družbe, ki je dolžna izvesti odtegljaj davka pri viru (odvisna družba), zahteva, da plača zamudne obresti v primeru zamude pri plačilu terjatve iz naslova davka pri viru po višji obrestni meri kot velja za zamudne obresti, ki jih država članica določa v zvezi z zahtevki za plačilo davka od dohodkov pravnih oseb proti družbi, ki je rezidentka v isti državi članici?
8.
Ali mora zadnjenavedena država članica, če bi Sodišče pritrdilno odgovorilo na drugo vprašanje, na tretje vprašanje pa, da nacionalna sodišča niso pristojna za opredelitev tega, kaj zajema pojem „upravičeni lastnik“, in če se za družbo (matična družba), ki je rezidentka države članice, na tej podlagi ne more šteti, da je oproščena davka pri viru na podlagi Direktive 90/435 glede dividend, ki jih je prejela od družbe, ki je rezidentka druge države članice (odvisna družba), v skladu z Direktivo 90/435 ali členom 4(3) PEU navesti, koga v tem primeru šteje za upravičenega lastnika?
9.
Če se za družbo rezidentko države članice (matična družba) dejansko šteje, da ni oproščena davka pri viru v skladu z Direktivo Sveta 90/435 glede dividend, ki jih je prejela od družbe, ki je rezidentka v drugi državi članici (odvisna družba): ali člen 49 PDEU v povezavi s členom 54 PDEU (ali členom 63 PDEU), posebej ali skupaj, nasprotujejo zakonodaji, na podlagi katere:
(a)
zadnjenavedena država članica zahteva, da odvisna družba odtegne davek pri viru od dividend, pri čemer ta oseba dogovarja organom za neodtegnitev davka pri viru, čeprav taka obveznost odtegnitve davka pri viru ne obstaja, če je matična družba rezidentka države članice?
(b)
slednja država članica izračuna zamudne obresti od dolgovanega davka pri viru?
Sodišče EU je naprošeno, naj svoj odgovor na šesto in sedmo vprašanje vključi v odgovor na deveto vprašanje.
10.
Ali člen 63 PDEU v okoliščinah, v katerih:
1.
družba (matična družba), ki je rezidentka v državi članici, izpolni zahtevo iz Direktive 90/435/EGS po lastništvu (v letu 2011) vsaj 10 % kapitala družbe (odvisna družba), ki je rezidentka v drugi državi članici,
2.
se za matično družbo dejansko šteje, da ni oproščena davka pri viru na podlagi člena 1(2) Direktive 90/435/EGS glede dividend, ki jih je razdelila odvisna družba;
3.
se za (neposredne ali posredne) delničarje matične družbe, ki so rezidenti v državi zunaj EU/EGS, šteje, da so upravičeni lastniki zadevnih dividend,
4.
prej navedeni (neposredni ali posredni) delničarji tudi ne izpolnjujejo prej navedene zahteve glede lastništva kapitala;
nasprotuje nacionalni zakonodaji, v skladu s katero država članica, v kateri je odvisna družba, obdavči zadevne dividende, ob tem, da zadevna država članica šteje, da so družbe, ki so rezidentke na njenem ozemlju in ki izpolnjujejo zahtevo po lastništvu kapitala iz Direktive 90/435/EGS, torej, da ima v davčnem letu 2011 vsaj 10 % kapitala družbe, ki razdeli dividende, oproščene davka na take dividende?
30.
S sklepom z dne 13. julija 2016 sta bili zadevi C‑116/16 in C‑117/16 združeni. Glede vprašanj za predhodno odločanje so v postopku pred Sodiščem pisna stališča predložile družbi T Danmark in Y Denmark Aps ter Kraljevina Danska, Zvezna republika Nemčija, Kraljevina Švedska, Italijanska republika, Kraljevina Nizozemska in Evropska komisija. Ustne obravnave 10. oktobra 2017 – ki je zajemala tudi postopke v zadevah C‑115/16, C‑118/16, C‑119/16 in C‑299/16 – so se udeležili družbi T Danmark in Y Denmark Aps ter Kraljevina Danska, Zvezna republika Nemčija, Veliko vojvodstvo Luksemburg in Evropska komisija.
V. Pravna presoja
A. Določitev prejemnika dividend v primeru zlorabe davčnega zavezanca (od prvega do petega vprašanja)
31.
Med udeleženkami postopka ni sporno, da zadevna izplačila dividend načeloma spadajo na področje uporabe Direktive o matičnih in odvisnih družbah. Zato bi morala Danska dividende kot država rezidentstva družbe, ki jih razdeli, v skladu s členom 5 te direktive oprostiti pri viru odtegnjenega davka. Vendar Danska meni, da so dodatne zahteve, ki jih določa za priznanje davčne oprostitve, utemeljene s členom 1(2) Direktive o matičnih in odvisnih družbah. V skladu s to določbo Direktiva ne izključuje uporabe notranjih določb, ki so potrebne za preprečevanje davčnih goljufij ali zlorab.
32.
Predložitveno sodišče z vprašanji od prvega do petega, predloženimi v predhodno odločanje, sicer primarno sprašuje, ali se lahko država članica za preprečevanje goljufij in zlorab sklicuje na člen 1(2) Direktive o matičnih in odvisnih družbah, le če je sprejela nacionalno ureditev za njegov prenos (B.1), in če je to tako, ali je treba člen 2(2)(c) zakona o davku od dohodkov pravnih oseb ali ureditev na podlagi sporazuma o izogibanju dvojnemu obdavčevanju, v katerem je uporabljen pojem upravičenega prejemnika, šteti za tovrsten zadosten prenos (B.2). Če je to tako, želi predložitveno sodišče izvedeti, kdo naj razloži pojem upravičenega prejemnika in kako ga je treba razlagati.
33.
Vsa ta vprašanja so smiselna, le če so podani pogoji iz člena 1(2) Direktive o matičnih in odvisnih družbah. Da bi bilo to tako, bi moralo v obravnavanem primeru iti za davčno goljufijo ali zlorabo oprostitve davčnega odtegljaja pri viru, ki bi jo zakrivila družba T Danmark. Zato je najprej treba odgovoriti na peto vprašanje.
34.
V zvezi s tem pa je najprej treba pripomniti, da se peto vprašanje predložitvenega sodišča ne ujema s predstavljenim dejanskim stanjem. Matična družba družbe N Luxembourg 2, ki je prejela dividende (N Luxembourg), je družba s sedežem v Luksemburgu in ne s sedežem v tretji državi, kot je to mogoče razbrati iz vprašanja, predloženega v predhodno odločanje. Ali in kateri družbeniki te „družbe babice“ imajo sedež v tretji državi iz predloga za sprejetje predhodne odločbe ni mogoče razbrati. Prav to pa dejansko onemogoča presojo obstoja zlorabe. Kljub temu lahko Sodišče predložitvenemu sodišču zagotovi nekatere koristne napotke.
35.
V zvezi s tem je pojasnjeno, kateri so pogoji za to, da se lahko šteje, da gre za zlorabo na področju uporabe Direktive o matičnih in odvisnih družbah (del 2). Pred tem pa je treba podrobneje preučiti obseg prepovedi odtegnitve davka pri viru iz člena 5(1) Direktive o matičnih in odvisnih družbah (del 1).
1.
Premislek o prepovedi odtegnitve davka pri viru iz člena 5(1) Direktive o matičnih in odvisnih družbah
36.
Z Direktivo o matičnih in odvisnih družbah, kot izhaja iz njene tretje uvodne izjave, se želi z uvedbo skupnega davčnega sistema odpraviti vsakršno manj ugodno obravnavanje sodelovanja med družbami iz različnih držav članic, ki je drugačno kot sodelovanje družb iz iste države članice, da bi se v Uniji olajšalo povezovanje družb v skupine. Z Direktivo se s tem poskuša na davčnem področju zagotoviti nevtralnost razdeljevanja dobička odvisne družbe iz ene države članice svoji matični družbi s sedežem v drugi državi članici. (
5
)
37.
Za to člen 4(1) Direktive o matičnih in odvisnih družbah državam članicam dopušča izbiro med dvema sistemoma, in sicer med sistemom oprostitve in sistemom odbitka. Iz uvodnih izjav 7 in 9 te direktive je namreč razvidno, da ta določba določa, da kadar matična družba ali njena stalna poslovna enota iz naslova povezave matične družbe z njeno odvisno družbo prejme distribucijo dobička, se država članica matične družbe in država članica, v kateri je njena stalna poslovna enota, razen v primeru likvidacije odvisne družbe, bodisi vzdržita obdavčevanja takšnega dobička bodisi ta dobiček obdavčita in hkrati matični družbi in stalni poslovni enoti dovolita, da od zneska davka odbije del davka, ki se nanaša na ta dobiček in ki ga je distribuirala odvisna družba in katera koli odvisna družba nižjega ranga. (
6
)
38.
Tako se želi s členom 4 Direktive o matičnih in odvisnih družbah preprečiti, da se dobiček, ki ga rezidenčni matični družbi izplača nerezidenčna odvisna družba, najprej obdavči na ravni odvisne družbe v njeni državi rezidentstva, nato pa na ravni matične družbe v njeni državi rezidentstva. (
7
)
39.
V členu 4 Direktive o matičnih in odvisnih družbah gre za ekonomsko dvojno obdavčevanje, saj dividende praviloma izvirajo iz obdavčljivega prihodka odvisne družbe (kar pa pomeni, da se zanje že vnaprej odvede davek od odhodkov pravnih oseb določene države članice) in pri matični družbi spadajo k njenemu prihodku (in se tako zanje spet plača davek od odhodkov pravnih oseb druge države članice). Znotraj večje skupine je tako davčna obveznost odvisna od števila hierarhičnih stopenj skupine, ki večinoma izhajajo iz povsem organizacijskih razlogov. V členu 4 Direktive o matičnih in odvisnih družbah je tako upoštevana tudi okoliščina, da je lahko pravnih oseb poljubno veliko, ne da bi se pri tem spremenile osebe, ki stojijo za njimi, in s tem tudi njihovi dobički iz poslovanja s temi pravnimi osebami.
40.
V členu 5(1) Direktive o matičnih in odvisnih družbah je zato navedeno, da je treba dobiček, ki ga odvisna družba distribuira svoji matični družbi, zaradi zagotavljanja fiskalne nevtralnosti oprostiti davka, odtegnjenega pri viru. (
8
) Na tej podlagi člen 5(1) te direktive zaradi preprečevanja dvojne obdavčitve določa načelo prepovedi odtegnitve davka pri viru za dobičke, ki jih odvisna družba s sedežem v eni državi članici razdeli svoji matični družbi s sedežem v drugi državi članici. (
9
)
41.
Člen 5(1) Direktive o matičnih in odvisnih družbah s prepovedjo, da države članice davek od dobičkov, ki jih odvisna družba rezidentka izplača svoji matični družbi nerezidentki, odtegnejo pri viru, omejuje pristojnost držav članic v zvezi z obdavčitvijo dobička, ki ga družbe s sedežem na njihovih ozemljih izplačajo družbam s sedežem v drugi državi članici. (
10
) Države članice zato ne morejo enostransko uvajati omejevalnih ukrepov in pravice do koriščenja oprostitve plačila davka, odtegnjenega pri viru, določene v navedenem členu 5(1), vezati na različne pogoje. (
11
) Pravica do oprostitve davčnega odtegljaja pri viru zato ni odvisna od tega, ali imajo delničarji matične družbe sedež v domači državi in ali plačnik dividend razkrije nadaljnjo uporabo dividend njihovega prejemnika.
42.
Pri členu 5(1) Direktive o matičnih in odvisnih družbah gre za izogibanje še nadaljnjemu (zdaj bolj pravnemu) dvojnemu obdavčevanju. Vendar, kot je Sodišče že odločilo, se pri odtegnitvi davka pri viru dejansko obdavči prejemnik prihodkov (tu dividend). (
12
) Obdavčitev pri viru v državi sedeža subjekta, ki razdeli dividende, tako ne pomeni ločene vrste davka, temveč le posebno tehniko obdavčitve. Obdavčitev pri viru plačnika od njegove države sedeža in „običajna“ obdavčitev pri prejemniku dividend od njegove države sedeža že sami po sebi pripeljeta do dvojnega obdavčevanja in praviloma tudi do manj ugodnega obravnavanja v primerjavi z enakim položajem v domači državi.
43.
Prav pri obsežnih skupinskih strukturah čez več meja bi se brez oprostitve na obeh ravneh zgoraj navedena verižna reakcija pomnožila, če bi sočasno vsakokrat prišlo še do obdavčitve pri viru. Jasno je, da je treba to šteti za oviranje notranjega trga.
44.
Da se izogne tovrstnemu ekonomskemu in pravnemu dvojnemu obdavčevanju z učinki verižne reakcije pa ni pomembno, ali je prejemnik dividend tudi „upravičeni lastnik“ dividend ali kaj podobnega. Odločilneje je, ali je plačnik dividend plačal davek od dohodkov pravnih oseb in mora prejemnik dividend od teh ponovno plačati davek od dohodkov pravnih oseb. Enako velja za prepoved odtegnitve davka pri viru. Odločilno je, ali so prihodki iz naslova dividend v državi sedeža predmet plačila davka od dohodkov pravnih oseb. To je v obravnavanem primeru izrecno potrdila luksemburška finančna uprava.
45.
V zvezi s tem je povsem smiselno, da je v Direktivi o matičnih in odvisnih družbah (drugače kakor v Direktivi o obrestih in licenčninah (
13
)) določeno „zgolj“ to, da dobičke razdeli odvisna družba svoji matični družbi (od določene višine lastniškega deleža dalje). Ker dividende – drugače kakor plačila obresti – načeloma ne predstavljajo poslovnih odhodkov, ki zmanjšujejo dobiček, je tudi smiselno, da Direktiva o matičnih in odvisnih družbah v skladu s svojim besedilom ne vsebuje nobenih dodatnih vsebinskih meril (denimo prejem dividend v lastnem imenu in za lasten račun ali podobno).
46.
Pravica do prejema dividend navsezadnje izhaja iz korporacijskopravnega položaja matične družbe, ki lahko deluje le v lastnem imenu. Tudi delovanje za tuj račun si je tu težko predstavljati. Nikakor pa ni mogoče izhajati iz obstoja „družbe babice“. Posledično so zajeta vsa plačila dividend odvisne družbe njeni matični družbi iz druge države članice, če družba – kar v obravnavanem primeru ni sporno – izpolnjuje pogoje iz člena 2 Direktive o matičnih in odvisnih družbah.
47.
To omejuje le člen 1(2) Direktive o matičnih in odvisnih družbah, ki določa, da direktiva ne nasprotuje uporabi notranjih ali na sporazumih temelječih določb, ki so potrebne za preprečevanje goljufij ali zlorab.
2.
Pojem zlorabe v pravu Unije
48.
V členu 1(2) Direktive o matičnih in odvisnih družbah je izraženo splošno načelo prava Unije, v skladu s katerim ne more biti nihče z zlorabo ali goljufijo deležen pravic, izhajajočih iz pravnega sistema Unije. (
14
) Uporaba določbe prava Unije namreč ne sme iti tako daleč, da bi se ščitila praksa imetnikov poslovnih deležev, ki pomeni zlorabo, to je operacije, do katerih ne pride v okviru normalnih poslov, pač pa so namenjene le temu, da se z zlorabo izkoristijo ugodnosti, ki jih določa pravo Unije. (
15
)
49.
Pri tem pojem zlorabe, na katerem ta določba temelji, v njenem besedilu ni podrobneje opredeljen. (
16
) Vendar je treba člen 1(2) Direktive o matičnih in odvisnih družbah kot določbo o izjemi razlagati ozko. (
17
) Glede ukrepov za preprečevanje zlorab to izhaja zlasti iz načela pravne varnosti. Če namreč posameznik formalno izpolni vse pogoje za uveljavljanje neke pravice, mu je to na podlagi ugovora zlorabe mogoče zavrniti le v posebnih primerih.
50.
Vendar je v drugih direktivah EU mogoče najti ustrezne navezne točke za obravnavo kot zlorabe. Tako je v Direktivi o združitvah (
18
) kot primer obstoja takšnega namena v drugem stavku člena 11(1)(a) navedeno pomanjkanje razumnih ekonomskih razlogov za konkretno transakcijo. Poleg tega je pojem zlorabe opredeljen v členu 6 Direktive o določitvi pravil proti praksam izogibanja davkom (
19
) (v nadaljevanju: Direktiva 2016/1164), ki pa se za zadevni leti še ne uporablja. Pri tem je odločilno, ali obstaja nepristna shema, katere glavni namen ali eden od glavnih namenov je pridobiti davčno ugodnost, ki izničuje cilj ali namen veljavnega davčnega prava. V skladu z odstavkom 2 se shema šteje za nepristno, če se ne uresničuje iz tehtnih komercialnih razlogov, ki odražajo ekonomsko stvarnost.
51.
Ne nazadnje je Sodišče večkrat odločilo, da mora biti za to, da bi se omejitev svobode ustanavljanja lahko upravičila z razlogi boja proti zlorabam, poseben namen take omejitve oviranje ravnanj, ki vsebujejo ustvarjanje povsem umetnih konstruktov, brez ekonomske stvarnosti, z namenom, da se obide davek na dobiček, ustvarjen z dejavnostjo na nacionalnem ozemlju, ki bi ga bilo treba običajno plačati. (
20
) Kot je Sodišče medtem že večkrat odločilo, za to zadošča, da pri konstruktu pridobitev davčne ugodnosti ni izključni, (
21
) temveč bistveni cilj. (
22
)
52.
Ta sodna praksa Sodišča vsebuje dva elementa, ki se med seboj pogojujeta. Po eni strani se od vsega začetka odreka priznanje povsem umetnih shem, ki posledično obstajajo samo na papirju. Poleg tega se izogibanju davčnemu zakonu priznava odločilen pomen, tudi če ga je mogoče doseči s konstrukti, ki obstajajo v ekonomski stvarnosti. Zadnja skupina primerov naj bi bila pogostejša in bo odslej izrecno zajeta tudi v novem členu 6 Direktive 2016/1164. Tudi Sodišče v eni od novejših odločb vidi v povsem umetni naravi le okoliščino, ki govori za to, da gre v bistvenem za stremljenje k pridobitvi davčne ugodnosti. (
23
)
53.
Ali gre za zlorabo, je pri tem odvisno od celovite presoje vseh okoliščin posameznega primera, ki zavezuje pristojne nacionalne organe in mora biti sodno preverljiva. (
24
) To celovito presojo mora sicer opraviti predložitveno sodišče. (
25
) Za presojo, ali se transakcije izvedejo v okviru normalnih komercialnih transakcij, ali pa samo z namenom z zlorabo pridobiti ugodnosti, določene s pravom Unije, (
26
) pa lahko Sodišče poda pojasnila, ki nacionalno sodišče usmerjajo pri njegovi razlagi. (
27
)
3.
Merila za obravnavani primer
a)
Obstoj povsem umetne sheme
54.
Sodišče ne more presoditi, ali gre za povsem umeten konstrukt brez kakršne koli ekonomske stvarnosti. Po eni strani dejstva, ki jih je sporočilo predložitveno sodišče, za to še zdaleč ne zadoščajo. Po drugi strani je za presojanje teh dejstev pristojno predložitveno sodišče. Sodišče lahko le zagotovi oporne točke.
55.
Kot je Sodišče nedavno odločilo, zgolj okoliščina, da dejavnost vključuje le upravljanje premoženja in da prihodki izvirajo le iz tega upravljanja, še ne more pomeniti, da gre za povsem umeten konstrukt brez ekonomske stvarnosti. (
28
) Ob upoštevanju dejstva, da zlasti družbe za upravljanje premoženja same po sebi (lahko) izvajajo malo dejavnosti, je na podlagi tega merila mogoče postaviti le malo zahtev. Če gre dejansko za veljavno ustanovitev, družba pa je dejansko dosegljiva na sedežu in ima na kraju samem na voljo ustrezne stvarne in človeške vire za doseganje svojega namena, potem ni mogoče govoriti o konstruktu brez ekonomske stvarnosti.
56.
Tudi dejstvo, da prejemnik dividend svoj dobiček razdeli dalje svojim delničarjem, ne more utemeljiti sklepa, da gre za umetno shemo. Smisel kapitalskih družb je v tem, da se dobički iz njenih prihodkov (sem spadajo tudi prihodki iz kapitala kot dividende) enkrat razdelijo njihovim družbenikom. Iz Direktive o matičnih in odvisnih družbah pa ni mogoče razbrati, da naj bi bila oprostitev odtegnitve davka pri viru v skladu s členom 5(1) Direktive o matičnih in odvisnih družbah (in po možnosti tudi oprostitev plačila davka na dividende v skladu s členom 4 Direktive o matičnih in odvisnih družbah) odvisna od načina razdeljevanja, ki ga uporablja matična družba. Zgoraj predstavljena verižna reakcija, ki naj bi se ji z Direktivo izognilo (v zvezi s tem zgoraj točka 36 in naslednje), je vsekakor še bolj upoštevna pri nadaljnjem razdeljevanju.
57.
Enako velja v primeru, v katerem imajo družbeniki „družbe babice“ (kapitalske investicijske družbe) morda sedež v tretjih državah. Kajti, kot je Sodišče že odločilo, zgolj okoliščina, da družbo, ki je prejemnica dividend, neposredno ali posredno nadzira oseba s sedežem zunaj Unije, še ne utemeljuje domneve, da se oprostitev davčnega odtegljaja uveljavlja z namenom zlorabe. (
29
) S tem bi se od davčnih zavezancev sistematično zahteval dokaz nedavčnih razlogov, ne da bi morala uprava predložiti zadostne indice za davčno izogibanje. (
30
)
58.
Zavrnitev oprostitve davčnega odtegljaja bi v tem smislu temeljila na splošni domnevni, da bo prišlo do davčnih izogibanj. Takšna domneva pa ni dopustna. (
31
) Vselej je treba izvesti preizkus objektivnih in preverljivih okoliščin posameznega primera. (
32
) Indicev za umeten konstrukt brez kakršne koli ekonomske stvarnosti tukaj ni mogoče ugotoviti. Nasprotno pa priča potrdilo, ki ga je izdala luksemburška finančna uprava (glej točko 22), proti obstoju povsem umetnega konstrukta brez sleherne ekonomske stvarnosti.
59.
Ampak to po mojem mnenju ne izključuje možnosti, da vendarle obstaja davčnopravna shema, ki pomeni zlorabo, kot je razvidno tudi iz besedila novega člena 6 Uredbe 2016/1164. Sodišče je v zvezi z Direktivo o matičnih in odvisnih družbah že odločilo, da pomenijo konstrukti udeležbe, katerih edini namen je izkoriščanje davčnih ugodnosti, določenih v Direktivi, obliko zlorabe. (
33
) V tem smislu tudi za Direktivo o matičnih in odvisnih družbah velja, da mora ustroj temeljiti na ekonomskih razlogih. Samo prizadevanje za neko izključno davčno ugodnost brez povezave z ekonomsko stvarnostjo pa ni predmet varstva. (
34
)
b)
Upoštevni razlogi zunaj davčnega prava
60.
S tem dobijo v obravnavani zadevi odločilen pomen druga merila, zlasti upoštevni razlogi zunaj davčnega prava.
61.
Iz sodne prakse Sodišča pri tem izhaja, da ustanovitev statutarnega ali dejanskega sedeža družbe v skladu z zakonodajo neke države članice, z namenom uporabe ugodnejše zakonodaje, sama po sebi ni zloraba. (
35
) Zgolj na podlagi dejstva, da so bile v verigo deležev vključene tudi družbe iz Luksemburga, torej še ni mogoče sklepati, da gre za zlorabo.
62.
Dalje, kadar davčni zavezanec izbira med dvema transakcijama, ni zavezan izbrati tiste, za katero se plača višji davek, ampak ima pravico izbrati strukturo svoje dejavnosti tako, da omeji svoj davčni dolg. (
36
) Davčni zavezanci se torej – tako nadaljuje Sodišče – na splošno svobodno odločijo za organizacijske strukture in poslovne modele, za katere menijo, da so za njihove gospodarske dejavnosti najustreznejši, in s katerimi si omejijo davčna bremena. (
37
) Zgolj dejstvo, da je bila v obravnavani zadevi izbrana struktura transakcij, katere posledica ni najvišja davčna obremenitev (tu dodatne in dokončne obremenitve z davčnim odtegljajem pri viru), tako tudi še ne more biti označeno kot zloraba.
63.
Poleg tega državljanu Unije, fizični ali pravni osebi – če ni povsem umetnega konstrukta brez kakršne koli ekonomske stvarnosti – samo zaradi tega, ker je želel pridobiti koristi od ugodnejšega davčnega sistema, ki velja v državi članici, ki ni država članica, v kateri je rezident, ni mogoče odvzeti možnosti sklicevanja na določbe Pogodbe. (
38
) Tako struktura transakcij – kakršna je v obravnavanem primeru – z vključitvijo države članice, ki ne uporablja obdavčitve pri viru, samo zaradi tega ne more obveljati za zlorabo.
64.
V tem smislu svoboda ustanavljanja zajema tudi izbiro države članice, ki zadevnemu podjetju ponuja z njegovega vidika najboljše okvirne pogoje davčnega prava. Če to temeljno načelo velja že na precej bolj harmoniziranem področju davka na dodano vrednost, (
39
) potem še toliko bolj velja na ne tako močno harmoniziranem področju davka na dobiček iz dejavnosti, pri katerem je razlika med davčnopravnimi ureditvami (
40
) zadevnih držav članic namerna oziroma politično zavestno dopuščena.
65.
Sodišče je dalje pojasnilo, da oprostitev obdavčitve dividend, določena v pravu Unije, ni odvisna od izvora ali sedeža delničarja, ker to v Direktivi o matičnih in odvisnih družbah ni pomembno. (
41
) Zato dejstvo, da je delničar družbe T Danmark v Luksemburgu oziroma delničar njene matične družbe v tretji državi, obravnavano ločeno, ne pomeni zlorabe.
c)
Izogibanje namenu zakona
66.
V obravnavani zadevi bi bilo lahko pomembnejše, če bi imeli končni prejemniki dividend – tu kapitalske investicijske družbe, ki so bodisi obravnavane kot davčno prosojne bodisi neprosojne – sedež v določenih tretjih državah (praviloma na določenih manjših otokih, kot so Kajmanski otoki, (
42
) Bermudi (
43
) ali Jersey (
44
)), ki so znani po pomanjkljivem sodelovanju z drugimi davčnimi organi. To bi lahko morebiti kazalo na neobičajno dogajanje v celoti, za katero na prvi pogled ni mogoče ugotoviti ekonomskega razloga.
67.
Vendar pa v obravnavanem primeru ni nobenih podatkov o sedežu delničarjev pri vrhu korporacijske strukture (to je pri kapitalskih investicijskih družbah). Vseeno pa lahko Sodišče predložitvenemu sodišču zagotovi nekatere koristne napotke.
68.
Če bi kapitalske investicijske družbe dejansko imele sedež v tovrstnih tretjih državah, potem bi se lahko v celotnem konstruktu prej opazila shema zlorabe na podlagi „sedeža“ kapitalskih investicijskih družb v določenih tretjih državah, kot pa na podlagi „posredništva“ luksemburških družb. V zvezi s tem ima namen sheme oziroma namen zaobidenega davčnega zakona (tu obdavčitve na Danskem) poseben pomen.
1) Izogibanje danskemu prihodku od davka od dohodkov?
69.
Pri tem je treba najprej ugotoviti, da Danska ni izgubila davka od dohodkov operativne družbe (T Danmark). Njen dobiček je bil povsem običajno obdavčen v državi sedeža (to je na Danskem). Davek od dohodkov pravnih oseb se tako še naprej plačuje za dividende na Danskem.
70.
Obe luksemburški družbi (matična družba in „družba babica“) veljata v Luksemburgu za neomejeni davčni zavezanki in njuni prihodki so tam predmet davka od dohodkov pravnih oseb. S tem so izpolnjeni pogoji iz člena 2 Direktive o matičnih in odvisnih družbah. Oprostitev plačila davka na dividende v Luksemburgu ustreza smislu Direktive in upošteva prejšnje plačilo davka od dohodkov pravnih oseb na Danskem.
71.
To, da se v Luksemburgu ne odteguje davek pri viru, kadar se dividende plačujejo delničarjem v tretjih državah, v zvezi s tem ni pomembno. Ta odločitev je posledica davčne avtonomije vsake države. Če je že v Uniji zaradi neobstoja harmonizacije davkov od dohodkov na podlagi prava Unije dopuščena davčna konkurenca med državami članicami, potem davčnemu zavezancu ni mogoče očitati, da tudi dejansko (to je ne le na papirju) uporablja prednosti sedeža posamičnih držav članic.
2) Preprečevanje izkoriščanja pomanjkljivosti pri čezmejni izmenjavi informacij
72.
Če se natančno pogleda, se z vključitvijo luksemburških družb na koncu doseže „samo“ to, da se izogne obdavčitvi pri viru za plačila dividend na Danskem. Toda, kot je bilo navedeno že zgoraj (točka 42), pri odtegnitvi davka pri viru se dejansko obdavči prejemnik prihodkov (tu dividend). (
45
) To se zgodi, ko mora plačnik v trenutku izplačila že pri viru odtegniti del dohodka.
73.
Obdavčitev pri viru v državi sedeža dolžnika dividend tako ne pomeni ločene vrste davka, temveč le posebno tehniko obdavčitve, da se v bistvu zagotovi (minimalna) obdavčitev prejemnika dividend. Kajti zlasti pri razmerjih s tujim elementom ni vedno zagotovljeno, da bo prejemnik svoje prihodke tudi ustrezno obdavčil. Praviloma namreč država sedeža prejemnika dividend redko karkoli izve o njegovih prihodkih iz tujine, če ni – kot je trenutno stanje v Uniji – delujočih sistemov za izmenjavo informacij med finančnimi organi.
74.
Da bi lahko šlo za zlorabo z izogibanjem temu davčnemu namenu (zagotovitev obdavčitve prejemnika dividend), morata biti tako izpolnjena dva pogoja. Po eni strani mora ob neposrednem izplačilu obstajati davčna terjatev Danske (glede tega glej točko 88 in naslednje). Po drugi strani mora obstajati nevarnost neobdavčitve, ker ti prihodki niso zajeti v dejanski državi prejema.
75.
Če naj bi torej razlog za izbrano strukturo transakcij bil v tem, da se dividende vlagateljem izplačajo prek tretje države, zato da njihove države sedeža ne prejmejo nobenih informacij o njihovih prihodkih, potem je treba po mojem mnenju v tem celotnem konstruktu videti zlorabo prava.
76.
Vendar bi bil tak očitek zlorabe spet lahko ovržen, kadar kapitalske investicijske družbe državam sedeža kapitalskih vlagateljev dajo na voljo ustrezne davčne informacije ali kadar ima država sedeža kapitalskih investicijskih družb na voljo ustrezne informacije in te informacije posreduje ustreznim državam. Taka podjetniška struktura potem ne bi spodkopavala namena zaobidene obdavčitve pri viru (glede tega glej zgornjo točko 73). Sodišče mora v celovito presojo vključiti tudi to.
d)
Odgovor na peto vprašanje
77.
Pri izogibanju obdavčitvi pri viru za plačila dividend kapitalskim investicijskim družbam, ki imajo sedež v tretji državi, je treba upoštevati predvsem izogibanje obdavčitvi dividend pri dejanskih prejemnikih dividend (to je vlagateljih). Tu je mogoče šteti, da gre za zlorabo zlasti, kadar je namen izbrane podjetniške strukture izkoristiti pomanjkljivosti pri izmenjavi informacij med vpletenimi državami, da se prepreči učinkovito obdavčenje teh vlagateljev. To mora presoditi predložitveno sodišče.
4.
Razlaga Direktive o matičnih in odvisnih družbah v skladu s komentarji k vzorčni konvenciji OECD? (tretje in četrto vprašanje)
78.
Predložitveno sodišče s tretjim in četrtim vprašanjem med drugim sprašuje, ali mora biti zavrnitev oprostitve odtegnitve davka pri viru, določena v Direktivi o matičnih in odvisnih družbah, na podlagi mednarodne pogodbe med Dansko in drugo državo (to je konvencije o izogibanju dvojnemu obdavčevanju) utemeljena s podlagami iz prava Unije, ki so predmet preverjanja Sodišča. Poleg tega želi izvedeti, ali je treba za s pravom Unije skladno razlago uporabiti tudi komentarje k VK OECD in, če je odgovor pritrdilen, ali je treba uporabiti tudi komentarje k VK OECD, ki so bili pripravljeni po sprejetju Direktive.
79.
V poznejših komentarjih k VK OECD namreč tako imenovana obvodna podjetja običajno niso obravnavana kot upravičeni lastnik, kadar imajo – čeprav so formalno upravičeni lastnik – praktično zelo ozke pristojnosti, zaradi katerih glede zadevnih prihodkov postanejo le skrbnik ali zastopnik, ki deluje za račun zainteresiranih strank.
80.
Če želi država članica omejiti davčno oprostitev, ki izhaja iz prava Unije, v breme posameznika, potem je treba to omejevalno ureditev vselej razlagati v skladu s pravom Unije. Da bi se predložitvenemu sodišču v zvezi s tem zagotovil koristen odgovor, je treba razložiti Direktivo o matičnih in odvisnih družbah. Za to razlago prava Unije bi se lahko uporabili tudi VK OECD in komentarji k VK OECD.
81.
Vzorčne konvencije OECD niso pravno zavezujoče, večstranske pogodbe mednarodnega prava, temveč enostranski akti mednarodne organizacije v obliki priporočil za njene države članice. Tudi organizacija OECD teh priporočil ne razume kot zavezujočih; države članice jih morajo namreč v skladu s poslovnikom OECD preučiti, da ugotovijo, ali se jim jih zdi primerno upoštevati. (
46
) To še toliko bolj velja za komentarje, ki jih je izdala organizacija OECD, ki ne nazadnje vsebujejo le pravna stališča.
82.
Vendar v skladu z ustaljeno sodno prakso ni neustrezno, če se države članice pri uravnoteženi razdelitvi davčnih pristojnosti, za katero so odgovorne, zgledujejo po mednarodni praksi, kot se odraža v vzorčnih konvencijah. (
47
) To velja tudi za zgledovanje po mednarodnih pravnih običajih, ki se lahko odražajo v komentarjih k VK OECD.
83.
Vendar komentarji k VK OECD ne morejo neposredno vplivati na razlago direktive EU (in s tem na s pravom Unije skladno razlago nacionalnega prava). V tem smislu ti komentarji odražajo le stališče tistih, ki so pripravljali VK OECD, ne pa stališča parlamentarnih zakonodajalcev ali celo zakonodajalca Unije. Če pa bi iz besedila in zgodovine nastanka Direktive izhajalo, da se je zakonodajalec Unije zgledoval po besedilu VK OECD in (takratnih) komentarjev k tej VK OECD, bi lahko bila nakazana ustrezna razlaga.
84.
Zato je Sodišče tudi že ugotovilo, da določba konvencije o izogibanju dvojnemu obdavčevanju, razložena ob upoštevanju komentarjev OECD k zadevni vzorčni konvenciji, ne more omejevati prava Unije. (
48
) To zlasti velja za spremembe VK OECD in komentarje, ki so bili pripravljeni po sprejetju Direktive. V nasprotnem primeru bi bile pogodbenice OECD tiste, ki bi odločale o razlagi direktive EU.
85.
Tako je na tretje in četrto vprašanje za predhodno odločanje mogoče odgovoriti, da je treba Direktivo o matičnih in odvisnih družbah razlagati samostojno znotraj prava Unije in neodvisno od člena 10 vzorčne konvencije OECD iz leta 1977 oziroma poznejših različic.
86.
Poleg tega se nazadnje postavlja vprašanje, ali je treba prejemnika dividend v smislu Direktive o matičnih in odvisnih družbah razlagati kot upravičenega lastnika v smislu Direktive o obrestih in licenčninah. Tudi to je mogoče zanikati, kajti, kot je navedeno zgoraj (točka 36), ima Direktiva o matičnih in odvisnih družbah drug namen kot Direktiva o obrestih in licenčninah in zato v njej namenoma ni uporabljen pojem upravičenega lastnika.
B. Navedba dejanskega prejemnika dividend (osmo vprašanje)
87.
Predložitveno sodišče želi z osmim vprašanjem izvedeti, ali mora država članica, ki ne želi priznati, da je prejemnik dividend tudi upravičenec v smislu Direktive o matičnih in odvisnih družbah, ker naj bi bil le tako imenovana umetna obvodna družba, navesti, kdo je po njenem mnenju dejanski prejemnik dividend. S tem predložitveno sodišče v bistvu načenja vprašanje dokaznega bremena glede obstoja zlorabe.
88.
Za zlorabo možnosti pravnih shem gre, če se izbere zakonita shema, ki odstopa od običajno izbrane sheme in vodi v ugodnejši rezultat kot „običajna“ shema. V obravnavani zadevi bi kot „običajna shema“ obveljala neposredna razdelitev dividend med kapitalskimi investicijskimi družbami in tožečo stranko v postopku v glavni stvari. Ta „običajna shema“ bi morala posledično pomeniti tudi večje davčno breme.
89.
Finančna uprava je tista, ki mora načeloma pojasniti, ali je izbrani pristop davčnopravno ugodnejši od običajne sheme, pri tem pa lahko določena dolžnost sodelovanja velja tudi za davčnega zavezanca. Davčni zavezanec pa potem lahko predloži „dokaze v zvezi s poslovnimi razlogi, na katerih je temeljila zadevna transakcija“. (
49
) Če se izkaže, da bistveni namen (
50
) ni v izogibanju davkom, ki bi običajno nastali, izbrani pristop ne more obveljati za zlorabo, zlasti ker država sama davkoplačevalcu daje na voljo te možnosti shem.
90.
Iz sodne prakse Sodišča (
51
) dalje izhaja, da je posledica ugotovitve ravnanja, ki pomeni zlorabo, to, da se določi položaj, kakršen bi obstajal, če ne bi bilo okoliščin, ki pomenijo zlorabo, in potem se ta prekvalificirani položaj presoja na podlagi upoštevnih določb nacionalnega prava in prava Unije. Poleg tega pa mora biti jasno, kdo je dejanski prejemnik dividend.
91.
Tako lahko gre s stališča Danske za zlorabo v smislu člena 1(2) Direktive o matičnih in odvisnih družbah le takrat, ko bi pri neposrednem izplačilu dividend prišlo do ustrezne obdavčitve na Danskem. Vendar je to v skladu z danskim pravom izključeno, če bi bil ob neupoštevanju tako imenovane vmesne družbe dejanski prejemnik dividend podjetje s sedežem v drugi državi članici ali če bi imel prejemnik dividend sedež v državi, ki je z Dansko sklenila konvencijo o izogibanju dvojnega obdavčevanja. Če bi se kapitalske investicijske družbe dejansko obravnavale kot davčno prosojne družbe, bi se moral v tem smislu upoštevati položaj vsakega posamičnega vlagatelja, da bi se sploh lahko odgovorilo na to vprašanje.
92.
Zato je mogoče na osmo vprašanje odgovoriti, da mora država članica, ki ne želi priznati, da je družba rezidentka druge države članice, ki se ji plačujejo dividende, prejemnik dividend, za to, da bi lahko štela, da gre za zlorabo, načeloma navesti, kdo je po njenem mnenju dejanski prejemnik dividend. To je potrebno, da se lahko ugotovi, ali bi bil s shemo, opredeljeno kot zloraba, sploh dosežen davčnopravno ugodnejši izid. Zlasti pri razmerjih s tujim elementom pa lahko za davčnega zavezanca velja večja dolžnost sodelovanja.
C. Sklicevanje na člen 1(2) Direktive o matičnih in odvisnih družbah (prvo (točki 1 in 1.1) in drugo vprašanje)
93.
Predložitveno sodišče želi s prvim (točki 1 in 1.1) in drugim vprašanjem posledično izvedeti, ali lahko (1) Danska zavrnitev oprostitve obdavčitve pri viru davčnemu zavezancu, določeno v členu 5(1) Direktive o matičnih in odvisnih družbah, opre neposredno na člen 1(2) navedene direktive. Če to ni tako, je treba ugotoviti, ali (2) je Danska z obstoječim nacionalnim pravom vendarle v zadostni meri prenesla člen 1(2) Direktive o matičnih in odvisnih družbah.
1.
Direktiva se neposredno ne uporablja za utemeljitev obveznosti v breme posameznika
94.
Če gre v skladu z zgoraj navedenimi merili za zlorabo v smislu člena 1(2) Direktive o matičnih in odvisnih družbah, ima obravnavani primer posebnost, da v danskem pravu ni bilo posebnega pravnega pravila za prenos te določbe. Poleg tega po navedbah predložitvenega sodišča ni bilo splošnega zakonskega pravila za preprečevanje zlorabe. Nekateri udeleženci postopka zato menijo, da jih niti ob ugotovitvi zlorabe ne bi bilo mogoče prikrajšati za davčno oprostitev, izhajajočo iz nacionalnega prava.
95.
Vsekakor formalen prevzem določb direktiv (tu člena 1(2) Direktive o matičnih in odvisnih družbah) v posebne določbe nacionalne zakonodaje ni vedno potreben. Za prenos direktive lahko namreč glede na njeno vsebino zadošča že splošen pravni kontekst, vključno s splošnimi načeli nacionalnega ustavnega ali upravnega prava, če se s tem na dovolj jasen in določen način zagotovi popolna uporaba direktive. (
52
)
96.
Predložitveno sodišče v postopku predhodnega odločanja omenja obstoj dveh načel (tako imenovane realne doktrine in načelo „upravičenega prejemnika dohodka“). Vendar stranki menita, da ti načeli tu nista upoštevni, če so bile dividende formalno dejansko plačane najprej luksemburškim družbam.
97.
Člen 1(2) Direktive o matičnih in odvisnih družbah pa državam članicam vendarle omogoča ustrezno preprečevanje zlorab. Tovrstno preprečevanje je v skladu tudi s splošno prakso Unije. Tako so v največji možni meri vse države članice razvile določene instrumente za preprečevanje zlorab prava z namenom izogibanja plačila davkov. (
53
) S tem tudi v nacionalnih ureditvah davčnega prava velja soglasje, da uporabe prava ni mogoče razširiti tako, da bi se zlorabe gospodarskih subjektov morale tolerirati. To načelo, ki je v tem smislu priznano po vsej Uniji, (
54
) se zdaj odraža tudi v členu 6 Direktive 2016/1164.
98.
V tem smislu je treba vse nacionalne določbe – ne glede na to, ali so bile sprejete za prenos Direktive o matičnih in odvisnih družbah v nacionalno zakonodajo ali ne – vedno razlagati in uporabljati v skladu s tem splošnim pravnim načelom ter zlasti z besedilom in cilji Direktive o matičnih in odvisnih družbah in njenim členom 1(2). (
55
) Dejstvo, da je lahko s pravom Unije skladna razlaga nacionalnega prava neugodna za posameznika, ne nasprotuje taki razlagi. Uporaba prava Unije, do katere pride z določbami nacionalne zakonodaje, to je posredna uporaba prava Unije v breme posameznika, je namreč dopustna. (
56
)
99.
Danskim organom bi bila – tudi iz razlogov načela pravne varnosti – (
57
) prepovedana samo neposredna uporaba člena 1(2) Direktive o matičnih in odvisnih družbah v breme tožeče stranke. Država članica ne more posameznika bremeniti z določbo direktive, ki je ni prenesla v svojo zakonodajo. (
58
) V skladu z ustaljeno sodno prakso namreč direktiva ne more sama utemeljiti obveznosti za posameznika, tako da zoper njega sklicevanje na direktivo kot takšno ni mogoče. (
59
) Ravnanje take države bi samo pomenilo „zlorabo prava“. Taka država po eni strani ne bi prenesla nanjo naslovljene direktive (čeprav bi jo lahko), po drugi strani pa bi se sklicevala na možnost preprečevanja zlorabe, ki jo vsebuje neprenesena direktiva.
100.
Pristojni organi se v obravnavanem primeru sicer zoper posameznika prav tako ne bi smeli neposredno opreti na obstoječe splošno načelo prava Unije, po katerem zloraba prava ni dopustna. V primerih, ki spadajo na področje uporabe Direktive o matičnih in odvisnih družbah, je namreč to načelo v členu 1(2) Direktive o matičnih in odvisnih družbah posebej izraženo in konkretizirano. (
60
) Če bi bila poleg tega dopustna še neposredna uporaba splošnega načela, katerega vsebina je dosti manj jasna in določena, bi obstajala nevarnost, da bo spodkopan uskladitveni namen Direktive o matičnih in odvisnih družbah – pa tudi vseh nadaljnjih direktiv, ki vsebujejo konkretne določbe za izogibanje zlorabi (kot na primer člen 6 Direktive 2016/1164). Sicer pa bi bila tako spodkopana tudi pravkar omenjena prepoved neposredne uporabe neprenesenih direktiv, ki bi bila neugodna za posameznika. (
61
)
2.
Neprenosljivost sodne prakse na področju prava o davku na dodano vrednost
101.
Odločbe Sodišča (
62
) v zadevah Italmoda in Cussens temu stališču ne nasprotujejo. Sodišče je v navedenih zadevah odločilo, da je treba načelo prepovedi zlorab razlagati tako, da se lahko ne glede na nacionalni ukrep, s katerim se to načelo prenese v notranji pravni red, neposredno uporablja za zavrnitev oprostitve DDV, kar ni v nasprotju z načeloma pravne varnosti in varstva legitimnih pričakovanj.
102.
Vsekakor pa sta obe odločbi zadevali izključno pravo o davku na dodano vrednost. To se razlikuje od tukaj obravnavane tematike. Pravo o davku na dodano vrednost je po eni strani prek prava Unije precej bolj harmonizirano in prek finančnih sredstev Unije, ki so vezana nanj, precej globlje zadeva interese prava Unije kot pravo držav članic s področja davka na dobiček iz dejavnosti.
103.
Po drugi strani pa pravo Unije v skladu s členom 325(1) in (2) PDEU zavezuje države članice k (učinkovitemu) pobiranju davka na dodano vrednost, (
63
) medtem ko na področju davka na dobiček iz dejavnosti ni tako. K temu je treba dodati še posebno dovzetnost prava o DDV za goljufije, ki zahteva posebej učinkovito izterjavo davčnih terjatev. V tem smislu tudi Sodišče samo v najnovejši odločbi razlikuje med pravom o DDV in sekundarnim pravom Unije, ki izrecno zajema dovoljenje za preprečevanje zlorab. (
64
) Zato neposredna uporaba člena 1(2) Direktive o matičnih in hčerinskih družbah v škodo davčnega zavezanca ni mogoča. (
65
)
3.
Obstoj nacionalne določbe, ki je posebej namenjena preprečevanju zlorabe
104.
Predložitveno sodišče bo seveda moralo preveriti, ali ni pri razlagi, ki je v skladu s pravom Unije, za obravnavani primer – v katerem bi lahko bilo na primer ugotovljeno davčnopravno neupoštevanje navideznih transakcij ali prepoved sklicevanja na določene davčnopravne prednosti, ki bi pomenilo zlorabo – vseeno mogoče uporabiti že splošnih določb ali načel nacionalnega prava (sem spadajo tudi načela, izhajajoča iz sodne prakse).
105.
Da bi se omejitev svobode ustanavljanja lahko upravičila z razlogi boja proti zlorabam, mora biti v skladu s sodno prakso Sodišča poseben namen take omejitve oviranje ravnanj, ki ustvarjajo povsem umetne konstrukte brez ekonomske stvarnosti, z namenom, da se obide davek na dobiček, ustvarjen z opravljanjem dejavnosti na nacionalnem ozemlju, ki ga je po navadi treba plačati. (
66
)
106.
Zato je mogoče na prvo (točka 1.1) in drugo vprašanje odgovoriti, da niti člen 2(2)(c) danskega zakona o davku od dohodkov pravnih oseb niti določba konvencija o izogibanju dvojnemu državljanstvu, ki za upravičenega lastnika določa obdavčitev dividend, ne moreta biti obravnavana kot zadosten prenos člena 1(2) Direktive o matičnih in odvisnih družbah.
107.
Na podlagi s pravom Unije skladne uporabe tako imenovane realne doktrine in načela „upravičenega prejemnika dohodka“ na Danskem pa bi morala biti presoja o tem drugačna. Navedena instrumenta sta bila razvita prav za obvladovanje problematike, ki izhaja iz tega, da civilno pravo omogoča številne sheme, davčno pravo pa se nanaša na dejansko stanje, povezano z gospodarstvom. Zato sta ti pravni načeli prav posebej usmerjeni proti umetnim shemam ali zlorabi prava posameznika in sta zato načeloma tudi zadostna posebna pravna podlaga za omejitev svobode ustanavljanja. Če Danska ni izrecno prenesla člena 1(2) Direktive o matičnih in odvisnih družbah, to torej ni škodljivo. Natančneje pa mora o tem presoditi nacionalno sodišče.
108.
Na Danskem razvita „realna doktrina“, razložena na način, ki je v skladu s pravom Unije, bi tako lahko zato bila zadostna podlaga za to, da se pri obdavčenju prezrejo povsem umetne sheme ali tudi sheme, ki pomenijo zlorabo – če obstajajo (v zvezi s tem glej točko 53 in naslednje). Tudi „realna doktrina“ se mi zdi samo posebna vrsta ekonomskega vidika, na kateri temelji večina pravil za preprečevanje zlorabe v posameznih državah članicah. (
67
) To je jasno tudi na ravni prava Unije, na primer v členu 6(2) Direktive 2016/1164, v skladu s katerim se shema šteje za nepristno, če se ne uresničuje iz tehtnih komercialnih razlogov, ki izražajo ekonomsko stvarnost. Vendar mora o slednjem presoditi nacionalno sodišče.
109.
Če je cilj sheme ta, da se prepreči obdavčitev dejanskega vlagatelja, potem se kljub formalni razdelitvi dividend luksemburški matični družbi z ekonomskega vidika pravzaprav izvede plačilo kapitalskim investicijskim družbam oziroma njihovim vlagateljem. Razdelitev luksemburški matični družbi potem ne odraža ekonomske, temveč le civilnopravno (formalno) stvarnost.
D. Kršitev temeljnih svoboščin (šesto, sedmo, deveto in deseto vprašanje)
110.
Ker v obravnavanem primeru ni indicev, zakaj naj ne bi obveljala prepoved odtegnitve davka pri viru v skladu s členom 5 Direktive o matičnih in odvisnih družbah, šestega, sedmega, devetega in desetega vprašanja predložitvenega sodišča ni treba več obravnavati.
111.
Če predložitveno sodišče pri s pravom Unije skladni uporabi načel iz nacionalnega prava vendarle spozna, da gre za shemo, ki pomeni zlorabo, se odtegnitev davka pri viru v zadevnih okoliščinah sicer izvede. Vendar se ta vprašanja potem v obravnavanem primeru ne postavljajo več, ker je ta obdavčitev posledica zlorabe in sklicevanje na pravo Unije, ki pomeni zlorabo, ni dovoljeno. (
68
)
112.
Neodvisno od tega pa je Sodišče že tudi odločilo, da različno obravnavanje domačih in tujih prejemnikov obresti na podlagi različnih načinov obdavčevanja ni primerljivo dejansko stanje. (
69
) To velja tudi za domače in tuje prejemnike dividend. Tudi če bi se za to dejansko stanje presodilo, da je primerljivo, bi bila v skladu s sodno prakso Sodišča omejitev temeljne svoboščine upravičena, dokler obremenitev z davčnim odtegljajem pri viru za prejemnika dividend, ki ima sedež v tujini, na Danskem ni višja od danskega davka od dohodkov pravnih oseb, ki ga mora plačati domači prejemnik dividend. (
70
)
113.
Enako velja za različne obresti oziroma nastanek danske terjatve iz naslova davka od dohodkov pravnih oseb zoper prejemnika dividend in danske obveznosti odtegnitve davka pri viru pri plačniku dividend. To nista primerljiva dejanska položaja, saj je v enem primeru dolgovan lasten davek (davek od dohodkov pravnih oseb), v drugem primeru pa je za prejemnika dividend odtegnjen in odveden dejansko tuji davek (njegov davek od dohodka ali davek od dohodkov pravnih oseb). Različna nastanek in obrestovanje sta posledica različnega načina in funkcije odtegnitve davka pri viru (glej v zvezi s tem točko 73).
114.
Glede desetega vprašanja je treba pripomniti, da se nanaša na hipotetično dejansko stanje. Predložitveno sodišče ni sporočilo niti lastniških deležev, ki jih imajo (neposredni in posredni) vlagatelji v „družbi babici“ družbe T Danmark, niti ni navedlo, kateri od teh delničarjev imajo sedež v tretjih državah. Že samo iz prikazane zahteve za davčno informacijo družbe T Danmark sledi, da ima del kapitalskih vlagateljev vsekakor sedež v Združenih državah. S tem je v zvezi z lastniškim deležem podano hipotetično dejansko stanje. Na hipotetično vprašanje Sodišču seveda ni treba odgovoriti. (
71
)
VI. Predlog
115.
Tako predlagam, naj se na vprašanja, ki jih je predložilo Østre Landsret (višje sodišče za vzhodno regijo, Danska), odgovori:
1.
Na prvo vprašanje je treba odgovoriti, da se država članica ne more sklicevati na člen 1(2) Direktive 2011/96/EU skupnem sistemu obdavčitve matičnih družb in odvisnih družb iz različnih držav članic, če ga ni prenesla.
2.
Na prvo (točka 1.1) in drugo vprašanje je treba odgovoriti, da se niti člen 2(2)(c) danskega zakona o davku od dohodkov pravnih oseb niti določba konvencije o izogibanju dvojnemu obdavčevanju, ki ustreza členu 10 vzorčne konvencije OECD, ne moreta šteti kot zadosten prenos člena 1(2) Direktive o matičnih in odvisnih družbah. Vendar to ne prepoveduje s pravom Unije skladne razlage in uporabe splošnih načel nacionalnega prava, ki so namenjena temu, da se lahko posamično ukrepa proti umetnim shemam in zlorabi prava posameznika.
3.
Na tretje in četrto vprašanje je treba odgovoriti, da je treba matično družbo s sedežem v drugi državi članici, ki prejme dividende od svoje odvisne družbe, obravnavati kot prejemnico dividend, za katero velja Direktiva o matičnih in odvisnih družbah.
Pojme iz Direktive o matičnih in odvisnih družbah je treba razlagati samostojno znotraj prava Unije in le na podlagi Direktive o matičnih in odvisnih družbah ter neodvisno od člena 10 vzorčne konvencije OECD iz leta 1977 oziroma poznejših različic.
4.
Na peto vprašanje je treba odgovoriti, da je ugotovitev, ali gre za zlorabo, odvisna od celovite presoje vseh okoliščin zadevnega primera, ki jo mora opraviti nacionalno sodišče.
(a)
Do zlorabe davčnega prava lahko pride pri popolnoma umetnih konstruktih, nepovezanih z ekonomsko stvarnostjo, ali kadar je bistveni namen konstrukta v tem, da se izogne davku, ki bi ga bilo treba ob upoštevanju namena zakona plačati. Pri tem mora finančna uprava dokazati, da bi v primeru zakonite sheme davčna obveznost nastala, medtem ko mora davčni zavezanec dkazati, da za izbrano shemo obstajajo pomembni razlogi zunaj davčnega prava.
(b)
Pri izogibanju odtegnitvi davka pri viru od izplačil dividend, ki jih družbe plačajo kapitalskim investicijskim družbam s sedežem v tretjih državah, je treba upoštevati predvsem izogibanje obdavčitvi dividend pri dejanskih prejemnikih dividend (to je vlagateljih). Tu je mogoče šteti, da gre za zlorabo, zlasti, kadar je izbrana podjetniška struktura namenjena temu, da se za preprečitev učinkovitega obdavčenja dejanskega prejemnika dividend izkoristi pomanjkljivosti pri izmenjavi informacij med udeleženimi državami.
5.
Na osmo vprašanje je treba odgovoriti, da mora država članica, ki ne želi priznati, da je družba, ki je rezidentka druge države članice, prejemnik dividend, za to, da bi lahko štela, da gre za zlorabo, navesti, kdo je dejanski prejemnik dividend. Pri razmerjih s tujim elementom pa lahko za davčnega zavezanca velja še večja obveznost sodelovanja.
6.
Ob upoštevanju zgornjih odgovorov na prvo in peto vprašanje odgovor na šesto, sedmo, deveto in deseto vprašanje ni potreben.
(
1
)	Jezik izvirnika: nemščina.
(
2
)	To so zadeve C‑118/16, C‑119/16 (obe združeni s C‑115/16) in C‑299/16.
(
3
)	Direktiva Sveta z dne 23. julija 1990 o skupnem sistemu obdavčitve matičnih družb in odvisnih družb iz različnih držav članic (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 9, zvezek 1, str. 147), ki je bila medtem razveljavljena in nadomeščena z Direktivo Sveta 2011/96/EU z dne 30. novembra 2011 (UL 2011, L 345, str. 8).
(
4
)	Kildeskatteloven – Lovbekendtgørelse nr. 1086 af 14. november 2005 (prečiščeno besedilo zakona št. 1086 z dne 14. novembra 2005).
(
5
)	Sodbe z dne 7. septembra 2017, Eqiom in Enka (C‑6/16, EU:C:2017:641, točka 20), z dne 17. maja 2017, AFEP in drugi (C‑365/16, EU:C:2017:378, točka 21), in z dne 8. marca 2017, Wereldhave Belgium in drugi (C‑448/15, EU:C:2017:180, točka 25 in tam navedena sodna praksa).
(
6
)	Sodbe z dne 17. maja 2017, X (C‑68/15, EU:C:2017:379, točka 71), z dne 17. maja 2017, AFEP in drugi (C‑365/16, EU:C:2017:378, točka 22), in z dne 12. decembra 2006, Test Claimants in the FII Group Litigation (C‑446/04, EU:C:2006:774, točka 44).
(
7
)	Sodba z dne 17. maja 2017, AFEP in drugi (C‑365/16, EU:C:2017:378, točka 24).
(
8
)	Sodba z dne 7. septembra 2017, Eqiom in Enka (C‑6/16, EU:C:2017:641, točka 21).
(
9
)	Sodba z dne 7. septembra 2017, Eqiom in Enka (C‑6/16, EU:C:2017:641, točka 22); v tem smislu glej tudi sodbi z dne 17. oktobra 1996, Denkavit in drugi (C‑283/94, C‑291/94 in C‑292/94, EU:C:1996:387, točka 22), in z dne 25. septembra 2003, Océ van der Grinten (C‑58/01, EU:C:2003:495, točka 83).
(
10
)	Sodba z dne 7. septembra 2017, Eqiom in Enka (C‑6/16, EU:C:2017:641, točka 23); v tem smislu tudi sodba z dne 1. oktobra 2009, Gaz de France – Berliner Investissement (C‑247/08, EU:C:2009:600, točka 38).
(
11
)	Sodba z dne 7. septembra 2017, Eqiom in Enka (C‑6/16, EU:C:2017:641, točka 24), in sklep z dne 4. junija 2009, KBC Bank in Beleggen, Risicokapitaal, Beheer (C‑439/07 in C‑499/07, EU:C:2009:339, točka 38 in tam navedena sodna praksa).
(
12
)	Sodbi z dne 24. junija 2010, P. Ferrero in General Beverage Europe (C‑338/08 in C‑339/08, EU:C:2010:364, točki 26 in 34), in z dne 26. junija 2008, Burda (C‑284/06, EU:C:2008:365, točka 52).
(
13
)	Direktiva Sveta 2003/49.
(
14
)	Sodba z dne 7. septembra 2017, Eqiom in Enka (C‑6/16, EU:C:2017:641, točka 26), in sklepni predlogi generalne pravobranilke J. Kokott v zadevi Eqiom in Enka (C‑6/16, EU:C:2017:34, točka 24).
(
15
)	Sodbe z dne 22. novembra 2017, Cussens in drugi (C‑251/16, EU:C:2017:881, točka 27), z dne 5. julija 2007, Kofoed (C‑321/05, EU:C:2007:408, točka 38), z dne 6. aprila 2006, Agip Petroli (C‑456/04, EU:C:2006:241, točka 20), z dne 12. septembra 2006, Cadbury Schweppes in Cadbury Schweppes Overseas (C‑196/04, EU:C:2006:544, točka 35), in z dne 21. februarja 2006, Halifax in drugi (C‑255/02, EU:C:2006:121, točki 68 in 69), z dne 9. marca 1999, Centros (C‑212/97, EU:C:1999:126, točka 24) in navedena sodna praksa, glej tudi moje sklepne predloge v zadevi Kofoed (C‑321/05, EU:C:2007:86, točka 57).
(
16
)	Drugače denimo v členu 15 Direktive Sveta 2009/133/ES z dne 19. oktobra 2009 (Direktiva o združitvah) (UL 2009, L 310, str. 34).
(
17
)	Glej sodbe z dne 17. oktobra 1996, Denkavit in drugi (C‑283/94, C‑291/94 in C‑292/94, EU:C:1996:387, točka 27), z dne 17. julija 1997, Leur‑Bloem (C‑28/95, EU:C:1997:369, točki 38 in 39), z dne 5. julija 2007, Kofoed (C‑321/05, EU:C:2007:408, točka 37), z dne 11. decembra 2008, A.T. (C‑285/07, EU:C:2008:705, točka 31), z dne 20. maja 2010, Zwijnenburg (C‑352/08, EU:C:2010:282, točka 46), in z dne 10. novembra 2011, FOGGIA‑Sociedade Gestora de Participações Sociais (C‑126/10, EU:C:2011:718, točka 44).
(
18
)	Direktiva Sveta 90/434/EGS z dne 23. julija 1990 o skupnem sistemu obdavčitve za združitve, delitve, prenose sredstev in zamenjave kapitalskih deležev družb iz različnih držav članic (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 9, zvezek 1, str. 142).
(
19
)	Direktiva Sveta (EU) 2016/1164 z dne 12. julija 2016 o določitvi pravil proti praksam izogibanja davkom, ki neposredno vplivajo na delovanje notranjega trga (UL 2016, L 193, str. 1).
(
20
)	Sodbe z dne 20. decembra 2017, Deister Holding in Juhler Holding (C‑504/16 in C‑613/16, EU:C:2017:1009, točka 60), z dne 17. decembra 2015, WebMindLicenses (C‑419/14, EU:C:2015:832, točka 35), z dne 18. junija 2009, Aberdeen Property Fininvest Alpha (C‑303/07, EU:C:2009:377, točka 64), in z dne 13. marca 2007, Test Claimants in the Thin Cap Group Litigation (C‑524/04, EU:C:2007:161, točka 74); podobno sodba z dne 12. septembra 2006, Cadbury Schweppes in Cadbury Schweppes Overseas (C‑196/04, EU:C:2006:544, točka 55).
(
21
)	Tako tudi sodbe z dne 20. junija 2013, Newey (C‑653/11, EU:C:2013:409, točka 46), z dne 12. julija 2012, J. J. Komen en Zonen Beheer Heerhugowaard (C‑326/11, EU:C:2012:461, točka 35), z dne 27. oktobra 2011, Tanoarch (C‑504/10, EU:C:2011:707, točka 51), in z dne 22. maja 2008, Ampliscientifica in Amplifin (C‑162/07, EU:C:2008:301, točka 28).
(
22
)	Za pravo s področja posrednega obdavčenja glej sodbe z dne 22. novembra 2017, Cussens in drugi (C‑251/16, EU:C:2017:881, točka 53), z dne 17. decembra 2015, WebMindLicenses (C‑419/14, EU:C:2015:832, točka 36), in z dne 21. februarja 2008, Part Service (C‑425/06, EU:C:2008:108, točka 45); podobno na področju uporabe tako imenovane direktive o združitvah: sodba z dne 10. novembra 2011, FOGGIA-Sociedade Gestora de Participações Sociais (C‑126/10, EU:C:2011:718, točki 35 in 36).
(
23
)	Tako nedvoumno sodba z dne 22. novembra 2017, Cussens in drugi (C‑251/16, EU:C:2017:881, točka 60).
(
24
)	Sodba z dne 17. julija 1997, Leur-Bloem (C‑28/95, EU:C:1997:369, točka 41), in moji sklepni predlogi v zadevi Kofoed (C‑321/05, EU:C:2007:86, točka 60).
(
25
)	Prav tako sodbi z dne 22. novembra 2017, Cussens in drugi (C‑251/16, EU:C:2017:881, točka 59), in z dne 20. junija 2013, Newey (C‑653/11, EU:C:2013:409, točka 49).
(
26
)	Sodbe z dne 12. septembra 2006, Cadbury Schweppes in Cadbury Schweppes Overseas (C‑196/04, EU:C:2006:544, točka 35), z dne 6. aprila 2006, Agip Petroli (C‑456/04, EU:C:2006:241, točka 20), z dne 21. februarja 2006, Halifax in drugi (C‑255/02, EU:C:2006:121, točki 68 in 69), in z dne 9. marca 1999, Centros (C‑212/97, EU:C:1999:126, točka 24 in tam navedena sodna praksa); glej tudi moje sklepne predloge v zadevi Kofoed (C‑321/05, EU:C:2007:86, točka 57).
(
27
)	Sodbe z dne 17. decembra 2015, WebMindLicenses (C‑419/14, EU:C:2015:832, točka 34), z dne 21. februarja 2008, Part Service (C‑425/06, EU:C:2008:108, točka 56), in z dne 21. februarja 2006, Halifax in drugi (C‑255/02, EU:C:2006:121, točka 77).
(
28
)	Sodba z dne 20. decembra 2017, Deister Holding in Juhler Holding (C‑504/16 in C‑613/16, EU:C:2017:1009, točka 73).
(
29
)	Sodba z dne 7. septembra 2017, Eqiom in Enka (C‑6/16, EU:C:2017:641, točka 27 in naslednje).
(
30
)	Sodbi z dne 7. septembra 2017, Eqiom in Enka (C‑6/16, EU:C:2017:641, točka 28), in z dne 5. julija 2012, SIAT (C‑318/10, EU:C:2012:415, točka 55).
(
31
)	Glej sodbe z dne 7. septembra 2017, Eqiom in Enka (C‑6/16, EU:C:2017:641, točka 30), z dne 4. marca 2004, Komisija/Francija (C‑334/02, EU:C:2004:129, točka 27), z dne 9. novembra 2006, Komisija/Belgija (C‑433/04, EU:C:2006:702, točka 35), z dne 28. oktobra 2010, Établissements Rimbaud (C‑72/09, EU:C:2010:645, točka 34), in z dne 5. julija 2012, SIAT (C‑318/10, EU:C:2012:415, točka 38 in tam navedena sodna praksa).
(
32
)	Glej sodbe z dne 7. septembra 2017, Eqiom in Enka (C‑6/16, EU:C:2017:641, točka 30), z dne 17. julija 1997, Leur-Bloem (C‑28/95, EU:C:1997:369, točki 41 in 44), z dne 9. marca 1999, Centros (C‑212/97, EU:C:1999:126, točka 25), z dne 21. novembra 2002, X in Y (C‑436/00, EU:C:2002:704, točka 42), z dne 20. maja 2010, Zwijnenburg (C‑352/08, EU:C:2010:282, točka 44), in z dne 10. novembra 2011, FOGGIA-Sociedade Gestora de Participações Sociais (C‑126/10, EU:C:2011:718, točka 37).
(
33
)	Glej sodbo z dne 17. oktobra 1996, Denkavit in drugi (C‑283/94, C‑291/94 in C‑292/94, EU:C:1996:387, točka 31).
(
34
)	Sodba z dne 7. septembra 2017, Eqiom in Enka (C‑6/16, EU:C:2017:641, točka 26; v zvezi z Direktivo o združitvah glej sodbi z dne 17. julija 1997, Leur-Bloem (C‑28/95, EU:C:1997:369, točka 47), in z dne 10. novembra 2011, FOGGIA-Sociedade Gestora de Participações Sociais (C‑126/10, EU:C:2011:718, točka 34).
(
35
)	Glej sodbe z dne 25. oktobra 2017, Polbud – Wykonawstwo (C‑106/16, EU:C:2017:804, točka 40), z dne 30. septembra 2003, Inspire Art, C‑167/01, EU:C:2003:512, točka 96), in z dne 9. marca 1999, Centros, C‑212/97, EU:C:1999:126, točka 27).
(
36
)	Sodbe z dne 17. decembra 2015, WebMindLicenses (C‑419/14, EU:C:2015:832, točka 42), z dne 22. decembra 2010, Weald Leasing (C‑103/09, EU:C:2010:804, točka 27), z dne 21. februarja 2008, Part Service (C‑425/06, EU:C:2008:108, točka 47), in z dne 21. februarja 2006, Halifax in drugi (C‑255/02, EU:C:2006:121, točka 73).
(
37
)	Sodbi z dne 17. decembra 2015, WebMindLicenses (C‑419/14, EU:C:2015:832, točka 42), in z dne 22. decembra 2010, RBS Deutschland Holdings (C‑277/09, EU:C:2010:810, točka 53).
(
38
)	Sodba z dne 12. septembra 2006, Cadbury Schweppes in Cadbury Schweppes Overseas (C‑196/04, EU:C:2006:544, točka 36); glej v tem smislu sodbo z dne 11. decembra 2003, Barbier (C‑364/01, EU:C:2003:665, točka 71).
(
39
)	Sodbi z dne 17. decembra 2015, WebMindLicenses (C‑419/14, EU:C:2015:832, točka 42), in z dne 22. decembra 2010, RBS Deutschland Holdings (C‑277/09, EU:C:2010:810, točka 53).
(
40
)	Glej sodbo z dne 12. septembra 2006, Cadbury Schweppes in Cadbury Schweppes Overseas (C‑196/04, EU:C:2006:544, točka 36); glede dovoljene razlike davčnih stopenj v pravu Unije celo na harmoniziranem področju davčnega prava glej tudi sodbo z dne 17. decembra 2015, WebMindLicenses (C‑419/14, EU:C:2015:832, točki 39 in 40).
(
41
)	Sodba z dne 20. decembra 2017, Deister Holding in Juhler Holding (C‑504/16 in C‑613/16, EU:C:2017:1009, točka 66).
(
42
)	Tako v zadevi C‑119/16.
(
43
)	Tako v zadevi C‑117/16.
(
44
)	Tako v zadevi C‑299/16.
(
45
)	Sodbi z dne 24. junija 2010, P. Ferrero in General Beverage Europe (C‑338/08 in C‑339/08, EU:C:2010:364, točki 26 in 34), in z dne 26. junija 2008, Burda (C‑284/06, EU:C:2008:365, točka 52).
(
46
)	Pravilo 18(b) Poslovnika OECD: „Recommendations of the Organisation, made by the Council in accordance with Articles 5, 6 and 7 of the Convention, shall be submitted to the Members for consideration in order that they may, if they consider it opportune, provide for their implementation“. (Priporočila Organizacije, ki jih je Svet pripravil v skladu s členi 5, 6 in 7 Konvencije, se predložijo članicam v premislek, da te lahko, če menijo, da je primerno, zagotovijo njihovo izvajanje.) Na voljo na spletni strani https://www.oecd.org/legal/rules%20of%20Procedure%20OECD%20Oct%202013.pdf.
(
47
)	Sodbe z dne 15. maja 2008, Lidl Belgium (C‑414/06, EU:C:2008:278, točka 22), z dne 13. marca 2007, Test Claimants in the Thin Cap Group Litigation (C‑524/04, EU:C:2007:161, točka 49), z dne 7. septembra 2006, N (C‑470/04, EU:C:2006:525, točka 45), z dne 12. maja 1998, Gilly (C‑336/96, EU:C:1998:221, točka 31), z dne 23. februarja 2006, van Hilten‑van der Heijden (C‑513/03, EU:C:2006:131, točka 48), poleg tega pa glej tudi sodbo z dne 16. maja 2017, Berlioz Investment Fund (C‑682/15, EU:C:2017:373, točka 67).
(
48
)	Sodba z dne 19. januarja 2006, Bouanich (C‑265/04, EU:C:2006:51, točki 50 in 56).
(
49
)	Sodba z dne 13. marca 2007, Test Claimants in the Thin Cap Group Litigation (C‑524/04, EU:C:2007:161, točka 92).
(
50
)	Sodbe z dne 22. novembra 2017, Cussens in drugi (C‑251/16, EU:C:2017:881, točka 53), z dne 17. decembra 2015, WebMindLicenses (C‑419/14, EU:C:2015:832, točka 36), in z dne 21. februarja 2008, Part Service (C‑425/06, EU:C:2008:108, točka 45).
(
51
)	Sodbe z dne 22. novembra 2017, Cussens in drugi (C‑251/16, EU:C:2017:881, točka 47), z dne 17. decembra 2015, WebMindLicenses (C‑419/14, EU:C:2015:832, točka 52), in z dne 21. februarja 2008, Part Service (C‑425/06, EU:C:2008:108, točka 58).
(
52
)	V tem smislu ustaljena sodna praksa, glej na primer sodbe z dne 5. julija 2007, Kofoed (C‑321/05, EU:C:2007:408, točka 44), z dne 6. aprila 2006, Komisija/Avstrija (C‑428/04, EU:C:2006:238, točka 99), in z dne 16. junija 2005, Komisija/Italija (C‑456/03, EU:C:2005:388, točka 51), ter moje sklepne predloge v zadevi Kofoed (C‑321/05, EU:C:2007:86, točka 62).
(
53
)	Deloma imajo države članice na voljo splošne klavzule za preprečevanje ravnanja, ki pomeni zlorabo, na primer Republika Nemčija s členom 42 davčnega zakonika (Abgabenordnung), Luksemburg s členom 6 zakona o davčnih prilagoditvah (Steueranpassungsgesetz), Belgija s členom 344(1) zakonika o davku od dohodka (code des impôts sur les revenus), Švedska s členom 2 zakona 1995:575 ali Finska s členom 28 zakona o postopku obdavčitve dohodka; deloma obstajajo posebna pravila (na primer na Danskem glede transfernih cen v skladu s členom 2 Ligningslovens (zakon o odmeri davka)), ali splošna pravna načela (v Zvezni republiki Nemčiji bi bilo to načelo prednosti vsebine pred obliko, ki ga je med drugim mogoče izpeljati iz člena 39 in naslednjih davčnega zakonika).
(
54
)	Glej sodbe z dne 22. novembra 2017, Cussens in drugi (C‑251/16, EU:C:2017:881, točka 27), z dne 21. februarja 2006, Halifax in drugi (C‑255/02, EU:C:2006:121, točka 68), z dne 3. marca 2005, Fini H (C‑32/03, EU:C:2005:128, točka 32), z dne 14. decembra 2000, Emsland-Stärke (C‑110/99, EU:C:2000:695, točka 51), in z dne 23. marca 2000, Diamantis (C‑373/97, EU:C:2000:150, točka 33).
(
55
)	Glede obveznosti nacionalnih sodišč, da razlagajo nacionalno pravo v skladu s smernicami, glej ustaljeno sodno prakso in zlasti sodbe z dne 4. julija 2006, Adeneler in drugi (C‑212/04, EU:C:2006:443, točka 108 in naslednje), z dne 5. oktobra 2004, Pfeiffer in drugi (C‑397/01 do C‑403/01, EU:C:2004:584, točka 113 in naslednje), in z dne 10. aprila 1984, von Colson in Kamann (14/83, EU:C:1984:153, točka 26).
(
56
)	Sodbe z dne 5. julija 2007, Kofoed (C‑321/05, EU:C:2007:408, točka 45), z dne 7. januarja 2004, Wells (C‑201/02, EU:C:2004:12, točka 57), z dne 14. julija 1994, Faccini Dori (C‑91/92, EU:C:1994:292, točke 20, 25 in 26), in z dne 13. novembra 1990, Marleasing (C‑106/89, EU:C:1990:395, točki 6 in 8), ter moji sklepni predlogi v zadevi Kofoed (C‑321/05, EU:C:2007:86, točka 65).
(
57
)	Tako izrecno sodba z dne 5. julija 2007, Kofoed (C‑321/05, EU:C:2007:408, točka 42).
(
58
)	Sodbe z dne 22. novembra 2017, Cussens in drugi (C‑251/16, EU:C:2017:881, točka 49), z dne 21. septembra 2017, DNB Banka (C‑326/15, EU:C:2017:719, točka 41), z dne 5. julija 2007, Kofoed (C‑321/05, EU:C:2007:408, točka 42), in z dne 19. novembra 1991, Francovich in drugi (C‑6/90 in C‑9/90, EU:C:1991:428, točka 21); glej tudi moje sklepne predloge v zadevi Kofoed (C‑321/05, EU:C:2007:86, točka 66).
(
59
)	Sodba z dne 5. julija 2007, Kofoed (C‑321/05, EU:C:2007:408, točka 42), in moji sklepni predlogi v zadevi Kofoed (C‑321/05, EU:C:2007:86, točka 65); glej med drugim tudi sodbo z dne 5. oktobra 2004, Pfeiffer in drugi (od C‑397/01 do C‑403/01, EU:C:2004:584, točka 108 in navedena sodna praksa).
(
60
)	Glej moje sklepne predloge v zadevi Kofoed (C‑321/05, EU:C:2007:86, točka 67) in sodbo z dne 5. julija 2007, Kofoed (C‑321/05, EU:C:2007:408, točka 38 in naslednje). Podobno glej tudi moje sklepne predloge v zadevi Satakunnan Markkinapörssi in Satamedia (C‑73/07, EU:C:2008:266, točka 103).
(
61
)	Sodba z dne 22. novembra 2005, Mangold (C‑144/04, EU:C:2005:709, točke od 74 do 77), glede tega ni jasna; glej tudi moje sklepne predloge v zadevi Kofoed (C‑321/05, EU:C:2007:86, točka 67); natančno tudi sodbo z dne 5. julija 2007, Kofoed (C‑321/05, EU:C:2007:408, točka 42).
(
62
)	Sodbi z dne 22. novembra 2017, Cussens in drugi (C‑251/16, EU:C:2017:881), in z dne 18. decembra 2014, Schoenimport Italmoda Mariano Previti (C‑131/13, C‑163/13 in C‑164/13, EU:C:2014:2455).
(
63
)	Sodbi z dne 8. septembra 2015, Taricco in drugi (C‑105/14, EU:C:2015:555, točka 36 in naslednje), in z dne 26. februarja 2013, Åkerberg Fransson (C‑617/10, EU:C:2013:105, točka 26).
(
64
)	Tako izrecno sodba z dne 22. novembra 2017, Cussens in drugi (C‑251/16, EU:C:2017:881, točke 28, 31 in 38).
(
65
)	Tako že Sodišče v sodbi z dne 5. julija 2007, Kofoed (C‑321/05, EU:C:2007:408, točka 42).
(
66
)	Sodbe z dne 18. junija 2009, Aberdeen Property Fininvest Alpha (C‑303/07, EU:C:2009:377, točka 64), z dne 12. septembra 2006, Cadbury Schweppes in Cadbury Schweppes Overseas (C‑196/04, EU:C:2006:544, točka 55), in z dne 13. marca 2007, Test Claimants in the Thin Cap Group Litigation (C‑524/04, EU:C:2007:161, točka 74).
(
67
)	Zelo pogosto se v državah članicah upošteva dejanska vsebina dejanja ali transakcije – na primer na Finskem, na Madžarskem, na Irskem, v Italiji, v Litvi, na Nizozemskem, na Portugalskem in v Sloveniji.
(
68
)	Glej med drugim: sodbe z dne 22. novembra 2017, Cussens in drugi (C‑251/16, EU:C:2017:881, točka 27), z dne 21. februarja 2006, Halifax in drugi (C‑255/02, EU:C:2006:121, točka 68), in z dne 14. decembra 2000, Emsland-Stärke (C‑110/99, EU:C:2000:695, točka 51) in tam navedena sodna praksa.
(
69
)	Sodba z dne 22. decembra 2008, Truck Center (C‑282/07, EU:C:2008:762, točka 41); potrjena s sodbo z dne 18. oktobra 2012, X (C‑498/10, EU:C:2012:635, točka 26).
(
70
)	Glej sodbi z dne 17. septembra 2015, Miljoen in drugi (C‑10/14, C‑14/14 in C‑17/14, EU:C:2015:608, točka 90), in z dne 18. oktobra 2012, X (C‑498/10, EU:C:2012:635, točka 42 in naslednje).
(
71
)	Glej med drugim: sodbi z dne 28. novembra 2017, Rodrigues de Andrade (C‑514/16, EU:C:2017:908, točka 44), in z dne 20. julij 2017, Piscarreta Ricardo (C‑416/16, EU:C:2017:574, točka 56) ter tam navedena sodna praksa.