62022TJ0679_RES
Zadeva T‑679/22
Oy Shaman Spirits Ltd
proti
Uradu Evropske unije za intelektualno lastnino
Sodba Splošnega sodišča (tretji senat) z dne 22. novembra 2023
„Znamka Evropske unije – Postopek za razveljavitev odločb ali izbris vpisov – Izbris vpisa v register, ki vsebuje očitno napako, ki jo je mogoče pripisati EUIPO – Vpis licenc v register figurativnih znamk LAPLANDIA Land of purity in drugi – Pogoji za registracijo licence – Dokazilo o podelitvi licence s strani registriranega imetnika – Pojem ‚očitna napaka, ki jo je mogoče pripisati EUIPO‘ – Člen 27(1), drugi stavek, Uredbe (EU) 2017/1001 – Člen 103(1), prvi stavek, Uredbe 2017/1001“
Znamka Evropske unije – Znamka Evropske unije kot predmet premoženja – Licenca – Vpis v register – Pogoji – Dokazilo o podelitvi licence s strani registriranega imetnika – Neupoštevnost pogojev, določenih v nacionalnem pravu
(Uredba Evropskega parlamenta in Sveta 2017/1001, členi 19(1), 20, 25, 26 in 27(1); Uredba Komisije 2018/626, člen 13)
(Glej točke od 20 do 27, 33, 34 in 43.)
Znamka Evropske unije – Postopkovne določbe – Izbris ali razveljavitev – Pogoj – Očitna napaka – Pojem – Vpis licence v register, ne da bi bilo dokazano, da jo je registrirani imetnik podelil – Vključitev
(Uredba Evropskega parlamenta in Sveta 2017/1001, člen 103(1))
(Glej točke od 40 do 42.)
Povzetek
Družba Brandavid Oy je med letoma 2008 in 2016 pri Uradu Evropske unije za intelektualno lastnino (EUIPO) registrirala tri figurativne znamke.
Leta 2017 je bil prenos teh znamk na družbo Global Drinks Finland Oy, ki je intervenientka v tej zadevi, vpisan v register znamk Evropske unije.
Tožeča stranka, družba Oy Shaman Spirits Ltd, je leta 2020 na podlagi licenčne pogodbe, ki jo je leta 2016 sklenila z družbo Brandavid Oy (v nadaljevanju: licenčna pogodba), pri EUIPO vložila zahtevo za vpis izključne licence v njeno korist za zadevne znamke. Po registraciji licence je intervenientka izrazila nestrinjanje z njo.
Leta 2021 je organ, pristojen za vodenje registra EUIPO, izbrisal vpis licence v navedeni register.
Odbor za pritožbe pri EUIPO je menil, da registracija zahtevane licence pomeni očitno napako, ki jo je mogoče pripisati EUIPO v smislu člena 103(1) Uredbe 2017/1001 (
1
), kar naj bi upravičevalo njen izbris, zato je pritožbo tožeče stranke zavrnil. Edini dokaz, predložen z zahtevo za registracijo, je bila namreč licenčna pogodba, pri čemer intervenientka kot registrirana imetnica zadevnih znamk ni bila nikoli stranka te pogodbe.
Splošno sodišče je tožbo tožeče stranke s sodbo zavrnilo. Izreklo se je o pogojih za registracijo licence in pojmu „očitna napaka, ki jo je mogoče pripisati EUIPO“.
Presoja Splošnega sodišča
Na prvem mestu, Splošno sodišče navaja, da je EUIPO z izbrisom registracije licence pravilno uporabil člena 25 in 26 Uredbe 2017/1001 (
2
) v povezavi z določbami, na katere se ta člena sklicujeta (
3
). Ta pravila zaradi pravne varnosti zahtevajo, da registrirani imetnik aktivno izrazi željo po podelitvi licence bodisi tako, da neposredno pri EUIPO vloži vlogo za registracijo licence, bodisi s podpisom na izjavi, sporazumu ali standardnem obrazcu (
4
). V licenčni pogodbi pa ni bila navedena intervenientka, ki je bila registrirana ob prijavi in registraciji licence, niti ni bila podpisana. Nekdanji registrirani imetnik ni bil več pooblaščen za izdajo zahtevanega soglasja.
Tudi ob predpostavki, da se licenca, ki jo je podelila pravna predhodnica intervenientke, lahko uveljavlja zoper njo (
5
), ker naj bi ti družbi zadevni znamki prenesli ob polnem poznavanju licence, to še ne pomeni, da je licenco mogoče registrirati. Čeprav lahko licenca v teh okoliščinah ostane veljavna ali podeljuje pravice na podlagi nacionalnega prava, ta materialnopravni položaj ne more vplivati na pravico do registracije, ki sledi formaliziranemu pristopu. Zakonitost odločbe odbora za pritožbe je namreč odvisna le od formaliziranih pogojev iz veljavnih določb, katerih besedilo ne dopušča nobenega manevrskega prostora za razlago. Vendar lahko tožeča stranka svoje pravice, ki izhajajo iz materialnega prava, uveljavlja pred nacionalnimi sodišči.
Na drugem mestu, Splošno sodišče zavrača trditve tožeče stranke, ki temeljijo na uporabi finskega prava, ker imajo vpletene družbe sedež na Finskem. Vpis licence, ki se nanaša na znamko Evropske unije, v register je namreč samostojno urejen s pravom Unije (
6
). Tako vprašanje, ali za finsko pravo veljajo formalne zahteve za licenčno pogodbo ali pod katerimi pogoji taka pogodba zavezuje tudi imetnika zadevnih znamk, ni pomembno za vprašanje, ali je bila registracija licence v korist tožeče stranke v registru pravilna ali ne.
Na tretjem in zadnjem mestu, Splošno sodišče je zavrnilo trditev pritožnice, da je EUIPO prekoračil svoja pooblastila s tem, da je razveljavil registracijo licenčne pogodbe, ki je bila v skladu s finskim pravom. Vpis, ki je bil izbrisan, je namreč vseboval očitno napako, ki jo je mogoče pripisati EUIPO. Splošno sodišče pri registraciji licence po istih pravilih, kot so pravila za prenos, smiselno uporablja sodno prakso, v skladu s katero EUIPO ni pristojen za preučevanje veljavnosti in pravnih učinkov prenosa znamke Evropske unije v skladu z nacionalnim pravom. Iz tega sledi, da je pri obravnavi prijave za registracijo licence pristojnost EUIPO načeloma omejena na preizkus formalnih pogojev, kar ne vključuje presoje vsebinskih vprašanj, ki se lahko postavijo v okviru nacionalnega prava, ki se uporablja.
(
1
)	Uredba (EU) 2017/1001 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 14. junija 2017 o blagovni znamki Evropske unije (UL 2017, L 154, str. 1).
(
2
)	V skladu s členom 25(5) te uredbe se na zahtevo ene od strank podelitev ali prenos licence v zvezi z blagovno znamko EU vpiše v register in objavi.
(
3
)	Člen 20(5) navedene uredbe določa, da prijava za registracijo prenosa vsebuje dokumente, ki ustrezno dokazujejo prenos; odstavek 3 tega člena določa, da „se pisno sestavi prenos blagovne znamke EU, za kar je potreben podpis pogodbenih strank, razen če je prenos posledica sodbe; sicer je neveljaven“. Člen 13(3)(a), (c) in (d) Izvedbene uredbe Komisije (EU) 2018/626 z dne 5. marca 2018 o določitvi podrobnih pravil za izvajanje nekaterih določb Uredbe 2017/1001 Evropskega parlamenta in Sveta o blagovni znamki Evropske unije ter razveljavitvi Izvedbene uredbe (EU) 2017/1431 (UL 2018, L 104, str. 37) določa, da je podpis ali soglasje registriranega imetnika predpogoj za veljavno podelitev licence.
(
4
)	Člen 26(1)(b) Uredbe št. 2017/1001 in člen 13(3)(a), (b), (c), (d) Uredbe 2018/626.
(
5
)	V skladu s členom 27(1), drugi stavek, Uredbe št. 2017/1001.
(
6
)	Člen 19(1) Uredbe 2017/1001, ki napotuje na pravo države članice, v kateri ima imetnik blagovne znamke EU svoj sedež, se uporablja „[r]azen če v členih 20 do 28 ni drugače določeno“. Glej člene od 25 do 28 te uredbe in člen 13 Izvedbene uredbe 2018/626.