62017CC0658
SKLEPNI PREDLOGI GENERALNEGA PRAVOBRANILCA
YVESA BOTA,
predstavljeni 28. februarja 2019 (
1
)
Zadeva C‑658/17
WB
ob udeležbi
Notariusz Przemysława Bac
(Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Sąd Okręgowy w Gorzowie Wielkopolskim (regionalno sodišče v Gorzówu Wielkopolskem, Poljska))
„Predhodno odločanje – Pravosodno sodelovanje v civilnih zadevah – Uredba (EU) št. 650/2012 – Člen 3(1)(g) in (i) – Pojma ‚odločba‘ in ‚javna listina‘ v dednih zadevah – Člen 3(2) – Pojem ‚sodišče‘ v dednih zadevah – Neobvestitev s strani zadevne države članice o tem, da se notarji štejejo za sodišča – Pojem ‚sodna funkcija‘ – Pravna opredelitev nacionalnega zapisa o potrditvi dedovanja – Izvedbena uredba (EU) št. 1329/2014 – Obrazec in dokazilo“
I. Uvod
1.
Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago člena 3(1)(g) in (i) ter (2), člena 39(2), člena 46(3)(b) ter člena 79 Uredbe (EU) št. 650/2012 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 4. julija 2012 o pristojnosti, pravu, ki se uporablja, priznavanju in izvrševanju odločb in sprejemljivosti in izvrševanju javnih listin v dednih zadevah ter uvedbi evropskega potrdila o dedovanju, (
2
) pa tudi na razlago prilog 1 in 2 k Izvedbeni uredbi Komisije (EU) št. 1329/2014 z dne 9. decembra 2014 o obrazcih iz Uredbe (EU) št. 650/2012 (
3
).
2.
Ta predlog je bil vložen v okviru spora med osebo WB in poljskim notarjem, ki ji je odklonil izdajo enega od dokazil, določenih z Uredbo št. 650/2012, katerega izdajo je zadevna oseba zahtevala zaradi priznanja odpravka zapisa o potrditvi dedovanja v zvezi z zapuščino svojega očeta, čigar dedinja je, in ki bi potrjevalo, da je zapis o potrditvi dedovanja bodisi odločba bodisi javna listina v dednih zadevah.
3.
Po nacionalnem pravu zapis o potrditvi dedovanja vsebuje seznam dedičev ali volilojemnikov in pomembna pojasnila v zvezi z obsegom njihovih dednih pravic (
4
) ter kot tak predstavlja osrednji dokument v postopku dedovanja.
4.
S to zadevo se Sodišču ponuja priložnost, da poda koristna pojasnila k opredelitvi pojmov „odločba“ in „sodišče“ v smislu Uredbe št. 650/2012, tako da zlasti odloči, ali notar, ki ima po nacionalnem pravu pooblastilo za izdajanje zapisov o potrditvi dedovanja, opravlja „sodno funkcijo“.
5.
Ob koncu analize bom Sodišču predlagal, naj Sąd Okręgowy w Gorzowie Wielkopolskim (regionalno sodišče v Gorzówu Wielkopolskem, Poljska) odgovori, da poljski notar, zadolžen za izdajo zapisa o potrditvi dedovanja, ne opravlja sodne funkcije. Listina, ki jo sestavi, je po mojem mnenju javna listina, pri čemer se lahko na zahtevo katere koli osebe, ki bi to listino želela uporabiti v drugi državi članici, njenemu odpravku ob izdaji priloži obrazec, na katerega se nanaša člen 59(1) Uredbe št. 650/2012 in ki je na voljo v Prilogi 2 k Izvedbeni uredbi št. 1329/2014.
II. Pravni okvir
A.
Pravo Unije
1. Uredba št. 650/2012
6.
V uvodnih izjavah 7, od 20 do 22, 62, 67, 69 in 76 Uredbe št. 650/2012 je navedeno:
„(7)
Pravilno delovanje notranjega trga bi bilo treba omogočiti z odpravo ovir za prosto gibanje oseb, ki se danes srečujejo s težavami pri uveljavljanju svojih pravic pri dedovanju s čezmejnimi posledicami. V evropskem območju pravice morajo imeti državljani možnost vnaprej urediti svoje dedovanje. Učinkovito je treba zagotavljati pravice dedičev in volilojemnikov, drugih oseb, ki so blizu zapustniku, ter upnikov zapuščine.
[…]
(20)
Ta uredba bi morala upoštevati različne sisteme za urejanje dednih zadev, ki se uporabljajo v državah članicah. Zato bi moral imeti izraz ‚sodišče‘ v tej uredbi širok pomen, tako da se ne bi nanašal le na sodišča v pravem pomenu besede, ki izvajajo sodno funkcijo, temveč tudi na notarje ali matične urade v nekaterih državah članicah, ki v nekaterih dednih zadevah tako kot sodišča izvajajo sodno funkcijo, ter v nekaterih državah članicah na notarje in pravne strokovnjake, ki v določenih dednih zadevah izvajajo sodno funkcijo na podlagi prenosa pooblastil s strani sodišča. Za vsa sodišča, kot so opredeljena v tej uredbi, bi morala veljati pravila o pristojnosti iz te uredbe. Nasprotno izraz ‚sodišče‘ ne bi smel vključevati izvensodnih organov držav članic, po nacionalnem pravu pooblaščenih za obravnavanje dednih zadev, kot so notarji v večini držav članic, v katerih navadno ne izvajajo sodne funkcije.
(21)
Ta uredba bi morala vsem notarjem, pristojnim za obravnavanje dednih zadev v državah članicah, omogočiti izvajanje te pristojnosti. Veljavnost pravil o pristojnosti iz te uredbe za notarje v določeni državi bi morala biti odvisna od tega, ali spadajo v opredelitev sodišča iz te uredbe.
(22)
Listine, ki jih notarji izdajo v dednih zadevah v državah članicah, bi morale biti v obtoku v skladu s to uredbo. Kadar notarji izvajajo sodno funkcijo, zanje veljajo pravila o pristojnosti, odločbe, ki jih izdajo, pa bi morale biti v obtoku v skladu z določbami o priznavanju, izvršljivosti in izvrševanju sodnih odločb. Kadar notarji ne izvajajo sodne funkcije, zanje ne veljajo pravila o pristojnosti, javne listine, ki jih izdajo, pa bi morale biti v obtoku v skladu z določbami o javnih listinah.
[…]
(62)
Verodostojnost javne listine bi moral biti avtonomen pojem, ki naj zadeva vprašanja, kot so pristnost listine, zahteve glede obličnosti za listino, pooblastila organa, ki sestavi listino, in postopek, po katerem se listina sestavi. Vključevati bi moral tudi dejstva, ki jih v javno listino zapiše zadevni organ, kot je dejstvo, da sta se navedeni stranki določenega dne sestali v prisotnosti tega organa in dali navedene izjave. Stranka, ki želi izpodbijati verodostojnost javne listine, bi morala to storiti na pristojnem sodišču države članice, iz katere izvira javna listina, po pravu te države članice.
[…]
(67)
Za hitro, nemoteno in učinkovito urejanje dedovanja s čezmejnimi posledicami v Evropski uniji bi morali imeti dediči, volilojemniki, izvršitelji oporoke ali upravitelji zapuščine možnost, da zlahka dokažejo svoj status in/ali uveljavlja[jo] svoje pravice in pooblastila v drugi državi članici, na primer v državi članici, v kateri je zapuščina. V ta namen bi morala ta uredba določati uvedbo enotnega potrdila, tj. evropskega potrdila o dedovanju […], ki se izda za uporabo v drugi državi članici. To potrdilo zaradi upoštevanja načela subsidiarnosti ne bi smelo nadomestiti nacionalnih dokumentov, ki se lahko za enak namen izdajajo v državah članicah.
[…]
(69)
Uporaba [evropskega] potrdila [o dedovanju] ne bi smela biti obvezna. To pomeni, da osebam, ki lahko zaprosijo za potrdilo, tega ni treba storiti, temveč lahko uporabijo druge instrumente, ki so na voljo v skladu s to uredbo (odločbe, javne listine ali sodne poravnave). Vendar pa noben organ ali oseba, ki se mu/ji predloži [evropsko] potrdilo [o dedovanju], izdano v drugi državi članici, ne bi smela zahtevati, da se mu/ji namesto potrdila predloži odločba, javna listina ali sodna poravnava.
[…]
(76)
Prav tako bi bilo treba zaradi lažje uporabe te uredbe in da bi omogočili uporabo modernih komunikacijskih tehnologij pripraviti standardne obrazce za dokazila, ki se predložijo ob vložitvi zahtevkov za razglasitev izvršljivosti odločbe, javne listine ali sodne poravnave in vložitvi zahtevka za izdajo evropskega potrdila o dedovanju ter za potrdilo samo.“
7.
Člen 3 te uredbe določa:
„1.   V tej uredbi:
[…]
(g)
‚odločba‘ pomeni vsako odločbo v dednih zadevah, ki jo izda sodišče države članice, ne glede na to, kako je odločba poimenovana, vključno s sklepom sodnega uradnika o odmeri stroškov sodnega postopka;
[…]
(i)
‚javna listina‘ pomeni listino v dedni zadevi, ki je bila uradno sestavljena ali overjena kot javna listina v državi članici in katere verodostojnost:
(i)
se nanaša na podpis in vsebino javne listine, ter
(ii)
jo je ugotovil javni organ ali drug organ, ki ga je za ta namen pooblastila država članica izvora.
2.   V tej uredbi izraz ‚sodišče‘ pomeni vsak sodni organ ter vse druge organe in pravne strokovnjake, pristojne za dedne zadeve, ki izvajajo sodno funkcijo ali delujejo na podlagi pooblastil, ki jih nanje prenese sodni organ, ali pod nadzorom sodnega organa, če ti drugi organi in pravni strokovnjaki zagotavljajo jamstva glede svoje nepristranskosti in pravice strank do zaslišanja in so odločbe, ki jih izdajo, po pravu države članice, v kateri delujejo:
(a)
lahko predmet pritožbe, naslovljene na sodni organ, ali predmet ponovne preučitve s strani tega organa ter
(b)
imajo podobno veljavo in učinek kot odločba sodnega organa glede iste zadeve.
Države članice v skladu s členom 79 uradno obvestijo Komisijo o drugih organih in pravnih strokovnjakih iz prvega pododstavka.“
8.
Poglavje IV navedene uredbe, naslovljeno „Priznanje, izvršljivost in izvrševanje odločb“, vsebuje člen 39(1) in (2), ki določa:
„1.   Odločba, izdana v eni od držav članic, se v drugih državah članicah prizna, ne da bi bil za priznanje potreben kakršen koli poseben postopek.
2.   Vsaka zainteresirana stranka, ki kot glavni predmet spora uveljavlja priznanje odločbe, lahko v skladu s postopkom iz členov 45 do 58 zahteva, da se odločba prizna.“
9.
Člen 43 iste uredbe določa:
„Odločbe, izdane v državi članici in izvršljive v tej državi, so izvršljive v drugi državi članici, če so bile na zahtevo zainteresirane stranke tam razglašene za izvršljive po postopku iz členov 45 do 58.“
10.
Člen 46(3) Uredbe št. 650/2012 določa:
„Zahtevi [za razglasitev izvršljivosti] se priložijo naslednje listine:
(a)
izvod odločbe, ki izpolnjuje pogoje, potrebne za potrditev njene verodostojnosti;
(b)
dokazilo, ki ga izda sodišče ali pristojni organ države članice izvora na obrazcu, sprejetem po svetovalnem postopku iz člena 81(2), brez poseganja v člen 47.“
11.
Člen 59(1) te uredbe določa:
„Javna listina, sestavljena v eni državi članici, ima v drugi državi članici enako dokazno moč kot v državi članici izvora ali najbolj primerljive učinke, če to ni v očitnem nasprotju z javnim redom zadevne države članice.
Oseba, ki želi uporabiti javno listino v drugi državi članici, lahko zaprosi organ, ki je sestavil javno listino v državi članici izvora, naj izpolni obrazec, sprejet po svetovalnem postopku iz člena 81(2), v katerem opiše dokazno moč javne listine v državi članici izvora.“
12.
Člen 60(1) in (2) navedene uredbe določa:
„1.   Javna listina, ki je izvršljiva v državi članici izvora, se razglasi za izvršljivo v drugi državi članici na podlagi zahteve, ki jo vloži zainteresirana stranka po postopku iz členov 45 do 58.
2.   Organ, ki je sestavil javno listino, za namene točke (b) člena 46(3), na zahtevo katere koli zainteresirane stranke, izda dokazilo na obrazcu, sprejetem po svetovalnem postopku iz člena 81(2).“
13.
Člen 62 iste uredbe določa:
„1.   Ta uredba uvaja evropsko potrdilo o dedovanju […], ki se izda za uporabo v drugi državi članici in ima učinke, ki so navedeni v členu 69.
2.   Uporaba [evropskega] potrdila [o dedovanju] ni obvezna.
3.   [Evropsko] [p]otrdilo [o dedovanju] ne nadomešča nacionalnih dokumentov, ki se za podobne namene uporabljajo v državah članicah. Vendar potrdilo, potem ko je bilo izdano za uporabo v drugi državi članici, učinkuje, kot je navedeno v členu 69, tudi v državi članici, katere organi so ga izdali v skladu s tem poglavjem.“
14.
Člen 79(1) in (2) Uredbe št. 650/2012 določa:
„1.   Komisija na podlagi uradnih obvestil držav članic sestavi seznam drugih organov in pravnih strokovnjakov iz člena 3(2).
2.   Države članice obvestijo Komisijo o naknadnih spremembah podatkov s seznama. Komisija seznam ustrezno spremeni.“
15.
Komisija od Republike Poljske ni prejela nobenega uradnega obvestila o tem, da bi notarji izvajali sodno funkcijo. (
5
)
2. Izvedbena uredba (EU) št. 1329/2014
16.
Člen 1(1) in (2) Izvedbene uredbe št. 1329/2014 določa:
„1.   Obrazec, ki se uporabi kot dokazilo o odločbi v dedni zadevi iz člena 46(3)(b) Uredbe (EU) št. 650/2012, je določen v Prilogi 1 kot obrazec I.
2.   Obrazec, ki se uporabi kot dokazilo o javni listini v dedni zadevi iz členov 59(1) in 60(2) Uredbe (EU) št. 650/2012, je določen v Prilogi 2 kot obrazec II.“
B.
Poljsko pravo
1. Zakonik o notariatu
17.
Sestava zapisov o potrditvi dedovanja s strani poljskih notarjev je urejena s členi od 95a do 95p prawo o notariacie (zakon o uvedbi zakonika o notariatu) (
6
) z dne 14. februarja 1991, kakor je bil spremenjen z zakonom z dne 13. decembra 2013 (
7
) (v nadaljevanju: zakonik o notariatu).
18.
Člen 95b zakonika o notariatu določa:
„Ob upoštevanju člena 95ca notar pred sestavo zapisa o potrditvi dedovanja ob udeležbi vseh zainteresiranih oseb naredi zapisnik o dedovanju.“
19.
Člen 95c(1) in (2) zakonika o notariatu določa:
„1.   Notar pred izdelavo zapisnika o dedovanju osebe, udeležene pri izdelavi zapisnika, obvesti o obveznosti razkritja vseh okoliščin, na katere se vsebina zapisnika nanaša, in o kazenski odgovornosti za dajanje neresničnih izjav.
2.   V zapisnik o dedovanju se vnesejo zlasti:
(1)
soglasna zahteva za potrditev dedovanja, ki jo predložijo osebe, udeležene pri izdelavi zapisnika
[…]“
20.
Člen 95ca(1) in (3) zakonika o notariatu določa:
„1.   Na predlog zainteresirane osebe notar ob njeni udeležbi pripravi osnutek zapisnika o dedovanju.
[…]
3.   Zainteresirana oseba lahko v izjavi, dani pred notarjem, ki je pripravil osnutek zapisnika o dedovanju, ali pred drugim notarjem, potrdi podatke, zajete v osnutku zapisnika o dedovanju, in da soglasje za izdelavo zapisnika o dedovanju v skladu z osnutkom zanj.“
21.
Člen 95e zakonika o notariatu določa:
„1.   Po izdelavi zapisnika o dedovanju notar sestavi zapis o potrditvi dedovanja, če ni dvomov o pristojnosti nacionalnih organov, vsebini tujega prava, ki se uporabi, identiteti dediča, velikosti dednih deležev, če je zapustnik zapustil vindikacijsko volilo, pa tudi osebi, ki ji je bilo zapuščeno vindikacijsko volilo, in predmetu volila.
2.   Notar odkloni sestavo zapisa o potrditvi dedovanja, če:
(1)
je bil prej že sestavljen zapis o potrditvi dedovanja ali izdan sklep o pridobitvi dediščine;
(2)
se med izdelavo zapisnika o dedovanju pojavijo okoliščine, na podlagi katerih je mogoče sklepati, da pri njegovi izdelavi niso bile prisotne vse osebe, ki bi se lahko upoštevale kot zakoniti ali oporočni dediči, ali osebe, ki jih je zapustnik določil za vindikacijske volilojemnike, ali da obstajajo ali so obstajale oporoke, ki niso bile odprte ali razglašene;
[…]
(4)
za zadevo niso pristojna nacionalna sodišča.[ (
8
)]
3.   Če naj bi zapuščina pripadla občini ali Skarbowi Państwa [(poljska državna blagajna)] kot zakonitim dedičem, dokazi, ki jih je predložila zainteresirana oseba, pa ne zadostujejo za sestavo zapisa o potrditvi dedovanja, lahko notar ta zapis sestavi šele po tem, ko na stroške zainteresirane osebe skliče dediče. Ustrezno se uporabijo določbe členov 673 in 674 Kodeks postępowania cywilnego [(zakonik o civilnem postopku)].“
22.
Člen 95j zakonika o notariatu določa:
„Registrirani zapis o potrditvi dedovanja ima učinek pravnomočnega sklepa o pridobitvi dediščine.“
23.
Člen 95p zakonika o notariatu določa:
„Kadar je v drugih določbah napoteno na sklep o pridobitvi dediščine, se pod tem razume tudi registrirani zapis o potrditvi dedovanja. Če zakon določa začetek ali konec roka na dan, ko sklep o pridobitvi dediščine postane pravnomočen, se s tem razume tudi dan registracije zapisa o potrditvi dedovanja.“
2. Civilni zakonik
24.
Člen 1025(2) kodeks cywilny (civilni zakonik) določa:
„Velja domneva, da je oseba, ki je prejela sklep o pridobitvi dediščine ali zapis o potrditvi dedovanja, dedič.“
25.
Člen 1027 civilnega zakonika določa:
„Dedič lahko svoje pravice, ki izhajajo iz dedovanja, v razmerju do tretje osebe, ki ne uveljavlja pravic iz naslova dedovanja, dokaže le na podlagi sklepa o pridobitvi dediščine ali registriranega zapisa o potrditvi dedovanja.“
26.
Člen 1028 civilnega zakonika določa:
„Če ta, ki je prejel sklep o pridobitvi dediščine ali zapis o potrditvi dedovanja, vendar ni dedič, razpolaga s pravico, ki pripada zapuščini v korist tretje osebe, oseba, v katere korist je do tega razpolaganja prišlo, pridobi pravico ali je prosta obveznosti, če ne ravna v slabi veri.“
3. Zakonik o civilnem postopku
27.
Člen 6691 zakonika o civilnem postopku določa:
„1.   Zapuščinsko sodišče registrirani zapis o potrditvi dedovanja razveljavi, če je bil v zvezi z isto zapuščino že izdan sklep o pridobitvi dediščine.
2.   V primeru registracije dveh ali več zapisov o potrditvi dedovanja v zvezi z isto zapuščino zapuščinsko sodišče na predlog zainteresirane osebe razveljavi vse zapise o potrditvi dedovanja in izda sklep o pridobitvi dediščine.
3.   V položajih, ki niso ti iz odstavkov 1 in 2, je razveljavitev registriranega zapisa o potrditvi dedovanja dopustna le v primerih, določenih v zakonu.“
28.
Člen 679 tega zakonika določa:
„1.   Dokaz, da oseba, ki je prejela sklep o pridobitvi dediščine, ni dedič ali da je njen dedni delež drugačen kot ta, ki je bil ugotovljen, je mogoče izvesti le v postopku za razveljavitev ali spremembo sklepa o pridobitvi dediščine ob uporabi določb tega poglavja. Vendar lahko udeleženec postopka za izdajo sklepa o pridobitvi dediščine spremembo tega sklepa zahteva le, če svojo zahtevo utemelji na razlogih, na katere se ni mogel sklicevati v tem postopku, predlog za spremembo pa vloži pred iztekom enega leta od dneva, ko je možnost tega sklicevanja dobil.
2.   Predlog za začetek takega postopka lahko vloži vsaka zainteresirana oseba.
3.   Če je izveden dokaz, da je dediščino v celoti ali v delu pridobila oseba, ki ni navedena v pravnomočnem sklepu o pridobitvi dediščine, zapuščinsko sodišče zadevni sklep spremeni in izda sklep o pridobitvi dediščine v skladu z resničnim pravnim stanjem.
4.   Določbe odstavkov od 1 do 3 se ustrezno uporabijo za registrirani zapis o potrditvi dedovanja ali za sklep o pridobitvi predmeta vindikacijskega volila.“
III. Dejansko stanje spora o glavni stvari in vprašanja za predhodno odločanje
29.
Oseba WB, tožeča stranka, je bila ena od udeleženk v zapuščinskem postopku po svojem očetu, poljskem državljanu, ki je umrl 6. avgusta 2016 in je imel zadnje običajno prebivališče na Poljskem, pri čemer je bil namen navedenega postopka pridobitev zapisa o potrditvi dedovanja. To listino je 21. oktobra 2016 sestavil poljski notar v skladu s poljskim pravom.
30.
Ker je bil zapustnik podjetnik, ki je gospodarsko dejavnost opravljal na poljsko-nemškem obmejnem območju, je želela tožeča stranka izvedeti, ali obstaja kapital pri eni ali več nemških bankah in – če je tako – kolikšen znesek tega kapitala bi bil lahko del zapuščine.
31.
Zato je oseba WB 7. junija 2017 vložila zahtevek za izdajo odpravka zapisa o potrditvi dedovanja, ki ga je sestavil notar, skupaj z dokazilom, da ta zapis pomeni odločbo v dednih zadevah v smislu člena 3(1)(g) Uredbe št. 650/2012, na obrazcu iz Priloge 1 k Izvedbeni uredbi št. 1329/2014. Podredno in le za primer odklonitve primarnega zahtevka je tožeča stranka vložila še zahtevek, naj se odpravek zapisa izda skupaj z obrazcem II iz Priloge 2 k tej uredbi, ki se uporablja kot dokazilo v zvezi z javnimi listinami v dednih zadevah v smislu člena 3(1)(i) Uredbe št. 650/2012.
32.
Notarski namestnik je z zapisnikom z dne 7. junija 2017 odklonil izdajo odpravka zapisa o potrditvi dedovanja skupaj z enim od zahtevanih dokazil. Navedeno odklonitev je v pisanju z dne 12. junija 2017 utemeljil s tem, da je ta zapis „odločba“ v smislu člena 3(1)(g) Uredbe št. 650/2012 in da – ker Republika Poljska Komisije v skladu s členom 3(2) te uredbe ni uradno obvestila o tem, da notarji z izdajo zapisov o potrditvi dedovanja opravljajo sodno funkcijo – ne more opraviti potrditve v obliki obrazca iz Priloge 1 k Izvedbeni uredbi št. 1329/2014. Kar zadeva podredni zahtevek tožeče stranke, je notarski namestnik navedel, da opredelitev zapisa o potrditvi dedovanja za „odločbo“ izključuje njegovo opredelitev za „javno listino“, zato izdaja ustreznega dokazila v obliki obrazca iz Priloge 2 k Izvedbeni uredbi št. 1329/2014 kljub izpolnitvi pogojev iz člena 3(1)(i) Uredbe št. 650/2012 ni mogoča.
33.
Oseba WB je v tožbi pred Sąd Okręgowy w Gorzowie Wielkopolskim (regionalno sodišče v Gorzówu Wielkopolskem) trdila, da zapis o potrditvi dedovanja izpolnjuje pogoje za to, da se opredeli za „odločbo“ v smislu člena 3(1)(g) Uredbe št. 650/2012.
34.
Oseba WB je najprej trdila, da ima zapis o potrditvi dedovanja enak učinek kot pravnomočni sklep o pridobitvi dediščine, s katerim se dokaže status dediča. Nato je navedla, da je zaradi opredelitve za „javno listino“ izpostavljena tveganju uveljavljanja več razlogov za nepriznanje, čeprav zaradi obstoja te listine ne more naknadno pridobiti sklepa o pridobitvi dediščine. Nazadnje je še menila, da dejstvo, da Republika Poljska Komisije ni obvestila o tem, da so notarji, ki sestavljajo zapise o potrditvi dedovanja, pravni strokovnjaki, izenačeni s pojmom „sodišče“ v smislu člena 3(2), drugi pododstavek, Uredbe št. 650/2012 v povezavi s členom 79 te uredbe, ne vpliva na pravno naravo teh listin.
35.
Predložitveno sodišče meni, da mora za to, da odloči o tožbi, ki jo je vložila oseba WB, najprej dobiti potrditev, da je dokazilo iz Priloge 1 k Izvedbeni uredbi št. 1329/2014 mogoče izdati za odločbe, ki niso izvršljive.
36.
Predložitveno sodišče v podporo temu prvemu vprašanju v bistvu trdi, da razlaga člena 46(3)(b) Uredbe št. 650/2012 v povezavi s členom 39(2) te uredbe kaže, da se dokazilo uporablja za vse odločbe, vključno s tistimi, ki niso ali so le delno izvršljive. Ta rešitev naj bi bila podkrepljena s točko 5.1 obrazca I iz Priloge 1 k Izvedbeni uredbi št. 1349/2014.
37.
Kar zadeva drugo vprašanje za predhodno odločanje, predložitveno sodišče navaja, da je treba podrobno pojasniti opredelitev pojmov „odločba“ in „sodišče“ v smislu Uredbe št. 650/2012. Navedeno sodišče meni, prvič, da poljski notarji, ki izdajajo zapise o potrditvi dedovanja, opravljajo sodno funkcijo v smislu uvodne izjave 20 Uredbe št. 650/2012, saj je treba ta pojem v primeru „legitimacije dedičev“ razlagati avtonomno v okviru te uredbe. V zvezi s tem poudarja, da je preverjanje statusa dediča bistvo zapuščinskega postopka.
38.
Drugič, sprašuje se še, ali izraz „odločba“ iz člena 3(1)(g) Uredbe št. 650/2012 pomeni, da mora tako odločbo nujno izdati organ, pristojen za obravnavo potencialno sporne zadeve. Po njegovem mnenju je odgovor na to vprašanje odločilen z vidika analize, ki jo je opravil notarski namestnik glede svoje vloge in učinkov potrdila, ki ga sestavi. V zvezi s tem meni, da bi morala pravna opredelitev temeljiti na pravnih posledicah postopka v zvezi s potrditvijo statusa dediča, ne pa na odgovoru na vprašanje, ali je organ izdajatelj vezan na zahtevek udeležencev v postopku oziroma ali mora biti ta zahtevek soglasen.
39.
Kar zadeva tretje vprašanje za predhodno odločanje, ki se nanaša na neobvestitev držav članic na podlagi člena 79 Uredbe št. 650/2012, predložitveno sodišče meni, da iz vsebine te določbe ni nedvoumno razvidno, ali je tako uradno obvestilo konstitutivno ali le informativno. Pri tem poudarja, da ta opredelitev ne sme biti odvisna od odločitve posamezne države članice.
40.
Kar zadeva četrto in peto vprašanje, ki sta bili postavljeni Sodišču, predložitveno sodišče v bistvu pojasnjuje, da zapis o potrditvi dedovanja, ki ga sestavi poljski notar – če ga ni mogoče obravnavati kot „odločbo“ – nedvomno izpolnjuje pogoje za to, da se opredeli kot „javna listina“ v smislu člena 3(1)(i) Uredbe št. 650/2012.
41.
V teh okoliščinah je Sąd Okręgowy w Gorzowie Wielkopolskim (regionalno sodišče v Gorzówu Wielkopolskem) prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ta vprašanja:
„1.
Ali je treba člen 46(3)(b) v povezavi s členom 39(2) Uredbe (EU) št. 650/2012 […] razlagati tako, da je izdaja dokazila o odločbi v dedni zadevi, katerega vzorec je v Prilogi 1 Izvedbene uredbe Komisije (EU) št. 1329/2014 […], dopustna tudi v zvezi z odločbami, s katerimi je potrjen status dediča, vendar niso (niti deloma) izvršljive?
2.
Ali je treba člen 3(1)(g) Uredbe št. 650/2012 razlagati tako, da pomeni zapis o potrditvi dedovanja, ki ga notar sestavi na podlagi nesporne zahteve vseh udeležencev postopka potrditve in ki ima pravne učinke pravnomočnega sodnega sklepa o pridobitvi dediščine – kakršen je zapis o potrditvi dedovanja, ki ga sestavi poljski notar – odločbo v smislu te določbe?
Zato:
ali je treba člen 3(2), prvi [podod]stavek, Uredbe št. 650/2012 razlagati tako, da je treba notarja, ki sestavi tovrsten zapis o potrditvi dedovanja, šteti za sodišče v smislu zadnjenavedene določbe?
3.
Ali je treba člen 3(2), drugi [podod]stavek, Uredbe št. 650/2012 razlagati tako, da je obvestitev, ki jo država članica opravi v skladu s členom 79 Uredbe, zgolj informativna in ni pogoj za to, da se pravn[i] strokovnjak[…], pristoj[en] za dedne zadeve, ki izvaja sodno funkcijo, šteje za sodišče v smislu člena 3(2), prvi [podod]stavek, te uredbe, če izpolnjuje vse pogoje iz zadnjenavedene določbe?
4.
Če je odgovor na prvo, drugo ali tretje vprašanje nikalen:
Ali je treba člen 3(1)(i) Uredbe št. 650/2012 razumeti tako, da je zaradi ugotovitve, da pomeni nacionalni postopkovni instrument, s katerim se potrdi status dediča, kakršen je poljski zapis o potrditvi dedovanja, odločbo v smislu člena 3(1)(g) Uredbe št. 650/2012, izključena ugotovitev, da pomeni javno listino?
5.
Če je odgovor na četrto vprašanje pritrdilen:
Ali je treba člen 3(1)(i) Uredbe št. 650/2012 razlagati tako, da pomeni zapis o potrditvi dedovanja, ki ga notar sestavi na podlagi nesporne zahteve vseh udeležencev postopka potrditve – kakršen je zapis o potrditvi dedovanja, ki ga sestavi poljski notar – javno listino v smislu te določbe?“
IV. Moja analiza
42.
Spor se nanaša na izdajo enega od dokazil, določenih z Uredbo št. 650/2012 v zvezi z odločbo ali javno listino v dednih zadevah.
43.
Menim, da je treba poudariti, da je uporaba takih dokazil v zvezi z odločbami določena za namene priznanja ali ugotovitve izvršljivosti takih odločb (člen 39(2), člen 43 in člen 46(3)(b) te uredbe), v zvezi z javnimi listinami pa za potrebe njihove uporabe v drugi državi članici (člen 59(1) navedene uredbe) ali za namene razglasitve izvršljivosti teh listin (člen 60(2) iste uredbe).
44.
Iz okoliščin zadeve izhaja, da je oseba WB zahtevek za dokazilo vložila zato, da bi bil v Nemčiji priznan dokaz o njenem statusu dedinje, to je zapis o potrditvi dedovanja, ki ga sestavi poljski notar. (
9
)
45.
Čeprav je v členu 59(1), drugi pododstavek, Uredbe št. 650/2012 določeno, da je mogoče javni listini priložiti dokazilo, da se ta lahko uporabi v drugi državi članici, to ne velja za odločbe, izdane v eni od držav članic. V skladu s členoma 39(2) in 46(3)(b) te uredbe je dokazilo v podporo zahtevku za priznanje, ki ga lahko vloži vsaka zainteresirana stranka kot glavni predmet spora ali kot predhodno vprašanje, potrebno šele ob izpodbijanju.
46.
V zvezi s tem je mogoče ugotoviti, da predložitveno sodišče ne navaja, da bi nemške banke, pri katerih je pokojni oče osebe WB odprl račune, tej kakor koli zavrnile priznanje, s čimer bi bilo mogoče utemeljiti njen zahtevek za dokazilo, vendar zadevna oseba kljub temu primarno trdi, da je mogoče zapis o potrditvi dedovanja opredeliti kot „odločbo“ v smislu Uredbe št. 650/2012.
47.
Zato je potrebnih nekaj pripomb glede dopustnosti predloga za sprejetje predhodne odločbe.
A.
Dopustnost predloga za sprejetje predhodne odločbe
48.
Prvič, kot je opozorilo Sodišče v sodbi Oberle, se Uredba št. 650/2012 uporablja za dedovanja s čezmejnimi posledicami. (
10
) Ob tem je še odločilo, da nacionalna potrdila spadajo na njeno področje uporabe. (
11
) Vendar za to, da se vloži zahtevek za dokazilo zaradi priznanja odločbe ali uporabe javne listine, ni treba dokazati, da je premoženje v drugi državi članici. Ta zadeva ponazarja prav to, da je včasih treba najprej dokazati svoj status dediča, da se lahko nato opravijo preverjanja obstoja premoženja v drugi državi članici. (
12
)
49.
Drugič, ob vložitvi zahtevka za izdajo dokazila ni treba dokazati, da je bil v drugi državi članici uveden postopek za priznanje odločbe.
50.
Tretjič, kot poudarja predložitveno sodišče s četrtim vprašanjem, odločitvi, da se zapis o potrditvi dedovanja opredeli kot „javna listina“ ali kot „odločba“ v smislu Uredbe št. 650/2012, druga drugo izključujeta.
51.
V takih okoliščinah menim, da je mogoče kakršen koli dvom glede popolne hipotetičnosti vprašanj in s tem njihove dopustnosti zavrniti.
B.
Vsebinska presoja
52.
Menim, da je treba najprej skupaj preučiti drugo in tretje vprašanje za predhodno odločanje, ker se z njima Sodišču predlaga, naj pojasni, ali je mogoče zapis o potrditvi dedovanja, ki ga izda poljski notar, opredeliti kot „odločbo“, ki jo izda „sodišče“ v smislu Uredbe št. 650/2012, in ker je usoda prvega – pa tudi četrtega in petega – vprašanja neposredno odvisna od te opredelitve.
1. Pojma „odločba“ in „sodišče“
53.
Naj spomnim, da je „odločba“ v členu 3(1)(g) Uredbe št. 650/2012 opredeljena kot vsaka odločba v dednih zadevah, ki jo izda sodišče države članice, ne glede na to, kako je odločba poimenovana, vključno s sklepom sodnega uradnika o odmeri stroškov sodnega postopka.
54.
Torej je treba poudariti, prvič, da za razliko od sklepa sodnega uradnika o odmeri stroškov sodnega postopka, ki bi jo bilo lahko treba izvršiti v drugi državi članici in na katero je napoteno v tem členu, (
13
) ni bilo dano nobeno pojasnilo v zvezi s potrditvijo statusa dediča, kadar je ta status podlaga za dedne postopke. V nasprotju s trditvijo predložitvenega sodišča in notarskega namestnika iz tega izhaja, da ni treba upoštevati narave odločbe ali njenega pomena.
55.
Drugič, upoštevati je treba, da je zakonodajalec Unije določil dve merili, in sicer eno materialno in drugo organizacijsko.
56.
Preučitev prvega od teh meril ne predstavlja nobene težave, saj je Sodišče v sodbi Oberle odločilo, da nacionalna potrdila spadajo na področje uporabe Uredbe št. 650/2012 zaradi svojega predmeta. (
14
)
57.
Torej je treba preučiti še drugo merilo, navedeno v členu 3(1)(g) te uredbe, to je merilo, povezano z organom, ki izda odločbo, torej sodiščem.
58.
Člen 3(2), prvi pododstavek, navedene uredbe določa, da „izraz ‚sodišče‘ pomeni vsak sodni organ ter vse druge organe in pravne strokovnjake, pristojne za dedne zadeve, ki izvajajo sodno funkcijo ali delujejo na podlagi pooblastil, ki jih nanje prenese sodni organ, ali pod nadzorom sodnega organa […]“.
59.
Torej niso zajeti le organi, ki jim njihov status zagotavlja neodvisnost v odnosu do drugih državnih organov, ampak tudi tisti, ki morajo izpolnjevati enakovredne zahteve zaradi funkcij, ki jih opravljajo, ali zaradi posredovanja sodnega organa.
60.
Iz tega izhaja, da sta pojma „odločba“ in „sodna funkcija“ tesno povezana, kar potrjuje tudi uvodna izjava 22 Uredbe št. 650/2012. V njej je navedeno, da „[k]adar notarji izvajajo sodno funkcijo, zanje veljajo pravila o pristojnosti[ (
15
)], odločbe, ki jih izdajo, pa bi morale biti v obtoku v skladu z določbami o priznavanju, izvršljivosti in izvrševanju sodnih odločb“ (
16
), nato pa še – da bi odpravili kakršno koli dvoumnost – da „[k]adar notarji ne izvajajo sodne funkcije, zanje ne veljajo pravila o pristojnosti, javne listine, ki jih izdajo, pa bi morale biti v obtoku v skladu z določbami o javnih listinah“. (
17
)
61.
Poleg tega člen 3(2), drugi pododstavek, te uredbe določa, da države članice Komisijo obvestijo o tem, kateri nesodni organi opravljajo sodno funkcijo enako kot sodišča.
62.
V obravnavani zadevi je treba ugotoviti, da poljski organi niso navedli, da notarji opravljajo sodno funkcijo. (
18
)
63.
Torej je treba odgovoriti na dvome predložitvenega sodišča v zvezi s posledicami navedene neobvestitve, ki se odražajo v njegovem tretjem vprašanju, saj bo na podlagi teh posledic mogoče opredeliti, ali se je treba izreči o pojmu „sodna funkcija“, na katerega se nanaša drugo vprašanje.
2. Posledice nepredložitve uradnega obvestila, določenega s členom 3(2), drugi pododstavek, Uredbe št. 650/2012
64.
Sodišče se še ni imelo priložnosti izreči o vprašanju obsega uradnih obvestil, ki jih predložijo države članice v skladu z določbami Uredbe št. 650/2012. Je pa podobno problematiko preučilo na področju socialne varnosti. Nanašala se je zlasti na razlago člena 9(1) Uredbe (ES) št. 883/2004 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 29. aprila 2004 o koordinaciji sistemov socialne varnosti, (
19
) kakor je bila spremenjena z Uredbo (EU) št. 465/2012 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 22. maja 2012, (
20
) ki določa, da države članice pisno obvestijo Komisijo o izjavah v zvezi z nacionalnimi dajatvami in neobstoju zavarovalnega sistema iz različnih določb Uredbe št. 883/2004. Menim, da je mogoče sodno prakso Sodišča s tega področja prenesti na izjave, določene v Uredbi št. 650/2012, in sicer kljub razlikam glede predmeta upoštevnih instrumentov, saj se v njej kažejo stalne osnove analize, zasnovane na temeljih, za katere se ne zdi, da bi jih bilo mogoče zaobiti. (
21
)
65.
Kar zadeva najnovejše sodbe, iz sodb z dne 3. marca 2016, Komisija/Malta, (
22
) in z dne 30. maja 2018, Czerwiński, (
23
) tako izhaja, da je Sodišče menilo, da izjave držav članic ustvarjajo domnevo, da navedene nacionalne zakonodaje spadajo na stvarno področje uporabe Uredbe št. 883/2004, obratno pa le z okoliščino, da država članica nacionalne zakonodaje ni navedla v izjavi na podlagi te uredbe, še ni mogoče dokazati, da ta zakon ne spada na področje uporabe navedene uredbe. (
24
) Druge države članice morajo izjave države članice upoštevati, dokler te niso spremenjene ali umaknjene. (
25
)
66.
Sodišče je še dodalo, da je lahko v primeru dvoma o točnosti izjav druge države članice, zlasti v zvezi z opredelitvijo, ki jo je podala ta država (
26
), „nacionalno sodišče, ki odloča o sporu glede nacionalne zakonodaje, […] vedno pozvano, naj preuči [to] opredelitev […] v zadevi, o kateri odloča, in po potrebi Sodišču predloži vprašanje za predhodno odločanje v zvezi s tem“. (
27
)
67.
Ker mora poleg tega opredelitev avtonomno podati zadevno nacionalno sodišče, izjava, ki jo predloži pristojni nacionalni organ, za to sodišče ni zavezujoča. (
28
) Menim, da enako velja, če izjava ni podana.
68.
Glede na vse navedeno Sodišču predlagam, naj na tretje vprašanje za predhodno odločanje odgovori, da dejstvo, da Republika Poljska ni predložila obvestila v zvezi s tem, da notarji opravljajo sodno funkcijo, kot je to določeno s členom 3(2), drugi pododstavek, Uredbe št. 650/2012, še ne pomeni, da je ta neobvestitev dokončna.
69.
Zato je treba preučiti drugo vprašanje predložitvenega sodišča, s katerim to v bistvu sprašuje, ali je treba Uredbo št. 650/2012 razlagati tako, da notarji na Poljskem, ki delujejo v okviru pristojnosti, ki so jim podeljene z nacionalnim pravom v postopku sestave zapisa o potrditvi dedovanja, opravljajo sodno funkcijo.
3. Pojem „sodna funkcija“
70.
Španska in madžarska vlada menita, da izraz „sodišče“, uporabljen v Uredbi št. 650/2012, ne zajema le sodišč v pravem pomenu – če si izposodim izraz iz uvodne izjave 20 te uredbe – ampak tudi na splošno vsak organ, kadar ta izvaja funkcijo pod enakovrednimi pogoji, kar naj bi v obravnavani zadevi veljalo za notarja, ki izda zapis o potrditvi dedovanja v skladu s poljskim pravom. Komisija pa – podobno kot Republika Poljska – zagovarja nasprotno stališče, pri čemer je na obravnavi ob upoštevanju obrazložitve sodbe Oberle pojasnila, da se ta izraz, če se uporabi za nesodne organe, nanaša izključno na pravdne postopke.
71.
V skladu z ustaljeno sodno prakso Sodišča je treba pojem „sodna funkcija“, ker za opredelitev njegovega pomena in obsega ni izrecno napoteno na pravo držav članic, razlagati avtonomno in enotno, in sicer ob upoštevanju ne le besedila člena 3 Uredbe št. 650/2012, ampak tudi splošne sistematike in cilja te uredbe. (
29
)
a) Besedilo
72.
Na prvem mestu je treba poudariti edinstvenost pojma „sodišče“ v Uredbi št. 650/2012. Kot namreč izhaja iz točke 4.1, člen 2, obrazložitvenega memoranduma k predlogu Komisije, (
30
) se „[p]ojem sodišča, uporabljen v tej uredbi, […] uporablja v širokem pomenu in zajema tudi druge organe, kadar izvajajo funkcije, ki spadajo v pristojnost sodišč, zlasti po pooblastilu, kar vključuje predvsem notarje in sodne uradnike“.
73.
Tako je na primer v nasprotju z uredbama št. 805/2004 in št. 1215/2012, ki ne vsebujeta nobene splošne določbe v zvezi s tem, (
31
) v Uredbi št. 650/2012 v členu 3(2), prvi pododstavek, pojasnjeno, da izraz „sodišče“ (
32
) vključuje ne le sodne organe, ampak tudi vsak drug organ, pristojen za dedne zadeve, ki izvaja sodno funkcijo in izpolnjuje nekatere pogoje, naštete v tej določbi. (
33
)
74.
Kar zadeva pogoj v zvezi s funkcijami, ki jih opravljajo nesodni organi, je treba potegniti vzporednice z ustaljeno sodno prakso Sodišča, v skladu s katero „v zvezi s funkcijami notarjev [obstajajo] bistven[e] razlik[e] med sodnimi in notarskimi funkcijami“. (
34
)
75.
Merila za opredelitev funkcij, ki se opravljajo, so našteta v členu 3(2), prvi pododstavek, Uredbe št. 650/2012, in sicer, da morajo „ti drugi organi in pravni strokovnjaki zagotavlja[ti] jamstva glede svoje nepristranskosti in pravice strank do zaslišanja in [mora biti zagotovljeno, da] so odločbe, ki jih izdajo, po pravu države članice, v kateri delujejo:
(a)
lahko predmet pritožbe, naslovljene na sodni organ, ali predmet ponovne preučitve s strani tega organa ter
(b)
imajo podobno veljavo in učinek kot odločba sodnega organa glede iste zadeve.“
b) Splošna sistematika Uredbe št. 650/2012 in zastavljeni cilj
76.
Pogoji, navedeni v členu 3(2), prvi pododstavek, Uredbe št. 650/2012, zagotavljajo spoštovanje načela vzajemnega zaupanja pri izvajanju sodne oblasti v državah članicah Unije, na katerem temelji uporaba določb te uredbe v zvezi s priznavanjem in izvrševanjem sodnih odločb v drugi državi članici, in sicer po zgledu Uredbe (ES) št. 44/2001. (
35
)
77.
Na teh pogojih temelji razlikovanje med pravno ureditvijo, ki se uporablja za pretok „odločb“ in „listin“ v državah članicah, kakor je bilo pojasnjeno zlasti v členu 59 Uredbe št. 650/2012. (
36
)
78.
Poleg pogoja glede nepristranskosti je funkcionalno merilo, ki ga je treba upoštevati, po mojem mnenju torej pooblastilo, podeljeno pristojnemu organu, da odloči v morebitnem sporu (
37
) ali da odloči na podlagi lastnih pristojnosti po svoji presoji, s čimer se zagotovita spoštovanje temeljnih postopkovnih načel, med njimi načela kontradiktornosti, in obstoj pravnih sredstev, kar je pogoj za prosti pretok odločb, kot izhaja iz ustaljene sodne prakse Sodišča. (
38
) Zato menim, da v dednih zadevah ne bi smeli odstopiti od te razlage, ki mora veljati za odločbe v pravdnih in nepravdnih zadevah. (
39
)
79.
Torej je v zvezi z nesodnimi organi iz Uredbe št. 650/2012 edino merilo, ki ga je mogoče upoštevati, merilo izvrševanja pristojnosti odločanja. (
40
) Povedano drugače, pristojnost zadevnega nesodnega organa ne sme biti odvisna le od volje strank. Čeprav bi moral namreč ta organ v takem primeru opraviti preverjanja, njegova naloga obsega zapis dogovora navedenih strank, ki jih v primeru težav napoti na sodni organ. (
41
)
80.
Ugotovitev sporazumne podlage postopka, katere posledica je neobstoj pravnih sredstev, pomeni, da je treba zavrniti kakršno koli razpravo o podobnosti učinka, ki ga ima izdana listina, z učinkom odločbe sodnega organa v smislu člena 3(2), prvi pododstavek, točka (b), Uredbe št. 650/2012, saj sta merili za opredelitev, določeni v členu 3(2), prvi pododstavek, te uredbe kumulativni.
81.
Zato predlagam razlago, podobno tisti, ki izhaja iz sodbe Oberle, ki jo je Sodišče izreklo zelo nedavno. Ta razlaga kljub temu zahteva nekaj terminoloških pojasnil.
82.
V tej zadevi, ki se je nanašala na pristojnost nemškega sodišča za izdajo zapisa o potrditvi dedovanja, omejenega na del zapuščine, ki je v Nemčiji, Sodišče ni dalo prednosti naravi ali pomenu ugotovitev v zvezi s statusom dediča za nadaljnji potek dednih postopkov, ampak centralizaciji postopkov v eni sami državi članici, v kateri je bila zadeva predložena sodišču v ozkem pomenu besede, „ne glede na pravdno ali nepravdno naravo teh postopkov“. (
42
)
83.
Ob tem je še odločilo, da „se pravilo o [mednarodni] pristojnosti [sodišč držav članic glede postopkov v zvezi z ukrepi, ki se nanašajo na celotno dedovanje (
43
),] iz […] člena 4 nanaša tudi na postopke, ki ne vodijo k sprejemanju sodnih odločb“ (
44
). Sodišče se je tako opredelilo ob upoštevanju cilja Uredbe št. 650/2012, to je preprečiti razdrobitev zapuščine. (
45
)
84.
To me napeljuje na dve ugotovitvi. Prvič, Sodišče je dalo prednost organizacijskemu merilu, to je statusu pristojnega organa, ki je izdal potrdilo o dedovanju, ne pa funkcionalnemu merilu, povezanemu z naravo postopka, saj je šlo za sodišče, ki bi bilo lahko pristojno v primeru izpodbijanja v dednih zadevah. (
46
) Iz tega izhaja, da odločilno merilo pri analizi funkcij nesodnega organa ostaja merilo izvrševanja pristojnosti odločanja, in sicer ne glede na naravo postopka, ki je lahko pravdni ali nepravdni.
85.
Drugič, kot se je potrdilo med razpravami na obravnavi, je zaradi te dvojnosti postopkov, na katere se nanaša Uredba št. 650/2012, potrebna pazljivost v zvezi s pogoji uporabe izraza „sodna funkcija“. Sodišče je namreč v sodbi Oberle v točki 38 ta izraz izbralo kot nasprotje nepravdnemu nacionalnemu postopku. V istem kontekstu je v točki 40 te sodbe uporabilo besedno zvezo „sprejetje izključno sodne odločbe“. Poleg tega je v točki 42 navedene sodbe najprej napotilo na izjave glede dedovanja, ki jih prejmejo sodišča, nato pa je še menilo, da „se pravilo o pristojnosti iz […] člena 4 nanaša tudi na postopke, ki ne vodijo k sprejemanju sodnih odločb“, (
47
) in je torej uporabilo izraz, ki po splošnem razumevanju napeljuje na obstoj spora, zlasti v primeru preizkusa dopustnosti predloga za sprejetje predhodne odločbe. (
48
)
86.
Zato v skladu z zgoraj navedenimi pojasnili predlagam, naj se izraz „sodna funkcija“ nanaša tako na pravdne kot tudi nepravdne postopke, če zadnjenavedeni ne temeljijo le na volji strank.
87.
Vsekakor je treba doseg sodbe Oberle omejiti na vprašanje mednarodne pristojnosti sodišč, ki je bilo v tej sodbi razrešeno tako, da je bil priznan celoten obseg bistvenega doprinosa Uredbe št. 650/2012, to je odprave raznolikosti podlag za pristojnost v dednih zadevah. Čeprav namreč te sodbe ne smemo omejiti le na sodne organe, na podlagi njene obrazložitve vseeno ni mogoče ugotoviti, da je želelo Sodišče pojem „sodna funkcija“ spremeniti tako, da bi ga razširilo na listine, katerih učinek je zapis zasebnega izraza volje.
88.
Povedano drugače, ta sodba ne nakazuje razširjene zasnove pojma „odločba“, ki bi jo bilo mogoče navezati na zasnovo pojma „sodišče“, ki bi bila posebej značilna za dedne zadeve.
89.
Na podlagi navedene sodbe, ki se je nanašala na nepravdni postopek, torej ni mogoče sklepati, da kateri koli nesodni organ, ki v primeru neizpodbijanja izdaja zapise o potrditvi dedovanja, izdaja odločbe kot sodišče v smislu člena 3(1)(g) Uredbe št. 650/2012.
90.
Prav tako ni mogoče – kot predlaga poljski notarski namestnik – upoštevati niti dejstva, da je izraz „odločba“ v členu 72 Uredbe št. 650/2012 uporabljen v zvezi s pravnimi sredstvi, ki so na voljo po izdaji evropskega potrdila o dedovanju, ker za to potrdilo velja avtonomna pravna ureditev, kot je Sodišče odločilo v sodbi Oberle, (
49
) in ker se ta izraz uporablja ne glede na to, kateri organ je izdajatelj v smislu člena 67 te uredbe, ki ga je treba razlagati v povezavi z njenim členom 64.
91.
Funkcije, ki jih opravlja poljski notar, kadar sestavi zapis o potrditvi dedovanja, je treba zdaj torej opredeliti ob upoštevanju zgornjih pojasnil.
4. Preučitev funkcij poljskega notarja z vidika zgoraj opredeljenih meril
92.
Izsledki mojih poizvedovanj kažejo, da notarji v skladu s členoma 4 in 5(1) zakonika o notariatu vodijo urad (
50
) za svoj račun ter da svojo glavno dejavnost opravljajo za plačilo na podlagi sporazuma s strankami in po ceniku.
93.
Kar zadeva notarske dejavnosti v dednih zadevah, je treba predhodno opozoriti, da se v skladu s členom 1027 civilnega zakonika dedne pravice dediča v razmerju do tretjih oseb, ki niso morebitni dediči, dokažejo s sklepom o pridobitvi dediščine ali zapisom o potrditvi dedovanja. Predložitveno sodišče je pojasnilo, (
51
) da je bila ta možnost uvedena leta 2009 za nesporne zapuščinske postopke.
94.
Tako je mogoče postopek za potrditev statusa dediča začeti pri notarju le v primeru soglasja vseh zainteresiranih oseb (
52
) ali neobstoja dvomov (
53
) o pristojnosti nacionalnih sodišč, vsebini tujega prava, ki se uporabi, identiteti dediča in dednih pravicah. Notar mora sestavo zapisa o potrditvi dedovanja med drugim odkloniti, če pri pripravi zapisnika o dedovanju niso bili navzoči vsi morebitni dediči. (
54
) Če je bilo izdanih več takih zapisov, jih zapuščinsko sodišče razveljavi in izda sklep o pridobitvi dediščine. (
55
) V skladu s členom 6691(1) zakonika o civilnem postopku je obstoj sklepa o pridobitvi dediščine podlaga za razveljavitev že registriranega zapisa o potrditvi dedovanja. Čeprav ima poleg tega navedeni zapis učinek sklepa o pridobitvi dediščine, (
56
) nima učinka res iudicata (
57
) in zoper njega ni mogoče vložiti pravnega sredstva. Mogoče ga je le razveljaviti, in sicer zlasti v primerih, navedenih v členih 6691 in 679 (
58
) zakonika o civilnem postopku.
95.
Iz teh določb jasno izhaja, da se naloge, ki so v dednih zadevah zaupane notarju, opravljajo na podlagi soglasja, ki temelji na predhodnem obstoju privolitve zainteresiranih oseb ali soglasja volj med njimi, medtem ko ostanejo prerogative sodišča v primeru nesoglasja nedotaknjene. Torej jih ni mogoče obravnavati, kot da so kot take neposredno in posebej povezane z opravljanjem sodne funkcije.
96.
Kot je poleg tega Sodišče že odločilo v zvezi s postopki zaradi neizpolnitve obveznosti, (
59
) te ugotovitve ni mogoče ovreči z dejstvom, da mora notar preveriti spoštovanje zakonsko zahtevanih pogojev, na kar se sklicuje notarski namestnik, saj razen tega, da lahko zavrne sestavo zapisa o potrditvi dedovanja, nima nikakršne pristojnosti odločanja, ali z dejstvom, da sestavljene listine učinkujejo podobno kot sodbe.
97.
Ob upoštevanju vsega navedenega Sodišču predlagam, naj na drugo vprašanje predložitvenega sodišča odgovori, da je treba člen 3(2), prvi pododstavek, Uredbe št. 650/2012 razlagati tako, da notar, ki v skladu z določbami poljskega prava na podlagi soglasnega zahtevka vseh udeležencev v notarskem postopku sestavi zapis o potrditvi dedovanja, ni zajet s pojmom „sodišče“ v smislu te uredbe. To pomeni, da poljski zapis o potrditvi dedovanja, ki ga sestavi notar, ni „odločba“ v smislu člena 3(1)(g) navedene uredbe, ki ji je treba priložiti dokazilo v zvezi z odločbo v dednih zadevah, ki se ujema z obrazcem I iz Priloge 1 k Izvedbeni uredbi št. 1329/2014.
98.
Zato ni treba odgovoriti niti na prvo niti na četrto vprašanje predložitvenega sodišča, ki sta postali brezpredmetni. Torej je treba preučiti še peto, zadnje vprašanje v zvezi z opredelitvijo zadevne listine za „javno listino“.
5. Opredelitev zapisa o potrditvi dedovanja za „javno listino“
99.
V skladu z opredelitvijo iz člena 3(1)(i) Uredbe št. 650/2012 „javna listina“ pomeni listino, katere verodostojnost se nanaša na podpis in vsebino javne listine ter jo je ugotovil javni organ ali drug organ, ki ga je za ta namen pooblastila zadevna država članica.
100.
Ta opredelitev, ki se zgleduje po opredelitvi Sodišča iz sodbe z dne 17. junija 1999, Unibank, (
60
) v zvezi z razlago člena 50 (
61
) Konvencije o pristojnosti in izvrševanju sodnih odločb v civilnih in gospodarskih zadevah, podpisane 16. septembra 1988 v Luganu, (
62
) ne povzema pogoja v zvezi z izvršljivostjo listine. (
63
) Enako je oblikovana v členu 4(3)(a) Uredbe št. 805/2004, členu 2(1)(3)(a) Uredbe Sveta (ES) št. 4/2009 z dne 18. decembra 2008 o pristojnosti, pravu, ki se uporablja, priznavanju in izvrševanju sodnih odločb ter sodelovanju v preživninskih zadevah, (
64
) členu 2(c) Uredbe št. 1215/2012 ter členu 3(1)(c) Uredbe Sveta (EU) 2016/1103 z dne 24. junija 2016 o izvajanju okrepljenega sodelovanja na področju pristojnosti, prava, ki se uporablja, ter priznavanja in izvrševanja odločb na področju premoženjskih razmerij med zakoncema. (
65
)
101.
V uvodni izjavi 62 Uredbe št. 650/2012 je pojasnjeno, da je treba „verodostojnost“ javne listine obravnavati kot avtonomen pojem, opredeljen kot nekaj, kar mora izhajati iz spoštovanja različnih zahtev glede obličnosti, glede tega, da sta se stranki sestali, in glede potrditve, kar je povezano s pooblastili, ki jih izvaja organ, ki jih sestavi.
102.
Kot je Sodišče razsodilo še pred začetkom veljavnosti Uredbe št. 650/2012 – in zlasti člena 3(1)(i)(ii) – v zvezi z uporabo Uredbe št. 44/2001, je prvo merilo, ki ga je treba preveriti, merilo „posredovanja javnega organa ali drugega organa, ki ga pooblasti država izvora“. (
66
) Enako kot v primeru odločb je zastavljeni cilj poenostaviti pretok teh listin. (
67
)
103.
Drugo merilo, ki ga je treba preizkusiti in ki je navedeno v členu 3(1)(i)(i) Uredbe št. 650/2012, se nanaša na vlogo javnega organa. Ta ne sme biti omejena na overitev podpisov. Overiti se mora tudi vsebina listine, kar po mojem mnenju pomeni, da ta ne sme biti sestavljena le na podlagi izjav ali izrazov volje in da je torej mogoče uveljavljati odgovornost pristojnega organa, kar zadeva navedbe v listini.
104.
Torej je treba pogoje glede verodostojnosti, določene s poljskim pravom, preučiti ob upoštevanju teh zahtev.
105.
V obravnavani zadevi na prvem mestu ni sporno, da so v poljskem pravnem redu notarji pooblaščeni za sestavo javnih listin.
106.
Na drugem mestu, notar se pri izdaji zapisa o potrditvi dedovanja ne zadovolji zgolj s tem, da zbere skladne izjave dedičev. Opravi tudi preverjanja, na podlagi katerih lahko sestavo takega zapisa tudi zavrne. (
68
)
107.
Na tretjem mestu, ta zapis je registriran in ima v skladu s členom 95j zakonika o notariatu enake učinke kot pravnomočni sklep o pridobitvi dediščine.
108.
To pomeni, da je treba zaradi pogojev, pod katerimi poljski notar sestavi zapis o potrditvi dedovanja, ta zapis opredeliti kot „javno listino“ v smislu člena 3(1)(i) Uredbe št. 650/2012.
109.
Sodišču zato predlagam, naj na peto vprašanje za predhodno odločanje odgovori, da je treba člen 3(1)(i) te uredbe razlagati tako, da je zapis o potrditvi dedovanja, ki ga sestavi poljski notar, javna listina, zato je mogoče njegovemu odpravku ob izdaji priložiti obrazec, na katerega se nanaša člen 59(1) navedene uredbe in ki je na voljo v Prilogi 2 k Izvedbeni uredbi št. 1329/2014.
V. Predlog
110.
Glede na navedeno Sodišču predlagam, naj na vprašanja za predhodno odločanje, ki jih je postavilo Sąd Okręgowy w Gorzowie Wielkopolskim (regionalno sodišče v Gorzówu Wielkopolskem, Poljska), odgovori:
1.
Dejstvo, da Republika Poljska ni predložila obvestila v zvezi s tem, da notarji opravljajo sodno funkcijo, kot je to določeno s členom 3(2), drugi pododstavek, Uredbe (EU) št. 650/2012 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 4. julija 2012 o pristojnosti, pravu, ki se uporablja, priznavanju in izvrševanju odločb in sprejemljivosti in izvrševanju javnih listin v dednih zadevah ter uvedbi evropskega potrdila o dedovanju, še ne pomeni, da je ta neobvestitev dokončna.
2.
Člen 3(2), prvi pododstavek, Uredbe št. 650/2012 je treba razlagati tako, da notar, ki v skladu z določbami poljskega prava na podlagi soglasnega zahtevka vseh udeležencev v notarskem postopku sestavi zapis o potrditvi dedovanja, ni zajet s pojmom „sodišče“ v smislu te uredbe. Torej poljski zapis o potrditvi dedovanja, ki ga sestavi notar, ni „odločba“ v smislu člena 3(1)(g) navedene uredbe, ki ji je treba priložiti dokazilo v zvezi z odločbo v dednih zadevah, ki se ujema z obrazcem I iz Priloge 1 k Izvedbeni uredbi Komisije št. 1329/2014 z dne 9. decembra 2014 o obrazcih iz Uredbe št. 650/2012.
3.
Člen 3(1)(i) Uredbe št. 650/2012 je treba razlagati tako, da je zapis o potrditvi dedovanja, ki ga sestavi poljski notar, javna listina, zato je mogoče njegovemu odpravku ob izdaji priložiti obrazec, na katerega se nanaša člen 59(1) te uredbe in ki je na voljo v Prilogi 2 k Izvedbeni uredbi št. 1329/2014.
(
1
)	Jezik izvirnika: francoščina.
(
2
)	UL 2012, L 201, str. 107.
(
3
)	UL 2014, L 359, str. 30.
(
4
)	Kar zadeva raznolikost nacionalnih potrdil o dedovanju v različnih državah članicah in njihovo opredelitev, glej sklepne predloge generalnega pravobranilca M. Szpunarja v zadevi Oberle (C‑20/17, EU:C:2018:89, točke od 23 do 25). V Uredbi št. 650/2012 je v členu 62(3), ki se nanaša na evropsko potrdilo o dedovanju, uporabljen izraz „nacionalni[…] dokument[i], ki se za podobne namene uporabljajo v državah članicah“.
(
5
)	Glej točko 62 teh sklepnih predlogov.
(
6
)	Dz. U. št. 22, pozicija 91.
(
7
)	Dz. U. iz leta 2014, pozicija 164.
(
8
)	Med razpravami na obravnavi se je izkazalo, da se ta izraz, s katerim je prevedena besedna zveza „jurysdykcja krajowa“, večinoma uporablja za napotitev na merila mednarodne pristojnosti poljskega sodišča, ki jo je treba razlikovati od notranje pristojnosti, to je „właściwość“.
(
9
)	Treba je pripomniti, da se oseba WB ni odločila za to, da bi zaprosila za izdajo evropskega potrdila o dedovanju, ki je bilo zasnovano prav v odgovor na potrebe dedičev, da preprosto dokažejo svoj status ali svoje pravice (glej uvodno izjavo 67 Uredbe št. 650/2012). Kot je opozorilo Sodišče v sodbi z dne 21. junija 2018, Oberle (C‑20/17, v nadaljevanju: sodba Oberle, EU:C:2018:485, točka 47), uporaba tega potrdila ni obvezna in ta dokument ne nadomešča nacionalnih dokumentov. Notarski namestnik je v pisnih stališčih, ki jih je predložil kmalu po izreku sodbe z dne 1. marca 2018, Mahnkopf (C‑558/16, EU:C:2018:138), navedel, da ta zadeva ponazarja težave pri razlagi obsega pravic dedičev, ki jih je treba včasih razrešiti in zaradi katerih se daje prednost navedenim nacionalnim dokumentom.
(
10
)	Točka 32 sodbe Oberle. Kar zadeva izraz „čezmejni“, glej predvsem besedilo uvodnih izjav 7 in 67, na kateri je napoteno v tej točki.
(
11
)	Točka 30 sodbe Oberle.
(
12
)	V zvezi s tem se zdi znova primerna primerjava z evropskim nalogom za prijetje, kar sem predlagal že v točki 32 sklepnih predlogov v zadevi Zulfikarpašić (C‑484/15, EU:C:2016:654). Poleg tega se je bilo pred izrekom sodbe Oberle v razpravah o področju uporabe Uredbe št. 650/2012 mogoče upravičeno bati nepriznanja učinkov nacionalnega potrdila.
(
13
)	Odmera stroškov sodnega postopka, ki jo opravi sodni uradnik, je opredeljena kot „odločba“, ker „sodni uradnik deluje kot organ sodišča, ki je vsebinsko obravnavalo zadevo, in ker v primeru izpodbijanja odloča o stroških sodni organ v ožjem pomenu besede“ (sodba z dne 2. junija 1994, Solo Kleinmotoren, C‑414/92, EU:C:1994:221, točka 16).
(
14
)	Točka 30 sodbe Oberle.
(
15
)	Glej v zvezi s tem tudi uvodno izjavo 21.
(
16
)	Moj poudarek.
(
17
)	Moj poudarek.
(
18
)	Seznam drugih organov in pravnih strokovnjakov, ki so v posameznih državah izenačeni s sodiščem in o katerih je bila Komisija uradno obveščena, je na voljo na spletni strani https://e-justice.europa.eu/content_succession-380‑sl.do?init=true. Poleg tega se predpostavka prenosa pooblastil s sodnega organa ali delovanja pod njegovim nadzorom v teh sklepnih predlogih ne obravnava, saj se nanjo ni nihče skliceval.
(
19
)	UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 5, zvezek 5, str. 72.
(
20
)	UL 2012, L 149, str. 4, v nadaljevanju: Uredba št. 883/2004.
(
21
)	Po drugi strani pa se ne strinjam s trditvami P. Wauteleta v delu Bonomi, A., in Wautelet, P., Le droit européen des succession, Commentaire du règlement (UE) no 650/2012, du 4 juillet 2012, 2. izdaja, Bruylant, Bruselj, 2016, točka 71, opomba 89, str. 173, da je mogoče potegniti vzporednice z določbami Uredbe Sveta (ES) št. 1346/2000 z dne 29. maja 2000 o postopkih v primeru insolventnosti (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 19, zvezek 1, str. 191), kakor je bila spremenjena z Uredbo Sveta (ES) št. 603/2005 z dne 12. aprila 2005 (UL 2005, L 100, str. 1) (v nadaljevanju: Uredba št. 1346/2000), niti s sodbo z dne 21. januarja 2010, MG Probud Gdynia (C‑444/07, EU:C:2010:24, točka 40). Priloga A k Uredbi št. 1346/2000 namreč vsebuje seznam postopkov, za katere se ta uredba uporablja, in je njen sestavni del. Enako velja za člen 4(7) Uredbe Evropskega parlamenta in Sveta (ES) št. 805/2004 z dne 21. aprila 2004 o uvedbi evropskega naloga za izvršbo nespornih zahtevkov (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 19, zvezek 7, str. 38) in člen 3 Uredbe (EU) št. 1215/2012 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 12. decembra 2012 o pristojnosti in priznavanju ter izvrševanju sodnih odločb v civilnih in gospodarskih zadevah (UL 2012, L 351, str. 1), iz katerih je Sodišče izpeljalo, da se ta člena nanašata posebej na organe, ki jih navajata, zato notarji na Hrvaškem z njima niso zajeti (glej sodbi z dne 9. marca 2017, Zulfikarpašić, C‑484/15, EU:C:2017:199, točka 34, in z dne 9. marca 2017, Pula Parking, C‑551/15, EU:C:2017:193, točka 46).
(
22
)	C‑12/14, EU:C:2016:135.
(
23
)	C‑517/16, EU:C:2018:350.
(
24
)	Glej sodbo z dne 30. maja 2018, Czerwiński (C‑517/16, EU:C:2018:350, točki 31 in 32 ter navedena sodna praksa).
(
25
)	Glej sodbo z dne 3. marca 2016, Komisija/Malta (C‑12/14, EU:C:2016:135, točka 39).
(
26
)	Glej sodbo z dne 30. maja 2018, Czerwiński (C‑517/16, EU:C:2018:350, točka 36 in navedena sodna praksa).
(
27
)	Sodba z dne 30. maja 2018, Czerwiński (C‑517/16, EU:C:2018:350, točka 37 in navedena sodna praksa).
(
28
)	Glej sodbo z dne 30. maja 2018, Czerwiński (C‑517/16, EU:C:2018:350, točki 38 in 39).
(
29
)	Glej sodbi z dne 9. marca 2017, Zulfikarpašić (C‑484/15, EU:C:2017:199, točka 32), in z dne 1. marca 2018, Mahnkopf (C‑558/16, EU:C:2018:138, točka 32).
(
30
)	Predlog uredbe Evropskega parlamenta in Sveta o pristojnosti, pravu, ki se uporablja, priznavanju in izvrševanju sodnih odločb in javnih listin v zapuščinskih zadevah ter uvedbi evropskega potrdila o dedovanju (COM(2009) 154 final). Glej tudi uvodno izjavo 20 Uredbe št. 650/2012.
(
31
)	Primerjaj s sodbama z dne 9. marca 2017, Zulfikarpašić (C‑484/15, EU:C:2017:199, točka 35), in z dne 9. marca 2017, Pula Parking (C‑551/15, EU:C:2017:193, točka 48). Glej tudi pojasnila v zvezi z različnimi jezikovnimi različicami iz sklepnih predlogov generalnega pravobranilca M. Bobka v zadevi Pula Parking (C‑551/15, EU:C:2016:825, točki 68 in 71).
(
32
)	Za podrobno predstavitev raznolikosti opredelitev pojma „sodišče“ glej moje sklepne predloge v zadevi Zulfikarpašić (C‑484/15, EU:C:2016:654, točka 67 in naslednje).
(
33
)	Glej v zvezi s tem sodbi z dne 9. marca 2017, Zulfikarpašić (C‑484/15, EU:C:2017:199, točka 35), in z dne 9. marca 2017, Pula Parking (C‑551/15, EU:C:2017:193, točka 48), ter uvodno izjavo 20 Uredbe št. 650/2012.
(
34
)	Sodba z dne 9. marca 2017, Pula Parking (C‑551/15, EU:C:2017:193, točka 47 in navedena sodna praksa).
(
35
)	Uredba Sveta z dne 22. decembra 2000 o pristojnosti in priznavanju ter izvrševanju sodnih odločb v civilnih in gospodarskih zadevah (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 19, zvezek 4, str. 42). V zvezi z zgodovino sprejetja Uredbe št. 650/2012 glej predlog uredbe, naveden v opombi 30 teh sklepnih predlogov, zlasti točko 4.4 obrazložitvenega memoranduma. Glej tudi uvodno izjavo 59 Uredbe št. 650/2012: „Glede na splošni cilj te uredbe, ki je vzajemno priznavanje odločb, izdanih v državah članicah v dednih zadevah ne glede na to, ali so bile takšne odločbe izdane v pravdnem ali nepravdnem postopku, bi bilo treba v tej uredbi določiti pravila o priznavanju, izvršljivosti in izvrševanju odločb, podobna tistim iz drugih instrumentov Unije s področja pravosodnega sodelovanja v civilnih zadevah.“ V zvezi s tem glej sodbi z dne 9. marca 2017, Zulfikarpašić (C‑484/15, EU:C:2017:199, točke od 40 do 43), in z dne 9. marca 2017, Pula Parking (C‑551/15, EU:C:2017:193, točka 54).
(
36
)	Primerjaj z besedilom člena 46 Uredbe Sveta (ES) št. 2201/2003 (ES) z dne 27. novembra 2003 o pristojnosti in priznavanju ter izvrševanju sodnih odločb v zakonskih sporih in sporih v zvezi s starševsko odgovornostjo ter o razveljavitvi Uredbe (ES) št. 1347/2000 (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 19, zvezek 6, str. 243): „Listine, ki so bile uradno sestavljene ali registrirane kot javne listine in so izvršljive v eni izmed držav članic, kakor tudi dogovori med strankami, ki so izvršljivi v državah članicah, v katerih so bili sklenjeni, je treba priznati in jih razglasiti za izvršljive pod enakimi pogoji kot sodne odločbe.“
(
37
)	Primerjaj s sodbo z dne 2. aprila 2009, Gambazzi (C‑394/07, EU:C:2009:219, točka 25). Glej tudi moje sklepne predloge v zadevi BUAK Bauarbeiter-Urlaubs- u. Abfertigungskasse (C‑579/17, EU:C:2018:863, točka 51).
(
38
)	Glej sodbo z dne 9. marca 2017, Zulfikarpašić (C‑484/15, EU:C:2017:199, točka 43).
(
39
)	Primerjaj s sodbo z dne 15. novembra 2012, Gothaer Allgemeine Versicherung in drugi (C‑456/11, EU:C:2012:719, točki 31 in 32). Sodišče je zlasti navedlo, da bi bila posledica ozke razlage pojma „odločba“ nastanek kategorije aktov sodišč, ki jih sodišča drugih držav članic ne bi bila dolžna priznati, in da opredelitev za odločbo ne sme biti vezana na opredelitev, izpeljano iz prava druge države članice.
(
40
)	Primerjaj s sodbama z dne 24. maja 2011, Komisija/Avstrija (C‑53/08, EU:C:2011:338, točka 85), in z dne 1. februarja 2017, Komisija/Madžarska (C‑392/15, EU:C:2017:73, točka 108 in navedena sodna praksa).
(
41
)	Glej sodbo z dne 2. junija 1994, Solo Kleinmotoren (C‑414/92, EU:C:1994:221, točka 18); moje sklepne predloge v zadevi Gothaer Allgemeine Versicherung in drugi (C‑456/11, EU:C:2012:554, točka 38) in sklepne predloge generalnega pravobranilca M. Szpunarja v zadevi Oberle (C‑20/17, EU:C:2018:89, točka 74 in navedeni komentarji iz doktrine). Primerjaj s sodbama z dne 24. maja 2011, Komisija/Avstrija (C‑53/08, EU:C:2011:338, točka 103), in z dne 1. februarja 2017, Komisija/Madžarska (C‑392/15, EU:C:2017:73, točka 116).
(
42
)	Točka 44 sodbe Oberle. Sodišče je v točki 38 te sodbe navedlo, da „je iz predložitvene odločbe razvidno, da je postopek za izdajo nacionalnih potrdil o dedovanju nepravdni postopek in da odloč[be] o izdaji takih potrdil vsebujejo le ugotovitve o dejstvih, brez kakršnega koli elementa, ki bi lahko postal pravnomočen“ (moj poudarek).
(
43
)	Izraz iz točke 44 sodbe Oberle.
(
44
)	Točka 42 sodbe Oberle.
(
45
)	Glej točko 56 sodbe Oberle.
(
46
)	Lahko bi povlekli vzporednice med takim merilom in pogojem iz člena 42(2)(b)(i) Uredbe št. 1215/2012 za namene izvršitve sodne odločbe o začasnih ukrepih. Potrdilo, ki ga v ta namen izda sodišče izvora, mora potrjevati, da je to sodišče pristojno za odločanje o glavni stvari.
(
47
)	Moj poudarek.
(
48
)	Za pregled razvoja sodne prakse Sodišča v smeri široke razlage glej moje sklepne predloge v zadevi BUAK Bauarbeiter-Urlaubs- u. Abfertigungskasse (C‑579/17, EU:C:2018:863, točka 34).
(
49
)	Točka 46 te sodbe.
(
50
)	Poljski izraz je „kancelaria“.
(
51
)	V točki 3, naslovljeni „Določbe nacionalnega prava“, predložitvene odločbe (str. 9 prevoda v slovenščino).
(
52
)	Člen 95c(2)(1) zakonika o notariatu. Predložitveno sodišče pojasnjuje, da lahko zahtevek za izdajo notarskega zapisa o potrditvi dedovanja vložijo le dediči, ki morajo soglašati o določeni vsebini (str. 9 v prevodu predložitvene odločbe, zadnja dva odstavka).
(
53
)	Člen 95e(1) zakonika o notariatu.
(
54
)	Člen 95e(2)(2) zakonika o notariatu.
(
55
)	Člen 6691(2) zakonika o civilnem postopku.
(
56
)	Člen 95j zakonika o notariatu.
(
57
)	Po navedbah poljske vlade v pisnih stališčih člen 363 in naslednji zakonika o civilnem postopku.
(
58
)	Glej v skladu z doktrino, ki jo je navedla poljska vlada („Komentarz do art. 95j Prawa o notariacie“, v Szereda, A., Czynności notarialne. Komentarz do art. 79‑112 Prawa o notariacie, Legalis, Varšava, 2018), še te druge primere:
– registriran je bil zapis o potrditvi dedovanja v zvezi z zapuščino osebe, ki je bila razglašena za mrtvo ali katere smrt je bila ugotovljena s sodnim sklepom, če se ta ugotovitveni sklep ali ugotovitev smrti zapustnika razveljavi (člen 678 zakonika o civilnem postopku);
– po tem, ko sodišče dokončno potrdi razveljavitev izjave o sprejetju dediščine ali izjave odpovedi dediščini, se izvede sprememba, kar zadeva osebe, v zvezi s katerimi je bil zapis o potrditvi dedovanja registriran (člen 690(2) zakonika o civilnem postopku).
(
59
)	Zlasti sodbi z dne 1. februarja 2017, Komisija/Madžarska (C‑392/15, EU:C:2017:73, točki 118 in 121 ter navedena sodna praksa), in z dne 15. marca 2018, Komisija/Češka republika (C‑575/16, neobjavljena, EU:C:2018:186, točki 124 in 126). V zadnjenavedeni zadevi je Sodišče v točki 90 sodbe navedlo, da „[t]a država članica trdi, šestič, da je treba notarja, kadar deluje kot sodni pooblaščenec v zapuščinskih zadevah, obravnavati kot ‚sodišče‘ v smislu Uredbe št. 650/2012, saj v češkem pravnem redu notarji v zvezi z nekaterimi zapuščinskimi vprašanji opravljajo sodno funkcijo enako kot sodišča. Češka republika navaja, da je notar v funkciji sodnega pooblaščenca, ker je zadolžen za obravnavo dednih zadev, vezan na pravila, določena s to uredbo, saj opravlja sodno funkcijo. Kot tak naj bi notar izpolnjeval pogoje za to, da se obravnava kot ‚sodišče‘ v smislu člena 267 PDEU, zato naj bi mu bilo na podlagi te določbe dovoljeno Sodišču predložiti predlog za sprejetje predhodne odločbe v zvezi z razlago navedene uredbe. Torej bi bilo treba njegovo dejavnost za namene Uredbe št. 650/2012 obravnavati, kot da je povezana z izvajanjem javne oblasti.“
(
60
)	C‑260/97, EU:C:1999:312, točki 16 in 17.
(
61
)	V zvezi s tem glej Poročilo P. Jenarda in G. Möllerja o Konvenciji o pristojnosti in izvrševanju sodnih odločb v civilnih in gospodarskih zadevah, podpisani 16. septembra 1988 v Luganu (UL 1990, C 189, str. 57, točka 72).
(
62
)	UL 1988, L 319, str. 9.
(
63
)	Glej Wautelet, P., v Bonomi, A., in Wautelet, P., op. cit., točka 60, str. 168.
(
64
)	UL 2009, L 7, str. 1.
(
65
)	UL 2016, L 183, str. 1.
(
66
)	Sodba z dne 17. junija 1999, Unibank (C‑260/97, EU:C:1999:312, točka 15). Glej tudi točko 18 te sodbe.
(
67
)	Glej člena 59 in 60 Uredbe št. 650/2012.
(
68
)	Glej točko 94 teh sklepnih predlogov.