SKLEP SODIŠČA (četrti senat)
z dne 17. januarja 2013(*)
„Člen 104(3), drugi pododstavek, Poslovnika – Zavarovanje avtomobilske odgovornosti – Direktiva 2000/26/ES – Odškodninski organi – Odškodninski zahtevek, vložen pri nacionalnem sodišču“
V zadevi C-541/11,
katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 267 PDEU, ki ga je vložilo Vrhovno sodišče (Slovenija) z odločbo z dne 3. oktobra 2011, ki je prispela na Sodišče 25. oktobra 2011, v postopku
Jožef Grilc
proti
Slovenskemu zavarovalnemu združenju GIZ,
SODIŠČE (četrti senat),
v sestavi L. Bay Larsen, v funkciji predsednika četrtega senata, J.‑C. Bonichot (poročevalec), sodnik, C. Toader, A. Prechal, sodnici, in E. Jarašiūnas, sodnik,
generalni pravobranilec: P. Cruz Villalón,
sodni tajnik: A. Calot Escobar,
po obvestitvi predložitvenega sodišča, da namerava Sodišče v skladu s členom 104(3), drugi pododstavek, Poslovnika odločiti z obrazloženim sklepom,
po pozivu zainteresiranim subjektom iz člena 23 Statuta, naj v zvezi s tem predložijo morebitna stališča,
po opredelitvi generalnega pravobranilca
sprejema naslednji
Sklep
1        Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago člena 6(1) Direktive 2000/26/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 16. maja 2000 o približevanju zakonodaje držav članic o zavarovanju avtomobilske odgovornosti, ki spreminja Direktivi Sveta 73/239/EGS in 88/357/EGS (Četrta direktiva o zavarovanju avtomobilske odgovornosti) (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 6, zvezek 3, str. 331).
2        Ta predlog je bil vložen v okviru spora med J. Grilcem, ki ima stalno prebivališče v Sloveniji, in Slovenskim zavarovalnim združenjem GIZ (slovenski odškodninski organ, v nadaljevanju: SZZ) glede plačila odškodnine za škodo, ki je J. Grilcu nastala v prometni nesreči na Slovaškem.
Pravni okvir
Pravo Unije
3        V uvodni izjavi 8 Direktive 2000/26 je navedeno:
„Dejansko je ustrezno, da se dopolni ureditve, opredeljene v Direktivah 72/166/EGS, 84/5/EGS […] in 90/232/EGS […], da bi osebam, ki so v prometni nesreči z motornim vozilom utrpele materialno škodo ali telesno poškodbo, zagotovili primerljivo obravnavo ne glede na to, kje v Skupnosti se nesreča pripeti; glede na to direktivo obstajajo namreč praznine v zvezi z obravnavo odškodninskih zahtevkov iz nesreč, ki se pripetijo v državi, ki ni država stalnega prebivališča oškodovanca.“
4        V uvodni izjavi 25 Direktive 2000/26 je navedeno:
„Da bi oškodovancu zagotovili odškodnino, do katere je upravičen, je treba zagotoviti odškodninski organ, na katerega se lahko obrne, če zavarovalnica ni imenovala pooblaščenca, če očitno zavlačuje z obravnavo ali če je ni mogoče identificirati; poseganje odškodninskega organa mora biti omejeno na redke posamezne primere, pri katerih zavarovalnica kljub zastraševalnemu učinku morebitnega izreka sankcij ni upoštevala svojih dolžnosti.“
5        V uvodni izjavi 26 te direktive je navedeno:
„Ker ima odškodninski organ nalogo, da obravnava odškodninske zahtevke v zvezi z materialno škodo ali telesnimi poškodbami, ki jih je oškodovanec utrpel, le v objektivno določljivih primerih, mora omejiti svojo dejavnost na to, da preveri, ali je bila ponudba za odškodnino predložena v predpisanih rokih in skladno s predpisanimi postopki, pri čemer pa primera ne presoja vsebinsko.“
6        V uvodni izjavi 28 te direktive je navedeno:
„Odškodninski organ mora imeti pravico do subrogacije v tolikšnem obsegu, v kolikršnem je oškodovancu povrnil odškodnino; da bi zagotovili uveljavitev zahtevka odškodninskega organa do zavarovalnice v primerih, ko slednja ni imenovala pooblaščenca za obravnavo odškodninskih zahtevkov ali ko očitno zavlačuje z obravnavo odškodninskih zahtevkov, bi moral imeti odškodninski organ v oškodovančevi državi avtomatsko pravico do povračila, povezano z vstopom v pravice oškodovanca nasproti ustreznemu organu v državi, kjer ima zavarovalnica sedež; slednji organ je najbolj primeren, da predloži regresni zahtevek do zavarovalnice.“
7        V uvodni izjavi 29 iste direktive je navedeno:
„Čeprav države članice smejo predvideti, da je zahtevek za izplačilo škode do odškodninskega organa lahko subsidiaren, oškodovanec ne sme biti prisiljen, da bi svoj zahtevek do povzročitelja nesreče uveljavljal prej, preden se z njim ne obrne na odškodninski organ; v takem primeru bi morala biti pozicija oškodovanca najmanj enaka kot pri zahtevku do škodnega sklada glede na člen 1(4) Direktive 84/5/EGS.“
8        Člen 1 Direktive 2000/26, naslovljen „Področje uporabe“, določa:
„1.      Cilj te direktive je opredeliti posebne predpise za oškodovance, ki so upravičeni do odškodnine za vsako materialno škodo ali telesno poškodbo, nastalo kot posledica nesreče v državi članici, ki ni država članica stalnega prebivališča oškodovanca, in jo je povzročila uporaba vozil, ki so zavarovana v državi članici in so običajno v državi članici.
[…]
2.      Člena 4 in 6 se uporabljata le pri nesrečah, ki jih je povzročilo vozilo,
(a)      ki je zavarovano pri poslovalnici v državi članici, ki ni država stalnega prebivališča oškodovanca; in
(b)      ki je običajno v državi članici, ki ni država stalnega prebivališča oškodovanca.
[…]“
9        Člen 4 navedene direktive, naslovljen „Pooblaščenci za obravnavo odškodninskih zahtevkov“, določa:
„1.      Države članice sprejmejo potrebne ukrepe, s katerimi zagotovijo, da vse zavarovalnice, ki krijejo nevarnosti iz zavarovalne vrste 10 točke A Priloge k Direktivi 73/239/EGS, razen prevozniške odgovornosti, imenujejo pooblaščenca za obravnavo odškodninskih zahtevkov v vseh državah članicah, razen v tisti, kjer so pridobile uradna dovoljenja. Pooblaščenec za obravnavo odškodninskih zahtevkov je odgovoren za obdelavo in rešitev škodnih zahtevkov, ki so posledica nesreč glede na člen 1. Pooblaščenec za obravnavo odškodninskih zahtevkov mora biti rezident države članice, za katero je imenovan, ali pa mora imeti v njej sedež.
[…]
6.      Države članice predvidijo obveznost, podprto s primernimi, učinkovitimi in sistematičnimi finančnimi ali enakovrednimi upravnimi sankcijami, skladno s katerimi mora v treh mesecih od datuma, ko je oškodovanec vložil svoj odškodninski zahtevek bodisi neposredno na zavarovalnico povzročitelja nesreče bodisi na njenega pooblaščenca za obravnavo odškodninskih zahtevkov:
(a)       zavarovalnica povzročitelja škode ali njen pooblaščenec za obravnavo odškodninskih zahtevkov dati utemeljeno ponudbo za odškodnino, če odgovornost ni sporna in je bila škoda v celoti ocenjena; ali
(b)       zavarovalnica, na katero je bil odškodninski zahtevek naslovljen, ali njen pooblaščenec za obravnavo odškodninskih zahtevkov dati utemeljen odgovor na točke iz zahtevka, če je odgovornost bodisi sporna bodisi ni bila natanko ugotovljena ali pa škoda ni bila v celoti ocenjena.
Države članice sprejmejo določbe, s katerimi zagotovijo, da se v primerih, ko ponudba ni predložena v treh mesecih, zaračunajo obresti za znesek odškodnine, ki ga oškodovancu ponudi zavarovalnica ali dodeli sodišče.
[…]“
10      Člen 6 Direktive 2000/26, naslovljen „Odškodninski organi“, določa:
„1.      Vsaka država članica ustanovi ali prizna odškodninski organ, ki zagotavlja odškodnine oškodovancem v primerih iz člena 1.
Takšni oškodovanci lahko odškodninski zahtevek naslovijo na odškodninski organ v državi članici svojega stalnega prebivališča:
(a)      če v treh mesecih po tem, ko je oškodovanec naslovil odškodninski zahtevek na zavarovalnico vozila, ki je povzročilo nesrečo, ali na njenega pooblaščenca za obravnavo odškodninskih zahtevkov, zavarovalnica ali njen pooblaščenec za obravnavo odškodninskih zahtevkov ni dal utemeljenega odgovora na vse točke zahtevka; ali
(b)      če zavarovalnica v državi stalnega prebivališča oškodovanca ni imenovala pooblaščenca za obravnavo odškodninskih zahtevkov skladno s členom 4(1). V tem primeru oškodovanci niso upravičeni, da odškodninski zahtevek naslovijo na odškodninski organ, če so takšen zahtevek naslovili neposredno na zavarovalnico vozila, ki je povzročilo nesrečo, in če so prejeli utemeljen odgovor v treh mesecih po predložitvi zahtevka.
Oškodovanci pa zahtevka ne smejo nasloviti na odškodninski organ, če so sprožili sodni postopek neposredno proti zavarovalnici.
Odškodninski organ ukrepa v dveh mesecih, šteto od dneva, ko mu oškodovanec predloži odškodninski zahtevek, a svoje ukrepanje prekine, če zavarovalnica ali njen pooblaščenec za obravnavo odškodninskih zahtevkov predloži utemeljen odgovor na zahtevek.
Odškodninski organ nemudoma obvesti:
(a)      zavarovalnico vozila, ki je povzročilo nesrečo, ali pooblaščenca za obravnavo odškodninskih zahtevkov;
(b)      odškodninski organ v državi članici, v kateri je poslovalnica zavarovalnice, ki je izdala polico;
(c)      če je znana, osebo, ki je povzročila nesrečo,
o tem, da je od oškodovanca prejel odškodninski zahtevek in da bo nanj odgovoril v dveh mesecih od predložitve takšnega odškodninskega zahtevka.
Ta določba ne vpliva niti na pravico držav članic, da odškodnino tega organa obravnavajo kot subsidiarno ali nesubsidiarno, niti na pravico, da predvidijo obravnavo odškodninskega zahtevka med tem organom in osebo ali osebami, ki so povzročile nesrečo, ter drugimi zavarovalnicami ali ustanovami socialne varnosti, ki morajo oškodovancu izplačati odškodnino za to nesrečo. Vendar pa države članice temu organu ne smejo dovoliti, da bi plačilo odškodnine pogojeval s kakšnim drugim pogojem, razen s tistimi, ki so opredeljeni v tej direktivi, še zlasti ne s tem, da oškodovanec kakorkoli dokaže, da je oseba, ki je odgovorna za škodo, plačilno nesposobna ali da noče plačati.
2.      Odškodninski organ, ki je oškodovancu plačal odškodnino v državi članici njegovega stalnega prebivališča, je upravičen do povračila plačane odškodnine s strani odškodninskega organa v državi članici tiste poslovalnice zavarovalnice, ki je izdala polico.
Odškodninski organ nato vstopi v oškodovančeve pravice nasproti povzročitelju nesreče [ali njegovi zavarovalnici], in sicer v tolikšnem obsegu, v kolikršnem je odškodninski organ v državi članici stalnega prebivališča oškodovanca plačal odškodnino za povzročeno materialno škodo ali telesno poškodbo. Vsaka država članica mora priznati subrogacijo, ki jo predvideva druga država članica.
3.      Ta člen začne veljati:
(a)      potem ko so odškodninski organi, ki so jih države članice ustanovile ali priznale, sklenili sporazum o svojih nalogah in dolžnostih ter o postopku zagotavljanja povračil;
(b)      od datuma, ki ga določi Komisija, potem ko je v tesnem sodelovanju z državami članicami ugotovila, da je bil takšen sporazum sklenjen.
[…]“
Slovensko pravo
11      Direktiva 2000/26 je bila v slovenski pravni red prenesena z Zakonom o spremembah in dopolnitvah Zakona o obveznih zavarovanjih v prometu (Uradni list RS, št. 67/2002, v nadaljevanju: ZOZP).
12      Člen 42.j ZOZP določa:
„V okviru [Slovenskega zavarovalnega združenja] se oblikuje odškodninski urad.
Odškodninski urad zagotavlja odškodnine oškodovancem s stalnim prebivališčem v [Sloveniji]:
–        če je bila nesreča povzročena v drugi državi članici EU oziroma v tretjih državah, katerih nacionalni zavarovalni biro je član sistema zelene karte,
–        če je bila škoda povzročena z vozilom, ki je zavarovano v tej državi članici EU in izvira z njenega ozemlja,
–        le v izjemnih primerih, ko odgovornostna zavarovalnica oziroma njen pooblaščenec ni izpolnil svojih dolžnosti, določenih s tem zakonom.
Oškodovanci iz prejšnjega odstavka lahko naslovijo svoj odškodninski zahtevek na odškodninski urad če:
1.      v treh mesecih od dneva, ko je oškodovanec vložil svoj odškodninski zahtevek na odgovornostno zavarovalnico ali njenega pooblaščenca, odgovornostna zavarovalnica ali njen pooblaščenec ni rešil njegovega odškodninskega zahtevka,
2.      odgovornostna zavarovalnica v [Sloveniji] ni imenovala pooblaščenca; v takšnem primeru oškodovanec ne sme vložiti odškodninskega zahtevka pri odškodninskem uradu, kolikor je odškodninski zahtevek uveljavljal že neposredno nasproti odgovornostni zavarovalnici in je oškodovanec prejel v roku treh mesecev od vložitve odškodninskega zahtevka od odgovornostne zavarovalnice utemeljen odgovor.“
13      Člen 42.k ZOZP določa:
„Odškodninski urad mora o odškodninskem zahtevku odločiti najkasneje v dveh mesecih od dneva, ko je prejel odškodninski zahtevek. Odškodninski urad ustavi postopek, če zavarovalnica ali njen pooblaščenec reši odškodninski zahtevek.
Odškodninski urad o prejemu odškodninskega zahtevka in o tem, da bo ustrezno ukrepal, nemudoma obvesti:
a)      odgovornostno zavarovalnico ali njenega pooblaščenca,
b)      odškodninski urad v državi članici EU, v kateri je sedež zavarovalnice, pri kateri je sklenjena zavarovalna pogodba zavarovanja avtomobilske odgovornosti,
c)      osebo, ki je povzročila nesrečo, kolikor je znana.“
14      Člen 42.l ZOZP določa:
„Če je oškodovanec iz 42.j člena tega zakona sprožil sodni postopek neposredno proti odgovornostni zavarovalnici, odškodninskega zahtevka ne sme nasloviti na odškodninski urad.
Pravne osebe, na katere so na podlagi zakona prešle oškodovančeve pravice do odškodnine proti povzročitelju nesreče ali njegovi zavarovalnici in pravne osebe iz 18. člena tega zakona, niso upravičene do uveljavljanja zahtevkov za povračilo škode pri odškodninskem uradu.
Če je odškodninski urad oškodovancu iz 42.j člena tega zakona izplačal odškodnino, ima pravico zahtevati povračilo izplačane odškodnine od odškodninskega urada tiste države članice EU, pri katere zavarovalnici je sklenjena zavarovalna pogodba zavarovanja avtomobilske odgovornosti, skladno s sklenjenimi mednarodnimi sporazumi.
Odškodninski urad je dolžan povrniti izplačano odškodnino odškodninskemu uradu države članice EU, v kolikor gre za obveznost iz naslova zavarovalne pogodbe zavarovanja avtomobilske odgovornosti zavarovalnice, ki ima sedež na območju [Slovenije], skladno s sklenjenimi mednarodnimi sporazumi.“
Spor o glavni stvari in vprašanje za predhodno odločanje
15      Tožeča stranka v postopku v glavni stvari s stalnim prebivališčem v Sloveniji je v prometni nesreči, ki se je zgodila 14. februarja 2005 na Slovaškem, utrpela premoženjsko in nepremoženjsko škodo.
16      Prometno nesrečo je povzročila oseba, ki je imela vozilo zavarovano pri zavarovalnici ČSOB Poistovna Slovakia s sedežem v Bratislavi (Slovaška), katere pooblaščenka v Sloveniji je bila Zavarovalnica Triglav d.d.
17      Predložitveno sodišče navaja, da je navedena stranka poslala odškodninski zahtevek tako zavarovalnici povzročitelja škode kot tudi pooblaščeni zavarovalnici, vendar nobena od njiju nanj ni odgovorila v roku treh mesecev, ki je določen v Direktivi 2000/26.
18      Tožeča stranka v postopku v glavni stvari je 15. februarja 2008 proti SZZ vložila tožbo, s katero je od njega zahtevala odškodnino za nastalo škodo v višini 16.665,49 EUR z zakonskimi zamudnimi obrestmi ter povrnitev stroškov postopka.
19      Ta organ je pred nacionalnim sodiščem prve stopnje zatrjeval, „da ni pasivno legitimiran“ za povrnitev navedene škode, in navedel, da je mogoče na podlagi člena 42.j ZOZP pri njem veljavno vložiti le predpravdni odškodninski zahtevek.
20      To sodišče pa je menilo, da so pogoji iz člena 42.j ZOZP izpolnjeni in da mora zato SZZ tožeči stranki plačati odškodnino. Pritožbeno sodišče je sodbo sodišča prve stopnje spremenilo, ker naj člen 42.j ZOZP ne bi določal, da je tožena stranka „pasivno stvarno legitimirana“, in ker naj bi bilo mogoče pri njej vložiti le predpravdni odškodninski zahtevek.
21      Vrhovno sodišče je v postopku z revizijo ugotovilo, da iz člena 6(1) Direktive 2000/26 ni jasno razvidna vloga odškodninskega organa. Sprašuje se zlasti, ali mora v primeru neaktivnosti zavarovalnice osebe, odgovorne za škodo, ta organ oškodovancu plačati odškodnino ali pa je njegova vloga le, da oškodovancu pomaga, zato da bi pri tej zavarovalnici uspel.
22      V teh okoliščinah je Vrhovno sodišče prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo to vprašanje:
„Ali je treba določbo drugega odstavka 1. točke 6. člena Direktive [2000/26] razlagati tako, da je odškodninski organ v državi članici stalnega prebivališča oškodovanca pasivno stvarno legitimiran v sodnem postopku, v katerem oškodovanec, ki mu je nastala škoda kot posledica prometne nesreče v državi članici, ki ni država članica njegovega stalnega prebivališča, in jo je povzročila uporaba vozila, ki je zavarovano v državi članici in je običajno v državi članici, zahteva plačilo odškodnine, če v treh mesecih po tem, ko je oškodovanec naslovil odškodninski zahtevek na zavarovalnico vozila, ki je povzročilo prometno nesrečo, ali na njenega pooblaščenca za obravnavo odškodninskih zahtevkov, zavarovalnica ali njen pooblaščenec za obravnavo odškodninskih zahtevkov nista dala utemeljenega odgovora na odškodninski zahtevek?“
Vprašanje za predhodno odločanje
23      Ker odgovor na zastavljeno vprašanje ni dopuščal utemeljenega dvoma, je Sodišče v skladu s členom 104(3), drugi pododstavek, Poslovnika v različici, ki je veljala takrat, predložitveno sodišče obvestilo, da namerava odločiti z obrazloženim sklepom, in pozvalo zainteresirane subjekte iz člena 23 Statuta Sodišča Evropske unije, naj v zvezi s tem predložijo morebitna stališča.
24      Stališča so predložile stranki v postopku v glavni stvari ter češka in nemška vlada.
25      Tožeča stranka v postopku v glavni stvari in nemška vlada nista nasprotovali temu, da Sodišče odloči s sklepom. Navedena stranka je poleg tega poudarila, da je treba člen 6(1) Direktive 2000/26 razlagati tako, da lahko žrtev proti odškodninskemu organu vloži odškodninski zahtevek neposredno na sodišču.
26      SZZ je trdilo, da je vprašanje, ali je tožbo mogoče vložiti neposredno zoper odškodninski organ iz člena 6 Direktive 2000/26, novo pravno vprašanje. Češka vlada je menila, da je treba ob upoštevanju nasprotujočih si analiz, ki so jih podali zainteresirani subjekti iz člena 23 Statuta Sodišča, presoditi, da ni mogoče šteti, da odgovor na zastavljeno vprašanje ne dopušča utemeljenega dvoma v smislu člena 104(3), drugi pododstavek, Poslovnika.
27      Sodišče po prejetju teh stališč meni, da je treba odločiti s sklepom.
28      Predložitveno sodišče z vprašanjem v bistvu sprašuje Sodišče, ali je treba člen 6(1) Direktive 2000/26 razlagati tako, da lahko oseba, ki je utrpela škodo v prometni nesreči v državi članici, ki ni država članica, v kateri ima stalno prebivališče, od odškodninskega organa, ustanovljenega v državi članici, v kateri ima stalno prebivališče, zahteva plačilo odškodnine neposredno na sodišču.
29      Najprej je treba ugotoviti, da je zakonodajalec Unije Direktivo 2000/26 glede na njeno uvodno izjavo 8 sprejel zaradi dopolnitve prejšnje ureditve, ki je vsebovala praznine v zvezi z obravnavo zahtevkov, ki so jih vložile osebe, oškodovane v prometnih nesrečah, ki so se pripetile v državi članici, ki ni država članica njihovega stalnega prebivališča.
30      Člen 6(1) Direktive 2000/26 zato določa, da vsaka država članica ustanovi ali prizna odškodninski organ, ki zagotavlja odškodnine oškodovancem v primerih iz člena 1 te direktive, odstavek 2 tega člena 1 pa določa, da se člena 4 in 6 navedene direktive uporabljata le pri nesrečah, ki jih je povzročilo vozilo, ki je zavarovano pri poslovalnici v državi članici, ki ni država članica stalnega prebivališča oškodovanca, in ki je običajno v državi članici, ki ni država stalnega prebivališča oškodovanca.
31      V obravnavanem primeru ni sporno, da so ti pogoji v zadevi v glavni stvari izpolnjeni.
32      Predložitveno sodišče pa se sprašuje o vlogi odškodninskega organa, natančneje, o tem, ali je lahko ta organ dolžan plačati odškodnino oškodovancu, če so pogoji iz člena 6(1) Direktive 2000/26 izpolnjeni.
33      Člen 6(1), drugi pododstavek, (a) Direktive 2000/26 določa, da lahko oškodovanci odškodninski zahtevek naslovijo na odškodninski organ v državi članici svojega stalnega prebivališča, če v treh mesecih po tem, ko je oškodovanec naslovil odškodninski zahtevek na zavarovalnico vozila, ki je povzročilo nesrečo, ali na njenega pooblaščenca za obravnavo odškodninskih zahtevkov, ta zavarovalnica ali ta pooblaščenec ne da utemeljenega odgovora.
34      Tako je iz samega besedila člena 6(1) Direktive 2000/26, ki določa, da odškodninski organi v nekaterih primerih oškodovancem zagotavljajo „odškodnino“, in kjer se izrecno omenja „plačilo odškodnine“, razvidno, da je odškodninski organ lahko dolžan oškodovancu plačati odškodnino. Poleg tega lahko samo ta razlaga zagotovi polni učinek člena 6(2) Direktive 2000/26, ki določa pogoje, pod katerimi lahko odškodninski organ, ki je oškodovancu plačal odškodnino, zahteva povračilo. Ta razlaga je podkrepljena tudi z več uvodnimi izjavami te direktive, in sicer uvodnimi izjavami 25, 26 in 29.
35      Tudi v zvezi z vprašanjem, ali lahko oškodovanec proti odškodninskemu organu vloži odškodninski zahtevek neposredno pri nacionalnem sodišču ali pa mora nujno pri odškodninskem organu vložiti predhodni zahtevek, je iz besedila člena 6(1) Direktive 2000/26, ki izrecno določa, da se zahtevek „naslovi na odškodninski organ“, in iz uvodne izjave 29 te direktive razvidno, da je treba ta zahtevek vložiti pri samem organu. Tako lahko oškodovanec zadevo po potrebi predloži sodišču, samo če ta organ ni izrecno ugodil njegovemu zahtevku v roku dveh mesecev, določenem v členu 6(1), četrti pododstavek, te direktive, ali v tem roku ni ukrepal.
36      S to razlago se tudi da polni učinek členu 6(1) te direktive, ki v četrtem in petem pododstavku odškodninskemu organu, ki mu je predložen tak zahtevek, nalaga posebne obveznosti, katerih namen je spodbuditi zavarovalnico ali njenega pooblaščenca k rešitvi spora. V skladu s tema določbama mora odškodninski organ namreč ukrepati v dveh mesecih, šteto od dneva, ko mu oškodovanec predloži odškodninski zahtevek, vendar svoje ukrepanje prekine, če zavarovalnica ali njen pooblaščenec za obravnavo odškodninskih zahtevkov predloži utemeljen odgovor na zahtevek. Poleg tega mora ta organ zavarovalnico vozila, ki je povzročilo nesrečo, ali njenega pooblaščenca, odškodninski organ v državi članici, v kateri je poslovalnica zavarovalnice, in osebo, ki je povzročila nesrečo, nemudoma obvestiti, da je prejel odškodninski zahtevek in da bo nanj odgovoril v dveh mesecih.
37      Iz vseh navedenih preudarkov izhaja, da je na zastavljeno vprašanje treba odgovoriti, da je treba člen 6(1) Direktive 2000/26 razlagati tako, prvič, da lahko oškodovanec pod pogoji, določenimi v navedenem členu, povračilo škode zahteva od odškodninskega organa, in drugič, da mora biti ta zahtevek nujno predhodno naslovljen na ta organ, kar pa ne vpliva na možnost oškodovanca, da nato, če navedeni organ ne ugodi njegovemu zahtevku, po potrebi zadevo predloži krajevno pristojnemu sodišču.
Stroški
38      Ker je ta postopek za stranke v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči o stroških. Stroški, priglašeni za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.
Iz teh razlogov je Sodišče (četrti senat) razsodilo:
Člen 6(1) Direktive 2000/26/EGS Evropskega parlamenta in Sveta z dne 16. maja 2000 o približevanju zakonodaje držav članic o zavarovanju avtomobilske odgovornosti, ki spreminja Direktivi Sveta 73/239/EGS in 88/357/EGS (Četrta direktiva o zavarovanju avtomobilske odgovornosti) je treba razlagati tako, prvič, da lahko oškodovanec pod pogoji, določenimi v navedenem členu, povračilo škode zahteva od odškodninskega organa, in drugič, da mora biti ta zahtevek nujno predhodno naslovljen na ta organ, kar pa ne vpliva na možnost oškodovanca, da nato, če navedeni organ ne ugodi njegovemu zahtevku, po potrebi zadevo predloži krajevno pristojnemu sodišču.
V Luxembourgu, 17. januarja 2013
Sodni tajnik
V funkciji predsednika četrtega senata
A. Calot Escobar
L. Bay Larsen
* Jezik postopka: slovenščina.