62007CC0396
SKLEPNI PREDLOGI GENERALNEGA PRAVOBRANILCA
DÁMASA RUIZ-JARABOJA COLOMERJA,
predstavljeni 4. septembra 2008 (
1
)
Zadeva C-396/07
Mirja Juuri
proti
Fazer Amica Oy
„Socialna politika — Direktiva 2001/23/ES — Ohranjanje pravic delavcev — Prenos podjetij — Člen 4(2) — Bistvena sprememba delovnih pogojev ob prenosu — Kolektivna pogodba — Delavčeva odpoved pogodbe o zaposlitvi — Prenehanje pogodbe, pri katerem se šteje, da je zanj odgovoren delodajalec — Posledice — Denarna odškodnina, ki bremeni delodajalca“
I – Uvod
1.
Mirja Juuri je devet let delala v restavraciji podjetja v metalurškem sektorju na Finskem. Ko je njen delodajalec gostinski sektor prenesel na drugo podjetje, so se delovni pogoji M. Juuri poslabšali. Pravo Skupnosti ponuja rešitev za položaj te delavke, vendar nacionalno sodišče dvomi o razlagi predpisov Skupnosti. Konkretno Direktiva 2001/23/ES v zvezi z ohranjanjem pravic delavcev v primeru prenosa podjetij (
2
) pripisuje odgovornost za primer, kakršen je primer M. Juuri, novemu delodajalcu. Sodišče mora določiti obseg te odgovornosti in njene ekonomske učinke.
2.
Direktiva 2001/23 spada v okvir „socialnega prava Skupnosti“. Ta del prava Skupnosti delavcem jamči minimalne pravice, pri čemer države članice lahko zvišajo raven zaščite. Zaradi zapletene ureditve nacionalnih trgov je bilo to besedilo sprejeto na podlagi obsežnih kompromisov, tako da njegove nejasne in dvoumne določbe pogosto zahtevajo poseg Sodišča v obliki predhodnih odločb.
3.
Poleg tega je socialno pravo Skupnosti razdrobljeno. Sestavljajo ga pravila, namenjena reševanju posebnih problemov, ki nastopijo med delovnim razmerjem. Metaforično je sektor v obliki otočja, za katerega se zdi, (
3
) da otoki niso vedno povezani z mostovi. V tej zadevi mora Sodišče obravnavati vprašanja, ki se postavljajo na enem od teh otokov. (
4
) Tvegamo torej, da bomo izpolnili določbe razlagane direktive, ne pa drugih, s katerimi obstajajo povezave. Zato je treba pokazati natančnost in ne zanemariti medsebojnih povezav, ki obstajajo na tako razpršenem področju, kot je socialno področje, ki je vendarle bolj usklajeno, kot se zdi na prvi pogled.
II – Dejstva
4.
M. Juuri se je 5. aprila 1994 pridružila osebju družbe Rautaruukki Oyj (v nadaljevanju: odsvojitelj) v mestu Hämeenlinna (Finska), da bi se zaposlila v restavraciji podjetja. Pogodba M. Juuri je bila z 10. decembrom 1999 spremenjena v pogodbo o zaposlitvi za nedoločen čas.
5.
Čeprav so bile naloge M. Juuri omejene na restavracijo, je zanjo veljala kolektivna pogodba za metalurški sektor, ki se je iztekla 31. januarja 2003 in je imela možnost avtomatičnega podaljšanja za eno leto, razen če bi pogodbo odpovedala ena od podpisnic v roku dveh mesecev pred iztekom veljavnosti. Odpoved ni bila potrebna, kajti 12. decembra 2002 je bila za ta sektor podpisana druga pogodba, ki je začela veljati 1. februarja 2003.
6.
Na ta dan, potem ko je bila predhodna pogodba odpravljena, je odsvojitelj prenesel upravljanje gostinskih storitev na družbo Amica Ravintolat Oy (v nadaljevanju: pridobitelj). Po prenosu so delavci začeli delati za pridobitelja, obenem pa je zanje začela veljati nova kolektivna pogodba, v tem primeru pogodba za hotelirski in gostinski sektor.
7.
M. Juuri nasprotuje uporabi pogodbe za hotelirstvo in gostinstvo za njeno pogodbo o zaposlitvi in meni, da spada pod metalurško pogodbo. Navaja, da se je zaradi spremembe statusa njena plača zmanjšala za 300 EUR na mesec, poleg tega pa je bila premeščena na druge lokacije. Pridobitelj je priznal, da je nova pogodba zahtevala več sprememb od M. Juuri, med drugim opravljanje nalog na drugih lokacijah, čeprav začasno, in znižanje plače za 100 EUR na mesec zaradi skrajšanja delovnega dneva.
8.
M. Juuri se je po teh spremembah v kolektivni ureditvi, ki je veljala za njeno pogodbo o zaposlitvi, 19. februarja 2003 odločila odpovedati pogodbo o zaposlitvi. Pred sodiščem se je sklicevala na finsko delovno zakonodajo in od pridobitelja zahtevala odpravnino v skladu z odpovednim rokom in nadomestilo za nezakonito prekinitev pogodbe o zaposlitvi v višini štirinajstih mesečnih plač. Helsingin Käräjäoikeus je 11. februarja 2005 zavrnilo tožbo M. Juuri na prvi stopnji. Helsingin Hovioikeus je eno leto pozneje, 28. februarja 2006, v pritožbenem postopku to sodbo potrdilo, vendar je M. Juuri vložila pravno sredstvo pri Korkein Oikeus, vrhovnem sodišču, ki je Sodišču predložilo predlog za razlago Direktive 2001/23.
III – Pravni okvir
A – Skupnostna ureditev
9.
Direktiva 2001/23 določa sveženj minimalnih pogojev za ohranjanje pravic delavcev pri prenosu podjetij, obratov ali delov podjetij ali obratov. Določbi omenjene direktive, ki sta pomembni v sporu med M. Juuri in podjetjem pridobiteljem, sta člena 3(3) in 4(2), ki določata:
„Člen 3
[…]
3.   Po prenosu pridobitelj še naprej zagotavlja s kolektivno pogodbo dogovorjene delovne pogoje, kakršne je na podlagi te pogodbe zagotavljal odsvojitelj, do dneva prenehanja veljavnosti ali izteka te kolektivne pogodbe ali do dneva uveljavitve ali začetka uporabljanja druge kolektivne pogodbe.
Države članice lahko omejijo obdobje zagotavljanja takih delovnih pogojev, s pridržkom, da ni krajše od enega leta.
[…]
Člen 4
[…]
2.   Če pogodba o zaposlitvi ali delovno razmerje preneha, ker se delovni pogoji zaradi prenosa bistveno spremenijo v škodo delavca, se šteje, da je delodajalec odgovoren za prenehanje pogodbe o zaposlitvi ali delovnega razmerja.“
B – Nacionalna ureditev
10.
V skladu s predložitvenim sklepom Korkein Oikeus člen 2 poglavja 6 Työsopimuslaki (zakona o pogodbi o zaposlitvi) določa, da „se pogodba o zaposlitvi, ki velja ali je sklenjena za nedoločen čas, prekine tako, da se drugo pogodbeno stranko obvesti o odpovedi“.
11.
V poglavju 7 istega zakona je v členu 6, s katerim je v finsko zakonodajo prenesen člen 4(2) Direktive 2001/23, določeno, da „če se pogodba o zaposlitvi prekine zaradi znatnega poslabšanja delovnih pogojev delavca, ki je posledica prenosa podjetja, se šteje, da je delodajalec odgovoren za prenehanje delovnega razmerja“.
12.
Člen 1(2) poglavja 8 Työsopimuslaki delavcu omogoča, da odpove pogodbo, če delodajalec ne izpolnjuje svojih obveznosti, ki bistveno vplivajo na delovno razmerje, tudi v obdobju, ki ustreza odpovednemu roku.
13.
V skladu s členom 5 Työehtosopimuslaki (finski zakon o kolektivni pogodbi), če je delodajalec podpisnik kolektivne pogodbe ali je ta pogodba zanj kako drugače zavezujoča, njegov naslednik prevzame vse njegove pravice in obveznosti, ki izhajajo iz omenjene kolektivne pogodbe. V okviru prenosa podjetja mora pridobitelj spoštovati pogoje iz kolektivne pogodbe, ki je zavezujoča za odsvojitelja do prenehanja veljavnosti, in nato kolektivno pogodbo, ki zanj velja v smislu člena 4 zakona o kolektivni pogodbi.
14.
V členu 2 poglavja 12 Työsopimuslaki je določeno, da ima delavec pravico, da v primeru neutemeljene prekinitve pogodbe o zaposlitvi od delodajalca prejme nadomestilo, saj mora delodajalec izplačati nadomestilo, če je prekinitev pogodbe v nasprotju z razlogi iz zakona o pogodbi o zaposlitvi, in delavcu, ki je sam prekinil pogodbo o zaposlitvi, izplačati nadomestilo.
15.
V členu 2 poglavja 12 Työsopimuslaki so navedene omejitve nadomestila, do katerega je delavec upravičen, v razponu od treh do štiriindvajsetih mesečnih plač.
16.
Delavec ni upravičen do nadomestila iz člena 2 poglavja 12 Työsopimuslaki, če je delodajalec odpovedal pogodbo iz stvarnih in resnih razlogov, vendar celo v takem primeru lahko zahteva plačo in druge ugodnosti za čas odpovednega roka. Če se ugotovi, da je imel delodajalec zelo resne razloge za takojšnjo odpoved pogodbe o zaposlitvi, delavec ne more prejeti ne plače ne drugih ugodnosti, ki izhajajo iz delovnega razmerja.
17.
Člen 1 poglavja 12 Työsopimuslaki zavezuje delodajalca, ki namenoma ali iz malomarnosti ni izpolnil obveznosti iz pogodbe o zaposlitvi ali iz Työsopimuslaki, da povrne škodo, ki jo je prizadejal delavcu.
IV – Vprašanji za predhodno odločanje
18.
S sklepom z dne 24. avgusta 2007 je Korkein Oikeus po vloženem pravnem sredstvu M. Juuri zoper pridobitelja predložilo Sodišču ti vprašanji:
„1)
Ali je treba člen 4(2) Direktive Sveta 2001/23/ES razlagati tako, da mora država članica v primeru, ko je delavec sam odpovedal pogodbo o zaposlitvi zaradi znatnega poslabšanja delovnih pogojev, do katerih je prišlo zaradi prenosa podjetij, v svojem pravnem redu zagotoviti delavcu pravico do denarne odškodnine od njegovega delodajalca, enako kot v primeru, če je delodajalec nezakonito odpovedal pogodbo o zaposlitvi, ob upoštevanju dejstva, da je delodajalec v smislu člena 3(3) Direktive spoštoval kolektivno pogodbo, ki je zavezovala odsvojitelja in zagotavljala boljše delovne pogoje delavcu le do njenega izteka, in da je poslabšanje delovnih pogojev posledica tega izteka?
2)
Če odgovornost delodajalca, določena z Direktivo, ni tako obsežna, kot je navedeno v točki 1, ali jo je treba vseeno uveljaviti, na primer s plačilom plač in drugih ugodnosti odpovednega roka, ki ga mora delodajalec spoštovati?“
19.
Vladi Republike Finske in Republike Madžarske ter Komisija so stališča predložile v roku, predpisanem v členu 23 Statuta Sodišča.
20.
Sodišče je na upravni seji 29. aprila 2008 odločilo, da bo finski vladi postavilo dve pisni vprašanji, odgovori nanju pa so v sodno tajništvo prispeli 23. maja letos.
V – Reformulacija vprašanj za predhodno odločanje
21.
Vprašanji za predhodno odločanje, ki ju je postavilo finsko sodišče, se vrtita okrog istega pojava: spremembe sistema, predvidenega v delovnem pravu, potem ko se je iztekla kolektivna pogodba v metalurškem sektorju. To izhodišče ni tako nesporno, kot se zdi, saj sta obe vladi, ki sta predložili stališča, in Komisija v svojih vlogah obravnavali to vprašanje. Člen 4(2) Direktive 2001/23 se uporablja, ko je potrjeno, da je sprememba določb, ki se jih uporablja za pogodbo o zaposlitvi, zakonita. Če bi se izkazalo, da je sprememba nezakonita, ker je v nasprotju s členom 3(3) te direktive, bi bili učinki drugačni. Zato je treba razjasniti dejanske okoliščine zadeve v glavni stvari, da bi ugotovili, ali so bile storjene nezakonitosti, kajti kolektivna pogodba, ki je sprva veljala za M. Juuri, se je iztekla na isti dan, kot je bil izveden prenos obrata. Ta sočasnost je Sodišču vzbudila dvome in ga napeljala k temu, da je finski vladi postavilo več vprašanj, (
5
) mene pa k reformulaciji vprašanj, ki jih je postavilo Korkein Oikeus. (
6
)
22.
V tej zadevi se mi zdi primerno združiti obe vprašanji nacionalnega sodišča, da bi najprej preučili vse v zvezi z nasledstvom kolektivnih pogodb in nato posredne učinke člena 4(2) navedene direktive na odškodnino.
23.
Zato predlagam Sodišču, naj se vprašanji za predhodno odločanje na novo oblikujeta:
1.
Ali je ohranjanje delovnih pogojev, dogovorjenih s kolektivno pogodbo do njenega izteka, v skladu s členom 3(3) Direktive 2001/23, če je datum prenosa podjetja enak datumu izteka?
2.
Ali je treba člen 4(2) Direktive Sveta 2001/23/CE razlagati v tem smislu, da mora država članica v svojem pravnem redu delavcu zagotoviti pravico, da mu delodajalec izplača finančno odškodnino, ali ga je treba razlagati izključno kot določbo, s katero je dodeljena odgovornost?
VI – Prvo vprašanje za predhodno odločanje
24.
V členu 3(3) Direktive 2001/23 je bil postavljen instrument zaščite za delavca, s katerim se zaposlenim omogoča pravno varnost, kadar delodajalec izvede prenos. Če pred prenosom velja kolektivna pogodba, se delavci lahko sklicujejo nanjo do datuma njenega izteka ali do „dneva uveljavitve […] druge kolektivne pogodbe“. Države članice lahko omejijo trajanje te prerogative, s pridržkom, da ni krajše od enega leta. (
7
)
25.
Z Direktivo 2001/23 se išče ravnovesje med stabilnostjo delovnega razmerja in prožnostjo delodajalčevega ravnanja. Pravice delavcev trajajo predpisani čas po prenosu. Kadar zadevnih pravic ni več mogoče uresničevati, delavec v zvezi s tem lahko sprejme odločitev, s katero se upraviči uporabo člena 4(2) te direktive. Ta določba delodajalcu pripiše odpoved pogodbe o zaposlitvi, če se zaradi prenosa „delovni pogoji […] bistveno spremenijo v škodo delavca“. (
8
) Poleg tega je sodna praksa dopustila te spremembe kljub obvezujoči naravi pravil Direktive 2001/23, če jih nacionalna zakonodaja dovoljuje v normalnem poteku delovnega razmerja neodvisno od tega, ali je bil prenos izveden ali ne. (
9
)
26.
Člena 3(3) in 4(2) te direktive ne delujeta kot hermetično zaprta razdelka. (
10
) Dejstvo, da zakonodajalec Skupnosti delavcu dodeli možnost odpovedi pogodbe o zaposlitvi, izhaja iz poslabšanja njegovega odnosa z delodajalcem, kar je posledica normativne spremembe. Zdi se očitno, da člen 3, čeprav ohranja predhodne pravice delavca, po potrebi omogoča spremembo pravne ureditve. Prav zato, ker je taka sprememba predvidena, je v skladu z Direktivo 2001/23 nekdo odgovoren za prekinitev pogodbe: delodajalec. (
11
) Tako se izravna dejstvo, da ima pravilo, ki prepoveduje spremembo delovnih pogojev, izjeme. Odgovornost za to se pripiše pridobitelju, zato delavec lahko ohrani svoje pravice, vsaj finančne. (
12
)
27.
V okviru drugega vprašanja za predhodno odločanje bo treba preučiti posledice odpovedi s stališča nadomestil na podlagi člena 4(2) Direktive 2001/23, vendar je treba na tej stopnji sklepati vnaprej in na tem graditi naslednje razmišljanje.
28.
Ohranjanje pravic delavcev, zapisano v členu 3(3) Direktive 2001/23, državam članicam nalaga pozitivno obveznost, ki se konkretno prenaša na delodajalce. Če so izpolnjeni pogoji iz te določbe, delavec po prenosu ohrani delovne pogoje neomejeno dolgo ali v določenih mejah za določeno obdobje. (
13
) Vendar kršitev tega člena dodeli delavcu pravico, da zahteva, tudi na sodišču, status, kakršnega mu je priznavala delovna zakonodaja pred prenosom, ali enakovredno finančno nadomestilo. (
14
) Ta primer se obravnava v skladu z vsebinskimi in postopkovnimi pravili nacionalnega delovnega prava, ne da bi zanemarili pomen Direktive 2001/23, v kateri je natančno opredeljeno, kakšen mora biti cilj nacionalnih pravil.
29.
V teh okoliščinah je očitno, da zadevna določba posredno in z nalaganjem minimalnih pogojev uvaja dvojno ureditev nadomestil pri izteku delovnega razmerja. Po prvi predpostavki delavec odpove pogodbo o zaposlitvi, potem ko so bili izpolnjeni pogoji iz člena 3(3) Direktive 2001/23. Po drugi predpostavki pride do odpovedi pogodbe na pobudo delavca po kršitvi navedenega člena. Hipotezi nimata enake teže, saj ima delavec v drugem primeru manj podpore, tako da mora nacionalno delovno pravo delodajalca obravnavati strožje. Taka rešitev bi se uporabila, tudi če bi kljub formalnemu upoštevanju člena 3(3) Direktive 2001/23 prišlo do izigravanja, kar je v tej zadevi mogoč scenarij, kar pa mora – glede na to, da gre za predhodno odločanje v tej zadevi – razjasniti nacionalno sodišče.
30.
Za presojo izigravanja zakona so potrebni dejanski elementi, s katerimi Sodišče ni vedno seznanjeno. (
15
) Kljub temu je v sodni praksi (
16
) posebna pozornost namenjena sporom, v katerih ena od strank ravna z namenom zlorabe. (
17
) Ta občutljivost se je pojavila tudi v zadevah, povezanih s socialnim pravom Skupnosti, in konkretno pri uporabi Direktive 2001/23. Tako se je Sodišče v zadevi Bork International in drugi (
18
) srečalo z odpovedjo delovnega razmerja vsem zaposlenim v podjetju, čemur je takoj sledil prenos podjetja in vnovična zaposlitev velikega dela osebja, vendar pod slabšimi pogoji. V skladu z običajno metodo je Sodišče opozorilo, da mora nacionalno sodišče opredeliti dejstva in nato uporabiti pravila Skupnosti ter pri tem navesti merila, ki morajo voditi odločitev predložitvenega sodišča, to pa mora oceniti „objektivne okoliščine, v katerih je nastopila odpoved delovnega razmerja, in zlasti v primeru, kakršen je ta, dejstvo, da je odpoved začela veljati na datum, ki je blizu prenosu, in da je pridobitelj znova zaposlil zadevne delavce“. (
19
) Na tej podlagi je Sodišče v sodbi potrdilo uporabo Direktive 2001/23 za situacije, kakršna je situacija v tem primeru. (
20
)
31.
Iz sodbe Bork izhaja, da Sodišče podeli nacionalnemu sodišču velik manevrski prostor in mu ga nato odvzame. Ker se nacionalnemu sodišču naloži posebna merila in ker nacionalno sodišče odobri opredelitev upoštevnih pravil Skupnosti za rešitev zadeve, se analiza dejanskih elementov zmanjša, nacionalno sodišče pa je potisnjeno v nehvaležno vlogo. Takega ravnanja Sodišča ne odobravam. Še toliko manj, ker gre za umetno tehniko, ki stranke v sporu spravlja v negotov položaj in se kaže v nepotešljivi žeji po siljenju v ospredje in nespoštljivem pogledu na institucionalno avtonomijo, ki jo je treba priznati nacionalnemu sodišču. (
21
) V tej zadevi se je mogoče izogniti tovrstni razpravi, ne da bi zato trpele avtoriteta Sodišča in pooblastila Korkein Oikeus.
32.
Tudi če dopustimo, da mora nacionalno sodišče ugotoviti, ali to, da se datuma prenosa podjetja in izteka kolektivne pogodbe ujemata, pomeni izigravanje zakona, je finska vlada Sodišču predložila zanimive dodatne elemente. Ugotovili smo, da se je prvotna pogodba med M. Juuri in njenim delodajalcem iztekla na dan prenosa. Tihega podaljšanja pogodbe ni bilo, saj je bila več mesecev pred tem podpisana nova kolektivna pogodba za ta sektor, ki je v celoti nadomestila prejšnjo kolektivno pogodbo. Rok med ratifikacijo nove pogodbe in njenim začetkom veljavnosti je bil zelo kratek, samo mesec in pol. Tudi ravnanje odsvojitelja v obdobju pred prenosom, predvsem njegov odnos do zaposlenih in njihovih zastopnikov, veliko pove o tem, kako je potekala ta operacija. Nacionalno sodišče mora presoditi, ali to zaporedje pogodb, rok in podatki, ki so bili posredovani zaposlenim, dovoljujejo trditev, da sta odsvojitelj in pridobitelj izigrala zakon in torej kršila predpise, ki prepovedujejo spremembo delovnih pogojev v primeru prenosa podjetja.
33.
Predložitveno sodišče mora analizirati dejstva in nato upoštevati jasna pravila, ki jih izpostavi Sodišče, da bi bila sprejeta pravno pravilna rešitev. Sodišče Skupnosti ne sme barantati za svoje sodelovanje, zato ponavljam trditve, podrobno opisane v točkah od 29 do 32 teh sklepnih predlogov: če bi Korkein Oikeus na podlagi dejanskih in pravnih elementov, ki jih ima, ugotovilo izigranje zakona, bi obstajala kršitev člena 3(3) Direktive 2001/23. Neupoštevanje te določbe vključuje bolj restriktivno razlago člena 4(2) te direktive. V takem primeru bi delodajalec namenoma storil kršitev, zaradi česar bi bila njegova odgovornost večja.
34.
Zato in kot odgovor na prvo vprašanje za predhodno odločanje menim, da člen 3(3) Direktive 2001/23 nasprotuje temu, da delovni pogoji, dogovorjeni s kolektivno pogodbo, nehajo veljati, ko se ta pogodba izteče, če se datum prenosa podjetja ujema z datumom prenehanja veljavnosti pogodbe in če sta odsvojitelj in pridobitelj izigrala zakon. Nacionalno sodišče mora ugotoviti, ali je uskladitev datumov prenosa in izteka kolektivne pogodbe izigravanje.
35.
Zdaj pa je treba opredeliti obseg in meje te odgovornosti, kar vključuje razlago člena 4(2) Direktive 2001/23.
VII – Drugo vprašanje za predhodno odločanje
36.
Vladi Republike Finske in Republike Madžarske ter Komisija se strinjajo, da omenjeni člen 4(2) samo razdeli odgovornosti po znatni spremembi delovnega razmerja. Namen Direktive 2001/23 torej ni iskanje konkretne ugodnosti z odločitvijo o pravnem statusu delavca, ki je doživel prenos. To stališče temelji na prepričanju, da je direktiva instrument minimalnega usklajevanja, katerega razlaga zahteva veliko manevrskega prostora za nacionalnega zakonodajalca. (
22
) Čeprav se v glavnem strinjam s tem stališčem, ocenjujem, da je potrebna poglobljena razlaga te določbe. Dejstvo, da je Skupnost uvedla minimalno usklajevanje, ne pomeni, da je treba a priori zavrniti kakršno koli obliko ekonomske zaščite v korist delavca. Samo podrobna preučitev besedila pripelje do zanesljive razlage, zato je treba eno za drugo preučiti različne sestavine zadevne norme.
A – Bistvena sprememba delovnih pogojev v škodo delavca
37.
Premisa, ki daje delavcu pravico, da odpove svojo pogodbo in odpoved pripiše delodajalcu, je v prvem delu člena 4(2) direktive, ki zahteva, da „se delovni pogoji zaradi prenosa bistveno spremenijo v škodo delavca“.
38.
Nacionalno sodišče je najboljša instanca za presojo, ali je v tem primeru prišlo do bistvene spremembe v škodo M. Juuri. Čeprav finsko pravo nedvomno predvideva ukrepe za to, da bi Korkein Oikeus odločilo tako ali drugače, sodna praksa Sodišča zagotavlja merila za ugotavljanje, ali je prišlo do neugodne spremembe. (
23
) V zadevi Merckx in Neuhuys (
24
) sta delavca odpovedala svoji pogodbi na podlagi člena 4(2) Direktive 2001/23, ko jima delodajalec ni hotel zagotoviti prejšnje plače, izračunane glede na promet. Sodišče se je odločilo neposredno opredeliti dejstva, s tem ko je izjavilo, da „sprememba višine plačila, ki ga prejme delavec, spada med bistvene spremembe delovnih pogojev v smislu te določbe, tudi če je plačilo odvisno od ustvarjenega prometa“. (
25
)
39.
Nekaj let pozneje je sodba v zadevi Delahaye (
26
) omogočila Sodišču, da znova izrazi svoje stališče o „bistvenih spremembah“ pogodbe o zaposlitvi, vendar z drugačnega vidika kot v sodbi Merckx in Neuhuys. V sporu med delavko in njenim novim delodajalcem zaradi 37-odstotnega znižanja plače sodba nacionalnemu sodišču ni dala konkretnega odgovora in se je omejila na ugotovitev, da „uporaba nacionalnih pravil, ki urejajo status državnih uslužbencev, pomeni zmanjšanje plač delavcev, ki jih prenos zadeva. Tako zmanjšanje je treba, če je znatno, šteti za bistveno spremembo delovnih pogojev v škodo zadevnih delavcev v smislu člena 4(2) Direktive.“ (
27
)
40.
Sodba Delahaye je, v nasprotju s tem, kar se je zgodilo v zadevi Merckx in Neuhuys, še odločneje ponovila, da je nujno, da je sprememba „bistvena“, pri čemer ni opredelila dejstev v sporu o glavni stvari. Kljub temu sta oba predloga nastala v podobnih okoliščinah, ko je znižanje plačila delavca privedlo do tega, da je enostransko odpovedal pogodbo. Da bi ugotovili, kaj se v Direktivi 2001/23 razume kot „bistvena“ sprememba, je treba privzeti subjektivno dojemanje tega izraza z vidika delavca, njegovo pravno in ekonomsko razsežnost. Če bi izbrali objektivno dojemanje izraza in pri tem upoštevali dejavnike, neodvisne od individualnega položaja zaposlenega, bi tvegali, da pridemo do sklepov, ki niso združljivi s ciljem Direktive 2001/23. V obeh zgornjih zadevah je Sodišče pokazalo nacionalnemu sodišču druge, prav tako pomembne elemente, ki so prevesili tehtnico v dobro enostranske odpovedi pogodbe o zaposlitvi. V sodbi Delahaye je omenjena delovna doba tožeče stranke, da bi se v celoti upoštevale okoliščine te delavke. (
28
) Sodba Merckx in Neuhuys je, če se v točki 38 že ni sklicevala na druge upoštevne dejavnike, poudarila, da položaj tožnikov ni bil ogrožen samo z vidika plačila, saj je prenos podjetja povzročil tudi spremembo kraja dela. (
29
)
41.
Očitno je torej, da se je Sodišče, ne da bi to izrecno razglasilo, odločilo za subjektivno opredelitev izraza „bistvena sprememba“, s tem ko je pretehtalo dejanske in pravne okoliščine delavca, ki odpove pogodbo na podlagi člena 4(2) Direktive 2001/23. Nacionalno sodišče mora opredeliti te okoliščine na podlagi meril, ki izhajajo iz sodb Merckx in Neuhuys ter Delahaye. Če jih uporabimo v primeru M. Juuri, ugotovimo, da se je njen dohodek zmanjšal sorazmerno z delovnim časom. Poleg tega bi zamenjava kolektivne pogodbe lahko uvedla druge normativne spremembe, ki bi jih bilo treba vključiti v spor o glavni stvari, ker bi prinesle dodatne elemente pri oceni resničnega obsega nastalih sprememb. K temu bi dodali še občasne in posamične spremembe kraja dela M. Juuri. Nacionalno sodišče mora presoditi, ali so, glede na pravne in ekonomske okoliščine M. Juuri, vsi ti dejavniki bistvena sprememba pogodbe o zaposlitvi.
B – Pripis odgovornosti delodajalcu: izhodišče ali konec poti?
42.
V skladu s členom 4(2) Direktive 2001/23 se, ko je ugotovljena bistvena sprememba delovnega razmerja, šteje, da je za prenehanje pogodbe o zaposlitvi „odgovoren delodajalec“. Tožeča stranka v glavni stvari meni, da te besede ne vsebujejo le pravila o določitvi odgovornosti, ampak tudi pooblastilo v zvezi z zneskom odškodnine. V sporu, v katerem je bilo postavljeno to vprašanje za predhodno odločanje, se Korkein Oikeus sprašuje, kolikšno bi bilo nadomestilo M. Juuri, če bi Direktiva 2001/23 presegala zgolj pripis odgovornosti, pri čemer njegovi dvomi segajo od odškodnine, predvidene v finski zakonodaji v primeru zlorabe pri odpovedi delovnega razmerja, do nadomestila, povezanega z odpovednim rokom, ki ga mora delodajalec spoštovati.
43.
Tako kot finska in madžarska vlada ter Komisija menim, da Direktiva 2001/23 samo in izključno razdeli odgovornost. Če bi zakonodajalec Skupnosti hotel določiti finančne posledice odpovedi pogodbe, bi to jasno izrazil. Namen člena 4(2) direktive je razdeliti odgovornost za odpoved, ne pa opredeliti pravne posledice. Ta teza temelji na slovnični in teleološki analizi Direktive 2001/23 in drugih besedil, ki usklajujejo socialno pravo Skupnosti. (
30
)
1. „Taking words seriously“
44.
Podrobna filološka razlaga ni najboljši instrument v službi pravnika, vendar je vedno prvi korak na poti, ki jo je treba prehoditi. Pravo Skupnosti kot celota, zapisana v široki paleti vseh uradnih jezikov, črpa moč svojih argumentov v dobesedni vsebini določb. (
31
) Prednost, ki včasih postane neugodna in prispeva k zmedi, kadar je treba odločiti o pravilih, ki jih je mogoče uporabiti v danem sporu. (
32
) Ta zadeva spada v zadnjo kategorijo, v kateri pluralnost jezikov ustvarja več zmede kot preglednosti. To izhaja iz študije izrazov, uporabljenih v členu 4(2) Direktive 2001/23.
45.
Zadnji del te določbe natančno omenja, da „se šteje, da je delodajalec odgovoren“ za prenehanje pogodbe o zaposlitvi. Španska, francoska, češka in nemška različica se sklicujejo na pripis odgovornosti. (
33
) Drugi prevodi uvajajo odgovornost podjetnika in ne omenjajo pripisa. Tako je v italijanski, portugalski, poljski, bolgarski ali angleški različici, v katerih, na primer, odpoved „è considerata come dovuta alla responsabilità del datore di lavoro“. (
34
) Zato določene različice poudarjajo pripis, druge pa odgovornost. (
35
) V širšem pomenu, besedila, ki so usmerjena v „odgovornost“, izražajo voljo zakonodajalca Skupnosti, ki presega samo pripis in zagovarja avtonomno sprejetje te besede, ki ji ekonomsko vsebino daje pravo Skupnosti, in ne nacionalno pravo.
46.
Ponavljam, kar sem dejal na začetku tega razdelka, ko sem ugotavljal, da slovnična razlaga v nekaterih primerih prinaša prej zmedo kot jasen konsenz. Dobesedna vsebina pisnih pravil dobi poseben poudarek, kadar njena analiza vodi v lahko doumljivo presojo, ne pa v primerih, kot je ta, kjer besede in njihovi prevodi prinašajo različne in celo nasprotujoče si posledice. Ne verjamem, da odtenki v zapisu v določenih različicah prinašajo opazne pravne posledice, tako da se na tej poti spuščamo na spolzek teren.
47.
Očitno samovoljna uporaba izrazov „pripis“ in „odgovornost“ v različnih uradnih različicah me napeljuje k mnenju, da ključ ni v besedilu, ampak v cilju tega pravila.
2. „Taking goals seriously“
48.
Namen Direktive 2001/23 in drugih normativnih besedil socialnega prava Skupnosti je zaščita delavcev na evropskem notranjem trgu. Preučiti je treba dinamiko zaščite najšibkejše stranke v okviru delovnega razmerja, to je uveljavitev usklajene ravni zaščite v Skupnosti, kjer normativne razlike ne smejo ovirati prostega pretoka proizvodnih dejavnikov. (
36
) Socialne določbe so glede na njihove cilje, naravo in učinke zapletene norme. Ni naključje, da imamo v tem okviru direktivo, celo direktive, ki uvajajo minimalne pogoje, katerih določbe puščajo prostor za višjo zaščito na nacionalni ravni. (
37
)
49.
Zaščitni odnos se kaže v uvodnih izjavah Direktive 2001/23, katere namen je „varovanje delavcev v primeru, ko se spremeni delodajalec, in zlasti zagotovi[lo], da se njihove pravice ohranijo“. (
38
) To je bil namen zakonodajalca, ki se je odločil, da bo odpravil razlike, ki še vedno obstajajo v državah članicah, „kar zadeva obseg varovanja delavcev“. (
39
) Sodišče in generalni pravobranilci so v razlagah Direktive 2001/23 poudarili pomen njenih socialnih vidikov. Generalni pravobranilec Cosmas v sklepnih predlogih v zadevi Spano priznava, da „gre za zakonodajo z jasnim socialnim ciljem“, (
40
) trditev, ki jo je Sodišče ponovilo v svoji sodni praksi (
41
).
50.
Ta socialni cilj spremljajo še druge pobude. Direktiva 2001/23 in njena predhodnica, Direktiva 77/187, sta očitno iskali ravnovesje med zaščito delavcev in spodbujanjem prožne organiziranosti podjetij. (
42
) Zato je bil namen določb Skupnosti omiliti togost nekaterih nacionalnih standardov, katerih uporaba je ne samo prispevala k zapletom pri prestrukturiranju v določenih sektorjih, ampak tudi ovirala prost pretok in lojalno konkurenco na notranjem trgu. Uskladitev interesov se jasno pokaže, če primerjamo izvorno besedilo Komisije (
43
) z besedilom, ki ga je sprejel Svet. Končno besedilo kaže veliko skrb za to, da se uskladita zaščita delavca in spodbujanje ukrepov za reorganizacijo podjetja, kar se jasno vidi v členih, o katerih razpravljamo v tem primeru. V točkah od 25 do 29 teh sklepnih predlogov sem zapisal, da pravice delavca lahko trajajo določen ali nedoločen čas po prenosu. Direktiva 2001/23 pridobitelju priznava širok manevrski prostor za spreminjanje delovnih pogojev zaposlenih, vendar to prožnost izravna z ukrepi v dobro delavca, zlasti z možnostjo enostranske odpovedi. S tem rezultatom je zaključeno usklajevanje interesov obeh strani, kajti Direktiva 2001/23 dodaja, da je delodajalec odgovoren za prekinitev delovnega razmerja, če se zaradi prenosa poslabša zaposlitveni položaj delavca. Komisija je v osnutku direktive od leta 1974 naprej trdila, da zaradi tega uravnoteženja člen 4 samo razdeli napake in prepusti nacionalni zakonodaji, da jih razmeji. (
44
)
51.
Ravnovesje med zaščito delavca in prožnostjo podjetja je doseženo s tem, da se ureditev odškodnin prepusti nacionalnemu pravu. V Direktivi 2001/23, ki uvaja minimalne norme in omogoča okrepitev teh pravil na nacionalni ravni, je zapisana razumna rešitev. Po eni strani delavcu zagotavlja, da bo pridobitelj odpravil poslabšanje delovnih pogojev. Po drugi strani nacionalnemu pravu prepušča skrb za podrobno opredelitev ekonomskih pogojev odškodnine. Ob upoštevanju cilja Direktive 2001/23 sem prepričan, da njen člen 4(2) nalaga pripis, in ne opredelitve odgovornosti, ki jo nosi delodajalec.
3. „Taking directives seriously“
52.
Vendar so še drugi, sistemski razlogi za restriktivno razlago člena 4(2) direktive. Celotno socialno pravo Skupnosti kaže, kakšen je bil namen institucij, ko so sprejele Direktivo 2001/23, kajti, kjer so hotele določiti pogoje za sistem nadomestil, do katerega bi bila upravičena tožeča stranka v tem primeru, so to jasno storile. A contrario je zato treba skleniti, da se člen 4(2) omejuje na to, da dodeli odgovornost delodajalcu, vendar je ne opredeli.
53.
Direktiva 2006/54/ES o uresničevanju načela enakih možnosti ter enakega obravnavanja moških in žensk pri zaposlovanju in poklicnem delu (preoblikovano), (
45
) ki s svojimi določbami na novo oblikuje vsa protidiskriminacijska pravila Skupnosti, v členu 18 zavezuje države članice, da predvidijo kompenzacijske mehanizme za žrtve diskriminacije. Načeloma spodbuja uvedbo ukrepov, „ki so potrebni za zagotovitev dejanske in učinkovite odškodnine […], in sicer na način, ki je odvračilen in sorazmeren“. Ta določba v nacionalne pravne rede vnaša element z očitno skupnostno razsežnostjo, zlasti na področju delovnega prava in povrnitve škode. (
46
) Prav tako Direktiva 2006/54 polega tega, da delodajalcu dodeli odgovornost, tudi prepoveduje zgornjo mejo, da se ohranijo pravice žrtev diskriminacije. (
47
) To se jasno razlikuje od tega, kar se je zgodilo s členom 4(2) Direktive 2001/23.
54.
Direktiva 2004/113/ES o izvajanju načela enakega obravnavanja moških in žensk pri dostopu do blaga in storitev ter oskrbi z njimi (
48
) predlaga podobno rešitev, kajti njen člen 8 s podobnimi besedami kot Direktiva 2006/54 navaja, da morajo države članice sprejeti „potrebne ukrepe za zagotovitev dejanske in učinkovite odškodnine ali povračila, kakor to določijo države članice, za izgubo in škodo, ki jo je oškodovana oseba utrpela zaradi diskriminacije […] na način, ki je odvračilen in v sorazmerju z utrpljeno škodo“. Ta predpis nacionalnemu pravu nalaga omejitev, ne le pozitivno, ampak tudi negativno, saj nato pojasni, da „[v]naprejšnja določitev zgornje meje ne omejuje te odškodnine ali povračila“.
55.
Druge določbe, katerih namen je uskladitev socialnega prava, ne govorijo o obveznosti povračila škode, ki je povezana z neizpolnjevanjem obveznosti, pripisanih delodajalcu. Direktiva 2001/23 je eksplicitna, vendar ni tako jasna kot direktivi 2004/113 in 2006/54, zato menim, da člen 4(2) Direktive 2001/23 ustvarja primerno ravnovesje, s tem ko uvaja merilo za dodelitev odgovornosti, ne pa avtonomnega sistema, ki bi se uporabil za to odgovornost. V dopolnilo temu, kar je bilo navedeno v točkah od 25 do 29 teh sklepnih predlogov, je treba samo dodati, da, kot sem tam že dejal, člena 3 in 4 Direktive 2001/23 delujeta v komplementarnem odnosu, kar po mojem mnenju upravičuje prilagajanje njune razlage, kadar ju je treba uporabiti.
4. Izjema v splošnem pravilu o pripisu odgovornosti: element postopnosti
56.
Trdil sem, da odpoved pogodbe o zaposlitvi na podlagi spoštovanja člena 3(3) Direktive 2001/23 ne zasluži enakega obravnavanja kot odpoved zaradi kršitve te določbe. V tem je razlika v ravnanju delodajalca, ki bi glede na okoliščine zahteval nekoliko drugačno razlago člena 4(2) Direktive 2001/23. Ta posledica izhaja iz sodne prakse Sodišča, ki od nacionalnih sodišč zahteva določeno stopnjo postopkovne in vsebinske zaščite v skladu z načeli učinkovitosti in enakovrednosti, tudi v sektorjih, ki so predmet usklajevanja minimalnih pravil. (
49
) Tako v primeru, da je pridobitelj pri izvedbi prenosa spoštoval člen 3, vendar je pogodba o zaposlitvi odpovedana na podlagi člena 4(2), za odgovornost še naprej veljajo splošna pravila nacionalnega delovnega prava. V nasprotnem primeru menim, da člen 4(2), čeprav ne opredeli posebnega sistema za odškodnine, državi članici nalaga individualizirano obravnavo, prav tako v njeni nacionalni zakonodaji.
57.
Sodišče ne bi smelo Korkein Oikeus predlagati, kateri sistem za povračilo škode bi bil najprimernejši v odločitvi o zahtevah M. Juuri. Moralo bi ga usmerjati in mu pokazati, da Direktiva 2001/23 uvaja dve ravni odgovornosti. Pravo Skupnosti ne ocenjuje konkretnega poslovnega izida, vendar se zgane, kadar v očitno različnih okoliščinah nastanejo enaki pravni učinki. (
50
) Nacionalno sodišče mora določiti najprimernejšo rešitev za odgovornost, ker uporablja modulacijsko merilo na podlagi navedenega člena 3 v povezavi z navedenim členom 4(2).
58.
Na kratko je treba na drugo vprašanje za predhodno odločanje odgovoriti v smislu, da je treba člen 4(2) Direktive 2001/23 razlagati kot določbo, s katero se dodeli odgovornost. Vendar pravo Skupnosti zahteva stopnjevanje te odgovornosti glede na upoštevanje člena 3 Direktive 2001/23. V ta namen nacionalno sodišče uporabi merila iz nacionalnega prava, s katerimi omili ali poveča težo odgovornosti.
VIII – Predlog
59.
V skladu z navedenimi pojasnili Sodišču predlagam, naj na vprašanji za predhodno odločanje, ki ju je predložilo Korkein Oikeus, odgovori:
„1)
Člen 3(3) Direktive Sveta 2001/23/ES z dne 12. marca 2001 o približevanju zakonodaje držav članic v zvezi z ohranjanjem pravic delavcev v primeru prenosa podjetij, obratov ali delov podjetij ali obratov nasprotuje temu, da delovni pogoji, dogovorjeni s kolektivno pogodbo, nehajo veljati na datum, ko se izteče kolektivna pogodba, če se datum prenosa podjetja ujema z datumom izteka pogodbe in če sta odsvojitelj in pridobitelj izigrala zakon. Nacionalno sodišče mora ugotoviti, ali je šlo pri uskladitvi datuma prenosa in datuma izteka kolektivne pogodbe za izigravanje.
2)
Člen 4(2) Direktive Sveta 2001/23/ES o približevanju zakonodaje držav članic v zvezi z ohranjanjem pravic delavcev v primeru prenosa podjetij, obratov ali delov podjetij ali obratov je treba razlagati izključno kot določbo, s katero se dodeli odgovornost. Vendar pravo Skupnosti zahteva stopnjevanje te odgovornosti glede na upoštevanje člena 3 Direktive 2001/23. V ta namen nacionalno sodišče uporabi merila iz nacionalnega prava, s katerimi omili ali zaostri odgovornost.“
(
1
)	Jezik izvirnika: španščina.
(
2
)	Direktiva Sveta z dne 12. marca 2001 o približevanju zakonodaje držav članic v zvezi z ohranjanjem pravic delavcev v primeru prenosa podjetij, obratov ali delov podjetij ali obratov (UL L 82, str. 16), ki kodificira Direktivo Sveta 77/187/EGS z dne 14. februarja 1977 o približevanju zakonodaje držav članic v zvezi z ohranjanjem pravic delavcev v primeru prenosa podjetij, obratov ali delov obratov (UL L 61, str. 26), kot je bila spremenjena z Direktivo Sveta 98/50/ES z dne 29. junija 1998 (UL L 201, str. 88).
(
3
)	Izraz povzemam po Rodríguez-Piñero Royo, M. C., Transmisión de empresas y derecho europeo v La transmisión de empresas en Europa, Cacucci Editore, Bari, 1999, str. 1, kjer avtor trdi, da je kljub temu, da je socialno pravo Skupnosti pomembno, njegova intervencija gotovo omejena, kajti obravnava le določene vidike te regulacije, drugi pa sploh niso usklajeni. To povzroča, kar označujemo z izrazi „otoška struktura“ ali „otočje“ delovnega prava Skupnosti, pri katerem so upoštevane samo določne točke nacionalne zakonodaje; nasprotno, nacionalno delovno pravo je bolj „celinsko“ in pokriva vse vidike delovnega razmerja.
(
4
)	To me spominja na don Kihotove nasvete Sanču Pansi, preden je ta odšel vladat na otok. Ker se je don Kihot zavedal, da je vsa moč njegovega poduka v argumentih, je končal s temi besedami: „Solze reveža naj naletijo pri tebi na več sočutja, ampak ne na več pravice kot izpovedbe bogatina. Poskušaj odkriti resnico skozi obljube in darila bogatina, pa tudi skozi ihtenje in vsiljivost reveža. Kadar bo pravičnost mogla in morala najti mesto, ne naloži hudodelcu vse neizprosnosti zakona, zakaj sloves strogega sodnika ni večji od slovesa, ki ga uživa usmiljeni […]“ Cervantes, M. de, Veleumni plemič don Kihot iz Manče, drugi del, dvainštirideseto poglavje, prevedel Niko Košir, Cankarjeva založba, Ljubljana, 1988, str. 349.
(
5
)	Pisna vprašanja finski vladi so se nanašala samo na ureditev začetka veljavnosti in izteka metalurške kolektivne pogodbe.
(
6
)	Reformulacija je praksa, ki je v sodni praksi Sodišča dobro ukoreninjena od zadeve Schwarze naprej (sodba z dne 1. decembra 1965, 16/65, Recueil, str. 1081). V zadnjem času: sodbe z dne 7. marca 1996 v zadevi Merckx in Neuhuys (C-171/94 in C-172/94, Recueil, str. I-1253, točka 28); z dne 22. aprila 1997 v zadevi Sutton (C-66/95, Recueil, str. I-2163, točka 35); z dne 17. julija 1997 v zadevi Krüger (C-334/95, Recueil, str. I-4517, točka 22); z dne 18. decembra 1997 v zadevi Tabouillot (C-284/96, Recueil, str. I-7471, točki 20 in 21); z dne 28. novembra 2000 v zadevi Roquette Frères (C-88/99, Recueil, str. I-10465, točka 18); z dne 20. maja 2003 v zadevi Ravil (C-469/00, Recueil, str. I-5053, točka 27); z dne 4. maja 2006 v zadevi Haug (C-286/05, ZOdl., str. I-4121, točka 17) in z dne 4. oktobra 2007 v zadevi Rampion in Godard (C-429/05, ZOdl., str. I-8017, točka 27). V članku, objavljenem leta 1998, La cooperación entre el Tribunal de Justicia y los jueces nacionales. Límites del procedimiento prejudicial v Scritti in onore di G. F. Mancini, Milano, 1998, str. 481 in 482, sem pozdravil to ravnanje Sodišča. V zvezi s to temo glej tudi Adinolfi, A., L’accertamento in via pregiudiziale della validità di atti comunitari, Milano, 1997, str. 129 do 137, in Jimeno Bulnes, M., La cuestión prejudicial del artículo 177 CEE, Barcelona, 1996, str. 365 in 366. V znanem delu Rasmussen, H., On Law and Policy in the European Court of Justice, Dordrecht, 1986, str. 481 in 482, lahko najdemo zelo odločno kritiko postopka reformulacije.
(
7
)	Člen 3(3), drugi pododstavek, Direktive 2001/23.
(
8
)	Nastajanje Direktive 2001/23 in njene spremembe kažejo, da doseženi politični konsenzi pojasnjujejo prožnost njenih določb. V tem smislu glej Hardy, S., in Painter, R., Revising the Acquired Rights Directive, Industrial Law Journal, zvezek 25, št. 2, 1996.
(
9
)	Sodišče je s tem, ko je prevzelo sodno prakso, uveljavljeno v sodbi z dne 10. februarja 1988 v zadevi Daddy’s Dance Hall (324/86, Recueil, str. 739), potrdilo, da „[…] taka sprememba ni izključena že zaradi dejstva, da je bilo podjetje medtem preneseno in da je bil zato sklenjen dogovor z novim direktorjem podjetja. Ker je odsvojitelja nadomestil pridobitelj na podlagi člena 3(1) direktive v zvezi s pravicami in obveznostmi, ki izhajajo iz delovnega razmerja, se le-to namreč lahko spremeni v odnosu do pridobitelja v mejah, v katerih bi se lahko spremenilo v odnosu do odsvojitelja, pri čemer velja, da v nobenem primeru sam prenos podjetja ne bi mogel biti razlog za to spremembo“ (sodba z dne 12. novembra 1992 v zadevi Rask in Christensen, C-209/91, Recueil, str. I-5755, točka 28).
(
10
)	Takega mnenja je Barnard, C., EC Employment Law, 3. izdaja, Oxford University Press, Oxford, 2006, str. 663 in 664.
(
11
)	O prožnosti delovnih pogojev glej: Arrigo, G., Il diritto del lavoro dell’Unione europea, tomo II, Guiffrè, Milano, 2001, str. od 97 do 103.
(
12
)	Ta prožnost povzroča številne težave pri razlagi, kot poudarja Barnard, C., op. cit., str. 657 in 658.
(
13
)	Sodišče je večkrat potrdilo, da so pravice, priznane z Direktivo 2001/23, obvezujoče. V navedeni zadevi Daddy’s Dance Hall je Sodišče prvič poudarilo, „da se zadevni delavci ne morejo odpovedati pravicam, ki jim jih dodeljuje direktiva, in da zmanjšanje teh pravic ni dovoljeno niti z njihovim privoljenjem. Na to razlago ne vpliva okoliščina, kot v tem primeru, da delavec, kot protiutež za neugodnosti, ki mu jih prinese sprememba delovnega razmerja, dobi take nove ugodnosti, da v celoti gledano ni v slabšem položaju, kot je bil prej.“ To sodno prakso je Sodišče potrdilo v sodbah z dne 25. julija 1991 v zadevi D’Urso in drugi (C-362/89, Recueil, str. I-4105, točka 9); zgoraj navedeni Rask in Christensen (točka 28); z dne 14. novembra 1996 v zadevi Rotsart de Hertaing (C-305/94, Recueil, str. I-5927, točka 18); z dne 6. novembra 2003 v zadevi Martin in drugi (C-4/01, Recueil, str. I-12859, točki 42 in 43) in z dne 9. marca 2006 v zadevi Werhof (C-499/04, ZOdl., str. I-2397, točka 26).
(
14
)	Pravne učinke kršitve ureja nacionalno pravo, kot je Sodišče poudarilo v sodbah z dne 11. julija 1985 v zadevi Danmols Inventar (105/84, Recueil, str. 2639, točke od 26 do 28); z dne 5. maja 1988 v zadevi Berg in Busschers (144/87 in 145/87, Recueil, str. 2559); z dne 16. decembra 1992 v zadevi Katsikas in drugi (C-132/91, C-138/91 in C-139/91, Recueil, str. I-6577, točka 21); z dne 12. novembra 1998 v zadevi Europièces (C-399/96, Recueil, str. I-6965, točka 37).
(
15
)	„Izigravanje zakona“ nastopi, kadar „je namen aktov, sprejetih na podlagi nekega pravila, doseči rezultat, ki je v pravnem sistemu prepovedan […], ne da bi to preprečevalo normalno uporabo tega pravila, ki se ga poskuša obiti“. Tako je to opredeljeno v členu 6(4) španskega civilnega zakonika, kar je podobno kot v členu 1344 italijanskega civilnega zakonika, ki pa izigravanje omeji na pogodbeno področje: „si reputa altresì illecita la causa quando il contratto costituisce il mezzo per eludere l’applicazione di una norma imperativa“. (Zadeva je prav tako nezakonita, če je pogodba sredstvo za izmikanje uporabi prisilnega predpisa.) Člen 39 češkega civilnega zakonika uporabi podobne besede, ne da bi omenil izigravanje: „Neplatný je právní úkon, který svým obsahem nebo účelem odporuje zákonu nebo jej obchází anebo se příčí dobrým mravům.“ (Pravni akt, katerega vsebina ali cilj sta nezdružljiva z zakonom, ga obideta ali škodita nravnosti, je ničen.) V francoskem pravu je izigravanje zakona opredeljeno bolj s sodno prakso kot po zakonodajni poti, vendar se člen 336 civilnega zakonika eksplicitno sklicuje na ta pojem. V nacionalnih pravnih sistemih obstaja določena pojmovna zmeda med „izigravanjem zakona“, „zlorabo pravice“ in drugimi pravnimi pojmi, kot je dobra vera. Kot priznava Miquel González, J.M., Comentario al artículo 7, Comentario del Código Civil, Ministerio de Justicia, Madrid, 1993, str. 45, „razlike med pojmi niso jasne. Doktrini jih ni uspelo razmejiti, kot je to želela. Tudi sodna praksa ni pripeljala do zadovoljivega rezultata […]“ Ne zdi se mi nujno poglobiti se v razhajanja med vsemi temi pojmi, ker tega ni storilo Sodišče.
(
16
)	Sodišče je nacionalnim sodiščem prepustilo preučitev dejstev v primerih, v katerih je bilo navedeno izigravanje zakona (konkretno sodbe z dne 3. decembra 1974 v zadevi Van Binsbergen, 33/74, Recueil, str. 1299, točka 13; z dne 7. februarja 1979 v zadevi Knoors, 115/78, Recueil, str. 399; z dne 4. decembra 1986 v zadevi Komisija proti Nemčiji, 205/84, Recueil, str. 3755, točka 22; z dne 7. julija 1992 v zadevi Singh, C-370/90, Recueil, str. I-4265, točka 24; z dne 3. februarja 1993 v zadevi Veronica Omroep Organisatie, C-148/91, Recueil, str. I-487, točka 12, in z dne 5. oktobra 1994 v zadevi TV10, C-23/93, Recueil, str. I-4795, točka 21). Generalni pravobranilec Tesauro opiše sedanje stanje sodne prakse v točkah 24 in 25 sklepnih predlogov v zadevi Kefalas in drugi (sodba z dne 12. maja 1998, C-367/96, Recueil, str. I-2843): „vsak pravni red, ki stremi k minimalni popolnosti, mora vsebovati ukrepe […] za samozaščito, da bi se izognil zlorabi ali pretiranemu ali izkrivljenemu uresničevanju pravic, ki jih dodeli. Taka zahteva ni tuja ne pravu Skupnosti [ne] Sodišču“, v skladu z njo „možnosti, ustvarjene s Pogodbo, ne morejo omogočiti osebam, ki uživajo te možnosti, da se izognejo nacionalnim zakonodajam in prepovedati državam članicam sprejetje ukrepov za preprečevanje takih zlorab“. Ta ideja je predstavljena v točkah 80 in 81 sklepnih predlogov generalnega pravobranilca Poiaresa Madura v zadevi Halifax in drugi (sodba z dne 21. februarja 2006, C-255/02, ZOdl., str. I-1609).
(
17
)	Tukaj se mi ne zdi primerno polemizirati o tem, ali je izigravanje zakona (ali zloraba pravice) splošno načelo prava Skupnosti. V točki 89 sklepnih predlogov v zadevi EMU Tabac in drugi (sodba z dne 2. aprila 1998 C-296/95, Recueil, str. I-1605) sem pozval Sodišče, naj „uporablja splošno pravno načelo, ki prepoveduje vsako izigravanje zakona“, vendar je treba to vprašanje podrobneje preučiti. Čeprav se zdi, da je navedena sodba Halifax potrdila to usmeritev, je razprava še vedno odprta. V zvezi s to temo glej De la Feria, R., Prohibition of abuse of (Community) Law: the creation of a new general principle of EC Law through tax, CMLRev, 2008, str. 45.
(
18
)	Sodba z dne 15. junija 1988 v zadevi Bork International (101/87, Recueil, str. 3057).
(
19
)	Prav tam.
(
20
)	Sodišče je navedlo, da je treba člen 1(1) direktive razlagati „v tem smislu, da se direktiva uporabi v situaciji, ko po odpovedi ali razveljavitvi najemne pogodbe lastnik znova prevzame to podjetje in ga nato proda tretji osebi, ki kmalu za tem nadaljuje poslovanje, ki je bilo prekinjeno od izteka najemne pogodbe, z nekaj več kot polovico oseb, ki so bile zaposlene pri prejšnjem najemniku, zadevno podjetje pa ohrani svojo identiteto“.
(
21
)	Stališče o mejah odgovora pri predhodnem odločanju in spoštovanju institucionalne avtonomije predložitvenega sodišča sem izrazil v točki 35 sklepnih predlogov v zadevi Recheio – Cash & Carry (sodba z dne 17. junija 2004C-30/02, ZOdl., str. I-6051).
(
22
)	Zgoraj navedene sodbe Daddy's Dance Hall, točka 16; Rask et Christensen, točka 27, in Martin in drugi, točka 41. O prosti presoji držav v sektorjih, v katerih se izvaja minimalno usklajevanje, in njenih mejah Curtin, D., Emerging Institutional Parameters and Organised Difference in the European Union v De Witte, B., Hanf, D. in Vos, E. (éd.), The Many Faces of Differentiation in EU Law, Intersentia, Anvers, 2001, str. od 348 do 354, in Marciali, S., La flexibilité du droit de l’Union européenne, Bruylant, Bruselj, 2007, str. od 61 do 65.
(
23
)	Splošno analizo te sodne prakse je naredil Barnard, C., op. cit., str. od 656 do 664.
(
24
)	Sodba z dne 7. marca 1996 (C-171/94, in C-172/94, Recueil, str. I-1253).
(
25
)	Prav tam, točka 38.
(
26
)	Sodba z dne 11. novembra 2004 (C-425/02, ZOdl., str. I-10823).
(
27
)	Prav tam, točka 33.
(
28
)	Prav tam, točka 34.
(
29
)	Zgoraj navedena sodba Merckx, točka 9.
(
30
)	Metodologija, ki v nasprotju s tem, kar trdi Dworkin, R., Taking Rights Seriously, Harvard University Press, Cambridge, 1977, ne vodi k edinemu pravilnemu odgovoru, ampak k najustreznejši rešitvi.
(
31
)	Sodišče je v sodbi z dne 23. marca 2000 v zadevi Met-Trans in Sagpol (C-310/98 in C-406/98, Recueil, str. I-1797, točka 32) priznalo: „Ne glede na morebitne razloge […] ni naloga Sodišča, da nadomesti zakonodajalca Skupnosti in razlaga izrecno vsebino neke določbe.“ V nekaterih primerih je odločilna čisto navadna vejica, kot se je zgodilo v sodbi z dne 17. septembra 1997 v zadevi Dega (C-83/96, Recueil, str. I-5001, točki 13 in 14).
(
32
)	V sodbi Court of Appeal Združenega kraljestva z dne 22. maja 1974 v zadevi Bulmer c. Bollinger, bolj znani kot sodba o francoskem šampanjcu, je Lord Denning poudaril relativen pomen slovnične sestavine v pravu Skupnosti: „Seeing these differences, what are the English courts to do when they are faced with a problem of interpretation? They must follow the European pattern. No longer must they examine the words in meticulous detail. No longer must they argue about the precise grammatical sense. They must look to the purpose or intent. […]
They must not confine themselves to the English text. They must consider, if need be, all the authentic texts […]. They must divine the spirit of the treaty and gain inspiration from it. If they find a gap, they must fill it as best they can. They must do what the framers of the instrument would have done if they had thought about it. So we must do the same. Those are the principles, as I understand it, on which the European Court acts.“
(
33
)	V španski različici: „la rescisión del contrato de trabajo o de la relación laboral se considerará imputable al empresario“; v češki različici: „je zaměstnavatel považován za osobu, z jejíž strany byly pracovní smlouva nebo pracovní poměr ukončeny“ in v nemški različici: „dass die Beendigung des Arbeitsvertrags oder Arbeitsverhältnisses durch den Arbeitgeber erfolgt ist“.
(
34
)	V portugalski različici: „a rescisão do contrato ou da relação de trabalho considera-se como sendo da responsabilidade da entidade patronal“; v poljski različici: „pracodawcę uważa się za odpowiedzialnego za rozwiązanie umowy o pracę lub stosunku pracy“; v bolgarski različici: „работодателят се счита за отговорен за прекратяването на трудовия договор или трудовото правоотношение“ in v angleški različici: „the employer shall be regarded as having been responsible for termination of the contract of employment or of the employment relationship“.
(
35
)	Slovaška različica ponuja vmesno stališče, saj vključuje tako pripis kot odgovornost: „zodpovednosť za skončenie pracovnej zmluvy alebo pracovnoprávneho vzťahu sa bude pripisovať zamestnávateľovi“.
(
36
)	O iskanju ravnovesja med zaščito delavca in spodbujanjem gospodarske dejavnosti, Ball, C. A., The Making of a transnational capitalist society: The European Court of Justice, social policy and individual rights under the European Community’s legal order, Harvard International Law Journal, št. 37, 1996, str. 307 in naslednje. Sodišče je pokazalo veliko občutljivost za to mešanico interesov pri razlagi predpisov socialnega prava Skupnosti, kot to poudarja O’Leary, S., Employment Law and the European Court of Justice. Judicial Structures, Policies and Processes, Hart Publishing, Oxford, Portland, Oregon, 2002, str. 119 in 128.
(
37
)	V tem sektorju se je uporaba direktive okrepila, vendar so zaradi občutljivosti vsakega posega pogosto imeli prednost instrumenti soft law, kot navajajo Kenner, J., EC Labour Law: The Softly, Softly Approach, IJCLLIR, št. 14, 1995; Goetschy, J., The European Employment Strategy: Genesis and Development, EJIR, št. 5, 1999; Santana, M., La Internalización de la Estrategia Europea de Empleo en España, REDE, št. 21, 2007, in Zeitlin, J., in Trubek, D. (ur.), Governing Work and Welfare in a New Economy, Oxford University Press, Oxford, 2003. Velika prisotnost soft law ima pravne in institucionalne posledice, kot poudarjajo Senden, L., Soft law in European Community Law, Hart Publishers, Oxford, 2004; Alonso García, R., El soft law comunitario, Revista de Administración Pública, št. 154, 2001; Sarmiento, D., El soft law administrativo, Thomson-Civitas, Pampelune, 2008; Cini, M., The Soft law Approach: Commission Rule-Making in the EU’s State Aid Regime, Journal of European Public Policy, št. 8, 2001; Hillgenberg, H., A Fresh Look at Soft law, European Journal of International Law, št. 10, 1999, in Klabbers, J., The Undesirability of Soft Law, Nordic Journal of International Law, št. 36, 1998.
(
38
)	Tretja uvodna izjava.
(
39
)	Četrta uvodna izjava.
(
40
)	Točka 15 sklepnih predlogov generalnega pravobranilca Cosmas v zadevi Luigi Spano in drugi (sodba z dne 7. decembra 1995, C-472/93, Recueil, str. I-4321).
(
41
)	Sodba z dne 17. decembra 1987 v zadevi Ny Mølle Kro (287/86, Recueil, str. 5465, točka 12); zgoraj navedena sodba Daddy’s Dance Hall, točka 9, in sodba z dne 5. maja 1988 v zadevi Berg in Busschers (144/87 in 145/87, Recueil, str. 2559, točka 13).
(
42
)	Po zgoraj navedenem O’Leary, S., Employment Law…, str. 242 in 243, „[t]he purpose of the Directive was to ensure that the rights of employees, in the event of a change of employer, were safeguarded. However, the Preamble also made clear that one of the principal reasons for the introduction of a minimum level of employment protection at EC level was the fear that disparities in employment protection legislation between Member States might have a deleterious effect on the transfers and mergers which it was the common market’s aim to bring about as a result of greater economic integration. Thus, the Directive reflected the dual economic and social aims that characterised much of the Community’s Social Action Programme. Like Article 141 EC […], Directive 77/187 [zdaj Direktiva 2001/23] reflected both the Community’s attempts to ameliorate ‘the unacceptable by-products of growth’ and its intention to eliminate distortions of competition.“
(
43
)	COM(74) 351 konč., z dne 29. maja 1974.
(
44
)	Komisija je v obrazložitvi svojega osnutka (str. 8) napovedala, da „if the worker does not wish to continue the employment relationship with the transferee because a merger or takeover has led to some essential change in his terms of employment, it seems only fair, as provided for in article 3, that the worker should be treated as if his dismissal was due to the action of his employer. The legal consequences involved, such as severance payment, compensation, etc., should again be prescribed by the laws, regulations and administrative provisions of the Member States.“ (moj poudarek).
(
45
)	Direktiva Evropskega parlamenta in Sveta z dne 5. julija 2006 (UL L 204, str. 23).
(
46
)	Ta določba sistematizira prejšnji člen 1(5) Direktive Evropskega parlamenta in Sveta 2002/73/ES z dne 23. septembra 2002 (UL L 269, str. 15) in spreminja člen 2(6) Direktive 76/207/EGS. Poudariti je treba, da končna oblika te določbe še bolj ščiti žrtev diskriminacije. V predlogu Komisije ni nobene omembe učinkovite, odvračilne in sorazmerne odškodnine, preprosto je izključila omejitev zneska in zagotovila zamudne obresti. Vendar se v obrazložitvi predloga zdi jasen namen Komisije določiti vsebino odgovornosti: „v zvezi s pravico žrtve diskriminacije do povračila škode, ki lahko zagotovi resnično in učinkovito pravno zaščito, ima resnično odvračilni učinek za delodajalca in mora vsekakor zadoščati glede na pretrpelo škodo“ (COM/2000/334 konč., točka 45).
(
47
)	Določba, ki v zakonodajni obliki izraža sodno prakso Sodišča, konkretno sodbe z dne 10. aprila 1984 v zadevi von Colson in Kamann (14/83, Recueil, str. 1891, točka 23), v zadevi Harz (79/83, Recueil, str. 1921, točka 26); z dne 2. avgusta 1993 v zadevi Marshall (C-271/91, Recueil, str. I-4367, točka 34) in z dne 22. aprila 1997 v zadevi Draehmpaehl (C-180/95, Recueil, str. I-2195, točka 40). O odškodninski tehniki na področju enakosti glej McCrudden, C., The Effectiveness of European Equality Law: National Mechanisms for Enforcing Gender Equality Law in the Light of European Requirements, v Hepple, B., in Szyszczak, E., Discrimination: Limits of Law, Mansell, London, 1992.
(
48
)	Direktiva Sveta z dne 13. decembra 2004 (UL L 373, str. 37).
(
49
)	Od sodbe z dne 15. maja 1986 v zadevi Johnston (222/84, Recueil, str. 1651), točke od 18 do 21, pravo Skupnosti vključuje obveznost procesnega varstva na nacionalni ravni v imenu temeljne pravice do učinkovitega sodnega nadzora.
(
50
)	Sodbe z dne 14. februarja 1995 v zadevi Schumacker (C-279/93, Recueil, str. I-225, točka 30); z dne 17. julija 1997 v zadevi National Farmers’ Union in drugi (C-354/95, Recueil, str. I-4559, točka 61) in z dne 2. oktobra 2003 v zadevi Garcia Avello (C-148/02, Recueil, str. I-11613, točka 31).