62024CJ0365
SODBA SODIŠČA (osmi senat)
z dne 10. julija 2025 (
*1
)
„Predhodno odločanje – Znamke – Direktiva (EU) 2015/2436 – Prosti pretok blaga – Člena 34 in 36 PDEU – Trgovsko ime – Ime podjetja – Nacionalna zakonodaja, ki imetniku imena podjetja daje izključno pravico“
V zadevi C‑365/24,
katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 267 PDEU, ki ga je vložilo Svea hovrätt, Patent- och marknadsöverdomstolen (pritožbeno sodišče, ki zaseda v Stockholmu kot pritožbeno sodišče za industrijsko lastnino in gospodarske zadeve, Švedska) z odločbo z dne 16. maja 2024, ki je na Sodišče prispela 20. maja 2024,
Purefun Group AB
proti
Doggy AB,
SODIŠČE (osmi senat),
v sestavi S. Rodin, predsednik senata, O. Spineanu-Matei (poročevalka), sodnica, in N. Fenger, sodnik,
generalni pravobranilec: D. Spielmann,
sodni tajnik: A. Calot Escobar,
na podlagi pisnega postopka,
ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:
–
za Purefun Group AB O. Lagergren, jur. kand, D. Tornberg in M. Zeitlin, advokater,
–
za Doggy AB P. Hedberg in J. Sånglöf, advokater,
–
za švedsko vlado C. Meyer-Seitz, agentka,
–
za poljsko vlado B. Majczyna in D. Lutostańska, agenta,
–
za Evropsko komisijo P. Němečková in I. Söderlund, agentki,
na podlagi sklepa, sprejetega po opredelitvi generalnega pravobranilca, da bo v zadevi razsojeno brez sklepnih predlogov,
izreka naslednjo
Sodbo
1
Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago člena 1 in člena 5(4) Direktive (EU) 2015/2436 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 16. decembra 2015 o približevanju zakonodaje držav članic v zvezi z blagovnimi znamkami (UL 2015, L 336, str. 1) ter členov 34 in 36 PDEU.
2
Ta predlog je bil vložen v okviru spora med družbama Purefun Group AB in Doggy AB v zvezi s kršitvijo.
Pravni okvir
Pravo Unije
Pogodba DEU
3
Člen 34 PDEU določa:
„Med državami članicami so prepovedane količinske omejitve pri uvozu in vsi ukrepi z enakim učinkom.“
4
Člen 36 PDEU določa:
„Določbe členov 34 in 35 ne izključujejo prepovedi ali omejitev pri uvozu, izvozu ali blagu v tranzitu, če so utemeljene z javno moralo, javnim redom ali javno varnostjo, varovanjem zdravja in življenja ljudi, živali ali rastlin, varstvom nacionalnih bogastev z umetniško, zgodovinsko ali arheološko vrednostjo ali z varstvom industrijske in poslovne lastnine. Vendar te prepovedi ali omejitve ne smejo biti sredstvo za samovoljno diskriminacijo ali prikrito omejevanje trgovine med državami članicami.“
Direktiva 2015/2436
5
V uvodni izjavi 41 Direktive 2015/2436 je navedeno:
„Države članice obvezujeta [Pariška konvencija za varstvo industrijske lastnine, podpisana v Parizu 20. marca 1883, nazadnje revidirana v Stockholmu 14. julija 1967 in spremenjena 28. septembra 1979 (Recueil des traités des Nations unies, zv. 828, št. 11851, str. 305)] (v nadaljnjem besedilu: Pariška konvencija) in [Sporazum o trgovinskih vidikih pravic intelektualne lastnine iz Aneksa 1 C k Sporazumu o ustanovitvi Svetovne trgovinske organizacije (STO), ki je bil potrjen s Sklepom Sveta 94/800/ES z dne 22. decembra 1994 o sklenitvi sporazumov doseženih v Urugvajskem krogu večstranskih pogajanj (1986 – 1994), v imenu Evropske skupnosti, v zvezi z zadevami, ki so v njeni pristojnosti (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 11, zvezek 21, str. 80) (v nadaljevanju: Sporazum TRIPS)]. Potrebno je, da je ta direktiva popolnoma skladna z določbami navedene konvencije in navedenega sporazuma. Ta direktiva ne bi smela vplivati na obveznosti držav članic, ki izhajajo iz navedene konvencije in navedenega sporazuma. Kjer je to primerno, bi bilo treba uporabiti drugi odstavek člena 351 [PDEU].“
6
Člen 1 te direktive, naslovljen „Področje uporabe“, določa:
„Ta direktiva se uporablja za vsako blagovno znamko v zvezi z blagom ali storitvami, ki je predmet registracije ali prijave za registracijo v državi članici kot posamična blagovna znamka, garancijska ali certifikacijska znamka ali kolektivna znamka, ali ki je predmet registracije ali prijave za registracijo v Uradu Beneluksa za intelektualno lastnino ali mednarodne registracije z učinkom v državi članici.“
7
Člen 5 navedene direktive, naslovljen „Relativni razlogi za zavrnitev ali ničnost“, v odstavku 4 določa:
„Vsaka država članica lahko določi, da se blagovna znamka ne registrira ali, če je registrirana, da se jo lahko ugotovi za nično, če in v kolikor:
(a)
so bile pravice do neregistrirane blagovne znamke ali drugega znaka, ki se uporablja v gospodarskem prometu, pridobljene pred datumom vložitve prijave za registracijo poznejše blagovne znamke ali datumom zahtevane prednostne pravice v zvezi s prijavo za registracijo poznejše blagovne znamke, če neregistrirana blagovna znamka ali drug znak imetniku podeljuje pravico do prepovedi uporabe poznejše blagovne znamke;
(b)
se lahko uporaba blagovne znamke prepove na podlagi prejšnje pravice, ki se razlikuje od pravic iz odstavka 2 in točke (a) tega odstavka ter zlasti:
(i)
pravice do imena;
(ii)
pravice do osebne podobe;
(iii)
avtorske pravice;
(iv)
pravice industrijske lastnine;
(c)
bi se blagovna znamka lahko zamenjala s prejšnjo blagovno znamko, ki je varovana v tujini, pod pogojem, da je prijavitelj na dan prijave deloval v slabi veri.“
8
Člen 10 te direktive, naslovljen „Pravice, podeljene z blagovno znamko“, določa:
„1.   Registracija blagovne znamke podeljuje imetniku izključne pravice iz te znamke.
2.   Brez poseganja v pravice imetnikov, ki so bile pridobljene pred datumom vložitve prijave ali datumom prednostne pravice registrirane blagovne znamke, ima imetnik te registrirane blagovne znamke pravico, da tretjim osebam, ki nimajo njegovega soglasja, prepreči, da bi v gospodarskem prometu v povezavi z blagom in storitvami uporabljale kakršen koli znak, če je:
(a)
znak enak blagovni znamki in se uporablja za blago ali storitve, ki so enake tistim, za katere je registrirana blagovna znamka;
(b)
znak enak ali podoben blagovni znamki in se uporablja v zvezi z blagom ali storitvami, ki so enake ali podobne tistim, za katere je registrirana blagovna znamka, če obstaja verjetnost zmede v javnosti; verjetnost zmede vključuje možnost povezovanja znaka in blagovne znamke;
(c)
znak enak ali podoben blagovni znamki, ne glede na to, ali se uporablja v zvezi z blagom ali storitvami, ki so enake, podobne ali niso podobne tistim, za katere je registrirana blagovna znamka, če ima slednja v državi članici ugled in če bi uporaba takega znaka brez upravičenega razloga izkoristila razlikovalni značaj ali ugled blagovne znamke ali mu škodovala.
3.   Na podlagi odstavka 2 je lahko prepovedano zlasti naslednje:
(a)
opremljanje blaga ali njegove embalaže z znakom;
(b)
ponujanje blaga, njegovo dajanje na trg ali skladiščenje v te namene pod tem znakom ali ponujanje ali opravljanje storitev pod tem znakom;
(c)
uvoz ali izvoz blaga pod tem znakom;
(d)
uporaba znaka kot trgovskega imena ali imena podjetja ali kot dela trgovskega imena ali imena podjetja;
(e)
uporaba znaka na poslovni dokumentaciji in v oglaševanju;
(f)
uporaba znaka v primerjalnem oglaševanju na način, ki je v nasprotju z [Direktivo 2006/114/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 12. decembra 2006 o zavajajočem in primerjalnem oglaševanju (UL 2006, L 376, str. 21)].
[…]“
9
Člen 16 Direktive 2015/2436, naslovljen „Uporaba blagovnih znamk“, v odstavku 1 določa:
„Če v petletnem obdobju po datumu zaključka postopka registracije imetnik v državi članici ni začel resno in dejansko uporabljati blagovne znamke za blago ali storitve, za katere je bila registrirana, ali če je bila taka uporaba prekinjena za neprekinjeno petletno obdobje, za blagovno znamko veljajo omejitve in sankcije iz člena 17, člena 19(1), člena 44(1) in (2) ter člena 46(3) in (4), razen če obstajajo upravičeni razlogi za neuporabo.“
Švedsko pravo
Zakon o blagovnih znamkah
10
Varumärkeslagen (2010:1877) (zakon o blagovnih znamkah (2010:1877), v nadaljevanju: zakon o blagovnih znamkah) je bil zaradi prenosa Direktive 2015/2436 v švedski pravni red spremenjen. Člen 8 poglavja 1 zakona o blagovnih znamkah določa, da ima imetnik imena podjetja ali drugega trgovskega imena na znaku izključno pravico, kadar se ta uporablja kot znak za razlikovanje blaga.
11
Člen 10 tega poglavja 1 zakona o blagovnih znamkah določa, da izključna pravica na znaku za razlikovanje blaga na podlagi člena 8 tega poglavja pomeni, da nihče razen imetnika ne sme brez njegovega soglasja pri poslovanju uporabljati znaka za blago in storitve, če je ta enak ali podoben navedenemu znaku razlikovanja ter se uporablja v zvezi z enakim ali podobnim blagom ali storitvami, kadar obstaja verjetnost zmede, vključno s tveganjem, da bi lahko uporaba znaka dajala vtis, da obstaja povezava med uporabnikom znaka in imetnikom znaka razlikovanja.
12
Člen 3 poglavja 8 zakona o blagovnih znamkah določa, da lahko sodišče na predlog imetnika znaka za razlikovanje blaga osebi, ki krši blagovno znamko, prepove nadaljnje kršitve, sicer se ji naloži globa.
Zakon o imenu podjetja
13
V členu 1 poglavja 1 lag (2018:1653) om företagsnamn (zakon o imenu podjetja (2018:1653), v nadaljevanju: zakon o imenu podjetja) je ime podjetja opredeljeno kot ime, pod katerim podjetje opravlja svoje dejavnosti, pri čemer „trgovsko ime“ označuje splošni pojem, ki zajema ime podjetja in sekundarna trgovska imena.
14
Člen 2 poglavja 1 zakona o imenu podjetja določa, da podjetje pridobi izključno pravico na imenu podjetja z registracijo ali z uporabo imena podjetja. Člen 3 tega poglavja 1 določa, da ima imetnik blagovne znamke ali drugega znaka razlikovanja blaga na tem znaku izključno pravico, kadar se uporablja kot trgovsko ime.
15
Člen 1 poglavja 2 zakona o imenu podjetja določa, da je ime podjetja mogoče registrirati le, če omogoča razlikovanje dejavnosti njegovega imetnika od dejavnosti drugih podjetij. V tej določbi je pojasnjeno, da je treba pri presoji, ali ima ime podjetja razlikovalni učinek, upoštevati trajanje in obseg njegove uporabe. V skladu s to določbo še velja, da če je ime podjetja sestavljeno le iz splošne oznake narave dejavnosti podjetja oziroma proizvoda ali storitev, ki jih ta ponuja, ali če je sestavljeno le iz imena kraja, ki se splošno uporablja, ali podobne oznake, se ne šteje, da ima ime podjetja samo po sebi razlikovalni učinek. Če ime podjetja vključuje oznako, kot je „delniška družba“, „družba z neomejeno odgovornostjo“ ali „zadruga“ oziroma kratico take oznake, se ta oznaka pri tej presoji ne upošteva.
Spor o glavni stvari in vprašanji za predhodno odločanje
16
Družba švedskega prava Doggy med drugim proizvaja hrano za pse. Njen poslovni namen je proizvodnja in trgovanje s hrano in drugimi proizvodi za živali ter s tem povezane dejavnosti. Je imetnica imena podjetja „Doggy AB“ in besedne znamke DOGGY, registrirane na Švedskem za hrano za živali iz razreda 31 v smislu Nicejskega aranžmaja o mednarodni klasifikaciji proizvodov in storitev zaradi registracije znamk z dne 15. junija 1957, kakor je bil revidiran in spremenjen.
17
Purefun Group AB (v nadaljevanju: Purefun) je družba švedskega prava, katere dejavnost vključuje prodajo na drobno, med drugim prodajo hrane in priboljškov za pse. Svoje proizvode prodaja na svoji spletni strani pod domeno „doggie.se“ in pri opravljanju svojih dejavnosti uporablja znak „DOGGIE“.
18
Družba Doggy je novembra 2021 zoper družbo Purefun vložila tožbo, s katero je predlagala, prvič, izdajo odredbe, s katero bi se tej družbi prepovedala uporaba znaka „DOGGIE“, in drugič, plačilo 150.000 švedskih kron (SEK) (približno 13.000 EUR) odškodnine. Družba Doggy je trdila, da je družba Purefun ta znak ter znamko in ime podjetja, katerih lastnica je, uporabljala brez njenega soglasja.
19
Prvostopenjsko sodišče je predlogom družbe Doggy ugodilo, ker je obstajala verjetnost zmede med znamko in imenom podjetja te družbe na eni strani ter znakom „DOGGIE“, ki ga uporablja družba Purefun, na drugi strani.
20
Družba Purefun je zoper to odločbo vložila pritožbo pri Svea hovrätt, Patent- och marknadsöverdomstolen (pritožbeno sodišče, ki zaseda v Stockholmu kot pritožbeno sodišče za industrijsko lastnino in gospodarske zadeve, Švedska), ki je predložitveno sodišče.
21
To sodišče navaja, da na Švedskem na eni strani zakon o imenu podjetja določa, da ime podjetja daje podjetju izključno pravico na tem imenu, če znak, ki sestavlja navedeno ime podjetja, omogoča razlikovanje dejavnosti njegovega imetnika od dejavnosti drugih podjetij. Obseg te pravice naj bi bil primerljiv z obsegom izključne pravice, ki jo znamka daje njenemu imetniku. Na drugi strani naj bi bila na podlagi zakona o blagovnih znamkah imetniku znamke ali drugega znaka za razlikovanje blaga, ki se uporablja kot ime podjetja, podeljena tudi izključna pravica na tem imenu podjetja. Tako naj bi bil imetnik imena podjetja na podlagi teh nacionalnih določb upravičen do „navzkrižnega varstva“, ki naj bi mu omogočalo, da vsem tretjim osebam prepove, da v gospodarskem prometu v zvezi z blagom ali storitvami uporabljajo znak, ki je enak ali podoben temu imenu podjetja in ki se uporablja za enake ali podobne vrste proizvodov ali storitev, kadar obstaja verjetnost zmede, zlasti kadar bi uporaba znaka lahko dajala vtis, da obstaja povezava med njegovim uporabnikom in imetnikom navedenega imena podjetja.
22
Predložitveno sodišče se sprašuje o združljivosti tega varstva, ki izhaja iz določb zakona o blagovnih znamkah in zakona o imenu podjetja, z Direktivo 2015/2436 in splošneje z načelom prostega pretoka blaga. V bistvu meni, da to „navzkrižno varstvo“ imetniku imena podjetja sicer zagotavlja podobno varstvo kot znamka, vendar zanj ne veljajo tako strogi pogoji, kot so tisti, ki se uporabljajo na tem področju. Predložitveno sodišče v zvezi s tem opozarja na dve razliki.
23
Prvič, medtem ko naj bi neobstoj resne in dejanske uporabe znamke za proizvode ali storitve, za katere je registrirana, lahko povzročil izgubo izključne pravice njenega imetnika, naj v švedskem pravu ne bi bilo nobene ekvivalentne določbe za ime podjetja.
24
Drugič, pri ugotavljanju, ali se znak uporablja za proizvode ali storitve, ki so enaki tistim, za katere je znamka registrirana, naj bi se bilo treba sklicevati na sistem klasifikacije, uveden z Nicejskim aranžmajem, medtem ko naj bi se na področju imena podjetja presoja verjetnosti zmede opravljala s sklicevanjem na dejavnosti, ki jih zajema poslovni namen podjetja, ki naj bi ga bilo mogoče opredeliti široko.
25
Glede na te razlike predložitveno sodišče meni, da je mogoče, da je varstvo, ki je imenom podjetja priznano s švedskim pravom, širše od varstva, ki je za blagovne znamke določeno z Direktivo 2015/2436, kar naj bi lahko vplivalo na prosti pretok blaga in svobodo opravljanja storitev. Meni namreč, da bi tako varstvo lahko ustvarjalo ovire pri čezmejni prodaji blaga ali storitev.
26
V teh okoliščinah je Svea hovrätt Patent- och marknadsöverdomstolen (pritožbeno sodišče, ki zaseda v Stockholmu kot pritožbeno sodišče za industrijsko lastnino in gospodarske zadeve) prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ti vprašanji:
„1.
Ali je ob upoštevanju Pogodbe DEU in temeljnega načela prostega pretoka blaga in storitev, ki ga določa pravo Unije, mogoče šteti, da je sistem nacionalne zakonodaje, v skladu s katerim je mogoče na podlagi prejšnje pravice na imenu podjetja prepovedati uporabo poznejšega znaka za razlikovanje blaga na celotnem področju dejavnosti, na katerem je ime podjetja registrirano, in ne da bi se zahtevalo, da se navedeno ime podjetja uporablja za razlikovanje blaga ali storitev, skladen z določbami Direktive [2015/2436], zlasti s členom 1 in členom 5(4)?
2.
Če je odgovor na prvo vprašanje nikalen, ali je skladno z Direktivo [2015/2436] in pravom Unije na splošno, če se ime podjetja, ki se samo po sebi uporablja kot znak za razlikovanje določene vrste blaga ali storitev na področju dejavnosti, na katerem je navedeno ime podjetja registrirano, šteje za razlog za prepoved uporabe poznejšega znaka razlikovanja blaga v zvezi z vrsto blaga ali storitev, ki se razlikujejo od tistih, glede katerih se ime podjetja uporablja kot znak?“
Vprašanji za predhodno odločanje
27
V skladu z ustaljeno sodno prakso mora Sodišče v okviru postopka sodelovanja med nacionalnimi sodišči in Sodiščem, uvedenega s členom 267 PDEU, nacionalnemu sodišču dati koristen odgovor, ki mu omogoča rešitev spora, o katerem odloča. S tega vidika mora Sodišče po potrebi preoblikovati vprašanja, ki so mu bila predložena (sodbi z dne 17. julija 1997, Krüger, C‑334/95, EU:C:1997:378, točki 22 in 23, ter z dne 29. aprila 2025, Prezydent Miasta Mielca, C‑453/23, EU:C:2025:285, točka 38 in navedena sodna praksa).
28
V obravnavani zadevi je iz predloga za sprejetje predhodne odločbe razvidno, da se predložitveno sodišče sprašuje, ali so pogoji, ki jih švedsko pravo določa za varstvo imena podjetja, združljivi z Direktivo 2015/2436 ter načeloma prostega pretoka blaga in svobode opravljanja storitev, ker so manj strogi od pogojev, ki se uporabljajo na področju znamk.
29
V zvezi s tem je iz navedb predložitvenega sodišča razvidno, prvič, da se uporaba znaka s strani družbe Purefun, ki jo želi imetnik registriranega imena podjetja, to je podjetje Doggy, prepovedati, nanaša zlasti na prodajo hrane in priboljškov za pse, in drugič, da poslovni namen tega podjetja vključuje prodajo hrane in drugih proizvodov za živali ter s tem povezane dejavnosti. Iz teh navedb izhaja, da se uporaba znaka, ki mu imetnik registriranega imena podjetja nasprotuje, ne nanaša na druge vrste proizvodov ali storitev od tistih, za katere je bilo to ime podjetja registrirano.
30
Zato je treba šteti, da želi predložitveno sodišče z vprašanjema, ki ju je treba obravnavati skupaj, v bistvu izvedeti, ali je treba Direktivo 2015/2436 ter člena 34 in 36 PDEU razlagati tako, da nasprotujejo nacionalni ureditvi, v skladu s katero izključna pravica, podeljena z imenom podjetja, imetniku tega imena podjetja omogoča, da tretji osebi prepove uporabo enakega ali podobnega znaka kot trgovsko ime ali domensko ime za proizvode ali storitve, ki so enaki ali podobni tistim iz dejavnosti, za katere je registrirano njegovo ime podjetja, čeprav ta ureditev ne določa, da lahko neuporaba tega imena podjetja povzroči izgubo te izključne pravice, niti ne zahteva, da se za registracijo navedenega imena podjetja natančno navedejo proizvodi ali storitve, ki spadajo v poslovni namen njegovega imetnika.
31
Za odgovor na to vprašanje je treba opozoriti, da je namen Direktive 2015/2436 zbliževanje nacionalnih zakonodaj o blagovnih znamkah, ne pa zakonodaj o trgovskem imenu, kar je kategorija, v katero lahko spada ime podjetja. Ker na ravni Evropske unije ni harmonizacije, se za zaščito trgovskega imena uporablja nacionalno pravo.
32
Vendar trgovsko ime kot pravica intelektualne lastnine pravu Unije ni tuja. Nekatere določbe Pariške konvencije, ki so jo sklenile vse države članice, vendar ne Unija, so vključene v Sporazum TRIPS, ki pa ga je Unija sklenila, tako da te določbe v pravnem redu Unije ustvarjajo enake učinke kot Sporazum TRIPS (glej v tem smislu sodbo z dne 27. februarja 2024, EUIPO/The KaiKai Company Jaeger Wichmann, C‑382/21 P, EU:C:2024:172, točke od 59 do 62).
33
Med določbami, ki so tako vključene v Sporazum TRIPS, je člen 8 te konvencije, ki določa, da bo „trgovsko ime zavarovano v vseh državah Unije, ne da bi moralo biti prijavljeno ali registrirano, bodisi da je sestavni del posamezne tovarniške ali trgovske znamke ali ne“.
34
Ti elementi se odražajo v Direktivi 2015/2436, v kateri je v uvodni izjavi 41 poudarjeno, da je „potrebno“, da je „popolnoma skladna“ z navedeno konvencijo in Sporazumom TRIPS. Tako med pravicami, podeljenimi z blagovno znamko, člen 10(3)(d) te direktive imetniku znamke omogoča, da uporabi svojo izključno pravico za prepoved „uporabe znaka kot trgovskega imena ali imena podjetja ali kot dela trgovskega imena ali imena podjetja“. Ta določba je namreč izraz načela primarnosti prej obstoječe izključne pravice, ki je ena od temeljev prava znamk in, splošneje, celotnega prava industrijske lastnine (glej v tem smislu sodbo z dne 2. junija 2022, Classic Coach Company, C‑112/21, EU:C:2022:428, točka 40 in navedena sodna praksa).
35
To načelo ureja tudi nekatere kolizije med prejšnjim trgovskim imenom in poznejšo znamko. Iz člena 5(4)(a) Direktive 2015/2436 tako izhaja, da „[v]saka država članica lahko določi, da se blagovna znamka ne registrira ali, če je registrirana, da se jo lahko ugotovi za nično, če in v kolikor […] so bile pravice do neregistrirane blagovne znamke ali drugega znaka, ki se uporablja v gospodarskem prometu, pridobljene […], če neregistrirana blagovna znamka ali drug znak imetniku podeljuje pravico do prepovedi uporabe poznejše blagovne znamke“.
36
V obravnavani zadevi v postopku v glavni stvari kolizija med znakom „Doggy“, ki se uporablja v prejšnjem imenu podjetja, in znakom „DOGGIE“, ki se uporablja kot trgovsko ime ali domensko ime, ne vključuje nobene znamke. Kadar pa gre za reševanje kolizije med dvema trgovskima imenoma, Direktiva 2015/2436 ni upoštevna, ker je njen namen le približevanje nacionalnih zakonodaj o blagovnih znamkah. Združljivost nacionalnih ukrepov, ki urejajo take kolizije, je torej treba presojati glede na primarno pravo, in ne glede na to direktivo.
37
V zvezi s tem predložitveno sodišče dvomi o združljivosti švedske ureditve varstva imen podjetij, ki izhaja iz določb zakona o blagovnih znamkah v povezavi z zakonom o imenu podjetja, z načeloma prostega pretoka blaga in svobode opravljanja storitev.
38
Po navedbah tega sodišča se ta ureditev uporablja za imena vseh švedskih podjetij, ne glede na blago ali storitve, ki spadajo v njihovo dejavnost.
39
Iz navedb navedenega sodišča je razvidno tudi, da se spor o glavni stvari nanaša na pravico imetnika imena podjetja, katerega dejavnost je proizvodnja in prodaja nekatere hrane in proizvodov za živali, da drugi družbi prepove prodajo takega blaga pod trgovskim imenom, podobnim ali enakim temu imenu podjetja. Ker je ta spor pretežno povezan s prostim pretokom blaga in ker predložitveno sodišče ni navajalo prostega pretoka storitev, ni treba samostojno preučiti združljivosti navedene ureditve s členom 56 PDEU.
40
Prosti pretok blaga med državami članicami je temeljno načelo Pogodbe DEU, izraženo v členu 34 PDEU, ki državam članicam prepoveduje medsebojno sprejemanje količinskih omejitev pri uvozu in vseh ukrepov z enakim učinkom. V skladu z ustaljeno sodno prakso se ta določba nanaša na vse nacionalne ukrepe, ki bi lahko neposredno ali posredno, dejansko ali potencialno ovirali trgovino znotraj Unije (glej v tem smislu sodbi z dne 11. julija 1974, Dassonville, 8/74, EU:C:1974:82, točka 5, in z dne 29. julija 2024, BP France, C‑624/22, EU:C:2024:640, točka 61). Vendar je mogoče nacionalno ureditev ali prakso, ki pomeni ukrep z enakim učinkom kot količinske omejitve, upravičiti z enim od razlogov v splošnem interesu, naštetih v členu 36 PDEU, med katerimi je varstvo industrijske in poslovne lastnine.
41
Ker zakonodaja držav članic o trgovskem imenu ni harmonizirana, lahko prepoved podjetju, da bi v eni državi članici pri trženju nekaterih proizvodov uporabljalo ista trgovska imena, kot jih uporablja v drugih državah članicah, seveda pomeni omejitev prostega pretoka blaga, ki je v nasprotju s členom 34 PDEU. Vendar je takšna omejitev utemeljena z nujnimi razlogi v splošnem interesu v zvezi z varstvom industrijske in poslovne lastnine, in sicer z varstvom trgovskih imen pred verjetnostjo zmede (glej v tem smislu sodbo z dne 11. maja 1999, Pfeiffer, C‑255/97, EU:C:1999:240, točke od 26 do 29).
42
Poleg tega taka omejitev ne sme presegati tega, kar je potrebno za dosego tega cilja.
43
Ne da bi se izrecno sklicevalo na načelo sorazmernosti, predložitveno sodišče v bistvu meni, da ureditev iz postopka v glavni stvari – s tem, da imetniku imena podjetja, ustanovljenega po švedskem pravu, nudi raven varstva, primerljivo s tisto, ki velja za znamko, ne da bi zahtevala pogoje, enakovredne tistim iz Direktive 2015/2436 v zvezi z resno in dejansko uporabo blagovne znamke ter opisom blaga ali storitev, za katere je registrirana – deluje v škodo imetnikov trgovskih imen iz drugih držav članic.
44
Kot pa je bilo opozorjeno v točki 31 te sodbe, namen Direktive 2015/2436 ni približevanje zakonodaj o trgovskem imenu. Glede na neobstoj take harmonizacije ter glede na različnost funkcij znamke in trgovskega imena členov 34 in 36 PDEU ni mogoče razlagati tako, da določata, da za varstvo trgovskega imena veljajo enake zahteve kot na področju znamke.
45
Iz spisa, ki je na voljo Sodišču, je razvidno, da v zakonu o blagovnih znamkah neobstoj resne in dejanske uporabe imena podjetja ni podvržen enakim omejitvam ali sankcijam, kot so določene v členu 16 Direktive 2015/2436. Poleg tega iz stališč, ki sta jih Sodišču predložili švedska vlada in Evropska komisija, izhaja, da lahko na podlagi zakona o imenu podjetja neuporaba imena podjetja pod določenimi pogoji povzroči izgubo izključne pravice, ki jo to ime podjetja podeljuje, kar mora preveriti predložitveno sodišče.
46
V zvezi z nevarnostjo, ki jo navaja predložitveno sodišče, da bi bila imena podjetij deležna varstva pred verjetnostjo zmede, ki bi bilo širše od varstva, ki velja za znamke, zaradi večje popustljivosti pri opredelitvi dejavnosti, ki spadajo v poslovni namen podjetja, kot pri razmejitvi razredov proizvodov ali storitev, za katere je v skladu z Direktivo 2015/2436 registrirana znamka, je treba, na prvem mestu, poudariti, da poslovni namen podjetja ni natančno oziroma izčrpno opisati vse proizvode ali storitve, ki bi lahko spadali v dejavnosti tega podjetja. Za znamko pa se to pojasnilo zahteva za presojo morebitnih absolutnih ali relativnih razlogov za ničnost in za izvajanje izključne pravice, podeljene s to znamko, ki njenemu imetniku omogoča monopolizacijo registriranega znaka kot znamke za določene proizvode ali storitve.
47
Na drugem mestu, iz pojasnil predložitvenega sodišča izhaja, da čeprav v švedskem pravu izključna pravica imetnika registriranega imena podjetja velja na področjih dejavnosti, na katere se nanaša njegov poslovni namen, ta pravica temu imetniku nalaga, da naravo teh dejavnosti opiše in omeji dovolj natančno, da so tretje osebe lahko s tem ustrezno seznanjene.
48
V teh okoliščinah je treba – s pridržkom preverjanj, ki jih mora opraviti predložitveno sodišče – ugotoviti, da ni razvidno, da bi ureditev iz postopka v glavni stvari, ki imetniku imena podjetja podeljuje izključno pravico, presegala to, kar je nujno za dosego cilja v splošnem interesu, ki se nanaša na varstvo industrijske in poslovne lastnine.
49
Glede na vse zgornje preudarke je treba na postavljeni vprašanji odgovoriti, da je treba Direktivo 2015/2436 ter člena 34 in 36 PDEU razlagati tako, da ne nasprotujejo nacionalni ureditvi, ki določa, prvič, da izključna pravica, podeljena z imenom podjetja, imetniku tega imena podjetja omogoča, da tretji osebi prepove uporabo enakega ali podobnega znaka kot trgovskega ali domenskega imena za proizvode ali storitve, ki so enaki ali podobni tistim iz dejavnosti, za katere je registrirano njegovo ime podjetja, in drugič, da lahko neuporaba tega imena podjetja pod nekaterimi pogoji povzroči izgubo te izključne pravice ter da mora ta imetnik naravo dejavnosti, ki spadajo v njegov poslovni namen, opisati in omejiti dovolj natančno, da so tretje osebe lahko s tem ustrezno seznanjene.
Stroški
50
Ker je ta postopek za stranki v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči o stroških. Stroški za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.
Iz teh razlogov je Sodišče (osmi senat) razsodilo:
Direktivo (EU) 2015/2436 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 16. decembra 2015 o približevanju zakonodaje držav članic v zvezi z blagovnimi znamkami ter člena 34 in 36 PDEU
je treba razlagati tako, da
ne nasprotujejo nacionalni ureditvi, ki določa, prvič, da izključna pravica, podeljena z imenom podjetja, imetniku tega imena podjetja omogoča, da tretji osebi prepove uporabo enakega ali podobnega znaka kot trgovskega ali domenskega imena za proizvode ali storitve, ki so enaki ali podobni tistim iz dejavnosti, za katere je registrirano njegovo ime podjetja, in drugič, da lahko neuporaba tega imena podjetja pod nekaterimi pogoji povzroči izgubo te izključne pravice ter da mora ta imetnik naravo dejavnosti, ki spadajo v njegov poslovni namen, opisati in omejiti dovolj natančno, da so tretje osebe lahko s tem ustrezno seznanjene.
Podpisi
(
*1
)	Jezik postopka: švedščina.