Začasna izdaja
SKLEPNI PREDLOGI GENERALNE PRAVOBRANILKE
LAILE MEDINA,
predstavljeni 2. marca 2023(1)
Zadeva C‑723/21
Stadt Frankfurt (Oder),
FWA Frankfurter Wasser- und Abwassergesellschaft mbH
proti
Landesamt für Bergbau, Geologie und Rohstoffe
ob udeležbi
Lausitz Energie Bergbau AG
(Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Verwaltungsgericht Cottbus (upravno sodišče v Cottbusu, Nemčija))
„Predhodno odločanje – Dopustnost – Okolje – Ukrepi Unije na področju vodne politike – Direktiva 2000/60/ES – Dostop do pravnega varstva v okoljskih zadevah – Postopek izdaje dovoljenja za projekt – Člen 7 – Prepoved poslabšanja kakovosti vode – Projekt za ureditev umetnega jezera – Sulfat – Obveznost držav članic, da ne izdajo dovoljenja za projekt, zaradi katerega lahko pride do poslabšanja kakovosti vode, ki se uporablja za proizvodnjo pitne vode“
1.        Sodišče ima na podlagi tega predloga za sprejetje predhodne odločbe prvič priložnost, da poda razlago člena 7(3) Direktive 2000/60/ES (v nadaljevanju: Okvirna direktiva o vodah).(2) Tožbo v postopku v glavni stvari sta proti predsedniku Landesamt für Bergbau, Geologie und Rohstoffe (deželni urad za rudarstvo, geologijo in surovine) v Cottbusu, Nemčija (v nadaljevanju: urad) vložila Stadt Frankfurt (Oder) (mesto Frankfurt na Odri, Nemčija) in FWA Frankfurter Wasser- und Abwassergesellschaft mbH, Frankfurt na Odri (v nadaljevanju: FWA). Tožba se nanaša na sklep o soglasju za izvedbo načrta,(3) na podlagi katerega je urad družbi Lausitz Energie Bergbau AG iz Cottbusa (intervenientki v postopku v glavni stvari, v nadaljevanju: družba Lausitz) izdal dovoljenje za ureditev največjega umetnega jezera v Nemčiji (ki se razteza na površini 1900 hektarov, kar ustreza površini približno 2660 nogometnih igrišč).
I.      Dejansko stanje v sporu o glavni stvari in vprašanja za predhodno odločanje
2.        Mesti Frankfurt na Odri je zadolženo za oskrbo 57.000 prebivalcev s pitno vodo. Za izpolnitev te zakonske naloge uporablja storitve družbe FWA. Družba FWA na podlagi dovoljenja, ki ji je bilo izdano v skladu z zakonom o vodah, upravlja vodarno.
3.        V vodarni se pitna voda proizvaja iz podzemne vode in vode iz reke Spree na odseku, ki ne leži na vodovarstvenem območju v smislu člena 7(3), drugi stavek, Okvirne direktive o vodah.
4.        Voda iz reke Spree vsebuje visoko koncentracijo sulfata. Sulfat izvira iz neobratujočih dnevnih kopov na prispevnem območju reke Spree. Nastane z oksidacijo minerala pirit, ki do izkopa ob odsotnosti kisika leži pod zemljo. Pitna voda, ki se dovaja v vodovod, mora izpolnjevati merilo določene mejne vrednosti sulfata, ki jo je vodarna doslej ravno še dosegala.
5.        Družba Lausitz jamo, nastalo zaradi izkopa rjavega premoga, po koncu zadevnega dnevnega kopa zalije z vodo. Jezero, ki bo nastalo zaradi zalitja z vodo, se bo prelivalo. Voda, ki se bo prelivala, se bo stekala v reko Spree in bo imela občutno višjo koncentracijo sulfata kot voda reke Spree. Mesto Frankfurt na Odri in družba FWA se bojita, da bo ta dotok povzročil prekoračitev koncentracije sulfata v vodi reke Spree, ki je z vidika proizvodnje pitne vode že sedaj na kritični ravni, zaradi česar bosta morala odvzem za proizvodnjo pitne vode na tem mestu ustaviti ali ga tehnično temeljito spremeniti.
6.        Urad je s sklepom o soglasju za izvedbo načrta izdal dovoljenje za ureditev jezera in njegovo prelivanje, potem ko je na podlagi izvedenskega mnenja ugotovil, da naj se stanje vode reke Spree v smislu člena 4 Okvirne direktive o vodah ne bi poslabšalo. Presoja vplivov na koncentracijo sulfata na podlagi člena 7 te direktive na mestu odvzema vode in po potrebi na vodarno ni bila opravljena. Mesto Frankfurt na Odri in družba FWA sta zoper navedeni sklep o soglasju za izvedbo načrta vložili tožbo v postopku v glavni stvari.
7.        V okviru te tožbe je Verwaltungsgericht Cottbus (upravno sodišče v Cottbusu, Nemčija) prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ta vprašanja:
„1.
(a)      Ali je treba člen 7(3) [Okvirne direktive o vodah] razlagati tako, da so vsi člani javnosti, ki jo projekt neposredno zadeva, upravičeni sodno uveljavljati kršitve zoper obveznost:
(a)      izognitve poslabšanju kakovosti vodnih teles, ki se uporabljajo za proizvodnjo pitne vode,
(b)      zmanjšanja stopnje čiščenja, ki je potrebna za proizvodnjo pitne vode,
s sklicevanjem na varstvo tretjih oseb v zvezi s prepovedjo poslabšanja stanja teles podzemne vode (glej [sodbo z dne 28. maja 2020, Land Nordrhein-Westfalen (C‑535/18, EU:C:2020:391, točka 132 in naslednje)
(v nadaljevanju: sodba Land Nordrhein-Westfalen)] ter [sodbo z dne 3. oktobra 2019, Wasserleitungsverband Nördliches Burgenland in drugi (C‑197/18, EU:C:2019:824, točki 40 in 42)]?
b.      Če je odgovor na vprašanje (a) nikalen:
Ali so vsaj take tožeče stranke, na katere sta bila prenesena proizvodnja in čiščenje pitne vode, upravičene uveljavljati kršitve zoper prepovedi in zahteve iz člena 7(3) Okvirne direktive o vodah?
2.      Ali člen 7(3) Okvirne direktive o vodah tudi za vodna telesa zunaj vodovarstvenih območij v smislu člena 7(3), drugi stavek, [te direktive] poleg dolžnosti dolgoročnejšega načrtovanja v načrtih upravljanja in programih ukrepov, podobno kot člen 4 [te direktive], vsebuje obveznost, da se zavrne izdaja dovoljenja za konkretne projekte zaradi kršitve prepovedi poslabšanja (glej [sodbo Land Nordrhein-Westfalen, točka 75])?
3.      Izhajajoč iz tega, da člen 7(3) Okvirne direktive o vodah – drugače kot Priloga V k členu 4 [te direktive] – ne določa lastnih referenčnih meril za presojo prepovedi poslabšanja:
(a.)      Pod katerimi pogoji je treba izhajati iz tega, da pride do poslabšanja stanja vodnega telesa in do s tem povezanega povečanja stopnje čiščenja, potrebne za proizvodnjo pitne vode?
(b)      Ali bi upoštevna referenčna točka za povečanje stopnje čiščenja in s tem za prepoved poslabšanja iz člena 7(3) Okvirne direktive o vodah lahko bila vsebovana v mejnih vrednostih v Prilogi I Direktive 98/83/ES(4) (v nadaljevanju: Direktiva o pitni vodi), na kar kaže zadnji del stavka v členu 7(2) [prvonavedene direktive]?
(c)      Če je odgovor na vprašanje (b) pritrdilen:
Ali gre lahko za kršitev prepovedi poslabšanja iz člena 7(3) Okvirne direktive o vodah, če pri edini znatni vrednosti ne gre za mejno vrednost iz dela A ali B Priloge I [k Direktivi o pitni vodi], temveč za tako imenovani indikatorski parameter v skladu z delom C Priloge I?
4.      Kdaj se šteje, da gre za kršitev prepovedi poslabšanja pitne vode iz člena 7(3) Okvirne direktive o vodah (v zvezi z merilom prepovedi poslabšanja iz člena 4 Okvirne direktive o vodah glej [sodbo Land Nordrhein-Westfalen, točka 119], in pred tem [sodbo z dne 1. julija 2015, Bund für Umwelt und Naturschutz Deutschland (C‑461/13, EU:C:2015:433, točka 52, v nadaljevanju: sodba Bund für Umwelt und Naturschutz Deutschland)]?
(a)      Ali za domnevo kršitve zadošča vsako poslabšanje
ali
(b)      mora obstajati verjetnost, da ne bo upoštevan indikatorski parameter za sulfat v vrednosti 250 mg/l,
ali
©      morajo groziti sanacijski ukrepi v smislu člena 8(6) Direktive o pitni vodi, ki povečujejo izdatke za čiščenje v okviru proizvodnje pitne vode?
5.      Ali člen 7(3) Okvirne direktive o vodah poleg materialnega merila presoje vsebuje tudi zahteve glede upravnega postopka izdaje dovoljenja, ali je torej sodna praksa Sodišča glede člena 4 [te direktive] prenosljiva na obseg presoje iz člena 7(3) [te direktive] (glej [sodbo Land Nordrhein-Westfalen], drugo vprašanje za predhodno odločanje)?
6.      Ali mora nosilec projekta poskrbeti za izvedbo izvedenske preiskave možne kršitve člena 7(3) Okvirne direktive o vodah že tedaj, ko obstaja verjetnost, da bo projekt kršil zahteve iz člena 7(3) [te direktive]?
7.      Ali je tu prav tako treba izhajati iz tega, da mora biti preiskava že opravljena v času sprejetja odločbe na podlagi zakonodaje o vodah in torej preiskava, izvedena naknadno med postopkom pred sodiščem, ne more odpraviti nezakonitosti dovoljenja, izdanega v okviru zakonodaje o vodah (glej [sodbo Land Nordrhein-Westfalen, točki 76 in 80 ter naslednje])?
8.      Ali je mogoče zahteve in prepovedi iz člena 7(3) Okvirne direktive o vodah premostiti s tehtanjem v okviru dovoljenja v prid cilja, ki se zasleduje s projektom, na primer tedaj, če so stroški čiščenja neznatni ali če je namen projekta posebej pomemben?
9.      Ali se pri členu 7(3) Okvirne direktive o vodah uporablja člen 4(7) te direktive?
10.      Katere obveznosti, ki presegajo člen 4 Okvirne direktive o vodah, izhajajo iz člena 7(2) [te direktive] s posledico, da jih je treba upoštevati v postopku za izdajo dovoljenja za projekt?“
II.    Postopek pred Sodiščem
8.        Pisna stališča so predložili mesto Frankfurt na Odri in družba FWA, urad, družba Lausitz in Evropska komisija.
III. Presoja
A.      Dopustnost
9.        Če vodno telo, ki ga družba FWA uporablja za odvzem surove vode, ne bi bilo vodno telo v smislu člena 7(1) Okvirne direktive o vodah, potem člena 7(3) te direktive za zadevo, ki je predmet postopka v glavni stvari, po mojem mnenju ne bi bilo mogoče uporabiti.
10.      Urad namreč v postopku pred Sodiščem trdi, da telo površinske vode reke Spree z identifikacijsko številko DERW_DEBB582_1743 ni vodno telo, ki spada na področje uporabe člena 7(1) Okvirne direktive o vodah. V skladu s členom 7(3), drugi stavek, Okvirne direktive o vodah je bilo za telo podzemne vode na vodnem območju 1 spodnjega toka reke Spree (identifikacijska številka DEGB_DEBB_HAV_US_3-1), ki je bilo kot tako opredeljeno na podlagi člena 7(1) te direktive, določeno vodovarstveno območje.
11.      Menim, da je člen 7(1) in (3) Okvirne direktive o vodah v obravnavani zadevi dejansko mogoče uporabiti, in sicer iz vsaj dveh razlogov.
12.      Prvič, na vodnem območju 1 spodnjega toka reke Spree obstaja telo podzemne vode, v katerega pronica voda iz reke Spree. Iz dejanskega stanja, ki ga je predstavilo predložitveno sodišče, je razvidno, da zadevni projekt vpliva (ali bi lahko vplival) na to vodno telo, kar pomeni, da se Okvirna direktiva o vodah uporablja.
13.      Predložitveno sodišče v obravnavanem predlogu za sprejetje predhodne odločbe izhaja iz predpostavke, da je zadevni odsek reke Spree vodno telo v smislu člena 7(1) Okvirne direktive o vodah. Poleg tega je predložitveno sodišče v sklepu o začasni odredbi, ki ga je izdalo 1. junija 2021 (v nadaljevanju: sklep z dne 1. junija 2021), nedvoumno ugotovilo, da „zadevni odsek reke Spree spada na področje uporabe [te določbe]“. Družbi FWA je bilo v skladu z nacionalno zakonodajo o vodah namreč izdano dovoljenje za odvzem površinske vode iz reke Spree (s postopkom infiltracije) za namene oskrbe s pitno vodo.
14.      Drugič, urad trdi, da se člen 7(3) Okvirne direktive o vodah uporablja le za vodna telesa, ki so bila kot taka „opredeljena“ v skladu s členom 7(1) in (2) te direktive. Telo površinske vode reke Spree (DERW_DEBB582_1743) pa naj ne bi bilo opredeljeno na podlagi navedenih določb in naj zato ne bi bilo vodno telo, ki spada na področje uporabe člena 7(1) Okvirne direktive o vodah. To vodno telo naj prav tako ne bi bilo določeno na podlagi člena 6(2) te direktive.
15.      Res je, da pristojni organi tega vodnega telesa niso določili na oziroma opredelili
na podlagi členov 6 in 7 Okvirne direktive o vodah, čeprav se uporablja za proizvodnjo pitne vode, kar bi lahko kazalo na to, da Nemčija ni izpolnila obveznosti iz člena 6(1) in (3) te direktive, ki se nanaša na vzpostavitev in posodabljanje registra, ter iz člena 7 te direktive.
16.      V uvodni izjavi 37 je v pojasnilo
člena 7 Okvirne direktive o vodah namreč izrecno navedeno, da naj bi „[d]ržave članice […] opredelile vode, ki se odvzemajo za pitno vodo, in zagotovile uskladitev z Direktivo [o pitni vodi]“.
17.      Kljub temu menim, da člena 7(3) Okvirne direktive o vodah za neopredeljena vodna telesa, kakršno je to iz postopka v glavni stvari, ni mogoče neposredno uporabiti, saj bi to pomenilo, da bi ureditev, ki določa, da je treba zadevna vodna telesa na podlagi navedenih členov opredeliti in vpisati v register, postala brezpredmetna. Obenem se pojavlja tudi težava zaradi nejasnosti zahteve v zvezi z določitvijo natančnih meja zavarovanih območij, ki izhaja iz člena 6(2) in člena 7(1) te direktive.
18.      Ker se člen 7(1) ne uporablja neposredno – saj zahteva sprejetje izvedbenih ukrepov – mora predložitveno sodišče odločiti, kako je treba v skladu z nemškim pravom ravnati, da bi se zagotovilo varstvo zadevnih vodnih teles (na primer tako, da pristojnemu organu naloži, naj sprejme ustrezne izvedbene ukrepe in zadevna vodna telesa opredeli v skladu s členom 7(1) Okvirne direktive o vodah).
19.      V tem okviru mora predložitveno sodišče poskrbeti, da se ohrani polni učinek Okvirne direktive o vodah.
20.      Spomniti je namreč treba, da morajo države članice v skladu s členom 7(1) Okvirne direktive o vodah opredeliti posebne vrste vodnih teles, ki jim je treba zagotoviti varstvo na podlagi člena 7(2) in (3) te direktive. Države članice ne bi smele imeti možnosti, da odpravijo varstvo vodnih teles, namenjenih pridobivanju pitne vode, preprosto s tem, da se odločijo, da jih ne opredelijo (ali jih ne opredelijo ustrezno) (člen 7(1) Okvirne direktive o vodah), če te države članice hkrati na podlagi nacionalne zakonodaje o vodah za ta ista vodna telesa izdajajo dovoljenja za proizvodnjo pitne vode, pri čemer se ta mešajo z vodnimi telesi, ki so ustrezno opredeljena (kot je primer v obravnavani zadevi). S tem bi se namreč Okvirni direktivi o vodah, zlasti pa členu 7 te direktive, nedvoumno odvzel polni učinek.
21.      Res se sicer zdi, da se podzemnim vodam iz postopka v glavni stvari zagotavlja varstvo. Vendar to ne pomeni, da državam članicam ni treba zagotavljati tudi varstva površinskih voda, ki se uporabljajo za proizvodnjo pitne vode. Besedilo člena 7(3) Okvirne direktive o vodah namreč ne vsebuje ničesar – niti to ne izhaja iz smisla in namena te direktive –, kar bi kazalo na to, da je treba razlikovati med neposrednim in posrednim (to je s postopkom infiltracije) odvzemom vode.
22.      Iz navedenega izhaja, da so predložena vprašanja dopustna.
B.      Vsebinska presoja
1.      Prvo vprašanje
23.      Predložitveno sodišče v bistvu sprašuje, ali je treba člen 7(3) Okvirne direktive o vodah razlagati tako, da so vsi člani javnosti, ki jo projekt neposredno zadeva (možnost 1), vsekakor pa subjekti, na katere sta bila prenesena proizvodnja in čiščenje pitne vode (možnost 2), upravičeni sodno uveljavljati kršitve zahtev iz navedene določbe, vključno s kršitvami zahteve, namenjene preprečevanju poslabšanja kakovosti vodnih teles, ki se uporabljajo za proizvodnjo pitne vode, in zahteve po zmanjšanju stopnje čiščenja, ki je potrebna za proizvodnjo pitne vode.
24.      V zvezi s tem pa je treba najprej opozoriti, da Sodišču v obravnavani zadevi ni treba odločati o možnosti 1, ker tožeči stranki v postopku v glavni stvari nista članici javnosti, ampak pravni osebi, na kateri so bile z zakonom prenesene naloge proizvodnje in čiščenja pitne vode.
25.      Sodišče je razsodilo, da „v skladu z ustaljeno sodno prakso Sodišča ne bi bilo združljivo z zavezujočim učinkom, ki ga člen 288 PDEU priznava direktivi, načelno izključiti možnost, da se zadevne osebe sklicujejo na obveznosti, naložene z direktivo“ [,] in „da morajo vsaj fizične ali pravne osebe, ki jih kršitev določb direktive na področju okolja neposredno zadeva, imeti možnost, da pri pristojnih organih – po potrebi po sodni poti – zahtevajo spoštovanje zadevnih obveznosti“.(5)
26.      Da bi se ugotovilo, ali kršitev obveznosti iz člena 7(3) Okvirne direktive o vodah neposredno zadeva tožeče stranke v postopku v glavni stvari, je treba upoštevati namen te direktive in vsebino te določbe.(6)
27.      Kot je razvidno iz člena 1 Okvirne direktive o vodah, je namen te direktive zagotoviti varstvo vodnih teles, tudi tistih, ki se uporabljajo za proizvodnjo pitne vode.
28.      Člen 7(3) Okvirne direktive o vodah državam članicam nalaga določene obveznosti v zvezi z varstvom voda, ki se uporabljajo za proizvodnjo pitne vode.
29.      Za pravno osebo, ki ima pravico do odvzema in uporabe podzemne (ali površinske) vode za proizvodnjo pitne vode, se šteje, da tako podzemno (ali površinsko) vodo zakonito uporablja. Za to osebo torej velja, da jo kršitev obveznosti izboljšanja in preprečevanja slabšanja stanja podzemne (ali površinske) vode neposredno zadeva, ker lahko z oviranjem zakonite rabe teh voda omeji njeno pravico.(7)
30.      V skladu z nacionalnim pravom je mesto Frankfurt na Odri odgovorno za oskrbo prebivalstva s pitno vodo. Zato mu je očitno v interesu, da to nalogo izvaja brez neupravičenega oviranja – pri čemer kršitev člena 7(3) Okvirne direktive o vodah pomeni tako oviranje – in da zlasti prepreči poslabšanje kakovosti vodnih teles, ki jih uporablja za proizvodnjo pitne vode. V nasprotnem primeru namreč ne bi moglo izpolniti obveznosti, da prebivalstvu zagotavlja oskrbo s pitno vodo ustrezne kakovosti.
31.      V členu 7(3) Okvirne direktive o vodah so določeni tudi nekateri cilji v zvezi s čiščenjem vode, ki je potrebno za proizvodnjo pitne vode.
32.      Ohranjanje nizke stopnje čiščenja, ki se izvaja v okviru proizvodnje pitne vode, je v interesu pravnih oseb, kot sta mesto Frankfurt na Odri in družba FWA. Oba sta namreč zakonsko odgovorna za oskrbo z vodo, ki izpolnjuje zahteve iz Direktive o pitni vodi.
33.      Čiščenje je namreč potrebno zaradi varovanja zdravja ljudi, zahteve glede čiščenja pa so določene v Direktivi o pitni vodi, na katero je v členu 7(2) Okvirne direktive o vodah izrecno napoteno. Z Direktivo o pitni vodi se vzpostavlja zapleten mehanizem, v katerem so določeni konkretni cilji, ki jih je treba doseči s čiščenjem vode.
34.      Kot bom prikazala v nadaljevanju teh sklepnih predlogov, je zagotavljanje skladnosti s členom 7 Okvirne direktive o vodah tesno povezano z izpolnjevanjem zahtev iz Direktive o pitni vodi. Če država članica na prispevnem območju krši člen 7 Okvirne direktive o vodah, bo to negativno vplivalo na izvajalca oskrbe z vodo, saj ta ne bo mogel izpolnjevati zahtev iz Direktive o pitni vodi.(8)
35.      Zato morata mesto Frankfurt na Odri in družba FWA imeti možnost, da od pristojnega organa, odgovornega za izdajo dovoljenja za projekt, ki bi lahko negativno vplival na stopnjo čiščenja pitne vode, kot to zahteva Direktiva o pitni vodi, zahtevata, naj spoštuje obveznosti iz člena 7(3) Okvirne direktive o vodah, po potrebi tudi z vložitvijo tožbe pri pristojnem sodišču.
36.      Iz navedenih preudarkov izhaja, da je treba člen 7(3) Okvirne direktive o vodah v povezavi s členom 19(1) PEU (v skladu s katerim „[d]ržave članice vzpostavijo pravna sredstva potrebna za zagotovitev učinkovitega pravnega varstva na področjih, ki jih ureja pravo Unije“) razlagati tako, da imajo pravne osebe, na katere so bile v skladu z nacionalnim pravom prenesene naloge proizvodnje in čiščenja pitne vode, ali tisti subjekti, ki sta jim bila taka proizvodnja in čiščenje vode zaupana, pravico, da od pristojnega organa, odgovornega za izdajo dovoljenja za projekt, ki bi lahko negativno vplival na stopnjo čiščenja pitne vode, kot to zahteva Direktiva o pitni vodi, zahtevajo, naj spoštuje obveznosti iz člena 7(3) Okvirne direktive o vodah. Take pravne osebe lahko to pravico po potrebi uveljavljajo z vložitvijo tožbe pri pristojnem sodišču.
2.      Drugo vprašanje
37.       Predložitveno sodišče želi izvedeti, ali člen 7(3) Okvirne direktive o vodah tudi za vodna telesa zunaj vodovarstvenih območij v smislu drugega stavka te določbe določa samostojno obveznost, podobno tisti iz člena 4 Okvirne direktive o vodah, v skladu s katero je kršitev prepovedi poslabšanja razlog za zavrnitev izdaje dovoljenja za posamezen projekt. Predložitveno sodišče se v vprašanju izrecno sklicuje na sodbo Land Nordrhein-Westfalen, točka 75.
38.      V delu 1 bom analizirala prvi stavek člena 7(3) Okvirne direktive o vodah in skušala podati splošno razlago varstva vodnih teles, ki se uporabljajo za proizvodnjo pitne vode. V delu 2 pa bom preučila, ali drugi stavek te določbe, na podlagi katerega lahko države članice določijo vodovarstvena območja, kakor koli vpliva na obravnavano zadevo.
a)      Del 1 – člen 7(3), prvi stavek, Okvirne direktive o vodah
39.      Iz točke 75 sodbe Land Nordrhein-Westfalen izhaja, da „je mogoče projekt, ki ima lahko škodljive učinke za vodo, dovoliti le, če so izpolnjeni pogoji iz člena 4(7), od (a) do (d), [Okvirne direktive o vodah]. Nacionalni organi, ki so pristojni za izdajo dovoljenja za projekt, morajo preveriti, ali so ti pogoji izpolnjeni, preden izdajo tako dovoljenje, kar ne vpliva na morebiten sodni nadzor.“
40.      Navedena sodna praksa se sicer nanaša na člen 4 Okvirne direktive o vodah, vendar menim, da se je treba nanjo opreti tudi pri razlagi člena 7(3) te direktive. Tako menim med drugim zato, ker člen 7(3), enako kot člen 4, državam članicam nalaga nekatere obveznosti, pri čemer je edina razlika v tem, da so v zadnjenavedenem členu določene obveznosti glede varstva voda nasploh, v prvonavedenem členu pa so določene obveznosti, ki veljajo posebej za vodna telesa, ki se uporabljajo za proizvodnjo pitne vode.
41.      V skladu z ustaljeno sodno prakso je treba pri razlagi določbe prava Unije upoštevati ne le njeno besedilo, ampak tudi sobesedilo in cilje, ki jih uresničuje ureditev, katere del je.(9)
1)      Besedilo člena 7(3) Okvirne direktive o vodah
42.      Iz besedila te določbe izhaja, da je zakonodajalec Unije v njej določil obveznost, v skladu s katero morajo države članice doseči konkreten rezultat.(10)
i)      Pomen izraza „zagotovijo“
43.      Sodišče je v sodbi Bund für Umwelt und Naturschutz Deutschland (točke od 31 do 33) sklepalo, da so obveznosti iz člena 4 Okvirne direktive o vodah zavezujoče, ker ta člen vsebuje besedilo, ki kaže na zavezujočo naravo in upoštevnost te določbe pri izdajanju dovoljenj za posamezne projekte v okviru pravne ureditve varstva voda.
44.      Sodišče je namreč v navedenih točkah te sodbe pojasnilo, da izraz „izvedejo“ in uvodna besedna zveza „pri zagotavljanju izvedljivosti programov ukrepov“ potrjujeta zavezujočo naravo te določbe, ki jo morajo pristojni organi spoštovati pri izdajanju dovoljenj za posamezne projekte.
45.      Dejstvo, da člen 7(3) Okvirne direktive o vodah določa, da države članice „zagotovijo potrebno varstvo za […] vodna telesa“, podobno kot v primeru člena 4 te direktive, pomeni, da je ta obveznost zavezujoča in upoštevna pri izdajanju dovoljenj za posamezne projekte. Besedna zveza „zagotovijo potrebno varstvo“ namreč pomeni obveznost, v skladu s katero morajo države članice ravnati v tem smislu, kar pomeni, da morajo postopek izdaje dovoljenja za posamezen projekt šteti za izvedbeni ukrep, s katerim zagotavljajo potrebno varstvo (točka 32 navedene sodbe).
46.      Dejstvo, da člena 4 in 7(3) Okvirne direktive o vodah v zvezi s tem vidikom vsebujeta nekoliko drugačno besedilo („države članice izvedejo potrebne ukrepe, da preprečijo poslabšanje stanja vseh teles površinske vode“, v primerjavi z „[d]ržave članice zagotovijo potrebno varstvo za tako opredeljena vodna telesa, da se izognejo poslabšanju njihove kakovosti ter s tem zmanjšajo stopnjo čiščenja, ki je potrebna za proizvodnjo pitne vode“), za to presojo ni upoštevno. Jasno je, da izraz „zagotovijo“ pomeni, da morajo države članice sprejeti potrebne ukrepe za doseganje posebnih ciljev Okvirne direktive o vodah. To potrjuje tudi analiza več drugih jezikovnih različic tega besedila (na primer nemške, francoske, italijanske, španske in latvijske različice).
ii)    Pomen besedne zveze „potrebno varstvo“
47.      Uporaba navedene besedne zveze v členu 7(3) Okvirne direktive o vodah kaže, da se je zakonodajalec Unije odločil za „pristop preprečevanja“, ne pa za „pristop čiščenja“ (oziroma za postopek obdelave vode na koncu), ki se je uporabljal v preteklosti. To z drugimi besedami pomeni, da ima varstvo izkoriščanih vodnih virov odslej prednost pred prečiščevanjem onesnažene surove vode zaradi zagotavljanja njene neoporečnosti.
48.      V uvodni izjavi 11 Okvirne direktive o vodah je pojasnjeno, da „mora okoljska politika [Unije] prispevati k uresničevanju ciljev ohranjanja, varovanja ter izboljševanja kakovosti okolja ob varčni in razumni rabi naravnih virov; temeljiti mora na previdnostnem načelu in na načelih preprečevanja […]“ (moj poudarek).
49.      Besedna zveza „potrebno varstvo“ iz člena 7(3) torej z vidika načela preprečevanja pomeni, da se mora pristojni organ pred izdajo dovoljenja za posamezen projekt najprej prepričati, da ta projekt ne bo škodljivo vplival na kakovost vodnih teles, ki se uporabljajo za proizvodnjo pitne vode.
iii) Pomen besedne zveze „opredeljena vodna telesa“
50.      Iz besedila člena 7(3) je razvidno, da se ukrepi za zagotavljanje varstva, ki se sprejmejo na podlagi tega člena, nanašajo le na vodna telesa, ki so bila predmet postopka opredelitve. Vendar člen 7(3) ne vsebuje nobene omejitve glede tega, kako se voda steka v taka vodna telesa oziroma glede vprašanja, ali do tega pride po naravni poti ali zaradi infiltracije, ki je posledica človekove dejavnosti (kot v primeru
iz postopka v glavni stvari). Zato je treba zagotoviti varstvo voda, ki so prisotne v opredeljenih vodnih telesih.
iv)    Pomen besedne zveze „da se izognejo poslabšanju njihove kakovosti ter s tem zmanjšajo stopnjo čiščenja“
51.      Iz tega dela stavka je razvidno, da je cilj ukrepov, ki jih morajo sprejeti države članice, zmanjšati stopnjo čiščenja, ki je potrebna za proizvodnjo pitne vode, obveznost, v skladu s katero morajo države članice preprečiti vsaj poslabšanje kakovosti vodnih teles, pa se uporablja kot sredstvo za dosego tega cilja.
52.      Razlago člena 7(3) Okvirne direktive o vodah, ki sem jo pravkar podala, potrjujejo tudi smernice Komisije št. 16.(11) Ta dokument odraža soglasje, ki so ga glede najboljših praks dosegli Komisija, vse države članice in drugi deležniki, in v zvezi s členom 7(3) Okvirne direktive o vodah vsebuje naslednje pojasnilo: „Preprečevanje poslabšanja kakovosti telesa podzemne vode v praksi samo po sebi ne bi nujno privedlo do zmanjšanja stopnje čiščenja, ki je lahko potrebna za proizvodnjo pitne vode. Za zmanjšanje stopnje čiščenja bi bilo treba namreč doseči izboljšanje kakovosti vode. Vendar je jasno, da se namerava na ta način preprečiti vsaj poslabšanje kakovosti podzemne vode. V idealnih okoliščinah bi moralo tako varstvo zadostovati za to, da se bo lahko čiščenje vode sčasoma zmanjšalo.“
53.      Ta neločljiva povezava med virom (telesi podzemne in površinske vode, ki se uporabljajo za proizvodnjo pitne vode) in proizvodom (pitno vodo, ki se distribuira prebivalstvu), ki izhaja iz besedne zveze „ter s tem zmanjšajo stopnjo čiščenja“, kaže na to, da je treba pri upravljanju pitne vode izpolnjevati zahteve iz Direktive o pitni vodi in merila glede kakovosti vode, določena v tej direktivi.
54.      Iz tega izhaja, da besedna zveza „izogibanje poslabšanju“, kot je uporabljena v členu 7(3) Okvirne direktive o vodah, v povezavi z zahtevo po zmanjšanju stopnje čiščenja pomeni, da je namen prepovedi poslabšanja iz te določbe preprečiti nastanek položaja, v katerem merila glede kakovosti vode, določena v Direktivi o pitni vodi, ne bi bila izpolnjena.
v)      Pomen besedne zveze „ki je potrebna za proizvodnjo pitne vode“
55.      V tej besedni zvezi je jasno navedeno, da so zadevna vodna telesa le tista telesa, ki se uporabljajo za proizvodnjo pitne vode, obenem pa je v njej zagotovljena nujna povezava med Okvirno direktivo o vodah in Direktivo o pitni vodi.
56.      Iz besedila člena 7(3) torej izhaja, da morajo države članice preprečiti izvedbo projektov, zaradi katerih bi se lahko povečala stopnja čiščenja opredeljenih vodnih teles, ki se uporabljajo za proizvodnjo pitne vode, če bi lahko posamezen projekt brez takega povečanja stopnje čiščenja negativno vplival na zahteve glede kakovosti vode, določene v Direktivi o pitni vodi.
2)      Sobesedilo člena 7(3) Okvirne direktive o vodah
i)      Povezava med členom 7(3) ter členoma 1 in 4 Okvirne direktive o vodah
57.      Razlago, ki sem jo podala v zvezi s členom 7(3), potrjuje tudi analiza sobesedila tega člena. Prvič, o pomenu člena 7 je mogoče sklepati na podlagi obstoječih povezav med tem členom in drugimi določbami Okvirne direktive o vodah, zlasti členoma 1 in 4.
58.      Najprej je treba navesti, da sta v literaturi (na primer v Faßbender, ki je Okvirno direktivo o vodah izčrpno analiziral)(12) izpostavljena tako obstoj tesne povezave kot tudi dejstvo, da člen 7 predvideva vsebinsko zožitev ciljev iz člena 4 Okvirne direktive o vodah, ki temelji na rabi vode. Pri proizvodnji pitne vode gre namreč za posebno rabo vode, ki je zajeta s členom 4 Okvirne direktive o vodah kot splošno določbo in je zato treba upoštevati nekatere zahteve za pitno vodo.
59.      V zvezi s tem je treba preudarke, ki jih je veliki senat Sodišča v sodbi Bund für Umwelt und Naturschutz Deutschland navedel v zvezi s sistematiko člena 4 Okvirne direktive o vodah, uporabiti tudi kot usmeritev pri razlagi člena 7(3) te direktive, ki jo je treba podati v obravnavani zadevi.
60.      To pa zato, ker je Okvirna direktiva o vodah zasnovana sistematično, to je kot okvirna direktiva, ki kot taka usklajuje varstvo vseh vodnih teles, vključno s tistimi, ki se uporabljajo za proizvodnjo pitne vode.(13)
61.      Poleg tega je varstvo zadnjenavedenih vodnih teles, ki je določeno v členu 7(3), prvi stavek, Okvirne direktive o vodah, sestavni del splošnega varstva vodnih teles iz člena 1 Okvirne direktive o vodah, ki se uresničuje tudi s členom 4 te direktive.(14) Splošna ureditev varstva voda, ki je bila vzpostavljena na podlagi členov 1 in 4 Okvirne direktive o vodah, kot ju razlaga Sodišče, torej podpira razlago, v skladu s katero je treba člen 7(3) te direktive razumeti kot varovalno in obvezno določbo.
ii)    Pomen besedne zveze „opredeljena vodna telesa“
62.      Za razumevanje te besedne zveze je treba obravnavati naslednja elementa Okvirne direktive o vodah: (i) posebna merila, določena v členu 7(1), in (ii) obveznost vzpostavitve registra opredeljenih vodnih teles, ki izhaja iz člena 6 v povezavi s členom 7 te direktive. Na podlagi Okvirne direktive o vodah je sprejetje posebnih izvedbenih ukrepov za zagotovitev ustrezne razmejitve zavarovanih območij prepuščeno državam članicam. Nazadnje, iz besedila člena 7(3) je v povezavi s členom 7(1) jasno razvidno, da morajo države članice ravnati v skladu s členom 7(1) in ustrezno opredeliti vsa zadevna vodna telesa, da bi zagotovila varstvo vseh vodnih teles, ki tako varstvo potrebujejo (še zlasti tistih, ki se uporabljajo za proizvodnjo pitne vode).
iii) Pomen Direktive o pitni vodi pri določanju kakovosti vode v skladu s členom 7(3) Okvirne direktive o vodah
63.      V nadaljevanju bom analizirala, kako Direktiva o pitni vodi vpliva na razumevanje besedne zveze „kakovostna pitna voda“, ki jo je treba zagotavljati v skladu s členom 7(3) Okvirne direktive o vodah. Člen 7(2) Okvirne direktive o vodah določa, da „[z]a vsako vodno telo, opredeljeno na podlagi odstavka 1, države članice poleg tega, da izpolnjujejo cilje iz člena 4 v skladu z zahtevami te direktive […], zagotovijo, da bo voda po uporabljenem režimu čiščenja in skladno z zakonodajo [Unije] ustrezala zahtevam [Direktive o pitni vodi]“ (moj poudarek).
64.      Člen 7(2) Okvirne direktive o vodah vzpostavlja jasno povezavo med členom 7(3) te direktive in cilji, ki jih ta določa v zvezi z varstvom surove vode, ter obstoječimi standardi in postopki (za zagotavljanje kakovostne pitne vode) iz Direktive o pitni vodi. Standardi, ki so v Direktivi o pitni vodi določeni v zvezi s pitno vodo, torej neposredno vplivajo na upravljanje prispevnih območij, saj določajo najnižjo raven kakovosti vode, ki jo je treba zagotoviti med obdelavo in zlasti med čiščenjem vode. Iz tega izhaja, da je verodostojnost upravljanja prispevnega območja, katerega namen je doseganje ciljev iz člena 7 Okvirne direktive o vodah, neločljivo povezana s standardi za pitno vodo, določenimi v Direktivi o pitni vodi.(15)
65.      Zato ni nobenega dvoma, da sta „matična“ direktiva (to je Okvirna direktiva o vodah, ki vzpostavlja celovito ureditev upravljanja voda) in „hčerinska“ direktiva (to je Direktiva o pitni vodi, ki ureja zgolj področje pitne vode in je sestavni del navedene ureditve) tesno povezani. Člen 7 Okvirne direktive o vodah namreč ne uvaja le predpisov, ki so v Direktivi o pitni vodi določeni v zvezi z varstvom pitne vode in temeljijo na tej tesni povezavi, ampak določa tudi dodaten pogoj glede zmanjšanja čiščenja vode na najnižjo stopnjo. V besedilu člena 7(3) je jasno navedeno, da je treba varstvo na podlagi te določbe zagotavljati tako, da se doseže kakovost pitne vode, ki se zahteva v skladu z Direktivo o pitni vodi, in da se sčasoma zniža stopnja čiščenja vode, potrebna za proizvodnjo pitne vode.
iv)    Vloga indikatorskih parametrov pri ugotavljanju poslabšanja kakovosti vode
66.      Dalje, pojasniti je treba načine za zaznavanje poslabšanja kakovosti vode. Da bi v obravnavani zadevi razumeli pomen zahteve po preprečevanju poslabšanja kakovosti vode iz člena 7(3) Okvirne direktive o vodah, je treba preučiti Prilogo I, del C, k Direktivi o pitni vodi. Strinjam se s Komisijo, da je indikatorski parameter za sulfat v vrednosti 250 mg/l, kot je določen v delu C, pomemben za omejevanje vrednosti onesnaževala, kakršno je sulfat, in za določitev morebitnega poslabšanja v smislu člena 7(3) Okvirne direktive o vodah. Ta indikatorski parameter je treba upoštevati v okviru proizvodnje pitne vode.
67.      Iz tega sledi, da povezava med Okvirno direktivo o vodah in Direktivo o pitni vodi zagotavlja tudi enega od elementov za ugotavljanje poslabšanja kakovosti vode in da je ta povezava koristna za določitev vpliva, ki ga ima lahko ta indikatorski parameter na postopek izdaje dovoljenj za posamezne projekte, kar bom obravnavala v nadaljevanju teh sklepnih predlogov.
v)      Previdnostno načelo in sanacijski ukrepi
68.      Za razumevanje vsebine obveznosti zagotavljanja varstva pitne vode je poleg Priloge I k Direktivi o pitni vodi pomemben tudi člen 8 te direktive. V tem členu, naslovljenem „Sanacijski ukrepi in omejitve uporabe“, so določene posledice, ki nastanejo, če države članice ne izpolnjujejo vrednosti parametrov, določenih v skladu s členom 5 te direktive. Opozoriti je treba, da člen 8(6) Direktive o pitni vodi določa, da „[v] primeru neizpolnjevanja […] vrednosti parametra ali specifikacij, določenih v Prilogi I, del C, države članice proučijo, ali to neizpolnjevanje predstavlja tveganje za zdravje ljudi. Če je to potrebno za varovanje zdravja ljudi, sprejmejo sanacijske ukrepe za obnovitev kakovosti vode“.
69.      Kot sem že navedla, besedilo uvodne izjave 11 Okvirne direktive o vodah napotuje na člen 174 PES (zdaj člen 191 PDEU), v skladu s katerim mora okoljska politika Unije – torej tudi upravljanje s pitno vodo – temeljiti na previdnostnem načelu in na načelu, da je treba delovati preventivno. V nadaljevanju teh sklepnih predlogov bom pojasnila, da morebiten učinek pitne vode, onesnažene s sulfati, na zdravje ljudi doslej še ni bil v celoti raziskan. Zato zahteva po zagotavljanju potrebnega varstva iz člena 7(3) Okvirne direktive o vodah v povezavi s previdnostnim načelom in načelom preprečevanja pomeni, da morajo države članice oceniti položaj in se ustrezno odzvati, preden odobrijo projekt, ki bi lahko škodljivo vplival na okolje. Iz tega izhaja, da je treba v zvezi s posameznimi projekti, kakršen je ta iz postopka v glavni stvari, obvezno opraviti predhodno oceno in se tako izogniti položaju, v katerem bi bilo treba sprejeti sanacijske ukrepe.
3)      Cilj člena 7(3) Okvirne direktive o vodah
70.      Ta razlaga člena 7(3) je podkrepljena s pomenom, ki ga primarno pravo Unije pripisuje varstvu okolja. Člen 191(1) PDEU od Unije zahteva, da zagotovi visoko raven varstva, zaradi česar je med drugim potrebna okoljska politika, ki „temelji na previdnostnem načelu in na načelih, da je treba delovati preventivno“. Dalje, člen 37 Listine Evropske unije o temeljnih pravicah zahteva, da je treba v politike Unije vključiti visoko raven varstva in izboljšanje kakovosti okolja.(16)
71.      Dalje, v skladu z Okvirno direktivo o vodah je eden od ciljev zagotavljanja dobrega stanja voda tudi zagotavljanje oskrbe prebivalstva s pitno vodo (uvodna izjava 24 te direktive).
72.      Natančneje, kot sem pojasnila v točki 53 teh sklepnih predlogov, med virom (podzemnimi in površinskimi vodnimi telesi, ki se uporabljajo za odvzem pitne vode) in proizvodom (pitna voda, ki se distribuira prebivalstvu) obstaja neločljiva povezava, ki se odraža v smislu in namenu člena 7(3). Zato je visoko varstvo vira nujno potrebno, da se zagotovi kakovostna pitna voda na trajnosten način.
73.      Sodišče je razlago, ki jo je podalo v sodbi Bund für Umwelt und Naturschutz Deutschland (točke od 34 do 43), oprlo tudi na cilj Okvirne direktive o vodah: „[Okvirna direktiva o vodah] [d]oloča skupna načela in splošni okvir delovanja za varstvo voda […] Skupna načela in splošni okvir delovanja, ki jih Unija sprejme, morajo nato izvesti države članice, tako da v rokih, določenih s to direktivo, sprejmejo posebne ukrepe.“
74.      Natančneje, člen 1 Okvirne direktive o vodah določa, da je namen te direktive prispevati k „zagotavljanju zadostnih zalog kakovostne površinske in podzemne vode, potrebne za trajnostno, uravnoteženo in pravično rabo vode“.
75.      Navedene ugotovitve, ki jih je Sodišče podalo v sodbi Bund für Umwelt und Naturschutz Deutschland, so neposredno upoštevne za teleološko razlago člena 7(3) te direktive. To določbo je treba namreč razlagati tudi glede na splošni cilj Okvirne direktive o vodah, ki zajema „vzpodbuja[nje] trajnostn[e] rab[e] vode, ki temelji na dolgoročnem varstvu razpoložljivih vodnih virov“ (člen 1, prvi pododstavek, točka (b)) in ki je eden od ciljev,
ki ga morajo države članice uresničevati pri izdajanju dovoljenj za posamezne projekte.
76.      Poleg tega so upoštevne tudi ugotovitve v zvezi z okoljskimi cilji, določenimi v členu 4 Okvirne direktive o vodah, saj je treba – kot izhaja iz člena 7(2) te direktive – cilje, ki so v členu 4 te direktive določeni v zvezi s telesi površinske vode, doseči tudi v zvezi z vodnimi telesi iz člena 7.
77.      Iz navedenih preudarkov izhaja, da sta izogibanje onesnaženju vode in preventivno delovanje nujna za zagotavljanje trajnostne rabe vode, ki se uporablja za proizvodnjo pitne vode, in za ohranjanje dobre kakovosti vode. To z drugimi besedami pomeni, da je treba opraviti predhodno oceno posameznih projektov, ki bi lahko škodljivo vplivali na kakovost vode, ki se uporablja za proizvodnjo pitne vode, in ki bi posledično privedli do povečanja, ne pa zmanjšanja stopnje čiščenja, kot to zahteva člen 7(3) Okvirne direktive o vodah.
4)      Pripravljalni dokumenti, ki se nanašajo na člen 7(3) Okvirne direktive o vodah
78.      Razlago, ki sem jo pravkar podala, in pomen člena 7(3) v sistematiki Okvirne direktive o vodah je mogoče potrditi tudi na podlagi pregleda zgodovine nastanka te določbe.
79.      Iz te zgodovine je razvidno, da je Okvirna direktiva o vodah na začetku zakonodajnega postopka predvidevala le pristop, ki temelji na preprečevanju, in je vsebovala le besedilo, ki je zdaj v členu 7(1) in (2) te direktive.
80.      Besedilo, ki je zdaj v členu 7(3), pa je bilo dodano pozneje, in sicer v fazi posvetovanja med Svetom Evropske unije in Evropskim parlamentom.(17) Zakonodajalec Unije je želel s tem zaostriti določbe člena 7 in pojasniti, da ima predhodno varstvo surove vode v okviru novega pristopa k upravljanju voda prednost pred naknadnim povečanjem stopnje čiščenja.
b)      Del 2 – člen 7(3), drugi stavek, Okvirne direktive o vodah
81.      Predložitveno sodišče v drugem vprašanju navaja tudi drugi stavek člena člen 7(3), v skladu s katerim lahko „[d]ržave članice […] določijo vodovarstvena območja za […] vodna telesa [iz člena 7(3), prvi stavek, Okvirne direktive o vodah]“. Vendar tako kot Komisija menim, da ta možnost nikakor ne vpliva na obveznosti iz prvega stavka člena 7(3), saj te obveznosti veljajo tudi zunaj takih vodovarstvenih območij.
82.      Besedilo člena 7(3) Okvirne direktive o vodah je jasno. Vodovarstvena območja se sicer lahko določijo, vendar to nikakor ne vpliva na zadevo, kakršna je ta iz postopka v glavni stvari. Določitev takih območij za varstvo zadevne podzemne vode je le eden od možnih ukrepov. To jasno izhaja iz stavka: „Države članice zagotovijo potrebno varstvo[…]“, ki mu sledi stavek: „Države članice lahko določijo vodovarstvena območja za ta vodna telesa“.
83.      V smernicah št. 16 je pojasnjeno, da „drugi stavek člena [7(3)] državam članicam omogoča, da po lastni presoji določijo vodovarstvena območja, na katera se lahko osredotočijo pri zagotavljanju potrebnega varstva. V več državah članicah so taka območja običajno znana kot ‚območja varstva pitne vode‘ […] Cilj je preprečiti poslabšanje stanja voda, ki je posledica antropogenih obremenitev s kakršnimi koli onesnaževali, zaradi katerih bi bilo treba vodo morda dodatno obdelati, da bi izpolnjevala standarde, ki veljajo za pitno vodo“ (str. 13, moj poudarek).
84.      Splošna obveznost varstva, katere razlago sem podala v prejšnjih točkah teh sklepnih predlogov, se torej nanaša na vsa vodna telesa, opredeljena v skladu s členom 7(1), določitev vodovarstvenih območij pa je zgolj dodaten in neobvezen ukrep, ki dopolnjuje splošno ureditev varstva in ga država članica lahko sprejme, če meni, da je to potrebno.(18)
c)      Predlog glede drugega vprašanja
85.      Iz navedenih preudarkov izhaja, da je člen 7(3) Okvirne direktive o vodah sestavni del ureditve varstva voda, ki je vzpostavljena na podlagi člena 4 te direktive. Ta vsebuje prepoved poslabšanja kakovosti vode, saj izdaja dovoljenja za posamezen projekt, ki bi lahko povzročil tako poslabšanje, državi članici preprečuje izpolnjevanje obveznosti zmanjšanja stopnje čiščenja, ki je potrebna za proizvodnjo pitne vode. Ukrepi za zagotavljanje potrebnega varstva vključujejo zavezujočo obveznost, v skladu s katero morajo države članice predhodno oceniti posamezne projekte, ki bi lahko škodljivo vplivali na kakovost opredeljenih vodnih teles, ki se uporabljajo za proizvodnjo pitne vode, ne glede na vrsto vode, ki jo vsebujejo ta telesa. Namen te obveznosti je: (i) delovati preventivno in preprečiti poslabšanje kakovosti vode, (ii) sčasoma zmanjšati stopnjo čiščenja, potrebno za proizvodnjo pitne vode, kar je del cilja, namenjenega zagotavljanju trajnostne rabe vodnih virov, in (iii) preprečiti položaj, v katerem je potrebno izvajanje sanacijskih ukrepov iz Direktive o pitni vodi. Ta obveznost velja ne glede na to, ali se zadevno vodno telo nahaja na vodovarstvenih območjih ali zunaj vodovarstvenih območij v smislu člena 7(3), drugi stavek, Okvirne direktive o vodah.
3.      Tretje in četrto vprašanje
a)      Kaj pomeni kršitev prepoved poslabšanja iz člena 7(3) Okvirne direktive o vodah?
86.      Menim, da je treba tretje in četrto vprašanje obravnavati skupaj, saj se nanašata na merilo za presojo kršitve prepovedi poslabšanja kakovosti vode iz člena 7(3) Okvirne direktive o vodah. Predložitveno sodišče želi v bistvu izvedeti, kaj pomeni kršitev prepovedi poslabšanja iz te določbe. Natančneje, predložitveno sodišče sprašuje, ali za ugotovitev kršitve zadostuje vsakršno poslabšanje oziroma ali mora priti do prekoračitve indikatorskega parametra v vrednosti 250 mg/l, ki je za sulfate določen v Prilogi I, del C, k Direktivi o pitni vodi, ali pa mora obstajati nevarnost uvedbe sanacijskega ukrepa iz člena 8(6) te direktive (to je ukrepa, zaradi katerega se povečajo izdatki za čiščenje v okviru proizvodnje pitne vode).
87.      Kot sem že navedla, morajo države članice v skladu s členom 7(3) Okvirne direktive o vodah preprečiti poslabšanje kakovosti vodnih teles, ki se uporabljajo za proizvodnjo pitne vode, da bi zmanjšale potrebno stopnjo čiščenja.
88.      Sodišče je v zvezi z izrazom „poslabšanje“, kot se uporablja v členu 4(1) Okvirne direktive o vodah, ki se nanaša na „pojem ‚poslabšanje stanja‘ telesa površinske vode“, že razsodilo, da gre za „splošen pojem“, katerega pomen je treba določiti ob upoštevanju besedila, sobesedila in ciljev, ki jim sledijo zadevne določbe.(19) Enak pristop je treba uporabiti tudi pri analizi poslabšanja kakovosti vode, ki se uporablja za proizvodnjo pitne vode.
89.      Prvič, v zvezi z besedilom
člena 7(3) Okvirne direktive o vodah je treba poudariti, da sta za opredelitev pojma „poslabšanje“ upoštevna dva elementa. Prvi izhaja iz dejstva, da se ta člen nanaša na kakovost vode, pri čemer pa ne vzpostavlja nobene povezave s stanjem vodnega telesa ali s katerim koli drugim pogojem. Drugi element pa izhaja iz dejstva, da se ta člen nanaša posebej na kakovost pitne vode, kar pomeni, da je vidik kakovosti omejen na vodna telesa, ki se uporabljajo za proizvodnjo pitne vode. Iz besedila navedenega člena torej izhaja, da se „poslabšanje“ nanaša na vsakršno dejavnost, ki škodljivo vpliva na vodna telesa, ki se uporabljajo posebej za proizvodnjo pitne vode.
90.      Drugič, v zvezi s sobesedilom
člena 7(3) Okvirne direktive o vodah podajam naslednje ugotovitve.
91.      Predložitveno sodišče v bistvu sprašuje, ali bi bilo mogoče mikrobiološke, kemijske in indikatorske parametre, ki so določeni v Prilogi I k Direktivi o pitni vodi, uporabiti kot referenčno točko za prepoved poslabšanja kakovosti vode iz člena 7(3), prvi stavek, Okvirne direktive o vodah.
92.      Po mojem mnenju je treba na to vprašanje odgovoriti pritrdilno.
93.      To vsekakor velja za sulfate. Kot bom prikazala v nadaljevanju, so indikatorski parametri, če obstaja tveganje za zdravje ljudi, upoštevna referenčna točka za člen 7(3) Okvirne direktive o vodah.
94.      Tretjič, v zvezi s cilji
člena 7(3) Okvirne direktive o vodah velja, da je treba tudi to določbo razlagati glede na splošne cilje te direktive, v skladu s katerimi je treba med drugim spodbujati „trajnostno rabo vode, ki temelji na dolgoročnem varstvu razpoložljivih vodnih virov“ (člen 1(1)(b) Okvirne direktive o vodah). Trajnostna raba takih virov za proizvodnjo pitne vode namreč nujno vključuje vsaj preprečevanje vsakršnega onesnaženja vodnih virov, ki je potrebno, da bi bilo mogoče doseči cilj zmanjšanja stopnje čiščenja vode.
95.      Kot sem poudarila v točki 76 teh sklepnih predlogov, so pri tem upoštevne tudi ugotovitve v zvezi z okoljskimi cilji, kot so določeni v členu 4 Okvirne direktive o vodah, saj v skladu s členom 7(2) te direktive velja, da je treba cilje, ki so v členu 4 določeni v zvezi s telesi površinske vode, doseči tudi v zvezi z vodnimi telesi iz člena 7. Kot sem že pojasnila, je prepoved poslabšanja kakovosti vode iz člena 7(3) Okvirne direktive o vodah tesno povezana s čiščenjem vode. Čiščenje je namreč povezano z zadevnim onesnaževalom, zato je presoja prepovedi poslabšanja kakovosti vode nujno odvisna od narave onesnaževala. V obravnavani zadevi gre za sulfat, za katerega je določena vrednost parametra, ki jo je treba spremljati, kar pomeni, da ustrezne pravne posledice neizpolnjevanja te vrednosti parametra izhajajo iz člena 8(6) Direktive o pitni vodi.
96.      Ker se po eni strani zdi, da se v skladu z Direktivo o pitni vodi šteje, da je učinek sulfatov na proizvodnjo pitne vode primerjalno gledano manj nevaren (v opombi 1
Priloge I, del C, je v zvezi s tem navedeno le, da „[v]oda ne sme biti agresivna“), bi bilo treba sulfate obravnavati manj strogo kot na primer onesnaževala, našteta v delih A in B te priloge.
97.      Po drugi strani pa je treba upoštevati tudi dejstvo, da je iz nedavnih znanstvenih objav razvidno, da lahko sulfati dejansko vplivajo na stanje vodnega telesa in da so lahko za zdravje ljudi veliko nevarnejši, kot je veljalo doslej.(20)
98.      Na podlagi pravne analize se strinjam s Komisijo, ki meni, da je indikatorski parameter za sulfat v vrednosti 250 mg/l, kot je določen v Prilogi I, del C, k Direktivi o pitni vodi, upošteven za ugotavljanje morebitnega poslabšanja kakovosti vodnega telesa v smislu člena 7(3) Okvirne direktive o vodah. Ta indikatorski parameter je treba upoštevati v okviru proizvodnje pitne vode, kakršna je ta iz postopka v glavni stvari.
99.      Čeprav zgolj prekoračitev tega indikatorskega parametra ne more samodejno povzročiti poslabšanja, pa to ne spreminja dejstva, da je zadevni indikatorski parameter pomemben, saj se uporablja kot referenčna točka. Države članice morajo v skladu s členom 7(1) Direktive o pitni vodi spremljati kakovost pitne vode zlasti glede na indikatorske parametre, določene v členu 5 te direktive. V tem okviru je treba, kot izhaja iz člena 5(2), drugi stavek, te direktive, v zvezi s parametri iz Priloge I, del C, vrednosti določiti „samo za namene spremljanja stanja in za izpolnitev obveznosti, določenih v členu 8“ (moj poudarek).
100. Iz besedila uvodne izjave 11 te direktive izhaja, da okvirna vrednost, določena za sulfate, ni parameter, „pomemb[en] za zdravje“. Zato v primeru prekoračitve v nasprotju z obveznostjo, ki je v zvezi z indikatorskimi parametri določena v Prilogi I, dela A in B, k Direktivi o pitni vodi (glej člen 8(2) te direktive), državam članicam ni treba nujno sprejeti sanacijskih ukrepov za obnovitev kakovosti vode. V skladu s členom 8(6) Direktive o pitni vodi morajo države članice najprej preučiti, „ali to neizpolnjevanje predstavlja tveganje za zdravje ljudi“, sanacijske ukrepe pa morajo sprejeti le, „[č]e je to potrebno za varovanje zdravja ljudi“.
101. Če pa prekoračitev vrednosti indikatorskih parametrov, določenih za sulfate, predstavlja tveganje za zdravje ljudi in če zadevna država članica ne sprejme sanacijskih ukrepov, ki so potrebni za obnovo kakovosti vode, potem – tako kot Komisija  – tudi sama menim, da to ne pomeni zgolj kršitve člena 8(6) Direktive o pitni vodi, ampak tudi kršitev obveznosti preprečevanja poslabšanja kakovosti zadevnih vodnih teles in zmanjšanja stopnje čiščenja, potrebne za proizvodnjo pitne vode, kot je določena v členu 7(3) Okvirne direktive o vodah.
102. Iz tega sledi, da do poslabšanja kakovosti vode v skladu s členom 7(3) Okvirne direktive o vodah pride, če lahko posamezen projekt povzroči prekoračitev parametrov, določenih v Direktivi o pitni vodi. V primeru onesnaževala iz Priloge I, del C, k Direktivi o pitni vodi, pa taka prekoračitev ne more pomeniti poslabšanja zgolj na podlagi ugotovljene vrednosti onesnaževala, kakršen je sulfat. V takem primeru je poslabšanje kakovosti vode na podlagi člena 7(3) Okvirne direktive o vodah mogoče ugotoviti le, če obstaja tveganje za zdravje ljudi in je zaradi preprečevanja takega tveganja posledično treba prilagoditi postopek čiščenja.
103. V nadaljevanju bom preučila, ali je treba člen 7(3) Okvirne direktive o vodi kljub obveznosti, v skladu s katero je treba zgolj spremljati vrednost sulfata (Priloga I, del C, k Direktivi o pitni vodi), ki bi lahko kazala na to, da bi bilo mogoče oceno vpliva posameznega projekta na vrednost sulfata podati tudi naknadno, in sicer v okviru spremljanja, razlagati tako, da določa obveznost predhodne ocene posameznega projekta, kakršen je ta iz postopka v glavni stvari.
b)      Preučitev sklepa o soglasju za izvedbo načrta
104. Iz pregleda znanstvenih objav in celo sklepa o soglasju za izvedbo načrta iz obravnavane zadeve je jasno razvidno, da obstajajo precejšnje negotovosti glede vpliva pitne vode, onesnažene s sulfati, na zdravje ljudi. Zato je treba v skladu s členom 7(3) Okvirne direktive o vodah v povezavi s previdnostnim načelom in načelom preprečevanja zagotoviti, da se pred izdajo sklepa o soglasju opravi ustrezna ocena v skladu s to določbo.
105. Urad je v sklepu o soglasju za izvedbo načrta (str. 174) navedel, da se zaradi zadevnega projekta pričakuje rahlo povečanje koncentracije sulfata (glej tudi stran 46, točka 1.3.3.13 tega sklepa, iz katere je razvidno, da se urad zaveda tveganja: „da bi se izognili poslabšanju ekološkega stanja ali potenciala dolvodnih vodnih teles površinske vode, katerih funkcija je prednostno
zagotavljati ekološko kontinuiteto, je treba emisije sulfatov iz jezera upravljati tako, da bo voda, ki se odvaja na merilnem mestu 1 (prelivni objekt), ustrezala dolgoročni zgornji vrednosti odvajanja, ki znaša 620 mg/l.“). Kljub navedenemu pa v okviru postopka izdaje soglasja preprosto niso bila opravljena nikakršna preverjanja, ali je zadevni projekt (vključno s prelivom iz jezera Cottbuser Ostsee) skladen z določbami Okvirne direktive o vodah in člena 7 te direktive. Preverjanja, ki so bila dejansko izvedena, se nanašajo izključno na člen 4 Okvirne direktive o vodah. Dejstvo, da dejanska onesnaženost s sulfati še ni bila predmet raziskav, je priznal tudi sam urad, ki je v sklepu o soglasju za izvedbo načrta (str. 175) navedel, da je treba „dejansko stopnjo razredčenja ali zmanjšanja do vodarne Briesen konkretno določiti“. Ker urad ocenjuje, da „projekt ne preprečuje zagotavljanja varne oskrbe s pitno vodo“ (sklep o soglasju za izvedbo načrta, str. 175), se strinjam s predložitvenim sodiščem, ki ugotavlja, da tehnična raziskava v zvezi s tem ni zadostna.(21)
106. Pri preučitvi sklepa o soglasju za izvedbo načrta se izkaže, da učinek zadevnega projekta na vrednost sulfata še ni bil predmet podrobne analize. Natančneje, medsebojna odvisnost med povečano koncentracijo sulfata v podzemni vodi, do katere pride po zalitju jezera z vodo, in pričakovanim razpršenim onesnaženjem reke Spree s sulfatom (glej stran 173 sklepa o soglasju za izvedbo načrta) še ni bila analizirana. Pričakuje se povečanje koncentracije sulfata v telesu podzemne vode (strani 171 in 174), dolgoročno pa naj ne bi bilo mogoče pričakovati kakršne koli dodatne izpostavljenosti (stran 172). V sklepu o soglasju za izvedbo načrta je izrecno priznano, da je treba „dejansko stopnjo razredčenja ali zmanjšanja do vodarne Briesen konkretno določiti“ (stran 175). V nadaljevanju sklepa o soglasju za izvedbo načrta pa je navedeno, da „vnosa sulfata v telo podzemne vode zaradi projekta v praksi ni mogoče količinsko opredeliti“.
c)      Znanstvene objave v zvezi z nevarnostjo onesnaženja s sulfati
107. Raziskovalci v obsežni študiji onesnaženosti sladkovodnih ekosistemov s sulfati(22) ugotavljajo, da „pregled literature jasno kaže, da ima lahko onesnaženost [s sulfati] toksične učinke na vodne rastlinske in živalske organizme, vključno z ribami, nevretenčarji in dvoživkami, in da ima lahko tudi negativne posledice za zdravje ljudi“. Raziskovalci menijo, da je „treba nujno sprejeti ukrepe za zmanjšanje koncentracije sulfatov v vodnih telesih […] Namen te študije je opozoriti na to problematiko, prikazati sedanje stanje in spodbuditi zmanjšanje onesnaženosti s sulfati ter obenem izpostaviti številne vrzeli v znanju, ki še vedno obstajajo“.(23)
108. V tej študiji je bilo obravnavano prav onesnaženje s sulfati, ki je predmet postopka v glavni stvari (onesnaženje s sulfati in reka Spree), v zvezi s katerim je bilo navedeno, da je „o neposrednih vplivih povečanega vnosa [sulfatov], zlasti s pitno vodo, na zdravje ljudi […] le malo znanega“ in da so „trajne in vse večje ravni [sulfatov] v sladkovodnih ekosistemih […] danes posledica različnih človekovih dejavnosti, […] ki ogrožajo tako delovanje ekosistemov kot tudi oskrbo s pitno vodo“. Natančneje, „znani primeri vodnih ekosistemov, v zvezi s katerimi so bile opravljene obsežne raziskave [kislih izcednih voda], vključujejo […] reko Spree, [(24)] […] zato se zdi malo verjetno, da bi se koncentracije [sulfatov] v spodnjem toku v nekaj letih ali celo desetletjih po opustitvi rudnikov povrnile na ‚naravne‘ ravni. Na primer, koncentracije [sulfatov] v reki Spree […] so se v zadnjih desetletjih povečale zaradi opuščanja dnevnih kopov rjavega premoga in s tem povezanega obnavljanja ravni podzemne vode […] Zato so bile v jezerih, ki se nahajajo v spodnjem toku porečja reke Spree, zabeležene povečane koncentracije [sulfatov], ki pogosto presegajo mejno vrednost [sulfata] v pitni vodi, ki je v Nemčiji določena na 250 mg/l […], kar je izjemno problematično, saj se ta vodna telesa uporabljajo kot vir pitne vode –
običajno z odvzemom podzemne vode s postopkom pridobivanja obrežnega filtrata. Ker se kopanje rjavega premoga za proizvodnjo energije v številnih državah opušča, je mogoče upravičeno sklepati, da bo izpust [sulfata] iz takih regij tudi v prihodnje predstavljal precejšnjo težavo z vidika okolja.“(25)
d)      Sklep o uporabi vrednosti parametra
109. Glede na vse večji pomen, ki ga imata previdnostno načelo in načelo preprečevanja v okoljskem pravu, je treba člen 7(3) Okvirne direktive o vodah v primeru onesnaževala, v zvezi s katerim obstajajo negotovosti glede škodljivega vpliva, ki bi ga lahko imelo na zdravje ljudi, razlagati tako, da ne dopušča čakanja na čas, v katerem bo do onesnaženja že prišlo. Zato menim, da je mogoče vrednost parametra, kakršna je določena za sulfat, ki je sicer prvenstveno namenjena spremljanju, uporabiti tudi kot indikator v okviru preventivne ocene, namenjene ugotavljanju obstoja tveganj za poslabšanje kakovosti vode v smislu člena 7(3) Okvirne direktive o vodah.
4.      Peto, šesto in sedmo vprašanje
110. Ta vprašanja je treba obravnavati skupaj, saj predložitveno sodišče z njimi v bistvu sprašuje, ali mora pristojni organ na podlagi člena 7(3) Okvirne direktive o vodah izvesti preiskavo ali pooblastiti izvedenca, da izvede preiskavo morebitnega poslabšanja kakovosti vodnega telesa, ki ga projekt zadeva, preden se izda dovoljenje za tak projekt, oziroma, če taka preiskava ni izvedena, ali se lahko izvede naknadno med sodnim postopkom (da bi se tako odpravila nezakonitost dovoljenja, izdanega na podlagi zakonodaje o vodah).
111. Kot je bilo že navedeno, se je treba v skladu s členom 7(3) Okvirne direktive o vodah v povezavi s previdnostnim načelom in načelom preprečevanja izogniti položaju, v katerem bi bilo treba sprejeti sanacijske ukrepe. Iz obravnavanih znanstvenih objav je razvodno, da dejstvo, da nevarnosti in škodljivi vplivi sulfata na vodo, ki se uporablja za proizvodnjo pitne vode, doslej še niso bili v zadostni meri ocenjeni in ugotovljeni, v povezavi s previdnostnim načelom in načelom preprečevanja potrjuje razlago, ki sem jo podala v zvezi s členom 7(3) Okvirne direktive o vodah in v skladu s katero ta člen določa obveznost predhodne ocene posameznega projekta, kakršen je ta iz postopka v glavni stvari.
112. Iz analize pomena člena 7(3) Okvirne direktive o vodah, ki sem jo že opravila, je razvidno, da se je treba pri navedeni predhodni oceni osredotočiti na dva glavna vidika. V okviru prvega je treba preučiti, kakšen bi bil učinek na zdravje ljudi, če bi čiščenje ostalo nespremenjeno, in kakšne sanacijske ukrepe bi bilo treba na podlagi ugotovljene povezave sprejeti v skladu z Direktivo o pitni vodi. V okviru drugega vidika pa je treba oceniti učinek na stopnjo čiščenja: ali je mogoče, če se za projekt izda dovoljenje in je ta izveden, z obstoječimi metodami še naprej zagotavljati, da bo proizvedena voda enake kakovosti?
113. V tem okviru bi bilo morda koristno navesti, katere predhodne ukrepe lahko pristojni organi sprejmejo, da bi izpolnili obveznosti iz člena 7(3) Okvirne direktive o vodah.
114. Ti ukrepi zajemajo: (i) opredelitev vodnih teles v skladu s členom 7(1) Okvirne direktive o vodah, (ii) spremljanje vodnih teles, ki se uporabljajo za proizvodnjo pitne vode, in (iii) oceno posameznih projektov, da se ugotovi, ali lahko povzročijo poslabšanje kakovosti vodnih teles do te stopnje, da zadevna država članica ne more izpolniti obveznosti glede zmanjšanja stopnje čiščenja, ki je potrebna za proizvodnjo pitne vode.
115. Kar zadeva vrsto ukrepov, ki jih je treba sprejeti v skladu s členom 7(3) Okvirne direktive o vodah, naj na tej točki poudarim, da prenovljena direktiva o pitni vodi (to je Direktiva (EU) 2020/2184(26)), ki jo je bilo treba prenesti do 12. januarja 2023, državam članicam v členu 8 nalaga obveznost, naj „zagotovijo, da se izvedeta ocena tveganja in upravljanje tveganja prispevnih območij za odvzemna mesta vode, namenjene za prehrano ljudi“.
116. Zato menim, da morajo države članice na podlagi te nove določbe (ki se na dveh mestih izrecno sklicuje na člen 7(3) Okvirne direktive o vodah), tako kot na podlagi člena 7(3) Okvirne direktive o vodah, sprejeti ukrepe, ki se ne nanašajo le na vodo, ki si jo natočimo v kozarec, ampak tudi na vodna telesa, iz katerih se odvzema in čisti voda za proizvodnjo pitne vode.
117. V sodni praksi Sodišča je pojasnjeno, da „morajo pristojni organi med postopkom izdaje dovoljenja za projekt – in torej pred sprejetjem odločbe – na podlagi člena 4 [Okvirne direktive o vodah] preveriti, ali ima ta projekt lahko negativne učinke na vode, ki bi bili v nasprotju z obveznostmi preprečevanja poslabšanja in izboljševanja stanja teles površinskih vod in podzemne vode. Ta določba zato nasprotuje temu, da se tak nadzor opravi šele po tem času.“(27)
118. Glede na navedeno sodno prakso in ker je člen 7(3) Okvirne direktive o vodah v skladu s členom 4 te direktive del vodovarstvene ureditve, je treba učinek na vodna telesa, ki se uporabljajo za proizvodnjo pitne vode – kar je vprašanje, ki je neposredno povezano z zdravjem ljudi – nujno oceniti pred izdajo dovoljenja za projekt.
119. Navedene ugotovitve potrjujejo analizo, ki sem jo že opravila in v skladu s katero je treba člen 7(3) Okvirne direktive o vodah v povezavi s previdnostnim načelom in načelom preprečevanja razlagati tako, da ukrepi za zagotavljanje potrebnega varstva vključujejo zavezujočo obveznost, v skladu s katero morajo države članice predhodno oceniti posamezne projekte, ki bi lahko škodljivo vplivali na kakovost opredeljenih vodnih teles, ki se uporabljajo za proizvodnjo pitne vode.
120. Zadevni pristojni organ torej v skladu s členom 7(3) Okvirne direktive o vodah ne sme izdati dovoljenja za projekt, če bi ta lahko povzročil poslabšanje kakovosti zadevnega vodnega telesa, in sicer tako, da bi se povečala stopnja čiščenja, ki je potrebna za proizvodnjo, dokler se ne opravi ocena na podlagi člena 7 Okvirne direktive o vodah v povezavi z Direktivo o pitni vodi. Povedano drugače, taka ocena pomeni obvezno fazo postopka, ki jo je treba končati, preden je mogoče tak projekt obravnavati z vidika morebitne izdaje dovoljenja.
121. Iz predložitvene odločbe, spisa, ki je bil predložen Sodišču, in stališč, ki so jih stranke predstavile na obravnavi, je razvidno, da taka ocena v postopku v glavni stvari sploh ni bila opravljena. Opravljena je bila namreč le presoja, ki se nanaša na člen 4 Okvirne direktive o vodah.
122. Kot sta poudarila mesto Frankfurt na Odri in družba FWA, je bila presoja projekta iz postopka v glavni stvari opravljena z vidika splošne prepovedi poslabšanja iz člena 4 Okvirne direktive o vodah. Vendar naj ta presoja očitno ne bi izpolnjevala zahtev iz člena 7(3) te direktive, saj je njegov namen „izogn[iti se] poslabšanju […] kakovosti [vode]“ in „zmanjša[ti] stopnjo čiščenja, ki je potrebna za proizvodnjo pitne vode“. Nespoštovanje teh zahtev pa naj bi lahko vplivalo na zagotavljanje varovanja zdravja ljudi v okviru postopka izdaje dovoljenja in na izid tega postopka, o čemer mora zdaj odločiti predložitveno sodišče.
123. Iz navedenega izhaja, da mora pristojni organ v skladu s členom 7(3) Okvirne direktive o vodah med postopkom izdaje dovoljenja – in torej pred dejanskim sprejetjem sklepa o soglasju za izvedbo načrta – preveriti, ali bi lahko zadevni projekt negativno vplival na izpolnjevanje obveznosti iz tega člena. Ta določba nasprotuje temu, da se tako preverjanje opravi šele po izdaji dovoljenja.
5.      Osmo in deveto vprašanje
124. Ti vprašanji je treba obravnavati skupaj. Predložitveno sodišče v bistvu sprašuje, ali je mogoče prepoved poslabšanja iz člena 7(3) Okvirne direktive o vodah, ki velja posebej za pitno vodo, preseči s tehtanjem med interesi in ciljem projekta (na primer, če so stroški čiščenja neznatni ali če gre za projekt posebnega pomena) ali pa se za člen 7(3) uporablja člen 4(7) te direktive.
125. Prvič, kot izhaja iz točke 51 teh sklepnih predlogov, je cilj ukrepov, ki jih morajo države članice sprejeti v skladu s členom 7(3) Okvirne direktive o vodah, zmanjšati stopnjo čiščenja vode, ki je potrebna za proizvodnjo pitne vode (s čimer se zagotavlja varovanje zdravja ljudi), kot sredstvo za doseganje tega cilja pa se uporablja obveznost, v skladu s katero je treba preprečiti vsaj poslabšanje kakovosti vodnih teles.
126. Drugič, prepoved poslabšanja kakovosti vode, ki v skladu z navedeno določbo velja v okviru izdaje dovoljenja za posamezne projekte, je namenjena uresničevanju tega cilja.
127. Tretjič, za nekatere projekte pa je, ko bom pojasnila v nadaljevanju, mogoče vseeno izdati dovoljenje, če izpolnjujejo določene pogoje, in sicer bodisi na podlagi člena 4(7) Okvirne direktive o vodah bodisi z uporabo načela sorazmernosti.
128. Sodišče se v sodbi Bund für Umwelt und Naturschutz Deutschland (točke od 44 do 47) v zvezi z razlago člena 4 Okvirne direktive o vodah opira na ureditev izjem, ki je določena v členu 4(7) te direktive.
129. Besedilo člena 4(7) Okvirne direktive o vodah je pomembno, ker kaže, da gre za določbo, katere uporaba presega okvir člena 4, saj v uvodnem stavku na splošno določa, da države članice „ne bodo kršile te direktive“ (moj poudarek), če so izpolnjene zahteve iz te določbe. V tej določbi nenazadnje ni navedeno, da države članice ne bodo kršile tega člena.
130. Poleg tega je iz dejstva, da člen 7 Okvirne direktive o vodah napotuje na člen 4, razvidno, da se ti določbi prepletata in da so obveznosti iz člena 4(1) in člena 7(3) te direktive tesno povezane.
131. Vendar v nasprotju s Komisijo, ki trdi, da se člen 4(7) brezpogojno uporablja za člen 7(3), menim, da iz obeh pododstavkov v uvodnem delu člena 4(7) jasno izhaja, da se ta uporablja le za ukrepe, ki lahko vplivajo na stanje vodnih teles.
132. Zato je treba člen 4(7) Okvirne direktive o vodah razlagati tako, da se uporablja za postopek izdaje dovoljenja za posamezne projekte, ki vplivajo na izpolnjevanje obveznosti iz člena 7(3) te direktive, vendar le, če lahko ti projekti vplivajo na stanje vodnih teles. V takih položajih daje člen 4(7), kot ga razlaga Sodišče, pristojnim organom držav članic dovolj usmeritev za korake, ki so potrebni v postopku izdaje dovoljenja.
133. Vendar v nekaterih primerih poslabšanje kakovosti, ki je prepovedano s členom 7(3) Okvirne direktive o vodah, ne vpliva na stanje vodnih teles. Za take projekte, ki lahko negativno vplivajo na izpolnjevanje obveznosti iz člena 7(3) (ne pa na stanje vodnih teles), menim, da je treba v postopku izdaje dovoljenja za take projekte namesto člena 4(7) uporabiti načelo sorazmernosti.
134. Iz celovite razlage Okvirne direktive o vodah je namreč razvidno, kot je podrobno prikazano v členu 4 te direktive, da je zakonodajalec Unije menil, da je mogoče pod določenimi pogoji dopustiti izjeme od obveznosti, ki jih imajo države članice na podlagi te direktive. Vendar pa besedilo člena 7
nikakor ne napotuje na morebitne izjeme. Če bi se člen 7(3) razlagal tako, da določa brezpogojno obveznost prepovedi poslabšanja kakovosti vode, bi to po mojem mnenju povzročilo nepremostljive težave za države članice, ki želijo kratkoročno zagotoviti nemoteno upravljanje vodnih virov. V takih položajih je treba prepoved poslabšanja iz člena 7(3) Okvirne direktive o vodah med postopkom izdaje dovoljenja za posamezen projekt razlagati ob upoštevanju načela sorazmernosti in tehtanja interesov, zlasti glede na cilj, ki naj bi se uresničeval s tem projektom. Dejstvo, da je v uvodni izjavi 32 Okvirne direktive o vodah jasno navedeno, da se izjeme lahko uporabljajo „zaradi prevladujočega javnega interesa“, govori v prid navedeni ugotovitvi.
135. Pristojni organ mora torej med postopkom izdaje dovoljenja za posamezen projekt, ki bi lahko negativno vplival na izpolnjevanje obveznosti iz člena 7(3), oceniti, ali je prepoved takega projekta nujna, če je ta organ ugotovil, da bi lahko zadevni projekt povzročil poslabšanje kakovosti vode in državi članici posledično onemogočil izpolnjevanje obveznosti glede zmanjšanja stopnje čiščenja, ki je potrebna za proizvodnjo pitne vode. V tem okviru je pomen elementa „nujnosti“ razviden iz besedila člena 7(3). Člen 7(3) določa, da države članice zagotovijo „potrebno varstvo za tako opredeljena vodna telesa, da se izognejo poslabšanju njihove kakovosti ter s tem zmanjšajo stopnjo čiščenja, ki je potrebna za proizvodnjo pitne vode“.
136. Zaradi te zahteve po nujnosti(28) v povezavi z načelom sorazmernosti morajo države članice uporabiti ukrepe, ki za uresničitev ciljev iz člena 7(3) Okvirne direktive o vodah „ne presegajo meje tega, kar je primerno in potrebno za uresničitev legitimnih ciljev, ki jim sledi zadevna ureditev, pri tem pa je treba takrat, kadar je mogoče izbrati med več primernimi ukrepi, uporabiti najmanj omejevalnega, povzročene neprijetnosti pa ne smejo biti pretirane glede na zastavljene cilje“.(29)
137. Iz tega izhaja, da mora predložitveno sodišče v okviru uporabe načela sorazmernosti preveriti, ali je bilo tehtanje interesov v postopku izdaje dovoljenja za posamezen projekt dejansko opravljeno. Na podlagi takega tehtanja bi bilo treba ugotoviti, ali lahko cilj, ki se uresničuje s tem projektom, prevlada na prepovedjo poslabšanja kakovosti vode iz člena 7(3) Okvirne direktive o vodah. Vendar je mogoče to možnost uporabiti le kratkoročno (pod pogojem, da se na dolgi rok ponovno zagotovi skladnost s členom 7(3)) in če so izpolnjeni naslednji pogoji: (i)  stroški čiščenja so neznatni in se sčasoma zmanjšujejo; (ii) gre za projekt posebnega pomena v prevladujočem javnem interesu; (iii) sprejeti so vsi potrebni ukrepi za postopno ublažitev negativnega vpliva na izpolnjevanje obveznosti iz člena 7(3); in (iv) projekt državi članici ne povzroča resnih težav pri zagotavljanju pitne vode, ki izpolnjuje zahteve iz Direktive o pitni vodi.
6.      Deseto vprašanje
138. Predložitveno sodišče sprašuje, katere obveznosti, poleg teh iz člena
4 Okvirne direktive o vodah, izhajajo iz člena 7(2) te direktive, zaradi česar jih je treba upoštevati v postopku izdaje dovoljenja za projekt.
139. Države članice morajo v skladu s členom 4 Okvirne direktive o vodah „zavrniti izdajo dovoljenja za posamezen projekt, če lahko povzroči poslabšanje stanja telesa površinske vode ali če lahko na dan, ki je v skladu s to direktivo odločilen, ogrozi doseganje dobrega stanja te vode ali njenega dobrega ekološkega potenciala in dobrega kemijskega stanja“(30) (razen če se podeli izjema). Enako velja za telesa podzemne vode.
140. Iz tega sledi, da se člen 4 uporablja za varstvo vodnih teles kot takih.
141. Člen 7(2) Okvirne direktive o vodah pa to obveznost presega.
142. Člen 7(2) določa, da „za vsako vodno telo, opredeljeno na podlagi odstavka 1, države članice poleg tega, da izpolnjujejo cilje iz člena 4 v skladu z zahtevami te direktive za vodna telesa površinske vode vključno s standardi kakovosti, določenimi na ravni Skupnosti po členu 16, zagotovijo, da bo voda po uporabljenem režimu čiščenja in skladno z zakonodajo Skupnosti ustrezala zahtevam [Direktive o pitni vodi]“.
143. V tej določbi je torej jasno navedeno, da mora voda, ki se odvzema in čisti za prehrano ljudi, izpolnjevati zahteve iz Direktive o pitni vodi, kar pomeni, da mora biti ustrezna za prehrano ljudi.
144. Tako kot Komisija tudi sama menim, da ta zahteva – podobno kot člen 7(3) Okvirne direktive o vodah – presega obveznosti iz člena 4(1)(a)(i) ali člena 14(1)(b)(i) te direktive. Povedano drugače, s členom 7(2) Okvirne direktive o vodah se členu 4 te direktive daje dodatna razsežnost (in zagotavlja razširjeno varstvo v primerjavi s členom 4), ki se nanaša zlasti na zdravje ljudi in temelji na Direktivi o pitni vodi. To pomeni, da za izpolnitev zahtev iz Direktive o pitni vodi ni treba izpolniti le obveznosti varstva vodnega telesa iz člena 4, ki je podrobno urejena v tem členu, ampak tudi obveznost čiščenja tega vodnega telesa iz člena 7(2).
145. Zato člen 7(2) Okvirne direktive o vodah v nasprotju s trditvami družbe Lausitz ni le ugotovitvena določba, kar posledično pomeni, da je treba v okviru postopka izdaje dovoljenja upoštevati tudi člen 7(2) Okvirne direktive o vodah, da bi se preverilo, ali lahko posledice izvedbe zadevnega projekta vplivajo na režim čiščenja, ki se zaradi doseganja ciljev Direktive o pitni vodi uporablja za vodno telo.
146. V smernicah št. 16 je v zvezi s členom 7(2) Okvirne direktive o vodah namreč pojasnjeno, da je treba „cilje iz člena 4 (to je cilje glede stanja, preprečevanja ali omejevanja, izvajanja ukrepov za obračanje trenda in drugih ciljev, ki se nanašajo na zavarovana območja) […] doseči ne glede na to, ali so doseženi tudi cilji iz člena [7(2)]; prav tako je treba izpolniti zahteve iz [Direktive o pitni vodi]. To zajema tudi splošno zahtevo, v skladu s katero je treba zagotoviti, da voda ni onesnažena, kar bi lahko pomenilo nevarnost za zdravje ljudi, in zahtevo po spoštovanju formalnih standardov iz Direktive o pitni vodi na mestu oskrbe potrošnikov z vodo (to je, kjer voda priteče iz pipe).“
147. Po mojem mnenju se s členom 7(2) Okvirne direktive o vodah uvaja dodaten vidik, ki ga je treba upoštevati pri tehtanju interesov, zaradi katerega je mogoče dovoljenje za projekt izdati le, če izvedba tega projekta nima škodljivega vpliva na vodo, s katero se (prek pip) oskrbuje prebivalstvo na zadevnem območju. To po mojem mnenju pomeni, da je mogoče dovoljenje za projekt izdati le, če ta po potrebi predvideva celoten sklop ukrepov, s katerimi se zagotavlja, da ne bo negativno vplival na izpolnjevanje zahtev iz Direktive o pitni vodi.
148. Iz navedenih preudarkov izhaja, da je treba člen 7(2) Okvirne direktive o vodah razlagati tako, da ta določba, enako kot člen 7(3) te direktive, vsebuje obveznosti, ki presegajo obveznosti iz člena 4(1)(a)(i) ali člena 14(1)(b)(i) te direktive, ki jih je treba upoštevati v okviru postopka izdaje dovoljenja za projekt. Natančneje, dovoljenje za projekt je mogoče izdati le, če je v njem predviden celoten sklop ukrepov, s katerimi se zagotavlja, da ne bo negativno vplival na izpolnjevanje zahtev iz Direktive o pitni vodi.
IV.    Predlog
149. Sodišču predlagam, naj na vprašanja za predhodno odločanje, ki jih je postavilo Verwaltungsgericht Cottbus (upravno sodišče v Cottbusu, Nemčija), odgovori:
Prvo vprašanje
Člen 7(3) Direktive 2000/60/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 23. oktobra 2000 o določitvi okvira za ukrepe Skupnosti na področju vodne politike je treba razlagati tako, da imajo pravne osebe, na katere so bile v skladu z nacionalnim pravom prenesene naloge proizvodnje in čiščenja pitne vode, ali subjekti, ki sta jim bila taka proizvodnja in čiščenje vode zaupana, pravico, da od pristojnega organa, odgovornega za izdajo dovoljenja za projekt, ki bi lahko negativno vplival na stopnjo čiščenja pitne vode, kot to zahteva Direktiva Sveta 98/83/ES z dne 3. novembra 1998 o kakovosti vode, namenjene za prehrano ljudi, zahtevajo, da spoštuje obveznosti iz člena 7(3) Direktive 2000/60. Take pravne osebe lahko to pravico po potrebi uveljavljajo z vložitvijo tožbe pri pristojnem sodišču.
Drugo vprašanje
Člen 7(3) Direktive 2000/60 vsebuje prepoved poslabšanja kakovosti vode, saj izdaja dovoljenja za posamezen projekt, ki bi lahko povzročil tako poslabšanje, državi članici preprečuje izpolnjevanje obveznosti zmanjšanja stopnje čiščenja, ki je potrebna za proizvodnjo pitne vode. Ukrepi za zagotavljanje potrebnega varstva vključujejo zavezujočo obveznost, v skladu s katero morajo države članice predhodno oceniti posamezne projekte, ki bi lahko škodljivo vplivali na kakovost opredeljenih vodnih teles, ki se uporabljajo za proizvodnjo pitne vode, ne glede na vrsto vode, ki jo vsebujejo ta telesa. Ta obveznost velja ne glede na to, ali se zadevno vodno telo nahaja na vodovarstvenih območjih ali zunaj vodovarstvenih območij v smislu člena 7(3), drugi stavek, Direktive 2000/60.
Tretje in četrto vprašanje
Do poslabšanja kakovosti vode v skladu s členom 7(3) Direktive 2000/60 pride, če lahko posamezen projekt povzroči prekoračitev parametrov, določenih v Direktivi 98/83. V primeru onesnaževala iz Priloge I, del C, k Direktivi 98/83 pa taka prekoračitev ne more pomeniti poslabšanja zgolj na podlagi ugotovljene vrednosti onesnaževala, kakršen je sulfat. V takem primeru je poslabšanje kakovosti vode na podlagi člena 7(3) Direktive 2000/60 mogoče ugotoviti le, če obstaja tveganje za zdravje ljudi in je zaradi preprečevanja takega tveganja posledično treba prilagoditi postopek čiščenja.
V primeru onesnaževala, v zvezi s katerim obstajajo negotovosti glede škodljivega vpliva, ki bi ga lahko imelo na zdravje ljudi, je mogoče vrednost parametra, kakršna je določena za sulfat, uporabiti tudi kot indikator v okviru preventivne ocene, namenjene ugotavljanju obstoja tveganj za poslabšanje kakovosti vode v smislu člena 7(3) Direktive 2000/60.
Peto, šesto in sedmo vprašanje
Člen 7(3) Direktive 2000/60 je treba razlagati tako, da mora pristojni organ med postopkom izdaje dovoljenja – in torej pred dejanskim sprejetjem sklepa o soglasju za izvedbo načrta – preveriti, ali bi lahko zadevni projekt negativno vplival na izpolnjevanje obveznosti iz tega člena. Člen 7(3) nasprotuje temu, da se tako preverjanje opravi šele po izdaji dovoljenja.
Osmo in deveto vprašanje
Pristojni organ mora po prejemu ocene, ki se opravi na podlagi člena 7(3) Direktive 2000/60, pretehtati interese, kar stori s pomočjo preizkusa na podlagi člena 4(7) navedene direktive, da bi se lahko odločil, ali bo izdal dovoljenje za projekt, pod pogojem, da obravnava položaj, ki se nanaša na stanje vodnih teles, na katera ta projekt vpliva.
Pristojni organ mora navedeno tehtanje v zvezi z drugimi projekti, ki vplivajo na izpolnjevanje obveznosti iz člena 7(3) Direktive 2000/60, vendar ne vplivajo na stanje vodnih teles, opraviti ob upoštevanju načela sorazmernosti, da bi tako ugotovil, ali lahko cilj, ki ga uresničuje ta projekt, prevlada nad prepovedjo poslabšanja kakovosti vode iz člena 7(3). To možnost je mogoče uporabiti le kratkoročno – pod pogojem, da se na dolgi rok ponovno zagotovi skladnost s členom 7(3) – in če so izpolnjeni naslednji pogoji: (i)  stroški čiščenja so neznatni in se sčasoma zmanjšujejo; (ii)  gre za projekt posebnega pomena
v prevladujočem javnem interesu; (iii)  sprejeti so vsi potrebni ukrepi za postopno ublažitev negativnega vpliva na izpolnjevanje obveznosti iz člena 7(3); in (iv)  projekt državi članici ne povzroča nepremostljivih resnih težav pri zagotavljanju pitne vode, ki izpolnjuje zahteve iz Direktive 98/83.
Deseto vprašanje
Člen 7(2) Direktive 2000/60 je treba razlagati tako, da ta določba, enako kot člen 7(3) te direktive, vsebuje obveznosti, ki presegajo obveznosti iz člena 4(1)(a)(i) ali člena 14(1)(b)(i) te direktive, ki jih je treba upoštevati v okviru postopka izdaje dovoljenja za projekt. Natančneje, dovoljenje za projekt je mogoče izdati le, če je v njem predviden celoten sklop ukrepov, s katerimi se zagotavlja, da ne bo negativno vplival na izpolnjevanje zahtev iz Direktive 98/83.
1      Jezik izvirnika: angleščina.
2      Direktiva Evropskega parlamenta in Sveta z dne 23. oktobra 2000 o določitvi okvira za ukrepe Skupnosti na področju vodne politike (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 15, zvezek 5, str. 275).
3      Glej: https://lbgr.brandenburg.de/sixcms/media.php/9/PFB_Endfassung%20schwarz%20gez.pdf.
4      Direktiva Sveta z dne 3. novembra 330 o kakovosti vode, namenjene za prehrano ljudi (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 15, zvezek 4, str. 90).
5      Sodba Land Nordrhein-Westfalen (točki 121 in 123 ter navedena sodna praksa).
6      Glej v tem smislu sodbo Land Nordrhein-Westfalen (točka 125 in navedena sodna praksa).
7      Glej po analogiji sodbo z dne 3. oktobra 2019, Wasserleitungsverband Nördliches Burgenland in drugi (C‑197/18, EU:C:2019:824, točki 40 in 42).
8      Ta jasna povezava je bila ugotovljena v pravni teoriji. Glej na primer Dolan, T., Water Framework Directive Article 7, the Drinking Water Directive and European Pesticide Regulation: Impacts on Diffuse Pesticide Pollution, Potable Water Decision Making and Catchment Management Strategy (Okvirna direktiva o vodah, člen 7, Direktiva o pitni vodi in evropska uredba o pesticidih: Učinki na razpršeno onesnaževanje s pesticidi, sprejemanje odločitev glede pitne vode in strategijo upravljanja prispevnih območij), Cranfield University, 2013.
9      Glej sodbo z dne 3. oktobra 2019, Wasserleitungsverband Nördliches Burgenland in drugi (C‑197/18, EU:C:2019:824, točka 48 in navedena sodna praksa).
10      Glej sodbo z dne 30. novembra 2006, Komisija/Luksemburg (C‑32/05, EU:C:2006:749, točka 75).
11      „Guidance on groundwater in drinking water protected areas“ (Smernice za podzemno vodo na vodovarstvenih območjih za pitno vodo), „Common Implementation Strategy for the Water Framework Directive (2000/60/ES)“ (Skupna strategija izvajanja okvirne direktive o vodah) na spletnem mestu: https://circabc.europa.eu/sd/a/aef48d98-7715-4828-a7ee-df82a6df4afb/Guidance%20No%2016 %20-%20Groundwater%20in%20DWPAs.pdf.
12      Faßbender, K., Gemeinschaftsrechtliche Anforderungen an die normative Umsetzung der neuen EG-Wasserrahmenrichtlinie (Zahteve prava Skupnosti za normativno izvajanje nove okvirne direktive ES o vodah), Neue Zeitschrift für Verwaltungsrecht, Vol. 3, 2001, str. 245 in naslednje.
13      Glej v zvezi s tem sodbo Land Nordrhein-Westfalen (točka 70), v kateri se je Sodišče oprlo zlasti na dejstvo, da so cilji Okvirne direktive o vodah za površinske in podzemne vode podobni.
14      Glej tudi sklep z dne 1. junija 2021 (točka 11).
15      Glej Dolan, T., op. cit., str. 108.
16      Glej tudi Sklepne predloge generalne pravobranilke J. Kokott v zadevah EIB/ClientEarth in Komisija/EIB
(C‑212/21 P in C‑223/21 P, EU:C:2022:1003, točka 110).
17      Rumm, P., von Keitz, S., in Schmalholz, M., (ur.), Handbuch der EU-Wasserrahmenrichtlinie (Priročnik o Okvirni direktivi o vodah), Erich Schmidt Verlag,
Berlin,
2006, str. 432.
18      Glej tudi smernice Komisije št. 18, „Guidance on groundwater status and trend assessment“ (Smernice o stanju podzemne vode in ocena trendov), razdelek 4.4.6, naslovljen „Test: Meet the requirements of WFD Article 7(3) – Drinking Water Protected Areas“ (Preizkus: Izpolnjevanje zahtev iz člena 7(3) Okvirne direktive o vodah – vodovarstvena območja za pitno vodo), ki so na voljo na spletnem mestu: https://op.europa.eu/en/publication-detail/-/publication/76543005-ce9e-4b3c-9191-3c3f97b90ab1.
19      Sodba Bund für Umwelt und Naturschutz Deutschland (točki 55 in 61).
20      Zak, D., Hupfer, M., Cabezas, A., Jurasinski, G., Audet, J., Kleeberg, A., McInnes, R., Munch Kristiansen, S., Jes Petersen, R., Liu, H.. in Goldhammer, T., Sulphate in freshwater ecosystems: A review of sources, biogeochemical cycles, ecotoxicological effects and bioremediation (Sulfati v sladkovodnih ekosistemih: Pregled virov, bioloških, geoloških in kemijskih ciklov, ekotoksikoloških učinkov in biološke sanacije), Earth-Science Reviews, Vol. 212, 103446, 2021. Glej točko 106 in naslednje teh sklepnih predlogov.
21      Glej sklep z dne 1. junija 2021 (točka 13).
22      Zak, D., in drugi, op. cit, str. 1
23      https://www.leibniz-gemeinschaft.de/en/about-us/whats-new/news/forschungsnachrichten-single/newsdetails/sulphate-in-water-bodies.
24      Glej Grünewald, U., Water resources management in river catchments influenced by lignite mining (Upravljanje vodnih virov v porečjih, na katere vplivajo rudniki rjavega premoga), Ecological Engenereeing, Vol. 17, 2001,
str. od 143 do 152, in Graupner, B.J., Koch, C. in Prommer, H., Prediction of diffuse sulfate emissions from a former mining district and associated groundwater discharges to surface waters (Napovedi glede razpršenih emisij sulfatov z nekdanjega območja rudarjenja in s tem povezano odvajanje podzemne vode v površinske vode), Journal of  Hydrology, Vol. 513, 2004, str. od 169 do 178. https://doi.org/10.1016/j.jhydrol.2014.03.045.
25      Zak, D., in drugi, op. cit., str. 2, 7 in 13 (moj poudarek).
26      Direktiva Evropskega parlamenta in Sveta z dne 16. decembra 2020 o kakovosti vode, namenjene za prehrano ljudi (prenovitev) (UL 2020, L 435, str. 1)
27      Sodba Land Nordrhein-Westfalen, točka 76), moj poudarek). Glej tudi sklepne predloge generalnega pravobranilca G. Hogana v zadevi Land Nordrhein-Westfalen (C‑535/18, EU:C:2019:957, točka 45), v katerih je navedeno previdnostno načelo. Naj dodam, da je treba v tem okviru navesti tudi načelo preprečevanja. Obe načeli sta namreč navedeni v uvodni izjavi 11 Okvirne direktive o vodah.
28      Glej po analogiji sodbo z dne 7. julija 2022, PH (Deželna prepoved gojenja GSO) (C‑24/21, EU:C:2022:526, točka 49 in navedena sodna praksa).
29      Sodba z dne 28. maja 2020, ECO-WIND Construction (C‑727/17, EU:C:2020:393, točka 81 in navedena sodna praksa).
30      Sodba Bund für Umwelt und Naturschutz Deutschland (točka 1 izreka).