62017CC0234
SKLEPNI PREDLOGI GENERALNEGA PRAVOBRANILCA
HENRIKA SAUGMANDSGAARDA ØEJA,
predstavljeni 5. junija 2018 (
1
)
Zadeva C‑234/17
XC,
YB,
ZA,
ob udeležbi
Generalprokuratur
(Predlog za sprejetje predhodne odločbe_ki ga je vložilo Oberster Gerichtshof (vrhovno sodišče, Avstrija))
„Predhodno odločanje – Načela prava Unije – Procesna avtonomija – Načeli učinkovitosti in enakovrednosti – Pravno sredstvo, ki omogoča obnovo kazenskega postopka, končanega s pravnomočno odločbo, v primeru kršitve EKČP – Obveznost razširitve tega pravnega sredstva na kršitve prava Unije – Neobstoj – Člen 50 Listine Evropske unije o temeljnih pravicah – Člen 54 Konvencije o izvajanju Schengenskega sporazuma – Načelo ne bis in idem“
I. Uvod
1.
Oberster Gerichtshof (vrhovno sodišče, Avstrija) je z odločbo z dne 23. januarja 2017 pri Sodišču vložilo predlog za sprejetje predhodne odločbe o razlagi prava Unije ter zlasti načel enakovrednosti in učinkovitosti.
2.
Osebe XC, YB in ZA (v nadaljevanju: zadevne stranke) so osumljene davčne zatajitve in drugih kaznivih dejanj na švicarskem ozemlju. Na podlagi člena 50(1) Konvencije o izvajanju Schengenskega sporazuma z dne 14. junija 1985 med vladami držav Gospodarske unije Beneluks, Zvezne republike Nemčije in Francoske republike o postopni odpravi kontrol na skupnih mejah, ki je bila podpisana 19. junija 1990 v Schengnu (Luksemburg) in je začela veljati 26. marca 1995 (
2
) (v nadaljevanju: KISS), je državno tožilstvo kantona St. Gallen (Švica) državnemu tožilstvu v Feldkirchu (Avstrija) poslalo več zaprosil za medsebojno pravno pomoč v zvezi z zaslišanjem zadevnih strank kot obdolženk.
3.
Zadevne stranke so po koncu kazenskega postopka, ki je potekal v Avstriji, pri predložitvenem sodišču vložile pravno sredstvo za obnovo kazenskega postopka, končanega s pravnomočno odločbo, zaradi kršitve Evropske konvencije o človekovih pravicah in temeljnih svoboščinah, podpisane 4. novembra 1950 v Rimu, ali enega od njenih dodatnih protokolov (v nadaljevanju: skupaj: EKČP). To pravno sredstvo je bilo vloženo po avstrijskem pravu, da bi bila omogočena izvršitev sodb Evropskega sodišča za človekove pravice (v nadaljevanju: ESČP), s katerimi je ugotovljena kršitev EKČP.
4.
Zadevne stranke so se v okviru pravnega sredstva zlasti sklicevale na kršitev načela ne bis in idem, kot je zagotovljeno s členom 50 Listine Evropske unije o temeljnih pravicah (v nadaljevanju: Listina) in členom 54 KISS. Predložitveno sodišče z vprašanjem za predhodno odločanje v bistvu sprašuje, ali je treba pravo Unije ter zlasti načeli enakovrednosti in učinkovitosti razlagati tako, da nacionalno sodišče zavezujejo, da v okviru takega pravnega sredstva preizkusi obstoj kršitve prava Unije – in sicer kršitev temeljne pravice, ki jo zagotavljata člen 50 Listine in člen 54 KISS – čeprav nacionalno pravo tak preizkus določa zgolj za kršitve EKČP.
5.
Sodišču bom predlagal, naj na to vprašanje odgovori nikalno zaradi obstoja „ustavnega okvira“, (
3
) ki ga je oblikovalo Sodišče in zagotavlja učinkovitost prava Unije, še preden nacionalne odločbe postanejo pravnomočne, pri čemer ne obstaja enakovredni okvir, kar zadeva EKČP.
II. Pravni okvir
A.
Pravo Unije
6.
KISS je bila sprejeta za zagotovitev uporabe Sporazuma med vladami držav Gospodarske unije Beneluks, Zvezne republike Nemčije in Francoske republike o postopni odpravi kontrol na skupnih mejah, podpisanega 14. junija 1985 v Schengnu. (
4
)
7.
Člen 50(1) KISS, naslovljen „Medsebojna pravna pomoč v kazenskih zadevah“, pod naslovom III, poglavje 2, določa:
„V skladu s Konvencijo in pogodbo iz člena 48 se pogodbenice zavezujejo nuditi medsebojno pravno pomoč v zvezi s kršitvami njihovih določb in predpisov o trošarinah, davku na dodano vrednost [(DDV)] in carinah […]“
8.
Člen 54 KISS, naslovljen „Uporaba načela ne bis in idem“, pod naslovom III, poglavje 3, določa:
„Oseba, proti kateri je bil sodni postopek v eni pogodbenici pravnomočno končan, se za ista dejanja ne sme preganjati v drugi pogodbenici, pod pogojem, da je bila izrečena kazen tudi izvršena, da je v postopku izvrševanja ali je po zakonodaji pogodbenice, ki jo je izrekla, ni več mogoče izvršiti.“
B.
Avstrijsko pravo
9.
V Strafprozessordnung (avstrijski zakonik o kazenskem postopku, v nadaljevanju: zakonik o kazenskem postopku) je bil s 1. marcem 1997 vključen člen 363a. Ta določba določa:
„1.
Če je v sodbi [ESČP] ugotovljeno, da je z odločbo ali odredbo kazenskega sodišča kršena [EKČP], je treba na predlog postopek obnoviti v delu, v katerem ni mogoče izključiti, da bi lahko kršitev vplivala na vsebino sodne odločbe v kazenski zadevi v škodo osebe, na katero se ta nanaša.
2.
O predlogu za obnovo postopka v vseh primerih odloča Oberster Gerichtshof [(vrhovno sodišče)]. Predlog lahko vložita oseba, na katero se ugotovljena kršitev nanaša, in državni tožilec (Generalprokurator) […]. Predlog je treba vložiti pri Oberster Gerichtshof. Pri predlogu državnega tožilca je treba zaslišati zadevno osebo, pri predlogu zadevne osebe pa državnega tožilca […]“
III. Spor o glavni stvari
10.
Državno tožilstvo kantona St. Gallen (Švica) je izvedlo kazensko preiskavo zoper XC, YB in druge zaradi suma davčne zatajitve iz člena 96(1)(b) Mehrwertsteuergesetz (švicarski zakon o DDV) in drugih kaznivih dejanj. Navedene osebe naj bi z lažnimi podatki od švicarske davčne uprave neupravičeno prejele vračilo DDV v znesku 835.374,17 CHF (približno 698.327,41 EUR).
11.
V okviru te preiskave je državno tožilstvo kantona St. Gallen državnemu tožilstvu v Feldkirchu (Avstrija) poslalo zaprosilo za medsebojno pravno pomoč.
12.
S sklepom Oberlandesgericht Innsbruck (višje deželno sodišče v Innsbrucku, Avstrija) kot pritožbenega sodišča z dne 15. marca 2013 je bila po ugovorih in pritožbi ugotovljena dopustnost zaprosila za medsebojno pravno pomoč za Kantonales Untersuchungsamt (preiskovalni organ kantona, Švica), ki se nanaša na zaslišanje osebe YB kot obdolženke. S tem so bili zavrnjeni ugovori, ki so temeljili na členu 54 KISS in dejstvu, da sta državno tožilstvo v Heilbronnu in Fürstliche Landgericht v Lihtenštajnu (knežje prvostopenjsko sodišče, Lihtenštajn) v letih 2011 in 2012 končala postopke. Pri tem se je izrecno navajal očitek glede izvoza blaga in vračila DDV v višini 835.374,17 CHF (približno 698.327,41 EUR).
13.
Ta odločba je bila podlaga za predlog za obnovo postopka, ki sta ga pri predložitvenem sodišču vložili osebi XC in YB. To sodišče je s sklepom z dne 17. septembra 2013 razveljavilo sklep Landesgericht Feldkirch (deželno sodišče v Feldkirchu, Avstrija) z dne 31. decembra 2012 in sklep Oberlandesgericht Innsbruck (višje deželno sodišče v Innsbrucku) z dne 15. marca 2013 v delu, v katerem se sklepa nista nanašala na zaprosilo za medsebojno pravno pomoč v povezavi s sumom kaznivega dejanja v škodo švicarske davčne uprave. V zvezi z razveljavljenim delom je bilo zaprosilo za medsebojno pravno pomoč zavrnjeno. Glede nerazveljavljenega dela je navedeno sodišče v obrazložitvi natančneje pojasnilo, da „bo moralo predlog za zaslišanje v povezavi s sumom kaznivega dejanja v škodo švicarske davčne uprave, ki se v predlogu za obnovo postopka ni izpodbijal, obravnavati državno tožilstvo“.
14.
Državno tožilstvo v Feldkirchu je v zvezi z delom, ki se nanaša na sum kaznivega dejanja v škodo švicarske davčne uprave, nadaljevalo postopek. V tem okviru ga je državno tožilstvo kantona St. Gallen zaprosilo za izvedbo nadaljnjih zaslišanj, pri čemer je bila v zadnje zaprosilo kot obdolženka vključena tudi oseba ZA. Sledila sta ugovora, ki sta ju vložili osebi XC in YB, ki pa ju je Landesgericht Feldkirch (deželno sodišče v Feldkirchu) zaradi že pravnomočno končane zadeve zavrnilo. Pritožbe, vložene zoper nadaljnje odločitve sodišča, so bile prav tako zavrnjene.
15.
Oberlandesgericht Innsbruck (višje deželno sodišče v Innsbrucku) je s sklepom z dne 9. oktobra 2015 zavrnilo pritožbe zadevnih strank zoper sklep Landesgericht Feldkirch (deželno sodišče v Feldkirchu) z dne 13. avgusta 2015. To sodišče je v obrazložitvi opozorilo, da je bilo tudi zaprosilo za medsebojno pravno pomoč z dne 23. aprila 2015 omejeno na sum kaznivih dejanj v škodo švicarske davčne uprave. Navedeno sodišče ni našlo opornih točk za to, da bi lahko bil z zaslišanjem osebe ZA kršen člen 54 KISS.
16.
Oberlandesgericht Innsbruck (višje deželno sodišče v Innsbrucku) je s sklepom z dne 9. oktobra 2015 v skladu z zakonikom o kazenskem postopku odločilo na drugi in zadnji stopnji. Ta odločba je tako postala pravnomočna.
17.
Ta sklep je bil podlaga za predlog za obnovo postopka, ki so ga 18. aprila 2016 pri predložitvenem sodišču vložile zadevne stranke. Trdijo, da so z odobritvijo medsebojne pravne pomoči državnemu tožilstvu v St. Gallnu kršeni člen 6 EKČP, člen 4 Protokola št. 7 k EKČP, člen 50 Listine in člen 54 KISS. Primarno predlagajo, naj predložitveno sodišče odredi obnovo kazenskega postopka in medsebojno pravno pomoč razglasi za nedopustno.
IV. Predlog za sprejetje predhodne odločbe
18.
Predložitveno sodišče pojasnjuje, da je EKČP v Avstriji priznana ustavna vrednost. Opozarja, da lahko ESČP zatrjevano kršitev EKČP obravnava šele po tem, ko so bila izčrpana vsa notranja pravna sredstva. Zato za izvršitev sodb ESČP, s katerimi je ugotovljeno, da je bila s pravnomočno kazensko odločbo kršena EKČP, člen 363a zakonika o kazenskem postopku omogoča vložitev predloga za „obnovo“ kazenskega postopka.
19.
Poleg tega je predložitveno sodišče v načelni sodbi z dne 1. avgusta 2007 razsodilo, da obnova kazenskega postopka na podlagi navedene določbe ni pogojena s tem, da ESČP predhodno ugotovi kršitev EKČP. Tako lahko to sodišče ugodi predlogu za obnovo postopka tudi po tem, ko je samo ugotovilo, da je bila s sodbo ali odločbo nižjega kazenskega sodišča kršena EKČP.
20.
Tako obstaja možnost, da se na podlagi določb avstrijskega prava, ki urejajo temeljne pravice, neposredno pri predložitvenem sodišču graja kršitev EKČP v okviru kazenskega postopka s predlogom na podlagi člena 363a zakonika o kazenskem postopku, tudi če ne obstaja sodba ESČP. Od izreka zgoraj navedene sodbe se to pravno sredstvo uporablja vse pogosteje.
21.
V teh okoliščinah se predložitveno sodišče sprašuje o morebitnem obstoju obveznosti, ki izhaja iz načel enakovrednosti in učinkovitosti, kot ju razlaga Sodišče, in bi mu nalagala razširitev postopka obnove kazenskega postopka na zatrjevane kršitve Listine ali drugih določb prava Unije.
22.
V teh okoliščinah je Oberster Gerichtshof (vrhovno sodišče) prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo to vprašanje:
„Ali je treba pravo Unije, zlasti člen 4(3) PEU v povezavi z načeloma enakovrednosti in učinkovitosti, ki iz njega izhajata, razlagati tako, da je [nacionalno sodišče] zavezano, da na predlog zadevne stranke preizkusi pravnomočno odločbo kazenskega sodišča glede zatrjevane kršitve prava Unije (v tem primeru člena 50 [Listine] in člena 54 [KISS]), kadar nacionalno pravo […] tak preizkus določa zgolj glede zatrjevane kršitve [EKČP]?“
V. Postopek pred Sodiščem
23.
Predlog za sprejetje predhodne odločbe je bil v sodnem tajništvu Sodišča vpisan 4. maja 2017.
24.
Pisna stališča so predložile avstrijska in madžarska vlada ter Evropska komisija.
25.
Na obravnavi 20. marca 2018 so ustna stališča predstavile avstrijska in madžarska vlada ter Evropska komisija.
VI. Analiza
26.
Predložitveno sodišče z vprašanjem za predhodno odločanje v bistvu sprašuje, ali je treba pravo Unije ter zlasti načeli enakovrednosti in učinkovitosti razlagati tako, da nacionalno sodišče zavezujejo, da notranje pravno sredstvo, ki v primeru kršitve EKČP omogoča obnovo kazenskega postopka, končanega s pravnomočno nacionalno odločbo, razširi na kršitve prava Unije, zlasti kršitve temeljne pravice, ki jo zagotavljata člen 50 Listine in člen 54 KISS.
27.
Najprej naj opozorim, da se člen 50 Listine in člen 54 KISS nanašata na temeljno pravico, da se isto kaznivo dejanje kazensko ne preganja ali kaznuje dvakrat, ali načelo ne bis in idem.
28.
Vse stranke, ki so pri Sodišču predložile stališča, menijo, da je treba na to vprašanje odgovoriti nikalno. To je tudi moje mnenje iz razlogov, ki jih bom predstavil v nadaljevanju.
29.
V skladu z ustaljeno sodno prakso in kadar ni pravil Unije s tega področja, so natančna postopkovna pravila za varstvo pravic, ki jih imajo osebe na podlagi prava Unije, vključno s podrobnimi pravili za izvajanje načela pravnomočnosti, v skladu z načelom procesne avtonomije držav članic določena v notranjem pravnem sistemu vsake države članice. Vendar pa ta pravila ne smejo biti niti manj ugodna od tistih, ki urejajo podobne nacionalne položaje (načelo enakovrednosti), niti ne smejo biti urejena tako, da bi dejansko onemogočila ali pretirano otežila izvrševanje pravic, ki jih podeljuje pravni red Unije (načelo učinkovitosti). (
5
)
30.
V obravnavanem primeru ni sporno, da ni pravil Unije, ki bi urejala pravno sredstvo, kakršno je to v sporu o glavni stvari, in sicer pravno sredstvo, ki zadevnim strankam omogoča zatrjevanje, da je s pravnomočno kazensko odločbo kršena temeljna pravica – v obravnavanem primeru temeljna pravica, zagotovljena z EKČP – in ki jim po potrebi omogoča obnovo spornega kazenskega postopka.
31.
Zato je treba v skladu z zgoraj navedeno sodno prakso preučiti, ali sta z dejstvom, da je tako pravno sredstvo določeno za kršitve EKČP, ne da bi bilo razširjeno na kršitve prava Unije, kršeni načeli enakovrednosti in učinkovitosti, kot ju razlaga Sodišče. Ta dva vidika bom preučil ločeno v delih B in C v nadaljevanju.
32.
Najprej bom predstavil razloge, iz katerih menim, da je treba zavrniti ugovor nedopustnosti, ki ga je vložila avstrijska vlada (del A).
A.
Dopustnost predloga za sprejetje predhodne odločbe
33.
Avstrijska vlada je vložila ugovor nedopustnosti zoper ta predlog za sprejetje predhodne odločbe. Po mnenju te vlade je vprašljivo, ali pravni položaji, ki so razlog za spor o glavni stvari, spadajo na področje uporabe prava Unije, glede na to, da člen 363a zakonika o kazenskem postopku določa pravno sredstvo za kršitve EKČP in ne prava Unije.
34.
V skladu z ustaljeno sodno prakso za vprašanja v zvezi z razlago prava Unije, ki jih nacionalna sodišča postavijo v pravnem in dejanskem okviru, ki so ga pristojna opredeliti sama in katerega pravilnosti Sodišče ne preizkuša, velja domneva upoštevnosti. Sodišče lahko odločanje o predlogu nacionalnega sodišča zavrne, samo če je očitno, da zahtevana razlaga prava Unije nima nobene zveze z dejanskim stanjem ali predmetom spora v postopku v glavni stvari, če je problem hipotetičen ali če Sodišče nima na voljo pravnih in dejanskih elementov, da bi lahko na predložena vprašanja dalo koristne odgovore. (
6
)
35.
Kar zadeva prvo trditev, ki jo je navedla avstrijska vlada, naj spomnim, da je bila KISS prvotno meddržavni sporazum, sklenjen zunaj okvira Evropske unije. Z Amsterdamsko pogodbo je bil schengenski pravni red vključen v ta okvir. (
7
) Zato je KISS, kot je upravičeno navedla generalna pravobranilka J. Kokott v zadevi E, (
8
) postala sestavni del prava Unije, ki velja za države članice znotraj schengenskega območja.
36.
Kadar torej organi države članice ugodijo zaprosilu za medsebojno pravno pomoč na podlagi KISS, kot je to v okoliščinah spora o glavni stvari, je treba šteti, da izvajajo pravo Unije v smislu člena 51(1) Listine. Ta razlaga je potrjena s sodbo M, v kateri je Sodišče pojasnilo, da je treba člen 54 KISS razlagati ob upoštevanju člena 50 Listine, (
9
) in sodbo Spasic, v kateri je Sodišče preučilo veljavnost člena 54 KISS ob upoštevanju člena 50 Listine. (
10
)
37.
Poleg tega je avstrijska vlada trdila, da predložitveno sodišče ni navedlo jasnih razlogov, iz katerih se je spraševalo o razlagi prava Unije in menilo, da je treba Sodišču predložiti vprašanje za predhodno odločanje. V zvezi z drugo trditvijo menim, da je predložitveno sodišče jasno izrazilo dvome glede morebitne obveznosti, da se pravno sredstvo iz člena 363a zakonika o kazenskem postopku razširi na kršitve prava Unije in zlasti kršitve temeljnih pravic, ki jih zagotavlja Listina ali KISS.
38.
Dodajam, da je to vprašanje lahko v interesu reševanja spora o glavni stvari, ker lahko Listina na podlagi svojega člena 53 zagotavlja širše varstvo, kot je varstvo, ki ga določa EKČP. Dejansko je to tako, kar zadeva načelo ne bis in idem, na katero se sklicuje v sporu o glavni stvari. Kot je namreč navedeno v Pojasnilih k Listini, (
11
) če je obseg načela ne bis in idem, določen v členu 4(1) Protokola št. 7 k EKČP, omejen na ozemlje posamezne države, obravnavano ločeno, (
12
) je s členom 50 Listine razširjen na ozemlje Unije, obravnavano kot enoto. (
13
) Ozemeljski obseg iz člena 54 KISS tako kot pri členu 50 Listine sestavlja ozemlje vseh držav schengenskega območja, obravnavano kot enota.
39.
Iz zgoraj navedenega je razvidno, da ni sporno, da je predlog za sprejetje predhodne odločbe dopusten.
B.
Neobstoj kršitve načela učinkovitosti prava Unije
40.
Za presojo obstoja kršitve načela učinkovitosti prava Unije je treba ugotoviti, ali nezmožnost izpodbijanja pravnomočne kazenske odločbe s sklicevanjem na kršitev prava Unije, zlasti kršitev temeljne pravice, zagotovljene s členom 50 Listine in členom 54 KISS, dejansko onemogoča ali pretirano otežuje izvrševanje pravic, ki jih podeljuje pravni red Unije, v smislu sodne prakse, navedene v točki 29 teh sklepnih predlogov.
41.
Menim, da iz sodne prakse Sodišča izhaja, da načelo učinkovitosti Unije, razen izjemoma, ne zahteva izpodbijanja pravnomočnosti nacionalnih odločb, ki so v nasprotju s pravom Unije, zlasti z uvedbo posebnega pravnega sredstva. To sodno prakso je mogoče pojasniti z obstojem „ustavnega okvira“, ki ga je oblikovalo Sodišče in zagotavlja učinkovitost prava Unije, še preden nacionalne odločbe postanejo pravnomočne (razdelek 1).
42.
Sodišče je sicer načelo upoštevanja pravnomočnosti nacionalnih odločb omililo, če posameznik ni imel možnosti sklicevati se na pravice, ki mu jih podeljuje pravo Unije. Vendar pa ta omilitev v okoliščinah spora o glavni stvari ni upoštevna (razdelek 2).
1. Načelo: upoštevanje pravnomočnosti nacionalnih odločb
43.
Sodišče je glede načela učinkovitosti že večkrat opozorilo, da je treba vsak primer, v katerem se postavlja vprašanje, ali neka nacionalna postopkovna določba onemogoča ali preveč otežuje uporabo prava Unije, preizkusiti ob upoštevanju vloge te določbe v celotnem postopku ter poteka postopka in njegovih posebnosti pred različnimi nacionalnimi sodišči. V zvezi s tem je treba po potrebi upoštevati osnovna načela nacionalnega pravnega sistema, kot so načelo varstva pravice do obrambe, načelo pravne varnosti in učinkovit potek postopka. (
14
)
44.
Kljub temu je Sodišče večkrat poudarilo pomen načela pravnomočnosti, tako v pravnem redu Unije kot v nacionalnem pravnem redu. S stališča zagotavljanja stabilnosti prava in pravnih razmerij kot tudi učinkovitega upravljanja sodne oblasti je namreč potrebno, da sodnih odločb, potem ko postanejo pravnomočne po izčrpanju razpoložljivih pravnih sredstev ali po poteku rokov, ki so določeni za navedena pravna sredstva, ni mogoče več spreminjati. (
15
)
45.
Ni pa mogoče zanikati, da sta si ti dve načeli v nekakšnem nasprotju. Nezmožnost izpodbijanja pravnomočne nacionalne odločbe, pri kateri ni sporno, da je v nasprotju s pravom Unije, namreč nujno zmanjša učinkovitost prava Unije v praksi.
46.
Vendar pa tak učinek sam po sebi ne pomeni kršitve načela učinkovitosti prava Unije, kot ga razlaga Sodišče. V skladu z ustaljeno sodno prakso namreč pravo Unije nacionalnega sodišča ne obvezuje, da ne uporabi nacionalnih postopkovnih pravil, po katerih sodna odločba postane pravnomočna, čeprav bi se s tako neuporabo lahko odpravila kršitev prava Unije. (
16
)
47.
Sodišče je namreč izključilo vsako kršitev načela učinkovitosti prava Unije v položajih, v katerih bi načelo pravnomočnosti nacionalnemu sodišču preprečevalo preučitev veljavnosti arbitražnih odločb glede na člen 101 PDEU (
17
) ali pravil Unije v zvezi z nedovoljenimi pogoji v potrošniških pogodbah. (
18
) Enako je Sodišče soglašalo, da načelo pravnomočnosti nacionalnemu sodišču preprečuje preučitev veljavnosti sodnih odločb glede na pravila Unije o mednarodni pristojnosti nacionalnih sodišč, (
19
) pravila o javnih naročilih (
20
) ali člen 110 PDEU (
21
).
48.
Tako praviloma načelo učinkovitosti prava Unije držav članic ne zavezuje, da izpodbijajo pravnomočnost nacionalnih odločb, zlasti z uvedbo posebnega pravnega sredstva, kot je to, ki je določeno v členu 363a zakonika o kazenskem postopku za kršitve EKČP.
49.
Menim, da je to sodno prakso mogoče pojasniti z obstojem ustavnega okvira, zaradi katerega je pravo Unije večinoma tako specifično (
22
) in ki zagotavlja učinkovitost prava Unije, še preden nacionalne odločbe postanejo pravnomočne.
50.
Prvič, posameznikom se lahko podelijo pravice neposredno z zavezujočimi določbami prava Unije. (
23
) To načelo neposrednega učinka pomeni, da se pravo Unije ne nanaša le na odnose med državami, ampak za posameznike neposredno ustvarja pravice, ki jih lahko uveljavljajo pred vsemi državnimi organi in zlasti pred vsemi nacionalnimi sodišči.
51.
Sodišče je, kar zadeva temeljno pravico, kot je ta v sporu o glavni stvari, nedavno poudarilo v sodbi Garlsson Real Estate in drugi, (
24
) da načelo ne bis in idem, zagotovljeno v členu 50 Listine, posameznikom podeljuje pravico, ki jo je mogoče neposredno uporabiti v okviru spora.
52.
Drugič, načelo primarnosti prava Unije nalaga vsem nacionalnim sodiščem dolžnost zagotoviti polni učinek neposredno uporabnim določbam tega prava, pri čemer po potrebi po uradni dolžnosti odločijo, da ne bodo uporabili nobene neskladne določbe nacionalne zakonodaje, vključno s poznejšo določbo, ne da bi bilo treba zahtevati ali čakati predhodno odpravo te določbe po zakonodajni poti ali nekem drugem ustavnem postopku. (
25
)
53.
Iz kumulativnega učinka neposrednega učinka in primarnosti prava Unije izhaja, da je moralo vsako avstrijsko sodišče, ki je obravnavalo spor o glavni stvari, odpraviti vsako kršitev načela ne bis in idem, kot je zagotovljeno s členom 50 Listine in členom 54 KISS. Predložitveno sodišče je v zvezi s tem izrecno ugotovilo, da zakonik o kazenskem postopku zadevnim strankam omogoča različna pravna sredstva, da v okviru kazenskega postopka uveljavljajo pravice, podeljene s pravnim redom Unije, med katerimi je tudi pravica, ki izhaja iz člena 50 Listine. Poleg tega je iz opisa dejanskega stanja, ki ga je zagotovilo to sodišče, razvidno, da so zadevne stranke v kazenskem postopku, ki je potekal zoper njih, dejansko imele možnost vložitve več pravnih sredstev, pri čemer so se med drugim sklicevale na kršitev določb prava Unije, kot je člen 54 KISS. (
26
)
54.
Tretjič, iz člena 267, drugi odstavek, PDEU, kot ga razlaga Sodišče, izhaja, da imajo nacionalna sodišča najširšo diskrecijsko pravico glede predložitve vprašanja Sodišču, če ugotovijo, da se v zadevi, o kateri odločajo, postavljajo vprašanja glede razlage ali presoje veljavnosti določb prava Unije, glede katerih morajo odločiti. (
27
) Tako se lahko vsako nacionalno sodišče, preden izda odločbo o sporu, o katerem odloča, obrne na Sodišče, da pridobi zavezujočo razlago prava Unije. Na podlagi člena 267, tretji odstavek, PDEU ta pravica postane celo obveznost – razen v primeru „acte claire“ – (
28
) kadar je takšno vprašanje postavljeno v postopku, ki teče pred sodiščem države članice, zoper odločitev katerega po nacionalnem pravu ni pravnega sredstva. (
29
)
55.
Menim, da ta ustavni okvir vsakemu običajno skrbnemu posamezniku načeloma zagotavlja možnost uveljavljanja pravic, ki so mu podeljene s pravnim redom Unije, še preden začne zanj veljati pravnomočna odločba. Tako ta okvir zagotavlja učinkovitost prava Unije, ne da bi bilo treba določiti pravno sredstvo, s katerim bi bilo mogoče izpodbijati pravnomočne nacionalne odločbe.
56.
Naj dodam, da je ta ustavni okvir dopolnjen z obveznostjo, da države članice določijo pravno sredstvo, ki omogoča uveljavljanje odgovornosti države, ker je bilo zaradi pravnomočne nacionalne odločbe kršeno pravo Unije. (
30
) V nasprotju s tremi zgoraj opisanimi ustavnimi načeli ta obveznost nastane po tem, ko je nacionalna odločba postala pravnomočna. V zvezi s tem je Sodišče pojasnilo, da načelo pravnomočnosti ne nasprotuje uveljavitvi načela odgovornosti države za odločbo sodišča, ki odloča na zadnji stopnji. (
31
)
57.
Iz zgoraj navedenega izhaja, da dejstvo, da v okoliščinah spora o glavni stvari ni mogoče izpodbijati pravnomočne kazenske odločbe s sklicevanjem na kršitev prava Unije, zlasti kršitev temeljne pravice, zagotovljene s členom 50 Listine in členom 54 KISS, ne pomeni kršitve načela učinkovitosti prava Unije.
2. Izjema: izpodbijanje pravnomočnosti nacionalnih odločb, če posameznik ni imel možnosti sklicevati se na pravice, ki mu jih podeljuje pravo Unije
58.
Vendar moram poudariti, da je Sodišče določilo izjemo glede upoštevanja pravnomočnih nacionalnih določb, če bi upoštevanje tega načela povzročilo zaščito nacionalnega postopka, katerega vsebinske značilnosti onemogočajo ali pretirano otežujejo izvrševanje pravic, ki jih podeljuje pravni red Unije.
59.
V zvezi s tem je Sodišče zlasti razsodilo, da nacionalno pravilo, v skladu s katerim je v sporih na davčnem področju pravnomočna sodba v posamezni zadevi, če se nanaša na bistveno vprašanje, ki je skupno drugim zadevam, v tem delu zavezujoča, ni v skladu z načelom učinkovitosti. Tako pravilo bi namreč povzročilo razlago erga omnes, sprejeto v prvi odločbi, zlasti glede obstoja zlorabe na področju DDV, ne da bi bilo mogoče to razlago pravil Unije popraviti, če je napačna. (
32
)
60.
Sodišče je v drugi zadevi pojasnilo, da načelo učinkovitosti prava Unije nasprotuje tudi uporabi nacionalnega pravila, ki nacionalnemu sodišču preprečuje, da bi izpeljalo vse posledice kršitve prepovedi izvajanja državnih pomoči iz člena 108(3), tretji stavek, PDEU, zaradi obstoja nacionalne sodne odločbe, ki je postala pravnomočna in v kateri je bilo ugotovljeno, da zadevni pogodbi v sporu o glavni stvari ostajata veljavni, ne da bi bilo preučeno vprašanje, ali je z njima uvedena državna pomoč. V obravnavanem primeru naj bi to pravilo preprečilo vsakršen nadzor nad upoštevanjem zgoraj navedene prepovedi. (
33
)
61.
Vendar bi rad opozoril, da zgolj pomanjkljiva skrbnost pri izvrševanju pravic, podeljenih s pravom Unije, ne zadostuje za izpodbijanje pravnomočnosti nacionalnih odločb. (
34
) Drugače povedano, izpodbijanje tega načela za ohranjanje učinkovitosti prava Unije se nanaša le na postopke, katerih nekatere strukturne značilnosti onemogočajo ali pretirano otežujejo izvrševanje pravic, ki jih podeljuje pravni red Unije.
62.
V obravnavanem primeru iz nobenega elementa v spisu, predloženem Sodišču, ni mogoče sklepati, da bi tako bilo v postopku v glavni stvari. (
35
)
63.
Glede na navedeno menim, da je treba načelo učinkovitosti prava Unije razlagati tako, da nacionalnega sodišča ne zavezuje, da notranje pravno sredstvo, ki v primeru kršitve EKČP omogoča obnovo kazenskega postopka, končanega s pravnomočno nacionalno odločbo, razširi na kršitve prava Unije, zlasti kršitve temeljne pravice, ki jo zagotavljata člen 50 Listine in člen 54 KISS, če je posameznik v tem postopku imel možnost, da se sklicuje na pravice, ki mu jih podeljuje pravo Unije.
C.
Neobstoj kršitve načela enakovrednosti
64.
Za odgovor na vprašanje predložitvenega sodišče je treba tudi ugotoviti, ali pomeni uvedba pravnega sredstva, ki v primeru kršitve EKČP omogoča obnovo kazenskega postopka, končanega s pravnomočno odločbo, ne da bi se to pravno sredstvo razširilo na kršitve prava Unije, zlasti kršitve temeljne pravice, zagotovljene s členom 50 Listine in členom 54 KISS, kršitev načela enakovrednosti.
65.
V skladu s sodno prakso, navedeno v točki 29 teh sklepnih predlogov, načelo enakovrednosti zahteva, da postopkovna pravila o pravnih sredstvih, s katerimi se zagotavlja varstvo pravic, ki jih imajo davkoplačevalci na podlagi prava Unije, ne smejo biti manj ugodna od tistih, ki veljajo za podobna nacionalna pravna sredstva.
66.
Iz naslednjih razlogov menim, da načelo enakovrednosti držav članic ne zavezuje, da pravno sredstvo, kakršno je predmet spora o glavni stvari, razširijo na pravo Unije.
67.
Prvič, pravno sredstvo, ki temelji na EKČP, ne pomeni „podobnega nacionalnega pravnega sredstva“ v smislu zgoraj navedene sodne prakse, ker se ne nanaša na kršitev predpisov notranjega prava. Neodvisno od statusa, ki ga nacionalni pravni red daje EKČP v hierarhiji predpisov, (
36
) menim, da se izraz „notranje pravo“ nanaša le na predpise, ki jih lahko institucije zadevne države članice spreminjajo ali črtajo. Drugače povedano, izraz „notranje pravo“ se nanaša izključno na predpise, ki izvirajo iz notranjega pravnega reda zadevne države članice. Očitno EKČP kot vsak drug instrument mednarodnega prava ne vsebuje takih predpisov.
68.
Ta razlaga je v skladu s ciljem načela enakovrednosti oz. s tem, da se neki državi članici preprečuje postopkovni protekcionizem, s katerim bi bil nacionalnim predpisom podeljen privilegiran status glede na status prava Unije. Sodišče je v sodbi Târşia v zvezi s tem pojasnilo, da načelo enakovrednosti pomeni enako obravnavanje zahtevkov, ki temeljijo na kršitvi nacionalnega prava, in podobnih zahtevkov, ki temeljijo na kršitvi prava Unije. (
37
)
69.
Vendar pa podelitev privilegiranega statusa EKČP, to je skupku mednarodnih predpisov, ne more pomeniti diskriminatornega obravnavanja v smislu te sodne prakse. Drugače povedano, status, podeljen EKČP, ni upoštevno izhodišče za primerjavo za uporabo načela enakovrednosti. Z upoštevanjem tega statusa bi se načelo enakovrednosti spremenilo v določbo „najugodnejšega predpisa“, na podlagi katere bi se moralo najugodnejše postopkovno obravnavanje, ki ga določi država članica, pa naj bo v korist predpisom notranjega ali mednarodnega prava, samodejno razširiti na pravo Unije.
70.
Drugič, tudi če je treba pravno sredstvo, ki temelji na EKČP, enačiti z notranjim pravnim sredstvom, pa bi bilo treba upoštevati tudi, da načelo enakovrednosti ni kršeno v okoliščinah spora o glavni stvari, ker pravno sredstvo, ki temelji na EKČP, ni „podobno“ pravnemu sredstvu, ki temelji na pravu Unije.
71.
V skladu z ustaljeno prakso namreč načelo enakovrednosti nalaga obveznost enakega obravnavanja tožb, ki temeljijo na kršitvi prava Unije, in „podobnih“ tožb, ki temeljijo na notranjem pravu. (
38
) Zato tega načela ni mogoče razlagati tako, da mora država članica svojo najugodnejšo nacionalno ureditev razširiti na vse tožbe, vložene na nekem pravnem področju, (
39
) ali celo na vse tožbe, ki temeljijo na kršitvi prava Unije. (
40
)
72.
V skladu s to sodno prakso je treba preveriti podobnost zadevnih tožb z vidika njihovega predmeta, podlage in bistvenih elementov, pri čemer se po potrebi upošteva podobnost zadevnih pravil z vidika njihovega mesta v celotnem postopku, poteka navedenega postopka in posebnosti pravil. (
41
)
73.
Vendar pa pravnih sredstev, ki temeljijo na EKČP in pravu Unije, ni mogoče šteti za podobne, zlasti z vidika mesta teh predpisov v nacionalnem postopku v smislu zgoraj navedene ustaljene sodne prakse.
74.
Kot sem že zgoraj poudaril, je za pravo Unije značilen obstoj ustavnega okvira, ki države članice zavezuje, da zagotavljajo učinkovitost prava Unije, še preden nacionalne odločbe postanejo pravnomočne. (
42
)
75.
Nasprotno pa je dopustnost pravnega sredstva pred ESČP pogojena z izčrpanjem notranjih pravnih sredstev v skladu s členom 35(1) EKČP. Ta zahteva nujno pomeni, da je lahko sodba ESČP, s katero je ugotovljena kršitev EKČP, izrečena šele po tem, ko je nacionalno sodišče, ki odloča na zadnji stopnji, izdalo odločbo, ki je po predpostavki pravnomočna. Kot je poudarilo predložitveno sodišče, je bilo pravno sredstvo, določeno v členu 363a zakonika o kazenskem postopku, uvedeno ravno za to izvršitev.
76.
Po mojem mnenju ta objektivna razlika med pravom Unije in EKČP pomeni, da notranjih pravnih sredstev, ki temeljijo na teh dveh sklopih predpisov in se nanašajo na veljavnost pravnomočnih nacionalnih odločb, ni mogoče šteti za podobna.
77.
Učinkovitost sodb ESČP, s katerimi je ugotovljena kršitev EKČP, naj bi bila namreč odvisna od ukrepanja zadevne države članice po tem, ko so bila izčrpana notranja pravna sredstva, zlasti z uvedbo pravnega sredstva, ki omogoča preizkus pravnomočnih odločb, kakršno je določeno v členu 363a zakonika o kazenskem postopku.
78.
Nasprotno učinkovitost prava Unije in zlasti sodb Sodišča ne zahteva uvedbe takega pravnega sredstva, ker ustavni okvir, ki ga sestavljajo neposredni učinek, primarnost in predhodno odločanje, zagotavlja njegovo učinkovitost, še preden nacionalne odločbe postanejo pravnomočne.
79.
V zvezi s tem je, kot je Sodišče poudarilo v mnenju 2/13, bistvo tako zasnovanega sodnega sistema postopek predhodnega odločanja, katerega namen je z vzpostavitvijo dialoga med dvema sodiščema, in sicer prav med Sodiščem in sodišči držav članic, zagotoviti enotnost razlage prava Unije in tako zagotoviti njegovo skladnost, polni učinek, avtonomijo in, nazadnje, posebno naravo prava, uvedenega s Pogodbama. (
43
)
80.
Poudarjam, da ta ugotovitev o neobstoju podobnosti z začetkom veljavnosti Protokola št. 16 k EKČP (v nadaljevanju: Protokol št. 16) s 1. avgustom 2018, potem ko ga je Francoska republika ratificirala 12. aprila 2018, (
44
) ne bo omajana. Po eni strani namreč Republika Avstrija ni podpisnica tega protokola. (
45
)
81.
Po drugi strani in vsekakor menim, da Protokol št. 16, tudi kar zadeva države podpisnice, ne more povečati učinkovitosti EKČP, preden postanejo nacionalne odločbe na ravni, ki je primerljiva z ravnijo prava Unije, pravnomočne.
82.
S Protokolom št. 16 je sicer določena pravica, da podpisnice zaprosijo ESČP za svetovalna mnenja o načelnih vprašanjih, ki se nanašajo na razlago ali uporabo pravic in svoboščin, opredeljenih v EKČP ali njenih protokolih. Vendar pa med tem mehanizmom in tistim, določenim v členu 267 PDEU, obstajajo tri razlike. Prvič, na podlagi člena 1 tega protokola je ta pravica pridržana le „najvišjim sodiščem“ visokih pogodbenic. Drugič, ESČP te zahtevke filtrira na podlagi člena 2 navedenega protokola. Tretjič, v členu 5 Protokola št. 16 je pojasnjeno, da svetovalna mnenja, podana v tem okviru, niso zavezujoča.
83.
Glede na zgoraj navedeno menim, da notranjih pravnih sredstev, ki temeljijo na pravu Unije oziroma EKČP in se nanašajo na veljavnost pravnomočnih nacionalnih odločb, ni mogoče šteti za podobna. Zato načelo enakovrednosti ne more biti podlaga za obveznost razširitve pravnega sredstva, ki določa presojo pravnomočnih odločb glede na EKČP, kot je določena v členu 363a zakonika o kazenskem postopku, na pravo Unije.
84.
Tega neobstoja podobnosti ne more omajati okoliščina, da lahko predložitveno sodišče samo ugotovi kršitev EKČP v okviru pravnega sredstva na podlagi člena 363a zakonika o kazenskem postopku, ne da bi čakalo na sodbo ESČP. (
46
) Res je, da se s to možnostjo poveča raven učinkovitosti EKČP, saj posamezniku omogoča obnovo kazenskega postopka, končanega s pravnomočno odločbo, ne da bi bilo treba zadevo predložiti ESČP. Še vedno pa velja, da v nasprotju z učinkovitostjo prava Unije in zlasti sodb Sodišča, učinkovitost EKČP in sodb ESČP ni zagotovljena, dokler nacionalne odločbe ne postanejo pravnomočne.
85.
Vendar pa je treba ob tem pojasnilu tudi opozoriti, da neobstoj obveznosti razširitve takega pravnega sredstva na kršitve prava Unije, po mojem ne pomeni, da je taka razširitev prepovedana. Vsaka država članica lahko namreč pri izvajanju svoje procesne avtonomije (
47
) določi pravno sredstvo, s katerim se lahko izpodbijajo pravnomočne nacionalne odločbe zaradi kršitve prava Unije.
86.
V okoliščinah spora o glavni stvari lahko torej predložitveno sodišče v okviru pravnega sredstva, določenega v členu 363a zakonika o kazenskem postopku, uporabi pravo Unije. V zvezi s tem je iz pisnih in ustnih stališč avstrijske vlade razvidno, da je predložitveno sodišče v sodbi, izrečeni v okviru tega postopka, ugotovilo kršitev člena 54 KISS.
87.
Vseeno moram pojasniti, da z izvajanjem te možnosti ne nastane obveznost, da se v okviru tega pravnega sredstva še naprej uporablja pravo Unije, vsaj glede prava Unije in zlasti načela enakovrednosti. Ta okoliščina namreč ne more spremeniti zgoraj navedenega razlogovanja, da pravnih sredstev, ki temeljijo na pravu Unije oziroma EKČP, ni mogoče šteti za podobna.
88.
Glede na navedeno menim, da je treba načelo enakovrednosti razlagati tako, da nacionalnega sodišča ne zavezuje, da notranje pravno sredstvo, ki v primeru kršitve EKČP omogoča obnovo kazenskega postopka, končanega s pravnomočno nacionalno odločbo, razširi na kršitve prava Unije, zlasti kršitve temeljne pravice, ki jo zagotavljata člen 50 Listine in člen 54 KISS.
VII. Predlog
89.
Na podlagi navedenega Sodišču predlagam, naj na vprašanje za predhodno odločanje, ki ga je postavilo Oberster Gerichtshof (vrhovno sodišče, Avstrija), odgovori:
Pravo Unije ter zlasti načeli enakovrednosti in učinkovitosti je treba razlagati tako, da nacionalnega sodišča ne zavezujejo, da notranje pravno sredstvo, ki v primeru kršitve Konvencije o varstvu človekovih pravic in temeljnih svoboščin ali enega od njenih dodatnih protokolov omogoča obnovo kazenskega postopka, končanega s pravnomočno nacionalno odločbo, razširi na kršitve prava Unije, zlasti kršitve temeljne pravice, ki jo zagotavljata člen 50 Listine Evropske unije o temeljnih pravicah in člen 54 Konvencije o izvajanju Schengenskega sporazuma z dne 14. junija 1985 med vladami držav Gospodarske unije Beneluks, Zvezne republike Nemčije in Francoske republike o postopni odpravi kontrol na skupnih mejah, ki je bila podpisana 19. junija 1990 v Schengnu (Luksemburg) in je začela veljati 26. marca 1995, če je posameznik v tem postopku imel možnost, da se sklicuje na pravice, ki mu jih podeljuje pravo Unije.
(
1
)	Jezik izvirnika: francoščina.
(
2
)	UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 19, zvezek 2, str. 9.
(
3
)	Sodišče je ta izraz uporabilo v mnenju 2/13 (Pristop Unije k EKČP) z dne 18. decembra 2014 (EU:C:2014:2454, točki 158 in 177).
(
4
)	UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 19, zvezek 2, str. 3.
(
5
)	Glej zlasti sodbe z dne 16. marca 2006, Kapferer (C‑234/04, EU:C:2006:178, točki 21 in 22); z dne 26. oktobra 2006, Mostaza Claro (C‑168/05, EU:C:2006:675, točka 24); z dne 3. septembra 2009, Fallimento Olimpiclub (C‑2/08, EU:C:2009:506, točka 24); z dne 6. oktobra 2015, Târşia (C‑69/14, EU:C:2015:662, točka 27), in z dne 18. februarja 2016, Finanmadrid EFC (C‑49/14, EU:C:2016:98, točka 40).
(
6
)	Glej zlasti sodbi z dne 7. decembra 2017, López Pastuzano (C‑636/16, EU:C:2017:949, točka 19), in z dne 23. januarja 2018, F. Hoffmann‑La Roche in drugi (C‑179/16, EU:C:2018:25, točka 45).
(
7
)	Glej Protokol št. 19 o schengenskem pravnem redu, vključenem v okvir Evropske unije, ki je priložen Pogodbi EU in Pogodbi DEU.
(
8
)	Sklepni predlogi generalne pravobranilke J. Kokott v zadevi E (C‑240/17, EU:C:2017:963, točka 82).
(
9
)	Sodba z dne 5. junija 2014 (C‑398/12, EU:C:2014:1057, točka 35). Glej tudi sodbo z dne 29. junija 2016, Kossowski (C‑486/14, EU:C:2016:483, točka 31).
(
10
)	Sodba z dne 27. maja 2014 (C‑129/14 PPU, EU:C:2014:586, točke od 51 do 74).
(
11
)	UL 2007, C 303, str. 17.
(
12
)	„Pravosodni organi iste države ne smejo nikogar ne kazensko preganjati ne kaznovati za kaznivo dejanje, za katero je bil na podlagi zakona in v skladu s kazenskim postopkom te države s pravnomočno sodbo že oproščen ali obsojen.“ Glej nedavno sodbo ESČP z dne 20. februarja 2018, Krombach proti Franciji (CE:ECHR:2018:0220DEC006752114, točke od 34 do 41).
(
13
)
(
14
)	Glej zlasti sodbe z dne 3. septembra 2009, Fallimento Olimpiclub (C‑2/08, EU:C:2009:506, točka 27); z dne 6. oktobra 2009, Asturcom Telecomunicaciones (C‑40/08, EU:C:2009:615, točka 39); z dne 14. junija 2012, Banco Español de Crédito (C‑618/10, EU:C:2012:349, točka 49); z dne 6. oktobra 2015, Târşia (C‑69/14, EU:C:2015:662, točka 36); z dne 11. novembra 2015, Klausner Holz Niedersachsen (C‑505/14, EU:C:2015:742, točka 41), in z dne 18. februarja 2016, Finanmadrid EFC (C‑49/14, EU:C:2016:98, točka 43).
(
15
)	Glej zlasti sodbe z dne 30. septembra 2003, Köbler (C‑224/01, EU:C:2003:513, točka 38); z dne 16. marca 2006, Kapferer (C‑234/04, EU:C:2006:178, točka 20); z dne 3. septembra 2009, Fallimento Olimpiclub (C‑2/08, EU:C:2009:506, točka 22); z dne 6. oktobra 2009, Asturcom Telecomunicaciones (C‑40/08, EU:C:2009:615, točki 35 in 36); z dne 10. julija 2014, Impresa Pizzarotti (C‑213/13, EU:C:2014:2067, točka 58); z dne 6. oktobra 2015, Târşia (C‑69/14, EU:C:2015:662, točka 28), in z dne 11. novembra 2015, Klausner Holz Niedersachsen (C‑505/14, EU:C:2015:742, točka 38).
(
16
)	Glej zlasti sodbe z dne 1. junija 1999, Eco Swiss (C‑126/97, EU:C:1999:269, točka 47); z dne 16. marca 2006, Kapferer (C‑234/04, EU:C:2006:178, točka 21); z dne 3. septembra 2009, Fallimento Olimpiclub (C‑2/08, EU:C:2009:506, točka 23); z dne 6. oktobra 2009, Asturcom Telecomunicaciones (C‑40/08, EU:C:2009:615, točka 37); z dne 10. julija 2014, Impresa Pizzarotti (C‑213/13, EU:C:2014:2067, točka 59); z dne 6. oktobra 2015, Târşia (C‑69/14, EU:C:2015:662, točka 29), in z dne 11. novembra 2015, Klausner Holz Niedersachsen (C‑505/14, EU:C:2015:742, točka 39).
(
17
)	Sodba z dne 1. junija 1999, Eco Swiss (C‑126/97, EU:C:1999:269, točke od 43 do 48).
(
18
)	Sodba z dne 6. oktobra 2009, Târşia Asturcom Telecomunicaciones (C‑40/08, EU:C:2009:615, točke od 39 do 48).
(
19
)	Sodba z dne 16. marca 2006, Kapferer (C‑234/04, EU:C:2006:178, točke od 19 do 24).
(
20
)	Sodba z dne 10. julija 2014, Impresa Pizzarotti (C‑213/13, EU:C:2014:2067, točke od 58 do 61).
(
21
)	Sodba z dne 6. oktobra 2015, Târşia (C‑69/14, EU:C:2015:662, točke od 36 do 41).
(
22
)	Glej zlasti mnenje 2/13(Pristop Unije k EKČP) z dne 18. decembra 2014 (EU:C:2014:2454, točka 166): „Kot je Sodišče večkrat poudarilo, so za pravo Unije […] značilni njegov izvor iz avtonomnega vira, ki so Pogodbe, njegova primarnost glede na pravo držav članic […] in neposredni učinek vrste določb, ki se nanašajo na državljane držav članic in na njih same […]“. Glej tudi sodbo z dne 6. marca 2018, Achmea (C‑284/16, EU:C:2018:158, točka 33).
(
23
)	Uredba zaradi svoje narave in vloge v sistemu virov prava Unije posameznikom lahko daje pravice, ki so jih nacionalna sodišča dolžna varovati (glej zlasti sodbi z dne 14. decembra 1971, Politi (43/71, EU:C:1971:122, točka 9), in z dne 17. septembra 2002, Muñoz in Superior Fruiticola (C‑253/00, EU:C:2002:497, točka 27)). Določbe primarnega prava, ki nalagajo natančne in brezpogojne obveznosti, za njihovo uporabo pa ni potrebno nobeno nadaljnje ukrepanje organov Unije ali nacionalnih organov, za posameznike neposredno ustvarjajo pravice (glej zlasti sodbi z dne 5. februarja 1963, van Gend & Loos (26/62, EU:C:1963:1, str. 24 in 25), in z dne 20. marca 2018, Garlsson Real Estate in drugi (C‑537/16, EU:C:2018:193, točka 65)). Posamezniki se lahko v vseh primerih, v katerih se določbe direktive z vidika vsebine izkažejo za nepogojne in dovolj natančne, nanje sklicujejo pred nacionalnimi sodišči zoper državo, če ta v predpisanem roku direktive ni prenesla v nacionalno pravo ali če je ni prenesla pravilno (glej zlasti sodbi z dne 4. decembra 1974, van Duyn (41/74, EU:C:1974:133, točke od 11 do 15), in z dne 15. januarja 2014, Association de médiation sociale (C‑176/12, EU:C:2014:2, točka 31)).
(
24
)	Sodba z dne 20. marca 2018 (C‑537/16, EU:C:2018:193, točke od 64 do 68).
(
25
)	Glej zlasti sodbe z dne 15. julija 1964, Costa (6/64, EU:C:1964:66, str. od 1158 do 1160); z dne 9. marca 1978, Simmenthal (106/77, EU:C:1978:49, točki 21 in 24); z dne 22. oktobra 1998, IN. CO. GE.’90 in drugi (od C‑10/97 do C‑22/97, EU:C:1998:498, točki 20 in 21); z dne 11. septembra 2014, A (C‑112/13, EU:C:2014:2195, točki 36 in 37), in z dne 6. marca 2018, SEGRO in Horváth (C‑52/16 in C‑113/16, EU:C:2018:157, točka 46).
(
26
)	Glej točke od 12 do 16 teh sklepnih predlogov. V zvezi s tem poudarjam, da na podlagi nobenega elementa v spisu ni mogoče sumiti o obstoju kršitve temeljne pravice učinkovitega sodnega varstva, zagotovljene s členom 19(1), drugi pododstavek, PEU in členom 47 Listine (glej sodbo z dne 27. februarja 2018, Associação Sindical dos Juízes Portugueses (C‑64/16, EU:C:2018:117, točke od 34 do 36)). Predložitveno sodišče Sodišču sicer ni postavilo vprašanja v zvezi s tem. Za vsak primer poudarjam, da Sodišče, zlasti v številnih sodbah, navedenih v tem razdelku, obsega te temeljne pravice nikoli ni razlagalo tako, da vključuje možnost izpodbijanja pravnomočnosti nacionalne odločbe zaradi kršitve prava Unije.
(
27
)	Glej zlasti sodbi z dne 11. septembra 2014, A (C‑112/13, EU:C:2014:2195, točka 35), in z dne 5. aprila 2016, PFE (C‑689/13, EU:C:2016:199, točke od 31 do 36).
(
28
)	Glej zlasti sodbi z dne 6. oktobra 1982, Cilfit in drugi (283/81, EU:C:1982:335, točke od 16 do 21), in z dne 28. julija 2016, Association France Nature Environnement (C‑379/15, EU:C:2016:603, točke od 47 do 53).
(
29
)	Neizpolnjevanje te obveznosti je lahko po potrebi predmet tožbe zaradi neizpolnitve obveznosti: glej v zvezi s tem tožbo, ki jo je Komisija vložila v zadevi Komisija/Francija (C‑416/17).
(
30
)	Glej zlasti sodbi z dne 30. septembra 2003, Köbler (C‑224/01, EU:C:2003:513, točke od 34 do 36), in z dne 6. oktobra 2015, Târşia (C‑69/14, EU:C:2015:662, točka 40).
(
31
)	Sodba z dne 30. septembra 2003, Köbler (C‑224/01, EU:C:2003:513, točka 40).
(
32
)	Sodba z dne 3. septembra 2009, Fallimento Olimpiclub (C‑2/08, EU:C:2009:506, točke od 26 do 32).
(
33
)	Sodba z dne 11. novembra 2015, Klausner Holz Niedersachsen (C‑505/14, EU:C:2015:742, točke od 42 do 46).
(
34
)	Sodišče je v sodbi z dne 6. oktobra 2009, Asturcom Telecomunicaciones (C‑40/08, EU:C:2009:615, točki 47 in 48), ki se nanaša na predlog za izvršbo pravnomočne arbitražne odločbe, razsodilo, da se z načelom učinkovitosti ne zahteva, da sodišče, ki odloča o zadevi, po uradni dolžnosti preuči vprašanje, ali arbitražna klavzula ni dovoljena, če potrošnik zoper to arbitražno odločbo ni vložil tožbe za razveljavitev. Nasprotno, sodišče, ki odloča o tožbi za razveljavitev arbitražne odločbe, mora razveljaviti arbitražni dogovor, ki vsebuje nedovoljen pogoj, tudi če potrošnik te ničnosti ni uveljavljal v okviru arbitražnega postopka, ampak samo v okviru tožbe za razveljavitev (sodba z dne 26. oktobra 2006, Mostaza Claro (C‑168/05, EU:C:2006:675, točke od 30 do 39)). Prav tako načelo učinkovitosti zahteva, da lahko sodišče, ki mu je predložen predlog za izvršbo plačilnega naloga, po uradni dolžnosti presoja nepoštenost pogoja iz pogodbe, na kateri temelji sporna terjatev, kadar organ, ki mu je predložen predlog za izdajo plačilnega naloga, ni pristojen opraviti navedene presoje (sodba z dne 18. februarja 2016, Finanmadrid EFC (C‑49/14, EU:C:2016:98, točke od 50 do 55)).
(
35
)	Glej točko 53 teh sklepnih predlogov.
(
36
)	Predložitveno sodišče je pojasnilo, da je v Avstriji EKČP priznana ustavna vrednost. Glej točko 18 teh sklepnih predlogov.
(
37
)	Sodba z dne 6. oktobra 2015 (C‑69/14, EU:C:2015:662, točka 34).
(
38
)	Sodba z dne 6. oktobra 2015, Târşia (C‑69/14, EU:C:2015:662, točki 27 in 32).
(
39
)	Glej zlasti sodbe z dne 29. oktobra 2009, Pontin (C‑63/08, EU:C:2009:666, točka 45); z dne 26. januarja 2010, Transportes Urbanos y Servicios Generales (C‑118/08, EU:C:2010:39, točka 34); z dne 8. julija 2010, Bulicke (C‑246/09, EU:C:2010:418, točka 27), in z dne 19. julija 2012, Littlewoods Retail in drugi (C‑591/10, EU:C:2012:478, točka 31).
(
40
)	Glej v tem smislu sodbe z dne 15. septembra 1998, Edis (C‑231/96, EU:C:1998:401, točki 36 in 37); z dne 15. septembra 1998, Spac (C‑260/96, EU:C:1998:402, točki 20 in 21); z dne 17. novembra 1998, Aprile (C‑228/96, EU:C:1998:544, točki 20 in 21), in z dne 9. februarja 1999, Dilexport (C‑343/96, EU:C:1999:59, točki 27 in 28).
(
41
)	Sodbi z dne 29. oktobra 2009, Pontin (C‑63/08, EU:C:2009:666, točki 45 in 46), in z dne 19. julija 2012, Littlewoods Retail in drugi (C‑591/10, EU:C:2012:478, točka 31).
(
42
)	Glej točke od 49 do 55 teh sklepnih predlogov.
(
43
)	Glej mnenje 2/13(Pristop Unije k EKČP) z dne 18. decembra 2014 (EU:C:2014:2454, točka 176) in sodbo z dne 6. marca 2018, Achmea (C‑284/16, EU:C:2018:158, točka 37).
(
44
)	Glej sporočilo za javnost EKČP 143 (2018) z dne 12. aprila 2018, naslovljeno „Francija je ratificirala [Protokol št. 16] in sprožila začetek njegove veljavnosti“, ki je na voljo na naslovu: http://hudoc.echr.coe.int/fre-press?i=003-6057606-7791962.
(
45
)	Seznam podpisov in ratifikacij Protokola št. 16 je na voljo na naslovu: https://www.coe.int/fr/web/conventions/full-list/-/conventions/treaty/214/signatures?p_auth=JHVZ7Jke.
(
46
)	Glej točki 19 in 20 teh sklepnih predlogov.
(
47
)	Glej točko 29 teh sklepnih predlogov.