62014CC0326_SL
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
1. Ta predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki je bil vložen v okviru spora med združenjem za varstvo pravic potrošnikov in družbo za telekomunikacije, se nanaša na določene pogodbene pogoje, ki omogočajo prilagoditev tarif telekomunikacijskih storitev glede na indeks cen življenjskih potrebščin. Konkretneje je vprašanje, o katerem se razpravlja, ali člen 20(2) Direktive 2002/22/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 7. marca 2002 o univerzalni storitvi in pravicah uporabnikov v zvezi z elektronskimi komunikacijskimi omrežji in storitvami (v nadaljevanju: Direktiva o univerzalnih storitvah)(2) pomeni, da obstaja pravica naročnikov, da odstopijo od pogodbe brez pogodbene kazni, če so obveščeni o navedenih prilagoditvah tarif po metodi indeksacije, določeni v pogodbi.
2. Čeprav se vprašanje za predhodno odločanje Oberster Gerichtshof sklicuje izključno na Direktivo o univerzalnih storitvah, pa tako iz obrazložitve predložitvene odločbe kot iz pisnih in ustnih stališč, predstavljenih v tej zadevi, izhaja, da je nujno upoštevati tudi določbe Direktive Sveta 93/13/EGS z dne 5. aprila 1993 o nedovoljenih pogojih v potrošniških pogodbah.(3)
3. Sodišče ima v tej zadevi prvič priložnost, da se izreče o težavi, ki jo pomeni določba o prilagoditvi cen glede na indeks v povezavi z izredno pravico uporabnikov, da odstopijo od pogodbe. Čeprav je to Sodišče nekatere pogodbene določbe v zvezi s spremembo cen že preučilo, pa prej analizirane določbe ter problematika, predstavljena v navedenih zadevah, niso bile primerljive s temi, ki so predmet tega spora. Tako se je zadeva Invitel(4) po eni strani nanašala na razlago Direktive 93/13 v zadevi v zvezi z določbo, ki je določala enostransko spremembo stroškov v zvezi z opravljenimi storitvami, v kateri pa ni bil jasno opisan način določitve navedenih stroškov niti niso bili navedeni razlogi za tako spremembo. V zadevi RWE Vertrieb(5) pa se je po drugi strani obravnavala združljivost pogodbene določbe, ki je, čeprav je določala, da stranke lahko odstopijo od pogodbe, podjetju za oskrbo omogočala, da enostransko spremeni strošek oskrbovanja s plinom, ne da bi navedlo vzrok, pogoje ali obseg take spremembe, z zahtevami dobre vere, ravnotežja in preglednosti, ki jih nalagata direktivi 93/13 in 2003/55/ES.(6) Nazadnje, v zadevi Schulz in Egbringhoff,(7) v kateri ni bilo mogoče uporabiti Direktive 93/13, temveč samo direktivi 2003/54/ES(8) in 2003/55, se je obravnavalo vprašanje, ali nekatere določbe, s katerimi je sicer bila zagotovljena informacija o zvišanju cen v razumnem roku in pravica do odpovedi, niso pa v bili v njih navedeni razlog, pogoji in obseg spremembe cen, izpolnjujejo stopnjo preglednosti, ki jo zahtevajo navedena pravila.
I – Pravni okvir
A – Pravo Unije
4. V uvodni izjavi 30 Direktive o univerzalnih storitvah je navedeno: „Pogodbe so pomembno orodje za uporabnike in potrošnike, da se zagotovi minimalna raven transparentnosti informacij in pravne varnosti. Večina izvajalcev storitev bo v konkurenčnem okolju sklepala pogodbe s svojimi strankami, ker je to iz gospodarskih razlogov zaželeno. Poleg določb te direktive se za transakcije potrošnikov v zvezi z elektronskimi omrežji in storitvami uporabljajo zahteve veljavne zakonodaje Skupnosti o varstvu potrošnikov v zvezi s pogodbami, zlasti Direktiva Sveta 93/13/EGS […] in Direktiva 97/7/ES […] o varstvu potrošnikov pri sklepanju pogodb pri prodaji na daljavo. Potrošniki naj predvsem uživajo minimalno raven pravne varnosti v pogodbenih razmerjih s svojim neposrednim ponudnikom telefonske storitve, tako da so pogodbena določila, pogodbeni pogoji, kakovost storitve, pogoj za prekinitev pogodbe in prenehanje opravljanja storitve, ukrepi glede nadomestil ter reševanje sporov določeni v njihovih pogodbah. Kadar izvajalci storitev, razen neposredni ponudniki telefonske storitve, sklepajo pogodbe s potrošniki, je treba v te pogodbe prav tako vključiti iste informacije. Ukrepi za zagotovitev transparentnosti cen, tarif in pogojev bodo povečali možnost potrošnikov, da optimizirajo svojo izbiro in tako v polni meri izkoristijo konkurenco“.
5. Po drugi strani pa je v uvodni izjavi 49 Direktive o univerzalnih storitvah navedeno, da naj bodo v njej „predvideni elementi varstva potrošnikov, vključno z jasnimi pogodbenimi pogoji in rešitvijo sporov ter transparentnostjo tarif za potrošnike […]“.
6. Člen 1 Direktive o univerzalnih storitvah, ki določa njene cilje in področje uporabe, določa:
„1. V okviru Direktive 2002/21/ES (Okvirna direktiva) ta direktiva obravnava zagotavljanje elektronskih komunikacijskih omrežij in storitev za končne uporabnike. Cilj je v celotni Skupnosti zagotoviti razpoložljivost zelo kakovostnih javno dostopnih storitev z učinkovito konkurenco in izbiro ter obravnavati okoliščine, v katerih potrebe končnih uporabnikov niso izpolnjene v zadovoljivem merilu na trgu. Ta direktiva vključuje tudi določbe o nekaterih vidikih terminalske opreme, vključno z določbami za olajšanje dostopa končnim uporabnikom invalidom.
2. V tej direktivi so določene pravice končnih uporabnikov in ustrezne obveznosti podjetij pri zagotavljanju javno dostopnih elektronskih komunikacijskih omrežij in storitev. V zvezi z zagotavljanjem univerzalne storitve v okolju odprtih in konkurenčnih trgov ta direktiva opredeljuje minimalni nabor storitev določene kakovosti, do katerih imajo z vidika specifičnih nacionalnih pogojev vsi končni uporabniki dostop po dostopni ceni, ne da bi se s tem izkrivljala konkurenca. V tej direktivi so določene tudi obveznosti glede zagotavljanja nekaterih obveznih storitev.
[…]
4. Določbe te direktive, ki urejajo pravice končnih uporabnikov, se uporabljajo brez poseganja v predpise Skupnosti o varstvu potrošnikov, zlasti v direktivah 93/13/EGS in 97/7/ES, ter brez poseganja v nacionalne predpise, ki so v skladu z zakonodajo Skupnosti.“
7. Poglavje IV Direktive o univerzalnih storitvah je namenjeno varstvu interesov in pravic končnih uporabnikov. V okviru tega poglavja člen 20 navedene direktive, v različici, spremenjeni z Direktivo 2009/136, določa:
„1. Države članice zagotovijo, da imajo potrošniki in drugi končni uporabniki, ki to zahtevajo, pri naročanju na storitve, s katerimi se zagotovi priključitev na javno elektronsko komunikacijsko omrežje in/ali javno dostopne elektronske komunikacijske storitve, pravico do sklenitve pogodbe s podjetjem ali podjetji, ki takšno priključitev in/ali storitve zagotavljajo. V pogodbi se v jasni, razumljivi in lahko dostopni obliki navedejo najmanj naslednji podatki:
[…]
(d) podrobni podatki o cenah in tarifah, vključno z načini, na katere se lahko pridobijo ažurirane informacije o vseh veljavnih tarifah in dajatvah za vzdrževanje, možnimi načini plačila in vsemi razlikami v stroških glede na način plačila;
[…]
2. Države članice zagotovijo, da imajo naročniki pravico, da ob objavi sprememb pogodbenih pogojev, ki so jih predlagala podjetja, ki zagotavljajo elektronska komunikacijska omrežja in/ali storitve, odstopijo od pogodbe brez pogodbene kazni. Naročnike je treba o vsaki takšni spremembi obvestiti v primernem roku, najmanj pa en mesec vnaprej, hkrati pa jih je treba obvestiti tudi o njihovi pravici do odstopa od takšnih pogodb brez pogodbene kazni, če novih pogojev ne sprejmejo. Države članice zagotovijo, da nacionalni regulativni organi lahko določijo obliko takšnega obvestila.“
8. V uvodni izjavi 27 Direktive 2009/136, ki spreminja Direktivo o univerzalnih storitvah, je navedeno, da se „[p]ravica naročnikov, da odstopijo od svojih pogodb brez pogodbene kazni, […] nanaša na spremembe pogodbenih pogojev, ki jih naložijo ponudniki elektronskih komunikacijskih omrežij in/ali storitev“.
9. Direktiva 93/13 v svojem členu 3 določa:
„1. Pogodbeni pogoj, o katerem se stranki nista dogovorili posamično, velja za nedovoljenega, če v nasprotju z zahtevo dobre vere v škodo potrošnika povzroči znatno neravnotežje v pogodbenih pravicah in obveznostih strank.
[…]
3. Priloga vsebuje okvirni in nedokončani seznam pogojev, ki lahko štejejo za nedovoljene.“
10. Odstavek 1 Priloge k Direktivi 93/13 med pogoji, omenjenimi v členu 3(3) te direktive, našteva pogoje, katerih cilj ali učinek je:
„[…]
(j) omogočanje prodajalcu ali ponudniku, da enostransko spremeni pogodbene pogoje brez tehtnega razloga, ki mora biti določen v pogodbi;
[…]
(l) določitev cene blaga ob dobavi ali dovolitev, da prodajalec blaga ali ponudnik storitev zviša ceno, ne da bi potrošnik v prvem ali drugem primeru imel ustrezno pravico odpovedi pogodbe, če je končna cena previsoka glede na dogovorjeno ceno ob sklenitvi pogodbe;
[…]“.
11. Točka 2 navedene priloge v zvezi z obsegom pododstavkov (j) in (l) odstavka 1 Priloge k Direktivi 93/13 določa:
„[…]
(b) […]
Pododstavek (j) prav tako ni v nasprotju s pogoji, pod katerimi si prodajalec ali ponudnik pridrži pravico, da enostransko spremeni pogoje pogodbe, sklenjene za nedoločen čas, pod pogojem, da mora o tem obvestiti potrošnika v ustreznem roku in da ima potrošnik pravico odpovedi pogodbe.
[…]
(d) Pododstavek (l) ni v nasprotju s klavzulami o indeksiranju cen, če so zakonite, pod pogojem, da je metoda, po kateri se cene spreminjajo, natančno opisana.“
B – Avstrijsko pravo
12. Člena 25 in 25a v oddelku III Telekommunikationsgesetz 2003 (zakon o telekomunikacijah)(9) določata:
„Člen 25
1. Ponudniki komunikacijskih omrežij ali storitev morajo sprejeti splošne pogoje poslovanja, ki med drugim opisujejo zlasti storitve, ki jih ponujajo, in ki vsebujejo določbe o plačilu teh storitev […].
2. Spremembe splošnih pogojev poslovanja in določb o plačilu je treba pred začetkom njihove veljavnosti priglasiti regulativnemu organu in jih na primeren način objaviti. Spremembe, ki niso izključno v korist naročnikov, je treba objaviti in priglasiti dva meseca vnaprej. To ne vpliva na določbe Konsumentenschutzgesetz […] (KSchG) in Allgemeines bürgerliches Gesetzbuch (splošni civilni zakonik).
3. Bistveno vsebino sprememb, ki niso izključno v korist naročnikov, je treba naročnikom sporočiti v pisni obliki najmanj en mesec pred njihovo uveljavitvijo, na primer z objavo na periodično izdanem računu. Hkrati je treba naročnika opozoriti na začetek veljavnosti sprememb in na to, da ima pravico, da od pogodbe do tega trenutka odstopi brezplačno. […] Spremembe splošnih pogojev in določb o plačilu ponudnikov komunikacijskih omrežij ali storitev, ki imajo pravno podlago izključno v uredbi regulativnega organa, izdani na podlagi te določbe, in ki niso izključno v korist uporabnikov, naročniku ne dajejo pravice, da do pogodbe odstopi brezplačno […].
5. Določbe o plačilu morajo vsebovati vsaj:
[…]
(2) navedbo načinov, na katere se lahko pridobijo ažurirane informacije o veljavnih tarifah in dajatvah za vzdrževanje;
[…].“
13. Člen 6 Konsumentenschutzgesetz (zakon o varstvu potrošnikov)(10) vsebuje te določbe:
„Člen 6. Prepovedana pogodbena določila
I. Potrošnika nikakor ne zavezujejo zlasti takšna pogodbena določila v smislu člena 879 ABGB (splošni civilni zakonik), po katerih
[…]
5. podjetniku na njegovo zahtevo za njegovo storitev pripada višje plačilo, kot je bilo določeno ob sklenitvi pogodbe, razen če pogodba v primeru nastopa dogovorjenih pogojev za spremembo cene določa tudi znižanje cene, če so razlogi, ki vplivajo na spremembo cene, v pogodbi opisani in vsebinsko utemeljeni in če njihov nastop ni odvisen od volje podjetnika […]“.
14. Bundesstatistikgesetz 2000 (zvezni zakon o statistiki iz leta 2000)(11) v členu 22 in naslednjih določa zveznega organa „Statistik Österreich“, med katerega naloge spada tudi priprava in objava statistik. Naloga tega organa je ugotavljati indeks cen življenjskih potrebščin.
II – Dejansko stanje in postopek v glavni stvari
15. Verein für Konsumenteninformation (združenje potrošnikov) je vložilo skupinsko tožbo na opustitev proti družbi A1 Telekom Austria AG, v kateri je zahtevalo, da se navedeni družbi odredi, da v svojih poslovnih razmerjih s strankami preneha uporabljati in se vzd rži sklicevanja na nekatere določbe, vključene v splošne pogoje, ki določajo prilagoditev cen telekomunikacijskih storitev glede na gibanje indeksa cen življenjskih potrebščin.(12)
16. Predlogom tožeče stranke je bilo v sodbi, izdani na prvi stopnji, v celoti ugodeno. Družba A 1 Telekom Austria je v pritožbenem postopku neuspešno izpodbijala navedeno sodbo. Pritožbeno sodišče je predvsem menilo, da ker je tožena stranka upravičena enostransko spremeniti cene, ima tudi naročnik pravico do izredne odpovedi pogodbe.
17. Ta predlog za sprejetje predhodne odločbe je bil vložen v okviru izredne revizije, ki jo je vložila družba A1 Telekom Austria zoper sodbo pritožbenega sodišča. Oberster Gerichtshof, predložitveno sodišče, je navedeno revizijo razglasilo za dopustno glede na različnosti meril, ki so jih uporabili različni senati pritožbenega sodišča. Drug senat pritožbenega sodišča je namreč menil, da funkcija varstva iz člena 25 Telekommunikationsgesetz ne zajema že dogovorjene prilagoditve tarif v skladu z že dogovorjenim indeksom, saj gre za določbe o prilagoditvi, ki so dovolj določene in niso predmet samovolje telekomunikacijske družbe.
III – Vprašanje za predhodno odločanje in postopek pred Sodiščem
18. V teh okoliščinah je Oberster Gerichtshof predložilo to vprašanje za predhodno odločanje:
„Ali mora v členu 20(2) Direktive o univerzalnih storitvah določena pravica naročnikov, da ‚ob objavi sprememb pogodbenih pogojev‘ odstopijo od pogodbe brez pogodbene kazni, veljati tudi za primer, če prilagoditev cen izhaja iz pogodbenih pogojev, ki že ob sklenitvi pogodbe predvidevajo prihodnjo prilagoditev (dvig/znižanje) cen glede na gibanje objektivnega indeksa cen življenjskih potrebščin, ki odraža spremembe vrednosti denarja?“
19. V postopku pred Sodiščem so pisna stališča predložili Verein für Konsumenteninformation, družba A1 Telekom Austria, Evropska komisija in belgijska vlada, ki so se, razen zadnjenavedene, udeležili obravnave 30. aprila 2015.
IV – Vprašanje za predhodno odločanje
A – Stališča, predložena Sodišču
20. Verein für Konsumenteninformation, prvič, zanika, da bi obstajala pravica ponudnikov telekomunikacijskih storitev, da spremenijo pogodbene pogoje, ki bi izhajala iz člena 20(2) Direktive o univerzalnih storitvah, ki, nasprotno, določa pravico potrošnika, da odstopi od pogodbe. Kot je združenje poudarilo na obravnavi, bi bil neobstoj take pravice v nasprotju s ciljem Direktive, da ohrani dostopnost do storitve. Drugič, pravica do odstopa od pogodbe naj bi obstajala ravno za primere, v katerih je možnost enostranske spremembe določena v pogodbi, saj če ne bi obstajal tak predhodni dogovor, naj ponudnik ne bi mogel izvesti navedene spremembe. Če bi se sledilo razlagi, ki jo predlaga družba A1 Telekom Austria, naj bi se bilo mogoče pravici do odstopa sistematično izogibati z uvedbo določb o indeksaciji. Poleg tega naj predlagana indeksacija ne bi bila samodejna, temveč naj bi bila odvisna od odločitve ponudnika, da v razmerju do potrošnika uveljavlja svojo voljo, da zviša tarife. Združenje se prav tako sklicuje na sodbo RWE Vertrieb(13) v podporo svojemu argumentu, da določba, ki omogoča spremembo tarif, pomeni spremembo pogodbenih pogojev v smislu odstavka 2(b), druga vrstica, Priloge k Direktivi 93/13 in Priloge A, točka (b), k Direktivi 2003/55. Kot je združenje navedlo na obravnavi, sta področji uporabe direktiv 93/13 in 2002/22 vzporedni, tako da bi se izredna pravica do odpovedi, določena v zadnjenavedeni direktivi, vsekakor uporabila, ne glede na to, ali so določbe o indeksaciji nepoštene določbe ali ne. Poleg tega naj uporaba indeksa cen življenjskih potrebščin ne bi bila utemeljena niti z materialnega vidika, glede na to, da navedeni indeks ne odraža stalnega upadanja cen v telekomunikacijskem sektorju. Kot je bilo navedeno na obravnavi, je relativni pomen komunikacij glede na vse cene, ki se upoštevajo pri določanju indeksa, zelo nizek (2,2 %). Nazadnje združenje opozarja na sodno prakso Oberster Gerichtshof, ki je nacionalno zakonodajo, s katero je bil prenesen člen 44(1) Direktive 2007/64/ES,(14) razlagalo tako, da je treba spremembe cen, ki izhajajo iz različnih določb o prilagoditvi obrestnih mer v skladu s tistim, kar je bilo dogovorjeno, šteti za vključene v pojem pogodbene spremembe.(15)
21. Po mnenju družbe A1 Telekom Austria sprememba cen na podlagi uporabe določb o indeksaciji ne pomeni spremembe pogodbe, temveč običajno izvajanje pogodbe. S tega vidika naj bi bil namen indeksacije izravnati bodočo izgubo vrednosti denarja in ohraniti enakovrednost med materialno dajatvijo in denarno dajatvijo, o kateri sta se stranki dogovorili. Ker naj torej ne bi šlo za spremembo pogodbe, naj se ne bi uporabil člen 25 Telekommunicationsgesetz, ki potrošniku priznava pravico do odstopa. Poleg tega naj bi bile navedene spremembe cen v skladu s členom 6(1), točka 5, zakona o varstvu potrošnikov. Dalje, družba A1 Telekom Austria meni, da prilagoditev tarif na podlagi določbe o indeksaciji ne pomeni spremembe, ki jo aktivno naloži ponudnik storitev v smislu uvodne izjave 27 Direktive 2009/139, ki spreminja Direktivo o univerzalnih storitvah, temveč gre za izvajanje dogovorjene pogodbene določbe, pri čemer so okoliščine, ki privedejo do prilagoditve cen, neodvisne od volje ponudnika. Posledično naj prilagoditev glede na indeks cen življenjskih potrebščin, kot je ta je v postopku v glavni stvari, ne bi spadala na področje uporabe člena 20(2) Direktive o univerzalnih storitvah. Nazadnje se družba A1 Telekom Austria sklicuje na odstavek 2, točka d, Priloge k Direktivi 93/13, v skladu s katerim klavzule o indeksiranju cen niso nepoštene, če so zakonite in če natančno opisujejo metodo, po kateri se cene spreminjajo. Sklicevanje na člen 44 Direktive 2007/64 o plačilnih storitvah v predložitveni odločbi pa naj ne bi bilo upoštevno, saj navedeni predpis ureja drugačna pogodbena razmerja. Priloga I, odstavek 1, točka b, k Direktivi 2009/73 naj prav tako ne bi omogočala izpeljati sklepa v zvezi s pojmom „sprememba“ v primeru, ki se obravnava. Družba A1 Telekom Austria je na obravnavi še navedla, da se merilo dostopnosti v smislu člena 3(1) Direktive o univerzalnih storitvah uporabi samo v zvezi s Poglavjem II navedene direktive, ki ureja obveznosti zagotavljanja univerzalne storitve, in ga ni mogoče uporabiti za razlago člena 20 te direktive. Nazadnje je družba A1 Telekom Austria na obravnavi tudi pojasnila, da je večina pogodb, v katere je vključena sporna določba, pogodb za nedoločen čas, od katerih se lahko odstopi brez plačila pogodbene kazni, upoštevajoč enomesečni odpovedni rok, in da so pogodbe, sklenjene za določen čas in katerih predčasna odpoved bi privedla do tega, da bi naročnik moral plačati pogodbeno kazen, sklenjene za največ dve leti.
22. Belgijska vlada pa meni, da imajo naročniki zaradi prilagoditve cen, ki izhaja iz splošnih pogodbenih pogojev, kot je prilagoditev, ki je predmet postopka v glavni stvari, pravico do odstopa. Odstavek 2, pododstavek (d), Priloge k Direktivi 93/13 in člen 20(2) Direktive o univerzalnih storitvah naj bi imela različno področje uporabe, zaradi česar naj bi ju bilo treba uporabiti kumulativno. Po mnenju belgijske vlade je ta razlaga potrjena s sodbama Sodišča v zadevah Invitel in RWE Vertrieb.(16) Po drugi strani naj bi bilo treba indeksacijo šteti za spremembo, ki jo naloži ponudnik telekomunikacij v smislu uvodne izjave 27 Direktive 2009/136. Nazadnje belgijska vlada omeni številne študije, ki kažejo na upadanje cen komunikacij, na podlagi česar trdi, da indeksacije ni mogoče šteti za nujno, zato da se ohranja enakovrednost dajatev.
23. Evropska komisija meni, da se pravice do odstopa ne sme uporabiti v zvezi z določbami o indeksaciji, saj spremembe tarif, ki so posledica tega, ne pomenijo spremembe pogodbenih pogojev v smislu člena 20(2) Direktive o univerzalnih storitvah: prilagoditev tarif na podlagi dogovorjenega indeksa in v skladu z določenimi načini je bila znana ob sklenitvi pogodbe in torej pomeni, da gre za uporabo enega od pogodbenih pogojev, ki ni bil spremenjen. Poleg tega naj bi pogodba od sklenitve pregledno in podrobno določala načine spreminjanja tarif, ki jih veže na indeks, ki ga določa tretji organ (Statistik Österreich) na podlagi objektivnega gibanja vrednosti denarja. Komisija še navaja, da je ta razlaga prav tako v skladu s pravili Direktive 93/13. Na obravnavi je Komisija še poudarila, da je v primeru, kot je obravnavani, mogoče uporabiti tako Direktivo 93/13 kot Direktivo o univerzalnih storitvah, ne glede na njuni različni področji uporabe. Prav tako je poudarila razliko med okoliščinami te zadeve in okoliščinami v zadevah Invitel in RWE Vertrieb,(17) v katerih je šlo za nepoštene pogoje, zaradi katerih je pravica do odstopa morala nastati. Nazadnje Komisija meni, da sklicevanje predložitvenega sodišča na Direktivo 2007/64 o plačilnih storitvah ni upoštevno.
B – Analiza
24. Oberster Gerichtshof želi z vprašanjem za predhodno odločanje v bistvu izvedeti, ali prilagoditev tarif telekomunikacijskih storitev glede na indeks cen življenjskih potrebščin pomeni spremembo pogodbenih pogojev v smislu člena 20(2) Direktive o univerzalnih storitvah, ki torej privede do nastanka pravice naročnikov, da brez plačila odstopijo od pogodbe. Odgovor na to vprašanje za predhodno odločanje je torej odvisno od razlage pojma „sprememba pogodbenih pogojev“ iz navedene določbe.
25. V tem okviru se je treba posvetiti posebni nalogi, ki jo ima indeksacija v dolgoročnih pogodbah in pogodbah za nedoločen čas. Indeksi cen življenjskih potrebščin, ne glede na njihovo poimenovanje, pomenijo številne indice, ki merijo sorazmerne ali odstotne spremembe cen določenega blaga in storitev, ki jih uporabljajo gospodinjstva, na daljši čas.(18) Indeksacija pomeni prilagoditev denarnih vrednosti določenih plačil indeksu cen življenjskih potrebščin (v nadaljevanju: ICŽP).(19) Čeprav je bila prvotna funkcija indeksacije na splošno vezana na ohranjanje kupne moči ali življenjske ravni,(20) pri čemer se je uporabljala za plače ali določene dajatve socialne varnosti, zaradi javnosti in periodičnosti indeksov cen življenjskih potrebščin ter zaradi dejstva, da se običajno obravnavajo kot kazalniki inflacije,(21) pa se uporabljajo tudi kot referenca, če ni drugih, primernejših indeksov, za prilagoditev plačil v določenih dolgoročnih pogodbah in pogodbah, sklenjenih za nedoločen čas, zaradi izravnave izgub denarne vrednosti kot posledice splošne inflacije.(22) Tako se v pogodbenem pravu klavzule prilagoditve cen, ki se sklicujejo na indeks cen življenjskih potrebščin, na splošno obravnavajo kot rešitev – čeprav nepopolna –(23) za denarno nestabilnost, ki vzpostavlja ravnotežje med dajatvami.(24)
26. Glede na te premisleke, ki sem jih navedel uvodoma in upoštevajoč vprašanja, ki so bila zastavljena v stališčih, predstavljenih pred Sodiščem, menim, da je treba najprej razjasniti vprašanja, ki izhajajo iz medsebojne povezanosti Direktive o univerzalnih storitvah in Direktive 93/13. Upoštevati je namreč treba, da slednja vsebuje posebne določbe tako v zvezi z določbami o spremembi cen, ki se nanašajo na indeks, kot tudi na pravico potrošnika, da odstopi od pogodbe.
1. Medsebojno vplivanje med Direktivo o univerzalnih storitvah in Direktivo 93/13
27. Glede na obsežno razpravo v pisnih stališčih in v stališčih, predstavljenih med obravnavo, je zakonodajalec Unije v Direktivi 93/13 določil izjemo, in sicer se klavzule, ki privedejo do tega, da prodajalec ali ponudnik spremeni cene, ne štejejo za nepoštene, če se nanašajo na klavzule o indeksiranju cen.
28. Še vedno drži, da Priloga k Direktivi 93/13(25) pripisuje odločilno vrednost pravici potrošnika do odpovedi kot enemu od dejavnikov, ki lahko odpravijo nepoštenost klavzul, ki omogočajo, da se spremenijo pogodbene določbe (pododstavek j odstavka 1 Priloge), in tistih klavzul, ki omogočajo prodajalcu ali ponudniku, da zviša cene (pododstavek l odstavka 1 Priloge).(26) Vendar v zvezi s temi zadnjenavedenimi klavzulami Priloga k Direktivi 93/13 določa jasno izjemo, saj se nanaša na „klavzul[e] o indeksiranju cen, če so zakonite, pod pogojem, da je metoda, po kateri se cene spreminjajo, natančno opisana“.(27)
29. Če iz zgoraj navedenega izhaja, da Direktiva 93/13 določb o indeksiranju, ki so zakonite in je v njih metoda, po kateri se cene spreminjajo, natančno opisana, ne obravnava izrecno kot nepoštenih, je treba poudariti, da se Direktiva o univerzalnih storitvah, ki se obravnava v tem vprašanju za predhodno odločanje, uporabi brez poseganja v določbe Direktive 93/13.(28) Natančneje, to še pomeni, da dejstvo, da se določene klavzule o indeksiranju ne šteje za nepošteno v smislu Direktive 93/13, nikakor ne prejudicira, da bi sprememba cen, ki izhaja iz uporabe te klavzule, lahko pomenila spremembo pogodbenih pogojev v smislu Direktive o univerzalnih storitvah, z logičnimi posledicami v zvezi s pravico do odstopa iz člena 20(2), na katero se sklicuje ta določba.
30. Ta scenarij je treba upoštevati za koristen odgovor na vprašanje za predhodno odločanje, ki je predmet te zadeve, čeprav – kot je pravilno navedla Komisija na obravnavi – se v nobenih stališčih, predloženih Sodišču, ni zatrjevalo, da gre pri obravnavanih določbah za nepoštene določbe. Drugače od določbe Direktive 93/13 Direktiva o univerzalnih storitvah nikakor ne pogojuje pravice do odstopa z dejstvom, da morajo biti določbe, za katere gre, razglašene za nepoštene. Odgovor na tu obravnavano vprašanje izhaja torej samo iz razlage pojma „sprememba pogodbenih pogojev“ v smislu člena 20(2) Direktive o univerzalnih storitvah, ne glede na to, da je lahko odnos zakonodajalca Unije do klavzul o indeksiranju, o čemer priča Priloga k Direktivi 93/13, znak posebnega upoštevanja, ki ga je treba nameniti praksi indeksiranja.
2. Razlaga pojma „sprememba pogodbenih pogojev“ v smislu člena 20(2) Direktive o univerzalnih storitvah
31. Direktiva o univerzalnih storitvah je ključni pravni instrument v primeru liberalizacije telekomunikacijskega sektorja, pri čemer je jamstvo obstoja kakovostnih storitev elektronskih komunikacij, dostopnih javnosti v vsej Uniji prek realne konkurence in svobode izbire, prvi od njenih ciljev. V ta namen vzpostavlja hkrati normativni okvir, predvsem s svojim poglavjem II,(29) ki omogoča, da se urejajo položaji, v katerih na trgu ni zadovoljivo poskrbljeno za potrebe končnih uporabnikov.(30) Kot je Sodišče vedno znova odločilo v sodni praksi, je namen Direktive o univerzalnih storitvah „ustvariti usklajen regulativni okvir, ki v sektorju elektronskih komunikacij zagotavlja izvajanje univerzalne storitve, to pomeni, da zagotavlja določen minimalni nabor storitev za vse končne uporabnike po dostopni ceni“.(31)
32. V tem okviru Direktiva prav tako želi vzpostaviti celoto pravic v korist končnih uporabnikov in temu ustreznih obveznosti podjetij, ki zagotavljajo omrežja in storitve elektronskih komunikacij,(32) čemur je posvečeno poglavje IV, v katerem je določba, katere razlaga je predmet te zadeve.(33) Cilj varstva potrošnikov je zato podlaga določb te direktive in je tesno povezan tudi z liberalizacijo trga telekomunikacij.(34)
33. Kot je poudarjeno v uvodni izjavi 30 Direktive o univerzalnih storitvah, je na tem področju varstva pravic in interesov končnih potrošnikov pogodba bistveni element za zagotavljanje minimalne ravni pravne varnosti in preglednosti informacij. To se zlasti zagotovi s tem, da se natančno določijo pogoji, ki veljajo po tej pogodbi, med katerimi ima preglednost pogojev v zvezi z načinom določanja cen poseben pomen za uporabnike.(35) Glede na ta cilj člen 20 Direktive o univerzalnih storitvah v prvem odstavku določa elemente, ki jih morajo biti v pogodbi določeni jasno, razumljivo in v lahko dostopni obliki. Med temi elementi so „podrobni podatki o cenah in tarifah, vključno z načini, na katere se lahko pridobijo ažurirane informacije o vseh veljavnih tarifah in dajatvah za vzdrževanje […]“.
34. Torej iz obveznosti, da je treba v pogodbo vključiti podatke o cenah in tarifah ter ažurirane informacije o teh, ni mogoče izpeljati, da Direktiva o univerzalnih storitvah in zlasti njen člen 20(1) zavezuje, da je treba te cene in tarife določiti v fiksni in nespremenljivi denarni vrednosti, in da s tem ni možnosti, da bi se uvedle določbe o pogojih spremembe cen in tarif. S tega vidika iz člena 20(2) Direktive o univerzalnih storitvah izhaja, kot je Sodišče že odločilo v sodbi RWE Vertrieb, ko je razlagalo odstavek 2, pododstavek b, drugi pododstavek, in pododstavek d, Priloge k Direktive 93/13 ter Prilogo A, točka b, k Direktivi 2003/55 o skupnih pravilih notranjega trga z zemeljskim plinom,(36) da je v okviru pogodb, sklenjenih za nedoločen čas – v tem primeru pogodb o telekomunikacijah – zakonodajalec Unije priznal, da „obstaja legitimen interes podjetja za oskrbo z zemeljskim plinom, da spremeni cene svoje storitve“.(37)
35. V zvezi s tem in kot prvo ugotavljam, da dobesedna razlaga pojma „sprememba pogodbenih pogojev“, kakor je uporabljen v členu 20(2) Direktive o univerzalnih storitvah, privede do sklepa, da prilagoditev tarif, ki je posledica uporabe pogodbenih pogojev, strogo gledano ne pomeni spremembe pogodbe, temveč uporabo ali izvajanje določb enega od pogodbenih pogojev, določenih ab initio .
36. Vendar zgoraj navedena ugotovitev, ki je tako splošna in nerazlikovalna, vsebuje jasno tveganje, da se ogrozi polni učinek pravice do odstopa, določene v členu 20(2) Direktive o univerzalni storitvi. S katero koli določbo o spremembi cen in tarif, ne glede na to, kako je oblikovana, ki bi bila od začetka določena v pogodbi, bi se namreč lahko naročnikom odvzela možnost enostransko odpovedati pogodbo brez pogodbene kazni, in to čeprav bi šlo za nedoločno klavzulo, ki bi bila odvisna od enostranske volje podjetja, ki zagotavlja storitve, da spremeni ravnotežje, ki je vzpostavljeno s prvotno določenimi pogodbenimi pogoji z rezultati, ki jih uporabnik ne more predvideti.
37. Neposredna posledica zgoraj navedenega je nujnost, da se zagotovi, da je za plačilo, ki je v breme naročnika v smislu „indeksirane cene“, značilna zadostna predvidljivost, preglednost in pravna varnost, da bi lahko šteli, da ne gre za spremembo pogodbenih pogojev v smislu člena 20(2) Direktive o univerzalnih storitvah glede na vsebino zadevnih določb in posebnih značilnosti pogodb, v katerih so.
38. Sporni splošni pogoji poslovanja določajo pravila, ki urejajo določitev tarif v primeru, v katerem je bila dogovorjena indeksacija. V navedenem primeru ni določena samodejna indeksacija tarif,(38) temveč natančneje in po eni strani možnost
podjetja, ki zagotavlja storitve, da zviša tarife za naslednje koledarsko leto glede na zvišanje letnega indeksa cen življenjskih potrebščin, ki ga določi Statistik Österreich. Po drugi strani pa je podjetje zavezano, da upošteva znižanje letnega ICŽP, tako da zniža omenjene tarife v korist strank. Ta obveznost se ublaži, samo če bi se ponudnik odrekel zvišanju tarif, za kar je bil pooblaščen v skladu s to klavzulo, v prejšnjem obdobju ter tako ohranil ravnotežje med interesi pogodbenih strank.
39. Kot je družba A1 Telekom Austria navedla na obravnavi, gre pri večini pogodb, v katerih je sporna določba, za pogodbe, sklenjene za nedoločen čas, od katerih se lahko vsekakor odstopi brez pogodbene kazni z enomesečnim odpovednim rokom. Pogodbe, sklenjene za določen čas, za katere bi prav tako veljala tu obravnavana določba in katerih predčasna odpoved bi privedla do tega, da bi naročnik moral plačati pogodbeno kazen, pa veljajo največ dve leti.
40. Glede na to mora nacionalno sodišče presoditi, ali so v obravnavani zadevi podani elementi zadostne pravne varnosti, predvidljivosti in preglednosti, da bi se lahko štelo, da ne gre za spremembo pogodbenih pogojev v smislu člena 20(2) Direktive o univerzalnih storitvah. V zvezi s tem je treba upoštevati različne dejavnike, ki so zlasti pomembni za izvedbo te presoje.
41. Prvič, poudariti je treba, da pojem spremembe pogodbenih pogojev v položaju, v katerem so prilagoditve tarif posledica ene od določb, ki so prvotno določene v pogodbi, pomeni, da obstaja sprememba v pogodbenem položaju naročnika.(39) Tako je treba spremembo cen na podlagi uporabe določbe o prilagoditvi, ki je vezana na indeks, gledati z vidika kontinuiranosti veljavnosti pogodbe,(40) s čimer se zagotavlja ohranitev prvotnega ravnotežja med dogovorjenimi obveznostmi in enakovrednostjo vzajemnih dajatev v posebnem pogodbenem okviru. V tem okviru se je treba posvetiti tudi posebni nalogi, ki jo ima indeksacija v dolgoročnih pogodbah in pogodbah za nedoločen čas.
42. Drugič, ugotoviti je treba, ali je sprememba navedenih tarif določena v pogodbi na za naročnika podroben, natančen, razumljiv in pregleden način, tako da napotuje na indeks, ki je javnosti enostavno dostopen, ki ga določi tretji organ neodvisno od volje ponudnika storitev v skladu z objektivnimi merili in tako, da uporaba klavzul ne povzroči nepredvidljivih ali nesorazmernih rezultatov za naročnike.
43. Tretjič, dejstvo, da uporaba klavzule o indeksaciji z indeksom cen življenjskih potrebščin ni samodejna, ne pomeni nujno, da gre za spremembo pogodbenih pogojev v smislu člena 20(2) Direktive o univerzalnih storitvah, če to, da ni avtomatizma, deluje v korist naročnikov in ohranja ravnotežje med interesi pogodbenih strank.
44. Nazadnje menim, da ni treba upoštevati trditev, ki temeljijo na razlagi, da jih je podalo Oberster Gerichtshof v zvezi z nacionalno določbo, s katero je prenesen člen 44 Direktive 2007/64 o plačilnih storitvah, v smislu, da je treba za vsako prilagoditev, ki ni prilagoditev, ki izhaja iz spremembe obrestne mere, šteti, da je zajeta s pojmom pogodbene spremembe. Ne glede na to, da se je namreč mogoče sklicevati na posebnost plačilnih storitev, ki jih ureja ta določba, v škodo samodejnega prenosa navedene razlage na področje Direktive o univerzalnih storitvah, pa navedene določbe Direktive 2007/64, ki ni predmet tega spora, Sodišče še ni razlagalo.
45. Nazadnje, menim, da sprememba tarif, ki izhaja iz uporabe določbe o prilagoditvi cen, ne pomeni spremembe pogodbenih pogojev v smislu člena 20(2) Direktive o univerzalnih storitvah, če je za opredelitev plačila, ki bremeni naročnika, kot „indeksirane cene“ značilna tolikšna predvidljivost, preglednost in pravna varnost, da je mogoče šteti, da ne gre za spremembo pogodbenega položaja naročnika. Naloga nacionalnega sodišča je, da to presodi glede na vsebino spornih določb in posebnih značilnosti pogodb, v katerih so.
V – Predlog
46. Glede na zgoraj navedeno menim, da je treba na vprašanje za predhodno odločanje, ki ga je predložilo Oberster Gerichtshof, odgovoriti tako:
Sprememba tarif, ki izhaja iz uporabe določbe o prilagoditvi cen, ne pomeni spremembe pogodbenih pogojev v smislu člena 20(2) Direktive o univerzalnih storitvah, če je za opredelitev plačila, ki bremeni naročnika, kot „indeksirane cene“ značilna tolikšna predvidljivost, preglednost in pravna varnost, da je mogoče šteti, da ne gre za spremembo pogodbenega položaja naročnika. Naloga nacionalnega sodišča je, da to presodi glede na vsebino spornih določb in posebnih značilnosti pogodb, v katerih so.
(1) .
(2)  –	UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 13, zvezek 29, str. 367, kakor je bila spremenjena z Direktivo 2009/136/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 25. novembra 2009 o spremembah Direktive 2002/22/ES o univerzalnih storitvah in pravicah uporabnikov v zvezi z elektronskimi komunikacijskimi omrežji in storitvami, Direktive 2002/58/ES o obdelavi osebnih podatkov in varstvu zasebnosti na področju elektronskih komunikacij in Uredbe (ES) št. 2006/2004 o sodelovanju med nacionalnimi organi, odgovornimi za izvrševanje zakonodaje o varstvu potrošnikov (UL L 337, str. 11).
(3)  –	UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 15, zvezek 2, str. 288.
(4)  –	Sodba Invitel (C-472/10, EU:C:2012:242).
(5)  –	Sodba RWE Vertrieb (C-92/11, EU:C:2013:180).
(6)  –	Direktiva Evropskega parlamenta in Sveta z dne 26. junija 2003 o skupnih pravilih notranjega trga z zemeljskim plinom in o razveljavitvi Direktive 98/30/ES (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 12, zvezek 2, str. 230), ki je bila razveljavljena z Direktivo 2009/73/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 13. julija 2009 (UL L 211, str. 94).
(7)  –	C-359/11 in C-400/11, EU:C:2014:2317.
(8)  –	Direktiva Evropskega parlamenta in Sveta z dne 26. junija 2003 o skupnih pravilih za notranji trg z električno energijo in o razveljavitvi Direktive 96/92/ES (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 12, zvezek 2, str. 211), ki je bila razveljavljena z Direktivo 2009/72/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 13. julija 2009 o skupnih pravilih notranjega trga z električno energijo (UL L 211, str. 55).
(9)  –	Bundesgesetz, mit dem ein Telekommunikationsgesetz erlassen wird (TKG 2003), BGBl. I Nr. 70/2003 idF BGBl. I Nr. 44/2014.
(10)  –	Bundesgesetz vom 8. März 1979, mit dem Bestimmungen zum Schutz der Verbraucher getroffen werden (KSchG), BGBl. Nr. 140/1979.
(11)  –	BGBl .
I št. 163/1999.
(12)  –	Splošni pogoji poslovanja, na katere se sklicuje Verein für Konsumenteninformation v svoji tožbi, določajo:
„Oddelek 4 – Spremembe pogodbe
[…]
4.3.	Če spremembe niso izključno v korist strank, A1 te spremembe – če te ne veljajo izključno za bodoče stranke – objavi dva meseca pred začetkom njihove veljavnosti. […] Obvestilo o bistveni vsebini sprememb vsebuje tudi obvestilo o pravici do brezplačne odpovedi pogodbe in o odpovednem roku. […] Spremembe cen zaradi dogovorjenega indeksa ne dajejo pravice do izredne odpovedi pogodbe.
[…]
Oddelek 10 – Cene, plačilni pogoji
[…]
10.12.	Če dogovorjena indeksacija v okviru določb o plačilu ali v okviru individualnega dogovora ni podrobneje opredeljena, veljajo naslednje določbe.
10.12.1	Če se spremeni letno (koledarsko) povprečje indeksa cen življenjskih potrebščin („letni ICŽP“) Statistik Österreich, to vpliva na cene:
– A1 ima pravico zvišati cene za naslednje koledarsko leto glede na dvig letnega ICŽP.
– A1 je dolžan upoštevati znižanje letnega ICŽP in cene ustrezno znižati. A1 pisno obvesti stranko o prilagoditvah (npr. z objavo na računu).
10.12.2	Če ni dogovorjeno kaj drugega, se cene spremenijo glede na razmerje med spremembo letnega ICŽP v zadnjem koledarskem letu pred prilagoditvijo in letnim ICŽP v predzadnjem koledarskem letu pred prilagoditvijo (indeksna osnova: letni ICŽP 2010 = 100). A1 ne upošteva nihanja v višini 2 % (območje nihanja) v razmerju do indeksne osnove. Če se to območje nihanja v naslednjih letih prekorači ali zniža, A1 v celoti prilagodi cene. Nova vrednost predstavlja novo indeksno osnovo za prihodnje prilagoditve. Obveznost znižanja cen se zmanjša v obsegu, v katerem A1 v preteklem letu ni izvajal pravice do zvišanja cen.
10.12.3	Prilagoditve cen se izvedejo v letu po spremembi indeksne osnove, vendar ne prej kot leto po sklenitvi pogodbe:
– zvišanje cen: od 1. aprila do 31. decembra;
– znižanje cen: vedno 1. aprila.
10.12.4. 	Če se letni ICŽP ne objavi več, ga nadomesti indeks, ki ga uradno nasledi.“
(13)  –	Sodba RWE Vertrieb (C-92/11, EU:C:2013:180).
(14)  –	Direktiva Evropskega parlamenta in Sveta z dne 13. novembra 2007 o plačilnih storitvah na notranjem trgu in o spremembah direktiv 97/7/ES, 2002/65/ES, 2005/60/ES in 2006/48/ES ter o razveljavitvi Direktive 97/5/ES (UL L 319, str. 1).
(15)  –	Združenje se sklicuje na sodbi z dne 6. julija 2011, 3 OB 107/11y, in z dne 1. avgusta 2012, 1 OB 244/11f. Ta argument je poudarjen tudi v predložitveni odločbi.
(16)  –	Sodbi RWE Vertrieb (C-92/11, EU:C:2013:180) in Invitel (C-472/10, EU:C:2012:242).
(17)  –	Ibid.
(18)  –	Consumer Price Index Manual: Theory and Practice (pripravili Mednarodna organizacija dela, Mednarodni denarni sklad, Organizacija za gospodarsko sodelovanje in razvoj, Eurostat, Združeni narodi, Mednarodna banka za obnovo in razvoj in Svetovna banka), 2006, str. 1.
(19)  –	Ibid., str. 41.
(20)  –	Ibid., str. 41 in naslednje. William Fleetwood, eden od pionirjev indeksov cen, je leta 1707 objavil pismo v zagovor študentov, katerih letni prihodki so znašali več kot pet funtov, kar je bila omejitev prihodkov, določena v pravilih college-a
zgodovinske britanske univerze, ki so izvirala iz XV. stoletja, nad katero študentje niso bili upravičeni do štipendije. Fleetwood je predlagal nedobesedno razlago pravila ter navedel, da bi bilo treba prilagoditi navedeni znesek znesku, s katerim bi se lahko pokrile iste potrebe, ki jih je bilo mogoče pokriti z zneskom petih funtov v trenutku, ko je bil navedeni znesek določen. William Fleetwood, Chronicon Preciosum: or an Account of English Money, the Price of Corn, and Other Commodities, for the last 600 Years, London, Charles Harper, 1707.
(21)  –	Tako na primer Uredba Sveta (ES) št. 2494/95 z dne 23. oktobra 1995 o harmoniziranih indeksih cen življenjskih potrebščin (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 10, zvezek 1, str. 39), katere četrta uvodna izjava navaja, da so indeksi cen življenjskih potrebščin pomembni za razumevanje inflacijskega procesa.
(22)  –	Priročnik za indeks cen življenjskih potrebščin, op. cit. str. 43.
(23)  –	J. Ghestin in M. Billiau, Le prix dans les contrats de longue durée, L.G.D.J., 1990, str. 106.
(24)  –	Vsekakor je treba te premisleke razumeti ne glede na razpravo – z ekonomskega vidika – o učinkih, povezanih z uporabo indeksacije (v zvezi s to razpravo glej S. Fischer, Indexing, Inflation, and Economic Policy, MIT Press, Cambridge, Mass. 1986) in s predpisi, ki so jih države članice sprejele v zvezi s tem, pri čemer so na splošno dobile navdih v premislekih ekonomske politike (kot primer je mogoče navesti francoska odloka št. 58‑1374 z dne 30. decembra 1958 in št. 59/246 z dne 4. februarja 1959; nemški Preisklauselgesetz (zakon o cenovni klavzuli) z dne 7. septembra 2007 (BGBl .
I str. 2246, 2247) ali španski, predvsem v zvezi z javnim sektorjem, Ley 2/2015, de 30 de marzo, de desindexación de la economía española (zakon 2/2015 z dne 30. marca o deindeksaciji španskega gospodarstva), BOE 77, str. 27244). Za primerjalno študijo glej Ministère de l’économie et du commerce extérieur, „Modalités de la réglementation des clauses d’indexation de prix en France, Allemagne, Belgique et Luxembourg“, Perspectives de politique économique
nº 19, 2012, Luxembourg, na voljo na www.competitivite.lu.
(25)  –	Navedena priloga v skladu s členom 3 Direktive 93/13 vsebuje okvirni in nedokončani seznam pogojev, ki lahko štejejo za nedovoljene. Sodišče je vedno znova odločilo, da čeprav vsebina priloge „ni taka, da bi se z njo samodejno in samostojno ugotovila nepoštenost spornega pogoja, pa je bistveni element, na katerem lahko pristojno sodišče utemelji presojo nepoštenosti tega pogoja“; sodba Invitel (C-472/10, EU:C:2012:242, točka 26).
(26)  –	Na eni strani v zvezi s klavzulami, ki prodajalcu ali ponudniku omogočajo, da enostransko spremeni pogodbo (odstavek 1, pododstavek (j) Priloge)), odstavek 2, pododstavek b, drugi pododstavek, navedene priloge določa, da to ni v nasprotju s pogoji, „pod katerimi si prodajalec ali ponudnik pridrži pravico, da enostransko spremeni pogoje pogodbe, sklenjene za nedoločen čas, pod pogojem, da mora o tem obvestiti potrošnika v ustreznem roku in da ima potrošnik pravico odpovedi pogodbe“. Na drugi strani in v zvezi s klavzulami, ki dajejo prodajalcu ali ponudniku pravico zvišati cene, odstavek 1, pododstavek l, Priloge določa, da se te klavzule štejejo za nedovoljene, če potrošnik nima „ustrezn[e] pravic[e] odpovedi pogodbe, če je končna cena previsoka glede na dogovorjeno ceno ob sklenitvi pogodbe.“ Sodišče je razlagalo ti določbi, pri čemer je navedeni pravici pripisalo poseben pomen. Glej sodbi Invitel (C-472/10, EU:C:2012:242, točka 24) in RWE Vertrieb (C-92/11, EU:C:2013:180, točki 49 in 54).
(27)  –	Pododstavek d odstavka 2 Priloge k Direktivi 93/13.
(28)  –	Člen 1(4) in uvodna izjava 30 Direktive o univerzalnih storitvah.
(29)  –	Z naslovom „Obveznosti zagotavljanja univerzalne storitve vključno s socialnimi obveznostmi“.
(30)  –	Člen 1(1) Direktive o univerzalnih storitvah.
(31)  –	Sodba Base in drugi (C-389/08, EU:C:2010:584, točka 32) in sodba Komisija/Francija (C-220/07, EU:C:2008:354, točka 28).
(32)  –	Glej člen 1(2) Direktive o univerzalnih storitvah.
(33)  –	Iz predložitvene odločbe ni jasno razvidno, za katero vrsto storitev veljajo klavzule. Čeprav določbe o posebnih tarifah in mehanizmih financiranja univerzalne storitve, ki jih obravnava Direktiva o univerzalni storitvi, ne veljajo za vse vrste storitev (v zvezi z izključitvijo storitev mobilne komunikacije glej sodbo Base Company in Mobistar (C-1/14, EU:C:2015:378)), ta omejitev ne velja za pravice končnih uporabnikov, ki so navedene v poglavju IV te direktive – zlasti se člen 20 nanaša na storitve, ki zagotovijo priključitev na javno elektronsko komunikacijsko omrežje ali javno dostopne elektronske komunikacijske storitve.
(34)  –	Glej, po analogiji, sodbo Schulz in Egbringhoff (C-359/11 in C-400/11, EU:C:2014:2317, točka 40).
(35)  –	Glej tudi uvodno izjavo 49 Direktive o univerzalnih storitvah.
(36)  –	Ta zadnjenavedena določba ureja varstvo potrošnika. Zlasti točka b navedene priloge v trenutno veljavni različici (priloga I, odstavek 1, točka b, Direktive 2009/73) med drugim določa, da „[…] Izvajalci storitev svoje naročnike neposredno in pravočasno ter na pregleden in razumljiv način obvestijo o vsakršnem povišanju tarif, v vsakem primeru pa pred iztekom običajnega obračunskega obdobja, ki sledi povišanju tarif. Države članice odjemalcem zagotovijo možnost odstopa od pogodb, če ti ne sprejmejo novih pogojev, o katerih jih obvesti njihov dobavitelj plina“.
(37)  –	Sodba RWE Vetrieb (C-92/11, EU:C:2013:180, točka 46). Vendar „mora biti standardizirani pogoj, ki dopušča tako enostransko prilagoditev, v skladu z zahtevami po dobri veri, uravnoteženosti in preglednosti, postavljenimi z navedenima direktivama“ (točka 47).
(38)  –	Doktrina razlikuje med klavzulami o indeksaciji, za katere je značilen avtomatizem, in klavzulami o spremembi s sklicevanjem na indeks. Glej J. P. Doucet, L’indexation, 1965, L.G.D.J, str. 6. O razliki med klavzulami o samodejni indeksaciji in klavzulami o prilagoditvi cen in tarif, ki ni samodejna, glej na primer G. Rouhette, „La révision conventionnelle du contrat“, Revue internationale de droit comparé, 1986, str. 369‑408.
(39)  –	O tem vprašanju glej P. Nihoul in P. Rodford, EU Electronic Communications Law, 2. izdaja, Oxford University Press, 2011, str. 399.
(40)  –	V ta vidik kontinuiranosti se umešča pristop, ki ga je v zvezi z indeksacijo ubralo Sodišče v svoji sodni praksi v precej drugačnem kontekstu področja javnih naročil, ko je pojem bistvene spremembe pogodbe razlagalo v okviru Direktive Sveta 92/50/EGS z dne 18. junija 1992 o usklajevanju postopkov za oddajo javnih naročil storitev, UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 6, zvezek 1, str. 322. (ki je bila razveljavljena in nadomeščene z Direktivo 2004/18/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 31. marca 2004 o usklajevanju postopkov za oddajo javnih naročil gradenj, blaga in storitev (UL L 134, str. 114)). Tako je Sodišče celo odločilo, da je nadomestitev indeksa cen z naknadnim indeksom, določena v okvirni pogodbi, omejena na določbe navedene okvirne pogodbe glede posodobitve klavzule o indeksaciji, zaradi česar sklicevanje na novi indeks cen ne pomeni take spremembe bistvenih pogojev prvotnega naročila, da bi to pomenilo novo oddajo naročila v smislu Direktive 92/50. Sodba pressetext Nachrichtenagentur (C‑454/06, EU:C:2008:351, točki 68 in 69).