62023CJ0352
TEISINGUMO TEISMO (devintoji kolegija) SPRENDIMAS
2024 m. rugsėjo 12 d. (
*1
)
„Prašymas priimti prejudicinį sprendimą – Prieglobsčio ir imigracijos politika – Europos Sąjungos pagrindinių teisių chartija – Taikymo sritis – 1, 4 ir 7 straipsniai – Direktyva 2011/95/ES – Taikymo sritis – 2 ir 3 straipsniai – Nacionalinė apsauga dėl humanitarinių priežasčių – Direktyva 2008/115/EB – 14 straipsnis – Galimybės išsiųsti iš šalies nebuvimas – Patvirtinimas – Neteisėtai šalyje esančio trečiosios šalies piliečio teisės išsiuntimo iš šalies atidėjimo atveju – Direktyva 2013/33/ES – Taikymo sritis – Materialinės priėmimo sąlygos“
Byloje C‑352/23 [Changu] (
i
),
dėl Administrativen sad Sofia-grad (Sofijos miesto administracinis teismas, Bulgarija) 2023 m. gegužės 29 d. nutartimi, kurią Teisingumo Teismas gavo 2023 m. birželio 7 d., pagal SESV 267 straipsnį pateikto prašymo priimti prejudicinį sprendimą byloje
LF
prieš
Zamestnik-predsedatel na Darzhavna agentsia za bezhantsite
TEISINGUMO TEISMAS (devintoji kolegija),
kurį sudaro kolegijos pirmininkė O. Spineanu‑Matei, devintosios kolegijos teisėjo pareigas einantis ketvirtosios kolegijos pirmininkas C. Lycourgos (pranešėjas) ir teisėjas S. Rodin,
generalinis advokatas J. Richard de la Tour,
kancleris A. Calot Escobar,
atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį,
išnagrinėjęs pastabas, pateiktas:
–
LF, atstovaujamo advokati V.B. Ilareva ir K. Stoyanov,
–
Europos Komisijos, atstovaujamos A. Azéma, J. Hottiaux, A. Katsimerou ir E. Rousseva,
atsižvelgęs į sprendimą, priimtą susipažinus su generalinio advokato nuomone, nagrinėti bylą be išvados,
priima šį
Sprendimą
1
Prašymas priimti prejudicinį sprendimą pateiktas dėl Europos Sąjungos pagrindinių teisių chartijos (toliau – Chartija) 1, 4 ir 7 straipsnių, 2011 m. gruodžio 13 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2011/95/ES dėl trečiųjų šalių piliečių ar asmenų be pilietybės priskyrimo prie tarptautinės apsaugos gavėjų, vienodo statuso pabėgėliams arba papildomą apsaugą galintiems gauti asmenims ir suteikiamos apsaugos pobūdžio reikalavimų (OL L 337, 2011, p. 9) 2 straipsnio h punkto ir 3 straipsnio, taip pat 2008 m. gruodžio 16 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2008/115/EB dėl bendrų nelegaliai esančių trečiųjų šalių piliečių grąžinimo standartų ir tvarkos valstybėse narėse (OL L 348, 2008, p. 98) 14 straipsnio 2 dalies išaiškinimo.
2
Šis prašymas pateiktas nagrinėjant LF ir Darzhavna agentsia za bezhantsite (Nacionalinė pabėgėlių agentūra, Bulgarija) (toliau – DAB) ginčą dėl sprendimo atsisakyti suteikti jai pabėgėlio statusą ir „humanitarinį statusą“.
Teisinis pagrindas
Sąjungos teisė
Direktyva 2008/115
3
Direktyvos 2008/115 12 konstatuojamojoje dalyje nurodyta:
„Turėtų būti atsižvelgta į nelegaliai esančių trečiųjų šalių piliečių, kurie dar negali būti išsiųsti, padėtį. Jų minimalių poreikių tenkinimo sąlygos turėtų būti apibrėžtos pagal nacionalinės teisės aktus. Siekdami įrodyti savo specifinę padėtį administracinės kontrolės ar patikrinimų atveju, šie asmenys turėtų gauti jų situacijos raštišką patvirtinimą. Valstybės narės turėtų galėti savo nuožiūra nustatyti raštiško patvirtinimo formą ir formatą, ir taip pat turėtų galėti jį įtraukti į pagal šią direktyvą priimamus sprendimus, susijusius su grąžinimu.“
4
Šios direktyvos 2 straipsnio 2 dalyje numatyta:
„Valstybės narės gali nuspręsti netaikyti šios direktyvos trečiųjų šalių piliečiams:
a)
kuriems atsisakyta leisti atvykti pagal [2006 m. kovo 15 d. Europos Parlamento ir Tarybos reglamento (EB) Nr. 562/2006, nustatančio taisyklių, reglamentuojančių asmenų judėjimą per sienas, Bendrijos kodeksą (Šengeno sienų kodeksas) (OL L 105, 2006, p. 1)], 13 straipsnį arba kuriuos kompetentingos institucijos sulaikė ar suėmė dėl neteisėto valstybės narės išorės sienos kirtimo sausuma, jūra ar oru, ir kurie po to nėra gavę leidimo ar teisės būti toje valstybėje narėje;
b)
kurie grąžinami pagal nacionalinę teisę vykdant baudžiamosios teisės sankciją arba tai yra baudžiamosios teisės sankcijos taikymo pasekmė, arba kuriems taikomos ekstradicijos procedūros.“
5
Minėtos direktyvos 6 straipsnio 4 dalyje nustatyta:
„Valstybės narės, atsižvelgdamos į asmenines, humanitares ar kitas priežastis, bet kuriuo metu gali suteikti atskirą leidimą gyventi ar kitokį leidimą, suteikiantį teisę pasilikti neteisėtai jų teritorijoje esančiam trečiosios šalies piliečiui. Tokiu atveju sprendimas grąžinti nepriimamas. Jei sprendimas grąžinti jau buvo priimtas, jis panaikinamas arba sustabdomas leidimo gyventi arba kito leidimo, suteikiančio teisę pasilikti, galiojimo laikotarpiui.“
6
Tos pačios direktyvos 8 straipsnio 1 ir 2 dalyse nurodyta:
„1.   Valstybės narės imasi visų būtinų priemonių, kad įvykdytų sprendimą grąžinti, jei nebuvo suteiktas laikotarpis savanoriškai išvykti pagal 7 straipsnio 4 dalį arba jei nebuvo laikomasi įpareigojimo grįžti per savanoriško išvykimo laikotarpį, numatytą pagal 7 straipsnį.
2.   Jei valstybė narė pagal 7 straipsnį yra suteikusi laikotarpį savanoriškai išvykti, sprendimas grąžinti gali būti įvykdytas tik pasibaigus tam laikotarpiui, išskyrus tuos atvejus, kai tuo laikotarpiu atsiranda pavojus, kaip nurodyta 7 straipsnio 4 dalyje.“
7
Direktyvos 2008/115 9 straipsnio 1 ir 2 dalyse nurodyta:
„1.   Valstybės narės atideda išsiuntimą:
a)
tuo atveju, jei jis pažeistų negrąžinimo principą, arba
b)
tol, kol nesuteikiamas sustabdymas pagal 13 straipsnio 2 dalį.
2.   Valstybės narės atitinkamam laikotarpiui gali atidėti išsiuntimą, kiekvienu atveju atsižvelgdamos į atskiro atvejo konkrečias aplinkybes. Valstybės narės atsižvelgia visų pirma į:
a)
trečiosios šalies piliečio fizinę ar psichinę būklę;
b)
technines priežastis, pavyzdžiui, transporto pajėgumų trūkumą ar išsiuntimo neįvykdymą dėl kliūčių, susijusių su asmens tapatybės nustatymu.“
8
Šios direktyvos 14 straipsnyje numatyta:
„1.   Valstybės narės užtikrina, išskyrus atvejus, kuriems taikomi 16 ir 17 straipsniai, kad trečiųjų šalių piliečių atžvilgiu, pagal 7 straipsnį suteiktu laikotarpiu savanoriškai išvykti ir laikotarpiais, kuriais pagal 9 straipsnį buvo atidėtas išsiuntimas, kiek įmanoma būtų atsižvelgiama į šiuos principus:
a)
išlaikoma jų teritorijoje esančių šeimos narių vienybė;
b)
teikiama neatidėliotina medicinos pagalba ir užtikrinamas būtinas ligos gydymas;
c)
nepilnamečiams sudaromos sąlygos dalyvauti pagrindinio švietimo sistemoje, atsižvelgiant į jų buvimo trukmę;
d)
į specialius pažeidžiamų asmenų poreikius.
2.   Valstybės narės pagal savo nacionalinę teisę pateikia 1 dalyje nurodytiems asmenims rašytinį patvirtinimą, kad jiems suteiktas laikotarpis savanoriškai išvykti buvo pratęstas pagal 7 straipsnio 2 dalį arba kad sprendimas grąžinti laikinai nebus vykdomas.“
Direktyva 2011/95
9
Direktyvos 2011/95 14 ir 15 konstatuojamosiose dalyse nurodyta:
(14)
valstybės narės turėtų turėti teisę nustatyti arba palikti galioti palankesnes nei šioje direktyvoje nustatyti reikalavimai nuostatas dėl trečiųjų šalių piliečių arba asmenų be pilietybės, kurie prašo valstybės narės tarptautinės apsaugos, kai suprantama, jog toks prašymas grindžiamas tuo, kad atitinkamas asmuo yra pabėgėlis, kaip apibrėžta [1951 m. liepos 28 d. Ženevos konvencijos dėl pabėgėlių statuso, papildytos 1967 m. sausio 31 d. Niujorko protokolu] 1 straipsnio A skirsnyje, arba papildomą apsaugą galintis gauti asmuo;
(15)
ši direktyva netaikoma tiems trečiųjų šalių piliečiams arba asmenims be pilietybės, kuriems leidžiama pasilikti valstybių narių teritorijoje ne dėl tarptautinės apsaugos poreikio, bet valstybės narės nuožiūra dėl užuojautos ar humanitarinių priežasčių.“
10
Pagal šios direktyvos 2 straipsnio h punktą sąvoka „tarptautinės apsaugos prašymas“ minėtos direktyvos tikslais apibrėžta taip:
„<…>trečiosios šalies piliečio arba asmens be pilietybės pateiktas prašymas dėl valstybės narės apsaugos, kuris, kaip galima suprasti, siekia pabėgėlio statuso arba papildomos apsaugos statuso ir kuris aiškiai neprašo kitokios rūšies apsaugos, kuriai netaikoma ši direktyva ir kurios galima prašyti atskirai.“
11
Tos pačios direktyvos 3 straipsnyje nustatyta:
„Valstybės narės gali nustatyti arba palikti galioti palankesnius reikalavimus, skirtus nustatyti, kuris asmuo gali būti priskiriamas prie pabėgėlio ar papildomą apsaugą galinčio gauti asmens, ir tarptautinės apsaugos pobūdį, jei tie reikalavimai yra suderinami su šia direktyva.“
Direktyva 2013/32/ES
12
2013 m. birželio 26 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2013/32/ES dėl tarptautinės apsaugos suteikimo ir panaikinimo bendros tvarkos (OL L 180, 2013, p. 60) 2 straipsnyje pateikta tokia šioje direktyvoje vartojamų sąvokų apibrėžtis:
„Šioje direktyvoje vartojamų terminų apibrėžtys:
<…>
„f)
sprendžiančioji institucija – bet kokia pusiau teisminė arba administracinė institucija valstybėje narėje, atsakinga už tarptautinės apsaugos prašymų nagrinėjimą ir kompetentinga priimti pirmosios instancijos sprendimus tokiais atvejais;
<…>
q)
paskesnis prašymas – vėlesnis tarptautinės apsaugos prašymas priėmus galutinį sprendimą dėl ankstesnio prašymo, įskaitant atvejus, kai prašytojas tiesiogiai atsiėmė savo prašymą, ir atvejus, kai sprendžiančioji institucija atmetė prašymą po to, kai jis buvo netiesiogiai atsiimtas pagal 28 straipsnio 1 dalį.“
13
Šios direktyvos 9 straipsnio 1 dalyje numatyta:
„Tik taikant šią tvarką prašytojams leidžiama likti valstybėje narėje, kol sprendžiančioji institucija priima sprendimą pagal pirmosios instancijos procedūras, nustatytas III skyriuje. Ta teisė likti nesuteikia teisės į leidimą gyventi šalyje.“
14
Minėtos direktyvos 41 straipsnio 1 dalyje nustatyta:
„Valstybės narės teisei pasilikti teritorijoje gali taikyti išimtį, kai asmuo:
a)
yra pateikęs pirmą paskesnį prašymą, kuris nėra toliau nagrinėtas pagal 40 straipsnio 5 dalį, tik siekdamas atidėti arba sužlugdyti anksčiau priimto sprendimo vykdymą, kuriuo remiantis jis būtų artimiausiu metu išsiųstas iš tos valstybės narės; arba
b)
po galutinio sprendimo laikyti pirmą paskesnį prašymą nepriimtinu pagal 40 straipsnio 5 dalį arba po galutinio sprendimo atmesti tą prašymą kaip nepagrįstą, toje pačioje valstybėje narėje pateikia kitą paskesnį prašymą.
Valstybės narės gali tokią išimtį taikyti tik tuo atveju, kai sprendžiančioji institucija mano, kad dėl sprendimo dėl grąžinimo asmuo nebus tiesiogiai arba netiesiogiai grąžinamas pažeidžiant tos valstybės narės tarptautinius ir Sąjungos įsipareigojimus.“
15
Minėtos direktyvos 46 straipsnio 5 ir 6 dalyse numatyta:
„5.   Nedarydamos poveikio 6 daliai, valstybės narės leidžia prašytojams likti jų teritorijoje, kol baigiasi laikotarpis, per kurį jie gali pasinaudoti teise į veiksmingą teisių gynimo priemonę, ir, kai tokia teise per tą laikotarpį buvo pasinaudota – kol laukiama priemonės rezultato.
6.   Kai sprendimas:
a)
laikyti prašymą akivaizdžiai nepagrįstu pagal 32 straipsnio 2 dalį arba nepagrįstu išnagrinėjus pagal 31 straipsnio 8 dalį, išskyrus atvejus, kai šie sprendimai pagrįsti 31 straipsnio 8 dalies h punkte nurodytomis aplinkybėmis;
<…>
atitinkamo prašytojo prašymu arba ex officio teismas turi įgaliojimus priimti sprendimą, ar prašytojas gali likti valstybės narės teritorijoje, jeigu tokiu sprendimu panaikinama prašytojo teisė likti valstybėje narėje ir kai nacionalinėje teisėje nenumatyta teisė likti valstybėje narėje, kol laukiama teisių gynimo priemonės rezultato.“
Direktyva 2013/33
16
2013 m. birželio 26 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2013/33/ES, kuria nustatomos normos dėl tarptautinės apsaugos prašytojų priėmimo (OL L 180, 2013, p. 96), 20 straipsnio 1 ir 5 dalyse numatyta:
„1.   Valstybės narės gali apriboti arba išimtiniais ir tinkamai pagrįstais atvejais panaikinti materialines priėmimo sąlygas, kai prašytojas:
<…>
c)
yra pateikęs paskesnį prašymą, kaip apibrėžta Direktyvos [2013/32] 2 straipsnio q punkte.
<…>
5.   Sprendimai dėl materialinių priėmimo sąlygų apribojimo ar panaikinimo arba dėl šio straipsnio 1 ir 2, 3 ir 4 dalyse nurodytų sankcijų kiekvienu atveju priimami individualiai, objektyviai ir nešališkai bei pateikiant priežastis. Priimant sprendimus, dėmesys skiriamas konkrečiai to asmens padėčiai, ypač sprendžiant dėl tų asmenų, kuriems taikomas 21 straipsnis, atsižvelgiant į proporcingumo principą. Valstybės narės visais atvejais užtikrina galimybę gauti sveikatos priežiūrą pagal 19 straipsnį ir visiems prašytojams užtikrina orumo nežeminantį gyvenimo lygį.“
Bulgarijos teisė
ZUB
17
Zakon za ubezhichteto i bezhantsite (Prieglobsčio ir pabėgėlių įstatymas, toliau – ZUB) 8 straipsnio 1 dalyje nustatyta:
„Pabėgėlio statusas Bulgarijos Respublikoje suteikiamas užsieniečiui, kuris dėl pagrįstos persekiojimo dėl rasės, religijos, tautybės, politinių pažiūrų ar priklausymo tam tikrai socialinei grupei baimės yra ne savo pilietybės šalyje ir negali arba dėl tokios baimės nepageidauja atsiduoti tos šalies globai arba į ją grįžti.“
18
Šio įstatymo 9 straipsnyje numatyta:
„1.   Humanitarinis statusas suteikiamas užsieniečiui, kuris neatitinka pabėgėlio statuso suteikimo sąlygų ir kuris negali arba nenori gauti savo kilmės šalies apsaugos, nes jam gali grėsti realus didelės žalos pavojus, pavyzdžiui:
1)
mirties bausmė ar egzekucija, arba
2)
kankinimas, nežmoniškas ar žeminantis elgesys arba baudimas, arba
3)
rimta ir asmeninė grėsmė civilio gyvybei ar asmeniui dėl nesirenkamojo smurto tarptautinio ar vidaus ginkluoto konflikto metu.
<…>
8.   Humanitarinis statusas taip pat gali būti suteiktas dėl kitų humanitarinių priežasčių ir dėl Jungtinių Tautų vyriausiojo pabėgėlių reikalų komisaro vykdomojo komiteto išvadose nurodytų priežasčių.“
ZChRB
19
Zakon za chuzhdentsite v Republika Balgaria (Įstatymas dėl užsieniečių Bulgarijos Respublikoje, toliau – ZChRB) 44b straipsnyje nustatyta:
„1.   Kai užsienietis negali būti išsiųstas ar nedelsiant grąžintas arba šių priemonių vykdymas turi būti atidėtas dėl teisinių ar techninių priežasčių, administracinės prievartos priemonę skyrusi institucija sustabdo jos vykdymą, kol bus pašalintos kliūtys ją įvykdyti.
2.   Kai, pasibaigus [ZUB] nustatytam laikinosios apsaugos taikymo terminui, užsieniečio išsiuntimas ar grąžinimas yra neįmanomas arba kai tokių priemonių vykdymas turi būti atidėtas dėl sveikatos ar humanitarinių priežasčių, administracinės prievartos priemonę pritaikiusi institucija sustabdo jos vykdymą, kol bus pašalintos kliūtys ją įvykdyti.“
20
Pagal ZChRB papildomų nuostatų 16 punkto 1 dalį yra „humanitarinių priežasčių“, kai atsisakius priimti užsienietį ar jam išvykus iš Bulgarijos Respublikos teritorijos kiltų rimtas pavojus jo sveikatai ar gyvybei dėl objektyvių aplinkybių ar jo šeimos neliečiamumo, arba kai dėl šeimos ar vaiko interesų būtina, kad jis būtų priimtas ar pasiliktų šalies teritorijoje.
Pagrindinė byla ir prejudiciniai klausimai
21
LF yra pilnametis trečiosios šalies pilietis, nuo 1996 m. gyvenantis Bulgarijoje. Jis nesėkmingai pateikė kelis tarptautinės apsaugos prašymus ir dėl jo buvo priimti keli sprendimai grąžinti, kurie niekada nebuvo įvykdyti.
22
2021 m. balandžio 13 d. LF pateikė vienuoliktąjį tarptautinės apsaugos prašymą ir, be kita ko, nurodė, kad didelę savo gyvenimo dalį praleido Bulgarijoje ir kad dėl teisinio vakuumo, susijusio su jo buvimu šioje valstybėje narėje, jis neturėjo galimybės gauti nei sveikatos draudimo, nei medicininės priežiūros. Jis taip pat teigė, kad jo sveikatos būklė ypač pablogėjo, nes jis negalėjo keliauti įprastai ir kad ilgos kelionės galėjo kelti pavojų jo gyvybei.
23
2021 m. balandžio 29 d. sprendimu DAB, sprendžiančioji institucija Bulgarijoje, atmetė LF prašymą. Ji nusprendė, kad atitinkamo asmens grąžinimas į kilmės šalį būtų užtikrintas per nacionalinę grąžinimo instituciją arba Tarptautinę migracijos organizaciją (TMO).
24
Šis sprendimas buvo panaikintas 2021 m. lapkričio 25 d. teismo sprendimu, kuris tapo galutinis, motyvuojant tuo, kad, pirma, LF rėmėsi negrąžinimo principu, kuris jam buvo taikytinas atsižvelgiant į jo teiginius, kad ilgos kelionės kelia pavojų jo gyvybei, ir, antra, šio principo pažeidimas yra pagrindas suteikti humanitarinį statusą, numatytą ZUB 9 straipsnio 1 dalies 2 punkte.
25
Po šio panaikinimo LF tarptautinės apsaugos prašymas buvo įregistruotas 2021 m. gruodžio 30 d. Jis išreiškė norą būti apgyvendintas DAB registracijos ir priėmimo centre, nes negalėjo patenkinti savo būtiniausių poreikių.
26
2022 m. rugpjūčio 10 d. DAB priėmė ginčijamą sprendimą, kuriuo atsisakė suteikti LF pabėgėlio statusą ir humanitarinį statusą.
27
Ši institucija nusprendė, kad LF nurodytos priežastys, pirma, nepateisina pagrįstos persekiojimo baimės ar didelės žalos pavojaus, kaip tai suprantama pagal ZUB 8 straipsnio 1 dalį ir 9 straipsnio 1 dalį, ir, antra, negali būti laikomos humanitarinio statuso suteikimo priežastimis, atsižvelgiant į šio įstatymo 9 straipsnio 8 dalyje nurodytus motyvus. Be to, minėta institucija nurodė, kad įvairūs dėl LF priimti baudžiamieji nuosprendžiai, rodė, kad jis nėra integravęsis į Bulgarijos visuomenę ir yra recidyvistas. Galiausiai ji nusprendė, kad užsitęsęs LF buvimas Bulgarijoje ir negalėjimas grįžti į savo kilmės šalį nėra apsaugos pagrindas pagal ZUB, o tik gali pateisinti prašymą suteikti jai administracinį statusą pagal ZChRB.
28
LF apskundė šį sprendimą Administrativen sad Sofia-grad (Sofijos miesto administracinis teismas, Bulgarija), t. y. prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui.
29
Šis teismas mano, pirma, kad LF neatitinka pabėgėlio statuso suteikimo pagal ZUB 8 straipsnio 1 dalį arba naudojimosi humanitariniu statusu pagal šio įstatymo 9 straipsnio 1 dalį sąlygų. Vis dėlto, atsižvelgdamas į ilgą LF gyvenimo Bulgarijoje trukmę, t. y. daugiau nei 26 metus, per kurią jis neturėjo jokio asmens tapatybės dokumento ir dažnai neteko garantijų, būtinų jo orumo nežeminančiam gyvenimo lygiui užtikrinti, taip pažeidžiant Direktyvos 2008/115 14 straipsnį, jo situacija panaši į 2019 m. kovo 19 d. Sprendime Jawo (C‑163/17, EU:C:2019:218), 2019 m. kovo 19 d. Sprendime Ibrahim ir kt. (C‑297/17, C‑318/17, C‑319/17 ir C‑438/17, EU:C:2019:219) ir 2011 m. sausio 21 d. Europos Žmogaus Teisių Teismo sprendime M.S.S. prieš Belgiją ir Graikiją (CE:ECHR:2011:0121JUD003069609) išnagrinėtas situacijas.
30
Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismas konkrečiai pažymi, kad Bulgarijos valdžios institucijos neįvykdė iš Direktyvos 2008/115 8 straipsnio kylančios pareigos kuo greičiau išsiųsti LF iš šalies.
31
Šiam teismui kyla klausimas, ar, nesant ZChRB nuostatos, pagal kurią būtų galima LF suteikti teisę gyventi šalyje dėl humanitarinių priežasčių, ir nesant valstybių narių pareigos numatyti tokią nuostatą pagal Direktyvos 2008/115 6 straipsnio 4 dalį, tai, kad Bulgarijos valdžios institucijos nepripažino konkrečios LF situacijos, darant prielaidą, kad tai yra Chartijos 1, 4 ir 7 straipsnių pažeidimas, yra viena iš „privalomųjų humanitarinių priežasčių“, kurios pateisintų ZUB 9 straipsnio 8 dalies aiškinimą pagal Direktyvos 2011/95 15 konstatuojamąją dalį ir 2 straipsnio h punktą.
32
Jeigu atsakymas būtų teigiamas, minėtam teismui dar kyla klausimas, ar reikėtų suteikti papildomą apsaugą, kaip tai suprantama pagal Direktyvą 2011/95, remiantis ZUB 9 straipsnio 8 dalimi, ar teisę gyventi šalyje dėl humanitarinių priežasčių, kaip tai suprantama pagal Direktyvos 2008/115 6 straipsnio 4 dalį.
33
Antra, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas pabrėžia, kad nė vienoje ZChRB nuostatoje nenumatyta LF teisė gauti rašytinį jo padėties patvirtinimą, priešingai, nei nurodyta Direktyvos 2008/115 12 konstatuojamojoje dalyje ir jos 14 straipsnio 2 dalyje.
34
Nagrinėjamu atveju dėl ZChRB ir Direktyvos 2008/115 taikymo LF jo atžvilgiu buvo priimti tik du sprendimai grąžinti, konkrečiai 2005 m. rugsėjo 26 d. ir 2017 m. rugpjūčio 9 d., kurie nebuvo įgyvendinti. Nėra jokių požymių, kad šį neįgyvendinimą galima paaiškinti jų įvykdymui daromomis kliūtimis ar sveikatos arba humanitarinėmis priežastimis.
35
Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo teigimu, Direktyvoje 2008/115 neapibrėžtos pasekmės, kylančios dėl to, kad vykdant išsiuntimą iš šalies būtų pažeista trečiosios šalies piliečio teisė į privataus gyvenimo gerbimą. Taigi, nesant pagal šios direktyvos 6 straipsnio 4 dalį priimtos nacionalinės humanitarinės išlygos, minėtos direktyvos 14 straipsnio 2 dalies, siejamos su jos 12 konstatuojamąja dalimi, pažeidimas negali lemti valstybės narės pareigos suteikti trečiosios šalies piliečiui teisę gyventi šalyje.
36
Trečia, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas mano, kad leidimo gyventi šalyje dėl humanitarinių priežasčių išdavimas trečiosios šalies piliečiui reglamentuojamas tik ZUB 9 straipsnio 8 dalyje. Vis dėlto šiam teismui kyla abejonių dėl šios nuostatos aiškinimo atsižvelgiant į Sąjungos teisę, nes Bulgarijos teisės aktų leidėjas klaidingai nusprendė, kad leidimo gyventi šalyje išdavimą dėl „humanitarinių priežasčių“ turi reglamentuoti ZUB, kurio pagrindinis tikslas – perkelti Direktyvą 2011/95 į Bulgarijos teisę.
37
Iš tiesų šis teismas mano, kad, pirma, nors pagal Bulgarijos teisę papildoma apsauga taip apibūdinama vartojant žodžių junginį „humanitarinis statusas“, „humanitarinės priežastys“, nurodytos ZUB 9 straipsnio 8 dalyje, neatrodo reikšmingos vertinant, ar reikia suteikti papildomą apsaugą, reglamentuojamą Direktyvos 2011/95 15 straipsnyje ir ZUB 9 straipsnio 1 dalyje. Antra, pagal šios direktyvos 12 konstatuojamąją dalį ir 2 straipsnio h punktą leidimo gyventi šalyje išdavimas dėl tokių humanitarinių priežasčių nepatenka į jos taikymo sritį.
38
Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas mano, kad dėl LF padėties reikia plačiai aiškinti vien galimybę nacionalinėje teisėje taikyti „humanitarinę nuostatą“, atitinkančią Chartijos 1, 4 ir 7 straipsniuose įtvirtintas pagrindines teises.
39
Jeigu ZUB 9 straipsnio 8 dalis būtų aiškinama taip, kad ji nepatenka į Direktyvos 2011/95 taikymo sritį, LF teisinę padėtį būtų galima vertinti atsižvelgiant ne į galimą jo grįžimą į kilmės šalį, bet į jo padėtį Bulgarijoje, be kita ko, atsižvelgiant į jo gyvenimo šioje valstybėje narėje trukmę ir jo pagrindinių teisių paisymą.
40
Taigi prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui kyla klausimas, ar, nepaisant Direktyvos 2011/95 3 straipsnyje įtvirtintos išlygos dėl galimybės valstybėms narėms nustatyti palankesnius reikalavimus, pagal šios direktyvos 2 straipsnio 2 dalies h punktą leidžiama suteikti apsaugą „dėl privalomųjų humanitarinių priežasčių“, nesusijusių su šios direktyvos pobūdžiu ir motyvais, trečiosios šalies piliečiui, kuris, kaip LF, gyveno valstybėje narėje ilgiau nei 26 metus be rašytinio jo teisinio statuso patvirtinimo ir galimybės gauti leidimą gyventi šalyje „dėl humanitarinių priežasčių“.
41
Šio teismo teigimu, teisės į pagarbą žmogaus orumui, teisei į gyvybę, neliečiamybę ir sveikatą, įtvirtintos atitinkamai Chartijos 1, 2, 3 ir 35 straipsniuose, taip pat nežmoniško ar žeminančio elgesio draudimas, numatytas jos 4 straipsnyje, draudžia, kad esant tokiai situacijai, kaip nagrinėjama pagrindinėje byloje, iš neteisėtai šalyje esančio trečiosios šalies piliečio, kurio išsiuntimas iš šalies faktiškai sustabdytas, kol bus išnagrinėtas jo skundas, būtų atimta galimybė tenkinti savo pagrindinius poreikius.
42
Šiomis aplinkybėmis Administrativen sad Sofia-grad (Sofijos miesto administracinis teismas) nutarė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šiuos prejudicinius klausimus:
„1.
Ar [Direktyvos 2011/95] 15 konstatuojamoji dalis, 2 straipsnio h punktas ir 3 straipsnis turi būti aiškinami taip, kad pagal juos valstybei narei leidžiama nustatyti nacionalinės teisės normą dėl tarptautinės apsaugos suteikimo dėl užuojautos ar humanitarinių priežasčių, kuri, remiantis [šios] direktyvos 15 konstatuojamąja dalimi ir [šio] 2 straipsnio h punktu (kitokios rūšies apsauga), jokiu aspektu neatitinka [šios] direktyvos logikos ir esmės, ar ir tokiu atveju, remiantis [šios direktyvos] 3 straipsniu, nacionalinėje teisėje numatyta galimybė suteikti apsaugą dėl „humanitarinių priežasčių“ turi būti suderinama su tarptautinės apsaugos normomis?
2.
Ar pagal [Direktyvos 2008/115] 12 konstatuojamąją dalį ir 14 straipsnio 2 dalį, siejamas su [Chartijos] 1 ir 4 straipsniais, valstybė narė privalo pateikti trečiųjų šalių piliečiams raštišką patvirtinimą, kuriame būtų pažymima, kad jie šalyje gyvena neteisėtai, bet dar negali būti grąžinami?
3.
Ar esant nacionalinei teisinei sistemai, kurioje vienintelė nuostata dėl trečiosios šalies piliečio statuso įteisinimo dėl „humanitarinių priežasčių“ įtvirtinta ZUB 9 straipsnio 8 dalyje, šios nacionalinės teisės nuostatos aiškinimas, jokiu aspektu neatitinkantis Direktyvos 2011/95 pobūdžio ir joje nurodytų priežasčių, yra suderinamas su [šios direktyvos] 15 konstatuojamąja dalimi, 2 straipsnio h punktu ir 3 straipsniu?
4.
Ar pagal Chartijos 1, 4 ir 7 straipsnius reikalaujama, kad, taikant Direktyvą 2011/95, būtų apsvarstoma, ar ilgą laiką trunkantis trečiosios šalies piliečio gyvenimas valstybėje narėje neįteisinus statuso yra atskira priežastis suteikti tarptautinę apsaugą dėl „privalomųjų humanitarinių priežasčių“?
5.
Ar remiantis pozityviąja valstybės narės pareiga užtikrinti, kad būtų laikomasi Chartijos 1 ir 4 straipsnių reikalavimų, leidžiamas platus toks nacionalinės priemonės, būtent [ZUB] 9 straipsnio 8 dalies, aiškinimas, kuris viršytų tarptautinės apsaugos logiką ir normas pagal Direktyvą 2011/95, ir ar remiantis šia pareiga turi būti taikomas aiškinimas, kuris būtų susijęs tik su absoliučiųjų pagrindinių teisių užtikrinimu pagal [minėtus] [Chartijos] straipsnius?
6.
Ar tai, kad trečiosios šalies piliečiui, kurio situacija tokia kaip pareiškėjo [pagrindinėje byloje], nesuteikiama apsauga pagal [ZUB] 9 straipsnio 8 dalį, gali reikšti, kad valstybė narė nevykdo įsipareigojimų pagal [Chartijos] 1, 4 ir 7 straipsnius?“
Dėl prejudicinių klausimų
Dėl pirmojo, trečiojo ir penktojo klausimų
43
Pirmuoju, trečiuoju ir penktuoju klausimais, kuriuos reikia nagrinėti kartu, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės siekia išsiaiškinti, ar Direktyvos 2011/95 2 straipsnio h punktas, siejamas su šios direktyvos 15 konstatuojamąja dalimi ir 3 straipsniu ir Chartijos 1 ir 4 straipsniais, turi būti aiškinamas taip, kad pagal jį valstybei narei nedraudžiama suteikti trečiosios šalies piliečiui teisės gyventi šalyje dėl humanitarinių priežasčių, visiškai nesusijusių su šioje direktyvoje numatytos tarptautinės apsaugos pobūdžiu, pagrindais ir tikslais.
44
Pirma, reikia priminti, kad pagal Direktyvos 2011/95 3 straipsnį, siejamą su jos 14 konstatuojamąja dalimi, valstybės narės gali priimti arba išlaikyti reikalavimus, kuriais sušvelninamos pabėgėlio statuso arba papildomos apsaugos statuso suteikimo trečiosios šalies piliečiui arba asmeniui be pilietybės sąlygos, su sąlyga, kad tie reikalavimai yra suderinami su šia direktyva. Vis dėlto tokios normos neturi pakenkti šios direktyvos bendrai struktūrai ar tikslams. Kalbant konkrečiai, draudžiami reikalavimai, kuriais siekiama suteikti pabėgėlio arba tarptautinės apsaugos statusą trečiųjų šalių piliečiams arba asmenims be pilietybės, kurių padėtis visiškai neatitinka tarptautinės apsaugos teikimo logikos (šiuo klausimu žr. 2021 m. lapkričio 9 d. Sprendimo Bundesrepublik Deutschland (Šeimos vienovės išsaugojimas), C‑91/20, EU:C:2021:898, 39 ir 40 punktus).
45
Teisingumo Teismas jau yra nusprendęs dėl 2004 m. balandžio 29 d. Tarybos direktyvos 2004/83/EB dėl trečiųjų šalių piliečių ar asmenų be pilietybės priskyrimo pabėgėliams ar asmenims, kuriems reikalinga tarptautinė apsauga, jų statuso ir suteikiamos apsaugos pobūdžio būtiniausių standartų (OL L 304, 2004, p. 12; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 19 sk., 7 t., p. 96) 3 straipsnio, kurio formuluotė identiška Direktyvos 2011/95 3 straipsniui, kad pagal šią nuostatą valstybei narei draudžiama suteikti pabėgėlio ar papildomos apsaugos gavėjo statusą trečiosios šalies piliečiui arba asmeniui be pilietybės dėl nežmoniško ar žeminančio elgesio, kaip jis suprantamas pagal Chartijos 4 straipsnį, šios valstybės narės teritorijoje, nes jo padėtis visiškai neatitinka tarptautinės apsaugos teikimo logikos (šiuo klausimu žr. 2014 m. gruodžio 18 d. Sprendimo M’Bodj, C‑542/13, EU:C:2014:2452, 33, 43 ir 44 punktus).
46
Taigi teisės gyventi šalyje suteikimas trečiosios šalies piliečiui negali būti grindžiamas Direktyvos 2011/95 nuostatomis, jeigu tokia teisė gyventi šalyje pateisinama šio piliečio materialine padėtimi priimančiosios valstybės narės teritorijoje, net jei ši situacija būtų tokia sunki, kad galėtų būti prilyginta nežmoniškam ar žeminančiam elgesiui, kaip tai suprantama pagal Chartijos 4 straipsnį.
47
Antra, vis dėlto reikia pažymėti, kad Direktyvos 2011/95 2 straipsnio h punkte „tarptautinės apsaugos prašymas“ apibrėžiamas kaip trečiosios šalies piliečio arba asmens be pilietybės pateiktas prašymas dėl valstybės narės apsaugos; šis asmuo, kaip galima suprasti, siekia pabėgėlio statuso arba papildomos apsaugos statuso, nes prašytojas aiškiai neprašo kitokios rūšies apsaugos. Ši nuostata turi būti siejama su šios direktyvos 15 konstatuojamąja dalimi, kurioje patikslinama, kad į šios direktyvos taikymo sritį nepatenka tie trečiųjų šalių piliečiai arba asmenys be pilietybės, kuriems leidžiama pasilikti valstybių narių teritorijose ne dėl tarptautinės apsaugos poreikio, bet valstybės narės nuožiūra dėl užuojautos ar humanitarinių sumetimų.
48
Darytina išvada, kad, nepaisant Direktyvos 2011/95 3 straipsnio, šia direktyva valstybei narei nedraudžiama suteikti nacionalinės apsaugos kartu su teisėmis, leidžiančiomis pabėgėlio ar papildomos apsaugos statuso neturintiems asmenims gyventi jos teritorijoje, turint omenyje tai, kad tokios apsaugos suteikimas nepatenka į šios direktyvos taikymo sritį (šiuo klausimu žr. 2010 m. lapkričio 9 d. Sprendimo B ir D, C‑57/09 ir C‑101/09, EU:C:2010:661, 116–118 punktus ir 2019 m. gegužės 23 d. Sprendimo Bilali, C‑720/17, EU:C:2019:448, 61 punktą). Taigi valstybė narė gali vien pagal savo nacionalinę teisę suteikti teisę gyventi šalyje dėl humanitarinių priežasčių trečiųjų šalių piliečiams, kurie jos teritorijoje patiria didelį materialinį nepriteklių.
49
Vis dėlto šios nacionalinės apsaugos negalima painioti su pabėgėlio ar papildomos apsaugos statusu, kaip tai suprantama pagal Direktyvą 2011/95, antraip būtų pažeista šioje direktyvoje nustatyta sistema. Taigi šią nacionalinę apsaugą suteikiančios normos turi leisti aiškiai atskirti minėtą apsaugą nuo pagal minėtą direktyvą suteikiamos apsaugos (pagal analogiją žr. 2010 m. lapkričio 9 d. Sprendimo B ir D, C‑57/09 ir C‑101/09, EU:C:2010:661, 119 ir 120 punktus).
50
Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas turi nustatyti, ar nacionalinės teisės aktai, kuriais remiantis teisė gyventi šalyje humanitariniais tikslais prireikus galėtų būti suteikta trečiosios šalies piliečiui, kurio padėtis tokia kaip pareiškėjo pagrindinėje byloje, leidžia aiškiai atskirti iš tokios teisės gyventi šalyje kylantį statusą nuo statuso, suteikto pagal Direktyvą 2011/95.
51
Šiuo klausimu vien aplinkybė, jog pagal nacionalinę teisę papildomos apsaugos suteikimo sistema ir iš šios nacionalinės apsaugos kylanti sistema kvalifikuojama vienodai, neleidžia daryti išvados, kad šios dvi sistemos negali būti pakankamai atskirtos (pagal analogiją žr. 2010 m. lapkričio 9 d. Sprendimo B ir D, C‑57/09 ir C‑101/09, EU:C:2010:661, 119 ir 120 punktus). Be to, negalima daryti išvados, kad minėtos sistemos negali būti pakankamai atskirtos juo labiau dėl to, kad tokią nacionalinę apsaugą reglamentuojančios teisės nuostatos figūruoja tarp nacionalinės teisės nuostatų, iš esmės susijusių su iš Direktyvos 2011/95 kylančia apsauga.
52
Vis dėlto, jeigu, kaip, atrodo, yra nagrinėjamu atveju, nacionalinės apsaugos sistema yra numatyta tuose pačiuose teisės aktuose kaip ir tie, kuriais perkeliama Direktyva 2011/95, ir jei, be to, nacionalinės teisės aktų leidėjas šią sistemą kvalifikavo taip pat, kaip ir papildomos apsaugos sistemą, normos, pagal kurias suteikiama tokia nacionalinė apsauga, negali būti laikomos leidžiančiomis aiškiai atskirti šią apsaugą nuo pagal šią direktyvą suteikiamos apsaugos, jeigu iš šios nacionalinės sistemos kylantis statusas, be kita ko, iš esmės sutampa su papildomos apsaugos statusu, kaip jis nustatytas minėtoje direktyvoje.
53
Galiausiai Direktyvos 2011/95 2 straipsnio h punkte numatyta tik tai, kad prašymas, kuriuo trečiosios šalies pilietis arba asmuo be pilietybės aiškiai prašo suteikti kitos rūšies apsaugą, nelaikomas tarptautinės apsaugos prašymu, jei pagal nacionalinę teisę leidžiama prašyti tokios kitos rūšies apsaugos pateikiant atskirą prašymą. Vis dėlto, priešingai, nei teigia Europos Komisija, šia nuostata visiškai nedraudžiama nacionalinei institucijai, atmetusiai tarptautinės apsaugos prašymą, suteikti teisę gyventi šalyje remiantis vien iš nacionalinės teisės kylančia apsauga.
54
Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, į pirmąjį, trečiąjį ir penktąjį klausimus reikia atsakyti, kad Direktyva 2011/95 turi būti aiškinama taip, kad pagal ją valstybei narei nedraudžiama suteikti trečiosios šalies piliečiui teisės gyventi šalyje dėl priežasčių, visiškai nesusijusių su šios direktyvos bendra struktūra ir tikslais, jeigu ši teisė gyventi šalyje aiškiai skiriasi nuo pagal minėtą direktyvą suteiktos tarptautinės apsaugos.
Dėl antrojo klausimo
55
Antruoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės siekia išsiaiškinti, ar Direktyvos 2008/115 14 straipsnio 2 dalis, siejama su jos 12 konstatuojamąja dalimi ir Chartijos 1 ir 4 straipsniais, turi būti aiškinama taip, kad valstybė narė, kuri negali įvykdyti trečiosios šalies piliečio išsiuntimo iš šalies per šios direktyvos 8 straipsnyje nustatytus terminus, turi išduoti šiam piliečiui rašytinį patvirtinimą, kad, nors jis šios valstybės narės teritorijoje yra neteisėtai, sprendimas jį grąžinti laikinai nebus įvykdytas.
56
Visų pirma reikia priminti, kad, išskyrus Direktyvos 2008/115 2 straipsnio 2 dalyje numatytas išimtis, ši direktyva taikoma visiems trečiųjų šalių piliečiams, neteisėtai esantiems valstybės narės teritorijoje. Be to, jeigu trečiosios šalies pilietis patenka į šios direktyvos taikymo sritį, joje numatyti bendri grąžinimo standartai ir tvarka iš esmės jam turi būti taikomi tol, kol jo buvimas šalyje tam tikrais atvejais tampa teisėtas (2022 m. lapkričio 22 d. Sprendimo Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid (Išsiuntimas – Medicininės kanapės), C‑69/21, EU:C:2022:913, 52 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
57
Taigi, jeigu sprendimas grąžinti trečiosios šalies pilietį buvo priimtas laikantis Direktyvoje 2008/115 nustatytų materialinių ir procedūrinių garantijų, atitinkama valstybė narė privalo išsiųsti šį pilietį pagal šios direktyvos 8 straipsnį (šiuo klausimu žr. 2021 m. sausio 14 d. Sprendimo Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid (Nelydimo nepilnamečio grąžinimas), C‑441/19, EU:C:2021:9, 79 ir 80 punktus ir 2022 m. lapkričio 22 d. Sprendimo Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid (Išsiuntimas – Medicininės kanapės), C‑69/21, EU:C:2022:913, 54 punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją).
58
Antra, nukrypstant nuo pareigos išsiųsti trečiosios šalies pilietį, dėl kurio priimtas sprendimas grąžinti per Direktyvos 2008/115 8 straipsnyje nustatytus terminus, šios direktyvos 9 straipsniu atitinkamai valstybei narei leidžiama, arba ji net įpareigojama, atidėti išsiuntimą iš šalies tam tikrais atvejais.
59
Taigi, kaip patvirtinama Direktyvos 2008/115 12 konstatuojamojoje dalyje, neteisėtai šalyje esantis trečiosios šalies pilietis, kurio išsiuntimas iš šalies atidėtas, ir toliau patenka į šios direktyvos taikymo sritį. Be to, iš minėtos direktyvos 14 straipsnio matyti, kad šis pilietis, laukdamas išsiuntimo iš šalies, naudojasi tam tikromis prerogatyvomis.
60
Šiuo klausimu Direktyvos 2008/115 14 straipsnio 2 dalyje reikalaujama, kad valstybė narė, kurios teritorijoje šis pilietis neteisėtai yra, pagal nacionalinės teisės aktus pateiktų jam rašytinį patvirtinimą, kad dėl jo priimtas sprendimas grąžinti laikinai nebus įvykdytas.
61
Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, į antrąjį klausimą reikia atsakyti, kad Direktyvos 2008/115 14 straipsnio 2 dalis turi būti aiškinama taip, kad valstybė narė, kuri negali įvykdyti trečiosios šalies piliečio išsiuntimo iš šalies per šios direktyvos 8 straipsnyje nustatytus terminus, turi išduoti šiam piliečiui rašytinį patvirtinimą, kad, nors jis šios valstybės narės teritorijoje yra neteisėtai, sprendimas jį grąžinti laikinai nebus įvykdytas.
Dėl ketvirtojo ir šeštojo klausimų
62
Ketvirtuoju ir šeštuoju klausimais, kuriuos reikia nagrinėti kartu, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės siekia išsiaiškinti, ar Chartijos 1, 4 ir 7 straipsniai, siejami su Direktyva 2008/115, turi būti aiškinami taip, kad valstybė narė dėl privalomųjų humanitarinių priežasčių gali būti įpareigota, nelygu, koks atvejis, tarptautinės apsaugos pagrindu suteikti teisę gyventi šalyje trečiosios šalies piliečiui, kuris jos teritorijoje ilgą laiką gyveno neturėdamas nustatyto statuso ir šiuo metu neteisėtai joje gyvena.
63
Pirmiausiai reikia priminti, kad Chartijos taikymo sritis, kiek tai susiję su valstybių narių veiksmais, yra apibrėžta jos 51 straipsnio 1 dalyje, pagal kurią Chartijos nuostatos skirtos valstybėms narėms tais atvejais, kai šios įgyvendina Sąjungos teisę; šioje nuostatoje patvirtinama Teisingumo Teismo jurisprudencija, pagal kurią Sąjungos teisės sistemoje užtikrinamos pagrindinės teisės gali būti taikomos visais atvejais, kuriuos reglamentuoja Sąjungos teisė, tačiau negali peržengti šių atvejų ribų. Vis dėlto, kai teisinė situacija nepatenka į Sąjungos teisės taikymo sritį, Teisingumo Teismas neturi jurisdikcijos priimti dėl jos sprendimo ir Chartijos nuostatos, kuriomis remiamasi, per se negali pagrįsti šios jurisdikcijos (2019 m. lapkričio 19 d. Sprendimo A. K. ir kt. (Aukščiausiojo Teismo drausmės bylų kolegijos nepriklausomumas), C‑585/18, C‑624/18 ir C‑625/18, EU:C:2019:982, 78 punktas ir 2024 m. sausio 25 d. Sprendimo Parchet de pe lângă Curtea de Apel Craiova, C‑58/22, EU:C:2024:70, 40 punktas).
64
Taigi pirmiausia reikia išnagrinėti, kiek trečiosios šalies piliečio, kaip antai pareiškėjo pagrindinėje byloje, padėčiai gali būti taikoma Sąjungos teisė, kaip tai suprantama pagal Chartijos 51 straipsnio 1 dalį, ir paskui nustatyti, ar, esant tokiai padėčiai, šiam trečiosios šalies piliečiui reikia suteikti teisę gyventi šalyje pagal Chartijos 1, 4 ar 7 straipsnius.
65
Šiuo klausimu, pirma, iš prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo pateiktos informacijos matyti, kad pareiškėjas pagrindinėje byloje neatitinka tarptautinės apsaugos suteikimo sąlygų, kaip tai suprantama pagal Direktyvą 2011/95, todėl ši direktyva netaikytina jo situacijai.
66
Antra, pareiškėjas pagrindinėje byloje patenka į Direktyvos 2008/115 taikymo sritį, nes nuo sprendimo atmesti jo tarptautinės apsaugos prašymą, kurį jis apskundė prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui, priėmimo jis šioje teritorijoje gyvena neteisėtai, nebent galėtų remtis kitu leidimu gyventi Bulgarijos teritorijoje (šiuo klausimu žr. 2020 m. gegužės 14 d. Sprendimo Országos Idegenrendészeti Főigazgatóság Dél-alföldi Regionális Igazgatóság, C‑924/19 PPU ir C‑925/19 PPU, EU:C:2020:367, 209 ir 210 punktus). Darytina išvada, kad pareiškėjo pagrindinėje byloje situacijai taikoma Sąjungos teisė.
67
Atsižvelgiant į tai, jokia Direktyvos 2008/115 nuostata negali būti aiškinama taip, kad pagal ją reikalaujama, jog valstybė narė suteiktų leidimą gyventi šalyje neteisėtai jos teritorijoje esančiam trečiosios šalies piliečiui. Konkrečiai kalbant apie šios direktyvos 6 straipsnio 4 dalį, šia nuostata valstybėms narėms tik leidžiama pagal jų nacionalinę, o ne Sąjungos teisę, suteikti teisę gyventi šalyje dėl asmeninių ar humanitarinių priežasčių neteisėtai jų teritorijoje esantiems trečiųjų šalių piliečiams (šiuo klausimu žr. 2022 m. lapkričio 22 d. Sprendimo Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid (Išsiuntimas – Medicininės kanapės), C‑69/21, EU:C:2022:913, 85 ir 86 punktai).
68
Pagal Chartijos 51 straipsnio 2 dalį jos nuostatos neišplečia Sąjungos teisės taikymo srities. Taigi negalima teigti, kad pagal Chartijos 1, 4 ar 7 straipsnius valstybė narė gali būti įpareigota suteikti teisę gyventi šalyje trečiosios šalies piliečiui, patenkančiam į Direktyvos 2008/115 taikymo sritį (šiuo klausimu žr. 2022 m. lapkričio 22 d. Sprendimo Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid (Išsiuntimas – Medicininės kanapės), C‑69/21, EU:C:2022:913, 87 punktą). Šiuo klausimu nesvarbu, kiek šis pilietis išbuvo atitinkamos valstybės narės teritorijoje.
69
Trečia, nors trečiosios šalies pilietis atitinkamos valstybės narės teritorijoje yra neteisėtai, jis, atsidūręs tokioje situacijoje, kaip pareiškėjas pagrindinėje byloje, taip pat patenka į direktyvų 2013/32 ir 2013/33 taikymo sritį, kol prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas priims sprendimą dėl skundo, kurį jis pateikė dėl sprendimo atmesti jo tarptautinės apsaugos prašymą (šiuo klausimu žr. 2020 m. gegužės 14 d. Sprendimo Országos Idegenrendészeti Főigazgatóság Dél-alföldi Regionális Igazgatóság, C‑924/19 PPU ir C‑925/19 PPU, EU:C:2020:367, 207 ir 208 punktus).
70
Taigi pagal Direktyvos 2013/32 46 straipsnio 5 dalį tarptautinės apsaugos prašytojams leidžiama, išskyrus šios direktyvos 41 straipsnio 1 dalyje ir 46 straipsnio 6 dalyje numatytus atvejus, likti atitinkamos valstybės narės teritorijoje, kol bus išnagrinėtas jų skundas dėl sprendimo atmesti jų prašymą (šiuo klausimu žr. 2020 m. gruodžio 17 d. Sprendimo Komisija / Vengrija (Tarptautinės apsaugos prašytojų priėmimas), C‑808/18, EU:C:2020:1029, 282 punktą).
71
Taigi šiuo atveju negalima atmesti galimybės, kad, nepaisant to, jog pareiškėjo pagrindinėje byloje tarptautinės apsaugos prašymas yra paskesnis prašymas, jis turi teisę likti Bulgarijos teritorijoje, kol bus išnagrinėtas prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiame teisme nagrinėjamas skundas.
72
Vis dėlto, kaip aiškiai nurodyta Direktyvos 2013/32 9 straipsnio 1 dalyje, tokia teisė likti atitinkamos valstybės narės teritorijoje nėra teisė gauti leidimą gyventi šalyje. Taigi dėl priežasčių, analogiškų nurodytoms šio sprendimo 68 punkte, nė viena Chartijos nuostata negali įpareigoti valstybės narės suteikti tarptautinės apsaugos prašytojui teisę gyventi šalyje, kuri viršytų leidimo gyventi šalyje apimtį pagal šios direktyvos 46 straipsnio 5 dalį.
73
Antra, vis dėlto reikia pridurti, pirma, kad pagal Direktyvos 2008/115 14 straipsnio 1 dalies b ir d punktus valstybės narės turi, kiek tik įmanoma, užtikrinti, kad tol, kol atidedamas atitinkamo trečiosios šalies piliečio išsiuntimas iš šalies, būtų užtikrinta neatidėliotina medicinos pagalba ir būtinas ligų gydymas bei atsižvelgiama į specialius pažeidžiamų asmenų poreikius.
74
Be to, įgyvendindamos Direktyvą 2008/115 valstybės narės privalo laikytis nežmoniško ar žeminančio elgesio draudimo, įtvirtinto Chartijos 4 straipsnyje. Vadinasi, jos taip pat turi užtikrinti, kad jų teritorijoje neteisėtai esantis trečiosios šalies pilietis tol, kol jis nėra išsiųstas iš šios teritorijos, nebūtų situacijoje, kuri draudžiama pagal šį 4 straipsnį.
75
Teisingumo Teismas jau yra nusprendęs, kad minėtas 4 straipsnis būtų pažeistas tuomet, kai dėl valstybės narės institucijų abejingumo visiškai nuo valstybės pagalbos priklausomas asmuo, nepriklausomai nuo savo valios ir asmeninio pasirinkimo, patektų į nepaprastai sunkią materialinę padėtį, dėl kurios negalėtų patenkinti elementariausių savo poreikių, pavyzdžiui, visų pirma pavalgyti, nusiprausti ir turėti būstą, ir kuri kenktų jo fizinei ar psichinei sveikatai ir ją pablogintų taip, kaip nesuderinama su žmogaus orumu (šiuo klausimu žr. 2019 m. kovo 19 d. Sprendimo Jawo, C‑163/17, EU:C:2019:218, 92 punktą ir 2020 m. liepos 16 d. Sprendimo Addis, C‑517/17, EU:C:2020:579 51 punktą).
76
Antra, tarptautinės apsaugos prašytojui, kuriam leista likti atitinkamos valstybės narės teritorijoje, taikomos Direktyvoje 2013/33 nustatytos priėmimo sąlygos, kol nėra priimtas galutinis sprendimas dėl jo prašymo (šiuo klausimu žr. 2020 m. gruodžio 17 d. Sprendimo Komisija / Vengrija (Tarptautinės apsaugos prašytojų priėmimas), C‑808/18, EU:C:2020:1029, 284 –286 punktus).
77
Šiuo atveju, darant prielaidą, kad LF turi tokią teisę likti Bulgarijos teritorijoje, kol prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiame teisme bus išnagrinėtas jo skundas, o tai turi patikrinti šis teismas, jam taip pat turėtų būti taikomos šioje direktyvoje numatytos priėmimo sąlygos, kol bus priimtas galutinis sprendimas dėl šio skundo.
78
Be to, darant prielaidą, kad materialinės priėmimo sąlygos yra apribotos arba panaikintos remiantis minėtos direktyvos 20 straipsnio 1 dalies c punktu, motyvuojant tuo, kad tarptautinės apsaugos prašymas, dėl kurio kilo ginčas pagrindinėje byloje, yra paskesnis prašymas, pagal tos pačios direktyvos 20 straipsnio 5 dalį bet kuriuo atveju šiam prašytojui būtų užtikrintos minimalios priėmimo sąlygos, leidžiančios jam gyventi oriai.
79
Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, matyti, kad ketvirtąjį ir šeštąjį klausimus reikia atsakyti taip: Chartijos 1, 4 ir 7 straipsniai, siejami su Direktyva 2008/115, turi būti aiškinami taip, kad valstybė narė neprivalo dėl privalomųjų humanitarinių priežasčių suteikti teisės gyventi šalyje trečiosios šalies piliečiui, kuris tuo metu neteisėtai gyvena jos teritorijoje, nesvarbu, kiek ilgai šis pilietis gyvena šioje teritorijoje. Kol jis neišsiunčiamas, vis dėlto šis pilietis gali remtis teisėmis, kurios jam užtikrinamos ir pagal Chartiją, ir pagal šios direktyvos 14 straipsnio 1 dalį. Be to, jei minėtas pilietis taip pat turi tarptautinės apsaugos prašytojo, kuriam leidžiama likti šios valstybės narės teritorijoje, statusą, jis taip pat gali remtis Direktyvoje 2013/33 įtvirtintomis teisėmis.
Dėl bylinėjimosi išlaidų
80
Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.
Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (devintoji kolegija) nusprendžia:
1.
2011 m. gruodžio 13 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 2011/95/ES dėl trečiųjų šalių piliečių ar asmenų be pilietybės priskyrimo prie tarptautinės apsaugos gavėjų, vienodo statuso pabėgėliams arba papildomą apsaugą galintiems gauti asmenims ir suteikiamos apsaugos pobūdžio reikalavimų
turi būti aiškinama taip:
pagal ją valstybei narei nedraudžiama suteikti trečiosios šalies piliečiui teisės gyventi šalyje dėl priežasčių, visiškai nesusijusių su šios direktyvos bendra struktūra ir tikslais, jeigu ši teisė gyventi šalyje aiškiai skiriasi nuo pagal minėtą direktyvą suteiktos tarptautinės apsaugos.
2.
2008 m. gruodžio 16 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2008/115/EB dėl bendrų nelegaliai esančių trečiųjų šalių piliečių grąžinimo standartų ir tvarkos valstybėse narėse 14 straipsnio 2 dalis
turi būti aiškinama taip:
valstybė narė, kuri negali įvykdyti trečiosios šalies piliečio išsiuntimo iš šalies per šios direktyvos 8 straipsnyje nustatytus terminus, turi išduoti šiam piliečiui rašytinį patvirtinimą, kad, nors jis šios valstybės narės teritorijoje yra neteisėtai, sprendimas jį grąžinti laikinai nebus įvykdytas.
3.
Europos Sąjungos pagrindinių teisių chartijos 1, 4 ir 7 straipsniai, siejami su Direktyva 2008/115, turi būti aiškinami taip, kad valstybė narė neprivalo dėl privalomųjų humanitarinių priežasčių suteikti teisės gyventi šalyje trečiosios šalies piliečiui, kuris šiuo metu neteisėtai gyvena jos teritorijoje, nesvarbu, kiek ilgai šis pilietis gyvena šioje teritorijoje. Kol jis neišsiunčiamas, vis dėlto šis pilietis gali remtis teisėmis, kurios jam užtikrinamos ir pagal Pagrindinių teisių chartiją, ir pagal šios direktyvos 14 straipsnio 1 dalį. Be to, jei minėtas pilietis taip pat turi tarptautinės apsaugos prašytojo, kuriam leidžiama likti šios valstybės narės teritorijoje, statusą, jis taip pat gali remtis 2013 m. birželio 26 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2013/33/ES, kuria nustatomos normos dėl tarptautinės apsaugos prašytojų priėmimo įtvirtintomis teisėmis.
Parašai.
(
*1
)	Proceso kalba: bulgarų.
(
i
)	Šios bylos pavadinimas išgalvotas. Jis neatitinka jokios bylos šalies tikrojo vardo, pavardės ar pavadinimo.