62023CJ0086
TEISINGUMO TEISMO (ketvirtoji kolegija) SPRENDIMAS
2024 m. rugsėjo 5 d. (
*1
)
„Prašymas priimti prejudicinį sprendimą – Teismų bendradarbiavimas civilinėse bylose – Nesutartinėms prievolėms taikytina teisė – Reglamentas (EB) Nr. 864/2007 – 16 straipsnis – Viršesnės imperatyvios nuostatos – Eismo įvykis – Mirusiojo šeimos nariams pripažįstama teisė į žalos atlyginimą – Teisingumo siekiant atlyginti patirtą neturtinę žalą principas – Vertinimo kriterijai“
Byloje C‑86/23
dėl Varhoven kasatsionen sad (Aukščiausiasis kasacinis teismas, Bulgarija) 2023 m. vasario 7 d. nutartimi, kurią Teisingumo Teismas gavo 2023 m. vasario 15 d., pagal SESV 267 straipsnį pateikto prašymo priimti prejudicinį sprendimą byloje
E.N.I.,
Y.K.I.
prieš
HUK-COBURG-Allgemeine Versicherung AG
TEISINGUMO TEISMAS (ketvirtoji kolegija),
kurį sudaro kolegijos pirmininkas C. Lycourgos, teisėjai O. Spineanu-Matei (pranešėja), J.-C. Bonichot, S. Rodin ir L. S. Rossi,
generalinis advokatas M. Szpunar,
kancleris A. Calot Escobar,
atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį,
išnagrinėjęs pastabas, pateiktas:
–
HUK-COBURG-Allgemeine Versicherung AG, atstovaujamos advokati G. I. Ilieva ir L. I. Todev,
–
Čekijos vyriausybės, atstovaujamos A. Edelmannová, M. Smolek ir J. Vláčil,
–
Vokietijos vyriausybės, atstovaujamos J. Möller, P. Busche ir M. Hellmann,
–
Europos Komisijos, atstovaujamos C. Georgieva ir W. Wils,
susipažinęs su 2024 m. kovo 14 d. posėdyje pateikta generalinio advokato išvada,
priima šį
Sprendimą
1
Prašymas priimti prejudicinį sprendimą pateiktas dėl 2007 m. liepos 11 d. Europos Parlamento ir Tarybos reglamento (EB) Nr. 864/2007 dėl nesutartinėms prievolėms taikytinos teisės („Roma II“) (OL L 199, 2007, p. 40) 16 straipsnio išaiškinimo.
2
Šis prašymas pateiktas nagrinėjant Bulgarijos piliečių E.N.I. ir Y.K.I. ginčą su HUK-COBURG-Allgemeine Versicherung AG (toliau – HUK-COBURG) dėl to, ar ši, remiantis motorinių transporto priemonių valdytojų civilinės atsakomybės privalomuoju draudimu, turi atlyginti neturtinę žalą, kurią E.N.I. ir Y.K.I. patyrė dėl jų dukters mirties per Vokietijoje įvykusį eismo įvykį.
Teisinis pagrindas
Sąjungos teisė
Reglamentas „Roma II“
3
Reglamento „Roma II“ 6, 7, 14, 16 ir 32 konstatuojamosios dalys suformuluotos taip:
„(6)
Norint, kad vidaus rinka veiktų tinkamai, reikia, siekiant užtikrinti didesnį ginčų baigties nuspėjamumą, tikrumą dėl taikytinos teisės ir laisvą teismo sprendimų judėjimą, kad valstybių narių kolizinėse teisės normose būtų daroma nuoroda į tos pačios valstybės narės teisę, neatsižvelgiant į tai, kurios šalies teisme iškelta byla.
(7)
Šio reglamento dalykinė taikymo sritis ir nuostatos turėtų būti suderintos su 2000 m. gruodžio 22 d. Tarybos reglamentu (EB) Nr. 44/2001 dėl jurisdikcijos ir teismo sprendimų civilinėse ir komercinėse bylose pripažinimo ir vykdymo <…> [(OL L 12, 2001, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 12 sk., 4 t., p. 42)] ir su dokumentais, reglamentuojančiais sutartinėms prievolėms taikytinos teisės klausimus.
<…>
(14)
Teisinio tikrumo reikalavimas ir būtinybė vykdyti teisingumą atskirais atvejais yra esminės teisingumo erdvės dalys. Šiame reglamente numatyti šiems tikslams pasiekti tinkamiausi siejantys veiksniai. Todėl šiame reglamente nustatoma bendra taisyklė ir specialios taisyklės, o tam tikrose nuostatose – „išvengimo sąlyga“, leidžianti nukrypti nuo šių taisyklių, kai iš visų bylos aplinkybių yra aišku, kad deliktas yra akivaizdžiai labiau susijęs su kita šalimi. Taigi šiomis taisyklėmis sukuriama lanksti kolizinių teisės normų sistema. Be to, jomis suteikiama galimybė teismui, kuriame iškelta byla, tinkamai išnagrinėti atskiras bylas.
<…>
(16)
Vienodos normos turėtų padidinti galimybes numatyti teismo sprendimus ir užtikrinti tinkamą pusiausvyrą tarp traukiamų atsakomybėn asmenų bei žalą patyrusių asmenų interesų. Susiejimas su šalimi, kurioje atsirado tiesioginė žala (lex loci damni), išlaiko teisingą pusiausvyrą tarp žalą sukėlusio asmens bei žalą patyrusio asmens interesų ir atitinka šiuolaikinę civilinės atsakomybės sampratą bei atsakomybės be kaltės sistemų raidą.
<…>
(32)
Atsižvelgiant į viešąjį interesą valstybių narių teismams galima suteikti galimybę ypatingais atvejais taikyti išimtis, susijusias su viešąja tvarka ir viršesnėmis imperatyviomis nuostatomis. Visų pirma, pagal šį reglamentą pasirinktos teisės nuostatos taikymas, dėl kurio būtų priteistas pernelyg didelis nekompensacinio pobūdžio atgrasomųjų arba baudinių nuostolių atlyginimas, gali būti laikomas prieštaraujančiu bylos nagrinėjimo vietos valstybės viešajai tvarkai, priklausomai nuo bylos aplinkybių ir bylą nagrinėjančio teismo valstybės narės teisinės tvarkos.“
4
Šio reglamento 4 straipsnio 1 dalyje nustatyta:
„Jeigu šiame reglamente nenumatyta kitaip, iš delikto atsirandančiai nesutartinei prievolei taikoma tos šalies teisė, kurioje atsirado žala, neatsižvelgiant į tai, kurioje šalyje įvyko žalą sukėlęs įvykis ir neatsižvelgiant į tai, kurioje šalyje ar šalyse atsirado netiesioginių to įvykio pasekmių.“
5
To reglamento 15 straipsnio c punkte numatyta:
„Pagal šį reglamentą nesutartinėms prievolėms taikytina teisė visų pirma reglamentuoja:
<…>
c)
žalos buvimą, pobūdį ir įvertinimą ar reikalaujamą žalos atlyginimą;
<…>“
6
To paties reglamento 16 straipsnis „Viršesnės imperatyvios nuostatos“ suformuluotas taip:
„Nė viena šio reglamento nuostata neriboja teismo vietos teisės nuostatų taikymo tuo atveju, jeigu jos yra imperatyvios, nepaisant nesutartinei prievolei taikytinos teisės.“
Reglamentas„Roma I“
7
2008 m. birželio 17 d. Europos Parlamento ir Tarybos reglamento (EB) Nr. 593/2008 dėl sutartinėms prievolėms taikytinos teisės („Roma I“) (OL L 177, 2008, p. 6) 9 straipsnio „Viršesnės privalomos nuostatos“ 1 ir 2 dalyse numatyta:
„1.   Viršesnės privalomos nuostatos yra nuostatos, kurių laikymąsi valstybė laiko itin svarbiu jos viešųjų interesų, pavyzdžiui, politinės, socialinės ar ekonominės sandaros, apsaugai tiek, kad jos taikomos visais atvejais, kuriuos jos apima, neatsižvelgiant į pagal šį reglamentą sutarčiai taikytiną teisę.
2.   Jokios šio reglamento nuostatos negali riboti ginčo nagrinėjimo vietos teisės viršesnių privalomų nuostatų taikymo.“
Bulgarijos teisė
8
Deliktinė atsakomybė Bulgarijos teisėje reglamentuojama pagrindinėje byloje taikytinos redakcijos Zakon za zadalzheniyata i dogovorite (Prievolių ir sutarčių įstatymas; DV Nr. 275, 1950 m. lapkričio 22 d.; toliau – ZZD) 45–54 straipsnių nuostatomis.
9
ZZD 45 straipsnyje numatyta:
„(1)   Kiekvienas asmuo privalo atlyginti kitam asmeniui padarytą žalą.
(2)   Visais delikto atvejais kaltė preziumuojama, kol neįrodyta priešingai.“
10
ZZD 52 straipsnyje nustatyta:
„Neturtinės žalos atlyginimą nustato teismas, remdamasis teisingumu.“
Vokietijos teisė
BGB
11
Pagrindinėje byloje taikytinos redakcijos Bürgerliches Gesetzbuch (Vokietijos civilinis kodeksas, toliau – BGB) 253 straipsnis „Neturtinė žala“ suformuluotas taip:
„(1)   Reikalauti, kad pinigais būtų atlyginta neturtinė žala, galima tik įstatyme nustatytais atvejais.
(2)   Kai turi būti atlyginta žala dėl kūno sužalojimo, sveikatos surikdymo, teisės į laisvę ar seksualinį apsisprendimą pažeidimo, taip pat gali būti reikalaujama teisingo neturtinės žalos atlyginimo.“
12
BGB 823 straipsnio „Pareiga atlyginti žalą“ 1 dalyje numatyta:
„Asmuo, tyčia ar dėl neatsargumo neteisėtai sukėlęs žalą kito asmens gyvybei, kūnui, sveikatai, laisvei, nuosavybei ar kitoms teisėms, privalo atlyginti šiam asmeniui dėl to kilusią žalą.“
Kelių eismo įstatymas
13
Pagrindinėje byloje taikytinos redakcijos Straßenverkehrsgesetz (Kelių eismo įstatymas) 7 straipsnio „Transporto priemonės valdytojo atsakomybė, motorinės transporto priemonės naudojimas be valdytojo žinios ar sutikimo“ 1 dalyje numatyta:
„Jei naudojantis motorine transporto priemone asmuo žuvo, patyrė kūno sužalojimą ar sveikatos sutrikdymą arba jeigu buvo sugadintas daiktas, valdytojas privalo atlyginti dėl to nukentėjusiam asmeniui padarytą žalą.“
14
Pagrindinėje byloje taikytinos redakcijos Kelių eismo įstatymo 11 straipsnis pavadintas „Pareigos atlyginti žalą apimtis asmens sužalojimo atveju“. Jame nustatyta:
„Kūno sužalojimo ar žalos sveikatai atveju kompensacija turi padengti nukentėjusiojo išlaidas, patirtas atstatant sveikatą, ir turtinę žalą, kurią jis patyrė dėl laikino ar nuolatinio nedarbingumo, darbingumo sumažėjimo arba laikino ar nuolatinio poreikių, atsiradusių dėl kūno sužalojimo ar žalos sveikatai, padidėjimo. Taip pat galima reikalauti teisingos finansinės kompensacijos už neturtinę žalą.“
Draudimo sutarties įstatymas
15
Pagrindinėje byloje taikytinos redakcijos 2007 m. lapkričio 23 d.Gesetz über den Versicherungsvertrag (Draudimo sutarties įstatymas; BGBl. 2007 I, p. 2631) 115 straipsnio „Teisė į tiesioginį ieškinį“ 1 dalyje nustatyta:
„Trečiasis asmuo taip pat gali reikalauti, kad draudikas atlygintų žalą,
1)   civilinės atsakomybės draudimo, pagal kurį turi būti įvykdyta iš Privalomojo draudimo įstatymo kylanti draudimo prievolė, atveju <…>
<…>
Teisė pareikšti tiesioginį ieškinį kyla iš draudimo santykiuose dalyvaujančio draudiko pareigų, o jei nėra pareigos – iš 117 straipsnio 1–4 dalių. Draudikas atlygina žalą pinigais. Draudikas ir draudėjas, privalantys atlyginti žalą, atsako solidariai.“
Pagrindinė byla ir prejudicinis klausimas
16
2014 m. liepos 27 d. E.N.I. ir Y.K.I., kurie yra ieškovai pagrindinėje byloje, dukra žuvo per Vokietijoje įvykusį kelių eismo įvykį. Eismo įvykį sukėlęs asmuo buvo apsidraudęs privalomuoju civilinės atsakomybės draudimu Vokietijoje įsteigtoje draudimo bendrovėje HUK-COBURG.
17
2017 m. liepos 25 d. ieškovai pagrindinėje byloje Sofiyski gradski sad (Sofijos miesto teismas, Bulgarija) pareiškė ieškinį bendrovei HUK-COBURG, prašydami kiekvienam iš jų sumokėti po 250000 Bulgarijos levų (BGN) (apie 125000 EUR) kaip neturtinės žalos, patirtos dėl jų dukters mirties, atlyginimą.
18
2017 m. rugsėjo 27 d. bendrovė HUK-COBURG kiekvienam iš tėvų sumokėjo po 2500 EUR kaip kompensaciją už žalą, patirtą dėl dukters mirties.
19
2019 m. gruodžio 23 d. sprendimu Sofiyski gradski sad (Sofijos miesto teismas) iš dalies patenkino ieškovų pagrindinėje byloje reikalavimą ir kiekvienam iš jų priteisė po 100000 BGN (apie 50000 EUR) kompensaciją, iš kurios buvo atimta draudiko sumokėta apie 2500 EUR suma.
20
Apelativen sad – Sofia (Sofijos apeliacinis teismas, Bulgarija) pakeitė šį sprendimą. Šis teismas atmetė visą ieškovų pagrindinėje byloje ieškinį, nuspręsdamas, kad jie neįrodė, jog dėl patirto skausmo ir kančių jiems buvo padaryta patologinė žala, kuri pagal Vokietijos teisę, taikytiną pagal reglamento „Roma II“ 4 straipsnio 1 dalį, yra išankstinė sąlyga neturtinei žalai atlyginti. Šis teismas atmetė jų argumentus, kad pagal reglamento „Roma II“ 16 straipsnį taikytina ne Vokietijos, o teismo vietos teisė, t. y. ZZD 52 straipsnis. Minėto teismo teigimu, bendrovės HUK-COBURG jau išmokėtos sumos nereiškia, kad draudikas pripažįsta ieškovų pagrindinėje byloje reikalavimų pagrįstumą ir kad jie atitinka BGB 253 straipsnio 2 dalyje numatytą „nedidelę kompensaciją“ už neturtinę žalą.
21
Ieškovai pagrindinėje byloje dėl šio sprendimo pateikė kasacinį skundą Varhoven kasatsionen sad (Aukščiausiasis kasacinis teismas, Bulgarija), prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui.
22
Šis teismas visų pirma pažymi, kad Vokietijos teisės aktai, taikytini šioje byloje pagal reglamento „Roma II“ 4 straipsnį, yra identiški nagrinėjamiesiems byloje, kurioje buvo priimtas 2022 m. gruodžio 15 d. Sprendimas HUK-COBURG-Allgemeine Versicherung (C‑577/21, EU:C:2022:992), susijęs su tuo pačiu eismo įvykiu, kaip nagrinėjamas šioje byloje.
23
Be to, minėtas teismas pažymi, kad tame sprendime Teisingumo Teismas padarė išvadą, jog šie Vokietijos teisės aktai patenka į nacionalinės materialinės teisės, reglamentuojančios civilinę atsakomybę, į kurią daroma nuoroda 2009 m. rugsėjo 16 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvoje 2009/103/EB dėl motorinių transporto priemonių valdytojų civilinės atsakomybės draudimo ir privalomojo tokios atsakomybės draudimo patikrinimo (OL L 263, 2009, p. 11), taikymo sritį. Šiuose Vokietijos teisės aktuose numatytas objektyvus kriterijus, pagal kurį galima nustatyti neturtinę žalą, kuri gali būti atlyginta per eismo įvykį nukentėjusio asmens artimam šeimos nariui. Teisingumo Teismas nusprendė, kad pagal Direktyvą 2009/103 nėra draudžiami nacionalinės teisės aktai, kuriuose įtvirtinti privalomi kriterijai neturtinei žalai, kuri gali būti atlyginta, nustatyti.
24
Galiausiai prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas patikslina, kad, priešingai nei šiuose Vokietijos teisės aktuose, pagal kuriuos teisei į neturtinės žalos atlyginimą taikomos trys sąlygos, t. y. kad nukentėjusysis būtų patyręs žalą savo paties sveikatai, kad jis būtų artimas tiesiogiai nukentėjusio asmens šeimos narys ir kad tarp už eismo įvykį atsakingo asmens kaltės ir šios žalos būtų priežastinis ryšys, Bulgarijos teisės aktuose, t. y. ZZD 52 straipsnyje, numatyta, kad neturtinės žalos atlyginimą nustato teismas, laikydamasis teisingumo principo. Minėto teismo teigimu, iš privalomos Varhoven sad (Aukščiausiasis Teismas) ir Varhoven kasatsionen sad (Aukščiausiasis kasacinis teismas, Bulgarija) jurisprudencijos matyti, kad pagal Bulgarijos teisę už visą tėvų psichologinį skausmą ir kančias, patirtus dėl vaiko mirties per eismo įvykį, įvykusį dėl delikto arba kvazidelikto, gali būti išmokėta kompensacija, ir nebūtina, kad žala tėvams būtų sukėlusi patologinę žalą. Žalos atlyginimo dydis priklauso nuo konkrečių bylos aplinkybių, o suma, kuri vienam iš tėvų paprastai buvo skiriama neturtinei žalai dėl vaiko žūties per 2014 m. įvykusį eismo įvykį atlyginti, buvo apie 120000 BGN (apie 61000 EUR). Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo teigimu, darant prielaidą, kad ieškovų pagrindinėje byloje reikalavimas turi būti pripažintas pagrįstu ir kad jie pateikė patologinės žalos įrodymų, maksimalus kompensacijos, kurią jie galėtų gauti pagal Vokietijos teisę, dydis yra 5000 EUR.
25
Šiomis aplinkybėmis Varhoven kasatsionen sad (Aukščiausiasis kasacinis teismas) nutarė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šį prejudicinį klausimą:
„Ar [reglamento „Roma II“] 16 straipsnis aiškintinas taip, kad pagrindinėje byloje nagrinėjama nacionalinės teisės norma, kurioje numatyta, kad nustatant neturtinės žalos atlyginimą tuo atveju, jei artimi asmenys mirė dėl delikto arba kvazidelikto, turi būti taikomas pagrindinis valstybės narės teisės principas, kaip antai teisingumo principas, gali būti laikoma viršesne imperatyvia nuostata, kaip tai suprantama pagal šį straipsnį?“
Dėl prejudicinio klausimo
26
Prejudiciniu klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės siekia išsiaiškinti, ar reglamento „Roma II“ 16 straipsnis turi būti aiškinamas taip, kad nacionalinės teisės nuostata, kurioje numatyta, kad neturtinės žalos, kurią patyrė per eismo įvykį žuvusio asmens artimi šeimos nariai, atlyginimą teismas nustato laikydamasis teisingumo principo, gali būti laikoma „viršesne imperatyvia nuostata“, kaip tai suprantama pagal šį straipsnį.
27
Remiantis reglamento „Roma II“ 4 straipsnio 1 dalimi, jeigu šiame reglamente nenumatyta kitaip, iš delikto atsirandančiai nesutartinei prievolei taikoma tos valstybės, kurioje atsirado žala, teisė, neatsižvelgiant į tai, kurioje valstybėje įvyko žalą sukėlęs įvykis, ir į tai, kurioje valstybėje ar valstybėse atsirado netiesioginių to įvykio pasekmių. Šio reglamento 15 straipsnio c punkte nustatyta, kad pagal šį reglamentą nesutartinei prievolei taikytina teisė, be kita ko, reglamentuoja žalos buvimą, pobūdį ir įvertinimą arba reikalaujamą žalos atlyginimą.
28
Vis dėlto pagal reglamento „Roma II“ 16 straipsnį šio reglamento nuostatos neriboja teismo vietos teisės nuostatų taikymo tuo atveju, jeigu jos yra imperatyvios, nepaisant nesutartinei prievolei taikytinos teisės.
29
Pirma, reikia pažymėti, kad iš reglamento „Roma II“ 16 straipsnio formuluotės matyti, pirma, jog jame numatyta nuo nesutartinei prievolei taikytinos teisės, nustatomos pagal šiame reglamente įtvirtintas kolizines normas, kaip antai šio reglamento 4 straipsnį ir 15 straipsnio c punktą, nukrypti leidžianti nuostata, nes pagal šį 16 straipsnį leidžiama taikyti teismo vietos valstybės narės nacionalinės teisės nuostatas.
30
Todėl minėtas 16 straipsnis turi būti aiškinamas siaurai (pagal analogiją žr. 2019 m. sausio 31 d. Sprendimo Da Silva Martins, C‑149/18, EU:C:2019:84, 29 punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją).
31
Be to, reglamentu „Roma II“, kaip matyti iš jo 6, 14 ir 16 konstatuojamųjų dalių, be kita ko, siekiama užtikrinti saugumą dėl taikytinos teisės, kad ir kokioje šalyje būtų pareikštas ieškinys, ir pagerinti teismo sprendimų nuspėjamumą, taip pat užtikrinti tinkamą pusiausvyrą tarp traukiamo atsakomybėn asmens ir nukentėjusio asmens interesų (2023 m. gegužės 17 d. Sprendimo Fonds de Garantie des Victimes des Actes de Terrorisme et d’Autres Infractions (FGTI), C‑264/22, EU:C:2023:417, 30 punktas). Todėl platus reglamento „Roma II“ 16 straipsnio aiškinimas prieštarautų šiam tikslui.
32
Kita vertus, iš šio 16 straipsnio formuluotės matyti, kad jame numatyta leidžianti nukrypti nuostata taikoma, kai teismo vietos teisės nuostatos „yra imperatyvios“.
33
Vis dėlto tam, kad tokios nuostatos galėtų būti taikomos ir galėtų pateisinti rėmimąsi šiuo 16 straipsniu, nacionalinio teismo nagrinėjama teisinė situacija turi būti pakankamai glaudžiai susijusi su teismo vietos valstybe nare.
34
Taigi, kaip generalinis advokatas pažymėjo išvados 52 punkte, pagal reglamento „Roma II“ 4 straipsnį nustatomos užsienio teisės netaikymas reiškia, kad šis teismas pirmiausia turi patikrinti, ar ši teisinė situacija turi tokių sąsajų su šia valstybe nare.
35
Taigi, jei ši teisinė situacija yra susijusi su keliomis valstybėmis narėmis, gali būti, kad tas teismas, atsižvelgdamas, be kita ko, į šios teisinės situacijos sąsajas su valstybe nare, kurios teisė nustatoma pagal kolizines normas, turi konstatuoti, kad nėra pakankamai glaudžių sąsajų su teismo vietos valstybe nare.
36
Nagrinėjamu atveju ieškovai pagrindinėje byloje, kurie yra Bulgarijos piliečiai, gyvenantys Bulgarijoje, kreipėsi į šios valstybės narės teismą. Tačiau eismo įvykis, per kurį žuvo ieškovų pagrindinėje byloje dukra, įvyko Vokietijoje. Šio įvykio kaltininkas buvo apdraustas šioje valstybėje narėje įsteigtoje draudimo bendrovėje. Be to, kaip matyti iš 2022 m. gruodžio 15 d. Sprendimo HUK-COBURG-Allgemeine Versicherung (C‑577/21, EU:C:2022:992), kuris, kaip nurodyta šio sprendimo 22 punkte, susijęs su tuo pačiu eismo įvykiu, 15–17 punktų, tiek nukentėjusioji, tiek šio eismo įvykio kaltininkas buvo Vokietijoje gyvenantys Bulgarijos piliečiai. Būtent remdamasis šiomis faktinėmis aplinkybėmis prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas turi patikrinti, ar pagrindinėje byloje esama pakankamai glaudžių sąsajų su Bulgarija.
37
Antra, kalbant apie nacionalinės normos kvalifikavimą kaip „viršesnės imperatyvios nuostatos“, kaip tai suprantama pagal reglamento „Roma II“ 16 straipsnį, reikia priminti, kad ši sąvoka yra identiška sąvokai „viršesnės privalomos nuostatos“, kaip ji suprantama pagal reglamento „Roma I“ 9 straipsnį, todėl Teisingumo Teismo pateiktas pastarosios sąvokos aiškinimas taip pat taikytinas pirmajai sąvokai, atsižvelgiant į būtinybę nuosekliai taikyti reglamentus „Roma I“ ir „Roma II“ (šiuo klausimu žr. 2019 m. sausio 31 d. Sprendimo Da Silva Martins, C‑149/18, EU:C:2019:84, 28 punktą).
38
Reglamento „Roma I“ 9 straipsnyje „viršesnės privalomos nuostatos“ apibrėžiamos kaip imperatyvios nuostatos, kurių laikymąsi šalis laiko itin svarbiu jos viešųjų interesų, pavyzdžiui, politinės, socialinės ar ekonominės sandaros, apsaugai – tiek, kad jos taikomos visais atvejais, kuriuos jos apima, neatsižvelgiant į pagal šį reglamentą sutarčiai taikytiną teisę.
39
Remiantis Teisingumo Teismo jurisprudencija, susijusia su šiuo 9 straipsniu, nacionalinis teismas vertindamas, ar nacionalinė teisės norma yra „viršesnė privaloma nuostata“, turi atsižvelgti ne tik į konkrečią šios normos formuluotę, bet ir į bendrą jos sistemą, taip pat visas šios teisės normos priėmimo aplinkybes, kad paaiškėjus, jog nacionalinis teisės aktų leidėjas ją priėmė siekdamas apsaugoti interesą, kurį atitinkama valstybė narė pripažino esminiu, galėtų padaryti išvadą, kad ji yra imperatyvi (2019 m. sausio 31 d. Sprendimo Da Silva Martins, C‑149/18, EU:C:2019:84, 30 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
40
Pagal analogiją tam, kad identifikuotų „viršesnę imperatyvią nuostatą“, kaip ji suprantama pagal reglamento „Roma II“ 16 straipsnį, nacionalinis teismas, remdamasis išsamia atitinkamos nacionalinės nuostatos formuluotės, bendros sistemos, tikslų ir priėmimo aplinkybių analize, turi konstatuoti, kad ji yra tokia svarbi nacionalinėje teisinėje sistemoje, jog pateisina teisės, nustatomos pagal šio reglamento 4 straipsnį, netaikymą (2019 m. sausio 31 d. Sprendimo Da Silva Martins, C‑149/18, EU:C:2019:84, 31 punktas). Iš šio sprendimo 30 ir 34 punktų matyti, jog tam, kad būtų taikoma viršesnė imperatyvi nuostata, šis teismas turi nustatyti jos taikymą pateisinančias ypač svarbias priežastis.
41
Taigi, kad būtų galima taikyti tokią nuostatą, nacionalinis teismas, be tariamai imperatyvios nacionalinės nuostatos formuluotės ir bendros sistemos, viena vertus, turi išsiaiškinti jos priėmimo pagrindus ir tikslus, kad nustatytų, ar nacionalinis teisės aktų leidėjas siekė suteikti jai imperatyvios teisės nuostatos statusą. Taigi šis teismas turi išnagrinėti, ar ši nuostata buvo priimta siekiant apsaugoti vieną ar kelis interesus, kuriuos teismo vietos valstybė narė laiko esminiais, ir ar ta valstybė narė minėtos nuostatos laikymąsi laiko itin svarbiu šių interesų apsaugai.
42
Kita vertus, teisinės situacijos vertinimas, kurį turi atlikti nacionalinis teismas, turi parodyti, kad tos nuostatos taikymas yra absoliučiai būtinas siekiant apsaugoti atitinkamą esminį interesą šiuo atveju.
43
Vadinasi, nacionalinis teismas negali remtis reglamento „Roma II“ 16 straipsnyje numatyta nukrypti leidžiančia nuostata, jei nagrinėjamo intereso apsaugos tikslas, kurio siekiama atitinkama teismo vietos teisės nuostata, taip pat gali būti pasiektas taikant teisę, nustatomą pagal šio reglamento kolizines normas.
44
Trečia, reikia pažymėti, kad valstybių narių teismai gali taikyti viršesnes privalomas nuostatas tik išimtinėmis aplinkybėmis, kai, kaip nurodyta reglamento „Roma II“ 32 konstatuojamojoje dalyje, tai pateisina „viešasis interesas“. Šiuo aspektu iš šio sprendimo 38 punkte primintos sąvokos „viršesnės privalomos nuostatos“ apibrėžties, kuri, atsižvelgiant į šio sprendimo 37 punkte primintą jurisprudenciją, yra identiška šio reglamento 16 straipsnyje vartojamos sąvokos „viršesnė imperatyvi nuostata“ apibrėžčiai, matyti, kad tokiu įstatymu ar nuostata turi būti siekiama saugoti ypatingos svarbos viešuosius interesus, kaip antai susijusius su teismo vietos valstybės narės politine, socialine ar ekonomine sandara. Kaip matyti iš šio sprendimo 39 punkte nurodytos jurisprudencijos, tai susiję su interesais, kuriuos ši valstybė narė laiko esminiais.
45
Žinoma, iš reglamento „Roma II“ 32 konstatuojamojoje dalyje pateiktos nuorodos į žalos atlyginimo vertinimo taisykles matyti, kad Sąjungos teisės aktų leidėjas iš principo neatmetė to, jog normos, kuriomis saugomi individualūs interesai, tam tikrais atvejais gali būti laikomos viršesnėmis imperatyviomis nuostatomis. Iš šios konstatuojamosios dalies antros dalies matyti, kad sampratos, kuriomis grindžiamos valstybėje narėje galiojančios deliktinės žalos atlyginimo taisyklės, gali pateisinti teismo vietos teisės taikymą pagal šio reglamento 16 straipsnį.
46
Vis dėlto, atsižvelgiant į sąvokos „viršesnės privalomos nuostatos“ apibrėžtį, nacionalines nuostatas, kuriomis siekiama apsaugoti individualius interesus, nacionalinis teismas gali taikyti kaip „viršesnes imperatyvias nuostatas“, tik jeigu išsami analizė, kurią jis turi atlikti, aiškiai parodytų, jog tam tikros kategorijos asmenų individualių interesų apsauga, kurią siekiama užtikrinti šiomis nacionalinėmis nuostatomis, atitinka esminį viešąjį interesą, kurį jomis siekiama apsaugoti. Kaip generalinis advokatas pažymėjo išvados 62 punkte, turi būti nustatytas pakankamas ryšys su tokiu viešuoju interesu, kuris teismo vietos valstybės teisinėje sistemoje laikomas esminiu.
47
Nagrinėjamu atveju, kaip matyti iš šio sprendimo 40 punkto, ZZD 52 straipsnis pagrindinėje byloje nagrinėjamai teisinei situacijai galėtų būti taikomas vietoj Vokietijos teisės, kuri iš principo turi būti taikoma pagal reglamento „Roma II“ 4 straipsnį, tik jeigu jo taikymą pateisintų ypač svarbios priežastys, atspindinčios viešąjį interesą, kuris Bulgarijos teisės sistemoje laikomas esminiu. Šiuo aspektu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas pažymėjo, kad teisingumo principas, įgyvendinamas ZZD 52 straipsniu, yra pagrindinis Bulgarijos teisės principas ir Bulgarijos viešosios tvarkos dalis. Kadangi šia nuostata siekiama apsaugoti tam tikros kategorijos fizinių asmenų individualius interesus, reikia priminti, kad išsami analizė, kurią turi atlikti nacionalinis teismas, taip pat reikalauja, kad būtų aišku, jog ši apsauga atitinka esminį viešąjį interesą, saugomą šia nuostata, todėl atitinkama valstybė narė jos užtikrinimą laiko itin svarbiu.
48
Be to, nors Teisingumo Teismas neturi vertinti nacionalinės teisės nuostatos pagal šio sprendimo 40 punkte nurodytus kriterijus, reikia priminti, kad iš šio sprendimo 43 punkto matyti, jog reglamento „Roma II“ 16 straipsnyje numatyta leidžiančia nukrypti nuostata negalima remtis, kai pagal šį reglamentą nustatomos teisės taikymas taip pat leidžia pasiekti tikslą apsaugoti esminį viešąjį interesą, kurį siekiama apsaugoti atitinkama teismo vietos teisės nuostata.
49
Nagrinėjamu atveju iš prašymo priimti prejudicinį sprendimą matyti, kad ZZD 52 straipsnyje numatyta, jog teismas neturtinės žalos atlyginimą turi nustatyti „remdamasis teisingumu“, o Vokietijos teisėje yra numatyta galimybė „teisingai atlyginti“ šią žalą, taigi atrodo, kad abi šios nacionalinės nuostatos grindžiamos teisingumo principu.
50
Vis dėlto iš prašymo priimti prejudicinį sprendimą taip pat matyti, kad, viena vertus, maksimali kompensacijos, kuri gali būti skirta pagal Vokietijos teisę, suma yra apie 5000 EUR, o pagal ZZD 52 straipsnį paprastai buvo skiriama apie 120000 BGN (apie 61000 EUR) suma. Šiuo aspektu reikia pažymėti, kad, kaip generalinis advokatas iš esmės pažymėjo išvados 32 punkte, vien tai, kad teismo vietos teisės taikymas, kiek tai susiję su žalos atlyginimo suma, lemia kitokį sprendimą nei tas, kuris būtų priimtas taikant pagal kolizinę normą nustatomą teisę, neleidžia daryti išvados, kad taikant pastarąją teisę negalima pasiekti tikslo apsaugoti esminį viešąjį interesą, kurį tam tikrais atvejais siekiama apsaugoti atitinkama teismo vietos valstybės narės nuostata.
51
Kita vertus, iš prašymo priimti prejudicinį sprendimą matyti, kad pagal ZZD 52 straipsnį piniginė kompensacija gali būti sistemingai skiriama už psichologines kančias ir skausmą, o pagal Vokietijos teisę, nustatomą pagal reglamento „Roma II“ 4 straipsnį, šiuo atžvilgiu žalos atlyginimas leidžiamas tik tuo atveju, jei žalą sukėlęs įvykis padarė patologinę žalą. Taigi atrodo, kad šis Vokietijos įstatymas ir Bulgarijos įstatymas šiais dviem aspektais grindžiami visiškai skirtingomis sampratomis, kiek tai susiję su teise į žalos atlyginimą, tačiau tai turi patikrinti prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas.
52
Todėl negalima atmesti to, kad tuo pačiu atveju nukentėjusysis už patirtas psichologines kančias ir skausmą, kurie nesukėlė jokios patologinės žalos, pagal Bulgarijos teisę galėtų gauti apie 120000 BGN (apie 61000 EUR) kompensaciją, o pagal Vokietijos teisę šis asmuo negalėtų gauti jokios kompensacijos.
53
Taigi prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas turi nustatyti, ar Vokietijos įstatymo, kuriame nenumatytas žalos dėl psichologinių kančių ir skausmo, nesukeliančių patologinės žalos, atlyginimas, taikymas leidžia pasiekti tikslą apsaugoti esminį viešąjį interesą, kurį tam tikrais atvejais siekiama apsaugoti ZZD 52 straipsniu.
54
Galiausiai, ketvirta, reikia priminti, kad pagal Teisingumo Teismo jurisprudenciją valstybės narės teisės, kuri atitinka Sąjungos direktyvoje nustatytą minimalios apsaugo kriterijų, galima netaikyti teismo vietos teisės naudai remiantis jos imperatyviu pobūdžiu, jeigu teismas, į kurį kreiptasi, išsamiai konstatuoja, kad perkeldamas šią direktyvą teismo vietos valstybės narės teisės aktų leidėjas laikėsi nuomonės, jog jos teisinėje sistemoje itin svarbu suteikti atitinkamam asmeniui didesnę apsaugą, nei numatyta toje direktyvoje, atsižvelgiant į tokių imperatyvių nuostatų pobūdį ir tikslą (šiuo klausimu žr. 2013 m. spalio 17 d. Sprendimo Unamar, C‑184/12, EU:C:2013:663, 50–52 punktus).
55
Vis dėlto 2022 m. gruodžio 15 d. Sprendimo HUK-COBURG-Allgemeine Versicherung (C‑577/21, EU:C:2022:992) 34–37, 42 ir 48 punktuose Teisingumo Teismas iš esmės nusprendė, kad nors valstybės narės turi užtikrinti, kad nukentėjusiųjų per eismo įvykius artimųjų patirtos neturtinės žalos atlyginimas būtų apdraustas privalomuoju draudimu, kurio dydis atitiktų bent Direktyvoje 2009/103 numatytas minimalias sumas, šioje direktyvoje nenustatyti konkretūs reikalavimai, susiję su civilinės atsakomybės sistemos pasirinkimu, siekiant nustatyti skirtino žalos atlyginimo dydį remiantis apdraustojo asmens civiline atsakomybe, kuri iš esmės reglamentuojama nacionalinėje teisėje.
56
Taigi, kadangi šia direktyva nesiekiama suderinti per eismo įvykį netiesiogiai nukentėjusio asmens patirtos žalos atlyginimo dydžio, o ZZD 52 straipsnis, kuriuo siekiama nustatyti tokio nukentėjusiojo patirtos neturtinės žalos atlyginimo dydį, negali būti laikomas priimtu perkeliant šią direktyvą, 52 straipsnio neapima šio sprendimo 54 punkte primintoje jurisprudencijoje nurodytas atvejis.
57
Iš visų pirmiau išdėstytų motyvų matyti, kad į pateiktą klausimą reikia atsakyti: reglamento „Roma II“ 16 straipsnis turi būti aiškinamas taip, kad nacionalinė nuostata, kurioje numatyta, kad per eismo įvykį žuvusio asmens artimų šeimos narių patirtos neturtinės žalos atlyginimą nustato teismas laikydamasis teisingumo principo, negali būti laikoma „viršesne imperatyvia nuostata“, kaip tai suprantama pagal šį straipsnį, nebent, kai nagrinėjama teisinė situacija yra pakankamai glaudžiai susijusi su teismo vietos valstybe nare, teismas, į kurį kreiptasi, remdamasis išsamia šios nacionalinės nuostatos formuluotės, bendros struktūros, tikslų ir priėmimo aplinkybių analize konstatuoja, kad jos laikymasis yra laikomas itin svarbiu šios valstybės narės teisinėje sistemoje, nes ja siekiama tikslo apsaugoti esminį viešąjį interesą, kurio negalima pasiekti taikant pagal šio reglamento 4 straipsnį nustatomą teisę.
Dėl bylinėjimosi išlaidų
58
Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.
Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (ketvirtoji kolegija) nusprendžia:
2007 m. liepos 11 d. Europos Parlamento ir Tarybos reglamento (EB) Nr. 864/2007 dėl nesutartinėms prievolėms taikytinos teisės („Roma II“) 16 straipsnis
turi būti aiškinamas taip:
nacionalinė nuostata, kurioje numatyta, kad per eismo įvykį žuvusio asmens artimų šeimos narių patirtos neturtinės žalos atlyginimą nustato teismas laikydamasis teisingumo principo, negali būti laikoma „viršesne imperatyvia nuostata“, kaip tai suprantama pagal šį straipsnį, nebent, kai nagrinėjama teisinė situacija yra pakankamai glaudžiai susijusi su teismo vietos valstybe nare, teismas, į kurį kreiptasi, remdamasis išsamia šios nacionalinės nuostatos formuluotės, bendros struktūros, tikslų ir priėmimo aplinkybių analize konstatuoja, kad jos laikymasis yra laikomas itin svarbiu šios valstybės narės teisinėje sistemoje, nes ja siekiama tikslo apsaugoti esminį viešąjį interesą, kurio negalima pasiekti taikant pagal šio reglamento 4 straipsnį nustatomą teisę.
Parašai.
(
*1
)	Proceso kalba: bulgarų.