62017CC0681
GENERALINIO ADVOKATO
HENRIK SAUGMANDSGAARD ØE IŠVADA,
pateikta 2018 m. gruodžio 19 d. (
1
)
Byla C‑681/17
slewo // schlafen leben wohnen GmbH
prieš
Sascha Ledowski
(Bundesgerichtshof (Aukščiausiasis Federalinis Teismas, Vokietija) pateiktas prašymas priimti prejudicinį sprendimą)
„Prašymas priimti prejudicinį sprendimą – Vartotojų apsauga – Direktyva 2011/83/ES – 6 straipsnio 1 dalies k punktas ir 16 straipsnio e punktas – Nuotolinės prekybos sutartis – Teisė atsisakyti sutarties – Išimtys – Supakuotos prekės, kurios yra nebetinkamos grąžinti dėl sveikatos apsaugos ar higienos priežasčių – Galimas čiužinio, kurio apsauga pristačius nuimta, įtraukimas – Reikalavimai, kurie turi būti tenkinami, kad prekė būtų laikoma supakuota – Pareigos informuoti vartotoją apie teisės atsisakyti sutarties netekimą apimtis“
I. Įvadas
1.
Bundesgerichtshof (Aukščiausiasis Federalinis Teismas, Vokietija) prašymas priimti prejudicinį sprendimą pateiktas dėl Direktyvos 2011/83/ES (
2
) 6 straipsnio 1 dalies k punkto ir 16 straipsnio e punkto – šie punktai susiję su teisės atsisakyti sutarties, kurią vartotojas iš esmės turi sudarydamas nuotolinės prekybos sutartį, ribojimu – išaiškinimo.
2.
Šis prašymas pateiktas nagrinėjant ginčą dėl vartotojo, kuris interneto svetainėje įsigijo čiužinį ir norėjo šią prekę grąžinti po to, kai atplėšė apsauginę plėvelę, į kurią ta prekė buvo supakuota pristatant, teisės atsisakyti sutarties įgyvendinimo.
3.
Teisingumo Teismo prašoma nuspręsti, ar Direktyvos 2011/83 16 straipsnio e punktas turi būti aiškinamas taip, kad šioje nuostatoje nurodyta teisės atsisakyti sutarties išimtis, taikoma „supakuotoms prekėms, [kurios] yra nebetinkamos grąžinti dėl sveikatos apsaugos ar higienos priežasčių“, apima prekes, kaip antai čiužinius, kurios naudojamos gali tiesiogiai liestis su žmogaus kūnu, tačiau prekiautojas, tinkamai išvalęs, gali vėl jas padaryti tinkamas parduoti. Manau, kad į šį klausimą reikia atsakyti neigiamai.
4.
Jeigu Teisingumo Teismas į pateiktą pirmąjį klausimą nuspręs atsakyti teigiamai, jis turės nustatyti, kokiomis sąlygomis šios rūšies prekių pakuotė gali būti laikoma pakuote, kurią pažeidus netenkama teisės atsisakyti sutarties, kaip tai suprantama pagal tą 16 straipsnio e punktą.
5.
Be to, šis teismas turės nuspręsti ir dėl tvarkos, kurios laikydamasis prekiautojas turi pateikti vartotojui informaciją apie aplinkybes, kuriomis jis netenka teisės atsisakyti sutarties, atsižvelgiant į šios direktyvos 6 straipsnio 1 dalies k punktą.
II. Teisinis pagrindas
6.
Direktyvos 2011/83 34, 37, 47 ir 49 konstatuojamosiose dalyse nustatyta:
„(34)
prekiautojas turėtų vartotojui pateikti aiškią ir išsamią informaciją vartotojui prisiimant įsipareigojimus pagal nuotolinės prekybos <…> sutartį <…>;
<…>
(37)
kadangi nuotolinės prekybos atveju prieš sudarydamas sutartį vartotojas negali pamatyti prekių, jis turėtų turėti teisę atsisakyti sutarties. Dėl tos pačios priežasties vartotojui turėtų būti leidžiama išbandyti ir patikrinti prekes, kurias jis nusipirko, tiek, kiek būtina siekiant nustatyti prekių pobūdį, savybes ir veikimo būdą. <…>
<…>
(47)
kai kurie vartotojai pasinaudoja teise atsisakyti sutarties po to, kai prekėmis pasinaudoja daugiau nei būtina nustatyti prekių pobūdį, savybes ir veikimo būdą. Tokiu atveju vartotojas neturėtų prarasti teisės atsisakyti sutarties, bet turėtų atsakyti už bet kokį prekių vertės sumažėjimą. Siekdamas nustatyti prekių pobūdį, savybes ir veikimo būdą, vartotojas turėtų elgtis su preke ir ją apžiūrėti tik tokiu pačiu būdu, kaip jam būtų leista tą atlikti parduotuvėje. Pavyzdžiui, vartotojas turėtų drabužį tik pasimatuoti ir neturėtų jo dėvėti. Vadinasi, vartotojas sutarties atsisakymo laikotarpiu turėtų elgtis su prekėmis rūpestingai ir jas rūpestingai apžiūrėti. Vartotojo pareigos sutarties atsisakymo atveju neturėtų būti atgrasymas nuo galimybės pasinaudoti savo teise atsisakyti sutarties;
<…>
(49)
tiek nuotolinės prekybos, tiek ne prekybai skirtose patalpose sudarytų sutarčių atvejais turėtų būti tam tikrų teisės atsisakyti sutarties išimčių. Teisę atsisakyti sutarties gali būti netikslinga taikyti, pavyzdžiui, dėl konkrečių prekių ar paslaugų pobūdžio. <…>“
7.
Šios direktyvos 6 straipsnio „Informacijos reikalavimai, taikomi nuotolinės prekybos sutartims ir ne prekybai skirtose patalpose sudarytoms sutartims“ 1 dalies k punkte nurodyta, kad „prieš vartotojui įsipareigojant pagal nuotolinės prekybos sutartį <…> prekiautojas aiškiai ir suprantamai pateikia“ tam tikrą informaciją, be kita ko, „jeigu teisė atsisakyti sutarties nesuteikiama pagal 16 straipsnį, tai, kad vartotojas negalės pasinaudoti teise atsisakyti sutarties, arba, jei taikoma, aplinkybes, kuriomis vartotojas praranda teisę atsisakyti sutarties“.
8.
Šios direktyvos 9 straipsnio „Teisė atsisakyti sutarties“ 1 dalyje nustatyta, kad, „išskyrus, kai taikomos 16 straipsnyje nurodytos išimtys, vartotojas, nenurodydamas priežasties ir nepatirdamas kitų, nei numatytosios 13 straipsnio 2 dalyje ir 14 straipsnyje, išlaidų per 14 dienų laikotarpį gali atsisakyti nuotolinės prekybos sutarties <…>“.
9.
Remiantis šios direktyvos 16 straipsnio „Teisės atsisakyti sutarties išimtys“ e punktu, „valstybės narės nenumato 9–15 straipsniuose nustatytos teisės atsisakyti sutarties nuotolinės prekybos <…> sutartims, jei <…> tiekiamos supakuotos prekės yra nebetinkamos grąžinti dėl sveikatos apsaugos ar higienos priežasčių ir kurios buvo išpakuotos jas pristačius“.
III. Ginčas pagrindinėje byloje, prejudiciniai klausimai ir procesas Teisingumo Teisme
10.
Kasatorė pagrindinėje byloje slewo // schlafen leben wohnen GmbH (toliau – slewo) yra internetinės prekybos įmonė, prekiaujanti, be kita ko, čiužiniais.
11.
2014 m. lapkričio 25 d. S. Ledowski asmeninėms reikmėms slewo interneto svetainėje užsisakė čiužinį. Gautoje sąskaitoje buvo nurodytos sutarties bendrosios sąlygos, o jose esanti „Sutarties atsisakymo instrukcija vartotojui“ suformuluota taip: „Prekių grąžinimo išlaidas apmokame mes. <…> Jūsų teisė atsisakyti sutarties pirma laiko išnyksta šiais atvejais: jeigu tai sutartis dėl supakuotų prekių, kurios yra nebetinkamos grąžinti dėl sveikatos apsaugos ar higienos priežasčių ir kurios pristačius buvo išpakuotos, tiekimo.“ Pristatytas čiužinys buvo supakuotas į apsauginę plėvelę, kurią S. Ledowski vėliau atplėšė.
12.
2014 m. gruodžio 9 d. laiške S. Ledowski informavo slewo, kad jis pageidavo grąžinti čiužinį, ir paprašė organizuoti čiužinio vežimą. Kadangi jo prašymas nebuvo tenkintas, jis padengė vežimo išlaidas.
13.
S. Ledowski pareiškė ieškinį, kad slewo būtų nurodyta grąžinti pirkinio kainą ir padengti vežimo išlaidas, t. y. viso 1190,11 EUR, sumokėti palūkanas ir atlyginti ikiteismines išlaidas advokatui.
14.
Amtsgericht Mainz (Mainco apylinkės teismas, Vokietija) 2015 m. lapkričio 26 d. priimtu sprendimu šį ieškinį tenkino. Apeliacinė instancija šį sprendimą paliko galioti 2016 m. rugpjūčio 10 d.Landgericht Mainz (Mainco apygardos teismas, Vokietija) sprendimu (
3
), remdamasi tuo, kad čiužinys nėra higienos prekė (
4
), todėl vartotojas turėjo teisę atsisakyti sutarties ir atplėšęs apsauginę plėvelę.
15.
Slewo kreipėsi į Bundesgerichtshof (Aukščiausiasis Federalinis Teismas), o šis nusprendė, kad ginčo pagrindinėje byloje išsprendimą lems Direktyvos 2011/83 6 straipsnio 1 dalies k punkto ir 16 straipsnio e punkto išaiškinimas. Taigi 2017 m. lapkričio 15 d. nutartimi, kurią Teisingumo Teismas gavo 2017 m. gruodžio 6 d., tas teismas nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šiuos prejudicinius klausimus:
„1.
Ar Direktyvos 2011/83 16 straipsnio e punktą reikia aiškinti taip, kad prie jame minimų prekių, kurios yra nebetinkamos grąžinti dėl sveikatos apsaugos ar higienos priežasčių, priskiriamos ir prekės (pavyzdžiui, čiužiniai), kurios, naudojamos pagal paskirtį, gali tiesiogiai liestis su žmogaus kūnu, tačiau prekiautojas tinkamomis (valymo) priemonėmis jas gali vėl paversti tinkamomis parduoti?
2.
Jeigu į pirmąjį klausimą būtų atsakyta teigiamai:
a)
kokius reikalavimus turi atitikti prekės pakuotė tam, kad būtų galima kalbėti apie supakavimą, kaip jis suprantamas pagal Direktyvos 2011/83 16 straipsnio e punktą, ir
b)
ar prieš prisiimant sutartinius įsipareigojimus prekiautojo pagal Direktyvos 2011/83 6 straipsnio 1 dalies k punktą nurodytiną informaciją reikia pateikti taip, kad konkrečiai nurodant pardavimo objektą (šiuo atveju – čiužinį) ir jo supakavimą vartotojas būtų įspėjamas apie tai, kad išpakavęs prekę praras teisę atsisakyti sutarties?“
16.
Rašytines pastabas Teisingumo Teismui pateikė slewo, S. Ledowski, Belgijos ir Italijos vyriausybės ir Europos Komisija. Teismo posėdis nebuvo rengiamas.
IV. Analizė
17.
Pirmiausia pažymėtina, kad antrasis prejudicinis klausimas, kurį sudaro dvi dalys, pateiktas, tik jeigu Teisingumo Teismas teigiamai atsakys į pirmąjį prejudicinį klausimą. Kadangi, mano nuomone, į pirmąjį klausimą reikia atsakyti neigiamai, manau, Teisingumo Teismui nereikės nuspręsti dėl antrojo klausimo. Vis dėlto, siekdamas išsamumo ir atsižvelgdamas į tai, kad nurodytos problemos jo nenagrinėtos, pateiksiu pastabas ir dėl antrojo klausimo.
A.
Dėl sąvokos prekės, „nebetinkamos grąžinti dėl sveikatos apsaugos ar higienos priežasčių“, kaip tai suprantama pagal Direktyvos 2011/83 16 straipsnio e punktą (pirmasis klausimas)
18.
Manau, jog, prieš nagrinėjant pirmąjį prejudicinį klausimą, tikslinga akcentuoti kelis esminius su visu šiuo prašymu priimti prejudicinį sprendimą susijusius aspektus.
19.
Pirma, pažymiu, jog šis prašymas priimti prejudicinį sprendimą teisiniu ir praktiniu aspektais susijęs su vartotojų apsaugos specifine sritimi, t. y. nuotolinės prekybos sutartimis, kurios reglamentuojamos specialiose Direktyvos 2011/83 normose (
5
), nors šioms sutartims taikomos ir joje įtvirtintos bendrosios normos.
20.
Konkrečiai kalbant, šios direktyvos 9 straipsnyje nustatyta, kad, sudarydami šios rūšies sutartis, vartotojai iš esmės turi teisę atsisakyti sutarties (
6
), apimančią teisę į visišką kompensavimą, išskyrus atvejus, kai prekė naudojama piktnaudžiaujant, ir ši teisė grindžiama ypatingais sunkumais, kurių kiekvienas pirkėjas patiria sudarydamas nuotolinės prekybos sutartį. Iš tikrųjų, kaip nurodyta šios direktyvos 37 ir 47 konstatuojamosiose dalyse, vartotojai negali pamatyti ir išbandyti juos dominančių prekių, kol jų neužsisako ir negauna, todėl jiems suteikiamas terminas pamąstyti ir galbūt atsisakyti sutarties po to, kai patikrina pristatytas prekes, nors prekiautojai taip pat apsaugoti nuo galimo piktnaudžiavimo šią teise (
7
). Remiantis šiomis konstatuojamosiomis dalimis, vartotojai turi galimybę išbandyti ir patikrinti nusipirktą prekę, bet tik tiek, kiek būtina, norint nustatyti šios prekės pobūdį, savybes ir kaip ji veikia (
8
).
21.
Vis dėlto šios direktyvos 16 straipsnyje nustatytos konkrečios teisės atsisakyti sutarties išimtys, o pagal to straipsnio e punktą draudžiama tiekti „supakuotas prekes“, kurios „nebetinkamos grąžinti dėl sveikatos apsaugos ar higienos priežasčių“ (
9
), jeigu „buvo [vartotojo] išpakuotos jas pristačius“. Jau šiame etape pažymiu, kad, nors manau, jog šios sąvokos neginčytinai skiriasi, jos glaudžiai susijusios ir yra šios nuostatos taikymui keliamos kumuliacinės sąlygos. Šios direktyvos 6 straipsnio 1 dalies k punkte prekiautojui nustatyta pareiga pateikti vartotojui, prieš tai kai pastarasis įsipareigoja pagal nuotolinės prekybos sutartį, tam tikrą informaciją, t. y. informaciją apie šios direktyvos 16 straipsnio e punkte nurodytą teisės atsisakyti sutarties išimtį.
22.
Antra, priminsiu tam tikrus Sąjungos teisės aiškinimo principus, šiuo atveju taikomus visiems prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo klausimams.
23.
Pirmiausia, remiantis suformuota Teisingumo Teismo jurisprudencija, aiškinant Sąjungos teisės nuostatas, kuriose, kaip šioje byloje nagrinėjamose nuostatose, nedaroma nuorodos į valstybių narių teisę, reikia atsižvelgti ne tik į jų formuluotę, bet ir į kontekstą ir teisės akto, kuriame jos įtvirtintos, tikslus (
10
).
24.
Be to, konkrečiau kalbant apie Sąjungos teisės nuostatas, kuriomis, remiantis SESV 169 straipsniu, siekiama prisidėti prie sklandaus vidaus rinkos veikimo ir pasiekti aukštą vartotojų apsaugos lygį, kaip šioje byloje nagrinėjamomis nuostatomis (
11
), pirmenybė turėtų būti teikiama tokiam aiškinimui, kuris leistų kiek įmanoma mažiau (
12
) trukdyti siekti šio tikslo (
13
) ir atsižvelgti į tai, kad vartotojas yra nepalankesnėje padėtyje, palyginti su prekiautoju (
14
).
25.
Galiausiai, iš Teisingumo Teismo jurisprudencijos matyti, kad nukrypti leidžiančios Sąjungos teisės nuostatos, visų pirma ribojančios apsaugos tikslu suteiktas teises, turi būti aiškinamos siaurai, t. y. kad aiškinimas neviršytų atitinkamame akte aiškiai nurodytų atvejų (
15
), vis dėlto šis siauras aiškinimas neturi pakenkti tokio nustatyto apribojimo veiksmingumui ir dėl tokio aiškinimo negali būti nepaisoma jo tikslo (
16
). Kaip prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, manau, kad šiame prašyme priimti prejudicinį sprendimą nurodytas Direktyvos 2011/83 nuostatas reikia aiškinti siaurai, nes jos yra bendrosios taisyklės, pagal kurią vartotojai iš esmės turi teisę atsisakyti sutarties, kai sudaro nuotolinės prekybos sutartis, išimtis. Pažymiu, kad tokio požiūrio laikomasi ir Komisijos Teisingumo generalinio direktorato paskelbtame rekomendaciniame dokumente dėl šios direktyvos (
17
).
26.
Šį prašymą priimti prejudicinį sprendimą reikia nagrinėti atsižvelgiant būtent į visus šiuos argumentus.
27.
Pirmuoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės siekia išsiaiškinti, ar Direktyvos 2011/83 16 straipsnio e punkte įtvirtintą sąvoką prekės, kurios yra „nebetinkamos grąžinti dėl sveikatos apsaugos ar higienos priežasčių“, reikia aiškinti taip, kad ši nuostata taikoma prekėms, kaip antai čiužiniams, kurios, naudojamos pagal paskirtį, gali tiesiogiai liestis su žmogaus kūnu, tačiau prekiautojas tinkamomis valymo priemonėmis jas gali vėl padaryti tinkamas parduoti.
28.
Matyti, kad šiuo klausimu egzistuoja dvi pozicijos. Vadovaujantis pirmąja pozicija, kurios laikosi slewo ir Belgijos vyriausybė, tokiomis aplinkybėmis, kaip nurodytos šiame klausime, vartotojas neturėtų turėti teisės atsisakyti sutarties. Tačiau, vadovaujantis antrąja pozicija, kuriai pritaria prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, S. Ledowski, Italijos vyriausybė ir Komisija, šiuo atveju vartotojas neturėtų prarasti teisės atsisakyti sutarties. Pritariu pastarajai pozicijai dėl toliau nurodytų priežasčių.
29.
Visų pirma, nors Teisingumo Teismui pateiktose pastabose buvo nurodytos šiuo klausimu iškilusios abejonės, mano nuomone, pirmiausia reikia pašalinti nesutarimą dėl klausimo, ar čiužinys iš tikrųjų yra prekė, „kuri, naudojama pagal paskirtį, gali tiesiogiai liestis su žmogaus kūnu“, kaip tai tvirtinama pateiktame klausime. Toks kvalifikavimas nelemia diskusijos dėl drabužio pasimatavimo, t. y. prekių rūšies, kuri šios direktyvos 47 konstatuojamojoje dalyje nurodyta kaip pavyzdys. Nors tiesa, kad ant įprastomis aplinkybėmis naudojamo čiužinio paprastai patiesiama bent viena paklodė, negalima atmesti tikimybės, kad vartotojas, atplėšęs pakuotę, kurioje buvo pristatytas čiužinys, trumpam jį išmėgins atsiguldamas ant neuždengto čiužinio. Šiuo atveju, kadangi prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas remiasi šia prielaida, manau, kad Teisingumo Teismas neturi dėl jos kelti klausimo, nes tai yra faktų vertinimas (
18
).
30.
Be to, iš prejudicinio klausimo formuluotės matyti, kad, be konkretaus atvejo, susijusio su čiužiniais, kuris yra ginčo pagrindinėje byloje dalykas, Teisingumo Teismo klausiama, ar vartotojas turi netekti teisės atsisakyti sutarties, jeigu pristatyta prekė, kuri buvo išpakuota, galėjo tiesiogiai liestis su kūnu (
19
), – taigi preziumuojama, kad ji taip ir buvo panaudota, – įskaitant atvejį, kai šios prekės pardavėjas, pasinaudojęs tinkamomis valymo priemonėmis, gali vėl ją parduoti nepakenkdamas sveikatai ar higienai (
20
).
31.
Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas rėmėsi viena iš Vokietijos mokslinėje literatūroje vyraujančių pozicijų (
21
), kuri lemtų teigiamą atsakymą, ir pažymėjo, kad žodžiai „nebetinkamos grąžinti“ galėtų reikšti, kad lemiama aplinkybė savaime yra prekės būklė po to, kai vartotojas ją išpakavo, o ne tai, ar paskui prekiautojas tinkamomis valymo priemonėmis gali sugrąžinti tokią prekės būklę, kad ji vėl būtų tinkama parduoti. Šiuo klausimu Belgijos vyriausybė tvirtino, kad galimybės išvalyti Direktyvos 2011/83 16 straipsnio e punkte nurodytas prekes buvimas ar nebuvimas yra kriterijus, kuris nenurodytas šioje nuostatoje, ir kad ši nuostata turi būti aiškinama siaurai, nes joje nustatyta išimtis.
32.
Vis dėlto, atsižvelgdamas į tai, kad Direktyvos 2011/83 tekste ar jos parengiamuosiuose darbuose (
22
) nėra tikslių paaiškinimų, manau, jog ši nuostata turi būti aiškinama siaurai, bet taip, kad atitiktų teisės aktų leidėjo nustatytą tikslą (
23
), t. y. aukštą vartotojų, sudariusių nuotolinės prekybos sutartis, apsaugos lygį iš esmės jiems leidžiant išbandyti prekę, kurios jie pirkdami negalėjo pamatyti, ir ją grąžinti, jeigu išbandę lieka ja nepatenkinti. Taigi, manau, reikia teikti pirmumą aiškinimui, kuris palankesnis teisės atsisakyti sutarties išimčių taikymo srities ribojimui, t. y. pagal kurį vartotojas turi turėti galimybę grąžinti prekę, kurią išvalytą vėl galima parduoti, jeigu tai nėra pernelyg didelis įpareigojimas prekiautojui (
24
), o ne priešingam aiškinimui, kuriuo ribojamos vartotojo galimybės atsisakyti sutarties.
33.
Todėl pritariu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nuomonei, kad teisės atsisakyti sutarties gali būti netenkama pagal 16 straipsnio e punktą, tik jeigu išpakuotos prekės galiausiai negalima parduoti iš tikrųjų dėl sveikatos apsaugos ar higienos priežasčių, nes būtent dėl atitinkamos prekės pobūdžio prekiautojas negali imtis priemonių, kad vėl ją parduotų nepažeisdamas vieno iš šių dviejų reikalavimų (
25
).
34.
Šiuo atveju tas teismas, mano nuomone, pagrįstai mano, jog tikrai neatrodo, kad vartotojo grąžintas išpakuotas, – todėl tikėtina, kad panaudotas, – čiužinys galutinai ir visiškai negali būti parduodamas, o tai rodo klientų daug kartų naudojamos viešbučių lovos, naudotų čiužinių rinkos egzistavimas ir galimybė išvalyti naudotus čiužinius. Manau, kad dėl šios priežasties čiužinį galima prilyginti drabužiui, kurio grąžinimo prekiautojui galimybę net ir po galimo pasimatavimo, t. y. jam tiesiogiai prisilietus prie kūno, teisės aktų leidėjas aiškiai numatė (
26
), nes preziumuojama, jog tokią prekę galima išskalbti, kad ji vėl galėtų būti parduodama nepakenkiant sveikatai ar higienai.
35.
Patikslinu, kad, jeigu bandydamas prekę vartotojas ją panaudojo daugiau, nei būtina, nesvarbu, kokiu būdu, dėl to galinti kilti vartotojo atsakomybė, nurodyta šios direktyvos 47 konstatuojamojoje dalyje ir įtvirtinta jos 14 straipsnio 2 dalyje, leistų kompensuoti atitinkamos prekės „vertės sumažėjimą“ (
27
). Manau, ši nuostata tiek, kiek joje vartotojui leidžiama atsisakyti sutarties ir grąžinti net apgadintą prekę (prireikus jis turės tai kompensuoti prekiautojui), patvirtina teiginį, kad tas 16 straipsnio e punktas susijęs tik su tokiais atvejais, kai tikrai neįmanoma vėl parduoti prekės nekeliant realios grėsmės, kad bus pakenkta sveikatai ar higienai.
36.
Be to, siūlomas taikyti teleologinis ir sisteminis aiškinimas negali daryti poveikio tame 16 straipsnio e punkte įtvirtintos išimties veiksmingumui (
28
), nes išpakuotos prekės, dėl kurių įprasto išbandymo gali būti negrįžtamai pakenkta vartotojo sveikatai ar higienai, negali būti vėl parduodamos atsižvelgiant į šios nuostatos tikslą.
37.
Manau, pateiktos analizės nepaneigia aplinkybė, kad, kaip pažymėjo prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, minėtame rekomendaciniame dokumente (
29
) čiužiniai nurodyti kaip pavyzdys tarp tokių prekių, kurios gali būti priskiriamos prie netinkamų grąžinti dėl sveikatos apsaugos ar higienos priežasčių (
30
), kaip tai suprantama pagal 16 straipsnio e punktą, todėl joms netaikoma teisė nutraukti sutartį, jeigu pristačius buvo išpakuotos. Iš tikrųjų pažymiu, jog šis nurodymas visiškai nemotyvuotas tam, kad būtų galima pagrįsti tokį požiūrį. Iš tikrųjų, nors šiame dokumente galima rasti naudingų paaiškinimų dėl tos direktyvos turinio, jis neturi privalomosios galios, kiek tai susiję su jos aiškinimu, kaip aiškiai nurodyta preambulėje (
31
). Galiausiai pažymiu, kad, beje, pati Komisija laikėsi priešingos pozicijos šioje byloje.
38.
Todėl manau, jog Direktyvos 2011/83 16 straipsnio e punktas turi būti aiškinamas taip, kad šioje nuostatoje įtvirtinta sąvoka „supakuotos prekės<…>[,] nebetinkamos grąžinti dėl sveikatos apsaugos ar higienos priežasčių“ neapima prekių, kaip antai čiužinių, kurios, naudojamos pagal paskirtį, gali tiesiogiai liestis su žmogaus kūnu, tačiau prekiautojas tinkamomis (pavyzdžiui, valymo) priemonėmis jas gali vėl padaryti tinkamas parduoti.
B.
Dėl sąvokos „supakuotos“ prekės, kaip tai suprantama pagal Direktyvos 2011/83 16 straipsnio e punktą (antrojo klausimo a punktas)
39.
Kadangi antrasis prejudicinis klausimas, visų pirma jo a punktas, pateiktas, tik jeigu Teisingumo Teismas į pirmąjį prejudicinį klausimą atsakys teigiamai, o taip, mano nuomone, neturėtų būti, pastabas dėl šio punkto pateikiu tik subsidiariai.
40.
Antrojo prejudicinio klausimo a punktu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės siekia išsiaiškinti, kokios turi būti pakuotės savybės, leidžiančios nuspręsti, kad prekė yra „supakuota“, kaip tai suprantama pagal Direktyvos 2011/83 16 straipsnio e punktą, jeigu atitinkama prekė priskiriama prie prekių, kurios „nebetinkamos grąžinti dėl sveikatos apsaugos ar higienos priežasčių“, kategorijos, kuriai taikoma šioje nuostatoje įtvirtinta teisės atsisakyti sutarties išimtis (
32
). Remiantis nutarties motyvais, šis teismas konkrečiai klausia, ar šios rūšies prekės turi būti supakuotos taip, kad „kartą išpakuotos prekės nebūtų galima vėl supakuoti ir kad taip pat būtų aišku [(pavyzdžiui, užrašius žodį „supakuota“)], jog tai nėra transportavimo tikslams skirta pakuotė, o supakuota dėl sveikatos arba higienos priežasčių“.
41.
Mano nuomone, dėl pateikto klausimo ir jo motyvavimo kyla dvi skirtingos problemos, kaip tai matyti iš Teisingumo Teisme pateiktų pastabų (
33
). Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas kelia klausimą, pirma, dėl pakuotei keliamų fizinių savybių reikalavimų, kad prekę būtų galima laikyti „supakuota“, kaip tai suprantama pagal Direktyvos 2011/83 16 straipsnio e punktą, ir, antra, dėl galimo reikalingumo ant šios pakuotės nurodyti skiriamąjį ženklą, kuris atkreiptų vartotojo dėmesį, kad tai yra tokia pakuotė.
42.
Visų pirma, dėl galimų tokiomis pripažinti pakuočių fizinių savybių konstatuoju, kad šios direktyvos 16 straipsnio e punkte vartojama sąvoka „supakuota“ joje neapibrėžta (
34
). Parengiamuosiuose darbuose, mano nuomone, taip pat nieko daugiau nepasakyta, kaip reikia suprasti šią sąvoką (
35
).
43.
Minėtame rekomendaciniame dokumente nurodyta prekė, kuri „sandariai supakuota, pavyzdžiui, įvyniota į apsauginį popierių arba plėvelę, dėl sveikatos apsaugai arba higienai išties svarbių priežasčių“ (
36
). Manau, kad šios formuluotės pradžioje pagrįstai nenurodyta, kad prekiautojai gali laisvai taikyti teisės atsisakyti sutarties išimtis pakuotėms, kai tai nėra pateisinama prekės pobūdžiu atsižvelgiant į tas priežastis (
37
), be to, reikia priminti, kad šios vartotojų iš esmės turimos teisės išimtys būtinai turi būti taikomos tik išimtiniais atvejais (
38
). Tačiau šiame dokumente nėra atsakymo į klausimą, kokios turi būti jame nurodytų pakuotės ar apsauginės plėvelės fizinės savybės, kad būtų tenkinami 16 straipsnio e punkto reikalavimai.
44.
Šiuo klausimu manau, jog, kaip iš esmės tai siūlo slewo (
39
), Belgijos vyriausybė (
40
) ir Komisija, reikia griežtai vadovautis tikslu, dėl kurio prekė „supakuota“, kaip tai suprantama pagal e punktą. Manau, šia nuostata siekiama netaikyti teisės atsisakyti sutarties visoms prekėms, kurios turi būti supakuotos dėl realių sveikatos apsaugos ar higienos priežasčių, taigi užkirsti kelią tam, kad vartotojas tokias prekes galėtų grąžinti prekiautojui, nes kartą atplėšus jas saugančią pakuotę jos negrįžtamai netenka vertės, kiek tai susiję su higienos, o gal net sveikatos garantijomis, todėl jų nebegalima dar kartą parduoti (
41
).
45.
Taigi manau, jog tam, kad dėl apsauginės dangos galima būtų nuspręsti, kad prekė „supakuota“, kaip tai suprantama pagal tą nuostatą, būtina, kad ji leistų patikimai užtikrinti joje esančio gaminio švarą. Šis kriterijus reiškia, kad ši pakuotė turi būti pakankamai atspari, kad apsaugotų švarą, ir kad nebūtų galimybės atidaryti akivaizdžiai jos nepažeidus, t. y. taip, kad būtų neabejotinai matyti, jog atitinkamą prekę pirkėjas išmėgino. Pavyzdžiui, šiuos reikalavimus galėtų atitikti plastikinė plėvelė arba metalinė plėvelė, kurių viena priklijuota, todėl ją tyčia atplėšus neįmanoma grąžinti į pradinę būklę.
46.
Tačiau manau, jog būtų pernelyg daug reikalaujama, jeigu, kaip, atrodo, siūlė Italijos vyriausybė, tam, kad pakuotė būtų būtent taip ir kvalifikuojama, ji turi užtikrinti „gaminio aseptiškumą, kaip to reikalaujama sterilizuotų priemonių atveju“ (
42
). Iš tikrųjų Direktyvos 2011/83 16 straipsnio e punktas, žinoma, susijęs su „sveikatos apsaugos priežastimis“, bet jame nurodytos ir paprastos higienos priežastys, kuriomis, mano nuomone, negali būti pateisinamos tokios didelės prekiautojų ekonominės investicijos, kurias lemtų pareiga naudoti tokią aseptišką ar net sterilią pakuotę visoms prekėms, kurioms gali būti taikoma ši nuostata.
47.
Antra, dėl galimo specifinio žymėjimo, kurį nurodė prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, kuris turėtų būti ant pakuočių, leidžiančių nuspręsti, kad prekė „supakuota“, kaip tai suprantama pagal 16 straipsnio e punktą (
43
), pritariu slewo ir Komisijos požiūriui, jog nenurodyta, kad, be pirma nurodytų fizinių savybių, kuriomis, mano nuomone, šios pakuotės turi pasižymėti, taikant šią nuostatą turi būti tenkinamas ir toks vaizdinis kriterijus.
48.
Iš tikrųjų nei iš šio e punkto ir kitų to paties straipsnio nuostatų, nei iš parengiamųjų darbų (
44
) nematyti, kad Direktyvos 2011/83 rengėjai siekė prekiautojui nustatyti tokio pobūdžio pareigą informuoti, susijusią su teise atsisakyti sutarties po sutarties sudarymo (
45
). Jeigu Sąjungos teisės aktų leidėjas būtų nusprendęs, kad būtina informuoti vartotoją, kai prekė pristatoma, pateikiant nuorodas ant parduodamo gaminio pakuotės, jis, be jokios abejonės, tai būtų nurodęs, kaip tai padarė kituose su vartotojų apsauga susijusiuose dokumentuose (
46
).
49.
Todėl, jeigu Teisingumo Teismas priimtų sprendimą dėl antrojo prejudicinio klausimo a punkto, manau, reikėtų atsakyti, kad „supakuotos“ prekės, kaip tai suprantama pagal Direktyvos 2011/83 16 straipsnio e punktą, yra prekės, esančios pakuotėje, kurios neįmanoma grąžinti į pradinę būklę, jeigu ji buvo atplėšta ar atidaryta, ir jeigu aiškiai matyti, kad atitinkamą prekę pirkėjas galėjo išbandyti, vis dėlto ant šios pakuotės nebūtina speciali aiški nuoroda, kad tai yra pakuotė, kurios pažeidimas turės įtakos vartotojo teisei atsisakyti sutarties. Tačiau manau, kad ši aiški informacija turėtų būti pateikiama kartu su ta, kuri pateikiama pagal šios direktyvos 6 straipsnio 1 dalį prieš sudarant sutartį ir kurią nagrinėsiu toliau.
C.
Dėl pareigos informuoti vartotoją apie aplinkybes, kuriomis jis netenka teisės atsisakyti sutarties atsižvelgiant į Direktyvos 2011/83 6 straipsnio 1 dalies k punktą (antrojo klausimo b punktas)
50.
Primenu, jog atsižvelgdamas į tai, kad antrasis prejudicinis klausimas, įskaitant b punktą, pateiktas, tik jeigu Teisingumo Teismas į pirmąjį prejudicinį klausimą atsakys teigiamai, o to nesiūlau, dėl tos dalies pateikiu pastabas tik subsidiariai.
51.
Šis klausimas grindžiamas prielaida, kad nuotoliniu būdu parduodama prekė iš tikrųjų yra supakuota ir negali būti grąžinta pardavėjui dėl sveikatos apsaugos ir higienos priežasčių, kaip tai suprantama pagal Direktyvos 2011/83 16 straipsnio e punktą, todėl jai netaikoma vartotojo iš esmės turima teisė atsisakyti sutarties.
52.
Iš esmės prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas klausia, ar šiomis aplinkybėmis prekiautojas, remdamasis šios direktyvos 6 straipsnio 1 dalies k punktu, prieš sudarydamas pirkimo–pardavimo sutartį, turi atkreipti vartotojo dėmesį būtent į tai, kad, išpakavęs prekę, jis neteks teisės atsisakyti sutarties, konkrečiai nurodydamas perkamą prekę ir aplinkybę, kad ji yra supakuota, ar jis gali jį informuoti tik abstrakčiai, t. y. vien pakartodamas tos direktyvos formuluotę sutarties bendrosiose sąlygose (
47
).
53.
Grįsdama antrąjį požiūrį, slewo nurodė, kad galiojančios redakcijos minėtame 6 straipsnyje nustatyta tik pareiga informuoti vartotoją „prieš“ tai, kai jis pateikia užsakymą, todėl prekiautojas įvykdo Direktyvos 2011/83 reikalavimus pateikdamas bendrą ikisutartinę informaciją apie teisę atsisakyti sutarties, prie kurios pateikiami teisės aktų leidėjo nurodyti galimi išimčių taikymo pagrindai. Be to, ji teigia, kad konkrečios informacijos apie šią teisę pateikimas su kiekvienu pagal nuotolinės prekybos sutartį parduodamu gaminiu neatitiktų vartotojų apsaugos tikslo (
48
) ir kad pakanka suteikti konkrečią informaciją sudarius sutartį. S. Ledowski nepateikė nuomonės šiuo klausimu, remdamasis tuo, kad atsakymas į pirmąjį prejudicinį klausimą neigiamas. Belgijos ir Italijos vyriausybės ir Komisija subsidiariai siūlo tos direktyvos 6 straipsnio 1 dalies k punktą aiškinti taip, kad prekiautojas turi aiškiai įspėti vartotoją apie tai, kad jis neteks teisės atsisakyti sutarties, jeigu atitinkamą prekę išpakuos. Pritariu jų nuomonei dėl toliau nurodytų priežasčių.
54.
Visų pirma, pabrėžiu, kad Direktyvos 2011/83 6 straipsnio tekste yra tam tikrų aiškių nuorodų apie prekiautojo pareigą informuoti prieš sudarant nuotolinės prekybos sutartį su vartotoju (
49
).
55.
Kiek tai susiję su visos šiame 6 straipsnyje nurodytos informacijos (
50
) pateikimo momentu, iš šio straipsnio 1 dalies pirmo sakinio matyti, kad ji turi būti išsamiai pateikta „prieš vartotojui įsipareigojant pagal <…> sutartį“ (
51
), todėl papildoma informacija, kuri gali būti pateikta vėlesniame etape, be kita ko, pristatant prekę (
52
), nedaro tiesioginio poveikio tam, ar prekiautojas įvykdė šią pareigą, ar ne. Be to, dėl šios informacijos privalomos „formos“ (
53
) toje pačioje straipsnio dalyje nustatyta, kad ji turi būti pateikta „aiškiai ir suprantamai“, vadinasi, nedviprasmiškai, t. y. mano nuomone, taip, kad vidutinis Europos vartotojas, kuris yra pakankamai informuotas ir protingai atidus bei nuovokus (
54
), galėtų priimti sprendimą įsipareigoti pagal sutartį gerai suprasdamas aplinkybes (
55
).
56.
Be to, kiek tai susiję su tikslu, kurio siekiama iš anksto pateikiama informacija, šiuo atveju konkrečiai nurodyta 1 dalies k punkte, tokiose situacijose, kai „teisė atsisakyti sutarties nesuteikiama[ (
56
)] pagal [tos direktyvos] 16 straipsnį[ (
57
)]“, aiškiai reikalaujama, kad vartotojui būtų suteikta informacija apie tai, kad „[jis] negalės pasinaudoti teise atsisakyti sutarties, arba, jei taikoma, aplinkybes, kuriomis [jis] praranda teisę atsisakyti sutarties“ (
58
). Tačiau šioje nuostatoje nepatikslintas informacijos, kurią šiuo atveju prekiautojas turi pateikti vartotojui, turinys, kad ta informacija galėtų būti pripažinta pakankamai aiškia (
59
).
57.
Vis dėlto, atsižvelgdamas į teisės aktų, kurių dalis yra Direktyvos 2011/83 6 straipsnio 1 dalies k punktas, tikslus, manau, jog jį reikia aiškinti taip, kad prekiautojas neįvykdo šios nuostatos reikalavimų, jeigu bendrosiose sąlygose tik pakartoja tos direktyvos 16 straipsnio e punktą, kaip buvo nagrinėjamu atveju (
60
). Manau, kad prekiautojas, ketinantis nuotolinės prekybos būdu parduoti prekes, kurios priskiriamos prie 16 straipsnio e punkte konkrečiai nurodytos kategorijos, kaip siūlo prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, turėtų nedelsdamas aiškiai ir konkrečiai įspėti vartotoją apie tai, kad šis neteks turimos teisės atsisakyti sutarties, jeigu atliks šios teisės praradimą lemiančius konkrečius veiksmus, t. y. išpakuos atitinkamą prekę, ir konkrečiai nurodyti atitinkamą prekę ir būtent tai, kad ji supakuota (
61
).
58.
Manau, kad tik šis aiškinimas užtikrina, pirma, Direktyvoje 2011/83 nurodytą aukštą vartotojų apsaugos lygį, o 6 straipsnio 1 dalies k punktas yra viena iš jį užtikrinančių nuostatų, antra, visišką šioje nuostatoje įtvirtinto reikalavimo pateikti informaciją veiksmingumą (
62
), be to, išvengiama galimybės pernelyg lengvai atleisti prekiautoją nuo pareigų, susijusių su teise atsisakyti sutarties, nes ši teisė pagal direktyvą yra esminė nuostata ir tokia turi išlikti.
59.
Šiuo klausimu pažymiu, jog panašiomis aplinkybėmis Teisingumo Teismas jau yra nusprendęs, kad Sąjungos teisėje nustatyta apsaugos sistema, kuri apima prekiautojo pareigą vartotojui pateikti visą jo teisėms įgyvendinti būtiną informaciją, be kita ko, apie teisę atsisakyti sutarties, reiškia, kad vartotojui, kaip silpnesniajai šaliai, turi būti suteikta galimybė susipažinti su savo teisėmis pateikiant aiškią informaciją raštu (
63
). Be to, Teisingumo Teismas akcentavo, kad pareiga informuoti vartotojus šioje srityje priimtų teisės aktų bendroje struktūroje užima centrinę vietą (
64
) kaip pagrindinė veiksmingo pasinaudojimo vartotojams suteikta teise nutraukti sutartį, taigi ir teisės aktų leidėjo siekiamos vartotojų apsaugos veiksmingo poveikio garantija (
65
). Manau, kad dėl direktyvų 85/577 ir 97/7 pateikti argumentai reikšmingi ir šioje byloje atsižvelgiant į tai, kad Direktyva 2011/83 panaikino ir pakeitė tas direktyvas (
66
).
60.
Todėl, jeigu Teisingumo Teismas priims sprendimą dėl antrojo prejudicinio klausimo b punkto, manau, jog Direktyvos 2011/83 6 straipsnio 1 dalies k punktas turi būti aiškinamas taip, kad, kai prekė supakuota, kaip nurodyta šios direktyvos 16 straipsnio e punkte, prieš sudarydamas nuotolinės prekybos sutartį, prekiautojas turi aiškiai informuoti vartotoją apie tai, kad jis neteks teisės atsisakyti sutarties, jeigu išpakuos pristatytą prekę, konkrečiai nurodyti tą prekę ir tiksliai nurodyti, kad ji supakuota.
V. Išvada
61.
Atsižvelgdamas į tai, kas išdėstyta, siūlau Teisingumo Teismui į Bundesgerichtshof (Aukščiausiasis Federalinis Teismas, Vokietija) pateiktus prejudicinius klausimus atsakyti taip:
2011 m. spalio 25 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2011/83/ES dėl vartotojų teisių, kuria iš dalies keičiamos Tarybos direktyva 93/13/EEB ir Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 1999/44/EB bei panaikinamos Tarybos direktyva 85/577/EEB ir Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 97/7/EB, 16 straipsnio e punktas turi būti aiškinamas taip, kad šioje nuostatoje įtvirtinta sąvoka „supakuotos prekės <…>[,] nebetinkamos grąžinti dėl sveikatos apsaugos ar higienos priežasčių“ neapima prekių, kaip antai čiužinių, kurios, naudojamos pagal paskirtį, gali tiesiogiai liestis su žmogaus kūnu, tačiau prekiautojas atitinkamomis (pavyzdžiui, valymo) priemonėmis jas gali vėl padaryti tinkamas parduoti.
(
1
)	Originalo kalba: prancūzų.
(
2
)	2011 m. spalio 25 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva dėl vartotojų teisių, kuria iš dalies keičiamos Tarybos direktyva 93/13/EEB ir Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 1999/44/EB bei panaikinamos Tarybos direktyva 85/577/EEB ir Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 97/7/EB (OL L 304, 2011, p. 64). Patikslinu, kad 1985 m. gruodžio 20 d. Direktyva 85/577 dėl vartotojų apsaugos buvo susijusi su sutartimis, sudarytomis ne prekybai skirtose patalpose (OL L 372, 1985, p. 31; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k. 15 sk., 1 t., p. 262), o 1997 m. gegužės 20 d. Direktyva 97/7 dėl vartotojų apsaugos buvo susijusi su nuotolinės prekybos sutartimis (OL L 144, 1997, p. 19; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 15 sk., 3 t., p. 319).
(
3
)	Sprendimas prieinamas šiuo interneto adresu: https://beck-online.beck.de/Dokument?vpath=bibdata%2Fents%2Fbeckrs%2F2016%2Fcont%2Fbeckrs.2016.127864.htm (konkrečiai, žr. 21 ir paskesnius punktus).
(
4
)	Kaip tai suprantama pagal Bürgerliches Gesetzbuch (Civilinis kodeksas, toliau – BGB) 312 g straipsnio 2 dalies pirmos pastraipos 3 punktą, kurio formuluotė atitinka Direktyvos 2011/83 16 straipsnio e punktą.
(
5
)	Specialios normos, kurios iš dalies sutampa su tomis, kurios taikomos sutartims, sudarytoms ne prekybai skirtose patalpose (žr., be kita ko, šios direktyvos 6 ir paskesnius straipsnius).
(
6
)	Teisės atsisakyti sutarties įgyvendinimo sąlygos nustatytos šios direktyvos 9–15 straipsniuose.
(
7
)	2009 m. rugsėjo 3 d. Sprendime Messner (C‑489/07, EU:C:2009:502, 20 ir 25 punktai) dėl Direktyvos 97/7, kurią pakeitė Direktyva 2011/83, akcentuota, kad teisę atsisakyti sutarties reglamentuojančiomis nuostatomis „siekiama kompensuoti neigiamas pasekmes, kurios atsiranda vartotojui iš nuotolinės prekybos sutarties, suteikiant jam tinkamą apmąstymo laikotarpį, per kurį jis turi galimybę patikrinti ir išbandyti įsigytą prekę“, vis dėlto jos „neturi tikslo suteikti jam teisių, kurios viršytų tai, kas būtina siekiant suteikti galimybę tinkamai pasinaudoti [šia] teise <…>“.
(
8
)	Žr. Direktyvos 2011/83 14 straipsnio 2 dalį ir 47 konstatuojamąją dalį, kuriose nurodyta, kokių atsargumo priemonių turi imtis vartotojas tikrindamas prekę, ir pateikiamas pavyzdys dėl drabužio, kurį galima tik pasimatuoti, o ne dėvėti.
(
9
)	Taip pat žr. šios direktyvos 49 konstatuojamąją dalį, kurioje nurodyta, kad „teisę atsisakyti sutarties gali būti netikslinga taikyti, pavyzdžiui, dėl konkrečių prekių <…> pobūdžio“.
(
10
)	Žr., be kita ko, 2018 m. rugpjūčio 7 d. Sprendimą Verbraucherzentrale Berlin (C‑485/17, EU:C:2018:642, 27 punktas) ir 2018 m. spalio 17 d. Sprendimą Günter Hartmann Tabakvertrieb (C‑425/17, EU:C:2018:830, 18 punktas).
(
11
)	Šis tikslas nustatytas Direktyvos 2011/83 3, 4 ir 65 konstatuojamosiose dalyse ir 1 straipsnyje.
(
12
)	Reikia patikslinti, kad skirtingų Sąjungos teisės aktų, kuriais siekiama šio tikslo, aiškinimo būdas gali skirtis dėl juose atitinkamai šiam tikslui pasiekti nustatytų skirtingų taisyklių (žr., be kita ko, 2018 m. rugsėjo 19 d. Sprendimą Bankia, C‑109/17, EU:C:2018:735, 36 ir paskesnius punktus).
(
13
)	Žr., be kita ko, 2018 m. rugsėjo 13 d. Sprendimą Starman (C‑332/17, EU:C:2018:721, 26–30 punktai) ir 2018 m. spalio 25 d. Sprendimą Tänzer & Trasper (C‑462/17, EU:C:2018:866, 28 ir 29 punktai).
(
14
)	Žr., be kita ko, 2018 m. rugsėjo 13 d. Sprendimą Wind Tre ir Vodafone Italia (C‑54/17 ir C‑55/17, EU:C:2018:710, 54 punktas) ir 2018 m. spalio 4 d. Sprendimą Kamenova (C‑105/17, EU:C:2018:808, 34 punktas), kuriame priminta, kad „vartotojas <…> laikytinas mažiau informuotu, ekonomiškai silpnesniu ir teisiškai mažiau patyrusiu nei jo kontrahentas“.
(
15
)	Žr., be kita ko, 2018 m. sausio 25 d. Sprendimą Schrems (C‑498/16, EU:C:2018:37, 27 punktas) ir 2018 m. rugsėjo 20 d. Sprendimą OTP Bank ir OTP Faktoring (C‑51/17, EU:C:2018:750, 54 punktas).
(
16
)	Žr., be kita ko, 2012 m. kovo 1 d. Sprendimą González Alonso (C‑166/11, EU:C:2012:119, 26 ir 27 punktai) ir 2017 m. rugsėjo 27 d. Sprendimą Nintendo (C‑24/16 ir C‑25/16, EU:C:2017:724, 73 ir 74 punktai).
(
17
)	Žr. šio 2014 m. birželio mėn. dokumento (prieinamo šiuo interneto adresu: https://ec.europa.eu/info/sites/info/files/crd_guidance_fr.pdf.) 6.8 skirsnį, p. 56.
(
18
)	Dėl prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo ir Teisingumo Teismo jurisdikcijos paskirstymo, kiek tai susiję su prašymo priimti prejudicinį sprendimą faktinėmis aplinkybėmis ir jo pagrindimu, žr., be kita ko, 1997 m. kovo 20 d. Sprendimą Phytheron International (C‑352/95, EU:C:1997:170, 12 ir 14 punktai) ir 2014 m. vasario 13 d. Sprendimą Maks Pen (C‑18/13, EU:C:2014:69, 30 punktas).
(
19
)	Dėl numatomumo ir teisinio saugumo, kuriais slewo taip pat rėmėsi dėl požiūrio, taikomo kiekvienu konkrečiu atveju, manau, jog iš tikrųjų tikslinga, kad Teisingumo Teismas pateiktų išaiškinimą, kuris būtų taikomas ne vien šios bylos aplinkybėmis, t. y. kalbant apie konkrečią čiužinių kategoriją, o apimtų situacijas, panašias į tas, kurias nurodė prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas.
(
20
)	Nors terminų „sveikatos apsauga“ ir „higiena“, kaip tai suprantama pagal Direktyvos 2011/83 16 straipsnio e punktą, reikšmė nėra šio prašymo priimti prejudicinį sprendimą esmė, pažymiu, jog manau, kad jie siejami su skirtingomis realiomis situacijomis, ir šios nuostatos aiškinimas atsižvelgiant į pirmąjį teisės atsisakyti sutarties netekimo pagrindą a fortiori galėtų būti taikomas ir antrajam, nes akivaizdu, kad pakenkimas sveikatai yra pavojingesnis nei higienos pažeidimas.
(
21
)	Šiuo klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas nurodo, be kita ko, Wendehorst, C., „Article 312 g“, Münchener Kommentar zum Bürgerlichen Gesetzbuch, vadovaujant F. J. Säcker ir kt., 2 tomas, 7‑asis leidimas, Beck, Munich, 2016, 24 ir paskesni punktai. Dėl priešingo požiūrio žr., be kita ko, Schirmbacher, M. ir Schmidt, S., „Verbraucherrecht 2014 – Handlungsbedarf für den E-Commerce“, Computer und Recht, 2014, p. 112, ir Lorenz, S., „BGB – Article 312 g“, Beck‑online.Grosskommentar, Beck, Munich, 2018, 26 ir paskesni punktai.
(
22
)	Visų pirma žr. 2008 m. spalio 8 d. Komisijos pasiūlymą, kuriuo remiantis priimta Direktyva 2011/83 (COM(2008) 614 final, būtent p. 31, 19 straipsnio 1 dalis, susijusi su teisės atsisakyti sutarties išimtimis nuotolinės prekybos sutarčių srityje, kurioje nebuvo numatyta nagrinėjamų sutarčių); Europos ekonomikos ir socialinių reikalų komiteto nuomonę dėl šio pasiūlymo (OL C 317, 2009, p. 59, būtent 5.5.4 punktas, kuriame nurodyta tokios išimties galimybė) ir 2011 m. vasario 22 d. Europos Parlamento pranešimą dėl šio pasiūlymo (A7‑0038‑2011, būtent p. 74, kuriame yra 130 pakeitimas, dėl kurio į dabartinį 16 straipsnį be paaiškinimo įtraukta nuostata, tapusi e punktu). Anot Rott, P., „More coherence? A higher level of consumer protection? A review of the new Consumer Rights Directive 2011/83/ES“, Revue européenne de droit de la consommation, 2012, Nr. 3, p. 381, ši išimtis nustatyta atsižvelgiant į kosmetikos pramonės pateiktus prašymus.
(
23
)	Remiantis šios išvados 23 ir paskesniuose punktuose primintomis aiškinimo taisyklėmis.
(
24
)	Iš tikrųjų, kaip nurodyta Direktyvos 2011/83 4 konstatuojamojoje dalyje, jos nuostatomis dėl nuotolinės prekybos sutarčių siekiama „skatinti realią vartotojų vidaus rinką, kurioje būtų siekiama nustatyti tinkamą pusiausvyrą tarp aukšto vartotojų apsaugos lygio ir įmonių konkurencingumo“ (kursyvu išskirta mano).
(
25
)	Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, mano nuomone, teisingai pažymėjo, kad „taip gali būti, pavyzdžiui, tuomet, kai pagal komercinę praktiką tretieji asmenys a priori negali prekės pakartotinai naudoti dėl sveikatos apsaugos priežasčių (atidaryti vaistai) arba dėl higienos (dantų šepetėlis, lūpų dažai, erotinės prekės) ir kai tokios prekės, net prekiautojui išvalius ar dezinfekavus, nebegali vėl tapti tinkamos parduoti net kaip naudotos, grąžintos ar pan. prekės“.
(
26
)	Dėl šiomis aplinkybėmis prekiautojui priklausančios kompensacijos žr., be kita ko, 2009 m. rugsėjo 3 d. Sprendimą Messner (C‑489/07, EU:C:2009:502, 29 punktas), susijusį su Direktyva 97/7, kurią pakeitė Direktyva 2011/83, ir 2017 m. kovo 2 d. Sprendimą Zentrale zur Bekämpfung unlauteren Wettbewerbs Frankfurt am Main (C‑568/15, EU:C:2017:154, 24 ir 26 punktai).
(
27
)	Remiantis minėta 14 straipsnio 2 dalimi, „vartotojas atsako tik už prekių vertę, sumažėjusią dėl veiksmų su prekėmis, nebūtinų nustatyti, koks yra prekės pobūdis, savybės ir kaip ji veikia“.
(
28
)	Remiantis šios išvados 16 išnašoje nurodyta jurisprudencija.
(
29
)	Šios išvados 17 išnašoje nurodytas dokumentas (6.8.2 skirsnis, p. 57).
(
30
)	Tame dokumente nurodyti ir „kosmetikos gaminiai, kaip antai lūpų dažai“, ir patikslinta: „[k]itokius kosmetikos gaminius, kurių negalima laikyti sandariai supakuotais dėl sveikatos apsaugos ar higienos priežasčių, prekiautojas gali leisti vartotojui kitaip išbandyti [kaip] parduotuvėje, pavyzdžiui, kartu su gaminiu pateikdamas nemokamą pavyzdį. Taip vartotojui nereikia atidaryti gaminio pakuotės, kad galėtų pasinaudoti teise nustatyti to gaminio pobūdį ir savybes.“
(
31
)	Joje nurodyta: „Remtis šiuo dokumentu teisiškai neprivaloma, jame pateikta tik rekomendacijų. Tik Europos Sąjungos Teisingumo Teismas (ESTT) yra įgaliotas autoritetingai aiškinti ES teisę. Šiame dokumente nėra pateikta <…> oficialaus ES teisės išaiškinimo <…>. Už šių rekomendacijų paskelbimą yra atsakingas tik [Komisijos] Teisingumo generalinis direktoratas.“
(
32
)	Remdamasi tuo, kad „prašymo priimti prejudicinį sprendimą tikslas yra ne pateikti konsultacinę nuomonę dėl bendrų ar hipotetinių klausimų, o būtinumas veiksmingai išnagrinėti bylą“, ir, be kita ko, 1981 m. gruodžio 16 d. Sprendimu Foglia (244/80, EU:C:1981:302, 18 punktas), Komisija siūlo performuluoti šį klausimą. Vis dėlto siūlytas performulavimas, mano nuomone, nebūtinas, nes nemanau, kad atsakymas į nacionalinio teismo pateiktą klausimą nenaudingas tam, kad jis galėtų išspręsti ginčą, dėl kurio į jį kreiptasi (žr., be kita ko, 2017 m. vasario 1 d. Sprendimo Município de Palmela, C‑144/16, EU:C:2017:76, 20 punktą).
(
33
)	Pažymėtina, kad slewo pateikė argumentus dėl abiejų aspektų, o Belgijos ir Italijos vyriausybės ir Komisija labiau akcentuoja pirmąjį aspektą. S. Ledowski nepateikė pastabų dėl antrojo prejudicinio klausimo remdamasis tuo, kad į pirmąjį prejudicinį klausimą turėtų būti atsakyta neigiamai.
(
34
)	Manau, kad, kaip nurodė slewo, ši sąvoka nebūtinai turi būti aiškinama taip pat kaip kitame kontekste vartojami tapatūs žodžiai, t. y. to 16 straipsnio i punkte, kuriame nurodyti „tiekiami supakuoti vaizdo ar garso įrašai arba supakuota programinė įranga, kurie juos pristačius buvo neišpakuoti [išpakuoti]“. Šiuo atveju, remiantis šios išvados 17 išnašoje nurodytu rekomendaciniu dokumentu, vartotojas neturi teisės „išbandyti“ supakuotoje fizinėje laikmenoje (kompaktiniame diske, skaitmeniniame vaizdo diske ar kt.) pateikto skaitmeninio turinio per tą laikotarpį, kai jis turi teisę atsisakyti sutarties (12.2 skirsnis, p. 68). Manau, draudimas grąžinti prekę, jei ji buvo išpakuota, susijęs su kitomis priežastimis (kaip antai galimybė panaudoti vienintelį kartą ar daryti turinio kopijas), o ne poveikiu prekės neliečiamumui (dėl sveikatos ar higienos priežasčių), pateisinančiu šio straipsnio e punkte nurodytą išimtį.
(
35
)	Konkrečiai kalbant, šios išvados 22 išnašoje nurodytose Komisijos pasiūlymo ištraukose ir Parlamento pranešime nėra jokių paaiškinimų dėl žodžio „supakuotos“ turinio.
(
36
)	Žr. 17 išnašoje nurodyto dokumento 6.8.2 skirsnį, p. 57.
(
37
)	Taigi Karstoft, S., Forbrugeraftaleloven med kommentarer, Jurist-og Økonomforbundets Forlag, Copenhague, 2018, p. 461, mano, jog labiau pateisinamas intymių prekių, kaip antai apatinių drabužių ar maudymosi kostiumėlių, pakavimas dėl sveikatos ar higienos priežasčių nei čiužinių.
(
38
)	Taip pat žr. šios išvados 25 punktą.
(
39
)	Anot slewo, reikia skirti „papildomą pakuotę“, kurios paskirtis – išvengti prekės pažeidimo sandėliuojant ar vežant, pavyzdžiui, dėžutę, kurioje yra kremas veidui, ir „pakuotę dėl higienos priežasčių“, pavyzdžiui, nuplėšiamą metalinę ar plastiko plėvelę, kuri paprastai yra po kremo indelio dangteliu. Konkrečiai kalbant apie čiužinius, kurie apsaugoti ir popieriumi, ir suklijuota polietileno plėvele, pažymėtina, kad tik pastaroji užtikrina gaminio higieną, ir tai reiškia, kad prekė „supakuota“, kaip tai suprantama pagal 16 straipsnio e punktą.
(
40
)	Belgijos vyriausybė mano, kad „žodis „supakuoti“ turi būti suprantamas taip, kad jis reiškia konkrečią prekiautojo naudojamą pakavimo priemonę prekei supakuoti taip, kad niekas negalėtų nepastebimai atplėšti pakuotės, ir kad supakuotos prekės išpakavimas reiškia, kad pardavėjas, kuriam prekė grąžinta, turi vėl panaudoti tą pačią konkrečią priemonę, kad vėl supakuotų prekę“.
(
41
)	Šiuo klausimu žr. Hoeren, T. ir Föhlisch, C., „Ausgewählte Praxisprobleme des Gesetzes zur Umsetzung der Verbraucherrechterichtlinie“, Computer und Recht, 2014, p. 245.
(
42
)	Italijos vyriausybė mano, kad toks kvalifikavimas netaikomas čiužiniams, nes jie laikomi pakuotėje, kuri skirta tik vežant apsaugoti nuo ištepimo ar sugadinimo, siekiant parduoti, o ne siekiant užtikrinti sterilumą, kuris neužtikrinamas ir juos gaminant, priešingai nei prekių, kurios turi būti parduodamos sterilios, kaip antai medicininių priemonių, atveju.
(
43
)	Galėtų būti žymima ant pakuotės spausdintu tekstu ar priklijuota specialia etikete, siekiant vartotojui pranešti, kad prekė supakuota dėl sveikatos apsaugos ar higienos priežasčių ir kad jis neteks teisės atsisakyti sutarties, jeigu pažeis šią pakuotę.
(
44
)	Konkrečiai žr. šios išvados 22 išnašoje nurodytus dokumentus.
(
45
)	Pažymėtina, kad vis dėlto bendra pareiga informuoti nuotolinės prekybos sutartį sudariusį vartotoją, siekiant patvirtinti sutarties sudarymo faktą, nustatyta šios direktyvos 8 straipsnio 7 dalyje, kiek tai susiję su visa 6 straipsnio 1 dalyje nurodyta informacija, tik jeigu prekiautojas šios informacijos nepateikė patvarioje laikmenoje prieš jiems sudarant sutartį. Pastaroji nuostata nurodyta antrojo prejudicinio klausimo b punkte (žr. šios išvados 50 ir paskesnius punktus).
(
46
)	Pavyzdžiui, 2000 m. kovo 20 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvoje 2000/13/EB dėl valstybių narių įstatymų, reglamentuojančių maisto produktų ženklinimą, pateikimą ir reklamavimą, derinimo (OL L 109, 2000, p. 29; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 15 sk., 5 t., p. 75).
(
47
)	Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas mano, kad paprasta citata būtų sunkiai suprantama teisinio išsilavinimo neturinčiam asmeniui, todėl jis linkęs pritarti pozicijai, kad prekiautojas tinkamai įvykdo pareigą informuoti, tik jeigu prieš tai, kai vartotojas įsipareigoja pagal sutartį, aiškiai atkreipia jo dėmesį, kad, išpakavęs prekę, vartotojas netenka teisės atsisakyti sutarties, ir konkrečiai nurodo sutarties dalyką (šiuo atveju – čiužinį) ir aplinkybę, kad prekė supakuota, ir tai, kokiu būdu supakuota.
(
48
)	Slewo argumentavo, kad tada vartotojas bus apsunkintas dėl nenaudingos informacijos srauto ir kad, jeigu perka kelis gaminius, jis turėtų dėl kiekvieno iš jų patikrinti, ar gali netekti teisės atsisakyti sutarties būtent dėl tokio veiksmo, kaip išpakavimas.
(
49
)	Atsižvelgdamas į ginčo pagrindinėje byloje dalyką, patikslinu, jog Direktyvos 2011/83 12 konstatuojamojoje dalyje ir 6 straipsnio 8 dalyje nurodyta, kad šioje direktyvoje nustatyti informacijos teikimo reikalavimai papildo (o prireikus jiems teikiama pirmenybė) 2000 m. birželio 8 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvoje 2000/31/EB dėl kai kurių informacinės visuomenės paslaugų, ypač elektroninės komercijos, teisinių aspektų vidaus rinkoje (OL L 178, 2000, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 13 sk., 25 t., p. 399) nustatytus informacijos teikimo reikalavimus, tačiau, mano nuomone, toje direktyvoje nėra nuostatų, kurios gali būti naudingos, siekiant atsakyti į šį prejudicinį klausimą.
(
50
)	T. y. išvardyta to 6 straipsnio 1 dalies a–t punktuose.
(
51
)	Tai, kad pateiktina informacija turi būti išsami, aiškiai matyti iš minėtos direktyvos 34 konstatuojamosios dalies, kaip antai, be kita ko, suformuluotos versijoje prancūzų kalba („informations claires et exhaustives“). Pažymėtina, kad kitoks žodis vartojamas kitose kalbinėse versijose, be kita ko, anglų kalba („clear and comprehensible information“) ir vokiečių kalba („in klarer und verständlicher Weise informieren“). Vis dėlto visais šiais įvairiais žodžiais (kursyvu išskirta mano), mano nuomone, pabrėžiama, kad vartotojas turi būti išsamiai informuotas prieš sutarties sudarymą.
(
52
)	Kaip antai ant gaminio pakuotės pateikiama informacija, nurodyta antrojo prejudicinio klausimo a punkte.
(
53
)	Šiuo atveju reikalavimas susijęs veikiau su informacijos turiniu, o ne su formaliais reikalavimais, jį reikia skirti nuo formos reikalavimų stricto sensu, kuriuos turi atitikti nuotolinės prekybos sutartis pagal Direktyvą 2011/83 ir kurie nurodyti jos 8 straipsnyje. Šiuo klausimu, kiek tai susiję su Direktyva 97/7, kurią pakeitė Direktyva 2011/83, žr., be kita ko, 2012 m. liepos 5 d. Sprendimą Content Services (C‑49/11, EU:C:2012:419, 42–51 punktai).
(
54
)	Remiantis Teisingumo Teismo jurisprudencijoje dėl vartotojų apsaugos paprastai naudojamu vertinimo kriterijumi (žr., be kita ko, 2018 m. birželio 7 d. Sprendimo Scotch Whisky Association, C‑44/17, EU:C:2018:415, 47 ir 52 punktus ir 2018 m. rugsėjo 13 d. Sprendimo Wind Tre ir Vodafone Italia, C‑54/17 ir C‑55/17, EU:C:2018:710, 51 punktą).
(
55
)	Kaip nurodė Italijos vyriausybė, reikia, kad „vartotojas galėtų gerai suprasti komercinio pasiūlymo apimtį ir savo teisių apribojimus nuo pat pirmo kontakto su pardavėju, kurio pasiūlymas turi tenkinti nustatytus aiškumo ir tikslumo reikalavimus, todėl jame turi būti visi esminiai elementai, leidžiantys vidutiniam vartotojui teisingai įvertinti pasiūlymo apimtį ir sąlygas“.
(
56
)	Priešingai nei šios 1 dalies h punktas, kuris susijęs su situacijomis, kai „taikoma teisė atsisakyti sutarties“, ir kuriame šiuo aspektu nurodyta, kad apie „naudojimosi šia teise sąlygas, laiko terminą ir tvarką“ reikia informuoti vartotoją. Šiuo klausimu žr. prašymą priimti prejudicinį sprendimą, pateiktą šiuo metu nagrinėjamoje byloje Walbusch Walter Busch (C‑430/17).
(
57
)	Pažymiu, jog dėl šios bendros formuluotės Direktyvos 2011/83 6 straipsnio 1 dalies k punktas apima visas 16 straipsnyje nurodytas teisės atsisakyti sutarties išimtis, o ne vien šio straipsnio e punkte nurodytą atvejį, kuris vienintelis susijęs su šioje byloje pateiktais klausimais.
(
58
)	Atrodo, tik šis atvejis susijęs su nagrinėjamu prejudiciniu klausimu.
(
59
)	Mano nuomone, šio teisės akto parengiamuosiuose darbuose nėra reikiamų paaiškinimų šiuo klausimu (žr. būtent šios išvados 22 išnašoje nurodytą Parlamento pranešimą, visų pirma 9 straipsnio 1 dalies ea punkto pakeitimą, p. 58 ir 59, ir motyvų santrauką, p. 119 ir 120).
(
60
)	Žr. šios išvados 11 punkte pateiktą nagrinėjamų bendrųjų sąlygų ištrauką.
(
61
)	Remiantis šios išvados 17 išnašoje nurodytu rekomendaciniu dokumentu, „pavyzdžiui, maisto konservus, kurie yra supakuoti, kaip tai suprantama pagal [Direktyvos 2011/83] 16 straipsnio e punktą, tiekiantis prekiautojas [remdamasis šios direktyvos 6 straipsnio 1 dalies k punktu] turėtų pranešti vartotojui <…>, kad atidaręs konservų skardines vartotojas neteks teisės atsisakyti sutarties dėl sveikatos apsaugos ir higienos priežasčių“ (žr. 6.2 skirsnį, p. 43).
(
62
)	Iš tiesų gali būti, kad vartotojas nuspręs neužsisakyti prekės, supratęs, kad pristačius galimybė ją išbandyti ir galbūt grąžinti bus ribojama dėl to, kad ši prekė supakuota.
(
63
)	Žr. 2001 m. gruodžio 13 d. Sprendimą Heininger (C‑481/99, EU:C:2001:684, 45 punktas), 2008 m. balandžio 10 d. Sprendimą Hamilton (C‑412/06, EU:C:2008:215, 33 punktas) ir 2009 m. gruodžio 17 d. Sprendimą Martín Martín (C‑227/08, EU:C:2009:792, 26 punktas), susijusius su Direktyva 85/577, ir 2012 m. liepos 5 d. Sprendimą Content Services (C‑49/11, EU:C:2012:419, 34 ir paskesni punktai), susijusį su Direktyva 97/7.
(
64
)	Dėl šios vartotojo teisės būti informuotam esminio pobūdžio, kurį seniai pripažino Sąjungos institucijos, žr. Aubert de Vincelles, C., „Protection des intérêts économiques des consommateurs – Droit des contrats“, JurisClasseur Europe, rinkinys, Nr. 2010, 19 punktas.
(
65
)	Žr. 2009 m. gruodžio 17 d. Sprendimą Martín Martín (C‑227/08, EU:C:2009:792, 27 punktas), susijusį su Direktyvos 85/577 4 straipsnyje nustatyta pareiga informuoti vartotojus.
(
66
)	Dėl Teisingumo Teismo suformuotos jurisprudencijos, susijusios su direktyvomis 85/577 ir 97/7, taikymo Direktyvai 2011/83 atitinkamai žr. 2018 m. rugpjūčio 7 d. Sprendimą Verbraucherzentrale Berlin (C‑485/17, EU:C:2018:642, 35 ir paskesni punktai) ir 2017 m. kovo 2 d. Sprendimą Zentrale zur Bekämpfung unlauteren Wettbewerbs Frankfurt am Main (C‑568/15, EU:C:2017:154, 26 punktas).