62014CP0169_SK
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
1. Otázky týkajúce sa dôsledkov a hraníc ochrany spotrebiteľa vyplývajúcej zo smernice 93/13/EHS(2), najmä z hľadiska rešpektovania zásady procesnej autonómie členských štátov, sa Súdnemu dvoru kladú opakovane. Prejednávaná vec mu poskytuje príležitosť spresniť, že prednosť spotrebiteľského práva Únie pred procesným právom členských štátov nie je neobmedzená.
2. Táto vec priamo nadväzuje na zmenu španielskych právnych predpisov v dôsledku rozsudku Aziz(3) . Týmto rozsudkom Súdny dvor rozhodol, že španielska právna úprava, ktorá dovtedy platila, sa nezdala byť v súlade so zásadou efektivity, keďže v konaniach o výkone rozhodnutia týkajúcich sa nehnuteľnosti zaťaženej hypotékou začatých predajcami alebo dodávateľmi, v ktorých sú povinnými spotrebitelia, znemožňovala alebo nadmerne sťažovala uplatnenie ochrany, ktorú spotrebiteľom priznáva smernica 93/13. Na základe uvedeného rozsudku španielsky zákonodarca zmenil viaceré ustanovenia Občianskeho súdneho poriadku uplatniteľné na konania o výkone rozhodnutia s cieľom umožniť podanie námietky založenej na existencii nekalých podmienok v rámci konania o výkone rozhodnutia týkajúceho sa nehnuteľnosti zaťaženej hypotékou, pričom niektoré z nich ponechal v platnosti.
3. Právnu úpravu zavedenú spomenutou zmenou právnych predpisov v súčasnosti nepriamo spochybňujú niektoré vnútroštátne súdy(4), vrátane toho, ktorý podal prejednávaný návrh na začatie prejudiciálneho konania. V konaní vo veci samej sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či vnútroštátne ustanovenie, ktoré nepriznáva povinnému v konaní o nútenom výkone rozhodnutia právo podať odvolanie proti rozhodnutiu o zamietnutí námietky proti tomuto výkonu rozhodnutia, odporuje v prvom rade povinnosti zaviesť primerané a účinné prostriedky s cieľom zabrániť uplatňovaniu nekalých podmienok v zmluvách uzatvorených medzi spotrebiteľmi a predajcami alebo dodávateľmi, ktorá členským štátom vyplýva z článku 7 smernice 93/13, a v druhom rade právu na účinnú súdnu ochranu.
I – Právny rámec
A – Smernica 93/13
4. Podľa článku 6 ods. 1 smernice 93/13:
„Členské štáty zabezpečia, aby nekalé podmienky použité v zmluvách uzatvorených so spotrebiteľom zo strany predajcu alebo dodávateľa podľa ich vnútroštátneho práva neboli záväzné pre spotrebiteľa a aby zmluva bola podľa týchto podmienok naďalej záväzná pre strany, ak je jej ďalšia existencia možná bez nekalých podmienok.“
5. Článok 7 ods. 1 uvedenej smernice stanovuje, že „členské štáty zabezpečia, aby v záujme spotrebiteľov a subjektov hospodárskej súťaže existovali primerané a účinné prostriedky, ktoré by zabránili súvislému uplatňovaniu nekalých podmienok v zmluvách uzatvorených so spotrebiteľmi zo strany predajcov alebo dodávateľov“.
B – Španielske právo
6. Ako sa uvádza v dôvodovej správe k zákonu č. 1/2013, jeho cieľom je prijať rôzne opatrenia na zmiernenie situácie hypotekárnych dlžníkov, ktorí majú v dôsledku hospodárskej a finančnej krízy ťažkosti s plnením svojich finančných záväzkov. Podľa tejto dôvodovej správy je účelom tohto zákona vykonať úpravy konania o výkone rozhodnutia týkajúceho sa nehnuteľnosti zaťaženej hypotékou s cieľom napraviť niektoré aspekty nezlučiteľné s právom Únie, ktoré boli preskúmané v rozsudku Aziz (EU:C:2013:164).
7. Zákonom č. 1/2013 sa mení najmä článok 695 Občianskeho súdneho poriadku(5), ktorý v súčasnosti v súvislosti s výkonom rozhodnutia týkajúceho sa nehnuteľnosti zaťaženej hypotékou stanovuje:
„Námietka proti výkonu rozhodnutia
1. V konaniach, na ktoré odkazuje táto kapitola, sú námietky povinného prípustné len vtedy, keď sú založené na týchto dôvodoch:
(1) zánik zabezpečenia alebo zabezpečeného záväzku_…
(2) nesprávne určenie vymáhanej sumy_…
(3) v prípade exekúcie hnuteľných vecí, ktoré sú predmetom hypotekárneho záložného práva alebo ku ktorým bolo zriadené neposesórne záložné právo, skutočnosť, že na uvedené veci sa viaže iné záložné právo, hypotekárne záložné právo k hnuteľnej alebo nehnuteľnej veci alebo zaistenie, ktoré boli zapísané pred ťarchou, ktorá je predmetom konania, čo sa musí preukázať príslušným osvedčením z registra;
(4) nekalá povaha zmluvnej podmienky, ktorá je základom exekúcie, alebo ktorá určuje vymáhateľnú sumu.
2. Po podaní námietok, na ktoré odkazuje predchádzajúci odsek, súdny tajomník preruší exekúciu a predvolá účastníkov konania na pojednávanie na súde, ktorý vydal všeobecný exekučný príkaz, pričom od predvolania musí uplynúť pätnásť dní, a na tomto pojednávaní súd vypočuje účastníkov konania, preskúma predložené listiny a do druhého dňa primerane rozhodne vo forme uznesenia.
3. Uznesením, ktorým sa vyhovie námietkam založeným na bodoch 1 a 3 odseku 1 tohto článku, sa nariadi zastavenie exekúcie; uznesením, ktorým sa vyhovie námietkam založeným na bode 2, sa stanoví suma, na ktorú má exekúcia pokračovať.
Ak sa vyhovie štvrtému dôvodu, exekúcia sa zastaví, ak zmluvná podmienka tvorí základ exekúcie. V opačnom prípade sa pokračuje v exekúcii bez uplatnenia nekalej podmienky.
4. Proti uzneseniu o zastavení exekúcie alebo neuplatnení nekalej podmienky možno podať odvolanie.
V iných prípadoch proti uzneseniu, ktorým sa rozhodlo o námietkach v zmysle tohto článku, nie je prípustný nijaký opravný prostriedok a jeho účinky sa obmedzia výlučne na exekučné konanie, v ktorom bolo toto uznesenie vydané.“
II – Spor vo veci samej, prejudiciálne otázky a konanie pred Súdnym dvorom
8. Predmetom konania vo veci samej je spor medzi spoločnosťou Banco Bilbao Vizcaya Argentaria SA (ďalej len „BBVA“) a pánom Sánchezom Morcillom a pani Abrilovou Garcíovou (ďalej len „odvolatelia“) v rámci námietky proti výkonu rozhodnutia týkajúceho sa nehnuteľnosti zaťaženej hypotékou, ktorou je byt, ktorý je hlavným obydlím odvolateľov.
9. Z návrhu na začatie prejudiciálneho konania vyplýva, že BBVA uzavrela s odvolateľmi notárskou zápisnicou z 9. júna 2003 zmluvu o hypotekárnom úvere. Touto zmluvou BBVA požičala sumu 300 500 eur uvedeným odvolateľom, ktorí sa ju zaviazali vrátiť do 30. júna 2028 v 360 mesačných splátkach. Odvolatelia zabezpečili tento záväzok vrátiť požičanú sumu zriadením hypotéky na nehnuteľnosť, v ktorej mali bydlisko. Podľa článku 6a úverovej zmluvy v prípade, ak dlžníci nebudú plniť svoje platobné záväzky a ak BBVA bude nútená vyhlásiť predčasnú splatnosť záväzku vrátiť požičanú sumu, úroky z omeškania budú predstavovať 19 % ročne, pričom zákonná úroková sadzba platná v relevantnom období v Španielsku bola 4 %.
10. Keďže dlžníci si neplnili svoj záväzok uhrádzať mesačné splátky v súlade s tým, čo bolo dohodnuté, BBVA 15. apríla 2011 podala proti odvolateľom návrh na výkon rozhodnutia týkajúceho sa nehnuteľnosti zaťaženej hypotékou, ktorým sa domáhala, aby im súd uložil povinnosť zaplatiť dlžnú sumu a aby sa vykonala dražba nehnuteľnosti zaťaženej hypotékou, ktorou bolo zabezpečené splnenie ich záväzku vrátiť požičanú sumu.
11. Juzgado de Primera Instancia n° 3 de Castellón (sudca prvého stupňa č. 3 pre Castellón, Španielsko), ktorý bol príslušný na rozhodnutie o tomto návrhu, začal konanie o výkone rozhodnutia týkajúceho sa nehnuteľnosti zaťaženej hypotékou a po povolení výkonu rozhodnutia vyzval odvolateľov na zaplatenie dlžnej sumy.
12. Odvolatelia sa vyjadrili k návrhu a 12. marca 2013 podali námietku proti výkonu rozhodnutia týkajúceho sa nehnuteľnosti zaťaženej hypotékou, pričom v podstate tvrdili, že po prvé predložený titul, konkrétne kópia zmluvy o hypotekárnom úvere, nebol vykonateľný, a preto bol príkaz na začatie výkonu rozhodnutia neplatný, a že po druhé Juzgado de Primera Instancia n° 3 de Castellón nebol príslušným súdom.
13. Dňa 19. júna 2013 vydal Juzgado de Primera Instancia n° 3 de Castellón uznesenie, ktorým zamietol námietku a nariadil pokračovanie výkonu rozhodnutia týkajúceho sa bytu zaťaženého hypotékou.
14. Odvolatelia podali proti tomuto rozhodnutiu odvolanie. Po vyhlásení odvolania za prípustné bola vec postúpená na rozhodnutie Audiencia Provincial de Castellón (provinčný súd pre Castellón).
15. Tento súd poukázal na to, že článok 695 ods. 4 LEC dovoľuje oprávnenému podať odvolanie proti rozhodnutiu, ktorým sa vyhovelo námietke a nariadilo zastavenie konania o výkone rozhodnutia týkajúceho sa nehnuteľnosti zaťaženej hypotékou alebo konštatovala existencia nekalej podmienky, ale tým, že vylučuje možnosť podať opravný prostriedok v ostatných prípadoch, nedovoľuje povinnému podať odvolanie proti rozhodnutiu, ktoré je v jeho neprospech.
16. Keďže sa Audiencia Provincial de Castellón domnieval, že toto ustanovenie nemusí byť zlučiteľné s cieľom ochrany sledovaným smernicou 93/13, ako aj s právom na účinný prostriedok nápravy zakotveným v článku 47 Charty základných práv Európskej únie (ďalej len „Charta“), rozhodol o prerušení konania a položil Súdnemu dvoru tieto prejudiciálne otázky:
„1. Bráni článok 7 ods. 1 smernice 93/13…, ktorý ukladá členským štátom povinnosť zabezpečiť, aby v záujme spotrebiteľov existovali primerané a účinné prostriedky, ktoré by zabránili uplatňovaniu nekalých podmienok v zmluvách uzatvorených medzi spotrebiteľmi a predajcami alebo dodávateľmi, procesnému predpisu, akým je článok 695 ods. 4 [LEC], ktorý upravuje odvolanie proti rozhodnutiu o námietke proti výkonu rozhodnutia týkajúceho sa majetku zaťaženého hypotékou alebo založeného, pričom umožňuje podanie odvolania iba proti uzneseniu o zastavení konania alebo o neuplatnení nekalej zmluvnej podmienky a vylučuje podanie odvolania v ostatných prípadoch, čo vedie bezprostredne k tomu, že zatiaľ čo sa oprávnený môže odvolať proti rozhodnutiu o vyhovení námietke povinného a zastavení konania alebo o neuplatnení nekalej zmluvnej podmienky, povinný spotrebiteľ sa v prípade zamietnutia svojej námietky odvolať nemôže?
2. Je v oblasti pôsobnosti právnej úpravy [Únie] o ochrane spotrebiteľa obsiahnutej v smernici 93/13… zlučiteľné so zásadami práva na účinnú súdnu ochranu, práva na spravodlivý proces a na rovnosť zbraní, zakotvenými v článku 47 Charty…, ustanovenie, akým je článok 695 ods. 4 [LEC], ktorý upravuje odvolanie proti rozhodnutiu o námietke proti výkonu rozhodnutia týkajúceho sa majetku zaťaženého hypotékou alebo založeného, pričom umožňuje podanie odvolania iba proti uzneseniu o zastavení konania alebo o neuplatnení nekalej zmluvnej podmienky a vylučuje podanie odvolania v ostatných prípadoch, čo vedie bezprostredne k tomu, že zatiaľ čo sa oprávnený môže odvolať proti rozhodnutiu o vyhovení námietke povinného a zastavení konania alebo o neuplatnení nekalej zmluvnej podmienky, povinný sa v prípade zamietnutia svojej námietky odvolať nemôže?“
17. Predseda Súdneho dvora uznesením z 5. júna 2014 vyhovel návrhu vnútroštátneho súdu na prejednanie tejto veci v skrátenom konaní upravenom v článku 23a Štatútu Súdneho dvora Európskej únie a v článku 105 ods. 1 Rokovacieho poriadku Súdneho dvora.
18. Písomné pripomienky predložili BBVA, odvolatelia, španielska vláda a Európska komisia.
19. BBVA, španielska vláda a Komisia boli vypočuté na pojednávaní, ktoré sa konalo 30. júna 2014.
III – Analýza
A – O prvej otázke: dodržanie zásady efektivity
20. Svojou prvou otázkou sa vnútroštátny súd pýta na zlučiteľnosť vnútroštátneho procesného predpisu, konkrétne článku 695 ods. 4 LEC, ktorý v rámci konaní o výkone rozhodnutia týkajúceho sa nehnuteľnosti zaťaženej hypotékou obmedzuje právo odvolať sa na odvolanie proti uzneseniu o zastavení výkonu rozhodnutia alebo neuplatnení nekalej podmienky, so smernicou 93/13 vzhľadom na zásadu efektivity. V tomto smere sa vnútroštátny súd domnieva, že toto ustanovenie je potenciálnou prekážkou práva dlžníkov obrátiť sa na druhostupňový súd a domáhať sa určenia neplatnosti prípadnej nekalej podmienky, zatiaľ čo veriteľom je toto právo priznané.
21. Treba poznamenať, že vnútroštátny súd podľa všetkého vychádzal z predpokladu, že zmena právnych predpisov vykonaná zákonom č. 1/2013 dostatočne nezohľadňuje závery, ktoré treba vyvodiť z rozsudku Aziz (EU:C:2013:164). Článok 695 ods. 4 LEC, ktorý v rámci konania o výkone rozhodnutia týkajúceho sa nehnuteľnosti zaťaženej hypotékou nedovoľuje povinnému odvolať sa proti prvostupňovému rozhodnutiu o zamietnutí jeho námietky, totiž údajne ohrozuje efektivitu ochrany spotrebiteľa vyplývajúcej zo smernice 93/13.
22. Hoci sa vnútroštátny súd nezaoberal touto otázkou, na úvod považujem za užitočné v krátkosti sa venovať otázke, či článok 1 ods. 2 smernice 93/13 bráni tomu, aby Súdny dvor konštatoval, že má právomoc rozhodnúť o súlade sporných vnútroštátnych ustanovení s uvedenou smernicou.
23. BBVA totiž vo svojich písomných pripomienkach uviedla, že vnútroštátne ustanovenie, o ktoré ide v konaní vo veci samej, konkrétne článok 695 ods. 4 LEC, je kogentným ustanovením, ktoré nie je uvedené v nijakej zmluve a ktoré teda nespadá do pôsobnosti smernice 93/13. BBVA odkazuje najmä na nedávny rozsudok Súdneho dvora vo veci Barclays Bank(6) .
24. Pripomínam, že v tejto veci Súdny dvor rozhodol, že vnútroštátne predpisy uvedené v návrhu na začatie prejudiciálneho konania boli vylúčené z pôsobnosti smernice 93/13. Na podporu tohto záveru Súdny dvor poukázal po prvé na to, že vnútroštátnymi predpismi, ktoré boli predmetom návrhu na začatie prejudiciálneho konania, boli zákony alebo vykonávacie právne predpisy a neboli vôbec prevzaté do zmluvy dotknutej vo veci samej(7), po druhé na to, že nijaký z týchto predpisov sa netýkal rozsahu právomoci vnútroštátneho súdu na posúdenie nekalej povahy zmluvnej podmienky, a po tretie na to, že uvedené predpisy sa uplatňovali bez toho, aby bol ich rozsah pôsobnosti alebo dosah zmenený zmluvou. Bolo teda opodstatnené predpokladať, že rovnováha zmluvných strán bola dodržaná.(8)
25. V tejto súvislosti treba poukázať na to, že podľa článku 1 ods. 2 smernice 93/13 „zmluvné podmienky, ktoré odrážajú záväzné [kogentné – neoficiálny preklad ] zákonné alebo regulačné ustanovenia…, nepodliehajú ustanoveniam tejto smernice“. Toto ustanovenie treba vykladať vo svetle trinásteho odôvodnenia tej istej smernice, v ktorom sa najmä uvádza, že „znenie ‚kogentné zákonné alebo regulačné opatrenia [ustanovenia – neoficiálny preklad ]‘ uvedené v článku 1 ods. 2 zahŕňa pravidlá, ktoré podľa zákona platia medzi zmluvnými stranami za predpokladu, že neboli vytvorené žiadne iné dohody“.
26. V prejednávanom prípade je teda opodstatnené položiť si otázku, či je smernica 93/13 uplatniteľná. Zdá sa totiž, že účastníci konania vo veci samej ani Juzgado de Primera Instancia n° 3 de Castellón vôbec nespomenuli existenciu zmluvných podmienok, ktoré možno považovať za nekalé v zmysle smernice 93/13. Povinní v konaní o výkone rozhodnutia týkajúceho sa nehnuteľnosti zaťaženej hypotékou v tejto súvislosti len uviedli, že titul, na základe ktorého bol navrhnutý výkon rozhodnutia týkajúceho sa nehnuteľnosti zaťaženej hypotékou, má formálny nedostatok a že Juzgado de Primera Instancia n° 3 de Castellón navyše nie je príslušný na prejednanie veci. Okrem toho odkaz vnútroštátneho súdu na bod 1 prílohy smernice 93/13, v ktorom sa – medzi podmienkami uvedenými v článku 3 ods. 3 písm. q) tej istej smernice – spomínajú podmienky, ktorých zmyslom je „neposkytnúť spotrebiteľovi právo alebo mu brániť v uplatňovaní práva podať žalobu alebo podať akýkoľvek iný opravný prostriedok“, by mohol vyvolávať dojem, že predmet sporu v prejednávanej veci nevyplýva zo zmluvy o hypotekárnom úvere uzavretej medzi účastníkmi konania vo veci samej, ale z kogentných ustanovení Občianskeho súdneho poriadku.
27. Keďže však v návrhu na začatie prejudiciálneho konania bola uvedená zmluvná podmienka týkajúca sa úrokov z omeškania vo výške 19 %, obsiahnutá v zmluve o hypotekárnom úvere, a v prípade otázok týkajúcich sa výkladu práva Únie položených vnútroštátnym súdom navyše platí prezumpcia relevantnosti, nemožno vylúčiť, že predmetom sporu v prejednávanej veci je potenciálne nekalá povaha zmluvnej podmienky týkajúcej sa určenia úrokov z omeškania, čo je situácia, ktorú možno prirovnať k situáciám, ktoré Súdny dvor už posudzoval vo veciach, v ktorých boli vydané rozsudky Banco Español de Crédito(9) a Aziz(10) . Tieto veci sa týkali práve sporov, v ktorých sa vnútroštátny súd pýtal na rozsah právomocí, ktoré mu priznávala smernica 93/13 na účely posúdenia nekalej povahy zmluvných podmienok o úrokoch z omeškania.
28. Zo všetkých týchto úvah vyplýva, že uplatniteľnosť smernice 93/13 v konaní vo veci samej teda nemožno a priori
vylúčiť.
29. Vzhľadom na vyššie uvedené sa budem ďalej zaoberať vecnou stránkou problému, pričom najprv uvediem niekoľko úvah o význame a dosahu rozsudku Aziz.
1. Význam a dosah rozsudku Aziz, pokiaľ ide o efektivitu konaní o výkone rozhodnutia týkajúceho sa nehnuteľnosti zaťaženej hypotékou z hľadiska smernice 93/13
30. V nadväznosti na to, čo som uviedol v návrhoch prednesených vo veci Macinský a Macinská(11), pripomínam, že vo veci, v ktorej bol vydaný uvedený rozsudok Aziz, spadala otázka, ktorá bola položená Súdnemu dvoru, do všeobecnej problematiky právomocí a povinností vnútroštátneho súdu v rámci skúmania nekalej povahy podmienok obsiahnutých v spotrebiteľských zmluvách. Presnejšie išlo o určenie povinností, ktoré prináležia vnútroštátnemu súdu rozhodujúcemu v určovacom konaní, ktoré súvisí s konaním o výkone rozhodnutia týkajúceho sa nehnuteľnosti zaťaženej hypotékou, aby sa tým prípadne zabezpečil potrebný účinok rozhodnutia vydaného v určovacom konaní, ktorým sa potvrdzuje nekalá povaha zmluvnej podmienky, ktorá predstavuje základ exekučného titulu a ktorá zapríčinila začatie tohto konania o výkone rozhodnutia.(12)
31. Súdny dvor pripomenul obmedzenia procesnej autonómie, ktoré vyplývajú zo zásady efektivity práva Únie, a konštatoval, že španielska právna úprava, ktorá sa dovtedy uplatňovala vo veciach výkonu rozhodnutia týkajúceho sa nehnuteľnosti zaťaženej hypotékou, mohla ohroziť efektivitu ochrany zaručenú smernicou 93/13, keďže stanovovala, že súd rozhodujúci v určovacom konaní, na ktorý spotrebiteľ podal návrh na vyhlásenie nekalej povahy zmluvnej podmienky, na základe ktorej bol vydaný exekučný titul, nemôže prijať predbežné opatrenia, ktoré by umožnili prerušenie alebo predĺženie konania o výkone rozhodnutia týkajúceho sa nehnuteľnosti zaťaženej hypotékou v prípade, keď prijatie takýchto opatrení bolo potrebné na zabezpečenie plnej účinnosti jeho konečného rozhodnutia.(13)
32. Cieľom rozsudku Súdneho dvora je teda spochybniť – z pohľadu zásady efektivity – vnútroštátnu právnu úpravu, ktorá nedovoľuje spotrebiteľovi a a fortiori súdu namietať existenciu nekalých podmienok v zmluve s cieľom brániť sa v konaní o výkone rozhodnutia týkajúceho sa nehnuteľnosti zaťaženej hypotékou. Úvahy Súdneho dvora boli založené najmä na skutočnosti, že v systéme, ktorý sa dovtedy uplatňoval, sa spotrebiteľ nemohol brániť proti výkonu rozhodnutia týkajúceho sa nehnuteľnosti zaťaženej hypotékou – a súd nemohol prerušiť výkon tohto rozhodnutia – s odvolaním sa na dôvody založené na nekalej povahe podmienok obsiahnutých v spornej zmluve o úvere. Išlo o posúdenie situácie, v ktorej prichádzala do úvahy jedine
následná ochrana v podobe náhrady škody, ktorá nemohla predstavovať účinný a primeraný prostriedok na zabránenie uplatňovaniu podmienok zakázaných smernicou 93/13.
33. Inak povedané, za problematickú z pohľadu ochrany, ktorú smernica 93/13 zaručuje spotrebiteľom, bola označená skutočnosť, že konanie o výkone rozhodnutia týkajúceho sa nehnuteľnosti zaťaženej hypotékou bolo úplne oddelené od určovacieho konania začatého na návrh spotrebiteľa, ktorý sa domáhal určenia neplatnosti niektorých nekalých podmienok. Táto ochrana je jednoznačne neúplná, ak – napriek tomu, že dlžník, ktorý je v omeškaní, podal návrh na začatie určovacieho konania, v ktorom namietal nekalú povahu niektorých ustanovení zmluvy o hypotekárnom úvere – nič neumožňuje zablokovať konanie o nútenom výkone rozhodnutia týkajúceho sa nehnuteľnosti. Nie je spochybnené konanie o výkone rozhodnutia týkajúceho sa nehnuteľnosti zaťaženej hypotékou, ale jeho vzťah k žalobe o určenie neplatnosti jednej alebo viacerých podmienok, ktoré sa považujú za nekalé.
2. Posúdenie procesného ustanovenia dotknutého vo veci samej
34. Prejednávaná vec sa týka úplne inej otázky, než aká bola skúmaná v rozsudku Aziz (EU:C:2013:164), keďže sa týka len procesného pravidla obsiahnutého v článku 695 ods. 4 LEC, ktoré neumožňuje podať opravný prostriedok na súd vyššieho stupňa, ak je rozhodnutie súdu rozhodujúceho v konaní o výkone rozhodnutia týkajúceho sa nehnuteľnosti zaťaženej hypotékou v neprospech spotrebiteľa, ktorý je dlžníkom.
35. Článok 695 ods. 4 LEC sa týka otázky, ktorú smernica 93/13 vôbec neupravuje. Táto smernica totiž neobsahuje nijaké ustanovenie týkajúce sa počtu súdov, ktoré majú vykonať súdne preskúmanie zmluvných podmienok spadajúcich do jej pôsobnosti.
36. Z ustálenej judikatúry Súdneho dvora vyplýva, že v prípade neexistencie harmonizácie táto otázka spadá do procesnej autonómie členských štátov, pokiaľ procesné podmienky žalôb určených na zabezpečenie ochrany práv, ktoré osobám podliehajúcim súdnej právomoci vyplývajú z práva Únie, nie sú menej výhodné ako podmienky vzťahujúce sa na obdobné žaloby vnútroštátnej povahy (zásada ekvivalencie) a nevedú k praktickej nemožnosti alebo nadmernému sťaženiu výkonu práv priznaných právom Únie (zásada efektivity).(14)
37. Domnievam sa, že v prejednávanej veci vnútroštátne ustanovenie dotknuté vo veci samej nie je vôbec problematické z hľadiska dodržiavania týchto dvoch zásad.
38. Pokiaľ ide o zásadu ekvivalencie, podľa môjho názoru neexistuje nijaká okolnosť, ktorá by umožňovala dospieť k záveru, že ochrana práv, ktoré právny poriadok Únie priznáva dlžníkom, je menej výhodná ako ochrana, ktorú v prípade podobných opravných prostriedkov poskytuje vnútroštátne právo. Zdá sa, že z pohľadu procesných práv spotrebiteľa je pravidlo uplatniteľné na dôvody námietok založených na smernici 93/13 porovnateľné s pravidlom uplatniteľným na dôvody námietok, ktoré vychádzajú z ustanovení vnútroštátneho práva. Článok 695 LEC totiž vylučuje odvolanie povinného vo všetkých prípadoch bez ohľadu na to, či je toto odvolanie založené na prípadne nekalej povahe podmienok zmluvy o hypotekárnom úvere v zmysle smernice 93/13 alebo na ostatných dôvodoch námietok uvedených v tomto článku.
39. Ako uvediem v nasledujúcich úvahách, ani z pohľadu zásady efektivity nič neumožňuje vyvodiť záver, že vnútroštátne predpisy, o ktoré ide v prejednávanom prípade, znemožnili alebo nadmerne sťažili výkon práv priznaných smernicou 93/13.
40. S cieľom odpovedať na otázky vnútroštátneho súdu sa najprv budem zaoberať otázkou práva na opravný prostriedok v rámci konania o výkone rozhodnutia týkajúceho sa nehnuteľnosti zaťaženej hypotékou a potom preskúmam problematiku existencie situácie nerovnováhy medzi veriteľom a dlžníkom v takom konaní.
a) Efektivita a právo dlžníka na opravný prostriedok v konaní o výkone rozhodnutia týkajúceho sa nehnuteľnosti zaťaženej hypotékou
41. Po prvé na rozdiel od toho, čo zrejme naznačuje vnútroštátny súd(15), zastávam názor, že požiadavky týkajúce sa efektivity ochrany sledovanej smernicou 93/13 vyplývajúce z rozsudku Aziz (EU:C:2013:164) boli v celom rozsahu dodržané tým, že do LEC bola doplnená možnosť uplatniť v rámci konania o výkone rozhodnutia týkajúceho sa nehnuteľnosti zaťaženej hypotékou dôvod námietky proti výkonu rozhodnutia založený na nekalej povahe podmienok. Nič neumožňuje vyvodiť z tohto rozsudku, že španielsky zákonodarca mal okrem tohto doplnenia do právnej úpravy vložiť aj ustanovenie upravujúce podmienky, za ktorých sa možno odvolať proti rozhodnutiu o námietke uplatnenej v rámci takého konania.
42. Po druhé, ako uviedla Komisia, efektivita uplatňovania práva Únie, z ktorej nepochybne vyplýva právo na účinnú súdnu ochranu, zakotvené v článku 47 Charty, nevyžaduje od členských štátov, aby zaviedli dvojstupňové súdne preskúmanie.
43. Ako generálny advokát Mengozzi uviedol v návrhoch, ktoré predniesol vo veci Asociación de Consumidores Independientes de Castilla y León(16), právo Únie v oblasti ochrany spotrebiteľov nestanovuje osobitnú povinnosť, pokiaľ ide o počet stupňov súdnictva, ktoré musia členské štáty vytvoriť. Uznáva sa, že cieľom Zmlúv nebolo vytvoriť iné právne prostriedky nápravy, ako sú tie, ktoré už boli upravené, ibaže by zo systému vnútroštátneho právneho poriadku vyplývalo, že neexistuje žiadny právny prostriedok nápravy umožňujúci, hoci aj incidenčne, zabezpečiť dodržiavanie práv, ktoré osobám podliehajúcim súdnej právomoci vyplývajú z práva Únie. Európsky dohovor o ochrane ľudských práv a základných slobôd, podpísaný 4. novembra 1950 v Ríme, tiež do dnešného dňa nestanovil nijaké právo na dvojstupňové súdnictvo, aspoň pokiaľ ide o občianskoprávne veci.(17) Zásada účinnej súdnej ochrany v konečnom dôsledku poskytuje jednotlivcovi právo na prístup k súdu, a nie právo na viacstupňové konanie.(18)
44. Po tretie zastávam názor, že vnútroštátna norma dotknutá vo veci samej, ktorá bráni povinnému v konaní o výkone rozhodnutia týkajúceho sa nehnuteľnosti zaťaženej hypotékou odvolať sa proti rozhodnutiu o zamietnutí jeho námietky, nemá za následok praktické znemožnenie alebo nadmerné sťaženie uplatňovania práv, ktoré mu vyplývajú z práva Únie.
45. Pokiaľ sa budeme držať predovšetkým záverov vyplývajúcich z judikatúry, najmä z rozsudku Aziz (EU:C:2013:164), zdá sa, že práva, ktoré spotrebiteľom vyplývajú zo smernice 93/13, sú účinne chránené, pokiaľ jednak spotrebiteľ má možnosť namietať existenciu nekalých podmienok v konaní pred súdom príslušným na posúdenie námietky proti výkonu rozhodnutia týkajúceho sa nehnuteľnosti zaťaženej hypotékou a jednak súd je oprávnený ex offo
prihliadnuť na existenciu takých podmienok a prípadne prerušiť výkon rozhodnutia.
46. Čo sa týka konania vo veci samej, domnievam sa, že tak dlžníci, ako aj súd, ktorý rozhodoval v prvom stupni, mali príležitosť uplatniť prípadnú nekalú povahu zmluvných podmienok obsiahnutých v zmluve o úvere, ktorej sa týka konanie vo veci samej.
47. Bolo síce zdôraznené, že v tomto prípade spočíva problém v tom, že vnútroštátne predpisy uplatniteľné počas konania o výkone rozhodnutia týkajúceho sa nehnuteľnosti zaťaženej hypotékou nestanovovali, že existencia nekalých podmienok v spornej zmluve o úvere môže predstavovať dôvod námietky proti výkonu rozhodnutia týkajúceho sa nehnuteľnosti zaťaženej hypotékou alebo že na ňu môže ex offo
prihliadnuť vnútroštátny súd, ktorý rozhoduje o návrhu na nútený výkon rozhodnutia.
48. Z informácií poskytnutých vnútroštátnym súdom navyše vyplýva, že súd, ktorý rozhodoval v prvom stupni, nerozhodol o prípadnej existencii nekalej podmienky v zmluve o hypotekárnom úvere dotknutej vo veci samej.
49. Z návrhu na začatie prejudiciálneho konania tak vyplýva, že sporná námietka proti výkonu rozhodnutia týkajúceho sa nehnuteľnosti zaťaženej hypotékou bola podaná 12. marca 2013, teda pred nadobudnutím účinnosti zákona č. 1/2013. Odvolatelia preto nemohli uplatniť nekalú povahu podmienok obsiahnutých v zmluve o hypotekárnom úvere ako dôvod svojej námietky.
50. Treba však zdôrazniť, že podľa prvého prechodného ustanovenia zákona č. 1/2013(19) mohol Juzgado de Primera Instancia n° 3 de Castellón od 14. mája 2013 ex offo
posúdiť nekalú povahu zmluvnej podmienky týkajúcej sa úrokov z omeškania. Možnosť, aby súd, ktorý rozhoduje o výkone rozhodnutia, preskúmal uvedenú podmienku, určil, či je nekalá, a tak rozhodol o zastavení alebo prerušení výkonu rozhodnutia, teda existovala už 19. júna 2013, keď tento súd rozhodol o námietke proti výkonu rozhodnutia týkajúceho sa nehnuteľnosti zaťaženej hypotékou.
51. Štvrté prechodné ustanovenie rovnako poskytovalo spotrebiteľovi možnosť vzniesť mimoriadnu námietku založenú na existencii nových dôvodov námietok uvedených okrem iného v článku 695 ods. 4 LEC. Na základe tohto ustanovenia odvolatelia mali možnosť namietať existenciu nekalých podmienok v lehote jedného mesiaca od nadobudnutia účinnosti zákona č. 1/2013, teda od 16. mája 2013 do 16. júna 2013.
52. Po štvrté nemožnosť odvolateľov podať odvolanie nemá za následok, že odvolatelia sú zbavení akéhokoľvek opravného prostriedku, ktorý by umožnil, aby sa v určovacom konaní rozhodlo o ich návrhu na určenie neplatnosti zmluvných podmienok, ktoré považujú za nekalé. Ako vyplýva z judikatúry Súdneho dvora, každý prípad, v ktorom sa vynára otázka, či vnútroštátne procesné ustanovenie znemožňuje alebo nadmerne sťažuje uplatňovanie práva Únie, sa musí skúmať s prihliadnutím na postavenie tohto ustanovenia v celom konaní, priebeh konania a jeho osobitosti na rôznych stupňoch vnútroštátnych súdov.(20)
53. Nemožno pritom zabúdať na to, že konanie o výkone rozhodnutia dotknuté vo veci samej, ktorého účelom je vymoženie pohľadávky vyplývajúcej z exekučného titulu, ktorý sa považuje za platný, sa svojou samotnou povahou značne odlišuje od určovacieho konania. Je úlohou dlžníka, ktorý sa prípadne považuje za poškodeného, podať návrh na začatie určovacieho konania, v rámci ktorého bude môcť súd, ktorý prejednáva vec, rozhodnúť o všetkých otázkach týkajúcich sa samotnej existencie exekučného nároku.
54. Ako uviedla Komisia, španielske konanie o výkone rozhodnutia týkajúceho sa nehnuteľnosti zaťaženej hypotékou zachováva možnosť uskutočniť právnu diskusiu o otázkach týkajúcich sa platnosti pohľadávky a zmluvy o úvere v rámci určovacieho konania, ktoré je úplne kontradiktórne. V tejto súvislosti poukazujem na to, že hoci sa v článku 695 ods. 4 LEC uvádza, že okrem prípadov zastavenia výkonu rozhodnutia alebo neuplatnenia nekalej podmienky proti uzneseniam, ktorými sa rozhodlo o námietke podľa tomto článku, nie je prípustný nijaký opravný prostriedok, toto ustanovenie výslovne spresňuje, že „ich účinky sú obmedzené výlučne na konanie o výkone rozhodnutia, v rámci ktorého boli vydané“. Inými slovami, v prípade, ak súd, ktorý rozhoduje o výkone rozhodnutia, zamietne nároky spotrebiteľa, ktorý je dlžníkom, účinky tohto rozhodnutia sú obmedzené na konanie o výkone rozhodnutia.
55. Okrem toho v prípade, ak sa spotrebiteľ rozhodne podať návrh na začatie riadneho určovacieho konania (prostredníctvom žaloby o neplatnosť) a ak súd, ktorý rozhoduje v tomto určovacom konaní, určí, že jedna alebo viaceré podmienky zmluvy o hypotekárnom úvere sú neplatné, lebo sú nekalé, nútený výkon exekučného titulu obsiahnutého v uvedenej zmluve bude nevyhnutne spochybnený a s najväčšou pravdepodobnosťou prerušený. Aj za predpokladu, že podanie žaloby o určenie neplatnosti založenej na existencii nekalých podmienok by nemalo za následok prerušenie súbežného konania o nútenom výkone rozhodnutia, efektivita ochrany poskytovanej smernicou 93/13 je podľa môjho názoru dostatočne zabezpečená dodatočnou možnosťou spotrebiteľov a súdu zabrániť výkonu rozhodnutia týkajúceho sa nehnuteľnosti zaťaženej hypotékou, ktorú im poskytujú vnútroštátne predpisy uplatniteľné na konanie o výkone rozhodnutia. Situácia dotknutá vo veci samej sa odlišuje od špecifickej situácie, o ktorú išlo vo veci, v ktorej bol vydaný rozsudok Aziz (EU:C:2013:164) a v ktorej výkon rozhodnutia týkajúceho sa nehnuteľnosti zaťaženej hypotékou nebolo možné v nijakom prípade prerušiť.
b) Efektivita a údajná procesná nerovnosť z dôvodu opravných prostriedkov, ktoré môže podať veriteľ v konaní o výkone rozhodnutia týkajúceho sa nehnuteľnosti zaťaženej hypotékou
56. V prejednávanom prípade zastáva najmä Komisia názor, že článok 695 ods. 4 LEC tým, že zbavuje spotrebiteľa akejkoľvek možnosti podať opravný prostriedok proti uzneseniu o zamietnutí jeho námietky, zatiaľ čo druhej strane, teda predajcovi alebo dodávateľovi, priznáva v prípade rozhodnutia, ktoré je nepriaznivé pre jeho záujmy, právo podať opravný prostriedok na súd vyššieho stupňa, jednoznačne znevýhodňuje spotrebiteľa oproti predajcovi alebo dodávateľovi. Odmietnutie priznať jednému z účastníkov konania možnosť odvolať sa proti rozhodnutiu, ktoré poškodzuje jeho záujmy, zatiaľ čo táto možnosť je priznaná druhej strane, je v zjavnom rozpore so zásadou rovnosti zbraní zakotvenou v článku 47 ods. 2 Charty. Platí to tým skôr, že cieľom smernice 93/13 je práve obnoviť rovnosť medzi spotrebiteľmi a predajcami alebo dodávateľmi.
57. Takéto chápanie veci je síce na prvý pohľad lákavé, ale podľa môjho názoru vyplýva z povrchného posúdenia situácie, o ktorú ide v prejednávanej veci, a z dôvodov, ktoré uvediem ďalej, ho vôbec nepovažujem za presvedčivé.
58. Je síce nepochybné, že – ako Európsky súd pre ľudské práva uviedol v trestnoprávnej oblasti(21) – so zásadou rovnosti zbraní sú potenciálne nezlučiteľné vnútroštátne predpisy, ktoré vytvárajú asymetriu medzi účastníkmi konania, pokiaľ ide o možnosť podať opravný prostriedok na súd vyššieho stupňa.
59. Skutočnosť, že povinní v konaní o výkone rozhodnutia sa nemôžu odvolať proti rozhodnutiu o zamietnutí svojej námietky, zatiaľ čo proti rozhodnutiu o zastavení výkonu rozhodnutia alebo neuplatnení nekalej podmienky je prípustné odvolanie, je však odôvodnená samotnou povahou konania o výkone rozhodnutia.
60. Prejednávaný návrh na začatie prejudiciálneho konania bol totiž podaný v konaní o výkone rozhodnutia týkajúceho sa nehnuteľnosti zaťaženej hypotékou, ktorého predmetom je návrh veriteľa na výkon exekučného titulu založeného na hypotéke. Nevyhnutným predpokladom takého konania je, že najprv došlo k zaťaženiu nehnuteľnosti záložným právom a že veriteľ sa môže z tohto dôvodu v prípade, ak dlžník nesplní svoj záväzok vrátiť požičanú sumu, dovolávať exekučného titulu potvrdeného notárskou zápisnicou a zapísaného do katastra nehnuteľností. Všeobecne sa predpokladá, že právo vyplývajúce z tohto titulu je isté a že tento titul je vykonateľný.(22)
61. Inak povedané, skutočnosť, že možnosť podať odvolanie je obmedzená na prípady úplného alebo čiastočného zastavenia výkonu rozhodnutia, možno ľahko vysvetliť tým, že vzhľadom na prednostný exekučný titul uplatnený veriteľom musí byť zásadou výkon rozhodnutia.
62. Okrem toho v rámci takého konania, ktorého predmet je obmedzený a ktoré je skráteným konaním, konajúci súd v zásade neskúma vec samu a dôvody prerušenia výkonu rozhodnutia sú obmedzené na tie, ktoré stanovuje Občiansky súdny poriadok.
63. Zdanlivú „výsadu“ veriteľa, ktorý na rozdiel od dlžníka má možnosť podať proti rozhodnutiu, ktoré je v jeho neprospech, nový opravný prostriedok, teda možno vysvetliť tým, že konanie o výkone rozhodnutia týkajúceho sa nehnuteľnosti zaťaženej hypotékou má chrániť práve držiteľa prednostného exekučného titulu. Ako zdôraznila španielska vláda, veriteľ pohľadávky zabezpečenej hypotékou musí mať možnosť uplatniť svoj exekučný titul vo vzťahu k súdnemu rozhodnutiu, ktoré by bolo v rozpore s predchádzajúcim príkazom na výkon rozhodnutia.
64. Opačný záver by teda znamenal popretie práv držiteľa exekučného titulu, ktoré má konanie o výkone rozhodnutia týkajúceho sa nehnuteľnosti zaťaženej hypotékou chrániť, keďže by umožnil dlžníkovi brániť výkonu rozhodnutia, a teda uplatneniu práva, ktoré už bolo potvrdené.
65. V dôsledku toho sa domnievam, že je nesprávne tvrdiť, že sporné vnútroštátne právne predpisy majú za následok procesné znevýhodnenie spotrebiteľa.(23)
66. V tejto súvislosti považujem za dôležité pripomenúť, že rozsudok Aziz (EU:C:2013:164) len vyžaduje, aby v uvedenom konaní o výkone rozhodnutia týkajúceho sa nehnuteľnosti zaťaženej hypotékou bolo možné, aby povinní v konaní o výkone rozhodnutia mohli na podporu námietky proti výkonu rozhodnutia uviesť aj dôvody týkajúce sa neplatnosti exekučného titulu alebo jeho podmienok z dôvodu ich nekalej povahy alebo aby v neskoršom určovacom konaní bolo možné prijať predbežné opatrenie spočívajúce v prerušení výkonu rozhodnutia týkajúceho sa nehnuteľnosti zaťaženej hypotékou, ak sa navrhuje určenie neplatnosti takejto podmienky, čo odvolatelia v prejednávanom prípade neurobili. Zákon č. 1/2013 pritom plní práve tieto požiadavky tým, že okrem iných zmien zavádza dôvod námietky proti výkonu rozhodnutia založený na nekalej povahe zmluvy, ktorá je základom pre výkon rozhodnutia.
67. Zo všetkých týchto úvah vyplýva, že článok 7 smernice 93/13 nebráni ustanoveniu vnútroštátneho práva, akým je článok 695 ods. 4 LEC, ktorý v rámci konania o výkone rozhodnutia týkajúceho sa nehnuteľnosti zaťaženej hypotékou umožňuje podanie opravného prostriedku len proti uzneseniu o zastavení výkonu rozhodnutia.
B – O druhej otázke: dodržanie zásady rovnosti zbraní a práva na účinnú súdnu ochranu
68. Svojho druhou otázkou sa vnútroštátny súd pýta na súlad sporného vnútroštátneho ustanovenia so zásadou rovnosti zbraní, ktorá je súčasťou práva na účinnú súdnu ochranu zakotveného v článku 47 Charty.
69. Skôr než sa budem venovať položenej otázke z vecného hľadiska, je potrebné najprv určiť, či má Súdny dvor právomoc rozhodnúť z dôvodu, že ide o prípad vykonávania práva Únie v zmysle článku 51 ods. 1 Charty.(24)
70. Ako uviedli BBVA a španielska vláda, možno o tom pochybovať, keďže sporný právny stav a priori
nie je priamo upravený právom Únie.
71. Netreba síce zabúdať na to, že Súdny dvor vykladá rozsah svojej právomoci veľmi široko, keďže je už úplne ustálené, že jeho právomoc zahŕňa všetky prípady „vykonávania práva Únie“, pričom tento výraz sa chápe extenzívne.(25)
72. Na rozdiel napríklad od prípadu, ktorý bol predmetom rozsudku Åkerberg Fransson, pokiaľ ide o existujúcu väzbu s článkom 2, článkom 250 ods. 1 a článkom 273 smernice 2006/112/ES(26) a článkom 325 ZFEÚ, je však v konaní vo veci samej väzba so smernicou 93/13 veľmi ťažko určiteľná, o čom navyše svedčí skutočnosť, že odkaz na túto smernicu bol do návrhu na začatie prejudiciálneho konania podľa všetkého vložený v dôsledku pripomienky, ktorú BBVA uviedla v priebehu konania.(27)
73. Je totiž zložité určiť, o ktoré ustanovenie alebo o ktorú zásadu práva Únie tu presne ide. Ako vyplýva z úvah, ktoré som uviedol v rámci zodpovedania prvej otázky, v prípade neexistencie harmonizácie procesných podmienok upravujúcich konania o výkone rozhodnutia sa otázka práva na opravný prostriedok proti súdnemu rozhodnutiu o námietke proti výkonu rozhodnutia týkajúceho sa nehnuteľnosti zaťaženej hypotékou spravuje zásadou procesnej autonómie. Okrem toho za súčasného stavu práva Únie nič neumožňuje dospieť k záveru, že zásada efektivity bráni vnútroštátnemu ustanoveniu, akým je článok 695 ods. 4 LEC. Jednoduchý všeobecný odkaz vnútroštátneho súdu na požiadavky ochrany spotrebiteľa vyplývajúce zo smernice 93/13 nemôže stačiť na to, aby Súdny dvor rozhodol, že má právomoc odpovedať.
74. Domnievam sa, že právna problematika dotknutá vo veci samej, ktorá sa týka vnútroštátnych ustanovení upravujúcich opravné prostriedky prípustné proti súdnemu rozhodnutiu o námietke proti výkonu rozhodnutia týkajúceho sa nehnuteľnosti zaťaženej hypotékou, sa v celom rozsahu spravuje vnútroštátnym právom a netýka sa „vykonávania práva Únie“. Opačný záver by nerešpektoval podmienku stanovenú v článku 51 ods. 1 Charty, čo by malo za následok rozšírenie rozsahu pôsobnosti práva Únie nad rámec právomocí Únie.(28)
75. V každom prípade za predpokladu, že Súdny dvor dospeje k záveru, že má právomoc odpovedať na túto otázku, podľa môjho názoru nie je nič, čo by mohlo ohroziť zásadu rovnosti zbraní a právo na spravodlivý proces.
76. Vzhľadom na odpoveď na prvú otázku by sa malo konštatovať, že na druhú otázku už netreba odpovedať.
77. Keďže som totiž dospel k záveru, že vnútroštátne ustanovenie dotknuté vo veci samej v celom rozsahu spĺňa požiadavky vyplývajúce zo zásady efektivity, nepovažujem za potrebné skúmať, či uvedené ustanovenie zodpovedá aj právu na účinnú súdnu ochranu zakotvenému v článku 47 Charty. Hoci toto ustanovenie zahŕňa rôzne prvky, dosah práva na účinnú súdnu ochranu v prejednávanom prípade splýva – pokiaľ ide o možnosť podať odvolanie proti rozhodnutiam o námietke proti výkonu rozhodnutia týkajúceho sa nehnuteľnosti zaťaženej hypotékou – s preskúmaním dodržania zásady efektivity vykonaným v rámci zodpovedania prvej otázky.
78. Z týchto úvah vyplýva, že aj za predpokladu, že zásada rovnosti zbraní, ktorá je spätá s právom na účinnú súdnu ochranu zakotveným v článku 47 Charty, by bola uplatniteľná v konaní o výkone rozhodnutia dotknutom vo veci samej, táto zásada nebráni norme vnútroštátneho práva, akou je článok 695 ods. 4 LEC, ktorý v rámci konania o výkone rozhodnutia týkajúceho sa nehnuteľnosti zaťaženej hypotékou umožňuje podanie opravného prostriedku len proti uzneseniu o zastavení výkonu rozhodnutia.
IV – Návrh
79. Vzhľadom na všetky tieto úvahy navrhujem, aby Súdny dvor odpovedal na otázky, ktoré položil Audiencia Provincial de Castellón, takto:
Zásada efektivity, ktorá má plniť cieľ ochrany sledovaný smernicou Rady 93/13/EHS z 5. apríla 1993 o nekalých podmienkach v spotrebiteľských zmluvách, ani právo na účinnú súdnu ochranu nebránia vnútroštátnemu procesnému ustanoveniu, ktoré v rámci konaní o výkone rozhodnutia týkajúceho sa nehnuteľnosti zaťaženej hypotékou obmedzuje právo podať odvolanie len na odvolanie smerujúce proti uzneseniu o zastavení výkonu rozhodnutia alebo neuplatnení nekalej podmienky.
(1) .
(2)  –	Smernica Rady z 5. apríla 1993 o nekalých podmienkach v spotrebiteľských zmluvách (Ú. v. ES L 95, s. 29; Mim. vyd. 15/002, s. 288).
(3)  – C‑415/11, EU:C:2013:164.
(4)  – Prejednávaná vec totiž nie je ojedinelým prípadom. Zákon č. 1/2013 o opatreniach na posilnenie ochrany hypotekárnych dlžníkov, reštrukturalizácii dlhu a sociálnom nájme (Ley 1/2013 de medidas para reforzar la protección a los deudores hipotecarios, reestructuración de deuda y alquiler social) zo 14. mája 2013 (BOE č. 116 z 15. mája 2013, s. 36373, ďalej len „zákon č. 1/2013“) je spochybnený vo viacerých veciach, ktoré v súčasnosti prejednáva Súdny dvor [pozri najmä vec Cajas Rurales Unidas (C‑645/13), ktorá sa týka návrhu na začatie prejudiciálneho konania, ktorý podal Juzgado de Primera Instancia n° 34 de Barcelona v súvislosti s problematikou podobnou tej, o ktorú ide v prejednávanej veci].
(5)  – Ley de enjuiciamiento civil zo 7. januára 2000 (BOE č. 7 z 8. januára 2000, s. 575), zmenený a doplnený zákonným dekrétom 7/2013 z 28. júna 2013 (BOE č. 155 z 29. júna 2013, s. 48767, ďalej len „LEC“).
(6)  – Rozsudok Barclays Bank (C‑280/13, EU:C:2014:279).
(7)  – Tamže, bod 40.
(8)  – Súdny dvor zdôrazňuje, že – na rozdiel od veci, ktorá bola predmetom rozsudku RWE Vertrieb (C‑92/11, EU:C:2013:180, bod 25) – sa účastníci konania nezhodli na rozsahu pôsobnosti stanoveného vnútroštátnym zákonodarcom (rozsudok Barclays Bank, EU:C:2014:279, bod 41).
(9)  – C‑618/10, EU:C:2012:349.
(10)  – EU:C:2013:164.
(11)  – C‑482/12, EU:C:2013:765, bod 72 a nasl.
(12)  – Rozsudok Aziz (EU:C:2013:164, bod 49).
(13)  – Tamže, bod 59.
(14)  – Rozsudky Peterbroeck (C‑312/93, EU:C:1995:437, bod 12), Unibet (C‑432/05, EU:C:2007:163, body 39 a 43), ako aj van der Weerd a i. (C‑222/05 až C‑225/05, EU:C:2007:318, bod 28).
(15)  – Audiencia Provincial de Castellón totiž uvádza, že španielsky zákonodarca „nesprávne vykonal“ kritériá stanovené Súdnym dvorom.
(16)  – C‑413/12, EU:C:2013:532, bod 23.
(17)  – Tamže, najmä body 23 a 29. V tejto súvislosti pripomínam, že podľa judikatúry Európskeho súdu pre ľudské práva článok 6 ods. 1 uvedeného dohovoru nezaväzuje zmluvné štáty, aby vytvorili odvolacie a kasačné súdy v občianskoprávnych veciach (pozri najmä rozsudok ESĽP Antonenko v. Rusko z 23. mája 2006, sťažnosť č. 42482/02).
(18)  – Pozri v tejto súvislosti rozsudok Samba Diouf (C‑69/10, EU:C:2011:524, bod 69).
(19)  – Podľa tohto ustanovenia „tento zákon sa vzťahuje na súdne a mimosúdne konania o výkone rozhodnutia týkajúceho sa nehnuteľnosti zaťaženej hypotékou začaté ku dňu nadobudnutia účinnosti zákona, v ktorých ešte nedošlo k vyprataniu“. Toto ustanovenie treba vykladať z hľadiska druhého pododseku nového článku 552 ods. 1 LEC, ktorý najmä stanovuje, že „ak súd konštatuje, že niektorú z podmienok uvedených exekučnom titule… možno považovať za nekalú, do pätnástich dní vypočuje účastníkov konania“.
(20)  – Pozri rozsudok Asociación de Consumidores Independientes de Castilla y León (C‑413/12, EU:C:2013:800, bod 34 a citovanú judikatúru).
(21)  – Pozri v tomto zmysle rozsudok ESĽP Berger v. Francúzsko z 3. decembra 2002, sťažnosť č. 48221/99, § 38.
(22)  – V tomto zmysle sú exekučný titul, ktorým je notárska zápisnica, a následné uznanie záujmu veriteľa na rýchlom nútenom výkone rozhodnutia okolnosťami, na ktoré osobitne poukázala generálna advokátka Kokott v návrhoch, ktoré predniesla vo veci Aziz (C‑415/11, EU:C:2012:700, bod 55). Európsky súd pre ľudské práva tiež zdôraznil, že konanie o výkone práva založeného na notárskej zápisnici zaisťujúcej určitú pohľadávku musí, tak ako konanie o výkone práva založeného na rozsudku, prebehnúť v primeranej lehote (pozri rozsudok ESĽP Estima Jorge v. Portugalsko, Zbierka rozsudkov a rozhodnutí 1998‑II).
(23)  – Poukazujem na to, že Tribunal Constitucional (ústavný súd), ktorému niektoré španielske súdy položili otázky týkajúce sa protiústavnosti (pozri najmä rozsudky 41/1981 z 18. decembra 1981 a 217/1993 z 30. júna 1993, ako aj uznesenie 113/2011 z 19. júla 2011), zdôraznil skrátenú povahu konania o výkone zapísaného vecného zabezpečovacieho práva a skutočnosť, že povinný v konaní o výkone rozhodnutia má vždy možnosť využiť príslušné určovacie konanie. Tento účastník sa teda v rámci konania o výkone rozhodnutia nemôže odvolávať na právo na obhajobu. Druhý senát Tribunal Constitucional v uznesení z 21. júla 1988 ešte konkrétnejšie potvrdil ústavnosť nemožnosti podať kasačný opravný prostriedok proti rozhodnutiu o námietke, pričom konštatoval, že nejde o porušenie zásady rovnosti účastníkov konania.
(24)  – Treba pripomenúť, že rozsah pôsobnosti Charty je vzhľadom na konanie členských štátov vymedzený v jej článku 51 ods. 1, podľa ktorého ustanovenia Charty sú určené pre členské štáty výlučne vtedy, ak vykonávajú právo Únie.
(25)  – Pozri najmä rozsudok Åkerberg Fransson (C‑617/10, EU:C:2013:105, bod 16 a nasl.).
(26)  – Smernica Rady z 28. novembra 2006 o spoločnom systéme dane z pridanej hodnoty (Ú. v. EÚ L 347, s. 1).
(27)  – BBVA uviedla, že v priebehu vnútroštátneho konania vnútroštátny súd zamýšľal podať návrh na začatie prejudiciálneho konania s odkazom len na článok 47 Charty, bez akejkoľvek zmienky o smernici 93/13. Až na základe pripomienky BBVA sa vnútroštátny súd rozhodol preformulovať otázku a zahrnúť do diskusie smernicu 93/13.
(28)  – Pokiaľ ide o pripomenutie uplatniteľných zásad v nedávnej judikatúre, pozri najmä rozsudok Pelckmans Turnhout (C‑483/12, EU:C:2014:304, body 17 až 21).