62021CC0524
NÁVRHY GENERÁLNEHO ADVOKÁTA
JEAN RICHARD DE LA TOUR
prednesené 29. septembra 2022 (
1
)
Spojené veci C‑524/21 a C‑525/21
IG
proti
Agenţia Judeţeană de Ocupare a Forţei de Muncă Ilfov (C‑524/21)
a
Agenţia Municipală pentru Ocuparea Forţei de Muncă Bucureşti
proti
IM (C‑525/21)
[návrhy na začatie prejudiciálneho konania, ktoré podal Curtea de Apel Bucureşti (Odvolací súd Bukurešť, Rumunsko)]
„Návrh na začatie prejudiciálneho konania – Sociálna politika – Smernica 2008/94/ES – Ochrana zamestnancov v prípade platobnej neschopnosti zamestnávateľa – Prevzatie zodpovednosti za nároky zamestnancov záručnými inštitúciami – Obmedzenie povinnosti záručných inštitúcií zaplatiť – Vrátenie v prípade prekročenia trojmesačnej lehoty pred začatím konkurzného konania alebo po začatí konkurzného konania“
I. Úvod
1.
Tieto návrhy na začatie prejudiciálneho konania sa týkajú výkladu smernice Európskeho parlamentu a Rady 2008/94/ES z 22. októbra 2008 o ochrane zamestnancov pri platobnej neschopnosti ich zamestnávateľa (
2
).
2.
Tieto návrhy boli podané v rámci sporov medzi jednak IG a Agenția Județeană de Ocupare a Forței de Muncă Ilfov (Úrad práce župy Ilfov, Rumunsko, ďalej len „AJOFM Ilfov“) (vec C‑524/21), a jednak Agenția Municipală pentru Ocuparea Forței de Muncă Bucureşti (Úrad práce mesta Bukurešť, ďalej len „AMOFM Bukurešť“) a IM (vec C‑525/21) týkajúcich sa vymáhania súm vyplatených záručnou inštitúciou, ktorá má vyplácať mzdové nároky nezaplatené z dôvodu platobnej neschopnosti zamestnávateľa. Vzniká totiž otázka, či a ako možno tieto sumy vymáhať od zamestnanca, ak neboli vyplatené za referenčné obdobie stanovené smernicou 2008/94, alebo ak boli požadované po uplynutí premlčacej lehoty stanovenej vnútroštátnym právom.
3.
V týchto návrhoch, ktoré sa v súlade so žiadosťou Súdneho dvora zameriavajú na tretiu a piatu prejudiciálnu otázku, vysvetlím dôvody, pre ktoré sa smernica 2008/94, ako aj zásady ekvivalencie, efektivity a ochrany legitímnej dôvery majú vykladať v tom zmysle, že bránia vnútroštátnej právnej úprave a praxi, ktoré bez prechodných opatrení stanovujú vymáhanie neoprávnene vyplatených súm za obdobia presahujúce zákonný rámec alebo súm požadovaných po uplynutí premlčacej lehoty, keď dotknutí bývalí zamestnanci už nemôžu žiadať vyplatenie súm z titulu nezaplatenej mzdy od záručnej inštitúcie.
4.
Za predpokladu, že ku dňu vymáhania alebo rozhodnutia súdu konajúceho vo veci zamestnanci ešte môžu uplatniť svoje nároky vyplývajúce zo smernice 2008/94, musí vnútroštátny súd overiť, či sú spôsoby vykonania tejto smernice týkajúce sa vymáhania prvých vyplatených súm v súlade jednak so zásadou ekvivalencie, ktorá vyžaduje, aby tieto procesné pravidlá neboli menej priaznivé ako pravidlá týkajúce sa zaobchádzania s porovnateľnými situáciami čisto vnútroštátnej povahy, a jednak so zásadou efektivity, ktorá vyžaduje, aby uvedené procesné pravidlá neznemožňovali alebo v praxi nadmerne nesťažovali výkon práv priznaných právom Únie.
II. Právny rámec
A.
Smernica 2008/94
5.
V odôvodneniach 2, 3 a 7 smernice 2008/94 sa uvádza:
„(2)
Charta základných sociálnych práv pracovníkov Spoločenstva prijatá 9. decembra 1989 ustanovuje v bode 7, že dovŕšenie vnútorného trhu musí viesť k zlepšeniu životných a pracovných podmienok pracovníkov [Európskej únie] a že toto zlepšenie sa musí uskutočňovať všade tam, kde je to nutné, vývojom istých aspektov právnej úpravy zamestnania, ako sú ustanovenia o hromadnom prepúšťaní alebo ustanovenia týkajúce sa konkurzov a vyrovnaní.
(3)
Treba zabezpečiť ochranu zamestnancov pri platobnej neschopnosti ich zamestnávateľa a zaručiť im minimálny stupeň ochrany, najmä zaručiť výplatu ich neuspokojených nárokov, a zároveň prihliadať na potrebu vyváženého hospodárskeho a sociálneho rozvoja [Únie]. Na tento účel by členské štáty mali zriadiť orgán, ktorý zaručuje výplatu neuspokojených nárokov dotknutých zamestnancov.
…
(7)
Členské štáty môžu ustanoviť obmedzenia zodpovednosti záručných inštitúcií, ktoré by mali byť zhodné so sociálnym cieľom smernice a môžu brať do úvahy rôzne úrovne nárokov.“
6.
Kapitola I tejto smernice s názvom „Rozsah a definície“ obsahuje články 1 a 2.
7.
Podľa článku 1 ods. 1 uvedenej smernice:
„Táto smernica sa uplatňuje na nároky zamestnancov vyplývajúce z pracovnoprávnych zmlúv alebo pracovnoprávnych vzťahov voči zamestnávateľom, ktorí sa nachádzajú v platobnej neschopnosti v zmysle článku 2 ods. 1“
8.
Článok 2 ods. 1 smernice 2008/94 stanovuje:
„Na účely tejto smernice sa zamestnávateľ považuje za platobne neschopného, ak bola podaná žiadosť o začatie kolektívneho konania na základe platobnej neschopnosti zamestnávateľa, ako je ustanovené podľa zákonov, iných predpisov a správnych opatrení členského štátu týkajúceho sa čiastočného alebo úplného predaja majetku zamestnávateľa a menovania správcu konkurznej podstaty alebo osoby vykonávajúcej podobnú úlohu, a orgán, ktorý je príslušný podľa uvedených ustanovení:
a)
rozhodol o začatí konania alebo
b)
potvrdil, že podnik zamestnávateľa bol definitívne zatvorený alebo podnikateľská činnosť sa s definitívnou platnosťou skončila a že majetok, ktorý je k dispozícii, nie je dostatočný pre oprávnenie na začatie konania.“
9.
Kapitola II smernice 2008/94 s názvom „Ustanovenia o záručných inštitúciách“ obsahuje články 3 až 5.
10.
Článok 3 tejto smernice stanovuje:
„Členské štáty prijmú potrebné opatrenia, ktorými zabezpečia, že záručné inštitúcie zaručia podľa článku 4 [, s výhradou podľa článku 4, – neoficiálny preklad] výplatu neuspokojených nárokov zamestnancov vyplývajúcich z pracovnoprávnych zmlúv alebo pracovnoprávnych vzťahov vrátane výplat odstupného pri skončení pracovnoprávnych vzťahov, ak to ustanovujú vnútroštátne predpisy.
Nároky, ktoré preberie záručná inštitúcia, sú neuspokojenými nárokmi na platby súvisiacimi s obdobím pred daným dátumom a/alebo, ako je to vhodné, po danom dátume, ktorý určia členské štáty.“
11.
Článok 4 uvedenej smernice znie:
„1.   Členské štáty majú možnosť obmedziť zodpovednosť záručných inštitúcií uvedených v článku 3.
2.   Ak členské štáty využijú možnosť uvedenú v odseku 1, určia dĺžku obdobia, za ktoré má záručná inštitúcia splniť neuspokojené nároky. Toto obdobie však nesmie byť kratšie než obdobie zahŕňajúce odmenu za posledné tri mesiace pracovnoprávneho vzťahu pred dátumom a/alebo po dátume uvedenom v článku 3 druhom [o]dseku.
Členské štáty môžu zahrnúť toto minimálne obdobie troch mesiacov do referenčného obdobia s obdobím trvania najmenej šesť mesiacov.
Členské štáty s referenčným obdobím najmenej 18 mesiacov môžu obmedziť obdobie, za ktoré má záručná inštitúcia splatiť neuspokojené nároky, na osem týždňov. V tomto prípade sa na výpočet minimálneho obdobia použijú tie obdobia, ktoré sú najpriaznivejšie pre zamestnancov.
3.   Členské štáty môžu okrem toho ustanoviť horné hranice platieb, ktoré vykoná záručná inštitúcia. Tieto horné hranice nesmú byť nižšie, než je úroveň, ktorá je sociálne zhodná so sociálnym cieľom tejto smernice.
Ak si členské štáty zvolia túto možnosť, informujú [Európsku k]omisiu o metódach použitých pri ustanovení hornej hranice.“
12.
Článok 12 písm. a) tej istej smernice stanovuje:
„Táto smernica nemá vplyv na možnosť členských štátov:
a)
prijímať nevyhnutné opatrenia, aby sa predišlo zneužívaniu.“
B.
Rumunské právo
13.
Článok 2 Legea nr. 200/2006 privind constituirea și utilizarea Fondului de garantare pentru plata creanțelor salariale (zákon č. 200/2006 o zriadení a používaní garančného fondu na vyplácanie mzdových nárokov) (
3
) z 22. mája 2006 stanovuje:
„Fondul de garantare [pentru plata creanțelor salariale (Garančný fond na vyplácanie mzdových nárokov, Rumunsko, ďalej len ‚garančný fond‘)] zabezpečuje výplatu mzdových nárokov vyplývajúcich z individuálnych pracovných zmlúv a kolektívnych pracovných zmlúv uzavretých medzi zamestnancami a zamestnávateľmi, na majetok ktorých boli vyhlásené právoplatné súdne rozhodnutia o začatí konkurzného konania a proti ktorým sa nariadilo úplné alebo čiastočné odňatie práva spravovať svoj majetok …“
14.
Článok 13 ods. 1 písm. a) tohto zákona stanovuje:
„V medziach a za podmienok ustanovených v tejto kapitole sa z prostriedkov garančného fondu vyplácajú tieto kategórie mzdových nárokov:
a)
nedoplatky na mzde.“
15.
Podľa článku 14 ods. 1 uvedeného zákona:
„Celková suma mzdových nárokov každého zamestnanca, ktoré prevzal garančný fond, nesmie presiahnuť sumu troch priemerných vnútroštátnych hrubých miezd.“
16.
Článok 15 ods. 1 a 2 toho istého zákona stanovuje::
„1.   Mzdové nároky uvedené v článku 13 ods. 1 písm. a), c), d) a e) sa uhrádzajú za dobu troch kalendárnych mesiacov.
2.   Dobou uvedenou v odseku 1 je doba pred dátumom podania žiadosti o priznanie nárokov, ktorá predchádza dátumu začatia konkurzného konania alebo nasleduje po ňom.“
17.
Článok 5 ods. 1 Normele metodologice de aplicare a Legii nr. 200/2006 privind constituirea și utilizarea Fondului de garantare pentru plata creanțelor salariale (vykonávacie pravidlá k [zákonu č. 200/2006]) (
4
) z 21. decembra 2006 stanovuje:
„Mzdové nároky uvedené v článku 13 ods. 1 písm. a), c), d) a e) zákona [č. 200/2006] sa vzťahujú na obdobie troch kalendárnych mesiacov uvedené v článku 15 ods. 1 [tohto] zákona, čo je obdobie, ktoré predchádza mesiacu, v ktorom sa žiada o priznanie práv.“
18.
Článok 7 vykonávacích pravidiel stanovuje:
„1.   Ak pohľadávky zamestnancov platobne neschopného zamestnávateľa vznikli pred mesiacom začatia konkurzného konania, obdobie troch kalendárnych mesiacov uvedené v článku 15 ods. 1 zákona [č. 200/2006] predchádza dátumu začatia konania.
2.   Ak pohľadávky zamestnancov platobne neschopného zamestnávateľa vzniknú po mesiaci, v ktorom sa začalo konkurzné konanie, lehota uvedená v článku 15 ods. 1 [tohto] zákona nasleduje po dátume začatia konania.“
19.
Podľa článku 47 ods. 1 Legea nr. 76/2002 privind sistemul asigurărilor pentru șomaj și stimularea ocupării forței de muncă (zákon č. 76/2002 o systéme poistenia v nezamestnanosti a stimulácii zamestnanosti) (
5
) zo 16. januára 2002:
„Sumy neoprávnene vyplatené z rozpočtu poistenia v nezamestnanosti a akékoľvek iné platby z rozpočtu poistenia v nezamestnanosti, ktoré nepochádzajú z príspevku na poistenie zamestnancov, sa vymáhajú na základe rozhodnutí vydaných úradmi práce…, ktoré sú exekučným titulom.“
20.
Článok 731 zákona č. 500/2002 privind finanțele publice (zákon č. 500/2002 o verejných financiách) (
6
) z 11. júla 2002 stanovuje:
„Sumy predstavujúce ujmu alebo protiprávnu platbu z verejných prostriedkov, ktoré určia príslušné kontrolné orgány, sa vymáhajú spolu s úrokmi z omeškania, penále a sankciami za omeškanie, ktoré sa prípadne uplatňujú na rozpočtové príjmy, vyčíslenými za obdobie od vzniku škody alebo [neoprávneného] vyplatenia do vrátenia príslušnej sumy.“
III. Spory vo veciach samých a prejudiciálne otázky
A.
Vec C‑524/21
21.
Rozhodnutím z 13. marca 2017 AJOFM Ilfov vyhovel žiadosti podanej 8. februára 2017 správcom konkurznej podstaty o určenie a vyplatenie sumy mzdových nárokov prevzatých garančným fondom, na ktoré mala IG nárok za máj až júl 2013 po vyhlásení konkurzu na jej zamestnávateľa. Výška týchto mzdových nárokov bola stanovená na 1308 rumunských lei (RON) (približne 287 eur). (
7
)
22.
Na základe výkladu článku 15 ods. 1 a 2 zákona č. 200/2006, ktorý podal Înalta Curte de Casație și Justiție (Najvyšší kasačný súd, Rumunsko) v rozsudku z 5. marca 2018, č. 16/2018 (
8
), Curtea de Conturi (Dvor audítorov, Rumunsko) rozhodnutím zo 6. augusta 2019 nariadil Agenția Națională pentru Ocuparea Forței de Muncă (Národný úrad práce, Rumunsko), aby uplatnil opatrenia na určenie rozsahu škody a na vymáhanie platieb vyplatených garančným fondom v súvislosti s nedoplatkami na mzde niektorých zamestnávateľov v stave platobnej neschopnosti, ktoré sa týkajú období presahujúcich právny rámec.
23.
V dôsledku tohto rozhodnutia výkonný riaditeľ AJOFM Ilfov nariadil 31. decembra 2019 vymáhanie sumy mzdových nárokov, ktoré boli vyplatené IG, spolu s úrokmi a penále z omeškania. Na podporu svojho rozhodnutia konštatoval, že žiadosť o vyplatenie týchto pohľadávok garančným fondom bola podaná 8. februára 2017, zatiaľ čo dátum začatia konkurzného konania voči bývalému zamestnávateľovi IG, ktorý vymedzuje referenčné obdobie, počas ktorého bolo možné podať takúto žiadosť, bol 19. marec 2010. Podľa AJOFM Ilfov bola preto táto žiadosť o vyplatenie podaná mimo rámca zákonných lehôt, a preto bola neprípustná.
24.
IG napadla rozhodnutie AJOFM Ilfov na Tribunalul Bucureşti (Vyšší súd Bukurešť, Rumunsko) žalobou podanou 17. marca 2020. Uvedený súd rozsudkom z 25. mája 2020, vydaným v občianskoprávnom konaní, zamietol žalobu IG ako nedôvodnú.
25.
Na účely tohto záveru sa Tribunalul Bucureşti (Vyšší súd Bukurešť) opieral jednak o rozsudok kasačného súdu z 5. marca 2018, podľa ktorého sa v podstate trojmesačná lehota, počas ktorej môže garančný fond prevziať a vyplatiť mzdové nároky platobne neschopného zamestnávateľa, počíta výlučne od dátumu začatia konkurzného konania. V tomto prípade, keďže toto konanie bolo formálne začaté proti jej bývalému zamestnávateľovi 19. marca 2010, mali byť IG vyplatené mzdové nároky len za obdobie od decembra 2009 do februára 2010 a od apríla 2010 do júna 2010.
26.
Okrem toho vzhľadom na to, že návrh podaný správcom konkurznej podstaty sa týkal mzdových nárokov od mája do júla 2013, ktoré sa teda nachádzali mimo referenčného obdobia stanoveného rozsudkom kasačného súdu z 5. marca 2018, Tribunalul Bucureşti (Vyšší súd Bukurešť) dospel k záveru, že neexistuje nijaký právny základ umožňujúci vyplatenie týchto pohľadávok za požadované obdobie.
27.
Na druhej strane uvedený súd na účely zamietnutia žaloby IG odmietol aj jej tvrdenie, že AJOFM Ilfov nebol príslušný na určenie a vymáhanie výšky predmetných mzdových nárokov. Uvedený súd v tejto súvislosti zaujal stanovisko, že rumunský zákonodarca výslovne stanovil, že sumy neoprávnene poskytnuté z rozpočtu poistenia v nezamestnanosti, také ako mzdové nároky, ktoré boli vyplatené IG, sa majú vymáhať od príjemcov, ktorými sú, pokiaľ ide o garančný fond, zamestnanci, a nie zamestnávatelia, ktorí sú v podstate prispievateľmi na poistenie.
28.
IG sa odvolala na Curtea de Apel Bucureşti (Odvolací súd Bukurešť, Rumunsko) proti rozsudku Tribunalul Bucureşti (Vyšší súd Bukurešť). Na podporu svojej žaloby IG uvádza po prvé, že posúdenie prvostupňového súdu sa zakladá na tom, že Înalta Curte de Casație și Justiție (Najvyšší kasačný súd) nesprávne uplatnil ustanovenia, ktoré sú v jej prípade relevantné, a zároveň toto posúdenie spochybňuje mzdové nároky, ktoré IG zákonným spôsobom nadobudla na základe rozhodnutia AJOFM Ilfov z 13. marca 2017, pričom tento správny akt už nemôže byť zrušený, keďže sa už nachádza v oblasti občianskoprávneho konania.
29.
V druhom rade sa IG domnieva, že ustanovenia článku 15 ods. 2 zákona č. 200/2006, ako boli vyložené v rozsudku kasačného súdu z 5. marca 2018, už nemožno považovať za právny základ rozhodnutia AJOFM Ilfov z 13. marca 2017, keďže v ich prípade bolo rozhodnutím Curtea Constituțională (Ústavný súd, Rumunsko) (
9
) konštatované, že sú v rozpore s Constituția (Ústava).
30.
V treťom rade IG poukazuje na to, že Tribunalul Bucureşti (Vyšší súd Bukurešť) nesprávne zamietol tvrdenie o nedostatku právomoci AJOFM Ilfov, keďže si pomýlil adresáta ustanovení zákona č. 200/2006. V tejto súvislosti IG tvrdí, že zamestnanec nie je adresátom tohto zákona, pretože získava mzdové nároky ako výsledok vykonanej práce, zatiaľ čo príspevok do garančného fondu platí zamestnávateľ.
B.
Vec C‑525/21
31.
Rozhodnutím zo 14. marca 2018 AMOFM Bukurešť vyhovel žiadosti podanej správcom konkurznej podstaty o určenie a vyplatenie sumy mzdových nárokov prevzatých garančným fondom, ktoré mali byť vyplatené IM za október a november 2017 z dôvodu platobnej neschopnosti jej zamestnávateľa. Výška týchto pohľadávok bola stanovená na 3143 RON (približne 674 eur). (
10
)
32.
Na základe rozhodnutia Curtea de Conturi (Dvor audítorov) zo 6. augusta 2019, ako je uvedené v bode 22 vyššie, výkonný riaditeľ AMOFM Bukurešť rozhodnutím z 2. decembra 2019, doplneným 6. decembra 2019 (ďalej len „rozhodnutie zo 6. decembra 2019“) zrušil rozhodnutie AMOFM Bukurešť zo 14. marca 2018, keďže sa domnieval, že obdobie, za ktoré boli vyplatené mzdové nároky, nezodpovedá referenčnému obdobiu, ako bolo stanovené v rozsudku kasačného súdu z 5. marca 2018.
33.
Okrem toho bolo rozhodnutím zo 6. decembra 2019 konštatované, že obdobie, za ktoré mohol garančný fond prevziať a vyplatiť mzdové nároky IM, sa počíta výlučne od dátumu začatia konkurzného konania voči jej zamestnávateľovi, t. j. 22. januára 2015, takže suma vyplatená z titulu týchto pohľadávok bola vyplatená neoprávnene. Výkonný riaditeľ AMOFM Bukurešť preto nariadil vymáhanie predmetnej sumy.
34.
Žalobou podanou 21. januára 2020 IM napadla na Tribunalul Bucureşti (Vyšší súd Bukurešť) rozhodnutie zo 6. decembra 2019 a žiadala, aby bola zbavená povinnosti zaplatiť predmetnú sumu a o odklad vykonania tohto aktu až do rozhodnutia vo veci samej.
35.
Rozsudkom zo 14. júla 2020, vydaným v občianskoprávnom konaní, uvedený súd vyhovel návrhu IM a zrušil rozhodnutie zo 6. decembra 2019. V tejto súvislosti najprv konštatoval, že ustanovenia článku 15 ods. 2 zákona č. 200/2006, ako boli vyložené v rozsudku kasačného súdu z 5. marca 2018, sa v prejednávanej veci nemôžu uplatniť, keďže Curtea Constituțională (Ústavný súd) v ich prípade vyhlásil, že sú v rozpore s Ústavou. (
11
)
36.
Na druhej strane Tribunalul Bucureşti (Vyšší súd Bukurešť) uplatnil judikatúru Európskeho súdu pre ľudské práva, (
12
) podľa ktorej žiadosť o retroaktívne vymáhanie sociálnych dávok, ktoré boli vyplatené neoprávnene, porušuje ustanovenia článku 1 dodatkového protokolu k Európskemu dohovoru o ochrane ľudských práv a základných slobôd. (
13
) Tento súd po prvé dospel k záveru, že vyplatenie predmetných sociálnych dávok patrí pod pojmy „majetok“ a „legitímna dôvera“ v zmysle tohto dohovoru a po druhé, že povinnosť vrátiť tieto sociálne dávky, ktorú IM uložil správny orgán, predstavuje porušenie zásady proporcionality.
37.
Tribunalul Bucureşti (Vyšší súd Bukurešť) dospel k záveru, že IM, ktorá nijako neprispela k priznaniu mzdových nárokov vyplatených garančným fondom, nemôže niesť zodpovednosť za chybu AMOFM Bukurešť, keďže tento úrad je zodpovedný za analýzu nároku podaného správcom konkurznej podstaty vzhľadom na svoje vlastné právomoci.
38.
Následne podal AMOFM Bukurešť proti rozsudku Tribunalul Bucureşti (Vyšší súd Bukurešť) odvolanie na Curtea de Apel Bucureşti (Odvolací súd Bukurešť). Tento úrad v podstate tvrdí, že prvostupňový súd nesprávne vyložil a narušil pôsobnosť rozsudku kasačného súdu z 5. marca 2018, ako aj viacerých ustanovení zákona č. 200/2006.
39.
Presnejšie AMOFM Bukurešť tvrdí, že suma vyplatená IM za mzdové nároky jej nepatrí, keďže individuálny nárok, ktorý uplatnila, nepatril do právneho rámca troch mesiacov pred alebo po dátume začatia konkurzného konania voči zamestnávateľovi.
C.
Odôvodnenie vnútroštátneho súdu a prejudiciálne otázky
40.
Vzhľadom na vyššie uvedené úvahy vnútroštátny súd uvádza, že hoci AJOFM Ilfov (vec C‑524/21) a AMOFM Bukurešť (vec C‑525/21) vykonali zákon č. 200/2006, ktorým sa prebrala smernica 2008/94 tak, že vyplatili IG a IM mzdové nároky zaručené garančným fondom, rozhodnutie Curtea de Conturi (Dvor audítorov) zo 6. augusta 2019 viedlo k následnému prehodnoteniu platobných nárokov, ktoré už tento fond akceptoval. Toto prehodnotenie preto predstavuje prehodnotenie individuálneho nároku každého pracovníka na vyplatenie náhrady za obdobie, ktoré presahuje právny rámec alebo za ktoré bol nárok predložený mimo premlčacej lehoty.
41.
Podľa výkladu vnútroštátneho súdu by takáto správna prax vytvorila vážnu situáciu pre týchto pracovníkov nielen tým, že by narušila istotu a bezpečnosť právnych vzťahov prostredníctvom prehodnotenia už vyplatených mzdových nárokov, ale aj tým, že by nariaďovala vrátenie prijatých súm, prípadne spolu s daňovými úrokmi a penále za omeškanie, a to bez akéhokoľvek príslušného právneho základu.
42.
Okrem toho sa tento súd domnieva, že táto správna prax by bola v rozpore so sociálnym účelom smernice 2008/94, ako je vymedzený v jej odôvodneniach 3 a 7, a že výklad príslušných ustanovení tejto smernice Súdnym dvorom by pomohol vyriešiť veľký počet sporov týkajúcich sa podobných skutkových okolností, o ktorých vnútroštátne súdy rozhodli rozdielne.
43.
Za týchto okolností Curtea de Apel Bucureşti (Odvolací súd Bukurešť) rozhodol prerušiť konanie a predložiť Súdnemu dvoru tieto prejudiciálne otázky:
„1.
Bránia ustanovenia článku 1 ods. 1 a článku 2 ods. 1 [smernice 2008/94] z hľadiska autonómneho pojmu ‚platobná neschopnosť‘ vnútroštátnej právnej úprave, ktorou sa preberá [táto] smernica (akou je článok 15 ods. 1 a 2 [zákona č. 200/2006] v spojení s článkom 7 [vykonávacích pravidiel]), v zmysle výkladu, ktorý podal Înalta Curte de Casație și Justiție [Najvyšší kasačný súd] – senát zodpovedný za riešenie právnych otázok – s cieľom rozhodnúť o takýchto právnych otázkach v rozhodnutí č. 16/2018, podľa ktorého je pre obdobie troch mesiacov, za ktoré môže garančný fond prevziať a uhradiť mzdové nároky za platobne neschopného zamestnávateľa, rozhodujúci výlučne dátum začatia konkurzného konania?
2.
Bránia ustanovenia článku 3 ods. 2 a článku 4 ods. 2 smernice 2008/94 článku 15 ods. 1 a 2 [zákona č. 200/2006], v zmysle výkladu, ktorý podal Înalta Curte de Casație și Justiție [Najvyšší kasačný súd] – senát príslušný rozhodovať o právnych otázkach – s cieľom rozhodnúť o právnych otázkach v rozhodnutí č. 16/2018, podľa ktorého sa maximálne obdobie troch mesiacov, za ktoré môže garančný fond prevziať a uhradiť mzdové nároky za platobne neschopného zamestnávateľa, nachádza v referenčnom období troch mesiacov bezprostredne predchádzajúcich začatiu konkurzného konania a troch mesiacov bezprostredne nasledujúcich po začatí konkurzného konania?
3.
Je vnútroštátna správna prax, podľa ktorej sa na základe rozhodnutia Curtea de Conturi [Dvor audítorov] a pri neexistencii osobitnej vnútroštátnej právnej úpravy, ktorá by zamestnancovi ukladala povinnosť vrátiť sumy, pristúpi k vymáhaniu od zamestnanca súm údajne vyplatených za obdobia, ktoré nespadajú do právneho rámca alebo o ktoré bolo požiadané po uplynutí premlčacej lehoty, v súlade so sociálnym cieľom smernice 2008/94 a s ustanoveniami článku 12 písm. a) tejto smernice?
4.
Predstavuje v rámci výkladu pojmu ‚zneužívanie‘ podľa článku 12 písm. a) smernice 2008/94 akt, ktorého cieľom je, na účely dodržania všeobecnej premlčacej lehoty, vymôcť od zamestnanca mzdové nároky uhradené [garančným fondom] na žiadosť správcu konkurznej podstaty, dostatočným objektívnym odôvodnením?
5.
Sú výklad a vnútroštátna správna prax, podľa ktorých sa mzdové nároky, ktorých vrátenie sa žiada od zamestnancov, považujú za daňovú pohľadávku, ktorej súčasťou sú úroky a penále z omeškania, v súlade s ustanoveniami a cieľmi smernice [2008/94]?“
44.
Rumunská a španielska vláda a Komisia predložili písomné pripomienky.
IV. Analýza
45.
Na úvod by som chcel uviesť, že otázka možnosti a spôsobov vymáhania súm vyplatených zamestnancom platobne neschopného zamestnávateľa záručnou inštitúciou na základe smernice 2008/94 sa odlišuje od otázok týkajúcich sa jednak určenia referenčného obdobia, do ktorého patrí minimálne trojmesačné obdobie, počas ktorého sú zaručené mzdové nároky, a jednak definície pojmu „zneužívanie“ v zmysle článku 12 písm. a) tejto smernice.
46.
V súlade s požiadavkou Súdneho dvora sa preto budem zaoberať len treťou a piatou prejudiciálnou otázkou, ktoré navyše možno analyzovať a zodpovedať spoločne pre obe veci. Na základe údajov vnútroštátneho súdu preto predpokladám, že platby, o ktorých vymáhanie ide, boli vykonané za obdobia, ktoré nepatria do právneho rámca, alebo žiadosť o ne bola podaná po uplynutí premlčacej lehoty.
47.
Keďže smernica 2008/94 neupravuje spôsoby vymáhania mzdových nárokov, ktoré boli neoprávnene vyplatené, táto úprava patrí do procesnej autonómie členských štátov. (
14
) Súdny dvor už v rámci pôsobnosti smernice 80/987/EHS (
15
) rozhodol, že pravidlá uplatniteľné na premlčanie alebo vydanie bezdôvodného obohatenia (
16
) sa musia hľadať vo vnútroštátnych právnych predpisoch dotknutého členského štátu.
48.
Je však rovnako ustálené, že táto autonómia je ohraničená potrebou dodržiavať zásady efektivity a ekvivalencie, (
17
) ku ktorým možno v tomto prípade pridať zásadu ochrany legitímnej dôvery.
49.
Predtým, ako preskúmam postup uplatnený v prejednávaných prípadoch z hľadiska každej z týchto zásad, by som chcel uviesť tri poznámky.
50.
Najskôr sociálny cieľ smernice 2008/94 je jasne vyjadrený v jej odôvodneniach 3 a 7. Tento cieľ navyše uznal Súdny dvor, ktorý rozhodol, že podľa ustálenej judikatúry sociálny cieľ tejto smernice spočíva v zabezpečení minimálnej ochrany všetkých zamestnancov na úrovni Únie v prípade platobnej neschopnosti zamestnávateľa vyplatením neuspokojených nárokov vyplývajúcich z pracovných zmlúv alebo pracovnoprávnych vzťahov a týkajúcich sa odmeny za určité obdobie. (
18
) V dôsledku toho musí byť uvedený cieľ návodom pre členské štáty pri vykonávaní práv vyplývajúcich z uvedenej smernice. (
19
)
51.
Ďalej Súdny dvor uviedol, že smernica 2008/94 tým, že umožňuje členským štátom obmedziť do určitej miery ich záruky, zohľadňuje finančnú schopnosť týchto členských štátov a snaží sa zachovať finančnú rovnováhu ich záručných inštitúcií. (
20
) Vo veciach, v ktorých boli vydané rozsudky citované v poznámke pod čiarou 18, však spor vznikol v čase rozhodnutia o vyplatení alebo nevyplatení požadovanej náhrady, a nie v štádiu vymáhania už vyplatených náhrad.
52.
Napokon sa mi zdá, že pokiaľ žiadosť o náhradu podáva odborník, a nie priamo zamestnanec, je riziko zneužitia vylúčené, hoci zo skutočností uvedených v návrhoch na začatie prejudiciálneho konania nevyplýva, že by v konaniach vo veci samej išlo o zneužitie.
53.
V prvom rade, pokiaľ ide o zásadu ekvivalencie, treba pripomenúť, že uplatňovanie tejto zásady si vyžaduje porovnanie namietaného postupu, ktorý stanovuje právo Únie a podobných konaní podľa vnútroštátneho práva v porovnateľných situáciách, aby sa zabezpečilo, že podmienky prvého uvedeného postupu nie sú menej priaznivé. (
21
)
54.
Vnútroštátny súd uvádza, že postup podľa vnútroštátneho práva, na ktorom je analogicky založený vzhľadom na chýbajúcu právnu úpravu postup vymáhania uplatnený v prejednávanej veci, je konaním používaným v oblasti vymáhania nezaplatených daňových pohľadávok, čo zahŕňa uplatnenie úrokov a penále z omeškania.
55.
Ako Komisia poznamenáva, vymáhanie nezaplatených daňových pohľadávok nie je v žiadnom prípade porovnateľné s vymáhaním preplatkov na mzdových nárokoch, najmä v prípadoch, ako sú tie, ktoré sú predmetom tohto konania. Zamestnanec, veriteľ platobne neschopného zamestnávateľa z titulu nevyplatenej mzdy, sa totiž ocitol v situácii, keď v dôsledku chyby, ktorú zrejme nezavinil, neprávom dostal sumy zaručujúce vyplatenie dlhovanej mzdy, ktoré však musí vrátiť spolu s úrokmi a penále z omeškania. Jeho mzdový nárok tak nielenže zostane nevyplatený, hoci mu mala byť zaručená trojmesačná mzda, ale navyše by mal zaplatiť úroky a penále z omeškania za obdobie, ktoré začalo plynúť jeden mesiac po rozhodnutí o vyplatení súm (vec C‑524/21).
56.
Preto sa domnievam, že na posúdenie dodržania zásady ekvivalencie treba vykonať porovnanie nie s konaniami o vymáhaní pohľadávok v daňovej oblasti, ale skôr s konaniami o pohľadávkach v sociálnej oblasti, ktoré stanovujú vymáhanie neoprávnene vyplatených dávok. Treba tiež pripomenúť, že Súdny dvor rozhodol, že „žiadosť o úhradu neuspokojených pohľadávok z odmeny zamestnanca predložená [garančnému fondu] a žiadosť takéhoto zamestnanca smerujúca voči zamestnávateľovi v stave platobnej neschopnosti nie sú podobné“ (
22
).
57.
Okrem toho vo veci, v ktorej bol vydaný rozsudok Pasquini, ktorá sa týkala žaloby o vydanie bezdôvodného obohatenia v oblasti starobného dôchodku, Súdny dvor rozhodol, že preskúmanie na základe zásady ekvivalencie sa týkalo tak premlčania a vydania plnenia poskytnutého bez právneho dôvodu, a všeobecnejšie všetkých procesných podmienok zaobchádzania s porovnateľnými situáciami, (
23
) ako aj zohľadnenia konania v dobrej viere. (
24
)
58.
V každom prípade v konaniach vo veci samej, ak by úroky mali byť splatné, mohli by byť splatné iba odo dňa oznámenia povinnosti zamestnankyniam vrátiť neoprávnene vyplatené sumy, a nie, ako v konaniach o vymáhanie daňových pohľadávok, uplatnených vo veci samej, odo dňa „vzniku škody/vyplatenia neoprávnených súm“ z verejných prostriedkov. (
25
)
59.
Vnútroštátnemu súdu preto prináleží, aby na základe zásady ekvivalencie overil tieto prvky: možnosť vrátiť plnenia poskytnuté bez právneho dôvodu, zohľadniť dobrú vieru a prípadne východiskový bod pre úroky z omeškania.
60.
Po druhé, pokiaľ ide o zásadu efektivity, Súdny dvor stanovil pravidlo, podľa ktorého procesné podmienky uplatňované podľa vnútroštátneho práva nesmú prakticky znemožniť alebo nadmerne sťažiť výkon práv priznaných právom Únie. (
26
)
61.
Ak by v prejednávanej veci malo byť vymáhanie pohľadávky dovedené do konca, zamestnankyne by museli vrátiť prijaté sumy zvýšené o úroky a penále z omeškania, hoci im ustanovenia smernice 2008/94 zaručujú v prípade platobnej neschopnosti ich zamestnávateľa výplatu mzdy minimálne za tri mesiace.
62.
Táto možnosť so zreteľom na zásadu efektivity nastoľuje dva problémy.
63.
Na jednej strane sa totiž zdá, že skutočnosti opísané v konaniach vo veci samej naznačujú, že dôsledky nedostatkov pri kontrole zo strany správcu konkurznej podstaty, kvalifikovaného odborníka povereného podať žiadosť o vyplatenie zaručených súm, ako aj zo strany úradu práce a záručnej inštitúcie, ktoré povoľujú a vykonávajú ich vyplácanie, znáša zamestnanec, ktorý môže byť nútený vrátiť tieto sumy niekoľko rokov po ich vyplatení. Nemalo by to tak však byť, aby sa zabezpečilo, že zamestnanec môže vykonávať svoje práva vyplývajúce zo smernice 2008/94 bez toho, aby to bolo nadmerne sťažené. Najmä možnosť príslušného orgánu podať žalobu o vydanie plnenia poskytnutého bez právneho dôvodu niekoľko rokov neskôr, či dokonca bez stanovenia premlčacej lehoty, a uplatniť postup vyhradený pre daňové podvody môže odradzovať zamestnanca od výkonu týchto práv. Okrem toho, ak by sa vymáhanie začalo v čase, keď je možnosť zamestnanca podať žiadosť o vyplatenie mzdy premlčaná, alebo ak by musela byť táto žiadosť podaná prostredníctvom správcu konkurznej podstaty, ktorý už nemusí byť vo funkcii, zamestnanec by sa mohol ocitnúť v situácii nemožnosti získať záruku mzdy stanovenú v tejto smernici. Zásada efektivity tak nie je dodržaná.
64.
Na druhej strane, aj keby bolo podanie novej žiadosti o náhradu naďalej možné, povinnosť zaplatenia úrokov a penále z omeškania za prvú platbu možno vnímať ako porušenie zásady efektivity. Vzhľadom na to, že článok 4 ods. 2 smernice 2008/94 stanovuje, že výška minimálne posledných troch miezd musí byť zaručená, stanovenie vymáhania, ktoré implikuje, že zamestnanec zaplatí viac ako dostal, by tiež posilňovalo porušenie tejto zásady.
65.
Vnútroštátny súd preto musí v dôsledku toho overiť, či dátum začatia vymáhania ešte umožňuje zamestnancovi uplatniť si záruku na mzdové nároky stanovenú v článku 3 druhom odseku smernice 2008/94, a ak áno, či uplatnenie úrokov a penále za omeškanie z neoprávnenej platby nie je také, že znižuje sumu zaručenú ustanoveniami tejto smernice. Iba za týchto podmienok je efektivita týchto práv zabezpečená vnútroštátnou právnou úpravou a praxou.
66.
V každom prípade výklad prostredníctvom judikatúry, pokiaľ ide o referenčné obdobie, (
27
) a nariadenie, ktoré potom nasledovalo zo strany Curtea de Conturi (Dvor audítorov), pokračovať vo vymáhaní náhrad vyplatených skôr, mimo tohto referenčného obdobia, bez toho, aby to sprevádzali prechodné opatrenia, môžu samé osebe ohroziť dodržanie zásady efektivity. Súdny dvor totiž, ak sa použije analogické odôvodnenie, rozhodol vo veci týkajúcej sa skrátenia lehoty, počas ktorej možno žiadať o vrátenie súm vyplatených v rozpore s právom Únie, že „… prechodný režim [umožňujúci osobám podliehajúcim súdnej právomoci mať k dispozícii dostatočnú lehotu na to, aby mohli podať žiadosti o náhradu, ktoré boli oprávnené podať za účinnosti starej právnej úpravy] je nevyhnutný, ak by okamžité uplatnenie premlčacej lehoty, ktorá je kratšia ako lehota, ktorá platila predtým, na podanie týchto žiadostí, mala za následok, že by niektoré osoby podliehajúce súdnej právomoci boli retroaktívne zbavené svojho práva na náhradu alebo by im bola ponechaná príliš krátka lehota na uplatnenie tohto práva“ (
28
). O to viac sa mi zdá, že vymáhanie vykonané bez sprievodných prechodných opatrení určených na zachovanie nadobudnutých práv zamestnancov je v rozpore s dodržiavaním zásady efektivity.
67.
V treťom a poslednom rade by som chcel poukázať na súlad dotknutých vnútroštátnych právnych predpisov a praxe so zásadou ochrany legitímnej dôvery. Táto zásada chráni jednotlivcov „pred zmenami v právnom pravidle, ktoré, aj keď sú zákonné, sú také zásadné, že ich dôsledky sú nevyhnutne šokujúce“ (
29
).
68.
Súdny dvor uznal, že zásada ochrany legitímnej dôvery patrí medzi základné zásady Únie (
30
) a rozhodol, že „nemožno veriť v absolútnu nemennosť legislatívy, je možné len spochybniť spôsob uplatnenia takejto zmeny“ (
31
).
69.
Uviedol, že „právo odvolávať sa na zásadu ochrany legitímnej dôvery sa vzťahuje na každého jednotlivca v situácii, keď mu inštitúcia Únie tým, že mu poskytla presné uistenia, poskytla základ pre dôvodné očakávania. Naopak, nikto sa nemôže dovolávať porušenia tejto zásady, pokiaľ neexistujú uvedené uistenia“ (
32
). Uznal tiež, že túto zásadu musia členské štáty dodržiavať pri vykonávaní práva Únie. (
33
)
70.
Hoci túto zásadu Súdny dvor väčšinou uplatňuje vo veciach vrátenia daní neoprávnene vybratých členským štátom v rozpore s pravidlami práva Únie (
34
) alebo vymáhania štátnej pomoci, (
35
) napriek tomu sa uplatnila v oblasti vrátenia neoprávnených platieb starobných dôchodkov. (
36
)
71.
Zdá sa mi preto, že je možné a žiaduce uplatniť ju na prejednávaný prípad, pretože zamestnankyne nezískali len konkrétne uistenia, ale aj požadované sumy za minimálnu dobu stanovenú v smernici 2008/94, a to tri mesačné mzdy. V dôsledku toho mali všetky dôvody domnievať sa, že tieto sumy boli dlžné, a to o to viac, že sumy boli nárokované odborníkom v konkurznom konaní, správcom konkurznej podstaty, a zaplatené príslušnou inštitúciou, teda záručnou inštitúciou pre vyplatenie miezd.
72.
Hoci Súdny dvor z dôvodu dodržiavania zásady ochrany legitímnej dôvery dbá na prechodné opatrenia zavedené členským štátom v prípade zmeny právnej úpravy v neprospech dotknutej osoby s cieľom chrániť práva nadobudnuté na základe práva Únie, (
37
) musí to podľa môjho názoru platiť aj v prípade vymáhania súm vybratých v situáciách, o ktoré ide vo veci samej.
73.
Po zmene judikatúry bez prechodných opatrení na zachovanie nadobudnutých práv na základe smernice 2008/94 je totiž vymáhanie súm vyplatených pred zmenou judikatúry, začaté v čase, keď by nová žiadosť o vyplatenie v súlade s požiadavkami novej judikatúry už nebola možná, či už z dôvodu premlčacej lehoty uplatniteľnej na túto žiadosť, alebo z dôvodu skončenia úlohy správcu konkurznej podstaty, ak zamestnanci nemôžu sami požiadať o vyplatenie, v rozpore so zásadou ochrany legitímnej dôvery.
74.
Na záver sa domnievam, že smernica 2008/94, ako aj zásady ekvivalencie, efektivity a ochrany legitímnej dôvery sa majú vykladať v tom zmysle, že bránia vnútroštátnej právnej úprave a praxi, ktoré bez prechodných opatrení stanovujú vymáhanie neoprávnene vyplatených súm za obdobia presahujúce právny rámec, alebo súm, ktoré boli požadované po uplynutí premlčacej lehoty, ak už dotknutí bývalí zamestnanci nie sú schopní požiadať o vyplatenie súm z titulu nezaplatených miezd od záručnej inštitúcie.
75.
Za predpokladu, že ku dňu vymáhania alebo rozhodnutia súdu konajúceho vo veci, zamestnanci ešte môžu uplatniť svoje nároky vyplývajúce zo smernice 2008/94, musí vnútroštátny súd overiť, či sú spôsoby vykonania tejto smernice týkajúce sa vymáhania prvých vyplatených súm v súlade jednak so zásadou ekvivalencie, ktorá vyžaduje, aby tieto procesné pravidlá neboli menej priaznivé ako pravidlá týkajúce sa zaobchádzania s porovnateľnými situáciami čisto vnútroštátnej povahy, a jednak so zásadou efektivity, ktorá vyžaduje, aby uvedené procesné pravidlá neznemožňovali alebo v praxi nadmerne nesťažovali výkon práv priznaných právom Únie.
V. Návrh
76.
Vzhľadom na vyššie uvedené úvahy navrhujem, aby Súdny dvor odpovedal na tretiu a piatu prejudiciálnu otázku, ktoré položil Curtea de Apel Bucureşti (Odvolací súd Bukurešť, Rumunsko), takto:
1.
Smernica Európskeho parlamentu a Rady 2008/94/ES z 22. októbra 2008 o ochrane zamestnancov pri platobnej neschopnosti ich zamestnávateľa, ako aj zásady ekvivalencie, efektivity a ochrany legitímnej dôvery
sa majú vykladať v tom zmysle, že:
bránia vnútroštátnej právnej úprave a praxi, ktoré bez prechodných opatrení stanovujú vymáhanie neoprávnene vyplatených súm za obdobia presahujúce právny rámec, alebo súm, ktoré boli požadované po uplynutí premlčacej lehoty, pokiaľ už bývalí dotknutí zamestnanci nemôžu žiadať o vyplatenie súm z titulu nevyplatenej mzdy od záručnej inštitúcie.
2.
Za predpokladu, že ku dňu vymáhania alebo rozhodnutia súdu konajúceho vo veci, zamestnanci ešte môžu uplatniť svoje nároky vyplývajúce zo smernice 2008/94, musí vnútroštátny súd overiť, či sú spôsoby vykonania tejto smernice týkajúce sa vymáhania prvých vyplatených súm v súlade jednak so zásadou ekvivalencie, ktorá vyžaduje, aby tieto procesné pravidlá neboli menej priaznivé ako pravidlá týkajúce sa zaobchádzania s porovnateľnými situáciami čisto vnútroštátnej povahy, a jednak so zásadou efektivity, ktorá vyžaduje, aby uvedené procesné pravidlá neznemožňovali alebo v praxi nadmerne nesťažovali výkon práv priznaných právom Únie.
(
1
)	Jazyk prednesu: francúzština.
(
2
)	Ú. v. EÚ L 283, 2008, s. 36.
(
3
)	Monitorul Oficial al României, časť I, č. 453 z 25. mája 2006, ďalej len „zákon č. 200/2006“.
(
4
)	Monitorul Oficial al României, časť I, č. 1038 z 28. decembra 2006, ďalej len „vykonávacie pravidlá“.
(
5
)	Monitorul Oficial al României, časť I, č. 103 zo 6. februára 2002.
(
6
)	Monitorul Oficial al României, časť I, č. 597 z 13. augusta 2002.
(
7
)	Pri výmennom kurze platnom k 13. marcu 2017.
(
8
)	Ďalej len „rozsudok kasačného súdu z 5. marca 2018“. V tomto rozsudku tento súd rozhodol, že v zmysle článku 15 ods. 1 a 2 zákona č. 200/2006 je referenčné obdobie, za ktoré možno priznať mzdové nároky z titulu nedoplatkov na mzde, ktoré dlhujú zamestnávatelia v stave platobnej neschopnosti, tri mesiace bezprostredne predchádzajúce začatiu konkurzného konania, resp. tri mesiace bezprostredne nasledujúce po tomto dátume.
(
9
)	Pozri rozhodnutie Curtea Constituțională (Ústavný súd) č. 565 z 8. júla 2020.
(
10
)	Pri výmennom kurze platnom k 14. marcu 2018.
(
11
)	Pozri poznámku pod čiarou 9 vyššie.
(
12
)	Tento súd vychádzal z rozsudku ESĽP, 26. apríla 2018, Čakarević v. Chorvátsko (CE:ECHR:2018:0426JUD004892113).
(
13
)	Dohovor podpísaný v Ríme 4. novembra 1950.
(
14
)	Pozri rozsudok zo 16. júla 2009, Visciano (C‑69/08, ďalej len rozsudok Visciano, EU:C:2009:468, bod 30).
(
15
)	Smernica Rady z 20. októbra 1980 o ochrane zamestnancov pri platobnej neschopnosti ich zamestnávateľa (Ú. v. ES L 283, 1980, s. 23; Mim. vyd. 05/001, s. 217).
(
16
)	Pozri analogicky vo veci neoprávnene prijatých súm starobného dôchodku rozsudok z 19. júna 2003, Pasquini (C‑34/02, ďalej len rozsudok Pasquini, EU:C:2003:366, bod 53).
(
17
)	Pozri rozsudok Visciano (bod 39).
(
18
)	Pozri rozsudky z 25. júla 2018, Guigo (C‑338/17, EU:C:2018:605, bod 28 a citovanú judikatúru), ako aj z 25. novembra 2020, Sociálna poisťovňa (C‑799/19, EU:C:2020:960, bod 64).
(
19
)	Pozri rozsudok z 25. júla 2018, Guigo (C‑338/17, EU:C:2018:605, bod 29).
(
20
)	Pozri rozsudok z 25. júla 2018, Guigo (C‑338/17, EU:C:2018:605, bod 31 a citovanú judikatúru).
(
21
)	Pozri rozsudok Visciano (bod 39).
(
22
)	Pozri rozsudok Visciano (bod 41).
(
23
)	Pozri rozsudok Pasquini (bod 62 a tretí odsek výroku).
(
24
)	Pozri rozsudok Pasquini (bod 63).
(
25
)	Pozri článok 73 bod 1 zákona č. 500/2002 o verejných financiách.
(
26
)	Pozri rozsudky Pasquini (bod 58) a Visciano (bod 39).
(
27
)	Pozri rozsudok kasačného súdu z 5. marca 2018. Pripomínam, že v tomto rozsudku tento súd dospel k záveru, že v zmysle článku 15 ods. 1 a 2 zákona č. 200/2006 referenčné obdobie, počas ktorého možno vyplatiť mzdové nároky z dôvodu nevyplatenej mzdy dlhovanej zamestnávateľmi v stave platobnej neschopnosti, sú tri mesiace bezprostredne predchádzajúce začatiu konkurzného konania, resp. tri mesiace bezprostredne nasledujúce po tomto dátume.
(
28
)	Pozri rozsudok z 11. júla 2002, Marks & Spencer (C‑62/00, ďalej len rozsudok Marks & Spencer, EU:C:2002:435, bod 38).
(
29
)	Pozri PUISSOCHET, J.‑P.: Vous avez dit confiance légitime?: Le principe de confiance légitime en droit communautaire. In: L'État de droit, Mélanges en l'honneur de Guy Braibant, Paris: Dalloz, 1996, s. 581 – 596, najmä s. 593.
(
30
)	Pozri rozsudky zo 7. júna 2005, VEMW a i. (C‑17/03, EU:C:2005:362, bod 73 a citovaná judikatúra), a zo 14. marca 2013, Agrargenossenschaft Neuzelle (C‑545/11, EU:C:2013:169, bod 23 a citovaná judikatúra).
(
31
)	Pozri rozsudok zo 7. júna 2005_VEMW a i. (C‑17/03, EU:C:2005:362, bod 81 a citovaná judikatúra).
(
32
)	Pozri rozsudok zo 16. decembra 2020, Rada a i./K. Chrysostomides & Co. a i. (C‑597/18 P, C‑598/18 P, C‑603/18 P a C‑604/18 P, EU:C:2020:1028, bod 178 a citovaná judikatúra).
(
33
)	Pozri rozsudok Marks & Spencer (bod 44 a tam citovaná judikatúra).
(
34
)	Pozri rozsudky Marks & Spencer (bod 46), a z 12. decembra 2013, Test Claimants in the Franked Investment Income Group Litigation (C‑362/12, EU:C:2013:834, bod 45).
(
35
)	Pozri najmä rozsudok z 20. septembra 1990, Komisia/Nemecko (C‑5/89, EU:C:1990:320, bod 16).
(
36
)	Pozri rozsudok Pasquini (bod 71).
(
37
)	Pozri rozsudok Marks & Spencer (body 38, 45 a 46).