62005CO0177_SK
Účastníci konania
Odôvodnenie
Výrok
Účastníci konania
Vo veci C‑177/05,
ktorej predmetom je návrh na začatie prejudiciálneho konania podľa článku 234 ES podaný rozhodnutím Juzgado de lo Social Único de Algeciras (Španielsko) z 30. marca 2005, a doručený Súdnemu dvoru 20. apríla 2005, ktorý súvisí s konaním:
María Cristina Guerrero Pecino
proti
Fondo de Garantía Salarial (Fogasa),
SÚDNY DVOR (štvrtá komora),
v zložení: predseda štvrtej komory K. Schiemann, sudcovia N. Colneric (spravodajkyňa), a E. Juhász,
generálny advokát: A. Tizzano,
tajomník: R. Grass,
vzhľadom na to, že Súdny dvor má v súlade s článkom 104 ods. 3 prvým pododsekom svojho rokovacieho poriadku v úmysle rozhodnúť odôvodneným uznesením,
po vypočutí generálneho advokáta,
vydal toto
Uznesenie
Odôvodnenie
1. Návrh na začatie prejudiciálneho konania sa týka výkladu smernice Rady 80/987/EHS z 20. októbra 1980 o aproximácii právnych predpisov členských štátov, vzťahujúcich sa na ochranu zamestnancov v prípade platobnej neschopnosti ich zamestnávateľa (Ú. v. ES L 283, s. 23; Mim. vyd. 05/001, s. 217), zmenenej a doplnenej smernicou Európskeho parlamentu a Rady 2002/74/ES z 23. septembra 2002 (Ú. v. ES L 270, s. 10; Mim. vyd. 05/004, s. 261, ďalej len „smernica“).
2. Tento návrh bol podaný v rámci sporu medzi pani Guerrero Pecino a Fondo de Garantía Salarial (Záručný mzdový fond, ďalej len „Fogasa“), ktorého predmetom je skutočnosť, že jej Fogasa odmietol vyplatiť, hoci je subsidárne zodpovedný, náhradu škody z dôvodu neplatnej výpovede zo strany zamestnávateľa, pričom na vyplatení tejto náhrady sa pani Guerrero Pecino dohodla so svojím zamestnávateľom vo forme súdneho zmieru.
Právny rámec
Právna úprava Spoločenstva
3. Článok 1 ods. 1 smernice stanovuje, že „táto smernica sa uplatňuje na nároky zamestnancov vyplývajúce z pracovnoprávnych zmlúv alebo pracovnoprávnych vzťahov voči zamestnávateľom, ktorí sa nachádzajú v platobnej neschopnosti v zmysle článku 2 ods. 1“.
4. Článok 2 ods. 2 tejto smernice upresňuje, že táto sa nedotýka vnútroštátnych predpisov v súvislosti s definíciou pojmov „zamestnanec“, „zamestnávateľ“, „odmena“, „právo zakladajúce okamžitý nárok“ a „právo zakladajúce budúci nárok“.
5. Článok 3 ods. 1 tej istej smernice stanovuje:
„Členské štáty prijmú potrebné opatrenia, ktorými zabezpečia, že záručné inštitúcie zaručia, podľa článku 4 [s výhradou článku 4 – neoficiálny preklad ], výplatu neuspokojených nárokov zamestnancov vyplývajúcich z pracovnoprávnych zmlúv alebo pracovnoprávnych vzťahov vrátane, ak to ustanovujú vnútroštátne predpisy, výplatu [výplaty – neoficiálny preklad ] odstupného pri skončení pracovnoprávnych vzťahov“.
6. Podľa článku 4 smernice majú členské štáty možnosť obmedziť zodpovednosť záručných inštitúcií uvedených v článku 3 tej istej smernice tým, že určia dĺžku obdobia, za ktoré má záručná inštitúcia splniť neuspokojené nároky alebo stanovia horné hranice platieb, ktoré vykoná táto inštitúcia.
7. V súlade s jej článkom 10 písm. a) táto smernica „nemá vplyv na možnosť členských štátov... prijímať nevyhnutné opatrenia, aby sa predišlo zneužívaniu“.
Španielska právna úprava
8. Článok 33 ods. 1 a 2 kráľovského legislatívneho dekrétu č. 1/1995 z 24. marca 1995 o schválení novelizovaného znenia zákona o štatúte zamestnancov (Estatuto de los Trabajadores, BOE č. 75 z 29. marca 1995, s. 9654), v znení zákona č. 60/1997 z 19. decembra 1997 (BOE č. 304 z 20. decembra 1997, s. 37453, ďalej len „štatút zamestnancov“), stanovuje:
„1. Záručný mzdový fond, samostatný úrad zriadený ministerstvom práce a sociálneho zabezpečenia, ktorý má právnu subjektivitu a spôsobilosť na právne úkony na účely dosiahnutia svojich cieľov, vypláca zamestnancom sumy miezd, ktoré im neboli vyplatené v prípade platobnej neschopnosti, pozastavenia platieb, úpadku alebo núteného vyrovnania podnikateľov.
Na účely predchádzajúceho pododseku sa za mzdu považuje suma uznaná za mzdu v zmieri alebo súdnom rozhodnutí na základe akéhokoľvek dôvodu podľa článku 26 ods. 1, ako aj dodatočná náhrada škody z dôvodu ‚salarios de tramitación‘ [mzdy v priebehu konania], o ktorej prípadne rozhodol príslušný súd, pričom Fond nesmie vyplatiť zo žiadneho dôvodu spolu alebo oddelene sumu vyššiu, ako je suma stanovená vynásobením dvojnásobku všeobecnej dennej minimálnej mzdy počtom dní, za ktoré nebola vyplatená mzda, pritom sa zohľadňuje maximálne 120 dní.
2. Záručný mzdový fond, v prípadoch uvedených v predchádzajúcom odseku, vyplatí odstupné uznané rozsudkom alebo správnym rozhodnutím v prospech zamestnancov z dôvodu výpovede zo strany zamestnávateľa alebo skončenia pracovného pomeru v súlade s článkami 50, 51 a 52 písm. c) tohto zákona, maximálne vo výške jedného ročného platu, pričom denná mzda, ktorá slúži ako výpočtový základ, nesmie prekročiť dvojnásobok všeobecnej dennej minimálnej mzdy.
Výška odstupného, výlučne na účely jej vyplatenia Záručným mzdovým fondom v prípade výpovede danej zamestnávateľom alebo skončenia pracovného pomeru v súlade s článkom 50 tohto zákona, sa vypočíta na základe 25 dní za každý odpracovaný rok a nemôže presiahnuť maximum uvedené v predchádzajúcom odseku.“
9. Článok 56 ods. 1 štatútu zamestnancov stanovuje:
„1. Ak je vyslovená neplatnosť výpovede zo strany zamestnávateľa, zamestnávateľ sa v lehote piatich dní odo dňa doručenia rozsudku môže rozhodnúť, či opäť zamestná zamestnanca, pričom mu vyplatí ‚salarios de tramitación‘, ktoré sú stanovené v písmene b) tohto odseku, alebo vyplatí nasledujúce sumy, ktoré musia byť stanovené v rozsudku:
a) náhrada zodpovedajúca 45 dňom mzdy za odpracovaný rok, v prípade obdobia kratšieho ako 1 rok sa náhrada vypočíta pro rata
na základe jednotlivých mesiacov až do výšky 42 mesačných platieb;
b) suma rovnajúca sa súčtu dlžných miezd odo dňa výpovede až do doručenia rozsudku vyslovujúceho neplatnosť výpovede zo strany zamestnávateľa alebo dovtedy, kým si zamestnanec našiel zamestnanie, ak takúto pracovnú zmluvu uzatvoril pred vyhlásením rozsudku a ak zamestnávateľ predloží dôkaz o takto vyplatených sumách na účely ich odpočtu od ‚salarios de tramitación‘.
Zamestnávateľ musí zabezpečiť účasť zamestnanca na sociálnom zabezpečení počas obdobia, za ktoré má byť vyplatená mzda podľa vyššie uvedeného písmena b).“
10. Článok 84 kráľovského legislatívneho dekrétu č. 2/1995 zo 7. apríla 1995 o schválení novelizovaného znenia zákona o pracovnoprávnom konaní (Ley de Procedimiento laboral, BOE č. 86 z 11. apríla 1995, s. 10695, ďalej len „LPL“) stanovuje, že po neúspechu zmierovacieho konania pred správnym orgánom predtým rozhodujúcim podľa článku 63 tohto dekrétu, sa musí uskutočniť nové zmierovacie konanie pred príslušným súdnym orgánom.
Spor vo veci samej a prejudiciálne otázky
11. Pani Guerrero Pecino, žalobkyňa vo veci samej, bola zamestnankyňou spoločnosti Camisas Leica SL (ďalej len „Camisas Leica“) v období od 9. júla 1990 do 27. decembra 2001, t. j. do okamihu, kedy jej táto spoločnosť dala výpoveď.
12. V rámci konania na vnútroštátnom súde uzatvorili pani Guerrero Pecino a Camisas Leica 13. mája 2002 zmier, podľa ktorého Camisas Leica uznala neplatnosť výpovede danej žalobkyni vo veci samej a výslovne si zvolila, že ju odškodní podľa uplatniteľných právnych predpisov, to znamená, že jej vyplatí náhradu škody rovnajúcu sa 45 dňom mzdy za odpracovaný rok, ako aj „salarios de tramitación“.
13. Na základe rozsudku o dočasnej platobnej neschopnosti Camisas Leica, ktorý vyhlásil 5. marca 2003 na návrh pani Guerrero Pecino ten istý súd, pani Guerrero Pecino požadovala od Fogasa, aby jej vyplatil plnenie zodpovedajúce tejto náhrade škody a „salarios de tramitación“, ktoré jej neuhradil jej pôvodný zamestnávateľ.
14. Fogasa súhlasil s tým, že žalobkyni vo veci samej vyplatí sumu vo výške 3 338,88 eur z titulu „salarios de tramitación“, ale zastával názor, že pani Guerrero Pecino nemá právo na čiastku 8 622,42 eur, ktorú žiadala na základe náhrady škody za výpoveď zo strany zamestnávateľa, z dôvodu, že táto náhrada škody nebola uznaná rozsudkom ani iným súdnym rozhodnutím.
15. Pani Guerrero Pecino namietala na Juzgado de lo Social Único de Algeciras odmietnutie Fogasa vyplatiť jej uvedenú náhradu škody za výpoveď, ktorú jej dal zamestnávateľ.
16. Vnútroštátny súd poznamenáva, že smernica 2002/74, ktorá zmenila a doplnila smernicu 80/987, už bola v čase, keď vyhlásil platobnú neschopnosť Camisas Leica, účinná.
17. Tento súd uvádza, že je nepochybné, že španielske vnútroštátne právo v článku 33 ods. 2 štatútu zamestnancov stanovuje, že Fogasa vyplatí dlžné náhrady škody na základe ukončenia pracovného pomeru, avšak iba tie, ktoré sú „uznané rozsudkom alebo správnym rozhodnutím v prospech zamestnancov z dôvodu výpovede danej zamestnávateľom“. Tribunal Supremo vyložil toto ustanovenie uvedeného článku v tom zmysle, že sa tento článok nevzťahuje na náhrady škody z výpovede zo strany zamestnávateľa dlhované na základe súdneho zmieru, ku ktorému došlo v rámci štatútu zamestnancov.
18. Vnútroštátny súd sa zaujíma, či bez ohľadu na znenie uvedeného ustanovenia existujú relevantné argumenty umožňujúce podľa výkladu, ktorý by bol v súlade s právom Spoločenstva, začleniť do pôsobnosti tohto ustanovenia tiež náhrady škody z výpovede zo strany zamestnávateľa dlhované zamestnancovi pri ukončení pracovného pomeru priznané zmierom.
19. Za týchto okolností Juzgado de lo Social Único de Algeciras rozhodol prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru túto prejudiciálnu otázku:
„… je s ohľadom na všeobecnú zásadu rovnosti a zákazu diskriminácie objektívne odôvodnené rozdielne zaobchádzanie stanovené v článku 33 ods. 2 štatútu zamestnancov a výklad tohto článku podľa Tribunal Supremo, a sú v dôsledku toho náhrady škody z výpovede zo strany zamestnávateľa, ktoré sú vyplatené zamestnancovi na základe súdneho zmieru, vylúčené z pôsobnosti [smernice];
alebo… naopak, nie je s ohľadom na všeobecnú zásadu rovnosti a zákazu diskriminácie objektívne odôvodnené rozdielne zaobchádzanie stanovené v článku 33 ods. 2 štatútu zamestnancov a výklad tohto článku podľa Tribunal Supremo, a v dôsledku toho spadajú náhrady škody z výpovede zo strany zamestnávateľa, ktoré sú vyplatené zamestnancovi na základe súdneho zmieru, do pôsobnosti [smernice]?“
O prejudiciálnej otázke
20. Keďže odpoveď na položenú otázku možno jednoznačne vyvodiť z judikatúry Súdneho dvora a najmä z rozsudku zo 16. decembra 2004, Olaso Valero (C‑520/03, Zb. s. I‑12065), môže Súdny dvor v súlade s článkom 104 ods. 3 prvým pododsekom svojho rokovacieho poriadku rozhodnúť odôvodneným uznesením.
21. Vnútroštátny súd sa v podstate pýta, či právu Spoločenstva odporuje odlišné zaobchádzanie s náhradami škody za výpoveď danú zamestnávateľom, ktoré sa vyplácajú na základe súdneho zmieru, než s náhradami škody za výpoveď danú zamestnávateľom, ktoré sa vyplácajú zamestnancovi na základe rozsudku alebo správneho rozhodnutia.
22. Vnútroštátny súd svojou otázkou žiada o výklad smernice 2002/74. V tejto súvislosti treba pripomenúť, že v súlade so svojím článkom 3 táto smernica nadobudla účinnosť v deň jej uverejnenia v Úradnom vestníku Európskych spoločenstiev, teda 8. októbra 2002 a že v súlade so svojím článkom 2 ods. 1 prvým pododsekom „členské štáty prijmú zákony, iné právne predpisy a správne opatrenia potrebné na dosiahnutie súladu s touto smernicou…“ do 8. októbra 2005. Podľa článku 2 ods. 1 druhého pododseku uvedenej smernice členské štáty „uplatnia ustanovenia uvedené v prvom pododseku na každú platobnú neschopnosť zamestnávateľa, ktorá nastane po dátume nadobudnutia účinnosti týchto ustanovení“.
23. Nasledujúce úvahy sa týkajú iba predpokladu, že smernica 2002/74 už bola k príslušnému dňu prebratá do vnútroštátneho práva, čo má overiť vnútroštátny súd. Ak by tomu tak ešte nebolo, konanie vo veci samej sa bude musieť posúdiť v súlade s konštatovaniami už citovaného rozsudku Olaso Valero.
24. Pôsobnosť smernice je definovaná v jej článku 1. Zo znenia článku 1 ods. 1 a článku 3 ods. 1 tejto smernice vyplýva, že táto sa vzťahuje iba na nároky zamestnancov, ktoré vyplývajú z pracovnoprávnych zmlúv alebo pracovnoprávnych vzťahov vrátane, ak to stanovujú vnútroštátne predpisy, výplaty odstupného pri skončení pracovnoprávnych vzťahov.
25. Je to teda vnútroštátne právo, ktoré má vymedziť náhrady škody, ktoré spadajú do pôsobnosti smernice. Podľa španielskeho práva, ako ho vykladá Tribunal Supremo, však vypláca Fogasa v prípade platobnej neschopnosti zamestnávateľa len náhrady škody za výpoveď zo strany zamestnávateľa, ktoré sú priznané rozsudkom alebo správnym rozhodnutím.
26. Súdny dvor však rozhodol, že možnosť priznaná vnútroštátnemu právu upresniť plnenia, ktoré má poskytovať záručná inštitúcia, je podriadená dodržiavaniu základných práv, medzi ktoré patrí najmä všeobecná zásada rovnosti a zákazu diskriminácie. Táto zásada vyžaduje, aby sa s porovnateľnými situáciami nezaobchádzalo rozdielne, ibaže by takéto rozdielne zaobchádzanie bolo objektívne odôvodnené (rozsudok Olaso Valero, už citovaný, bod 34).
27. Súdny dvor tiež skonštatoval, že zamestnanci, ktorým dal zamestnávateľ neplatnú výpoveď, sa nachádzajú v porovnateľnej situácii, pokiaľ majú právo na náhradu škody v prípade, že si nenašli nové zamestnanie (rozsudok Olaso Valero, už citovaný, bod 35).
28. Pri skúmaní, či možno rozdielne zaobchádzanie s týmito zamestnancami, ktoré upravuje španielska právna úprava, objektívne odôvodniť, Súdny dvor rozhodol, že spisy vo veciach, v ktorých bol vyhlásený rozsudok z 12. decembra 2002, Rodríguez Caballero (C‑442/00, Zb. s. I‑11915) a už citovaný rozsudok Olaso Valero, neobsahujú skutočnosti, ktoré by odôvodňovali rozdielne zaobchádzanie medzi nárokmi na náhrady škody z neplatnej výpovede zo strany zamestnávateľa uznanými rozsudkom alebo správnym rozhodnutím a nárokmi na náhrady škody z neplatnej výpovede zo strany zamestnávateľa, ktoré boli uznané v zmierovacom konaní (rozsudok Olaso Valero, už citovaný, body 36 a 37).
29. Pokiaľ ide o túto vec, vnútroštátny súd v podstate pripomenul judikatúru Tribunal Supremo, ale nepredložil žiadne nové tvrdenie, ktoré by Súdny dvor ešte nepreskúmal.
30. V dôsledku toho je opodstatnené odpovedať na položenú otázku tak, že ak sa podľa predmetnej vnútroštátnej právnej úpravy majú náhrady škody z neplatnej výpovede zo strany zamestnávateľa uznané rozsudkom alebo správnym rozhodnutím považovať podľa vnútroštátneho práva za odstupné pri skončení pracovnoprávnych vzťahov, na ktoré sa vzťahuje článok 3 ods. 1 smernice, majú sa náhrady škody rovnakej povahy stanovené v takom súdnom zmierovacom konaní, akým je predmetné konanie vo veci samej, tiež považovať za odstupné v zmysle tohto ustanovenia. Vnútroštátny súd nemá uplatňovať právnu úpravu, ktorá porušuje zásadu r ovnosti tým, že vylučuje posledné uvedené náhrady škody z pojmu „odstupné“ v zmysle uvedenej právnej úpravy.
O trovách
31. Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd.
Výrok
Z týchto dôvodov Súdny dvor (štvrtá komora) rozhodol takto:
Ak sa podľa predmetnej vnútroštátnej právnej úpravy majú náhrady škody z neplatnej výpovede zo strany zamestnávateľa uznané rozsudkom alebo správnym rozhodnutím považovať podľa vnútroštátneho práva za odstupné pri skončení pracovnoprávnych vzťahov, na ktoré sa vzťahuje článok 3 ods. 1 smernice Rady 80/987/EHS z 20. októbra 1980 o aproximácii právnych predpisov členských štátov, vzťahujúcich sa na ochranu zamestnancov v prípade platobnej neschopnosti ich zamestnávateľa, zmenenej a doplnenej smernicou Európskeho parlamentu a Rady 2002/74/ES z 23. septembra 2002, majú sa náhrady škody rovnakej povahy stanovené v takom súdnom zmierovacom konaní, akým je predmetné konanie vo veci samej, tiež považovať za odstupné v zmysle tohto ustanovenia. Vnútroštátny súd nemá uplatňovať právnu úpravu, ktorá porušuje zásadu rovnosti tým, že vylučuje posledné uvedené náhrady škody z pojmu „odstupné“ v zmysle uvedenej právnej úpravy.