Predbežné znenie
NÁVRHY
GENERÁLNEHO
ADVOKÁTA
MACIEJ
SZPUNAR
prednesené
16. júna
2022(1)
Vec C‑265/21
AB,
AB‑CD
proti
Z EF
[návrh
na
začatie
prejudiciálneho
konania,
ktorý
podal
cour
d’appel
de
Bruxelles
(Odvolací
súd
Brusel,
Belgicko)]
„Návrh na začatie prejudiciálneho konania – Priestor slobody, bezpečnosti a spravodlivosti – Súdna právomoc, uznávanie a výkon rozsudkov v občianskych a obchodných veciach – Nariadenie (ES) č. 44/2001 – Článok 5 bod 1 – Právomoc v zmluvných veciach – Pojem ‚zmluvné veci‘ – Žaloba o určenie vlastníckeho práva založeného na dvoch po sebe nasledujúcich zmluvách – Zmluva, ktorá sa má vziať do úvahy na určenie miesta zmluvného plnenia, ktoré je predmetom žaloby – Rozhodné právo pre zmluvné záväzky – Nariadenie (ES) č. 593/2008“
I.      Úvod
1.        Otázky,
ktoré
položil
cour
d’appel
de
Bruxelles
(Odvolací
súd
Brusel,
Belgicko),
sa v podstate
týkajú
výkladu
článku 5
bodu 1
nariadenia
(ES)
č. 44/2001(2) a článku 4
nariadenia
(ES)
č. 593/2008(3).
2.        Prvé z týchto
ustanovení,
ktorých
výklad
je
kľúčovým
prvkom
prejednávaného
návrhu
na
začatie
prejudiciálneho
konania,
stanovuje
pravidlá
osobitnej
právomoci v zmluvných
veciach,
ktoré
umožňujú
žalobcovi v určitých
situáciách
žalovať
žalovaného
na
súdoch
iného
členského
štátu,
než
je
členský
štát
jeho
bydliska, a to
na
základe
výnimky
zo
všeobecného
pravidla
stanoveného v článku 2
ods. 1
nariadenia
č. 44/2001.
3.        V prejednávanej
veci
treba
určiť,
či
je
toto
ustanovenie
uplatniteľné v spore
týkajúcom
sa
žaloby o uznanie
vlastníckeho
práva k 20
umeleckým
dielam,
ktorá
je
založená
na
dvoch
zmluvách, a to
napriek
tomu,
že
medzi
účastníkmi
sporu,
ktorí
sú
potomkami
zmluvných
strán
prvej
zmluvy,
neexistuje
žiaden
priamy
zmluvný
vzťah.
4.        V tomto
kontexte
sa
vnútroštátny
súd v podstate
pýta
Súdneho
dvora
na
rozsah
vývoja
jeho
judikatúry v tejto
oblasti.
Tento
návrh
na
začatie
prejudiciálneho
konania
teda
povedie
Súdny
dvor k tomu,
aby
sa
znova
zaoberal
pojmom
„zmluvné
veci“ v zmysle
článku 5
bodu 1
nariadenia
č. 44/2001. V prejednávanej
veci
bude
potrebné
poskytnúť
vnútroštátnemu
súdu
informácie,
na
základe
ktorých
bude
môcť
posúdiť,
či
sa
nedávne
rozsudky
Súdneho
dvora(4) majú
považovať
za
rozsudky
predstavujúce
zmenu
oproti
skoršej
judikatúre
týkajúcej
sa
výkladu
uvedeného
ustanovenia.
5.        Ako
podrobne
vysvetlím,
zastávam
názor,
že
článok 5
bod 1
nariadenia
č. 44/2001
sa
má
uplatniť v takej
situácii,
ako
je
situácia
vo
veci
samej.
II.    Právny rámec
A.      Nariadenie č. 44/2001
6.        V oddiele
1
kapitoly II
nariadenia
č. 44/2001,
nazvanom
„Všeobecné
ustanovenia“,
článok 2
ods. 1
stanovuje:
„Ak
nie
je v tomto
nariadení
uvedené
inak,
osoby s bydliskom
na
území
členského
štátu
sa
bez
ohľadu
na
ich
štátne
občianstvo
žalujú
na
súdoch
tohto
členského
štátu.“
7.        V oddiele
2
kapitoly II
tohto
nariadenia,
nazvanom
„Osobitná
právomoc“,
článok 5
bod 1
stanovuje:
„Osobu s bydliskom
na
území
členského
štátu
možno
žalovať v druhom
členskom
štáte
1.      a)      v zmluvných
veciach
na
súde
podľa
miesta
zmluvného
plnenia,
ktoré
je
predmetom
žaloby;
b)      na
účely
tohto
ustanovenia,
ak
sa
účastníci
zmluvy
nedohodli
inak,
je
miestom
zmluvného
plnenia,
ktoré
je
predmetom
žaloby:
–        pri
predaji
tovaru
miesto v členskom
štáte,
kam
sa
podľa
zmluvy
tovar
dodal
alebo
mal
dodať,
–        pri
poskytnutí
služieb
miesto v členskom
štáte,
kde
sa
podľa
zmluvy
služby
poskytli
alebo
mali
poskytnúť,
c)      ak
sa
neuplatní
písmeno
b),
uplatní
sa
písmeno
a);“
B.      Nariadenie č. 593/2008
8.        Článok 4
nariadenia
č. 593/2008,
ktorý
sa
týka
rozhodného
práva
pri
absencii
voľby
zo
strany
účastníkov
sporu,
stanovuje:
„1.      Pokiaľ
nedošlo k voľbe
rozhodného
práva
pre
zmluvu v súlade s článkom 3 a bez
toho,
aby
boli
dotknuté
články 5
až
8,
právo,
ktorým
sa
spravuje
zmluva,
sa
určuje
takto:
a)      zmluva o predaji
tovaru
sa
spravuje
právnym
poriadkom
krajiny
obvyklého
pobytu
predajcu;
b)      zmluva o poskytovaní
služieb
sa
spravuje
právnym
poriadkom
krajiny
obvyklého
pobytu
poskytovateľa
služieb;
…
2.      Ak
sa
na
zmluvu
nevzťahuje
odsek
1,
alebo
ak
sú
prvky
zmluvy
pokryté
viac
ako
jedným z písmen
a)
až
h)
odseku
1,
zmluva
sa
spravuje
právnym
poriadkom
krajiny
obvyklého
pobytu
zmluvnej
strany,
ktorá
má
uskutočniť
plnenie
charakteristické
pre
zmluvu.
3.      Ak
je
zo
všetkých
okolností
veci
zrejmé,
že
zmluva
má
zjavne
užšiu
väzbu s inou
krajinou,
než
je
krajina
uvedená v odseku
1
alebo
2,
uplatní
sa
právny
poriadok
tejto
inej
krajiny.
4.      Ak
podľa
odsekov
1
alebo
2
nie
je
možné
určiť
rozhodné
právo,
zmluva
sa
spravuje
právnym
poriadkom
krajiny, s ktorou
má
najužšiu
väzbu.“
III. Skutkové okolnosti sporu vo veci samej, prejudiciálne otázky a konanie pred Súdnym dvorom
9.        Manželia
X
EF a Y
EF,
rodičia Z EF,
žalovaného
vo
veci
samej,
boli
nemeckí
umelci,
ktorí
vytvorili
okrem
iného
20
typologických
panelov
(ďalej
len
„umelecké
diela“),
ktoré
boli
súčasťou
medzinárodnej
výstavy,
ktorá
sa
uskutočnila v roku
1977.
10.      Pani
CD,
svokra
AB a matka
pani
AB‑CD,
žalobcov
vo
veci
samej,
prevádzkovala
umeleckú
galériu v Liège
(Belgicko).
Niekedy
na
prelome
rokov
1980 a 1981
boli
umelecké
diela
odovzdané
pani
CD,
ktorej
boli
následne
odovzdané
aj
osvedčenia o pravosti
týchto
diel.
11.      Na
základe
zmluvy z 26. januára
2007
žalobcovia
vo
veci
samej
kúpili
umelecké
diela
od
pani
CD.
Pani
CD
24. novembra
2007
zomrela a v tom
istom
roku
zomrel
aj
pán
Y
EF.
12.      V auguste
2013
zveril
pán
AB
umelecké
diela
spoločnosti
Christie’s
na
účely
ich
aukčného
predaja. V priebehu
roka
2014
táto
spoločnosť
kontaktovala
pani
X
EF,
ktorá
tvrdila,
že
je
vlastníčkou
týchto
diel.
Aukčný
predaj
umeleckých
diel
bol
pozastavený.
13.      Žalobcovia
vo
veci
samej
tvrdia,
že
tieto
diela
kúpila
pani
CD,
zatiaľ
čo
žalovaný
vo
veci
samej
tvrdí,
že
boli
uskladnené v galérii
pani
CD,
aby
tu
boli
prezentované
verejnosti
na
účely
predaja.
14.      Dňa
20. júna
2014
žalobcovia
vo
veci
samej
iniciovali
toto
konanie,
pričom
sa
domáhali
určenia,
že
sú
jedinými
majiteľmi
umeleckých
diel,
ako
aj toho,
aby
bol
pani
X
EF
uložený
zákaz
uplatňovať
si
vlastnícke
právo k týmto
dielam.
15.      X
EF
bola
predvolaná
na
Tribunal
de
première
instance
francophone
de
Bruxelles
(Frankofónny
súd
prvého
stupňa
Brusel,
Belgicko) a na
základe
nariadenia
č. 44/2001
vzniesla v prvom
rade
námietku
nedostatku
právomoci z dôvodu,
že
mala
bydlisko v Nemecku.
Subsidiárne
navrhla
určiť
neprípustnosť
alebo
nedôvodnosť
žaloby
podanej
proti
nej a zároveň
sa
domáhala
vrátenia
umeleckých
diel.
Pani
X
EF
10. októbra
2015
zomrela a v konaní
pokračoval
žalovaný
vo
veci
samej.
16.      Tribunal
de
première
instance
francophone
de
Bruxelles
(Frankofónny
súd
prvého
stupňa
Brusel)
rozsudkom z 22. novembra
2016
vyslovil
svoju
miestnu
nepríslušnosť. V tejto
súvislosti
rozhodol,
že
jeho
právomoc
nemožno
založiť
na
článku 5
bode 1
nariadenia
č. 44/2001 z dôvodu,
že
medzi
dotknutými
účastníkmi
sporu
neexistuje
žiadny
zmluvný
vzťah.
17.      Žalobcovia
vo
veci
samej
podali
proti
tomuto
rozsudku
odvolanie
na
cour
d’appel
de
Bruxelles
(Odvolací
súd
Brusel).
Tvrdia,
že
pani
CD
nadobudla
umelecké
diela
na
základe
kúpnej
zmluvy,
čiže
žalobu
treba
kvalifikovať
ako
žalobu
vyplývajúcu
„zo
zmluvy“, a keďže
sa
miesto
plnenia
nachádzalo v Belgicku,
právomoc
konať
vo
veci
majú
belgické
súdy.
Žalovaný
vo
veci
samej
naopak
tvrdí,
že
umelecké
diela
boli
predmetom
zmluvy o úschove, a že
pokiaľ
ide o žalobu o určenie
vlastníckeho
práva,
domnieva
sa,
že
určenie,
ktorý
súd
má
právomoc
vo
veci
konať,
patrí
do
pôsobnosti
článku 2
ods. 1
nariadenia
č. 44/2001,
ktorý
priznáva
právomoc
nemeckým
súdom.
18.      Pokiaľ
ide o otázku,
či
žaloba
žalobcov
vo
veci
samej
patrí
do
oblasti
„zmluvných
vecí“ v zmysle
článku 5
bodu 1
nariadenia
č. 44/2001,
vnútroštátny
súd
konštatuje,
že
medzi
týmito
dvoma
účastníkmi
sporu
neexistuje
žiadny
priamy
zmluvný
vzťah.
Tento
súd
sa
však
domnieva,
že
vzhľadom
na
nedávne
rozsudky
Súdneho
dvora v tejto
oblasti(5) je
možné,
že
požiadavka
preukázať
slobodne
prevzatý
záväzok
už
nevyžaduje,
ako
to
bolo v prípade
rozsudku
Handte(6),
aby
bol
tento
právny
záväzok
prevzatý
medzi
účastníkmi
sporu,
ale
znamená
iba
to,
že
žalobca
zakladá
svoju
žalobu
proti
žalovanému
na
právnom
záväzku
prevzatom
jednou
osobou
voči
druhej.(7) Podľa
uvedeného
súdu
totiž
Súdny
dvor
nielenže
spresnil,
že
pojem
zmluvné
veci
zahŕňa
všetky
záväzky,
ktoré
vyplývajú
zo
zmluvy,
ktorej
neplnenia
sa
dovoláva
žalobca
na
podporu
svojej
žaloby,(8) ale
tiež
usúdil,
že
rovnako
ako
actio
pauliana
(odporovacia
žaloba)
aj
žaloba o náhradu
škody(9) patrí
pod
pojem
„zmluvné
veci“,
pokiaľ
samotným
právnym
dôvodom
tejto
žaloby
bol
slobodne
prevzatý
záväzok.(10)
19.      Ten
istý
súd
sa
domnieva,
že
hoci
ide o zriedkavé
situácie,
mimo
ktorých
takýto
výklad
nemôže
uspieť,
Súdny
dvor
napriek
tomu
potvrdil,
že
pravidlo
osobitnej
právomoci v zmluvných
veciach
stanovené v článku 5
bode 1
nariadenia
č. 44/2001
je založené na právnom dôvode, a nie na totožnosti strán(11).
20.      Za
týchto
podmienok
cour
d’appel
de
Bruxelles
(Odvolací
súd
Brusel)
rozhodnutím z 1. apríla
2021,
doručeným
do
kancelárie
Súdneho
dvora
26. apríla
2021,
rozhodol
prerušiť
konanie a položiť
Súdnemu
dvoru
tieto
prejudiciálne
otázky:
„1.      Má
sa
pojem
‚zmluvné
veci‘ v zmysle
článku 5
[bodu]
1
[nariadenia
č. 44/2001]:
vykladať v tom
zmysle,
že
ukladá
povinnosť
preukázať
existenciu
právneho
záväzku
slobodne
prevzatého
jednou
osobou
voči
druhej,
na
ktorom
sa
zakladá
žaloba
žalobcu, a to
aj v prípade,
že
žalovaný
neprevzal
záväzok
slobodne
a/alebo
ho
neprevzal
vo
vzťahu k žalobcovi?
V prípade
kladnej
odpovede,
aká
úzka
má
byť
väzba
medzi
slobodne
prevzatým
právnym
záväzkom a žalobcom
a/alebo
žalovaným?
2.      Znamená
pojem ‚žaloba‘, o ktorý ‚sa opiera‘ žalobca,
rovnako
ako
kritérium
použité
na
rozlíšenie,
či
žaloba
patrí
do
oblasti
zmluvných
vecí v zmysle
článku 5
ods. 1
[nariadenia
č. 44/2001],
alebo
do
oblasti ‚vecí nárokov z mimozmluvnej zodpovednosti‘ v zmysle
článku 5
ods. 3
toho
istého
nariadenia
([rozsudok z 24. novembra
2020,
Wikingerhof, C‑59/19,
ďalej
len
‚rozsudok
Wikingerhof‘,
EU:C:2020:950,]
bod 32),
že
treba
overiť,
či
je
výklad
slobodne
prevzatého
právneho
záväzku
nevyhnutný
na
posúdenie
dôvodnosti
žaloby?
3.      Patrí
žaloba,
ktorou
sa
žalobca
domáha
rozhodnutia,
že
je
majiteľom
veci,
ktorú
má v držbe,
na
základe
dvoch
kúpnych
zmlúv, z ktorých
prvú
uzavrel
pôvodný
spolumajiteľ
tejto
veci
(manžel
žalovanej,
tiež
pôvodný
spolumajiteľ) s predávajúcou
žalobcu, a druhú
uzavreli
medzi
sebou
predávajúca a žalobca,
do
oblasti
zmluvných
vecí v zmysle
článku 5
[bodu]
1
nariadenia
Brusel
I?
a)      Bude
odpoveď
iná,
ak
sa
žalovaný
odvoláva
na
skutočnosť,
že
prvá
zmluva
nie
je
kúpnou
zmluvou,
ale
zmluvou o úschove?
b)      Ak
jeden z týchto
prípadov
patrí
do
oblasti
zmluvných
vecí,
ktorá
zmluva
sa
má
vziať
do
úvahy
na
určenie
miesta
zmluvného
plnenia,
ktoré
je
predmetom
žaloby?
4.      Má
sa
článok 4
[nariadenia
č. 593/2008]
vykladať v tom
zmysle,
že
sa
uplatní
na
prípad
uvedený v tretej
prejudiciálnej
otázke, a ak
áno,
ktorá
zmluva
sa
má
vziať
do
úvahy?“
21.      Písomné
pripomienky
predložili
účastníci
konania
vo
veci
samej,
belgická
vláda,
ako
aj
Európska
komisia. Vo
veci
sa
nekonalo
pojednávanie.
IV.    Analýza
A.      O prípustnosti štvrtej prejudiciálnej otázky
22.      Komisia
tvrdí,
pričom
formálne
nenamieta
neprípustnosť
štvrtej
prejudiciálnej
otázky,
že
vnútroštátny
súd
neuvádza
dôvody,
pre
ktoré
sa
rozhodol
položiť
otázku,
či
sa
článok 4
ods. 1
nariadenia
č. 593/2008
uplatní
na
zmluvy, o ktoré
ide v spore
vo
veci
samej.
23.      Treba
pripomenúť,
že
podľa ustálenej judikatúry, ktorá sa teraz odráža v článku 94 Rokovacieho poriadku Súdneho dvora, nevyhnutnosť dospieť k takému výkladu práva Únie, ktorý bude pre vnútroštátny súd užitočný, vyžaduje, aby vnútroštátny súd vymedzil skutkový a právny rámec, do ktorého spadajú ním kladené otázky, resp. aby aspoň objasnil skutkové predpoklady, na ktorých sú tieto otázky založené. V návrhu na začatie prejudiciálneho konania musia byť navyše uvedené presné dôvody, prečo začal mať vnútroštátny súd pochybnosti o výklade práva Únie, a prečo usúdil, že je nevyhnutné položiť prejudiciálnu otázku Súdnemu dvoru.(12)
24.      V prejednávanej
veci
treba
konštatovať,
že
vnútroštátny
súd
neuviedol
dôvody,
pre
ktoré
sa
rozhodol
položiť
štvrtú
otázku,
čím
tak
nesplnil
požiadavku
stanovenú v článku 94
Rokovacieho
poriadku
Súdneho
dvora.
25.      Navrhujem,
aby
bola
štvrtá
otázka
vyhlásená
za
neprípustnú.
B.      O veci samej
26.      Prvé
tri
prejudiciálne
otázky
sa v podstate
týkajú
výkladu
pojmu
„zmluvné
veci“ v zmysle
článku 5
bodu 1
nariadenia
č. 44/2001,
ktorý
vyplýva z judikatúry
Súdneho
dvora.
27.      Pochybnosti
vnútroštátneho
súdu,
ktoré
sa
týkajú
najmä
rozsahu
vývoja
obsiahlej
judikatúry
vytvorenej
Súdnym
dvorom v priebehu
posledných
30
rokov,
vznikli
jednak
preto,
lebo
výklad
pojmu
„zmluvné
veci“ v zmysle
článku 5
bodu 1
nariadenia
č. 44/2001
podaný
Súdnym
dvorom
nie
je
jednotný, a jednak
preto,
lebo
došlo k obratu v judikatúre
Súdneho
dvora v tom
zmysle,
že
sa
upustilo
od
reštriktívneho
výkladu
tohto
pojmu.
28.      V týchto
návrhoch
najskôr
stručne
uvediem
zopár
úvodných
poznámok
týkajúcich
sa
najmä
systematiky,
cieľov a vzniku
nariadenia
č. 44/2001
(oddiel
1).
Vzápätí
budem
analyzovať
relevantnú
judikatúru
Súdneho
dvora
týkajúcu
sa
autonómneho
pojmu
„zmluvné
veci“ v zmysle
článku 5
bodu 1
tohto
nariadenia,
aby
som
objasnil
rozsah
jeho
vývoja a navrhol
odpoveď
na
prvú
prejudiciálnu
otázku
(oddiel
2), a nakoniec
sa
budem
venovať
analýze
druhej a tretej
prejudiciálnej
otázky
(oddiely
3 a 4).
1.      Úvodné poznámky
29.      Po
prvé
treba
pripomenúť,
že
nariadenie
č. 44/2001,
ktoré
nahradilo
dohovor z 27. septembra
1968(13), z tohto
dohovoru
vychádza a kontinuálne
naň
nadväzuje(14).
Ako
vyplýva z ustálenej
judikatúry,
výklad
ustanovení
uvedeného
dohovoru
podaný
Súdnym
dvorom
teda
platí
takisto
pre
ustanovenia
tohto
nariadenia,
pokiaľ
je
možné
považovať
ustanovenia
týchto
právnych
predpisov
za
„rovnocenné“.(15) To
je
prípad
článku 5
bodu 1
Bruselského
dohovoru a článku 5
bodu 1
nariadenia
č. 44/2001,
ktoré
majú
takmer
zhodné
znenie.
Rovnako to platí aj v prípade, že ide o pojem „zmluvné veci“ v zmysle článku 5 bodu 1 nariadenia, keďže zmeny tohto ustanovenia sa týkali iba kritéria väzby použitého na určenie právomoci súdu, pokiaľ ide o zmluvy o predaji tovaru a poskytovaní služieb, pričom obsah ustanovenia zodpovedajúceho Bruselskému dohovoru zostal vo zvyšnej časti nezmenený.(16) V rozsahu, v akom
sa
vnútroštátny
súd
pýta
Súdneho
dvora
na
vývoj
jeho
nedávnej
judikatúry
týkajúcej
sa
tohto
pojmu,
budem v týchto
návrhoch
odkazovať
aj
na
relevantnú
judikatúru
týkajúcu
sa
článku 7
bodu 1
nariadenia
č. 1215/2012,
ktoré
nahradilo
nariadenie
č. 44/2001.
30.      Po
druhé
treba
zdôrazniť,
že
podľa
ustálenej
judikatúry
sa
má
článok 5
bod 1
nariadenia
č. 44/2001
vykladať
vo
svetle
vzniku,
cieľov a systému
[systematiky – neoficiálny
preklad]
tohto
nariadenia.(17) Pokiaľ
ide
konkrétne o pojem
„zmluvné
veci“ v zmysle
tohto
ustanovenia,
treba
pripomenúť,
že
od
vydania
rozsudku
Peters
Bauunternehmung(18),  ktorý  sa
týka
výkladu
Bruselského
dohovoru,
Súdny
dvor
opakovane
rozhodol,
že
tento
pojem
sa nemôže chápať tak, že odkazuje na právnu kvalifikáciu, akú príslušné vnútroštátne právo dáva právnemu vzťahu, o ktorý ide v konaní pred vnútroštátnym súdom. Uvedený pojem je naopak potrebné vykladať autonómne s odkazom na systematiku a ciele nariadenia č. 44/2001, aby sa zabezpečilo jeho jednotné uplatňovanie vo všetkých členských štátoch.(19) Hoci
teda
Súdny
dvor
neposkytol
všeobecnú a abstraktnú
definíciu
pojmu
„zmluvné
veci“,
jednako
len
načrtol
obrysy
tohto
pojmu v jednotlivých
prípadoch
tým,
že
zohľadnil
legislatívne
zmeny a určil,
či
existuje
alebo
neexistuje
zmluvná
povinnosť.
31.      V tejto
súvislosti
sa
Súdny
dvor
dodnes
snaží
vymedziť
systematiku a ciele
nariadenia
č. 44/2001
od
jeho
„zrodu“ v podobe
Bruselského
dohovoru.
Považujem
za
dôležité
stručne
pripomenúť
jednak
rozsah
podmienok
uplatnenia
článku 5
bodu 1
uvedeného
nariadenia a jednak
ťažkosti,
ktoré
toto
ustanovenie
prináša v kontexte
mimoriadne
obsiahlej
judikatúry.(20)
32.      Pokiaľ
ide
predovšetkým o systematiku
nariadenia
č. 44/2001,
treba
pripomenúť,
že
práve v rozsudku
Peters
Bauunternehmung(21) sa
Súdny
dvor
prvýkrát
vyjadril k vzťahu
medzi
všeobecným
pravidlom
právomoci
súdov
členského
štátu, v ktorom
má
žalovaný
bydlisko,
upraveným v článku 2
ods. 1
tohto
nariadenia, a pravidlami
osobitnej
právomoci v „zmluvných
veciach“
stanovenými v článku 5
bode 1
uvedeného
nariadenia. V tomto
rozsudku
Súdny
dvor
rozhodol,
že
„článok 5
[Bruselského
dohovoru]
stanovuje
prípady
osobitnej
právomoci,
ktorej
voľba
závisí
od
rozhodnutia
žalobcu,
odchylne
od
všeobecného
pravidla
právomoci
stanoveného v článku 2
ods. 1
[tohto]
dohovoru“.(22) Na
toto
posúdenie
Súdny
dvor
opakovane
poukazoval
vo
svojej
judikatúre.(23)
33.      Pokiaľ
ide
ďalej o ciele
nariadenia
č. 44/2001,
treba
uviesť,
že
podľa
odôvodnenia
11
tohto
nariadenia
normy
súdnej
právomoci
musia
byť
vysoko
predvídateľné
a vychádzať
zo
zásady,
že
právomoc
sa
všeobecne
zakladá
podľa
bydliska
žalovaného a právomoc
založená
na
tomto
kritériu
musí
byť
vždy k dispozícii,
okrem
určitých
presne
vymedzených
situácií,
keď
predmet
konania
alebo
zmluvná
voľnosť
účastníkov
odôvodňuje
iné
kritérium
väzby. V odôvodnení
12
nariadenia
č. 44/2001
sa
navyše
uvádza,
že
okrem
bydliska
žalovaného
musia
byť k dispozícii
aj
alternatívne
kritériá
právomoci
založené
na
úzkej
väzbe
medzi
súdom a žalobou
alebo
na
účely
uľahčenia
efektívneho
výkonu
súdnictva.
34.      Napokon
musím
tiež
pripomenúť,
že
vznik
článku 5
bodu 1
nariadenia
č. 44/2001
naznačuje,
že
pravidlá
osobitnej
právomoci
sa
zakladajú
na
úvahe,
že
„medzi
sporom a súdom,
ktorý
ho
má
prejednať,
existuje
úzka
väzba“.(24) Možnosti,
ktoré
má
žalobca
podľa
tohto
ustanovenia,
teda
spĺňajú
požiadavky
zásady
blízkosti.(25)
35.      Vo
svetle
týchto
úvodných
poznámok
budem
teraz
analyzovať
otázky
položené
vnútroštátnym
súdom.
2.      O prvej prejudiciálnej otázke
36.      Svojou
prvou
otázkou
sa
vnútroštátny
súd v podstate
pýta,
či
sa
má
článok 5
bod 1
nariadenia
č. 44/2001
vykladať v tom
zmysle,
že
jeho
uplatnenie
predpokladá
určenie
právneho
záväzku
slobodne
prevzatého
jednou
osobou
voči
druhej,
na
ktorom
sa
zakladá
žaloba
žalobcu,
aj
keď
tento
záväzok
nezaväzuje
priamo
účastníkov
sporu.
Pre
prípad
kladnej
odpovede
sa
tento
súd
pýta,
aká
úzka
má
byť
väzba
medzi
zmluvným
záväzkom a týmito
účastníkmi.
Touto
otázkou
vnútroštátny
súd
žiada
Súdny
dvor,
aby
potvrdil
výklad
pojmu
„zmluvné
veci“,
ako
vyplýva z nedávnej
judikatúry
Súdneho
dvora.
37.      Pokiaľ
ide
po
prvé o osobitosti
prejednávanej
veci,
žalobcovia
vo
veci
samej
zakladajú
svoju
žalobu o uznanie
vlastníckeho
práva
na
kúpnej
zmluve
uzavretej
medzi
matkou
jedného z nich, t. j. majiteľkou
galérie,
ktorá
údajne
nadobudla
umelecké
diela
od
dvojice
umelcov,
rodičov
žalovaného
vo
veci
samej.
Ten
tvrdí,
že
dotknutá
zmluva
nebola
kúpnou
zmluvou,
ale
zmluvou o úschove.
38.      Ako
konštatuje
vnútroštátny
súd,
dotknutú
zmluvu
neuzavreli
účastníci
konania
vo
veci
samej,
ktorí
tak
nie
sú
priamo
zmluvne
viazaní.
39.      Pokiaľ
ide
po
druhé o písomné
pripomienky
predložené
účastníkmi
konania,
žalobcovia
vo
veci
samej a belgická
vláda
sa
domnievajú,
že
pojem
„zmluvné
veci“
sa
musí
vykladať
extenzívne,
aby
sa
tretie
osoby
mohli
dovolávať
článku 5
bodu 1
nariadenia
č. 44/2001.
Belgická
vláda
jednako
tvrdí,
že
kritérium
stanovené v rozsudku
flightright
sa
nemá
vzťahovať
na
situácie,
keď
vzniká
otázka,
kto
je
vlastníkom
majetku,
ako
je
to v prejednávanej
veci,
ale
len
na
situácie,
keď
sa
žaloba
zakladá
na
samotnom
zmluvnom
záväzku.
Podľa
belgickej
vlády
má
nedávna
judikatúra
Súdneho
dvora
tendenciu
viesť k „forum
shopping“
(taktizovanie
pri
výbere
súdu)
na
úkor
právnej
istoty.
40.      Žalovaný
vo
veci
samej a Komisia
okrem
iného
tvrdia,
že
na
účely
kvalifikácie
žaloby
ako
žaloby
„vyplývajúcej
zo
zmluvy“
musí
medzi
dotknutými
účastníkmi
sporu
existovať
zmluvný
vzťah. V tejto
súvislosti
žalovaný
vo
veci
samej
pripomína,
že
tieto
osobitné
právomoci
treba
vykladať
reštriktívne,
aby
sa
zachoval
cieľ
nariadenia
č. 44/2001,
ktorým
je
predvídateľnosť a právna
istota.
Pokiaľ
ide o Komisiu,
tá
tvrdí,
že
vzhľadom
na
judikatúru
stanovenú
Súdnym
dvorom v rozsudku
Handte(26) sa
pravidlo
osobitnej
právomoci v zmluvných
veciach
neuplatní v situácii,
keď
žalobca
zakladá
svoju
žalobu
na
niekoľkých
po
sebe
nasledujúcich
zmluvách,
keďže
žalobca a žalovaný
nie
sú
zmluvnými
stranami
tej
istej
zmluvy.
Komisia
sa
preto
domnieva,
že
treba
uplatniť
všeobecné
pravidlo
právomoci
súdov
členského
štátu, v ktorom
má
žalovaný
bydlisko.
41.      Vzhľadom
na
to,
ako
sú
prvá
prejudiciálna
otázka a pripomienky
účastníkov
konania
formulované,
považujem
za
potrebné
rozanalyzovať
relevantnú
judikatúru
Súdneho
dvora.
a)      Relevantná judikatúra Súdneho dvora týkajúca sa pojmu „zmluvné veci“ v zmysle článku 5 bodu 1 nariadenia č. 44/2001
42.      Článok 5
bod 1 písm. a)
nariadenia
č. 44/2001
stanovuje,
že
osobu s bydliskom
na
území
členského
štátu
možno
žalovať v druhom
členskom
štáte v zmluvných
veciach
na
súde
„podľa
miesta
zmluvného
plnenia,
ktoré
je
predmetom
žaloby“.
Na
účely
určenia
súdnej
právomoci
podľa
tohto
ustanovenia a odpovede
na
otázku,
či
spor
možno
kvalifikovať
ako
spor
„v zmluvných
veciach“,
Súdny
dvor
podal
autonómny
výklad
pojmu
„zmluvné
veci“,
pričom
sa
najprv
zameral
na
reštriktívny
výklad
tohto
pojmu a následne
na
jeho
širší
výklad.
Tieto
dva
prístupy
určujú
odlišným
spôsobom
zmluvné
plnenie,
ktoré
je
predmetom
žaloby, a teda
aj
miesto
zmluvného
plnenia.
Je
pravda,
že
Súdny
dvor
rozhodol,
že
„povinnosť,
ktorej
miesto
plnenia
určuje
súdnu
právomoc
podľa
článku 5
bodu 1
[nariadenia
č. 44/2001],
je
povinnosť,
ktorá
vyplýva
zo
zmluvy a ktorej
neplnenie
sa
uvádza
ako
dôvod
na
podanie
žaloby“.(27) Hoci
je
toto
vyjadrenie
jasné,
identifikácia
tejto
povinnosti
nie
je
vždy
zrejmá,
ako
naznačujú
ťažkosti,
ktoré
sa
vyskytujú
pri
výklade
pojmu
„zmluvné
veci“.(28)
43.      V tomto
kontexte
teda
vzniká
otázka,
či
Súdny
dvor
upustil
od
reštriktívneho
výkladu v prospech
širšieho
výkladu, a tým
spôsobil
obrat
vo
svojej
doterajšej
judikatúre.
Táto
otázka
vyvoláva
pochybnosti,
ktoré
viedli k prejednávaným
prejudiciálnym
otázkam.
Na
to,
aby
sme
lepšie
obsiahli
rozsah
tejto
judikatúry a mohli
navrhnúť
užitočnú
odpoveď,
sa
mi
javí
ako
potrebné
identifikovať v judikatúre
uvedené
dve
línie
výkladu a ich
vývoj,
ako
aj
ciele
predvídateľnosti
a/alebo
blízkosti v nariadení
č. 44/2001, o ktoré
sa
Súdny
dvor
opieral
pri
prijímaní
jedného
či
druhého
výkladu.
1)      O reštriktívnom výklade pojmu „zmluvné veci“: požiadavka existencie zmluvy medzi účastníkmi sporu
44.      Pojem
„zmluvné
veci“ v zmysle
článku 5
bodu 1
nariadenia
č. 44/2001
predstavuje
autonómny
pojem
práva
Únie,
ktorý
slúži
na
vymedzenie
pôsobnosti
tohto
ustanovenia.(29)
45.      Na
účely
vymedzenia
obrysov
tohto
autonómneho
pojmu
Súdny
dvor
na
začiatku
osemdesiatych
rokov
20.
storočia
prijal
reštriktívny
výklad
osobitného
pravidla
právomoci,
ktorého
sa
môže
domáhať
žalobca v zmluvných
veciach
(ďalej
len
„reštriktívny
výklad“).
Na
počiatku
tejto
línie
judikatúry
stoja
rozsudky
Peters
Bauunternehmung a Handte.
46.      V rozsudku
Peters
Bauunternehmung(30) sa
Súdny
dvor
vyjadril
ku vzťahu
medzi
osobitnými
pravidlami
právomoci a všeobecným
pravidlom
právomoci.(31) Podľa
názoru
zastávaného v právnickej
literatúre
sa
Súdny
dvor v tomto
rozsudku
vyjadril
„v prospech
reštriktívneho
výkladu
všetkého,
čo
sa
javí
ako
výnimka z článku 2
Bruselského
dohovoru“.(32)
47.      Súdny
dvor
potom v rozsudku
Kalfelis(33) vyhlásil,
že
pravidlá o osobitnej
právomoci
sa
ako
výnimky
zo
všeobecnej
zásady
majú
vykladať
reštriktívne,(34) a neskôr
uviedol,
že
„nemôžu viesť k výkladu, ktorý by presahoval rámec prípadov uvedených v [Bruselskom]
dohovore“.(35) Hoci
tento
prístup
podľa
môjho
názoru
nemal
za
cieľ
obmedziť
rozsah
pôsobnosti
„zmluvných
vecí“(36) prijatím
reštriktívneho
výkladu
pojmu
„zmluvný
záväzok“,
Súdny
dvor
napriek
tomu v neskorších
rozsudkoch
uplatnil
reštriktívny
výklad
tohto
posledného
uvedeného
pojmu
na
základe
toho,
že
ide o jednu z výnimiek
zo
všeobecného
pravidla
právomoci.
48.      V rozsudku
Handte(37)sa
Súdny
dvor
prvýkrát
vyjadril k pojmu
„zmluvné
veci“ v zmysle
článku 5
bodu 1
Bruselského
dohovoru,
pričom
uviedol,
že
tento
pojem
„nesmie zahŕňať prípad, v ktorom neexistuje nijaký záväzok prevzatý slobodne jednou stranou voči druhej“.
Vychádzajúc
zo
zásady
predvídateľnosti
práva
miesta
súdu,
na
ktorý
musí
žalobca
podať
svoju
žalobu,(38) Súdny
dvor
rozhodol,
že
„článok 5
bod 1
[tohto]
dohovoru
sa
má
vykladať v tom
zmysle,
že
sa
neuplatní
na
spor,
ktorý
vedie
ďalší
nadobúdateľ
veci s výrobcom,
ktorý
nie
je
predávajúcim,
pre
chyby
veci
alebo
preto,
lebo
vec
nie
je
vhodná
na
určené
použitie“.(39)
49.      Na
základe
tohto
rozsudku
sa
stalo
zrejmým,
že
reštriktívny
výklad
prijatý
Súdnym
dvorom
obmedzil
pojem
„zmluvné
veci“ v tom
zmysle,
že
toto
ustanovenie
sa
vzťahuje
len
na
vzťahy
medzi
zmluvnými
stranami
dotknutej
zmluvy,  teda
len
na
spory
medzi
zmluvnými
stranami.
Pre
kvalifikáciu
žaloby
bol
totiž
rozhodujúcim
prvkom,
ktorý
zohľadnil
Súdny
dvor,
zmluvný
vzťah
medzi
účastníkmi
sporu.
50.      V tejto
súvislosti
považujem
za
dôležité
zdôrazniť,
že v tejto
línii
judikatúry(40) Súdny
dvor
pri
výklade
článku 5
bodu 1
Bruselského
dohovoru
alebo
nariadenia
č. 44/2001
vo
svetle
cieľov a systematiky
tohto
dohovoru
alebo
tohto
nariadenia
založil
autonómny
pojem
„zmluvné
veci“
predovšetkým
na
cieli
predvídateľnosti.(41)
51.      Hoci
bol
tento
reštriktívny
výklad
článku 5
bodu 1
nariadenia
č. 44/2001, a teda
aj
pojmu
„zmluvné
veci“,
ktorý
bol
dlhodobo
prijímaný v judikatúre,(42) časťou
právnej
vedy(43) vítaný,
bol
aj
predmetom
kritiky
zo
strany
niektorých
autorov, a to
nielen
pre
striktný
prístup
ku
vzťahu
medzi
všeobecným
pravidlom a osobitnými
pravidlami,
ale
tiež
pre
reštriktívne
vymedzenie
pojmu
„zmluvné
veci“, a teda
aj
pojmu
„zmluvný
záväzok“,
ktoré
Súdny
dvor
uvádza
vo
svojej
judikatúre.
52.      Po
prvé,
pokiaľ
ide o systematiku
nariadenia
č. 44/2001,
autori,
ktorí s týmto
prístupom
nesúhlasia,
sa
domnievajú,
že
samotná
existencia
všeobecného
pravidla v článku 2
tohto
nariadenia
nesmie
viesť k uprednostneniu
úzkeho,
či
dokonca
reštriktívneho
výkladu
článku 5
tohto
nariadenia, a že
takýto
výklad
by
nemal
byť
zavedený
na
úkor
celkovej
koherencie
uvedeného
nariadenia,(44) t. j. aby
sa v možnom
rozsahu
zabezpečila
rovnosť a jednotnosť
práv a povinností,
ktoré z neho
vyplývajú.(45) Niektorí
autori
predovšetkým
zdôrazňujú,
že
ide
len o to,
aby
sa
zabránilo,
ako
rozhodol
Súdny
dvor,
„výkladu,
ktorý
by presahoval rámec prípadov [predpokladaných]“ systematikou nariadenia
č. 44/2001,(46) a teda
by
bolo
nesprávne
vyvodzovať
zo
znenia
článku 5
bodu 1
tohto
nariadenia,
že
toto
ustanovenie
je
výnimkou,
ktorá
by
sa
mala
uplatňovať
menej
často
než
článok 2
uvedeného
nariadenia.(47) Samotná
existencia
osobitných
pravidiel
súdnej
právomoci
ako
takých
totiž
posilňuje
možnosť,
že
žalovaný
môže
byť
žalovaný
na
súde
iného
členského
štátu,
ako
je
členský
štát
jeho
bydliska. Táto
možnosť
umožňuje
zabezpečiť
rovnováhu
medzi
záujmami
žalobcu a záujmami
žalovaného.(48)
53.      S týmto
názorom
súhlasím.
Takýto
prístup
jasne
vyplýva z rozsudku
Peters
Bauunternehmung,
v ktorom Súdny
dvor
už
spresnil,
že
„ak
článok 5
[Bruselského
dohovoru]
stanovuje
prípady
osobitnej
právomoci,
ktorých
voľba
závisí
od
rozhodnutia
žalobcu,
je
to z dôvodu,
že
v určitých
presne
vymedzených
situáciách
existuje
osobitne
úzka
väzba
medzi
sporom a súdom,
ktorý
môže o ňom
rozhodovať
so
zreteľom
na
riadny
výkon
spravodlivosti.(49) Z toho
jasne
vyplýva,
že
Súdny
dvor
vykladá
toto
ustanovenie
najmä s odkazom
na
cieľ
blízkosti.
54.      To
ma
privádza k tomu,
aby
som
po
druhé
pripomenul,
že
vymedzenie
pojmu
„zmluvné
veci“ v zmysle
článku 5
bodu 1
nariadenia
č. 44/2001,
ako
ho
Súdny
dvor
uviedol v rozsudku
Handte(50),
bolo
takisto
predmetom
kritiky.
Viacero
autorov
sa
totiž
domnievalo,
že
týmto
reštriktívnym
prístupom
sa
prisudzuje
súdu
rozhodujúcemu v zmluvných
veciach
príliš
obmedzená
úloha,
predovšetkým
na
úkor
zásady
blízkosti,(51) a že
je
potrebné
podať
„širší
výklad
prispôsobený
základným
ekonomickým
otázkam“.(52)
55.      Z dôvodov
uvedených v predchádzajúcich
bodoch(53) preto
zastávam
názor,
že
striktný
výklad
vzťahu
medzi
všeobecným
pravidlom a osobitnými
pravidlami
nesmie
viesť k reštriktívnemu
výkladu
pojmu
„zmluvné
veci“ a následne
pojmu
„zmluvný
záväzok“.(54) Širší
výklad
pojmu
„zmluvné
veci“
umožňuje
zohľadniť
cieľ
blízkosti a riadneho
výkonu
spravodlivosti.(55) Nedávno
sa v právnickej
literatúre
vyskytol
názor,
že
výklad,
ktorý
je
príliš
dogmatický a nadmieru
uprednostňuje
právnu
istotu, a teda
cieľ
predvídateľnosti
oproti
riadnemu
výkonu
spravodlivosti a cieľu
blízkosti,
by
mohol
spôsobiť
nefunkčnosť
systému.(56) Podľa
môjho
názoru
si
totiž
celková
koherencia
nariadenia
č. 44/2001
vyžaduje,
aby
sa
pri
výklade
článku 5
bodu 1
tohto
nariadenia
zohľadnila
rovnováha
medzi
cieľom
blízkosti a riadneho
výkonu
spravodlivosti a cieľom
predvídateľnosti a právnej
istoty.(57) Táto
rovnováha
medzi
cieľmi
uvedeného
nariadenia
tiež
umožňuje
zabezpečiť
rovnováhu
medzi
záujmami
žalobcu a záujmami
žalovaného. V tejto
súvislosti
stačí
pripomenúť,
že z ustálenej
judikatúry
Súdneho
dvora
vyplýva,
že
autonómny
pojem
„zmluvné
veci“
musí
vychádzať
zo
systematiky a cieľov
tohto
nariadenia
v záujme
zabezpečenia
jednotného
uplatňovania
tohto
pojmu
vo
všetkých
členských
štátoch.(58) V každom
prípade
výklad
článku 5
bodu 1
nariadenia
č. 44/2001
nesmie
toto
ustanovenie
zbaviť
jeho
významu a musí
umožniť,
aby
pravidlo
osobitnej
právomoci,
ktoré
je v ňom
uvedené,
malo
potrebný
účinok.(59) V tomto
štádiu
je
otázne,
či
smerovanie
judikatúry
Súdneho
dvora k širšiemu
výkladu
tohto
ustanovenia
toto
umožňuje.
Myslím
si,
že
áno.
2)      O vývoji judikatúry Súdneho dvora smerom k širšiemu výkladu: požiadavka určenia právneho záväzku slobodne prevzatého jednou osobou voči druhej, na ktorom sa zakladá žaloba žalobcu
56.      Treba
pripomenúť,
že
Súdny
dvor
vo
svojich
skorších
rozsudkoch
týkajúcich
sa
výkladu
článku 5
bodu 1
Bruselského
dohovoru
rozhodol,
že
toto
ustanovenie
je
uplatniteľné,
„aj
keď
je
vznik
zmluvy,
ktorá
je
dôvodom
žaloby,
medzi
účastníkmi
konania
sporný“.(60) Už z tejto
úvahy
vyplýva,
ako
neskôr
zdôrazní
generálny
advokát
Jacobs,(61) že
Súdny
dvor
sa
nedomnieval,
že
rozsah
pôsobnosti
tohto
ustanovenia
musí
byť
úzko
určený.
Vo
svojich
návrhoch
pripomenul,
že
Súdny
dvor
už
rozhodol,
že
rozsah
pôsobnosti
uvedeného
ustanovenia
sa rozširuje na „tesné spojenia rovnakého druhu ako tie, ktoré vznikajú medzi zmluvnými stranami“,
vrátane vzťahu medzi spoločnosťou a jej členmi.(62) Podľa
jeho
názoru
takýto
prístup
zrejme
odráža úmysel zahrnutý vo výrazoch použitých v ustanoveniach rôznych jazykových znení tohto
ustanovenia.(63)
57.      O niekoľko
rokov
neskôr
Súdny
dvor v rozsudku
Tacconi(64) jasne
uviedol,
že
„článok 5
bod 1
[nariadenia
č. 44/2001]
nevyžaduje
uzavretie
zmluvy“,(65) pričom
spresnil,
že
„určenie
záväzku
je
napriek
tomu
nevyhnutné
na
uplatnenie
tohto
ustanovenia,
keďže
právomoc
vnútroštátneho
súdu
je v zmluvných
veciach
stanovená
podľa
miesta
zmluvného
plnenia,
ktoré
je
predmetom
žaloby“.(66) Zdá
sa
však,
že
tento
rozsudok
stále
obmedzuje
uplatniteľnosť
článku 5
bodu 1
nariadenia
č. 44/2001
na
situácie,
keď
existuje
záväzok
prevzatý
slobodne
jednou
stranou
voči
druhej, t. j. záväzok
medzi
účastníkmi
sporu.
58.      Od
takéhoto
obmedzenia
sa
upustilo v rozsudku
Engler(67), v ktorom
Súdny
dvor
potvrdil,
že
článok 5
bod 1
nariadenia
č. 44/2001
nevyžaduje
uzavretie
zmluvy.(68) Súdny
dvor
vzhľadom
na
svoju
skoršiu
judikatúru(69) jasne
uviedol,
že
uplatnenie
pravidla
určujúceho
osobitnú
právomoc
stanoveného v zmluvných
veciach v uvedenom
ustanovení
„nie
je
vykladan[é]
Súdnym
dvorom
reštriktívne“.(70) Súdny
dvor
rozhodol,
že
uplatnenie
tohto
ustanovenia
„predpokladá
určenie
právnej
povinnosti,
s ktorou slobodne súhlasila jedna
osoba
vo
vzťahu k druhej
osobe
a o ktorú sa opiera žaloba žalobcu“.(71) Táto
širšia
definícia
pojmu
„zmluvné
veci“
je v súčasnosti v judikatúre
Súdneho
dvora
ustálená.(72) Uvedená
definícia
vyžaduje,
aby
boli
splnené
dve
kumulatívne
podmienky
na
to,
aby
žaloba
patrila
do
oblasti
zmluvných
vecí:
musí
sa
jednak
týkať
právneho
záväzku
slobodne
prevzatého
jednou
osobou
voči
druhej
a jednak
musí
byť
založená
na
tomto
záväzku.
i)      O prvej podmienke, že žaloba sa musí týkať právneho záväzku slobodne prevzatého jednou osobou voči druhej
59.      Z judikatúry
Súdneho
dvora
vyplýva,
že
táto
prvá
podmienka
sa
týka
niekoľkých
druhov
právnych
záväzkov.(73) Súdny
dvor v rozsudku
Kareda(74) najprv
objasnil
túto
prvú
podmienku
vo
svetle
svojej
skoršej
judikatúry.(75) V rámci
širšieho
výkladu
pojmu
„zmluvné
veci“
rozhodol,
že
zmluvné
záväzky
zahŕňajú
všetky
záväzky,
ktoré
majú
svoj
pôvod v zmluve.(76)
60.      Následne
Súdny
dvor
zahrnul
aj
záväzky,
ktoré
sú
založené
na
„úzk[ych] vzťah[och], ktoré sú rovnakej povahy, ako sú tie medzi stranami zmluvy“.(77)
61.      Nakoniec,
keďže
na
to,
aby
žaloba
patrila
do
oblasti
zmluvných
vecí,
treba
identifikovať
záväzok,
ktorý
je
predmetom
žaloby,
pričom
sa
nevyžaduje
existencia
zmluvy,(78) Súdny
dvor
usúdil,
že
do
oblasti
„zmluvných
vecí“
patria
záväzky
stanovené
nielen
na
základe
slobodného
prejavu
vôle,
ale
tiež
na
základe
dobrovoľného
jednostranného
záväzku
jednej
osoby
voči
druhej,(79) ako
aj
tacitné
zmluvné
vzťahy.(80)
62.      Keďže
sú
však
obe
dotknuté
podmienky
kumulatívne,
uplatnenie
článku 5
bodu 1
nariadenia
č. 44/2001
nezávisí
len
od
určenia
záväzku.
Navyše
je
potrebné,
aby
bola
na
tomto
záväzku
založená
aj
žaloba.
ii)    O druhej podmienke, že návrh musí byť založený na tomto záväzku
63.      V rozsudku
flightright(81)Súdny
dvor
spresnil,
že
pravidlo
osobitnej
právomoci v zmluvných
veciach
uvedené v článku 5
bode 1 písm. a)
nariadenia
č. 44/2001 a článku 7
bode 1 písm. a)
nariadenia
č. 1215/2012 je
založené
na
právnom
dôvode, a nie
na
totožnosti
strán.(82)
64.      V tejto
súvislosti,
ako
uviedol
generálny
advokát
Saugmandsgaard
Øe,
„touto
podmienkou
Súdny
dvor…
vyhradzuje…
návrhy,
ktoré
sú
zmluvnej
povahy,
to
znamená…
tie,
ktoré
vo
svojom
základe
nastoľujú
hlavne
otázky
práva
zmlúv
alebo
inak
povedané
otázky,
ktoré
patria
do
oblasti
rozhodného
práva
zmluvy
(tzv. lex
contractus) v zmysle
nariadenia
[č. 593/2008].
Súdny
dvor
tak v súlade s cieľom
blízkosti
sledovaným
týmto
ustanovením
zaisťuje,
aby
sa
súd s právomocou
rozhodovať o zmluve,
tak
ako
je
označený
týmto
ustanovením,
vyjadroval v zásade k podobným
otázkam“.(83) Tento
súd
zdôraznil,
že
keďže
sa
tieto
ustanovenia
týkajúce
sa
pravidla
osobitnej
právomoci v zmluvných
veciach
neuplatňujú
výlučne
na
zmluvy,
má
na
mysli
„všetky
právne
normy,
ktoré
ukladajú
povinnosti z dôvodu
dobrovoľného
záväzku
jednej
osoby
voči
druhej“(84).
b)      Predbežný záver
65.      Vzhľadom
na
vyššie
uvedené
úvahy
treba
po
prvé
konštatovať,
že
judikatúru
Súdneho
dvora
týkajúcu
sa
výkladu
pojmu
„zmluvné
veci“ v zmysle
článku 5
bodu 1
nariadenia
č. 44/2001
nemožno
považovať
za
jednotnú,
čo
vysvetľuje
ťažkosti, s ktorými
sa
stretávajú
vnútroštátne
súdy
pri
určovaní,
či
spory
patria
do
tejto
oblasti
alebo
nie.(85)
66.      Súdny
dvor
totiž
pôvodne
prijal
reštriktívny
výklad
pojmu
„zmluvné
veci“,
keďže
konštatoval,
že
do
tejto
oblasti  patria
len
spory,
ktoré
majú
pôvod v zmluve
medzi
účastníkmi
sporu.(86) V rámci
tohto
výkladu
odkázal
najmä
na
cieľ
predvídateľnosti a právnej
istoty
Bruselského
dohovoru
alebo
nariadenia
č. 44/2001.(87)
67.      Súdny
dvor
sa
neskôr
priklonil k širšiemu
výkladu
pojmu
„zmluvné
veci“ a usúdil,
že
spor
spadá
pod
tento
pojem,
ak
žalobca
opiera
žalobu,
ktorú
podal
proti
žalovanému,
na
právnom
záväzku
slobodne
prevzatom
jednou
osobou
voči
druhej.
Práve v rozsudku
Engler(88) Súdny
dvor
po
prvýkrát
objasnil,
že
„[nevykladá
článok 5
bod 1
nariadenia
č. 44/2001]
reštriktívne“.
Následne v rozsudkoch
Kareda(89) a flightright(90)potvrdených v neskoršej
judikatúre(91) definitívne
upustil
od
reštriktívneho
výkladu
tohto
ustanovenia
založeného
na
„personalistickom“
prístupe k zmluvným
veciam,(92) ktorý
vyplýva z rozsudku
Handte(93), a prijal
širší
výklad.
68.      Po
druhé z tohto
širšieho
výkladu
vyplýva,
že
žaloba
žalobcu,
aj
keď
je
podaná
proti
tretej
osobe,
sa
musí
kvalifikovať
ako
patriaca
do
oblasti
„zmluvných
vecí“ v zmysle
článku 5
bodu 1
nariadenia
č. 44/2001,
pokiaľ
sa
zakladá
na
právnom
záväzku,
ktorý
prijala
jedna
osoba
voči
druhej.(94) V dôsledku
toho
skutočnosť,
že v prejednávanej
veci
nie
sú
obe
strany,
ktoré
sú
účastníkmi
sporu,
priamo
viazané
zmluvou,
nemôže
spochybniť
kvalifikáciu
tejto
žaloby
ako
žaloby,
ktorá
patrí
do
oblasti
„zmluvných
vecí“.
Podstatné
je
totiž
len
to,
či
právny
záväzok,
na
ktorý
sa
odvolávajú
žalobcovia
vo
veci
samej,
vznikol
zo
zmluvy,
ktorou
sa
rozumie
dohoda
medzi
dvoma
osobami,
alebo z právneho
vzťahu,
ktorý
možno
prirovnať k zmluve,
pokiaľ
vytvára
„úzke
väzby
rovnakého
druhu,
ako
sú
väzby
vznikajúce
medzi
zmluvnými
stranami“.(95)
69.      V rámci
tohto
širšieho
výkladu z rozsudkov
Kareda a flightright
vyplýva,
že
Súdny
dvor
odkázal
nielen
na
cieľ
predvídateľnosti a právnej
istoty,
ale
aj
na
cieľ
blízkosti a riadneho
výkonu
spravodlivosti.(96)
70.      Ak
bol
teda
identifikovaný
zmluvný
záväzok,
na
ktorom
je
založená
žaloba
žalobcu,
treba
určiť,
či
existuje
osobitne
úzka
väzba
medzi
žalobou a súdom,
na
ktorý
mohla
byť
žaloba
podaná,
alebo
či
uplatnenie
článku 5
bodu 1
nariadenia
č. 44/2001
umožňuje
uľahčiť
riadny
výkon
spravodlivosti.(97) Podľa
môjho
názoru
je
preto
potrebné
dbať o zabezpečenie
rovnováhy
medzi
cieľmi
predvídateľnosti a právnej
istoty a cieľmi
blízkosti a riadneho
výkonu
spravodlivosti
tohto
nariadenia.(98)
71.      V tejto
súvislosti
pripomínam,
že
Súdny
dvor
na
jednej
strane
rozhodol,
že
je
nevyhnutné
zabrániť,
pokiaľ
je
to
možné,
početnosti
súdov s právomocou
vo
vzťahu k tej
istej
zmluve,
aby
sa
zabránilo
riziku
vzájomne
si
odporujúcich
rozhodnutí a uľahčilo
sa
tak
uznávanie a výkon
súdnych
rozhodnutí
mimo
štátu, v ktorom
boli
vydané.(99) Práve z dôvodov
riadneho
výkonu
spravodlivosti a hospodárnej
organizácie
konania
bolo
prijaté
kritérium
na
určenie
právomoci
podľa
článku 5
bodu 1
Bruselského
dohovoru,
pričom
súdom
príslušným
podľa
miesta
zmluvného
plnenia
dojednaného v zmluve,
ktoré
je
predmetom
žaloby,
je
zvyčajne
súd
najlepšie
spôsobilý
rozhodnúť
najmä z dôvodov
blízkosti
sporu a jednoduchšieho
vykonávania
dôkazov.(100)
72.      Na
druhej
strane
Súdny
dvor
tiež
rozhodol,
že
zásada
právnej
istoty
vyžaduje,
aby
pravidlá
právomoci,
ktoré
sa
odlišujú
od
všeobecnej
zásady
uvedenej v článku 2
nariadenia
č. 44/2001,
ako
je
pravidlo
uvedené v článku 5
bode 1
tohto
nariadenia,
boli
vykladané
takým
spôsobom,
aby
umožnili
informovanému
žalovanému
rozumne
predpokladať,
na
akom
súde,
okrem
súdu
štátu
jeho
bydliska,
môže
byť
žalovaný.(101)
73.      V prejednávanej
veci
tvrdenie
žalovaného
vo
veci
samej,
podľa
ktorého
nemohol
predpokladať,
že
bude
žalovaný
na
vnútroštátnom
súde,
ktorý
je
súdom
miesta
zmluvného
plnenia, v ktorom
sa
umelecké
diela
nachádzali
počas
viac
ako
30
rokov,
nemôže
uspieť.
74.      Toto
posúdenie
je v súlade
so
zásadou
blízkosti a právnej
istoty a zaručuje
rovnováhu
medzi
záujmami
žalobcu a záujmami
žalovaného.
Takéto
riešenie
navyše
umožňuje,
aby
pravidlo
právomoci
uvedené v článku 5
bode 1
nariadenia
č. 44/2001
malo
potrebný
účinok.
75.      Vzhľadom
na
predchádzajúce
úvahy
navrhujem
odpovedať
na
prvú
prejudiciálnu
otázku
tak,
že
článok 5
bod 1
nariadenia
č. 44/2001
sa
má
vykladať v tom
zmysle,
že
jeho
uplatnenie
predpokladá
určenie
právneho
záväzku
slobodne
prevzatého
jednou
osobou
voči
druhej,
na
ktorom
sa
zakladá
žaloba
žalobcu,
aj
keď
tento
záväzok
nezaväzuje
priamo
účastníkov
sporu.
Pri
výklade
tohto
ustanovenia
musí
vnútroštátny
súd
dbať
na
dodržanie
rovnováhy
medzi
cieľom
predvídateľnosti a právnej
istoty a cieľom
blízkosti a riadneho
výkonu
spravodlivosti.
3.      O druhej prejudiciálnej otázke
76.      Svojou
druhou
otázkou
sa
vnútroštátny
súd
pýta,
či
žaloba
patrí
do
oblasti
„zmluvných
vecí“ v zmysle
článku 5
bodu 1
nariadenia
č. 44/2001,
pokiaľ
sa
javí
ako
nevyhnutné
preskúmať
zmluvný
záväzok
alebo
prípadne
obsah
dotknutej
zmluvy
alebo
zmlúv
na
účely
posúdenia
právneho
dôvodu
žaloby
žalobcu a preukázania
právnej
povahy
tohto
záväzku.
Touto
otázkou
vnútroštátny
súd
žiada
Súdny
dvor,
aby
potvrdil,
či
kritérium
stanovené
Súdnym
dvorom v bode 32
rozsudku
Wikingerhof
možno
analogicky
uplatniť
na
účely
posúdenia
dôvodnosti
žaloby o uznanie
vlastníckeho
práva, o akú
ide
vo
veci
samej.
Vzhľadom
na
skutočnosť,
že
vo
veci, v ktorej
bol
vydaný
tento
rozsudok,
sa
žalobca
vo
svojej
žalobe
odvolával
na
porušenie
povinnosti
uloženej
zákonom,
presnejšie
povedané
právom
hospodárskej
súťaže,(102) sa
domnievam,
že
toto
kritérium
nie
je v prejednávanej
veci
uplatniteľné. Z týchto
dôvodov
si
myslím,
že
uvedenú
otázku
treba
preformulovať,
aby
Súdny
dvor
mohol
poskytnúť
užitočnú
odpoveď.
77.      V dôsledku
toho
zastávam
názor,
že
druhú
otázku
položenú
vnútroštátnym
súdom
treba
preformulovať v tom
zmysle,
že
tento
súd
sa
touto
otázkou
pýta,
či
súd,
na
ktorý
bola
podaná
žaloba,
je v štádiu
overovania
svojej
právomoci
na
posúdenie
dôvodnosti
žaloby
žalobcu s cieľom
určiť,
či
táto
žaloba
patrí do oblasti „zmluvných
vecí“ v zmysle
článku 5
bodu 1
nariadenia
č. 44/2001,
povinný
preskúmať
zmluvný
záväzok,
prípadne
obsah
dotknutej
zmluvy
alebo
zmlúv.
78.      Domnievam
sa,
že
judikatúra
poskytuje
odpoveď
na
túto
otázku.
Súdny
dvor
totiž
rozhodol,
že
cieľ
právnej
istoty
vyžaduje,
aby
vnútroštátny
súd,
ktorému
bola
vec
predložená,
mohol
jednoducho
rozhodnúť o svojej
vlastnej
právomoci
bez
toho,
aby
bol
povinný
meritórne
preskúmať
vec
samu.(103) Pokiaľ
ide o uplatnenie
tejto
požiadavky v rámci
osobitnej
právomoci, o ktorú
ide
vo
veci
samej,
Súdny
dvor
na
jednej
strane
zastával
názor,
že
súd,
ktorý
má
rozhodnúť
spor
vyplývajúci
zo
zmluvy,
môže
overiť
aj
ex
offo
základné
podmienky
svojej
právomoci
vzhľadom
na
presvedčivé a relevantné
dôkazy
poskytnuté
zainteresovanou
stranou,
ktoré
preukazujú
existenciu
alebo
neexistenciu
zmluvy.(104) Na
druhej
strane
spresnil,
že v štádiu
overovania
právomoci
súd,
na
ktorý
bola
podaná
žaloba,
neskúma
podľa
pravidiel
vnútroštátneho
práva
ani
prípustnosť,
ani
dôvodnosť
žaloby,
ale
identifikuje
výlučne
väzby
so
štátom
sídla
súdu,
ktoré
odôvodňujú
jeho
právomoc
podľa
článku 5
bodu 1
nariadenia
č. 44/2001.
Tento
súd
tak
môže
považovať
za
preukázané
príslušné
tvrdenia
žalobcu
týkajúce
sa
právnej
povahy
záväzkov,
na
ktorých
sa
zakladá
jeho
žaloba,
výlučne
na
účely
overenia
svojej
právomoci
podľa
tohto
ustanovenia.(105) Súdny
dvor
ďalej
spresnil,
že v rámci
overovania
právomoci
podľa
nariadenia
č. 44/2001,
súd,
ktorému
bol
spor
predložený,
musí
posúdiť
všetky
skutočnosti,
ktoré
má k dispozícii,
vrátane
prípadných
námietok
predložených
žalovaným.(106)
79.      Skutočnosť,
že
žaloba, o ktorú
ide
vo
veci
samej,
je
žalobou o uznanie
vlastníckeho
práva,
nemá
žiadny
vplyv
na
to,
že
táto
žaloba
patrí
do
oblasti
„zmluvných
vecí“, a teda
ani
na
uplatnenie
článku 5
bodu 1
nariadenia
č. 44/2001.
Podstatné
je
totiž
len
to,
že
právny
záväzok,
na
ktorom
sa
zakladá
žaloba
žalobcov
vo
veci
samej,
vznikol
na
základe
pôvodnej
zmluvy,
ako
som
uviedol v bode 68
vyššie.
Ďalej
poukazujem
na
to,
že
žaloba
podaná
žalobcami
vo
veci
samej
je
založená
na
tvrdení,
že
pani
CD
nadobudla
na
základe
tejto
prvej
zmluvy
vlastnícke
právo k umeleckým
dielam.
80.      V dôsledku
toho
navrhujem
odpovedať
na
túto
otázku
tak,
že
na
účely
posúdenia
dôvodnosti
žaloby
žalobcu s cieľom
určiť,
či
táto
žaloba
patrí
do
oblasti
„zmluvných
vecí“ v zmysle
článku 5
bodu 1
nariadenia
č. 44/2001,
nie
je
súd,
na
ktorý
bola
podaná
žaloba,
povinný v štádiu
overovania
právomoci
preskúmať
zmluvný
záväzok
alebo
prípadne
obsah
dotknutej
zmluvy
alebo
zmlúv. S cieľom
overiť,
či
sú
splnené
základné
podmienky
jeho
právomoci,
tento
súd
identifikuje
výlučne
väzby
so
štátom
sídla
súdu,
ktoré
odôvodňujú
jeho
právomoc
podľa
tohto
ustanovenia, a posúdi
všetky
skutočnosti,
ktoré
má k dispozícii,
najmä
príslušné
tvrdenia
žalobcu
týkajúce
sa
právnej
povahy
záväzkov,
na
ktorých
sa
zakladá
jeho
žaloba,
vrátane
prípadných
námietok
žalovaného.
Okolnosť,
že
žaloba, o ktorú
ide
vo
veci
samej,
je
žalobou o uznanie
vlastníckeho
práva,
nemá
žiadny
vplyv
na
to,
že
táto
žaloba
patrí
do
oblasti
„zmluvných
vecí“, a teda
ani
na
uplatnenie
článku 5
bodu 1
nariadenia
č. 44/2001.
4.      O tretej prejudiciálnej otázke
81.      Svojou
treťou
otázkou
sa
vnútroštátny
súd v podstate
pýta,
či
sa
má
článok 5
bod 1
nariadenia
č. 44/2001
vykladať v tom
zmysle,
že
žaloba o uznanie
vlastníckeho
práva k hnuteľnej
veci,
pokiaľ
je
založená
na
dvoch
zmluvách,
ktorými
nie
je
viazaný
ani
jeden z účastníkov
sporu,
patrí
do
oblasti
„zmluvných
vecí“ v zmysle
tohto
ustanovenia, a ak
áno,
ktorá z týchto
zmlúv
sa
má
vziať
do
úvahy
na
určenie
miesta
zmluvného
plnenia,
ktoré
je
predmetom
žaloby.
82.      V prejednávanej
veci
sa
žalobcovia
vo
veci
samej
svojou
žalobou
domáhajú
uznania
svojho
vlastníckeho
práva k umeleckým
dielam.
Ako
som
už
uviedol,
osobitosť
tejto
veci
spočíva v tom,
že
ich
žaloba o uznanie
ich
vlastníckeho
práva
je
založená
na
dvoch
zmluvách
napriek
tomu,
že
medzi
nimi a žalovaným
vo
veci
samej
neexistuje
priamy
zmluvný
vzťah.
83.      Pokiaľ
ide
po
prvé o otázku,
či
taká
situácia, o akú
ide
vo
veci
samej,
keď
zmluvy,
na
ktorých
sa
zakladá
žaloba
žalobcu,
nezaväzujú
účastníkov
sporu,
patrí
do
oblasti
„zmluvných
vecí“,
tak
sa
domnievam,
ako
vyplýva z môjho
návrhu
odpovede
na
prvú
otázku,
že
to
tak
je.
Okrem
toho z argumentácie
vnútroštátneho
súdu
vyplýva,
že
je
možné
identifikovať
slobodne
prevzatý
právny
záväzok
medzi
dvomi
osobami,
konkrétne
medzi
pani
CD a dvojicou
umelcov,
na
ktorom
sa
zakladá
žaloba
žalobcov
vo
veci
samej.
Tento
záväzok
existuje
nezávisle
od
druhu
zmluvy
(kúpna
zmluva
alebo
zmluva o úschove)
uzatvorenej
medzi
pani
CD(107) a dvojicou
umelcov.
Právna
povaha
pôvodnej
zmluvy
uzavretej
medzi
týmito
dvomi
stranami
je
preto
irelevantná,
pokiaľ
ide o určenie,
či
vnútroštátny
súd
môže
identifikovať
zmluvný
záväzok v zmysle
judikatúry
Súdneho
dvora.
84.      Pokiaľ
ide
po
druhé o otázku,
ktorá
zo
zmlúv
sa
má
zohľadniť
na
určenie
miesta
zmluvného
plnenia,
ktoré
je
predmetom
žaloby,
treba
pripomenúť,
že
spor
vo
veci
samej
vznikol
na
základe
prvej
zmluvy,
ktorej
kvalifikácia
je
jadrom
sporu.
Inými
slovami,
táto
prvá
zmluva
je
pôvodným
zdrojom
sporných
práv a povinností.
Hoci
je
na
určenie,
či
bolo
vlastnícke
právo k umeleckým
dielam
prevedené
na
pani
CD,
zásadná
kvalifikácia
uvedenej
zmluvy
ako
„kúpnej
zmluvy“
alebo
„zmluvy o úschove“,
rozhodnúť o tom
prináleží
vnútroštátnemu
súdu, a nie
Súdnemu
dvoru.
Analýza
tej
istej
zmluvy
na
účely
určenia
jej
právnej
povahy
totiž
patrí
do
rámca
veci
samej.
85.      Na
zodpovedanie
otázky,
či
spor
vo
veci
samej
patrí
do
pôsobnosti
článku 5
bodu 1
nariadenia
č. 44/2001,
nie
je
samozrejme
potrebné
určiť,
či
je
prvá
zmluva
kúpnou
zmluvou
alebo
zmluvou o úschove.
Kvalifikácia
tejto
zmluvy
je
však
nevyhnutná
na
určenie,
či
sa v prejednávanej
veci
uplatní
článok 5
bod 1 písm. a)
alebo
článok 5
bod 1 písm. b)
tohto
nariadenia,
pričom
toto
posledné
uvedené
ustanovenie
sa
týka
iba
predaja
tovaru a poskytnutia
služieb.
Okrem
toho
rozdiel medzi týmito dvomi ustanoveniami má vplyv na určenie súdov, ktoré majú právomoc v zmluvných veciach.(108)
86.      Vnútroštátny
súd
sa
osobitne
nezaoberal
otázkou
uplatniteľnosti
uvedených
ustanovení v prejednávanej
veci,
ani
nepožiadal
Súdny
dvor o jej
objasnenie.
Tejto
otázke
sa
nevenovali
ani
účastníci
sporu,
keďže
nebola
predmetom
diskusie
medzi
nimi.
Preto
sa
obmedzím
na
uvedenie
nasledujúcich
poznámok.
87.      V prvom
rade
poznamenávam,
že
na
určenie,
či
sa
má
článok 5
bod 1 písm. b)
nariadenia
č. 44/2001
uplatniť
na
spor
vo
veci
samej,
musí
vnútroštátny
súd
posúdiť,
či v prejednávanej
veci
možno
túto
prvú
zmluvu
kvalifikovať
ako
„zmluvu o predaji
tovaru“
či
„zmluvu o poskytnutí
služieb“. V prípade
kladnej
odpovede
musí
vnútroštátny
súd
určiť
miesto,
kam
sa
podľa
zmluvy
tovar
dodal
alebo
mal
dodať,(109) alebo
prípadne,
kde
sa
služby
poskytli
alebo
mali
poskytnúť.(110) V tejto
súvislosti
pripomínam,
že
toto
ustanovenie
autonómne
definuje
hraničné
ukazovatele
pre
zmluvy o predaji
tovaru a pre
zmluvy o poskytnutí
služieb.(111)
88.      Ak
sa
vnútroštátny
súd
domnieva,
že
článok 5
bod 1 písm. b)
nariadenia
č. 44/2001
sa
nemá
uplatniť
na
spor
vo
veci
samej,(112) bude
teda
musieť
uplatniť
článok 5
bod 1 písm. a)
tohto
nariadenia,
pokiaľ
ide o všetky
typy
zmlúv
okrem
tých,
ktoré
sú
uvedené v článku 5
bode 1 písm. b)
uvedeného
nariadenia. V takom
prípade
musí
vnútroštátny
súd
pri
určovaní
miesta
zmluvného
plnenia v zmysle
článku 5
bodu 1 písm. a)
toho
istého
nariadenia
uplatniť
zásadu
vyplývajúcu z rozsudku
Industrie
Tessili
Italiana
Como(113),
podľa
ktorej
je
jednak
možné
podať
žalobu
na
súde
podľa
miesta
zmluvného
plnenia,
ktoré
je
predmetom
tejto
žaloby, a jednak
toto
miesto
je
určené v súlade
so
zákonom,
ktorý
upravuje
toto
sporné
zmluvné
plnenie
podľa
kolíznych
noriem
konajúceho
súdu.(114)
89.      Vzhľadom
na
vyššie
uvedené
úvahy
navrhujem,
aby
Súdny
dvor
odpovedal
na
tretiu
prejudiciálnu
otázku
tak,
že
žaloba o uznanie
vlastníckeho
práva k hnuteľnej
veci,
pokiaľ
je
založená
na
dvoch
zmluvách,
ktoré
priamo
nezaväzujú
účastníkov
sporu,
patrí
do
oblasti
„zmluvných
vecí“ v zmysle
článku 5
bodu 1
nariadenia
č. 44/2001.
Na
určenie
miesta
zmluvného
plnenia,
ktoré
je
predmetom
žaloby,
sa
má
vziať
do
úvahy
pôvodná
zmluva,
ktorá
je
predmetom
sporu.
V.      Návrh
90.      Vzhľadom
na
všetky
vyššie
uvedené
úvahy
navrhujem,
aby
Súdny
dvor
odpovedal
na
prejudiciálne
otázky,
ktoré
položil
cour
d’appel
de
Bruxelles
(Odvolací
súd
Brusel,
Belgicko),
takto:
1.      Článok 5
bod 1
nariadenia
Rady
(ES)
č. 44/2001 z 22. decembra
2000 o právomoci a o uznávaní a výkone
rozsudkov v občianskych a obchodných
veciach
sa
má
vykladať v tom
zmysle,
že
jeho
uplatnenie
predpokladá
určenie
právneho
záväzku
slobodne
prevzatého
jednou
osobou
voči
druhej,
na
ktorom
sa
zakladá
žaloba
žalobcu,
aj
keď
tento
záväzok
nezaväzuje
priamo
účastníkov
sporu. V rámci
výkladu
tohto
ustanovenia
musí
vnútroštátny
súd
dbať
na
zabezpečenie
rovnováhy
medzi
cieľom
predvídateľnosti i právnej
istoty a cieľom
blízkosti i riadneho
výkonu
spravodlivosti.
2.      Na
účely
posúdenia
dôvodnosti
žaloby s cieľom
určiť,
či
patrí
do
oblasti
„zmluvných
vecí“ v zmysle
článku 5
bodu 1
nariadenia
č. 44/2001
súd,
na
ktorý
bola
podaná
žaloba,
nie
je v štádiu
overovania
právomoci
povinný
preskúmať
zmluvný
záväzok
alebo
prípadne
obsah
dotknutej
zmluvy
alebo
zmlúv. S cieľom
overiť,
či
sú
splnené
základné
podmienky
jeho
právomoci,
tento
súd
identifikuje
iba
väzby
so
štátom
sídla
súdu,
ktoré
odôvodňujú
jeho
právomoc
podľa
tohto
ustanovenia, a posúdi
všetky
skutočnosti,
ktoré
má k dispozícii,
najmä
príslušné
tvrdenia
žalobcu,
pokiaľ
ide o povahu
záväzkov,
na
ktorých
sa
zakladá
jeho
žaloba,
vrátane
prípadných
námietok
predložených
žalovaným.
Skutočnosť,
že
žaloba, o ktorú
ide
vo
veci
samej,
je
žalobou o uznanie
vlastníckeho
práva,
nemá
žiadny
vplyv
na
to,
že
táto
žaloba
patrí
do
oblasti
„zmluvných
vecí“, a teda
ani
na
uplatnenie
článku 5
bodu 1
nariadenia
č. 44/2001.
3.      Žaloba o uznanie
vlastníckeho
práva k hnuteľnej
veci,
pokiaľ
je
založená
na
dvoch
zmluvách,
ktoré
nezaväzujú
priamo
účastníkov
sporu,
patrí
do
oblasti
„zmluvných
vecí“ v zmysle
článku 5
bodu 1
nariadenia
č. 44/2001.
Na
určenie
miesta
zmluvného
plnenia,
ktoré
je
predmetom
žaloby,
sa
má
vziať
do
úvahy
pôvodná
zmluva,
ktorá
je
predmetom
sporu.
1      Jazyk prednesu: francúzština.
2      Nariadenie Rady z 22. decembra 2000 o právomoci a o uznávaní a výkone rozsudkov v občianskych a obchodných veciach (Ú. v. ES L 12, 2001, s. 1; Mim. vyd. 19/004, s. 42). Nariadenie č. 44/2001 bolo zrušené nariadením Európskeho parlamentu a Rady (EÚ) č. 1215/2012 z 12. decembra 2012 o právomoci a o uznávaní a výkone rozsudkov v občianskych a obchodných veciach (Ú. v. EÚ L 351, 2012, s. 1). Nariadenie č. 1215/2012 je v súlade so svojím článkom 81, až na niektoré výnimky, uplatniteľné až od 10. januára 2015. Vzhľadom na dátum začatia sporu vo veci samej sa tento spor naďalej spravuje nariadením č. 44/2001.
3      Nariadenie Európskeho parlamentu a Rady zo 17. júna 2008 o rozhodnom práve pre zmluvné záväzky (Rím I) (Ú. v. EÚ L 177, 2008, s. 6).
4      Rozsudky z 15. júna 2017, Kareda (C‑249/16, ďalej len „rozsudok Kareda“, EU:C:2017:472); zo 7. marca 2018, flightright a i. (C‑274/16, C‑447/16 a C‑448/16, ďalej len „rozsudok flightright“, EU:C:2018:160); zo 4. októbra 2018, Feniks (C‑337/17, ďalej len „rozsudok Feniks“, EU:C:2018:805), a z 26. marca 2020, Primera Air Scandinavia (C‑215/18, ďalej len „rozsudok Primera Air Scandinavia“, EU:C:2020:235).
5      Rozsudok z 8. mája 2019, Kerr (C‑25/18, EU:C:2019:376, bod 24 a citovaná judikatúra).
6      Rozsudok zo 17. júna 1992 (C‑26/91, ďalej len „rozsudok Handte“, EU:C:1992:268, bod 15).
7      Rozsudok z 8. mája 2019, Kerr (C‑25/18, EU:C:2019:376, bod 25 a citovaná judikatúra).
8      Rozsudok Kareda (body 30 a 31).
9      Rozsudok flightright (body 57 až 63).
10      Rozsudok Feniks (body 42 a 43).
11      Rozsudky flightright (bod 61) a Primera Air Scandinavia (bod 44).
12      Pozri najmä rozsudky z 25. marca 2021, Obala i lučice (C‑307/19, EU:C:2021:236, bod 49), a z 24. februára 2022, Suzlon Wind Energy Portugal (C‑605/20, EU:C:2022:116, bod 31 a citovaná judikatúra).
13      Dohovor uzatvorený medzi členskými štátmi na základe článku 220 štvrtej zarážky Zmluvy o založení Európskeho hospodárskeho spoločenstva (teraz článok 293 štvrtá zarážka ES) o právomoci a výkone rozsudkov v občianskych a obchodných veciach (Ú. v. ES L 299, 1972, s. 32), ktorý bol následne zmenený jednotlivými dohovormi o pristúpení nových členských štátov k tomuto dohovoru (ďalej len „Bruselský dohovor“).
14      Pozri odôvodnenie 19 nariadenia č. 44/2001.
15      Rozsudok zo 14. marca 2013, Česká spořitelna (C‑419/11, EU:C:2013:165, bod 27).
16      Rozsudok zo 7. februára 2013, Refcomp (C‑543/10, EU:C:2013:62, bod 20 a citovaná judikatúra).
17      Pozri najmä rozsudok z 3. mája 2007, Color Drack (C‑386/05, EU:C:2007:262, bod 18).
18      Rozsudok z 22. marca 1983 (34/82, ďalej len „rozsudok Peters Bauunternehmung“, EU:C:1983:87, body 9 a 10).
19      Pozri najmä rozsudky Handte, bod 10; zo 14. marca 2013, Česká spořitelna (C‑419/11, EU:C:2013:165, bod 27), a Feniks (bod 38 a citovaná judikatúra).
20      Obsiahla judikatúra Súdneho dvora týkajúca sa článku 5 bodu 1 Bruselského dohovoru a nariadenia č. 44/2001 odhaľuje zložitosť tohto ustanovenia a ťažkosti spojené s jeho vykonávaním. Pozri najmä dôvodovú správu profesora Fausta Pocara o Dohovore o právomoci a o uznávaní a výkone rozsudkov v občianskych a obchodných veciach, podpísanom v Lugane 30. októbra 2007 (Ú. v. EÚ C 319, 2009, s. 1, ďalej len „správa Pocar“), bod 44 a nasl., a najmä bod 46 tejto správy, podľa ktorého „bez ohľadu na výklad uvedený v judikatúre, ktorý vyriešil niektoré z ťažkostí, mnohí považovali vyššie uvedené kritériá za neuspokojujúce“.
21      Bod 10 tohto rozsudku. Vec, v ktorej bol vydaný uvedený rozsudok, sa týkala žaloby o vrátenie súm, ktoré boli účtované nemeckej spoločnosti, členovi holandského združenia, na základe interného pravidla prijatého orgánmi tohto združenia a záväzného pre jeho členov.
22      Rozsudok Peters Bauunternehmung (bod 7).
23      Pozri nedávny rozsudok Wikingerhof (bod 26).
24      Pozri správu P. Jenarda o Bruselskom dohovore z roku 1968 (Ú. v. ES C 59, 1979, s. 1), najmä s. 22.
25      Pozri v tejto súvislosti GAUDEMET‑TALLON, H.: Compétence et exécution des jugements en Europe. Nariadenie č. 44/2001. Convention de Bruxelles (1968) et de Lugano (1988 et 2007), 4. vyd., LGDJ, Paríž, 2010, s. 159 a 160: „Je to teda pojem blízkosť (územná alebo procesná blízkosť v závislosti od konkrétneho prípadu), ktorý vysvetľuje možnosti dané ustanovením právneho predpisu.“
26      Bod 15 tohto rozsudku.
27      Pozri najmä rozsudky zo 14. decembra 1977, de Bloos (59/77, EU:C:1977:207, body 14 a 15), a z 19. februára 2002, Besix (C‑256/00, EU:C:2002:99, bod 44).
28      Pozri najmä správu Pocar, bod 42.
29      Pozri najmä rozsudky Peters Bauunternehmung (bod 10); z 8. marca 1988, Arcado (9/87, EU:C:1988:127, bod 10), a nedávny rozsudok Wikingerhof (bod 25).
30      Bod 11 tohto rozsudku: „Ak článok 5 [Bruselského dohovoru] stanovuje prípady osobitnej právomoci, ktorých voľba závisí od rozhodnutia žalobcu, je to z dôvodu, že v určitých presne vymedzených situáciách existuje osobitne úzka väzba medzi sporom a súdom, ktorý môže o ňom rozhodovať so zreteľom na riadny výkon spravodlivosti.“
31      Pozri bod 32 vyššie.
32      Pozri najmä GAUDEMET‑TALLON, H., c. d.., s. 161.
33      Rozsudok z 27. septembra 1988 (189/87, EU:C:1988:459, bod 19).
34      Rozsudok Kalfelis sa týkal pojmu „vec[i] nárokov z mimozmluvnej zodpovednosti“, ale Súdny dvor následne toto tvrdenie analogicky uplatnil v rozsudkoch týkajúcich sa pojmu „zmluvn[é] vec[i]“. Pozri najmä rozsudok zo 14. júla 2016, Granarolo (C‑196/15, EU:C:2016:559, bod 18), a rozsudok Feniks (bod 37).
35      Rozsudky Handte, bod 14; z 27. októbra 1998, Réunion européenne a i. (C‑51/97, EU:C:1998:509, bod 16), ako aj z 5. februára 2004, Frahuil (C‑265/02, EU:C:2004:77, bod 23).
36      Pozri v tejto súvislosti rozsudok Peters Bauunternehmung (bod 13): „Zdá sa…, že členstvo v združení vytvára medzi členmi združenia úzke väzby rovnakého typu, ako sú väzby medzi zmluvnými stranami, a že je preto opodstatnené považovať za zmluvné záväzky na účely uplatnenia článku 5 ods. 1 dohovoru záväzky, na ktoré odkazuje vnútroštátny súd.“ Kurzívou zvýraznil generálny advokát. Pozri v tejto súvislosti body 52 až 55 vyššie.
37      Bod 15 tohto rozsudku.  Vec, v ktorej bol vydaný tento rozsudok, sa týkala žaloby o náhradu škody spôsobenej nesúladom veci, ktorú podal ďalší nadobúdateľ tovaru kúpeného od sprostredkujúceho predávajúceho proti výrobcovi. V danom prípade išlo teda o reťazec medzinárodných zmlúv týkajúcich sa tovaru, v ktorých sa zmluvné záväzky zmluvných strán v jednotlivých zmluvách líšili (bod 17 uvedeného rozsudku).
38      Pozri odôvodnenie 11 nariadenia č. 44/2001.
39      Rozsudok Handte, bod 21.
40      Súdny dvor uviedol, že „cieľ právnej ochrany osôb usadených v Spoločenstve, ktorý má byť [Bruselským] dohovorom okrem iného dosiahnutý, vyžaduje, aby normy súdnej právomoci, ktoré sa odchyľujú od všeobecnej zásady tohto dohovoru, boli vykladané tak, aby umožňovali bežne informovanému žalovanému rozumne predvídať, na akom súde, inom ako súde štátu jeho bydliska, môže byť žalovaný. Treba však konštatovať, že… uplatnenie normy osobitnej právomoci… na spor medzi ďalším nadobúdateľom veci a výrobcom nie je pre výrobcu predvídateľné, a preto nie je zlučiteľné so zásadou právnej istoty“ (rozsudok Handte, body 18 a 19). Kurzívou zvýraznil generálny advokát.
41      Pozri v tejto súvislosti najmä rozsudky z 27. októbra 1998, Réunion européenne a i. (C‑51/97, EU:C:1998:509, body 34 a 36), ako aj zo 17. septembra 2002, Tacconi (C‑334/00, EU:C:2002:499), ktorého bod 20 odkazuje na body 25 a 26 rozsudku z 19. februára 2002, Besix (C‑256/00, EU:C:2002:99), ktoré sa týkajú cieľa predvídateľnosti, ale neuvádza bod 27 týkajúci sa cieľa blízkosti a riadneho výkonu spravodlivosti.
42      Pozri najmä rozsudky z 27. októbra 1998, Réunion européenne a i. (C‑51/97, EU:C:1998:509, bod 17); zo 17. septembra 2002, Tacconi (C‑334/00, EU:C:2002:499, bod 23), a z 5. februára 2004, Frahuil (C‑265/02, EU:C:2004:77, bod 24). Pozri tiež návrhy, ktoré predniesol generálny advokát Cosmas vo veci Réunion européenne a i. (C‑51/97, EU:C:1998:45, bod 24).
43      Pozri najmä GAUDEMET‑TALLON, H., c. d., s. 161 a 170.
44      Pozri v tejto súvislosti Mankowski, P., komentár. In: Brussels Ibis Regulation – Commentary.
Magnus, U., a Mankowski, P. (eds). Köln: Otto Schmidt. 2016, s. 155, ods. 26.
45      Pozri najmä judikatúru citovanú v poznámke pod čiarou 19 vyššie.
46      Pozri najmä rozsudok z 27. októbra 1998, Réunion européenne a i. (C‑51/97, EU:C:1998:509, bod 16).
47      Lehmann, M.: Special jurisdiction. In: The Brussels I Regulation Recast.
In: DICKINSON, A., LEIN, E. (eds.), Oxford University Press, 2015, s. 140, ods. 4.25.
48      Pozri MANkowski, P., komentár. In: Brussels Ibis Regulation – Commentary, c. d., s. 155, a najmä odsek 26.
49      Bod 11. Kurzívou zvýraznil generálny advokát.
50      Bod 15 tohto rozsudku.
51      Pozri nedávno Pretelli, I.: La bonne foi dans la pondération de la proximité et la fonction résiduelle du for spécial en „matière contractuelle“ dans le règlement Bruxelles I. In: Revue critique de droit international privé, č. 1, Dalloz, 2020, s. 80 – 82: „Význam prikladaný blízkosti v porovnaní s absolútnou právnou istotou… sa prejavuje tým, že v systematike nariadenia Brusel I majú súd miesta bydliska žalovaného a špeciálne príslušné súdy rovnaké postavenie a ich spoločným cieľom je zabezpečiť riadny výkon spravodlivosti na európskom území. …Najbližší súd je ten, pri ktorom možno predpokladať, že poskytne najlepšiu spravodlivosť. Táto zvýšená zrozumiteľnosť sporov tvorí axiologický základ miestnej súdnej príslušnosti.“
52      Pozri najmä MANKOWSKI, P., komentár. In: Brussels Ibis Regulation – Commentary, c. d., s. 164, bod 43. Pozri tiež moje návrhy vo veci Kolassa (C‑375/13, EU:C:2014:2135, bod 49).
53      Pozri bod 52 a nasl. vyššie.
54      Pozri analogicky najmä návrhy, ktoré predniesol generálny advokát Jacobs vo veci Gabriel (C‑96/00, EU:C:2001:690, body 44 až 47): „Zákonnej výnimke, rovnako ako každému inému zákonnému ustanoveniu, treba prikladať vlastný význam, ktorý sa určuje so zreteľom na jej predmet a znenie a na všeobecnú systematiku a účel nástroja, ktorého je súčasťou.“
55      V prospech pružného výkladu pojmu „zmluvný záväzok“ pozri návrhy, ktoré predniesol generálny advokát Saugmandsgaard Øe vo veci Wikingerhof (C‑59/19, EU:C:2020:688, bod 38): „V tejto súvislosti je teda možné a podľa mňa opodstatnené vykladať kategóriu, ktorá pozostáva zo „zmluvných vec[í]“ takým spôsobom, aby do nej boli zahrnuté inštitúty príbuzné zmluvám, a to v záujme riadneho výkonu spravodlivosti pri rozhodovaní sporov s medzinárodným prvkom“. Pozri tiež Minois, M.: Recherche sur la qualification en droit international privé des obligations. Paris: LGDJ, 2020, s. 174 – 180.
56      Pozri v tomto zmysle Pretelli, I.: c. d., s. 80 – 82.
57      K tomuto aspektu sa vo svojej analýze ešte vrátim, aby som určil, ktorý prístup k výkladu je správny na dosiahnutie tejto rovnováhy medzi rôznymi cieľmi nariadenia č. 44/2001. Pozri body 73 a 74 vyššie. V tejto súvislosti sa v právnickej literatúre nedávno vyskytol názor, že neexistencia hierarchie medzi jednotlivými cieľmi nariadenia č. 1215/2012 neumožňuje uprednostniť ten či onen výklad. Z toho vyplýva, že každý výklad pojmu „zmluvné veci“, či už reštriktívny alebo extenzívny, môže dialekticky vyvrátiť uhol pohľadu druhého výkladu. Pozri v tejto súvislosti Poesen, M.: From Mirages to aspirations – The Periphery of „Matters Relating to a Contract“ in Regulation (EU) No 1215/2012“. In: Yearbook of Private International Law, zv. 22, Otto Schmidt, 2021, s. 511 – 545, najmä s. 518 a právnickú literatúru citovanú v poznámkach pod čiarou 34 a 35.
58      Pozri najmä rozsudky Handte, bod 10; Zo 14. marca 2013, Česká spořitelna (C‑419/11, EU:C:2013:165, bod 27), a Feniks (bod 38 a citovaná judikatúra).
59      Pozri analogicky najmä rozsudok zo 16. júla 2009, Zuid‑Chemie (C‑189/08, EU:C:2009:475, bod 31). Pozri v tejto súvislosti Lehmann, M.: Special Jurisdiction. In: The Brussels I Regulation Recast, c. d., s. 140 ods. 425, ako aj MANkowski, P., komentár: In: Brussels Ibis Regulation – Commentary, c. d., s. 156, bod 27.
60      Rozsudok zo 4. marca 1982, Effer (38/81, EU:C:1982:79, body 7 a 8).
61      Pozri návrhy, ktoré predniesol generálny advokát Jacobs vo veci Engler (C‑27/02, EU:C:2004:414, bod 38).
62      Rozsudok Peters Bauunternehmung, bod 13. Pozri tiež bod 58 vyššie. Pokiaľ ide o vzťahy medzi akcionármi spoločnosti, ako aj vzťahmi medzi akcionármi a spoločnosťou, ktorú založili, pozri najmä rozsudok z 10. marca 1992, Powell Duffryn (C‑214/89, EU:C:1992:115, bod 16). Pokiaľ ide o vzťah medzi riaditeľom spoločnosti a ním riadenou spoločnosťou, ako je stanovený v právnej úprave týkajúcej sa obchodných spoločností, pozri rozsudok z 10. septembra 2015, Holterman Ferho Exploitatie a i. (C‑47/14, EU:C:2015:574, body 53 a 54). Pokiaľ ide o povinnosti, ktoré spoluvlastníci nehnuteľnosti v súlade so zákonom preberajú vo vzťahu k spoločenstvu vlastníkov bytov, pozri rozsudok z 8. mája 2019, Kerr (C‑25/18, EU:C:2019:376, body 27 až 29).
63      Pozri návrhy, ktoré predniesol generálny advokát Jacobs vo veci Engler (C‑27/02, EU:C:2004:414, bod 38).
64      Rozsudok zo 17. septembra 2002 (C‑334/00, EU:C:2002:499, bod 22). Pripomínam, že vec, v ktorej bol vydaný tento rozsudok, sa týkala žaloby o určenie predzmluvnej zodpovednosti žalovaného. Súdny dvor preto rozhodol, že táto žaloba nespadá pod „zmluvné veci“.
65      Kurzívou zvýraznil generálny advokát.
66      Rozsudok zo 17. septembra 2002, Tacconi (C‑334/00, EU:C:2002:499, bod 22). V tomto zmysle Súdny dvor v rozsudku z 5. februára 2004, Frahuil (C‑265/02, EU:C:2004:77, bod 26), s uvedením bližších podrobností potvrdil neexistenciu požiadavky uzavretia zmluvy, ktorá by zaväzovala účastníkov sporu. Preto rozhodol, že „záväzok, ktorý ručiteľ, ktorý zaplatil clo na základe ručiteľskej zmluvy uzatvorenej s dopravným podnikom, vymáha ako osoba, na ktorú prešli práva colnej správy v rámci regresného nároku uplatneného voči vlastníkovi tovaru, nepatrí do oblasti zmluvných vecí, pokiaľ tento vlastník, ktorý nie je zmluvnou stranou ručiteľskej zmluvy, neschválil uzavretie tejto zmluvy“. (Kurzívou zvýraznil generálny advokát). Ako totiž bolo vyjadrené v právnickej literatúre, ak by vlastník dal súhlas na uzavretie ručiteľskej zmluvy, hoci by nebol zmluvnou stranou tejto zmluvy, regresný nárok uplatnený ručiteľom voči nemu by spadal pod pojem „zmluvné veci“. Pozri GAUDEMET‑TALLON, H.: c. d., s. 170.
67      Rozsudok z 20. januára 2005 (C‑27/02, ďalej len „rozsudok Engler“, EU:C:2005:33, body 45 a 50). Vec, v ktorej bol vydaný tento rozsudok, sa týkala prísľubu výhry, ktorý dal podnikateľ spotrebiteľovi.
68      Pozri v tejto súvislosti tiež rozsudok zo 14. marca 2013, Česká spořitelna (C‑419/11, EU:C:2013:165, bod 46).
69      Rozsudky Handte, bod 15; z 27. októbra 1998, Réunion européenne a i. (C‑51/97, EU:C:1998:509, bod 17); zo 17. septembra 2002, Tacconi (C‑334/00, EU:C:2002:499, bod 23), ako aj z 5. februára 2004, Frahuil (C‑265/02, EU:C:2004:77, bod 24).
70      Rozsudok Engler, bod 48. Pozri tiež návrhy, ktoré predniesol generálny advokát Jacobs v tejto veci (C‑27/02, EU:C:2004:414, bod 38). Pozri tiež bod 56 vyššie.
71      Rozsudok Engler, bod 51. Kurzívou zvýraznil generálny advokát. Pozri tiež návrhy, ktoré predniesol generálny advokát Jacobs v tejto veci (C‑27/02, EU:C:2004:414, bod 38). Pozri nedávne rozsudky Feniks, už citovaný, bod 48, a Primera Air Scandinavia, už citovaný, bod 44.
72      Pozri najmä rozsudky z 28. januára 2015, Kolassa (C‑375/13, EU:C:2015:37, bod 39); flightright, bod 60; Feniks, bod 39, ako aj Wikingerhof, bod 23.
73      Právne záväzky, na ktoré sa vzťahuje táto prvá podmienka, ako vyplývajú z judikatúry Súdneho dvora, stručne uviedol generálny advokát Saugmandsgaard Øe vo svojich návrhoch vo veci Wikingerhof (C‑59/19, EU:C:2020:688, bod 37).
74      Bod 30 tohto rozsudku. Vec, v ktorej bol vydaný uvedený rozsudok, sa týkala regresnej žaloby medzi solidárnymi dlžníkmi úverovej zmluvy.
75      Pokiaľ ide o žalobu o náhradu škody za porušenie výhradnej koncesnej zmluvy, pozri rozsudok zo 6. októbra 1976, De Bloos (14/76, EU:C:1976:134, body 16 a 17). Pokiaľ ide o spor týkajúci sa neoprávneného ukončenia zmluvy o nezávislom obchodnom zastúpení a zaplatenia provízií splatných v rámci plnenia tejto zmluvy, pozri rozsudok z 8. marca 1988, Arcado (9/87, EU:C:1988:127, bod 13).
76      Pozri tiež rozsudok flightright, bod 59. V tejto súvislosti treba pripomenúť, že Súdny dvor definuje zmluvu v zmysle článku 5 bodu 1 nariadenia č. 44/2001 ako súhlasný prejav vôle dvoch osôb. Pozri najmä judikatúru citovanú v bode 58 vyššie. Pozri tiež rozsudok z 11. júla 2002, Gabriel (C‑96/00, EU:C:2002:436, bod 49).
77      Rozsudok Engler, bod 47. Pozri judikatúru citovanú v poznámke pod čiarou 62
vyššie.
78      Pozri bod 56 a nasl. vyššie.
79      Pokiaľ ide najmä o záväzky zmenkového ručiteľa voči remitentovi tejto zmenky, pozri rozsudok zo 14. marca 2013, Česká spořitelna (C‑419/11, EU:C:2013:165, body 48 a 49).
80      Pozri rozsudok zo 14. júla 2016, Granarolo (C‑196/15, EU:C:2016:559, body 24 až 27).
81      Bod 59 tohto rozsudku. Pripomínam, že vec, v ktorej bol vydaný uvedený rozsudok, sa týkala žaloby cestujúcich v leteckej doprave o náhradu za veľké meškanie priamo prípojného letu podanej proti prevádzkujúcemu leteckému dopravcovi, ktorý nebol zmluvným partnerom dotknutých cestujúcich. Pozri tiež návrhy, ktoré predniesol generálny advokát Bobek v spojených veciach flightright a i. (C‑274/16, C‑447/16 a C‑448/16, EU:C:2017:787, bod 54).
82      Pozri najmä rozsudok Feniks, už citovaný, bod 44. Pozri tiež rozsudok zo 14. decembra 1977, de Bloos (59/77, EU:C:1977:207, body 11, 13, 15 a výrok rozsudku).
83      Návrhy, ktoré predniesol generálny advokát Saugmandsgaard Øe vo veci Wikingerhof (C‑59/19, EU:C:2020:688, bod 40). Kurzívou zvýraznil generálny advokát. Pozri článok 12 nariadenia č. 593/2008.
84      Návrhy, ktoré predniesol generálny advokát Saugmandsgaard Øe vo veci Wikingerhof (C‑59/19, EU:C:2020:688, poznámka pod čiarou 52).
85      Pozri poznámku pod čiarou 20
vyššie.
86      Pozri judikatúru citovanú v bode 48 a nasl. vyššie.
87      Pozri
judikatúru citovanú v bodoch 48 a 50 vyššie. Zdá sa však, že v niektorých rozsudkoch je výklad tohto pojmu vedený snahou zabezpečiť rovnováhu medzi rôznymi cieľmi nariadenia č. 44/2001. Pozri v tejto súvislosti rozsudok z 19. februára 2002, Besix (C‑256/00, EU:C:2002:99, body 26, 27, 31 a citovanú judikatúra).
88      Body 48 a 51 tohto rozsudku.
89      Body 31 a 33 tohto rozsudku.
90      Body 59 a 61 tohto rozsudku.
91      Pozri
rozsudky Feniks (body 39 a 48), a Primera Air Scandinavia (bod 44).
92      Pozri v tejto súvislosti Haftel, B.: Revirement et extension du champ de la „matière contractuelle“ dans les relations à trois personnes. In: Revue des contrats, zv. 5, č. 115, 2019, s. 85: „Zdá sa, že po dvoch rozhodnutiach akékoľvek personalistické kritérium úplne zaniklo.“
93      Bod 15
tohto rozsudku.
94      Rozsudok
Engler (body 45 a 50). Pozri tiež bod 58 vyššie.
95      Pozri
rozsudok Peters Bauunternehmung (bod 13).
96      V rámci výkladu článku 7 bodu 1 nariadenia č. 1215/2012 pozri rozsudky Kareda (bod 44); flightright (body 74 a 75), a Feniks (body 34,
36, 44 a 47). Súdny dvor však niekedy odkázal buď len na tento prvý cieľ (rozsudok Primera Air Scandinavia, body 62 a 63), alebo na druhý (rozsudok Wikingerhof, body 28 a 37).
97      Pozri v tomto zmysle rozsudky Feniks (bod 36) a Wikingerhof (bod 28). V tejto súvislosti pripomínam, že uplatniteľnosť článku 5 bodu 1 nariadenia č. 44/2001 závisí jednak od rozhodnutia žalobcu dovolávať sa tohto pravidla osobitnej právomoci a jednak od preskúmania súdom, ktorý začal konanie, osobitných podmienok upravených v tomto ustanovení, pozri rozsudok Wikingerhof (bod 29).
98      Podľa
môjho názoru z judikatúry Súdneho dvora skutočne vyplýva, že takáto rovnováha podľa všetkého zohrala, prinajmenšom vo viacerých rozsudkoch, rozhodujúcu úlohu v rámci pružného výkladu, ku ktorému Súdny dvor vo svojej judikatúre smeroval. Niektorí autori sa však domnievajú, že Súdny dvor neuvádza jasne dôvody, ktoré ho viedli k tomu, že sa rozhodol pre tento výklad a nie pre iný. Pozri najmä Poesen, M.: c. d., s. 523 a právnická literatúra citovaná v poznámke pod čiarou 64: „Ukázalo sa, že nie je možné vysvetliť, prečo [Súdny dvor] uprednostňuje jeden výklad pred druhým.“
99      Pozri v tomto zmysle najmä rozsudok z 19. februára 2002, Besix (C‑256/00, EU:C:2002:99, bod 27 a citovanú judikatúru).
100      Pozri v tomto zmysle najmä rozsudok z 19. februára 2002, Besix (C‑256/00, EU:C:2002:99, bod 31 a citovaná judikatúra). Pozri tiež rozsudky zo 14. júla 2016, Granarolo (C‑196/15, EU:C:2016:559, bod 16), a Feniks (bod 34). Pozri v tejto súvislosti Pretelli, I.: na citovanom mieste, s. 61 – 82.
101      Pozri v tomto zmysle najmä rozsudok z 19. februára 2002, Besix (C‑256/00, EU:C:2002:99, bod 26 a citovaná judikatúra).
102      Pozri v tejto súvislosti Poesen, M.: Regressing into the right Direct: Nekontractual Claims in Proceedings between Contracting Parties under Article 7 of the Brussels Ia Regulation. In: Maastricht Journal of European and Comparative Law, zv. 28, č. 3, 2021, s. 390 – 398, a najmä s. 394 – 395.
103      Pozri
rozsudky z 3. júla 1997, Benincasa (C‑269/95, EU:C:1997:337, bod 27), a z 28. januára 2015, Kolassa (C‑375/13, EU:C:2015:37, bod 61).
104      Pozri
rozsudky zo 4. marca 1982, Effer (38/81, EU:C:1982:79, body 7 a 8), a z 28. januára 2015, Kolassa (C‑375/13, EU:C:2015:37, bod 61), ako aj moje návrhy v tejto veci (C‑375/13, EU:C:2014:2135, bod 74). Pozri tiež bod 56 vyššie.
105      Pozri
analogicky rozsudok z 28. januára 2015, Kolassa (C‑375/13, EU:C:2015:37, bod 62).
106      Rozsudok z 28. januára 2015, Kolassa (C‑375/13, EU:C:2015:37, body 64 a 65), a zo 16. júna 2016, Universal Music International Holding (C‑12/15, EU:C:2016:449, body 45 a 46).
107      Či
už ako jednotlivcom alebo majiteľkou galérie.
108      Pozri
návrhy, ktoré som predniesol vo veci Ellmes Property Services (C‑433/19, EU:C:2020:482, bod 74).
109      Pozri v tejto súvislosti rozsudok z 25. februára 2010, Car Trim (C‑381/08, EU:C:2010:90, body 54 až 60).
110      Pozri v tejto súvislosti rozsudok z 8. mája 2019, Kerr (C‑25/18, EU:C:2019:376, bod 39 a citovaná judikatúra).
111      Pozri
rozsudok z 23. apríla 2009, Falco Privatstiftung a Rabitsch (C‑533/07, EU:C:2009:257, bod 54), podľa ktorého „ako z prípravných prác nariadenia č. 44/2001, tak aj zo štruktúry jeho článku 5 bodu 1 vyplýva, že iba v prípade zmlúv o kúpe tovaru a zmlúv o poskytnutí služieb normotvorca [Únie] zamýšľal na jednej strane neviazať sa na sporný záväzok, ale prihliadnuť na záväzok, ktorý je charakteristický pre tieto zmluvy, a na druhej strane autonómne definovať miesto plnenia ako hraničný ukazovateľ pre súd príslušný v zmluvných veciach“. Kurzívou zvýraznil generálny advokát.
112      Najmä
ak sa ukáže, že je pre vnútroštátny súd ťažké alebo nemožné určiť miesto dodania umeleckých diel alebo miesto poskytnutia služieb zo strany galérie na základe prvej uzatvorenej zmluvy. Na jednej strane pripomínam, že Súdny dvor už rozhodol, že „sa má miesto, kam sa podľa zmluvy tovar dodal alebo mal dodať, určiť na základe ustanovení tejto zmluvy. Ak na základe týchto ustanovení nie je možné určiť miesto dodania bez odvolania sa na hmotné právo uplatniteľné na zmluvu, je týmto miestom miesto fyzického odovzdania tovaru, ktorým kupujúci získal alebo mal získať právo skutočne nakladať s týmto tovarom v konečnom mieste určenia predaja“ (rozsudok z 25. februára 2010, Car Trim,
C‑381/08,
EU:C:2010:90, bod 62 a výrok rozsudku; kurzívou zvýraznil generálny advokát). Na druhej strane pojem „služby“ podľa ustálenej judikatúry predpokladá, že strana, ktorá ich poskytuje, vykonáva určitú činnosť za odmenu, pričom na to, aby bolo možné uplatniť článok 5 bod 1 písm. b) druhú zarážku nariadenia č. 44/2001, nesmie prvok týkajúci sa odmeny chýbať. Vzhľadom na túto skutočnosť musím priznať, že mám pochybnosti, pokiaľ ide o to, či sa spor vo veci samej týka predaja tovaru alebo poskytnutia služieb.
113      Rozsudok
zo 6. októbra 1976 (12/76, EU:C:1976:133).
114      Rozsudok z 23. apríla 2009, Falco Privatstiftung a Rabitsch (C‑533/07, EU:C:2009:257, body 46 až 57).