62023CJ0460_RES
Vec C‑460/23 [Kinsa] (
i
)
OB
proti
Procura della Repubblica
(návrh na začatie prejudiciálneho konania, ktorý podal Tribunale di Bologna)
Rozsudok Súdneho dvora (veľká komora) z 3. júna 2025
„Návrh na začatie prejudiciálneho konania – Priestor slobody, bezpečnosti a spravodlivosti – Hraničné kontroly, azyl a prisťahovalectvo – Smernica 2002/90/ES – Všeobecný trestný čin napomáhania neoprávnenému vstupu, tranzitu a pobytu – Článok 1 ods. 1 písm. a) – Konformný výklad Charty základných práv Európskej únie – Článok 7 – Rešpektovanie súkromného a rodinného života – Článok 24 – Práva dieťaťa – Článok 52 ods. 1 – Zásah do podstaty základných práv – Článok 18 – Právo na azyl – Osoba, ktorá zabezpečí, aby na územie členského štátu neoprávnene vstúpili maloletí štátni príslušníci tretej krajiny, ktorí ju sprevádzajú a ktorých má v skutočnej opatere“
Hraničné kontroly, azyl a prisťahovalectvo – Prisťahovalecká politika – Stíhanie napomáhania neoprávnenému vstupu, tranzitu a pobytu – Všeobecný trestný čin napomáhania neoprávnenému vstupu – Pojem – Osoba, ktorá zabezpečí, aby na územie členského štátu neoprávnene vstúpili maloletí štátni príslušníci tretej krajiny, ktorých má v skutočnej opatere – Vylúčenie – Vnútroštátna právna úprava, ktorá trestnoprávne postihuje toto správanie – Neprípustnosť – Právo na rešpektovanie rodinného života – Povinnosť zohľadniť najlepšie záujmy dieťaťa
[Charta základných práv Európskej únie, články 7, 18, 24 a článok 52 ods. 1; smernica Rady 2002/90, článok 1 ods. 1 písm. a)]
(pozri body 43 – 73 a výrok)
Zhrnutie
Súdny dvor zasadajúci vo veľkej komore, na ktorý sa obrátil Tribunale di Bologna (súd v Bologni, Taliansko), na jednej strane spresnil, že výklad článku 1 ods. 1 písm. a) smernice 2002/90 (
1
) v súlade s článkami 7 a 24 Charty základných práv Európskej únie (ďalej len „Charta“) má za následok, že z pôsobnosti trestného činu napomáhania neoprávnenému vstupu v zmysle tohto ustanovenia je vylúčené správanie osoby, ktorá v rozpore s pravidlami upravujúcimi pohyb osôb cez hranice zabezpečí, aby na územie členského štátu vstúpili maloletí štátni príslušníci tretej krajiny, ktorí ju sprevádzajú a ktorých má v skutočnej opatere. Súdny dvor na druhej strane usúdil, že tieto články bránia vnútroštátnej právnej úprave, ktorá trestnoprávne postihuje takéto správanie.
Dňa 27. augusta 2019 sa OB, štátna príslušníčka tretej krajiny, ktorú sprevádzali dve maloleté štátne príslušníčky tej istej tretej krajiny, dostavila s falošnými cestovnými pasmi na letiskovú hranicu v Bologni (Taliansko) po prílete z tretej krajiny. Týmito deťmi boli jej dcéra a jej neter, ktorá bola zverená do jej opatery po smrti svojej matky.
Dňa 28. augusta 2019 bola OB zatknutá a obe deti boli umiestnené do detského domova. Na súde v Bologni, ktorý podal návrh na začatie prejudiciálneho konania, bolo začaté konanie proti OB pre trestný čin napomáhania neoprávnenému vstupu štátnych príslušníkov tretej krajiny, ako je upravený v článku 12 ods. 1 konsolidovaného predpisu o imigrácii (
2
), ktorým sa do talianskeho právneho poriadku preberá článok 1 ods. 1 písm. a) smernice 2002/90 (
3
), ako aj pre trestný čin držby falošných dokladov totožnosti podľa talianskeho Trestného zákona. Naproti tomu OB nebola trestne stíhaná za neoprávnený vstup na talianske územie.
Dňa 29. augusta 2019 OB na pojednávaní, na ktorom bolo potvrdené jej zatknutie pred sudcom súdu v Bologni, povereným trestným vyšetrovaním, vyhlásila, že utiekla zo svojej krajiny pôvodu z dôvodu vyhrážok smrťou zo strany jej bývalého partnera a obavy o telesnú integritu neplnoletých osôb, ktoré ju sprevádzali.
Sudca poverený trestným vyšetrovaním potvrdil zatknutie OB, avšak zamietol návrh prokuratúry na jej vzatie do vyšetrovacej väzby.
Dňa 9. októbra 2019 podala OB žiadosť o medzinárodnú ochranu.
Zo zistení vnútroštátneho súdu vyplýva, že maloleté osoby boli v „opatere“ a pod „ochranou“ OB. Tento súd sa domnieval, že správanie OB zodpovedá trestnému činu upravenému v článku 12 ods. 1 konsolidovaného predpisu o imigrácii, a nevzťahuje sa naň výnimka stanovená v odseku 2 tohto článku. (
4
) Pýtal sa, či takéto správanie môže byť napriek tomu kvalifikované ako čin spáchaný na účely „humanitárnej pomoci“ v zmysle článku 1 ods. 2 smernice 2002/90, (
5
) a nespadať pod všeobecný trestný čin napomáhania neoprávnenému vstupu, ako je stanovený v článku 1 ods. 1 písm. a) tejto smernice, keďže jeho cieľom bolo uľahčiť dotknutým maloletým osobám výkon ich práv zaručených Chartou. (
6
)
Vnútroštátny súd uviedol, že smernica 2002/90 sa obmedzuje na stanovenie práva, a nie povinnosti členských štátov nepovažovať za trestný čin správanie, ktorého cieľom je poskytnúť pomoc pri neoprávnenom vstupe na ich územie, ak je cieľom tohto správania poskytnúť „humanitárnu pomoc“, a pýtal sa najmä na platnosť jej článku 1 z hľadiska Charty, ako aj na výklad tohto posledného uvedeného ustanovenia, a to s cieľom určiť, či bráni vnútroštátnym ustanoveniam preberajúcim smernicu.
Posúdenie Súdnym dvorom
Súdny dvor pripomenul, že akt Európskej únie sa má vykladať v čo najväčšom možnom rozsahu v súlade s celým primárnym právom, okrem iného s ustanoveniami Charty. Vzhľadom na skutkové okolnosti vo veci samej majú články 7, 18 a 24 Charty (
7
) rozhodujúci význam pre odpoveď na položené otázky. Okrem toho tieto otázky vychádzajú z predpokladu, že správanie, o ktoré ide vo veci samej, spadá pod všeobecný trestný čin napomáhania neoprávnenému vstupu, ako je definovaný v článku 1 ods. 1 písm. a) smernice 2002/90.
Súdny dvor tak preskúmal, či sa má článok 1 ods. 1 písm. a) smernice 2002/90 v spojení najmä s článkami 7, 18 a 24 Charty vykladať v tom zmysle, že správanie osoby, ktorá v rozpore s pravidlami upravujúcimi pohyb osôb cez hranice zabezpečí, aby na územie členského štátu vstúpili maloletí štátni príslušníci tretej krajiny, ktorí ju sprevádzajú a ktorých má v skutočnej opatere, (
8
) nepatrí pod všeobecný trestný čin napomáhania neoprávnenému vstupu.
Uvedené ustanovenie smernice 2002/90 možno z dôvodu jeho otvoreného znenia vykladať rôzne. Hoci sa výslovne netýka správania, o ktoré ide vo veci samej, výslovne nevylučuje ani výklad, podľa ktorého takéto správanie spadá pod všeobecný trestný čin, ktorý je v ňom stanovený.
Tento posledný uvedený výklad však nemožno prijať.
V prvom rade by bol takýto výklad v rozpore s cieľmi smernice 2002/90. Také správanie, akým je správanie OB, totiž nepredstavuje napomáhanie nelegálnej imigrácii, ale je dôsledkom toho, že táto osoba prevzala osobnú zodpovednosť, ktorá jej prináleží z titulu opatery o maloleté osoby.
V druhom rade vzhľadom na články 7 a 24 Charty, s prihliadnutím na ktoré sa má článok 1 ods. 1 písm. a) smernice 2002/90 vykladať, predmetné správanie nemôže spadať pod všeobecný trestný čin napomáhania neoprávnenému vstupu, a to ani vtedy, keď táto osoba sama neoprávnene vstúpila na toto územie.
Akýkoľvek iný výklad by viedol k osobitne závažnému zásahu do práva na rešpektovanie rodinného života a do práv dieťaťa zakotvených v uvedených článkoch Charty do takej miery, že by narušil podstatu týchto základných práv v zmysle článku 52 ods. 1 Charty.
Ak by sa totiž pripustilo, že určitá osoba by mohla byť potrestaná za to, že maloletým osobám, ktoré má v skutočnej opatere, iba napomáhala neoprávnene vstúpiť na územie členského štátu, narušilo by to túto podstatu.
Takýmto správaním sa taká osoba, akou je OB, v zásade obmedzuje na konkrétne plnenie povinnosti, ktorá vyplýva z jej osobnej zodpovednosti založenej na rodinnom vzťahu s týmito maloletými osobami, s cieľom zabezpečiť im ochranu a starostlivosť, ktorá je potrebná pre ich blaho a rozvoj. Správanie tejto osoby je konkrétnym vyjadrením jej všeobecnej zodpovednosti voči týmto maloletým osobám.
V dôsledku toho pod hrozbou zásahu do podstaty práv zakotvených v článkoch 7 a 24 Charty, článok 1 ods. 1 písm. a) smernice 2002/90 nemôže mať za cieľ, aby bolo také správanie, akým je správanie OB, kvalifikované ako „napomáhanie neoprávnenému vstupu“ na toto územie, a z tohto dôvodu byť trestne stíhané.
V poslednom rade sa tento výklad musí uplatniť aj s ohľadom na článok 18 Charty (
9
), ktorý je relevantný v prípade, keď – rovnako ako OB – dotknutá osoba po vstupe na územie daného členského štátu podala žiadosť o medzinárodnú ochranu.
V tejto súvislosti právo každého štátneho príslušníka tretej krajiny podať žiadosť o medzinárodnú ochranu na území členského štátu, vrátane jeho hraníc alebo tranzitného priestoru, aj keď sa na tomto území zdržiava neoprávnene, sa musí priznať bez ohľadu na vyhliadky na úspech jeho žiadosti. Po podaní takejto žiadosti nemožno žiadateľa v zásade považovať za neoprávnene sa zdržiavajúceho na území dotknutého členského štátu, kým sa nerozhodne o jeho žiadosti na prvom stupni, inak by bola ohrozená účinnosť práva na azyl, ako je zaručené článkom 18 Charty. Účinnosť práva na azyl môžu ohroziť aj opatrenia, ktoré bez primeraného odôvodnenia odrádzajú štátneho príslušníka tretej krajiny od predloženia jeho žiadosti o medzinárodnú ochranu príslušným orgánom.
V tejto veci má OB práva vyplývajúce z podania takejto žiadosti a nemožno ju vystaviť trestnoprávnym sankciám ani z dôvodu jej vlastného neoprávneného vstupu na talianske územie, ani z dôvodu, že pri tomto vstupe ju sprevádzali jej dcéra a jej neter, ktoré má v skutočnej opatere.
Súdny dvor konštatoval, že za týchto podmienok nie je potrebné skúmať platnosť článku 1 smernice 2002/90 ani vykladať odsek 2 tohto článku, ktorý sa týka vylúčenia trestnej zodpovednosti v prípadoch, keď je cieľom predmetného správania poskytnúť dotknutej osobe humanitárnu pomoc.
Okrem toho vzhľadom na otázky vnútroštátneho súdu týkajúce sa zlučiteľnosti vnútroštátneho ustanovenia, ktoré do talianskeho právneho poriadku prebralo najmä článok 1 ods. 1 písm. a) smernice 2002/90, s právom Únie, Súdny dvor pripomenul, že pri vykonávaní opatrení na prebratie smernice musia súdy členských štátov nielen vykladať svoje vnútroštátne právo v súlade s touto smernicou, ale tiež dbať na to, aby sa nevychádzalo z výkladu tejto smernice, ktorý by bol v rozpore so základnými právami chránenými právnym poriadkom Únie alebo s inými všeobecnými zásadami uznávanými v tomto právnom poriadku.
V dôsledku toho členské štáty pri preberaní článku 1 ods. 1 písm. a) smernice 2002/90, ktorej cieľom je presne definovať trestný čin napomáhania nelegálnej imigrácii, nemôžu vo svojom vnútroštátnom práve zaviesť pravidlá, ktoré by išli nad rámec rozsahu tohto trestného činu, ako je definovaný v tomto ustanovení, tým, že v rozpore s článkami 7 a 24, ako aj s článkom 52 ods. 1 Charty doň zahrnú druhy správania, na ktoré sa uvedené ustanovenie nevzťahuje.
Okrem toho tieto články 7 a 24 samy osebe postačujú a nemusia byť spresnené ustanoveniami práva Únie alebo vnútroštátnym právom, aby bolo jednotlivcom priznané samostatne uplatniteľné právo. Ak by teda vnútroštátny súd konštatoval, že jeho vnútroštátne právo nemožno vykladať v súlade s právom Únie, bol by povinný v rámci svojich právomocí zabezpečiť súdnu ochranu vyplývajúcu pre osoby podliehajúce súdnej právomoci z týchto článkov a zabezpečiť ich plný účinok tým, že v prípade potreby neuplatní článok 12 konsolidovaného predpisu o imigrácii.
(
i
)	Názov tejto veci je fiktívny. Nezodpovedá skutočnému menu ani názvu žiadneho z účastníkov konania.
(
1
)	Smernica Rady 2002/90/ES z 28. novembra 2002, ktorá definuje napomáhanie neoprávnenému vstupu, tranzitu a pobytu (Ú. v. ES L 328, 2002, s. 17; Mim. vyd. 19/006, s. 64). Článok 1 tejto smernice, nazvaný „Všeobecné porušenie právnych predpisov“, v odseku 1 písm. a) stanovuje, že každý členský štát prijme primerané trestnoprávne sankcie voči „každej osobe, ktorá úmyselne napomáha osobe, ktorá nie je štátnym príslušníkom členského štátu, aby vstúpila alebo prešla cez územie členského štátu porušujúc právne predpisy dotknutého členského štátu týkajúce sa vstupu alebo tranzitu cudzincov“.
(
2
)	Decreto legislativo n. 286 – Testo unico delle disposizioni concernenti la disciplina dell’immigrazione e norme sulla condizione dello straniero (legislatívny dekrét č. 286, ktorým sa kodifikuje právna úprava v oblasti imigrácie a pravidlá týkajúce sa postavenia cudzinca) z 25. júla 1998 (GURI č. 191 z 18. augusta 1998, riadna príloha č. 139), v znení uplatniteľnom na skutkové okolnosti vo veci samej.
(
3
)	Ako aj článok 1 ods. 1 rámcového rozhodnutia Rady 2002/946/SVV z 28. novembra 2002 o posilnení trestného systému na zabránenie napomáhaniu neoprávnenému vstupu, tranzitu a pobytu (Ú. v. ES L 328, 2002, s. 1; Mim. vyd. 19/006, s. 61).
(
4
)	Toto ustanovenie stanovuje, že „činnosti v oblasti záchrany a humanitárnej pomoci poskytované v Taliansku cudzincom v zraniteľnej situácii, ktorí sa v každom prípade nachádzajú na území štátu“, nie sú trestným činom.
(
5
)	Podľa tohto ustanovenia „každý členský štát sa môže rozhodnúť, že neuvalí postihy za správanie definované v [článku 1 ods. 1 písm. a)] a uplatní svoje vnútroštátne právne predpisy a právnu prax na prípady, v ktorých cieľom takéhoto správania je poskytnutie humanitárnej pomoci dotknutým osobám“.
(
6
)	Konkrétne, po prvé výkon ich práva na život, fyzickú integritu, ako aj slobodu a bezpečnosť, pokiaľ sú tieto práva ohrozené v ich krajine pôvodu, po druhé ich práva na rešpektovanie rodinného života vzhľadom na príbuzenský vzťah medzi OB a týmito maloletými osobami a po tretie ich práva na azyl v súvislosti so žiadosťou o medzinárodnú ochranu, ktorú podala OB.
(
7
)	Tieto ustanovenia zakotvujú právo na rešpektovanie rodinného života, právo na azyl a práva dieťaťa.
(
8
)	Ďalej len „takéto správanie“.
(
9
)	Podľa tohto ustanovenia sa právo na azyl zaručuje dodržiavaním pravidiel Ženevského dohovoru a v súlade so Zmluvou o EÚ a Zmluvou o FEÚ. Členské štáty musia dodržiavať takéto pravidlá pri vykonávaní smernice 2002/90 a rámcového rozhodnutia 2002/946.