NÁVRHY
GENERÁLNEHO
ADVOKÁTA
JEAN
RICHARD
DE
LA
TOUR
prednesené
19. marca 2026(1)
Vec C‑808/24 [Zálečta](i)
M. R.
proti
Ministerstvu vnútra Slovenskej republiky
[návrh
na
začatie
prejudiciálneho
konania,
ktorý
podal
Okresný
súd
Lučenec
(Slovensko)]
„ Návrh
na
začatie
prejudiciálneho
konania – Sociálna
politika – Smernica
2003/88/ES – Organizácia
pracovného
času – Článok 2
bod 1 – Pracovný
čas – Článok 6 písm. b) – Maximálny
týždenný
pracovný
čas – Bezpečnosť a ochrana
zdravia
pracovníkov – Pracovný
čas
hasičov a záchranárov – Čas
služobnej
pohotovosti
na
pracovisku,
ktorý
nie
je
zahrnutý
do
pracovného
času – Paralelné
prekročenie
hranice
týždenného
pracovného
času – Právo
na
náhradu
nemajetkovej
ujmy
uplatnené
voči
členskému
štátu z dôvodu
porušenia
práva
Únie – Nesprávne
prebratie – Podmienky – Určenie
výšky tejto
náhrady “
I.      Úvod
1.        Člen
obvodného
hasičského a záchranného
zboru
na
Slovensku
podal
proti
Slovenskej
republike
žalobu
na
Okresný
súd
Lučenec
(Slovensko) o náhradu
nemajetkovej
ujmy,
ktorá
mu
údajne
bola
spôsobená v dôsledku
nesprávneho
prebratia
smernice
Európskeho
parlamentu a Rady
2003/88/ES
zo
4. novembra
2003 o niektorých
aspektoch
organizácie
pracovného
času
do
slovenského
právneho
poriadku(2).
2.        Návrh
na
začatie
prejudiciálneho
konania
tohto
súdu
sa
týka
výkladu
článku 2
bodu 1
tejto
smernice v spojení s jej
článkom 6 písm. b) a podmienok
náhrady
údajnej
ujmy.
Súdnemu
dvoru
sa
tak
opätovne
kladie
otázka
týkajúca
sa
podmienok
uplatnenia
zodpovednosti
členského
štátu v súvislosti s pracovným
časom
hasiča
zamestnaného
vo
verejnom
sektore.
3.        Navrhnem
preto
Súdnemu
dvoru,
aby
sa
opieral o zásady
pripomenuté
najmä v rozsudku z 25. novembra
2010,
Fuß(3), a rozhodol,
že:
–        z týchto
dvoch
ustanovení
smernice
2003/88
môže
iba
článok 6 písm. b)
priznať
jednotlivcom
individuálne
práva,
ktoré
im
môžu
zakladať
právo
na
náhradu
ujmy
z dôvodu
porušenia
tohto
článku
dotknutým
členským
štátom,
–        iba
nemajetková
ujma
spôsobená
prekročením
maximálneho
týždenného
pracovného
času
stanoveného v článku 6 písm. b)
tejto
smernice
môže
viesť k náhrade
ujmy
v prípade
porušenia
článku 2
bodu 1
uvedenej
smernice
členským
štátom,
a
–        určenie
výšky
náhrady ujmy,
ktorá
by
vznikla v dôsledku
tohto
prekročenia,
patrí
do
pôsobnosti
vnútroštátneho
práva v súlade
so
zásadami
ekvivalencie a efektivity.
II.    Právny rámec
A.      Právo Únie
4.        Článok 2 bod 1 smernice
2003/88
definuje
„pracovný
čas“
ako
„akýkoľvek
čas,
počas
ktorého
pracovník
pracuje
podľa
pokynov
zamestnávateľa a vykonáva
svoju
činnosť
alebo
povinnosti v súlade s vnútroštátnymi
právnymi
predpismi
a/alebo
praxou“.
5.        Článok 6
tejto
smernice,
nazvaný
„Maximálny
týždenný
pracovný
čas“,
stanovuje:
„Členské
štáty
prijmú
opatrenia
nevyhnutné
na
zabezpečenie
toho,
že v súlade s potrebou
chrániť
bezpečnosť a zdravie
pracovníkov:
a)      týždenný
pracovný
čas
bude
obmedzený
zákonmi,
inými
právnymi
predpismi
alebo
správnymi
opatreniami
alebo
kolektívnymi
zmluvami
alebo
dohodami
medzi
sociálnymi
partnermi;
b)      priemerný
pracovný
čas
pre
každé
obdobie
siedmich
dní
vrátane
nadčasov
neprekročí
48
hodín.“
B.      Slovenské právo
6.        Ustanovenie § 85
ods. 1
zákona
č. 315/2001
Z. z. o Hasičskom a záchrannom
zbore z 2. júla
2001
(ďalej
len
„zákon
č. 315/20001“)
stanovuje:
„Služobný
čas
príslušníka
[hasičského a záchranného
zboru]
je
časový
úsek, v ktorom
príslušník
vykonáva
štátnu
službu a je k dispozícii
služobnému
úradu.“
7.        Podľa § 86
ods. 2
tohto
zákona(4):
„Pri
nerovnomernom
rozvrhnutí
nesmie
byť
dĺžka
služobného
času v jednotlivých
služobných
dňoch
vyššia
ako
18
hodín.
Celková
dĺžka
vykonávania
štátnej
služby a na
ňu
bezprostredne
nadväzujúcej
určenej
služobnej
pohotovosti v mieste
vykonávania
štátnej
služby
je
najviac
24
hodín v služobnom
dni.“
8.        Ustanovenie § 92
ods. 1
uvedeného
zákona
stanovuje:
„Služobný
úrad
určuje
príslušníkovi
[hasičského a záchranného
zboru]
služobnú
pohotovosť v štátnej
službe v mieste
vykonávania
štátnej
služby,
ktorá
bezprostredne
nadväzuje
na
vykonávanie
štátnej
služby
podľa § 86
ods. 2 v rámci
rozvrhnutia
služobného
času.“
9.        Ustanovenie § 122
ods. 3
zákona
č. 315/2001
stanovuje:
„Náhrada
za
služobnú
pohotovosť…
nepatrí
za
čas, v ktorom
došlo
počas
jej
trvania k vykonaniu
štátnej
služby;
takéto
vykonávanie
štátnej
služby
je
štátnou
službou
nadčas.“
III. Skutkový stav sporu vo veci samej a prejudiciálne otázky
10.      M. R.,
člen
obvodného
hasičského a záchranného
zboru,
sa
domáha
náhrady
nemajetkovej
ujmy
vyplývajúcej
zo
skutočnosti,
že
čas
jeho
služobnej
pohotovosti
na
pracovisku
nie
je
zahrnutý
do
jeho
pracovného
času(5) v rozpore s článkom 2
bodom 1
smernice
2003/88,
čo
podľa M. R. tiež
viedlo k porušeniu
článku 6 písm. b)
tejto
smernice.
Ujma,
na
ktorú
sa
odvoláva,
je
založená
na
nesprávnom
prebratí
prvého z týchto
ustanovení,
ktoré
malo
za
následok
prekročenie
maximálneho
týždenného
pracovného
času,
ako
je
definovaný v druhom z uvedených
ustanovení.
M.
R. sa však nedomáha peňažnej náhrady škody z tohto posledného uvedeného dôvodu.
11.      Rozsudkom z 20. decembra
2023
Okresný
súd
Lučenec,
ktorý
je
vnútroštátnym súdom
predkladajúcim
návrh
na
začatie
prejudiciálneho
konania,
najprv
rozhodol,
že
slovenská
právna
úprava
umožňuje
zamestnávateľovi M. R. nezapočítavať
čas
služobnej
pohotovosti
do
pracovného
času v rozpore s článkom 2
bodom 1
smernice
2003/88,
ako
ho
vykladá
Súdny
dvor.(6) Ďalej
usúdil,
že
takéto
porušenie
zakladá
právo
na
náhradu
ujmy
len
vtedy,
ak
pracovný
čas
M. R. vrátane
času
služobnej
pohotovosti
presiahne
maximálny
týždenný
pracovný
čas v rozpore s článkom 6 písm. b)
tejto
smernice.
12.      Predkladajúci
vnútroštátny
súd
napokon
konštatoval,
že
počas
sporného
obdobia
pracovný
čas M. R. vrátane
služobnej
pohotovosti
prekročil o 28
dní
hranicu
stanovenú v článku 6 písm. b)
uvedenej
smernice v spojení s jej
článkom 2
bodom 1 a že
porušenie
týchto
ustanovení
malo
vplyv
na
súkromný a rodinný
život M. R. V dôsledku
toho
uložil
Slovenskej
republike
povinnosť,
aby
mu
zaplatila
určité
sumy
ako
náhradu
nemajetkovej
ujmy
tak z tohto
dôvodu,
ako
aj z dôvodu
straty
nádeje
na
zmenu
právnej
úpravy.
13.      Uznesením z 30. mája
2024
Krajský
súd v Banskej
Bystrici
(Slovensko)
rozhodujúci o odvolaní,
ktoré
podala
Slovenská
republika,
zrušil
rozsudok z 20. decembra
2023 z dôvodu,
že
predkladajúci
vnútroštátny
súd
rozhodol
ultra petita.
Uviedol,
že M. R. si
neuplatnil
ani
právo
založené
na
strate
nádeje
na
zmenu
právnej
úpravy,
ani
právo
na
náhradu
nemajetkovej
ujmy
spojenej s počtom
odpracovaných
hodín
nad
rámec
hranice
stanovenej v článku 6 písm. b)
smernice
2003/88.
Okrem
toho
konštatoval,
že
nemajetková
ujma
spôsobená
nesúladom
vnútroštátneho
práva s článkom 2
bodom 1
tejto
smernice
vedie k tejto náhrade
bez
toho,
aby
bolo
potrebné
konštatovať
porušenie
článku 6 písm. b)
uvedenej
smernice.
14.      Vec
bola
vrátená
na
ďalšie
konanie
predkladajúcemu
vnútroštátnemu
súdu,
ktorý
má
pochybnosti o relevantnosti
takéhoto
výkladu.
Spresňuje,
že
tento
výklad
má
dôsledky
tak
na
vznik
práva
na
náhradu
ujmy,
ako
aj
na
základ
výpočtu
náhrady
ujmy
podľa
toho,
či
toto
právo
súvisí s počtom
odpracovaných
hodín
nad
rámec
hranice
stanovenej v článku 6 písm. b)
tej
istej
smernice.
15.      Za
týchto
okolností
Okresný
súd
Lučenec
rozhodol
prerušiť
konanie a položiť
Súdnemu
dvoru
tieto
prejudiciálne
otázky:
„1.      Zakladá
nárok
na náhradu
škody
voči
členskému
štátu
porušením
práva
Únie
skutočnosť,
že
pracovná
pohotovosť
zamestnanca
sa
podľa
vnútroštátnej
právnej
úpravy
nezapočítava
do pracovného
času v rozpore s článkom 2
ods. 1
smernice
[2003/88],
bez
toho,
aby
bolo
preukázané,
že
súčasne
bol u zamestnanca
porušený
článok 6 písm. b)
predmetnej
smernice?
2.      Ak
je
odpoveď
na
predchádzajúcu
otázku
kladná,
má
vnútroštátny
súd
zohľadňovať
pri
určení
primeranosti
výšky
náhrady
škody
rozsah
hodín
pracovnej
pohotovosti,
ktorý v dôsledku
vnútroštátnej
úpravy
nebol
zahrnutý
do
pracovného
času
zamestnanca,
alebo
výška
náhrady
škody
voči
členskému
štátu
má
byť
stanovená
za
trvanie
protiprávneho
stavu
vo
forme
vnútroštátnej
právnej
úpravy,
ktorá
umožňuje,
aby
pracovná
pohotovosť
nebola
zarátavaná
do
pracovného
času
zamestnanca v rozpore s uvedenou
smernicou?
3.      Ak
je
odpoveď
na
[prvú]
otázku
záporná,
má
vnútroštátny
súd
zohľadňovať
pri
určení
primeranosti
výšky
náhrady
škody
rozsah
hodín, v ktorom
došlo k porušeniu
článku 6 písm. b)
smernice,
alebo
výška
náhrady
škody
voči
členskému
štátu
má
byť
stanovená
za
trvanie
protiprávneho
stavu
vo
forme
vnútroštátnej
právnej
úpravy,
ktorá
umožňuje,
aby
pracovná
pohotovosť
nebola
zarátavaná
do
pracovného
času
zamestnanca v rozpore s uvedenou
smernicou?“
16.      Písomné
pripomienky
predložili
slovenská
vláda,
Írsko a Európska
komisia.
IV.    Analýza
17.      Vzhľadom
na
to,
že
predkladajúci
vnútroštátny
súd
rozhoduje o žalobe o náhradu
škody
spôsobenej
porušením
práva
Únie
členským
štátom,
je
potrebné
uviesť
všeobecné
pravidlá
uplatniteľné v tejto
oblasti a postupne
preskúmať
prvú
prejudiciálnu
otázku a podľa
odpovede
na
túto
otázku,
jednu
alebo
druhú
doplňujúcu
otázku
týkajúcu
sa
kritérií
na
určenie
náhrady,
ktorá
by
mala
byť
vyplatená.
A.      Všeobecné pravidlá v oblasti vzniku zodpovednosti členského štátu v prípade porušenia práva Únie, a najmä smernice 2003/88
18.      Po
prvé
treba
overiť,
či
predkladajúci
vnútroštátny
súd
neuvádza
osobitné
podmienky
vzniku
zodpovednosti
štátu,
ktoré
by
vnútroštátne
právo
stanovovalo
za
menej
prísnych
podmienok,
než
sú
podmienky
stanovené v práve
Únie.(7)
19.      Po
druhé,
ak
to
tak
nie
je,
uplatnia
sa
teda
zásady
práva
Únie
pripomenuté
Súdnym
dvorom v súvislosti
so
smernicou
2003/88, a to:
–        táto
smernica
neobsahuje
nijaké
ustanovenie,
pokiaľ
ide o sankcie
uplatniteľné v prípade
porušenia
minimálnych
požiadaviek,
ktoré
stanovuje,
najmä
čo
sa
týka
dĺžky
pracovného
času, a teda
neobsahuje
nijaké
osobitné
pravidlo,
pokiaľ
ide o náhradu
ujmy prípadne
spôsobenej
pracovníkom z dôvodu
takéhoto
porušenia,(8) a
–        zásada
zodpovednosti
štátu
za
škody
spôsobené
jednotlivcom
porušením
práva
Únie,
ktoré
je
mu
pripísateľné,
je
však
súčasťou
systému
Zmlúv,
na
ktorých
je
Únia
založená.(9)
20.      Na
to,
aby
poškodené
osoby
mali
právo
na
náhradu,
Súdny
dvor
rozhodol,
že
musia
byť
splnené
tieto
tri
podmienky:(10)
–        porušená
právna
norma
Únie
má
za
cieľ
priznať
práva
jednotlivcom,(11)
–        porušenie
tejto
normy
je
dostatočne
závažné
a
–        existuje
priama
príčinná
súvislosť
medzi
týmto
porušením a ujmou
spôsobenou
jednotlivcom.
21.      Po
tretie
Súdny
dvor
poskytuje
vnútroštátnym
súdom
usmernenia
na
vykonanie
týchto
podmienok
umožňujúcich
určiť
zodpovednosť
členských
štátov
za
škody spôsobené
jednotlivcom
porušením
práva
Únie.(12)
B.      O prvej prejudiciálnej otázke týkajúcej sa prvej podmienky vzniku zodpovednosti štátu
22.      Svojou
prvou
prejudiciálnou
otázkou
sa
predkladajúci
vnútroštátny
súd v podstate
pýta,
či
sa
má
článok 2
bod 1
smernice
2003/88
vykladať v tom
zmysle,
že
jeho
cieľom
je
priznať
jednotlivcom
individuálne
práva,
ktoré
im
môžu
zakladať
právo
na
náhradu
voči
členskému
štátu
na
základe
zásady
zodpovednosti
štátu
za
škody spôsobené
jednotlivcom
porušením
práva
Únie,
ktoré
mu
je
pripísateľné.
23.      Na
jednej
strane
spresňujem,
že v prejednávanej
veci
je
nesporné,
že
podľa
kritérií
definovaných
judikatúrou
Súdneho
dvora
čas
služobnej
pohotovosti M. R. patril
do
pracovného
času v zmysle
článku 2
bodu 1
tejto
smernice,
že
slovenská
právna
úprava
nerešpektovala
právo
Únie(13) a že
priemerný
týždenný
pracovný
čas
stanovený v článku 6 písm. b)
uvedenej
smernice
bol
prekročený v určitom
úseku
obdobia,
na
ktoré
sa
odvoláva M. R.(14)
24.      Na
druhej
strane
slovenské
právo
nestanovuje
osobitné
menej
obmedzujúce
podmienky,
než
sú
podmienky
stanovené v práve
Únie
na
vznik
zodpovednosti
štátu.(15)
25.      Pokiaľ
ide o otázku,
či
článok 2
bod 1
smernice
2003/88
priznáva
jednotlivcom
práva,
ktorých
sa
môžu
dovolávať
pred
vnútroštátnymi
súdmi,
poukazujem
po
prvé
na
neexistenciu
judikatúry
Súdneho
dvora
týkajúcej
sa
tohto
ustanovenia.
26.      Po
druhé
treba
zdôrazniť,
že:
–        článok 2
bod 1
smernice
2003/88,
ako
uvádza
jeho
názov,
definuje
„pracovný
čas“
ako
„akýkoľvek
čas,
počas
ktorého
pracovník
pracuje
podľa
pokynov
zamestnávateľa a vykonáva
svoju
činnosť
alebo
povinnosti v súlade s vnútroštátnymi
právnymi
predpismi
a/alebo
praxou“(16),
–        Súdny
dvor
podal
výklad k tejto
definícii.
Podľa
ustálenej
judikatúry
treba
celú
dobu
služobnej
pohotovosti
kvalifikovať
ako
„pracovný
čas“ v zmysle
smernice
2003/88
bez
ohľadu
na
prácu
skutočne
vykonanú
pracovníkom
počas
tejto
doby,
ak
je
tento
pracovník
povinný
zdržiavať
sa
na
svojom
pracovisku,
aby
bol
bezprostredne k dispozícii
svojmu
zamestnávateľovi,(17) alebo
ak
má
pracovník v čase
služobnej
pohotovosti
strávenom
doma
povinnosť
odpovedať
na
výzvy
svojho
zamestnávateľa
do
8
minút.(18) Pokiaľ
ide o čas
služobnej
pohotovosti
hasičov,
Súdny
dvor
skúma
každý
prípad
jednotlivo.(19) Článku 2
bodu 1
tejto
smernice
nebol
priznaný
nijaký
priamy
účinok.
27.      Navrhujem
teda, podobne ako všetci
účastníci
konania,
ktorí
predložili
písomné
pripomienky,
aby Súdny dvor rozhodol,
že
článok 2
bod 1
smernice
2003/88
sa
len
obmedzuje
na
definíciu
pojmu
„pracovný
čas“.
Sám
osebe
nepriznáva
individuálne
práva,
ktorých
porušenie
by
mohlo
viesť ku vzniku
zodpovednosti
členského
štátu
za
škody
spôsobené
jednotlivcom v prípade
nedodržania
tejto
definície
vo
vnútroštátnej
právnej
úprave.
28.      V tejto
súvislosti
súhlasím
aj s Írskom,
že
výklad
článku 2
bodu 1
tejto
smernice
„v tom
zmysle,
že
umožňuje
automatickú
náhradu
škôd,
by
mal
značné
dôsledky, a to
aj
v
tom,
že
by štát
bol
povinný
uznať náhradu
aj v prípade
neexistencie
akejkoľvek
preukázanej
ujmy“(20).
29.      Keďže
článok 2
bod 1
uvedenej
smernice
nepriznáva
práva
jednotlivcom,
druhá
prejudiciálna
otázka
sa
preto
stáva
bezpredmetnou.
Nie
je
teda
potrebné
na
ňu
odpovedať.
C.      O tretej prejudiciálnej otázke
30.      Na
účely
odpovede
na
túto
otázku,
ktorá
sa
týka
podmienok
náhrady
nemajetkovej
ujmy
spôsobenej
údajným
porušením
práva
Únie,
treba
najprv
preskúmať,
či
sú
splnené
všetky podmienky
vzniku
zodpovednosti
štátu
uvedené v bode 20
vyššie z dôvodu
porušenia
článku 6 písm. b)
smernice
2003/88(21).
Konštatovanie,
že
táto
zodpovednosť
vyplýva z porušenia
článku 2
bodu 1
tejto
smernice,
je
irelevantné.
1.      O podmienkach vzniku zodpovednosti štátu z dôvodu porušenia článku 6 písm. b) smernice 2003/88
a)      Prvá podmienka: právna norma Únie priznáva práva jednotlivcom
31.      Súdny
dvor
rozhodol,
že
článok 6 písm. b)
smernice
2003/88
predstavuje
ustanovenie
sociálneho
práva
Únie,
ktoré
priznáva
jednotlivcom
práva,
ktoré
môžu
uplatniť
priamo
pred
vnútroštátnymi
súdmi z dôvodu,
že
„ukladá
členským
štátom
maximálnu
hranicu
priemerného
týždenného
pracovného
času,
ktorá
musí
byť
ako
minimálna
požiadavka
priznaná
každému
pracovníkovi“(22).
b)      Druhá podmienka: porušenie tejto normy musí byť dostatočne závažné
32.      V rozsudku
Fuß(23) sa
pripomína,
že:
–        je
potrebné
zistiť,
či k porušeniu
práva
Únie
došlo v zjavnom
rozpore s judikatúrou
Súdneho
dvora v tejto
oblasti(24),
a
–        v zásade
prináleží
vnútroštátnym
súdom,
aby
overili,
či
sú
splnené
podmienky
zakladajúce
zodpovednosť
štátov,
ktorá
vyplýva z porušenia
práva
Únie,
pokiaľ
vo
veci
samej, v ktorej
bol
podaný
návrh
na
začatie
prejudiciálneho
konania,
Súdny
dvor
nemá k dispozícii
všetky
informácie
potrebné
na
posúdenie,
či
skutkové
okolnosti
prejednávanej
veci
sa
majú
kvalifikovať
ako
dostatočne
závažné
porušenie
práva
Únie.
33.      V prejednávanej
veci
predkladajúci
vnútroštátny
súd,
ktorý
rozhodoval o žalobe M. R. týkajúcej
sa
obdobia
práce
od
1. augusta
2020
do
30. júna
2023,
na
jednej
strane
konštatoval,
že M. R. „odslúžil
celkovo
24
hodín a z toho
je
práve
18
hodín
zaraďovaných
do
fondu
pracovného
času“
podľa § 86
ods. 2
zákona
č. 315/2001(25),
pričom
hodiny
odpracované v rámci
služobnej
pohotovosti
sa
nezapočítavajú
do
pracovného
času.
Na
druhej
strane
konštatoval,
že v tejto
situácii
dĺžka
pracovného
času M. R. počas
šesťmesačného
referenčného
obdobia
prekročila
maximálnu
dobu
48
hodín
za
obdobie
siedmich
dní
stanovené v článku 6 písm. b)
smernice
2003/88.(26)
34.      V tomto
období
pritom judikatúra
Súdneho
dvora
už
pojem
„pracovný
čas“
hasičov
dostatočne
rozvila, keď definovala, že
„činnosti
vykonávané
zásahovými
službami
verejnej
hasičskej
služby…
patria
do
rozsahu
pôsobnosti
smernice
2003/88,
takže
článok 6 písm. b)
tejto
smernice v zásade
bráni
prekročeniu
48–hodinovej
hranice
stanovenej
pre
maximálny
týždenný
pracovný
čas
vrátane
zásahových
služieb“(27).
35.      Za
týchto
podmienok,
keďže k nedodržaniu
požiadaviek
článku 6 písm. b)
smernice
2003/88
počas
obdobia
dotknutého
vo
veci
samej
došlo v zjavnom
rozpore s judikatúrou
Súdneho
dvora,
treba
ho
považovať
za
dostatočne
závažné
porušenie
práva
Únie. V dôsledku
toho
je
vo
veci
samej
splnená
aj
druhá
podmienka,
ktorá
musí
byť
splnená
na
to,
aby
bola
uznaná
existencia
práva
na
náhradu.
c)      Tretia podmienka: musí existovať príčinná súvislosť medzi porušením článku 6 písm. b) smernice 2003/88 a spôsobenou ujmou
36.      Keďže
podľa
predkladajúceho
vnútroštátneho
súdu
prekročenie
dĺžky
pracovného
času M. R. o 28
dní
počas
referenčného
obdobia
„objektívne…
muselo
mať
vplyv
na
jeho
súkromný a rodinný
život“(28),
domnievam sa,
že
existencia
požadovanej
príčinnej
súvislosti
je
preukázaná.
37.      Keďže
všetky tri
podmienky
vzniku
zodpovednosti
štátu
vyplývajúce z porušenia
článku 6 písm. b)
smernice
2003/88
sú
splnené(29),
je
potrebné
odpovedať
na
tretiu
prejudiciálnu
otázku
týkajúcu
sa
podmienok
náhrady.
2.      O podmienkach náhrady z dôvodu porušenia článku 6 písm. b) smernice 2003/88
38.      Predkladajúci
vnútroštátny
súd
sa
Súdneho
dvora
pýta
na
skutočnosti,
ktoré
sa
majú
zohľadniť
pri
určení
výšky
náhrady
nemajetkovej
ujmy,
na
ktorú
sa
odvoláva M. R. Tento
súd
za
základ
výpočtu
považuje
buď
počet
hodín,
ktoré
prekročili
maximálnu
dĺžku
pracovného
času
stanovenú v článku 6 písm. b)
smernice
2003/88,
alebo
dobu,
počas
ktorej
členský
štát
nezmenil
svoju
právnu
úpravu
umožňujúcu
nezahrnúť
čas
služobnej
pohotovosti
do
pracovného
času.
39.      Po
prvé
teda
treba
pripomenúť,
že
Súdny
dvor
rozhodol,
že
táto
smernica
neobsahuje
nijaké
osobitné
pravidlo,
pokiaľ
ide o náhradu
ujmy,
ktorá
mohla
byť
spôsobená
pracovníkom z dôvodu
porušenia
minimálnych
požiadaviek,
ktoré
stanovuje,
najmä
pokiaľ
ide o dĺžku
pracovného
času.(30)
40.      Po
druhé v rozsudku
Fuß Súdny
dvor
tiež
rozhodol,
že:
–        „štát
musí…
napraviť
následky
spôsobenej
škody
podľa
vnútroštátneho
práva
upravujúceho
zodpovednosť
za
spôsobenú
škodu,
pričom
podmienky
náhrady
škody
stanovené
vo
vnútroštátnych
právnych
úpravách
nemôžu
byť
menej
výhodné
ako
podmienky
týkajúce
sa
obdobných
vnútroštátnych
prostriedkov
nápravy
(zásada
ekvivalencie) a nemôžu
byť
upravené
tak,
aby
viedli k praktickej
nemožnosti
alebo
nadmernému
sťaženiu
získania
náhrady
(zásada
efektivity)“(31),
–        pokiaľ
ide o formu a spôsob
výpočtu
náhrady
škody,
treba
zdôrazniť,
že
náhrada
škôd
spôsobených
jednotlivcom
porušením
práva
Únie
musí
byť
primeraná
[ujmy vzniknutej
v konkrétnom prípade],
aby
mohla
zabezpečiť
skutočnú
ochranu
ich
práv“(32),
–        „v prípade
neexistencie
práva
Únie v tejto
oblasti
je
na
vnútroštátnom
poriadku
dotknutého
členského
štátu,
aby
za
predpokladu,
že
budú
dodržané
zásady
ekvivalencie a efektivity,
stanovil
kritériá
umožňujúce
určiť
rozsah
náhrady
škody“(33) a
–        „z toho
vyplýva,
že
je
na
vnútroštátnom
práve
členských
štátov,
aby
pri
dodržaní
[týchto]
zásad…
jednak
určili,
či
sa
náhrada
škody
spôsobená
jednotlivcovi
porušením
ustanovení
smernice
2003/88
musí
poskytnúť
vo
forme
udelenia
dodatočného
náhradného
voľna
alebo
vo
forme
finančného
odškodnenia, a jednak
definovali
pravidlá
týkajúce
sa
spôsobu
výpočtu
tejto
náhrady“(34).
41.      Poukazujem
na
to,
že
vo
veci, v ktorej
bol
vyhlásený
rozsudok
Fuß,
bola
uvádzaná
ujma
majetkovej
povahy(35) a že
Verwaltungsgericht Halle (Správny
súd
Halle,
Nemecko)
si
kládol
otázku,
či
pánovi
Günterovi Fußovi mala byť
poskytnutá
náhrada
buď
ako
dodatočné
náhradné
voľno,
alebo
ako
peňažná
náhrada.(36)
42.      V
prejednávanej veci sa však M. R. domáha peňažnej náhrady len za svoju nemajetkovú ujmu, ktorá mu vznikla z dôvodu, že slovenská právna úprava porušila výpočet jeho pracovného času, ktorý nezahŕňa čas jeho služobnej pohotovosti.(37)Za
týchto
podmienok
sa
na
účely
poskytnutia
užitočnej
odpovede
vnútroštátnemu
súdu
vynára
niekoľko
otázok:
pokiaľ
ide o náhradu
nemajetkovej
ujmy,
mala
by
byť
odpoveď
Súdneho
dvora
pripomenutá v bode 40
(poslednej
zarážke)
týchto
návrhov
presnejšia
alebo
odlišná?
Aké
kritériá
by
sa
potom
mali
použiť?
43.      Slovenská
vláda,
Írsko a Komisia
vo
svojich
písomných
pripomienkach
zaujali
rovnaké
stanoviská s určitými
rozdielmi.
44.      Komisia
navrhuje
zopakovať
odpoveď
Súdneho
dvora
danú v bodoch 93 a 94
rozsudku
Fuß.
Slovenská
vláda
zdôrazňuje,
že
je
potrebné
stanoviť
dve
obmedzenia.
Na
jednej
strane
vnútroštátne
súdy
majú
dbať
na to,
aby
ochrana
práv
zaručených
právnym
poriadkom
Únie
nemala
za
následok
bezdôvodné
obohatenie.(38) Na
druhej
strane
systém
zodpovednosti
členských
štátov
nevyžaduje,
aby
členské
štáty
zaplatili
jednotlivcom
plnenia
sankčnej
povahy,
ktoré
presahujú
skutočnú
škodu,
ktorá
vznikla
jednotlivcovi
porušením
takéhoto
práva.(39)
45.      Írsko
tvrdí,
že
výška
náhrady
sa
musí
stanoviť v závislosti
od
počtu
hodín,
ktoré
neboli
započítané
ako
„pracovný
čas“ v rozpore s článkom 6 písm. b)
smernice
2003/88,
ktorý
preukazuje
existenciu
ujmy a spĺňa
požiadavku
efektivity.
Usudzuje,
že
kritérium
dĺžky
trvania
protiprávneho
stavu
vyplývajúce z vnútroštátnej
právnej
úpravy
treba
vylúčiť.
46.      Pokiaľ
ide o toto
posledné
kritérium,
súhlasím s názorom,
že
podmienky
uplatnenia
zodpovednosti
štátu
za
porušenie
práva
Únie, a najmä
podmienka
týkajúca
sa
existencie
príčinnej
súvislosti
medzi
týmto
porušením a ujmou,
ktorá
skutočne
alebo
konkrétne
vznikla,
vylučujú
pripustenie
náhrady
súvisiacej
s obdobím,
počas
ktorého
dotknutý
členský
štát
nezosúladil
vnútroštátnu
právnu
úpravu s právom
Únie.
47.      Okrem
toho,
pokiaľ
ide o spôsob
výpočtu
náhrady
za
porušenie
práva
Únie,
nevidím
dôvod
na
doplnenie
judikatúry
Súdneho
dvora,
aj
keby
sa
dospelo k záveru o existencii
nemajetkovej
ujmy.
Vnútroštátnym
súdom
teda
prináleží,
aby
podľa
svojho
vnútroštátneho
práva
posúdili
primeranú
náhradu
ujmy vzniknutej v konkrétnom prípade,
ktorá
môže
zabezpečiť
účinnú
ochranu
práv
jednotlivcov.(40)
48.      Náhrada
za
porušenie
článku 6 písm. b)
smernice
2003/88
by
sa
preto
nemala
vypočítavať
systematicky
na
základe
počtu
odpracovaných
hodín
nad
rámec
hranice,
ktorú
tento
článok
stanovuje.
49.      Jedinou
skutočnosťou,
ktorú
treba
podľa
môjho
názoru
zohľadniť,
je
spôsob
výpočtu
navrhnutý
jednotlivcami
na
podporu
ich
žaloby.
50.      Je
pravda,
že
požadovaná
náhrada
môže
byť,
ako v prejednávanej
veci,
založená
na
počte
hodín(41) súvisiacich s údajným
zásahom
do
súkromného a rodinného
života
uvádzaným z dôvodu
porušenia
článku 6 písm. b)
smernice
2003/88.
Takéto
porušenie
by
však
mohlo
spôsobiť
iné
druhy
nemajetkovej
ujmy,
ako
je
ujma
súvisiaca s telesným
poškodením
(napr.
vážna
choroba)
alebo
duševná
ujma
(napríklad
syndróm
vyhorenia
alebo
depresívny
stav). V takom
prípade
by
sa
výška
náhrady
mohla
posúdiť
inak,
bez
prísnej
korelácie s prekročením
časového
obmedzenia.
51.      Navrhujem
teda,
aby
Súdny
dvor v odpovedi
na
tretiu
prejudiciálnu
otázku v nadväznosti
na
rozsudok
Fuß(42) konštatoval,
že
vnútroštátne
právo
dotknutého
členského
štátu
má
za
predpokladu,
že
sú
dodržané
zásady
ekvivalencie a efektivity,
určiť
spôsob
výpočtu
výšky
náhrady
nemajetkovej
ujmy
spôsobenej
týmto
štátom v prípade
porušenia
článku 6 písm. b)
smernice
2003/88.
V.      Návrh
52.      Vzhľadom
na
všetky
predchádzajúce
úvahy
navrhujem,
aby
Súdny
dvor
odpovedal
na
prejudiciálne
otázky,
ktoré
položil
Okresný
súd
Lučenec
(Slovensko),
takto:
1.      Článok 2
bod 1
smernice
Európskeho
parlamentu a Rady
2003/88/ES
zo
4. novembra
2003 o niektorých
aspektoch
organizácie
pracovného
času
sa
má
vykladať v tom
zmysle,
že:
jeho
cieľom
nie
je
priznať
jednotlivcom
individuálne
práva,
ktoré
im
môžu
zakladať
právo
na
náhradu
voči
členskému
štátu
na
základe
zásady
zodpovednosti
štátu
za
škody
spôsobené
jednotlivcom
porušením
práva
Únie,
ktoré
mu
je
pripísateľné.
2.      Ak
porušenie
článku 2
bodu 1
tejto
smernice
viedlo k porušeniu
článku 6 písm. b)
uvedenej
smernice,
náhrada
škôd,
ktoré
orgány
členských
štátov
spôsobili
jednotlivcom
týmito
porušeniami
práva
Únie,
musí
byť
primeraná
ujme vzniknutej v konkrétnom prípade. V prípade
neexistencie
ustanovení
práva
Únie v tejto
oblasti
má
vnútroštátne
právo
dotknutého
členského
štátu
za
predpokladu,
že
sú
dodržané
zásady
ekvivalencie a efektivity,
určiť
spôsob
výpočtu
výšky
náhrady
údajnej
nemajetkovej
ujmy.
1      Jazyk
prednesu:
francúzština.
i      Názov
tejto
veci
je
fiktívny.
Nezodpovedá
skutočnému
menu
ani
názvu
žiadneho z účastníkov
konania.
2      Ú. v. EÚ L 299,
2003,
s. 9;
Mim.
vyd.
05/004,
s. 381.
3      C‑429/09,
ďalej
len
„rozsudok
Fuß“,
EU:C:2010:717.
4      Predkladajúci
vnútroštátny
súd
spresňuje,
že
toto
ustanovenie
upravuje
nerovnomerné
rozvrhnutie
pracovného
času
žalobcu
na
obdobie
šiestich
mesiacov.
5      Predkladajúci
vnútroštátny
súd v tejto
súvislosti
spresňuje,
že
je
nesporné,
že
počas
doby
služobnej
pohotovosti
bol M. R. povinný
byť
na
pracovisku a byť k dispozícii
svojmu
zamestnávateľovi
bez
toho,
aby
sa
mohol
z tohto
pracoviska
vzdialiť.
6      Predkladajúci
vnútroštátny
súd
cituje
rozsudok z 21. februára
2018,
Matzak (C‑518/15,
EU:C:2018:82).
7      Pozri
rozsudok
Fuß (bod 66).
Pozri
tiež
rozsudok z 28. júna
2022,
Komisia/Španielsko
(Porušenie
práva
Únie
zákonodarcom)
(C‑278/20,
EU:C:2022:503,
bod 179), v ktorom
Súdny
dvor
rozhodol,
že
zásada
ekvivalencie
nemôže
zakladať
povinnosť
členských
štátov
umožniť
vznik
práva
na
náhradu
škody
za
výhodnejších
podmienok,
než
sú
podmienky
stanovené
jeho
judikatúrou.
8      Pozri
rozsudky
Fuß (bod 44) a z 20. júna
2024,
Artemis
security (C‑367/23,
EU:C:2024:529,
bod 26).
9      Pozri
rozsudok
vo
veci
Fuß (bod 45)
a,
pokiaľ
ide o všeobecné
pripomenutie
tohto
základu,
rozsudok z 22. decembra
2022,
Ministre de
la
Transition écologique a Premier ministre (Zodpovednosť
štátu
za
znečistenie
ovzdušia)
(C‑61/21,
EU:C:2022:1015,
bod 43).
10      Pozri
najmä
rozsudky
Fuß (bod 47 a citovanú
judikatúru),
ako
aj z 1. augusta
2025,
Minister
for Children,
Equality,
Disability,
Integration and
Youth a i. (C‑97/24,
EU:C:2025:594,
bod 27 a citovaná
judikatúra).
11      Pozri
na
ilustráciu
nedávny
prípad, v ktorom
táto
prvá
podmienka
nie
je
splnená,
rozsudok z 22. decembra
2022,
Ministre de
la
Transition écologique a Premier ministre (Zodpovednosť
štátu
za
znečistenie
ovzdušia)
(C‑61/21,
EU:C:2022:1015,
bod 56).
Súdny
dvor
konštatoval,
že
zo
skúmaných
ustanovení
práva
Únie
týkajúcich
sa
limitných
hodnôt
určitých
častíc
škodlivých
pre
ľudské
zdravie
výslovne a ani
implicitne
nevyplýva,
že
by
jednotlivcom
boli
priznané
individuálne
práva,
ktorých
porušenie
by
mohlo
viesť ku vzniku
zodpovednosti
členského
štátu
za
škody,
ktoré
im
boli
spôsobené.
12      Pozri
najmä
rozsudok
Fuß (bod 48).
13      Poznamenávam,
že
Komisia
vyjadrila
odlišné
stanovisko k vnútroštátnej
právnej
úprave.
14      Pozri
bod 12
vyššie.
15      Pozri
bod 18
vyššie.
16      Pokiaľ
ide o odkaz
na
„vnútroštátne
právne
predpisy
a/alebo
prax“,
pozri
rozsudok z 9. marca 2021,
Stadt Offenbach am Main (Pracovná
pohotovosť
vo
forme
nepretržitej
dostupnosti
hasiča)
(C‑580/19,
ďalej
len
„rozsudok
Pracovná
pohotovosť
vo
forme
nepretržitej
dostupnosti
hasiča“,
EU:C:2021:183,
bod 32 a citovaná
judikatúra),
ktorý
sa
týka
zákazu
podriadiť
podmienkam
alebo
obmedzeniam
právo
na
riadne
zohľadnenie
pracovného
času,
ako
aj
času
odpočinku,
aby
sa
zabezpečil
potrebný
účinok
smernice
2003/88 a dodržanie
jej
účelu. V bodoch 26
až
28
tohto
rozsudku
Súdny
dvor
zdôraznil,
že
cieľom
tejto
smernice
je
stanoviť
minimálne
požiadavky
určené
na
zlepšenie
životných a pracovných
podmienok
pracovníkov a že
touto
požiadavkou
tak v oblasti
maximálneho
pracovného
času,
ako
aj
minimálneho
času
odpočinku
uvedená
smernica
spresňuje
základné
právo
výslovne
zakotvené v článku 31
ods. 2
Charty
základných
práv
Európskej
únie.
17      Pozri
najmä
rozsudok
Pracovná
pohotovosť
vo
forme
nepretržitej
dostupnosti
hasiča
(bod 36 a citovaná
judikatúra).
18      Pozri
rozsudok z 21. februára
2018,
Matzak (C‑518/15,
EU:C:2018:82,
bod 66).
Pozri
tiež
rozsudok
Pracovná
pohotovosť
vo
forme
nepretržitej
dostupnosti
hasiča
(body 36,
38 a 39).
Ak
to
zhrniem,
všeobecným
kritériom
je
„malý
priestor
organizovať
si
čas, v rámci
ktorého
sa
od
[pracovníka]
výkon
práce
nepožaduje“.
19      Pozri
tiež
rozsudky
Pracovná
pohotovosť
vo
forme
nepretržitej
dostupnosti
hasiča
(body 41 a 42),
ako
aj z 11. novembra
2021,
Dublin
City
Council (C‑214/20,
EU:C:2021:909,
body 43
až
45 a 48).
20      Kurzívou
zvýraznil
generálny
advokát.
Írsko
zdôrazňuje
finančný
dosah
takéhoto
výkladu.
Je
však
na
každom
členskom
štáte,
aby
rozhodol,
či
prijme
priaznivejšie
ustanovenia
(pozri
bod 18
vyššie).
Navyše
možno
dospieť k záveru,
že
na
spôsob
odmeňovania
pracovníkov
za
čas
služobnej
pohotovosti
sa
preto
nevzťahuje
smernica
2003/88,
ale
relevantné
ustanovenia
vnútroštátneho
práva.
Táto
smernica
teda
nebráni
tomu,
aby
právna
úprava,
pokiaľ
ide o čas
pracovnej
pohotovosti,
ktorý
treba v celom
rozsahu
považovať
za
čas,
na
ktorý
sa
nevzťahuje
pojem
„pracovný
čas“
na
účely
uplatnenia
tejto
smernice,
stanovila
najmä
vyplatenie
sumy
dotknutému
pracovníkovi s cieľom
kompenzovať
nepohodlie,
ktoré
mu
tieto
doby
pracovnej
pohotovosti
spôsobujú
pri
organizácii
jeho
času a jeho
osobných
záujmov.
Pozri
rozsudok
Pracovná
pohotovosť
vo
forme
nepretržitej
dostupnosti
hasiča
(body 57 a 58,
ako
aj
citovaná
judikatúra).
21      Pozri
bod 23
vyššie.
22      Pozri
rozsudok
Fuß (body 49 a 50).
23      Pozri
rozsudok
Fuß (body 52 a 53,
ako
aj
citovaná
judikatúra).
24      Pozri
tiež
rozsudok z 1. augusta
2025,
Minister
for Children,
Equality,
Disability,
Integration and
Youth a i. (C‑97/24,
EU:C:2025:594,
bod 30).
25      Pozri
bod 7
vyššie.
26      Po
preštudovaní
rozsudku
predkladajúceho
vnútroštátneho
súdu z 20. decembra
2023
na
základe
informácií
poskytnutých
slovenskou
vládou
(pozri
bod 11
vyššie), k dispozícii
na
tejto
internetovej
adrese:
(https://www.justice.gov.sk/sudy‑a‑rozhodnutia/sudy/sud_141/rozhodnutia/ae74e401‑6f01‑447a‑afff‑174757c1bc7a:d7df1744‑bda4‑4193‑8022‑29e14a926b6d/ (body 4 a 17), a uznesenia
Krajského
súdu v Banskej
Bystrici z 30. mája
2024
(pozri
bod 13
vyššie), k dispozícii
na
tejto
internetovej
adrese:
https://www.justice.gov.sk/sudy‑a‑rozhodnutia/sudy/sud_138/rozhodnutia/d18ccc21‑de3d‑4606‑9661‑d5ab2077894d:80ac45f7‑45b5‑49d5‑aed7‑cc4094dbaba7
(bod 7.2),
možno
potvrdiť
informácie
uvedené
predkladajúcim
vnútroštátnym
súdom v bode 8
návrhu
na
začatie
prejudiciálneho
konania,
ktoré
sa
zdajú
byť
odlišné
od
informácií
uvedených v bode 13
týchto
návrhov
na
začatie
prejudiciálneho
konania.
27      Pozri
rozsudok
Fuß (bod 57).
28      Pozri
bod 12
vyššie.
29      Pozri
bod 20
vyššie.
30      Pozri
rozsudok
Fuß (body 44,
96 a 98).
Pozri
na
pripomenutie
tohto
zistenia v prípade
žaloby o náhradu
škody
podanej
proti
zamestnávateľovi,
ktorý
porušil
vnútroštátne
ustanovenia
na
ochranu
pracovníkov
pracujúcich v noci,
ktorými
sa
vykonáva
právo
Únie,
rozsudok z 20. júna
2024,
Artemis
security (C‑367/23,
EU:C:2024:529,
body 26 a 27).
31      Rozsudok
Fuß (bod 62).
Pozri
tiež
citovanú
judikatúru.
Pozri
tiež
rozsudok z 28. júna
2022,
Komisia/Španielsko
(Porušenie
práva
Únie
zákonodarcom)
(C‑278/20,
EU:C:2022:503,
body 176
až
184).
32      Rozsudok
Fuß (bod 92).
Pozri
tiež
citovanú
judikatúru.
Kurzívou
zvýraznil
generálny
advokát.
33      Rozsudok
Fuß (bod 93).
Pozri
tiež
citovanú
judikatúru.
Kurzívou
zvýraznil
generálny
advokát.
34      Rozsudok
Fuß (bod 94).
Kurzívou
zvýraznil
generálny
advokát.
35      Pozri
rozsudok
Fuß (bod 23).
36      Pozri
rozsudok
vo
veci
Fuß (bod 30,
tretia
prejudiciálna
otázka).
37      Pozri
body 10 a 13
vyššie.
38      Slovenská
vláda
cituje
rozsudok z 21. marca 2023,
Mercedes‑Benz Group
(Zodpovednosť
výrobcov
vozidiel
so
zabudovanými
rušiacimi
zariadeniami)
(C‑100/21,
EU:C:2023:229,
bod 94).
39      Slovenská
vláda
analogicky
cituje
rozsudok
zo
4. októbra
2024,
Agencija po
vpisvanijata (C‑200/23,
EU:C:2024:827,
bod 153).
40      Pozri,
pokiaľ
ide o náhradu
údajnej
nemajetkovej
ujmy
voči
prevádzkovateľovi v prípade
spracovania
údajov,
rozsudok
zo
4. októbra
2024,
Patērētāju tiesību aizsardzības centrs (C‑507/23,
EU:C:2024:854,
bod 37).
Súdny
dvor
dospel k záveru,
že
článok 82
ods. 1
nariadenia
Európskeho
parlamentu a Rady
(EÚ)
2016/679 z 27. apríla
2016 o ochrane
fyzických
osôb
pri
spracúvaní
osobných
údajov a o voľnom
pohybe
takýchto
údajov,
ktorým
sa
zrušuje
smernica
95/46/ES
(všeobecné
nariadenie o ochrane
údajov)
(Ú. v. EÚ L 119,
2016,
s. 1),
sa
má
vykladať v tom
zmysle,
že
ospravedlnenie
môže
predstavovať
primeranú
náhradu
nemajetkovej
ujmy
na
základe
tohto
ustanovenia,
najmä
ak
nemožno
obnoviť
stav,
ktorý
existoval
pred
vznikom
tejto
ujmy,
pokiaľ
je
táto
forma
náhrady
spôsobilá v plnom
rozsahu
kompenzovať
ujmu,
ktorú
dotknutá
osoba
utrpela.
41      Predkladajúci
vnútroštátny
súd
spresňuje,
že
„podľa
odvolacieho
súdu
si
[M. R.]
uplatnený
nárok
skutkovo
vymedzil
tak,
že
si
uplatňuje
nárok,
ktorý
mu
vznikol v dôsledku
dlhodobého
zásahu
do
jeho
osobnostných
práv.
Domáhal
sa
náhrady
škody
vo
forme
nemajetkovej
ujmy,
ktorú
vyčíslil
podľa
počtu
hodín
služobnej
pohotovosti,
ktoré
reálne
odslúžil a ktoré
mu
neboli v rozpore s článkom 2
[bodu] 1 a článkom 6 písm. b)
smernice
[2003/88]
započítané
do
fondu
pracovného
času“.
Kurzívou
zvýraznil
generálny
advokát.
42      Pozri
rozsudok
Fuß (bod 98).