62024CC0151
NÁVRHY GENERÁLNEHO ADVOKÁTA
JEAN RICHARD DE LA TOUR
prednesené 10. júla 2025 (
1
)
Vec C‑151/24 [Luevi] (
i
)
Istituto nazionale della previdenza sociale (INPS)
proti
V. M.
[návrh na začatie prejudiciálneho konania, ktorý podal Corte costituzionale (Ústavný súd, Taliansko)]
„Návrh na začatie prejudiciálneho konania – Smernica 2011/98/EÚ – Práva pracovníkov z tretích krajín, ktorí sú držiteľmi jednotného povolenia – Článok 12 – Právo na rovnosť zaobchádzania – Sociálne zabezpečenie – Nariadenie (ES) č. 883/2004 – Článok 3 – Odvetvia sociálneho zabezpečenia– Článok 70 – Osobitné nepríspevkové peňažné dávky – Sociálna dávka – Vnútroštátna právna úprava, na základe ktorej sú štátni príslušníci tretích krajín, ktorí sú držiteľmi jednotného povolenia, vylúčení z nároku na sociálnu dávku“
I. Úvod
1.
Návrh na začatie prejudiciálneho konania sa týka výkladu článku 12 ods. 1 písm. e) smernice Európskeho parlamentu a Rady 2011/98/EÚ z 13. decembra 2011 o jednotnom postupe vybavovania žiadostí o jednotné povolenie na pobyt a zamestnanie na území členského štátu pre štátnych príslušníkov tretích krajín a o spoločnom súbore práv pracovníkov z tretích krajín s oprávneným pobytom v členskom štáte (
2
).
2.
Tento návrh bol podaný v kontexte sporu medzi V. M., albánskou štátnou príslušníčkou s pobytom v Taliansku, a Istituto nazionale della previdenza sociale (Národný inštitút sociálneho zabezpečenia, Taliansko) (ďalej len „INPS“), vo veci odmietnutia priznať jej peňažnú dávku, ktorá je vyhradená osobám starším ako 67 rokov, ktoré sú v neistej ekonomickej situácii.
3.
Tento návrh na začatie prejudiciálneho konania poskytuje Súdnemu dvoru príležitosť spresniť vecnú pôsobnosť článku 12 ods. 1 písm. e) smernice 2011/98, ktorý stanovuje rovnosť zaobchádzania v oblasti sociálneho zabezpečenia migrujúcich pracovníkov, ktorí sú štátnymi príslušníkmi tretích krajín a držiteľmi jednotného povolenia, so štátnymi príslušníkmi členského štátu, v ktorom majú pobyt. Vysvetlím, čo podľa môjho názoru odôvodňuje vylúčenie sociálnej dávky, o ktorú ide vo veci samej.
II. Právny rámec
A.
Právo Únie
4.
V rámci týchto návrhov budem odkazovať na odôvodnenia 19 a 20 smernice 2011/98, ako aj na článok 2 písm. b) a c), článok 3 ods. 1 písm. b) a c) a článok 12 tejto smernice.
5.
Budem tiež odkazovať na odôvodnenie 1 nariadenia (ES) č. 883/2004 (
3
), na jeho články 3 a 70 a na jeho prílohu X.
B.
Talianske právo
6.
Článok 3 ods. 6 zákona legge n. 335 – Riforma del sistema pensionistico Obbligatorio e complementare (zákon č. 335 o reforme povinného a doplnkového dôchodkového systému) z 8. augusta 1995 (
4
) stanovuje, že namiesto sociálneho dôchodku a jeho zvýšení dostávajú talianski občania s bydliskom v Taliansku, ktorí dovŕšili vek 65 rokov (od 1. januára 2019 67 rokov) a ktorí spĺňajú podmienky príjmu stanovené v tomto odseku, sociálne dávky. Ak má osoba vlastné príjmy, príspevok sa v zásade priznáva v zníženej sadzbe až do výšky ročnej čistej sumy stanovenej zákonom. Následné zvýšenie príjmov nad maximálnu hranicu vedie k pozastaveniu sociálnej dávky. (
5
)
7.
Článok 80 zákona legge n. 388 – Disposizioni per la formazione del bilancio annuale e pluriennale dello Stato (legge finanziaria 2001) [zákon č. 388 o pravidlách tvorby ročného a viacročného štátneho rozpočtu (zákon o štátnom rozpočte na rok 2001)] (
6
) z 23. decembra 2000 vo svojom odseku 19 stanovuje, že sociálna dávka a ekonomické dávky, ktoré sú subjektívnymi nárokmi podľa platnej právnej úpravy v oblasti sociálnych služieb, sa za podmienok stanovených touto právnou úpravou poskytujú cudzincom, ktorí sú držiteľmi povolenia na pobyt (
7
), pokiaľ ide o ostatné sociálne dávky a služby, rovnosť zaobchádzania ako s talianskymi štátnymi príslušníkmi sa priznáva cudzincom, ktorí sú držiteľmi aspoň povolenia na pobyt na obdobie jedného roka alebo dlhšie.
8.
Článok 20 ods. 10 decreto‑legge n. 112 – Disposizioni urgenti per lo sviluppo economico, la semplificazione, la competitività, la stabilizzazione della finanza pubblica e la perequazione tributaria (zákonný dekrét č. 112 o naliehavých opatreniach pre hospodársky rozvoj, zjednodušenie, konkurencieschopnosť, stabilizáciu verejných financií, ako aj daňové vyrovnanie) (
8
) z 25. júna 2008, ktorý bol so zmenami a doplneniami zmenený na zákon prostredníctvom legge n. 133 (zákon č. 133) zo 6. augusta 2008 (
9
) stanovuje:
„Od 1. januára 2009 sa sociálna dávka uvedená v článku 3 ods. 6 [zákona č. 335/95] vypláca oprávneným osobám pod podmienkou, že sa v tuzemsku legálne zdržiavali nepretržite aspoň desať rokov.“
III. Skutkové okolnosti sporu vo veci samej a prejudiciálna otázka
9.
V. M., albánska štátna príslušníčka, sa od roku 2006 legálne zdržiava v Taliansku, pričom je držiteľkou povolenia na pobyt udeleného z rodinných dôvodov (
10
) s povolením pracovať v tomto členskom štáte, ako to vyplýva zo spisu predloženého Súdnemu dvoru.
10.
INPS jej odmietol vyplatiť sociálnu dávku podľa článku 3 ods. 6 zákona č. 335/95 z dôvodu, že nemala povolenie na pobyt osoby s dlhodobým pobytom – EÚ.
11.
Po zamietnutí jej žaloby proti tomuto rozhodnutiu na prvom stupni Corte d’appello di Firenze (Odvolací súd, Florencia, Taliansko) vyhovel jej návrhu s odôvodnením, že priznanie predmetnej sociálnej dávky podlieha jedinej podmienke pobytu v Taliansku najmenej počas desiatich rokov.
12.
Na základe kasačného opravného prostriedku, ktorý proti tomuto rozhodnutiu podal INPS, sa Corte suprema di cassazione (Najvyšší kasačný súd, Taliansko) uznesením z 8. marca 2023 obrátil na Corte costituzionale (Ústavný súd, Taliansko), vnútroštátny súd, s otázkami založenými na rôznych ustanoveniach Costituzione (Ústavy) v spojení s článkom 34 Charty základných práv Európskej únie (
11
) a článkom 12 ods. 1 písm. e) smernice 2011/98 o ústavnosti článku 80 ods. 9 zákona č. 388/2000 v rozsahu, v akom podmieňuje poskytnutie predmetného príspevku dodatočnou podmienkou, aby cudzinci boli držiteľmi povolenia na pobyt osoby s dlhodobým pobytom – EÚ.
13.
S odvolaním sa na predchádzajúcu judikatúru Corte costituzionale (Ústavný súd) Corte suprema di cassazione (Najvyšší súd) zvážil existenciu ústavnej povinnosti priznať predmetnú sociálnu dávku cudzincovi bez povolenia na dlhodobý pobyt – EÚ z dôvodu „uznaného vzájomného prepojenia hodnôt, na ktorých sa zakladá článok 3 Ústavy a článok 34 Charty“, ako aj odlišného výkladu článku 12 smernice 2011/98, ktorý poskytol Súdny dvor. (
12
)
14.
Corte suprema di cassazione (Najvyšší kasačný súd) sa okrem toho domnieval, že článok 3 ods. 6 zákona č. 335/95 je v rozpore s článkom 38 prvým odsekom Ústavy, „keďže nemožno spochybniť úzku súvislosť medzi týmto článkom a článkom 34 Charty, ktorý tým, že zakotvuje právo na sociálnu pomoc a pomoc pri bývaní, má za cieľ ‚zabezpečiť dôstojnú existenciu všetkých osôb, ktoré nemajú dostatok prostriedkov‘ (rozsudok z 24. apríla 2012, Kamberaj (C‑571/10, EU:C:2012:233)“.
15.
Corte costituzionale (Ústavný súd) zdôrazňuje, že nové otázky ústavnosti, ktoré mu boli predložené, sú založené na ustanoveniach Charty a že sa nemôže vyhnúť tomu, aby na ne odpovedal prostredníctvom nástrojov, ktoré sú mu vlastné. (
13
) Domnieva sa, že tieto otázky spočívajú predovšetkým v tom, či predmetná sociálna dávka patrí medzi dávky sociálneho zabezpečenia, vo vzťahu ku ktorým sa na štátnych príslušníkov tretích štátov, ktorí sú držiteľmi povolenia na pobyt vydaného na účely zamestnania alebo aspoň umožňujúceho im výkon práce, vzťahuje zásada rovnosti zaobchádzania v zmysle článku 12 ods. 1 písm. e) smernice 2011/98.
16.
Na tento účel Corte costituzionale (Ústavný súd) spresňuje, že predmetná sociálna dávka je peňažnou dávkou, ktorú INPS na žiadosť poskytuje osobám starším ako 65 rokov (od 1. januára 2019 viac ako 67 rokov), ktoré sú v neistej ekonomickej situácii, keďže nemajú príjem alebo je ich príjem nižší ako maximálna výška tejto dávky stanovená každoročne zákonom.
17.
La Corte costituzionale (Ústavný súd) pripomína svoju judikatúru, podľa ktorej je sociálna dávka, o ktorú ide, priznaná nezávisle od toho, či príjemca bol zamestnaný, a je „čisto sociálnou dávkou“ (
14
). Jej jediným účelom je zmierniť núdzu vyplývajúcu z chudoby osôb, ktoré nemajú dostatočné ekonomické zdroje a ktorých pracovná schopnosť sa v dôsledku veku znižuje.
18.
Na druhej strane Corte costituzionale (Ústavný súd) vo svojom rozsudku č. 50/2019 zo 4. decembra 2018 rozhodol, že „priznanie peňažnej dávky cudzincovi, ktorý je v núdzi a nepoberá dôchodok, patrí do diskrečnej právomoci zákonodarcu len vtedy, ak sa jeho začlenením do spoločnosti dbá na to, aby dostal rovnakú pomoc, ako je pomoc poskytovaná talianskemu občanovi“. Domnieval sa, že rovnosť prístupu k sociálnej pomoci medzi talianskymi občanmi alebo občanmi Únie a štátnymi príslušníkmi tretích krajín sa musí obmedziť na služby a plnenia, ktoré tým, že uspokojujú „primárnu potrebu jednotlivca, ktorá netoleruje žiadne rozlišovanie spojené s územnou príslušnosťou“, konkretizujú uplatňovanie základných práv jednotlivcov. V tomto prípade nemožno tolerovať žiadne obmedzenia súvisiace s ohraničeným rozsahom dostupných finančných prostriedkov. Naopak, normotvorca môže vyhradiť poskytnutie iných dávok osobám, ktoré preukázali svoju stabilnú a aktívnu integráciu do talianskej spoločnosti získaním povolenia na pobyt osoby s dlhodobým pobytom – EÚ. Na rozdiel od jednoduchého legálneho pobytu v Taliansku to predpokladá, že majú príjem, disponujú bývaním a ovládajú taliansky jazyk, čo sú prvky, ktoré predstavujú „nezanedbateľné znaky [ich] účasti“ na živote spoločnosti, ktoré prispievajú k jej pokroku.
19.
S ohľadom na právo Únie vnútroštátny súd v prvom rade spresňuje, že predmetná sociálna dávka je výslovne zaradená medzi osobitné nepríspevkové peňažné dávky, nazývané aj „zmiešané“ definované v článku 70 nariadenia č. 883/2004, a je uvedený v prílohe X tohto nariadenia. Ďalej vykonáva analýzu znenia článku 12 ods. 1 písm. e) smernice 2011/98, ako aj právneho režimu týchto „zmiešaných“ dávok. Pripomína najmä podmienky ich priznania, tak ako ich spresnil Súdny dvor, a to tak pre občanov Únie (
15
), ako aj pre štátnych príslušníkov tretích krajín, ktorí sa oprávnene zdržiavajú na území Únie, (
16
) predtým, ako ich zakotvil normotvorca Únie. Z toho vyvodzuje, že štátni príslušníci tretích krajín, ktorí sa pohybujú na území Únie, musia mať rovnako ako občania členských štátov vzťah v zmysle prispievania do systému sociálneho zabezpečenia štátu, v ktorom si uplatňujú nárok na túto dávku.
20.
Napokon sa vnútroštátny súd domnieva, že zásada rovnosti zaobchádzania zakotvená v článku 12 ods. 1 písm. e) smernice 2011/98 nemôže priznať štátnym príslušníkom tretích krajín, ktorí sú držiteľmi povolení na pobyt uvedených v článku 3 ods. 1 písm. b) a c) tejto smernice, širšiu ochranu, než je ochrana stanovená režimom koordinácie systémov sociálneho zabezpečenia stanoveným v nariadení č. 883/2004, na ktoré tento prvý uvedený článok odkazuje.
21.
Vnútroštátny súd teda zastáva názor, že so štátnymi príslušníkmi tretích krajín, na ktorých sa vzťahuje článok 12 ods. 1 písm. e) smernice 2011/98, sa môže zaobchádzať rovnako ako so štátnymi príslušníkmi členského štátu, v ktorom sa zdržiavajú, len vtedy, ak sú pracovníkmi, a len pokiaľ ide o dávky patriace do odvetví sociálneho zabezpečenia vymenovaných v článku 3 ods. 1 nariadenia č. 883/2004, zatiaľ čo na to, aby mohli poberať osobitné dávky uvedené v článku 70 tohto nariadenia, medzi ktoré patrí predmetná sociálna dávka, nevyhnutne podliehajú podmienkam výslovne stanoveným na tento účel systémom koordinácie, ako aj právnymi predpismi hostiteľského členského štátu.
22.
V dôsledku toho má pochybnosti o tom, či samotná skutočnosť, že sú držiteľmi povolenia na pobyt, ktoré ich oprávňuje pracovať v členskom štáte v zmysle smernice 2011/98, priznáva štátnym príslušníkom tretích krajín právo na prístup k „zmiešaným“ dávkam za rovnakých podmienok ako štátnym príslušníkom členského štátu, v ktorom sa zdržiavajú.
23.
Za týchto okolností Corte costituzionale (Ústavný súd) rozhodol prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru túto prejudiciálnu otázku:
„Má sa článok 12 ods. 1 písm. e) smernice [2011/98] ako konkrétne vyjadrenie ochrany práva na prístup k dávkam sociálneho zabezpečenia priznanej článkom 34 ods. 1 a 2 Charty vykladať v tom zmysle, že do jeho pôsobnosti patrí také opatrenie, ako je sociálna dávka podľa článku 3 ods. 6 zákona č. 335/95, a bráni teda právo Únie takej vnútroštátnej právnej úprave, ktorá na cudzincov, ktorí sú držiteľmi jednotného povolenia podľa [tejto] smernice, nerozširuje vyššie uvedené opatrenie, už priznané cudzincom za predpokladu, že sú držiteľmi povolenia na pobyt v Únii pre osoby s dlhodobým pobytom?“
24.
V. M., INPS, talianska vláda, ako aj Európska komisia predložili písomné pripomienky a zúčastnili sa na pojednávaní, ktoré sa konalo 7. mája 2025, na ktorom odpovedali na otázky položené Súdnym dvorom na ústne zodpovedanie.
IV. Analýza
25.
Prejudiciálna otázka si podľa môjho názoru vyžaduje dve úvodné poznámky.
26.
Po prvé vnútroštátny súd spresňuje, že článok 12 ods. 1 písm. e) smernice 2011/98 konkretizuje právo na prístup k dávkam sociálneho zabezpečenia stanovené v článku 34 ods. 1 a 2 Charty.
27.
Tým preberá to, ako Súdny dvor rozhodol v rozsudku INPS, C‑350/20, pričom vychádzal z odkazu na nariadenie č. 883/2004 uvedeného v článku 12 ods. 1 písm. e) tejto smernice v spojení s jeho odôvodnením 31, v ktorom sa najmä uvádza, že uvedená smernica dodržiava zásady uznané v Charte. (
17
)
28.
Po druhé vnútroštátny súd poukazuje na situáciu „cudzincov, ktorí sú držiteľmi jednotného povolenia“. Vzhľadom na konštatovanie Súdneho dvora týkajúce sa osobnej pôsobnosti článku 12 ods. 1 smernice 2011/98 v rozsudku INPS, C‑350/20, (
18
) je potrebné objasniť, že výklad tohto ustanovenia, o ktorý požiadal predkladajúci súd, nie je obmedzený na situácie, v ktorých boli štátni príslušníci tretích krajín prijatí do členského štátu na účely vykonávania zamestnania v súlade s právom Únie alebo vnútroštátnym právom. (
19
) Ako výslovne stanovuje článok 12 ods. 1 tejto smernice, vzťahuje sa aj na štátnych príslušníkov tretích krajín, ktorí boli prijatí do členského štátu na iné účely ako na vykonávanie zamestnania v súlade s právom Únie alebo vnútroštátnym právom, sú oprávnení pracovať a majú povolenie na pobyt v súlade s nariadením (ES) č. 1030/2002 (
20
).
29.
V dôsledku toho vzhľadom na rozhodnutie vo veci, v ktorej bol vydaný rozsudok INPS, C‑350/20 (
21
), navrhujem, aby Súdny dvor aby analogicky s preformulovaním prejudiciálnej otázky v tomto rozsudku konštatoval, (
22
) že svojou jedinou otázkou sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či sa má článok 12 ods. 1 písm. e) smernice 2011/98 vykladať v tom zmysle, že bráni vnútroštátnej právnej úprave, ktorá vylučuje štátnych príslušníkov tretích krajín uvedených v článku 3 ods. 1 písm. b) a c) tejto smernice z priznania dávky podľa tejto právnej úpravy osobám starším ako 65 rokov (od 1. januára 2019 viac ako 67 rokov), ktoré sa nachádzajú v neistej ekonomickej situácii a majú obmedzenú pracovnú schopnosť z dôvodu svojho veku. (
23
)
30.
Článok 12 ods. 1 smernice 2011/98 stanovuje zásadu rovnosti zaobchádzania s pracovníkmi z tretích krajín (
24
) uvedenými v článku 3 ods. 1 písm. b) a c) tejto smernice ako so štátnymi príslušníkmi členského štátu, v ktorom majú pobyt, v rôznych oblastiach, ako sú najmä pracovné podmienky, vzdelávanie a odborná príprava, ako aj daňové výhody. Konkrétne v oblasti sociálneho zabezpečenia článok 12 ods. 1 písm. e) uvedenej smernice odkazuje na „odvetvia sociálneho zabezpečenia vymedzené v nariadení… č. 883/2004“ (
25
).
31.
Z odôvodnenia 19 smernice 2011/98 jasne vyplýva, že ide o minimálnu harmonizáciu, keďže cieľom tejto smernice je objasniť, v ktorých oblastiach je zabezpečená rovnosť zaobchádzania.
32.
Rovnaký odkaz sa nachádza aj v ďalších smerniciach. (
26
) Táto zhoda by sa mala rozšíriť na smernicu 2003/109/ES (
27
), ak by bol návrh Komisie zaviesť odkaz na nariadenie č. 883/2004 v rámci prepracovaného znenia tejto smernice úspešný. (
28
)
33.
Pokiaľ ide o osobnú pôsobnosť článku 12 ods. 1 smernice 2011/98, ako je pripomenutá v bode 28 vyššie, dodávam, že po prvé sa nevyžaduje, aby štátni príslušníci tretích krajín boli trvalo skutočne zamestnaní. (
29
)
34.
V dôsledku toho nemožno tvrdiť, tak ako INPS, že „na priznanie práva na rovnosť zaobchádzania v oblasti sociálneho zabezpečenia nestačí, že cudzinec je držiteľom povolenia na pobyt, ale je tiež potrebné, aby prispieval do hospodárstva hostiteľského členského štátu tým, že vykonáva zárobkovú činnosť a platí s tým súvisiace dane“.
35.
Po druhé odôvodnenie 20 smernice 2011/98, ktoré sa týka práva na rovnosť zaobchádzania stanoveného v jej článku 12, sa vzťahuje aj na „rodinných príslušníkov pracovníka z tretej krajiny, ktorým sa povolil vstup na územie členského štátu v súlade so smernicou Rady 2003/86/ES z 22. septembra 2003 o práve na zlúčenie rodiny[ (
30
)]“. Pokiaľ ide o situácie, keď majú rodinní príslušníci pracovníka, ktorý je štátnym príslušníkom tretej krajiny a držiteľom jednotného povolenia, priamo právo na rovnosť zaobchádzania uvedené najmä v tomto odôvodnení, Súdny dvor rozhodol, že „toto právo sa týmto osobám priznáva v ich postavení pracovníkov, hoci ich príchod do hostiteľského členského štátu bol spôsobený skutočnosťou, že boli rodinnými príslušníkmi pracovníka, ktorý je štátnym príslušníkom tretej krajiny“ (
31
).
36.
V prejednávanej veci bolo na pojednávaní spresnené, že V. M. v Taliansku nikdy nepracovala a žije so svojím synom, ktorý má postavenie osoby s dlhodobým pobytom – EÚ. Keďže je oprávnená pracovať (
32
), zdá sa, že patrí do osobnej pôsobnosti článku 12 ods. 1 smernice 2011/98.
37.
Pokiaľ ide o vecnú pôsobnosť práva na rovnosť zaobchádzania ustanoveného v článku 12 ods. 1 písm. e) smernice 2011/98, tá je stanovená nariadením č. 883/2004, na ktoré odkazuje. (
33
) Otázka predložená vnútroštátnym súdom sa týka významu a rozsahu pojmu „odvetvia sociálneho zabezpečenia, ako sú vymedzené v nariadení… č. 883/2004“.
38.
Oblasti sociálneho zabezpečenia sú uvedené v článku 3 tohto nariadenia s názvom „Vecná pôsobnosť“.
39.
Článok 3 ods. 1 uvedeného nariadenia stanovuje zásadu, podľa ktorej sa toto nariadenie „vzťahuje na všetky právne predpisy, ktoré sa týkajú“ deviatich kategórií dávok, ktoré sú v ňom taxatívne vymenované.
40.
Článok 3 ods. 5 nariadenia č. 883/2004 definuje výnimky. Podľa tohto písmena a) tohto ustanovenia sa toto nariadenie „neuplatňuje na… sociálnu a zdravotnú pomoc“ (
34
).
41.
Článok 3 ods. 3 nariadenia č. 883/2004 stanovuje, že toto nariadenie „sa tiež uplatňuje na osobitné nepríspevkové peňažné dávky, na ktoré sa vzťahuje článok 70“ uvedeného nariadenia.
42.
Pochybnosť by mohla vyplynúť na jednej strane zo znenia tohto odseku 3 a na druhej strane z kritérií stanovených normotvorcom Únie v tomto článku 70 na definovanie osobitných nepríspevkových peňažných dávok.
43.
Pokiaľ ide o skutočnosť, že v článku 3 ods. 3 nariadenia č. 883/2004 je použitá príslovka „tiež“, domnievam sa, že ho treba vykladať vzhľadom na cieľ sledovaný týmto nariadením v rozsahu, v akom má podporiť voľný pohyb pracovníkov (
35
) tým, že definuje pravidlá koordinácie systémov sociálneho zabezpečenia medzi členskými štátmi. (
36
) Vecná pôsobnosť tohto nariadenia preto zahŕňa nepríspevkové dávky v súlade s obmedzeniami uvedenými v odôvodnení 37 uvedeného nariadenia.
44.
Pokiaľ ide o kritériá na určenie osobitných nepríspevkových peňažných dávok, sú nasledujúce:
–
tieto dávky sa poskytujú „podľa právnych predpisov, ktorých osobný rozsah [osobná pôsobnosť – neoficiálny preklad], ciele a/alebo podmienky na priznanie nároku majú znaky právnych predpisov v oblasti sociálneho zabezpečenia podľa článku 3 ods. 1 [nariadenia č. 883/2004], ako aj v oblasti sociálnej pomoci“ (
37
), a
–
sú určené „na poskytovanie doplnkového, náhradného alebo pridruženého krytia proti rizikám[,] na ktoré sa vzťahujú časti sociálneho zabezpečenia uvedené v článku 3 ods. 1 [tohto nariadenia] a ktoré zaručujú daným osobám príjem na úrovni životného minima so zreteľom na hospodársku a sociálnu situáciu v danom členskom štáte“ (
38
).
45.
Okrem toho článok 1 písm. l) prvý odsek nariadenia č. 883/2004 pojem „právne predpisy“ definuje „v súvislosti s každým členským štátom [ako] zákony, nariadenia a iné povinné ustanovenia a všetky ostatné vykonávajúce opatrenia týkajúce sa odvetví sociálneho zabezpečenia, na ktoré sa uplatňuje článok 3 ods. 1 [tohto nariadenia]“ (
39
).
46.
Môže sa teda na osobitné nepríspevkové peňažné dávky v rozsahu, v akom majú čiastočne alebo úplne pokryť „riziká, na ktoré sa vzťahujú časti sociálneho zabezpečenia uvedené v článku 3 ods. 1“ nariadenia č. 883/2004, vzťahovať rovnosť zaobchádzania stanovená v článku 12 ods. 1 písm. e) smernice 2011/98 v prospech štátnych príslušníkov tretích krajín, ktorým bolo udelené povolenie pracovať v členskom štáte?
47.
V prvom rade treba zdôrazniť, že výrazy uvedené v bodoch 44 a 45 vyššie nesmú oslabiť význam inej charakteristiky uvedenej v článku 70 ods. 1 nariadenia č. 883/2004, a to „sociálnej pomoci“, ktorá je podrobne opísaná v odseku 2 písm. a) bode i) tohto článku. (
40
)
48.
V tomto ohľade Súdny dvor rozhodol, že „osobitné nepríspevkové peňažné dávky“ uvedené v článku 70 ods. 2 tohto nariadenia spadajú pod pojem „sociálna pomoc“ v zmysle článku 24 ods. 2 smernice 2004/38/ES (
41
). Spresnil, že tento pojem odkazuje na všetky systémy pomoci zriadené verejnými orgánmi, či už na vnútroštátnej, regionálnej alebo miestnej úrovni, ktoré môže využiť jednotlivec, ktorý nemá dostatočné prostriedky na uspokojenie svojich základných potrieb, ako aj potrieb svojej rodiny. (
42
)
49.
Okrem toho z rozsudku Alimanovič vyplýva, že na to, aby bolo možné dospieť k záveru, že predmetnú dávku možno kvalifikovať ako „osobitnú nepríspevkovú peňažnú dávku“, je potrebné zistiť jej prevažujúcu funkciu. Tak je to v prípade, ak tento príspevok zaručuje minimálne životné potreby nevyhnutné pre život v súlade s ľudskou dôstojnosťou. (
43
)
50.
Napokon podľa ustálenej judikatúry možno dávku považovať za dávku sociálneho zabezpečenia, pokiaľ je priznávaná príjemcom mimo akéhokoľvek individuálneho a diskrečného posúdenia osobných potrieb na základe zákonom stanovenej situácie a ak sa vzťahuje na jedno z rizík výslovne uvedených v článku 3 ods. 1 nariadenia č. 883/2004. (
44
)
51.
V druhom rade treba uviesť, že dve dodatočné kritériá uvedené v nariadení č. 883/2004 umožňujú odlíšiť dávky uvedené v článku 70 tohto nariadenia od dávok patriacich do oblastí sociálneho zabezpečenia, a to:
–
sú „financované výhradne z povinných daní určených na krytie všeobecných verejných výdavkov a ktorých podmienky na poskytovanie a výpočet dávok nezávisia od akýchkoľvek príspevkov vo vzťahu k poberateľom dávok“ (
45
), a
–
sú uvedené v prílohe X. (
46
)
52.
Po tretie treba zdôrazniť, že na tieto dávky sa vzťahuje osobitný právny režim. Konkrétne podľa článku 70 ods. 4 nariadenia č. 883/2004 sa tieto prostriedky poskytujú výhradne v členskom štáte, v ktorom má daná osoba bydlisko a podľa právnych predpisov tohto štátu. Poskytuje ich inštitúcia miesta bydliska na vlastné náklady.
53.
Za týchto podmienok po prvé poznamenávam, že výraz „odvetvia sociálneho zabezpečenia, ako sú vymedzené v nariadení… č. 883/2004“ (
47
) použitý v článku 12 ods. 1 písm. e) smernice 2011/98 je dostatočne presný na to, aby sa z neho vyvodilo, že označuje odvetvia sociálneho zabezpečenia taxatívne vymenované v článku 3 ods. 1 tohto nariadenia. (
48
)
54.
Na podporu tejto analýzy však treba uviesť ďalšie úvahy, keďže z ustálenej judikatúry Súdneho dvora vyplýva, že na účely výkladu ustanovenia práva Únie je potrebné zohľadniť nielen jeho znenie, ale aj jeho kontext a ciele sledované právnou úpravou, ktorej je súčasťou. (
49
)
55.
Po druhé, pokiaľ ide o užitočné kontextové objasnenia, konštatujem, že odôvodnenie odkazu na odvetvia sociálneho zabezpečenia uvedené v článku 3 ods. 1 nariadenia č. 883/2004 možno vyvodiť z osobnej pôsobnosti práva na rovnosť zaobchádzania ustanoveného v článku 12 ods. 1 smernice 2011/98. (
50
) Táto pôsobnosť sa obmedzuje na pracovníkov, ktorí vzhľadom na svoje postavenie poberajú odmeny, ktoré podliehajú povinnosti odvádzať príspevky na sociálne zabezpečenie rizík súvisiacich so zamestnaním. (
51
) Podľa nariadenia č. 883/2004 a nariadenia (ES) č. 987/2009 (
52
) sú totiž zamestnanci, samostatne zárobkovo činné osoby a ich rodinní príslušníci v zásade krytí systémom sociálneho zabezpečenia členského štátu, v ktorom vykonávajú svoju zárobkovú činnosť, a to za rovnakých podmienok ako štátni príslušníci. V dôsledku toho kritérium založené na väzbe s hostiteľským členským štátom nie je relevantné. (
53
)
56.
Normotvorca Únie sa tak výslovne rozhodol nerozšíriť nárok na rovnosť zaobchádzania uvedený v článku 12 ods. 1 smernice 2011/98 na dávky, ktoré nemožno kvalifikovať ako „dávky sociálneho zabezpečenia“ v zmysle článku 3 nariadenia č. 883/2004, teda vrátane dávok uvedených v článku 70 tohto nariadenia, z dôvodu ich znakov, ktoré v podstate súvisia s individuálnym a diskrečným posúdením potrieb príjemcov, ktorí nie sú výlučne pracovníkmi. (
54
)
57.
Naopak, rovnosť práv v oblasti sociálnej pomoci bola zakotvená pre štátnych príslušníkov tretích krajín, ktorí sú osobami s dlhodobým pobytom (
55
), z dôvodu ich „výsadného postavenia“ podľa odôvodnenia 8 smernice 2011/98, ktoré sa priznáva z dôvodu úrovne ich integrácie. (
56
)
58.
Tento rozdiel v rovnosti nárokov na dávky sociálnej pomoci, ktorý je odôvodnený dĺžkou pobytu ako kritériom integrácie dotknutých osôb, bez obmedzenia povahy dostatočných zdrojov na zabezpečenie ich vlastných potrieb a potrieb ich rodinných príslušníkov s výnimkou neuplatnenia systému sociálnej pomoci dotknutého členského štátu, (
57
) je porovnateľný s tým, ktorý je stanovený pre „mobilných“ občanov Únie. (
58
)
59.
Tak je to v prípade občanov Únie, ktorí nadobudli právo na trvalý pobyt po tom, čo sa na území hostiteľského členského štátu legálne zdržiavali počas nepretržitého obdobia piatich rokov. (
59
) Pokiaľ ide o predchádzajúce obdobie, podľa tej istej logiky integrácie sa normotvorca Únie rozhodol, tiež v oblasti práva na sociálnu pomoc, stanoviť v článku 24 ods. 2 smernice 2004/38 s ohľadom na krátke obdobia pobytu neaktívnych občanov, výnimku zo zásady zákazu diskriminácie, ktorá je uvedená v odseku 1 tohto článku pre občanov Únie, ktorých pobyt spĺňa podmienky stanovené v tejto smernici. (
60
) Okrem toho sú v lehote od troch mesiacov do piatich rokov od prístupu k sociálnej pomoci v prijímajúcom členskom štáte fakticky vylúčení občania Únie, ktorí spĺňajú podmienky na udelenie práva na pobyt na základe výšky svojich príjmov. (
61
)
60.
Významný rozdiel však zostáva. Štátni príslušníci tretích krajín, na ktorých sa vzťahuje smernica 2011/98, nemajú rovnaké práva na sociálnu pomoc, zatiaľ čo občania EÚ, ktorí sú zároveň pracovníkmi alebo samostatne zárobkovo činnými osobami alebo si zachovávajú takýto štatút, (
62
) a ich rodinní príslušníci majú nárok na rovnaké dávky sociálnej pomoci ako štátni príslušníci daného štátu od začiatku ich pobytu. (
63
)
61.
Po tretie treba teda pripomenúť cieľ normotvorcu Únie, ako je vyjadrený v odôvodnení 19 smernice 2011/98, s prihliadnutím na ktoré treba vykladať jej článok 12 ods. 1 písm. e). (
64
)
62.
Pripomínam, že toto odôvodnenie jednotne vymedzuje stanovenú mieru rovnosti zaobchádzania.
63.
Na základe zistenia, že v prípade neexistencie horizontálnej právnej úpravy Únie boli práva priznané štátnym príslušníkom tretích krajín v členských štátoch rozdielne, sa totiž rozhodlo najmä o upresnení oblastí, v ktorých je zabezpečená rovnosť zaobchádzania so štátnymi príslušníkmi členského štátu a štátnymi príslušníkmi tretích krajín, ktorí ešte nemajú postavenie osoby s dlhodobým pobytom.
64.
Takéto ustanovenia by mali konkrétne „zaviesť rovnaké minimálne podmienky v rámci Únie, uznať, že títo štátni príslušníci tretích krajín podporujú svojou prácou a daňami hospodárstvo Únie, a obmedziť nekalú súťaž medzi vlastnými štátnymi príslušníkmi členského štátu a štátnymi príslušníkmi tretích krajín vyplývajúcu z prípadného zneužívania štátnych príslušníkov tretích krajín“ (
65
).
65.
Vzhľadom na takto vyjadrený zámer normotvorcu Únie je teda logické, aby na jednej strane prísne stanovil pri pobytoch určitého trvania minimálny súbor spoločných práv v medziach svojej právomoci v oblasti sociálneho zabezpečenia, ako je pripomenuté v odôvodnení 26 smernice 2011/98 (
66
), a na druhej strane, aby rovnosť práv vyhradil pre dávky, ktoré sa riadia právnymi predpismi členského štátu, v ktorom bol štátny príslušník tretej krajiny oprávnený pracovať (
67
) alebo je evidovaný ako nezamestnaný po minimálnej dobe zamestnania. (
68
)
66.
Z odôvodnenia 19 smernice 2011/98 tak jasne vyplýva, že jej cieľom je dosiahnuť minimálnu harmonizáciu, a nie striktnú rovnocennosť medzi situáciou štátnych príslušníkov tretích krajín a situáciou štátnych príslušníkov členského štátu, v ktorom žijú.
67.
Tento cieľ je opäť vyjadrený takmer rovnako (
69
) v smernici 2024/1233. (
70
)
68.
Potvrdzuje sa tak, že konsenzus členských štátov o zásade rovnosti práv tak v smernici 2011/98, článku 12, ako aj v článku 11 smernice 2003/109 spočíva na obmedzení oblastí, v ktorých je táto zásada zaručená, a na možnosti odchýliť sa za určitých podmienok od tejto zásady. (
71
)
69.
Všetky tieto kontextové a teleologické spresnenia potvrdzujú rámec výkladu Súdneho dvora stanovený odkazom na „odvetvia sociálneho zabezpečenia vymedzené v nariadení… č. 883/2004“ v článku 12 ods. 1 písm. e) smernice 2011/98. (
72
) Právo na rovnosť zaobchádzania osôb, na ktoré sa vzťahuje táto smernica, sa preto nevzťahuje na osobitné peňažné dávky nepríspevkového charakteru, ako sú vymedzené v článku 70 tohto nariadenia.
70.
Hoci v prejednávanej veci V. M. nespochybňuje skutočnosť, že predmetný príspevok je „zmiešanou“ (
73
) dávkou uvedenou v prílohe X, časť Taliansko, písm. g) nariadenia č. 883/2004, tvrdí, že „dávka na zabezpečenie živobytia poskytovaná starším osobám určite nesúvisí s ‚rizikom staroby‘, a teda určite zodpovedá jednému z odvetví uvedených v [článku 3 ods. 1 tohto nariadenia]“. Je teda odôvodnené, aby predmetná dávka patrila do pôsobnosti článku 12 ods. 1 písm. e) smernice 2011/98.
71.
Domnievam sa, že takýto prístup spochybňuje rozlišovanie medzi dávkami uvedenými v článku 3 ods. 1 a 3 nariadenia č. 883/2004. (
74
)
72.
Pripomínam, že Súdny dvor rozhodol, že priznanie dávok v starobe uvedených v článku 3 ods. 1 písm. d) nariadenia č. 883/2004 nesmie závisieť od individuálneho posúdenia osobných potrieb žiadateľa, ktoré je kvalifikačným kritériom dávky sociálnej pomoci, a že pre tieto dávky je príznačná najmä skutočnosť, že slúžia na zaistenie životných potrieb osôb, ktoré po dosiahnutí dôchodkového veku ukončia svoje zamestnanie a nie sú viac povinné evidovať sa na úrade práce. (
75
) Preto samotná skutočnosť, že dávky sú vyplácané s cieľom dopĺňať prostriedky na živobytie osôb, ktoré dosiahli určitý vek, nestačí na to, aby boli kvalifikované ako dávky v starobe. (
76
)
73.
V súlade s judikatúrou Súdneho dvora preto stačí konštatovať, že osobitná a nepríspevková povaha dávky uvedenej v prílohe X nariadenia č. 883/2004 nie je sporná. (
77
) Okrem toho sa vnútroštátny súd domnieva, že predmetná dávka je dávkou pomoci, keďže jej jediným účelom je zmierniť núdzu vyplývajúcu z chudoby osôb, ktoré nemajú dostatočné ekonomické zdroje a ktorých pracovná schopnosť sa v dôsledku veku znižuje. (
78
)
74.
Z toho teda treba vyvodiť, že predmetná sociálna dávka nepatrí do pôsobnosti článku 12 ods. 1 písm. e) smernice 2011/98, a to aj napriek tomu, že uspokojuje základné potreby v zmysle judikatúry Súdneho dvora, ktorou sa vykladá článok 11 ods. 4 smernice 2003/109 týkajúci sa zásady rovnosti zaobchádzania uplatniteľnej na štátnych príslušníkov tretích krajín, ktorí sú osobami s dlhodobým pobytom.
75.
Tieto „základné potreby“ Súdny dvor definoval ako potraviny, ubytovanie a zdravie. Rozhodol, že spadajú pod pojem „základná podpora“, ktorej poskytnutie nemôžu členské štáty vylúčiť na základe článku 11 ods. 4 smernice 2003/109 v oblasti sociálnej pomoci a sociálnej ochrany. (
79
)
76.
Konkrétne v prípade štátnych príslušníkov tretích krajín, ktorí sú držiteľmi jednotného povolenia, sa možno oprávnene domnievať, že podmienky udelenia a obnovenia tohto povolenia týkajúce sa výkonu zamestnania a splnenia požiadavky dostatočných zdrojov spôsobujú, že potreba požiadať o takúto základnú podporu je málo pravdepodobná. Situácia týchto osôb sa však môže pred obnovením uvedeného povolenia zmeniť, čo je predpoklad, na ktorý Komisia správne poukázala na pojednávaní. Podľa analýzy vnútroštátneho súdu je však predmetná dávka určená na zabezpečenie dôstojnej existencie osôb, ktoré nemajú dostatok prostriedkov.
77.
V tejto súvislosti sa mi zdá vhodné poukázať na to, že Corte costituzionale (Ústavný súd) zdôraznil, že dávky sa vyplácajú s cieľom uspokojiť „základnú potrebu jednotlivca, ktorá nepripúšťa žiadne rozlišovanie na základe územnej príslušnosti“ (
80
). Talianska vláda na pojednávaní vysvetlila, že tieto rôznorodé dávky slúžia na starostlivosť o osoby, ktorých zdravie alebo bezpečnosť je ohrozená. Zopakovala vysvetlenie vnútroštátneho súdu, podľa ktorého „v tomto prípade nie je dávka súčasťou sociálnej pomoci (ktorú článok 38 ods. 1 Ústavy vyhradzuje ‚občanovi‘), ale skôr nástrojom potrebným na zaručenie základného práva jednotlivca (článok 2 Ústavy)“ (
81
).
78.
Na druhej strane sa mi zdá, že sa musia zohľadniť iné individuálne situácie s menej akútnym stupňom závažnosti, ktoré však zasahujú do dôstojnosti štátneho príslušníka tretej krajiny, ktorý je držiteľom jednotného povolenia. Pokiaľ sa totiž takýto štátny príslušník legálne zdržiava na území členského štátu, vnútroštátne orgány príslušné v oblasti dávok sociálnej pomoci sú povinné overiť, či odmietnutie priznať mu takéto dávky z dôvodu povolenia na pobyt, ktorého je držiteľom, nevystavuje dotknutého štátneho príslušníka, ktorý nemá žiadne zdroje na zabezpečenie svojich potrieb, priamemu a bezprostrednému riziku porušenia jeho základných práv, najmä práva zakotveného v článku 1 Charty. (
82
)
79.
Súhlasím teda so stanoviskom, ktoré Komisia vyjadrila na pojednávaní. Podľa môjho názoru totiž niektoré individuálne situácie odôvodňujú prijatie „bezpečnostnej siete“ (
83
).
80.
Stručne povedané, zastávam názor, že neexistencia rovnosti zaobchádzania v oblasti sociálnej pomoci pre pracovníkov z tretích krajín uvedených v článku 3 ods. 1 písm. b) a c) smernice 2011/98 so štátnymi príslušníkmi členského štátu, v ktorom majú bydlisko, vyplýva z výkladu pojmu „odvetvia sociálneho zabezpečenia“, na ktorý odkazuje článok 12 ods. 1 písm. e) tejto smernice. Tento výklad však nevylučuje, že v mimoriadne kritických situáciách s ohľadom na dodržiavanie základných práv príslušné orgány hostiteľského členského štátu vykonajú komplexné posúdenie bez toho, aby čakali, až budú musieť prevziať zodpovednosť za ohrozenie života.
V. Návrh
81.
Vzhľadom na všetky predchádzajúce úvahy navrhujem, aby Súdny dvor odpovedal na prejudiciálnu otázku, ktorú položil Corte costituzionale (Ústavný súd, Taliansko), takto:
Článok 12 ods. 1 písm. e) smernice Európskeho parlamentu a Rady 2011/98/EÚ z 13. decembra 2011 o jednotnom postupe vybavovania žiadostí o jednotné povolenie na pobyt a zamestnanie na území členského štátu pre štátnych príslušníkov tretích krajín a o spoločnom súbore práv pracovníkov z tretích krajín s oprávneným pobytom v členskom štáte
sa má vykladať v tom zmysle, že:
nebráni vnútroštátnej právnej úprave, ktorá vylučuje štátnych príslušníkov tretích krajín uvedených v článku 3 ods. 1 písm. b) a c) tejto smernice z nároku na príspevok priznávaný podľa tejto právnej úpravy osobám starším ako 65 rokov (od 1. januára 2019, viac ako 67 rokov), ktoré sa nachádzajú v neistej ekonomickej situácii a majú obmedzenú pracovnú schopnosť z dôvodu svojho veku.
Vnútroštátne orgány príslušné v oblasti dávok sociálnej pomoci sú však povinné overiť, či odmietnutie priznať takéto dávky nevystavuje týchto štátnych príslušníkov, ktorí nemajú žiadne prostriedky na zabezpečenie svojich základných potrieb, priamemu a bezprostrednému riziku porušenia ich základných práv, najmä práva zakotveného v článku 1 Charty základných práv Európskej únie.
(
1
)	Jazyk prednesu: francúzština.
(
i
)	Názov tejto veci je fiktívny. Nezodpovedá skutočnému menu ani názvu žiadneho z účastníkov konania.
(
2
)	Ú. v. ES L 343, 2011, s. 1; Mim. vyd. 13/025, s. 399.
(
3
)	Nariadenie Európskeho parlamentu a Rady z 29. apríla 2004 o koordinácii systémov sociálneho zabezpečenia (Ú. v. EÚ L 166, 2004, s. 1; Mim. vyd. 05/005, s. 72), zmenené nariadením Európskeho parlamentu a Rady (ES) č. 988/2009 zo 16. septembra 2009 (Ú. v. EÚ L 284, 2009, s. 43) (ďalej len „nariadenie č. 883/2004“).
(
4
)	GURI č. 190 zo 16. augusta 1995, s. 3, riadna príloha GURI č. 101, ďalej len „zákon č. 335/95“.
(
5
)	Tento príspevok je, pokiaľ ide o Taliansko, uvedený v prílohe X nariadenia č. 883/2004.
(
6
)	GURI č. 302 z 29. decembra 2000, s. 5, riadna príloha GURI č. 219, ďalej len „zákon č. 388/2000“.
(
7
)	Od roku 2007 bol pobytový preukaz vydávaný na základe talianskeho práva nahradený „povolením na pobyt v Únii pre osoby s dlhodobým pobytom“, ako sa uvádza v návrhu na začatie prejudiciálneho konania. V týchto návrhoch budem používať názov, ktorý zvolil zákonodarca Únie, a to „povolenie na pobyt osoby s dlhodobým pobytom – EÚ“.
(
8
)	GURI č. 147 z 25. júna 2008, s. 5, riadna príloha GURI č. 152.
(
9
)	GURI č. 195 z 21. augusta 2008, s. 3, riadna príloha GURI č. 196.
(
10
)	Na pojednávaní bolo potvrdené, že V. M. získala povolenie na pobyt v rámci zlúčenia rodiny ako matka garanta.
(
11
)	Ďalej len „Charta“.
(
12
)	Tento súd odkazuje najmä na rozsudok z 2. septembra 2021, INPS (Príspevok pri narodení dieťaťa a príspevok v materstve pre držiteľov jednotného povolenia) (C‑350/20, ďalej len rozsudok INPS, C‑350/20, EU:C:2021:659).
(
13
)	Odkazuje najmä na rozsudok INPS, C‑350/20. V tejto súvislosti pozri najmä bod 23 tohto rozsudku.
(
14
)	Odkazuje na rozsudok č. 137/2021 z 25. mája 2021.
(
15
)	Corte costituzionale (Ústavný súd) odkazuje najmä na rozsudky z 11. novembra 2014, Dano (C‑333/13, ďalej len „rozsudok Dano, EU:C:2014:2358, bod 83); z 15. septembra 2015, Alimanovic (C‑67/14, ďalej len „rozsudok Alimanovic, EU:C:2015:597), a z 25. februára 2016, García‑Nieto a. i (C‑299/14, EU:C:2016:114).
(
16
)	Corte costituzionale (Ústavný súd) odkazuje na rozsudok z 12. októbra 1978, Belbouab (10/78, EU:C:1978:181).
(
17
)	Pozri rozsudok INPS, C‑350/ 20 (body 44 až 46).
(
18
)	Pozri rozsudok INPS, C‑350/ 20 (body 48 až 49).
(
19
)	Pozri definíciu v článku 3 ods. 1 písm. c) smernice 2011/98.
(
20
)	Nariadenie Rady z 13. júna 2002, ktorým sa stanovuje jednotný formát povolení na pobyt pre štátnych príslušníkov tretích krajín (Ú. v. ES L 157, 2002, s. 1; Mim. vyd. 19/006, s. 3). Pozri definíciu uvedenú v článku 3 ods. 1 písm. b) smernice 2011/98 a jej odôvodnenie 20.
(
21
)	Pozri rozsudok INPS, C‑350/20 (bod 47).
(
22
)	Pozri rozsudok INPS, C‑350/20 (bod 50).
(
23
)	Podmienka trvalého pobytu po dobu najmenej desiatich rokov (pozri bod 11 vyššie) stanovená v talianskych právnych predpisoch bola predmetom pripomienok počas pojednávania. Spresňujem, že otázka vnútroštátneho súdu sa netýka tejto podmienky. Okrem toho, pokiaľ ide o podobnú podmienku uloženú štátnym príslušníkom tretích krajín, ktorí sú osobami s dlhodobým pobytom, na prístup k opatreniu sociálneho zabezpečenia, sociálnej pomoci alebo sociálnej ochrany, pozri rozsudok z 29. júla 2024, CU a ND (Sociálna pomoc – nepriama diskriminácia (C‑112/22 a C‑223/22, EU:C:2024:636).
(
24
)	Pokiaľ ide o definíciu pojmu „pracovník z tretej krajiny“ pozri tiež článok 2 písm. b) smernice 2011/98.
(
25
)	Tento výraz sa nachádza v rovnakom znení v článku 12 ods. 1 písm. e) smernice Európskeho parlamentu a Rady (EÚ) 2024/1233 z 24. apríla 2024 o jednotnom postupe vybavovania žiadostí o jednotné povolenie na pobyt a zamestnanie na území členského štátu pre štátnych príslušníkov tretích krajín a o spoločnom súbore práv pracovníkov z tretích krajín s oprávneným pobytom v členskom štáte (Ú. v. EÚ L, 2024/1233). Zrušuje smernicu 2011/98 a bude sa uplatňovať od 22. mája 2026. Pozri článok 19 a článok 20 druhý odsek smernice 2024/1233.
(
26
)	Pozri článok 16 ods. 1 písm. e) smernice Európskeho parlamentu a Rady (EÚ) 2021/1883 z 20. októbra 2021 o podmienkach vstupu a pobytu štátnych príslušníkov tretích krajín na účely vysokokvalifikovaného zamestnania a o zrušení smernice Rady 2009/50/ES (Ú. v. EÚ L 382, 2021, s. 1), všeobecne označovanú ako „smernica o modrej karte“; článok 18 ods. 2 písm. c) smernice Európskeho parlamentu a Rady 2014/66/EÚ z 15. mája 2014 o podmienkach vstupu a pobytu štátnych príslušníkov tretích krajín v rámci vnútropodnikového presunu (Ú. v. EÚ L 157, 2014, s. 1) a článok 23 ods. 1 písm. d) smernice Európskeho parlamentu a Rady 2014/36/EÚ z 26. februára 2014 o podmienkach vstupu a pobytu štátnych príslušníkov tretích krajín na účel zamestnania ako sezónni pracovníci (Ú. v. EÚ L 94, 2014, s. 375). Článok 22 ods. 2 písm. b) smernice Európskeho parlamentu a Rady (EÚ) 2016/801 z 11. mája 2016 o podmienkach vstupu a pobytu štátnych príslušníkov tretích krajín na účely výskumu, štúdia, odborného vzdelávania, dobrovoľníckej služby, výmenných programov žiakov alebo vzdelávacích projektov a činnosti aupair (Ú. v. EÚ L 132, 2016, s. 21) odkazuje na článok 12 ods. 1 písm. e) smernice 2011/98.
(
27
)	Smernica z 25. novembra 2003 o právnom postavení štátnych príslušníkov tretích krajín, ktoré sú osobami s dlhodobým pobytom (Ú. v. EÚ L 16, 2004, s. 44; Mim. vyd. 19/006, s. 272). Pozri článok 11 ods. 1 písm. d) tejto smernice.
(
28
)	Pozri článok 12 ods. 1 písm. d) návrhu smernice Európskeho parlamentu a Rady z 27. apríla 2022 o právnom postavení štátnych príslušníkov tretích krajín, ktorí sú osobami s dlhodobým pobytom [COM(2022) 650 final], ako aj komentár, ktorý predložili MELIN, P.: Social security rights of third‑country nationals coming from outside the EU: the scope and meaning of equal treatment. In: Research Handbook on European Social Security Law. Northampton: Edward Elgar Publishing, 2023, s. 353 – 378, najmä s. 363. Tento návrh zostáva nezmenený v dokumente Generálneho sekretariátu Rady pre delegácie z 28. novembra 2023 o návrhu smernice Európskeho parlamentu a Rady o právnom postavení štátnych príslušníkov tretích krajín, ktoré sú osobami s dlhodobým pobytom – Mandát na rokovania s Európskym parlamentom (dokument 16000/23). Pokiaľ ide o pôsobnosť ustanovení týkajúcich sa rovnosti zaobchádzania so štátnymi príslušníkmi tretích krajín na základe rozdielneho postavenia v oblasti sociálneho zabezpečenia, sociálnej pomoci, ako aj prístupu k tovaru a službám poskytovaným verejnosti, pozri rozsudok z 28. októbra 2021, ASGI a. i (C‑462/20, ďalej len „rozsudok ASGI, EU:C:2021:894).
(
29
)	Pozri v tomto zmysle článok 12 ods. 2 písm. b) prvý pododsek smernice 2011/98 týkajúci sa obmedzení rovnosti zaobchádzania, ktorý stanovuje určité záruky pre pracovníkov z tretích krajín, ktorí boli zamestnaní aspoň šesť mesiacov a sú evidovaní ako nezamestnaní. Pozri v tejto súvislosti rozsudok z 25. novembra 2020, Istituto nazionale della previdenza sociale (Rodinné dávky pre držiteľov jednotného povolenia) (C‑302/19, ďalej len „rozsudok INPS, C‑302/19“, EU:C:2020:957, bod 25).
(
30
)	Ú. v. EÚ L 251, 2003, s. 12.
(
31
)	Pozri rozsudok INPS, C‑302/19 (bod 30). Pozri tiež rozsudok z 19. decembra 2024, Caisse d’allocations familiales des Hauts‑de‑Seine (C‑664/23, EU:C:2024:1046, bod 38).
(
32
)	Pozri bod 9 vyššie.
(
33
)	Pozri tiež bod 27 vyššie.
(
34
)	Pozri rozsudok z 15. júla 2021, A (Verejná zdravotná starostlivosť) (C‑535/19, EU:C:2021:595, body 32 a 33). Pokiaľ ide o rozlišovanie v definícii práv v oblasti sociálneho zabezpečenia na jednej strane a sociálnej a zdravotnej pomoci na druhej strane, pozri tiež články 12 a 13 Európskej sociálnej charty, podpísanej 18. októbra 1961 v Turíne.
(
35
)	Pozri odôvodnenia 1 a 3 nariadenia č. 883/2004.
(
36
)	Pozri odôvodnenia 4 a 45 nariadenia č. 883/2004. Pozri najmä rozsudok z 2. apríla 2020, Caisse pour l’avenir des enfants (Dieťa manželského partnera cezhraničného pracovníka) (C‑802/18, EU:C:2020:269, bod 68).
(
37
)	Pozri článok 70 ods. 1 nariadenia č. 883/2004. Kurzívou zvýraznil generálny advokát.
(
38
)	Pozri článok 70 ods. 2 písm. a) bod i) nariadenia č. 883/2004. Kurzívou zvýraznil generálny advokát. V druhom prípade pozri článok 70 ods. 2 písm. a) bod ii) tohto nariadenia.
(
39
)	Kurzívou zvýraznil generálny advokát.
(
40
)	Treba vykladať v spojení s článkom 13 ods. 1 Európskej sociálnej charty. Pozri komentár, ktorý vypracovali ELEVELD, A., KATROUGALOS, G.: The right to social security and social assistance in the „case law“ and conclusions of the Social Rights Committee. In: Research Handbook on European Social Security Law, c. d., s. 64 – 83, najmä s. 70.
(
41
)	Smernica Európskeho parlamentu a Rady z 29. apríla 2004 o práve občanov Únie a ich rodinných príslušníkov voľne sa pohybovať a zdržiavať sa v rámci územia členských štátov, ktorá mení a dopĺňa nariadenie (EHS) 1612/68 a ruší smernice 64/221/EHS, 68/360/EHS, 72/194/EHS, 73/148/EHS, 75/34/EHS, 75/35/EHS, 90/364/EHS, 90/365/EHS a 93/96/EHS (Ú. v. EÚ L 158, 2004, s. 77; Mim. vyd. 05/005, s. 46).
(
42
)	Pozri rozsudok Dano (bod 63) a analogický odkaz na tento rozsudok v rozsudku ASGI a i. (bod 34).
(
43
)	Pozri rozsudok Alimanovic (body 43, 45 a 46, ako aj citovaná judikatúra). Pozri naopak, pokiaľ ide finančné dávky, ktoré sú nezávisle od svojej kvalifikácie vo vnútroštátnom práve určené na to, aby uľahčili prístup na trh práce členského štátu, rozsudok zo 4. júna 2009, Vatsouras a Koupatantze (C‑22/08 a C‑23/08, EU:C:2009:344, bod 45). Pozri tiež, pokiaľ ide o irelevantnosť skutočnosti, či dávka je alebo nie je vnútroštátnou právnou úpravou kvalifikovaná ako dávka sociálneho zabezpečenia, rozsudok INPS, C‑350/20 (bod 52 a citovaná judikatúra).
(
44
)	Pozri rozsudok ASGI a i. (bod 25 a citovaná judikatúra).
(
45
)	Pozri článok 70 ods. 2 písm. b) prvú vetu nariadenia č. 883/2004.
(
46
)	Pozri článok 70 ods. 2 písm. c) nariadenia č. 883/2004.
(
47
)	Kurzívou zvýraznil generálny advokát.
(
48
)	Stanoviská v právnej náuke, ku ktorým som mal prístup, sa v tomto zmysle zhodujú. Pozri najmä THYM, D.: European Migration Law. Oxford: Oxford University Press, 2023, osobitne kapitola 15 s názvom „Integration and Settlement“, s. 469 – 504, najmä bod 15.3.3.1 (s. 482).
(
49
)	Pozri rozsudok zo 17. novembra 1983, Merck (292/82, EU:C:1983:335, bod 12), zo 16. júla 2020, AFMB a. i (C‑610/18, EU:C:2020:565, bod 50), a z 8. mája 2025, Pielatak (C‑410/23, EU:C:2025:325, bod 54).
(
50
)	Pozri bod 28 vyššie.
(
51
)	Pozri, pokiaľ ide o podmienku verejného príspevku na rodinné dávky, rozsudok ASGI a i. (bod 28). Pozri tiež o tejto súvislosti s príspevkom na financovanie systémov sociálneho zabezpečenia, BEDUSCHI, A.: An Empty Shell? The Protection of Social Rights of Third‑Country Workers in the EU after the Single Permit Directive. In: European Journal of Migration and Law, zv. 17, č. 2‑3, Haag: Wolters Kluwer, 2015, s. 210 – 238, najmä s. 223. Pozri okrem toho článok 26 smernice Európskeho parlamentu a Rady 2011/95/EÚ z 13. decembra 2011 o normách pre podmienky, ktoré musia spĺňať štátni príslušníci tretej krajiny alebo osoby bez štátnej príslušnosti na poskytnutie medzinárodnej ochrany, pre jednotné postavenie utečencov alebo osôb oprávnených na doplnkovú ochranu a pre obsah poskytovanej ochrany (Ú. v. EÚ L 337, 2011, s. 9).
(
52
)	Nariadenie Európskeho parlamentu a Rady zo 16. septembra 2009, ktorým sa stanovuje postup vykonávania nariadenia (ES) č. 883/2004 o koordinácii systémov sociálneho zabezpečenia (Ú. v. EÚ L 284, 2009, s. 1).
(
53
)	Pozri rozsudok INPS, C‑302/19 (bod 43).
(
54
)	Pozri body 48 až 50 vyššie.
(
55
)	Pozri článok 11 ods. 1 písm. d) smernice 2003/109, ktorý sa týka „sociálne[ho] zabezpečeni[a], sociálnej pomoci a sociálnej ochrany, ako je vymedzené vo vnútroštátnom práve“. Na porovnanie pozri článok 29 smernice 2011/95. Pozri v tejto súvislosti najmä rozsudok ASGI a i. (body 33 a 34).
(
56
)	Pozri rozsudok z 29. júla 2024 CU a ND (Sociálna pomoc – Nepriama diskriminácia) (C‑112/22 a C‑223/22, EU:C:2024:636, body 45 a 46). Pozri však, pokiaľ ide o skutočnosť, že práva zaručené smernicou 2003/109 nie sú vždy také priaznivé ako práva zaručené smernicou 2011/98, ak dotknutý členský štát obmedzí rovnosť zaobchádzania v sociálnej oblasti v súlade s článkom 11 ods. 4 smernice 2003/109, VERSCHUEREN, H.: Employment and Social Security Rights of Third‑Country Labour Migrants under EU Law: An Incomplete Patchwork of Legal Protection. In: European Journal of Migration and Law, c. d., zv. 18, č. 4, 2016, s. 373 – 408, najmä s. 387 a 388. Pozri, pokiaľ ide o porovnanie s „mobilnými“ občanmi Únie, tiež WEINGERL, P., TRATNIK, M.: Climbing the Wall around EU Citizenship: Has the Time Come to Align Third‑Country Nationals with Intra‑EU Migrants? In: European Journal of International Law, Florence: European University Institute, zv. 33, č. 1, s. 15 – 38.
(
57
)	Pozri článok 5 ods. 1 písm. a) smernice 2003/109, ako aj THYM, D.: Article 5 – Conditions for acquiring long‑term resident status. In: HAILBRONNER, K., THYM, D.: EU Immigration and Asylum Law: a Commentary, 2. ed., München: Beck, 2016, s. 453 – 460, najmä bod 7 (s. 456).
(
58
)	V súlade s článkom 3 ods. 1 smernice 2004/38 do pôsobnosti tejto smernice patria a za oprávnené osoby, ktoré majú nárok na práva upravené touto smernicou, sa považujú občania Únie, ktorí sa pohybujú alebo zdržiavajú v inom členskom štáte, než je členský štát, ktorého sú štátnymi príslušníkmi, a ich rodinní príslušníci, ako sú definovaní v článku 2 bode 2 uvedenej smernice, ktorí ich sprevádzajú, alebo sa k nim pripájajú.
(
59
)	Pozri článok 16 ods. 1 smernice 2004/38 a rozsudok Dano (bod 72).
(
60
)	Ide o obdobie prvých troch mesiacov pobytu (článok 6 tejto smernice) alebo dlhšie obdobie hľadania zamestnania [článok 14 ods. 4 písm. b) uvedenej smernice]. Pozri rozsudok Dano (body 64 a 65) ako aj rozsudok z 25. februára 2016, García‑Nieto a. i (C‑299/14, EU:C:2016:114, bod 44). Pozri tiež, pokiaľ ide o právo na rovnosť zaobchádzania, rozsudok z 15. júla 2021, The Department for Communities in Northern Ireland (C‑709/20, ďalej len „rozsudok CG, EU:C:2021:602, bod 75, ako aj citovaná judikatúra).
(
61
)	Pozri na pripomenutie podmienok tohto práva na pobyt rozsudok CG (bod 76 a citovaná judikatúra). Pozri tiež oznámenie Komisie s názvom „Usmernenia týkajúce sa práva občanov EÚ a ich rodín na voľný pohyb“ (Ú. v. EÚ C/2023/1392), body 11.1.2 a 11.1.3 (s. 50). Pozri okrem iného MARTIN, D.: Article 24 – Égalité de traitement. In: Directive 2004/38 relative au droit de séjour des citoyens de l’Union européenne et des membres de leur famille. Bruxelles: Bruylant, 2020, s. 373 – 396, osobitne s. 383, bod 24.
(
62
)	Pozri rozsudok Alimanovic (body 53 a 54).
(
63
)	Pozri článok 24 smernice 2004/38 a rozsudok z 25. februára 2016, García‑Nieto a. i (C‑299/14, EU:C:2016:114, bod 44). Okrem toho treba pripomenúť, že v prípade prípadného rozdielneho zaobchádzania so štátnymi príslušníkmi členských štátov a štátnymi príslušníkmi tretích štátov sa článok 18 ZFEÚ neuplatní. Pozri rozsudok zo 4. júna 2009, Vatsouras a Koupatantze (C‑22/08 a C‑23/08, EU:C:2009:344, bod 52); stanovisko 1/17 (Dohoda CETA medzi EÚ a Kanadou) z 30. apríla 2019 (EU:C:2019:341, bod 169) a rozsudok z 2. septembra 2021, État belge (Právo na pobyt v prípade domáceho násilia) (C‑930/19, EU:C:2021:657, bod 51).
(
64
)	O histórii vypracovania článku 12 smernice 2011/98 pozri najmä IGLESIAS SÁNCHES, S.: „Article 12 – Right to equal treatment“. In: HAILBRONNER, K., THYM, D.: EU Immigration and Asylum Law: a Commentary, c. d., body 7 až 9 (s. 919) ako aj body 29 a 30 (s. 922 a 923).
(
65
)	Kurzívou zvýraznil generálny advokát. Pozri konkrétne, rozsudok INPS, C‑302/19 (bod 34). Pokiaľ ide o politický kompromis, pozri najmä BEDUSCHI, A.: c. d., najmä bod 2.2 (s. 218 a 219). Pozri tiež, pokiaľ ide o vývoj od prijatia záverov zo zasadnutia Európskej rady v Tampere 15. a 16. októbra 1999, TSOURDI, E., PHILIPPE DE BRUYCKER, P.: Research Handbook on EU Migration and Asylum Law. Northampton: Edward Elgar Publishing, 2022, osobitne kapitolu 1 s názvom „The evolving EU asylum and migration law“, s. 1 – 55, najmä bod 2.1.6.1 druhý odsek (s. 20 a 21).
(
66
)	Pozri tiež rozsudok z 19. decembra 2024, Caisse d’allocations familiales des Hauts‑de‑Seine (C‑664/23, EU:C:2024:1046, bod 30 a citovaná judikatúra).
(
67
)	Pozri na porovnanie rozsudok zo 16. júna 2022, Komisia/Rakúsko (Indexácia rodinných dávok) (C‑328/20, EU:C:2022:468, bod 108).
(
68
)	Pokiaľ ide o konštatovanie, že všetky ostatné smernice týkajúce sa legálnej migrácie sa nevzťahujú na „sociálnu pomoc“ vo forme podpory minimálneho príjmu určenej na pokrytie základných životných nákladov, pozri THYM, D.: European Migration Law, c. d., najmä s. 483.
(
69
)	Pozri odôvodnenie 2 smerníc 2011/98 a 2024/1233. Pokiaľ ide o rovnosť práv sledovanú v novej smernici 2024/1233, znenie odôvodnení 28, 30, 31 a 34 tejto smernice je takmer totožné so znením odôvodnení 19, 20, 21 a 24 smernice 2011/98. Odôvodnenia týkajúce sa sociálneho zabezpečenia zvýraznila kurzívou generálna advokátka.
(
70
)	Pozri poznámku pod čiarou 25 vyššie.
(
71
)	Pozri článok 12 ods. 2 smernice 2011/98, ako aj článok 11 ods. 2, 3 a 4 smernice 2003/109. Pozri tiež rozsudok INPS, C‑302/19 (body 38 a 39). Pozri tiež v súvislosti s možnosťou prijať priaznivejšie ustanovenia článok 13 ods. 2 smernice 2011/98 a článok 11 ods. 5 smernice 2003/109.
(
72
)	Pozri najmä, pokiaľ ide o rámec, v ktorom sa môže vykonávať súdne preskúmanie Súdnym dvorom, rozsudok Alimanovic (body 60 a 61). Pozri tiež MUIR, E.: EU Equality Law: The First Fundamental Rights Policy of the EU. Oxford: Oxford University Press, 2018, osobitne kapitola 3, s názvom „EU Equality Law at a Constitutional Crossroads“, s. 58 – 109, najmä s. 103.
(
73
)	Pozri bod 19 vyššie.
(
74
)	Pozri body 46 a 47 vyššie.
(
75
)	Pozri najmä rozsudok zo 16. septembra 2015, Komisia/Slovensko (C‑361/13, EU:C:2015:601, body 47, 52 a 55, ako aj citovaná judikatúra).
(
76
)	Pozri rozsudok zo 16. septembra 2015, Komisia/Slovensko (C‑361/13, EU:C:2015:601, bod 60).
(
77
)	Pozri v tomto zmysle rozsudok z 8. marca 2001, Jauch (C‑215/99, EU:C:2001:139, bod 17).
(
78
)	Pozri bod 17 vyššie.
(
79
)	Pozri rozsudok z 24. apríla 2012, Kamberaj (C‑571/10, EU:C:2012:233, bod 91).
(
80
)	Pozri bod 18 vyššie.
(
81
)	Odkazujem na návrh na začatie prejudiciálneho konania (s. 11 a 12).
(
82
)	Porovnaj s rozsudkom CG (bod 92). Tento rozsudok sa týka situácie, v ktorej sa „mobilný“ občan Únie nemôže odvolávať na zásadu zákazu diskriminácie stanovenú v článku 24 ods. 1 smernice 2004/38 (pozri bod 80 uvedeného rozsudku).
(
83
)	Pokiaľ ide o tento výraz, pozri nasledujúci komentár k rozsudku CG: DE BECKER, E.: Social security in the fundamental rights case law of the Court of Justice. In: Research Handbook on European Social Security Law, c. d., s. 2 – 29, najmä s. 7, ako aj s. 16 a nasl., najmä s. 17. Podľa tohto autora Súdny dvor v uvedenom rozsudku jasne uviedol, že je potrebné členským štátom zabezpečiť ochranu, aj keď ustanovenia Zmlúv alebo sekundárneho práva Únie nešpecifikujú, ako by sa táto ochrana mala poskytnúť. Pozri tiež pripomienky k uplatňovaniu niektorých práv vyplývajúcich z Charty v situácii, keď má občan Únie vnútroštátne právo na pobyt za priaznivejších podmienok, než sú podmienky stanovené smernicou 2004/38, LENAERTS, K.: The broadening of EU competences through the case law of the Court of Justice: myth or reality? In: ERA Forum, Journal of the Academy of European Law, ERA, Trèves, 2023, č.o 4, s. 589 až 598, najmä poznámka pod čiarou č. 40 (s. 596).