62001CC0486_SK
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
1. Front national, francúzska politická strana, podala odvolanie voči rozsudku Súdu prvého stupňa z 2. októbra 2001 vo veci T-327/99, ktorý zamietol ako nedôvodnú jeho žalobu na zrušenie rozhodnutia Európskeho parlamentu zo 14. septembra 1999, ktorým bola so spätným účinkom rozpustená „Technická skupina nezávislých poslancov (TDI) – Zmiešaná skupina“.
2. Európsky parlament v rámci vyjadrenia k odvolaniu podal vzájomné odvolanie, v ktorom navrhuje, aby Súdny dvor zrušil tú časť napadnutého rozsudku, v ktorej bolo rozhodnuté, že žaloba o neplatnosť je prípustná. V prípade, že by Parlament uspel, žaloba Front national by bola pokladaná za neprípustnú.
I – Žaloba o neplatnosť
A – Právny rámec
3. Článok 29 Rokovacieho poriadku Európskeho parlamentu, v znení účinnom od 1. mája 1999(2), vo svojom článku 29 nazvanom „Utváranie politických skupín“ stanovil:
„1. Poslanci sa môžu združovať do skupín podľa svojej politickej príslušnosti.
2. Každá politická skupina musí zahrňovať poslancov z viacerých ako len z jedného členského štátu. Minimálny počet poslancov potrebných k utvoreniu politickej skupiny je dvadsaťtri, pokiaľ pochádzajú z dvoch členských štátov, osemnásť, pokiaľ pochádzajú z troch členských štátov a štrnásť, pokiaľ pochádzajú zo štyroch a viacerých členských štátov.
3. Poslanec môže byť členom najviac jednej politickej skupiny.
4. Utvorenie politickej skupiny je potrebné oznámiť predsedovi vyhlásením. Toto vyhlásenie musí obsahovať názov skupiny, mená jej členov a zloženie predsedníctva.
5. Vyhlásenie bude uverejnené v Úradnom vestníku Európskych spoločenstiev.“
4. Článok 30 rokovacieho poriadku, týkajúci sa nezaradených poslancov, stanovil:
„1. Poslancom, ktorí nie sú členmi politickej skupiny, sa poskytne sekretariát. Podrobné opatrenia prijme predsedníctvo na návrh generálneho tajomníka.
2. Predsedníctvo tiež rozhodne o postavení a parlamentných právach týchto poslancov.“
5. Podľa článku 23 rokovacieho poriadku, konferencia predsedov sa skladá z predsedu Parlamentu a predsedov politických skupín, ktorí majú právo voliť, a dvoch poslancov, ktorých si spomedzi seba zvolia nezávislí poslanci, ktorí sa zúčastňujú na schôdzach konferencie predsedov, avšak bez hlasovacieho práva. Naviac, možnosť predložiť návrhy uznesení za účelom ukončiť rokovanie o voľbách Komisie je vyhradená politickým skupinám (článok 33) tak, ako aj účasť na parlamentných delegáciách do zmierovacieho výboru (článok 82). Navyše, podľa článku 137 každá politická skupina môže podať ústne vysvetlenie, ktoré nesmie trvať dlhšie ako dve minúty.
6. Rokovací poriadok taktiež stanovuje, že určité podnety môžu byť podané len politickou skupinou alebo najmenej 32 poslancami, najmä vzhľadom na:
– návrh kandidáta na predsedu, podpredsedu a kvestorov (článok 13),
– položenie otázok Rade alebo Komisii so žiadosťou, aby tieto otázky boli zaradené do programu Parlamentu (článok 42),
– podanie návrhu odporúčania pre Radu, ktorý sa týka záležitostí patriacich do hláv V a VI Zmluvy o EÚ, alebo v prípadoch, keď Parlament nebol konzultovaný o medzinárodnej zmluve v rámci pôsobnosti článku 97 alebo článku 98 (článok 49),
– podanie doplnenia spoločnej pozície Rady (článok 80),
– podanie žiadosti o naliehavú rozpravu (článok 112).
7. Podľa článku 180 rokovacieho poriadku:
„1. Ak vzniknú pochybnosti o použití alebo výklade tohto rokovacieho poriadku, predseda môže, bez toho, aby boli dotknuté predchádzajúce rozhodnutia prijaté v tejto oblasti, prideliť záležitosť na preskúmanie gestorskému výboru.
[...]
4. Ak politická skupina alebo najmenej tridsaťdva poslancov spochybní výklad výboru, záležitosť sa predloží na hlasovanie v Parlamente. Text sa prijme jednoduchou väčšinou, ak je prítomná aspoň tretina všetkých poslancov Parlamentu. V prípade zamietnutia sa vec vráti späť výboru.
5. Výklad, ktorý nebol spochybnený a výklad prijatý Parlamentom, sa dopíše kurzívou ako vysvetlivky k príslušnému článku alebo článkom rokovacieho poriadku, spolu s rozhodnutiami prijatými vo veciach použitia rokovacieho poriadku.
6. Tieto výklady sa použijú ako precedens pri budúcom použití a výklade príslušných článkov.
[...]“
B – Skutkový stav predchádzajúci sporu
8. Listom z 19. júla 1999 niekoľko poslancov Parlamentu z rôznych politických frakcií upozornilo predsedu Parlamentu podľa článku 29 ods. 4 na utvorenie „Technickej skupiny nezávislých poslancov (TDI) – Zmiešaná skupina“, ktorej deklarovaným cieľom bolo zaručenie plného výkonu parlamentného mandátu pre všetkých poslancov.
9. „Pravidlá utvorenia“ skupiny TDI stanovujú, že:
„Jednotliví podpísaní poslanci potvrdzujú navzájom svoju úplnú politickú nezávislosť. A v dôsledku toho:
– slobodu voliť nezávisle tak vo výboroch, ako aj na plenárnom zasadnutí,
– žiaden člen nebude hovoriť v mene poslancov skupiny ako celku,
– cieľom stretnutí skupiny bude vymedzenie rečníckeho času a dohodnutie akýchkoľvek administratívnych a finančných záležitosti týkajúcich sa skupiny,
– predsedníctvo skupiny bude vytvorené so zástupcov jednotlivých zoskupení.“
10. Zo zápisnice z plenárneho zasadnutia Parlamentu z 20. júla 1999(3) vyplýva, že predsedkyňa Parlamentu oznámila, že „jej bolo od 29 poslancov doručené oznámenie o utvorení novej politickej skupiny nazvanej ‚Technická skupina nezávislých poslancov‘ (TDI)“.
Predsedovia ostatných politických skupín požiadali o výklad článku 29 ods. 1 rokovacieho poriadku výborom Parlamentu pre ústavné záležitosti z dôvodu, že podmienka vzťahujúca sa na politickú príslušnosť podľa tohto článku nebola podľa ich názoru naplnená, a o to, aby dotknutí poslanci boli pokladaní za nezávislých až do vyjadrenia tohto výboru.
11. Listom z 28. júla 1999 predseda výboru pre ústavné záležitosti informoval predsedkyňu Parlamentu o tom, že:
„V priebehu svojej schôdze 27. a 28. júla 1999 výbor pre ústavné záležitosti preskúmal žiadosť o výklad článku 29 ods. 1 rokovacieho poriadku, ktorá mu bola postúpená na schôdzi konferencie predsedov konanej 21. júla 1999.
Po dôkladnej výmene názorov výbor pre ústavné záležitosti 15 hlasmi za, 2 proti a 1 zdržaním sa hlasovania, vykladá článok 29 ods. 1 rokovacieho poriadku takto:
Vyhlásenie o utvorení [skupiny TDI] nie je v súlade s článkom 29 [ods.] 1 [rokovacieho poriadku].
Vyhlásenie o utvorení politickej skupiny, najmä príloha 2 listu o utvorení adresovaného predsedovi Európskeho parlamentu, totiž vylučuje akúkoľvek politickú príslušnosť. V rámci uvedenej skupiny jednotlivým podpísaným zoskupeniam poslancov ponecháva úplnú politickú nezávislosť.
Navrhujem k článku 29 [ods.] 1 rokovacieho poriadku pripojiť ako vysvetľujúcu poznámku text tohto znenia:
‚Utvorenie skupiny, ktorá otvorene popiera svoju politickú povahu a akúkoľvek politickú príslušnosť medzi svojimi členmi, je podľa tohto článku neprípustné.‘
[...]“
12. Skupina TDI na základe článku 180 ods. 4 rokovacieho poriadku vyjadrila svoj nesúhlas s vysvetľujúcou poznámkou navrhnutou výborom pre ústavné záležitosti, ktorá však bola predložená na hlasovanie Parlamentu, ktorý ju prijal väčšinou svojich členov na plenárnom zasadnutí konanom 14. septembra 1999(4) .
C – Návrhy a dôvody žaloby o neplatnosť
13. Front national návrhom na začatie konania doručeným do kancelárie Súdu prvého stupňa 19. novembra 1999 (vec T-327/99) podal žalobu, ktorou sa domáhal zrušenia rozhodnutia Európskeho parlamentu o zrušení skupiny TDI a úhrady trov konania odporcom.
Uplatňované dôvody žaloby boli najmä: 1) chybný výklad článku 29 ods. 1 rokovacieho poriadku Parlamentu; 2) porušenie zásady rovnakého zaobchádzania a ustanovení rokovacieho poriadku, ako aj neexistencia právneho základu, vzhľadom na to, že Parlament konal neoprávnene, keď skúmal súlad skupiny TDI s článkom 29 ods. 1 rokovacieho poriadku a keď rozhodol, že poslanci patriaci do tejto skupiny nezdieľajú žiadnu spoločnú politickú príslušnosť; 3) porušenie zásady rovnakého zaobchádzania vo vzťahu k členom skupiny TDI; 4) popretie spoločných parlamentných tradícií členských štátov; 5) nedodržanie podstatných formálnych náležitostí a 6) domnienka zneužitia postupu.
14. Dňa 5. októbra 1999 páni Martinez a de Gaulle podali žalobu proti rozhodnutiu Európskeho parlamentu zo 14. septembra 1999, ktoré schválilo názor výboru pre ústavné záležitosti o súlade vyhlásenia o utvorení TDI skupiny s článkom 29 rokovacieho poriadku (T-222/99); 22. novembra 1999 poslanci Bonino, Pannella, Cappato, Dell’Alba, Della Vedova, Dupuis, Turco a zoznam pani Emma Bonino napadli spomínané rozhodnutie (T-329/99). Súd prvého stupňa nariadil že tieto tri prípady sa spoja a budú, v súlade s článkom 50 rokovacieho poriadku, rozhodnuté jedným rozsudkom.
II – Napadnutý rozsudok
15. Vo veci T-327/99 Parlament formálne nepožiadal, aby Súd prvého stupňa rozhodol o neprípustnosti podľa článku 114 Rokovacieho poriadku Súdu prvého stupňa. Napriek tomu však uviedol, že žaloba o neplatnosť nemôže byť uznaná, keďže akt zo 14. septembra 1999 sa priamo netýkal žalobcu podľa článku 230 štvrtého odseku ES, keďže to bol deklaratívny výklad všeobecného ustanovenia.
16. Články 66 a 67 rozsudku rozoberajú tento dôvod takto:
„66 Pokiaľ ide o vec T-327/99, treba zdôrazniť, že Front national, francúzska politická strana, je právnickou osobou, ktorá podľa svojich stanov bola zriadená na účely presadzovanie politických myšlienok a zámerov prostredníctvom svojich členov v rámci národných a európskych inštitúcií. Predložila listinu kandidátov do volieb zástupcov do Parlamentu konaných v júni 1999. Všetci jej členovia, ktorí boli na tejto kandidátskej listine a boli zvolení do Parlamentu, patria medzi poslancov, ktorí urobili vyhlásenie o utvorení skupiny TDI. Následkom aktu prijatého 14. septembra 1999 sa všetci nachádzajú v situácii popísanej v bode 59 vyššie, čo má priamy dosah na podmienky presadzovania myšlienok a zámerov strany, ktorú zastupujú na európskej parlamentnej pôde, a tým aj na podmienky, za ktorých môže byť na európskej úrovni dosiahnutý účel vyjadrený v stanovách tejto politickej strany.
67 Akt zo 14. septembra 1999 musí byť preto považovaný za akt bezprostredne sa dotýkajúci Front national.“
Na základe vyššie spomenutého článku 59:
„59 V tomto ohľade treba zdôrazniť, že akt zo 14. septembra 1999 zbavil poslancov, ktorí vyhlásili utvorenie skupiny TDI, možnosti zoskupiť sa v rámci tejto skupiny do politickej skupiny v súlade s článkom 29 ods. 1 rokovacieho poriadku, keďže títo poslanci sú považovaní za nezávislých podľa článku 30 rokovacieho poriadku. [...] Títo poslanci sa ocitli, počas uplatňovania svojho mandátu v odlišnej situácii ako v tej, v ktorej by sa ocitli ako členovia politickej skupiny a z ktorej by mohli mať prospech, ak by akt zo 14. septembra 1999 nebol prijatý.“
17. V článku 75 Súd prvého stupňa vyhlásil tri žaloby o neplatnosť za prípustné. Potom posudzoval základ žalôb a zamietol ich ako nedôvodné.
III – Odvolanie voči rozsudku Súdu prvého stupňa
18. Pán Martinez (vec C-488/01 P) a Front national (vec C-486/01 P) podali voči rozsudku odvolanie. Obaja taktiež navrhli, aby bola vykonateľnosť rozsudku odložená. Obidve veci boli spojené na účely vydania uznesenia predsedu Súdneho dvora z 21. februára 2002, ktoré zamietlo návrh na vydanie predbežného opatrenia a výslovne si vyhradilo rozhodnutie o trovách.
19. O odvolaní pána Martineza rozhodol Súdny dvor v pléne uznesením z°11.°novembra 2003, ktorým toto odvolanie zamietol podľa článku 119 rokovacieho poriadku sčasti na základe zjavnej neprípustnosti a sčasti na základe zjavnej nedôvodnosti.
20. Vo svojom vyjadrení doručenom 17. decembra 2001 Front national navrhuje, aby Súdny dvor(5) :
– vyhlásil odvolanie za prípustné,
– určil, že Súd prvého stupňa porušil právo Spoločenstva,
– zrušil napadnutý rozsudok,
– rozhodol vo veci sám v prípade zrušenia napadnutého rozsudku, alebo ak nie, vrátil vec Súdu prvého stupňa na ďalšie konanie a
– zaviazal Parlament na náhradu trov konania.
21. Európsky parlament nepodal odvolanie voči rozsudku Súdu prvého stupňa v rámci dvojmesačnej lehoty podľa článku 56 prvého odseku Štatútu Súdneho dvora(6) . Napriek tomu, vo svojom vyjadrení k odvolaniu doručenom 14. februára 2002, podal vzájomné odvolanie, v ktorom navrhol, aby Súdny dvor:
– odvolanie zamietol,
– zrušil napadnutý rozsudok v rozsahu, v akom vyhlasuje žalobu Front national za prípustnú,
– zamietol žalobu Front national vo veci T-327/99 ako neprípustnú alebo ako nedôvodnú a
– zaviazal Front national na náhradu trov konania.
22. Predseda Súdneho dvora nesúhlasil s predložením repliky a dupliky v hlavnom odvolacom konaní. Povolil však Front national vysvetliť v rámci repliky z 15. apríla 2002 svoje stanovisko voči argumentom predloženým Parlamentom na podporu jeho vzájomného odvolania v bodoch 15 až 29 jeho vyjadrenia k odvolaniu.
Keďže Parlament sa vzdal svojho práva na podanie dodatočného vyjadrenia, kancelária Súdneho dvora doručila Front national to vyjadrenie, ktoré jej Parlament predložil 27. mája 2002.
23. Dňa 9. decembra 2003 sa uskutočnilo pojednávanie vo veci C-486/01 P, na ktorom strany podali svoje ústne vyjadrenia.
IV – Skúmanie odvolania
24. Keďže Európsky parlament tvrdil, že žaloba Front national o neplatnosť je neprípustná z dôvodu nedostatku aktívnej legitimácie, nastala dilema, v akom poradí by sa malo postupovať: či najprv skúmať hlavné odvolanie a potom vzájomné odvolanie, alebo naopak(7) . Vedomý si rozličných dôsledkov podľa výberu jednej alebo druhej možnosti, domnievam sa, že Súdny dvor by si mal vybrať druhú možnosť a skúmať vzájomné odvolanie ako prvé.
25. Dôvody pre túto voľbu sú rôzne. Jednak ak by bolo hlavné odvolanie skúmané ako prvé, potom, hoci by bolo posúdené ako neprípustné, Súdny dvor by pravdepodobne nebol zbavený povinnosti vydať rozhodnutie o vzájomnom odvolaní(8) . Tak isto by tomu bolo aj v prípade, ak by bolo hlavné odvolanie posúdené ako nedôvodné(9) . Navyše, ak by Súdny dvor rozhodol, že Súd prvého stupňa správne uplatnil článok 230 štvrtý odsek ES, poradie, v akom by mal prikročiť ku skúmaniu, by nebolo dôležité. Ale ak by rozhodol, že priznanie aktívnej legitimácie žalobcovi o neplatnosť je právnym pochybením, hlavné odvolanie by bolo neprípustné, takže by bolo zbytočné ho dôkladne skúmať, čo by následne mohlo byť považované za porušenie zásady hospodárnosti konania.
Okrem toho, ako som už uviedol v bode 31 mojich návrhov, ktoré som predniesol vo veci Rada/Boehringer(10), aktívna legitimácia žalobcu je podmienkou konania, ktorá musí byť splnená, aby bola daná príslušnosť súdu na rozhodnutie vo veci samej(11) .
A – Vzájomné odvolanie Európskeho parlamentu
1. Tvrdenia účastníkov konania
26. Pre Parlament bola žaloba o neplatnosť podaná Front national (vec T-327/99) neprípustná pre nedostatok aktívnej legitimácie žalobcu v tom, že nie je priamo dotknutý. Súd prvého stupňa vyhlásil žalobu za prípustnú, čo predstavuje nesprávny výklad článku 230 štvrtého odseku ES a porušenie práva Spoločenstva v zmysle článku 58 Štatútu Súdneho dvora.
27. Po prvé, Parlament konštatuje protirečenie medzi bodom 67 a inými časťami napadnutého rozsudku, čo v subjekte práva môže vyvolať dojem, že posúdenie prijaté Súdom prvého stupňa je v protiklade s tým, ktoré už bolo prijaté predtým, bez udania dôvodu na zmenu názoru. Parlament sa opiera o skutočnosť, že rozsudok uvádza, že poslanci združení v skupine TDI môžu byť priamo dotknutí napadnutým rozsudkom, pretože boli zbavení možnosti utvoriť politickú skupinu podľa článku 29 ods. 1 rokovacieho poriadku. Pokladá za nepochopiteľné, že poslanci, ktorí požívajú špeciálny status a vnútroštátne politické strany, ktoré ho nepožívajú, by mali byť dotknuté aktmi Parlamentu v rovnakom rozsahu. Dopĺňa, že v prípade, ak ustanovenia stanov právnických osôb môžu mať vplyv na prípustnosť žaloby, ich aktívna legitimácia ako žalobcov by napokon záležala skutočne na ich vlastnej vôli, keďže žaloby niektorých z nich by boli prípustné, kým ostatných nie.
28. Po druhé, podľa názoru Parlamentu, hoci situácia určitých poslancov by mohla byť napadnutým rozhodnutím ovplyvnená, keďže podmienky presadzovania myšlienok a zámerov ich strany tým mohli prípadne utrpieť ujmu, je isté, že len poslanci z Front national majú určitú možnosť preukázať, že sú priamo dotknutí, keďže akýkoľvek účinok na Front national ako politickú stranu je jedine nepriamy.
29. Po tretie, podľa Parlamentu jeden z aktov prijatých v oblasti jeho vnútornej organizácie, ktoré upravujú postavenie poslancov Parlamentu, nie je spôsobilý mať právne účinky voči iným osobám. Napriek tomu, že Front national sa zúčastnil volieb v júni 1999, právne prepojenie medzi stranami zúčastnenými v kampani a zvoleným Parlamentom zaniká po voľbách, ako vyplýva z článku 4 ods. 1 aktu týkajúceho sa volieb zástupcov do snemu priamym všeobecným hlasovaním a článkom 2 rokovacieho poriadku(12), na základe ktorého poslanci Parlamentu vykonávajú svoj mandát nezávisle, pričom nie sú viazaní žiadnymi inštrukciami a nemajú imperatívny mandát. Za týchto okolností pripustenie, že napadnuté rozhodnutie sa týka Front national, by sa rovnalo obmedzeniu úloh poslancov na sprostredkovateľov medzi ich stranami a Parlamentom, bez akejkoľvek samostatnosti alebo vlastnej zodpovednosti, v rozpore s ich skutočným postavením. Parlament dopĺňa, že článok 191 ES, ktorý zdôrazňuje dôležitosť strán v medzinárodnom meradle ako integračného faktora v rámci Únie a ako faktora, ktorý prispieva k formovaniu európskeho povedomia a vyjadruje vôľu občanov(13), nie je v danom prípade dôležitý, pretože jednak európske politické strany nemajú zatiaľ ústavné postavenie určujúce ich práva a záväzky v rámci Spoločenstva(14), jednak by svojou vlastnou povahou mali obsahovať zložky z rôznych členských štátov, čo však nie je prípad Front national, keďže je založený len vo Francúzsku.
30. Po štvrté, Parlament sa odvoláva na negatívne dôsledky, ktoré by vyvolalo uznanie prípustnosti žaloby. Ak by bol uznaný výklad prijatý Súdom prvého stupňa, znamenalo by to riziko zvýšenia žalôb od osôb, ktoré by boli ovplyvnené vnútornými organizačnými opatreniami Parlamentu len nepriamo. Ako príklad uvádza nadácie politických strán, ktoré v prípade ukončenia poskytovania dotácií prislúchajúcim skupinám a iným stranám, by v závislosti na pravidlách obsiahnutých vo svojich vlastných stanovách mohli mať za to, že sú proti nim špecificky namierené jednotlivé ustanovenia rokovacieho poriadku, napríklad článok 152, ktorý sa týka zloženia parlamentných výborov, alebo článok 168, ktorý sa týka vytvárania a postavenia medziparlamentných delegácií, kde sa zohľadňuje spravodlivé zastúpenie členských štátov a politických smerov.
31. Front national sa domnieva, že súdy Spoločenstva by mali byť poverené skutočnou kontrolou aktov Európskeho parlamentu so zreteľom na významné rozšírenie svojich nových právomocí, svoju rozhodovaciu právomoc a možnosti konania.
Front national tvrdí, že bol priamo dotknutý napadnutým rozhodnutím, keďže rozpustenie skupiny TDI malo dopad nielen na jej členov, ktorí boli zbavení možnosti vykonávať celé množstvo politických práv vyhradených pre členov skupín, ale tiež na politické strany, ku ktorým patria. Zdôrazňuje svoj záujem zabezpečiť, aby jej zvolení zástupcovia vo voľbách, na ktorých sa zúčastnila a pri tejto príležitosti vynaložila značné náklady, mali rovnaké výhody ako ostatní poslanci Parlamentu, zdôrazňujúc, že všetci členovia rozpustenej skupiny francúzskej národnosti boli aktívni vo svojej strane. Vzhľadom na utrpenú finančnú stratu odkazuje na finančné prostriedky uvedené v rozpočtovej položke 3707, najmä tie, ktoré sa týkajú administratívnych výdavkov a nákladov sekretariátu (3707/1), ako aj tých, ktoré sa týkajú politickej činnosti skupín (3707/2): zatiaľ čo ročná dotácia na člena skupiny je 36 698,28 eur, ročná dotácia na nezaradeného poslanca je len 9 909,19 eur.
32. Nakoniec poznamenáva, že ak Súdny dvor uznal prípustnosť žaloby podanej politickou formáciou proti rozhodnutiu Európskeho parlamentu, ktoré bolo v rozpore so zásadou rovnosti strán počas volebnej kampane(15), nemal by odoprieť aktívnu legitimáciu inej strane domáhajúcej sa zásady rovnakého zaobchádzania po voľbách. Voliči Front national majú právo byť zastúpení za rovnakých podmienok, aké majú poslanci iných parlamentných skupín.
2. Následky napadnutého rozhodnutia na Front national
33. Podľa článku 230 štvrtého odseku ES každá právnická alebo fyzická osoba môže za rovnakých podmienok podať žalobu proti rozhodnutiu, ktoré je jej určené, alebo proti rozhodnutiu, ktoré sa jej priamo a osobne týka, hoci je vydané formou nariadenia alebo rozhodnutia určeného inej osobe(16) .
Na základe analýz Súdu prvého stupňa vyjadrených v bodoch 28 až 34 jeho rozsudku, s ktorými súhlasím, napadnuté rozhodnutie Európskeho parlamentu pozostáva z prehlásenia so spätným účinkom, že skupina TDI neexistuje, keďže nie je v súlade s článkom 29 ods. 1 rokovacieho poriadku. Nie je pochýb o tom, že toto rozhodnutie má priamy a bezprostredný vplyv na poslancov, ktorí sa dovtedy domnievali, že utvorili politickú skupinu. Ako je uvedené v bode 65 napadnutého rozsudku, sporné rozhodnutie bez potreby akéhokoľvek doplňujúceho opatrenia im v tom podľa článku 29 rokovacieho poriadku zabránilo, čo malo priamy dopad na podmienky výkonu ich funkcie a čo odôvodňuje názor, že boli týmto rozhodnutím priamo dotknutí.
34. Potom je potrebné posúdiť, či Front national, do ktorého niekoľko poslancov skupiny TDI(17) patrí, má taktiež právo uplatniť to, že bol priamo dotknutý napadnutým rozhodnutím.
35. Z judikatúry Súdneho dvora vyplýva, že napadnuté predmetné opatrenie Spoločenstva musí vyvolať priamo následky pre právne postavenie jednotlivca a nesmie adresátom povereným jeho vykonaním ponechať žiadnu voľnosť posúdenia, keďže toto vykonanie opatrenia je čisto automatickej povahy a vyplývala výlučne z úpravy Spoločenstva, bez toho, aby bolo potrebné použiť ďalšie vykonávacie predpisy(18) .
36. Na základe tejto judikatúry na prvý pohľad nemožno povedať, že Front national napĺňa podmienky ustanovené článkom 230 štvrtým odsekom ES.
37. Odôvodnenie Súdu prvého stupňa smerujúce k záveru vyjadrenému v bode 67 rozsudku, že napadnuté rozhodnutie sa priamo dotýka Front national je veľmi stručné a viaže sa následky, ktoré spôsobilo vyhlásenie o neexistencii skupiny jednotlivému poslancovi, a nie strane ako celku.
Podľa bodu 59 rozsudku, zvolení kandidáti tejto francúzskej strany boli zbavení možnosti združiť sa do politickej skupiny prostredníctvom skupiny TDI, boli považovaní za nezaradených poslancov, a tým stratili výhody počas výkonu ich mandátu. Z tohto konštatovania je v bode 66 odvodené, že vytvorená situácia sa priamo dotýka podmienok presadzovania myšlienok a zámerov skupiny, ktorú títo poslanci zastupovali v Európskom parlamente, a teda podmienok na dosiahnutie cieľov stanovených v ich stanovách v súvislosti s Úniou.
38. Súhlasím s úvahami Parlamentu, že dôsledky napadnutého rozhodnutia na Front national boli len nepriame, keďže osoby priamo dotknuté boli poslanci Parlamentu, ktorí po zistení, že boli zbavení možnosti presadzovať myšlienky a zámery svojej strany vo forme politickej skupiny, sú nútení presadzovať ich v budúcnosti samostatne.
39. Po analýze argumentov predložených Front national v tomto konaní konštatujem, že ma nepresvedčili.
40. Po prvé, hoci politická strana, ktorá je zastúpená v európskych voľbách, chce, aby jej členovia, po ich zvolení, vykonávali svoj mandát za rovnakých podmienok ako iní poslanci Parlamentu(19), toto želanie neudeľuje žiadne právo jej zástupcom utvoriť si vlastnú skupinu alebo stať sa členmi už utvorenej skupiny. Toto taktiež potvrdzuje samotný rokovací poriadok, keďže podľa článku 29 ods. 2 každá politická skupina musí zahrňovať poslancov z viacerých ako len z jedného členského štátu (Front national je výlučne francúzskou stranou); a okrem toho článok 29 ods. 1 dovoľuje poslancom združovať sa do skupín podľa svojej politickej príslušnosti (počas volebnej kampane je zloženie nového Parlamentu neznáme, a preto nie je ani známe, či počet zástupcov iných členských štátov, ktorí majú rovnaké zmýšľanie ako strana majúca národný charakter, je postačujúci).
41. Po druhé, rozhodnutie zo 14. septembra 1999 neporušuje zásadu rovnakého zaobchádzania s poslancami Parlamentu pri výkone ich mandátu. Podľa ustálenej judikatúry Súdneho dvora „[...] diskriminácia môže spočívať len v použití rôznych pravidiel na podobné situácie, alebo v použití rovnakých pravidiel na rôzne situácie“(20) . Európsky súd pre ľudské práva, nasledujúc pravidlá odvodené z právnej praxe veľkého počtu demokratických štátov, prišiel k záveru, že k porušeniu rovnakého zaobchádzania prichádza, ak rozdielna úprava o výkone akéhokoľvek práva stanoveného v Dohovore o ľudských právach nemá objektívne a rozumné odôvodnenie(21) .
42. Vo svojom rokovacom poriadku Európsky parlament rozhodol, v úprave svojej činnosti, že uprednostní zaradenie poslancov do politických skupín s podmienkou, že tieto budú zahrňovať poslancov z viacerých ako len z jedného členského štátu. Podmienky pre ich utvorenie sa zlepšujú podľa toho, z akého počtu štátov musia poslanci pochádzať, do bodu, že ak pochádzajú zo štyroch a viacerých štátov, 14 poslancov je dostatočný počet. Jedinou predpísanou podmienkou je, že musia utvoriť skupiny založené na ideologickej orientácii.
Je jasné, že poslanci z jedného členského štátu, ktorí nie sú politicky spriaznení z inými poslancami snemovne, nie sú v rovnakej situácii ako tí, ktorí, keďže sú takto spriaznení, tvoria časť parlamentnej skupiny. Z tohto dôvodu je nenáležité tvrdiť, že s oboma by malo byť zaobchádzané rovnako.
43. Po tretie, finančné straty uplatňované Front national sa v skutočnosti dotýkajú poslancov, keďže príjmy podľa príslušných rozpočtových položiek nie sú určené pre strany, v ktorých sú aktívni.
44. Na záver, Rokovací poriadok Európskeho parlamentu nedovoľuje vo svojej organizácii a činnosti žiadnu účasť vnútroštátnych politických strán. Po zvolení vykonávajú poslanci svoje povinnosti samostatne a nemôžu byť viazaní žiadnymi pokynmi alebo imperatívnym mandátom. Ich hlasovanie je samostatné a osobné. Poslanci sa môžu stať členmi politickej skupiny, zmeniť členstvo z jednej politickej skupiny do druhej, alebo zostať nezaradení. Zastávam názor Parlamentu, že podľa týchto podmienok napadnuté rozhodnutie postihuje Front national iba nepriamo, ako dôsledok, ktorý nepopierateľne zasiahol jeho zvolených kandidátov.
45. Podľa vyššie uvedeného možno usúdiť, že Front national nespĺňa podmienky aktívnej legitimácie stanovené v článku 230 štvrtom odseku ES, keďže nebol priamo dotknutý napadnutým rozhodnutím.
Z tohto dôvodu Súd prvého stupňa právne pochybil, keď v článku 67 rozsudku z 2. októbra 2001 posúdil, že predmetné rozhodnutie sa priamo dotýka žalobcu.
46. Je preto primerané uznať dôvodnosť vzájomného odvolania Európskeho parlamentu a zrušiť napadnutý rozsudok v rozsahu, v akom rozhodol o prípustnosti žaloby o neplatnosť podanej Front national proti rozhodnutiu zo 14. septembra 1999.
47. Článok 61 prvý odsek druhá veta Štatútu Súdneho dvora umožňuje Súdnemu dvoru v prípade zrušenia rozhodnutia Súdu prvého stupňa buď vydať konečné rozhodnutie vo veci samej, ak to stav konania dovoľuje, alebo vrátiť vec Súdu prvého stupňa na ďalšie konanie. Jedným z prípadov, kedy môže Súdny dvor vydať konečné rozhodnutie sám, je prípad nesprávneho právneho posúdenia, pod podmienkou, že podklady sú úplné a dostatočné na vydanie rozsudku a nie je potrebné doplniť ďalšie dôkazy. Zdá sa, že je to zvykom Súdneho dvora, hoci nie vždy presne stanoví, prečo považuje stav veci za taký, že mu umožňuje vydať konečný rozsudok(22) .
Zdá sa, že Súdny dvor vydá rozhodnutie vo veci samej, keď zo spisu vyplýva, že to stav konania dovoľuje(23), v súlade s legislatívou Spoločenstva, ktorá ustanovila tento súd ako moderný kasačný súd, so širokými právomocami vydať zrušujúci rozsudok, keď to uzná za vhodné(24) .
48. V danom prípade niet pochýb, že vec, ktorú má Súdny dvor rozhodnúť v odvolacom konaní, je striktne právnej povahy. Preto je nevyhnutné uplatniť tento predpoklad a vyhlásiť žalobu o neplatnosť podanú Front national za neprípustnú, keďže žalobca nemá aktívnu legitimáciu.
B – Hlavné odvolanie
49. Z dôvodu, že Front national nemal aktívnu legitimáciu na podanie žaloby na Súd prvého stupňa, nemá ani aktívnu legitimáciu na podanie odvolania proti napadnutému rozsudku. Následne, musí byť rozhodnuté, že odvolanie podané touto stranou v tomto konaní je neprípustné.
V – O trovách
50. Podľa článku 122 rokovacieho poriadku, ak je odvolanie dôvodné a Súdny dvor sám rozhodne s konečnou platnosťou vo veci samej, potom rozhodne aj o trovách konania.
51. Podľa ustanovenia článku 69 ods. 2 rokovacieho poriadku uplatniteľného na konanie o odvolaní na základe ustanovenia článku 118 toho istého rokovacieho poriadku, účastník konania, ktorý vo veci nemal úspech, je povinný nahradiť trovy konania, ak to bolo v tomto zmysle navrhnuté.
Keďže žaloba Front national je neprípustná a Parlament navrhol, aby bol Front national zaviazaný na náhradu trov konania, tento účastník konania musí nahradiť trovy konania. V konaní o návrhu na predbežné opatrenie, o ktorom bolo 21. februára 2002 vydané uznesenie predsedu Súdneho dvora, ktorým si vyhradil rozhodnúť o trovách pred skončením hlavného konania, Front national musí znášať svoje trovy konania a nahradiť polovicu trov konania, ktoré vznikli Európskemu parlamentu.
VI – Návrhy
Vzhľadom na už uvedené navrhujem, aby Súdny dvor:
1. na základe vzájomného odvolania podaného Parlamentom zrušil rozsudok Súdu prvého stupňa z 2. októbra 2001, Martinez a i./Európsky parlament (spojené veci T-222/99, T-327/99 a T-329/99), v rozsahu, v akom žalobu Front national proti rozhodnutiu Európskeho parlamentu zo 14. septembra 1999, ktorým bola so spätným účinkom rozpustená Groupe technique des députés indépendants (TDI) – Groupe mixte, vyhlásil za prípustnú.
2. vyhlásil žalobu o neplatnosť podanú Front national za neprípustnú.
3. vyhlásil hlavné odvolanie podané Front national za neprípustné.
4. Zaviazal Front national na náhradu trov konania, vrátane polovice trov, ktoré vznikli Európskemu parlamentu v rámci konania o nariadení predbežného opatrenia.
(1) .
(2)
–	Ú. v. ES L 202, 1999, s. 1.
(3)
–	Ú. v. ES C 301, s. 1.
(4)
–	Vzhľadom na nový výklad článku 29 ods. 1 Rokovacieho poriadku Parlamentu, ktorý vyšiel v jeho pätnástom vydaní z februára 2003 (Ú. v. ES L 61, s. 1), je nepravdepodobné, že by podobná situácia nastala opäť.
(5)
–	Väčšina dôvodov podaných Front national na podporu svojho odvolania sa zhoduje s tými, ktoré podal pán Martinez. Na pojednávaní sa právny zástupca politickej strany vyjadril, že je oboznámený s obsahom tohto dokumentu a prehlásil, že nebude podávať žiadne vyjadrenia týkajúce sa týchto dôvodov.
(6)
–	Splnomocnený zástupca Parlamentu, ako odpoveď na moju otázku na pojednávaní povedal, že právne oddelenie Parlamentu si nebolo isté, či môže podať odvolanie o prípustnosti žaloby voči rozsudku Súdu prvého stupňa, ktorý ju zamietol, a z tohto dôvodu sa rozhodol využiť žaloby Front national a podal vzájomné odvolanie. Boli však prípady, v ktorých bol Súdny dvor požiadaný zrušiť časť rozsudku na základe toho, že výslovne alebo mlčky pripustil aktívnu legitimáciu jednej zo strán v prvom stupni, vrátane prípadu, keď odvolateľ nebol účastníkom sporu, alebo ak výroková časť rozsudku bola v jeho prospech. Ako príklady môžem uviesť rozsudok z 21. januára 1999, Francúzsko/Comafrica a i. (C-73/97 P, Zb. s. I-185) a rozsudok z 26. februára 2002, Rada/Boehringer (C-23/00 P, Zb. s. I-1873).
(7)
–	V členských krajinách je to rôzne, nie všetky dávajú procesným stranám možnosť poskytnutú článkom 117 ods. 2 rokovacieho poriadku. Napríklad v Rakúsku strana, ktorá nenapadla rozsudok v stanovenej lehote, nemá inak právo na vzájomné odvolanie a v Grécku, kde je vzájomné odvolanie prípustné len v prvých odvolaniach, vzájomné odvolanie nemôže obsahovať požiadavky líšiace sa od navrhovateľových. V Belgicku, Španielsku, vo Fínsku a Švédsku je upravené len vzájomné odvolanie. V trestnom práve nepripúšťa Spolková republika Nemecko žiaden druh vzájomného odvolania, zatiaľ čo vo Francúzsku je vzájomné odvolanie vylúčené.
(8)
–	Stupeň samostatnosti vzájomného odvolania v porovnaní s hlavným odvolaním je v právnych systémoch členských štátov rôzny. V Írsku, Spojenom kráľovstve a v Dánsku je vzájomné odvolanie preskúmavané súdom v každom prípade, bez ohľadu na výsledok hlavného odvolania. Tak isto je tomu v Španielsku pri vzájomných odvolaniach v občianskoprávnom a správnom konaní. V Belgicku a Holandskom kráľovstve môže byť podané vzájomné odvolanie, len ak hlavná žaloba je neprípustná, pretože je neplatná alebo po lehote podania. V Taliansku a vo Francúzsku je rozdiel medzi vzájomným odvolaním podaným v rámci lehoty stanovenej pre podanie odvolania, ktoré môže byť preklasifikované na hlavné odvolanie, ak je odvolanie prehlásené za neprípustné, a vzájomným odvolaním podaným po stanovenej lehote, ktoré má nevyhnutne rovnaký dôsledok ako odvolanie. V Nemecku, vo Fínsku, v Portugalsku a vo Švédsku nemá vzájomné odvolanie žiadnu samostatnosť a ak je hlavné odvolanie neprípustné, súd nemôže vydať rozhodnutie o vzájomnom odvolaní.
(9)
–	Prakticky vo všetkých právnych systémoch členských štátov, dokonca aj kde hlavné odvolanie je vyhlásené za nedôvodné, je vzájomné odvolanie súdom brané do úvahy. Niektoré systémy napriek tomu rozlišujú prípady, v ktorých odvolanie očividne nemá opodstatnenie. Napríklad v Nemecku, keď odvolanie v občianskoprávnom konaní je zamietnuté ako zjavne neopodstatnené, vzájomné odvolanie stráca opodstatnenie, okrem prípadu vysokej dôležitosti, alebo ak stav vývoja práva alebo jednotnosti judikatúry vyžaduje vydanie predmetného rozhodnutia. Vo Fínsku, ak súd zistí nedôvodnosť odvolania, akékoľvek vzájomné odvolanie bude mať rovnaký osud. Portugalsko uplatňuje podobné riešenie v občianskom konaní, kde súd neskúma vzájomné odvolanie, ak po predbežnom preskúmaní odvolania zistí jeho nedôvodnosť.
(10)
– Citovaný rozsudok Rada/Boehringer.
(11)
– Toto tvrdenie podporuje skutočnosť, že osoby oprávnené podávať návrhy na súdy Spoločenstva sú uvedené v Zmluve (články 226 ES až 228 ES pre žalobu o nesplnenie povinnosti; článok 230 ES pre žalobu o neplatnosť, článok 232 ES pre žalobu proti nečinnosti alebo článok 236 ES pre zamestnaneckú žalobu) a v Štatúte (článok 40 pre pristúpenie do konania a články 56 a 57 pre odvolania), ale nie v rokovacom poriadku.
(12)
–	Pätnáste súčasne platné vydanie (uvedené vyššie).
(13)
–	Pozri článok 45 ods. 4 návrhu Zmluvy o ústave pre Európu, ktorá, nechávajúc stranou dôležitosť európskych politických strán ako integračného faktora, sa upriamuje na ich vklad k formovaniu európskeho politického povedomia a vyjadrenie vôle občanov Únie.
(14)
–	Toto vyjadrenie už nie je presné v dôsledku vydania nariadenia Európskeho parlamentu a Rady (ES) č. 2004/2003 zo 4. novembra 2003 o štatúte a financovaní politických strán na európskej úrovni (Ú. v. EÚ L 297, s. 1).
(15)
–	Rozsudok z 23. apríla 1986, Les Verts/Parlament (294/83, Zb. s. 1339).
(16)
–	Rád by som upriamil pozornosť na chvályhodný pokus, ktorý urobil generálny advokát Jacobs, keď sa vo svojich návrhoch, ktoré predložil 21. marca 2002 vo veci Unión de Pequeňos Agricultores/Rada (rozsudok z 25. júla 2002, C-50/00 P, Zb. s. I-6677, pokúsil presvedčiť Súdny dvor, aby predefinoval pojem jednotlivcov. Predložil celkom presvedčivý argument, že článok 230 štvrtý odsek ES by mal byť vykladaný spôsobom zhodným so zásadou účinnej súdnej ochrany. Podľa jeho názoru žiaden argument neodôvodňuje chápať pojem osoby jednotlivo dotknutej v tom zmysle, že sa vyžaduje, aby sa jednotlivec, ktorý chce napadnúť všeobecné opatrenie, líšil od ostatných, ktorí sú dotknutí týmto opatrením rovnakým spôsobom ako príjemca, a navrhol, aby osoba bola jednotlivo dotknutá vtedy, ak z dôvodu postavenia, v ktorom sa nachádza, opatrenie má, alebo je pravdepodobné že bude mať, podstatný nepriaznivý účinok na jej záujmy. Súdny dvor nečakal s reakciou. V rozsudku vyhlásenom ani nie o štyri mesiace neskôr, hoci akceptoval, že toto opatrenie musí byť aplikované spôsobom zhodným so zásadou účinnej súdnej ochrany a s ohľadom na okolnosti schopné odlíšiť navrhovateľa, rozhodol, že takýto výklad nemôže smerovať k nerešpektovaniu podmienky ustanovenej v Zmluve bez toho, aby sa išlo nad súdnu právomoc udelenú súdnictvu Spoločenstva a je na členských štátoch podľa článku 48 ES, aby zmenili existujúci systém. Súd prvého stupňa sa k tejto snahe pripojil podaním rovnakého názoru v rozsudku z 3. mája 2002, Jégo-Quéré/Komisia (T-177/01, Zb. s. II-2365). V tomto rozsudku uznal aktívnu legitimáciu žalobcu napadnúť nariadenie Komisie, ktoré malo všeobecnú pôsobnosť, hoci pripustil, že navrhovateľ nebol osobne dotknutý podľa požiadaviek stanovených v judikatúre, Súd prvého stupňa, z dôvodu nezbaviť navrhovateľa jeho práva na účinnú súdnu ochranu, súhlasil s výkladom navrhnutým generálnym advokátom. Komisia podala odvolanie a vec nie je zatiaľ rozhodnutá.
(17)
–	Z desiatich francúzskych poslancov, ktorí patria v súčasnosti medzi nezaradených je päť patriacich k Front national. Pozri internetovú stránku http://www.europarl.eu.int.
(18)
–	Pozri rozsudky z 13. mája 1971, International Fruit Company a i./Komisia (v spojených veciach 41/70 až 44/70, Zb. s. 411, body 23 až 29); zo 6. marca 1979, Simmenthal/Komisia (92/78, Zb. s. 777, body 25 a 26); z 29. marca 1979, NTN Toyo Bearing a i./Rada (113/77, Zb. s. 1185, body 11 a 12); rozsudok ISO/Rada (118/77, Zb. s. 1277, bod 26); rozsudok Nippon Seiko a i./Rada a Komisia (119/77, Zb. s. 1303, bod 14); rozsudok Koyo Seiko a i./Rada a Komisia (120/77, Zb. s. 1337, bod 25); rozsudok Nachi Fujikoshi a i./Rada (121/77, Zb. s. 1363, bod 11); rozsudok z 11. júla 1985, Salerno a i./Komisia a Rada (spojené veci 87/77, 130/77, 22/83, 9/84 a 10/84, Zb. s. 2523, bod 31); r ozsudok zo 17. marca 1987, Mannesmann-Röhrenwerke/Rada (333/85, Zb. s. 1381, bod 14); rozsudok zo 14. januára 1988, Arposol/Rada (55/86, Zb. s. 13, body 11 až 13); rozsudok z 26. apríla 1988, Apesco/Komisia (207/86, Zb. s. 2151, bod 12); rozsudok z 26. júna 1990, Sofrimport/Komisia (C-152/88, Zb. s. I-2477, bod 9) a rozsudok z 5. mája 1998, Glencore Grain/Komisia (C-404/96, Zb. s. I-2435, bod 41).
(19)
–	Parlament čerpal určité závery z bodu 157 rozsudku, v ktorom Súd prvého stupňa vyzýval k preskúmaniu, či rozdielne zaobchádzanie s poslancami, ktorí sú členmi skupín a nezaradenými poslancami, je nevyhnutné a skutočne zdôvodnené a nabádal k náprave akýchkoľvek nerovností nespĺňajúcich túto požiadavku. Napríklad, rozhodnutie predsedníctva Parlamentu z 2. júla 2003 pozmenilo vnútorné predpisy týkajúce sa použitia finančných prostriedkov v rozpočtovej položke 3701 určenej na administratívne výdavky a prevádzkové náklady politických skupín a výdavky sekretariátu nezaradených poslancov a takých, ktoré sa týkajú politických a informačných aktivít politických skupín a nezaradených poslancov. Toto rozhodnutie je napadnuté vo veci T-357/03, Gollnischa i./Parlament.
(20)
–	Rozsudky zo 14. februára 1995, Schumacker (C-279/93, Zb. s. I-225, bod 30); z 27. júna 1996, Asscher (C-107/94, Zb. s. I-3089, bod 40); z 22. októbra 1998, Jokela a Pitkäranta (spojené veci C-9/97 a C-118/97, Zb. s. I-6267, bod 45) a zo 14. septembra 1999, Gschwind (C-391/97, Zb. s. I-5451, bod 21).
(21)
–	Rozsudok Európskeho súdu pre ľudské práva z 23. júna 1968, belgický lingvistický prípad, séria A, číslo 6, časť I, bod B, odsek 10.
(22)
–	Spravidla sám pre seba lakonicky poznamená, že to tak v danom osobitnom prípade je. Pozri rozsudky z 5. októbra 2000, Rada/Chvatal a i. (spojené veci C-432/98 P a C-433/98 P, Zb. s. I-8535, bod 37) a z 9. januára 2003, Petrotub a Republica/Rada (vec C-76/00 P, Zb. s. I-79, bod 93).
(23) – Pozri Héron, J.: Droit judiciaire privé, Montchrétien, Paríž 1991, s. 517, Vincent, J. a Guinchard, S.: Procédure civile, Dalloz, Paríž 1994, s. 922.
(24)
– Nieva Fenoll, J.: El recurso de casación ante el Tribunal de Justicia de las Comunidades Europeas, Bosch, Barcelona 1998, s. 430.