62019TO0885(04)
UZNESENIE VŠEOBECNÉHO SÚDU (druhá komora)
z 5. marca 2021 (
*1
)
„Žaloba o neplatnosť – Energetika – Transeurópska energetická infraštruktúra – Nariadenie (EÚ) č. 347/2013 – Delegovanie právomoci na Komisiu – Článok 290 ZFEÚ – Delegovaný akt, ktorým sa mení zoznam projektov spoločného záujmu pre Úniu – Povaha aktu počas lehoty, v priebehu ktorej môžu Parlament a Rada vzniesť námietky – Akt, ktorý nie je možné napadnúť žalobou – Zjavná neprípustnosť“
Vo veci T‑885/19,
Aquind Ltd, so sídlom vo Wallsende (Spojené kráľovstvo),
Aquind Energy Sàrl, so sídlom v Luxemburgu (Luxembursko),
Aquind SAS, so sídlom v Rouen (Francúzsko),
v zastúpení: S. Goldberg, C. Davis, J. Bille, solicitors, a E. White, avocat,
žalobkyne,
proti
Európskej komisii, v zastúpení: O. Beynet, Y. Marinova a B. De Meester, splnomocnení zástupcovia,
žalovanej,
ktorú v konaní podporujú:
Spolková republika Nemecko, v zastúpení: J. Möller, D. Klebs, S. Heimerl a S. Costanzo, splnomocnení zástupcovia,
Španielske kráľovstvo, v zastúpení: M. J. Ruiz Sánchez, splnomocnená zástupkyňa,
a
Francúzska republika, v zastúpení: A.‑L. Desjonquères, C. Mosser a A. Daniel, splnomocnené zástupkyne,
vedľajší účastníci konania,
ktorej predmetom je žaloba založená na článku 263 ZFEÚ na zrušenie delegovaného nariadenia Komisie (EÚ) 2020/389 z 31. októbra 2019, ktorým sa mení nariadenie Európskeho parlamentu a Rady (EÚ) č. 347/2013, pokiaľ ide o zoznam projektov spoločného záujmu pre Úniu (Ú. v. EÚ L 74, 2020, s. 1),
VŠEOBECNÝ SÚD (druhá komora),
v zložení: predsedníčka komory V. Tomljenović, sudcovia P. Škvařilová‑Pelzl a I. Nõmm (spravodajca),
tajomník: E. Coulon,
vydal toto
Uznesenie
Skutkové okolnosti
1
Žalobkyne, ktorými sú spoločnosti Aquind Ltd, Aquind Energy Sàrl a Aquind SAS, sú investormi projektu elektrického prepojovacieho vedenia spájajúceho siete na prepravu elektriny zo Spojeného kráľovstva a z Francúzska (ďalej len „projekt prepojovacieho vedenia Aquind“).
2
Projekt prepojovacieho vedenia Aquind bol zaradený do zoznamu projektov spoločného záujmu pre Európsku úniu na základe delegovaného nariadenia Komisie (EÚ) 2018/540 z 23. novembra 2017, ktorým sa mení nariadenie Európskeho parlamentu a Rady (EÚ) č. 347/2013, pokiaľ ide o zoznam projektov spoločného záujmu pre Úniu (Ú. v. EÚ L 90, 2018, s. 38), a bol teda považovaný za zásadný projekt v infraštruktúre potrebnej na dokončenie vnútorného trhu s energiou.
3
Vzhľadom na to, že sa tento zoznam projektov spoločného záujmu pre Úniu musí vypracovávať každé dva roky, zoznam stanovený delegovaným nariadením 2018/540 bol nahradený zoznamom stanoveným delegovaným nariadením Komisie (EÚ) 2020/389 z 31. októbra 2019, ktorým sa mení nariadenie Európskeho parlamentu a Rady (EÚ) č. 347/2013, pokiaľ ide o zoznam projektov spoločného záujmu pre Úniu (Ú. v. EÚ L 74, 2020, s. 1, ďalej len „napadnuté nariadenie“). Nový zoznam, ktorý je uvedený v prílohe k napadnutému nariadeniu, zaradil projekt prepojovacieho vedenia Aquind na zoznam projektov, ktoré sa už nepovažujú za projekty spoločného záujmu pre Úniu.
Konanie a návrhy účastníkov konania
4
Žalobkyne sa žalobou podanou do kancelárie Všeobecného súdu 25. decembra 2019 domáhajú toho, aby Všeobecný súd napadnuté nariadenie zrušil.
5
Dňa 26. marca 2020 podala Európska komisia do kancelárie Všeobecného súdu vyjadrenie k žalobe.
6
Podaniami doručenými do kancelárie Všeobecného súdu 1., 8. a 17. apríla 2020 podala Spolková republika Nemecko, Španielske kráľovstvo a Francúzska republika návrhy na vstup vedľajšieho účastníka do konania na podporu návrhov Komisie.
7
Dňa 12. júna 2020 podali žalobkyne do kancelárie Všeobecného súdu repliku.
8
Uzneseniami z 3. augusta 2020 predseda druhej komory Všeobecného súdu vyhovel návrhom Spolkovej republiky Nemecko, Španielskeho kráľovstva a Francúzskej republiky na vstup vedľajších účastníkov do konania.
9
Dňa 31. augusta 2020 podala Komisia do kancelárie Všeobecného súdu dupliku.
10
V dňoch 11., 16. a 17. septembra 2020 Spolková republika Nemecko, Španielske kráľovstvo a Francúzska republika podali do kancelárie Všeobecného súdu svoje vyjadrenia vedľajšieho účastníka konania.
11
Žalobkyne navrhujú, aby Všeobecný súd:
–
zrušil napadnuté nariadenie v rozsahu, v akom sa projekt prepojovacieho vedenia Aquind vyraďuje zo zoznamu projektov spoločného záujmu pre Úniu,
–
subsidiárne, zrušil napadnuté nariadenie v celom rozsahu,
–
uložil Komisii povinnosť nahradiť trovy konania.
12
Komisia a Španielske kráľovstvo navrhujú, aby Všeobecný súd:
–
žalobu zamietol,
–
uložil žalobkyniam povinnosť nahradiť trovy konania.
13
Spolková republika Nemecko a Francúzska republika navrhujú, aby Všeobecný súd žalobu zamietol.
Právny stav
14
Podľa článku 126 Rokovacieho poriadku Všeobecného súdu, ak je žaloba zjavne neprípustná, Všeobecný súd môže na návrh sudcu spravodajcu kedykoľvek rozhodnúť odôvodneným uznesením bez ďalšieho konania.
15
V prejednávanej veci Všeobecný súd, ktorý sa domnieva, že vec bola dostatočne objasnená na základe dokumentov zo spisu, rozhodol bez ďalšieho konania.
16
Hneď na úvod treba pripomenúť, že Komisia, ktorú v tomto smere podporuje Francúzska republika, bez toho, aby formálne vzniesla námietku neprípustnosti, vyjadrila výhrady vo vyjadrení k žalobe, pokiaľ ide o prípustnosť žaloby voči napadnutému nariadeniu. Poznamenala totiž, že žaloba podaná žalobkyňami je predčasná, keďže v čase, kedy tieto podali svoju žalobu, ešte napadnuté nariadenie nenadobudlo účinnosť, že podliehalo konaniu o námietkach, upravenému v nariadení Európskeho parlamentu a Rady (EÚ) č. 347/2013 zo 17. apríla 2013 o usmerneniach pre transeurópsku energetickú infraštruktúru, ktorým sa zrušuje rozhodnutie č. 1364/2006/ES a menia a dopĺňajú nariadenia (ES) č. 713/2009, (ES) č. 714/2009 a (ES) č. 715/2009 (Ú. v. EÚ L 115, 2013, s. 39), a že tak nepredstavovalo konečný akt, ktorý možno napadnúť žalobou.
17
Žalobkyne v replike tvrdia, že ich žaloba je prípustná a odmietajú tvrdenia Komisie týkajúce sa tejto otázky. Predovšetkým zdôrazňujú, že Komisia prijala napadnuté nariadenie 31. októbra 2019 a že napriek tomu, že bolo v Úradnom vestníku uverejnené až 11. marca 2020, figurovalo už na internetovej stránke Komisie. Ďalej tvrdia, že judikatúra nepovažuje dátum nadobudnutia účinnosti aktu za relevantný na účely posúdenia toho, či opatrenia predstavujú prípravný akt alebo konečné stanovisko inštitúcie. V tejto súvislosti dodávajú, že napadnuté nariadenie predstavuje konečné stanovisko Komisie a že nebol prijatý žiadny iný právny akt, ktorý by mohol byť predmetom žaloby o neplatnosť. Okrem toho tvrdia, že v rámci konania o námietkach Európsky parlament alebo Rada Európskej únie nemali možnosť prijať zmenený akt, ale mohli iba zabrániť nadobudnutiu účinnosti napadnutého nariadenia. Spresňujú, že ak by sa Rada alebo Parlament postavili proti nadobudnutiu účinnosti napadnutého nariadenia, Komisia by potom mohla svoj akt zrušiť a prijať akt nový. Napokon o konečnom charaktere napadnutého nariadenia svedčí aj to, že po uplynutí lehoty na vznesenie námietok nebol Komisiou prijatý žiadny iný právny akt a že dátumom napadnutého nariadenia ostáva 31. október 2019.
18
Podľa ustálenej judikatúry sú aktmi alebo rozhodnutiami, ktoré možno napadnúť žalobou o neplatnosť v zmysle článku 263 ZFEÚ, opatrenia vyvolávajúce záväzné právne účinky, ktoré zasahujú do záujmov žalobkyne tým, že podstatne menia jej právne postavenie (rozsudky z 11. novembra 1981, IBM/Komisia, 60/81, EU:C:1981:264, bod 9, a zo 16. júla 1998, Regione Toscana/Komisia, T‑81/97, EU:T:1998:180, bod 21).
19
Pokiaľ ide o akty alebo rozhodnutia, ktorých vyhotovovanie sa uskutočňuje vo viacerých fázach, predovšetkým po skončení interného postupu, v zásade sú napadnuteľnými aktmi iba tie opatrenia, v ktorých sa s konečnou platnosťou zakotvuje stanovisko inštitúcie po skončení tohto postupu, čo vylučuje predbežné opatrenia, ktorých cieľom je pripraviť konečné rozhodnutie (rozsudky z 11. novembra 1981, IBM/Komisia, 60/81, EU:C:1981:264, bod 10, a z 10. júla 1990, Automec/Komisia, T‑64/89, EU:T:1990:42, bod 42).
20
Treba tiež pripomenúť, že podľa ustálenej judikatúry, na základe žaloby o neplatnosť podľa článku 263 ZFEÚ sa má prípustnosť žaloby posúdiť vzhľadom na situáciu v čase podania žaloby [rozsudky z 24. októbra 2013, Deutsche Post/Komisia, C‑77/12 P, neuverejnený, EU:C:2013:695, bod 65; z 9. septembra 2014, Hansestadt Lübeck/Komisia, T‑461/12, EU:T:2014:758, bod 22 (neuverejnený), a z 25. októbra 2018, KF/CSUE, T‑286/15, EU:T:2018:718, bod 164].
21
Ustanovenia článku 263 šiesteho odseku ZFEÚ, ktoré spresňujú formality – oznámenie alebo uverejnenie – na základe ktorých začína plynúť lehota na podanie žaloby o neplatnosť, nie sú prekážkou toho, aby žalobca podal svoju žalobu na súd Únie po tom, čo bol prijatý sporný akt, bez toho, aby čakal na jeho oznámenie alebo uverejnenie. V tomto článku sa totiž nespresňuje, či podanie takej žaloby závisí od uverejnenia alebo oznámenia tohto aktu. Práve s cieľom priznať dotknutým osobám dostatočný časový úsek na spochybnenie uverejneného aktu Únie na základe znalosti všetkých skutočností začne v súlade s vyššie zmieneným článkom 263 šiestym odsekom ZFEÚ plynúť lehota na podanie žaloby proti takému aktu až od jeho uverejnenia. Podanie žaloby proti aktu Únie pred jeho uverejnením a po tom, čo bol tento akt prijatý, okrem toho nijako neovplyvňuje účel lehoty na podanie žaloby, ktorý spočíva v zabezpečení právnej istoty a zamedzení časovo neobmedzeného spochybňovania aktov Únie, ktoré vyvolávajú právne účinky. V dôsledku toho, hoci od uverejnenia aktu začínajú plynúť lehoty na podanie žaloby, po ktorých uplynutí sa tento akt stane konečným, toto uverejnenie nie je podmienkou vzniku práva podať proti predmetnému aktu žalobu (pozri v tomto zmysle rozsudok z 26. septembra 2013, PPG a SNF/ECHA, C‑626/11 P, EU:C:2013:595, body 35 až 39). Treba však zdôrazniť, že možnosť podať žalobu pred uverejnením sporného aktu, môže prichádzať do úvahy len pod podmienkou, že, tak ako bolo pripomenuté v bode 18 vyššie, predmetný akt vyvoláva záväzné právne účinky, ktoré zasahujú do záujmov žalobcu.
22
Práve so zreteľom na túto judikatúru treba preskúmať, či napadnuté nariadenie predstavuje napadnuteľný akt, a teda či je žaloba prípustná.
23
Po prvé treba pripomenúť, že napadnuté nariadenie bolo Komisiou prijaté na základe delegovania právomoci, ktorú jej normotvorca priznal na základe uplatnenia článku 290 ZFEÚ. Článok 290 ods. 1 ZFEÚ totiž stanovuje, že legislatívny akt môže na Komisiu delegovať právomoc prijímať všeobecne záväzné nelegislatívne akty, ktorými sa dopĺňajú alebo menia určité nepodstatné prvky legislatívneho aktu. V tomto istom ustanovení sa ďalej uvádza, že ciele, obsah, rozsah a trvanie delegovania právomoci sú výslovne vymedzené v legislatívnych aktoch. Článok 290 ods. 2 ZFEÚ spresňuje, že legislatívne akty výslovne ustanovujú podmienky, ktorým delegovanie podlieha, pričom týmito podmienkami je jednak to, že Parlament alebo Rada sa môžu rozhodnúť odvolať delegovanie, a po druhé to, že delegovaný právny akt môže nadobudnúť účinnosť, len ak Parlament alebo Rada nevznesú žiadne námietky v lehote stanovenej legislatívnym aktom.
24
Po druhé treba pripomenúť, že nariadením č. 347/2013 delegoval normotvorca na Komisiu právomoc prijímať a revidovať zoznam projektov spoločného záujmu pre Úniu v oblasti strategickej transeurópskej energetickej infraštruktúry.
25
Podľa článku 3 ods. 3 a článku 3 ods. 4 druhého pododseku nariadenia č. 347/2013, tento zoznam vypracováva Komisia na základe regionálnych zoznamov prijatých rozhodovacími orgánmi regionálnych skupín, ktoré sú zložené z členských štátov a Komisie, v súlade s príspevkom každého projektu k realizácii prioritných koridorov a oblastí energetickej infraštruktúry a v súlade s plnením ich kritérií uplatňujúcich sa na projekty spoločného záujmu.
26
Na základe článku 16 ods. 4 nariadenia č. 347/2013 Komisia oznamuje delegovaný akt Parlamentu a Rade súčasne, a to hneď po jeho prijatí. Podľa článku 16 ods. 5 tohto nariadenia prijatý delegovaný akt nadobudne účinnosť, len ak Parlament alebo Rada voči nemu nevzniesli námietku v lehote dvoch mesiacov odo dňa oznámenia uvedeného aktu Parlamentu a Rade alebo ak pred uplynutím uvedenej lehoty Parlament a Rada informovali Komisiu o svojom rozhodnutí nevzniesť námietku. Na podnet Parlamentu alebo Rady sa táto lehota predĺži o dva mesiace.
27
Po tretie treba konštatovať, že v prejednávanej veci fáza, počas ktorej mohli Parlament a Rada vyjadriť prípadné námietky voči napadnutému nariadeniu, uplynula pôvodne 31. decembra 2019. Táto fáza bola predĺžená o dva mesiace, to znamená do 29. februára 2020. Počas týchto štyroch mesiacov nevyjadrili Parlament a Rada žiadnu námietku. Napadnuté nariadenie teda bolo uverejnené v Úradnom vestníku 11. marca 2020 a nadobudlo účinnosť dvadsiatym dňom po jeho uverejnení.
28
Z vyššie uvedeného vyplýva, že v čase podania žaloby o neplatnosť, to znamená 25. decembra 2019, fáza námietok, počas ktorej sa Parlament alebo Rada mohli postaviť proti nadobudnutiu účinnosti napadnutého nariadenia, nebola ukončená.
29
Treba pritom zdôrazniť, že mechanizmus delegovania právomoci, stanovený v článku 290 ZFEÚ, treba vnímať ako celok. Článok 290 ods. 2 ZFEÚ upravuje možnosť, aby delegovanie právomoci prijímať všeobecne záväzné nelegislatívne akty podliehalo podmienke obstáť v skúške, ktorú predstavuje „fáza námietok“, v lehote stanovenej legislatívnym aktom. Vykonanie tejto skúšky je tak neoddeliteľné od správnej realizácie delegovania právomoci.
30
V nariadení č. 347/2013 využil normotvorca možnosť upravenú v článku 290 ods. 2 ZFEÚ podmieniť delegovanie právomoci Komisie uskutočnením fázy námietok. Právomoc Komisie prijať na základe uvedeného nariadenia delegovaný akt vyvolávajúci záväzné právne účinky si tak vyžaduje uskutočnenie celého konania zaručujúceho správnu realizáciu delegovania právomoci, a teda splnenie podmienky stanovenej v uvedenom nariadení.
31
Inými slovami to znamená, že Komisia je spôsobilá vytvoriť delegovaný akt, ktorý je súčasťou právneho poriadku a ktorý tak vyvoláva záväzné právne účinky, len tým, že splní podmienku stanovenú v nariadení č. 347/2013, a podrobí tak prijatý akt skúške, ktorú predstavuje „fáza námietok“ v trvaní najviac štyroch mesiacov.
32
Ako bolo zdôraznené v bodoch 27 a 28 vyššie, podmienka stanovená v článku 16 ods. 5 nariadenia č. 347/2013 nebola v čase podania žaloby o neplatnosť splnená. Z toho vyplýva, že akt prijatý Komisiou 31. októbra 2019 nemohol byť k 25. decembru 2019 považovaný za konečný a k tomuto istému dňu nemohol byť považovaný za akt vyvolávajúci záväzné právne účinky, ktoré zasahujú do záujmov žalobkýň.
33
Z uvedeného vyplýva, že napadnuté nariadenie nepredstavovalo k 25. decembru 2019 akt, ktorý možno napadnúť žalobou.
34
V tejto súvislosti treba jednak zdôrazniť, že vecné preskúmanie žaloby o neplatnosť podanej proti napadnutému aktu by znamenalo, že by Všeobecný súd posudzoval otázky, ku ktorým ešte Parlament a Rada nemali príležitosť sa vysloviť, a mohlo by to tak mať za následok predbiehanie diskusie o meritórnej stránke veci a miešanie jednotlivých fáz správneho a súdneho konania. Pripustenie takej žaloby by bolo teda nezlučiteľné so systémom rozdelenia právomocí medzi inštitúcie Únie, akými sú Parlament a Rada, na jednej strane a súd Únie na druhej strane, ako aj s požiadavkami na riadny výkon spravodlivosti a riadny priebeh správneho konania (pozri v tomto zmysle rozsudky z 11. novembra 1981, IBM/Komisia, 60/81, EU:C:1981:264, bod 20, a z 13. októbra 2011, Deutsche Post a Nemecko/Komisia, C‑463/10 P a C‑475/10 P, EU:C:2011:656, bod 51).
35
Treba jednak odmietnuť tvrdenie žalobkýň, podľa ktorého napadnuté nariadenie napokon počas fázy námietok pred Parlamentom a Radou nebolo zmenené. Platí totiž, že skutočnosť, že pôvodný akt – to znamená napadnuté nariadenie – nebolo zmenené, nemení povahu tohto aktu. Skutočnosť, že nedošlo k zmene, tak Všeobecnému súdu neumožňuje dospieť k záveru, že napadnuté nariadenie – akt, ktorý s ohľadom na judikatúru pripomenutú v bode 20 vyššie je jediným aktom, ktorý môže byť preskúmaný sudcom Únie v rámci žaloby o neplatnosť – zodpovedá konečnému aktu, ktorý bol prijatý a nadobudol účinnosť po ukončení legislatívneho procesu stanoveného v článku 16 ods. 5 nariadenia č. 347/2013, na základe uplatnenia článku 290 ZFEÚ.
36
Z týchto dôvodov by bolo tiež neprirodzené a z právneho hľadiska nesprávne usudzovať, že napadnuté nariadenie vyvolávalo záväzné právne účinky už od svojho prijatia, to znamená 31. októbra 2019, a že tieto účinky pre prípadnú námietku Parlamentu alebo Rady len spočívali.
37
So zreteľom na všetko, čo je uvedené vyššie, je potrebné dospieť k záveru, že napadnuté nariadenie nie je konečným aktom vyvolávajúcim záväzné právne účinky, ktoré zasahujú do záujmov žalobkýň. Žaloba sa preto musí odmietnuť ako zjavne neprípustná.
O trovách
38
Podľa článku 134 ods. 1 Rokovacieho poriadku, účastník konania, ktorý vo veci nemal úspech, je povinný nahradiť trovy konania, ak to bolo v tomto zmysle navrhnuté. V prejednávanej veci, vzhľadom na to, že žalobkyne nemali vo veci úspech, je opodstatnené im uložiť povinnosť znášať svoje vlastné trovy konania a zaviazať ich na náhradu trov konania vynaložených Komisiou, vrátane trov konania vzniknutých v súvislosti s konaním o nariadení predbežného opatrenia, v súlade s návrhmi Komisie.
39
Na základe článku 138 ods. 1 rokovacieho poriadku, členské štáty, ktoré vstúpili do konania, znášajú svoje vlastné trovy konania. Z toho vyplýva, že Spolková republika Nemecko, Španielske kráľovstvo a Francúzska republika znášajú svoje vlastné trovy konania.
Z týchto dôvodov
VŠEOBECNÝ SÚD (druhá komora)
nariadil:
1.
Žaloba sa odmieta ako zjavne neprípustná.
2.
Spoločnosti Aquind Ltd, Aquind Energy Sàrl a Aquind SAS znášajú svoje vlastné trovy konania a sú povinné nahradiť trovy konania vynaložené Komisiou, vrátane trov konania vzniknutých v súvislosti s konaním o nariadení predbežného opatrenia.
3.
Spolková republika Nemecko, Španielske kráľovstvo a Francúzska republika znášajú svoje vlastné trovy konania.
V Luxemburgu 5. marca 2021
Tajomník
E. Coulon
Predsedníčka komory
V. Tomljenović
(
*1
)	Jazyk konania: angličtina.