Predbežné znenie
NÁVRHY
GENERÁLNEJ
ADVOKÁTKY
LAILA
MEDINA
prednesené
12. marca 2026(1)
Vec C‑60/25 [Livronsa](i)
SR
proti
FT SpA,
ďalší účastník konania:
Assoutenti
[návrh
na
začatie
prejudiciálneho
konania,
ktorý
podal
Corte d’appello di
Cagliari (Odvolací
súd
Cagliari,
Taliansko)]
„ Návrh
na
začatie
prejudiciálneho
konania – Hospodárska
súťaž – Dohody,
rozhodnutia a zosúladené
postupy – Článok 101
ods. 2 ZFEÚ – Nariadenie
(ES)
č. 1/2003 – Článok 16
ods. 1 – Odvetvie
úrokových
derivátov
denominovaných v eurách – Záväznosť
rozhodnutia
Európskej
komisie
pre
vnútroštátny
súd – Spor
medzi
úverovým
dlžníkom a bankou
poskytujúcou
úver o platnosť
úrokovej
sadzby
indexovanej k sadzbe
Euribor “
I.      Úvod
1.        Tieto
návrhy
týkajú
návrhu
na
začatie
prejudiciálneho
konania o výklade
článku 101
ods. 2 ZFEÚ a článku 16
ods. 1
nariadenia
(ES)
č. 1/2003(2).
Návrh
na
začatie
prejudiciálneho
konania
podala
občianskoprávna
komora
Corte d’appello di
Cagliari (Odvolací
súd
Cagliari,
Taliansko) v rámci
sporu
medzi
SR,
úverovým
dlžníkom, a FT,
bankou,
ktorá
mu
poskytla
hypotekárny
úver.
Spor
sa
týka
platnosti
doložky,
ktorá
určuje
úrok
splatný z tohto
úveru
odkazom
na
referenčnú
sadzbu
Euro
Interbank Offered Rate
(ďalej
len
„sadzba
Euribor“).
2.        Tento
návrh
vychádza z rozhodnutí
Európskej
komisie
zo
4. decembra 2013(3) a 7. decembra
2016(4), v ktorých
uvedená
inštitúcia
konštatovala,
že
niektoré
banky
zapojené
do
panelu
zodpovedného
za
stanovenie
sadzby
Euribor,
boli v období
od
septembra
2005
do
mája
2008
účastníkmi
kartelovej
dohody(5).
Konkrétne
Komisia
dospela k záveru,
že
tieto
banky
porušili
článok 101
ods. 1 ZFEÚ a článok 53
Dohody o EHP
tým,
že
sa
dopustili
jediného a pokračujúceho
porušenia,
ktoré
spočívalo v dohodách
a/alebo
zosúladených
postupoch,
ktorých
cieľom
bolo
narušiť
bežný
priebeh
oceňovania
zložiek
úrokových
derivátov
denominovaných v eurách
(Euro
Interest Rate
Derivatives,
EIRD)(6).
Všeobecný
súd(7) v prvostupňovom a Súdny
dvor v odvolacom
konaní(8) potvrdili
opodstatnenosť
zistení
Komisie,
pričom
sa
stotožnili
najmä s kvalifikáciou
porušenia
ako
obmedzenia
hospodárskej
súťaže z hľadiska
cieľa.(9)
3.        Svojím
návrhom
na
začatie
prejudiciálneho
konania
sa
predkladajúci
vnútroštátny
súd
snaží
zistiť,
aký
vplyv
majú
rozhodnutia o EIRD – a s nimi
súvisiaci
rozsudok
Súdneho
dvora – na
platnosť
doložky,
ktorá
odkazuje
na
sadzbu
Euribor, v zmluve o hypotekárnom
úvere
uzavretej
medzi
jednotlivcom a bankou,
ktorá
sa
na
porušení
zistenom
Komisiou
nepodieľala.
Uvedený
súd
chce v podstate
po
prvé
zistiť,
či
článok 101
ods. 2 ZFEÚ,
ktorý
stanovuje,
že
všetky
dohody
alebo
rozhodnutia
zakázané
podľa
článku 101
ods. 1 ZFEÚ
sú
automaticky
neplatné,
má
viesť k neplatnosti
uvedenej
doložky,
aj
keď
je
dotknutá
zmluva o úvere
uzavretá
mimo
trhu
EIRD.
Po
druhé
sa
predkladajúci
vnútroštátny
súd
pýta,
či a do
akej
miery
má
manipulácia
so
sadzbou
Euribor zistená
Komisiou
dôkaznú
hodnotu v rámci
vnútroštátneho
konania v súlade s článkom 16
ods. 1
nariadenia
č. 1/2003.
II.    Skutkový stav, konanie a prejudiciálna otázka
4.        SR a FT
uzavreli
15. decembra
2005
zmluvu o hypotekárnom
úvere.
Úroková
sadzba
tohto
úveru
bola
počas
počiatočného
obdobia
šiestich
mesiacov
stanovená
pevne.
Táto
sadzba
bola
následne
prepočítaná
na
základe
variabilnej
zložky
viazanej
na
sadzbu
Euribor.
Zmluva
bola
potom
znovu
prerokovaná
20. februára
2015.
5.        SR
podal
žalobu
na
Tribunale di
Oristano (súd v Oristane,
Taliansko).
Touto
žalobou
sa
domáhal
jednak
prepočítania
dlžnej
sumy z titulu
úrokov z hypotekárneho
úveru a jednak
určenia
existencie
protipohľadávky v jeho
prospech.
SR
tvrdil,
že
niektoré
doložky
zmluvy
vrátane
doložky o určení
úrokovej
sadzby
odkazom
na
sadzbu
Euribor sú z dôvodu
neurčitosti a nespoľahlivosti
neplatné.
Uvedený
súd
svojím
rozsudkom
rozhodol,
že
úroková
sadzba
dohodnutá v zmluve o úvere
bola
stanovená v súlade s uplatniteľnými
právnymi
predpismi.
Taktiež
poznamenal,
že
variabilná
sadzba
bola
založená
na
vopred
stanovených a objektívnych
kritériách,
ktoré
nepodliehali
voľnej
úvahe
inštitúcie
poskytujúcej
úver,
čím
vylúčil
akýkoľvek
dôvod
neplatnosti
zmluvy.
6.        SR
podal
proti
tomuto
rozsudku
odvolanie
na
Corte d’appello di
Cagliari (Odvolací
súd
Cagliari),
ktorý
je v prejednávanej veci
vnútroštátnym
súdom
predkladajúcim
návrh
na
začatie
prejudiciálneho
konania.
Vo
svojom
odvolaní
žiadal,
aby
bola
konštatovaná
neplatnosť
doložky
zmluvy o úvere
obsahujúcej
odkaz
na
sadzbu
Euribor a aby
bol
splátkový
kalendár
podľa
tejto
zmluvy
prepočítaný.
SR
najmä
tvrdí,
že
nemohol
správne
posúdiť
uplatnenie
sadzby
Euribor na
svoj
úver z dôvodu
jej
umelej
manipulácie,
ako
to
zistila
Komisia v rozhodnutiach o EIRD. V priebehu
konania
odvolateľ
požiadal
predkladajúci
vnútroštátny
súd o podanie
návrhu
na
začatie
prejudiciálneho
konania
na
Súdny
dvor.
7.        Na
účely
rozhodnutia v konaní
vo
veci
samej a v mnohých
iných
prebiehajúcich
sporoch
považuje
predkladajúci
vnútroštátny
súd
za
potrebné
objasniť
rozsah
pôsobnosti
článku 101
ods. 2 ZFEÚ a dôkaznú
hodnotu
rozhodnutí o EIRD
pre
vnútroštátne
súdy
podľa
článku 16
nariadenia
č. 1/2003.
Uvedený
súd
si
najmä
nie
je
istý,
ako
sa
majú
tieto
ustanovenia
vykladať
na
účely
posúdenia
platnosti
doložky
uvedenej v zmluve o hypotekárnom
úvere,
ktorá
počas
obdobia
porušenia
zisteného
Komisiou
určovala
úrokovú
sadzbu
uvedeného
úveru
odkazom
na
sadzbu
Euribor.
8.        V tejto
súvislosti
predkladajúci
vnútroštátny
súd
predovšetkým
pripomína,
že
judikatúra
Corte suprema di
cassazione (Najvyšší
kasačný
súd,
Taliansko)
sa
zrejme
vyznačuje
rozdielnymi
prístupmi,
ktoré
sú v uznesení o predložení
veci
opísané
nižšie
uvedeným
spôsobom.
9.        Na
jednej
strane,
podľa
prvej
línie
judikatúry,
by
sa
manipulácia
so
sadzbou
Euribor zistená v rozhodnutiach o EIRD
mala
považovať
za
zistenie
so
zvýšenou
dôkaznou
hodnotou
na
podporu
žaloby o určenie
neplatnosti
zmluvnej
doložky
odkazujúcej
na
sadzbu
Euribor,
bez
ohľadu
na
to,
či
sa
banka,
ktorá
je
zmluvnou
stranou
dotknutej
zmluvy o úvere,
na
porušení
zistenom
Komisiou
zúčastnila.
Navyše
podľa
tejto
línie
judikatúry,
ak
vonkajší
index
uvedený v zmluve o úvere
už
spoľahlivo
neodráža
vôľu
vyjadrenú
zmluvnými
stranami z dôvodu
jeho
nezákonnej
manipulácie,
predmet
zmluvnej
doložky
nemožno
určiť.
Podľa
vnútroštátneho
občianskeho
práva
táto
situácia
znamená,
že
doložka
sa
musí
počas
obdobia,
na
ktoré
sa
vzťahuje
porušenie,
považovať
za
čiastočne
neplatnú.
Okrem
toho
len
žaloba o neplatnosť,
na
rozdiel
od
žaloby o náhradu
škody,
môže
zabezpečiť
úplnú
ochranu
konečného
spotrebiteľa,
keďže
ho
chráni
pred
účinkami
dohody
obmedzujúcej
hospodársku
súťaž.
10.      Na
druhej
strane,
podľa
druhej a novšej
línie
judikatúry,
rozhodnutia o EIRD,
hoci
sú
pre
vnútroštátne
súdy
záväzné v súlade s článkom 16
ods. 1
nariadenia
č. 1/2003,
nepredstavujú
dôkaz s významnou
dôkaznou
hodnotou
na
účely
vyhlásenia
neplatnosti
doložky,
ktorá
určuje
úrokovú
sadzbu v zmluve o úvere
odkazom
na
sadzbu
Euribor. V tejto
línii
judikatúry
sa
uznáva,
že
porušenie,
ktoré
Komisia
identifikovala v týchto
rozhodnutiach,
spočívalo v konaní,
ktorého
cieľom
bolo
znížiť
peňažné
toky,
ktoré
by
inak
účastníkom
kartelu
vznikli
na
základe
EIRD.
Toto
obmedzenie
hospodárskej
súťaže
sa
preto
týka
len
trhu s EIRD a nemôže
mať
žiaden
vplyv
na
trh s úvermi s variabilnou
úrokovou
sadzbou
viazanou
na
sadzbu
Euribor.
11.      V každom
prípade
sa
predkladajúci
vnútroštátny
súd
prikláňa k názoru,
že
ak
sa
raz
zistí
manipulácia s referenčnou
sadzbou,
táto
manipulácia
sa
musí
považovať
za
preukázanú
na
všetkých
trhoch,
na
ktorých
sa
táto
sadzba
uplatňuje.
Bolo
by
protichodné
domnievať
sa,
že
manipulácia
so
sadzbou
Euribor,
ktorú
Komisia
zistila
vo
svojich
rozhodnutiach,
sa
týkala
výlučne
trhu s EIRD a nie
iných
trhov
vrátane
trhu s úvermi s variabilnou
úrokovou
sadzbou.
Okrem
toho
predkladajúci
vnútroštátny
súd
naznačuje,
že
výklad,
podľa
ktorého
článok 101
ods. 2 ZFEÚ
nemá
počas
obdobia
porušenia
žiadne
účinky
na
zmluvné
vzťahy
odkazujúce
na
sadzbu
Euribor,
by
oslabil
odrádzajúci
účinok
tohto
ustanovenia.
12.      Za
týchto
okolností
Corte d’appello di
Cagliari (Odvolací
súd
Cagliari)
rozhodol
prerušiť
konanie a položiť
Súdnemu
dvoru
túto
prejudiciálnu
otázku:
„Má
[sa]
dôkaz o manipuláciách
so [sadzbou
Euribor],
ako
sa
konštatuje
[v] rozhodnutiach
[o EIRD] a v rozsudku
Súdneho
dvora
[HSBC
Holdings a i.], s ohľadom na
ustanovenie
článku 16
ods. 1
[nariadenia
č. 1/2003] s konečnou
platnosťou
považovať
za
účinný
aj
vo
vzťahu k vnútroštátnym
súdom a [predstavuje]
obmedzenie
hospodárskej
súťaže,
ktorého
sa
[uvedené]
rozhodnutia
Komisie a [uvedený]
rozsudok
Súdneho
dvora
týkajú_…
dohodu
zakázanú
článkom 101
[ZFEÚ]
len
na
trhu s [úrokovými]
derivátmi
[denominovanými v eurách]
alebo
na
akomkoľvek
trhu,
kde
[bola
použitá
manipulovaná
sadzba]
Euribor[?]“
13.      Návrh
na
začatie
prejudiciálneho
konania
bol
do
kancelárie
Súdneho
dvora
doručený
28. januára
2025.
Odvolateľ, odporkyňa
a vedľajší účastník vo
veci
samej,
ako
aj Komisia
predložili
písomné
pripomienky. V prejednávanej veci
sa
nekonalo
žiadne
pojednávanie.
III. Posúdenie
14.      Svojou
otázkou
sa
predkladajúci
vnútroštátny
súd
pýta,
či
sa
má
článok 16
ods. 1
nariadenia
č. 1/2003 vykladať v tom
zmysle,
že
zistenie
Komisie o manipulácii s referenčnou
úrokovou
sadzbou v rozhodnutí,
ktorým
sa
konštatuje
porušenie
článku 101
ods. 1 ZFEÚ,
sa
má
považovať
za
preukázané s konečnou
platnosťou
vo
vzťahu k vnútroštátnym
súdom v konaní,
ktoré
sa
vedie
pred
nimi.
Uvedený
súd
sa
tiež
pýta,
či z tohto
zistenia
vyplýva,
že
zmluva
odkazujúca
na
túto
referenčnú
hodnotu,
uzavretá
mimo
trhu,
ktorého
sa
týka
rozhodnutie
Komisie,
predstavuje
dohodu
zakázanú
podľa
článku 101 ZFEÚ.
15.      Najprv
sa
budem
venovať
časti
položenej
otázky,
ktorá
sa
týka
výkladu
článku 101 ZFEÚ
(prvá
časť), a potom
prejdem k časti
položenej
otázky,
ktorá
sa
týka
výkladu
článku 16
ods. 1
nariadenia
č. 1/2003
(druhá
časť).
16.      Pokiaľ
ide o prvú
časť
položenej
otázky, z návrhu
na
začatie
prejudiciálneho
konania
vyplýva,
že
pochybnosti
predkladajúceho
vnútroštátneho
súdu
so
zreteľom
na
uvedené
ustanovenia
sa
týkajú
právnych
dôsledkov
zistení
uvedených v rozhodnutiach o EIRD a potvrdených
Súdnym
dvorom v rozsudku HSBC
Holdings a i. Konkrétne
sa
predkladajúci
vnútroštátny
súd
pýta,
či
zistenie,
že
na
určitom
trhu
došlo k manipulácii s referenčnou
úrokovou
sadzbou,
čo
viedlo k porušeniu
článku 101
ods. 1 ZFEÚ,
môže
mať v súlade s článkom 101
ods. 2 ZFEÚ
za
následok
neplatnosť
doložky
uvedenej v zmluve
uzatvorenej
na
inom
trhu a odkazujúcej
na
túto
referenčnú
sadzbu
počas
obdobia
porušenia.
17.      Podľa
článku 101
ods. 2 ZFEÚ
sú
všetky
dohody
alebo
rozhodnutia
zakázané
podľa
článku 101
ods. 1 ZFEÚ
automaticky
neplatné.
Podľa
judikatúry
Súdneho
dvora
sa
dohoda,
ktorá
nespĺňa
podmienky
stanovené v článku 101
ods. 3 ZFEÚ,
stáva
neplatnou,
pokiaľ
je
jej
cieľ
alebo
účinok
nezlučiteľný
so
zákazom
uvedeným v článku 101
ods. 1 ZFEÚ.(10) Navyše,
keďže v prípade
neplatnosti
uvedenej v článku 101
ods. 2 ZFEÚ
ide o absolútnu
neplatnosť,
dohoda,
ktorá
je
na
základe
tohto
ustanovenia
neplatná,
nemá
žiadne
účinky,
minulé
ani
budúce,
medzi
zmluvnými
stranami.(11) Takejto
dohody
sa
nemožno
dovolávať
ani
voči
tretím
stranám.(12)
18.      Súdny
dvor
preto
vymedzil
pôsobnosť
článku 101
ods. 2 ZFEÚ(13) obmedzením
jeho
uplatňovania
na
dohody,
ktoré
spadajú
pod
zákaz
stanovený v článku 101
ods. 1 ZFEÚ.(14) Je
pravda,
že
podľa
judikatúry
sa
automatickej
neplatnosti
zakázanej
dohody
môže
dovolávať
každý a súdy
sú
ňou
viazané.(15) Nevykonateľným
sa
však
stáva
len
rozhodnutie
alebo
dohoda,
na
ktoré
alebo
na
ktorú
sa
článok 101
ods. 1 ZFEÚ
vzťahuje, a to v zásade v celom
rozsahu,
pokiaľ
nie
je
možné
oddeliť
obmedzujúce
prvky
od
zvyšku
dohody.(16) Ako
uviedol
Súdny
dvor,
dôsledky
neplatnosti
podľa
článku 101
ods. 2 ZFEÚ
pre
tie
časti
dohody,
ktoré
nie
sú
nezlučiteľné s článkom 101
ods. 1, a pre
všetky
objednávky a dodávky
uskutočnené
na
základe
dohody a z nich
vyplývajúce
finančné
záväzky,
nie
sú
vecou
práva
Únie.(17)
19.      Odôvodnenie
rozsudkov
Súdneho
dvora
možno
podľa
môjho
názoru
ľahko
vysvetliť
po
prvé
odkazom
na
potrebu
zabrániť
kaskádovému
účinku,
aký
opísal
predkladajúci
vnútroštátny
súd v návrhu
na
začatie
prejudiciálneho
konania, a to
na
zmluvné
vzťahy
uzatvorené
medzi
tretími
stranami,
ktoré
neboli
zapojené
do
konkrétnej
dohody,
ktorej
nezákonnosť
Komisia
konštatovala.
Ide
najmä o situáciu
takej
doložky, o akú
ide
vo
veci
samej,
ktorá
sa
týka
produktu a trhu
odlišných
od
tých,
na
ktoré
sa
vzťahujú
rozhodnutia
Komisie
týkajúce
sa
manipulácie
so
sadzbou Euribor v súvislosti s EIRD.
Zdá
sa
mi,
že
nepredvídateľnosť
právnych a hospodárskych
dôsledkov,
ktoré
by
mohli
vyplynúť
zo
systémového
vyhlásenia
neplatnosti
akejkoľvek
dohody
alebo
akejkoľvek
doložky,
ktorá
ako
taká
nebola
uznaná
za
zakázanú
podľa
článku 101
ods. 1 ZFEÚ,
odôvodňuje
výkladový
prístup
Súdneho
dvora k článku 101
ods. 2 ZFEÚ.
20.      Po
druhé
je výklad
článku 101
ods. 2 ZFEÚ
Súdnym
dvorom
tiež,
ako
tvrdí
žalovaná v konaní
vo
veci
samej, v súlade
so
zásadou,
že
zodpovednosť
za
porušenie
pravidiel
hospodárskej
súťaže
Únie
má
osobnú
povahu.
Podľa
judikatúry
musí
za
toto
porušenie
zodpovedať
len
podnik,
ktorý
tieto
pravidlá
porušil.(18) Hoci
táto
judikatúra
vznikla v súvislosti s prejudiciálnymi
otázkami,
ktoré
sa
týkali
žalôb o náhradu
škody,
logicky z nej
vyplýva,
že
neplatnosť
stanovená v článku 101
ods. 2 ZFEÚ v súvislosti s dohodami a rozhodnutiami,
ktoré
sú v rozpore s článkom 101
ods. 1,
sa
nemôže
vzťahovať
aj
na
zmluvné
vzťahy
uzavreté
podnikmi,
ktoré
do
porušenia
nie
sú
zapojené.
21.      Je
pravda,
že v rozsudku
Allianz
Hungária(19),
na
ktorý
Komisia
odkazuje
vo
svojich
písomných
pripomienkach,
Súdny
dvor
rozhodol,
že
vertikálne
dohody
uzatvorené s cieľom
realizovať
horizontálnu
dohodu
(o rozdelení
trhu),
ktorá
je v rozpore s článkom 101
ods. 1 ZFEÚ,
môžu
byť
tiež
vyhlásené
za
nezákonné
podľa
tohto
ustanovenia.(20) Konkrétne
išlo v uvedenom
rozsudku o to,
či
vertikálne
dohody,
ktorými
sa
dve
motoristické
poisťovne
dvojstranne
dohodli,
či
už s predajcami
automobilov,
alebo s profesijným
združením,
ktoré
ich
zastupuje,
na
hodinovej
sadzbe
za
opravu
poistených
vozidiel,
predstavujú
obmedzenie v zmysle
článku 101
ods. 1 ZFEÚ.
Súdny
dvor
vo
svojom
rozsudku
konštatoval,
že
existencia
horizontálnej
dohody
medzi
týmito
dvoma
podnikmi,
ktorej
cieľom
bolo
rozdelenie
trhu,
mohla
spôsobiť
nezákonnosť
aj
vertikálnych
dohôd
uzavretých
na
účely
jej
realizácie.
22.      Rozsudok
vo
veci
Allianz
Hungária však
nemožno
preniesť na
prejednávanú vec. Z uvedeného
rozsudku
zjavne
vyplýva,
že
Súdny
dvor
nerozšíril
neplatnosť
stanovenú v článku 101
ods. 2 ZFEÚ
na
dohody,
na
ktoré
sa
nevzťahuje
zákaz
stanovený v článku 101
ods. 1 ZFEÚ.
Práve
naopak
rozhodol,
že
vertikálne
dohody
potrebné
na
realizovanie
horizontálnej
dohody,
bez
ktorých
by
sa
táto
dohoda
nemohla
uskutočniť,
možno
tiež
považovať
za
dohody,
ktoré
sú v rozpore s článkom 101
ods. 1 ZFEÚ, a preto
sú
samy
osebe protiprávne,
čo
podlieha
posúdeniu,
ktoré
má v danej
veci
vykonať
predkladajúci
vnútroštátny
súd.
23.      V tomto
smere
stačí
konštatovať,
že
zmluva o úvere, o ktorú
ide
vo
veci
samej,
nie
je
súčasťou
žiadneho
porušenia
článku 101
ods. 1 ZFEÚ,
ktoré
Komisia
zistila.
Navyše
na
rozdiel
od
situácie, o ktorú
ide v rozsudku
Allianz Hungária,
táto
zmluva
nebola
uzatvorená s cieľom
realizovať
alebo
uskutočniť
dohodu
obmedzujúcu
hospodársku
súťaž,
ktorú
Komisia
zistila v rozhodnutiach o EIRD.
Odkazuje
len
na
referenčnú
hodnotu
sadzby
Euribor na
účely
určenia
variabilnej
úrokovej
sadzby
uplatniteľnej
na
hypotekárny
úver
poskytnutý
jednotlivcovi
bankou,
čo
a fortiori nemalo
žiadnu
súvislosť s protiprávnym
konaním
konštatovaným
Komisiou. V tomto
kontexte
mi
je
jasné,
že
uvedenú
zmluvu
nemožno
považovať
za
dohodu,
na
ktorú
sa
vzťahuje
účinok
stanovený v článku 101
ods. 2 ZFEÚ,
ktorý
sa
podľa
judikatúry
uvedenej v bode 18 vyššie
vzťahuje
len
na
dohody,
ktoré
sú v rozpore s článkom 101
ods. 1 ZFEÚ.
24.      Z uvedeného
vyplýva,
že
článok 101
ods. 2 ZFEÚ
nemožno
vykladať v tom
zmysle,
že
zistenie
Komisie
uvedené v rozhodnutí,
ktorým
sa
konštatuje
porušenie
článku 101
ods. 1 ZFEÚ, o manipulácii s referenčnou
úrokovou
sadzbou,
musí
mať
za
následok
neplatnosť
doložky
obsiahnutej v zmluve o úvere,
ktorá
na
túto
referenčnú
sadzbu
odkazuje,
ak
táto
doložka
nie
je
súčasťou
dohody
obmedzujúcej
hospodársku
súťaž
uvedenej v rozhodnutí
Komisie a ako
taká
nebola
uznaná
za
porušujúcu
článok 101
ods. 1 ZFEÚ.
25.      V tejto
fáze
je
dôležité
poznamenať,
že
skutočnosť,
že
článok 101
ods. 2 ZFEÚ
neposkytuje
právny
základ
pre
vyhlásenie
neplatnosti
doložky
obsiahnutej v zmluve o úvere,
ktorá
nespadá
pod
článok 101
ods. 1 ZFEÚ,
neznamená,
že
účastníci
tejto
zmluvy
nemajú k dispozícii
iné
právne
prostriedky
na
uplatnenie
neplatnosti
tejto
doložky.(21) V tomto
smere
je
nutné
pripomenúť,
ako
vyplýva z judikatúry
Súdneho
dvora,
že
dôsledky,
ktoré
môže
mať
zakázaná
dohoda
na
zmluvné
vzťahy
týkajúce
sa
tretích
strán,
majú
určovať
vnútroštátne
súdy
podľa
svojho
práva.(22)
26.      V prejednávanej veci
sú
informácie
poskytnuté
predkladajúcim
vnútroštátnym
súdom v tejto
súvislosti
dosť
obmedzené. Z návrhu
na
začatie
prejudiciálneho
konania
však
vyplýva,
že
konanie
vo
veci
samej
sa
týka
žaloby o vyhlásenie
neplatnosti
na
základe
údajnej
nespoľahlivosti
doložky,
ktorá
určuje
úrokovú
sadzbu
zmluvy o úvere
odkazom
na
referenčnú
hodnotu
sadzby
Euribor.
Vzhľadom
na
judikatúru
uvedenú v bode 25
vyššie
prináleží
predkladajúcemu
vnútroštátnemu
súdu
posúdiť
platnosť a účinky
tejto
doložky z hľadiska
uplatniteľných
vnútroštátnych
ustanovení,
ktoré
majú
za
následok
neplatnosť
súhlasu
alebo
zákonnosti
predmetu
zmluvy.(23)
27.      Práve v tejto
situácii
nadobúda
výklad
článku 16
nariadenia
č. 1/2003,
ktorého
sa
týka
druhá
časť
položenej
otázky,
osobitný
význam v takom
konaní,
ako
je
konanie
vo
veci
samej,
najmä v súvislosti s rozhodnutiami o EIRD. V tejto
časti
sa
predkladajúci
vnútroštátny
súd v podstate
snaží
zistiť,
či
manipulácia,
ktorú
Komisia
zistila v týchto
rozhodnutiach,
má
dôkaznú
hodnotu v rámci
konaní o platnosti
doložky
odkazujúcej
na
sadzbu
Euribor počas
obdobia
porušenia
podľa
vnútroštátneho
práva.
28.      V článku 16
nariadenia
č. 1/2003 s nadpisom
„Jednotné
uplatňovanie
súťažného
práva
[Únie]“
sa
stanovuje,
že
keď
vnútroštátne
súdy
rozhodujú o dohodách,
rozhodnutiach
alebo
postupoch
podľa
článku 101 ZFEÚ
alebo
článku 102 ZFEÚ,
ktoré
sú
už
predmetom
rozhodnutia
Komisie,
nemôžu
prijať
rozhodnutia,
ktoré
sú v rozpore s rozhodnutím
prijatým
Komisiou.(24) Toto
ustanovenie
kodifikuje
už
existujúcu
judikatúru(25), v ktorej
Súdny
dvor v podstate
rozhodol,
že v systéme
presadzovania
práva
hospodárskej
súťaže,
ktorý
je
zverený
viacerým
aktérom
vrátane
vnútroštátnych
súdov,
si
zásady
právnej
istoty a jednotného
uplatňovania
pravidiel
hospodárskej
súťaže
Únie
vyžadujú,
aby
nedochádzalo k protichodným
rozhodnutiam.(26)
29.      Súdny
dvor
vo
svojej
judikatúre
navyše
vymedzil
hranice
pravidla
vyplývajúceho z článku 16
nariadenia
č. 1/2003.
Napríklad v rámci
občianskoprávnej
žaloby o náhradu
škody, v ktorej
je
potrebné
preukázať
škodlivé
konanie,
škodu a priamu
príčinnú
súvislosť
medzi
týmto
konaním a škodou,
je
vnútroštátny
súd
viazaný
zistením
Komisie,
že
dohoda
je
zakázaná, a právnou
kvalifikáciou
tejto
dohody.(27) Aj
Všeobecný
súd v judikatúre,
ktorú
by
podľa
môjho
názoru
mohol
Súdny
dvor
ľahko
schváliť,(28) stanovil,
že
vnútroštátne
súdy
sú
rovnako
viazané
zisteniami
Komisie
týkajúcimi
sa
časového a geografického
rozsahu
skúmaného
konania a zodpovednosti
alebo
nezodpovednosti
vyšetrovaných
osôb
vo
vzťahu k predmetnému
konaniu.
30.      V prejednávanej veci,
pokiaľ
ide o rozhodnutia o EIRD,
je
dôležité
zdôrazniť,
že
Komisia
zistila,
že
niektoré
banky v paneli
Euribor sa
zúčastnili
na
karteli
na
trhu
EIRD,
ktorý v podstate
trval
od
septembra
2005
do
mája
2008.(29) Komisia
najmä
zistila,
že
účastníci
kartelu
sa v tomto
období
zapojili
do
série
praktík
zameraných
na
narušenie
normálneho
priebehu
cenových
zložiek
EIRD.
Tieto
postupy
zahŕňali
výmenu
informácií o ich
preferenciách
pre
nezmenené,
nízke
alebo
vysoké
úrokové
sadzby
(fixácie), pokiaľ ide o
určité
splatnosti
sadzby
Euribor v závislosti
od
ich
obchodných
pozícií
alebo
expozícií.
Účastníci
kartelu
si
tiež
vymieňali
dôverné
informácie o svojich
obchodných
pozíciách
alebo
zámeroch
so
zreteľom
na
budúce
zasielanie
údajov
pre
sadzbu
Euribor v prípade
konkrétnych
splatností.
Obchodníci  príležitostne
skúmali
aj
možnosť
zosúladiť
aspoň
jedno z budúcich
zasielaní
údajov
pre
sadzbu
Euribor zo
strany
ich
bánk
na
základe
informácií
získaných
od
ostatných
účastníkov.(30)
31.      Mohlo
by
byť
užitočné
pripomenúť,
že
sadzba
Euribor je
na
medzinárodných
peňažných
trhoch
bežne
používaná
referenčná
úroková
sadzba.(31) Má
odrážať
náklady
na
medzibankové
úvery
denominované v eurách.
Výpočet
sa
vykonáva
každý
deň,
pričom
sa
na
tento
proces
používajú
údaje z viacerých
finančných
inštitúcií v rámci
určeného
panelu.
Vychádza z kotácií poskytnutých
bankami v paneli,
ktoré
odhadujú
sadzby,
za
ktoré
by
hypotetická
prvotriedna
banka
požičala
prostriedky
inej
prvotriednej
banke.
Sadzby
Euribor sa
premietajú
do
oceňovania
EIRD,
ktoré
sú
globálne
obchodovanými
finančnými
produktmi.
Tieto
produkty
využívajú
veľké
spoločnosti,
finančné
inštitúcie,
hedžové fondy a iné
medzinárodné
spoločnosti
na
riadenie
svojej
expozície
voči
úrokovému
riziku
(hedžing pre
dlžníkov
aj
investorov)
alebo
na
špekulatívne
účely.(32)
32.      Ako
Komisia
správne
uvádza
vo
svojich
písomných
pripomienkach,
osobitnú
pozornosť
treba
venovať
skutočnosti,
že
rozhodnutia o EIRD
neobsahujú
žiadne
konkrétne
zistenia
týkajúce
sa
možných
účinkov
dohody
obmedzujúcej
hospodársku
súťaž
na
úroveň
sadzby
Euribor. Z týchto
rozhodnutí
najmä
vyplýva,
že
úroveň
sadzby
Euribor mohla
byť
bankami
zapojenými
do
panelu
manipulovaná
smerom
nahor,
nadol
alebo
udržiavaná
na
nezmenenej
úrovni v závislosti
od
pozícií
účastníkov
kartelu
na
trhu s derivátmi.(33) Rozhodnutia o EIRD
teda
neurčujú,
či
mal
kartel
tendenciu
tlačiť
sadzbu
Euribor nahor
alebo
nadol.
Hoci
na
základe
správania
bánk
zapojených
do
zakázanej
dohody
možno
odôvodnene
predpokladať,
že
sadzba
Euribor sa
počas
obdobia
existencie
kartelu
nevyvíjala
normálne,(34) Komisia
neurobila
žiadne
konečné
zistenie,
pokiaľ
ide o celkový
smer,
ktorým
sa s touto
referenčnou
hodnotou
manipulovalo.
Všeobecný
súd
aj
Súdny
dvor
svojimi
rozsudkami(35) zistenia
Komisie
potvrdili a dospeli k záveru,
že
predmetné
porušenie
predstavovalo
obmedzenie
„z hľadiska
cieľa“
podľa
článku 101
ods. 1 ZFEÚ
týkajúce
sa
len
trhu s EIRD.(36)
33.      Z vyššie
uvedených
úvah
vyplýva,
že
pokiaľ
ide o rozhodnutia o EIRD,
článok 16
nariadenia
č. 1/2003
vnútroštátnym
súdom
ukladá,
aby
za
preukázanú s konečnou
platnosťou
považovali
existenciu
manipulácie
so
sadzbou Euribor počas
obdobia
vymedzeného
Komisiou.
Naproti
tomu,
keďže
predmetné
porušenie
bolo
kvalifikované
ako
obmedzenie z hľadiska
cieľa,
len z dohôd,
ktoré
Komisia
označila
za
porušujúce
článok 101
ods. 1 ZFEÚ,
nie je možné vyvodiť
žiadne
konkrétne
účinky
na
úroveň
sadzby
Euribor.
34.      Pokiaľ
ide o prejednávanú vec,
stále
zostáva
otvorená
otázka,
či článok 16
nariadenia č. 1/2003
predstavuje
primeraný
právny
základ
pre
záver,
že v prípade,
keď
má
vnútroštátny
súd
rozhodnúť o platnosti
zmluvnej
doložky v súlade
so
svojím
vnútroštátnym
právom – najmä
pokiaľ
ide o zákonnosť
predmetu
tejto
doložky – je
potrebné
zohľadniť
zistenia
Komisie v rozhodnutí o porušení článku 101 ods. 1 ZFEÚ.
35.      V tejto
súvislosti
stačí
pripomenúť,
že článok 16
nariadenia č. 1/2003
je
ustanovením,
ktoré
vnútroštátnym
súdom
ukladá
povinnosť
zdržať
sa
prijímania
rozhodnutí,
ktoré
sú v rozpore s rozhodnutiami
prijatými
Komisiou,
len
„keď…
rozhodujú o dohodách,
rozhodnutiach
alebo
postupoch
podľa
článku
[101]
alebo
článku
[102 ZFEÚ]“.
Keďže v konaní,
ako
je
konanie
vo
veci
samej,
by
vnútroštátny
súd v každom
prípade
neuplatňoval
pravidlá
hospodárskej
súťaže
Únie
na
riešenie
sporu,
ktorý
mu
bol
predložený,
nemožno
povedať,
že článok 16
nariadenia č. 1/2003
formálne
predstavuje
právny
základ,
ktorý
vnútroštátnemu
súdu
ukladá
povinnosť
považovať
za
preukázané
zistenia
Komisie
uvedené v rozhodnutiach o EIRD.
36.      Napriek
tomu,
aj
keď
by
sa článok 16
nariadenia č. 1/2003 v konaní
vo
veci
samej
neuplatnil,
zásada,
ktorú
toto
ustanovenie
vyjadruje, a to,
že
skutkové
zistenie,
ktoré
je
stanovené v rámci
právneho
poriadku
Únie,
nie
je
možné
ignorovať,
vedie v podstate k výsledku s podobnými
právnymi
dôsledkami.
Vnútroštátny
súd
musí
zohľadniť
skutkové a právne
zistenia
vykonané v konaní
Únie,
ak
sú
relevantné
pre
vnútroštátne
spory,
aj
keď
sa o nich
má
rozhodnúť
mimo
osobitného
rámca
práva
Únie.
37.      Z uvedeného
vyplýva,
že
ak
riešenie
sporu
podľa
vnútroštátneho
práva
závisí
od
skutkových a právnych
zistení
uvedených v rozhodnutí
Komisie,
vnútroštátny
súd
nemôže
tieto
zistenia
ignorovať. V prejednávanej veci v rámci
žaloby
podanej
stranou
zmluvy,
ktorá
sa
domáha
určenia
neplatnosti
doložky
podľa
vnútroštátneho
práva,
treba
považovať
zistenia
Komisie
uvedené v rozhodnutiach o EIRD
týkajúce
sa
manipulácie
so
sadzbou
Euribor za
preukázané s konečnou
platnosťou,
samozrejme s výhradou,
ako
bolo
vysvetlené v bode 33
tohto
stanoviska,
konkrétnych
podmienok
uvedených v týchto
rozhodnutiach.
38.      Vzhľadom
na
vyššie
uvedené
úvahy
som
dospela k záveru,
že článok 101 ods. 2 ZFEÚ a článok 16 ods. 1
nariadenia č. 1/2003
sa
majú
vykladať v tom
zmysle,
že
zistenie
Komisie
uvedené v rozhodnutí,
ktorým
sa
konštatuje
porušenie článku 101 ods. 1 ZFEÚ, o manipulácii s referenčnou
úrokovou
sadzbou,
nemá
za
následok
neplatnosť
doložky
obsiahnutej v zmluve o úvere,
ktorá
na
túto
referenčnú
sadzbu
odkazuje,
ak
táto
doložka
nie
je
súčasťou
dohody
obmedzujúcej
hospodársku
súťaž
uvedenej v rozhodnutí
Komisie a ako
taká
nebola
uznaná
za
porušujúcu článok 101
ods. 1 ZFEÚ.
Manipulácia
zistená
Komisiou
má
však
dôkaznú
hodnotu v rámci
konania
týkajúceho
sa
platnosti
doložky
podľa
vnútroštátneho
práva, a to v rozsahu
zistení
uvedených v tomto
rozhodnutí.
IV.    Návrh
39.      Na
základe
vyššie
uvedenej
analýzy
navrhujem,
aby
Súdny
dvor
odpovedal
na
otázku,
ktorú
položil
Corte d’appello di
Cagliari (Odvolací
súd
Cagliari,
Taliansko),
takto:
Článok 101
ods. 2 ZFEÚ a článok 16
ods. 1
nariadenia
Rady
(ES)
č. 1/2003
zo
16. decembra
2002 o vykonávaní
pravidiel
hospodárskej
súťaže
stanovených v článkoch
[101] a [102 ZFEÚ]
(Ú. v. ES L 1,
2003,
s. 1;
Mim.
vyd.
08/002,
s. 205)
sa
má
vykladať v tom
zmysle,
že
zistenie
Európskej
komisie
uvedené v rozhodnutí,
ktorým
sa
konštatuje
porušenie
článku 101
ods. 1 ZFEÚ, o manipulácii s referenčnou
úrokovou
sadzbou,
nemá
za
následok
neplatnosť
doložky
obsiahnutej v zmluve o úvere,
ktorá
na
túto
referenčnú
sadzbu
odkazuje,
ak
táto
doložka
nie
je
súčasťou
dohody
obmedzujúcej
hospodársku
súťaž
uvedenej v rozhodnutí
Komisie a ako
taká
nebola
uznaná
za
porušujúcu článok 101
ods. 1 ZFEÚ.
Manipulácia
zistená
Komisiou
má
však
dôkaznú
hodnotu v rámci
konania
týkajúceho
sa
platnosti
doložky
podľa
vnútroštátneho
práva,
a to v
rozsahu
zistení
uvedených v tomto
rozhodnutí.
1      Jazyk
prednesu:
angličtina.
i      Názov
tejto
veci
je
fiktívny.
Nezodpovedá
skutočnému
menu
ani
názvu
žiadneho z účastníkov
konania.
2      Nariadenie
Rady
zo
16. decembra
2002 o vykonávaní
pravidiel
hospodárskej
súťaže
stanovených v článkoch
[101] a [102 ZFEÚ]
(Ú. v. ES L 1,
2003,
s. 1;
Mim.
vyd.
08/002,
s. 205).
3      Rozhodnutie
Komisie
C(2016) 8512 final týkajúce
sa
konania
podľa
článku 101
[ZFEÚ] a článku 53
Dohody o EHP
[Vec
AT.39914,
Euro
Interest Rate
Derivatives (EIRD)
(Settlement)]
(ďalej
len
„rozhodnutie z roku
2013“).
Toto
rozhodnutie
bolo
adresované
bankám
patriacim
do
skupín
Barclays,
Deutsche
Bank,
Société
Générale a Royal
Bank
of
Scotland.
4      Rozhodnutie
Komisie
C(2016) 8530 final týkajúce
sa
konania
podľa
článku 101 [ZFEÚ] a článku 53
Dohody o EHP
[Vec
AT.39914 – Euro
Interest Rate
Derivatives (EIRD)]
(ďalej
len
„rozhodnutie z roku
2016“).
Toto
rozhodnutie
bolo
adresované
bankám
patriacim
do
skupín
Crédit
Agricole,
HSBC a JPMorgan Chase.
5      Prijatie
dvoch
samostatných
rozhodnutí
možno
pripísať
skutočnosti,
že
niektoré z dotknutých
bánk,
uvedené v odôvodnení 2
rozhodnutia z roku
2013,
súhlasili s účasťou
na
konaní o urovnaní
podľa
článku 10a
nariadenia
Komisie
(ES)
č. 773/2004
zo
7. apríla
2004,
ktoré
sa
týka
vedenia
konania
Komisiou
podľa
článkov
[101] a [102 ZFEÚ]
(Ú. v. EÚ L 123,
2004, s. 18;
Mim.
vyd.
08/003, s. 81).
Naproti
tomu
ostatné
banky,
uvedené v odôvodneniach
52
až
64
rozhodnutia z roku
2016,
sa
rozhodli,
že
do
tohto
konania
nevstúpia, a preto
bolo
voči
týmto
bankám
prijaté
rozhodnutie v súlade
so
štandardným
postupom
stanoveným v článku 7
nariadenia
č. 1/2003.
6      Pozri
okrem
iného
odôvodnenie
67
rozhodnutia z roku
2013 a jeho
článok 1.
Pozri
aj
odôvodnenie
357
rozhodnutia z roku
2016 a jeho
článok 1.
7      Rozsudok z 24. septembra
2019,
HSBC
Holdings a i./Komisia
(T‑105/17,
ECLI:EU:T:2019:675).
8      Rozsudok z 12. januára
2023,
HSBC
Holdings a i./Komisia
(C‑883/19 P,
ďalej
len
„rozsudok
HSBC
Holdings a i.“,
EU:C:2023:11).
9      Rozsudky
Všeobecného
súdu a Súdneho
dvora
sa
týkali
výlučne
rozhodnutia z roku
2016 a nezaoberali
sa
rozhodnutím z roku
2013,
ktoré
nadobudlo
právoplatnosť. V dôsledku
oboch
rozsudkov
bolo
rozhodnutie z roku
2016
čiastočne
zrušené,
najmä
pokiaľ
ide o určenie
pokuty,
ktorú
Komisia
uložila
žalobcom v uvedenej
veci.
Všeobecný
súd
dospel k podobnému
záveru
vo
svojich
rozsudkoch z 20. decembra
2023,
JPMorgan Chase a i./Komisia
(T‑106/17,
EU:T:2023:832), a z 20. decembra
2023,
Crédit
agricole a Crédit
agricole Corporate and
Investment Bank/Komisia
(T‑113/17,
EU:T:2023:847). V súčasnosti
prebiehajú
na
Súdnom
dvore
vo
veciach C‑160/24 P a C‑191/24 P konania o odvolaniach
proti
týmto
rozsudkom.
Okrem
toho
Komisia
po
čiastočnom
zrušení
rozhodnutia z roku
2016
týkajúceho
sa
uloženej
pokuty
prijala
rozhodnutie
C(2021) 4600 final z 28. júna
2021.
Toto
rozhodnutie
viedlo k rozsudku z 27. novembra
2024,
HSBC
Holdings a i./Komisia
(T‑561/21,
EU:T:2024:869), a už
nadobudlo
právoplatnosť.
10      Rozsudok z 25. novembra
1971,
Béguelin Import
(22/71,
EU:C:1971:113,
bod 26).
11      Rozsudok
zo
6. februára
1973,
Brasserie de
Haecht (48/72,
EU:C:1973:11, bod 26).
12      Rozsudok z 25. novembra
1971,
Béguelin Import (22/71,
EU:C:1971:113, bod 29).
13      Pozri
okrem
iného
JONES,
A.,
SUFRIN,
B., DUNNE,
N.:
EU
Competition Law:
Text,
Cases and
Materials.
Oxford University Press,
2023,
s. 228;
VAN
BAEL,
I.,
BELLIS,
J.‑F.:
Competition Law of
the European Union.
Wolters Kluwer,
2021,
s. 77 a 78;
ARGENTON,
C.,
GERADIN,
D., STEPHAN,
A.:
EU
Cartel Law and
Economics.
Oxford University Press,
2020,
s. 69 a 70, a MEEßEN,
G.:
Article 101
TFEU.
In:
KELLERBAUER, M.,
KLAMERT, M.,
TOMKIN,
J. (eds.):
The EU
Treaties and
the Charter of
Fundamental Rights:
A Commentary.
Oxford University Press,
2019,
s. 1034 a 1035.
14      Všetky
tieto
rozsudky
sú
dodnes
relevantné, o čom
svedčí
napríklad
rozsudok z 20. apríla
2023,
Repsol Comercial de
Productos Petrolíferos (C‑25/21,
EU:C:2023:298,
body 70
až
73), a rozsudok z 25. januára
2024,
Em akaunt BG (C‑438/22,
EU:C:2024:71, body 57 a 58),
ktoré
na
ne výslovne
odkazujú.
15      Pozri v tomto
zmysle
rozsudok z 20. septembra
2001,
Courage a Crehan (C‑453/99,
EU:C:2001:465,
bod 22).
16      Pozri v tomto
zmysle
rozsudok z 28. februára
1991,
Delimitis (C‑234/89,
EU:C:1991:91,
bod 40).
17      Rozsudok
zo
14. decembra
1983,
Société
de
vente de
ciments et
bétons de
l’est (319/82,
EU:C:1983:374,
body 11 a 12).
18      Rozsudok
zo
14. marca 2019,
Skanska
Industrial
Solutions a i. (C‑724/17,
EU:C:2019:204,
bod 31).
19      Rozsudok
zo
14. marca 2013,
Allianz
Hungária Biztosító a i. (C‑32/11,
ďalej
len
„rozsudok
Allianz
Hungária“,
EÚ:C:2013:160).
20      Tamže,
bod 50.
21      Okrem
toho
strana,
ktorá
sa
domnieva,
že
bola
vystavená
negatívnemu
účinku
manipulácie s referenčnou
úrokovou
sadzbou,
môže
skutočne
podať
žalobu o náhradu
škody
podľa
vnútroštátneho
práva,
ktorým
sa
preberá
smernica
Európskeho
parlamentu a Rady
2014/104/EÚ z 26. novembra
2014 o určitých
pravidlách
upravujúcich
žaloby
podľa
vnútroštátneho
práva o náhradu
škody
utrpenej v dôsledku
porušenia
ustanovení
práva
hospodárskej
súťaže
členských
štátov a Európskej
únie
(Ú. v. EÚ L 349,
2014,
s. 1).
Vnútroštátny
súd,
na
ktorý
bola
podaná
takáto
žaloba,
je
zasa
povinný
chrániť
práva,
ktoré
priamo
vyplývajú z článku 101
ods. 1 ZFEÚ, a to
aj v prípade,
že
žalobca
je
vo
vzťahu k tejto
dohode,
ktorej
protiprávnosť
Komisia
zistila,
treťou
stranou.
Pozri
okrem
iného
rozsudok z 5. júna 2014, Kone a  i. (C‑557/12, EU:C:2014:1317, bod 37), a rozsudok z 20. apríla
2023,
Repsol Comercial de
Productos Petrolíferos (C‑25/21 P,
EU:C:2023:298,
body 50
až
52 a citovaná
judikatúra).
22      Pozri v tomto
smere
rozsudok
zo
14. decembra
1983,
Société
de
vente de
ciments et
bétons de
l’est (319/82,
EU:C:1983:374,
bod 12),
a rozsudok z 30. novembra 2006, Brünsteiner and Autohaus Hilgert (C‑376/05 a C‑377/05, http://suivi2.ad.curia.europa.eu/pages/accueil.jspx, EU:C:2006:753, bod 48 a citovaná
judikatúra).
23      V návrhu
na
začatie
prejudiciálneho
konania a v písomných
pripomienkach
účastníkov
konania
sa v tejto
súvislosti
uvádzajú články 1346 a 1418
talianskeho
Občianskeho
zákonníka.
24      Pozri
takisto
rozsudok z 18. apríla
2024,
Heureka Group (Online porovnávače cien) (C‑605/21,
EU:C:2024:324, bod 74).
25      Pozri
odôvodnenie
22
nariadenia
č. 1/2003, a rozsudok
zo
14. decembra
2000,
Masterfoods a HB (C‑344/98,
ďalej
len
„rozsudok
Masterfoods“,
EU:C:2000:689, bod 60).
26      PACHEV,
A.:
Jurisdiction of
the Courts of
the European Union Member States to
apply European Union antitrust law in
private disputes.
In:
La
justice en transition:
vers une union européenne solidaire et
durable. – Justice in
transition:
towards a united and
sustainable European Union – Mélanges en l’honneur d’Alexander Arabadjiev.
Bruylant,
2025,
s. 573.
27      Vnútroštátny
súd
však
stále
musí
posúdiť
existenciu
škody a priamu
príčinnú
súvislosť
medzi
škodou a predmetnou
dohodou
alebo
predmetným
postupom.
Hoci
Komisia
vo
svojom
rozhodnutí
presné
účinky
porušenia
určila,
vnútroštátnemu
súdu
aj
naďalej
prináleží
určiť
jednotlivo
škodu
spôsobenú
každej
osobe,
ktorá
podala
žalobu o náhradu
škody.
Pozri v tomto
zmysle
rozsudok
zo
6. novembra
2012,
Otis a i. (C‑199/11,
EU:C:2012:684,
body 65 a 66).
28      Rozsudok
zo
16. decembra
2015,
British
Airways/Komisia
(T‑48/11,
EU:T:2015:988,
bod 40).
Pozri
takisto
JONCHERAY, N.,
Article 16:
Uniform application of
Community competition law – Commentary.
In:
PRETE, L.,
DEKEYSER, K. et al.
(eds):
Regulation 1/2003
and
EU
Antitrust Enforcement – A
Systematic Guide.
Wolters Kluwer,
2002,
s. 399.
29      Pozri
poznámku
pod
čiarou
6
vyššie.
30      Pozri
okrem
iného
odôvodnenie 32
rozhodnutia z roku
2013 a odôvodnenia 113
až
115,
358 a 359
rozhodnutia z roku
2016.
Pozri
takisto
rozsudok
HSBC
Holdings a i. (body 18 a 19).
31      Pozri
odôvodnenie 1
nariadenia
Európskeho
parlamentu a Rady
(EÚ)
2016/1011 z 8. júna
2016 o indexoch
používaných
ako
referenčné
hodnoty
vo
finančných
nástrojoch a finančných
zmluvách
alebo
na
meranie
výkonnosti
investičných
fondov,
ktorým
sa
menia
smernice 2008/48/ES a 2014/17/EÚ a nariadenie
(EÚ)
č. 596/2014
(Ú. v. EÚ L 171,
2016,
s. 1), a odôvodnenie 5
vykonávacieho
nariadenia
Komisie
(EÚ)
2016/1368 z 11. augusta
2016,
ktorým
sa
stanovuje
zoznam
kritických
referenčných
hodnôt
používaných
na
finančných
trhoch
podľa
nariadenia
Európskeho
parlamentu a Rady
(EÚ)
2016/1011
(Ú. v. EÚ L 217,
2016, s. 1).
32      Pozri
odôvodnenia 5
až
9
rozhodnutia z roku 2013 a odôvodnenia 20 až 26 rozhodnutia z roku 2016.
Pozri
aj
návrhy,
ktoré
predniesol
generálny
advokát
Emiliou vo veci
HSBC
Holdings a i./Komisia
(C‑883/19 P,
EU:C:2022:384,
bod 1).
33      Pozri
okrem
iného
odôvodnenie
388 a odôvodnenie
392 písm. a) a e)
rozhodnutia z roku
2016.
34      Pozri
okrem
iného
odôvodnenie
397 a odôvodnenia
404
až
408
rozhodnutia z roku
2016.
35      Pozri
poznámky
pod
čiarou
7 a 8
vyššie.
36      Pozri
okrem
iného
rozsudok
HSBC
Holdings a i.
(body 125,
191,
206 a 208).