62016CC0551
PAOLO MENGOZZI
FŐTANÁCSNOK INDÍTVÁNYA
Az ismertetés napja: 2017. november 29. (
1
)
C‑551/16. sz. ügy
J. Klein Schiphorst
kontra
Raad van bestuur van het Uitvoeringsinstituut werknemersverzekeringen
(a Centrale Raad van Beroep [központi közigazgatási fellebbviteli bíróság, Hollandia] által benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem)
„Előzetes döntéshozatal – A személyek szabad mozgásáról szóló EK–Svájc‑megállapodás – A munkavállalók szabad mozgása – 883/2004/EK rendelet – 7., 63. és 64. cikk – Migráns munkavállalók – Munkanélküli‑ellátások – Másik tagállamba távozó álláskereső – A munkanélküli‑ellátásokra való jogosultság fenntartása – Időtartam – Lehetőség”
I. Bevezetés
1.
Dönthet‑e úgy egy tagállam, hogy főszabály szerint megtagadja az álláskereső állampolgárától a munkanélküli‑ellátások exportálási időszakának három hónapon túli meghosszabbítását?
2.
Ez a kérdés képezi a Centrale Raad van Beroep (központi közigazgatási fellebbviteli bíróság, Hollandia) által benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem tárgyát, amely lényegében a szociális biztonsági rendszerek koordinálásáról szóló, 2004. április 29‑i 883/2004/EK európai parlamenti és tanácsi rendelet (
2
) 64. cikke (1) bekezdése c) pontjának az értelmezésére vonatkozik.
II. Az alapügy tényállása, az alapeljárás, valamint az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések
3.
E kérelmet a J. Klein Schiphorst holland állampolgár és a Raad van bestuur van het Uitvoeringsinstituut werknemersverzekeringen (a munkavállalók biztosításának kezeléséért felelős intézet igazgatótanácsa, Hollandia, a továbbiakban: Uwv) között Klein Schiphorst az iránti kérelmének az említett intézet általi elutasítása tárgyában folyamatban lévő jogvita keretében terjesztették elő, hogy az élettársa állampolgársága szerinti ország, vagyis a Svájci Államszövetség területén történő álláskeresésével összefüggésben hosszabbítsák meg az Uwv által számára 2012. szeptember 1‑jétől ugyanezen év november 30‑ig folyósított munkanélküli‑ellátásokra való jogosultság fennállásának a 883/2004 rendelet 64. cikke (1) bekezdése c) pontjában foglalt három hónapos időszakát.
4.
Amint arra a kérdést előterjesztő bíróság rámutat, nem kétséges, hogy Klein Schiphorst valóban jogosult volt arra, hogy a Svájcban történő álláskeresése, azaz a 2012. szeptember 1. és ugyanezen év november 30. közötti három hónap során továbbra is folyósítsák számára a munkanélküli‑ellátásait.
5.
Ugyanis, először is, a 883/2004 rendelet 64. cikkének (1) bekezdése előírja, hogy az a teljes munkanélküli, aki az illetékes tagállam jogszabályai szerint megfelel az ellátásra való jogosultság feltételeinek, és aki munkakeresés céljából egy másik tagállam területére távozik, fenntartja a jogosultságát pénzbeli munkanélküli‑ellátásokra az ugyanebben a cikkben felsorolt feltételek és korlátozások mellett. E feltételek és korlátozások között szerepel az említett bekezdés c) pontjában az a megkötés, amely szerint „az ellátásra való jogosultság három hónapig áll fenn attól a naptól számítva, amikor az érintett személy megszűnt az általa elhagyott tagállam foglalkoztatási szolgálata rendelkezésére állni, feltéve hogy az ellátások időtartama nem haladja meg az utóbbi tagállam jogszabályai szerint neki járó ellátások időtartamát” (
3
).
6.
Másodszor, nem vitatott, hogy az egyrészről az Európai Közösség és tagállamai, másrészről a Svájci Államszövetség közötti, a személyek szabad mozgásáról szóló, Luxembourgban 1999. június 21‑én aláírt megállapodással (
4
) (a továbbiakban: EK–Svájc‑megállapodás) összhangban, továbbá az említett megállapodás II. melléklete értelmében, amelyet az EK–Svájc‑megállapodással létrehozott Vegyes Bizottságnak az említett megállapodáshoz tartozó, a szociális biztonsági rendszerek koordinációjáról szóló II. melléklet cseréjéről szóló, 2012. március 31‑i 1/2012 határozata (
5
) módosított, a 883/2004 rendeletet 2012. április 1‑jétől a tagállamok és a Svájci Államszövetség közötti kapcsolatokra is alkalmazni kell, és az említett rendelet alkalmazásában a Svájci Államszövetség tagállamnak minősül.
7.
Ezzel szemben az alapeljárásbeli jogvita és a kérdést előterjesztő bíróság kérdései alapvetően a 883/2004 rendelet 64. cikke (1) bekezdése c) pontja utolsó részének az értelmezésére irányulnak, amely rendelkezés kifejti, hogy „az illetékes szolgálatok vagy intézmények ezt a három hónapos időszakot legfeljebb hat hónapra hosszabbíthatják meg”.
8.
E tekintetben az iratokból kitűnik, hogy az exportálás időszakának meghosszabbítása iránt Klein Schiphorst által benyújtott kérelmet az Uwv azzal az indokkal utasította el, hogy e közigazgatási szerv a holland szociális és foglalkoztatási miniszter 2011. januári utasításai alapján főszabály szerint megtagadja az ilyen meghosszabbítást, kivéve ha e megtagadás az ügy különleges körülményeire tekintettel észszerűtlen eredményhez vezetne. Az Uww szerint Klein Schiphorst esetében nem engedélyezhető ilyen eltérés, mivel annak ellenére, hogy az utóbbi személy lépéseket tett a Svájcban való elhelyezkedése érdekében, nem voltak konkrét elhelyezkedési kilátásai ebben az államban, és más olyan körülmények sem álltak fenn, amelyek alapján eltekinthettek volna attól, hogy a három hónapos időszak lejártával Klein Schiphorstot a Hollandiába való visszatérésre kötelezzék.
9.
Miután első fokon elutasították Klein Schiphorstnak az Uwv határozatával szemben benyújtott keresetét azzal az indokkal, hogy az említett közigazgatási szerv kellően kifejtette azokat az okokat, amelyek alapján a 883/2004 rendelet 64. cikke (1) bekezdése c) pontjának utolsó mondatában foglalt lehetőség alkalmazásának mellőzése mellett döntött, az alapeljárás felperese fellebbezést terjesztett elő a kérdést előterjesztő bírósághoz.
10.
E bíróságnak kétségei vannak az Uwv határozatának uniós joggal való összeegyeztethetősége tekintetében.
11.
E tekintetben, annak elismerése mellett, hogy a 883/2004 rendelet 63. cikkével összhangban a tagállamok a lakóhelyhez kapcsolódó feltételhez köthetik a munkanélküli‑ellátásokat, a kérdést előterjesztő bíróság emlékeztet arra, hogy e 63. cikk azt is előírja, hogy e rendeletnek a lakóhelyhez kapcsolódó feltételek tilalmát tartalmazó 7. cikke az említett rendelet 64. és 65. cikkében meghatározott esetekben és az ott megállapított mértékben alkalmazandó. Ezért, mivel a munkanélküli ellátások exportálási időtartamának három hónappal történő meghosszabbítására vonatkozó lehetőséget a 883/2004 rendelet 64. cikke (1) bekezdése c) pontjának utolsó mondata rögzíti, a kérdést előterjesztő bíróság szerint az említett 7. cikk alkalmazása hatást gyakorol e lehetőség értelmezésére és igénybevételére. A kérdést előterjesztő bíróság emellett azt a kérdést is felveti, hogy a személyek és a munkavállalók szabad mozgására vonatkozó szerződéses rendelkezések alkalmazása hatást gyakorolhat‑e az e rendelet 64. cikke (1) bekezdése c) pontjának utolsó mondatában foglalt lehetőség értelmezésére.
12.
E körülmények között határozott úgy a Centrale Raad van Beroep (központi közigazgatási fellebbviteli bíróság), hogy az eljárást felfüggeszti, és előzetes döntéshozatal céljából a következő kérdéseket terjeszti a Bíróság elé:
„1)
A 883/2004 rendelet 63. és 7. cikkére, a rendelet céljára és tartalmára, valamint a személyek és a munkavállalók szabad mozgására tekintettel lehet‑e az említett rendelet 64. cikke (1) bekezdés[e] c) pontjá[nak] [utolsó mondatában] biztosított lehetőséggel oly módon élni, hogy a munkanélküli‑ellátások exportálási időszakának meghosszabbítása iránti kérelmet főszabály szerint elutasítják, kivéve ha az exportálási időszak meghosszabbítása az Uwv véleménye szerint az adott egyedi ügy különleges körülményei között – például konkrét és bizonyítható elhelyezkedési kilátás fennállása esetén – észszerűen nem tagadható meg?
2)
Amennyiben nem, milyen módon kell élniük a tagállamoknak a 883/2004 rendelet 64. cikke (1) bekezdés[e] c) pontjá[nak] [utolsó mondatában] biztosított lehetőséggel?”
13.
E kérdésekkel kapcsolatban az Uwv, a holland, a cseh, a dán, a lengyel, a svéd és a norvég kormány, valamint az Európai Bizottság terjesztett elő írásbeli észrevételeket. A Bíróság a 2017. szeptember 20‑i tárgyaláson hallgatta meg ezen érintett felek szóbeli előadásait, a cseh és a lengyel kormány kivételével, amelyek nem képviseltették magukat.
III. Elemzés
14.
Amint azt a fenti megfontolások hangsúlyozták, a 883/2004 rendelet 64. cikke (1) bekezdésének c) pontja értelmében a munkakeresés céljából valamely másik tagállamba távozó, munkanélkülivé vált munkavállaló munkanélküli‑ellátásokra való jogosultsága három hónapig áll fenn, amely időtartamot e cikk utolsó mondata értelmében „az illetékes szolgálatok vagy intézmények […] legfeljebb hat hónapra hosszabbíthat[nak] meg”.
15.
Kik a címzettjei azon lehetőségnek, hogy az egyén javára három hónapon túl meghosszabbítsák a munkanélküli‑ellátások exportálási időszakát: a tagállamok – a holland, a dán, a svéd és a norvég kormány által képviselt álláspontnak megfelelően –, amelyek akár úgy is dönthetnek, hogy nem élnek e lehetőséggel, és megtiltják az illetékes közigazgatási szerv számára, hogy ilyen meghosszabbítást engedélyezzen, vagy – amint azt a cseh és a lengyel kormány, valamint a Bizottság állítja – kizárólag az illetékes közigazgatási hatóságok, amelyek számára mindenképpen biztosítani kell valamennyi egyedi eset megvizsgálásának lehetőségét?
16.
Az alapeljárás körülményeire tekintettel nem feltétlenül adható egyértelmű válasz az előző pontban felvázolt két alternatíva közötti választást illetően. Az ügy irataiból és a Holland Királyság magyarázataiból kitűnik, hogy jóllehet a szociális miniszter 2011. januári utasításával összhangban Hollandia kezdetben nem élt a 883/2004 rendelet 64. cikke (1) bekezdése c) pontjának utolsó mondatában biztosított lehetőséggel, a későbbiekben e tagállam – a hosszabbítás iránti kérelmek főszabály szerinti elutasítása elvének fenntartása mellett – az amszterdami bíróság 2011. október 2‑i ítéletét követően „köteles volt” – a holland kormány képviselőjének a Bíróság előtti tárgyalás során való szóhasználatával élve – hatáskört biztosítani az Uwv számára a meghosszabbítás iránti egyedi kérelmek megvizsgálására, a meghosszabbítást megtagadó határozatok indokolásának kötelezettsége mellett.
17.
Így végeredményben a Holland Királyság – a Bizottság szóhasználatával élve a „nem, kivéve ha” szabálya szerint – élt a 883/2004 rendelet 64. cikke (1) bekezdése c) pontjának utolsó mondatában foglalt lehetőséggel, így a kérdést előterjesztő bíróság által feltett első kérdés megválaszolásakor ez jelenti a kiindulópontot.
18.
Mindazonáltal alapvető jelentőségűnek tartom, hogy a Bíróság előtti eljárásba beavatkozó felek kérésének megfelelően a Bíróság egyértelmű választ adjon a jelen indítvány 15. pontjában szereplő, a 883/2004 rendelet 64. cikke (1) bekezdése c) pontja utolsó mondatának hatályára vonatkozó elvi kérdésre. Mindenesetre úgy vélem, hogy a főtanácsnok feladatkörébe tartozik, hogy a Bíróság számára nyújtott – jóllehet nem teljes körű – meglátások ismertetése útján megválaszolja a másodlagos uniós jog rendelkezései által a nemzeti hatóságok számára biztosított lehetőségek problémakörére vonatkozó e kérdést.
19.
Mindezzel együtt a Bíróságnak mindezidáig nem nyílt alkalma a 883/2004 rendelet 64. cikkének értelmezésére, korábban viszont már tisztáznia kellett a szociális biztonsági rendszereknek a Közösségen belül mozgó munkavállalókra és családtagjaikra történő alkalmazásáról szóló, 1971. június 14‑i 1408/71/EGK tanácsi rendelet (
6
) 69. cikkének hatályát, amely a 883/2004 rendelet 64. cikkének előzményét képezi.
20.
Ez az ítélkezési gyakorlat hasznos hivatkozási pontként szolgál a jelen ügy megoldásához, ugyanakkor véleményem szerint nincs döntő jelentősége, mivel a vitatott mondatrész („az illetékes szolgálatok vagy intézmények ezt a három hónapos időszakot legfeljebb hat hónapra hosszabbíthatják meg”) új elemként jelenik meg a 883/2004 rendeletben. Az 1408/71 rendeletre vonatkozó ítélkezési gyakorlat ezért kiváló kiindulópontot képez, ugyanakkor nézetem szerint felesleges lenne minden arra irányuló törekvés, hogy ezen ítélkezési gyakorlatból egyértelmű válaszra következtessünk a kérdést előterjesztő bíróság által feltett első kérdésre, amint arra a Bizottság az észrevételeiben kísérletet tett.
21.
Először is, egyértelmű, hogy a Bíróságnak az 1408/71 rendelet 69. cikke (1) bekezdésének c) pontjára vonatkozó ítélkezési gyakorlata továbbra is teljes mértékben releváns a 883/2004 rendelet 64. cikke (1) bekezdése c) pontjának első mondatában foglalt három hónapos időszak tekintetében.
22.
Így minden további nélkül kijelenthető, hogy e cikk biztosítja az álláskereső munkavállalók számára annak lehetőségét, hogy az említett időszak tekintetében – amelynek során valamely másik tagállamban keresnek munkát – mentesüljenek a különböző nemzeti jogszabályokban előírt, az illetékes állam foglalkoztatási szolgálatának rendelkezésére állás kötelezettsége alól, anélkül hogy ezen állam tekintetében elveszítenék a munkanélküli‑ellátásokra való jogosultságot. (
7
)
23.
Az álláskereső munkavállaló számára – a személyek szabad mozgásának elősegítése érdekében – biztosított olyan „lehetőségről” van szó, amely e munkavállalót előnyben részesíti az illetékes államban maradó munkavállalókkal szemben, mivel e munkavállaló három hónapos időszakon át mentesül az ezen állam foglalkoztatási szolgálatának rendelkezésére állás kötelezettsége alól, és az e szolgálat által folytatott ellenőrzéseknek sem köteles magát alávetnie, jóllehet kérnie kell a nyilvántartásba vételét azon állam foglalkoztatási szolgálatánál, amelynek területére távozik. (
8
)
24.
Egy ilyen lehetőség három hónapra történő korlátozása azt jelenti, hogy ezen időszak lejártakor az a munkavállaló, aki nem talált munkát abban az államban, amelynek a területére távozott, főszabály szerint köteles visszatérni az illetékes állam területére, hogy ezen állam jogszabályaival összhangban továbbra is munkanélküli‑ellátásban részesülhessen, míg e kötelezettség megsértése esetén elveszíti az ezen ellátásokra való jogosultságát. (
9
)
25.
Másként fogalmazva, a három hónapos időszak lejártakor az illetékes állam ismét a területén való lakóhellyel rendelkezés feltételéhez kötheti a munkanélküli‑ellátások folyósítását.
26.
A Bíróság megállapította, hogy a közösségi jogalkotó nem sértette meg a munkavállalók Közösségen belüli szabad mozgására vonatkozó szabályokat, amikor az 1408/71 rendelet 69. cikke (1) bekezdésének c) pontjában biztosított lehetőséghez feltételeket és korlátozásokat kapcsolt. (
10
)
27.
Elismerte továbbá, hogy az 1408/71 rendelet – így többek között e rendelet 69. cikke – rendelkezései által szabályozott helyzeteken kívül az ellátások nyújtására kötelezett intézmény szerinti tagállamban való lakóhellyel rendelkezés kötelezettsége, amelyet a belső jogban a munkanélküli‑ellátások folyósításának jogszabályban foglalt feltételei betartására irányuló ellenőrzés indokol, összeegyeztethető az európai uniós polgárok szabad mozgásával és tartózkodásával. (
11
) Amint arra a norvég kormány az írásbeli észrevételeiben rámutatott, ezt az államok azon különleges igénye magyarázza, hogy ellenőrizzék a munkanélküli‑ellátások folyósításának feltételeit, és ez az ellenőrzés „olyan sajátosságokkal bír, amelyek a többi ellátás ellenőrzése során alkalmazottnál szigorúbb rendszert tesznek indokolttá” (
12
).
28.
Ezek az elvek továbbra is relevánsak a 883/2004 rendelet tekintetében.
29.
Egyrészt ugyanis, amint arra már rámutattam, a 883/2004 rendelet 64. cikke (1) bekezdésének c) pontja értelmében az ellátásra való jogosultság három hónapig áll fenn attól a naptól számítva, amikor az érintett személy megszűnt a tagállam foglalkoztatási szolgálata rendelkezésére állni, míg e rendelet 64. cikke (2) bekezdésének előírása szerint a munkanélküli főszabály szerint „elveszíti az illetékes tagállam jogszabályai szerinti ellátásra való jogosultságot, ha a jogosultsági időszak lejártát megelőzően vagy lejártakor nem tér vissza oda”.
30.
Másrészt, amint azt a Bíróság előtti tárgyaláson valamennyi fél elismerte, a 883/2004 rendelet 64. cikke lex specialisnak minősül e rendelet 7. cikkéhez képest, amely utóbbi „[m]entesség[et] [ír elő] a lakóhelyre vonatkozó szabályok alól”, e mentesség azonban az említett rendelet 63. cikkével összhangban „csak a 64. […] cikkben meghatározott esetekben és az ott megállapított mértékben” alkalmazandó.
31.
Ezért a 883/2004 rendelet 64. cikkében felsorolt valamennyi feltételnek eleget tevő munkanélküliek számára e cikk (1) bekezdésének c) pontja alapján biztosítani kell a munkanélküli‑ellátások három hónapra történő exportálását, azzal, hogy e rendelet 7. cikkével összhangban az ezen időszak alatt folyósított ellátások „nem csökkenthetők, nem módosíthatók, nem függeszthetők fel, nem vonhatók vissza vagy foglalhatók le azzal az indoklással, hogy a jogosult vagy családtagjai nem az ellátások nyújtásáért felelős intézmény helye szerinti tagállamban rendelkeznek lakóhellyel”.
32.
Ezzel szemben a 883/2004 rendelet 7. cikkének alkalmazása nem szolgálhat az e rendelet 64. cikkében rögzített – különösen a szolgáltatások exportálásának időtartamára vonatkozó – feltételek és korlátozások megkerülésére. Az említett rendelet 7. cikke az e rendelet 64. cikkében foglalt lehetőséget sem alakíthatja át kötelezettséggé.
33.
Ezért szemernyi kétség sem fér ahhoz, hogy az álláskereső nem hivatkozhat a munkanélküli‑ellátásának három hónapon túli, legfeljebb hat hónapra történő exportálásához való jogra.
34.
Ez a megállapítás már a 883/2004 rendelet 64. cikke (1) bekezdése c) pontja utolsó mondatának szövegéből is következik, amely pontosítja, hogy a három hónapos időszakot „legfeljebb hat hónapra hosszabbíthatják meg” (
13
). E megállapítást az e rendelkezés elfogadásához vezető előkészítő anyagok (
14
) is alátámasztják, amelyek azt mutatják, hogy az eredeti bizottsági javaslat, amely kötelező jelleggel hat hónapban kívánta megállapítani az exportálás időtartamát, nem tudta megszerezni az (egyhangúlag határozó) Tanács hozzájárulását, és a tagállamok végül egy kompromisszumos megszövegezésben állapodtak meg, amely a 883/2004 rendelet 64. cikke (1) bekezdése c) pontja utolsó mondatának jelenlegi szövegét tükrözi. (
15
)
35.
E megállapítás alapján ugyanakkor nem válaszolható meg a munkanélküli‑ellátások exportálási időszakának három hónapon túli meghosszabbításával kapcsolatos azon kérdés – amelynek tekintetében valamennyi érintett fél egyetért abban, hogy e meghosszabbítás lehetőségnek minősül –, hogy kik az említett lehetőség címzettjei: kizárólag az illetékes tagállam foglalkoztatási szolgálatai, amelyek számára biztosítani kell, hogy bármikor alkalmazhassák e lehetőséget az egyes egyedi ügyben, vagy ellenkezőleg, a tagállamok úgy is dönthetnek, hogy lemondanak e lehetőség gyakorlásáról.
36.
A Bíróság ítélkezési gyakorlata nem döntötte el ezt a kérdést, azon egyszerű oknál fogva, hogy az 1408/71 rendelet nem tartalmazott a 883/2004 rendelet 64. cikke (1) bekezdése c) pontjának utolsó mondatában szereplőhöz hasonló opcionális rendszert.
37.
Amint azt különösen a Bizottság megjegyezte, igaz, hogy a 883/2004 rendelet 64. cikke (1) bekezdése c) pontja utolsó mondatának szövege a munkanélküli‑ellátások folyósításának három hónapon túli meghosszabbításának e lehetőségét nem az illetékes (tag)állam, hanem az „illetékes szolgálatok vagy intézmények” számára biztosítja.
38.
A Bizottság, valamint a cseh és a lengyel kormány ebből azt a következtetést vonja le, hogy a tagállamok kötelesek tartózkodni minden olyan magatartástól, amellyel az egyes konkrét esetekben beavatkoznának az exportálási időszak három hónapon túli esetleges meghosszabbíthatóságának megvizsgálására illetékes szolgálatok vagy intézmények mérlegelési mozgásterébe.
39.
Ez az érvelés nem meggyőző számomra.
40.
Először is, amennyiben ez így lenne, akkor ezzel az uniós jogalkotó a három hónapon túli és legfeljebb hat hónapos időszak tekintetében hozzájárult volna a lakóhelyre vonatkozó feltételek főszabály szerinti megszüntetéséhez.
41.
Márpedig véleményem szerint egy ilyen elvi döntésnek – különösen e döntés igazgatási következményei, és e következmények között konkrétabban az érintett személyek álláskeresésének külföldre kiterjesztett ellenőrzésével kapcsolatos nehézségek miatt, továbbá azon jelentős pénzügyi hatásokra tekintettel, amelyeket e döntés a munkanélküli‑ellátásokat a nemzeti joguk alapján folyósító tagállamokra gyakorol – egyértelműen ki kell tűnnie a 883/2004 rendelet rendelkezéseiből. E tekintetben a svéd kormányhoz hasonlóan rá kell mutatni arra, hogy e rendelet 64. cikke (1) bekezdésének d) pontja kifejti, hogy az ellátásokat az illetékes intézmény nyújtja „az általa alkalmazott jogszabályoknak megfelelően és saját költségére”. Az említett rendelet 64. cikke (1) bekezdése c) pontjának utolsó mondatában foglalt lehetőséggel összefüggésben ezért az illetékes hatóság nem vonhatja ki magát a munkanélküli‑ellátások folyósításának jogszabályi feltételei alól. Ez utóbbiak adott esetben a nemzeti törvényi és/vagy rendeleti rendelkezésekben megállapított, a nemzeti közigazgatási szervek arra vonatkozó jogával kapcsolatos feltételeket is szükségszerűen magukban foglalják, hogy a 883/2004 rendelet rendelkezéseinek hatálya alá tartozó másik államba távozó álláskeresőnek három hónapot meghaladó időszakon keresztül folyósítsák ezeket az ellátásokat.
42.
Másodszor, míg a 883/2004 rendelet 1. cikke q) pontjának i. pontja az „illetékes intézmény[…]” fogalmát akképpen határozza meg, hogy ilyenként jelöli meg „az[t] az intézmény[t], amelynél az ellátás igénylésének időpontjában az érintett biztosítással rendelkezik”, e rendelet 64. cikke (1) bekezdése c) pontja utolsó mondatának szövege szintén „illetékes szolgálatokra” utal, azonban e jogi aktus nem tartalmazza e kifejezés fogalommeghatározását, amely ezért általános jellegére tekintettel az egyes tagállamok jogrendje szerint egyaránt vonatkozhat a szociális biztonsági rendszerekért vagy a vonatkozó jogszabályok alkalmazásáért felelős hatóságokra vagy szervezetekre.
43.
A 883/2004 rendelet 64. cikke (1) bekezdése c) pontja utolsó mondatának szövege alapján tehát nem jelenthető ki, hogy az uniós jogalkotó megtiltotta volna a tagállamoknak a munkanélküli‑ellátások exportálásának három hónapra történő korlátozását, és arra kötelezte volna őket, hogy tartózkodjanak a közigazgatási szerveik azon lehetőségének tiltásától, korlátozásától vagy keretek közé szorításától, hogy ezt az időtartamot legfeljebb hat hónapra hosszabbítsák.
44.
Harmadszor, az imént tett megállapítást nem cáfolja a Bizottság azon kiegészítő érve, amelyet analógia útján az 1408/71 rendelet 69. cikke (2) bekezdésének értelmezésére vonatkozó bírósági ítélkezési gyakorlatra alapít, és amely érv a Bizottság szerint arra enged következtetni, hogy biztosítani kell az illetékes foglalkoztatási szolgálatok számára annak lehetőségét, hogy valamennyi ügyben megvizsgálhassák azok különleges körülményeit.
45.
E tekintetben emlékeztetni kell arra, hogy az 1408/71 rendelet 69. cikkének (2) bekezdése előírta, hogy az érintett személy elveszíti az illetékes állam jogszabályai szerinti munkanélküli‑ellátásra való jogosultságot, ha a három hónapos időszak lejártakor nem tér vissza oda. E rendelkezés a második mondatában enyhítette az ellátások késedelmes visszatérés esetén való helyrehozhatatlan elvesztésével járó következmények súlyosságát annak megengedésével, hogy az illetékes szolgálatok vagy intézmények „kivételes esetben” meghosszabbíthassák a három hónapos határidőt.
46.
Igaz, hogy amint azt a Bizottság hangsúlyozza, a Bíróság elismerte, hogy az 1408/71 rendelet 69. cikke (2) bekezdésének második mondata révén biztosítható volt az arányosság elvének tiszteletben tartása, amelynek keretében az illetékes szolgálatoknak és intézményeknek valamennyi esetben figyelembe kellett venniük a három hónapos határidő túllépésének időtartamát, az érintett személy illetékes államba való késedelmes visszatérésének okát, valamint az ilyen késedelmes visszatérésből fakadó jogkövetkezmények súlyosságát. (
16
)
47.
A Bizottság ebből a jelek szerint azt a következtetést vonja le, hogy annak elismerésével, hogy az illetékes állam foglalkoztatási szolgálatai ily módon kivételes esetben – ha az érintett személy a három hónapos időszak lejártakor nem tér vissza ezen államba – enyhíthetik az ellátásokra való jogosultság elvesztésének jogkövetkezményeit, a Bíróság – legalábbis hallgatólagosan, az 1408/71 rendelet tekintetében – már elismerte, hogy ugyanezek a szolgálatok jogosultak az ellátásokra való jogosultság három hónapos időszakon túli meghosszabbításának engedélyezésére. Úgy tűnik számomra, hogy ha követjük a Bizottság érvelése mögötti gondolatmenetet, abból az következne, hogy a 883/2004 rendelet 64. cikke (1) bekezdése c) pontjának utolsó mondatában foglalt lehetőség végeredményben pusztán megerősítené az 1408/71 rendelet 69. cikke (2) bekezdésének Bíróság általi értelmezését.
48.
Márpedig rá kell mutatnom arra, hogy észrevételeiben a Bizottság elfedi azt a körülményt, hogy az 1408/71 rendelet 69. cikkének (2) bekezdésének helyébe nem a 883/2004 rendelet 64. cikke (1) bekezdése c) pontjának utolsó mondata, hanem ugyanezen rendelet 64. cikkének (2) bekezdése lépett.
49.
Ez utóbbi rendelkezés ugyanis kimondja, hogy az érintett személy elveszíti az ellátásra való jogosultságot, ha azon időszak lejártát megelőzően vagy lejártakor, amelynek során a 883/2004 rendelet 64. cikke (1) bekezdésének c) pontja értelmében ellátásra jogosult, nem tér vissza oda, eltekintve azon kivételes esetektől, amikor az illetékes szolgálatok vagy intézmények engedélyezhetik az érintett személy későbbi időpontban történő visszatérését a jogosultságának elvesztése nélkül.
50.
E tekintetben érthető és logikus, hogy a „kivételes eset” (így betegség vagy baleset bekövetkezte) (
17
) fennállásának vizsgálatakor – mivel ilyen esetben, ha az érintett személy a 883/2004 rendelet 64. cikke (1) bekezdésének c) pontjában foglalt időszak lejártakor nem tér vissza az illetékes államba, el lehet térni az ellátásokra való jogosultság elvesztésének jogkövetkezményeitől – a tagállamok illetékes hatóságainak figyelembe kell venniük az egyes „érintett személyek” egyedi körülményeit, amint azt a Bíróság is megerősítette az ítélkezési gyakorlatában.
51.
El kell ismerni, hogy ez az ítélkezési gyakorlat analógia útján továbbra is releváns a 883/2004 rendelet 64. cikkének (2) bekezdése tekintetében.
52.
E megállapítás azt jelenti, hogy azt a mérlegelési mozgásteret, amelyet a „kivételes eset” fennállásának vizsgálata érdekében a 883/2004 rendelet 64. cikkének (2) bekezdése biztosít az illetékes szolgálatok és intézmények számára, azon időszak tekintetében kell gyakorolni, amelynek során az érintett személy ellátásokra jogosult, azaz vagy a három hónapos időszak során, vagy adott esetben – ha a tagállam élt az e rendelet 64. cikke (1) bekezdése c) pontjának utolsó mondatában foglalt lehetőséggel – azon későbbi időszak tekintetében, amelyre nézve az álláskereső a három hónapos időszak meghosszabbításában részesült.
53.
Következésképpen nem fordulhat elő átfedés azon helyzetek között, ahol egyrészt az illetékes foglalkoztatási szolgálatok kivételes esetben enyhíthetik az ellátásokra való jogosultság elvesztésének jogkövetkezményeit, ha az érintett személy nem tér vissza a három hónapos kötelező (vagy hat hónapos fakultatív) időszak lejártakor, és másrészt ahol azt a kérdést kell megválaszolni, hogy a munkavállaló valamely tagállamban főszabály szerint részesülhet‑e a három hónapos exportálási időszak legfeljebb hat hónapra történő meghosszabbításában.
54.
Amennyiben a Bizottság állításának megfelelően a tagállamok minden esetben kötelesek lennének megengedni az illetékes közigazgatási szerveik számára, hogy megvizsgálják a három hónapos időszak legfeljebb hat hónapra történő lehetséges meghosszabbítását, akkor a 883/2004 rendelet 64. cikkének (2) bekezdésében foglalt „kivételes eset” elveszítené a hatékony érvényesülését. (
18
) Ekkor ugyanis azoknak az álláskeresőknek, akik a három hónapos időszak lejártakor nem tudnak visszatérni az illetékes tagállam területére, nem kellene „kivételes esetre” hivatkozniuk, hanem elegendő lenne pusztán a három hónapos időszak legfeljebb hat hónapra történő meghosszabbítását kérniük e rendelet 64. cikke (1) bekezdése c) pontjának utolsó mondata értelmében.
55.
Az, hogy az uniós jogalkotó a „kivételes esetre” való hivatkozás lehetőségének fenntartásáról határozott annak érdekében, hogy enyhítse azon jogkövetkezmények túlságosan szigorú érvényesítését, amelyek a három hónapos időszak lejárta után az illetékes tagállam területére való visszatérés hiányából fakadnak, megerősíti, hogy e jogalkotó szükségképpen elismerte, hogy a munkanélküli ellátások exportálási időszaka
három hónapra korlátozható, összhangban magának e jogalkotónak az EUMSZ 48. cikk által ráruházott feladatból eredő, arra vonatkozó kötelezettsége teljesítése keretében eszközölt választásával, hogy a munkavállalók részére a szociális biztonság területén kiadott nemzeti szabályokból esetlegesen adódó akadályok leküzdését lehetővé tevő rendszert vezessen be. (
19
)
56.
Következésképpen a 883/2004 rendelet azon rendelkezéseinek rendszerére és céljára tekintettel, amelyek a valamely másik tagállamba távozó álláskeresőkre vonatkoznak, e rendelet 64. cikke (1) bekezdése c) pontjának utolsó mondata megengedi a tagállamok számára, hogy mellőzzék az e rendelkezésben foglalt lehetőség alkalmazását, és következésképpen megtagadják a munkanélküli‑ellátások exportálási időszakának három hónapon túli meghosszabbítását. (
20
)
57.
E következtetés véleményem szerint nem sérti a 883/2004 rendelet 64. cikkének arra irányuló célkitűzését, hogy előmozdítsa az álláskeresők mobilitását. (
21
) Ez utóbbiak ugyanis egyrészt már jogosultak a munkanélküli‑ellátások három hónapra történő exportálására. Másrészt semmiképpen sem hivatkozhatnak a három hónapos időszak meghosszabbításához való jogra, még akkor sem, ha a tagállami hatóságok élnek az e rendelet 64. cikke (1) bekezdése c) pontjának utolsó mondatában biztosított lehetőséggel, mivel e rendelkezés nem határozza meg azokat a feltételeket és kritériumokat, amelyek az e rendelkezés által az említett hatóságok számára biztosított mérlegelési mozgástér gyakorlására irányadóak. Később még visszatérek erre a pontra. (
22
)
58.
Negyedszer, az elvek szintjén, az érintett személyeket a 883/2004 rendelet 64. cikke (1) bekezdése c) pontjának utolsó mondatában foglalt lehetőség címzettjeivel szembeállító vita nézetem szerint nem áll távol attól a vitától, amelyet a Bíróság az európai elfogatóparancsról és a tagállamok közötti átadási eljárásokról szóló, 2002. június 13‑i 2002/584/IB tanácsi kerethatározat (
23
) 4. cikke 6. pontjának értelmezése keretében döntött el.
59.
„Az európai elfogatóparancs végrehajtása megtagadásának mérlegelhető okai” című említett 4. cikk biztosítja „a végrehajtó tagállam igazságügyi hatósága” számára annak lehetőségét, hogy megtagadja az ilyen elfogatóparancs végrehajtását, ha azt e cikk 6. pontja szerint szabadságvesztés‑büntetés végrehajtása céljából bocsátották ki, amennyiben a keresett személy a végrehajtó tagállamban tartózkodik, amelynek állampolgára vagy lakosa, és ezen állam vállalja, hogy végrehajtja e büntetést.
60.
Ennek kapcsán felmerült az a kérdés, hogy a végrehajtás megtagadásának a 2002/584 kerethatározat 4. cikke 6. pontjában szereplő okának a belső jogba való átültetése a tagállamok mérlegelési mozgásterébe tartozik‑e, vagy ellenkezőleg, az kötelező erejű, amely utóbbi esetben a belső jogban kötelező folyamatosan biztosítani annak lehetőségét, hogy az e cikkben kifejezetten megjelölt „végrehajtó igazságügyi hatóság” az e kerethatározat 4. cikke 6. pontjában foglalt feltételek mellett megtagadhassa az európai elfogatóparancs végrehajtását, ezzel növelve a keresett személy társadalomba való, a vele szemben kiszabott büntetés végrehajtását követő visszailleszkedésének esélyét.
61.
A Wolzenburg ügyre (C‑123/08, EU:C:2009:183, 102–107. pont) vonatkozó indítványában Bot főtanácsnok azt javasolta a Bíróságnak, hogy e második, a 2002/584 kerethatározat 4. cikke 6. pontja szövegéhez közelebb álló értelmezési módot kövesse.
62.
A Bíróság másként határozott a 2012. szeptember 5‑iLopes Da Silva Jorge ítéletében (C‑42/11, EU:C:2012:517, 35. és 50. pont) és a 2017. június 29‑iPopławski ítéletében (C‑579/15, EU:C:2017:503, 21. pont). A Bíróság ugyanis elismerte, hogy annak ellenére, hogy a 2002/584 kerethatározat 4. cikke 6. pontjának címzettje a végrehajtó igazságügyi hatóság, a tagállamok szabadon dönthetik el, hogy átültetik‑e a belső jogba a végrehajtás megtagadásának ebben a cikkben foglalt mérlegelhető okát.
63.
Másként fogalmazva, a tagállamok nem kötelesek a 2002/584 kerethatározat 4. cikkének 6. pontjában rögzített lehetőséggel élni.
64.
Ugyanez igaz a 883/2004 rendelet 64. cikke (1) bekezdése c) pontjának utolsó mondatában foglalt lehetőségre is.
65.
Kétségtelen, hogy a jelen ügyben szóban forgó jogi aktus, vagyis a rendelet főszabály szerint a kerethatározattól eltérő jellegű.
66.
Ugyanis, ellentétben a korábbi EU 34. cikk (2) bekezdésének b) pontja alapján elfogadott kerethatározatokkal, amelyek nem rendelkeznek közvetlen hatállyal, (
24
) a rendelet az EUMSZ 288. cikk második bekezdésével összhangban teljes egészében kötelező és közvetlenül alkalmazandó valamennyi tagállamban, főszabály szerint anélkül, hogy szükség lenne arra, hogy a tagállamok végrehajtási intézkedéseket fogadjanak el (
25
).
67.
Mindazonáltal, a szóban forgó jogi aktus jellegétől függetlenül a lehetőség egyrészt mindig lehetőség marad, és a Bíróság is elismerte, hogy az a tagállam, amely úgy dönt, hogy nem él egy tanácsi rendelet által biztosított ilyen lehetőséggel, nem sérti meg az EUMSZ 288. cikket. (
26
) Másrészt, a Bíróság által több ízben megállapítottaknak megfelelően a rendelet rendelkezései a jellegük ellenére adott esetben a tagállamokra bízhatják, hogy maguk hozzák meg az ahhoz szükséges jogszabályi, rendeleti, közigazgatási és/vagy pénzügyi intézkedéseket, hogy az említett rendelkezések ténylegesen alkalmazhatók legyenek. (
27
)
68.
A 883/2004 rendelet 64. cikke (1) bekezdése c) pontjának utolsó mondata nézetem szerint az imént felvázolt két eshetőségnek felel meg.
69.
Ugyanis, először is, amint arra már rámutattam, a 883/2004 rendelet 64. cikke (1) bekezdése c) pontjának utolsó mondata semmiképpen sem kötelezi a tagállamokat annak biztosítására, hogy a munkanélküli‑ellátások három hónapos, kötelező exportálási ideje legfeljebb hat hónapra meghosszabbítható legyen.
70.
Másodszor, amennyiben valamely tagállam úgy dönt, hogy élni kíván a 883/2004 rendelet 64. cikke (1) bekezdése c) pontjának utolsó mondatában biztosított lehetőséggel, rá kell mutatni arra, hogy e rendelkezés nem jelöl meg egyetlen olyan kritériumot sem, amely alapján az illetékes nemzeti közigazgatási szerv a munkanélküli‑ellátások exportálási időszakának legfeljebb hat hónapra történő meghosszabbításáról határozhatna. Következésképpen e cikk maradéktalan érvényesülése, továbbá a jogbiztonság és a kérelmezők közötti egyenlő bánásmód egyidejű biztosítása érdekében e cikk alkalmazásához olyan nemzeti intézkedéseket kell elfogadni, amelyek pontosítják a három hónapos időszak meghosszabbításának – vagy e meghosszabbítás megtagadásának – feltételeit, továbbá kereteket szabnak az illetékes nemzeti közigazgatási szerv részére az e rendelet 64. cikke (1) bekezdése c) pontjának utolsó mondata által biztosított mérlegelési mozgástér gyakorlásának.
71.
Vajon e megállapítás alapján levonható‑e olyan következtetés, hogy az a tagállam, amely Hollandiához hasonlóan élt e lehetőséggel, mindazonáltal úgy dönthessen, hogy a három hónapos időszak meghosszabbítása iránti kérelmeket főszabály szerint elutasítja, kivéve ha az adott egyedi ügy különleges körülményei között e megoldás észszerűtlen eredményhez vezetne, vagyis végeredményben aránytalan lenne?
72.
A qui potest majus potest et minus jogi szállóige alapján nem zárható ki eleve az igenlő válasz.
73.
A Bizottság ugyanakkor azt javasolja, hogy a jelen indítvány 71. pontjában feltett kérdésre nemmel kell válaszolni. Állítása szerint az illetékes nemzeti hatóság számára biztosítani kell annak lehetőségét, hogy semmiképpen sem a „nem, kivéve ha”, hanem az „igen, kivéve ha” szabály szerint gyakorolhassa a mérlegelési mozgásterét.
74.
Nem értek egyet ezzel az állásponttal.
75.
Egyrészt ugyanis, amint arra már emlékeztettem, a 883/2004 rendelet 64. cikke (1) bekezdése c) pontjának utolsó mondata nemcsak hogy nem határozza meg azokat a kritériumokat, amelyek alapján az illetékes nemzeti közigazgatási szervnek meg kell vizsgálnia a három hónapos időszak meghosszabbítása iránti kérelmet, de olyan részletes szabályokat sem jelöl meg, amelyek mentén az említett közigazgatási szervnek ily módon biztosított mérlegelési mozgásteret gyakorolni kellene, amint azt lényegében különösen a lengyel kormány is elismerte.
76.
Másrészt, jóllehet igaz, hogy mérlegelési mozgásterének gyakorlásakor az illetékes nemzeti közigazgatási szervnek tiszteletben kell tartania az uniós jogot, és különösen a hátrányos megkülönböztetés tilalmának elvét és az arányosság elvét is, e kötelezettség nem jelenti azt, hogy e mérlegelési mozgásteret egyetlen meghatározott, „igen, kivéve ha” típusú szabály szerint kell gyakorolni, amint azt a Bizottság állítja.
77.
Másként fogalmazva, nem ellentétes a 883/2004 rendelet 64. cikke (1) bekezdése c) pontjának a hátrányos megkülönböztetés tilalmának elve és az arányosság elve fényében értelmezett utolsó mondatával különösen az, ha a tagállam a közigazgatási szerve mérlegelési mozgástere gyakorlásának korlátokat szabó általános, objektív és hátrányos megkülönböztetéstől mentes kritériumokat állapít meg olyan körülmények vagy eshetőségek meghatározása révén, amelyek fennállása esetén a közigazgatási szerv kivételes jelleggel elismerheti a másik tagállamban állást kereső személynek járó munkanélküli‑ellátások exportálási időszakának legfeljebb hat hónapra történő meghosszabbítását.
78.
Ezért véleményem szerint az uniós jog által megengedett kereteken belül marad az olyan intézkedéseket elfogadó tagállam, amelyek értelmében a munkanélküli‑ellátások exportálási időszakának legfeljebb hat hónapra történő meghosszabbítása kizárólag bizonyos – a kérdést előterjesztő bíróság által is említettekhez hasonló – feltételek teljesülése esetén biztosítható, így például ha az érintett személy olyan eljárásban vesz részt, amely egy konkrét álláshely megszerzéséhez vezethet, és emiatt szükség van az adott tagállamban való tartózkodásának meghosszabbítására, vagy az álláskereső az említett tagállambeli munkáltatótól származó szándéknyilatkozatot nyújtott be, amely az álláskereső tekintetében a tényleges elhelyezkedési kilátást igazolja. Az ilyen nemzeti intézkedések, mivel azok révén előre megismerhetőek a mérlegelési jogkör nemzeti közigazgatási szerv általi gyakorlásának feltételei és/vagy kritériumai, akár fokozhatják is az érdekeltek jogbiztonságát, valamint adott esetben elősegíthetik a közigazgatási szerv határozatainak bírósági felülvizsgálatát.
79.
Mindazonáltal a Bizottság állításával ellentétben az előzetes döntéshozatalra előterjesztett első kérdés megfogalmazásából, valamint az Uwv észrevételeiből kitűnik, hogy e közigazgatási szerv nem mondott le annak megvizsgálásáról, hogy a jelen ügy különleges körülményei igazolják‑e az alapeljárás felperesének járó munkanélküli‑ellátások exportálási időszakának a 883/2004 rendelet értelmében már elismert három hónapon túli meghosszabbítását.
80.
Hozzáteszem, hogy az, hogy a munkanélküli‑ellátások exportálási időszakának meghosszabbítására irányadó feltételek és/vagy kritériumok eltérőek lehetnek azokban a tagállamokban, amelyek éltek a 883/2004 rendelet 64. cikke (1) bekezdése c) pontjának utolsó mondatában foglalt lehetőséggel, éppen abból a mérlegelési mozgástérből fakad, amelyet az uniós jogalkotó e rendelet elfogadásakor a tagállamok részére biztosított.
81.
Az uniós jogalkotó számolt azzal, hogy a 883/2004 rendelet 64. cikke (1) bekezdése c) pontjának utolsó mondatában foglalt lehetőséggel élő tagállamok rendszerei és intézkedései között eltérések lehetnek. (
28
) Ezek az eltérések nem tekinthetők a munkavállalók szabad mozgása korlátozásainak, mivel azon feltételek és részletes szabályok harmonizációjának hiányából fakadnak, amelyek mentén a tagállamok közigazgatási szervei legfeljebb hat hónapra hosszabbíthatják a munkanélküli‑ellátások exportálási időszakát. (
29
) E megállapítás az EK–Svájc‑megállapodásnak a munkavállalók szabad mozgására vonatkozó rendelkezéseire is igaz, amelyek nem rendelkeznek az EU‑Szerződés rendelkezéseinél tágabb hatállyal.
82.
Nem a Bíróság, hanem az uniós jogalkotó feladata, hogy amennyiben szükségesnek tartja, enyhítse, vagy akár fel is számolja ezeket az eltéréseket.
83.
Ezért azt javaslom, hogy a kérdést előterjesztő bíróság által előzetes döntéshozatalra előterjesztett első kérdésre a Bíróság azt a választ adja, hogy a munkavállalók szabad mozgására, valamint a hátrányos megkülönböztetés tilalmának elvére és az arányosság elvére tekintettel nem ellentétes a 883/2004 rendelet rendelkezéseivel, ha a tagállam az e rendelet 64. cikke (1) bekezdése c) pontjának utolsó mondatában foglalt lehetőséggel élve főszabály szerint elutasítja a munkanélküli‑ellátások exportálási időszakának három hónapon túli, legfeljebb hat hónapra történő meghosszabbítása iránti kérelmeket, kivéve ha ezen ellátások exportálási időszakának meghosszabbítása e tagállam illetékes hatósága szerint az adott egyedi ügy különleges körülményei között – különösen konkrét és bizonyítható elhelyezkedési kilátás fennállása esetén – észszerűen nem tagadható meg.
84.
E körülmények között nem kell megválaszolni az előzetes döntéshozatalra előterjesztett második kérdést, mivel e kérdés a 883/2004 rendelet 64. cikke (1) bekezdése c) pontjának utolsó mondatában biztosított lehetőség tagállamok általi gyakorlásának részletes szabályaira vonatkozik. Egyébiránt e kérdést kizárólag arra az esetre tették fel, ha a Bíróság nemmel válaszolna az első kérdésre, amit a fent kifejtett indokokra tekintettel nem javaslok.
IV. Végkövetkeztetés
85.
A fenti megfontolások összességére tekintettel azt javaslom, hogy a Bíróság a Centrale Raad van Beroep (központi közigazgatási fellebbviteli bíróság, Hollandia) által előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdést a következőképpen válaszolja meg:
A munkavállalók szabad mozgására, valamint a hátrányos megkülönböztetés tilalmának elvére és az arányosság elvére tekintettel nem ellentétes a szociális biztonsági rendszerek koordinálásáról szóló, 2004. április 29‑i 883/2004/EK európai parlamenti és tanácsi rendelet rendelkezéseivel, ha a tagállam az e rendelet 64. cikke (1) bekezdése c) pontjának utolsó mondatában foglalt lehetőséggel élve főszabály szerint elutasítja a munkanélküli‑ellátások exportálási időszakának három hónapon túli, legfeljebb hat hónapra történő meghosszabbítása iránti kérelmeket, kivéve ha ezen ellátások exportálási időszakának meghosszabbítása e tagállam illetékes hatósága szerint az adott egyedi ügy különleges körülményei között – különösen konkrét és bizonyítható elhelyezkedési kilátás fennállása esetén – észszerűen nem tagadható meg.
(
1
)	Eredeti nyelv: francia.
(
2
)	HL 2004. L 166., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 5. fejezet, 5. kötet, 72. o.
(
3
)	Kiemelés tőlem.
(
4
)	HL 2002. L 114., 6. o.
(
5
)	HL 2012. L 103., 51. o.
(
6
)	HL 1971. L 149., 2. o.; magyar nyelvű különkiadás 5. fejezet, 1. kötet, 35. o.
(
7
)	Lásd ebben az értelemben: 1980. június 19‑iTesta és társai ítélet (41/79, 121/79 és 796/79, EU:C:1980:163, 4. pont); 2002. február 21‑iRydergård ítélet (C‑215/00, EU:C:2002:111, 17. pont).
(
8
)	Lásd ebben az értelemben: 1980. június 19‑iTesta és társai ítélet (41/79, 121/79 és 796/79, EU:C:1980:163, 5. és 13. pont).
(
9
)	Lásd ebben az értelemben: 1980. június 19‑iTesta és társai ítélet (41/79, 121/79 és 796/79, EU:C:1980:163, 8. pont).
(
10
)	Lásd ebben az értelemben: 1980. június 19‑iTesta és társai ítélet (41/79, 121/79 és 796/79, EU:C:1980:163, 14–16. pont).
(
11
)	Lásd ebben az értelemben: 2006. július 18‑iDe Cuyper ítélet (C‑406/04, EU:C:2006:491, 38. és 47. pont).
(
12
)	2006. július 18‑iDe Cuyper ítélet (C‑406/04, EU:C:2006:491, 45. pont).
(
13
)	Kiemelés tőlem.
(
14
)	A Bíróság értelmezés céljából immár rendszeresen figyelembe veszi az uniós jogi aktusok előkészítő anyagait; a 883/2004 rendelet kapcsán lásd különösen: 2013. április 11‑iJeltes és társai ítélet (C‑443/11, EU:C:2013:224, 33. és 34. pont); a közelmúltban pedig egyéb jogszabályok tekintetében: 2016. október 18‑iNikiforidis ítélet (C‑135/15, EU:C:2016:774, 45. pont); 2017. július 26‑iMengesteab ítélet (C‑670/16, EU:C:2017:587, 89. és 90. pont).
(
15
)	Lásd e tekintetben: a szociális biztonsági rendszerek koordinálásáról szóló (EK) tanácsi rendeletre irányuló, 1998. december 21‑i (COM(1998) 779 végleges) javaslat 50. cikke (1) bekezdésének d) pontja, 45. o., valamint a Bizottság által az EK‑Szerződés 251. cikke (2) bekezdésének második albekezdése alapján az Európai Parlamenthez intézett, a Tanács által a szociális biztonsági rendszerek koordinálásáról szóló európai parlamenti és tanácsi rendelet kibocsátására vonatkozóan elfogadott közös álláspontot érintő bizottsági közlemény 3.3.9 pontja (COM(2004) 44 végleges), 9. o. Lásd továbbá az ellátások exportálási időszakának kötelezően hat hónapra emelésének tagállamok általi elutasításáról: Cornelissen, R., „The New EU Coordination System for Workers Who Become Unemployed”, European Journal of Social Security, 3. sz., 2007, 204. o. Lásd továbbá a tagállamok között jelenleg meglévő különbségekről: a 883/2004 rendelet, valamint a 883/2004 rendelet végrehajtására vonatkozó eljárás megállapításáról szóló 987/2009/EK rendelet módosításáról szóló európai parlamenti és tanácsi rendeletre irányuló, 2016. december 13‑án benyújtott bizottsági javaslat indokolása (COM(2016) 815 final), 7. o.
(
16
)	Lásd ebben az értelemben: 1980. június 19‑iTesta és társai ítélet (41/79, 121/79 és 796/79, EU:C:1980:163, 21. és 22. pont). Lásd továbbá: 1979. március 20‑iCoccioli ítélet (139/78, EU:C:1979:75, 8. és 9. pont).
(
17
)	Az 1979. március 20‑iCoccioli ítéletben (139/78, EU:C:1979:75) és az 1980. június 19‑iTesta és társai ítéletben (41/79, 121/79 és 796/79, EU:C:1980:163) a Bíróság olyan helyzetekkel találta magát szemben, ahol az érintett munkanélküliek azelőtt betegedtek meg, hogy visszatértek volna a számukra ellátást folyósító tagállam területére.
(
18
)	Emlékeztetek arra, hogy az ítélkezési gyakorlat szerint az uniós jogi rendelkezés különböző lehetséges értelmezései közül azt kell előnyben részesíteni, amely alkalmas ezen jogi aktus hatékony érvényesülésének biztosítására; lásd különösen: 2008. december 18‑iAfton Chemical ítélet (C‑517/07, EU:C:2008:751, 43. pont); 2014. szeptember 10‑iHolger Forstmann Transporte ítélet (C‑152/13, EU:C:2014:2184, 26. pont).
(
19
)	Lásd analógia útján: 2013. április 11‑iJeltes és társai ítélet (C‑443/11, EU:C:2013:224, 40. pont).
(
20
)	Anélkül, hogy az döntő jelentőségű lenne, hozzáteszem, hogy a Bizottság szolgálatai a jelek szerint ugyanezen a véleményen vannak a 883/2004 rendelet, valamint a 883/2004 rendelet végrehajtására vonatkozó eljárás megállapításáról szóló 987/2009/EK rendelet módosításáról szóló európai parlamenti és tanácsi rendeletre irányuló, a Bizottság által 2016. december 13‑án benyújtott javaslat (COM(2016) 815 final) hatásvizsgálatára vonatkozó munkadokumentumban; lásd: Commission Staff Working Document, Impact Assessment, Initiative to Partially Revise Regulation No. 883/2004 and its Implementing Regulation (EC) No. 987/2004, [SWD (2015) 460 final], Part 1/6, 69. o., amelyben a következő állítás szerepel: „Under the current rules Member States have a discretion to determine whether they export unemployment benefits only for the minimum period of three months or the maximum period of six months”. E dokumentum szerint jelenleg – ha a Holland Királyságot nem számítjuk – tizenegy tagállam megtagadja az ilyen meghosszabbítást.
(
21
)	Lásd az 1408/71 rendelet 69. cikkének analógiájára: 2003. november 6‑iBizottság kontra Hollandia ítélet (C‑311/01, EU:C:2003:598, 39. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
(
22
)	Lásd a jelen indítvány 70–82. pontját.
(
23
)	HL 2002. L 190., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 19. fejezet, 6. kötet, 34. o.
(
24
)	Lásd különösen a 2002/584 kerethatározat kapcsán: 2012. szeptember 5‑iLopes Da Silva Jorge ítélet (C‑42/11, EU:C:2012:517, 53. pont); 2017. június 29‑iPopławski ítélet (C‑579/15, EU:C:2017:503, 28. pont).
(
25
)	Lásd ebben az értelemben többek között: 2017. március 15‑iAl Chodor ítélet (C‑528/15, EU:C:2017:213, 27. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
(
26
)	Lásd: 2015. december 17‑iImtech Marine Belgium ítélet (C‑300/14, EU:C:2015:825, 27–31. pont).
(
27
)	Lásd ebben az értelemben többek között: 2015. május 5‑iSpanyolország kontra Tanács ítélet (C‑147/13, EU:C:2015:299, 94. pont); 2017. február 9‑iS.‑ítélet (C‑283/16, EU:C:2017:104, 48. pont); 2017. március 15‑iAl Chodor ítélet (C‑528/15, EU:C:2017:213, 27. pont).
(
28
)	A teljesség kedvéért a jelen indítvány 20. lábjegyzetében (69. pont) említett bizottsági szolgálati munkadokumentumból kitűnik, hogy a három hónapos időszak legfeljebb hat hónapra történő meghosszabbítására irányadó kritériumok jelentősen eltérnek az ilyen meghosszabbítás lehetőségével élő tizenöt tagállam között.
(
29
)	Lásd analógia útján: 2013. április 11‑iJeltes és társai ítélet (C‑443/11, EU:C:2013:224, 45. pont).