62002CC0195_HU
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
1. Az Európai Közösségek Bizottsága a jelen keresettel azt kéri a Bíróságtól, állapítsa meg, hogy a Spanyol Királyság nem teljesítette a vezetői engedélyekről szóló, 1991. július 29-i 91/439/EGK tanácsi irányelv 1. cikkének (2) bekezdéséből és 7. cikke (1) bekezdésének a) pontjából, valamint I. mellékletének 4. pontjából eredő kötelezettségeit(2) .
2. Keresete alátámasztására a Bizottság három kifogásra hivatkozott, amelyek a más tagállamok által kiállított vezetői engedélyek(3) nyilvántartásba vételére, az ilyen vezetői engedélyek spanyol engedélyekre való lecserélésére, valamint az irányelvnek a spanyol jogba történő átültetése előtt kiállított engedélyek megújításának vagy meghosszabbításának feltételeire vonatkoznak.
I – Jogi háttér
A – A közösségi szabályozás
3. Először a 80/1263/EGK irányelv(4) harmonizálta az engedélyek kiállítását és használatát. Az irányelv célja egyrészről az volt, hogy hozzájáruljon a közúti biztonság javításához, másrészt, hogy megkönnyítse a járművezetői vizsgájuk letételének helyétől eltérő tagállamban letelepedő vagy az Európai Gazdasági Közösségen belül a személyek mozgását.
4. E célból a 80/1263 irányelv bizonyos nemzeti szabályokat harmonizált, nevezetesen azokat, amelyek az engedélyek kiállítását és az érvényességük feltételeit szabályozza. Az irányelv kidolgozott az engedélyekre egy közösségi mintát, továbbá felállította az említett engedélyek kölcsönös elismerésének elvét és ezeknek a cseréjét, amennyiben a jogosultjuk a szokásos tartózkodási helyét vagy munkahelyét egyik tagállamból a másikba helyezi át.
5. A 91/439 irányelv a 80/1263 irányelvet hatályon kívül helyezte. Ez utóbbi egy új állomást jelentett a nemzeti rendelkezések harmonizációjában, különös tekintettel az engedélyek kiállításának feltételeire és a vonatkozó kölcsönös elismerés elvének terjedelmére.
6. Az engedélyek kiállítását az irányelv többek között a III. mellékletében meghatározott minimális életkori feltételtől(5), különböző meghatározott ellenőrző vizsgák letételétől(6) és meghatározott egészségügyi minimumkövetelményeknek való megfeleléstől(7) teszi függővé(8) .
7. Az engedélyek kölcsönös elismerése kapcsán az irányelv 1. cikkének (2) bekezdésében az alábbi általános meghatározás található: „[a] tagállamok az általuk kiállított vezetői engedélyeket kölcsönösen elismerik”.
8. Mindazonáltal, amikor egy vezetői engedély jogosultja szokásos tartózkodási helyét az engedélyét kiállító tagállamtól eltérő tagállamba helyezi át, az irányelv megengedi, hogy a szokásos tartózkodási hely szerinti tagállam a szóban forgó engedély jogosultjára bizonyos nemzeti szabályait alkalmazza.
9. Ez a helyzet az irányelv 1. cikkének (3) bekezdése szerint az adózási rendelkezésekről, az engedély érvényességi idejéről és az orvosi vizsgálatokról szóló nemzeti szabályok esetén. Ezen szabályok alkalmazásával a szokásos tartózkodási hely szerinti tagállam feltüntetheti(9) a más tagállam által kiállított engedélybe az igazgatási szempontból nélkülözhetetlen információkat. Az irányelv I. mellékletének 4. pontja kiköti, hogy az ilyen – például a szokásos tartózkodási hely szerinti tagállam területén elkövetett súlyos jogsértésekre vonatkozó – információk azon feltétellel vezethetők rá a fenti engedélyekre, hogy az ilyen jellegű információkat az általa kiállított engedélyekre is rávezeti, amennyiben e célból az engedélyen megfelelő hely áll a rendelkezésére(10) .
10. Az irányelv 1. cikkének (3) bekezdésével párhuzamosan a 8. cikkének (2) bekezdésében előírja, hogy: „[a] büntetőjogi és rendőrségi jogszabályok területiségére vonatkozó alapelvre is figyelemmel, a szokásos tartózkodási hely szerinti tagállam a vezetés jogának korlátozására, felfüggesztésére, valamint visszavonására vagy megszüntetésére vonatkozó nemzeti rendelkezéseit alkalmazhatja egy másik tagállam által kiállított vezetői engedély jogosultjára, és szükség esetén e célból lecserélheti az engedélyt”.
B – A nemzeti szabályozás
11. Spanyolországban a vezetői engedélyekre vonatkozó szabályozás lényegét az 1997. május 30-án a 772/1997. sz. Real Decretóval (királyi rendelettel) elfogadott Reglamento de Conductores (gépjárművezetői szabályzat) tartalmazza(11) .
12. A gépjárművezetői szabályzat 22. cikke úgy rendelkezik, hogy egy másik tagállam által kiállított engedély jogosultja a szokásos tartózkodási helyének Spanyolországba helyezéséről szóló igazolás kézhezvételétől számított hat hónapos határidőn belül köteles a tartományi közlekedési hatóságnál a fenti engedélyére vonatkozó adatokat a járművezetők és jogsértők nyilvántartásába bejegyeztetni. A fenti szabályzat 24. cikkének a) pontja szerint ezen alakiság elmulasztása esetén a szóban forgó engedély jogosultja elveszti a jogát arra, hogy Spanyolországban gépjárművet vezessen. Ilyen körülmények között a gépjárművezetés pénzbírság kiszabásával szankcionálható(12) .
13. Másfelől a gépjárművezetői szabályzat 25. cikkének (2) bekezdése előírja, hogy a tartományi közlekedési hatóság hivatalból jár el az engedély pótlása ügyében, amikor ez utóbbi jellemzőiből fakadóan – az engedélyen rendelkezésre álló összes hely felhasználása vagy egyéb okok miatt – lehetetlen a fenti szabályzat 23. cikkének megfelelően feltüntetni rajta az igazgatási szempontból nélkülözhetetlen adatokat.
14. Az említett 23. cikk előírja, hogy egy másik tagállam által kiállított vezetői engedély jogosultja az engedélyének Spanyolországban történő nyilvántartásba vételét követően köteles fizikai és szellemi alkalmasságát rendszeresen ugyanolyan formában megvizsgáltatni, mint a spanyol engedélyek jogosultjai. Hasonlóképp előírja azt is, hogy ezeknek a vizsgálatoknak az eredményeit a hatáskörrel rendelkező nemzeti hatóságokkal közölni kell, akik ezt nyilvántartásba veszik, és, értesítik az érdekeltet a következő vizsgálat idejéről és közlik az eredményt. Ezt az időpontot a fenti engedélyen fel kell tüntetni.
15. Végül a gépjárművezetői szabályzat hetedik átmeneti rendelkezése előírja, hogy e szabályzat hatálybalépése előtt kiállított engedély jogosultja meghosszabbíttathatja engedélyének érvényességi idejét, ha eleget tesz a korábbi szabályozás által előírt fizikai és szellemi alkalmassági feltételeknek. Ez a lehetőség arra az esetre vonatkozik, ha a kérdéses engedély jogosultja nem rendelkezik a hosszabbítás kérelmezése idején azon jelenleg megkövetelt képességekkel, amelyeket az említett szabályzat ebben a tárgyban megkövetel.
II – A pert megelőző eljárás
16. A Spanyol Királyság és a Bizottság közötti levélváltást követően ez utóbbi, mivel úgy vélte, hogy a tagállam az irányelvből eredő kötelezettségeit nem teljesítette, 1999. október 27-i levelében felszólította, hogy terjessze elő észrevételeit.
17. A Bizottság, mivel a Spanyol Királyság által előterjesztett észrevételeket nem találta kellően meggyőzőnek, ez utóbbinak címzett 2001. július 26-i levelében indokolással ellátott véleményt küldött, amelyben felhívta a Spanyol Királyságot, hogy a véleményről való tudomásszerzést követő két hónapon belül tegyen eleget az irányelvből eredő kötelezettségeinek.
18. Mivel a spanyol hatóságok jelezték, hogy nem kívánják a szóban forgó szabályozást módosítani, a Bizottság úgy határozott, hogy 2002. május 27-én a jelen keresetet előterjeszti a Bíróság Hivatalánál.
19. A Bíróság elnöke 2002. október 10-i végzésével engedélyezte a Holland Királyságnak és Nagy-Britannia és Észak-Írország Egyesült Királyságának, hogy a perbe a Spanyol Királyság kérelmei támogatására beavatkozóként belépjen. Végül kizárólag az Egyesült Királyság nyújtott be 2002. december 20-án beavatkozási beadványt.
III – Az Egyesült Királyság beavatkozási beadványában foglalt kérelmek elfogadhatóságáról
20. A Bizottság az Egyesült Királyság által benyújtott beavatkozási beadványában foglalt kérelmek elfogadhatatlanságát vetette fel azon az alapon, hogy ez a tagállam csak részben lépett fel a Spanyol Királyság támogatására, mivel kérelme csak a kereset első kifogására irányult és még e kifogás sem szolgál egyértelműen az alperes támogatására.
21. Az Egyesült Királyság vitatja ezt az elfogadhatatlansági kifogást, amely a Bíróság ítélkezési gyakorlatának helytelen elemzéséből és az említett beavatkozási beadványában foglalt kérelmeinek felületes olvasatából ered.
22. Véleményünk szerint az Egyesült Királyság beavatkozási beadványában foglalt kérelmek elfogadhatóak.
23. Ugyanis az Európai Bíróság alapokmánya 40. cikke (4) bekezdésének értelmében „a beavatkozásra vonatkozó kérelemben tett indítványok csak az egyik fél indítványainak támogatására korlátozódhatnak”.
24. A Bíróság állandó ítélkezési gyakorlatából eredően(13) ezek a rendelkezések nem tiltják, hogy egy beavatkozó az általa támogatni kívánt fél érveitől eltérő érveket érvényesítsen a kérelmeiben, feltéve, hogy a beavatkozása ténylegesen ezen fél kérelmeinek támogatására irányul.
25. Márpedig, ha a jelen ügyben az Egyesült Királyság beavatkozási beadványában foglalt kérelmek kizárólag a kereset első kifogására vonatkoznak, és a Spanyol Királyság által előadott érveléstől részben különböző érvelésen alapulnak, attól még ez utóbbi tagállam kérelmeihez hasonlóan a kereset elutasítására irányulnak.
26. A Bizottság állításával ellentétben világos tehát, hogy az Egyesült Királyság szándéka nem a felperes támogatására irányult, amikor nem nyilatkozott a keresetlevélben foglalt másik két kifogásról, hanem egy egyedi kiegészítő szemponttal kívánta a kereset esetleges elutasítását elősegíteni.
27. Ha ezt az elemet elfogadjuk, nincs jelentősége annak, hogy az Egyesült Királyság közreműködése kizárólag a keresetlevélben megfogalmazott első kifogásra korlátozódik. Véleményünk szerint ugyanis semmi sem ellentétes azzal, hogy egy beavatkozó az általa támogatott fél kérelmeinek csak egy szempontjával kapcsolatban foglaljon állást. A Bíróság alapokmánya 40. cikke (4) bekezdésének rendelkezései ezzel nem ellentétesek. A Bizottság állításával ellentétben a Bíróság sem ellenzi ezt a Bizottság kontra Tanács ügyben 1993. március 17-én hozott ítéletében(14) .
28. Emlékeztetnünk kell arra, hogy ebben az ügyben a beavatkozó kérelmei egy irányelv egyetlen cikkének megsemmisítésére irányultak a felperes által előterjesztett indokoktól teljesen eltérő indokok alapján egy, a teljes irányelv megsemmisítésére irányuló, kereset keretében. A Bíróság ezeket a kérelmeket elfogadhatatlannak ítélte, mivel nem ugyanarra a célra irányultak, mint a felperes kérelmei(15) .
29. Véleményünk szerint ebből az ítéletből az következik, hogy a beavatkozási beadványban foglalt kérelmek nem irányulhatnak más tárgyra, mint a felek kérelmei. Más szóval, amint azt Tesauro főtanácsnok a fenti ügyben kiemelte(16), az Európai Bíróság alapokmánya 40. cikkének (4) bekezdésében szabályozott beavatkozás tisztán járulékos természetű oly módon, hogy egy beavatkozó kérelmei nem lehetnek önállóak a felekéihez képest.
30. Ebből az érvelésből következik, hogy az Egyesült Királyságnak az egyik peres fél támogatását célzó beavatkozási beadványban foglalt kérelmeit elfogadhatónak kell nyilvánítani.
IV – A keresetről
31. Keresete alátámasztására a Bizottság három kifogásra hivatkozik, először a más tagállam által kiállított engedélyek nyilvántartásba vételi eljárására, másodszor ezek közül bizonyos engedélyeknek spanyol engedélyre való kötelező lecserélésére, harmadszor az irányelvnek a spanyol jogba átültetését megelőzően Spanyolországban kiállított engedélyek megújítására vagy meghosszabbítására vonatkozóan.
A – A más tagállam által kiállított engedélyek nyilvántartásba vételi eljárásra vonatkozó első kifogásról
1. A felek érvei
32. Első kifogásában a Bizottság előadja, hogy a Spanyol Királyság megsértette a 91/439 irányelv 1. cikkének (2) bekezdésében szereplő, az engedélyek kölcsönös elismerésének alapelvét, amikor létrehozta a kötelező és rendszeres nyilvántartásba vételi eljárást a más tagállamok által kiállított vezetői engedélyekkel kapcsolatban, amelyeknek a jogosultjai szokásos tartózkodási helyüket Spanyolországba helyezték át.
33. Ellentétben azzal, amit a spanyol kormány állít, egy ilyen nyilvántartásba vételi eljárás bevezetése nem nélkülözhetetlen ahhoz, hogy a 91/439 irányelv 1. cikkének (3) bekezdése által a tagállamoknak nyújtott jogosultsággal élni lehessen, amely lehetővé teszi az engedélyek érvényességi idejére, az orvosi vizsgálatokra vagy az adózási szabályokra vonatkozó nemzeti rendelkezéseknek a más tagállam által kiállított engedélyek jogosultjaira történő alkalmazását, és az igazgatási szempontból nélkülözhetetlen információknak az engedélyekbe történő bejegyzését.
34. A Bizottság szerint az irányelv 1. cikkének (3) bekezdése értelmében egy ilyen intézkedés nyilvánvalóan aránytalan a Spanyol Királyság által elérni kívánt célkitűzésekkel. Ez a cél az engedélyek kötelező és rendszeres nyilvántartásánál kevésbé kényszerítő intézkedésekkel, közúti ellenőrzésekkel és spanyolországi letelepedésük hivatalossá tételekor a más tagállamok által kiállított engedélyek jogosultjainak azon kötelezettségeikről történő tájékoztatásával is elérhető, amelyek a vezetői engedélyek érvényességi idejére és az orvosi vizsgálatokra vonatkozó spanyol jogszabályok értelmében állnak fenn.
35. A Bizottság szerint a szóban forgó nyilvántartásba vételi eljárás nem alapulhat – amint azt a Spanyol Királyság állítja –, az irányelv 8. cikkének (2) bekezdésén, amely szerint a szokásos tartózkodási hely szerinti tagállam a vezetés jogának korlátozására, felfüggesztésére, valamint visszavonására és megszüntetésére vonatkozó nemzeti rendelkezéseit alkalmazhatja egy másik tagállam által kiállított engedély jogosultjára, és szükség esetén, e célból lecserélheti a fenti engedélyt. A visszaesést figyelembe vevő rendszerek hatékonyságát ugyanis már az is biztosítaná, ha az engedély adatait először az első jogsértés megállapításakor vennék nyilvántartásba.
36. A spanyol kormány a maga részéről cáfolta, hogy a vitatott nyilvántartásba vételi eljárás ellentétes lenne az irányelv 1. cikkének (2) bekezdésében foglalt, az engedélyek kölcsönös elismerésének elvével, mivel az eljárás nem hasonlítható össze egy kötelező cserére vonatkozó eljárással, és nem kötelez kiegészítő vizsgák letételére sem.
37. Ráadásul a szóban forgó nyilvántartási rendszer lenne az egyetlen eszköz a spanyol hatóságok kezében arra, hogy tudomást szerezzenek minden, más tagállam által kiállított engedély alapján gépjárművezetőkről, akik Spanyolországba helyezték át szokásos tartózkodási helyüket, valamint mindezek folytán arra, hogy az irányelv 1. cikke (3) bekezdésének megfelelően az engedély érvényességi idejére, az orvosi vizsgálatokra és az adózási szabályokra vonatkozó nemzeti szabályokat alkalmazza az említett gépjárművezetőkre. Végeredményben, ha feltételezzük is, hogy a vitatott nyilvántartásba vételi eljárás a személyek szabad mozgásának akadályát képezi, ez az akadály arányos lenne az irányelv célkitűzésével. Végül, a spanyol kormány szerint ezen eljárás útján megismerhetővé válhat, hogy egy másik tagállam által kiállított engedély jogosultja ellen alkalmaztak-e már közúti szabálysértés miatt szankciót, és így lehetővé válik az is, hogy az irányelv 8. cikke (2) bekezdésének megfelelően a spanyol nemzeti rendelkezések végrehajtása céljából visszaesés esetén ezt súlyosító körülményként értékeljék.
38. Ami a spanyol kormány támogatására beavatkozó Egyesült Királyságot illeti, ez utóbbi nézete szerint egy másik tagállam által kiállított engedély kötelező és rendszeres nyilvántartása megfelel az irányelvnek, amennyiben a nyilvántartási kötelezettség megszegése esetén kiszabható szankciók megfelelnek az arányosság követelményének. Nem elegendő a fenti engedélyek jogosultjainak a nemzeti jogból eredő kötelezettségeikről történő tájékoztatása és közúti ellenőrzések lefolytatása ahhoz, hogy a jogosultakkal a nemzeti jogot betartassák.
2. Álláspont
39. Álláspontunk szerint az első kifogás alapos.
40. A Bíróság állandó ítélkezési gyakorlata szerint ugyanis az irányelv 1. cikkének (2) bekezdése a tagállamok által kiállított engedélyek alakiság nélküli kölcsönös elismerését írja elő(17) . A tagállamok számára ez a rendelkezés egyértelmű és pontosan körülhatárolt kötelezettséget ír elő, amely semmilyen mérlegelési lehetőséget nem hagy a teljesítéshez elfogadandó intézkedéseket illetően(18) .
41. A fent hivatkozott Bizottság kontra Hollandia ügyben hozott ítéletben a Bíróság arra a következtetésre jutott, hogy „mihelyt egy másik tagállam által kiállított […] engedély nyilvántartásba vétele kötelezővé válik azon az alapon, hogy a fenti engedély jogosultjával szemben a befogadó tagállamban történő letelepedését követően szankció alkalmazható engedélye nyilvántartásba vétele nélküli gépjárművezetés esetén […], ezt a nyilvántartásba vételt alakiságnak kell tekinteni […], amely ennélfogva ellentétes az irányelv 1. cikkének (2) bekezdésével.”(19) . A Bíróság pontosította: az előírt határidőn belül engedélyének nyilvántartásba vételét elmulasztó jogosulttal szemben alkalmazható bírság jellegének (közigazgatási vagy büntetőjogi) nincs jelentősége abban az esetben, ha már a szankció megléte, legyen bármilyen is, a nyilvántartásba vételt szükségképpen kötelező jelleggel ruházza fel(20) .
42. Ezt az ítéletet a spanyol nyilvántartásba vételi eljárásra is alkalmazni lehet. Az tény ugyanis, hogy a másik tagállam által kiállított engedély jogosultját, aki Spanyolországban több mint hat hónapja meglevő szokásos tartózkodási helyét igazolni tudja, bírsággal sújtható jogsértőnek kell tekinteni, ha Spanyolországban gépjárművet vezet anélkül, hogy ebben az országban engedélyét nyilvántartásba vetette volna(21) . Egy ilyen szankció fennállása a szóban forgó nyilvántartásba vételt szükségképpen kötelező jelleggel ruházza fel. Ennélfogva ez a nyilvántartásba vétel olyan alakiságnak minősül, amely az irányelv 1. cikkének (2) bekezdésében foglalt, az engedélyek kölcsönös elismerésére vonatkozó alapelvvel ellentétes.
43. Nem gyengíti ezt a megállapítást az irányelv 1. cikkének (3) bekezdésében a tartózkodási hely szerinti tagállamnak biztosított azon jogosultság sem, amely szerint az engedély érvényességi idejére, az orvosi vizsgálatokra és az adózási szabályokra vonatkozó nemzeti rendelkezéseit alkalmazhatja egy másik tagállam által kiállított engedély jogosultjára, valamint hogy az igazgatási szempontból nélkülözhetetlen információkat az engedélyre rávezetheti.
44. A fent hivatkozott Bizottság kontra Hollandia ügyben hozott ítéletben ugyanis a Bíróság úgy rendelkezett, hogy „amennyiben igaz az, hogy a 91/439 irányelv 1. cikke (3) bekezdése által követett célkitűzés, a közúti biztonság védelme, szerepel azon közérdeken alapuló kényszerítő indokok között, amelyek lehetővé teszik az EK‑Szerződésben biztosított alapszabadságoknak a közérdekből történő korlátozását, és hogy a vitatott intézkedés különbségtétel nélkül ténylegesen alkalmazható Hollandia és más tagállamok állampolgáraira, valamint alkalmas a követendő célkitűzés megvalósításának biztosítására, a vezetői engedélyek kötelező nyilvántartásba vétele akkor is meghaladja a célkitűzés eléréséhez szükséges mértéket”(22) .
45. A Bíróság különösen az alábbi megfontolásokra alapozta ítéletét.
46. Mindenekelőtt megállapította, hogy a tartózkodási hely szerinti tagállamban a másik tagállam által kiállított engedély nyilvántartásba vételének hiánya nem akadályozza meg, hogy a közúti ellenőrzések alkalmával az említett tartózkodási hely szerinti tagállam hatóságai az engedély érvényességi idejére vonatkozó nemzeti rendelkezéseket jogszerűen alkalmazzák, és az említett engedélyen a érvényesség időpontja mellett a hátralévő évek számát is feltüntessék(23) .
47. A Bíróság hozzátette, hogy a vitatott nyilvántartásba vétel a vezetői engedély megújítására és az orvosi vizsgálatokra vonatkozó nemzeti rendelkezések betartásának az illetékes hatóságok általi ellenőrzéséhez sem tűnik nélkülözhetetlennek, mihelyt az engedély jogosultjának kell bizonyítania, hogy a szóban forgó rendelkezéseket betartotta. Így a Bíróság szerint elég lenne a másik tagállam által kiállított engedélyek jogosultjait a tagállamban történő letelepedés iránti eljárás folyamán tájékoztatni a nemzeti jogszabályok alapján őket terhelő kötelezettségekről, és az előírt szankciókat alkalmazni ezen kötelezettségek figyelmen kívül hagyása esetén(24) .
48. Ezek a megfontolások, amelyek az engedélyeknek Hollandiában előírt kötelező nyilvántartásba vételi eljárására vonatkoztak, ugyanígy szükségszerűen érvényesek az azonos jellegű spanyol eljárásra. Mindebből következik, hogy – a spanyol kormány állításaival ellentétben – egy ilyen nyilvántartásba vételi eljárás nem elengedhetetlen ahhoz, hogy a tartózkodási hely szerinti tagállam az irányelv 1. cikkének (3) bekezdésében adott jogosultsággal éljen. Következésképpen az irányelv rendelkezései alapján nem igazolható az engedélyek kölcsönös elismerése alapelvének a vitatott nyilvántartásba vételi eljárás bevezetése által történő megsértése.
49. Véleményünk szerint ugyanez a helyzet a más tagállam által kiállított engedély jogosultjával szemben a vezetés jogának korlátozására, felfüggesztésére, visszavonására vagy megszüntetésére vonatkozó nemzeti szabályok alkalmazására és szükség esetén a fenti célból az engedély lecserélésére vonatkozó, az irányelv 8. cikkének (2) bekezdése által a tartózkodási hely szerinti tagállamok számára biztosított lehetőséggel.
50. Emlékeztetni kell arra, hogy ezek a rendelkezések arra az esetre vonatkoznak, amelyben egy másik tagállam által kiállított engedély jogosultját a tartózkodási helye szerinti tagállam területén a közúti közlekedési szabályok megsértésével vádolják, és amelyben ennek a tagállamnak a hatáskörrel rendelkező hatóságai a jogosulttal szemben szankció címén a vezetés jogára vonatkozó olyan jogfosztó vagy korlátozó intézkedést kívánnak alkalmazni, amelynek hatálya a fenti tagállam területére korlátozódik(25) .
51. A Bizottsággal együtt elismerjük, hogy a vitatott nyilvántartásba vétel túlmegy az irányelv 8. cikkének (2) bekezdése alapján a közúti biztonság védelmére irányuló célkitűzés eléréséhez szükséges mértéken.
52. Ugyanis egy másik tagállam által kiállított engedély nyilvántartásba vételének elmulasztása Spanyolországban nem zárja ki, hogy a spanyol hatóságok jogszerűen alkalmazhassák a vezetés jogának korlátozására, felfüggesztésére, visszavonására vagy megszüntetésére vonatkozó nemzeti rendelkezéseket, és szükség esetén e célból lecserélhessék a szóban forgó engedélyt.
53. Mindenekelőtt feltételezzük, hogy semmi sem akadályozza az ilyen rendelkezések alkalmazását, amikor a fenti engedély jogosultja spanyol területen a közlekedés forgalmi rendje ellen, a vezetés jogának megvonását önmagában megalapozó súlyos jogsértést követ el.
54. Ezután – amint azt a Spanyol Királyság hangsúlyozza –, abban az esetben, amikor a fenti engedély jogosultjával szemben (spanyol területen a közúti forgalmi rend megsértésének elkövetése miatt) bármilyen, a vezetés jogát megvonó vagy korlátozó intézkedés elrendelése az (ugyanezen területen fennálló) esetleges előzményektől függően történik, elegendő ahhoz, hogy a spanyol hatóságok jogszerűen alkalmazhassák a tárgyban fennálló jogszabályokat (az irányelv 8. cikke (2) bekezdésének megfelelően), hogy az illetékes hatóságok ezeket az előzményeket az érdekelt engedélyén (irányelv 1. cikke (3) bekezdésének és I. melléklete 4. pontjának megfelelően) feltüntessék, vagy a Bizottság javaslata szerint bármely jogsértés észlelésekor ezeket az adatokat nyilvántartásba vegyék.
55. Végül, ha az adott engedély jogosultjának előélete a spanyolországi letelepedését megelőzően más tagállam területén elkövetett jogsértéseket is tartalmaz, és a spanyol jogszabályok erre az egyedi esetre a kiszabható szankciók súlyosbítását írják elő(26), még ilyenkor sem kizárt, hogy a spanyol hatóságok tudomást szerezzenek ezen előzményekről, hiszen ezeket az adatokat feltüntetheti az érdekelt engedélyén a kiállító, vagy egy korábbi tartózkodási hely szerinti tagállam is (az irányelv 1. cikke (3) bekezdésének és I. melléklete 4. pontjának együttes alkalmazásával). Mindenesetre az, hogy – amennyiben fennállnak – hiányzik ezeknek az előzményeknek az említett engedélyre történt rávezetése, nem elegendő indoka annak, hogy bevezessék a más tagállam által kiállított engedélyek vitatott, kötelező és rendszeres nyilvántartásba vételét(27) .
56. Mindezen érvek összességéből az következik, hogy a más tagállam által kiállított engedélyek kötelező és rendszeres nyilvántartása ellentétes az irányelv 1. cikkének (2) bekezdésébe foglalt kölcsönös elismerés alapelvével. Megállapítjuk, hogy a kereset első kifogása alapos.
B – A más tagállam által kiállított engedélyek közül egyes engedélyek spanyol engedélyre történő kötelező cseréjére vonatkozó második kifogásról
57. Második kifogásában a Bizottság előadja, hogy a Spanyol Királyság
megsértette a 91/439 irányelv I. mellékletének 4. pontjában foglalt rendelkezéseket, amikor a gépjármű-vezetői szabályzat 25. cikkének (2) bekezdésében előírta a más tagállam által kiállított vezetői engedélyek spanyol vezetői engedélyre történő lecserélését, ha az engedélyben nem marad hely az igazgatási szempontból nélkülözhetetlen adatok (rendszeres orvosi vizsgálatok időpontja) feltüntetésére.
58. E tekintetben mindenképpen meg kell állapítani, hogy a 91/439 irányelv 1. cikkének (3) bekezdése által a tartózkodási hely szerinti tagállamnak biztosított azon jogosultságnak, hogy az igazgatási szempontból nélkülözhetetlen adatokat feltüntesse a más tagállam által kiállított vezetői engedélyben, az irányelv I. melléklete 4. pontja alapján kifejezetten az a feltétele, hogy az említett engedélyen e célra megfelelő hely álljon rendelkezésre..
59. Ebből következik, hogy az említett engedély lecserélésének előírása a fenti célra szükséges hely hiánya miatt az ilyen jogosultság kiterjesztését, azaz az irányelv 1. cikke (3) bekezdésének figyelmen kívül hagyását képezi.
60. Azzal szemben, amit a s panyol kormány állít, az engedélyek ilyen kötelező cseréje szükségképpen ellentétes a közösségi jogalkotó szándékával, mivel ez utóbbi az irányelv 8. cikkének (1) bekezdésében (önkéntes csere) és (2) bekezdésében (a vezetéshez való jogot korlátozó intézkedés alkalmazásának keretében történő kötelező csere) foglalt kimerítő felsorolással korlátozni kívánta az engedélyek lecserélését megkövetelő esetek számát. A fenti 8. cikk (2) bekezdésének rendelkezései, amelyek az engedély egyetlen lehetséges kötelező cseréjének esetét határozzák meg, biztosan nem fedik azt az esetet, amelyben az engedélyen az igazgatási szempontból nélkülözhetetlen bejegyzésekhez szükséges hely hiányzik.
61. Mindebből azt a következtetést vonjuk le, hogy a kereset második kifogása alapos.
C – Az irányelvnek a spanyol jogba történő átültetését megelőzően a Spanyolországban kiállított engedélyek megújításának vagy meghosszabbításának feltételeire vonatkozó harmadik kifogásról
1. A felek érvei
62. Harmadik kifogásában a Bizottság előadja, hogy a Spanyol Királyság megsértette a 91/439 irányelv 7. cikke (1) bekezdésének a) pontját a gépjármű-vezetői szabályzat hetedik átmeneti rendelkezésével, amelyben a korábbi nemzeti jogszabályoknak megfelelően kiállított spanyol engedély jogosultjának akkor is engedélyezte engedélye meghosszabbítását, ha az irányelvnek megfelelő fenti szabályzat által megkövetelt fizikai és szellemi alkalmasság feltételeinek nem tesz ugyan eleget, de megfelel az említett korábbi nemzeti szabályozás által előírt fizikai és szellemi alkalmasságnak.
63. A spanyol kormány a harmadik kifogás elfogadhatatlanságát vetette fel azon az alapon, hogy a Bizottság azt először csak a keresetlevélben fogalmazta meg. Az ügy érdemével kapcsolatban e kormány arra hivatkozott, hogy belső joga szerint oly mértékben jogellenes az olyan rendelet, amely nem ismeri el a törvényi szintű szabályozás alapján szerzett jogokat, hogy kizárja, hogy a gépjármű-vezetői szabályzat megtagadja az olyan jogosult engedélyének meghosszabbítását, aki megfelel a korábbi nemzeti jogszabályok által előírt orvosi feltételeknek.
2. Álláspont
64. A spanyol állásponttal ellentétben a Bizottság ezt a harmadik kifogást már a pert megelőző szakaszban – mind a felszólító levelében, mind az indokolással ellátott véleményében(28) – világosan kifejtette, amely egyébként a spanyol hatóságok részéről e tárgyban tett észrevételek alapját teremtette meg(29) . Így ez a kifogás nem nyilvánítható elfogadhatatlannak.
65. Az ügy érdemét illetően álláspontunk szerint el kell fogadni ezt a kifogást.
66. Ugyanis az irányelv 7. cikke (1) bekezdésének a) pontja és az általa hivatkozott III. melléklet közös olvasatából az következik, hogy egy vezetői engedély első kiállítása, valamint esetleges megújítása az egyes gépjárművek vezetésére való fizikai és szellemi alkalmasságra vonatkozó minimumkövetelmények teljesülésétől függ. Ezeket a minimumkövetelményeket mindazokra alkalmazni kell, akik engedélyt akarnak szerezni vagy megújíttatni, ideértve az irányelv hatálybalépését megelőzően kiállított engedélyek jogosultjait is, akik az említett irányelv hatálybalépése után kívánják engedélyüket megújíttatni.
67. Márpedig meg kell állapítani, hogy a gépjármű-vezetői szabályzat hetedik átmeneti rendelkezése az irányelv III. mellékletében meghatározott orvosi minimumkövetelményeknek való megfelelésre vonatkozó, az irányelv 7. cikke (1) bekezdésének a) pontjában foglalt kötelezettség alól ki akarja vonni azokat a jogosultakat, akiknek az engedélyét az irányelv hatálybalépése előtt állították ki, és akik engedélyüket a fenti irányelv hatályba lépését követően kívánják meghosszabbíttatni.
68. A spanyol kormány érvelésére adott válaszként hozzátesszük, hogy a Bíróság állandó ítélkezési gyakorlata szerint a tagállam ugyanis nem hivatkozhat kifogásként belső jogrendszere rendelkezéseire, még az alkotmányos jellegűekre sem, a közösségi jogból származó kötelezettségek figyelmen kívül hagyásának igazolására.(30) .
69. Azt a következtetést vonjuk le, hogy a harmadik kifogás alapos.
V – Végkövetkeztetések
70. Következésképp azt javasoljuk a Bíróságnak:
1) állapítsa meg, hogy:
– a Spanyol Királyság – mivel elfogadta a szokásos tartózkodási helyét Spanyolországba helyező jogosult más tagállam által kiállított vezetői engedélyének kötelező és rendszeres nyilvántartásáról szóló gépjárművezetői szabályzatot – nem teljesítette a vezetői engedélyekről szóló, 1991. július 29-i 91/439/EGK tanácsi irányelv 1.cikkének (2) bekezdéséből eredő kötelezettségeit,
– a Spanyol Királyság – mivel elfogadta a más tagállam által kiállított, az igazgatási szempontból nélkülözhetetlen adatok feljegyzéséhez elég helyet nem tartalmazó vezetői engedélyek spanyol vezetői engedélyre történő kötelező cseréjét előíró gépjárművezetői szabályzatot – nem teljesítette a 91/439 irányelv I. mellékletének 4. pontjából eredő kötelezettségeit,
– a Spanyol Királyság – mivel elfogadta azt a gépjárművezetői szabályzatot, amely lehetővé teszi a korábbi nemzeti jogszabályoknak megfelelően kiállított spanyol vezetői engedély jogosultja számára az engedélye érvényességi idejének meghosszabbíttatását, amennyiben az említett korábbi jogszabályok által megkövetelt fizikai és szellemi alkalmassági feltételeknek eleget tesz, függetlenül attól, hogy megfelel-e a fenti szabályzat által ez idő szerint megkövetelt fizikai és szellemi alkalmassági feltételeknek – a 91/439 irányelv 7.cikke (1) bekezdésének a) pontjából eredő kötelezettségeit.
2) kötelezze a Spanyol Királyságot a saját és az Európai Közösségek Bizottsága költségei viselésére, és
3) állapítsa meg, hogy Nagy-Britannia és Észak-Írország Egyesült Királysága, valamint a Holland Királyság maguk viselik saját költségeiket.
(1) .
(2)
–	HL L 237., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 7. fejezet, 1. kötet, 317. o., a továbbiakban: irányelv.
(3) – A továbbiakban: engedélyek.
(4)
– Az 1980. december 4-i tanácsi irányelv a közösségi vezetői engedély bevezetéséről (HL L 375., 1. o.).
(5)
– Az irányelv 6. cikke.
(6)
– Az irányelv 7. cikke (1) bekezdésének a) pontja.
(7)
– Ugyaott.
(8)
– Az irányelv III. melléklete felsorolja azokat a minimumkövetelményeket, amelyek a gépjárművek vezetéséhez szükséges fizikai és szellemi alkalmasságra vonatkoznak.
(9)
– 1. cikk (3) bekezdés.
(10)
– Ez a pontosítás újra megjelenik az irányelv 1996. szeptember 18-án hatályba lépő, az 1996. július 23-i 96/47/EK tanácsi irányelvvel (1996., HL L  235., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 7. fejezet, 2. kötet, 467. o.) módosított Ia. melléklete 3. pontjának a) alpontjában. Ez az Ia. melléklet lehetővé teszi a tagállamok számára, hogy az irányelv I. mellékletében meghatározott hagyományos papír alapú mintától eltérő engedélyt állítsanak ki. Ez a második engedélytípus a jelenleg a hitelkártyáknál használt polikarbonátból készült kártya.
(11)
– BOE 135. sz., 1997. június 6., 17348. o.
(12)
– E tekintetben a Bizottság keresetében (lásd a 9. oldal lábjegyzetét) hivatkozik a Ley sobre Tráfico, Circulation de vehiculos a motor y Seguridad Vial (törvény a közlekedésről, a gépjárművek forgalmáról és a közúti biztonságról) 67. cikkére, amely 94–1 503 eurós pénzbírság kiszabását írja elő. A pénzbírság esetleges kiszabását a spanyol kormány a tárgyaláson megerősítette.
(13)
– Lásd különösen a C‑58/94. sz., Hollandia kontra Tanács ügyben 1996. április 30-án hozott ítélet (EBHT 1996., I‑2169. o.) 20-22. pontját, a C‑150/94. sz., Egyesült Királyság kontra Tanács ügyben 1998. november 19-én hozott ítélet (EBHT 1998., I‑7235. o.) 36. pontját és a C‑377/98. sz., Hollandia kontra Parlament és Tanács ügyben 2001. október 9-én hozott ítélet (EBHT 2001., I‑7079. o.) 7–11. pontját.
(14)
– C‑155/91. sz. ügy, EBHT I‑939. o.
(15)
– Ugyanott (24. pont).
(16)
– Az indítvány 13. pontja.
(17)
– A C‑193/94. sz., Skanavi és Chryssanthakopoulos ügyben 1996. február 29-én hozott ítélet (EBHT 1996., I‑929. o.) 26. pontja, a C‑230/97. sz. Awoyemi-ügyben 1998. október 29-én hozott ítélet (EBHT 1998., I‑6781. o.) 41. pontja és C‑246/00. sz., Bizottság kontra Hollandia ügyben hozott ítélet (az EBHT-ban még nem tették közzé) 60. pontja, valamint a C‑408/02. sz. Silva Carvalho-ügyben 2003. december 11-én hozott végzés (az EBHT-ban még nem tették közzé) 20. pontja és a C‑253/01. sz. Krüger-ügyben 2004. január 29-én hozott végzés (az EBHT-ban még nem tették közzé) 25. pontja.
(18)
– A fent hivatkozott Skanavi és Chryssanthakopoulos (26. pont), Awoyemi (42. pont) és a Bizottság kontra Hollandia (61. pont) ügyekben hozott ítéletek és a fent hivatkozott Silva Carvalho (20. pont) és Krüger (25. pont) ügyekben hozott végzések.
(19)
– 62. pont.
(20)
– A fent hivatkozott Bizottság kontra Hollandia ügyben hozott ítélet (64. és 65. pont).
(21)
– A jelen indítvány 12.pontja.
(22)
– 67. pont
(23)
– A fent hivatkozott Bizottság kontra Hollandia ügyben hozott ítélet 68. pontja. Lásd még a fent hivatkozott Krüger ügyben hozott végzést 27. pontját.
(24)
– A fent hivatkozott Bizottság kontra Hollandia ügyben hozott ítélet 69. pontja. Lásd még a fent hivatkozott Krüger ügyben hozott végzés 28. pontját.
(25)
– Lásd a C‑476/01. sz.
a Bíróság előtt jelenleg folyamatban lévő Kapper-ügyre vonatkozó indítványom 68. pontját.
(26)
– A pontrendszer szerinti engedélyek esetét nem vizsgáljuk, mivel a Spanyol Királyságban jelenleg nem ilyen rendszer működik.
(27)
– Leszögezzük, hogy a tartózkodási hely szerinti tagállamnak a gépjárművezetőt más tagállamban érintő előzményekre vonatkozó esetleges információhiányának kérdése szinte egyáltalán nem merülhet fel az Európai Unióról szóló szerződés járművezetéstől való eltiltó határozatokra vonatkozó K.3. cikke alapján létrehozott egyezmény(HL 1998., C 216., 2. o.) hatályba lépését követően. A hivatkozott egyezmény 3. és 8. cikke előírja ugyanis, hogy az a tagállam, amelynek területén bizonyos közúti szabályokat megsértenek, amelynek alapján a vezetéstől való végleges eltiltó határozatnak van helye, a végrehajtás céljából késedelem nélkül értesíti az érintett gépjárművezetők tartózkodási helye szerinti tagállamot. Ez az egyezmény jelenleg még nem lépett hatályba az ehhez szükséges ratifikációk hiánya miatt.
(28)
– A felszólító levél és az indokolással ellátott vélemény 4. pontja (a kereset 2. és 4. melléklete).
(29)
– A spanyol hatóságok felszólító levélre adott válaszának 5. pontja (a kereset 3. melléklete).
(30)
– Lásd különösen a C 323/97. sz., Bizottság kontra Belgium ügyben 1998. július 9-én hozott ítéletet (EBHT 1998., I‑4281. o.).