Ideiglenes változat
NICHOLAS EMILIOU
FŐTANÁCSNOK INDÍTVÁNYA
Az ismertetés napja: 2026. április 23.(1)
C‑799/24. sz. ügy
Babcock Montajes S.A.
kontra
Kanadevia Inova Steinmüller GmbH
(a Bundesgerichtshof [szövetségi legfelsőbb bíróság, Németország] által benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem)
„ Előzetes döntéshozatal – Polgári ügyekben folytatott igazságügyi együttműködés – Polgári és kereskedelmi ügyekben hozott határozatok elismerése és végrehajtása – 1215/2012/EU rendelet – A »határozat« fogalma – Tagállami bíróságnak a kereset elbírálására vonatkozó joghatóságát megállapító közbenső határozata – Más bíróságot kikötő kizárólagos joghatósági megállapodás ”
I.      Bevezetés
1.        A Bundesgerichtshof (szövetségi legfelsőbb bíróság, Németország; a továbbiakban: kérdést előterjesztő bíróság) által benyújtott jelen előzetes döntéshozatal iránti kérelem lehetőséget nyújt a Bíróságnak arra, hogy tisztázza az 1215/2012/EU rendelet(2) értelmében vett „határozat” fogalmának hatályát. E fogalom az említett rendelet egyik alapvető fogalma. Valójában csak a „határozatnak” minősülő döntések tartozhatnak a fenti rendeletben meghatározott elismerési és végrehajtási szabályok hatálya alá. Pontosabban az a kérdés merül fel, hogy a „határozat” fogalma magában foglalja‑e a valamely tagállam (jelen esetben Spanyolország) elsőként felhívott bíróságai által hozott közbenső határozatot, amelyben e bíróságok a kereset elbírálására vonatkozóan megállapítják saját joghatóságuk fennállását (de a keresetet még nem bírálták el), olyan körülmények között, amikor egy másik tagállam (jelen esetben Németország) másodikként felhívott bíróságai úgy vélik, hogy az említett határozat sérti a rájuk kizárólagos joghatóságot ruházó joghatósági megállapodást.
2.        A kérdés a Spanyolországban székhellyel rendelkező Babcock Montajes (a továbbiakban: Babcock) és a Németországban székhellyel rendelkező Kanadevia Inova Steinmüller (a továbbiakban: Kanadevia) közötti, egy hulladékkezelő létesítmény San Sebastiánban (Spanyolország) történő megépítésére vonatkozó szerződés teljesítésével kapcsolatos jogvitában merül fel. E jogvita következtében a Kanadevia lehívta a Babcock által a szerződés rá eső része teljesítésének biztosítására nyújtott garanciát.
3.        Erre válaszul egyrészt a Babcock keresetet indított a Kanadeviával szemben és a garancia összegének megfizetése mellett kártérítést követelt. Noha a szerződés a kölni (Németország) bíróságok kizárólagos joghatóságát írta elő (a továbbiakban: joghatósági megállapodás), a Babcock a spanyol bíróságok előtt nyújtotta be az említett keresetet. Másrészt a Kanadevia néhány nappal később keresetet indított Kölnben (Németország) a Babcock ellen.(3)
4.        Elsőként a spanyol bíróságok hoztak döntést. E bíróságok közbenső határozatban megállapították, hogy joghatósággal rendelkeznek a Babcock keresetének elbírálására (a „közbenső” kifejezés itt arra utal, hogy a határozat nem állapította meg a felek jogait és kötelezettségeit) (a továbbiakban: a spanyol bíróságok határozata vagy a szóban forgó közbenső határozat). Ezt követően a Landgericht Köln (kölni regionális bíróság, Németország) joghatóság hiánya miatt elutasította a Kanadevia keresetét. A bíróság úgy vélte, hogy bár a spanyol bíróságok figyelmen kívül hagyták a joghatósági megállapodást (valamint az 1215/2012 rendelet 31. cikkének (2) bekezdésében foglalt különös perfüggőségi  szabályt),(4) a határozatot az 1215/2012 rendelet 36. cikkének (1) bekezdése alapján el kell ismerni(5) (ezáltal megakadályozta a német bíróságokat a joghatósági megállapodás alapján rájuk ruházott joghatóság gyakorlásában).
5.        A Landgericht Köln (kölni regionális bíróság) ítéletét fellebbezés alapján hatályon kívül helyezték. A fellebbviteli bíróság az érvényes joghatósági megállapodás meglétét a német bíróságok javára értékelte, valamint az ítélethozatal szempontjából döntő jelentőséget tulajdonított annak, hogy a spanyol bíróságok határozata csupán közbenső határozat. Ezért e bíróság megállapította a Landgericht Köln (kölni regionális bíróság) joghatóságának fennállását, és az ügyet visszautalta az említett bíróság elé.
6.        A Babcock a másodfokú ítélettel szemben felülvizsgálati kérelmet nyújtott be a kérdést előterjesztő bírósághoz, amelynek kétségei vannak azzal kapcsolatban, hogy a szóban forgó közbenső határozatot az 1215/2012 rendelet szerinti „határozatnak” kell‑e tekinteni, és hogy ezért a német bíróságok kötelesek‑e elismerni azt (amelynek következtében a német bíróságok nem bírálhatnák el a Kanadevia keresetét).
7.        Emlékeztetőül: a Gjensidige ítéletében(6) a Bíróság már tisztázta, hogy valamely tagállam bírósága nem tagadhatja meg egy határozat elismerését azzal az indokkal, hogy a származási állam bírósága a joghatósági megállapodás figyelmen kívül hagyásával állapította meg saját joghatósága fennállását. Abban az ügyben azonban az elismerés kérdése az ügy érdemét érintő határozatra vonatkozóan merült fel. A jelen ügyben még tisztázandó, hogy ugyanez a következtetés vonható‑e le egy közbenső határozat tekintetében, amely – a joghatósági megállapodás feltételezett figyelmen kívül hagyásával – csupán azt állapítja meg, hogy az eredetileg eljáró bíróság joghatósággal rendelkezik a kereset elbírálására.
8.        A jelen helyzet sajátossága abban áll, hogy – ellentétben a Gjensidige ítéletben vizsgált helyzettel – a felek jogairól és kötelezettségeiről még nem született érdemi döntés. Ez arra utal, hogy az eljárás még mindig követheti a – kérdést előterjesztő bíróság által is – helyesnek tartott joghatósági utat (nevezetesen azt, amely a joghatósági megállapodásban kikötött bíróságok számára lehetővé teszi az alapeljárásban benyújtott kereset elbírálását). Ez azonban azt feltételezi, hogy a német bíróságok nem kötelesek elismerni a spanyol bíróságok határozatát. Az ügy ezen aspektusa így az 1215/2012 rendeletben meghatározott joghatósági szabályok (beleértve a perfüggőségre  vonatkozó szabályokat is) és az említett rendeletben meghatározott, a határozatok elismerésére vonatkozó szabályok közötti egyensúly kényes kérdését veti fel.
II.    Jogi keret
9.        Az 1215/2012 rendelet (3), (4), (6), (21), (22) és (26) preambulumbekezdése a következőképpen szól:
„(3)      A polgári ügyeket illetően az Unió célul tűzte ki, hogy fenntartja és fejleszti a szabadságon, a biztonságon és a jog érvényesülésén alapuló térséget, többek között – különösen a polgári ügyekben hozott bírósági és bíróságon kívüli határozatok kölcsönös elismerésének elve révén – megkönnyítve az igazságszolgáltatáshoz való hozzáférést. E térség fokozatos kialakítása érdekében az Unió a határon átnyúló vonatkozású polgári ügyekben való igazságügyi együttműködésre vonatkozó intézkedéseket fogad el, különösen, ha ez a belső piac megfelelő működéséhez szükséges.
(4)      A joghatóságra és a határozatok elismerésére vonatkozó nemzeti jogszabályok között fennálló egyes különbségek akadályozzák a belső piac megfelelő működését. Kulcsfontosságúak a polgári és kereskedelmi ügyekben a joghatósági összeütközésre vonatkozó szabályok egységesítésére, valamint az egyes tagállamok által hozott határozatok gyors és egyszerű elismerésének és végrehajtásának biztosítására irányuló rendelkezések.
[…]
(6)      A polgári és kereskedelmi ügyekben hozott határozatok szabad mozgásának biztosítása érdekében szükséges és célszerű, hogy a joghatóságra, valamint a határozatok elismerésére és végrehajtására vonatkozó szabályokat kötelező és közvetlenül alkalmazandó uniós jogi aktus rendezze.
[…]
(21)      Az igazságszolgáltatás harmonikus működése érdekében a párhuzamos eljárások lehetőségét el kell kerülni, és biztosítani kell, hogy ne hozzanak egymással összeegyeztethetetlen határozatot különböző tagállamokban. Világosan és hatékonyan kell szabályozni a perfüggősség és az összefüggő eljárások megoldását, valamint az eljárás megindulása időpontjának meghatározása tekintetében fennálló nemzeti eltérésekből adódó problémák elhárítását. E rendelet alkalmazásában az említett időtartamot önállóan kell meghatározni.
(22)      Ugyanakkor a kizárólagos joghatósági megállapodások hatékonyságának javítása és a visszaélésszerű perlési taktikák alkalmazásának visszaszorítása érdekében szükség van az általános perfüggőségi szabály alóli kivétel bevezetésére az olyan egyedi helyzetek kielégítő kezelése végett, amelyekben felmerülhet párhuzamos eljárások lehetősége. Ez a helyzet akkor, amikor kizárólagos joghatósági megállapodásban nem kikötött bíróságon indítottak eljárást, ezt követően pedig a kikötött bíróságon indítanak azonos jogalapon és azonos feleket érintő eljárást. Ezekben az esetekben a kikötött bíróság felhívásakor az elsőként felhívott bíróságnak fel kell függesztenie eljárását mindaddig, amíg az előbbi bíróság ki nem jelenti, hogy kizárólagos joghatósági megállapodás alapján nem rendelkezik joghatósággal. Erre annak érdekében van szükség, hogy ezekben a helyzetekben a kikötött bíróság határozhasson elsőként a megállapodás érvényességéről és arról, hogy a megállapodás hatálya milyen mértékben terjed ki az előtte indított jogvitára. A kikötött bíróságot megilleti az eljárás joga attól függetlenül, hogy a nem kikötött bíróság már határozott‑e az eljárás felfüggesztéséről.
[…]
(26)      Az igazságszolgáltatás működése iránt az Unióban táplált kölcsönös bizalom indokolja azt az elvet, hogy a tagállamokban hozott határozatokat automatikusan, bármilyen külön eljárás nélkül minden tagállamban elismerjék. Ezenkívül a határokon átnyúló jogviták időigényének és költségeinek csökkentése érdekében indokolt a címzett tagállamban való végrehajtás előtti végrehajthatóvá nyilvánítás eltörlése. Ennek eredményeként egy tagállam bíróságai által hozott határozatot a végrehajtás szempontjából úgy kell tekinteni, mintha a címzett tagállamban hozták volna.”
10.      Az 1215/2012 rendelet 2. cikkének a) pontja a „határozat” fogalmát úgy határozza meg, mint „valamely tagállam bírósága által hozott bármely határozat, elnevezésére való tekintet nélkül, beleértve az ítéletet, a végzést, a határozatot vagy a végrehajtási intézkedést, valamint a költségeknek és kiadásoknak a bíróság tisztviselője általi meghatározásáról szóló határozatot”, továbbá hozzáteszi, hogy „[az] [elismerésről és végrehajtásról szóló] III. fejezet alkalmazásában [az] magában foglalja azon ideiglenes intézkedéseket – beleértve a biztosítási intézkedéseket is –, amelyeket az ügy érdemi elbírálása tekintetében e rendelet alapján joghatósággal rendelkező bíróság hozott. Nem foglalja magában az olyan ideiglenes intézkedéseket – beleértve a biztosítási intézkedéseket is –, amelyeket az ilyen bíróság az alperes idézése nélkül hozott, kivéve, ha az intézkedést tartalmazó határozatot a végrehajtást megelőzően kézbesítették az alperesnek.”
11.      Az 1215/2012 rendelet 25. cikkének (1) bekezdése a joghatóságra vonatkozó megállapodást szabályozza, és előírja, hogy „[h]a a felek – lakóhelyükre való tekintet nélkül – egy bizonyos jogviszonnyal kapcsolatban felmerült vagy a jövőben felmerülő jogviták eldöntésére valamely tagállam bíróságának vagy bíróságainak joghatóságát kötik ki, a megállapodás szerinti bíróság vagy bíróságok rendelkeznek joghatósággal, feltéve, hogy a szóban forgó tagállam joga értelmében a megállapodás az anyagi érvényességet illetően nem minősül semmisnek. Az ilyen joghatóság a felek eltérő megállapodásának hiányában kizárólagos. […]”
12.      Az 1215/2012 rendelet 29. cikke a „perfüggőségre” és az „összefüggő eljárásokra” vonatkozik, és (1) és (3) bekezdésében a következőket írja elő:
„(1)      A 31. cikk (2) bekezdésének sérelme nélkül, amennyiben azonos jogalapon, azonos felek között különböző tagállamok bíróságai előtt indítottak eljárásokat, a később felhívott bíróság az elsőként felhívott bíróság joghatóságának megállapításáig hivatalból felfüggeszti az eljárást.
[…]
(3)      Amennyiben az elsőként felhívott bíróság joghatóságát állapítják meg, a később felhívott bíróság ennek javára megállapítja saját joghatóságának hiányát.”
13.      Az 1215/2012 rendelet 31. cikke – amely az 1215/2012 rendelet ugyanezen szakaszában szerepel – a következőképpen rendelkezik:
„[…]
(2)      A 26. cikk sérelme nélkül, amennyiben valamely tagállam olyan bíróságát hívják fel, amelyre a 25. cikkben említett valamely megállapodás kizárólagos joghatóságot ruház, egy másik tagállam bármely bírósága felfüggeszti az eljárást mindaddig, amíg a megállapodás alapján felhívott bíróság meg nem állapítja, hogy nem rendelkezik joghatósággal a megállapodás alapján.
(3)      Amennyiben a megállapodásban kikötött valamely bíróság megállapítja joghatóságát a megállapodással összhangban, egy másik tagállam bármely bírósága a szóban forgó bíróság javára megállapítja joghatósága hiányát.
[…]”
14.      Az 1215/2012 rendelet – határozatok elismerésére vonatkozó – 36. cikkének (1) bekezdése kimondja, hogy „[a] valamely tagállamban hozott határozatot a többi tagállamban külön eljárás előírása nélkül elismerik”.
15.      Az 1215/2012 rendelet 38. cikke értelmében „[a]z a bíróság vagy hatóság, amely előtt valamely más tagállamban hozott határozatra hivatkoznak, teljes egészében vagy részben felfüggesztheti az eljárást, ha:
a)      a határozat ellen az eredeti eljárás helye szerinti tagállamban jogorvoslati kérelmet nyújtanak be; vagy
[…]”
16.      Az 1215/2012 rendelet 45. cikke a határozatok elismerésének megtagadására vonatkozik, és a következőket írja elő:
„(1)      Valamely fél kérelmére a határozat elismerését meg kell tagadni, amennyiben:
a)      az ilyen elismerés nyilvánvalóan ellentétes a címzett tagállam közrendjével (ordre public);
b)      a határozatot az alperes távollétében hozták, amennyiben az eljárást megindító iratot vagy azzal egyenértékű iratot nem kézbesítették az alperes részére megfelelő időben és megfelelő módon ahhoz, hogy védelméről gondoskodhasson, kivéve, ha az alperes elmulasztotta a határozatot megtámadó eljárás kezdeményezését, annak ellenére, hogy lehetősége lett volna rá;
c)      a határozat összeegyeztethetetlen az azonos felek között a címzett tagállamban hozott határozattal;
d)      a határozat összeegyeztethetetlen egy másik tagállamban vagy harmadik államban azonos jogalapból származó, azonos felek közötti eljárásban hozott korábbi határozattal, feltéve, hogy a korábbi határozat eleget tesz az elismerés feltételeinek a címzett tagállamban; vagy
e)      a határozat ellentétes
i.      a II. fejezet 3., 4. vagy 5. szakaszával, amennyiben a biztosítási kötvény jogosultja, a biztosított, a biztosítási szerződés kedvezményezettje, a károsult, a fogyasztó vagy a munkavállaló az alperes; vagy
ii.      a II. fejezet 6. szakaszával.
[…]
(3)      Az (1) bekezdés e) pontjának sérelme nélkül az eredetileg eljáró bíróság joghatósága nem vizsgálható felül. Az (1) bekezdés a) pontjában említett, közrendre vonatkozó feltétel nem alkalmazható a joghatósággal kapcsolatos szabályokra.
[…]”
III. A tényállás, a nemzeti eljárás és az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések
17.      A kérdést előterjesztő bíróság előtt felperesként eljáró Babcock és az alperes Kanadevia 2017. szeptember 18‑án szerződést kötöttek (a továbbiakban: eredeti szerződés) egy hulladékkezelő létesítmény San Sebastiánban (Spanyolország) történő megépítésére. A szerződés értelmében a Babcocknak a hulladékkezelő létesítmény részeként két égetőkazánt kellett összeszerelnie. Ezen túlmenően a Babcock a szerződésszerű teljesítés biztosítására bankgaranciát nyújtott a Kanadevia javára. A szerződés értelmében a kölni (Németország) bíróságok kizárólagos joghatósággal rendelkeztek az abból eredő jogviták elbírálására.
18.      A munkálatok késedelme miatt a felek 2018. augusztus 8‑án módosító megállapodást kötöttek (a továbbiakban: módosító szerződés), amelynek értelmében a Babcocknak már nem kellett teljesítenie a szerződésben meghatározott szolgáltatások egy részét. Ezt követően a Kanadevia a többletköltségek megtérítését követelte a Babcocktól a teljesítendő szolgáltatások tekintetében. A Babcock többször is kijelentette, hogy nem látja megalapozottnak a támasztott követeléseket, mire a Kanadevia lehívta a bankgaranciát. A bank a bankgarancia teljes összegét kifizette a Kanadeviának.
19.      Válaszul a Babcock 2019. július 30‑án keresetet indított a Juzgado de primera instancia de Madrid (madridi elsőfokú bíróság, Spanyolország) előtt a Kanadeviával szemben, amelyben a bankgarancia összegének (amelyet a Babcock időközben visszafizetett a banknak) megfizetése mellett kártérítést követelt.
20.      2019. augusztus 8‑án a Kanadevia keresetet indított a Landgericht Köln (kölni regionális bíróság) előtt annak megállapítása iránt, hogy a Babcock köteles megtéríteni számára minden olyan többletköltséget és/vagy kárt, amely abból ered, hogy a Babcock a módosító szerződés megkötését követően már nem teljesítette az eredeti szerződés alapján teljesítendő részszolgáltatást.
21.      2020. június 16‑i végzésével a Juzgado de primera instancia de Madrid (madridi elsőfokú bíróság) kimondta, hogy a spanyol bíróságok rendelkeznek joghatósággal a jogvitában történő döntéshozatal tekintetében, ugyanakkor megállapította illetékességének hiányát, és az ügyet áttette a Juzgado de primera instancia de San Sebastiánhoz (San Sebastián‑i elsőfokú bíróság, Spanyolország).
22.      A Kanadevia nem terjesztett elő jogorvoslati kérelmet e határozattal szemben.(7) Ugyanakkor a joghatóság újbóli vizsgálata iránti kérelmet nyújtott be. 2020. szeptember 9‑i végzésével a Juzgado de primera instancia de San Sebastián (San Sebastián‑i elsőfokú bíróság) elutasította ezt a kérelmet. 2020. december 9‑i végzésével ugyanezen bíróság megerősítette az említett határozatot.
23.      2021. május 11‑i ítéletével a Landgericht Köln (kölni regionális bíróság) a német bíróságok joghatóságának hiánya miatt a Kanadevia által (2019. augusztus 8‑án) benyújtott keresetet mint elfogadhatatlant elutasította. Az említett bíróság úgy vélte, hogy bár a joghatósági megállapodás értelmében saját joghatósága főszabály szerint elsőbbséget élvez, és az 1215/2012 rendelet 31. cikkének (2) bekezdése alapján a spanyol bíróságoknak fel kellett volna függeszteniük az eljárást, a spanyol bíróságok határozatát az említett rendelet 36. cikkének (1) bekezdése alapján el kell ismerni.
24.      A Kanadevia fellebbezést nyújtott be az Oberlandesgericht Kölnhöz (kölni regionális felsőbíróság), amely hatályon kívül helyezte az elsőfokú ítéletet. E bíróság megállapította a Landgericht Köln (kölni regionális bíróság) joghatóságának fennállását, és az ügyet visszautalta az elsőfokú bíróság elé. Lényegében úgy vélte, hogy a német bíróságok joghatósága az 1215/2012 rendelet 25. cikkének (1) bekezdése szerinti érvényes joghatósági megállapodás alapján került megállapításra. E joghatóság fennállását a spanyol bíróságok határozata sem zárja ki, mivel az említett határozat nem zárja le az eljárást, és következésképpen nem kell azt az 1215/2012 rendelet 36. cikkének (1) bekezdése alapján elismerni. A fellebbviteli bíróság szerint a spanyol bíróságok által hozott határozatok egyike sem minősül az 1215/2021 rendelet 36. cikkének (1) bekezdése szerinti „határozatnak”, mivel azok a spanyolországi (folyamatban lévő) eljárásra vonatkozó, tisztán belső hatással bíró határozatok. Ezenkívül a fellebbviteli bíróság úgy vélte, hogy a német bíróságok előtti eljárást felfüggeszteni sem kell. Véleménye szerint az, hogy a spanyol bíróságok nem tettek eleget az 1215/2012 rendelet 31. cikkének (2) bekezdése szerinti függesztési kötelezettségüknek, nem zárja ki a németországi eljárás folytatását, tekintettel a Landgericht Köln (kölni regionális bíróság) kizárólagos joghatóságának fennállására.
25.      A Babcock az Oberlandesgericht Köln (kölni regionális felsőbíróság, Németország) határozatával szemben felülvizsgálati kérelmet nyújtott be a kérdést előterjesztő bírósághoz. Mivel kétségei merültek fel az 1215/2012 rendelet 36. cikke (1) bekezdésében szereplő „határozat” fogalmának helyes értelmezését illetően, e bíróság úgy határozott, hogy az eljárást felfüggeszti, és előzetes döntéshozatal céljából a következő kérdéseket terjeszti a Bíróság elé:
„1)      Úgy kell‑e értelmezni a[z 1215/2012 rendelet] 36. cikkének (1) bekezdésében szereplő »határozat« fogalmát, hogy az olyan bíróság, amelyre a[z 1215/2012 rendelet] 25. cikkében említett valamely megállapodás kizárólagos joghatóságot ruház (a[z 1215/2012 rendelet] 31. cikkének (2) bekezdése), köteles elismerni az olyan határozatot, amellyel egy tagállam nem kikötött bírósága megállapítja ezen tagállam bíróságai joghatóságának fennállását, ha nem a bírósági eljárást lezáró határozatról (hanem úgynevezett közbenső határozatról) van szó?
2)      Ha az első kérdésre főszabály szerint igenlő választ kell adni:
Attól is függ‑e a közbenső határozat elismerése, hogy a tagállam bíróságai saját joghatóságának fennállását megállapító közbenső határozat köti‑e magát a nem kikötött bíróságot, és/vagy hogy a joghatóság fennállásának megállapítása megváltoztatható‑e jogorvoslat keretében?”
26.      A Babcock, a Kanadevia, a cseh, a spanyol és a ciprusi kormány, valamint az Európai Bizottság írásbeli észrevételeket nyújtott be. A Babcock, a Kanadevia, a német és a spanyol kormány, valamint a Bizottság a 2026. március 4‑én tartott tárgyaláson szóban is előadta érveit.
IV.    Értékelés
27.      Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett két kérdéssel
– amelyeket célszerű együtt vizsgálni – a kérdést előterjesztő bíróság annak tisztázására kéri a Bíróságot, hogy az 1215/2012 rendelet 36. cikkének (1) bekezdése szerinti „határozat” fogalmába tartozik‑e a valamely tagállam bírósága által hozott, (kizárólag) e bíróság saját joghatóságának fennállását megállapító, de az ügy érdemére vonatkozóan döntést még nem tartalmazó közbenső határozat, és ezért e rendelkezésnek megfelelően el kell‑e ismerni azt, még akkor is, ha az említett döntés állítólag ellentétes egy másik tagállam bíróságait kikötő kizárólagos joghatósági megállapodással. A kérdést előterjesztő bíróság arra is választ vár, hogy egy ilyen határozat elismerése attól függ‑e, hogy az adott határozat még megváltoztatható‑e azon eljárás keretében, amelyben e határozat meghozatalára sor került.
28.      E kérdések értékelését a Kanadevia által az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések elfogadhatóságával kapcsolatban emelt kifogás vizsgálatával kezdem (A). Ezután emlékeztetek arra, hogy az 1215/2012 rendelet – különösen a Gjensidige ítéletben értelmezett – szabályai alapján a valamely tagállam bírósága által hozott – az 1215/2012 rendelet 2. cikkének a) pontja és 36. cikkének (1) bekezdése szerinti – „határozatot” minden más tagállamban el kell ismerni, még akkor is, ha az eredetileg eljáró bíróság a joghatósági megállapodás figyelmen kívül hagyásával állapította meg saját joghatóságának fennállását (B).
29.      Az alapeljárás tárgyát képező ügy körülményei között ez azt jelenti, hogy a szóban forgó közbenső határozatot Németországban is el kell ismerni. Ez csak akkor nem lenne így, ha az említett határozat eleve nem minősülne „határozatnak”. Azonban annak megállapítását fogom javasolni, hogy a rendeletből – az uniós jogalkotó által a joghatósági megállapodásoknak biztosított védelem ellenére – nem vonható le ilyen következtetés. Ezért arra a következtetésre jutok majd, hogy a valamely nem kikötött bíróság által – állítólag a joghatósági megállapodás figyelmen kívül hagyásával – hozott, saját joghatóságának fennállását megállapító határozatot el kell ismerni. Azt is kifejtem, hogy bár a pusztán joghatósági tartalommal rendelkező határozat elismerésére vonatkozó kötelezettség attól függetlenül keletkezik, hogy eljárást lezáró határozatról van‑e szó, a kérdést előterjesztő bíróság előtt folyamatban lévőhöz hasonló perfüggőségi  helyzet gyakorlati megoldása szempontjából relevánsabb annak megállapítása, hogy az elsőként felhívott bíróság – amely a joghatósági megállapodást figyelmen kívül hagyva hozta meg a határozatot – megállapította‑e joghatóságának fennállását az 1215/2012 rendelet 29. cikkének (3) bekezdése alapján (C).
A.      Elfogadhatóság
30.      A Kanadevia lényegében azzal érvel, hogy az előzetes döntéshozatal iránti kérelem elfogadhatatlan, mivel az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések a jogvita megoldása szempontjából sem nem relevánsak, sem nem szükségesek, tekintettel arra, hogy a spanyol és a német eljárásra nem vonatkozik az 1215/2012 rendelet 29. cikkének (1) bekezdése szerinti „azonos jogalap”. Ezért – ahogyan az érvelést értelmezem – az említett rendelkezésben megállapított perfüggőségi  szabályok nem alkalmazandók, és ennek megfelelően a német bíróságok folytathatják a Kanadevia által indított kereset elbírálását, még akkor is, ha el kell ismerniük a szóban forgó közbenső határozatot.
31.      Pontosabban az említett fél kifejti, hogy egyrészt a spanyol bíróságok előtt indított keresettel a Babcock az általa az eredeti szerződés keretében nyújtott bankgarancia Kanadevia általi megtérítését kéri. Másrészt a német bíróságok előtt folyamatban lévő eljárásban a Kanadevia állítólagos szerződésszegés miatti kártérítést követel a Babcocktól. Ennek fényében a Kanadevia azt állítja, hogy a spanyol bíróságok anélkül is dönthetnek a Babcock követeléséről, hogy megvizsgálnák, jogosult‑e a Kanadevia szerződésszegés miatti kártérítésre. Mindezek alapján a Kanadevia azt javasolja, hogy az 1215/2012 rendelet 29. cikkének (1) bekezdése szerinti „azonos jogalap” fogalmának tisztázása érdekében előzetes döntéshozatal céljából további kérdést terjesszenek a Bíróság elé.
32.      Először is megjegyzem, hogy az előzetes döntéshozatalra utaló végzésből kitűnik, hogy a kérdést előterjesztő bíróság úgy véli: a spanyol és a német bíróságok előtt folyó eljárásokat a fenti rendelkezés szerinti azonos jogalapon indították.
Bár az ügyiratokból kiderül, hogy az alapeljárás korábbi szakaszaiban a nemzeti bíróságok némileg eltérő álláspontot képviseltek ezzel összefüggésben,(8) a kérdés mostanra rendezettnek tűnik, és sem az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések, sem az előzetes döntéshozatalra utaló végzés nem utal arra, hogy a kérdést előterjesztő bíróságnak bármilyen kétsége lenne e tekintetben.
33.      Ez véleményem szerint cáfolja a Kanadevia azon érvelését, miszerint az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések irrelevánsak, mivel ez az állítás azon az előfeltevésen alapul, hogy a szóban forgó két eljárás nem azonos jogból származik. Másodszor, csupán a teljesség kedvéért emlékeztetek arra, hogy kizárólag a jogvitát tárgyaló és a meghozandó határozatért felelős nemzeti bíróságnak a feladata, hogy az ügy sajátos körülményeire tekintettel döntsön az általa az EUMSZ 267. cikk szerinti eljárás keretében a Bíróság elé terjesztett kérdések szükségességéről és relevanciájáról.(9) Ebből következik, hogy az uniós jogra vonatkozóan a Bírósághoz ilyen módon előterjesztett kérdések releváns voltát vélelmezni kell, és a nemzeti bíróság által előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésről való határozathozatalt a Bíróság csak abban az esetben tagadhatja meg, ha nyilvánvaló, hogy az uniós jog kért értelmezése nem függ össze az alapeljárás tényállásával vagy tárgyával, illetve ha a probléma hipotetikus jellegű, vagy a Bíróság nem rendelkezik azon ténybeli és jogi információkkal, amelyek szükségesek ahhoz, hogy a feltett kérdésekre hasznos választ adjon.(10)
34.      Megjegyzem, a kérdést előterjesztő bíróság az 1215/2012 rendelet értelmében vett „határozat” fogalmának tisztázását kéri annak megállapításához, hogy a spanyol bíróságok döntése ilyen határozatnak minősíthető‑e, és ezért Németországban el kell‑e ismerni azt. Rámutat arra, hogy ha ez a helyzet, akkor hatályon kívül kell helyezni az Oberlandesgericht Köln (kölni regionális felsőbíróság) által az alapeljárás fellebbviteli szakaszában hozott határozatot, és helyre kell állítani a Landgericht Köln (kölni regionális bíróság) ítéletét.
35.      E körülmények között a kért uniós jogértelmezés egyértelműen releváns az alapeljárásban folyamatban lévő jogvita rendezése szempontjából.
36.      Harmadszor, ami a Kanadevia azon javaslatát illeti, miszerint további kérdést kell előterjeszteni az 1215/2012 rendelet 29. cikkének (1) bekezdése szerinti „azonos jogalap” fogalmának a szóban forgó mindkét eljárással összefüggésben történő tisztázása érdekében, a fenti általános megjegyzésekből következik, hogy az EUMSZ 267. cikk szerinti eljárás keretében a kérdést előterjesztő bíróság feladata meghatározni a Bíróság által vizsgálandó kérdések tárgyát. Ennek megfelelően nem a Bíróság feladata e tárgy megváltoztatása.(11) A Bíróság természetesen átfogalmazhatja az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdéseket annak biztosítása érdekében, hogy a megadott válasz hasznos legyen. A fentiekben ismertetett okok miatt azonban nem tartok szükségesnek egy ilyen megközelítést.
37.      A fentiekre tekintettel úgy vélem, hogy a Kanadeviának az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések elfogadhatóságával kapcsolatban emelt kifogását el kell utasítani.
B.      A joghatósági megállapodás megsértése nem alapozhatja meg a határozat elismerésének megtagadását
38.      Az 1215/2012 rendelet 36. és 39. cikke(12) rögzíti azt az elvet, miszerint a tagállamok bíróságai által polgári és kereskedelmi ügyekben hozott „határozatokat” minden más tagállamban el kell ismerni és végrehajthatónak kell tekinteni. Ez a kölcsönös elismerési kötelezettség a tagállamok kölcsönös bizalmán alapul, amelyet a tagállamoknak a többi tagállam igazságszolgáltatása iránt kell tanúsítaniuk.(13) Ez a kötelezettség ténylegesen lehetővé teszi az 1215/2012 rendelet egyik fő célkitűzésének megvalósítását, nevezetesen a polgári és kereskedelmi ügyekben hozott határozatok szabad mozgásának biztosítását, amelyeket bármilyen külön eljárás nélkül el kell elismerni és végre kell hajtani abban a tagállamban, ahol az elismerést és a végrehajtást kérik (címzett tagállam), mintha ezeket határozatokat a címzett tagállamban hozták volna.(14)
39.      Ugyanez a kölcsönös bizalom elve nyer kifejezést abban a tilalomban, amely szerint a címzett tagállam bírósága nemcsak egy másik tagállamban hozott ítéletet nem vizsgálhat felül érdemben,(15) hanem különösen az eredetileg eljáró bíróság joghatóságát sem.(16)
40.      A joghatóság kérdését illetően az 1215/2012 rendelet rendszere azon a feltevésen alapul, hogy a címzett állam bírósága semmilyen esetben nincs jobb helyzetben, mint a származási állam bírósága az ezen utóbbi joghatóságára vonatkozó döntés tekintetében. Ez az előfeltevés tükrözi az elismerésre vonatkozó közös szabályok és a joghatóságra vonatkozó közös szabályok közötti kapcsolatot, amelyek közvetlenül meghatározzák, melyik bíróságnak kell egy adott keresetet elbírálnia. E szabályok alkalmazása során a tagállamok bíróságai egyenrangú félként járnak el. Ez megmagyarázza a magas fokú kölcsönös bizalmat, amelyet a bíróságoknak tanúsítaniuk kell egymás iránt,(17) és konkrétan azt is, hogy főszabály szerint miért nem engedélyezett az eredetileg eljáró bíróság joghatóságának a valamely tagállam bírósága általi felülvizsgálata.(18)
41.      E szabály alól számos kivétel létezik, amelyeket kimerítően felsorol azon okoknak egy kissé tágabb (de szintén kimerítő) listája, amelyek alapján a határozat elismerése az 1215/2012 rendelet 45. cikkének (1) bekezdésében meghatározottak szerint kivételesen megtagadható.
42.      Azonban – tekintettel az említett okok kimerítő jellegére – a Bíróság a Gjensidige ítéletben – többek között és amint arra már utaltunk – megállapította, hogy ezen okok egyike sem vonatkozik arra az esetre, amikor az eredetileg eljáró bíróság a valamely másik tagállam bíróságainak joghatóságát kikötő joghatósági megállapodás megsértésével állapította meg saját joghatóságának fennállását. Ez azt jelenti, hogy egy határozat elismerését ezen az alapon nem lehet megtagadni.(19)
43.      E következtetés levonásával a Bíróság úgy vélte, hogy egy ilyen helyzet nem sorolható az elismerés megtagadásának a 45. cikk (1) bekezdésének e) pontjában ‑ amely az 1215/2012 rendeletben meghatározott bizonyos joghatósági szabályoknak az eredetileg eljáró bíróság általi megsértésére vonatkozik ‑ foglalt okai közé.(20)
44.      E tekintetben emlékeztetek arra, hogy az 1215/2012 rendelet 45. cikke e) pontjának i. alpontja értelmében az elismerés megtagadható, ha az elismerni kért határozat meghozatalakor a bíróság megsértette a gyengébb félnek tekintett alpereseket
– nevezetesen a fogyasztókat, a munkavállalókat és a biztosítási szerződésekben érintett személyeket (a biztosítási kötvény jogosultját, a biztosítottat, a kedvezményezettet vagy a károsultat) – védő joghatósági szabályokat.(21)
45.      Továbbá az 1215/2012 rendelet 45. cikke (1) bekezdése e) pontjának ii. alpontja értelmében az elismerés megtagadható bizonyos, kizárólagos illetékességet biztosító joghatósági szabályok megsértése esetén is. Ezek a kizárólagos illetékességi esetek különböző helyzetekre vonatkoznak,(22) de nem érintik a kifejezetten a joghatósági megállapodásból eredő kizárólagos illetékességet.(23) Korábban már többször kifejtettem, hogy az 1215/2012 rendelet 45. cikke (1) bekezdése e) pontjának ii. alpontjában foglalt kizárólagos joghatósági szabályoktól megállapodás útján nem lehet eltérni (amint az az 1215/2012 rendelet 25. cikkének (4) bekezdéséből következik), és hogy azok létjogosultságát az érintett területek és az adott tagállam közötti különleges kapcsolatra hivatkozással indokolják.(24)
46.      Röviden: bár az 1215/2012 rendelet 45. cikke (1) bekezdése e) pontjának i. és ii. alpontja számos olyan korlátozott helyzetet határoz meg, amelyekben kivételesen lehetséges a határozat elismerésének megtagadása – mivel a határozat ellentétes bizonyos joghatósági szabályokkal –, ezek a kivételek nem érinthetik azt a főszabályt, amely szerint az 1215/2012 rendeletben meghatározott joghatósági szabályok megsértése nem vezethet az elismerés megtagadásához, mivel – ismétlem – a származási állam bíróságának joghatósága főszabály szerint nem vizsgálható felül.
47.      Ezen a következtetésen nem változtat az a tény, hogy az 1215/2012 rendelet elfogadásakor az uniós jogalkotó úgy döntött, hogy az 1215/2012 rendelet 31. cikkének (2) bekezdésében foglalt különös perfüggőségi  szabály révén javítsa a joghatósági megállapodások hatékonyságát.(25)
48.      Ezen a ponton emlékeztetni kívánok arra, hogy az 1215/2012 rendelet 29. cikkében előírt perfüggőségi  szabályok célja az, hogy kezeljék azt a (nem kívánatos) helyzetet, amikor azonos jogalapból származó, azonos felek közötti jogvitában különböző tagállamok bíróságai előtt párhuzamosan indítanak eljárást. E szabályok az eljárások egyszerű időrendje alapján, és az elsőként felhívott bíróságnak elsőbbséget biztosítva kezelik az említett helyzetet. Pontosabban: amennyiben egy ilyen jogvita már folyamatban van az A tagállam bíróságai előtt, a B tagállamban másodikként felhívott bíróságnak fel kell felfüggesztenie az eljárást mindaddig, amíg az első bíróság joghatóságának fennállása megállapításra nem került. Amikor ez megtörtént, a második bíróság köteles megállapítani saját joghatóságának hiányát.
49.      Ezek az általános szabályok már a 44/2001 rendeletben és annak jogelődjében, az 1968. évi Brüsszeli Egyezményben is szerepeltek.(26) Az 1215/2012/EK rendelet elfogadásakor az uniós jogalkotó megtartotta ezeket a szabályokat, de a joghatósági megállapodást érintő esetekre vonatkozóan kiegészítette azokat egy különös perfüggőségi  szabállyal.
50.      E különös szabály értelmében, amennyiben a felek közötti megállapodás egy adott tagállam bíróságára a jogvitájukra vonatkozóan kizárólagos joghatóságot ruház, a kikötött bíróság számára biztosítani kell, hogy elsőként határozhasson arról, hogy rendelkezik‑e joghatósággal a kereset elbírálására, még akkor is, ha nem ezt a bíróságot hívták fel először (fordított elsőbbség). Ez az 1215/2012 rendelet 31. cikkének (2) bekezdéséből következik, amelynek értelmében, amennyiben egy ilyen kikötött bíróságot hívnak fel, „egy másik tagállam bármely bírósága felfüggeszti az eljárást mindaddig, amíg a megállapodás alapján felhívott bíróság meg nem állapítja, hogy nem rendelkezik joghatósággal a megállapodás alapján”. Ezenfelül az 1215/2012 rendelet 31. cikkének (3) bekezdése alapján, amennyiben valamely kikötött bíróság megállapítja joghatóságát a megállapodással összhangban, az említett más bíróságok „megállapítj[ák] [saját] joghatóság[uk] hiányát”.
51.      Emlékeztetek arra, hogy ez a különös szabály „a kizárólagos joghatósági megállapodások hatékonyságának javítása és a visszaélésszerű perlési taktikák alkalmazásának visszaszorítása” érdekében került bevezetésre.(27) Ezek a kifejezések a gyakran „torpedó kereseteknek” nevezett helyzetekre utalnak, amelyek során – vitás helyzet esetén – az a fél, akinek nem érdeke, hogy a peres eljárás a kikötött bíróság előtt induljon meg, gyorsan benyújtja a keresetét (gyakran a felelősség nemleges megállapítása iránt) egy nem kikötött bírósághoz, különösen akkor, ha annak eljárásai közismerten elhúzódnak.
52.      Az általános perfüggőségi  szabály értelmében ez a megközelítés megakadályozta a kijelölt (másodikként felhívott) bíróságot az eljárás lefolytatásában, mivel az elsőként felhívott bíróság döntéséig fel kellett függesztenie az eljárást, és – amikor ez utóbbi bíróság (az 1215/2012 rendeletben meghatározott egyéb joghatósági alapon) megállapította joghatóságát – a joghatósági megállapodás ellenére meg kellett állapítania saját joghatósága hiányát. E szabályok szigorú alkalmazása tehát megfoszthatja a joghatósági megállapodásokat hatásuktól.(28) Amint azt már említettem, az 1215/2012 rendelet 31. cikkének (2) bekezdésében foglalt különleges perfüggőségi  szabály célja e feszültség feloldása.
53.      Ugyanakkor – amint arra a Bíróság a Gjensidige ítéletben, valamint a jelen eljárásban a Babcock, a spanyol kormány és a Bizottság is rámutatott – az uniós jogalkotó e különös szabály bevezetésekor nem módosította az 1215/2012 rendelet 45. cikkének (1) bekezdésében előírt megtagadási okokat.(29) Ez tükrözi az uniós jogalkotó azon döntését, hogy a joghatósági megállapodásokra vonatkozó (akkor új) védelmet nem terjeszti ki az elismerés szakaszára, hanem e szakaszban a kölcsönös elismerés elvét részesíti előnyben, amint arra a Bizottság rámutatott.(30)
54.      Ezzel szemben a német kormány véleménye szerint az a tény, hogy az 1215/2012 rendelet 45. cikkének (1) bekezdésében felsorolt megtagadási okok között az 1215/2012 rendelet 31. cikke (2) bekezdésének megsértése nem szerepel, nem az uniós jogalkotó szándékos mulasztása, hanem inkább szabályozási hézag. A német kormány szerint ez a hézag abból adódik, hogy az új perfüggőségi  szabály bevezetésekor az uniós jogalkotó abból a feltételezésből indult ki, hogy ezt a szabályt be fogják tartani. A német kormány ezért úgy véli, hogy az említett hiány nem döntő jelentőségű annak megállapítása szempontjából, hogy a jelen ügy körülményei között meg lehet‑e tagadni az elismerést.
55.      Ez az álláspont számomra nem meggyőző. Először is, a Bíróság a Gjensidige ítéletben egyértelműen elutasította a német kormány álláspontját, amiből az következik, hogy a fenti mulasztás éppen döntő jelentőségű. Másodszor, úgy vélem, hogy az a „feltételezés, hogy a szabályt be fogják tartani” minden bizonnyal jelen volt, amikor a jogalkotó bevezette azokat a joghatósági szabályokat, amelyek
– ellentétben a jelen ügyben vitatott szabályokkal – az elismerés megtagadásának okaiként az 1215/2012 rendelet 45. cikkének (1) bekezdésében tükröződnek. Az 1215/2012 rendeletben meghatározott joghatósági szabályok és az elismerés megtagadási okainak felsorolása közötti összehasonlítás viszont arra utal, hogy a jogalkotó nem hagyta figyelmen kívül azt a tényt, hogy a gyakorlatban előfordulhatnak hibák, de csak néhányat emelt ki közülük, amelyek az elismerés megtagadásához vezethetnek.
56.      Valójában – a német kormány álláspontjától eltekintve – a fenti megállapítás nem tűnik vitatottnak. A kérdést előterjesztő bíróság viszont az 1215/2012 rendelet által szabályozott elismerési rendszer egy másik dimenzióját veszi figyelembe, amelyre most térek ki.
C.      „Határozatnak” minősül‑e a valamely tagállam bírósága által a joghatósági megállapodás megsértésével hozott, saját joghatóságának fennállását megállapító közbenső határozat?
57.      Az 1215/2012 rendelet által a „határozatok” elismerésére és végrehajtására megállapított – az előző szakaszban leírt – szabályok alkalmazása feltételezi, hogy az érintett döntés ilyen határozatnak minősül. A kérdést előterjesztő bíróság kérdései valójában erre az alapvető feltételre vonatkoznak.
58.      Egy olyan következtetés levonása esetén ugyanis, miszerint a spanyol bíróságoknak a saját joghatóságukat megállapító, de
– ellentétben a Gjensidige ítélet alapjául szolgáló üggyel – a felek jogairól és kötelezettségeiről még nem döntő határozata nem minősül az 1215/2012 rendelet szerinti „határozatnak”, a másodikként felhívott bíróságok (jelen esetben a német bíróságok) nem lennének kötelesek azt elismerni. Más szóval – ahogy az érvelést értelmezem – rájuk nézve nem lenne kötelező az elsőként felhívott bíróságok (jelen esetben a spanyol bíróságok) által hozott joghatósági döntés, aminek következtében nem lennének kötelesek megállapítani saját joghatóságuk hiányát, és – a szóban forgó joghatósági megállapodásra hivatkozva – folytathatnák a Kanadevia keresetének elbírálását.
59.      Megjegyzem, a jelen eljárásban a felek és az egyéb érdekeltek a fentebb összefoglalt kérdésre javasolt válaszuk alapján két csoportra oszthatók. Egyrészt a Babcock, a spanyol és a cseh kormány, valamint a Bizottság úgy véli, hogy a szóban forgó közbenső határozathoz hasonló határozat az 1215/2012 rendelet 2. cikkének a) pontja szerinti „határozatnak” minősül (így azt az előző szakaszban ismertetett szabályok értelmében az Európai Unió egész területén el kell ismerni). Másrészt a Kanadevia és a ciprusi kormány ezzel ellentétes álláspontot képvisel, amely úgy tűnik, hogy a kérdést előterjesztő bíróság által is előnyben részesített megoldás.
60.      A fenti két álláspont közül lényegében az elsővel értek egyet.
61.      A következtetésemhez vezető okok megvilágítása érdekében néhány előzetes megjegyzést teszek a „határozat” fogalmával kapcsolatban (1), mielőtt rátérnék az uniós jog ezen önálló fogalmának értelmezésére a vonatkozó szöveg és kontextus (2), valamint a vonatkozó célkitűzések (3) figyelembevételével.
1.      A határozat fogalmával kapcsolatos előzetes megjegyzések
62.      Megjegyzem, hogy a kérdést előterjesztő bíróság az 1215/2012 rendelet 36. cikkének (1) bekezdésében szereplő „határozat” fogalmára vonatkozóan vár választ, amely cikk szerint „[a] valamely tagállamban hozott határozatot a többi tagállamban külön eljárás előírása nélkül elismerik”.
63.      Az említett fogalmat az 1215/2012 rendelet 2. cikkének a) pontja a következőképpen határozza meg: „valamely tagállam bírósága által hozott bármely határozat, elnevezésére való tekintet nélkül, beleértve az ítéletet, a végzést, a határozatot vagy a végrehajtási intézkedést, valamint a költségeknek és kiadásoknak a bíróság tisztviselője általi meghatározásáról szóló határozatot”. Ugyanez a rendelkezés kimondja továbbá, hogy „[az] [elismerésről és végrehajtásról szóló] III. fejezet alkalmazásában [az] magában foglalja azon ideiglenes intézkedéseket – beleértve a biztosítási intézkedéseket is – amelyeket az ügy érdemi elbírálása tekintetében e rendelet alapján joghatósággal rendelkező bíróság hozott”. Az 1215/2012 rendelet 2. cikkének a) pontja által e tekintetben előírt egyetlen korlátot az utolsó mondatban szereplő azon pontosítás jelenti, amely szerint a „határozat” fogalma „[n]em foglalja magában az olyan ideiglenes intézkedéseket
– beleértve a biztosítási intézkedéseket is –, amelyeket az ilyen bíróság az alperes idézése nélkül hozott, kivéve, ha az intézkedést tartalmazó határozatot a végrehajtást megelőzően kézbesítették az alperesnek”.
64.      Ezen túlmenően a Bíróságnak az 1968. évi Brüsszeli Egyezményről szóló ítéleteiből eredő ítélkezési gyakorlatából következik, hogy ezt az uniós jogi fogalmat tágan kell értelmezni.(31) Ezzel összhangban a Bíróság megállapította, hogy az „a tagállamok bíróságai által hozott bármely határozatot magában foglalhat, különbségtétel nélkül a szóban forgó határozat tartalmára, feltéve hogy a határozat a származási tagállamban különböző részletszabályok mellett kontradiktórius eljárás tárgyát képezte vagy képezhette”.(32)
65.      Különösen a Mærsk ítéletben a Bíróság alkalmazta az ítélet fogalmát az ideiglenes intézkedésekre és a biztosító intézkedésekre (például a hajótulajdonos felelősségének korlátozását ideiglenesen megállapító határozatra).(33) A Gothaer ítéletben a Bíróság továbbá megállapította, hogy ez olyan határozatot is magában foglal, amelyben egy tagállam bírósága joghatósági kikötés alapján (amely abban az ügyben kizárólagos joghatóságot ruházott az izlandi bíróságokra) állapította meg joghatósága hiányát.(34)
66.      Ezen általános szempontok áttekintését követően most annak a konkrétabb vizsgálatára térek rá, hogy a „határozat” fogalma kiterjed‑e a valamely tagállam bíróságának saját joghatóságát megállapító, de a felek jogairól és kötelezettségeiről még nem döntő (a joghatósági megállapodást megsértő) közbenső határozatra.
2.      Szó szerinti és a rendszertani értelmezés
67.      Először is, ami a „határozatnak” az 1215/2012 rendelet 2. cikkének a) pontjában meghatározott fogalmát illeti, annak tág megfogalmazása nem teszi lehetővé, hogy az olyan közbenső határozatot, mint a jelen ügyben szóban forgó, kizárják annak hatálya alól, amint azt a kérdést előterjesztő bíróság is elismerte. Továbbá nem tűnik vitatottnak az sem, hogy az említett határozat „a származási tagállamban különböző részletszabályok mellett kontradiktórius eljárás tárgyát képezte vagy képezhette” a fenti 64. pontban hivatkozott ítélkezési gyakorlat alapján.
68.      A fent hivatkozott  Maersk ítélet és Gothaer ítélet különösen relevánsnak tűnik a jelen ügyben, mivel a „határozat” fogalommeghatározása által sugallt tág értelmezést alkalmaznak, és ezért a Babcock hivatkozott rájuk annak alátámasztása érdekében, hogy az eljárási határozatok (amelyek a kereset érdeméről nem döntenek) nincsenek kizárva a „határozat” fogalmából.
69.      Természetesen egyetértek a kérdést előterjesztő bírósággal abban, hogy e két ítélet egyike sem érinti közvetlenül a jelen ügyben szóban forgó közbenső határozathoz hasonló határozatot. Egyrészt egy ideiglenes intézkedés (mint amelyik a Maersk ítélet tárgyát képezi)
– ellentétben a jelen ügyben vizsgált határozattal – meghatározza a felek jogait és kötelezettségeit (jóllehet csak ideiglenesen). Másrészt a joghatóság hiányát egy másik (harmadik országbeli) bíróság javára megállapító, joghatósági megállapodáson alapuló határozat (amely a Gothaer ítélet tárgyát képezi) lezárja az eljárást, ellentétben a jelen ügyben szóban forgó közbenső határozattal (amely megerősíti a kereset elbírálására vonatkozó joghatóságot).
70.      Az a tény azonban, hogy az alapeljárás tárgyát képező határozat bizonyos szempontból eltér a Maersk ítéletben és a Gothaer ítéletben vizsgált határozatoktól, nem jelenti automatikusan azt, hogy az ne tartozhatna a „határozat” fogalma alá. Sőt, éppen ellenkezőleg: e fogalom tág meghatározása fényében nem értem, hogyan lehetne kivonni e fogalom hatálya alól a „pusztán” joghatóságot megállapító (a joghatósági megállapodást esetlegesen megsértő), de – szemben más határozattal – a felek jogairól és kötelezettségeiről nem döntő határozatot. Ezt a következtetést nem érinti a kérdést előterjesztő bíróság és a német kormány által benyújtott észrevétel, miszerint az ilyen kizárást az indokolja, hogy a szóban forgó közbenső határozatnak a (folyamatban lévő) eljáráson belül „kizárólag belső” hatása van.
71.      Természetesen nem nehéz belátni, hogy a kizárólag a joghatóságra vonatkozó határozat miben különbözik a felek jogairól és kötelezettségeiről is döntő határozattól (vagy éppen attól, amely a joghatóság és az ügy érdeme tekintetében egyaránt állást foglal). Készséggel elismerem azt is, hogy a bírósági határozatoknak számos konkrét kategóriája létezik a nemzeti jogrendekben, amiből a nemzeti jog alapján különböző jogkövetkezmények származhatnak.
72.      A Bíróság azonban többször is kifejtette, hogy az 1215/2012 rendeletben használt fogalmakat önállóan kell értelmezni, ami – amint arra már utaltam – a szóban forgó fogalomra is vonatkozik.
73.      Kétségtelen, hogy valamely fél általában azért kéri egy határozat elismerését, hogy érvényesítsen egy anyagi jogot, amely számára biztosított, vagy amelynek fennállását megállapították, és így tovább. A „határozat” fogalommeghatározásában azonban semmi nem utal arra, hogy az uniós jogalkotó az elismerhető bírósági határozatok körét valamely konkrét tartalommal rendelkező határozatokra kívánta volna korlátozni (például olyanokra, amelyek jogokat és kötelezettségeket is meghatároznak, és nem csupán a joghatósággal kapcsolatosak). Éppen ellenkezőleg – és amint azt a fenti 64. pontban már megjegyeztem –, a Bíróság kizárta annak lehetőségét, hogy egy bírósági határozat éppen a tartalmától függően minősülhessen „határozatnak”. E tekintetben emlékeztetek arra, hogy a Gothaer ítéletben a Bíróság a joghatóság hiányának megállapítását is belefoglalta az említett fogalomba, függetlenül attól, hogy a kérdést előterjesztő bíróság abban az ügyben hasonló aggályokat vetett fel, amikor rámutatott a joghatóság hiányát megállapító határozatoknak a nemzeti jogirodalmi besorolásával kapcsolatos sajátosságaira.(35)
74.      Ami a „határozat” fogalmának körét illeti, úgy vélem, hogy a szóban forgó közbenső határozathoz hasonló határozatoknak a „határozat” fogalmába való bevonása különösen a perfüggőségi helyzetekben releváns.
75.      Meg kell jegyezni, hogy az 1215/2012 rendelet 29. cikkének (1) és (3) bekezdésében meghatározott általános perfüggőségi  szabályok értelmében, amennyiben az elsőként felhívott bíróság megállapítja joghatóságát, aktiválódik az arra vonatkozó kötelezettség, hogy a később felhívott bíróságnak, amely előtt azonos jogalapon, azonos felek között indítottak eljárást, meg kell állapítania joghatósága hiányát. Ez a kötelezettség értelemszerűen alkalmazandó az 1215/2012 rendelet 31. cikkének (2) és (3) bekezdésében foglalt, a különös perfüggőségi  szabály szerinti fordított időrendi szabály alapján nem kikötött bíróságra is, amennyiben a kizárólagos joghatósági megállapodásban kikötött bíróság megállapítja joghatóságát.
76.      E tekintetben nem világos, hogy miként lehetne biztosítani az említett – a joghatóság hiányának megállapítására vonatkozó – kötelezettségek megfelelő működését, ha egy „pusztán” joghatósági megállapítást tartalmazó bírósági határozat nem tartozna az elismerhető (és kötelezően elismerendő) „határozat” fogalmába.
77.      Egy olyan álláspont elfogadása ugyanis, miszerint az ilyen „önálló” joghatósági megállapítások nem tekinthetők kötelezően elismerendő „határozatoknak”, azzal járna, hogy a bíróság, amely nem állapíthatja meg elsőként, hogy a vonatkozó perfüggőségi  szabály alapján rendelkezik‑e joghatósággal, nem lenne köteles megállapítani joghatósága hiányát, ha az „elsőbbséget élvező” bíróság joghatóságát megállapították (közbenső határozatban). Ez viszont azzal a kockázattal jár, hogy az 1215/2012 rendelet szerinti perfüggőségi  szabályokat megfosztják gyakorlati hatásuktól (függetlenül attól, hogy az adott helyzet az általános vagy a különös perfüggőségi  szabály hatálya alá tartozik‑e).
78.      Ugyanakkor így joggal vethető fel, hogy a perfüggőségi  szabály alkalmazása nem függ attól, hogy az elismerésnek az 1215/2012 rendelet 36. cikkének (1) bekezdése szerinti fogalma aktiválódik‑e. Lehet ugyanis azzal érvelni, hogy egy kizárólag joghatósági megállapítást tartalmazó határozatnak nincs – az anyagi jogok és a megfelelő kötelezettségek értelmében vett – „végrehajtható” tartalma, amelyre az elismerési és végrehajtási szabályokat eredetileg bevezették.(36) Így továbbá azzal is lehet érvelni, hogy a kötelezettség, miszerint többek között meg kell állapítani a joghatóság hiányát, ha az „elsőbbséget élvező” bíróság joghatóságát megállapították, az 1215/2012 rendelet 29. cikkének (3) bekezdésében és 31. cikkének (3) bekezdésében meghatározott különös kötelezettségekből ered. Ezen érvelést folytatva arra a következtetésre lehet jutni, hogy az említett rendelet 2. cikkének a) pontja szerinti „határozat” megléte nem szükséges e kötelezettség aktiválódásához.
79.      A Gothaer ítéletből azonban az következik, hogy a kizárólag joghatósági megállapításokat tartalmazó határozatok igenis elismerhető „határozatoknak” minősülnek. Ezért – hacsak nem kívánja felülvizsgálni ezt a következtetést(37) – az ezzel ellentétes álláspont jelen ügyben történő elfogadása ellentmondásban állna a Bíróság ítélkezési gyakorlatával. Számomra ugyanis nem világos, hogy a joghatóság hiányát megállapító határozat által előidézett – a Gothaer ítélet tárgyát képező – helyzet miben különbözik a joghatóságot megerősítő határozatból fakadó – jelen ügyben vitatott – helyzettől, ha mindkét helyzet kapcsán a szóban forgó határozatok tartalma a konkrét vizsgálódási szempont.
80.      Ezzel összefüggésben számomra úgy tűnik, hogy a jelen ügyben szóban forgó közbenső határozathoz hasonló határozatnak az elismerhető „határozat” fogalmába való felvétele elkerüli azt a kockázatot, hogy a joghatóság hiányának a perfüggőségi szabályok szerinti megállapítására vonatkozó kötelezettséget azzal az indokkal nem tartják tiszteletben, hogy a csupán a kereset elbírálására vonatkozó joghatóságot megerősítő határozatnak nincs végrehajtható tartalma, és ezért nem részesülhet a kölcsönös elismerés előnyeiben.
81.      Mindazonáltal azt az álláspontot, miszerint a bíróságnak csupán a kereset elbírálására vonatkozó joghatóságát megerősítő közbenső határozat az 1215/2012 rendelet 2. cikkének a) pontja és 36. cikkének (1) bekezdése szerinti „határozat” fogalmába tartozik, az említett rendelet által kitűzött vonatkozó célokra tekintettel még meg kell vizsgálni.
3.      A vonatkozó célok figyelembevétele
82.      Meglehetősen egyértelmű, hogy az a következtetés, miszerint a szóban forgó közbenső határozat az 1215/2012 rendelet 2. cikkének a) pontja és 36. cikkének (1) bekezdése szerinti „határozatnak” minősül, összhangban áll a kölcsönös bizalom elvével és az ítéletek szabad mozgásának biztosítására irányuló céllal. Meg kell azonban még vizsgálni, hogy szükséges‑e ezen álláspont módosítása a joghatósági megállapodások gyakorlati hatásának védelmére irányuló konkrét cél fényében, amelyet – amint azt már kifejtettem – az 1215/2012 rendelet a 31. cikke (2) bekezdésében foglalt perfüggőségi  szabály révén kíván elérni (amint azt az említett rendelet (22) preambulumbekezdése is elismeri).
83.      A kérdést előterjesztő bíróság úgy véli, hogy a szóban forgó közbenső határozat kötelezően elismerendő „határozatnak” minősítése e megállapodásokat megfosztaná gyakorlati hatásuktól. Sőt, a határozat annak ellenére történő elismerése, hogy a spanyol bíróságok annak meghozatala során figyelmen kívül hagyták az 1215/2012 rendelet 31. cikkének (2) bekezdését, lényegében olyan eredményhez vezetne, amely a különös perfüggőségi  szabály elfogadása előtt állt volna elő, és amelyet ez a szabály – amint arra a Kanadevia lényegében rámutatott – éppen elkerülni kíván (a fenti 49–51. pont).
84.      Amint arra a jelen indítvány bevezető részében már utaltam, a kérdést előterjesztő bíróság úgy véli, hogy – a Gjensidige ítélet alapjául szolgáló helyzettől eltérően – a keresetre vonatkozóan még nem hoztak érdemi döntést, és ezért még nem késő az ügyet helyes joghatósági alapra helyezni, mivel továbbra is lehetséges, hogy az elsőként felhívott bíróságok (jelen esetben a spanyol bíróságok) tiszteletben tartsák a 2015/2012 rendelet 31. cikkének (2) bekezdéséből eredő szabályt azáltal, hogy az eljárást a kikötött bíróság javára felfüggesztik. A kérdést előterjesztő bíróság úgy véli, hogy ez a spanyol bíróságok által a spanyol jog alapján hozott joghatósági megállapításhoz kapcsolódó bármilyen jogerőtől függetlenül így van, mivel az uniós jog elsőbbségének érvényesülnie kell.
85.      Hasonlóképpen a német és a ciprusi kormány is úgy véli, hogy a „határozat” fogalmát szigorúan kell értelmezni (a Bíróság e fogalomra vonatkozó ítélkezési gyakorlatában követett megközelítéstől való kivételes eltérésként). A német kormány elismeri, hogy ez a megszorító értelmezés korlátozná a kölcsönös elismerés kötelezettségét, és hatással lenne a kölcsönös bizalom elvére. Ugyanakkor úgy véli, hogy ez a hatás a szóban forgó közbenső határozat korábban említett „belső hatásai” miatt minimális. E kormány úgy véli, hogy a kölcsönös bizalom elvére gyakorolt hatás valójában sokkal nagyobb lenne, ha a 2015/2015 rendelet 31. cikke (2) bekezdésének megsértésével hozott határozat részesülne az elismerés előnyeiben.
86.      Bár elismerem, hogy a joghatósági megállapodások gyakorlati hatásainak védelme jogosan ad aggodalomra okot, úgy vélem, hogy az 1215/2012 rendelet 31. cikkének (2) bekezdésében foglalt különös perfüggőségi  szabály alapján e megállapodásokra vonatkozóan biztosított védelem nem indokolja, hogy a kizárólag joghatósági megállapításokat tartalmazó határozatokat kizárják az 1215/2012 rendelet értelmében vett „határozat” fogalmából.
87.      Először is emlékeztetek arra, hogy az említett rendelet azon az előfeltevésen alapul, hogy a tagállamok bíróságai a joghatósági szabályok alkalmazása tekintetében alapvetően egyenrangúak. Ez az előfeltevés a kölcsönös bizalom elvén alapul, amely az 1215/2012 rendelet alapját képezi, és amely kifejezetten megjelenik az elismerés megtagadási okainak kimerítő felsorolásában (a joghatósági megállapodás vagy éppen a perfüggőségi szabályok megsértése nem szerepel ebben a felsorolásban). Az említett rendelet rendszere – azáltal, hogy az elismerés megtagadására csak korlátozott számú okot határoz meg – így megköveteli, hogy amennyiben az alperes meg kívánja támadni a származási állam joghatóságát, azt az adott tagállam jogorvoslati rendszerének igénybevételével tegye meg.(38)
88.      Egy olyan – az 1215/2012 rendelet rendszerével ellentétes – következtetés azonban, miszerint a pusztán joghatóságot megállapító (a joghatósági megállapodás megsértésével hozott) határozat nem minősül az 1215/2012 rendelet értelmében vett „határozatnak”, a bírósági megállapítások egy olyan új kategóriájának bevezetésével lenne egyenértékű, amelyre nem vonatkozik a kölcsönös elismerés kötelezettsége, ami gyakorlatilag az említett elv alóli, nem szabályozott kivételt teremtene.(39)
89.      Másodszor, az ellentétes álláspont gyakorlatilag azt jelentené, hogy a kizárólagos joghatóságát a figyelmen kívül hagyott joghatósági megállapodás alapján megállapító bíróság elbírálhatná a keresetet, ami két párhuzamos eljárást tartana fenn, és ezáltal egymással ellentétes ítéletek kockázatát eredményezné. Az uniós jogalkotó azonban az 1205/2015 rendelet 31. cikkének (2) és (3) bekezdésében szereplő különös perfüggőségi  szabály (valamint az említett rendelet 29. cikkének (1) és (3) bekezdésében szereplő általános perfüggőségi  szabály) révén pontosan ezt kívánta elkerülni.(40) E tekintetben úgy vélem, hogy amennyiben a párhuzamos eljárások összehangolása az 1215/2012 rendelet 31. cikkének (2) bekezdésében foglalt különös perfüggőségi  szabály révén azért nem biztosítható, mert azt nem tartották be, a joghatósági megállapodás betartásának megkövetelése (valamint, hogy a kikötött bíróságok ebből következően elbírálhatják a kereset) kifejezetten ellentétes lenne a párhuzamos eljárások és az egymással ellentétes ítéletek elkerülésére vonatkozó célkitűzéssel. Ezért úgy vélem, hogy az említett cél elérését leginkább elősegítő (és tágabb értelemben a hatékony igazságszolgáltatás célját előmozdító) megoldás az 1215/2012 rendelet 29. cikkének (3) bekezdésében foglalt szabályban található.(41)
90.      Egy ilyen megoldás azt jelentené, hogy amennyiben a kizárólagos joghatósági megállapodásban kikötött bíróságtól eltérő bíróság határoz elsőként (olyan közbenső határozat meghozatalával, amelyben joghatóságát a joghatósági megállapodás és az 1215/2012 rendelet 31. cikkének (2) bekezdésében meghatározott perfüggőségi  szabály megsértésével állapítja meg), a megállapodásban kikötött bíróságnak az említett rendelet 29. cikkének (3) bekezdésében meghatározott általános perfüggőségi  szabály alapján meg kell állapítania a joghatósága hiányát. Úgy vélem ugyanis, hogy amint egyértelművé válik, hogy a párhuzamos eljárások fennállása az 1215/2012 rendelet 31. cikkének (2) bekezdésében foglalt mechanizmus révén nem kerülhető el, és a joghatósági megállapodásban kikötött bíróságtól eltérő bíróság határoz elsőként (azáltal, hogy megállapítja joghatóságát), az említett párhuzamos eljárásokra az 1215/2012 rendelet 29. cikkében előírt általános perfüggőségi  szabály válik alkalmazandóvá.
91.      Ez utóbbi tekintetben – valamint a kérdést előterjesztő bíróság és a Kanadevia által felvetett konkrét aggályra válaszul – nem gondolom, hogy egy ilyen következtetés negatív joghatósági ütközéshez vezetne (amelynek következtében a joghatósági szabályok alkalmazása azt eredményezné, hogy egyetlen bíróság sem rendelkezik joghatósággal a kereset elbírálására). A kérdést előterjesztő bíróság konkrétan úgy véli, hogy ilyen helyzet akkor állhatna elő, ha a német bíróságok a joghatósági megállapodás ellenére megállapítanák joghatóságuk hiányát, a spanyol bíróságok pedig megváltoztatnák döntésüket, ami a kérdést előterjesztő bíróság szerint sérti az 1215/2012 rendelet 31. cikkének (2) bekezdését (ami – ha jól értem az érvelést – még valószínűbbé tesz egy ilyen döntésváltoztatást).
92.      Egy valóban fontos aggályról van szó. Ennek magyarázata az, hogy az 1215/2012 rendeletben meghatározott perfüggőségi  szabályok elsősorban a pozitív joghatósági ütközések (és az azokból fakadó, esetlegesen ellentmondó ítéletek problémája) elkerülését célozzák. Ugyanakkor egyértelmű, hogy az említett rendeletet természetesen oly módon kell értelmezni, hogy az biztosítsa az Európai Unió Alapjogi Chartájának 47. cikkében garantált hatékony bírói jogvédelemhez való jog tiszteletben tartását.
93.      E tekintetben az előzetes döntéshozatalra utaló végzésből nem derül ki teljesen egyértelműen, hogy a spanyol bíróságok határozata a spanyol jog szerint lezárja‑e az eljárást. A spanyol kormány azonban a tárgyaláson kifejtette, hogy az lezárja az eljárást (vagyis a spanyol bíróságok joghatóságát már nem lehet vitatni).
94.      Egyrészt ezt a szempontot első látásra lehet irrelevánsnak tekinteni, mivel – amint azt a Babcock, a cseh kormány és a Bizottság is előadta – az ítélet elismerése nem függ attól, hogy az lezárja‑e az eljárást. Az 1215/2012 rendelet 38. cikkének a) pontja ugyanis előírja, hogy „[a]z a bíróság vagy hatóság, amely előtt valamely más tagállamban hozott határozatra hivatkoznak, teljes egészében vagy részben felfüggesztheti az eljárást, ha: a) a határozat ellen az eredeti eljárás helye szerinti tagállamban jogorvoslati kérelmet nyújtanak be”.(42) Ebből a contrario érveléssel következik, hogy a határozat elismerése az adott határozat származási államának jogszabályai szerinti jogerő hiányában is lehetséges.
95.      Másrészt viszont emlékeztetek arra, hogy az 1215/2012 rendelet mindkét perfüggőségi  szabálya értelmében a bíróságnak akkor keletkezik a joghatósága hiányának egy másik bíróság javára történő megállapítására vonatkozó kötelezettsége, ha az „elsőbbséget élvező” bíróság már megállapította joghatóságát. A vonatkozó szabályok szövege nem tisztázza, hogy ezt a pillanatot hogyan kell meghatározni. A Bíróság azonban lényegében kifejtette, hogy az „elsőbbséget élvező” bíróság akkor állapítja meg joghatóságát, ha „nem állapította meg hivatalból a joghatóságának hiányát”, és ha „[a joghatóságát] korábban vagy azon álláspont előterjesztésének időpontjáig, amely a nemzeti eljárásjoga értelmében első védekezésnek tekintendő, egyik fél sem vitatta” (mivel attól az időponttól kezdve a felek magát a joghatóságot főszabály szerint már nem vitathatják az eljárásban).(43) A Bíróság arra a következtetésre jutott, hogy egy ilyen megoldás nem jár a negatív joghatósági ütközés kockázatával, mivel lényegében az elsőként felhívott bíróság joghatósága (az általános perfüggőségi  szabály alapján) már nem vitatható.(44)
96.      Úgy vélem, hogy a joghatóság megállapítására vonatkozó időpontnak a perfüggőségi  szabályok alkalmazása céljából történő meghatározása egy olyan pillanatban, amikor ez a joghatóság már nem vitatható, azt jelenti, hogy a joghatóság hiányának az 1215/2012 rendelet 29. cikkének (3) bekezdése (vagy az említett rendelet 31. cikkének (3) bekezdése) szerinti megtagadására vonatkozó kötelezettség az eljárás több szakaszában is keletkezhet, attól függően, hogy az alperes még vitathatja‑e a joghatóságot. A joghatóság – jogerő  miatti – vitatásának határideje az elsőfokú határozat kihirdetése utáni, vagy – akár egy későbbi szakaszban – a fellebbviteli eljárás alatti időpontra is eshet (attól függően, hogy az alperes a vonatkozó eljárási szabályok alapján első fokon és a fellebbviteli eljárásban vitatta‑e a joghatóságot).(45) Ezért úgy vélem, hogy az egymásnak ellentmondó ítéletek kockázatának megelőzésére és az igazságszolgáltatás
– perfüggőségi  szabályból is fakadó – hatékony működésének biztosítására irányuló célokat az szolgálja legjobban, ha a joghatóság az adott pillanatra – és nem csupán az elsőfokú határozat meghozatalára – vonatkozóan kerül megállapításra (tekintettel arra is, hogy ez a pillanat akár egy határozat meghozatala előtt is bekövetkezhet). Így az „elsőbbséget nem élvező” bíróság csak akkor állapítja meg joghatósága hiányát, ha biztonsággal feltételezhető, hogy az „elsőbbséget élvező” bíróság lefolytatja az ügy érdemi vizsgálatát. Ezenkívül a párhuzamos eljárásoknak az esetleges fellebbviteli szakaszig történő elhúzódásából származó negatív következmények legalábbis minimálisak, mivel az „elsőbbséget nem élvező” bíróság előtt folyamatban lévő eljárásokat általában felfüggesztik.
97.      Ez az eredmény eltér az 1215/2012 rendelet 38. cikkének a) pontjában foglalt szabálytól, amely szerint az a tény, hogy egy határozat ellen egy tagállamban jogorvoslati kérelmet nyújtanak be, nem akadályozza meg annak elismerését egy másik tagállamban („felfüggesztheti az eljárást, ha […] a határozat ellen […] jogorvoslati kérelmet nyújtanak be” [kiemelés tőlem]).
98.      Emiatt úgy tűnik számomra, hogy míg a pusztán joghatósági tartalmú határozat elismerésének kötelezettsége attól függetlenül keletkezhet, hogy lezárja‑e az eljárást vagy sem (amint az az 1215/2012 rendelet 38. cikkének a) pontjából következik), az olyan helyzet, mint a kérdést előterjesztő bíróság előtti  perfüggőségi  helyzet gyakorlati megoldása szempontjából relevánsabb az a tény, hogy a joghatóság hiányának megállapítására vonatkozóan a figyelmen kívül hagyott joghatósági megállapodásban kikötött bíróságot az 2012/2015 rendelet 29. cikkének (3) bekezdése alapján terhelő kötelezettség csak akkor keletkezik, ha az elsőként felhívott bíróság joghatósága a fent leírt módon megállapítást nyert (amikor a joghatóság már nem vitatható).
99.      Végezetül megjegyzem, hogy a kérdést előterjesztő bíróság (értelmezésem szerint, a negatív joghatósági ütközés kockázatából fakadó aggályok alternatívájaként) továbbá úgy véli, hogy amennyiben a spanyol bíróságok határozata jogerőre emelkedett (vagyis már nem vitatható), akkor ezeket a bíróságokat nem lehet megakadályozni abban, hogy megváltoztassák eljárásuk irányát, és úgy döntsenek, hogy betartják az 1215/2012 rendelet 31. cikkének (2) bekezdését annak érdekében, hogy az ügyet helyes joghatósági alapra helyezzék.
100. A fentebb levont következtetésem e megfontolást okafogyottá teszi. A teljesség kedvéért azonban megjegyzem, hogy nem gondolom, hogy a joghatósági megállapításnak a nem kikötött bíróság tagállamának jogszabályain alapuló esetleges jogereje könnyedén – pusztán az uniós jog elsőbbségére való hivatkozással – megszüntethető lenne.
101. Valójában az uniós jog alapján nem áll fenn olyan általános kötelezettség, amely előírná „a nemzeti bíróságnak, hogy eltérjen a bírósági határozatokat jogerőre emelő belső eljárási szabályok alkalmazásától, még akkor sem, ha ez lehetővé tenné az uniós joggal összeegyeztethetetlen nemzeti helyzet orvoslását”.(46) A Bíróság ismételten emlékeztet jogerő elvének fontosságára, amelyet
– egyszerűen megfogalmazva – a jog és a jogviszonyok stabilitásának biztosítása iránti érdek, valamint az igazságszolgáltatás hatékony működése indokol.(47) Noha a Bíróság kétségtelenül több korlátozott kivételt is megállapított ezen előfeltevés alól, azok egyike sem tűnik alkalmazhatónak a jelen ügyben.(48) Mindenesetre ezt a kérdést az egyenértékűség és a tényleges érvényesülés elveinek fényében kellene vizsgálni, amelyek az EUSZ 4. cikk (3) bekezdésében rögzített lojális együttműködésre vonatkozó kötelezettséggel összhangban keretezik a tagállamok eljárási autonómiájának gyakorlását.(49) Ugyanakkor a fenti javaslatomra tekintettel ezekre az általános megjegyzésekre szorítkozom, és nem tartom szükségesnek az ügy ezen szempontjának mélyebb vizsgálatát.
102. A fentiekre tekintettel arra a következtetésre jutok, hogy az 1215/2012 rendelet 2. cikkének a) pontját és 36. cikkének (1) bekezdését úgy kell értelmezni, hogy az említett rendelkezések szerinti „határozat” fogalma magában foglalja az elsőként felhívott tagállami bíróságnak a saját joghatóságát megállapító (az ügy érdemi vizsgálatát még nélkülöző), az említett rendelet 31. cikke (2) bekezdésének megsértésével hozott határozatát. Ezen túlmenően, míg az ilyen határozat elismerésének kötelezettsége attól függetlenül keletkezik, hogy az adott határozat lezárja‑e az eljárást vagy sem, addig a joghatóság hiányának megállapítására vonatkozóan a figyelmen kívül hagyott joghatósági megállapodásban kikötött, másodikként felhívott bíróságot az 1215/2012 rendelet 29. cikkének (3) bekezdése alapján terhelő kötelezettség csak akkor keletkezik, ha az elsőként felhívott (nem kikötött) bíróság joghatósága az 1215/2012 rendelet 29. cikkének (1) bekezdése értelmében megállapítást nyert, vagyis amikor az ilyen joghatóság a folyamatban lévő eljárásban már nem vitatható.
V.      Végkövetkeztetés
103. A fenti megfontolások alapján azt javaslom, hogy a Bíróság a Bundesgerichtshof (szövetségi legfelsőbb bíróság, Németország) számára a következő választ adja:
„Az 1215/2012 rendelet 2. cikkének a) pontját és 36. cikkének (1) bekezdését úgy kell értelmezni, hogy az említett rendelkezések szerinti »határozat« fogalma magában foglalja az elsőként felhívott tagállami bíróságnak a saját joghatóságát megállapító (az ügy érdemi vizsgálatát még nélkülöző), az említett rendelet 31. cikke (2) bekezdésének megsértésével hozott határozatát.
Míg az ilyen határozat elismerésének kötelezettsége attól függetlenül keletkezik, hogy az adott határozat lezárja‑e az eljárást vagy sem, addig a joghatóság hiányának megállapítására vonatkozóan a figyelmen kívül hagyott joghatósági megállapodásban kikötött, másodikként felhívott bíróságot az 1215/2012 rendelet 29. cikkének (3) bekezdése alapján terhelő kötelezettség csak akkor keletkezik, ha az elsőként felhívott (nem kikötött) bíróság joghatósága az 1215/2012 rendelet 29. cikkének (3) bekezdése értelmében megállapítást nyert, vagyis amikor az ilyen joghatóság a folyamatban lévő eljárásban már nem vitatható.”
1      Eredeti nyelv: angol.
2      A polgári és kereskedelmi ügyekben a joghatóságról, valamint a határozatok elismeréséről és végrehajtásáról szóló, 2012. december 12‑i 1215/2012/EU európai parlamenti és tanácsi rendelet (Átdolgozás) (HL 2012. L 351., 1. o.).
3      A kérdést előterjesztő bíróság úgy véli, hogy az említett eljárásokat nem az 1215/2012 rendelet 29. cikkének (1) bekezdése szerinti „azonos jogalapon” indították, amivel később foglalkozom.
4      Amint az az alábbiakban részletesebben kifejtésre kerül, az 1215/2012 rendelet 31. cikkének (2) bekezdése szerint, amennyiben a felek közötti megállapodás kizárólagos joghatóságot ruház egy adott tagállam bíróságára, a kikötött bíróságnak elsőbbséget kell biztosítani annak megállapítására, hogy joghatósággal rendelkezik‑e a kereset elbírálására, még akkor is, ha nem elsőként hívták fel.
5      Az 1215/2012 rendelet 36. cikkének (1) bekezdése előírja, hogy „[a] valamely tagállamban hozott határozatot a többi tagállamban külön eljárás előírása nélkül elismerik”.
6      Lásd: 2024. március 21‑i Gjensidige ítélet (C‑90/22, EU:C:2024:252; a továbbiakban:
Gjensidige ítélet).
7      Az előzetes döntéshozatalra utaló végzés a Kanadeviának az említett eljárásban való részvételére vonatkozóan nem tartalmaz további részleteket.
8      Az előzetes döntéshozatalra utaló végzésből kitűnik, hogy az Oberlandesgericht Kölnhöz (kölni regionális felsőbíróság, Németország) e tekintetben kétségeket fogalmazott meg.
9      Lásd e tekintetben különösen: 2021. október 6‑i Consorzio Italian Management és Catania Multiservizi ítélet (C‑561/19, EU:C:2021:799, 35. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
10      Lásd e tekintetben: 2025. április 29‑i Prezydent Miasta Mielca ítélet (C‑453/23, EU:C:2025:285, 26. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
11      Lásd: a Procureur de la République ügyre (Európai elfogatóparancs és kiadatási kérelem ütközése) vonatkozó indítványom (C‑763/22, EU:C:2024:707, 84. pont és 33. lábjegyzet). Továbbá ezzel összefüggésben emlékeztetek arra, hogy a feleknek nincs szubjektív joguk egy adott kérdésnek az EUMSZ 267. cikk szerinti eljárás keretében történő előterjesztésére. Lásd: 2021. október 6‑i Consorzio Italian Management és Catania Multiservizi ítélet (C‑561/19, EU:C:2021:799, 54. és 55. pont); a Centro Petroli Roma – II ügyre vonatkozó indítványom (C‑386/24, EU:C:2025:775, 49. és 50. pont).
12      Az 1215/2012 rendelet 39. cikke értelmében „[a] valamely tagállamban hozott, az adott tagállamban végrehajtható határozat egy másik tagállamban is végrehajtható anélkül, hogy azt végrehajthatóvá kellene nyilvánítani.”.
13      Lásd e tekintetben az 1215/2012 rendelet (3) és (26) preambulumbekezdését. Lásd például: Gjensidige ítélet, 60. pont, valamint a Spielerschutz Sigma ügyre (C‑683/24, 96. pont) vonatkozó, a jelen indítvánnyal azonos napon ismertetett indítványom.
14      Lásd különösen az 1215/2012 rendelet (4), (6) és (26) preambulumbekezdését.
15      Az 1215/2015 rendelet 52. cikke előírja, hogy „[a] valamely tagállamban hozott határozatot érdemben semmilyen körülmények között sem lehet felülvizsgálni a címzett tagállamban”.
16      Az 1215/2012 rendelet 45. cikkének (3) bekezdése. A Jenard‑jelentés szerint „[az] érdemi felülvizsgálat hiányából a származási állam igazságszolgáltatásába vetett teljes bizalom következik; e bizalomnak a határozat megalapozottságát illetően szokásosan ki kell terjednie a [harmonizált] joghatósági szabályoknak a bíróság általi alkalmazására”, a polgári és kereskedelmi ügyekben a joghatóságról, valamint a határozatok végrehajtásáról szóló (1986. szeptember 27‑én Brüsszelben aláírt) egyezményről P. Jenard által készített jelentés (HL 1979. C 59., 1. o.), 46. o. (a továbbiakban: Jenard‑jelentés). A Bíróság idézi ezt a részletet a 2012. november 15‑i Gothaer Allgemeine Versicherung és társai ítéletében (C‑456/11, a továbbiakban: Gothaer ítélet, EU:C:2012:719, 37. pont).
17      Lásd például: Bot főtanácsnok Gothaer Allgemeine Versicherung és társai ügyre vonatkozó indítványa (C‑456/11, a továbbiakban: a Gothaer ügyre vonatkozó indítvány, EU:C:2012:554, 72., 73. és 75. pont).
18      A Gjensidige ítélet 46. pontja, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat. A 44/2001 rendelettel összefüggésben lásd például: Gothaer ítélet, 35. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat. Az 1968. évi Brüsszeli Egyezménnyel összefüggésben lásd: 2000. március 28‑i Krombach ítélet (C‑7/98, EU:C:2000:164, 31. pont) és az 1991. június 27‑i Overseas Union Insurance és társai ítélet (C‑351/89, EU:C:1991:279, 23. és 24. pont). Emlékeztetek arra, hogy „[m]ivel az 1215/2012 rendelet hatályon kívül helyezte és felváltotta a 44/2001 rendeletet, amely maga is a Brüsszeli Egyezmény helyébe lépett, a Bíróság által az egyik jogi eszköz rendelkezéseire vonatkozóan adott értelmezés a másik jogi eszköz rendelkezéseire is érvényes, ha ezek a rendelkezések egyenértékűnek tekinthetők”. Lásd például: Gjensidige ítélet, 40. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot.
19      Megjegyzem, hogy a Gjensidige ítélet alapjául szolgáló tényállásra az 1978. július 5‑én, Genfben aláírt jegyzőkönyvvel módosított, a Nemzetközi Közúti Árufuvarozási Szerződésről szóló, 1956. május 19‑én Genfben aláírt egyezmény volt irányadó. Mivel azonban a későbbi egyezmény nem tartalmaz konkrét szabályokat az elismerésre vonatkozóan, ezt a szempontot az 1215/2012 rendelet szabályozza (és ezért a Bíróság is ezt a rendeletet vette figyelembe az említett szempont vizsgálata során). Lásd: Gjensidige ítélet, 43–47. pont.
20      A Bíróság szintén megvizsgálta az 1215/2015 rendelet 45. cikke (1) bekezdésének a) pontjában foglalt, a közrenddel kapcsolatos megtagadási okot, amely – amint azt az 1215/2015 rendelet 45. cikke (3) bekezdésének második mondata pontosítja – nem alkalmazható a joghatósággal kapcsolatos szabályokra. A Gjensidige ítélet 51–53. pontja.
21      E védelmet biztosító joghatósági szabályokat az 1215/2012 rendelet II. fejezetének 3–5. szakasza tartalmazza.
22      Ezeket az 1215/2012 rendelet 24. cikke sorolja fel. Ezek kiterjednek i. az ingatlan bizonyos vonatkozásaira, ii. bizonyos társasági ügyekre,
iii. a közhitelű nyilvántartásba történő bejegyzés érvényességére, iv. a szabadalom, védjegy, formatervezési minta vagy hasonló jogok érvényességére, valamint v. a határozatok végrehajtására.
23      Emlékeztetek arra, hogy az 1215/2012 rendelet 25. cikkének (1) bekezdése értelmében a joghatósági megállapodás alapján megállapított joghatóság a felek eltérő megállapodásának hiányában kizárólagos. Emlékeztetek továbbá arra, hogy az 1215/2012 rendelet 25. cikke az 1215/2015 rendelet II. fejezete 7. szakaszának részét képezi. Ez a részlet azért releváns, mert az 1215/2015 rendelet 45. cikke (1) bekezdése e) pontjának ii. alpontjában szereplő kivétel a II. fejezet 6. szakaszában felsorolt joghatósági okokkal ellentétes határozatokra vonatkozik.
24      A Gjensidige ügyre vonatkozó indítványom (C‑90/22, EU:C:2023:994, 86. pont; a továbbiakban: a Gjensidige ügyre vonatkozó indítványom).
25      Lásd e tekintetben: Gjensidige ítélet, 73. pont. Lásd még: Európai Bizottság, „Zöld könyv a polgári és kereskedelmi ügyekben a joghatóságról, valamint a határozatok elismeréséről és végrehajtásáról szóló 44/2001/EK tanácsi rendelet felülvizsgálatáról”, COM(2009) 175 final, 5. o.
26      Lásd az 1968. évi Brüsszeli Egyezmény 21. cikkét és a 44/2001 rendelet 27. cikkét.
27      Lásd az 1215/2012 rendelet (22) preambulumbekezdését. Lásd még: Law, S., „Article 31”, in Requejo Isidro, M. (szerk.), Brussels I Bis: A Commentary on Regulation (EU) No 1215/2012, Edward Elgar Publishing (sorozat: Elgar Commentaries in Private International Law), 2022, 490–499. o., 495. o. és azt követő oldalak.
28      Az 1968. évi Brüsszeli Egyezménnyel összefüggésben lásd különösen: 2003. december 9‑i Gasser ítélet (C‑116/02, EU:C:2003:657, 41–54. pont). Lásd: Mankowski, P., „Der Schutz von Gerichtsstandsvereinbarungen vor abredewidrigen Klagen durch Art. 31 Abs. 2 EuGVVO n.F.”, RIW 2015, 17–24. o.; Law, S., „Article 31”, in Requejo Isidro, M. (szerk.), Brussels I Bis: A Commentary on Regulation (EU) No 1215/2012, Edward Elgar Publishing (sorozat: Elgar Commentaries in Private International Law), 2022, 490–499. o., különösen a 494. o.
29      Gjensidige ítélet, 73. pont.
30      Lásd még e tekintetben: a Gjensidige ügyre vonatkozó indítványom, 91. és 98. pont.
31      Lásd: Gothaer ítélet, 25–29. pont. A Jenard‑jelentés, 16. lábjegyzet, i. m., különösen a 42. o.; a Dán Királyságnak, Írországnak, valamint Nagy Britannia és Észak Írország Egyesült Királyságának a polgári és kereskedelmi ügyekben a joghatóságról és a határozatok végrehajtásáról szóló egyezményhez, és annak a Bíróság általi értelmezéséről szóló jegyzőkönyvhöz történő csatlakozásáról szóló, 1978. október 9‑i egyezményre vonatkozóan készített jelentés (az egyezményt 1979. október 9‑én Luxemburgban írták alá) (HL 1979. C 59., 71. o.), 184. és 191. pont.
32      2022. június 20‑i London Steam‑Ship Owners’ Mutual Insurance Association ítélet (C‑700/20, EU:C:2022:488, 49. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat). Lásd még: 2004. október 14‑i Mærsk Olie & Gas ítélet (C‑39/02, a továbbiakban: Mærsk ítélet, EU:C:2004:615, 50. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
33      Mærsk ítélet, 52. pont.
34      A Bíróság továbbá megállapította, hogy az egyik tagállam bíróságának azon megállapítása, miszerint egy ilyen kikötés érvényessége miatt nem rendelkezik joghatósággal, köti azt a címzett bíróságot, amely előtt az elismerést kérik. Gothaer ítélet, 43. pont.
35      Lásd: Gothaer ítélet, 20. pont, amely a kérdést előterjesztő bíróság magyarázatát idézi, amelyből kitűnik, hogy a német jogtudomány szerint a joghatóság hiányát megállapító határozat „az elfogadhatóság tárgyában hozott ítélet” („Prozessurteil”), mivel azért utasítja el a keresetet mint elfogadhatatlant, mert az érdemi ítélet meghozatalának feltételei nem álltak fenn.
36      Lásd e tekintetben: Mankowski, P., „Der Schutz von Gerichtsstandsvereinbarungen vor abredewidrigen Klagen durch Art. 31 Abs. 2 EuGVVO n.F.”, Recht der internationalen Wirtschaft, 2015, 17–24. o.
37      Az említett ügy következményeinek elemzéséhez lásd: Voulgarakis, K. D., „Reflections on the scope of »EU res judicata« in the context of Regulation 1215/2012”, Journal of Private International Law, 2020, 16:3, 451–464. o.
38      Lásd még ebben az értelemben: a Gothaer ügyre vonatkozó indítvány, 46–48. pont.
39      Gothaer ítélet, 30. és 31. pont; 2022. április 7‑i H Limited ítélet (C‑568/20, EU:C:2022:264, 31. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
40      Vagy éppen az 1215/2012 rendeletnek az összefüggő eljárásokra vonatkozó 30. cikkében foglalt szabály révén. Ezek olyan keresetek, amelyek nem felelnek meg az azonos jogalap és azonos felek követelményének (ami a perfüggőségi  szabályok alkalmazásának előfeltétele), a felvetett kérdések közti hasonlóság azonban még így is indokolhatja az eljárás felfüggesztését, és bizonyos körülmények között azt is, hogy a másodikként felhívott bíróság megállapítsa joghatósága hiányát.
41      Lásd még: Mankowski, P., „Der Schutz von Gerichtsstandsvereinbarungen vor abredewidrigen Klagen durch Art. 31 Abs. 2 EuGVVO n.F.”, RIW 2015, 17–24. o.
42      Kiemelés tőlem.
43      2014. február 27‑i Cartier parfums‑lunettes és Axa Corporate Solutions assurances ítélet  (C‑1/13, EU:C:2014:109, 44. pont). A Bíróság ezeket a megállapításokat a
– 44/2001 rendelet szerinti, az 1215/2012 rendelet 29. cikkében foglalttal megegyező – általános perfüggőségi  szabállyal összefüggésben tette, de ugyanez vonatkozik a – 2015/2012 rendelet 31. cikkének (2) bekezdésében foglalt – különös perfüggőségi  szabályra is, mivel azonos módon határozzák meg az időpontot, amikor az „elsőbbséget nem élvező” bíróság köteles megállapítani saját joghatósága hiányát. Jóllehet a Bíróság megállapította, hogy ítélete nem terjed ki azon esetekre, amelyekben az – általános perfüggőségi  szabály alapján – másodikként felhívott bíróság kizárólagos joghatósággal rendelkezik, egyértelmű, hogy a Bíróság e tekintetben azokra a kizárólagos joghatósági okokra hivatkozott, amelyektől megállapodással nem lehet eltérni (és amelyek megsértése a 2015/2012 rendelet 45. cikke (1) bekezdése e) pontjának ii. alpontja alapján az elismerés megtagadásához vezethet, amint azt korábban már kifejtettem). Uo., 26. pont.
44      Uo., 42. és 43. pont.
45      BeckOK ZPO/Eichel, 60. kiadás, 2026. március 1., Brüsszel Ia‑VO 29. cikk, 47. pont.
46      Lásd például: 2024. április 9‑i Profi Credit Polska (Perújítás jogerős bírósági határozattal befejezett eljárásban) ítélet (C‑582/21, EU:C:2024:282, 38. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
47      Lásd például: 2025. december 18‑i Soledil ítélet (C‑320/24, EU:C:2025:993, 32. pont); 2018. október 24‑i XC és társai ítélet (C‑234/17, EU:C:2018:853, 52. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
48      Lásd ezek áttekintéséhez és például: a Profi Credit Polska ügyre (végleges bírósági határozattal lezárt eljárás újraindítása) vonatkozó indítványom  (C‑582/21, EU:C:2023:674, 42–50. és 158–169. pont), vagy a Società Cattolica di Assicurazione ügyre vonatkozó, a jelen indítvánnyal azonos napon ismertetett indítványom (C‑17/25, 57–64. pont).
49      Lásd például: 2025. január 16‑i BALTIC CONTAINER TERMINAL ítélet (C‑376/23, EU:C:2025:20, 73. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).