62007CC0322
YVES BOT
FŐTANÁCSNOK INDÍTVÁNYA
Az ismertetés napja: 2009. április 2. (
1
)
C-322/07. P., C-327/07. P. és C-338/07. P. sz. egyesített ügyek
Papierfabrik August Koehler AG és társai
kontra
az Európai Közösségek Bizottsága
„Fellebbezések — Kartellek — Az önmásoló papír piaca — A kifogásközlés és a vitatott határozat közötti összhang hiánya — A védelemhez való jog megsértése — Következmények — A bizonyítékok elferdítése — A jogsértésben való részvétel — A jogsértés időtartama — 17. rendelet — A 15. cikk (2) bekezdése — Bírságkiszabási iránymutatás — Az egyenlő bánásmód elvének megsértése — Az arányosság elve — Indokolási kötelezettség — Az Elsőfokú Bíróság előtti eljárás ésszerű időtartama”
1.
A jelen ügy tárgya az Európai Közösségek Elsőfokú Bírósága által a Bolloré és társai kontra Bizottság ügyben 2007. április 26-án hozott ítélettel (
2
) szemben három önmásolópapír-gyártó, a Papierfabrik August Koehler AG (C-322/07. P. sz. ügy; a továbbiakban: Koehler), a Bolloré SA (C-327/07. P. sz. ügy; a továbbiakban: Bolloré) és a Distribuidora Vizcaína de Papeles SL (C-338/07. P. sz. ügy; a továbbiakban: Divipa) által benyújtott fellebbezés.
2.
A megtámadott ítéletében az Elsőfokú Bíróság elutasította a fellebbezők által a 2004/337/EK bizottsági határozattal (
3
) – amellyel a Bizottság az EK 81. cikkel ellentétesnek minősítette az önmásoló papír piacán megállapodásokban és összehangolt magatartásban való részvételüket – szemben kezdeményezett megsemmisítés iránti keresetet.
3.
A jelen fellebbezésben a fellebbezők először is az Elsőfokú Bíróság előtti eljárás jogszerűségét vitatják. A Bolloré különösen azt kifogásolja, hogy az Elsőfokú Bíróság nem vonta le az összes szükséges következtetést a vitatott határozat jogszerűségét illetően, figyelembe véve a védelemhez való jogának az Európai Közösségek Bizottsága által az igazgatási eljárás során történt megsértését.
4.
A fellebbezők ezenkívül azt kifogásolják, hogy az Elsőfokú Bíróság megsértette az EK 81. cikk (1) bekezdését, mivel elferdítette a jogsértésben való részvételükre és annak időtartamára vonatkozó egyes bizonyítékokat. Szintén vitatják a Bizottság által a 17. tanácsi rendelet (
4
) 15. cikkének (2) bekezdése alapján kiszabott bírságok összegének kiszámítására vonatkozó értékelését, többek között az egyenlő bánásmód és az arányosság elvének megsértésére hivatkozva. Végül az egyik fellebbező vitatja a megtámadott ítéletet, amennyiben az az enyhítő körülmények értékelését illetően megsértette az indokolási kötelezettséget.
5.
A jelen indítványban azt javaslom a Bíróságnak, hogy helyezze hatályon kívül az Elsőfokú Bíróság ítéletének azon részét, amelyben értelmezési hibát követett el, amikor nem vonta le az összes szükséges következtetést a Bolloré védelemhez való jogának a Bizottság általi megsértéséből. Azt állítom ugyanis, hogy mivel a Bolloré a kartelltevékenységekben való személyes és közvetlen közreműködésén alapuló kifogást illetően nem terjeszthette elő védekezését, az Elsőfokú Bíróságnak meg kellett volna semmisítenie a vitatott határozat azon részét, amely ezen a kifogáson alapult.
6.
Ezzel szemben azt javaslom a Bíróságnak, hogy utasítsa el a Koehler és a Divipa által benyújtott fellebbezéseket.
7.
Mivel álláspontom szerint a per állása megengedi, azt javaslom a Bíróságnak, hogy határozzon érdemben a Bolloré által felhozott, a védelemhez való jog megsértésére alapított kifogásról. Ennek levezetését követően felkérem a Bíróságot, hogy semmisítse meg a vitatott határozat azon részét, amely olyan bizonyítékokon alapul, amelyek a Bollorét személyesen és közvetlenül felelőssé teszik a jogsértés elkövetésében.
I – A jogi háttér
8.
Az EK 81. cikk (1) bekezdésének rendelkezése szerint „[a] közös piaccal összeegyeztethetetlen és tilos minden olyan vállalkozások közötti megállapodás, vállalkozások társulásai által hozott döntés és összehangolt magatartás, amely hatással lehet a tagállamok közötti kereskedelemre, és amelynek célja vagy hatása a közös piacon belüli verseny megakadályozása, korlátozása vagy torzítása.”
9.
E rendelkezés megsértése esetén a Bizottság a 17. rendelet 15. cikkének (2) bekezdése alapján „1000 [eurótól] 1000000 [euróig] terjedő vagy annál nagyobb összegű bírságot szabhat ki a vállalkozásokra vagy a vállalkozások társulásaira, de a bírság mértéke nem haladhatja meg a jogsértésben részt vevő egyes vállalkozások megelőző éves üzleti forgalmának 10%-át.”
10.
Annak biztosítása érdekében, hogy a Bizottság határozatai a vállalkozások és a Bíróság számára átláthatóak és pártatlanok legyenek, a Bizottság 1998-ban iránymutatást tett közzé a 17. rendelet 15. cikkének (2) bekezdése alapján kiszabott bírságok megállapításáról. (
5
)
11.
Az iránymutatás 1. pontja a bírságok összegének kiszámítása tekintetében kimondja, hogy az alapösszeg az e rendelkezésben szereplő szempontok alapján, azaz a jogsértés súlyával és időtartamával összhangban kerül meghatározásra.
12.
Elsőként, a jogsértés súlyának megállapításánál figyelembe kell venni a jogsértés jellegét, a piacra gyakorolt tényleges hatását, ha ez a hatás mérhető, valamint az érintett földrajzi piac méretét (az iránymutatás 1. A. pontjának első albekezdése). Eszerint a jogsértések három kategóriába sorolhatók, vagyis az „enyhe jogsértések” esetében a valószínű bírság 1000 és 1 millió euró között van, a „súlyos jogsértések” esetében ez az összeg 1 millió és 20 millió euró között lehet, illetve a „különösen súlyos jogsértések” esetében ez az összeg meghaladhatja a 20 millió eurót (az iránymutatás 1. A. pontja második albekezdésének első–harmadik francia bekezdése).
13.
Másodsorban a jogsértés súlyát az egyes érintett vállalkozások sajátosságaira tekintettel vizsgálják. E kategóriákon belül a kiszabható szankciók skálája lehetővé teszi, hogy a Bizottság a vállalkozásokat az elkövetett jogsértés jellege szerint különböző módon kezelje. A Bizottság tehát figyelembe veszi, hogy a jogsértő vállalkozások milyen tényleges gazdasági lehetőségekkel rendelkeznek ahhoz, hogy más piaci szereplőknek kárt okozzanak, és a bírságot olyan nagyságrendű összegben állapítja meg, amely elrettentő erővel bír (az iránymutatás 1. A. pontjának negyedik bekezdése). A Bizottság ebben a szakaszban különböző kategóriákba sorolhatja a vállalkozásokat, és a bírság kiinduló összegét az egyes vállalkozások esetében mérlegelheti.
14.
Harmadsorban a Bizottság figyelembe veszi a jogsértés időtartamát.
15.
Az iránymutatás 2. és 3. pontja alapján a Bizottság továbbá figyelembe vehet bizonyos súlyosító és enyhítő körülményeket az alapösszeg növelése vagy csökkentése érdekében.
16.
Továbbá az iránymutatás 4. pontja alapján a Bizottság alkalmazhatja a kartellügyek esetében a bírságok alóli mentességről és a bírságok csökkentéséről szóló, 1996. július 18-i közleményét. (
6
)
17.
Általános észrevételként az iránymutatás 5. pontja a) alpontjának második albekezdése meghatározza, hogy a bírság végső összege – a 17. rendelet 15. cikkének (2) bekezdésével összhangban – semmi esetre sem haladhatja meg a vállalkozások világméretű forgalmának 10%-át.
II – Ténybeli háttér
18.
A tényállás a megtámadott ítélet alapján az alábbiak szerint foglalható össze.
19.
A jelen jogvita alapjául szolgáló tényállás – amelyet a megtámadott ítélet 1-21. pontja tartalmaz - a következőképpen foglalható össze.
20.
A Bizottság, miután tájékoztatták az önmásoló papír ágazatában a vállalkozások között állítólagosan fennálló titkos kartellről, vizsgálatokat folytatott le a 17. rendelet 14. cikkének (2) és (3) bekezdése alapján több gyártónál. 1999-ben a Bizottság a 17. rendelet 11. cikkével összhangban információkéréseket címzett több társasághoz, amelyek közül néhány elismerte többoldalú kartelltalálkozókon való részvételét.
21.
A Mougeot SA (a továbbiakban: Mougeot), aki hajlandó volt a vizsgálatban együttműködni az engedékenységi közlemény alapján, elismerte egy, az önmásoló papír árának rögzítését célzó kartell létezését, és információval szolgált a Bizottságnak a kartell felépítéséről és többek között azokról a találkozókról, amelyeken a képviselőik részt vettek.
22.
2000. július 26-án a Bizottság megindította az eljárást a jelen ügyekben, és kifogásközlést fogadott el, amelyet 17 vállalkozásnak - köztük a Bollorénak és leányvállalatának a Copigraph SA-nak (a továbbiakban: Copigraph), a Divipának, valamint a Koehlernek – küldött meg. E vállalkozások többsége a Bizottság által felhozott kifogásokra válaszul írásbeli észrevételeket tett. 2001. március 8-án és 9-én tárgyalást tartottak, és a Bizottság 2001. december 20-án elfogadta a vitatott határozatot.
23.
E határozat 1. cikkének első bekezdésében a Bizottság megállapítja, hogy tizenegy vállalkozás megsértette az EK 81. cikk és az 1992. május 2-án aláírt, az Európai Gazdasági Térségről szóló megállapodás (
7
) 53. cikkének (1) bekezdését azzal, hogy az önmásoló papír piacán folytatott megállapodásokban és összehangolt magatartásokban vett részt.
24.
Ugyanezen határozat 1. cikkének második bekezdésében a Bizottság többek között megállapítja, hogy az Arjo Wiggins Appelton plc (a továbbiakban: AWA), a Bolloré, a Koehler, a Sappi Ltd (a továbbiakban: Sappi), valamint három másik vállalkozás 1992 januárja és 1995 szeptembere, a Divipa 1992 márciusa és 1995 januárja, a Mougeot pedig 1992 májusa és 1995 szeptembere között vett részt a jogsértésben.
25.
A vitatott határozat 3. cikkének első bekezdése értelmében a Bizottság a Koehlerre 33,07 millió euró, a Bolloréra 22,68 millió euró és a Divipára 1,75 millió euró bírságot szabott ki.
III – Az Elsőfokú Bíróság előtti eljárás és a megtámadott ítélet
26.
Az Elsőfokú Bíróság Hivatalához 2002 áprilisában benyújtott külön keresetleveleikkel a Bolloré, a Koehler és a Divipa, valamint a vitatott határozat hat másik címzett vállalkozása megsemmisítés iránti keresetet kezdeményezett ez utóbbival szemben.
27.
A megtámadott ítéletében az Elsőfokú Bíróság elutasította többek között a Bolloré, a Koehler és a Divipa által benyújtott keresetet.
IV – A Bíróság előtti eljárás és a felek kereseti kérelmei
28.
A Bíróság alapokmányának 56. cikke alapján a Koehler, a Bolloré és a Divipa a Bíróság Hivatalához 2007. július 12-én, 13-án, valamint 20-án benyújtott keresetlevelével fellebbezést nyújtott be a megtámadott ítélettel szemben.
29.
A C-322/07. P. sz. ügyben a Koehler azt kéri a Bíróságtól, hogy helyezze hatályon kívül a megtámadott ítéletet; semmisítse meg a vitatott határozatot; másodlagosan csökkentese a rá kiszabott bírságot; harmadlagosan utalja vissza az ügyet az Elsőfokú Bíróság elé ismételt határozathozatalra a Bíróság ítéletében érdemben elbírált jogi kérdéseknek megfelelően, és bármely esetben kötelezze a Bizottságot az Elsőfokú Bíróság, valamint a Bíróság előtti eljárás költségeinek viselésére.
30.
A C-327/07. P. sz. ügyben a Bolloré azt kéri a Bíróságtól, hogy helyezze hatályon kívül a megtámadott ítéletet; határozzon érdemben és semmisítse meg a vitatott határozatot, illetve bármely esetben csökkentse a rá kiszabott bírságot; amennyiben a Bíróság nem határozna érdemben a jelen ügyben, a költségekről ne határozzon, és utalja vissza az ügyet az Elsőfokú Bíróság elé, az ügy Bíróság ítéletének megfelelő újravizsgálása érdekében, valamint kötelezze a Bizottságot a két eljárás költségeinek viselésére.
31.
A C-338/07. P. sz. ügyben a Divipa azt kéri a Bíróságtól, hogy a fellebbezést nyilvánítsa elfogadhatónak és megalapozottnak; helyezze részben vagy egészben hatályon kívül a megtámadott ítéletet, és határozzon kifejezetten az ügy érdeméről, vagy utalja vissza az ügyet az Elsőfokú Bíróság elé; törölje el vagy csökkentse a vitatott határozatban kiszabott bírságot, és kötelezze a Bizottságot az Elsőfokú Bíróság, valamint a Bíróság előtti eljárás költségeinek viselésére.
32.
A C-322/07. P. és C-338/07. P. sz. ügyben a Bizottság azt kéri a Bíróságtól, hogy utasítsa el a fellebbezéseket, és a fellebbezőket kötelezze a költségek viselésére.
33.
A C-327/07. P. sz. ügyben a Bizottság elsődlegesen azt kéri a Bíróságtól, hogy a fellebbezést - mint részben elfogadhatatlant és megalapozatlant - utasítsa el; másodlagosan a fellebbezést - mint megalapozatlant - utasítsa el, illetve bármely esetben kötelezze a fellebbezőt a költségek viselésére.
V – A fellebbezések jogalapjai
A – A Koehler által felhozott jogalapok (C-322/07. P. sz. ügy)
34.
A Koehler két jogalapra hivatkozik fellebbezésének alátámasztásaként.
35.
Az első jogalappal vitatja az Elsőfokú Bíróságnak az általa elkövetett jogsértés időtartamára vonatkozó megállapítását. E tekintetben azt kifogásolja, hogy az Elsőfokú Bíróság elferdítette az elé tárt bizonyítékokat, megsértette továbbá az indokolási kötelezettségét, és végül megsértette a védelemhez való jogát.
36.
A második jogalapjának alátámasztásaként a Koehler úgy érvel, hogy a Bizottság által a 17. rendelet 15. cikkének (2) bekezdése alapján kiszabott bírság összegének értékelése során az Elsőfokú Bíróság megsértette az egyenlő bánásmód és az arányosság elvét.
B – A Bolloré által felhozott jogalapok (C-327/07. P. sz. ügy)
37.
A Bolloré két jogalapra hivatkozik fellebbezésének alátámasztásaként.
38.
Az első jogalapjának alátámasztásaként a Bolloré azt kifogásolja, hogy az Elsőfokú Bíróság nem megfelelően értékelte azokat a következményeket, amelyeket a Bizottság által az igazgatási eljárás során elkövetett, a védelemhez való jogát érintő jogsértésből kellett volna levonnia.
39.
A második jogalapjának alátámasztásaként a Bolloré úgy érvel, hogy az Elsőfokú Bíróság megsértette az EK 81. cikk (1) bekezdését, mivel elferdítette azokat a bizonyítékokat, amelyekre a jogsértés időtartamának értékelésekor alapozott, és megsértette az indokolási kötelezettségét.
C – A Divipa által felhozott jogalapok (C-338/07. P. sz. ügy)
40.
A Divipa a maga részéről négy jogalapra hivatkozik fellebbezésének alátámasztásaként.
41.
Az első jogalapjának alátámasztásaként azt kifogásolja, hogy az Elsőfokú Bíróság túl későn hozta meg a döntését, megsértve ezáltal az eljárás ésszerű időtartamára vonatkozó elvet.
42.
Második jogalapjával a Divipa fenntartja, hogy az Elsőfokú Bíróság megsértette az EK 81. cikk (1) bekezdését azzal, hogy a jogsértésben való részvételére vonatkozó értékelése során elferdített egyes bizonyítékokat.
43.
A harmadik jogalapjának alátámasztásaként továbbá a Divipa azt kifogásolja, hogy az Elsőfokú Bíróság megsértette az arányosság elvét a Bizottság által a 17. rendelet 15. cikkének (2) bekezdése alapján kiszabott bírság összegének értékelése során.
44.
Végül a negyedik jogalapjával a Divipa azt állítja, hogy a megtámadott ítélet sérti az indokolási kötelezettséget az enyhítő körülmények értékelését illetően.
VI – A fellebbezések egyesítése és kezelésük a jelen indítványban
45.
Összefüggésük miatt a jelen ügyeket ítélethozatal céljából egyesítették az eljárási szabályzat 43. cikke értelmében. Az érthetőség indoka alapján úgy döntöttem, hogy amennyiben a fellebbezők által felhozott egyes jogalapok átfedik egymást, együttesen foglalkozom velük.
46.
Az elemzésem céljából először is megvizsgálom azokra az állítólagos eljárási hibákra vonatkozó jogalapokat, amelyek a megtámadott ítéletet érinthetik. E tekintetben megvizsgálom a Bolloré által felhozott, a védelemhez való jogának megsértésére alapított jogalapot, mielőtt megvizsgálnám a Divipa által felhozott, az eljárás túlzott időtartamára vonatkozó jogalapot.
47.
Másodikként megvizsgálom az EK 81. cikk (1) bekezdésének megsértésére alapított azon jogalapokat, miszerint az Elsőfokú Bíróság elferdítette azokat a bizonyítékokat, amelyek alapján a fellebbezőknek a jogsértésben való részvételét és annak időtartamát értékelte.
48.
Harmadsorban megvizsgálom a Bizottság által kiszabott bírságok összegének értékelése során az egyenlő bánásmód és az arányosság elvének az Elsőfokú Bíróság által történő megsértésére alapított jogalapokat.
49.
Végül negyedsorban megvizsgálom, hogy a megtámadott ítélet megsértette-e az indokolási kötelezettséget az enyhítő körülmények értékelése során.
50.
Az elemzésem megkezdése előtt előzetesen néhány megjegyzést kívánok tenni a Bíróság által a fellebbezési eljárás keretében végzett bírósági felülvizsgálat terjedelmére vonatkozóan.
VII – Előzetes észrevételek a Bíróság által a fellebbezés keretében végzett bírósági felülvizsgálat terjedelméről
51.
A fellebbezés keretében a Bíróság feladata annak megvizsgálására korlátozódik, hogy a bírósági felülvizsgálatának gyakorlása során az Elsőfokú Bíróság tévesen alkalmazta-e a jogot.
52.
Az EK 225. cikk (1) bekezdésének második albekezdése és a Bíróság alapokmánya 58. cikkének első bekezdése értelmében a Bírósághoz benyújtott fellebbezés kizárólag jogkérdésre vonatkozhat, és a fellebbezésben csak az Elsőfokú Bíróság hatáskörének hiányára, az Elsőfokú Bíróság előtti eljárás szabálytalanságaira, valamint a közösségi jognak ez utóbbi általi megsértésére lehet hivatkozni. Ezenfelül, a Bíróság eljárási szabályzata 112. cikke 1. §-a első albekezdésének c) pontjával összhangban, a fellebbezésnek tartalmaznia kell a felhozott jogalapokat és jogi érveket.
53.
E rendelkezések alapján a Bíróság pontosította az Elsőfokú Bíróság ítéleteivel szemben benyújtott fellebbezések elfogadhatósági feltételeit.
54.
Először is, a Bíróság kimondta, hogy a fellebbezésben pontosan meg kell jelölni a hatályon kívül helyezni kért ítélet kifogásolt részeit, valamint a kérelmet konkrétan alátámasztó jogi érveket. (
8
)
55.
Másodsorban a Bíróság úgy ítélte meg, hogy a fellebbező nem hozhat fel először a Bíróság előtt olyan jogalapot, amelyeket az Elsőfokú Bíróságnál nem terjesztett elő. Ez ugyanis azt jelentené, hogy az Elsőfokú Bíróság által eldöntött jogvitán túlterjedő jogvitával fordulhatna a Bírósághoz, amelynek hatásköre korlátozott a fellebbezési eljárásban. (
9
)
56.
Harmadsorban a Bíróság kimondta, hogy egy fellebbezés elfogadhatatlan, ha a fellebbező azoknak a jogalapoknak és érveknek az ismétlésére vagy szó szerinti átvételére szorítkozik, amelyeket már az Elsőfokú Bíróság elé terjesztett, és nem fejti ki, illetve azonosítja az ítéletben a téves jogalkalmazást. A Bíróság ebben az esetben úgy ítéli meg ugyanis, hogy a fellebbező célja a fellebbezéssel valójában az Elsőfokú Bíróságnál benyújtott kereset újbóli megvizsgálására irányul, amely kívül esik a Bíróság hatáskörén. (
10
) Ezzel szemben, amikor a fellebbező azt vitatja, hogy az Elsőfokú Bíróság miként értelmezi vagy alkalmazza a közösségi jogot, akkor az első fokon vizsgált jogi szempontokat a fellebbezési eljárás során újból meg lehet tárgyalni. Ha ugyanis a fellebbező ily módon nem tudná fellebbezését az Elsőfokú Bíróság előtt már felhasznált jogalapokra és érvekre alapítani, akkor a fellebbezési eljárás részben értelmét vesztené. (
11
)
57.
A fenti rendelkezésekből ezen túlmenően az következik, hogy a fellebbezés kizárólag jogszabályok megsértésére vonatkozó jogalapokon alapulhat. A tények értékelésére vonatkozó jogalapok főszabály szerint elfogadhatatlannak minősülnek, az ítélkezési gyakorlatban szereplő két kifejezett eset kivételével.
58.
Főszabály szerint kizárólag az Elsőfokú Bíróság rendelkezik hatáskörrel a tények megállapítására és értékelésére. Szintén kizárólag az ő hatáskörébe tartozik az e tények alátámasztásaként elfogadott bizonyítékok megvizsgálása, amennyiben ezeket a bizonyítékokat az előírásoknak megfelelően szerezték be, illetve a bizonyítási teherre és a bizonyításra vonatkozó eljárási szabályokat és általános jogelveket tiszteletben tartották. (
12
)
59.
Ebben az esetben az EK 225. cikk értelmében a Bíróság kizárólag a fenti tények jogi minősítésének és az Elsőfokú Bíróság által ebből levont jogkövetkezmények felülvizsgálatára rendelkezik hatáskörrel. (
13
)
60.
Így az EK 81. cikk és a 17. rendelet 15. cikkének végrehajtása keretében a Bíróság felülvizsgálatának kettős tárgya van. Egyrészt a Bíróságnak meg kell vizsgálnia, hogy az Elsőfokú Bíróság milyen mértékben vette jogilag megalapozottan figyelembe az összes alapvető elemet a vállalkozás magatartása súlyosságának az EK 81. cikk, valamint a 17. rendelet fényében történő értékelése érdekében. Másrészt meg kell vizsgálnia, hogy az Elsőfokú Bíróság figyelembe vette-e a bírság megsemmisítése vagy csökkentése érdekében a felperes által előadott összes érvet. (
14
) Ezzel szemben a Bíróságnak nem feladata, hogy méltányossági okokból a sajátjával helyettesítse az Elsőfokú Bíróság értékelését, amikor ez utóbbi – korlátlan felülvizsgálati jogkörében – a közösségi jog megsértése miatt a vállalkozásokra kiszabott bírságok összegéről dönt. (
15
)
61.
Amint megállapítottam, két esetben hozhatók fel a Bíróság előtt a tények megállapítására és értékelésére vonatkozó kifogások. (
16
)
62.
Az első eset az, amikor a fellebbező azt állítja, hogy az Elsőfokú Bíróság olyan megállapításokat tett, amelyek tárgyi pontatlansága az iratokból kitűnik.
63.
A második eset az, amit a fellebbező állít, miszerint az Elsőfokú Bíróság elferdítette az elé terjesztett bizonyítékokat. Ebben az esetben a Bíróság, amely főszabály szerint nem rendelkezik hatáskörrel azon bizonyítékok megvizsgálására, melyeket az Elsőfokú Bíróság a tényállás alátámasztásaként elfogadott, bírósági felülvizsgálatot gyakorolhat. A fellebbezőnek tehát pontosan meg kell határoznia azokat a bizonyítékokat, amelyeket az Elsőfokú Bíróság elferdített, és bemutatnia az értékelésben elkövetett elemzési hibákat, amely ehhez a téves értelmezéshez vezetett. Az állandó ítélkezési gyakorlat szerint az ilyen elferdítésnek nyilvánvalóan ki kell tűnnie az akta irataiból, anélkül hogy szükség lenne a tényállás és a bizonyítékok újbóli értékelésére. (
17
)
64.
Ezen megfontolások alapján vizsgálom meg a fellebbezők által a jelen fellebbezésekben hivatkozott jogalapok és érvek elfogadhatóságát.
VIII – Az állítólagos eljárási hibákra vonatkozó jogalapokról
65.
Az EK 225. cikk (1) bekezdése és a Bíróság alapokmánya 58. cikkének első albekezdése értelmében a Bíróság rendelkezik hatáskörrel annak felülvizsgálatára, hogy az Elsőfokú Bíróság előtt követtek-e el a fellebbezők érdekeit hátrányosan befolyásoló eljárási szabálytalanságokat. E tekintetben meg kell győződnie arról, hogy a közösségi jog általános elveit és a bizonyítási teher és bizonyítás terén alkalmazandó eljárási szabályokat tiszteletben tartották. (
18
)
66.
A Bíróság úgy ítéli meg, hogy a tisztességes eljáráshoz és különösen a védelemhez és az eljárás ésszerű időtartamához való jog tiszteletben tartására vonatkozó elv alkalmazandó a versenyjog megsértéséért bírságot kiszabó bizottsági határozat bírói felülvizsgálatára irányuló eljárás során. (
19
)
67.
A következőkben meg kell vizsgálni a Bolloré és a Divipa által felhozott, az Elsőfokú Bíróság előtti eljárás jogellenességére alapított jogalapokat.
A – Az első, a Bolloré védelemhez való jogának a Bizottság általi megsértéséhez fűződő következmények téves értékelésére alapított jogalapról
68.
A Bolloré azt kifogásolja, hogy az Elsőfokú Bíróság tévesen értelmezte a védelemhez való jogát, mivel nem vonta le az összes szükséges következtetést abból, hogy a Bizottság az igazgatási eljárás során megsértette a meghallgatáshoz és a védelemhez való jogát a jogsértésben való közvetlen részvételét illetően.
1. A megtámadott ítélet
69.
Első fokon a Bolloré azt állította, hogy a Bizottság a kifogásközlés szakaszában csakis amiatt állapította meg a jogsértésben való részvételét, mert az anyavállalat felelősséggel tartozik a leányvállalata, a Copigraph személyes cselekményeiért. Ellenben a határozat e tekintetben új kifogást tartalmaz a Bolloréval szemben, amely a Bollorénak a kartellben való személyes és önálló közreműködésén alapul. A Bolloré fenntartja, hogy a Bizottság megsértette a védelemhez való jogát, mivel nem tették lehetővé számára, hogy a közigazgatási eljárás során e kifogással kapcsolatban állást foglaljon.
70.
Miután a megtámadott ítélet 66-68. pontja emlékeztetett az ezen elvre vonatkozó ítélkezési gyakorlatra, ezen ítélet 79. pontjában az Elsőfokú Bíróság megállapította, hogy a kifogásközlés nem tette lehetővé a Bolloré számára, hogy tudomást szerezzen a jogsértésben való közvetlen közreműködésére alapított kifogásról, sem azokról a tényekről, amelyekre a Bizottság e kifogás alátámasztására hivatkozott a határozatban, ily módon a Bolloré – mint az a kifogásközlésre adott válaszának olvasatából kiderül – a közigazgatási eljárás során nem tudta megfelelően biztosítani a saját védelmét e kifogás és e tények vonatkozásában.
71.
Az elemzését követően azonban az Elsőfokú Bíróság kimondta, hogy a védelemhez való jog tiszteletben tartására vonatkozó elv Bizottság általi megsértése nem elegendő a vitatott határozat megsemmisítésének igazolásához. Véleménye szerint ez az eljárási hiba nincs döntő hatással ezen határozat rendelkező részére, mivel a Bizottság helyesen tarthatta a Bollorét felelősnek leányvállalata, a Copigraph kartellben való részvétele miatt.
72.
Az Elsőfokú Bíróság érvelése a következőkképpen szól:
„80.
Ugyanakkor hangsúlyozni kell, hogy még akkor is, ha a [vitatott] határozat olyan új ténybeli, illetve jogi állításokat tartalmaz, amelyek tárgyában az érintett vállalkozásokat nem hallgatták meg, a megállapított hiba e tekintetben csak akkor jár a [vitatott] határozat megsemmisítésével, ha az érintett állításokat nem lehet kellőképpen bizonyítani a [fenti] határozatban hivatkozott azon többi elem alapján, amelyekkel kapcsolatban az érintett vállalkozásoknak módjukban állt kifejteni álláspontjukat[ (
20
)]. A Bolloré védelemhez való jogának megsértése egyébként csak akkor érintheti a [vitatott] határozat érvényességét a Bolloré vonatkozásában, ha [ezt] a határozatot egyedül a Bolloré jogsértésben való közvetlen közreműködésével támasztották alá[ (
21
)]. Ebben az esetben a [fenti] határozatban szereplő azon új kifogás, amelyet a Bolloré kartelltevékenységekben való közvetlen közreműködésére alapítottak, nem tartható fenn, így ez utóbbinak nem róható fel a jogsértés miatti felelősség.
81.
Ellenben, ha az érdemi vizsgálat (lásd [a megtámadott ítélet] 123–150. pont[já]t) során bebizonyosodik, hogy a Bizottság helyesen tette a Bollorét leányvállalata, a Copigraph kartellben való részvételéért felelőssé, a Bizottság által elkövetett jogsértés nem elegendő a [vitatott] határozat megsemmisítésének indokolásához, mert az nem tudta volna jelentősen befolyásolni az intézmény által elfogadott rendelkező részt[ (
22
)]. Az állandó ítélkezési gyakorlat szerint ugyanis, ha valamely határozat egyes elemei önmagukban is a jogilag megkövetelt módon alátámasztják e határozatot, akkor a határozat alapját képező többi elemet érintő hibák semmi esetre sem érinthetik annak rendelkező részét[ (
23
)].”
73.
A megtámadott ítélet 123-149. pontjában az Elsőfokú Bíróság bizonyította, hogy a Bollorénak kell betudni a leányvállalata, a Copigraph által elkövetett jogsértést, mivel ez utóbbi részt vett a kartellben. Ebből azt a következtetést vonta le a megtámadott ítélet 150. pontjában, hogy „[e]nnélfogva bizonyított a Bolloré jogsértés miatti felelőssége, függetlenül az abban való közvetlen közreműködésétől, amelyet az Elsőfokú Bíróság elvetett (lásd [a megtámadott ítélet] 66–81. pont[já]t).”
74.
A fenti megfontolásokra tekintettel utasította el az Elsőfokú Bíróság a Bolloré által felhozott, a védelemhez való jog és a kontradiktórius eljárás elvének a kifogásközlés és a határozat közötti összhang hiányából eredő megsértésére alapított harmadik jogalapot.
2. A felek érvei
75.
A Bolloré fenntartja, hogy az Elsőfokú Bíróság tévesen utasította el a vitatott határozat megsemmisítésére irányuló, arra alapított jogalapját, hogy a Bizottság – miután a Bolloréval tudatta a kifogásközlését, amelyben egyedül a leányvállalata, a Copigraph által elkövetett jogsértésért tartotta felelősnek – a vitatott határozatban őt is megvádolta a kartelltevékenységekben való közvetlen, személyes részvétellel. Véleménye szerint az Elsőfokú Bíróság megsértette a védelemhez való jog tiszteletben tartásának elvét, egyrészt azáltal, hogy megtagadta a vitatott határozat rá vonatkozó részének megsemmisítését, másrészt mivel úgy ítélte meg, hogy a megállapított hiba nem volt hatással a vitatott határozat rendelkező részére.
76.
Kifogásának alátámasztásaként a Bolloré elsőként a Bíróságnak és az Elsőfokú Bíróságnak a versenyellenes magatartásokkal kapcsolatban, valamint az összefonódások jogának területére vonatkozó több ítéletre alapoz annak alátámasztása érdekében, hogy az Elsőfokú Bíróság megsértette a védelemhez való jogát, mivel nem semmisítette meg a vitatott határozatot, habár a kifogásközlés nem volt teljes. (
24
)
77.
Másodsorban a Bolloré fenntartja, hogy az Elsőfokú Bíróság által felhozott ítélkezési gyakorlat hatástalan. Egyrészt a megtámadott ítélet 80. pontjában hivatkozott ítéletek első csoportja a jelen ügyétől eltérő esetre vonatkozott. Ezekben az ítéletekben a közösségi bíróság a kifogásközlésekben pontatlanságot állapított meg, amely nem a felelősség meghatározására és pontos megnevezésére vonatkozott, hanem kizárólag a tényekre, azaz a sérelmezett magatartásokra. Másrészt az ugyancsak a megtámadott ítélet 80. pontjában hivatkozott ítéletek második csoportja még távolabb esik a jogvitáktól. Ezek az ítéletek ugyanis az összefonódások ellenőrzésére vonatkozó eljárásokra, illetve az állami támogatásokra vonatkoznak.
78.
Harmadsorban a Bolloré vitatja a védelemhez való jognak az Elsőfokú Bíróság által alkalmazott, „szándékot figyelembe vevő megközelítését”, miszerint valamely aktus semmisségét csak akkor mondja ki, ha a szóban forgó szabály megsértése veszélyezteti az érintett fél érdekeit. Az ilyen megközelítés nem alkalmazható bármilyen eljárásjogi szabálysértés esetén, és különösen nem alkalmazható a jelen ügyben.
79.
Negyedsorban a Bolloré vitatja az Elsőfokú Bíróság azon megállapítását, miszerint nem volt semmilyen indok a vitatott határozat rendelkező részének a rá vonatkozó részében történő megsemmisítésére, mivel az semmilyen hatással sem volt a rá kiszabott, 22,68 millió eurós bírság összegére. Fenntartja, hogy ez az érvelés téves jogalkalmazáson alapul, mivel nem vette figyelembe azt a módszert, amellyel ezt az összeget kiszámították.
80.
A Bizottság úgy ítéli meg, hogy az érvek nem fogadhatók el, mivel megismétlik az Elsőfokú Bíróság előtt már felhozott érveket, és mindenképpen megalapozatlanok, mivel a Bollorénak tudták be a leányvállalata, a Copigraph cselekményeit, ez a felelősség pedig nem kérdéses. Felveti, hogy a vitatott határozat alapja – amint azt az Elsőfokú Bíróság a megtámadott ítéletében megerősítette – a Bollorét illetően kizárólag a leányvállalatának a cselekményeiért fennálló felelősség. A Bizottság szerint az Elsőfokú Bíróság mindössze a teljesen hagyományos módon alkalmazta a közösségi ítélkezési gyakorlatot.
3. Értékelés
81.
Úgy gondolom, hogy a megtámadott ítélet téves jogalkalmazáson alapul, mivel az Elsőfokú Bíróság nem vonta le az összes szükséges következtetést a védelemhez való jog – amely, mint köztudott, a közösségi jogrend egyik alapelve – Bizottság általi megsértéséből. (
25
)
82.
Az Elsőfokú Bíróság érvelése nem tűnik számomra kielégítőnek. Habár elismeri ennek az elvnek az alapelvi jellegét, valamint az ehhez kapcsolódó követelményeket, az Elsőfokú Bíróság mégis kimondja, hogy a Bolloré védelemhez való jogának a Bizottság általi megsértése nem elegendő a vitatott határozat megsemmisítésének igazolásához, mivel az általa elkövetett jogellenesség nem bír döntő hatással e határozat rendelkező részére. Az Elsőfokú Bíróság megelégszik azzal, hogy a megtámadott ítélet egyik pontjában elveti a Bollorének a jogsértésben való személyes és közvetlen részvételére alapított kifogást.
83.
Amennyiben - ahogyan azt az Elsőfokú Bíróság állítja - a védelemhez való jog a „közösségi jog egyik alapelvének” minősül, a szankció nem szükségszerűen a vitatott határozat vagy legalábbis azon részeinek semmissége, amelyek vonatkozásában a vállalkozás nem tudta védelmét előadni?
84.
Néhány fenntartást kelt bennem az Elsőfokú Bíróság elemzése, amely előnyben részesíti az igazgatási eljárás hatékonyságát. Veszélybe sodorja a védelemhez való jog tiszteletben tartására vonatkozó elv alapvető jellegét egy kvázi büntetőnek minősíthető eljárásban, amelyben a Bizottság nagyon széles mérlegelési jogkörrel rendelkezik, és ahol a bírósági felülvizsgálat korlátozott.
85.
Mielőtt megvizsgálnám azokat az érveket, amelyekre az értékelésemet alapozom, a védelemhez való jognak az EK 81. cikk végrehajtására irányuló eljárás keretében való tiszteletben tartására vonatkozó bírósági ítélkezési gyakorlatra kívánok emlékeztetni.
a) A védelemhez való jognak az EK 81. cikk végrehajtására irányuló eljárás keretében való tiszteletben tartására vonatkozó közösségi ítélkezési gyakorlat
86.
A Bíróság kifejezetten elismerte azt az általános közösségi jogi elvet, amely szerint mindenkinek joga van a tisztességes eljáráshoz. (
26
) Ezt a jogot az emberi jogok és az alapvető szabadságok védelméről szóló, Rómában, 1950. november 4-én kelt európai egyezmény (a továbbiakban: EJEE) 6. cikkének (1) bekezdése ihlette. (
27
)
87.
Emlékeztetek rá, hogy ez a rendelkezés kimondja, hogy „[m]indenkinek joga van arra, hogy ügyét a törvény által létrehozott független és pártatlan bíróság tisztességesen, nyilvánosan és ésszerű időn belül tárgyalja, és hozzon határozatot polgári jogi jogai és kötelezettségei tárgyában, illetőleg az ellene felhozott büntetőjogi vádak megalapozottságát illetően.”
88.
Ennél konkrétabban a védelemhez való jogot tekintve, ez utóbbi kiemelkedő helyet foglal el a Bizottság által az EK 81. és 82. cikk megsértésével összefüggésben lefolytatott igazgatási vizsgálati eljárás tekintetében. (
28
) A Bíróság számos alkalommal hangsúlyozta, hogy e jog tiszteletben tartása a közösségi jog alapelve. (
29
)
89.
E jogok tartalmát az idők során az ítélkezési gyakorlat folyamatosan pontosította és a közösségi jogalkotó konkretizálta. (
30
)
90.
A Bíróság szerint a védelemhez való jog megköveteli, hogy az igazgatási eljárás során az érintett vállalkozásoknak lehetőségük legyen kifejteni álláspontjukat a tényállás és a hivatkozott körülmények valószerűségéről és jelentőségéről, valamint a Bizottság által az EK-Szerződés megsértésének fennállására vonatkozó állításának alátámasztására felhasznált dokumentumokról. (
31
)
91.
Ebben az értelemben a 17. rendelet 19. cikkének (1) bekezdése előírja, hogy a kifogásközléseket meg kell küldeni a feleknek. (
32
)
92.
A Bíróság szerint ez a dokumentum lényeges eljárásjogi biztosítéknak minősül, (
33
) amelynek követelményeit a részletes ítélkezési gyakorlat már nagyon korán pontosította. (
34
) A kifogásközlésben világosan kell közölni minden olyan lényeges elemet, amelyre a Bizottság az eljárás ezen szakaszában alapoz. Ezen elemek között szerepelnek többek között a vállalkozás terhére rótt tények, ezek minősítése, azok a bizonyítékok, amelyekre a Bizottság alapoz, valamint azok, amelyeket a bírság megállapítása során figyelembe vesz, mint a jogsértés időtartama. A fent hivatkozott, ARBED kontra Bizottság ügyben hozott ítéletében a Bíróság azt is kimondta, hogy a kifogásközlésnek kétséget kizáró módon kell pontosítania azt a jogi személyt, akit lehet, hogy bírság fizetésére köteleznek.
93.
Ezek a megállapítások azonban összefoglaló módon is megtehetők, és a határozatnak nem kell szükségszerűen a kifogásközlés másolatának lennie. A Bíróság szerint a kifogásközlés olyan előkészítő dokumentum, amelynek ténybeli és jogi megállapításainak pusztán előzetes jellege van. (
35
) A Bizottságnak figyelembe kell vennie az igazgatási eljárásból származó bizonyítékokat akár azáltal, hogy eláll azoktól a kifogásoktól, amelyek rosszul megalapozottnak bizonyultak, akár azáltal, hogy kijavítja és kiegészíti mind ténybelileg, mind jogilag azon érvelését, amelyre a kifogások alátámasztásakor alapozott, azzal a feltétellel azonban, hogy csak azokat a tényeket tarthatja fenn, amelyekkel kapcsolatban az érintetteknek volt alkalma az álláspontjukat kifejteni, és amelyekre vonatkozóan az igazgatási eljárás során bemutatta a védelemhez szükséges bizonyítékokat.
94.
Az Elsőfokú Bíróságnak a megtámadott ítélet 68. pontjában idézett ítélkezési gyakorlata szerint, a védelemhez való jog megsértését az igazgatási eljárás során a Bizottság által a kifogásközlésben és a határozatban felhozott kifogások fényében kell vizsgálni.
95.
Ezeket az eljárásjogi biztosítékokat a 17. rendelet 19. cikkének (1) bekezdése, valamint a 99/63 rendelet (
36
) 2. és 4. cikke mondta ki, mielőtt az 1/2003 rendelet 27. cikkében és a 773/2004 rendelet 10-12. és 15. cikkében kodifikálták volna.
96.
Ezen megfontolások fényében kell a következőkben megvizsgálni a Bolloré által felhozott jogalap megalapozottságát.
b) A Bolloré által felhozott jogalap vizsgálata
97.
Amint megjegyeztem, az Elsőfokú Bíróság megállapította a Bolloré védelemhez való jogának a megsértését, mivel a kifogásközlés nem tette lehetővé számára, hogy tudomást szerezzen a jogsértésében való személyes és közvetlen közreműködésére alapított kifogásról, sem e kifogás alátámasztásaként a Bizottság által a vitatott határozatban elfogadott tényekről.
98.
Az Elsőfokú Bíróság azonban kimondta, hogy a Bizottság által elkövetett jogsértés nem elegendő a vitatott határozat megsemmisítésének igazolására, mivel egyáltalán nem volt döntő hatása annak rendelkező részére.
99.
Az Elsőfokú Bíróság ugyanis a megtámadott ítélet 81. pontjában kimondta, hogy „az állandó ítélkezési gyakorlat szerint, ha valamely határozat egyes elemei önmagukban is a jogilag megkövetelt módon alátámasztják e határozatot, akkor a határozat alapját képező többi elemet érintő hibák semmi esetre sem érinthetik annak rendelkező részét.” (
37
)
100.
A megtámadott ítélet 150. pontjában az Elsőfokú Bíróság tehát „elvetette” (
38
) a Bollorénak a jogsértés elkövetésében fennálló saját felelősségére alapított kifogást, és miután megvizsgálta az ezen vállalkozás által felhozott valamennyi jogalapot, elutasította a megsemmisítés iránti keresetét.
101.
Úgy gondolom, hogy az Elsőfokú Bíróság tévesen alkalmazta a jogot, amikor ezt az ítélkezési gyakorlatot alkalmazta a jelen ügyre.
102.
Igaz ugyan, hogy azok a kifogások, amelyekkel kapcsolatban a Bollorét meghallgatták, önmagukban elegendők a szankcionálásának igazolására, mivel neki kell felelnie a leányvállalata magatartásáért.
103.
A vitatott határozat rendelkező része két okból marad változatlan. Elsőként, a Bizottság úgy ítélte meg, hogy a Bollorénak mint a csoport anyavállalatának kell felelnie a leányvállalata által elkövetett jogsértésért. Felelős marad tehát az EK 81. cikk megsértéséért, és a vitatott határozat 1. cikkének szövege ténylegesen ugyanaz marad. Másodsorban - bármilyen meglepőnek is tűnik – az e határozat 3. cikkében szereplő bírság összege sem módosult a Bizottság által elfogadott számítási módszer miatt. Az érintett vállalkozásokra kiszabott bírságot ugyanis az önmásoló papír EGT-n belüli értékesítéséből származó forgalom alapján számították ki. Márpedig a Bolloré esetében kizárólag a leányvállalat rendelkezett ilyen forgalommal. Következésképpen amennyiben úgy ítéljük meg, hogy a Bollorénak kizárólag a leányvállalata által elkövetett cselekményekért kell felelnie, a bírság összege ugyanaz marad, mint amely a vitatott határozat rendelkező részében szerepel.
104.
Úgy tűnik azonban számomra, hogy az Elsőfokú Bíróság által a megtámadott ítélet 81. pontjában felsorakoztatott ítélkezési gyakorlat nem alkalmazható a jelen ügyben. Az alábbi indokok alapján úgy gondolom ugyanis, hogy egy olyan esetben, mint a jelenlegi, az Elsőfokú Bíróság nem elégedhetett volna meg a Bollorénak a kartellben való személyes és közvetlen részvételére alapított kifogás elvetésével, nem vonva le semmilyen egyéb következtetést a vitatott határozat jogszerűségét illetően:
—
elsőként azért, mert ez a védelemhez való jog tiszteletben tartására vonatkozó elv alapvető jellegének téves értelmezését jelentené;
—
másodsorban azért, mert a Bíróság ítélkezési gyakorlata e tárgyban nagyon szilárd;
—
harmadsorban azért, mert az Elsőfokú Bíróság elemzése tévesen értelmezi azokat a következményeket, amelyek a Bizottságnak az EK 81. cikk (1) bekezdése alapján szankciót kiszabó határozathoz fűződnek;
—
negyedsorban azért, mert olyan kvázi büntető jellegű eljárásról van szó, amely az EJEE 6. cikkének (1) bekezdésében foglalt előírások hatálya alá tartozhat.
105.
A következőkben mindegyik érvet kifejtem.
106.
Elsőként, a megtámadott ítéletben az Elsőfokú Bíróság úgy tűnik, hogy tévesen értelmezte a szóban forgó jogot, előnyben részesítve a Bizottsági aktus hatékonyságát és a versenyjogi közrendet.
107.
Emlékeztetek ugyanis arra, hogy a Bizottság nem egy egyszerű eljárási szabályt sértett meg, hanem egy vállalkozás ahhoz fűződő jogát, hogy megvédje magát egy jogsértés elkövetésének vádja alól. Emlékeztetek arra, hogy a védelemhez való jog tiszteletben tartása, mivel az a közösségi jogrend alapelve, lényeges eljárásjogi szabály. Következésképpen ennek az elvnek a megsértését szerintem önmagában is szankcionálnia kell a közösségi bíróságnak az EK 230. cikk alapján, és a kérdéses aktus vagy annak egy része megsemmisítését kell eredményeznie.
108.
Másodsorban ugyanis, különösen akkor, amikor a Bíróság a kifogásközlés és a határozat közötti egyezés hiánya alapján állapítja meg a vállalkozás védelemhez való jogának megsértését, a Bíróság a vállalkozások jogait nagymértékben védelmező álláspontra helyezkedik, és nagyon határozott a Bizottsággal szemben, mivel megsemmisíti a határozatot, vagy a határozat azon részét, amely olyan tényekre vagy kifogásokra vonatkozik, amelyekre a felek nem tehettek észrevételeket.
109.
E tekintetben az EK 230. cikket hagyományosan alkalmazza, amelynek értelmében a Bíróság megsemmisítheti a Bizottság minden olyan aktusát, amelyet a lényeges eljárási szabályokat megsértve hozott meg. A Bíróság a 99/63 rendelet 4. cikkét és a 773/2004 rendelet 11. cikkének (2) bekezdését is alkalmazza, amelyek értelmében - emlékeztetek rá - e határozatokban a Bizottság a címzett vállalkozásokkal és a vállalkozások társulásaival szemben csak azokat a kifogásokat tarthatja fenn, amelyekkel kapcsolatban ez utóbbiaknak alkalmuk volt az álláspontjukat ismertetni.
110.
A Bíróság részlegesen megsemmisíti a határozatot, amennyiben a vitatott elemek – a jelentőségüktől függetlenül – más rendelkezésektől elválaszthatók. (
39
)
111.
A végső határozatban kifogásolt jogsértéshez képest tisztán járulékos jellegű elemekről lehet szó, például amikor megállapítást nyer, hogy a Bizottság nem közölt a vállalkozásokkal egyes dokumentumokat, amelyek alapján értékelhette a magatartásukat az EK 81. cikk tekintetében. Eben az esetben a Bíróság kimondta, hogy egy ilyen jogsértés nem befolyásolhatja az egész határozat érvényességét, hanem ezzel szemben el kellett vonatkoztatni ezeknek a dokumentumoknak a tartalmától a határozat megalapozottságának vizsgálata során. (
40
)
112.
A kifogásolt jogsértésre vonatkozó lényeges elemekről is szó lehet, mint annak időtartama vagy a felelős vállalkozások azonosítása.
113.
Így a fent hivatkozott Musique Diffusion française és társai kontra Bizottság egyesített ügyekben hozott ítélet alapjául szolgáló tényállásban a Bizottság elmulasztotta közölni a felperesekkel, hogy a szóban forgó határozat 1. cikke alapján hosszabb időtartamú jogsértés elkövetése miatt szándékozik szankcionálni őket, mint azt a kifogásközlésben közölte. A Bíróság megsemmisítette ezt a határozatot „azon részében, amelyben azt állapítja meg, hogy az összehangolt magatartás túllépte az 1976. január vége/február eleje időszakot”, tehát azt az időszakot, amelynek vonatkozásban a vállalkozásoknak nem volt alkalmuk kifejteni álláspontjukat. (
41
)
114.
A másik kettő, a fent hivatkozott Compagnie maritime belge transports és társai kontra Bizottság, valamint az ARBED kontra Bizottság ügyben hozott ítélet alapjául szolgáló tényállásokban a kifogásközlés azon jogi személyeket illetően vetett fel kétségeket, akikre az EK 81. cikk (1) bekezdésének megsértése miatt bírságot szándékoztak kiszabni.
115.
Az első ügyben a kifogásközlés arra korlátozódott, hogy a jogsértés elkövetőjeként azonosított egy kollektív szervezetet, jelen esetben egy hajózási konferenciát. Ezzel szemben a Bizottság a határozatában egyedi bírságot szabott ki a konferencia bizonyos tagjaira. Az ezzel a határozattal szemben indított megsemmisítés iránti kereset elbírálásakor az Elsőfokú Bíróság többek között azzal az indokkal utasította el az ez utóbbi tagok által előterjesztett, az eljárási jogaik megsértésére alapított jogalapot, hogy tudomásuk volt a kifogásközlésről, és válaszoltak is a Bizottság által hivatkozott kifogásokra. (
42
)
116.
A Bíróság úgy ítélte meg, hogy az Elsőfokú Bíróság tévesen alkalmazta a jogot, és megsemmisítette az ítéletet. Úgy ítélte meg, hogy a hajózási konferenciához címzett kifogásközlés nem teszi lehetővé a konferencia tagjainak, hogy kellőképpen tudatában legyenek annak, hogy a jogsértés megállapítása esetén egyedi bírság fizetésére kötelezik őket. A jogvita értékelésekor a Bíróság tehát megsemmisítette az ezen konferencia tagjaira egyedi bírságot kiszabó határozat rendelkezéseit. (
43
)
117.
A második ügyben a kifogásközlés nem tartalmazta a Bizottság azon szándékát, hogy az anyavállalatnak, az ARBED SA-nak kívánja betudni a leányvállalata magtartásáért a felelősségét, ezért az ARBED SA forgalma alapján kiszámított bírság fizetésére kötelezi. (
44
) Az Elsőfokú Bíróság - noha megállapította ezen társaság védelemhez való jogának megsértését - azzal az indokkal nem szankcionálta ezt az eljárási szabálytalanságot, hogy az igazgatási eljárás folyamán végig bizonytalanság állt fenn az anyavállalat és leányvállalata szerepét és felelősségét illetően.
118.
Az ARBED SA által benyújtott fellebbezés keretében a Bíróság hatályon kívül helyezte az Elsőfokú Bíróság ítéletét. Habár ennek a társaságnak tudomása volt a leányvállalatához címzett kifogásközlésről, és az ez utóbbival szemben folytatott eljárásról, a Bíróság kimondta, hogy ebből nem lehet azt a következtetést levonni, hogy a fenti társaság védelemhez való jogát nem sértették meg. Úgy ítélte meg, hogy „a kétség, amelyet kizárólag a fellebbezőhöz szabályszerűen címzett új kifogásközlés oszlathatott volna el, fennállt az igazgatási eljárás végéig azon jogi személyt illetően, akire bírságot fognak kiszabni.” (
45
) Következésképpen a jogvita értékelése során a Bíróság megsemmisítette a határozat „azon részét, amely az ARBED SA-ra vonatkozott.”
119.
Igaz ugyan, hogy ezekben az ügyekben a megsemmisített okoknak közvetlen hatása volt a szóban forgó határozat rendelkező részére. A fent hivatkozott Musique Diffusion française és társai kontra Bizottság egyesített ügyekben hozott ítéletben a határozat 1. cikkének azon részét semmisítették meg, amely olyan időszakra vonatkozott, amelyre vonatkozóan a vállalkozásoknak nem volt alkalmuk kifejteni az álláspontjukat. A Bíróság a fent hivatkozott Compagnie maritime belge transports és társai kontra Bizottság egyesített ügyekben hozott ítéletében a határozat 6. cikkének azon részét semmisítette meg, amely egyedi bírság fizetésére kötelezett néhány nem megfelelően tájékoztatott vállalkozást. Végül a Bíróság a fent hivatkozott ARBED kontra Bizottság ügyben hozott ítéletében a szóban forgó határozat 4. cikkét semmisítette meg, amely az anyavállalatot, az ARBED SA-t bírság fizetésére kötelezte.
120.
Ezek ellenére úgy gondolom, hogy azon a hatáson túl, amelyet a megsemmisített ok a szóban forgó határozat rendelkező részére kifejthetett, a Bíróság a vitatott ok lényeges vagy járulékos jellegének tulajdonított nagyobb jelentőséget. Ezekben az ügyekben a megsemmisített okok mindegyike a felrótt jogsértés lényeges eleme volt.
121.
Ugyanez a helyzet a jelen ügyben is a felelős vállalakozások azonosítását illetően. A vitatott kifogás ugyanis a Bollorénak a jogsértés elkövetésében való személyes és közvetlen részvételén alapul. Ezt a vállalkozást a felrótt jogsértés elkövetőjének tekinti. Ha egy ilyen kifogást el kell vetni, mivel a fenti vállalkozás nem adhatta elő védekezését, az összes következtetést le kell ebből vonni az ezen az elemen alapuló határozat jogszerűségét illetően.
122.
Harmadsorban, ha úgy tekintjük, hogy a Bolloré védelemhez való jogának megsértése nem képes befolyásolni a vitatott határozat rá vonatkozó részének érvényességét, akkor az Elsőfokú Bíróság véleményem szerint tévesen értelmezte azokat a következményeket, amelyek a Bizottságnak az EK 81. cikk (1) bekezdése alapján bírságot kiszabó határozatához kötődnek.
123.
Úgy gondolom egyrészt, hogy a Bollorénak erkölcsi érdeke fűződik a vitatott határozat azon részének megsemmisítéséhez, amely a jogsértés elkövetésében közvetlenül és személyesen felelőssé teszi.
124.
Másrészt úgy vélem, hogy a vitatott határozat megsemmisített okon alapuló részének a megsemmisítését megköveteli az egyértelműség és a jogbiztonság indoka, nevezetesen az EK 81. cikk megsértéséből eredő polgári jogi következmények.
125.
Amennyiben ugyanis a Bizottság megállapítja az EK 81. cikk megsértését, ennek a jogsértésnek a károsultjai a nemzeti bíróságok előtt a polgári jogi felelősség megállapítására irányuló keresetet kezdeményezhetnek a szóban forgó versenyellenes magatartás elkövetőivel szemben az elszenvedett kár megtérítését kérve. (
46
) Nemcsak azok a jogalanyok részesülhetnek ilyen védelemben, akik harmadik személyek, azaz a versenyellenes megállapodással megkárosított fogyasztók vagy versenytársak, hanem kivételes esetben az e megállapodásban részes fél is. (
47
)
126.
E tekintetben a keresetük jogalapja a Bizottság azon határozata, amelyet a közösségi bíróság megerősített vagy megsemmisített. Különösen akkor lényeges tehát, hogy ez a határozat nagyon világosan meghatározza a vállalkozás felelősségét a jogsértés elkövetésében, ha összetett, együttes és megszakítás nélküli jogsértésről van szó. Ha a fenti határozat a szóban forgó vállalkozások polgári jogi felelősségét állapítja meg, ez kizárólag a szankcionált és megfelelően körülhatárolt együttes magatartásokban megállapított részvételük alapján történhet. Ez elkerülhetetlen előfeltétele a kártérítési kereset megfelelő alkalmazásának, amelyre a Bizottság kitartóan felhívja a figyelmet az EK trösztellenes szabályainak megsértésén alapuló kártérítési keresetekről szóló fehér könyvében. (
48
)
127.
A jelen ügyben, figyelembe véve mindezeket, úgy tűnik számomra, hogy az Elsőfokú Bíróság tehát nem elégedhetett volna meg a szóban forgó kifogás elutasításával, anélkül hogy „megtisztította” volna a vitatott határozatot azoktól az elemektől, amelyekre a Bizottság a Bolloré önálló felelősségét alapozta. Valamely kifogás elutasítása semmiképpen sem egyezik meg a közösségi bíróság általi megsemmisítéssel, következésképpen az Elsőfokú Bíróság nem tüntette el azt a jogi rendelkezésből, megsemmisítés esetén ugyanis úgy kell tekinteni, mintha soha sem létezett volna. Az az érvelés nem biztosítja a szóban forgó jogsértés megállapítására irányuló eljárás számára a Bolloré szerepe és a rá háruló felelősség szempontjából szükséges egyértelműséget, akit ezen eljárás értelmében az a veszély fenyeget, hogy viselnie kell ezen jogsértésért a felelősséget.
128.
Negyedsorban úgy gondolom, hogy a bírói felülvizsgálatnak annál inkább szigorúnak kell lennie, minthogy a Bizottság a védelemhez való jog megsértését egy olyan kvázi büntető jellegű eljárásban követette el, amely az EJEE 6. cikkének (1) bekezdésének hatálya alá tartozhat.
129.
Emlékeztetek rá, hogy e rendelkezés értelmében „[m]indenkinek joga van arra, hogy ügyét a törvény által létrehozott független és pártatlan bíróság tisztességesen, nyilvánosan és ésszerű időn belül tárgyalja, és hozzon határozatot polgári jogi jogai és kötelezettségei tárgyában, illetőleg az ellene felhozott büntetőjogi vádak megalapozottságát illetően.” (
49
)
130.
Az állandó ítélkezési gyakorlat értelmében az Emberi Jogok Európai Bírósága nem követeli meg, hogy ennek a két eljárástípusnak minden szintje megfeleljen az EJEE 6. cikkében foglalt valamennyi előírásnak. Így amennyiben valamely határozatot olyan közigazgatási hatóság fogadott el, amely nem biztosítja a bírósági eljárás összes garanciáját, ezt a határozatot az EJEE 6. cikkének (1) bekezdésében szereplő előírások tiszteletben tartásával egy korlátlan felülvizsgálati jogkörrel rendelkező bírói szerv utólagos felülvizsgálata alá vethetővé kell tenni. (
50
)
131.
Az EJEE 6. cikkének az EK 81. cikk végrehajtására irányuló eljárásban történő alkalmazása számos kérdést vetett fel, mivel a Bizottság e rendelkezés értelmében nem minősíthető „bíróságnak” (
51
), és az eljárás szoros értelemben nem tartozik a büntetőügyek hatálya alá.
132.
Úgy tűnik azonban, hogy a 17. rendelet 15. cikkében szereplő bírságok jellegük és jelentőségük alapján a büntetőjogi szankciókhoz hasonlítanak (habár szoros értelemben a közigazgatási szankciók jellegzetességeivel bírnak), és a Bizottság nyomozati, vizsgálati és határozathozatali feladatait tekintve az EK 81. cikk végrehajtására irányuló eljárás kvázi büntető jellegű. A Bíróság egyébiránt kifejezetten rámutatott ezen eljárás jellegzetességeire a Hüls kontra Bizottság ügyben 1999. július 8-án hozott ítéletében (
52
), és ez alkalommal nem habozott az EJEE 6. cikkének (2) bekezdésében biztosított ártatlanság vélelmére hivatkozni. Ebben az ügyben a Bíróság megállapította, hogy „tekintettel a kérdéses jogsértés jellegére és a hozzá kapcsolódó szankciók súlyára és természetére, az ártatlanság vélelme többek között irányadó a vállalkozásokra vonatkozó versenyszabályok megsértésével kapcsolatos olyan eljárásokra, amelyek pénzbüntetés vagy kényszerítő bírság kiszabásához vezethetnek.” (
53
)
133.
Ez az ítélkezési gyakorlat számomra teljesen átültethetőnek tűnik a jelen esetre, így tehát az EK 81. cikk végrehajtására irányuló eljárásnak ugyanúgy tiszteletben kell tartania az EJEE 6. cikkének (1) bekezdésében foglalt követelményeket. Nem látható be továbbá, hogy az ártatlanság vélelme hogyan korlátozódhatna a védelemhez való jog megsértésére.
134.
Ez azt jelenti, hogy egy kvázi büntető jellegű eljárásban, mint amilyenről szó van, amelyben a Bizottság a vállalkozások tekintetében nyomozati, vizsgálati és határozathozatali feladatkört gyakorol, a közösségi bíróságnak nagyon kiterjedt bírói felülvizsgálatot kell gyakorolnia a felek eljárási jogainak a Bizottság általi tiszteletben tartása felett. Másképpen kifejezve úgy gondolom, hogy az összes szükséges következtetést le kell vonni, amennyiben a Bizottság az előjogainak gyakorlása során nem tartja tiszteletben a vállalkozások számára az EK 81. cikk végrehajtására irányuló eljárásban elismert alapvető jogokat.
135.
Márpedig a jelen ügyben az Elsőfokú Bíróság megközelítésmódja annak a felülvizsgálatnak a korlátozására irányul, amelyet véleményem szerint a bíróságnak az EJEE 6. cikkének (1) bekezdése értelmében a Bizottság határozatai felett kell gyakorolnia. Ez a megközelítésmód véleményem szerint veszélyesnek bizonyulhat. Egy olyan ügyben ugyanis, mint a jelenlegi, annak megállapítása, hogy valamely vállalkozás meghallgatáshoz való jogának a Bizottság általi megsértése nem érinti a határozatot, amennyiben ennek a vállalkozásnak mindenképpen felelnie kell egy másvalaki által elkövetett jogsértésért, azt jelentené, hogy a Bizottság büntetlenül mellőzheti a lényeges eljárásjogi követelményeket.
136.
A fentiekre tekintettel úgy ítélem meg, hogy az Elsőfokú Bíróság tévesen alkalmazta a jogot a Bolloré védelemhez való joga megsértésének értékelésekor, mivel nem semmisítette meg a vitatott határozat egyetlen olyan részét sem, amely ezen vállalkozást közvetlenül és személyesen felelőssé tett a jogsértés elkövetésében. Véleményem szerint az Elsőfokú Bíróságnak le kellett volna vonnia a szükséges következtetést, tehát a vitatott határozat azon részének megsemmisítését, amely a Bollorénak a jogsértésben való személyes és közvetlen részvételére alapított kifogáson alapult.
137.
Azt javaslom tehát a Bíróságnak, hogy a Bolloré által felhozott első jogalapot nyilvánítsa megalapozottnak.
138.
Végső észrevételként azt szeretném mindössze megjegyezni, hogy nyilvánvaló, hogy amennyiben valamely kifogásközlés ilyen jelentős hibában szenved, a Bizottság azt csak úgy orvosolhatja, hogy kiegészítő kifogásközlést fogad el, amely lehetővé teszi a feleknek, hogy arról tudomást szerezzenek és arra reagáljanak az előzetes igazgatási eljárás során.
B – A második, az Elsőfokú Bíróság előtti eljárás állítólagos túlzott időtartamára alapított, a Divipa által felhozott jogalapról
1. A felek érvei
139.
A Divipa megjegyzi, hogy az eljárás ésszerű időtartamához való jog a versenyügyek területén az igazgatási és a bírósági eljárásra is alkalmazandó, és e tekintetben a fent hivatkozott Baustahlgewebe kontra Bizottság ügyben hozott ítéletre hivatkozik. Ez a jog sérült, mivel az Elsőfokú Bíróság előtti eljárás időtartama a kereset benyújtásától a megtámadott ítélet kihirdetéséig öt év volt.
140.
A Bizottság úgy véli, hogy az ügy egyedi sajátosságait figyelembe véve az eljárás időtartama nem túlzott. Mindenesetre rámutat, hogy még ha feltesszük is, hogy az olyan eljárási hiba, mint amelyre a Divipa vele szemben hivatkozik, megállapítható, az nem vezethet a megtámadott ítélet egészének hatályon kívül helyezéséhez.
2. Értékelés
141.
Amint már megjegyeztem, azon általános közösségi jogi elv, amely szerint mindenkinek joga van a tisztességes eljáráshoz és különösen az ésszerű időn belüli eljáráshoz, alkalmazandó az EK 81. cikk megsértése címén egy vállalkozásra bírságot kiszabó bizottsági határozat bírói felülvizsgálatára irányuló eljárás során.
142.
A határidő ésszerű jellegének megítéléséhez a Bíróság az EJEE 6. cikkének (1) bekezdése alkalmazása keretében az Emberi Jogok Európai Bírósága által megállapított feltételeket kell figyelembe venni. A fent hivatkozott Baustahlgewebe kontra Bizottság ügyben hozott ítéletben a Bíróság kimondta, hogy a határidő ésszerű jellegét az egyes ügyek sajátos körülményeinek figyelembevételével kell megállapítani, különös tekintettel a jogvitának az érintett szempontjából felmerülő tétjére, az ügy bonyolultságára és a felperes, valamint az illetékes hatóságok magatartására. (
54
)
143.
A Bíróság e tekintetben kimondta, hogy a fenti szempontok felsorolása nem kimerítő, valamint hogy a határidő ésszerű jellegének vizsgálata nem követeli meg az azt okozó körülmények mindegyikének módszeres vizsgálatát, amennyiben az eljárás időtartama legalább egy körülmény alapján indokolt. Így az ügy bonyolultsága önmagában alkalmas egy első látásra túl hosszúnak tűnő időtartam indokolására. (
55
)
144.
A jelen ügyben az Elsőfokú Bíróság előtt folyó eljárás kiindulópontja a Divipa kérelmének 2002. április 18-i beérkezése volt, amelyben megsemmisítés iránti keresetet nyújtott be a vitatott határozat ellen, majd az eljárás 2007. április 26-án ért véget a megtámadott ítélet kihirdetésével. Így az eljárás hozzávetőleg öt évig tartott.
145.
Habár ez az időtartam jelentősnek tűnhet, mégis úgy vélem, hogy azt indokolhatja az ügy különleges bonyolultsága.
146.
Ugyanis a vitatott határozat alapjául szolgáló tények szinte mindegyikét vitatták, így azokat meg kellett vizsgálni. A rendelkezésre álló, és többek között a nemzeti és az európai piacokon zajlott különböző találkozókra vonatkozó nyilatkozatok és dokumentumok bizonyító erejét értékelni kellett. Továbbá, amint a megtámadott ítélet 40-63. és 109-117. pontjából kiderül, az Elsőfokú Bíróságnak meg kellett ismernie az igazgatási eljárás dokumentumaihoz való hozzáférésre és ezek felhasználhatóságára vonatkozó számos jogvitát. Az Elsőfokú Bíróság által ezen eljárás előkészítéseként elrendelt számos pervezető intézkedés, és különösen a felekhez intézett különböző írásbeli kérdések előfeltétele volt továbbá az iratoknak - legalábbis azok egy részének - előzetes elemzése.
147.
Emlékeztetek továbbá arra, hogy kilenc vállalkozás négy eljárási nyelven nyújtott be megsemmisítés iránti keresetet a vitatott határozattal szemben. A megtámadott ítéletet ugyanazon a napon hirdették ki, mint nyolc másik, ezzel a határozattal szemben kezdeményezett keresetre vonatkozó ítéletet.
148.
A fenti megállapításokra tekintettel úgy gondolom, hogy a megtámadott ítélet meghozatalát megelőző eljárás időtartamát indokolja különösen a kifogásolt kartellben részt vevő és a fenti határozat ellen keresetet előterjesztő vállalkozások száma, amely szükségessé tette az ügy iratainak az Elsőfokú Bíróság által elvégzett mélyreható vizsgálatával, valamint az Elsőfokú Bíróság eljárási szabályzata által előírt nyelvi kötelezettségekkel a különböző keresetek párhuzamos vizsgálatát.
149.
Mindezekre tekintettel az a véleményem, hogy az Elsőfokú Bíróság előtti eljárás hossza - az ügy különös bonyolultságát figyelembe véve - indokolt.
150.
Következésképpen azt javaslom a Bíróságnak, hogy utasítsa el a Divipa által felhozott, az eljárás ésszerű időtartamának megsértésére alapított jogalapot mint megalapozatlant.
IX – Az EK 81. cikk (1) bekezdésének megsértésére alapított jogalapról, amennyiben az Elsőfokú Bíróság elferdítette a fellebbezők jogsértésben való részvételére és annak időtartamára vonatkozó bizonyítékokat
151.
A fellebbezők lényegében azt kifogásolják, hogy az Elsőfokú Bíróság elferdítette azokat a bizonyítékokat, amelyekre a jogsértésben való részvételüknek és annak időtartamának az EK 81. cikk alapján történő értékelése során alapozott.
152.
Mielőtt megvizsgálnánk ezen jogalapok elfogadhatóságát és megalapozottságát, röviden emlékeztetni szeretnék a Bíróságnak az EK 81. cikk megsértése esetén a bizonyításra vonatkozó ítélkezési gyakorlatára.
153.
A közösségi bíróság szerint a Bizottságnak kell bizonyítania az általa megállapított jogsértéseket, és olyan bizonyítékokat kell előterjesztenie, amelyek a jogilag megkövetelt módon igazolják e jogsértéseket megvalósító körülmények fennállását. (
56
) A Bizottságnak kellően pontos és egybevágó bizonyítékokat kell szolgáltatnia azon szilárd meggyőződése alátámasztására, hogy jogsértést követtek el. A közösségi bíróság azonban nem követeli meg, hogy a Bizottság által előterjesztett minden egyes bizonyíték eleget tegyen e feltételeknek a jogsértés összes elemét tekintve. Véleménye szerint elegendő, ha az intézmény által hivatkozott bizonyítékok összességükben értékelve megfelelnek e követelménynek. (
57
) Amint az Elsőfokú Bíróság a megtámadott ítélet 155. pontjában emlékeztetett rá, valamely kartellben való részvétel bizonyítékait összességükben kell vizsgálni, figyelembe véve a lényeges ténybeli körülményeket.
154.
Versenyjogi ügyekben a bizonyítás során különleges nehézségek merülnek fel, amelyeket a Bíróság a fent hivatkozott Aalborg Portland és társai kontra Bizottság egyesített ügyekben hozott ítéletében foglalt össze. A versenyellenes gyakorlatnak minősülő tevékenységek titokban zajlanak le, a találkozókat titokban tartják, gyakran egy harmadik országban, és az erre vonatkozó dokumentumok ritkák, és a minimálisra korlátozódnak. Ezen túl az esetek többségében a versenyellenes gyakorlat fennálltát bizonyos egybeesésekből és közvetett bizonyítékokból kell kikövetkeztetni, amelyek összességükben tekintve - más logikus magyarázat híján - a versenyszabályok megsértése bizonyítékénak minősülhetnek. (
58
)
155.
Ezért olyan korlátozásokat kell hozni, amelyeknek a Bizottság alá van vetve, amikor a vizsgálati hatásköreit gyakorolja. Olyan korlátozásokra gondolok, amelyek az érintett vállalkozások azon jogából fakadnak, hogy nem tanúskodhatnak önmaguk ellen, (
59
) vagy amelyek abból erednek, hogy a Bizottság az 17. rendelet hatálya alatt nem hallgathat ki személyeket a vizsgálat szempontjából releváns információk megszerzése érdekében.
156.
Következésképpen az EK 81. cikk végrehajtására irányuló eljárásban az írásbeli bizonyítási eszközök játszanak központi szerepet a bizonyításban, bármilyen nehéz is azok összegyűjtése a gyakorlatban.
157.
A jelen ügyben a Koehler, a Bolloré és a Divipa vitatja bizonyos tények és dokumentumok bizonyító erejét, amelyek alapján az Elsőfokú Bíróság a nemzeti piacokra és az európai piacra vonatkozó kartelltalálkozókon való részvételükre következtetett, valamint megítélte ennek időtartamát.
158.
A jelen indítvány 56-58. pontjában kifejtett elvekkel összhangban, mint elfogadhatatlant elutasítom a Divipa érvét, amely a tényeknek a Bíróság általi egyszerű újbóli értékelésére irányul. Ellenben megvizsgálom a fellebbezőnek ténylegesen a bizonyítékok Elsőfokú Bíróság általi elferdítésére vonatkozó érveit.
159.
Ezért emlékeztetek rá, hogy a fellebbezőnek egyértelműen be kell mutatnia azokat az elemeket, amelyeket az Elsőfokú Bíróság elferdített, és bizonyítania kell azokat az elemzési hibákat az értékelésében, amelyek az Elsőfokú Bíróságot ehhez a téves értelmezéshez vezették. Az állandó ítélkezési gyakorlat szerint a fenti elferdítésnek nyilvánvalóan ki kell tűnnie az ügy irataiból, anélkül hogy szükség lenne arra, hogy a Bíróság újból értékelje a tényállást és a bizonyítékokat, vagy új bizonyítékokat szerezzen be.
160.
Az értékelésem során figyelembe kell mindezeket venni, így többek közt azokat a különleges nehézségeket is, amelyeket a bizonyítás az EK 81. cikk végrehajtására irányuló eljárásban felvet.
A – Az EK 81. cikk (1) bekezdésének megsértésére alapított első jogalapról, amennyiben az Elsőfokú Bíróság elferdítette a Divipa jogsértésben való részvételére és annak időtartamára vonatkozó bizonyítékokat
161.
Fellebbezésében a Divipa az kifogásolja, hogy az Elsőfokú Bíróság elferdítette azokat a bizonyítékokat, amelyeket vele szemben felhoztak, amikor bizonyították részvételét elsőként az 1992. március 5-i, másodsorban az 1994. október 19-i találkozón és harmadsorban az európai piacon létrejött kartellban. Nevezetesen a megtámadott ítélet 156-171., 192-197, 205–207. és 216. pontjára utal.
1. A jogalap első, a Divipának az 1992. március 5-i találkozón való részvételére vonatkozó bizonyítékok elferdítésére alapított részéről
a) A felek érvei
162.
A Divipa többek között fenntartja, hogy az Elsőfokú Bíróság elferdítette a Sappi egyik alkalmazottjának az 1992. március 9-i feljegyzését, mivel nem vette figyelembe és nem is említette meg a megtámadott ítéletben ennek a feljegyzésnek azon részletét, ahol megemlítésre került, hogy az ügyfelei révén, és nem közvetlenül a Sappitól értesült a Divipa árairól. Véleménye szerint nem logikus, hogy amennyiben valamely vállalkozás állítólag részt vesz egy olyan kartelltalálkozón, amelyen az árak kérdése kerül megtárgyalásra, saját árait ne fedje fel közvetlenül e találkozón.
163.
A Bizottság többek között azzal az indokkal utasítja el ezt az érvet, hogy az összes dokumentumot az ügy többi elemével együttesen kell megvizsgálni. Megemlíti továbbá, hogy a Divipa nem vitatja az AWA és a Sappi nyilatkozatainak bizonyító erejét, sem ezek Bíróság általi értelmezését.
b) Értékelés
164.
Úgy gondolom, hogy a Divipa által az Elsőfokú Bíróság elemzésével szemben megfogalmazott kritikák nem megalapozottak.
165.
Ezek ugyanis nem bizonyítják, hogy az Elsőfokú Bíróság hogyan ferdítette el a Sappi alkalmazottjának a feljegyzését, elmulasztva jelezni, hogy az általa az árakra vonatkozóan szolgáltatott információk az ügyfelek által adott tájékoztatásokból származnak. Nem látom be, hogy hogyan lehetne ezt a hiányosságot az Elsőfokú Bíróságnak a Divipa 1992. március 5-i találkozón való részvételére vonatkozó elemzési hibájaként értelmezni. Ez egyébiránt nem teszi kétségessé e feljegyzés bizonyító erejét.
166.
Mindenesetre a Divipa olyan helyzetben volt, hogy tudomást szerezhetett és állást foglalhatott a fenti feljegyzés tartalmáról, mivel - amint a megtámadott ítélet 162. pontjából kiderül – a Sappi nyilatkozatait csatolták a kifogásközléshez, és közölték az Elsőfokú Bírósággal, ily módon a Divipának hozzáférése volt ehhez.
167.
Következésképpen azt javaslom, hogy a Bíróság utasítsa el a jogalap első részét mint megalapozatlant.
2. A jogalap második, a Divipának az 1994. október 19-i találkozón való részvételére vonatkozó bizonyítékok elferdítésére alapított részéről
a) A felek érvei
168.
A Divipa megjegyzi, hogy az Elsőfokú Bíróság által a Divipa 1994. október 19-i találkozón való állítólagos részvételének bizonyítására felhasznált Mougeot-féle nyilatkozatokat e vállalkozás a tényállás megvalósulását követően tette azért, hogy az engedékenységi közlemény keretében hivatkozni lehessen rájuk.
169.
Az Elsőfokú Bíróság elferdítette a bizonyítékokat azzal, hogy főképp a saját ítélkezési gyakorlatára támaszkodott annak érdekében, hogy a Divipát elmarasztalhassa az ezen a találkozón való részvételért, ami a tisztességes eljáráshoz való jog nyilvánvaló megsértésének és a tényállás értékelésében vétett nyilvánvaló hibának minősül.
170.
A Bizottság elutasítja ezt az érvet.
b) Értékelés
171.
Úgy gondolom, hogy a Divipa által a Mougeot nyilatkozataira vonatkozóan felhozott érvet is el kell utasítani.
172.
Az Elsőfokú Bíróság ugyanis egyértelműen megállapította a megtámadott ítélet 166. pontjában azt a tényt, hogy a Mougeot a fenti nyilatkozatait a tényállásokat követően, az engedékenységi közlemény alkalmazásának céljából tette. Nem róható fel tehát az Elsőfokú Bíróságnak, hogy nem vette azt figyelembe. Amint ugyanis az Elsőfokú Bíróság megállapítja, e nyilatkozatok bizonyító ereje nem vonható kétségbe, ugyanis általában különösen megbízható bizonyítéknak kell tekinteni azt a nyilatkozatot, amely a nyilatkozattevő érdekei ellen irányul.
173.
Az Elsőfokú Bíróság továbbá a megtámadott ítélet 168. pontjában megállapította, hogy a Mougeot nyilatkozatai több ponton megegyeznek a Sappi és az AWA nyilatkozataival. Márpedig ez utóbbi a kifogásközlésre adott válaszában a spanyol piacra vonatkozó találkozókról közölt egy listát, amelyek között szerepelt az 1994. október 19-i találkozó.
174.
Mindenesetre, amint a Bizottság megjegyzi, nem lehet az Elsőfokú Bíróságnak felróni, hogy a Mougeot nyilatkozatait nem megfelelően értelmezte.
175.
Következésképpen úgy tűnik számomra, hogy a jogalap ezen második része is elutasítható mint megalapozatlan.
3. A jogalap harmadik, a Divipának az európai piacon fennálló kartellben való részvételére vonatkozó bizonyítékok elferdítésére alapított részéről
a) A felek érvei
176.
A Divipa azt állítja, hogy az Elsőfokú Bíróság elferdített, illetve figyelmen kívül hagyott egyes bizonyítékokat. Hangsúlyozza, hogy nem gyártó, hogy csupán a nemzeti piacon valósította meg eladásait, hogy e társaság volt az egyetlen, amely nem gyártó, ám amelyről a Bizottság azt állította, hogy állítólag részt vett a nemzeti piacon tartott bizonyos találkozókon, és hogy nem tagja egyetlen nagy európai önmásolópapír gyártó spanyolországi forgalmazó hálózatának sem. Egyetlen irat sem bizonyítja, hogy azon találkozók során, amelyeken állítólag részt vett, utalás történt volna egy szélesebb összehangolt magatartásra vonatkozó terv létezésére.
177.
A Bizottság elutasítja ezt az érvet is. Megjegyzi többek között azt, hogy a Divipa nem pontosítja az Elsőfokú Bíróság érvelésének azon pontjait, amelyeken elferdítette a bizonyítékokat.
b) Értékelés
178.
Az a véleményem, hogy a Bíróságnak elfogadhatatlannak kell nyilvánítania ezeket az érveket.
179.
Először is, ami az „egyes bizonyítékok” elferdítésére alapított érvet illeti, a fellebbezés olvasásakor megállapítom, hogy a Divipa nem határozta meg azokat a bizonyítékokat, amelyeket az Elsőfokú Bíróság elferdített.
180.
Másodsorban, ami azt az érvet illeti, hogy az Elsőfokú Bíróság elmulasztotta figyelembe venni a nem gyártói minőségére vonatkozó egyes bizonyítékokat, emlékeztetek arra, hogy kizárólag az Elsőfokú Bíróság rendelkezik hatáskörrel az előterjesztett bizonyítékok értékelésére. Véleményem szerint ez az érv nem fogadható el. Mindesetre a fenti érv nem tűnik megalapozottnak, mivel - a Divipa állításával ellentétben – az Elsőfokú Bíróság a megtámadott ítéletben több alkalommal is, többek között a 203., 605. és 628. pontban, értékelte a Divipa forgalmazói minőségét.
181.
E körülmények között az a véleményem, hogy a jogalap harmadik része elfogadhatatlan.
182.
A fenti megfontolások fényében úgy ítélem meg, hogy az Elsőfokú Bíróság nem ferdített el egyetlen bizonyítékot sem, amelyekre a Divipa szóban forgó megállapodásban és annak végrehajtását szolgáló intézkedésekben való részvételének megállapításkor alapozott.
183.
Következésképpen azt javaslom, hogy a Bíróság az első jogalapot - részben mint elfogadhatatlan és részben mint megalapozatlant - utasítsa el.
B – Az EK 81. cikk (1) bekezdésének megsértésére alapított második jogalapról, amennyiben az Elsőfokú Bíróság a Koehler által elkövetett jogsértés időtartamát illetően elferdítette a bizonyítékokat, megsértette az indokolási kötelezettségét és a Koehler védelemhez való jogát
184.
A Koehler lényegében vitatja az Elsőfokú Bíróságnak a kartellben az 1993 szeptembere és októbere előtti időszakban való részvételére vonatkozó elemzését. Fenntartja, hogy az Elsőfokú Bíróság a bizonyítékokat nem megfelelően vizsgálta meg, és azokból téves következtetéseket vont le egyrészt az AEMCP (Association of European Manufacturers of Carbonless Paper), az Európai Önmásolópapír-gyártók Egyesülete keretében 1993 szeptembere és októbere előtt (a jogalap első része), másrészt nemzeti vagy regionális szinten ezen időszak előtt (a jogalap második része) tartott kartelltalálkozók rendszerét illetően.
1. A jogalap első, a Koehlernek az európai szinten az AEMCP keretében 1993 szeptembere és októbere előtt tartott találkozókon való részvételére vonatkozó bizonyítékok elferdítésére alapított részéről
a) A felek érvei
185.
A Koehler szerint a Bizottság a bizonyítékok három csoportjára, vagyis a Mougeot nyilatkozataira, a Sappi alkalmazottjának tanúvallomására, valamint a kartell nemzeti, illetve regionális találkozóinak megszervezésére vonatkozó bizonyítékokra támaszkodott.
186.
Márpedig a Koehler először is megjegyzi, hogy a Mougeot 1999. április 14-i levele nem tartalmaz semmiféle beismerést az 1993 októbere előtti időszak kartelltalálkozóira nézve. Az Elsőfokú Bíróság egyébiránt a megtámadott ítélet 279. pontjában kijelentette, hogy nem állapítható meg, hogy az árkartell-megállapodásokat 1992 januárjától kezdődően - vagyis 1993 októberét megelőzően - kötötték volna. Az Elsőfokú Bíróságnak az 1993 októbere előtt az AEMCP hivatalos találkozói keretében megkötött árakra vonatkozó állítólagos megállapodásokkal kapcsolatos fejtegetései nem elégségesek, és az indokolása ellentmondásokat tartalmaz, illetve téves jogalkalmazás eredménye. Az Elsőfokú Bíróság továbbá nem tartotta tiszteletben az ártatlanság vélelmét azzal, hogy a Mougeot nyilatkozatait az 1993 októbere előtti időszakra vonatkozó jogsértés beismeréseként próbálta tekinteni.
187.
A Koehler továbbá a Sappi alkalmazottja kapcsán arra hivatkozik, hogy a vallomása nem határozza meg pontosan azt az időszakot, amelynek során a kartelltalálkozókra sor került. Az Elsőfokú Bíróság nem juthat arra a következtetésre, hogy „ezzel ellentétes megjegyzés hiányában” ez a személy hallgatólagosan azt kívánta megerősíteni, hogy a jogsértés 1993 szeptemberét megelőzően kezdődött volna. Ezzel az Elsőfokú Bíróság elferdítette a tanúvallomás tartalmát. Ez ellentétes az EJEE 6. cikkében, valamint az Európai Unió Nizzában, 2000. december 7-én kihirdetett alapjogi chartájának (HL C 364., 1. o.) 47. cikke második bekezdésében foglalt tisztességes eljáráshoz való joggal.
188.
Végül a Koehler úgy véli, hogy csak akkor adható hitel egy vádat beismerő tanú nyilatkozatainak, ha azokat más bizonyítékok is megerősítik. Márpedig a jelen ügyben nincsen semmilyen megerősítő bizonyíték.
189.
A Bizottság szerint a jogalap ezen része nem fogadható el, mivel a Koehler valójában egy újabb tényértékelést szeretne elérni.
b) Értékelés
190.
A Koehler azon kritikája, amely a Mougeot és a Sappi alkalmazottja nyilatkozatainak relevanciáját érinti, nem tűnik megalapozottnak.
191.
A Koehler tagadni látszik ugyanis azt a tényt, hogy az Elsőfokú Bíróság a megtámadott ítélet 261-310. pontjában közvetett bizonyítékok sorára alapozott a kartelltalálkozók 1993 szeptembere és októbere előtti létére vonatkozóan. Amennyiben a Mougeot 1999. április 19-i levele ténylegesen a bizottsági bizonyítás központi elemének minősül - ahogyan azt az Elsőfokú Bíróság a megtámadott ítélet 262. pontjában elismerte -, annyi bizonyos, hogy az ebben a levélben szereplő nyilatkozatokat az Elsőfokú Bíróság által megvizsgált egyéb bizonyítékok fényében kell olvasni és érteni, különösen a Sappi és az AWA alkalmazottjának vallomása fényében. Továbbá - amint az Elsőfokú Bíróság ennek az ítéletnek a 264. pontjában megállapította - a fenti levél értelme valójában rendkívül világos, és ennek tartalma nem mond ellent egyetlen bizonyítéknak sem, amely a dokumentum bizonyító erejét kétségbe vonhatná.
192.
A Sappi alkalmazottjának vallomását illetően úgy tűnik számomra, hogy habár nem pontosítja azt az időtartamot, amikor a szóban forgó kartelltalálkozókra sor került, az összes bizonyítékra tekintettel lehetővé teszi az Elsőfokú Bíróság számára annak megállapítását, hogy ezek a találkozók 1993 februárjától kezdődhettek, amikor ezt a munkavállalót alkalmazták.
193.
Végül jelezni kívánom, hogy - a Koehler állításával ellentétben - abból a tényből, hogy nem állapították meg, hogy az árkartell-megállapodásokat 1992 januárjától kezdődően kötötték, nem lehet azt a következtetést levonni, hogy ezekről a megállapodásokról nem tárgyaltak 1993 októbere előtt.
194.
A fentiekre tekintettel úgy tűnik számomra, hogy a Koehler által megfogalmazott kritikák alapján nem tekinthető úgy, hogy az Elsőfokú Bíróság nyilvánvalóan elferdítette ezeket a bizonyítékokat. Úgy ítélem meg tehát, hogy nem kell megvizsgálni a tisztességes eljáráshoz való jog megsértésén alapuló többi kifogást.
195.
E körülmények között azt javaslom, hogy a Bíróság utasítsa el a jogalap első részét mint megalapozatlant.
2. A jogalap második, azon bizonyítékok elferdítésére alapított részéről, amelyek a Koehlernek a spanyol piaccal kapcsolatos kartelltalálkozókon 1993 októbere előtti részvételére vonatkoznak
a) A felek érvei
196.
A Koehler szerint az Elsőfokú Bíróság elferdítette azokat a bizonyítékokat, amelyek alapján megállapították a spanyol piaccal kapcsolatos kartelltalálkozókon való, 1993 októbere előtti részvételét.
197.
A spanyol piaccal kapcsolatos 1992. február 17-i találkozó vonatkozásában az Elsőfokú Bíróság nem állapíthatta meg megalapozottan, hogy a Koehler részt vett e találkozón, mivel a Sappi alkalmazottja 1992. február 17-i feljegyzésében csupán az „érintett felek” találkozójára utal, anélkül hogy e feleket pontosan megnevezné. Az Elsőfokú Bíróság nem ad pontos magyarázatot arra, hogy a Koehlernek miért kellett volna részt vennie e megállapodásban.
198.
A Koehler spanyol piaccal kapcsolatos 1992. július 16-i találkozón való részvétele az Elsőfokú Bíróság által megállapítottakkal ellentétben nem került bizonyításra, különösen mivel az AWA nem ismerte el kifejezetten e részvételt.
199.
A Bizottság úgy ítéli meg, hogy a Koehler nem a bizonyítékok elferdítésére hivatkozik, hanem az Elsőfokú Bíróság tényértékelését kívánja vitatni. A jogalap ezért elfogadhatatlan.
b) Értékelés
200.
A Koehler első, az 1992. február 17-i találkozón való részvételére irányuló érvet illetően úgy gondolom, hogy ez nem elfogadható.
201.
Úgy tűnik számomra ugyanis, hogy az Elsőfokú Bíróságnak a megtámadott ítélet 321. pontjában szereplő elemzése, miszerint a Bizottságnak jogában állt vitatni, hogy a Koehler a Sappi alkalmazottjának feljegyzésében az „érintet felek” között szerepel-e, tényértékelés, amelyet – mint jeleztem – fellebbezés keretében nem vizsgálhat felül a Bíróság.
202.
Mindenesetre amennyiben a Bíróság úgy ítélné meg, hogy ez a kifogás elfogadható, úgy gondolom, hogy az nem megalapozott. Amint ugyanis ezen ítélet 169-321. pontjából világosan kiderül, az Elsőfokú Bíróság ezt a bizonyítékot az alkalmazott által a feljegyzésében szolgáltatott egyéb bizonyítékok fényében értelmezte. Márpedig a fenti feljegyzésben az alkalmazott kifejti a felettesének azt a helyzetet, amelybe a vállalkozás a Koehler és a Sarriopapel y Celulosa SA (a továbbiakban: Sarrió) magatartása által kiváltott bizonytalanságok miatt került. E tekintetben jelzi, hogy az „érintett felek találkozójára” ugyanaznap került sor. Következésképpen - és a feljegyzésben alkalmazott kifejezésekre tekintettel - úgy gondolom, hogy az Elsőfokú Bíróság ténylegesen levonhatta azt a következtetést, hogy a Koehler részt vett ezen a találkozón, anélkül hogy ezt a dokumentumot nyilvánvalóan elferdítené. Továbbá nem gondolom azt sem, hogy az Elsőfokú Bíróság köteles lett volna tovább részletezni azokat az indokokat, amelyek alapján feltételezhető volt a Koehler megállapodásban való részvétele.
203.
A Koehler második, az 1992. július 16-i találkozón való részvételére vonatkozó érvét illetően úgy gondolom, hogy mint hatástalant, el kell utasítani.
204.
Amint ugyanis a megtámadott ítélet 332. pontjából világosan kiderül, az Elsőfokú Bíróság a Koehlernek ezen a találkozón való részvételére vonatkozó értékelése során többek között B. G. úr (
60
) nyilatkozataira támaszkodott, és kizárólag ezen nyilatkozatok megerősítése érdekében hivatkozott az Elsőfokú Bíróság az AWA általános jellegű megállapításaira. Márpedig a Koehler nem vitatja B. G. úr nyilatkozatainak bizonyító erejét.
205.
A fentiekre tekintettel azt javaslom a Bíróságnak, hogy utasítsa el a jogalap második részét részben mint elfogadhatatlant, és részben mint hatástalant.
3. A jogalap harmadik, azon bizonyítás hiányára és indokolási kötelezettség megsértésére alapított részéről, amely a Koehlernek az 1992 és 1993 tavaszán Párizsban tartott találkozókon való részvételére vonatkozik
a) A felek érvei
206.
A jogalap ezen részének alátámasztásaként a Koehler vitatja az Elsőfokú Bíróságnak a megtámadott ítélet 325. és azt követő pontjaiban kifejtett, 1992 és 1993 tavaszán, Párizsban, a francia piaccal kapcsolatban tartott két találkozón való részvételére vonatkozó elemzését. A Koehler azt állítja, hogy nincs semmiféle bizonyíték arra nézve, hogy a Koehler valamelyik alkalmazottja Párizsba utazott volna azért, hogy 1993 tavaszán részt vegyen egy kartelltalálkozón. Az Elsőfokú Bíróság ezzel kapcsolatos fejtegetései olyan általánosak, hogy nem voltak alkalmasak arra, hogy az Elsőfokú Bíróság ténylegesen eleget tegyen az indokolási kötelezettségének. Mindenesetre az Elsőfokú Bíróság egyszer sem állapította meg, hogy a Koehler az 1992. év tavaszán részt vett volna egy francia piacra vonatkozó találkozón.
b) Értékelés
207.
Úgy gondolom, hogy a jogalap ezen részét, mint hatástalant, el kell utasítani. A Koehler kifogásai ugyanis a megtámadott ítélet tárgyhoz nem tartozó indokolására irányulnak, amint ezen ítélet 320. pontjából egyértelműen kiderül.
4. A jogalap negyedik, a Koehler védelemhez való jogának egy dokumentum közlésének hiánya miatti megsértésére alapított részéről
a) A felek érvei
208.
A Koehler azt kifogásolja, hogy az Elsőfokú Bíróság az értékelése során olyan dokumentumot használt fel - jelen esetben az AWA-nak a Bizottság információkérésére adott, 1999. április 30-i válaszát -, amelyről nem tájékoztatta őt. Az Elsőfokú Bíróság ezen dokumentum alapján bizonyította a Koehlernek egy kartelltalálkozón - nevezetesen a spanyol piacra vonatkozó 1992. március 5-i találkozón - való részvételét.
b) Értékelés
209.
Úgy vélem, hogy a jelen indítvány 56. pontjában felidézett elvekkel összhangban a jogalap ezen részét mint elfogadhatatlant el kell utasítani.
210.
A jogalap fenti része ugyanis a Koehler által az Elsőfokú Bíróság előtt már felhozott jogalap szó szerinti megismétlésének minősül, (
61
) és semmilyen téves jogalkalmazást nem jelöl meg.
211.
Ezzel kapcsolatban jelzem, hogy a megtámadott ítélet 59. pontjában (
62
) az Elsőfokú Bíróság úgy ítélte meg, hogy a Koehler nem bizonyította azt, hogy kifejezetten kérte volna a Bizottságot a vizsgálati iratokban szereplő bizonyítékok közzétételére. Azt is megjegyezte ezenfelül, hogy a Koehler a tárgyaláson elismerte, hogy nem nyújtott be kérelmet e dokumentumokba való betekintésre vonatkozóan. Az Elsőfokú Bíróság tehát ezt a kifogást mint elfogadhatatlant elutasította.
212.
A fentiekre tekintettel az a véleményem, hogy a Koehler által felhozott jogalapot - részben mint hatástalant, részben mint elfogadhatatlant és részben mint megalapozatlant - el kell utasítani.
C – Az EK 81. cikk (1) bekezdésének megsértésére alapított harmadik jogalapról, amennyiben az Elsőfokú Bíróság elferdítette a bizonyítékokat, és megsértette a megtámadott ítéletben az indokolási kötelezettséget a Bolloré által elkövetett jogsértés időtartama tekintetében
213.
A harmadik jogalap keretében a Bolloré azt kifogásolja, hogy az Elsőfokú Bíróság elferdítette először is az 1992 januárja óta fennálló európai szintű kartell létére, másrészt az AEMCP hivatalos találkozóinak céljára vonatkozó bizonyítékokat.
1. A jogalapnak az AWA nyilatkozatainak elferdítésére és az indokolás ellentmondására alapított első részéről
a) A felek érvei
214.
A jogalap első részének alátámasztásaként a Bolloré négy kifogásra hivatkozik.
215.
Elsőként a Bolloré megjegyzi, hogy az AWA a nyilatkozataiban teljesen kizárta az AEMCP valamennyi hivatalos találkozóját a Bizottság információkérésére adott válaszában. A feltételes mód használta tehát nem indokolt a megtámadott ítéletben. Az AWA nyilatkozatainak az Elsőfokú Bíróság általi elferdítése tehát nyilvánvaló.
216.
Másodsorban a Bolloré azt állítja, hogy mivel – amint az Elsőfokú Bíróság maga is megállapította – az ésszerű kételyt a felperesek javára kell értelmezni, meglepő lenne, ha az AWA nyilatkozatai mindenesetre „fontos” ténykörülményként szolgálhatnának arra vonatkozóan, hogy 1992 elejétől kezdve európai szintű kartell létezett.
217.
Harmadsorban a Bolloré fenntartja, hogy a megtámadott ítélet indokolása ellentmondásos. Míg ugyanis az Elsőfokú Bíróság a megtámadott ítélet 275. pontjában úgy ítélte meg, hogy az AWA nyilatkozatai önmagukban nem teszik lehetővé annak megállapítását, hogy az AEMCP szóban forgó találkozója árkartell keretéül szolgált, mindenesetre kijelentette, hogy ezek a nyilatkozatok fontos ténykörülményként szolgálnak arra vonatkozóan, hogy 1992 elejétől kezdve európai szintű kartell létezett.
218.
Negyedsorban a Bolloré azt kifogásolja, hogy az Elsőfokú Bíróság a megtámadott ítélet 274. pontjában a nemzeti és a regionális találkozókat, valamint az AEMCP 1992 és 1995 között megrendezett európai szintű találkozóit össze kívánta mosni, mindössze azt említve meg, hogy Zürich szerepelt az AWA nyilatkozataiban idézett városok listáján.
b) Értékelés
219.
Az első kifogást kétségkívül mint megalapozatlant kell elutasítani, mivel az Elsőfokú Bíróság által használt feltétes mód nem jelentheti az AWA nyilatkozatainak az Elsőfokú Bíróság általi nyilvánvalóan téves értelmezését.
220.
A második kifogást véleményem szerint mint elfogadhatatlant kell elutasítani. A jelen indítvány 57. pontjában kifejtett elvekkel összhangban ugyanis kizárólag az Elsőfokú Bíróság rendelkezik hatáskörrel az elé terjesztett bizonyítékok értékelésére, kivéve ha a fellebbező ezen bizonyítéknak az Elsőfokú Bíróság általi elferdítésére hivatkozik. Jelen esetben mivel ezt a nyilatkozatot „fontos ténykörülménynek” minősítette, az Elsőfokú Bíróság egyszerűen csak megítélte, hogy milyen értéket kell szerinte az AWA nyilatkozatainak tulajdonítani, és a Bolloré nem bizonyította számomra, hogy ez az értékelés mennyiben volna nyilvánvalóan téves.
221.
A harmadik, az indokolás ellentmondásán alapuló kifogást illetően úgy ítélem meg, hogy ez nem megalapozott. Mivel az AWA nyilatkozatai alapján önmagában nem lehet az 1992. január 23-i találkozó célját bizonyítani, ténymegállapításnak sem minősülhetnek. Amint megjegyeztem, az a tény, hogy ezt a ténymegállapítást „fontosnak” minősítette az Elsőfokú Bíróság, a fellebbezés keretében nem tehető a Bíróság felülvizsgálatának tárgyává.
222.
A negyedik kifogást nyilvánvalóan mint megalapozatlant kell elutasítani. Az Elsőfokú Bíróság ugyanis a megtámadott ítélet 274. pontjában semmiképpen nem „mosta össze” a nemzeti és az európai találkozókat annak megállapításakor, hogy Zürich szerepel a vitatott határozat I. mellékletének A. táblázatában szereplő városok listáján. Az Elsőfokú Bíróság egyszerűen megállapította ezt a tényt, amelyet a Bolloré nem vitat a fellebbezésében.
223.
A fentiekre tekintettel azt javasolom a Bíróságnak, hogy a harmadik jogalap első részét - részben mint elfogadhatatlant és részben mint megalapozatlant - utasítsa el.
2. A jogalap második, az AEMCP 1992. január 23-i hivatalos találkozójának állítólagosan versenyellenes céljára vonatkozó bizonyítékok elferdítésre alapított részéről
a) A felek érvei
224.
A jogalap második részének alátámasztásaként a Bolloré három kifogásra hivatkozik.
225.
A Bolloré elsőként azt kifogásolja, hogy az Elsőfokú Bíróság a megtámadott ítélet 295. és 304. pontjában nem mutatta be azokat a bizonyítékokat, amelyek lehetővé tették számára annak bizonyítását, hogy az áremelésekről szóló megállapodásokat 1992 januárjától kezdődően kötötték európai szinten.
226.
Másodsorban a Bolloré többek között megjegyzi, hogy az Elsőfokú Bíróság sehol sem pontosította, hogy melyek azok a vállalkozások, amelyek 1992 januárjától kezdődően beismerték részvételüket az európai szintű kartellben. Elferdítés nélkül a Mougeot, a Sappi és az AWA egyetlen nyilatkozata sem bizonyítja, hogy a kartelltalálkozókra európai szinten 1992 januárjától sor került volna.
227.
Harmadsorban egyetlen bizonyíték sem állapította meg, hogy a Copigraph részt vett a Spanyolországban 1992 februárjától kezdődően tartott kartelltalálkozókon. Az Elsőfokú Bíróság bizonyítékok híján és a bizonyítékokat elferdítve összemosta az AEMCP európai találkozóit és a nemzeti, illetve regionális találkozókat.
228.
A Bizottság azt állítja, hogy a jogalap két első része elfogadhatatlan, mivel az Elsőfokú Bíróság tényértékelését vitatja.
b) Értékelés
229.
Az első két kifogást illetően az a véleményem, hogy nem megalapozottak. Az állítólagos hibákat, amelyek az Elsőfokú Bíróság indokolását a megtámadott ítélet 295., 304. és 308. pontjában érintik, magyarázza az a tény, hogy az Elsőfokú Bíróság az AEMCP 1993 szeptembere és októbere előtti hivatalos találkozóinak elemzése során már kifejtett és leírt bizonyítékokra hivatkozik.
230.
Így azok a „bizonyítékok”, amelyekre az Elsőfokú Bíróság a megtámadott ítélet 295. és 304. pontjában támaszkodik, azokra a bizonyítékokra utalnak vissza, amelyeket ezen ítélet 261-280. pontjában kifejtett. Azok a „vállalkozások” továbbá, amelyek beismerést tettek, és amelyekre a fenti ítélet 308. pontjában az Elsőfokú Bíróság hivatkozik, véleményem szerint azok, amelyek a megtámadott ítélet 272-279. pontjában szerepelnek, nevezetesen az AWA és a Sappi.
231.
A harmadik kifogást illetően azt javaslom a Bíróságnak, hogy minősítse hatástalannak, mivel a megtámadott ítélet tárgyhoz nem tartozó indokolására irányul.
232.
E körülmények között az a véleményem, hogy a harmadik jogalap második részét - részben mint elfogadhatatlant és részben mint megalapozatlant - el kell utasítani.
233.
A fentiekre tekintettel úgy gondolom, hogy a Bolloré által hivatkozott harmadik jogalap részben hatástalan, részben elfogadhatatlan és részben megalapozatlan.
X – A 17. rendelet 15. cikke (2) bekezdésének megsértésére alapított jogalapokról, amennyiben az Elsőfokú Bíróság tévesen értékelte a bírság összegét
234.
A helyzetükkel összefüggő sajátosságokra figyelemmel a Koehler és a Divipa lényegében azt kifogásolja, hogy az Elsőfokú Bíróság helytelenül értékelte a Bizottság által rájuk kiszabott bírság összegét, mivel egyáltalán nem vette figyelembe az egyenlő bánásmód és az arányosság elvét.
235.
A vitatott határozatában a Bizottság különösen súlyosnak minősítette a fellebbezők által elkövetett jogsértést. A szóban fogó vállalkozások mérete közötti különbséget figyelembe véve a Bizottság eltérő bánásmódot alkalmazott a vállalkozások között, és azokat öt csoportba sorolta. E tekintetben a Bizottság a termék EGT-n belüli értékesítéséből származó forgalomra, valamint az önmásoló papír ágazatában fennálló piaci részesedésekre alapozott. A Koehlert illetően úgy ítélte meg, hogy mivel ezen a piacon egy közepes méretű gazdasági szereplő, a Mitsubishi HiTech Paper Bielefeld GmbH-hoz (a továbbiakban: MHTP) és a Zanders Feinpapiere AG-hoz (jogutódja: M-real Zanders GmbH) (a továbbiakban: Zanders) hasonlóan a második csoportba kell sorolni. A Divipát illetően a Bizottság úgy ítélte meg, hogy az ötödik csoportba kell sorolni, mivel a fogalmát lényegében az EGT egyetlen vagy néhány országába bonyolította le.
236.
A megtámadott ítélet 486-497. és 500-522. pontjában az Elsőfokú Bíróság úgy ítélte meg, hogy a Bizottság az arányosság és az egyenlő bánásmód elvével összhangban állapította meg a Koehlerre és a Divipára kiszabott bírság összegét.
237.
A jelen fellebbezésben a Bíróság elemzése arra a kérdésre korlátozódik, hogy a vitatott határozat 3. cikke alapján a Koehlerre és a Divipára kiszabott bírság kiszámítása céljából a Bizottság által alkalmazott kritériumokat megerősítve és ezek alkalmazását ellenőrizve az Elsőfokú Bíróság követett-e el nyilvánvaló hibát, vagy megsértette-e az arányosság és az egyenlő bánásmód elvét, amely elvek a bírságkiszabást szabályozzák.
A – A Koehler által hivatkozott, az egyenlő bánásmód elvének megsértésére alapított jogalapról
1. A Koehler érvei
238.
Ezen jogalap alátámasztásaként a Koehler összehasonlítja a rá kiszabott bírságot a Zandersre, az MHTP-re és az AWA-ra kiszabott bírsággal. Lényegében azt kifogásolja, hogy az Elsőfokú Bíróság ugyanúgy kezelte őt, mint ezeket a vállalkozásokat, ugyanúgy a második csoportba sorolva be, mint a Zanderst és az MHTP-t, habár jelentős szerkezeti és pénzügyi különbségek vannak közte és a fenti vállalkozások között.
239.
Először is azt kifogásolja, hogy az Elsőfokú Bíróság a bírság összegének értékelése céljából relevancia nélkül ítélte meg azt a tényt, hogy ő egy olyan családi vállalkozás, amely a tőzsdén jegyzett vállalkozásokkal ellentétben nem fér hozzá a tőkepiachoz.
240.
Másodsorban fenntartja, hogy az Elsőfokú Bíróság tévesen alkalmazta a jogot, amikor kimondta, hogy a Bizottság nem volt köteles figyelembe venni annak a csoportnak a forgalmát, amelyhez az MHTP és a Zanders tartozik, míg az ő esetében figyelembe vette.
241.
Harmadsorban a Koehler fenntartja, hogy súlyosabban szankcionálták, mint az AWA-t, habár ez utóbbié volt a vezető szerep a kartellben, és az AWA egy csoporthoz tartozott oly módon, hogy az egész csoport pénzügyi forrásaira számíthatott.
2. Értékelés
242.
Úgy ítélem meg, hogy a Koehler által megfogalmazott kifogások nem megalapozottak. Nekem ugyanis úgy tűnik, hogy az Elsőfokú Bíróság helyesen ítélte meg a mérlegelési jogkör Bizottság általi gyakorolását azon követelmények szempontjából, amelyek az egyenlő bánásmód elvének tiszteletben tartásából a Bizottságra hárulnak.
243.
Emlékeztetni kell arra, hogy a Bizottság széles körű mérlegelési jogkörrel rendelkezik a bírság kiszámításának módszere tekintetében. (
63
) A Bizottság e területre vonatkozó módszertanát meghatározó iránymutatás olyan rugalmassági tényezőket tartalmaz, amelyek - a 17. rendelet 15. cikkének (2) bekezdésében meghatározott korlát mellett - számos tényező figyelembevételét lehetővé teszik számára a jogsértés súlyának meghatározásakor. (
64
)
244.
Az iránymutatás 1. A. pontjában szereplő ezen tényezők között nemcsak olyanok szerepelnek, amelyek a jogsértés jellegével, hatásával és földrajzi terjedelmével függnek össze, hanem olyan tényezők is, amelyek maguknak a vállalkozásoknak a jellemzőivel és az elrettentő jelleg biztosításához fűződő igénnyel függnek össze. (
65
)
245.
Amennyiben a jogsértés súlyosnak vagy különösen súlyosnak minősül, és különösen amennyiben több vállalkozás is részt vett benne, az iránymutatás lehetővé teszi a Bizottságnak, hogy a bírságnak a jogsértés súlya alapján meghatározott alapösszegét súlyozza annak figyelembevétele céljából, hogy az egyes vállalkozások jogsértő magatartása milyen súlyú, és így milyen tényleges hatást gyakorol a versenyre, különösen ha az érintett vállalkozások mérete között jelentős különbség áll fenn.
246.
Így, amint az iránymutatás 1. A. pontja kimondja, „az azonos magatartásért járó azonos büntetés elve – ha a körülmények így kívánják – az érintett vállalkozások vonatkozásában eltérő összegű bírságok kiszabásához vezethet, anélkül hogy ezt a különbségtételt aritmetikai számítások szabályoznák.”
247.
Annak ellenére, hogy utóbbi nem minősül olyan jogszabálynak, amelynek betartására az intézmény kötelezett, a Bíróság mégis úgy véli, hogy a Bizottság az általános jogelvek – mint például az egyenlő elbánás elve és a bizalomvédelem elve – megsértésének terhe mellett nem térhet el ezektől a szabályoktól. (
66
)
248.
Amint az Elsőfokú Bíróság a megtámadott ítélet 501. pontjában emlékezettett rá, az egyenlő bánásmód elve akkor sérül, ha hasonló helyzeteket eltérő módon kezelnek, vagy eltérő helyzeteket ugyanolyan módon kezelnek, kivéve ha ez a fajta bánásmód objektív módon indokolt.
249.
Bőséges ítélkezési gyakorlatnak adott helyet ennek az elvnek az EK 81. cikk végrehajtására irányuló eljárásban valamely olyan jogsértés esetében történő alkalmazása, amelyben több vállalkozás vett részt.
250.
Emlékeztetek arra, hogy az ilyen típusú eljárásban a Bizottság jelentős mérlegelési jogkörrel rendelkezik azon bírság összegének meghatározása során, amelyet az érintett vállalkozásra kiszabnak. Az iránymutatás lehetővé teszi, hogy a Bizottság számos tényezőt figyelembe vegyen a bírság összegének kiszámításakor, valamint az adott szankciót az érintett vállalkozások sajátos magatartása és jellemzői alapján egyéniesítse a közösségi versenyszabályok teljes érvényesülésének biztosítása érdekében. (
67
)
251.
Így a közösségi bíróság kifejezetten elismerte, hogy az érintett vállalkozásokkal szembeni „[bizonyos fokú] eltérő bánásmód” együtt jár az iránymutatás által választott módszer alkalmazásával és a 17. rendeletben a Bizottság számára elismert hatáskörök ezen intézmény általi gyakorlásával. (
68
)
252.
A Koehler a fellebbezésében lényegében úgy ítéli meg, hogy a Bizottság általi csoportba sorolás sérti az egyenlő bánásmód elvét, mivel azonos módon kezeli az eltérő helyzetben lévő vállalkozásokat, így a Zanderst, illetve az MHTP-t.
253.
A csoportba sorolás ténylegesen sértheti az egyenlő bánásmód elvét, amennyiben egy ilyen módszer a bírság kiinduló összegének az átalányosításához vezet, illetve az ugyanazon csoportba tartozó vállalkozások közötti méretbeli különbségek mellőzését eredményezi.
254.
A közösségi bíróság mindazonáltal elismeri ezt a módszert, ha az egyes csoportok küszöbértékeinek meghatározása koherens és objektív módon igazolható. Úgy ítéli meg ugyanis, hogy a Bizottságnak nem kell biztosítania, hogy az érintett vállalkozások esetén elvégzett számítás eredményeként a bírság végső összege tükrözze az érintett vállalkozások között a teljes forgalmukat vagy a szóban forgó termék piacán fennálló forgalmukat illetően tett valamennyi különbségtételt. (
69
)
255.
Az Elsőfokú Bíróság a megtámadott ítélet 506-513. pontjában vizsgálta meg, hogy a Bizottság által elvégzett besorolás ténylegesen koherens és objektív módon igazolható volt-e.
256.
Az Elsőfokú Bíróság a megtámadott ítélet 506-507. pontjában legelőször is megállapította, hogy a Bizottság által elvégzett besorolás jelen esetben két kritériumon alapult: a termék EGT-n belüli értékesítéséből származó forgalmon és az egyes vállalkozások piaci részesedésén. Az Elsőfokú Bíróság úgy ítélte meg, hogy ezeknek a kritériumoknak az alkalmazása tökéletesen igazolt, amennyiben lehetővé teszik a vállalkozások érintett piacon fennálló relatív súlyának tényleges értékelését, amit a Koehler nem vitatott a fellebbezésében. Miután továbbá megállapította annak a forgalomnak a hitelességét, amelyre a Bizottság alapozott, az Elsőfokú Bíróság a megtámadott ítélet 513. pontjában ezt a rendszert úgy minősítette, mint amely koherens, és a Koehlerre nézve nem jelent hátrányos megkülönböztetést.
257.
Ez az elemzés teljesen egyértelműnek és téves jogalkalmazástól mentesnek tűnik számomra.
258.
A Koehler első érvét illetően úgy gondolom, hogy nem megalapozott. Az Elsőfokú Bíróság ugyanis elutasítja ezt, a Koehler családivállalkozás-jellegére alapított érvet, mivel a Bizottság által a vállalkozások besorolása céljából figyelembe vett kritériumok kizárólag az önmásoló papír értékesítésén alapuló forgalmon, valamint az érintett vállalkozások piacai részesedésén alapulnak. Márpedig ezek a kritériumok - amelyeknek az indokoltságát a Koehler a fellebbezésében nem vitatta - nem teszik lehetővé az érintett vállalkozások között fennálló szerkezeti különbségek figyelembevételét. Következésképpen, még ha a Koehler egy családi vállalkozás is, a besorolása kizárólag az önmásoló papírból származó forgalma alapján történhetett meg, ez alapján azonban – amint az Elsőfokú Bíróság a megtámadott ítélet 495. pontjában megjegyzi – nem sorolható az ágazat kis vállalkozásai közé.
259.
A Koehler által felhozott második érvet illetően szintén azt javaslom a Bíróságnak, hogy utasítsa el. Véleményem szerint ugyanis nyilvánvaló, hogy az Elsőfokú Bíróság nem követelheti meg a Bizottságtól, hogy az MHTP és a Zanders csoportba sorolása céljából figyelembe vegye annak a csoportnak a teljes forgalmát, amelyhez tartoznak, mivel – amint a megtámadott ítélet 478. pontjából egyértelműen kiderül – a Bizottság nem talált elegendő bizonyítékot az említett csoportok jogsértésben való közreműködésére.
260.
Végezetül a harmadik érvet illetően úgy ítélem meg, hogy az szintén megalapozatlan. Amint ugyanis jeleztem, a Bizottság által elvégzett besorolás kizárólag a vállalkozásoknak az érintett piacon fennálló relatív jelentősége figyelembevételével történt meg, függetlenül a köztük lévő szerkezeti vagy magatartásbeli különbségektől. E körülmények között az a tény, hogy az AWA a kartellben vezető szerepet töltött be, és egy csoporthoz tartozott, nem vehető figyelembe e körben. Ez azonban egyáltalán nem jelenti azt, hogy a Bizottság ezen módszer alapján a bírság összegét kizárólag a vállalkozások forgalma alapján határozta volna meg, nem véve figyelembe az egyes érintett vállalkozásokra jellemző egyedi körülményeket. Amint ugyanis az Elsőfokú Bíróság a megtámadott ítélet 493. pontjában megjegyzi, a Bizottság a bírságnak az elrettentés céljából történő növelése szakaszában veszi figyelembe a Koehler és az AWA közötti méretbeli és erőforrásaik összessége tekintetében fennálló különbséget. Továbbá, amint a vitatott határozat indokolásának 418-424. pontjából kiderül, a súlyosító körülmények fennálltának értékelése szakaszában veszi figyelembe a Bizottság az AWA kezdeményező szerepét.
261.
A fentiekre tekintettel úgy gondolom, hogy az Elsőfokú Bíróság helyesen tekinthette úgy, hogy a Bizottság nem sértette meg az egyenlő bánásmód elvét a Koehlerre kiszabott bírság összegének értékelése során.
262.
Következésképpen azt javaslom a Bíróságnak, hogy utasítsa el a Koehler által hivatkozott, az egyenlő bánásmód elvének megsértésére alapított jogalapot mint megalapozatlant.
B – A Divipa és a Koehler által felhozott, az arányosság elvének megsértésére alapított jogalapról
1. A felek érvei
263.
A fellebbezésének olvasatakor úgy értettem, hogy a Divipa azt állítja, hogy a rá kiszabott bírság a jogsértés súlyához, az abban való részvételéhez, a pénzügyi helyzetéhez és kis forgalmazói helyzetéhez viszonyítva aránytalan.
264.
A Divipa szerint az Elsőfokú Bíróság először is megsértette az arányosság elvét, mikor a jogsértést különösen súlyosnak minősítette, habár nem vett részt az európai szintű kartellben, és részvétele - amely nem terjedt ki a spanyol piacra vonatkozó valamennyi találkozóra - kevesebb mint egy évig tartott.
265.
Másodsorban a Divipa azt kifogásolja, hogy az Elsőfokú Bíróság nem vett figyelembe egy olyan tényezőt, amely megkülönbözteti a többi vállalkozástól, azaz a forgalmazói státuszát.
266.
Harmadsorban úgy ítéli meg, hogy az Elsőfokú Bíróság nem hagyhatja helyben a Bizottság azon eljárását, amely a bírság összegének meghatározása céljából figyelmen kívül hagyja az érintett vállalkozás gazdasági erejét. Esetében a bírság megfizetéséből eredő gazdasági következmények egyértelműen kiderülnek a keresetlevelében szereplő adatokból.
267.
A Koehler a maga részéről kifogásolja, hogy az Elsőfokú Bíróság megsértette az arányosság elvét, mivel a bírság összegének kiszámítása céljából mellőzte az általa hivatkozott megkülönböztető bánásmódot. A Koehler ezzel kapcsolatban vitatja az Elsőfokú Bíróságnak a megtámadott ítélet 486-497. pontjában szereplő elemzését. Megjegyzi, hogy ami egy tőzsdén jegyzet vállalkozás esetében megfelelő lehet az elrettentő erő biztosításához, egy tőkepiachoz való közvetlen hozzáféréssel nem rendelkező családi vállalkozás esetében az ehhez szükséges mértéket nagymértékben túllépheti.
2. Értékelés
a) A Divipa által felhozott érvekről
268.
Az állandó ítélkezési gyakorlat értelmében a bírság arányos jellegét a jogsértés összes körülményére, így nevezetesen annak súlyára és időtartamára, a piacra gyakorolt versenykorlátozó hatások terjedelmére, a sérelmet szenvedett fogyasztók vagy versenytársak érdekeire, valamint az érintett vállalkozások pénzügyi erejére tekintettel kell megítélni. (
70
)
269.
A fellebbezésének alátámasztásaként a Divipa úgy ítéli meg, hogy a rá kiszabott bírság a jogsértés súlyához és időtartamához, az abban való részvételéhez, pénzügyi erejéhez és forgalmazói státuszához viszonyítva aránytalan.
270.
Elsőként, a megtámadott ítéletnek e kérdésben való egyértelműsége hiánya ellenére úgy vélem, hogy a Divipa első két érvét el kell utasítani.
271.
Megállapítottam ugyanis, hogy az Elsőfokú Bíróság helyesen ítélte meg úgy, hogy a Divipa igenis részt vett az európai szintű kartellben, valamint az 1992 márciusa és 1995 januárja közötti időszakban a spanyol piacra vonatkozóan tartott kartelltalálkozókon. Így tehát nem lehet azt kifogásolni, hogy az Elsőfokú Bíróság megsértette az arányosság elvét, amikor tévesen rótta fel a Divipának az európai szintű kartellben való részvételét, amely a jogsértés súlyos helyett különösen súlyosnak való minősítését eredményezte. Ezek a jogsértés minősítésével kapcsolatos tényezők, amelyekre a Divipa az arányosság elvének a megsértését alapozza, hatástalanok.
272.
A Divipa érvelése továbbá nem veszi figyelembe azokat a megfontolásokat, amelyeket a Bizottság figyelembe vett a bírság összegének meghatározása során, és amely arányaiban jóval alacsonyabb bírság megállapításához vezetett, mint amit más vállalkozásokra szabott ki. E tekintetben emlékeztetek a vitatott határozat 408. pontjára, amelyben a Bizottság úgy ítélte meg, hogy a Divipát az ötödik csoportba kell sorolni, figyelembe véve azt a tényt, hogy a forgalmát kizárólag egyetlen vagy néhány EGT-országban bonyolítja le, valamint e határozat 416. pontjára, amelyben a Bizottság a Divipa jogsértésben való részvétének időtartamát vette figyelembe, más vállalkozásokkal ellentétben 25%-kal emelve a bírságot.
273.
Végezetül nem látom be, hogy a Divipa forgalmazói minősége hogyan befolyásolhatta a rá kiszabott bírság összegét.
274.
Másodsorban úgy gondolom, hogy a Divipa pénzügyi erejének figyelmen kívül hagyására alapított harmadik érve elfogadhatatlan. A jelen indítvány 55. pontjában kifejtett elvekre tekintettel, a Divipa nem hivatkozhat először a Bíróság előtt olyan érvre, amelyre az Elsőfokú Bíróság előtt nem hivatkozott.
275.
A fentiekre tekintettel azt javaslom a Bíróságnak, hogy Divipa által hivatkozott érveket - részben mint elfogadhatatlanokat és részben mint megalapozatlanokat - utasítsa el.
b) A Koehler által hivatkozott érvekről
276.
A Koehler által hivatkozott érveket illetően az a véleményem, hogy azokat szintén el kell utasítani.
277.
A Koehler állításával szemben ugyanis az Elsőfokú Bíróság nem „mellőzte” az arányosság elve megsértésének vizsgálata során a közte és más vállalkozások között fennálló szerkezeti és pénzügyi különbségeket. Az Elsőfokú Bíróság előtt a Koehler úgy érvelt, hogy a rá kiszabott bírság aránytalan a gazdasági erejéhez képest. (
71
) E tekintetben egy összehasonlítást végzett a Bizottság által kiszabott bírságoknak az érintett vállalkozások teljes forgalmához viszonyított arányát illetően. (
72
)
278.
A megtámadott ítélet 494. pontjában az Elsőfokú Bíróság helyesen állapította meg, hogy egy ilyen összehasonlítás nem elegendő annak bizonyításához, hogy a Koehlerrel szemben kiszabott bírság aránytalan. Az Elsőfokú Bíróság által a megtámadott ítélet 468. pontjában hivatkozott ítélkezési gyakorlattal összhangban ugyanis a megfelelő bírság megállapítása nem lehet a világméretű forgalomra alapozott egyszerű számítás eredménye. Amint korábban megjegyeztem, a bírság összegét a jogsértés összes körülményére, így nevezetesen annak súlyára és időtartamára, a piacra gyakorolt versenykorlátozó hatások terjedelmére, a sérelmet szenvedett fogyasztók vagy versenytársak érdekeire, valamint az érintett vállalkozások pénzügyi erejére tekintettel kell megítélni.
279.
Mindenesetre nem róható fel az Elsőfokú Bíróságnak, hogy megsértette az arányosság elvét, mivel a Koehler – amint a megtámadott ítélet 495. pontja arra rámutat – egyetlen tényezőt sem hozott fel annak bizonyítására, hogy a bírság alapösszege a felperes egyedi súlyához képest eltúlzott.
280.
E körülmények között az a véleményem, hogy a Koehler érveit mint megalapozatlanokat el kell utasítani.
281.
A fenti megfontolásokra tekintettel azt javaslom tehát a Bíróságnak, hogy - részben mint elfogadhatatlant és részben mint megalapozatlant - utasítsa el az arányosság elvének megsértésén alapuló jogalapot.
XI – A megtámadott ítéletben az enyhítő körülmények értékelését érintő indokolási kötelezettség megsértésére alapított jogalapról
282.
Vitatott határozatában a Bizottság nem ismert el egyetlen enyhítő körülményt sem az érintett vállalkozások javára.
283.
Az Elsőfokú Bíróság előtt a Divipa fenntartotta, hogy a Bizottságnak a megállapodások vagy magatartások tényleges alkalmazása hiányát enyhítő körülményként a javára kellett volna betudnia. Az Elsőfokú Bíróság a megtámadott ítélet 618-626., 628., 619. és 635. pontjában kifejtett indokok alapján elutasította ezt az érvet.
284.
Fellebbezésében a Divipa fenntartja, hogy az Elsőfokú Bíróság megsértette az indokolási kötelezettségét.
A – A felek érvei
285.
A Divipa fenntartja, hogy az Elsőfokú Bíróság megsértette az indokolási kötelezettségét, mivel nem bizonyított egy olyan elemet, amelynek alapján elutasította a kifogását. A megtámadott ítélet 629. pontjában szereplő, az általa elért „haszon” említésére utal.
286.
A Divipa megismétli a következő szövegrészt:
„[Ezen túlmenően] – még ha bizonyított is, hogy nem tanúsított az egyeztetett megállapodásoknak megfelelő magatartást – önmagában ez a tény nem elegendő ahhoz, hogy a Bizottságot arra kötelezze, hogy ezt enyhítő körülményként tudja be. A [Divipa] ugyanis a piacon többé-kevésbé független politikája révén megkísérelhetett hasznot húzni a kartellből.” (
73
)
B – Értékelés
287.
A Bizottsághoz hasonlóan én is úgy gondolom, hogy a Divipa által hivatkozott jogalap hatástalan. Az abban szereplő indok ugyanis a tárgyhoz nem tartozó indokolásra vonatkozik, amint azt a Bíróság által használt „ezen túlmenően” kifejezés és a feltételes mód tanúsítja.
288.
Mindenesetre az Elsőfokú Bíróság által a megtámadott ítélet 629. pontjában kifejtett első két indok bőven elegendő a Divipa által a keresetében felhozott érv megválaszolására és elutasítására.
XII – A megtámadott ítélet megsemmisítésének következményeiről
289.
Amint megjegyeztem, azt javaslom a Bíróságnak, hogy helyezze hatályon kívül a megtámadott ítélet azon részét, amelyben az Elsőfokú Bíróság nem semmisítette meg vitatott határozat azon részét, amely a Bollorét közvetlenül és személyesen felelőssé teszi a jogsértés elkövetésében.
290.
Mivel a per állása véleményem szerint megengedi, azt javaslom a Bíróságnak, hogy az eljárási szabályzatának 61. cikke 1. §-ával összhangban határozzon érdemben a Bolloré által az Elsőfokú Bíróság előtt felhozott, a védelemhez való jogának megsértésére alapított megsemmisítési jogalapról.
291.
A jelen indítvány 81-137. pontjában kifejtett elemzéssel összhangban azt javaslom a Bíróságnak, hogy semmisítse meg a megtámadott határozat azon részét, amely a Bollorét közvetlenül és személyesen felelőssé teszi a jogsértés elkövetésében.
XIII – A költségekről
292.
Azt javaslom a Bíróságnak, hogy az eljárási szabályzata 122. cikkének első bekezdésével és 69. cikkének 2. és 3. §-ával összhangban határozzon a költségekről.
293.
A Koehler és a Divipa pervesztesek lettek valamennyi kereseti kérelmük tekintetében. Azt javaslom tehát a Bíróságnak, hogy kötelezze őket a saját, valamint a Bizottság részéről felmerült költségek viselésére.
294.
A Bolloré részben pernyertes lett. Azt javaslom tehát a Bíróságnak, hogy kötelezze a saját, valamint az Európai Közösségek Bizottsága költségei 50%-ának viselésére.
XIV – Végkövetkeztetések
295.
A fenti megfontolásokra figyelemmel azt javaslom a Bíróságnak, hogy a követezőképpen határozzon:
„1)
A Bíróság az Európai Közösségek Elsőfokú Bírósága T-109/02., T-118/02., T-122/02., T-125/02., T-126/02., T-128/02., T-129/02., T-132/02. és T-136/02. sz., Bolloré és társai kontra Bizottság egyesített ügyekben 2007. április 26-án hozott ítéletének azon – téves jogalkalmazáson alapuló – részét hatályon kívül helyezi, amelyben az Elsőfokú Bíróság megállapította, hogy a Bolloré SA védelemhez való jogának az Európai Közösségek Bizottsága általi megsértése nem eredményezte az EK-Szerződés 81. cikke és az EGT-Megállapodás 53. cikke alkalmazására vonatkozó eljárásban (COMP/E-1/36.212 – Önmásoló papír ügy), 2001. december 20-án hozott 2004/337/EK bizottsági határozat azon részének megsemmisítését, amely a Bolloré SA-t közvetlenül és személyesen felelőssé teszi a jogsértés elkövetésében.
2)
A Bíróság a 2004/337/EK határozat azon részét megsemmisíti, amely a Bolloré SA-t közvetlenül és személyesen felelőssé teszi a jogsértés elkövetésében.
3)
A Bíróság a C-322/07. P. sz., Papierfabrik August Koehler kontra Bizottság, valamint a C-338/07. P. sz., Distribuidora Vizcaína de Papeles kontra Bizottság ügyben benyújtott fellebbezéseket teljes egészében elutasítja.
4)
A Bíróság a C-327/07. P. sz. ügyben a Bolloré SA-t kötelezi a saját, valamint az Európai Közösségek Bizottsága költségei 50%-ának viselésére. A Bizottságot kötelezi saját költségei 50%-ának viselésére.
5)
A Bíróság a C-322/07. P. és C-338/07. P. sz. ügyben a Papierfabrik August Koehler AG-t és a Distribuidora Vizcaína de Papeles SL-t kötelezi a saját, valamint az Európai Közösségek Bizottsága költségeinek viselésére.”
(
1
)	Eredeti nyelv: francia.
(
2
)	A T-109/02., T-118/02., T-122/02, T-125/02., T-126/02., T-128/02., T-129/02., T-132/02. és T-136/02. sz. ügy (EBHT 2007., II-947. o.; a továbbiakban: megtámadott ítélet).
(
3
)	Az EK-Szerződés 81. cikke és az EGT-Megállapodás 53. cikke alkalmazására vonatkozó eljárásban (COMP/E-1/36.212 – Önmásoló papír ügy) 2001. december 20-án hozott határozat (HL 2004. L 115., 1. o.; a továbbiakban: vitatott határozat).
(
4
)	Az 1999. június 10-i 1216/1999/EK tanácsi rendelettel (HL L 148., 5. o..) módosított, a Szerződés [81.] és [82.] cikkének végrehajtásáról szóló első, 1962. február 6-i 17. rendelet (HL 1962. 13., 204. o.; magyar nyelvű különkiadás 8. fejezet, 1. kötet, 3. o.; a továbbiakban: 17. rendelet). Meg kell jegyezni, hogy ezt a rendeletet a Szerződés 81. és 82. cikkében meghatározott versenyszabályok végrehajtásáról szóló, 2002. december 16-i 1/2003/EK tanácsi rendelet (HL 2003. L 1., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 8. fejezet, 2. kötet, 205. o.) váltotta fel.
(
5
)	A 17. rendelet 15. cikkének (2) bekezdése és az ESZAK-Szerződés 65. cikkének (5) bekezdése alapján kiszabott bírság megállapításának módszeréről szóló iránymutatás (HL 1998. C 9., 3. o.; magyar nyelvű különkiadás 8. fejezet, 1. kötet, 171. o.; a továbbiakban: iránymutatás).
(
6
)	HL C 207., 4. o.; a továbbiakban: engedékenységi közlemény.
(
7
)	HL 1994. L 1._3. o.; a továbbiakban: EGT-megállapodás.
(
8
)	A C-7/95. P. sz., Deere kontra Bizottság ügyben 1998. május 28-án hozott ítélet (EBHT 1998., I-3111. o.) 19. pontja és a hivatkozott ítélkezési gyakorlat.
(
9
)	A C-167/04. P. sz., JCB Service kontra Bizottság ügyben 2006. szeptember 21-én hozott ítélet (EBHT 2006., I-8935. o.) 114. pontja és a hivatkozott ítélkezési gyakorlat.
(
10
)	Lásd különösen a C-204/00. P., C-205/00. P., C-211/00. P., C-213/00. P., C-217/00. P. és C-219/00. P. sz., Aalborg Portland és társai kontra Bizottság egyesített ügyekben 2004. január 7-én hozott ítélet (EBHT 2004., I-123. o.) 51. pontját és a hivatkozott ítélkezési gyakorlatot.
(
11
)	A C-229/05. P. sz., PKK és KNK kontra Tanács ügyben 2007. január 18-án hozott ítélet (EBHT 2007., I-439. o.) 32. pontja és a hivatkozott ítélkezési gyakorlat.
(
12
)	A fent hivatkozott JCB Service kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 106. és 107. pontja és a hivatkozott ítélkezési gyakorlat, valamint a C-328/05. P. sz., SGL Carbon kontra Bizottság ügyben 2007. május 10-én hozott ítélet (EBHT 2007., I-3921. o.) 41. pontja és a hivatkozott ítélkezési gyakorlat.
(
13
)	Lásd különösen a fent hivatkozott JCB Service kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 106. pontját és a hivatkozott ítélkezési gyakorlatot, valamint az SGL Carbon kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 41. pontját és a hivatkozott ítélkezési gyakorlatot.
(
14
)	Lásd a C-185/95. P. sz., Baustahlgewebe kontra Bizottság ügyben 1998. december 17-én hozott ítélet (EBHT 1998., I-8417. o.) 128. pontját; a C-359/01. P. sz., British Sugar kontra Bizottság ügyben 2004. április 29-én hozott ítélet (EBHT 2004., I-4933. o.) 47. pontját; a C-189/02. P., C-202/02. P., C-205/02. P.-C-208/02. P. és C-213/02. P. sz., Dansk Rørindustri és társai kontra Bizottság egyesített ügyekben 2005. június 28-án hozott ítélet (EBHT 2005., I-5425. o.) 244. pontját és a C-3/06. P. sz., Groupe Danone kontra Bizottság ügyben 2007. február 8-án hozott ítélet (EBHT 2007., I-1331. o.) 69. pontját.
(
15
)	Lásd különösen a fent hivatkozott Baustahlgewebe kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 129. pontját; a British Sugar kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 48. pontját és Dansk Rørindustri és társai kontra Bizottság egyesített ügyekben hozott ítélet 245. pontját.
(
16
)	Lásd a fent hivatkozott PKK és KNK kontra Tanács ügyben hozott ítélet 35. pontját.
(
17
)	Lásd különösen a fent hivatkozott JCB Service kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 108. pontját és a hivatkozott ítélkezési gyakorlatot, valamint a PKK és KNK kontra Tanács ügyben hozott ítélet 37. pontját és a hivatkozott ítélkezési gyakorlatot.
(
18
)	Lásd különösen a fent hivatkozott Baustahlgewebe kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 19. pontját és a hivatkozott ítélkezési gyakorlatot.
(
19
)	Ugyanott (21. pont és a hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
(
20
)	Az Elsőfokú Bíróság T-191/98., T-212/98–T-214/98. sz., Atlantic Container Line és társai kontra Bizottság egyesített ügyekben 2003. szeptember 30-án hozott ítéletének (EBHT 2003., II–3275. o.) 196. pontja. Lásd e tekintetben az Elsőfokú Bíróság T-86/95. sz., Compagnie générale maritime és társai kontra Bizottság ügyben 2002. február 28-án hozott ítéletének (EBHT 2002., II–1011. o.) 447. pontját is.
(
21
)	Lásd ebben az értelemben az Elsőfokú Bíróság T-352/94. sz., Mo och Domsjö kontra Bizottság ügyben 1998. május 14-én hozott ítéletének (EBHT 1998., II-1989. o.) 74. pontját.
(
22
)	Lásd ebben az értelemben az Elsőfokú Bíróság T-126/99. sz., Graphischer Maschinenbau kontra Bizottság ügyben 2002. május 14-én hozott ítéletének (EBHT 2002., II-2427. o.) 49. pontját, valamint a T-209/01. sz., Honeywell kontra Bizottság ügyben 2005. december 14-én hozott ítéletének (EBHT 2005., II-5527. o.) 49. pontját.
(
23
)	Lásd szintén ebben az értelemben a Bíróság C-302/99. P. és C-308/99. P. sz., Bizottság és Franciaország kontra TF1 egyesített ügyekben 2001. július 12-én hozott ítéletének (EBHT 2001., I-5603. o.) 26–29. pontját és az Elsőfokú Bíróság T-87/05. sz., EDP kontra Bizottság ügyben 2005. szeptember 21-én hozott ítéletének (EBHT 2005., II-3745. o.) 144. pontját.
(
24
)	E tekintetben a Bolleré a Bíróságnak a C-89/85., C-104/85., C-114/85., C-116/85., C-117/85. és C-125/85-129/85. sz., Ahlström Osakeyhtiö és társai kontra Bizottság egyesített ügyekben 1993. március 31-én hozott ítéletére (EBHT 1993., I-1307. o.); a C-395/96. P. és C-396/96. P. sz., Compagnie maritime belge transports és társai kontra Bizottság egyesített ügyekben 2000. március 16-án hozott ítéletére (EBHT 2000., I-1365. o.) és a C-176/99. P. sz., ARBED kontra Bizottság ügyben 2003. október 2-án hozott ítéletére (EBHT 2003., I-10687. o.), valamint az Elsőfokú Bíróság T-39/92. és T-40/92. sz., CB és Europay kontra Bizottság egyesített ügyekben 1994. február 23-án hozott ítéletére (EBHT 1994., II-49. o.) és a T-310/01. sz., Schneider Electric kontra Bizottság ügyben 2002. október 22-én hozott ítéletére (EBHT 2002., II-4071. o.) hivatkozik.
(
25
)	A C-7/98. sz. Krombach-ügyben 2000. március 28-án hozott ítélet (EBHT 2000., I-1935. o.) 25. és 26. pontja.
(
26
)	Lásd különösen a C-403/04. P. sz. és C-405/04. P. sz., Sumitomo Metal Industries és Nippon Steel kontra Bizottság egyesített ügyekben 2007. január 25-én hozott ítélet (EBHT 2007., I-729. o.) 115. pontját és a hivatkozott ítélkezési gyakorlatot.
(
27
)	Az EU 6. cikk (2) bekezdése megerősítette ezt az ítélkezési gyakorlatot, mivel e rendelkezés értelmében az „Unió a közösségi jog általános elveiként tartja tiszteletben az alapvető jogokat, ahogyan azokat [EJEE] biztosítja, továbbá ahogyan azok a tagállamok közös alkotmányos hagyományaiból erednek.”
(
28
)	A Bíróság kimondta, hogy a védelemhez való jog tiszteletben tartását a Bizottság felügyeli a feladatai ellátása során, így többek között a szankcióval – így különösen bírság és kényszerítő bírság kiszabásával – fenyegető valamennyi igazgatási eljárásban (lásd különösen a 85/76. sz., Hoffman-La Roche kontra Bizottság ügyben 1979. február 13-án hozott ítélet [EBHT 1979., 461. o.] 9. pontját; a 322/81. sz. Nederlandsche-Industrie-Michelin-ügyben 1983. november 9-én hozott ítélet [EBHT 1983., 3461. o.] 7. pontját; a 46/87. és 227/88. sz., Hoechst kontra Bizottság egyesített ügyekben 1989. szeptember 21-én hozott ítélet [EBHT 1989., 2859. o.] 15. pontját; a 374/87. sz., Orkem kontra Bizottság ügyben 1989. október 18-án hozott ítélet [EBHT 1989., 3283. o.] 32. és 33. pontját; a fent hivatkozott Krombach-ügyben hozott ítélet 25. és 26. pontját, valamint a fent hivatkozott ARBED kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 19. pontját). Ezt a jogot az igazgatási eljárás teljes időtartama alatt tiszteletben kell tartani, már az előzetes vizsgálat szakaszában is, mivel döntő jellegű lehet egy vállalkozás magatartásának jogellenességére vonatkozó bizonyítékok megállapításakor (lásd különösen a fent hivatkozott Hoechst kontra Bizottság egyesített ügyekben hozott ítélet 15. pontját és az Orkem kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 33. pontját).
(
29
)	Lásd különösen a fent hivatkozott Groupe Danone kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 68. pontját és a hivatkozott ítélkezési gyakorlatot.
(
30
)	Lásd e tekintetben a 17. tanácsi rendelet 19. cikkének (1) és (2) bekezdésében előírt meghallgatásokról szóló, 1963. július 25-i 99/63/EGK bizottsági rendeletet (HL 1963. 127., 2268. o.), amelyet az 1/2003 rendelet elfogadását követően a Bizottság által az EK-Szerződés 81. és 82. cikke alapján folytatott eljárásokról szóló, 2004. április 7-i 773/2004/EK bizottsági rendelet (HL L 123., 18. o.; magyar nyelvű különkiadás 8. fejezet, 3. kötet, 81. o.) váltott fel.
(
31
)	Lásd különösen a fent hivatkozott Aalborg Portland és társai kontra Bizottság egyesített ügyekben hozott ítélet 66. pontját és a hivatkozott ítélkezési gyakorlatot.
(
32
)	E rendelkezés értelmében „[a fenti rendelet] 2., 3., 6., 7., 8., 15. és 16. cikk[e] szerinti határozat meghozatala előtt a Bizottság lehetőséget biztosít az érintett vállalkozásoknak vagy a vállalkozások társulásainak a meghallgatásra abban az ügyben, amellyel kapcsolatban a Bizottság kifogást emelt.”
(
33
)	A 100/80–103/80. sz., Musique Diffusion française és társai kontra Bizottság egyesített ügyekben 1983. június 7-én hozott ítélet (EBHT 1983., 1825. o.) 10. és 14. pontja.
(
34
)	Lásd különösen a fent hivatkozott Musique Diffusion française és társai kontra Bizottság egyesített ügyekben hozott ítélet 14. és 15. pontját; az ARBED kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 20. és 21. pontját, valamint a hivatkozott ítélkezési gyakorlatot, és az Aalborg Portland és társai kontra Bizottság egyesített ügyekben hozott ítélet 142-146. pontját.
(
35
)	Lásd ebben az értelemben a 142/84. és 156/84. sz., British American Tobacco és Reynolds Industries kontra Bizottság egyesített ügyekben 1987. november 17-én hozott ítélet (EBHT 1987., 4487. o.) 70. pontját.
(
36
)	E rendelet 2. cikkének (1) bekezdése pontosítja, hogy „[a] Bizottság írásban tájékoztatja a vállalkozásokat és a vállalkozások társulásait a velük szemben emelt kifogásokról. A kifogásközlést mindegyik félnek vagy a megfelelően kinevezett képviselőiknek küldi meg.” A fenti rendelet 2. cikkének (3) bekezdése szerint „[a] vállalkozásra és a vállalkozások társulására csak akkor lehet pénzbírságot vagy kényszerítő bírságot kiszabni, ha a kifogásokat az (1) bekezdésben meghatározott módon közölték.” A 99/63 rendelet 4. cikke pedig úgy rendelkezik, hogy „[a] Bizottság határozataiban a címzett vállalkozásokkal és a vállalkozások társulásaival szemben csak azokat a kifogásokat tarthatja fenn, amelyekkel kapcsolatban ezeknek alkalmuk volt az álláspontjukat ismertetni.”
(
37
)	Az Elsőfokú Bíróság a Bíróság fent hivatkozott, Bizottság és Franciaország kontra TF1 ügyben hozott ítéletének 26. és 29. pontjára, valamint az Elsőfokú Bíróság fent hivatkozott, EDP kontra Bizottság ügyben hozott ítéletének 144. pontjára hivatkozik.
(
38
)	Kiemelés tőlem.
(
39
)	Lásd különösen a 17/74. sz., Transocean Marine Paint Association kontra Bizottság ügyben 1974. október 23-án hozott ítélet (EBHT 1974., 1063. o.) 21. pontját.
(
40
)	A fent hivatkozott Musique Diffusion française és társai kontra Bizottság egyesített ügyekben hozott ítélet 30. pontja. Lásd továbbá a 107/82. sz., AEG kontra Bizottság ügyben 1983. október 25-én hozott ítélet (EBHT 1983., 3151. o.) 30. pontját.
(
41
)	15. és 16. pont.
(
42
)	Az Elsőfokú Bíróság T-24/93-T-26/93. és T-28/93. sz., Compagnie maritime belge transports és társai kontra Bizottság egyesített ügyekben 1996. október 8-án hozott ítéletének (EBHT 1996., II-1201. o.) 35. pontja.
(
43
)	A Bíróság fent hivatkozott Cour Compagnie maritime belge transports és társai kontra Bizottság egyesített ügyekben hozott ítéletének 141-150. pontja.
(
44
)	Az Elsőfokú Bíróság T-137/94. sz., ARBED kontra Bizottság ügyben 1999. március 11-én hozott ítélete (EBHT 1999., II-303. o.).
(
45
)	A Bíróság fent hivatkozott ARBED kontra Bizottság ügyben hozott ítéletének 22-25. pontja.
(
46
)	A C-453/99. sz., Courage és Crehan ügyben 2001. szeptember 20-án hozott ítélet (EBHT 2001., I-6297. o.) 24-28. pontja, valamint a C-295/04-C-298/04. sz., Manfredi és társai egyesített ügyekben 2006. július 13-án hozott ítélet (EBHT 2006., I-6619. o.) 39., 58-61. pontja és a hivatkozott ítélkezési gyakorlat. Ezekben az ítéletekben a Bíróság emlékeztetett arra, hogy az EK 81. cikk (1) bekezdése - az EK 82. cikkhez hasonlóan - közvetlen hatállyal bír a magánszemélyek közötti jogviszonyokban, és jogokat keletkeztet az érintett személyekre vonatkozóan, amelyeket a nemzeti bíróságnak biztosítania kell. A Bíróság szerint ebbe beletartozik az egyének azon joga, hogy védelmet élvezzenek azon kárt okozó következményekkel szemben, amelyek valamely kartell jogerős semmisségéből eredhetnek.
(
47
)	Ez az eset véleményem szerint meglehetősen ritka, és kizárólag a vertikális kartell esetére irányul, amelynek keretében a vezető szerepet betöltő vállalkozás olyan egyoldalú gyakorlatot fogad el, mint a szállító általi visszavásárlás minimális árát előíró forgalmazói kör.
(
48
)	COM (2008) 165 végleges. Ez a fehér könyv az EK antitröszt szabályainak megsértésére épülő kártérítési keresetekről szóló zöld könyvet [COM (2005) 672 végleges], valamint az Európai Parlament e zöld könyvre vonatkozó, 2007. április 25-i állásfoglalását követte.
(
49
)	Kiemelés tőlem.
(
50
)	Lásd az EJEB, 2007. február 28-i Grecu kontra Románia ítélet 62. §-át és a hivatkozott ítélkezési gyakorlatot. Ezek a tanulságok az EJEB, 1978. június 28-i König kontra Németország ítéletből (A. sorozat, 27. szám); az 1982. október 18-i Le Compte, Van Leuven és De Meyere ítéletből (A. sorozat, 27. szám), valamint az 1983. október 24-i Albert és Le Compte kontra Belgium ítéletből (A. sorozat, 68. szám) erednek. Ez mindenekelőtt a büntetőjog területén érvényes, az EJEE 6. cikke a polgári jogi jogviták esetében kevesebb követelményt ír elő, mint a büntetőjogi vádak területén.
(
51
)	A 209/78-215/78. és 218/78. sz., van Landewyck és társai kontra Bizottság egyesített ügyekben 1980. október 29-én hozott ítélet (EBHT 1980., 3125. o.). Ebben az ítéletében a Bíróság kimondta, hogy a „Bizottság – noha köteles a közösségi jog által előírt eljárásjogi biztosítékokat tiszteletben tartani - […] egyébiránt nem minősíthető »bíróságnak« az [EJEE] 6. cikke értelmében.”
(
52
)	A C-199/92. P. sz. ügy (EBHT 1999., I-4287. o.).
(
53
)	150. pont. Az Emberi Jogok Európai Bírósága három feltételt állapított meg annak meghatározására, hogy egy vád a büntetőjog területe alá tartozik-e, így a szóban forgó állam belső joga által adott meghatározást, a szankció megtorló és elrettentő erejét, valamint a kilátásba helyezett szankció súlyát (lásd az EJEB, 1976. november 23-i Engel és társai kontra Hollandia ítéletet [A. sorozat, 22. szám]). Ennél konkrétabban, a Bíróság elfogadta ezt az érvelést a közigazgatási szankciók esetében is, amelyek közé a nemzeti versenyhatóságok által kiszabott szankciók is tartoznak (lásd az EJEB, 1992. február 27-i P. Stenuit kontra Franciaország ítéletet [A. sorozat, 232-A. szám]).
(
54
)	29. pont. Lásd továbbá a fent hivatkozott Sumitomo Metal Industries és Nippon Steel kontra Bizottság egyesített ügyekben hozott ítélet 116. pontját és a hivatkozott ítélkezési gyakorlatot, valamint a C-120/06. és C-121/06. P. sz., FIAMM és FIAMM Technologies kontra Tanács és Bizottság egyesített ügyekben 2008. szeptember 9-én hozott ítélet (EBHT 2008., I-6513. o) 212. pontját és a hivatkozott ítélkezési gyakorlatot.
(
55
)	Lásd a C-238/99. P., C-244/99. P., C-245/99. P., C-247/99. P., C-250/99. P.-C-252/99. P. és C-254/99. P. sz., Limburgse Vinyl Maatschappij és társai kontra Bizottság egyesített ügyekben 2002. október 15-én hozott ítélet (EBHT 2002., I-8375. o.) 188. pontját; a C-194/99. P. sz., Thyssen Stahl kontra Bizottság ügyben 2003. október 2-án hozott ítélet (EBHT 2003., I-10821. o.) 156. pontját és a fent hivatkozott Sumitomo Metal Industries és Nippon Steel kontra Bizottság egyesített ügyekben hozott ítélet 117-122. pontját.
(
56
)	Lásd a fent hivatkozott Baustahlgewebe kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 58. pontját és a C-49/92. P. sz., Bizottság kontra Anic Partecipazioni ügyben 1999. július 8-án hozott ítélet (EBHT 1999., I-4125. o.) 86. pontját.
(
57
)	Lásd a fent hivatkozott Limburgse Vinyl Maatschappij és társai kontra Bizottság egyesített ügyekben hozott ítélet 513-523. pontját és az Elsőfokú Bíróság T-67/00., T-68/00., T-71/00. és T-78/00. sz., JFE Engineering és társai kontra Bizottság egyesített ügyekben 2004. július 8-án hozott ítéletének (EBHT 2004., II-2501. o.) 179. és 180. pontját, valamint a hivatkozott ítélkezési gyakorlatot.
(
58
)	55–57. pont.
(
59
)	Lásd a fent hivatkozott Orkem kontra Bizottság ügyben hozott ítéletet.
(
60
)	A megtámadott ítélet 181. pontjából kiderül, hogy B. G. úr, miközben az Unipapelnek dolgozott, a Sappi portugáliai ügynöke volt.
(
61
)	A Koehler keresetlevelének 83-89. pontja.
(
62
)	Ez a kérdés a második, az iratokhoz való hozzáférés jogának a CD-ROM-on közölt vizsgálati iratokban nem szereplő közlése hiánya miatti megsértésére vonatkozó jogalap keretében került megvizsgálásra.
(
63
)	A C-308/04. P. sz., SGL Carbon kontra Bizottság ügyben 2006. június 29-én hozott ítélet (EBHT 2006., I-5977. o.) 46. pontja és a hivatkozott ítélkezési gyakorlat.
(
64
)	Ugyanott.
(
65
)	A Bizottság számos tényezőre alapozhat, amelyeket a Bíróság maga is meghatározott az ítélkezési gyakorlatában. Az ügy sajátos körülményei, valamint a felrótt magatartás jogszabályi és gazdasági összefüggései alapján értékelheti a jogsértés súlyát. A versenyt korlátozó jelleg vizsgálata során a Bizottság figyelembe veheti a megállapodás tartalmát, időtartamát, számát, intenzitását és földrajzi terjedelmét, valamint az abban szereplő áruk értékét. Figyelembe veheti továbbá a megállapodás feleinek számát és viszonylagos jelentőségét a vizsgált piacon, nevezetesen a piaci részesedésüket, méretüket, magatartásukat és szerepüket a megállapodás megkötésében. A Bizottság vizsgálhatja a piac helyzetét abban az időszakban, amikor a jogsértést elkövették, és figyelembe veheti a gazdasági rend által elszenvedett kárt. Végül figyelembe veheti azt a veszélyt, amelyet a szóban forgó megállapodás a Közösség céljaira jelent [lásd a 41/69. sz., ACF Chemiefarma kontra Bizottság ügyben 1970. július 15-én hozott ítélet [EBHT 1970., 661. o.] 176. pontját; a 40/73-48/73., 50/73., 54/73-56/73, 111/73., 113/73. és 114/73. sz., Suiker Unie és társai kontra Bizottság egyesített ügyekben 1975. december 16-án hozott ítélet [EBHT 1975., 1663. o.] 612. pontját; a C-219/95. P. sz., Ferriere Nord kontra Bizottság ügyben 1997. július 17-én hozott ítélet [EBHT 1997., I-4411. o.] 38. pontját, valamint a fent hivatkozott Aalborg Portland és társai kontra Bizottság egyesített ügyekben hozott ítélet 90. és 91. pontját, valamint a hivatkozott ítélkezési gyakorlatot, továbbá a fent hivatkozott Dansk Rørindustri és társai kontra Bizottság egyesített ügyekben hozott ítélet 241. és 242. pontját, valamint a hivatkozott ítélkezési gyakorlatot).
(
66
)	A fent hivatkozott JCB Service kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 207. és 208. pontja, valamint a hivatkozott ítélkezési gyakorlat.
(
67
)	Az Elsőfokú Bíróság T-43/02. sz., Jungbunzlauer kontra Bizottság ügyben 2006. szeptember 27-én hozott ítéletének (EBHT 2006., II-3435. o.) 238. pontja.
(
68
)	Ugyanott.
(
69
)	Lásd az Elsőfokú Bíróság T-23/99. sz., LR AF 1998 kontra Bizottság ügyben 2002. március 20-án hozott ítéletének (EBHT 2002., II-1705. o.) 278. pontját.
(
70
)	Lásd különösen az Elsőfokú Bíróság T-83/91. sz., Tetra Pak kontra Bizottság ügyben 1994. október 6-án hozott ítéletének (EBHT 1994., II-755. o.) 240. pontját és a hivatkozott ítélkezési gyakorlatot, valamint a T-305/94-T-307/94., T-313/94-T-316/94., T-318/94., T-325/94., T-328/94., T-329/94. és T-335/94. sz., Limburgse Vinyl Maatschappij és társai kontra Bizottság egyesített ügyekben 1999. április 20-án hozott ítélet (EBHT 1999., II-931. o.) 1215. pontját.
(
71
)	Lásd a keresetlevél 48. pontját.
(
72
)	Lásd a keresetlevelének az 56. és 57. pontjában szereplő táblázatot.
(
73
)	Kiemelés tőlem.