62020CC0501
MACIEJ SZPUNAR
FŐTANÁCSNOK INDÍTVÁNYA
Az ismertetés napja: 2022. február 24. (
1
)
C‑501/20. sz. ügy
M P A
kontra
LC D N M T
(az Audiencia Provincial de Barcelona [barcelonai tartományi bíróság, Spanyolország] által benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem)
„Előzetes döntéshozatal – Polgári ügyekben folytatott igazságügyi együttműködés – Joghatóság, valamint a határozatok elismerése és végrehajtása a házassági ügyekben és a szülői felelősségre vonatkozó eljárásokban – 2201/2003/EK rendelet – 3., 7., 8. és 14. cikk – A »szokásos tartózkodási hely« fogalma – Joghatóság, a határozatok elismerése és végrehajtása, valamint együttműködés a tartással kapcsolatos ügyekben – 4/2009/EK rendelet – 3. és 7. cikk – Két különböző tagállam harmadik államban uniós szerződéses alkalmazottként tartózkodó állampolgárai – A joghatóság meghatározása – Forum necessitatis – Az Európai Unió Alapjogi Chartájának 47. cikke”
I. Bevezetés
1.
„A közelség elve […] közelebb áll az élethez, és ez teszi nemessé. A szerénység leckéjét hordozza magával, azáltal, hogy megtanít arra, hogy semmilyen politikai akarat és egyetlen bíró sem tarthat igényt sokáig arra – bármilyen tiszta is legyen a szándéka –, hogy saját törvényei szerint irányítsa az általa elérhetetlen életviszonyokat.” (
2
) Habár e sorok 1986‑ban íródtak, Paul Lagarde szavai semmit sem veszítettek jelentőségükből. A közelség elve ugyanis ma már a házassági ügyekre és a tartási kötelezettségekre vonatkozó uniós szabályozás középpontjában áll.
2.
Ma már általánosan jellemző, hogy valamely tagállam állampolgárát munkavégzés miatt kirendelik valamely másik tagállamba vagy harmadik államba. Ez a helyzet tovább bonyolódik, ha az érintett állampolgár a különválás vagy a házasság felbontása mellett dönt, és még inkább akkor, ha az eljáró tagállami bíróságnak nemcsak az együttélés felbomlásával és a kiskorú gyermekekkel kapcsolatos szülői felelősséggel kapcsolatban kell a joghatóságát meghatároznia, hanem a kiskorúak után járó tartásdíjjal, valamint a harmadik állambeli családi ingatlan térítésmentes használatával kapcsolatban is. A jelen ügyben ez a helyzet áll fenn.
3.
Az Audiencia Provincial de Barcelona (barcelonai tartományi bíróság, Spanyolország) előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdéseivel a 2201/2003/EK rendelet (
3
) 3., 7., 8. és 14. cikkének, a 4/2009/EK rendelet (
4
) 3. és 7. cikkének, valamint az Európai Unió Alapjogi Chartája (a továbbiakban: a Charta) 47. cikkének értelmezésével kapcsolatban tesz fel kérdéseket a Bíróságnak.
4.
E kérdések alapján a Bíróságnak mindenekelőtt a 2201/2003 rendelet 3. és 8. cikkének, valamint a 4/2009 rendelet 3. cikkének értelmezésével, és ezáltal a „szokásos tartózkodási hely” fogalmának értelmezésével kell foglalkoznia, különösen amennyiben a házastársak az Európai Unió szerződéses alkalmazottai, akik feladataikat olyan harmadik államban látják el, amelyben – állítólag – diplomáciai jogállással rendelkeznek. Ezt követően a Bíróságnak meg kell határoznia a fennmaradó joghatóságot a házasság felbontásával és a szülői felelősséggel kapcsolatban abban az esetben, ha az alperes valamely tagállam állampolgára, valamint ebből következően lehetősége lesz a 2201/2003 rendelet 6., 7. és 14. cikke közötti kapcsolattal is foglalkozni. Végül a Bíróságnak pontosítania kell a gyermekek tartásának meghatározása céljából a 4/2009 rendelet 7. cikke szerinti forum necessitatis, valamint e rendelkezések értelmezése céljából a Charta 47. cikkének tartalmát.
II. Jogi háttér
A. A nemzetközi jog
5.
A diplomáciai kapcsolatokról Bécsben, 1961. április 18‑án aláírt egyezmény (kihirdette: az 1965. évi 22. tvr.; a továbbiakban: Bécsi Egyezmény) (
5
) 31. cikkének (1) bekezdése előírja:
„1.   A diplomáciai képviselő mentes a fogadó állam büntető joghatósága alól. A diplomáciai képviselő a fogadó állam polgári és államigazgatási joghatósága alól is mentes, kivéve:
a)
a fogadó állam területén fekvő, magántulajdonban álló ingatlanra vonatkozó dologi jogi pert, hacsak a diplomáciai képviselő az ingatlant nem a küldő állam javára, a képviselet céljára tartja birtokában;
b)
az olyan hagyatéki eljárással kapcsolatos pert, amelyben a diplomáciai képviselő magánszemélyként, mint végrendeleti végrehajtó, hagyatéki gondnok, örökös vagy hagyományos és nem a küldő állam képviselőjeként szerepel;
c)
az olyan pert, amely a diplomáciai képviselő által a fogadó államban, hivatalos tevékenysége körén kívül folytatott bármilyen szabadfoglalkozással vagy kereskedelmi tevékenységgel kapcsolatos.”
6.
A Bécsi Egyezmény 32. cikkének (1) bekezdése értelmében:
„A küldő állam lemondhat a diplomáciai képviselő és a 37. cikk alapján mentességet élvező személy joghatóság alóli mentességéről.”
B. Az uniós jog
1.
A 2201/2003 rendelet
7.
A 2201/2003 rendelet „Általános joghatóság” című 3. cikke a következőképpen rendelkezik:
„(1)   A házasság felbontásával, különválással vagy a házasság érvénytelenítésével kapcsolatos ügyekben annak a tagállamnak a bíróságai rendelkeznek joghatósággal,
a)
amelynek területén:
–
a házastársak szokásos tartózkodási hellyel rendelkeznek, vagy
–
a házastársak legutóbb szokásos tartózkodási hellyel rendelkeztek, amennyiben egyikük még mindig ott tartózkodik, vagy
–
az alperes szokásos tartózkodási hellyel rendelkezik, vagy
–
közös kérelem esetén a házastársak egyike szokásos tartózkodási hellyel rendelkezik, vagy
–
a kérelmező szokásos tartózkodási hellyel rendelkezik, ha a kérelem benyújtását közvetlenül megelőzően legalább egy évig ott tartózkodott, vagy
–
a kérelmező szokásos tartózkodási hellyel rendelkezik, amennyiben a kérelem benyújtását közvetlenül megelőzően legalább hat hónapig ott tartózkodott, és vagy az érintett tagállam állampolgára, vagy az Egyesült Királyság és Írország esetében ott van a »domicile«‑ja (lakóhelye);
b)
amelynek mindkét házastárs állampolgára, illetve az Egyesült Királyság és Írország esetében mindkét házastárs ott rendelkezik »domicile«‑lal (lakóhellyel).
[…]”
8.
E rendeletnek „A 3., 4. és 5. cikk szerinti joghatóság kizárólagos jellege” című 6. cikke értelmében:
„Azon házastárs ellen, aki:
a)
valamely tagállam területén szokásos tartózkodási hellyel rendelkezik; vagy
b)
valamely tagállam állampolgára, vagy az Egyesült Királyság és Írország tekintetében aki »domicile«‑lal (lakóhellyel) rendelkezik az utóbbi tagállamok egyikének területén,
más tagállamban kizárólag a 3., 4. és 5. cikknek megfelelően indítható eljárás.”
9.
Az említett rendelet „Fennmaradó joghatóság” című 7. cikkének (1) bekezdése kimondja:
„Amennyiben egyetlen tagállam bírósága sem rendelkezik joghatósággal a 3., 4. és 5. cikk alapján, a joghatóságot minden tagállamban az adott állam joga határozza meg.”
10.
Ugyanezen rendelet „Általános joghatóság” című 8. cikkének (1) bekezdése a következőket írja elő:
„Egy tagállam bíróságai joghatósággal rendelkeznek olyan gyermek feletti szülői felelősségre vonatkozó ügyekben, aki a bíróság megkeresésekor [helyesen: bírósághoz fordulás időpontjában] az adott tagállamban szokásos tartózkodási hellyel rendelkezik.”
11.
A 2201/2003 rendelet „Fennmaradó joghatóság” című 14. cikke előírja:
„Amennyiben egyetlen tagállam bírósága sem rendelkezik joghatósággal a 8–13. cikk alapján, a joghatóságot minden tagállamban az adott állam joga határozza meg.”
2.
A 4/2009 rendelet
12.
A 4/2009 rendelet „Általános rendelkezések” című 3. cikkének szövege a következő:
„A tagállamokban tartási kötelezettség tárgyában joghatósággal rendelkezik:
a)
az a bíróság, amelynek illetékességi területén az alperes szokásos tartózkodási hellyel rendelkezik, vagy
b)
az a bíróság, amelynek illetékességi területén a jogosult szokásos tartózkodási hellyel rendelkezik, vagy
c)
az a bíróság, amely saját joga alapján a személyi állapottal kapcsolatos ügyekben joghatósággal rendelkezik, amennyiben a tartási kötelezettség megállapítására irányuló kérelem az ügyben járulékos jellegű, kivéve ha ez a joghatóság kizárólag valamelyik fél állampolgárságán alapul, vagy
d)
az a bíróság, amely saját joga alapján a szülői felelősséggel kapcsolatos ügyekben joghatósággal rendelkezik, amennyiben a tartási kötelezettség megállapítására irányuló kérelem az ügyben járulékos jellegű, kivéve ha ez a joghatóság kizárólag valamelyik fél állampolgárságán alapul.”
13.
E rendeletnek a „Forum necessitatis” című 7. cikke ekként rendelkezik:
„Amennyiben a 3., 4., 5. és a 6. cikk alapján egyik tagállam bírósága sem rendelkezik joghatósággal, kivételes esetben az egyik tagállam bíróságai eljárhatnak az ügyben, amennyiben az eljárás megindítása vagy lefolytatása észszerűtlen vagy lehetetlen lenne egy olyan harmadik államban, amelyhez a jogvita szorosan kötődik.
A jogvitának kielégítő mértékben kell kapcsolódnia azon tagállamhoz, amelynek bíróságához fordultak.”
C. A spanyol jog
14.
A 2015. július 21‑i Ley Orgánica 7/2015‑szel (
6
) (a spanyol bíróságok joghatóságát szabályozó 7/2015. sz. sarkalatos törvény) módosított, 1985. július 1‑jei Ley Orgánica 6/1985 del Poder Judicial (
7
) (az igazságszolgáltatásról szóló sarkalatos törvény) 22 quáter cikkének c) és d) pontja a következőképpen rendelkezik:
„A fenti kritériumok hiányában a spanyol bíróságok rendelkeznek joghatósággal:
[…]
c)
a házastársak közötti személyes és vagyonjogi viszonyokkal, a házasság érvénytelenítésével, különválással és a házasság felbontásával, illetve ezek módosításaival kapcsolatos ügyekben, feltéve hogy semelyik külföldi bíróság nem rendelkezik joghatósággal, ha mind a két házastárs Spanyolországban rendelkezik szokásos tartózkodási hellyel a kereset előterjesztése idején, vagy ha Spanyolországban volt az utolsó szokásos tartózkodási helyük és az egyik házastárs ott is tartózkodik, vagy ha az alperes szokásos tartózkodási helye Spanyolországban van, vagy közös megegyezés alapján indított kereset esetén, ha az egyik házastárs Spanyolországban tartózkodik, vagy ha a felperes szokásos tartózkodási helye a kereset benyújtásától számítva legalább egy éve Spanyolországban van, vagy ha a felperes spanyol állampolgár és szokásos tartózkodási helye a kereset benyújtása előtti legalább hat hónapban Spanyolországban van, valamint ha mindkét házastárs spanyol állampolgár.
d)
A származással és a szülő–gyermek kapcsolatokkal, a kiskorúak védelmével és a szülői felelősséggel kapcsolatos ügyekben, ha a gyermek vagy a kiskorú szokásos tartózkodási helye Spanyolországban van a kereset benyújtásának időpontjában, vagy ha a felperes spanyol állampolgár, vagy Spanyolországban a kereset benyújtása előtt már legalább hat hónappal szokásos tartózkodási hellyel rendelkezett.”
15.
A LOPJ 22 octies cikke a következőképpen szól:
„1.   A spanyol bíróságok nem rendelkeznek joghatósággal azon esetekben, amelyekben a spanyol törvényekben előírt joghatósági okok nem írják elő ezt a joghatóságot.
[…]
3.   […] A spanyol bíróságok nem állapíthatják meg a joghatóságuk hiányát, illetve nem zárhatják ki saját joghatóságuk fennállását, ha az adott jogvita Spanyolországgal fennálló kapcsolatot mutat és az ügyben érintett különböző államok bíróságai a joghatóságuk hiányát állapították meg. […]”
16.
A Código Civil (polgári törvénykönyv) 40. cikke kimondja, hogy a feladatuk ellátásából adódóan külföldön tartózkodó, és az területenkívüliség jogát élvező diplomaták lakóhelye az utolsó lakóhelyük spanyol területen.
III. Az alapeljárás tényállása, az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések és a Bíróság előtti eljárás
17.
A spanyol állampolgárságú M P A és a portugál állampolgárságú LC D N M T 2010. augusztus 25‑én kötött házasságot Spanyolország Bissau‑guineai nagykövetségén. Két kiskorú gyermekük van, akik 2007. október 10‑én és 2012. július 30‑án születtek Manresában (barcelonai tartomány, Spanyolország), és akik spanyol és portugál kettős állampolgársággal rendelkeznek.
18.
A 2010 augusztusa és 2015 februárja közötti időszakban a házastársak Bissau‑Guineában éltek, majd Loméba (Togo) költöztek. A 2018. júliusi tényleges különválásukat követően az alapeljárás felperese továbbra is a házastársak togói közös lakóhelyén tartózkodott gyermekeivel, míg házastársa az ugyanezen országban található egyik szállodában lakott.
19.
A házastársak az Európai Bizottság szerződéses alkalmazottként foglalkoztatott munkatársai, és az Európai Unió togói küldöttségéhez beosztott tisztviselők. A kérdést előterjesztő bíróság rámutat, hogy a szerződéses alkalmazottak – uniós tisztviselők az Unió tagállamaiban – kizárólag az alkalmazási hely szerinti országban rendelkeznek az Unió diplomáciai képviselői jogállásával.
20.
2019. március 6‑án az alapeljárás felperese házasság felbontása iránti kérelmet nyújtott be a Juzgado de Primera Instancia de Manresához (manresai elsőfokú bíróság, Barcelona, Spanyolország), amelyben a házassági vagyonközösség megszüntetését, a kiskorú gyermekek feletti felügyelet és szülői felelősség gyakorlása szabályainak és módjának meghatározását, a gyermekek után járó tartásdíj megállapítását, valamint a Loméban található családi ingatlan használatának szabályozását kérte. Ezenfelül ideiglenes intézkedések elfogadását is kérte.
21.
Az alapeljárás alperese azt állította, hogy a Juzgado de Primera Instancia de Manresa (manresai elsőfokú bíróság) nem rendelkezik joghatósággal. 2019. szeptember 9‑i határozatával e bíróság megállapította, hogy nem rendelkezik joghatósággal az eljárás lefolytatására, mivel álláspontja szerint a felek szokásos tartózkodási helye nem Spanyolországban van.
22.
Az alapeljárás felperese fellebbezést nyújtott be a kérdést előterjesztő bírósághoz. Érvelése szerint ő és házastársa az alkalmazási hely szerinti országba akkreditált uniós alkalmazottakként diplomáciai jogállással rendelkeznek, és ez a jogállás kiterjed a kiskorú gyermekekre is. Azt állítja, hogy a 2201/2003 és a 4/2009 rendelet értelmében a házasság felbontásával, a szülői felelősséggel és a tartásdíjjal kapcsolatos ügyek elbírálására vonatkozó joghatóságot a szokásos tartózkodási hely alapján kell meghatározni. Márpedig a spanyol polgári törvénykönyv 40. cikke alapján a szokásos tartózkodási helye – férje állításával ellentétben – nem az a hely, ahol szerződéses alkalmazotti minőségben alkalmazzák, hanem az e jogállás megszerzését megelőző tartózkodási helye, vagyis Spanyolország. Arra is hivatkozik, hogy a Bécsi Egyezmény 31. cikke értelmében diplomáciai mentességet élvez, és hogy a házasság felbontásával, a szülői felelősséggel és a tartásdíjjal kapcsolatos kérelmei nem tartoznak az e cikkben foglalt kivételek hatálya alá.
23.
Az alapeljárás felperese a 4/2009 rendelet szerinti forum necessitatisra hivatkozik, és ismerteti a togói bíróságok helyzetét. Erre vonatkozóan az ENSZ Emberi Jogi Tanácsa által készített jelentéseket nyújt be. Hangsúlyozza, hogy az egyik ilyen, 2016. augusztus 17‑i jelentés megállapítja a bírák megfelelő és folyamatos képzésének hiányát, valamint az emberi jogok megsértése esetén a büntetlenséget biztosító légkör tartós fennállását. Egy másik, 2016. augusztus 22‑i jelentésben az ENSZ aggodalmát fejezi ki a bírói hatalom függetlenségével, az igazságszolgáltatáshoz való hozzáféréssel és az emberi jogok megsértése esetén fennálló büntetlenséggel kapcsolatban. A felperes kiemeli, hogy a nőkkel szemben alkalmazott hátrányos megkülönböztetés megszüntetésével foglalkozó bizottság felhívta a Togói Köztársaságot, hogy a nők számára biztosítsa a bírósághoz fordulás tényleges lehetőségét.
24.
Az alapeljárás alperese a maga részéről azt állítja, hogy sem ő, sem házastársa nem lát el diplomáciai feladatokat a saját országuk tekintetében, hanem az Unió Togói képviseletén dolgoznak szerződéses alkalmazottként. E tekintetben kijelenti, hogy a birtokukban lévő laissez‑passer nem minősül diplomáciai útlevélnek, hanem az kizárólag a nem uniós harmadik országok területén érvényes menlevél vagy biztonságos úti okmány. Úgy véli továbbá, hogy nem a Bécsi Egyezmény az alkalmazandó szabályozás, hanem az EU kiváltságairól és mentességeiről szóló (7. sz.) jegyzőkönyv. (
8
) Márpedig ezt a jegyzőkönyvet kizárólag az Unió intézményeinek tisztviselői és alkalmazottai által ilyen tisztviselői és alkalmazotti hivatalos minőségben végzett cselekményekre kell alkalmazni, és az nem teszi lehetővé a forum necessitatis alkalmazását.
25.
A kérdést előterjesztő bíróság megállapítja, hogy az alapeljárás körülményeire figyelemmel nem létezik ítélkezési gyakorlat a házastársak „szokásos tartózkodási helye” fogalmára vonatkozóan a házasság felbontásával kapcsolatos ügyekben illetékes bíróság meghatározása céljából. Véleménye szerint ugyanez vonatkozik a kiskorú gyermekek „szokásos tartózkodási helyének” fogalmára is, amikor a szokásos tartózkodási hely meghatározása céljából meg kell állapítani a diplomáciai vagy olyan hasonló jogállás joghatását, mint amilyennel például az uniós alkalmazottként vagy az Uniónak dolgozó személyként feladatot ellátó személyek rendelkeznek, akiket e feladataik ellátására harmadik államba küldenek ki. A kérdést előterjesztő bíróság szerint ezekben az országokban az ilyen személyek jelenlétének oka és eredete feladatok ellátása vagy munkavégzés az Unió számára.
26.
E körülmények között határozott úgy az Audiencia Provincial de Barcelona (barcelonai tartományi bíróság, Spanyolország) a 2020. szeptember 15‑i, a Bíróság Hivatalához 2020. október 6‑án érkezett ítéletével, hogy az eljárást felfüggeszti, és előzetes döntéshozatal céljából a következő kérdéseket terjeszti a Bíróság elé:
„1)
Hogyan kell értelmezni a [2201/2003 rendelet] 3. cikke és a [4/2009 rendelet] 3. cikke szerinti »szokásos tartózkodási hely« fogalmát a valamely tagállam állampolgárságával rendelkező olyan személyek esetén, akik az [Unió] szerződéses alkalmazottjaiként rájuk bízott feladatok miatt harmadik államban tartózkodnak, és akiknek az [Unió] diplomáciai képviselői jogállását elismerik a harmadik államban, ha ezen államban való tartózkodásuk az Unió számára általuk ellátott feladatok végzéséhez kapcsolódik?
2)
Amennyiben a 2201/2003 rendelet 3. cikke és a 4/2009 rendelet 3. cikke alkalmazásában a házastársak szokásos tartózkodási helyének meghatározása azon jogállásuktól függne, hogy ők az [Unió] valamely harmadik államban tartózkodó szerződéses alkalmazottai, ez hogyan befolyásolja a kiskorú gyermekek szokásos tartózkodási helyének a 2201/2003 rendelet 8. cikke alapján történő meghatározását?
3)
Abban az esetben, ha megállapítható, hogy a gyermekek szokásos tartózkodási helye nem a harmadik államban található, figyelembe lehet‑e venni a szokásos tartózkodási helynek a 2201/2003 rendelet 8. cikke szerinti meghatározása céljából az anya állampolgársága szerinti kapcsolatot, a házasságkötés előtti spanyolországi tartózkodási helyét, a kiskorú gyermekek spanyol állampolgárságát és azt a tényt, hogy e gyermekek Spanyolországban születtek?
4)
Amennyiben megállapítást nyer, hogy a szülők és a kiskorú gyermekek szokásos tartózkodási helye nem valamely tagállamban található, és tekintettel arra, hogy a 2201/2003 rendelet értelmében nincs egyetlen olyan más tagállam sem, amely a kérelmek elbírálására joghatósággal rendelkezne, az a tény, hogy az alperes valamely tagállam állampolgára, akadályát képezi‑e [ezen rendelet] 7. és 14. cikke szerinti fennmaradó joghatóságra vonatkozó kikötés alkalmazásának?
5)
Amennyiben megállapítható, hogy a szülők és a kiskorú gyermekek szokásos tartózkodási helye nem valamely tagállamban található, a gyermekek tartásának meghatározása szempontjából hogyan kell értelmezni a 4/2009 rendelet 7. cikke szerinti forum necessitatist, és különösen, milyen feltételek alapján tekinthető úgy, hogy az eljárás észszerűen nem indítható meg vagy nem folytatható le, illetve azt lehetetlen megindítani vagy lefolytatni olyan harmadik államban (a jelen esetben Togóban), amellyel a peres eljárás szoros kapcsolatban áll? Igazolnia kell‑e a félnek, hogy a szóban forgó államban megindította az eljárást vagy azt megkísérelte megindítani, de nem sikerült? Továbbá elegendő‑e a peres felek egyikének állampolgársága [az eljáró bíróság szerinti] tagállammal fennálló kellő kapcsolathoz?
6)
Olyan esetben, mint a jelen eset, amelyben a házastársak szoros kapcsolatban állnak egyes tagállamokkal (állampolgárság, korábbi tartózkodási hely), de a rendeletek szabályai alkalmazásának eredményeképpen egyik tagállam sem rendelkezik joghatósággal, ez a helyzet ellentétes‑e a [Charta] 47. cikkével?”
27.
A kérdést előterjesztő bíróság azt kérte, hogy a Bíróság a jelen ügyet a Bíróság eljárási szabályzatának 107. cikkében előírt sürgősségi előzetes döntéshozatali eljárásban bírálja el.
28.
A Bíróság negyedik tanácsa 2020. október 19‑én az előadó bíró javaslatára, a főtanácsnok meghallgatását követően úgy határozott, hogy e kérelemnek nem kell helyt adni.
29.
Írásbeli észrevételeket a spanyol és a cseh kormány, valamint az Európai Unió Tanácsa és a Bizottság nyújtott be. Az alapeljárásban részt vevő felek és ugyanezen felek vettek részt a 2021. szeptember 16‑i tárgyaláson.
IV. Elemzés
A. Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett első kérdésről
30.
Első kérdésével a kérdést előterjesztő bíróság lényegében arra keres választ, hogy hogyan kell értelmezni a 2201/2003 rendelet 3. cikkében és a 4/2009 rendelet 3. cikkében használt „szokásos tartózkodási hely” fogalmát, ha a házastársak az Unió olyan szerződéses alkalmazottai, akik feladataikat olyan harmadik államban látják el, amelyben – állítólag – diplomáciai jogállással rendelkeznek.
31.
A kérdést előterjesztő bíróság kifejti, hogy álláspontja szerint a spanyol polgári törvénykönyv 40. cikke, amelyre az alapeljárás felperese a spanyol bíróságok joghatóságát alapozza, nem alkalmazható az alapeljárásban, mivel a „lakóhely” – nemzeti – fogalmának ott szereplő meghatározása a spanyol jog egy olyan jogi fikcióját állítja fel, amely a diplomáciai feladatokat ellátó személyekre korlátozódik. E bíróság arra is rámutat, hogy a házastársak szokásos tartózkodási helyének értékeléséhez meg kell határozni togói tartózkodásuk időtartamát, szokásos jellegét és stabilitását. Ezért a kérdést előterjesztő bíróság azt a kérdést veti fel, hogy a 2201/2003 rendelet 3. cikke és a 4/2009 rendelet 3. cikke értelmében a házastársak uniós alkalmazotti jogállása fontos elem‑e annak meghatározása során, hogy Togóban rendelkeznek szokásos tartózkodási hellyel.
32.
Az első kérdés megválaszolása érdekében először kitérek a 2201/2003 rendelet 3. cikke és a 4/2009 rendelet 3. cikke értelmében vett „szokásos tartózkodási hely” fogalmára, majd ezt követően másodszor – a házastársak szokásos tartózkodási helyének meghatározása céljából – megvizsgálom a házastársak szokásos tartózkodási helyük szerinti államban fennálló uniós diplomáciai képviselői jogállásának tartalmát.
1.
A „szokásos tartózkodási hely” fogalmáról
a)
A 2201/2003 rendelet 3. cikke szerinti „szokásos tartózkodási hely” fogalmáról
33.
A 2201/2003 rendelet (1) preambulumbekezdéséből kitűnik, hogy e rendelet egy olyan szabadságon, biztonságon és a jog érvényesülésén alapuló térség megteremtését tűzte ki célul, amelyen belül biztosított a személyek szabad mozgása. E célból e rendelet II. és III. fejezete megállapítja többek között a házassági kötelék felbontásával kapcsolatos határozatok tekintetében fennálló joghatóságra, valamint az azok elismerésére és végrehajtására irányadó szabályokat, amelyek a jogbiztonság biztosítását célozzák. (
9
)
34.
A 2201/2003 rendelet 3. cikke – amely e rendelet II. fejezetébe tartozik – képezi az e rendeletben előírt, a házasság felbontása, a különválás és a házasság érvénytelenítése tekintetében irányadó joghatóságra vonatkozó szabályok gerincét. Az említett rendelet 3. cikke (1) bekezdésének a) és b) pontja több joghatósági okot is meghatároz, amelyek között – amint a Bíróság megállapította – „nem állít fel rangsort”. (
10
) A „szokásos tartózkodási hely” fogalma az ugyanezen rendelet 3. cikke (1) bekezdésének a) pontjában (
11
) szereplő első hat joghatósági ok között szerepel. (
12
) A 2201/2003 rendelet 3. cikke (1) bekezdésének b) pontjában szerepel egy hetedik kritérium, amely a „mindkét házastárs állampolgár[ság]a, illetve az Egyesült Királyság és Írország esetében mindkét házastárs »domicile‑[ja]« (lakóhelye)” szerinti kritérium. A „szokásos tartózkodási hely” fogalma tehát a házassági ügyekre vonatkozó joghatósági szabályok sarokkövét alkotja. Ez a fogalom megjelenik az említett rendelet 6. és 7. cikkében, (
13
) valamint 8. cikkében is, amelyek szintén relevánsak a jelen ügyben. (
14
)
35.
Megjegyzem azonban, hogy a „szokásos tartózkodási hely” fogalmát – bár e fogalom kulcsfontosságú annak érdekében, hogy az illetékes bíróságok a házasság felbontása iránti kérelmek és a gyermekekkel kapcsolatos szülői felelősségre vonatkozó kérdésekben (
15
) dönteni tudjanak – a 2201/2003 rendelet 2. cikke nem határozza meg. (
16
) Ekképpen, mivel az uniós jogalkotó nem utal vissza a tagállami jogra a „szokásos tartózkodási hely” fogalma jelentésének és hatályának meghatározása érdekében, úgy kell tekinteni, hogy az e rendelet 3. cikke (1) bekezdésének a) pontja értelmében vett „szokásos tartózkodási hely” fogalma az uniós jog önálló és egységes fogalmát képezi. Ezt a megközelítést alátámasztja a Bíróságnak az említett rendelettel kapcsolatos, a gyermek ugyanezen rendelet 8. cikke értelmében vett „szokásos tartózkodási helye”, (
17
) és újabban a 3. cikke (1) bekezdésének a) pontja értelmében vett házastárs „szokásos tartózkodási helye” (
18
) fogalmának értelmezésére vonatkozó ítélkezési gyakorlata.
36.
Ami ennek az önálló fogalomnak a jelen ügy sajátos összefüggésében történő értelmezését illeti – a 2201/2003 rendelet e fogalom meghatározásával kapcsolatos hallgatására tekintettel –, figyelembe kell venni az azt megemlítő rendelkezéseket és az e rendeletben kitűzött célokat. (
19
) Előzetesen azonban – a Bíróság vonatkozó ítélkezési gyakorlatára hivatkozva – az említett rendelet 3. cikke (1) bekezdése a) pontjának szövegével kapcsolatos elemzési szempontokat idézem fel.
1) A 2201/2003 rendelet 3. cikke (1) bekezdése a) pontjának szó szerinti, történeti, szövegösszefüggésen alapuló és teleologikus értelmezése
37.
Először is megjegyzem, hogy az IB ítéletben a Bíróság a közelmúltban a házastársak szokásos tartózkodási helyének megállapításával összefüggésben úgy ítélte meg, hogy a 2201/2003 rendelet több rendelkezése – és különösen 3. cikke (1) bekezdésének a) pontja – a „szokásos tartózkodási hely” kifejezést nem többes számot, hanem egyes számot alkalmazva említi. A „rendelet ugyanis az esettől függően a házastárs és/vagy a házastársak vagy a gyermek »szokásos tartózkodási helye« szerinti tagállam bíróságaira hivatkozik, következetesen egyes számot alkalmazva, annak számba vétele nélkül, hogy ugyanazon személy egyidejűleg több szokásos tartózkodási hellyel, vagy több helyen található szokásos tartózkodási hellyel is rendelkezhet”. (
20
)
38.
Főszabály szerint ebből az következik, hogy nem fogadható el, hogy a házastársak szokásos tartózkodási helye egyidejűleg két tagállamban, vagy – mint a jelen esetben – egy tagállamban és egy harmadik államban legyen. Ez az értelmezési tényező, amelyre később visszatérek elemzésemben, (
21
) fontos kiindulópontnak tűnik számomra a házastársak szokásos tartózkodási helyének meghatározásához az alapügyben szereplőhöz hasonló esetben.
39.
Másodszor emlékeztetek arra, hogy a Bíróság a 2201/2003 rendelet szülői felelősséggel kapcsolatos rendelkezéseinek, különösen a rendelet 8. cikkének értelmezése keretében már megállapította, (
22
) hogy egyrészt a „szokásos” melléknév használata arra enged következtetni, hogy a tartózkodásnak bizonyos fokú állandóságot vagy rendszerességet kell elérnie, és másrészt a szokásos tartózkodási hely valamely tagállamba [vagy harmadik országba] való áthelyezése az érintett személy azon szándékát tükrözi, hogy ott jelölje ki – a tartósság igényével – az érdekeltségeinek állandó vagy szokásos központját. (
23
) Pontosabban, a Bíróság megállapította, hogy a gyermek szokásos tartózkodási helyének meghatározásához azt a helyet kell megkeresni, ahol a szülők állandó jelleggel és egy szociális és családi környezetbe illeszkedve vannak jelen. Ezzel összefüggésben szintén figyelembe vehető az a szándék, hogy e helyen ilyen módon telepedjenek le, ha az konkrét intézkedésekben is megnyilvánul. (
24
)
40.
Harmadszor, e megfontolásokat nemcsak a Borrás‑jelentés, (
25
) hanem a 2201/2003 rendelet (
26
) 3. cikke (1) bekezdése a) pontjának célkitűzése is alátámasztja. A joghatóság vonatkozásában e rendeletben megállapított szabályok ugyanis a személyek Unión belüli mobilitása és a jogbiztonság közötti egyensúly biztosítására irányulnak. (
27
)
41.
Ennélfogva ahhoz, hogy egy adott helyen való tartózkodás „szokásosnak” minősüljön, rendelkeznie kell egy objektív elemmel („állandóság” vagy „rendszeresség”) és egy szubjektív elemmel, a szándékossággal („akarat”). Mivel ezeknek az elemeknek a kérdést előterjesztő bíróság általi értékelése alapvetően ténybeli jelleget ölt, e bíróságnak az adott ügy valamennyi körülményét figyelembe kell vennie. (
28
) A Bíróság egy sor kritériumot határozott meg ítélkezési gyakorlatában valamely személy szokásos tartózkodási helyének megállapítására. Az alábbiakban csak azokra fogok utalni, amelyek számomra relevánsak tűnnek a jelen ügyben.
2) Az objektív elem és a szubjektív elem
i) Az állandóság vagy a rendszeresség
42.
Az objektív elem tekintetében emlékeztetek arra, hogy a házastárs vagy házastársak szokásos tartózkodási helye megállapításának meghatározó körülményei között kiemelt jelentőséggel bír az érintett személy környezete. (
29
) Kétségtelen, hogy a felnőttek környezetét tevékenységek és – többek között szakmai, társadalmi‑kulturális, vagyoni, valamint magánéleti és családi – érdekek alkotják, és a Bíróság szerint nem követelhető meg, hogy ezek az érdekek egyetlen tagállam területére összpontosuljanak. (
30
) Bár a házassági kötelék felbontása összefüggésében a joghatóság felosztásának a 2201/2003 rendelet által létrehozott rendszere nem zárja ki a többes joghatóságot, fontosnak tartom azonban kiemelni, hogy az IB ítéletben (
31
) a Bíróság a közelmúltban megállapította, hogy „annak elismerése, hogy egy házastárs egyidejűleg több tagállamban is szokásos tartózkodási hellyel rendelkezhet, sértené a jogbiztonságot azáltal, hogy növelné a házassági kötelék felbontása tárgyában joghatósággal rendelkező bíróságok előzetes meghatározásához kapcsolódó nehézségeket, és bonyolultabbá tenné azt, hogy a bíróság, amelyhez fordultak, ellenőrizhesse a saját joghatóságát”. A Bíróság ugyanis – Campos Sánchez‑Bordona főtanácsnok indítványa nyomán – pontosította, hogy „így felmerülne annak kockázata, hogy a joghatóságot végül nem a 2201/2003 rendelet 3. cikke (1) bekezdésének a) pontja szerinti »szokásos tartózkodási hely« kritériuma határozná meg, hanem az egyik vagy másik házastárs puszta tartózkodási helyén alapuló kritérium, ami sértené e rendeletet”. (
32
)
43.
Ebből véleményem szerint az következik, hogy bár nem kizárt, hogy valamely házastárs egyidejűleg több egyszerű tartózkodási hellyel is rendelkezhet, ez utóbbinak egy adott időpontban e rendelet értelmében véve csupán egyetlen szokásos tartózkodási helye lehet. (
33
)
44.
Ezenkívül emlékeztetek arra, hogy a Bíróság szerint valamely személy szokásos tartózkodási helye megfelel annak a helynek, ahol az életének a központja van. (
34
) Ennélfogva figyelembe lehet venni a munkaviszonnyal összefüggő körülményeket, például a kiküldetés időtartamát vagy meghosszabbításának lehetőségét, és különösen azt, hogy e személy határozatlan időre szóló munkaviszony keretében folytatja az adott helyen végzett szakmai tevékenységet. Ellenben nem minősül meghatározó körülménynek az a tartózkodás, amelyet e személy szabadságai keretében és az ünnepek alkalmával töltött a származási tagállama területén. (
35
)
45.
A jelen ügyben az előzetes döntéshozatalra utaló határozatból kitűnik, hogy a házastársak és gyermekeik 2015 februárjában telepedtek le Togóban, és ezért az ebben az államban való tartózkodásuk bizonyos mértékig tartós, folytonos és állandó jelleget mutat. A kérdést előterjesztő bíróság ugyanis megállapította, hogy a szabadságokon és a nyaralásokon kívül fizikailag állandó jelleggel Togóban vannak jelen. Fontosnak tartom pontosítani, hogy az előzetes döntéshozatalra utaló határozatból kitűnik, hogy a különválást követően a két házastárs egyike sem költözött a tagállamába.
46.
E tekintetben kétségtelenül igaz, hogy a házastársak togói tartózkodása és uniós szerződéses alkalmazotti feladataik ellátása között közvetlen kapcsolat áll fenn, és hogy ez a tartózkodás a feladatoktól és a Bizottság igényeitől függően változhat. A Bizottság írásbeli észrevételeiből mindazonáltal kitűnik, hogy az Európai Külügyi Szolgálattól kapott információk szerint az alapeljárás felei határozatlan időre szóló szerződéssel rendelkeznek, és nem tartoznak a brüsszeli székhely felé történő rotáció hatálya alá. (
36
)
47.
Következésképpen az alapeljárás felperese által a tárgyalás során megjelölt azon körülmény, miszerint a szabadságai alatt vagy az ünnepek alkalmával Spanyolországban tartózkodott, illetve két gyermekének megszülése céljából e tagállamba tért vissza, nem utalhat arra, hogy a házastársaknak, vagy legalábbis az alapeljárás felperesének e tagállamban tartós, folyamatos és állandó szokásos tartózkodási helye van.
ii) Az akarat vagy szándék
48.
Ami a szubjektív elemet illeti – amint arra a Bizottság az írásbeli észrevételeiben rámutatott – az előzetes döntéshozatalra utaló határozatból nem derül ki egyértelműen, hogy a házastársak kifejezték‑e azon szándékukat, hogy érdekeltségeik állandó vagy szokásos központja Spanyolországban maradjon. Az alapeljárás felperesének állampolgársága és korábbi spanyolországi szokásos tartózkodási helye kivételével (
37
) e határozat nem szolgáltat egyetlen olyan információval sem, amely arra engedne következtetni, hogy az alapeljárásban van egy másik lehetséges kapcsolóelv, amely alapján megállapítható lenne, hogy a házastársak, vagy legalábbis egyikük szokásos tartózkodási helye ebben a tagállamban van.
49.
Ugyanakkor az alapügyben szóban forgóhoz hasonló helyzetben felvethető esetlegesen az a kérdés, hogy melyik elem élvez elsőbbséget az objektív elem (fizikai jelenlét, érdekeltségek állandó központja egy adott helyen) és a szubjektív elem (a származási hely szerinti tagállamba való visszatérés szándéka) ütközése esetén.
50.
E tekintetben a Bíróság által a tárgyaláson feltett kérdésre válaszolva a Bizottság – az uniós küldöttségi pozíciókra, így a togóira tekintettel – kifejtette, hogy a fizikai jelenlét szükséges, és hogy ezeket a pozíciókat önkéntesen kérik az azokra pályázók. (
38
) Ezen túlmenően a Bizottság rámutatott, hogy a jelen ügyben a házastársak azon szándéka, hogy a togói kiküldetésük véget értével Spanyolországban telepedjenek le, hipotetikus elem volt, amelyet a szokásos tartózkodási helyük meghatározása céljából nem lehetett figyelembe venni.
51.
Egyetértek ezzel a véleménnyel. Kivételes esetekben ugyanis a kézzelfogható tényezők vagy külső jelek figyelembevételével megfontolható, (
39
) hogy a házastársak – vagy egyikük – azon szándéka, hogy egy másik tagállamban telepedjenek le, vagy újból a származási hely szerinti tagállamban telepedjenek le, és új „szokásos tartózkodási helyet” szerezzenek, a korábbi szokásos tartózkodási helyet pedig feladják, kiegészítheti vagy helyettesítheti a fizikai jelenlét időtartamát, rendszerességét vagy tartósságát, amelyek általában a „szokásos tartózkodási hely” fogalmát jellemző elemek. (
40
) Egyáltalán nem kérdőjelezi meg azonban az érintett személy jelenlegi szokásos tartózkodási helyét az a puszta szándék, hogy egy másik tagállamban vagy harmadik államban végzett szakmai tartózkodást követően visszatérjen a származási országba. Mindenesetre az alapügyben szereplőhöz hasonló helyzetben nem ütközik az objektív és a szubjektív elem.
52.
Következésképpen e körülmények összességére figyelemmel meg kell állapítani egyrészt, hogy a házastársak Togo területén való tartózkodása elvileg folyamatos és állandó jellegű, (
41
) másrészt pedig, hogy szakmai, magán‑ és családi érdekeltségeik ebben az államban találhatók. Bár hajlok annak elfogadására, hogy ezen elemek eleve arra engednek következtetni, hogy a szokásos tartózkodási hely nem Spanyolországban található, és hogy a házastársak életének központja Togóban van, a kérdést előterjesztő bíróságra hárul annak vizsgálata, hogy az adott ügyet jellemző valamennyi ténykörülmény alapján ténylegesen megállapítható‑e, hogy a házastársak szokásos tartózkodási helye nem Spanyolországban található. (
42
)
b)
A 4/2009 rendelet 3. cikke szerinti „szokásos tartózkodási hely” fogalmáról
53.
A tartási kötelezettségekkel kapcsolatos ügyekben a 4/2009 rendelet joghatósági szabályai határozzák meg a bíróságok joghatóságát. (
43
) E tekintetben emlékeztetni kell arra, hogy e rendelet a joghatósági szabályok átfogó rendszerét hozza létre, amely szabályok keretében az uniós jogalkotó az említett rendelet 3. cikkében számos alternatív szempontot írt elő, többek között a közelség joghatósági okai alapján. (
44
) Így e cikk annak a bíróságnak (bíróságoknak) a joghatóságát írja elő, amelynek (amelyeknek) illetékességi területén [a) pont] az alperes (akár jogosult, akár kötelezett) vagy [b) pont] a jogosult szokásos tartózkodási hellyel rendelkezik.
54.
Ebben az összefüggésben az a kérdés merül fel, hogy a 2201/2003 rendeletben és a 4/2009 rendeletben szereplő „szokásos tartózkodási hely” fogalmát azonos módon kell‑e meghatározni.
55.
A válasz számomra nyilvánvalóan igenlőnek tűnik.
56.
Az uniós jog koherens és egységes alkalmazása érdekében ugyanis a „szokásos tartózkodási hely” fogalmát ugyanazon elvek alapján kell meghatározni és értelmezni mindkét rendelettel összefüggésben. (
45
) Ugyanakkor ez a meghatározás konkrét esetekben árnyalható a szokásos tartózkodási hely meghatározása során. Emlékeztetek arra, hogy mivel a „szokásos tartózkodási hely” 4/2009 rendeletben szereplő fogalma és az e rendelet keretében történő értelmezése – akárcsak a 2201/2003 rendelet esetében – autonóm, e fogalom jelentését és hatályát a rendelkezés összefüggéseire és a rendelet céljára, és különösen annak (15) preambulumbekezdésére tekintettel kell meghatározni. E preambulumbekezdés szerint a tartási kötelezettségekkel kapcsolatos jogvitákra vonatkozó különös joghatósági kritériumokat két célkitűzés, nevezetesen egyrészről a jogosultak érdekeinek védelme érdekében, (
46
) másrészről pedig a megfelelő igazságszolgáltatás előmozdítása céljából határozták meg. (
47
)
57.
Következtésképpen – figyelemmel a két rendelet között fennálló szoros kapcsolatokra is – véleményem szerint releváns a 2201/2003 rendeletben meghatározott „szokásos tartózkodási hely” fogalmának a 4/2009 rendelettel összefüggésben való alkalmazása. Figyelembe véve ugyanis a 4/2009 rendelet sajátosságait, célját és összefüggéseit, számomra úgy tűnik, hogy a 2201/2003 rendelet értelmében vett szokásos tartózkodási helynek az adott ügy körülményei alapján történő meghatározását lehetővé tevő objektív (stabilitás, a tartózkodás rendszeressége és az adott személy szociális és családi környezetbe való beilleszkedése) és szubjektív (e személy azon szándéka, hogy a szokásos tartózkodási helyét egy meghatározott helyen alakítsa ki) valószínűsítő körülményeknek vagy tényezőknek (
48
) egyaránt irányadónak kell lenniük a kérdést előterjesztő bíróság számára a kötelezett, a jogosult vagy a tartásra jogosult 4/2009 rendelet szerinti szokásos tartózkodási helyének meghatározásában is. (
49
) A gyakorlatban ugyanis ugyanarról a szokásos tartózkodási helyről van szó.
58.
Ezt az értelmezést a hágai jegyzőkönyvre vonatkozó, Andrea Bonomi által kidolgozott magyarázó jelentés is alátámasztja, (
50
) amelynek 37. pontja rámutat, hogy a jogosult szokásos tartózkodási helye szerinti állam jogához való kapcsolódás létjogosultsága „az, hogy lehetővé teszi a tartási kötelezettség fennállásának és mértékének azon ország társadalmi környezetének jogi és ténybeli feltételeinek figyelembevételével történő meghatározását, ahol a jogosult él és tevékenységének legjelentősebb részét végzi”. E tekintetben a jelentés 42. pontja arra is rámutat, hogy „az alkalmazott kritérium a szokásos tartózkodási hely, amely bizonyos mértékű állandóságot feltételez. A puszta ideiglenes tartózkodás nem elegendő a tartási kötelezettségre alkalmazandó jog meghatározásához.”
59.
A „szokásos tartózkodási hely” fogalmával kapcsolatos elemzésemre figyelemmel – amelyből úgy tűnik, hogy a házastársak szokásos tartózkodási helye nem valamely tagállamban található – azt is meg kell vizsgálni, hogy a házastársak togói uniós diplomáciai képviselői jogállása hatással lehet‑e a házastársak szokásos tartózkodási helyére az alapügy tárgyát képezőhöz hasonló helyzetben.
2.
A 2201/2003 rendelet 3. cikkének alkalmazása céljából a házastársak szokásos tartózkodási helye szerinti államban fennálló uniós diplomáciai képviselői jogállás tartalmáról
60.
A spanyol kormány úgy véli, hogy a 2201/2003 rendelet értelmében a házasság felbontásának elbírálására a házastársak szokásos tartózkodási helye szerinti bíróság rendelkezik joghatósággal. E rendelet (14) preambulumbekezdésére hivatkozva azonban úgy véli, hogy ha ez a bíróság nem gyakorolhatja joghatóságát, mivel a házastársak az Unió szerződéses alkalmazotti státuszuk alapján diplomáciai képviselői jogállással rendelkeznek, ezt a joghatóságot azon tagállam hatályos szabályai alapján kell meghatározni, amelyben az eljáró bíróság országa szerinti jog, nevezetesen a spanyol polgári törvénykönyv 40. cikke értelmében az érintett személyek nem rendelkeznek diplomáciai képviselői jogállással. E kormány rámutat, hogy a Togóra alkalmazandó Bécsi Egyezmény 31. cikkének (1) bekezdése értelmében a diplomáciai képviselők mentesek a fogadó állam polgári joghatósága alól. Következésképpen az ilyen diplomáciai képviselői jogállás elismerése nem teszi lehetővé a házastársak szokásos tartózkodási helye kritériumának alkalmazását a házasság felbontása iránti kérelem elbírálására vonatkozó joghatóság meghatározása céljából.
61.
A cseh kormány annak kijelentésére szorítkozik, hogy a harmadik államba diplomáciai képviselőként kirendelt személy szokásos tartózkodási helye továbbra is abban a tagállamban marad, amelyben a kiküldetés előtt tartózkodott.
62.
A Bizottság ezzel szemben úgy véli, hogy a szokásos tartózkodási hely értékelése során nem lehet különös jelentőséget tulajdonítani annak, hogy a házastársak uniós alkalmazotti jogállással rendelkeznek, és emiatt harmadik államokhoz rendelik ki őket. Véleménye szerint – és a spanyol kormány álláspontjával ellentétben – a 2201/2003 rendelet (14) preambulumbekezdése irreleváns az alapeljárás szempontjából. Tekintettel ugyanis arra, hogy a házastársakat egyik tagállamban sem illeti meg a diplomáciai mentesség, a diplomáciai jogállásuk nem minősül releváns körülménynek annak meghatározása szempontjából, hogy uniós alkalmazottként a szokásos tartózkodási helyük a kiküldetés szerinti államban van‑e.
63.
Először is megjegyzem, hogy sem a 2201/2003 rendelet 3. cikke (1) bekezdése a) pontjának, sem pedig a 4/2009 rendelet 3. cikkének értelmezéséből nem következik az, hogy a házastársak uniós szerződéses alkalmazottként fennálló foglalkozási viszonya releváns lehet szokásos tartózkodási helyük meghatározása szempontjából.
64.
Másodszor megjegyzem, hogy a 2201/2003 rendelet (14) preambulumbekezdése kimondja, hogy „[e] rendeletet a diplomáciai mentességre vonatkozó nemzetközi közjog alkalmazásának sérelme nélkül kell hatályba léptetni. Amennyiben az e rendelet szerint megállapított joghatóság nem gyakorolható a nemzetközi joggal összhangban álló diplomáciai mentesség következtében, a joghatóságot annak a tagállamnak a nemzeti jogával összhangban kell gyakorolni, amelyben az érintett személy ilyen mentességet élvez.”
65.
Hangsúlyoznom kell, hogy e preambulumbekezdés megerősíti, hogy a nemzetközi jog értelmében valamely tagállam bíróságai nem gyakorolhatják joghatóságukat, ha az érintett személy diplomáciai jogállással rendelkezik az adott tagállamban. Ugyanakkor még ha e személy diplomáciai mentességgel rendelkezne is, felmerülne az a további kérdés, hogy e diplomáciai mentesség fennállása mennyiben zárhatja ki a togói bíróságok joghatóságát. A jelen ügyben azonban nem ez a helyzet.
66.
Ennek pontosítását követően, osztom a Bizottság azon véleményét, amely szerint ez a preambulumbekezdés irreleváns az alapeljárás szempontjából. A kérdést előterjesztő bíróság ugyanis rámutat arra, hogy a szerződéses alkalmazottak uniós diplomáciai képviselői jogállással rendelkeznek az alkalmazási helyük szerinti országban. (
51
) Az uniós tagállamokban azonban uniós alkalmazotti jogállással rendelkeznek. Következésképpen a házastársak egyik tagállamban sem élveznek diplomáciai mentességet a Bécsi Egyezmény 31. cikke értelmében. A Bizottság másfelől a Bíróság által a tárgyaláson feltett egyik kérdésre válaszolva rámutatott, hogy a Togóban a házastársakat megillető diplomáciai mentesség a tisztviselőknek vagy a küldöttség személyzetének feladataik ellátása során történő védelmét célozza.
3.
Közbenső következtetés
67.
A fenti megfontolásokra tekintettel úgy vélem, hogy házastársaknak a valamely harmadik államban tartózkodó uniós szerződéses alkalmazottként fennálló jogállása sem a 2201/2003 rendelet 3. cikke, sem pedig a 4/2009 rendelet 3. cikke értelmében nem képez lényeges elemet a házastársak szokásos tartózkodási helyének meghatározásában. (
52
)
B. Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett második kérdésről
68.
Tekintettel az előzetes döntéshozatalra előterjesztett első kérdésre javasolt válaszomra, a második kérdést nem szükséges megvizsgálni. Következésképpen annak kiemelésére szorítkozom, hogy a házastársaknak a valamely harmadik államban tartózkodó uniós szerződéses alkalmazottként fennálló jogállása nem érinti a kiskorú gyermekek 2201/2003 rendelet 8. cikke értelmében vett szokásos tartózkodási helyének meghatározását sem.
C. Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett harmadik kérdésről
69.
A kérdést előterjesztő bíróság a harmadik kérdésével lényegében arra keresi a választ, hogy figyelembe lehet‑e venni a gyermekek 2201/2003 rendelet 8. cikke értelmében vett szokásos tartózkodási helyének meghatározása céljából olyan kritériumokat, mint az anya állampolgársága, az, hogy az anya a házasságkötés előtt valamely tagállamban rendelkezett lakóhellyel, a kiskorú gyermekek állampolgársága, valamint az ebben a tagállamban való születésük.
70.
Először is emlékeztetek arra, hogy a szülői felelősséggel kapcsolatos jogvitákban a gyermekek szokásos tartózkodási helye tekintetében a 2201/2003 rendelet 8. cikke a „szokásos tartózkodási hely” fogalma jelentésének és tartalmának meghatározása céljából nem utal kifejezetten a tagállami jogokra; ezért „ezt a rendelkezés összefüggéseire és a rendelet céljára, és különösen a (12) preambulumbekezdésben foglaltakra tekintettel kell megállapítani, amely szerint a rendeletben megállapított joghatósági szabályokat a gyermek alapvető érdekeinek figyelembevételével, és különösen a fizikai közelség alapján alakították ki”. (
53
)
71.
Másodszor – a Bíróság szerint – a gyermek szokásos tartózkodási helyét az adott ügy konkrét tényállásában szereplő valamennyi körülmény alapján kell megállapítani. (
54
) Ebben a tekintetben a Bíróság számos olyan tényezőt sorol fel, amelyek lehetővé teszik a nemzeti bíróság számára annak meghatározását.
72.
Először is a Bíróság úgy ítéli meg, hogy egyrészről ahhoz, hogy egy gyermek szokásos tartózkodási helye valamely adott tagállamban megállapítható legyen, legalábbis az szükséges, hogy a gyermek fizikailag jelen legyen ebben a tagállamban, (
55
) és másrészről más olyan tényezőkre is figyelemmel kell lenni, amelyek arra engednek következtetni, hogy ez a jelenlét semmiképpen sem ideiglenes vagy alkalmi jellegű, és hogy a gyermek tartózkodása együtt jár a szociális és családi környezetbe való, ilyen beilleszkedéssel. (
56
)
73.
Ezt követően pontosítja, hogy a gyermeknek a 2201/2003 rendelet szerinti szokásos tartózkodási helye megfelel „annak a helynek, ahol tényszerűen az életének a központja van” az e gyermek feletti szülői felelősségre vonatkozó kérelem benyújtásának időpontjában, és az eljáró bíróság határozza meg, hogy hol található e központ. (
57
) Ebben az összefüggésben olyan tényezőket lehet figyelembe venni, mint a gyermeknek a szóban forgó tagállam (vagy – mint a jelen esetben – egy harmadik állam) területén történő tartózkodásának időtartama, rendszeressége, az ott tartózkodás körülményei és indokai, (
58
) az iskoláztatásának helye és körülményei, valamint a gyermeknek az említett tagállamban (vagy az említett harmadik államban) fenntartott családi és szociális kapcsolata. (
59
)
74.
Végül, amint arra a jelen indítvány 39. pontjában már emlékeztettem, a Bíróság pontosítja, hogy a gyermek szokásos tartózkodási helyének meghatározásához azt a helyet kell megkeresni, ahol a szülei állandó jelleggel és egy szociális és családi környezetbe illeszkedve vannak jelen. Ezzel összefüggésben szintén figyelembe vehető az a szándék, hogy e helyen ilyen módon telepedjenek le, amennyiben azt kézzelfogható intézkedésekben nyilvánul meg. (
60
)
75.
A jelen ügyben az előzetes döntéshozatalra utaló határozatból kitűnik, hogy a gyermekek 2007‑ben és 2012‑ben születtek Spanyolországban, és spanyol és portugál kettős állampolgársággal rendelkeznek. A szülők egyébként 2010 augusztusa és 2015 februárja között Bissau‑Guineában tartózkodtak, majd Togóba költöztek, ahol jelenleg is tartózkodnak. Amint azt már ugyanis hangsúlyoztam, a kérdést előterjesztő bíróság egyértelműen jelzi, hogy a szülők különválását követően a gyermekek nem költöztek el. Ezért úgy tűnik, hogy nem Spanyolország az a hely, ahol e kiskorú gyermekek „életének központja” van.
76.
Annak megállapítása céljából, hogy a gyermekek szokásos tartózkodási helye Spanyolországban van, a kérdést előterjesztő bíróság nem vehet figyelembe pusztán olyan szempontokat, mint például az anya és a két kiskorú gyermek spanyol állampolgársága, valamint hogy a gyermekek Spanyolországban születtek, vagy hogy ebben a tagállamban nyaralnak. (
61
)
77.
Következésképpen meg kell állapítani, hogy a gyermekek 2201/2003 rendelet 8. cikkének (1) bekezdése értelmében vett szokásos tartózkodási helye nem Spanyolországban található, amit a kérdést előterjesztő bíróságnak kell értékelnie, figyelembe véve a szóban forgó ügyre jellemző valamennyi ténybeli körülményt.
78.
A fenti megfontolásokra figyelemmel az előzetes döntéshozatalra előterjesztett harmadik kérdésre azt a választ javaslom, hogy a gyermekek 2201/2003 rendelet 8. cikke értelmében vett szokásos tartózkodási helyének meghatározása során nem lehet csak olyan szempontokat figyelembe venni, mint az anya állampolgársága, az, hogy az anya a házasságkötése előtt valamely tagállamban élt, a kiskorú gyermekek állampolgársága, valamint az ebben a tagállamban való születésük.
D. Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett negyedik kérdésről
79.
A kérdést előterjesztő bíróság a negyedik kérdésével lényegében azt kérdezi a Bíróságtól, hogy akadályát képezi‑e a 2201/2003 rendelet 7. és 14. cikke szerinti fennmaradó joghatóságra vonatkozó kikötés alkalmazásának az, hogy az alapeljárás alperese valamely tagállam állampolgára. E kételyek abból erednek, hogy e bíróság szerint – a jogirodalom egy részének véleményével összhangban – e rendelet 6. cikke megakadályozhatja a rendelet 7. és 14. cikkének alkalmazását, és ennek megfelelően a házasság felbontásával és a szülői felelősséggel kapcsolatos ügyekben a joghatóság meghatározására vonatkozó nemzeti jogszabályok alkalmazását.
80.
A spanyol kormány ezzel szemben írásbeli észrevételeiben azt állítja, hogy nem zárhatja ki a 2201/2003 rendelet 7. és 14. cikkének alkalmazását az, hogy a gyermekek apja valamely tagállam állampolgára.
1.
A házasság felbontására vonatkozó fennmaradó joghatóság: a 2201/2003 rendelet 6. és 7. cikke közötti kapcsolat, kettős hierarchikus megoldás
81.
A 2201/2003 rendelet 7. cikkének (1) bekezdése értelmében „[a]mennyiben egyetlen tagállam bírósága sem rendelkezik joghatósággal a 3., 4. és 5. cikk alapján, a joghatóságot minden tagállamban az adott állam joga határozza meg”. Bár úgy tűnik, hogy e rendelkezés önmagában lehetővé teszi az Unión kívüli szokásos tartózkodási hellyel rendelkező, eltérő állampolgárságú házastársak számára, hogy a nemzeti joghatósági szabályok alapján másodlagosan eljáró bírósághoz forduljanak, (
62
) e rendelkezés hatályát azonban ugyanezen rendelet 6. cikke korlátozza. Az említett rendelet 6. és 7. cikkének együttes értelmezéséből ugyanis az következik, hogy a rendelet a nemzeti joghatósági szabályok alkalmazását csak bizonyos, az alperes védelmét célzó feltételek teljesülése esetén teszi lehetővé. (
63
)
82.
Először is – a 2201/2003 rendelet 6. cikkének megfelelően – azon házastárs ellen, aki valamely tagállam területén szokásos tartózkodási hellyel rendelkezik, vagy valamely tagállam állampolgára, illetve az Egyesült Királyság és Írország tekintetében „domicile‑lal” (lakóhellyel) rendelkezik az utóbbi tagállamok egyikének területén, más tagállamban kizárólag az e rendelet 3., 4. és 5. cikkének megfelelően indítható eljárás. (
64
)
83.
Továbbá, ami különösen a 2201/2003 rendelet 6. cikkének b) pontját illeti, e rendelkezés szövegének szó szerinti értelmezéséből az következik, hogy az uniós jogalkotó azon döntése, hogy a „más tagállam” kifejezést használja, azt jelenti, hogy ez a tagállam eltér attól, amelynek a házastárs állampolgára. Ezért – véleményem szerint – el kell utasítani e rendelet 6. cikkének megszorító értelmezését, amely szerint abban az esetben, ha valamely tagállam állampolgárai, de szokásos tartózkodási helyük nem valamely tagállamban van, a 2201/2003 rendelet szerint a házastársak egyetlen bíróság előtt sem tudnak eljárást indítani.
84.
Egy ilyen értelmezés ugyanis nemcsak, hogy minden logikával, de a 2201/2003 rendelet 7. cikke (1) bekezdésének egyértelmű szövegével is szembemenne, amely rendelkezés alkalmazása attól függ, hogy valamely tagállam bírósága rendelkezik‑e joghatósággal e rendelet 3–5. cikke alapján. (
65
) Mi lehet ilyen esetben a célja egy olyan rendelkezésnek, amely nem biztosítja a bírósághoz való fordulás lehetőségét legalább az egyik tagállamban, és csak kizáró hatással rendelkezik?
85.
Ezenkívül az ilyen értelmezés ellentétes lenne a 2201/2003 rendelet céljával. E tekintetben emlékeztetek arra, hogy e rendelet (1) preambulumbekezdése a szabadságon, biztonságon és a jog érvényesülésén alapuló térség létrehozására utal, „ahol biztosított a személyek szabad mozgása”. Ami e célt illeti, a Bíróság már megállapította, hogy e rendelet célja a házasság felbontásának területén joghatósági összeütközésre vonatkozó egységes szabályok megállapítása annak érdekében, hogy biztosítsa a személyek lehető legszabadabb mozgását. (
66
) Végezetül emlékeztetek arra, hogy ugyanennek a rendeletnek a célja továbbá a bírósági határozatok kölcsönös elismerésének elősegítése. (
67
)
86.
Az általam javasolt nem megszorító értelmezést a Bíróság ítélkezési gyakorlata is megerősíti. A Bíróság ugyanis Sundelind Lopez ítéletében (
68
) már megállapította, hogy olyan alperessel szemben, aki valamely tagállam területén szokásos tartózkodási hellyel rendelkezik, vagy valamely tagállam állampolgára, a 2201/2003 rendelet 3–5. cikkében meghatározott joghatóság kizárólagos jellegére tekintettel más tagállam bírósága előtt kizárólag e rendelkezéseknek megfelelően, ennek következtében nem a nemzeti jog által meghatározott joghatósági szabályok alapján indulhat eljárás. (
69
)
87.
Végezetül a jogtudomány szerint a 2201/2003 rendelet 6. cikke magában foglalja, hogy ha egy személy valamely tagállam állampolgára, de a szokásos tartózkodási helye nem valamely tagállamban van, akkor ellene az állampolgársága szerinti tagállamtól eltérő tagállam bíróságai előtt kizárólag akkor indítható eljárás, ha ez utóbbi tagállam e rendelet 3. cikke értelmében megállapíthatja saját joghatóságát. (
70
) Egyes szerzők ugyanis úgy vélik, hogy e rendelet 6. és 7. cikke a házasság felbontásával kapcsolatos ügyekben a joghatósági szabályok hierarchiáját állítja fel, amely lényegében kettős megoldást eredményez. Egyrészről, ha a 2201/2003 rendelet valamely joghatósági oka megengedi egy tagállam bíróságának joghatósággal való felruházását, akkor e rendelet e joghatósági okra vonatkozó rendelkezése bármely nemzeti szabály kizárásával alkalmazandó, függetlenül az egyéb kapcsoló elemektől. Másrészről a nemzeti szabályok – valamely bíróságnak az említett rendelet valamely rendelkezése alapján fennálló joghatósága hiányában – akkor is alkalmazandók, ha azok a tagállamok állampolgáraival vagy a tagállamok területén lakóhellyel rendelkező személyekkel szemben nem alkalmazhatók. (
71
)
88.
Márpedig a jelen esetben a házastársak nem azonos tagállam állampolgárságával rendelkeznek, és úgy tűnik, szokásos tartózkodási helyük egy harmadik államban van. Mindenesetre az előzetes döntéshozatalra utaló határozatból kitűnik, hogy az alapeljárás felperesének szokásos tartózkodási helye nem Portugáliában található, és nem portugál állampolgár. Továbbá – amint azt a jelen indítvány 52. pontjában már kifejtettem – minden arra utal, hogy szokásos tartózkodási helye nem Spanyolországban található. Következésképpen az alapeljárás felperese a 2201/2003 rendelet 7. cikkének (1) bekezdésében előírt fennmaradó joghatóságra vonatkozó kikötés alapján nem indíthat házasság felbontására irányuló eljárást Spanyolországban portugál állampolgárságú férje ellen, mivel e rendelet 6. cikke kizárja, hogy a spanyol jogban előírt fennmaradó joghatósági szabályok alapján a kérdést előterjesztő bíróság előtt eljárást indítsanak.
89.
Mindazonáltal az alapeljárás felperese – amint azt a Bizottság javasolja – Portugáliában indíthatna házasság felbontására irányuló eljárást.
90.
Ebben az esetben felmerülhet a kérdés, hogy mi lenne a házastárs helyzete, ha az állampolgársága szerinti tagállam joghatósági szabályai nem írnának elő fennmaradó joghatóságot a 2201/2003 rendelet tekintetében. Ilyen esetben ugyanis e rendelet értelmében egyetlen tagállam bíróságának sem lenne joghatósága. Erre a kérdésre az előzetes döntéshozatalra előterjesztett hatodik kérdést érintő elemzésem keretében visszatérek. (
72
)
91.
Mindezen okokból erre a kérdésre azt a választ javaslom, hogy a házasság felbontása iránti kérelem tekintetében, ha az eljáró bíróság nem alapozhatja joghatóságát a 2201/2003 rendelet 3–5. cikkére – aminek vizsgálata a kérdést előterjesztő bíróság feladata –, akkor ugyanezen rendelet 6. cikke kizárja az említett rendelet 7. cikkének (1) bekezdésében előírt fennmaradó joghatóságra vonatkozó kikötés alkalmazását, következésképpen az alperes, aki valamely tagállam állampolgára, kizárólag e tagállam bíróságai előtt perelhető. (
73
)
2.
Szülői felelősségre vonatkozó fennmaradó joghatóság
92.
A 2201/2003 rendelet 14. cikke akként rendelkezik, hogy „[a]mennyiben egyetlen tagállam bírósága sem rendelkezik joghatósággal a 8–13. cikk alapján, a joghatóságot minden tagállamban az adott állam joga határozza meg”.
93.
A 2201/2003 rendelet 8. cikke és 14. cikke közötti kapcsolatot illetően a Bíróság hangsúlyozta, hogy az a tény, hogy az egyik tagállam bírósága előtt indított eljárás főszabály szerint nem tartozhat e rendelet 8. cikke (1) bekezdésének hatálya alá, még nem feltétlenül jelenti akadályát annak, hogy ez a bíróság másik jogcímen joghatósággal rendelkezzen a jogvita elbírálására. (
74
) A Bíróság szerint az említett rendelet egy olyan mechanizmust hoz létre, amely felhatalmazza a tagállamokat, hogy a gyermek érdekeit az ezen utóbbi rendelkezés hatálya alá nem tartozó jogviták esetén is védjék. Ebben az esetben ugyanezen rendelet 14. cikke pontosítja, hogy a tagállamok szubszidiárius jelleggel, a nemzeti joguk alapján megállapíthatják saját bíróságaik joghatóságát. (
75
)
94.
A jelen ügyben a 2201/2003 rendelet 14. cikke felhatalmazza az eljáró bíróságot, hogy a saját joghatóságának megállapítása céljából még akkor is a saját joghatósági szabályait alkalmazza, beleértve azokat is, amelyek a gyermek állampolgársága alapján állapítják meg a joghatóságát, ha az alperes egy másik tagállam állampolgára, mivel e rendelet 6. cikke csak a házasság felbontása, a különválás és a házasság érvénytelenítése iránti kérelmekre vonatkozik. (
76
)
95.
Összefoglalva: a 2201/2003 rendelet 6., 7. és 14. cikkének vizsgálata azt mutatja, hogy házassági ügyekben és a szülői felelősségre vonatkozó eljárásokban különböző bíróságok rendelkezhetnek joghatósággal. Kétségtelen, hogy a bíróságok sokfélesége – amely összhangban van a legtöbb tagállam jogát inspiráló favor divortii elvével – kedvez a házasság felbontása iránti perek széttagoltságának. Felmerülhet tehát a kérdés, hogy a gyermek mindenek felett álló érdeke nem sérülne‑e egy ilyen széttagoltsággal.
96.
Úgy gondolom, hogy nem. A gyermekeket illetően a 2201/2003 rendeletben az őket érintő intézkedésekre előírt kritériumok eltérnek a házasság felbontására vonatkozó kritériumoktól, aminek következtében a joghatóság csak kedvező körülmények között vagy a házastársak beleegyezésével eshet egybe. (
77
) Így e rendelet 12. cikkének (3) bekezdése lehetővé teszi a házastársak számára, hogy elkerüljék a jogvita széttagolódását. E rendelkezés szerint valamely tagállam bíróságai joghatósággal rendelkeznek a szülői felelősséggel kapcsolatban az e rendelet 12. cikkének (1) bekezdésében említett eljárásoktól eltérő eljárások esetében is, egyrészt, amennyiben a gyermeket szoros kötelék fűzi az említett tagállamhoz, különösen ha a szülői felelősség jogosultjainak egyike szokásos tartózkodási hellyel rendelkezik az adott tagállamban, vagy a gyermek e tagállam állampolgára, másrészt, amennyiben az eljárás valamennyi részes fele kifejezetten vagy egyéb egyértelmű módon elfogadta a bíróságok joghatóságát a bírósághoz fordulás időpontjában, és ez a gyermek mindenek felett álló érdekét szolgálja. (
78
) Ez a rendelkezés tehát lehetővé teszi a házastársak számára, hogy elfogadják a házasság felbontásával összefüggésben eljáró bíróság joghatóságát, feltéve hogy ez a választás a gyermek mindenek felett álló érdekét szolgálja. (
79
)
97.
A fentiekre figyelemmel annak megállapítását javaslom, hogy a szülői felelősség tekintetében, ha az eljáró bíróság a 2201/2003 rendelet 8–13. cikke alapján nem rendelkezik joghatósággal – aminek vizsgálata a kérdést előterjesztő bíróság feladata –, akkor e rendelet 14. cikke a gyermekek szokásos tartózkodási helyétől és az alperes állampolgárságától függetlenül alkalmazandó.
E. Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett ötödik kérdésről
98.
A kérdést előterjesztő bíróság ötödik kérdése a gyermekek tartásának meghatározása szempontjából a 4/2009 rendelet 7. cikke szerinti forum necessitatis hatályára irányul. Pontosabban, e bíróság arra keresi a választ, hogy milyen szempontokat kell alkalmazni annak megállapítása céljából, hogy az eljárás észszerűen nem indítható meg vagy nem folytatható le, illetve azt lehetetlen megindítani vagy lefolytatni olyan harmadik államban, amellyel a peres eljárás szoros kapcsolatban áll. Ilyen esetben a nemzeti bíróság azt is meg kívánja tudni, hogy bizonyítani kell‑e azt, hogy lehetetlen az eljárást lefolytatni e harmadik államban, és hogy az egyik fél állampolgársága elegendő‑e annak megállapításához, hogy szoros kapcsolat áll fenn valamely tagállammal.
99.
E kérdés megválaszolásához meg kell vizsgálni a 4/2009 rendelet 7. cikke szerinti forum necessitatis hatályát.
1.
A 4/2009 rendelet 7. cikke szerinti forum necessitatis hatályáról
100.
A 4/2009 rendelet 7. cikkének első bekezdése előírja, egyrészt, hogy amennyiben e rendelet 3., 4., 5. és a 6. cikke alapján egyik tagállam bírósága sem rendelkezik joghatósággal, kivételes esetben az egyik tagállam bíróságai eljárhatnak az ügyben, amennyiben az eljárás megindítása vagy lefolytatása észszerűtlen vagy lehetetlen lenne egy olyan harmadik államban, amelyhez a jogvita szorosan kötődik, és másrészt, hogy a jogvitának kielégítő mértékben kell kapcsolódnia azon tagállamhoz, amelynek bíróságához fordultak.
101.
Így ahhoz, hogy a tartással kapcsolatos ügyekben érvényesülhessen a forum necessitatis, egyetlen bíróság sem rendelkezhet joghatósággal másik tagállamban. Vagyis fennmaradó jellege miatt (
80
) ez a fórum kizárólag az Unión belüli negatív joghatósági összeütközés esetén alkalmazható.
a)
A 4/2009 rendelet 3–6. cikke szerinti tagállami joghatóság hiányáról
102.
Annak megállapítása érdekében, hogy a 4/2009 rendelet 7. cikke alkalmazható‑e, a bíróságnak meg kell bizonyosodnia arról, hogy az e rendelet 3–6. cikkében meghatározott joghatósági kritériumok egyike sem alkalmazandó az előtte folyamatban lévő ügyben.
103.
Először is, ami a 4/2009 rendelet 3. cikkében előírt vagylagos és nem rangsorolt joghatósági okokat illeti, az eljáró bíróságnak meg kell állapítania, hogy sem a felperes, sem az alperes szokásos tartózkodási helye nem valamely tagállamban található. Ebben az esetben a bíróságnak ezt követően meg kell bizonyosodnia arról, hogy az említett rendelet 3. cikkének c) és d) pontjában megállapított okok alapján egyik tagállam bírósága sem rendelkezik joghatósággal. E két rendelkezés – amely a jogviták koncentrálását szabályozza – ugyanis kimondja, hogy tartási kötelezettség tárgyában joghatósággal rendelkezik az a bíróság, amely saját joga alapján azon személyi állapottal kapcsolatos főkövetelés tekintetében joghatósággal rendelkezik, amelyben a tartásra irányuló kérelem járulékos jellegű (c) pont), vagy az a bíróság, amely saját joga alapján joghatósággal rendelkezik, amennyiben a kérelem a szülői felelősséggel kapcsolatos ügyben járulékos jellegű (d) pont) (ebben az esetben a gyermek javára), kivéve, ha ez a joghatóság kizárólag valamelyik fél állampolgárságán alapul.
104.
E tekintetben emlékeztetnem kell arra, hogy a Bíróság az A ítéletben (
81
) értelmezte a 4/2009 rendelet 3. cikkének c) és d) pontját, és konkrétan az abban foglalt joghatósági okok közötti kapcsolatot tisztázta. A Bíróság – hangsúlyozva annak szükségességét, hogy a gyermek mindenek felett álló érdekét vegyék figyelembe az e rendelkezésben előírt joghatósági szabályok értelmezése során – megállapította, hogy ezt a rendelkezést úgy kell értelmezni, hogy ha két bíróság előtt van eljárás folyamatban, mégpedig az egyik előtt kiskorú gyermekek szüleinek különválására vagy házasságuk felbontására vonatkozóan, a másik előtt e gyermekek kapcsán fennálló szülői felelősségre vonatkozóan, akkor az e gyermekek vonatkozásában fennálló tartási kötelezettség megállapítására irányuló kérelem „csupán a szülői felelősségre vonatkozó eljárásban minősülhet járulékos jellegűnek.” (
82
)
105.
Márpedig a kérdést előterjesztő bíróság megállapítja, hogy amennyiben bebizonyosodik, hogy az alapeljárás körülményei között az eljáró bíróság a 2201/2003 rendelet 8–13. cikke értelmében nem rendelkezik joghatósággal, és e rendelet 14. cikke alkalmazandó, az
anya spanyol állampolgársága alapján a spanyol bíróságok rendelkeznek majd joghatósággal a szülői felelősséggel kapcsolatos intézkedések elbírálására a LOPJ (
83
) 22 quáter cikkének d) pontja értelmében. (
84
) Ugyanakkor megjegyzem, hogy ha a tartással kapcsolatos eljárás a szülői felelősségre vonatkozó eljáráshoz kapcsolódik, a 4/2009 rendelet 3. cikkének d) pontjában meghatározott joghatósági ok nem alkalmazható, ha az eljáró bíróság joga szerinti joghatóság az egyik fél állampolgárságán alapul. (
85
) Következésképpen – e rendelkezés egyértelmű szövegére tekintettel (
86
) – főszabály szerint valószínű, hogy az e rendelet 14. cikke szerinti fennmaradó joghatóság alapján a szülői felelősséggel kapcsolatos ügyekben joghatósággal rendelkező spanyol bíróságok nem rendelkeznek joghatósággal a gyermektartásdíj tekintetében.
106.
Másodszor, ami a 4/2009 rendelet 4–6. cikkét illeti, a bíróságnak azt is vizsgálnia kell, hogy – az e cikkekben meghatározott kiegészítő joghatósági okokra figyelemmel – egyik tagállam bírósága sem rendelkezik‑e joghatósággal a tartással kapcsolatos kérelem elbírálására. E tekintetben megjegyzem, hogy az előzetes döntéshozatalra utaló határozatból nem következik, hogy ez lenne a helyzet. (
87
) Nem vitatott ugyanis, hogy az alapeljárás felei különböző állampolgársággal rendelkeznek. (
88
)
107.
E körülmények összességéből az következik, hogy az alapügyhöz hasonló ügyekben főszabály szerint egyetlen tagállam bírósága sem rendelkezik joghatósággal a tartással kapcsolatos kérelem elbírálására. Felmerül tehát a kérdés, hogy ilyen esetben teljesül‑e a 4/2009 rendelet 7. cikkében meghatározott két feltétel ahhoz, hogy a kérdést előterjesztő bíróság a jelen ügyhöz hasonló esetben a forum necessitatist alkalmazhassa.
b)
Az eljárás megindításának vagy lefolytatásának lehetetlenségéről vagy szinte lehetetlenségéről olyan harmadik államban, amelyhez a jogvita szorosan kötődik
108.
Elöljáróban emlékeztetek arra, hogy – amint azt a 4/2009 rendelet (16) preambulumbekezdése kimondja – a 7. cikk szerinti forum necessitatis célja az igazságszolgáltatás megtagadásával kapcsolatos helyzetek orvoslása abban az esetben, ha egyik tagállam bírósága sem rendelkezne joghatósággal.
109.
A forum necessitatis tehát kivételes esetekben lehetővé teszi a tagállamok bíróságai számára a jogvita elbírálását, amennyiben az eljárás megindítása vagy lefolytatása észszerűtlen vagy lehetetlen lenne egy olyan harmadik államban, amelyhez a jogvita szorosan kötődik.
110.
Először is, ami a jogvita és a harmadik állam közötti szoros kapcsolatot illeti, számomra úgy tűnik, hogy általában meg lehetne állapítani az ilyen kapcsolat fennállását, ha az eljáró bíróság megállapítaná, hogy a felek szokásos tartózkodási helye valamely harmadik állam, a jelen esetben például Togo területén található, és hogy ennek az államnak a bíróságai elismerték joghatóságukat a nemzeti joguk alapján.
111.
Ami ezt követően a jogvita harmadik állam bíróságai előtti megindításának vagy lefolytatásának lehetetlenségére vonatkozó feltételt illeti, amely feltételre a kérdést előterjesztő bíróság kérdésében közvetlenül hivatkozik, meg kell jegyezni, hogy a 4/2009 rendelet 7. cikke az akadályok két olyan kategóriáját állapítja meg, amelyek indokolják, hogy az eljáró bíróság a forum necessitatist alkalmazza.
112.
Az első kategória arra a helyzetre vonatkozik, amikor a tartás iránti eljárás megindítása vagy lefolytatása lehetetlen lenne egy harmadik államban. (
89
) Ebbe a kategóriába tartozhatnak különösen azok a helyzetek, amikor a jogvitával szoros kapcsolatban álló harmadik állam bírósága megtagadja joghatóságának gyakorlását és amikor az eljárási feltételek visszaélésekre adnak alkalmat. (
90
)
113.
A második kategória arra a helyzetre vonatkozik, amikor az eljárás megindítása vagy lefolytatása észszerűtlen lenne egy harmadik államban.
114.
E tekintetben a 4/2009 rendelet (16) preambulumbekezdése hivatkozik bizonyos kivételesnek tekintett helyzetekre, amelyek útmutatást adhatnak e feltétel értelmezéséhez. Így a szükséghelyzet olyan nagyon súlyos helyzetek következtében állhat elő, mint például a polgárháború, vagy ha a kérelmezőtől észszerűen nem várható el az eljárás megindítása vagy lefolytatása egy harmadik államban. (
91
) Ezzel összhangban a jogvitában eljáró bíróság – amint azt a Bizottság kiemeli – bizonyos körülmények között alkalmazhatja a forum necessitatist, amikor az igazságszolgáltatáshoz való hozzáférés indokolatlanul akadályozott, különösen akkor, ha a jogi képviselet túl költséges, ha az eljárás túl hosszú, ha komoly korrupciós problémák vannak az igazságszolgáltatás területén, vagy ha a tisztességes eljárás alapvető garanciáit illetően hiányosságok (
92
) vagy rendszerszintű hiányosságok állnak fenn. Akár eljárási, akár körülményi jellegű, a lehetetlenség fennállását az eljáró bíróságnak az ügy valamennyi körülményének fényében kell megítélnie.
115.
Fontos kiemelni, hogy a forum necessitatis alkalmazásának kivételes jellege és az eljáró bíróság rendelkezésére álló széles mérlegelési mozgástér összeegyeztetése érdekében az eljáró bíróságnak a lehető legnagyobb körültekintéssel kell eljárnia. A forum necessitatis ugyanis csak olyan nagyon súlyos vagy sürgős helyzetekben alkalmazható, amikor fennáll az igazságszolgáltatás megtagadásának veszélye. E tekintetben meg kell jegyeznem, hogy azon elvárás, hogy az eljáró bíróság által javasolt megoldás kedvezőbb lesz, mint a joghatósággal rendelkező bíróságtól várt 4/2009 rendelet szerinti megoldás, (
93
) vagy azon elgondolás, hogy orvosolják az e rendelet joghatósági okainak szigorú értelmezéséhez kapcsolódó olyan helyzeteket, amelyekben az igazságszolgáltatás megtagadása áll fenn, semmilyen esetben sem igazolhatja a forum necessitatis alkalmazását, (
94
) amely nem vagylagos, hanem sürgősségi fórum.
c)
Az eljáró bíróság tagállamával fennálló elegendően szoros kapcsolat meglétéről
116.
Amennyiben a jogvitában eljáró bíróság úgy ítéli meg – ahogyan a jelen esetben is –, hogy teljesül az a feltétel, miszerint az eljárás megindítása vagy lefolytatása lehetetlen vagy szinte lehetetlen egy olyan harmadik államban, amelyhez a jogvita szorosan kötődik, a forum necessitatis elvén alapuló joghatóság kizárólag abban az esetben gyakorolható, ha a jogvita az e bíróság szerinti tagállammal „elegendően szoros kapcsolatban” áll. A 4/2009 rendelet (16) preambulumbekezdése kimondja, hogy e rendelet 7. cikkében előírt kapcsolat fennáll, ha az egyik fél rendelkezik az eljáró bíróság szerinti állam állampolgárságával. (
95
)
117.
E tekintetben a jogtudomány szerint az ilyen „elegendően szoros kapcsolat” megléte csak akkor állapítható meg, ha nyilvánvaló, hogy a jogvita és az eljáró bíróságok szerinti tagállam közötti kapcsolat nem „rövid életű vagy illuzórikus”. (
96
) Ahogy azt már KP ügyre (
97
) vonatkozó indítványomban kifejtettem, általánosságban úgy vélem, hogy a 4/2009 rendelet joghatósági szabályai azon a feltevésen alapulnak, hogy az adott üggyel érintett tartás és az annak elbírálására joghatósággal rendelkező bíróság szerinti állam között létezik kapcsolat. E kapcsolatnak legalább annyira szorosnak kell lennie, hogy abból a tartás jogosultja és kötelezettje megállapíthassa, hogy mely állam bíróságai jogosultak eljárni e tartást érintő ügyekben.
118.
Meg kell jegyezni továbbá, hogy a tartás iránti kérelem tárgya rendszerint pénzügyi jellegű, és gyakorlati szempontból az, hogy a kötelezett vagyonnal rendelkezik az eljáró bíróság szerinti tagállam területén, olyan kapcsoló tényezőnek tekinthető, amelyet az eljáró bíróság a helyzetértékelése során eseti alapon figyelembe vehet. Ennek pontosítását követően célszerű azonban hangsúlyozni, hogy a 4/2009 rendeletnek nem célja egy egyetemes tartási biztosíték kialakítása. (
98
)
119.
Mindenesetre úgy vélem, hogy e rendelet 7. cikkét csakis a Charta 24. és 47. cikkére figyelemmel lehet értelmezni.
120.
E tekintetben emlékeztetek arra, hogy a Bíróság szerint a 4/2009 rendeletet a Charta 24. cikke (2) bekezdésének megfelelően kell végrehajtani, amely rendelkezés szerint a hatóságok és a magánintézmények gyermekekkel kapcsolatos tevékenységében a gyermek mindenek felett álló érdekének kell az elsődleges szempontnak lennie. (
99
)
121.
Ami e rendelet 7. cikkének a Charta 47. cikkével összefüggésben történő értelmezését illeti, utalok arra az elemzésre, amelyet a kérdést előterjesztő bíróság által feltett hatodik kérdés keretében fogok elvégezni.
2.
A jelen ügyre történő alkalmazás
122.
Először is, ami az eljárás olyan harmadik államban való megindításának vagy lefolytatásának lehetetlenségét vagy szinte lehetetlenségét illeti, amely harmadik államhoz a jogvita szorosan kötődik, az alapeljárás felperese – az ENSZ Emberi Jogi Tanácsa által készített különböző jelentések alapján – többek között a bírák megfelelő és folyamatos továbbképzésének hiányára, az igazságszolgáltatási rendszer reformjának és megerősítésének szükségességére, valamint a togói igazságszolgáltatás függetlenségével kapcsolatos aggályokra, az igazságszolgáltatáshoz való hozzáférésre és a nőkkel szemben alkalmazott hátrányosan megkülönböztető gyakorlatok fennállására hivatkozik. (
100
)
123.
Meg kell tehát vizsgálni, hogy az alapeljárás felperese által hivatkozottakhoz hasonló körülmények relevánsnak tekinthetők‑e ahhoz, hogy lehetővé tegyék az eljáró bíróság számára annak értékelését, hogy teljesülnek‑e a forum necessitatis alkalmazásának a 4/2009 rendelet 7. cikkének első bekezdésében előírt feltételei, és különösen annak megállapítását, hogy az eljárás megindítása vagy lefolytatása észszerűtlen vagy lehetetlen lenne egy olyan harmadik államban, amelyhez a jogvita szorosan kötődik, vagyis a jelen ügyben Togóban.
124.
E tekintetben számomra úgy tűnik, hogy a 4/2009 rendelet 7. cikke első bekezdésének vizsgálata – amint a jelen indítvány 100–118. pontjában kifejtettem – iránymutatást adhat a kérdést előterjesztő bíróság számára.
125.
Ebben az összefüggésben utalnom kell arra, hogy amennyiben az alapeljárás felperese által hivatkozottakhoz hasonló körülmények relevánsnak tekinthetők, és iránymutatást adhatnak az eljáró bíróság számára annak meghatározásában, hogy ezek – a 4/2009 rendelet 7. cikkének első bekezdése alapján – igazolhatják‑e a forum necessitatis alkalmazását, az e rendelkezés által megkövetelt feltételek e bíróság általi, az ezen indítvány 114. pontjában hivatkozott kritériumok tükrében történő értékelésének alapját nemcsak az alapeljárás felperese által hivatkozott körülményeknek, hanem objektív információkon és adatokon alapuló megállapításoknak is kell képezniük. Közelebbről: Togóban a nők bíróságokhoz való tényleges hozzáférésével kapcsolatos nehézségek fennállásának vagy a velük szembeni hátrányosan megkülönböztető gyakorlatok alkalmazásának megállapítása (
101
) lehetővé tenné e bíróság számára annak megállapítását, hogy fennáll az igazságszolgáltatás megtagadásának veszélye, és ezért teljesülnek a forum necessitatis alkalmazásának az e rendelet 7. cikkében meghatározott feltételei.
126.
Szeretném kiemelni továbbá, hogy az alapeljárás felperese nem köteles bizonyítani, hogy sikertelenül indított vagy próbált meg eljárást indítani ebben az államban. E tekintetben osztom a Bizottság véleményét, amennyiben úgy ítéli meg, hogy ellentétes lenne a 4/2009 rendelet céljával – amely lényegében a tartásra jogosult védelme és a megfelelő igazságszolgáltatás előmozdítása – a feleket arra kötelezni, hogy kizárólag a forum necessitatis alkalmazása szükségességének bizonyítása céljából próbáljanak meg eljárást indítani a harmadik állam bíróságai előtt.
127.
Másodszor, ami a 4/2009 rendelet 7. cikkének második bekezdése értelmében az eljáró bíróság szerinti tagállamhoz való kielégítő mértékű kapcsolódás fennállását illeti, a jelen indítvány 116–118. pontjában kifejtett elemzésemből kitűnik, hogy az egyik fél állampolgársága elegendő lehet az ilyen kapcsolat fennállásának megállapításához.
128.
Következésképpen a fenti megfontolások összességére tekintettel úgy vélem, hogy a 4/2009 rendelet 7. cikkét úgy kell értelmezni, hogy a szükséghelyzet olyan rendkívüli, nagyon súlyos vagy sürgős helyzetek következtében állhat elő, amelyek lehetővé teszik annak megállapítását, hogy az eljárás megindítása vagy lefolytatása észszerűtlen vagy lehetetlen lenne egy olyan harmadik államban, amelyhez a jogvita szorosan kötődik. E feltételek különösen akkor teljesülnek, ha azon harmadik állam bírósága, amelyhez a jogvita szorosan kötődik, megtagadja joghatóságának gyakorlását, vagy ha visszaélésekre alkalmat adó eljárási feltételek állnak fenn; ha polgári zavargások vagy természeti katasztrófák miatt veszélyes bizonyos helyekre ellátogatni, ha a harmadik állam nem tudja a szokásos tevékenységét végezni, és végül, ha az igazságszolgáltatáshoz való hozzáférés indokolatlanul akadályozott, különösen ha a jogi képviselet túl költséges, az eljárás túl hosszú, vagy ha más komoly korrupciós problémák vannak az igazságszolgáltatási rendszerben, vagy ha a tisztességes eljárás alapvető garanciáit illetően hiányosságok vagy rendszerszintű hiányosságok állnak fenn. E rendelkezés értelmében a felek nem kötelesek okirati bizonyítékokkal igazolni az ilyen körülmények fennállását.
F. Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett hatodik kérdésről
129.
Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett hatodik kérdésével a kérdést előterjesztő bíróság arra kíván választ kapni, hogy ellentétes‑e a Charta 47. cikkével az a helyzet, amelyben a házastársak – különösen az állampolgárságuk és a korábbi tartózkodási helyük alapján – szoros kapcsolatban állnak egyes tagállamokkal, és az alkalmazandó rendeletek szabályai alapján úgy tűnik, hogy egyik tagállam sem rendelkezik joghatósággal.
130.
A Tanács úgy véli többek között, hogy a 2201/2003 rendelet akkor sem ellentétes a Charta 47. cikkével, ha az alapeljárásban szereplőhöz hasonló helyzetben az e rendeletben előírt szokásos tartózkodási hely kritériuma alapján egyetlen tagállam bírósága sem rendelkezik joghatósággal a házasság felbontása iránti és/vagy szülői felelősséggel kapcsolatos, olyan házastársak által indított eljárásokban, akik az Unió tagállamainak állampolgárai és korábbi lakosai, és akik szokásos tartózkodási helye az eljárás megindításakor egy harmadik államban van. Pusztán az, hogy a joghatósággal rendelkező bíróság egy harmadik államban található, nem eredményezheti annak megállapítását, hogy az érintett személyeket nem illeti meg a hatékony bírói jogvédelemhez való jog.
131.
Nem értek egyet ezzel a megközelítéssel.
132.
Valójában meg kell mondanom, hogy e kérdésben nem találok olyan elemeket, amelyek lehetővé teszik annak megállapítását, hogy a kérdés a 2201/2003 rendelet és/vagy a 4/2009 rendelet érvényességére irányul. Mindenesetre értelmezni kell e rendeletek vonatkozó rendelkezéseit, mielőtt értékelnénk az érvényességüket a Charta 47. cikke szempontjából.
133.
Az bizonyos, hogy a 2201/2003 rendelet és a 4/2009 rendelet – egyrészt az előbbi rendelet 7. és 14. cikkében előírt fennmaradó joghatóságra, másrészt az utóbbi rendelet 7. cikkében előírt forum necessitatisra vonatkozó – rendelkezéseit az eljáró bíróságnak a Charta 47. cikkével összefüggésben kell értelmeznie.
134.
Először is a Charta 51. cikkének (1) bekezdése előírja, hogy a Charta rendelkezéseinek a tagállamok csak annyiban címzettjei, amennyiben az Unió jogát hajtják végre. (
102
)
135.
Másodszor, ami különösen a 2201/2003 rendeletet illeti, a nemzeti joghatósági szabályok csak akkor alkalmazhatók, ha az e rendelet joghatósági szabályai szerint egyetlen tagállam bírósága sem rendelkezik joghatósággal. Ezek a nemzeti joghatósági szabályok a lépcsőzetes joghatósági kritériumok részét képezik, amelyek magukban foglalják az uniós rendeletek joghatósági szabályait is. Ebben az esetben a tagállamok kötelesek tiszteletben tartani a Charta 47. cikkét olyan helyzetekben is, amikor a nemzeti jog alapján bíróságaik rendelkeznek joghatósággal az e rendelet hatálya alá tartozó jogviták elbírálására. (
103
)
136.
A jelen ügyben különösen a fennmaradó joghatóságot és/vagy a forum necessitatist illetően, a 4/2009 rendelet 3. cikke d) pontjának szövegére tekintettel a szülői felelősséggel kapcsolatos ügyekben az említett rendelet 14. cikke szerinti fennmaradó joghatósággal rendelkező spanyol bíróságok valószínűleg nem rendelkeznek joghatósággal arra, hogy a gyermektartásdíjról döntsenek. Ebben az esetben az is lehetséges, hogy a tartás iránti kérelem tekintetében az eljáró bíróság az említett 4/2009 rendelet 7. cikke értelmében a forum necessitatist alkalmazza az ilyen kérelem elbírálására, és akkor nem kétséges, hogy e rendelkezéseket a Charta 47. cikke tükrében kell értelmezni, valamint hogy – amint jeleztem – az eljáró bíróság joghatóságának gyakorlását lehetővé tevő spanyol joghatósági szabályokat e cikkel összhangban kell alkalmazni. Következésképpen ezeket a nemzeti joghatósági szabályokat – mint a jelen ügyben a LOPJ 22 quáter cikkének d) pontját – a Charta 47. cikke tükrében kell értelmezni az igazságszolgáltatás megtagadásának elkerülése érdekében.
137.
Harmadszor, a házasság felbontásával, a szülői felelősséggel vagy a tartásdíjjal kapcsolatos kérdésekben a szóban forgó rendeletek összehangolását általában bizonyos rendelkezések biztosítják, amint azt már kifejtettem. Ez a helyzet többek között a 4/2009 rendelet 3. cikkének d) pontjával. Így abban az esetben, ha ez az összehangolás az alapeljárásbeliekhez hasonló különleges körülmények miatt meghiúsul, az eljáró bíróság rendelkezhet joghatósággal a szülői felelősség tekintetében, a jogvita kiskorúakkal kapcsolatos vonatkozásai tekintetében azonban nem, az eljáró bíróság joghatóságának hiánya pedig a forum necessitatis alkalmazásával orvosolható „az (elvben) észszerű fórum kiterjesztése révén”. (
104
)
138.
Azt javaslom tehát a Bíróságnak, hogy akként válaszoljon erre a kérdésre, hogy a 2201/2003 rendeletnek a házasság felbontásával, a különválással, illetve a házasság érvénytelenítésével kapcsolatos szubszidiárius joghatóságra vonatkozó 7. és 14. cikkét, valamint a 4/2009 rendeletnek a tartással kapcsolatos ügyekben a forum necessitatisra vonatkozó 7. cikkét az eljáró bíróságnak a Charta 47. cikke tükrében kell értelmeznie. Ugyanezen cikk tükrében kell alkalmazni a fennmaradó joghatóságra vonatkozó nemzeti szabályokat, köztük a forum necessitatisra vonatkozó nemzeti szabályokat is.
V. Végkövetkeztetés
139.
A fenti megfontolásokra tekintettel azt javasolom a Bíróságnak, hogy az Audiencia Provincial de Barcelona (barcelonai tartományi bíróság, Spanyolország) által előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésekre a következő választ adja:
1)
A házastársak szokásos tartózkodási helyének meghatározása céljából sem a házassági ügyekben és a szülői felelősségre vonatkozó eljárásokban a joghatóságról, valamint a határozatok elismeréséről és végrehajtásáról, illetve az 1347/2000/EK rendelet hatályon kívül helyezéséről szóló, 2003. november 27‑i 2201/2003/EK tanácsi rendelet 3. és 8. cikke, sem pedig a tartással kapcsolatos ügyekben a joghatóságról, az alkalmazandó jogról, a határozatok elismeréséről és végrehajtásáról, valamint az e területen folytatott együttműködésről szóló, 2008. december 18‑i 4/2009/EK tanácsi rendelet 3. cikke értelmében nem képez lényeges elemet a házastársaknak a valamely harmadik államban tartózkodó uniós szerződéses alkalmazottként fennálló jogállása.
2)
A gyermekek 2201/2003 rendelet 8. cikke értelmében vett szokásos tartózkodási helyének a meghatározása céljából nem lehet kizárólag olyan kritériumokat figyelembe venni, mint az anya állampolgársága, az a körülmény, hogy az anya a házasságkötés előtt valamely tagállamban rendelkezett lakóhellyel, a kiskorú gyermekek állampolgársága, valamint az ebben a tagállamban való születésük.
3)
Ami a házasság felbontása iránti kérelmet illeti, ha az eljáró bíróság nem alapozhatja joghatóságát a 2201/2003 rendelet 3–5. cikkére – aminek vizsgálata a kérdést előterjesztő bíróság feladata –, akkor ugyanezen rendelet 6. cikke kizárja az említett rendelet 7. cikkének (1) bekezdésében előírt fennmaradó joghatóságra vonatkozó kikötés alkalmazását, következésképpen az alperes, aki valamely tagállam állampolgára, kizárólag e tagállam bíróságai előtt perelhető.
A szülői felelősséget illetően, ha az eljáró bíróság a 2201/2003 rendelet 8–13. cikke alapján nem rendelkezik joghatósággal, akkor e rendelet 14. cikke a gyermekek szokásos tartózkodási helyétől és az alperes állampolgárságától függetlenül alkalmazandó.
4)
A 4/2009 rendelet 7. cikkét úgy kell értelmezni, hogy a szükséghelyzet olyan rendkívüli, nagyon súlyos vagy sürgős helyzetek következtében állhat elő, amelyek lehetővé teszik annak megállapítását, hogy az eljárás megindítása vagy lefolytatása észszerűtlen vagy lehetetlen lenne egy olyan harmadik államban, amelyhez a jogvita szorosan kötődik. E feltételek különösen akkor teljesülnek, ha azon harmadik állam bírósága, amelyhez a jogvita szorosan kötődik, megtagadja joghatóságának gyakorlását, vagy ha visszaélésekre alkalmat adó eljárási feltételek állnak fenn; ha polgári zavargások vagy természeti katasztrófák miatt veszélyes bizonyos helyekre ellátogatni, ha a harmadik állam nem tudja a szokásos tevékenységét végezni, és végül, ha az igazságszolgáltatáshoz való hozzáférés indokolatlanul akadályozott, különösen ha a jogi képviselet túl költséges, az eljárás túl hosszú, vagy ha más komoly korrupciós problémák vannak az igazságszolgáltatási rendszerben, vagy ha a tisztességes eljárás alapvető garanciáit illetően hiányosságok vagy rendszerszintű hiányosságok állnak fenn. A felek nem kötelesek bizonyítani, hogy sikertelenül indítottak vagy próbáltak meg eljárást indítani ebben az államban.
5)
A 2201/2003 rendeletnek a házasság felbontásával, különválásával, a házasság érvénytelenítésével, illetve a szülői felelősséggel kapcsolatos kiegészítő joghatóságra vonatkozó 7. és 14. cikkét, valamint a 4/2009 rendeletnek a tartással kapcsolatos ügyekben a forum necessitatisra vonatkozó 7. cikkét az eljáró bíróságnak a Charta 47. cikke tükrében kell értelmeznie. Ugyanezen cikk tükrében kell alkalmazni a fennmaradó joghatóságra vonatkozó nemzeti szabályokat, köztük a forum necessitatisra vonatkozó nemzeti szabályokat is.
(
1
)	Eredeti nyelv: francia.
(
2
)	Lagarde, P., „Le principe de proximité dans le droit international privé contemporain”, in: Cours général de droit international privé, 196. kötet, a hágai Nemzetközi Jogi Akadémia, 1986, 21–194. o., különösen 194. o.
(
3
)	A házassági ügyekben és a szülői felelősségre vonatkozó eljárásokban a joghatóságról, valamint a határozatok elismeréséről és végrehajtásáról, illetve az 1347/2000/EK rendelet hatályon kívül helyezéséről szóló, 2003. november 27‑i tanácsi rendelet (HL 2003. L 338., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 19. fejezet, 6. kötet, 243. o., helyesbítések: HL 2013. L 82., 63. o.; HL 2018. L 33., 5. o.).
(
4
)	A tartással kapcsolatos ügyekben a joghatóságról, az alkalmazandó jogról, a határozatok elismeréséről és végrehajtásáról, valamint az e területen folytatott együttműködésről szóló, 2008. december 18‑i 4/2009/EK tanácsi rendelet (HL 2009. L 7., 1. o.; helyesbítések: HL 2011. L 131., 26. o.; HL 2013. L 8., 19. o.; HL 2013. L 281., 29. o.).
(
5
)	Az Egyesült Nemzetek Szerződéseinek Tára, 500. kötet, 95. o.
(
6
)	A BOE 2015. július 22‑i 174. száma, 61593. o., a továbbiakban: LOPJ.
(
7
)	A BOE 1985. július 2‑i 157. száma, 20632. o.
(
8
)	HL 2016. C 202., 266. o., a továbbiakban: a kiváltságokról és mentességekről szóló jegyzőkönyv.
(
9
)	2016. október 13‑iMikołajczyk ítélet (C‑294/15, EU:C:2016:772, 33. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat); 2021. november 25‑i IB (Házastárs szokásos tartózkodási helye – Házasság felbontása) ítélet (C‑289/20, a továbbiakban: IB ítélet, EU:C:2021:955, 31. pont).
(
10
)	Lásd különösen: 2009. július 16‑iHadadi ítélet (C‑168/08, EU:C:2009:474, 48. pont). Az e kritériumok közötti rangsor hiánya abból adódik, hogy a házassági válságok következtében gyorsan változhat a helyzet.
(
11
)	A 2201/2003 rendelet 3. cikke (1) bekezdése a) pontjának első, második, harmadik és negyedik franciabekezdése kifejezetten hivatkozik a házastársak és az alperes szokásos tartózkodási helyére. A rendelet 3. cikke (1) bekezdése a) pontjának ötödik és hatodik franciabekezdése megengedi a forum actoris joghatósági szabály alkalmazását. Lásd különösen: 2016. október 13‑iMikołajczyk ítélet (C‑294/15, EU:C:2016:772, 41. pont).
(
12
)	A Bíróság ítélkezési gyakorlatából kitűnik, hogy ezek a kritériumok objektív, alternatív és kizárólagos jellegű kritériumok, amelyek megfelelnek annak a követelménynek, hogy a szabályozást a házassági kötelék felbontásával kapcsolatos viták sajátos igényeihez kell igazítani (IB ítélet (32. pont). A joghatósági okok kiválasztásával kapcsolatban A. Borrás pontosította, hogy „[a]z elfogadott joghatósági okok objektív követelményeknek felelnek meg és összhangban vannak a felek érdekeivel; olyan rugalmas szabályokat foglalnak magukban, amelyek igazodnak a mobilitáshoz, és végső soron az érintett személyek részére előnyösek a jogbiztonság egyidejű megőrzése mellett”; az Európai Unióról szóló szerződés K.3. cikke alapján létrehozott, a házassági ügyekben a joghatóságról, valamint a határozatok elismeréséről és végrehajtásáról szóló egyezményéhez fűzött, a barcelonai egyetem nemzetközi magánjogi professzora, Alegría Borrás által kidolgozott magyarázó jelentés (HL 1998. C 221., 27. o.; a továbbiakban: Borrás‑jelentés), 36. o., 27. pont.
(
13
)	A 2201/2003 rendelet II. fejezetében szereplő, „A házasság felbontása, a különválás és a házasság érvénytelenítése” című 1. szakaszának hatályát a rendelet 6. és 7. cikke értelmében az érintett házastárs valamely tagállamának területén található „szokásos tartózkodási helye” vagy állampolgársága határozza meg. Később még visszatérek e körülhatárolásnak az alapeljárásra gyakorolt következményeire. Lásd a jelen indítvány 98. és 129. pontját.
(
14
)	A „szokásos tartózkodási hely” fogalma a 2201/2003 rendelet 9–13., 15., 18., 29., 33., 42., 51., 57., 61. és 66. cikkében is megjelenik.
(
15
)	Lásd ebben az értelemben: Borrás, A., „Article 3”, Brussels II bis Regulation, European Commentaries on Private International Law, Magnus, U. és Mankowski, P. (szerk.), Sellier European Law Publishers, 2012, 90. o., 8. pont.
(
16
)	E tekintetben pontosítani kell, hogy e fogalom meghatározásának hiánya nagyrészt a Hágai Nemzetközi Magánjogi Konferencia hagyományában gyökerezik. Egy ilyen meghatározás „az ugyanezen fogalmat használó számos más egyezmény értelmezése megzavarásának kockázatával járna”. Lásd e tekintetben a szülői felelősséggel és a gyermekek védelmét szolgáló intézkedésekkel kapcsolatos együttműködésről, valamint az ilyen ügyekre irányadó joghatóságról, alkalmazandó jogról, elismerésről és végrehajtásról szóló, 1996. október 19‑én kelt egyezményhez P. Lagarde által készített magyarázó jelentést (a Hágai Nemzetközi Magánjogi Konferencia tizennyolcadik ülésszakán elfogadott szöveg, francia nyelven elérhető az alábbi linken: http://www.hcch.net/upload/expl34.pdf; a továbbiakban: Lagarde‑jelentés; Actes et documents de la Dix‑huitième session de la Conférence de La Haye de droit international privé, 1996, II. kötet, 552. o., 40. pont (a továbbiakban: Lagarde‑jelentés). A Lagarde‑jelentésnek a 2201/2003 rendelet rendelkezéseinek értelmezése szempontjából fennálló relevanciáját illetően lásd különösen e rendelet (3) preambulumbekezdését. Konkrétan a 2201/2003 rendeletet illetően, lásd: Borrás‑jelentés, 38. o., 32. pont.
(
17
)	A gyermek „szokásos tartózkodási helyének” fogalmát illetően lásd: 2009. április 2‑iA ítélet (C‑523/07, EU:C:2009:225, 31. pont); 2014. október 9‑iC ítélet (C‑376/14 PPU, EU:C:2014:2268, 50. pont). A csecsemő „szokásos tartózkodási helyének” fogalmát illetően lásd: 2010. december 22‑iMercredi ítélet (C‑497/10 PPU, EU:C:2010:829, 44–46. pont); 2017. június 8‑iOL ítélet (C‑111/17 PPU, EU:C:2017:436, 40. pont); 2018. június 28‑i HR ítélet (C‑512/17, a továbbiakban: HR ítélet, EU:C:2018:513, 40. pont). Erre az ítélkezési gyakorlatra visszatérek az előzetes döntéshozatalra előterjesztett harmadik kérdésre vonatkozó elemzésem keretében.
(
18
)	IB ítélet (38. pont).
(
19
)	Lásd különösen az IB ítéletet (39. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
(
20
)	IB ítélet (40. pont). Lásd még: Campos Sánchez‑Bordona főtanácsnok IB (Házastárs szokásos tartózkodási helye – Házasság felbontása) ügyre vonatkozó indítványa (C‑289/20, EU:C:2021:561). Lásd e tekintetben a 2201/2003 rendelet 66. cikkének a) pontját.
(
21
)	Lásd a jelen indítvány 43. és 44. pontját.
(
22
)	Lásd a jelen indítvány 69. pontját. Erre később még visszatérek.
(
23
)	Lásd ebben az értelemben: 2010. december 22‑iMercredi ítélet (C‑497/10 PPU, EU:C:2010:829, 44. és 51. pont), valamint újabban IB ítélet (41. pont).
(
24
)	Lásd különösen a HR ítéletet (45. és 46. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
(
25
)	A jelentésből kitűnik, hogy „figyelembe vették azt a körülményt, hogy a Bíróság több alkalommal – még ha nem is a [polgári és kereskedelmi ügyekben irányadó bírósági joghatóságról és a bírósági határozatok végrehajtásáról szóló, 1968. szeptember 27‑i egyezmény {HL 1972. L 299., 32. o.; a továbbiakban: az 1968. évi Brüsszeli Egyezmény}] keretein belül – a szokásos tartózkodási hely következő fogalommeghatározását adta: »az a hely, amelyet az érintett érdekeltségeinek állandó vagy szokásos központjaként, a tartósság igényével kijelölt. A szokásos tartózkodási hely meghatározása szempontjából az azt megalapító ténybeli bizonyítékokat kell figyelembe venni«”, Borrás‑jelentés, 38. o., 32. cikk.
(
26
)	Lásd a jelen indítvány 33. pontját.
(
27
)	IB ítélet (44. pont). Lásd még: a 2201/2003 rendelet (1) preambulumbekezdése, valamint Borrás‑jelentés, 36. o., 27. pont.
(
28
)	Lásd ebben az értelemben: HR ítélet (41. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
(
29
)	Lásd ebben az értelemben: IB ítélet (56. pont).
(
30
)	IB ítélet (56. pont); 2016. október 13‑iMikołajczyk ítélet (C‑294/15, EU:C:2016:772, 50. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
(
31
)	IB ítélet (45. pont); 2016. október 13‑iMikołajczyk ítélet (C‑294/15, EU:C:2016:772, 46. és 47. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
(
32
)	IB ítélet (46. pont). Lásd még: Campos Sánchez‑Bordona főtanácsnok IB (Házastárs szokásos tartózkodási helye – Házasság felbontása) ügyre vonatkozó indítványa (C‑289/20, EU:C:2021:561, 94. pont): „[…] minden egyes alkalommal, amikor egy fél két vagy több tartózkodási helyet jelöl meg szokásos tartózkodási helyként, tisztázni kellene, hogy ezek mindegyike valóban szokásosnak tekinthető‑e. Végső soron ez növelné annak kockázatát, hogy egy »egyszerű« tartózkodási hely (és nem a 2201/2003/EK rendelet 3. cikke szerinti szokásos tartózkodási hely) határozza meg végérvényesen a joghatóságot”.
(
33
)	IB ítélet (51. pont).
(
34
)	Lásd ebben az értelemben: HR ítélet (44–46. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
(
35
)	A csecsemő szokásos tartózkodási helye tekintetében lásd: HR ítélet (66. pont). Közelebbről: a Lagarde‑jelentés kiemeli, hogy a gyermek szokásos tartózkodási helyétől való, szünidő miatti ideiglenes távolléte főszabály szerint nem módosítja a gyermek szokásos tartózkodási helyét.
(
36
)	E tekintetben a Bizottság kifejti, hogy sokan vágynak a küldöttségekben betöltendő pozíciókra, és a kiküldetésről szóló határozatot a kirendelt személyek kívánságainak figyelembevételével hozzák meg.
(
37
)	Emlékeztetek arra, hogy az előzetes döntéshozatalra utaló határozatból kitűnik, hogy a 2010 augusztusa és 2015 februárja közötti időszakban a házastársak Bissau‑Guineában éltek.
(
38
)	Lásd e tekintetben a jelen indítvány 36. lábjegyzeté és 48. pontját.
(
39
)	Lásd ebben az értelemben: HR ítélet (46. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
(
40
)	A 2201/2003 rendelet 3. cikke (1) bekezdése a) pontja ötödik és hatodik franciabekezdésének értelmezését illetően lásd: Campos Sánchez‑Bordona főtanácsnok IB (Házastárs szokásos tartózkodási helye – Házasság felbontása) ügyre vonatkozó indítványa (C‑289/20, EU:C:2021:561, 66. pont).
(
41
)	Nem ez a helyzet valamely harmadik államban történő olyan tartózkodás esetében, amikor humanitárius szervezetek eseti kiküldetésének keretében orvosok vagy ápolók, illetve bizonyos típusú kiküldetések keretében katonák teljesítenek szolgálatot.
(
42
)	A 2201/2003 rendelet csak annak meghatározását teszi lehetővé, hogy a szokásos tartózkodási hely valamely tagállam területén van‑e, vagy sem.
(
43
)	A 4//2009 rendelet 1. cikke szerint ezt a rendeletet „a családi vagy rokoni kapcsolatból, házasságból vagy házassági rokonságból származó tartási kötelezettségekre kell alkalmazni”. Lásd még e rendelet (11) preambulumbekezdését.
(
44
)	Pontosítani kell, hogy a 4/2009 rendelet a joghatóságra vonatkozó szabályainak alkalmazhatóságát nem köti ahhoz a feltételhez, hogy az alperes valamely tagállamban rendelkezzen lakóhellyel. Lásd a 4/2009 rendelet (15) preambulumbekezdését: „[…] Az a körülmény, hogy az alperes szokásos tartózkodási helye egy harmadik államban van, már nem zárhatja ki a közösségi joghatósági szabályok alkalmazását, és ezentúl nem lehetséges a nemzeti jog joghatósággal kapcsolatos szabályaira való utalás sem. Ennek következtében e rendeletben meg kell határozni, hogy a tagállamok bíróságai mely esetekben gyakorolhatnak szubszidiárius joghatóságot”.
(
45
)	Hangsúlyozni kell, hogy a házasság felbontása területén a házastársak vagy a házastársak egyike vagy az alperes szokásos tartózkodási helyének meghatározásáról, szülői felelősséggel kapcsolatos kérdésekben a szülők és/vagy gyermekek szokásos tartózkodási helyének meghatározásáról, tartási kötelezettség esetén pedig a jogosult vagy az alperes szokásos tartózkodási helyének meghatározásáról van szó.
(
46
)	2014. december 18‑iSanders és Huber ítélet (C‑400/13 és C‑408/13, EU:C:2014:2461, 26–29. pont).
(
47
)	A 4/2009 rendelet (22), (25), (31), (33), (35) vagy (45) preambulumbekezdése megerősíti azt a célt, hogy biztosítsák az Európai Unión belül a tartási követelések határokon átnyúló (gyors és hatékony) behajtását, és hogy ezáltal megkönnyítsék a személyek Unión belüli szabad mozgását.
(
48
)	Lásd a jelen indítvány 50. pontját.
(
49
)	A 4/2009 rendeletben és a házassági és szülői felelősségi ügyekben a joghatóságról, a határozatok elismeréséről és végrehajtásáról, valamint a gyermekek jogellenes külföldre viteléről szóló, 2019. június 25‑i (EU) 2019/1111 rendelet (HL 2019. L 178., 1. o.) (felnőttekre vonatkozó) 3. és (gyermekekre vonatkozó) 7. cikkében szereplő „szokásos tartózkodási hely” fogalma közötti megfelelést illetően lásd: Hess, B., „Towards a Uniform Concept of Habitual Residence in European Procedural and Private International Law?”, Polski Proces Cywilny, 4. sz., 2021, 523–542. o., különösen 528. o.
(
50
)	A Hágai Nemzetközi Magánjogi Konferencia huszonegyedik ülésszakán elfogadott szöveg, a továbbiakban: Bonomi‑jelentés.
(
51
)	Wouters, J. és Duquet, S., „The EU and International Diplomatic Law: New Horizons?”, The Hague Journal of Diplomacy, 7. kötet, 1. szám, 2012, 31–49. o., különösen 44. o. E szerzők szerint „az [Unió] diplomáciai hálózata a fogadó országgal kötött egyedi megállapodások révén a Bécsi Egyezmény hatálya alá tartozik. A legtöbb állam elfogadta, hogy az [uniós] küldöttségek, valamint azok személyzete és tulajdona ilyen módon kiváltságokat és mentességet élveznek. A konkrét rendelkezések és jogi keretek azonban az érintett féltől függően eltérőek lehetnek.”
(
52
)	Pontosítom, hogy eltérő személyek szokásos tartózkodási helyéről van szó, jelen esetben a házastársak, az apa vagy az anya és a tartásra jogosult szokásos tartózkodási helyéről.
(
53
)	A gyermek „szokásos tartózkodási helyének” fogalmát illetően lásd: 2009. április 2‑iA ítélet (C‑523/07, EU:C:2009:225, 34. és 35. pont); 2014. október 9‑iC ítélet (C‑376/14 PPU, EU:C:2014:2268, 50. pont). A csecsemő „szokásos tartózkodási helyének” fogalmát illetően lásd: 2010. december 22‑iMercredi ítélet (C‑497/10 PPU, EU:C:2010:829, 44–46. pont); 2017. június 8‑iOL ítélet (C‑111/17 PPU, EU:C:2017:436, 40. pont); HR ítélet (40. pont).
(
54
)	Lásd ebben az értelemben különösen: HR ítélet (41. pont).
(
55
)	Lásd különösen: 2017. február 15‑iW és V ítélet (C‑499/15, EU:C:2017:118, 61. pont).
(
56
)	Lásd ebben az értelemben: HR ítélet (41. pont). Véleményem szerint a Bíróság által használt „ilyen beilleszkedés” kifejezés azt jelzi, hogy nem követelmény, hogy a beilleszkedés teljes körű és abszolút legyen. Lásd még ebben az értelemben az IB ítéletet.
(
57
)	Lásd ebben az értelemben: HR ítélet (42. pont).
(
58
)	Amennyiben – mint a jelen ügyben – az említett tényezők a 2201/2003 rendelet alapján egy harmadik államban összpontosulnak, ez nem annak megállapítását teszi lehetővé a kérdést előterjesztő bíróság számára, hogy a gyermekek szokásos tartózkodási helye ebben az államban található, hanem annak megállapítását, hogy ez a szokásos tartózkodási hely nem valamely tagállamban található.
(
59
)	HR ítélet (43. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
(
60
)	Lásd különösen: HR ítélet (45. és 46. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
(
61
)	E tekintetben lásd ebben az értelemben különösen: HR ítélet (52–54. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
(
62
)	A spanyol kormány által az írásbeli észrevételeiben javasolt értelmezés ebbe az irányba mutat. Lásd a jelen indítvány 80. pontját.
(
63
)	Néhány alapvetően formális jellegű változtatástól eltekintve meg kell jegyezni, hogy a 2019/1111 rendelet nem módosította a házassági ügyekre vonatkozó nemzetközi joghatósági szabályokat. Az uniós jogalkotó így fenntartotta a 2201/2003 rendelet 6. és 7. cikkében előírt fennmaradó joghatóság rendszerét, amely immár a 2019/1111 rendelet 6. cikkében szerepel. A 2019/1111 rendelet 104. cikke ugyanis úgy rendelkezik, hogy a rendelet 100. cikkének (2) bekezdésére is figyelemmel a 2201/2003 rendelet 2022. augusztus 1‑jével hatályát veszti.
(
64
)	A 2201/2003 rendelet 6. és 7. cikke közötti kapcsolat összetettsége számos kritikát kapott a jogirodalomban. Lásd különösen: Borrás, A., „Article 6”, i. m., 98. o., 2. pont. E tekintetben meg kell állapítani, hogy a Bizottság a 2201/2003 tanácsi rendeletnek a joghatóság tekintetében történő módosításáról és a házassági ügyekben alkalmazandó jogra vonatkozó szabályok bevezetéséről szóló, 2006. július 17‑i rendeletre irányuló javaslatában (COM(2006) 399 végleges, 8. o.) a 6. cikk elhagyását javasolta: „A nyilvános konzultáció rámutatott arra, hogy e rendelkezés zavart okozhat. E cikk felesleges is, mivel a 3., 4. és 5. cikk meghatározza, hogy egy bíróság milyen körülmények esetén rendelkezik kizárólagos joghatósággal, ha az egyik házastárs valamely tagállam területén rendelkezik szokásos tartózkodási hellyel […]”.
(
65
)	A Bizottság szerint „a [2201/2003 rendelet] 7. cikk[e] jelenleg a nemzetközi joghatóságra vonatkozó nemzeti szabályokra utal olyan esetekben, amikor a házastársak nem rendelkeznek szokásos tartózkodási hellyel valamely tagállam területén, és nincs közös állampolgárságuk” (lásd: COM(2006) 399 végleges, 9. o.).
(
66
)	2007. november 29‑iSundelind Lopez ítélet (C‑68/07, EU:C:2007:740, 26. pont). A Bíróság szerint a házassági ügyekben és a házastársaknak a közös gyermekekkel kapcsolatos szülői felelősségre vonatkozó eljárásokban a joghatóságról, valamint a határozatok elismeréséről és végrehajtásáról szóló, 2000. május 29‑i 1347/2000/EK tanácsi rendelet (HL 2000. L 160., 19. o.; magyar nyelvű különkiadás 19. fejezet, 1. kötet, 209. o.) (4) és (8) preambulumbekezdését – amely rendeletnek a házasság felbontására vonatkozó ügyekben való joghatóságról szóló rendelkezéseit a 2201/2003 rendelet lényegében átveszi – is figyelembe kell venni a 2201/2003 rendelet rendelkezéseinek értelmezése során. Lásd még e tekintetben: Ní Shúilleabháin, M., Cross‑Border Divorce Law. Bruxelles II bis, Oxford Private International Law Series, 2010, 30. o., 1.43. pont.
(
67
)	A 2201/2003 rendelet (2) preambulumbekezdése ily módon hangsúlyozza, hogy a bírósági határozatok ezen kölcsönös elismerése „egy valóságos jogi térség létrehozásához elengedhetetlen”. Lásd még e rendelet (23) preambulumbekezdését, valamint az 1999. október 15‑i és 16‑i tamperei Európai Tanács következtetéseit, 34. pont, elérhető a következő internetcímen: http://www.europarl.europa.eu/summits/tam_fr.htm, valamint a Bizottság munkadokumentuma – „a szülői felelősség tárgyában hozott határozatok kölcsönös elismeréséről”, COM(2001) 166 végleges, 3. o.
(
68
)	2007. november 29‑i ítélet (C‑68/07, EU:C:2007:740).
(
69
)	2007. november 29‑iSundelind Lopez ítélet (C‑68/07, EU:C:2007:740, 22. pont).
(
70
)	Lásd: Ní Shúilleabháin, M., i. m. 4.33. pont. Lásd még: Kruger, T. és Samyn, L., „Brussels II bis: successes and suggested improvements”, Journal of Private International Law_·2016, 1–37. o., különösen 8. o., valamint Campiglio, C. „Conflitti positivi et negativi di giurisdizione in materia matrimoniale”, Rivista di diritto internazionale privato et processuale, 3. sz., 2021, 497–532. o., különösen 522. o.
(
71
)	Pataut, É., „Codifier le divorce international: Quelques remarques sur le projet GEDIP”, AUC IURIDICA, 66. sz., 2020, 95–115. o., különösen 103. o.
(
72
)	Lásd a jelen indítvány 129. pontját. E tekintetben meg kell jegyezni, hogy a jogirodalom vitatja a 2201/2003 rendeletben előírt fennmaradó joghatóság fenntartásának helyénvalóságát, valamint azok „egységes” joghatósággal való felváltásának szükségességét. Lásd különösen: Bonomi, A., „La compétence internationale en matière de divorce. Quelques suggestions pour une (improbable) révision du règlement Bruxelles II bis”, Revue critique de droit international privé, 4. kötet, 4. sz., 2017, 511–534. o., különösen 522. o. és azt követő oldalak, valamint Pataut, E., uo., 104. o. és azt követő oldalak.
(
73
)	A 2007. november 29‑iSundelind Lopez (C‑68/07, EU:C:2007:740) ítélet alapjául szolgáló ügyben a felperes az állampolgársága szerinti tagállamtól eltérő tagállamban rendelkezett lakóhellyel. Ezzel szemben – ahogy arra a jogtudományban rámutattak –, mivel bizonyos tagállamok belső jogrendje nem ismeri a 2201/2003 rendelet 3. cikkére figyelemmel „fennmaradónak” minősíthető joghatóságot, a probléma akkor merül fel, ha az egyik házastárs valamely tagállam állampolgára, és mindkét házastárs valamely harmadik államban rendelkezik lakóhellyel. Lásd a Borrás‑jelentés 47. pontját. Lásd még: Borrás, A., „Article 6”, i. m., 102. o., 13. pont.
(
74
)	2018. október 17‑iUD ítélet (C‑393/18 PPU, EU:C:2018:835, 57. pont).
(
75
)	2018. október 17‑iUD ítélet (C‑393/18 PPU, EU:C:2018:835, 66. pont).
(
76
)	Lásd: Pataut, É., „Articles 10–15”, Brussels II bis Regulation, European Commentaries on Private International Law, Magnus, U. és Mankowski, P. (szerk.), Sellier European Law Publishers, 2012, 14. cikk, 162. o., 4. pont.
(
77
)	Lásd: Bonomi, A., i. m., különösen 514. o.
(
78
)	A 2201/2003 rendelet 12. cikkének (3) bekezdését illetően egyes szerzők úgy vélik, hogy e rendelkezés rugalmas és tág értelmezése lehetővé teszi e rendelet 15. cikkének megfelelő alkalmazását is, amely előírja az ügy tárgyalására alkalmasabb bírósághoz történő áttételt. Lásd: Pataut, É., „Articles 10–15”, i. m., 157. o., 53. p. Más szerzők azonban ezzel ellentétes állásponton vannak. Különösen Ancel, B. és Muir Watt, H. gondolja úgy, hogy „az e rendelkezés által előírt meghosszabbítás feleslegessé tenné a joghatóság alkalmasabb bírósághoz történő áttételének mechanizmusát, amit a rendelet 15. cikke az 1996. évi egyezményből vesz át. E körülmények között észszerűbb egy szűkebb értelmezéshez ragaszkodni, amely a 12. cikk (3) bekezdésében csak a »Brüsszel II« rendelet 3. cikke (2) bekezdésének az új joghatósági rendszerhez való hozzáigazítását ismeri el, és amely ebből következően a joghatóság kiterjesztését csak annak a tagállamnak a bíróságai javára engedi meg, ahol a különválási eljárást a fennmaradó joghatóság alapján folytatják le (a rendelet 7. cikke: a közös nemzetközi magánjogból eredő joghatóság)”: Ancel, B. és Muir Watt, H., „Aliments sans frontières. Le règlement CE no 4/2009 du 18 décembre 2008 relatif à la compétence, la loi applicable, la reconnaissance et l’exécution des décisions et la coopération en matière d’obligations alimentaires », Revue critique de droit international privé, 3. szám, 2010, 457–484. o., különösen 476. o., 18. pont.
(
79
)	2014. november 12‑iL ítélet (C‑656/13, EU:C:2014:2364, 39. pont); 2015. október 6‑iMatoušková ítélet (C‑404/14, EU:C:2015:653, 36. pont). A házasság felbontásával kapcsolatban azonban nem megengedett a joghatóság kikötése.
(
80
)	Lásd: Franzina, P., „Forum Necessitatis”, Planning the Future of Cross Border Families: A Path Through Coordination, Studies in Private International Law, Viarengo, I. és Villata, F. C., (szerk.), Oxford: Hart Publishing, 2020, 325–330. o, különösen 326. o.
(
81
)	2015. július 16‑i ítélet (C‑184/14, EU:C:2015:479).
(
82
)	2015. július 16‑iA ítélet (C‑184/14, EU:C:2015:479, 47. és 48. pont).
(
83
)	A szülői felelősséggel kapcsolatos ügyekben a spanyol bíróságok rendelkeznek joghatósággal, különösen, „ha a felperes spanyol”.
(
84
)	A kérdést előterjesztő bíróság szerint azonban a LOPJ 22 quáter cikkének d) pontja értelmében a spanyol bíróságok nem rendelkeznek joghatósággal a házasság felbontása tekintetében.
(
85
)	Még akkor sem, ha – amint arra a R (Szülői felelősséggel és tartási kötelezettséggel kapcsolatos joghatóság) ügyre vonatkozó indítványomban (C‑468/18, EU:C:2019:649, 72. pont) rámutattam – az, hogy a tartási kötelezettség megállapítására irányuló kérelem járulékos jellegű a 4/2009 rendelet 3. cikkének d) pontja értelmében vett szülői felügyeletre vonatkozó kérelemhez képest, nem zárja ki valamely tagállam bíróságának joghatóságát az említett rendelet 3. cikkének a) pontja vagy ennek hiányában 5. cikke alapján.
(
86
)	„kivéve, ha e joghatóság kizárólag az egyik fél állampolgárságán alapul”.
(
87
)	Az előzetes döntéshozatalra utaló határozatból nem állapítható meg, hogy az alapeljárásban részt vevő felek éltek‑e a joghatósági kikötéssel (4. cikk), és az sem, hogy az alperes önkéntes megjelenése az eljáró bíróság joghatóságának vitatásától eltérő okból történt‑e (5. cikk). Emlékeztetek azonban arra, hogy a 4/2009 rendelet 4. cikkének (3) bekezdése értelmében annak 4. cikke nem alkalmazandó a 18. életévét be nem töltött gyermekkel szembeni tartási kötelezettséggel kapcsolatos jogvitában.
(
88
)	A 4/2009 rendelet 6. cikke a felek közös állampolgárságán alapuló kiegészítő joghatóságot ír elő.
(
89
)	A jogtudomány egy része azonban megjegyzi, hogy kétséges, hogy az a helyzet, amelyben az eljárás „megindítása vagy lefolytatása észszerűtlen vagy lehetetlen lenne egy […] harmadik államban” kiterjed‑e a tartás érvényesítésének egyéb, nem szigorúan eljárási jellegű akadályaira. Lásd: Ancel, B. és Muir Watt, H., i. m., különösen 483. o.
(
90
)	Különösen, ha magas összegű biztosíték nyújtását kérik.
(
91
)	Különösen árvíz vagy más természeti katasztrófa esetén.
(
92
)	Például abban az esetben, ha fennáll az igazságszolgáltatás szexuális irányultság, valláshoz vagy fajhoz való tartozás miatti megtagadásának veszélye, vagy ha az érintett bíróságok elfogadhatatlan és diszkriminatív bizonyítékokat kérnek.
(
93
)	Lagarde, P., „Le for de nécessité dans les règlements européens”, Europa als Rechts‑ und Lebensraum: Liber amicorum für Christian Kohler zum 75. Geburtstag am 18. Juni 2018, Kohler C., Hess B., Jayme E., Mansel H.‑P. (szerk.), Bielefeld, 2018, 255–267. o., különösen 262. o.
(
94
)	E tekintetben az öröklés terén lásd: RK (Joghatóság hiányának megállapítása) ügyre vonatkozó indítványom (C‑422/20, EU:C:2021:565, 60. pont és 35. lábjegyzet).
(
95
)	Általában a jogosult képviseletében az egyik szülő, de a törvény erejénél fogva a tartásra jogosult jogaiba lépő közintézmény is. Lásd: 2020. szeptember 17‑iLandkreis Harburg (A tartásra jogosult követelésének valamely közintézményre történő engedményezése) ítélet (C‑540/19, EU:C:2020:732).
(
96
)	Franzina, P., „Forum Necessitatis”, i. m., 327. o.
(
97
)	Lásd a KP ügyre vonatkozó indítványomat (C‑83/17, EU:C:2018:46, 53. pont).
(
98
)	E tekintetben lásd különösen: Ancel, B. és Muir Watt, H., i. m., 483. o.
(
99
)	2015. július16‑i A ítélet (C‑184/14, EU:C:2015:479, 46. pont).
(
100
)	Lásd a jelen indítvány 23. pontját.
(
101
)	Még ha formálisan a tartásra jogosult nyújtja is be kérelmet, akkor is úgy kell tekinteni, mint ha a kérelmet (gyermekei képviseletében) az anya nyújtotta volna be. Lásd a nőkkel szemben alkalmazott hátrányos megkülönböztetés megszüntetésével foglalkozó bizottság 53. ülésen (2012. október 1–19.) elfogadott, a Togóról szóló hatodik és hetedik időszakos jelentéssel kapcsolatos záró észrevételekre vonatkozó jelentést, 3. o; elérhető a következő címen: https://tbinternet.ohchr.org/_layouts/15/treatybodyexternal/Download.aspx?symbolno=CEDAW/C/TGO/CO/6–7&Lang=En: „a CEDAW bizottság aggodalmát fejezi ki a nők igazságszolgáltatáshoz való tényleges hozzáférésének hiánya, valamint a tényállás hátterében álló számos olyan tényező miatt, mint például […] [különösen] a bírósághoz forduló nők megbélyegzése”.
(
102
)	Lásd különösen: 2019. november 7‑iUNESA és társai ítélet (C‑80/18–C‑83/18, EU:C:2019:934, 37. pont); 2020. január 15‑iCorporate Commercial Bank végzés (C‑647/18, nem tették közzé, EU:C:2020:13, 38. pont).
(
103
)	Lásd: Szpunar, M. és Pacula, K., „Forum of necessity in family matters within the framework of EU and international law”, Polski Proces Cywilny, 4. szám, 2021, 563–592. o., különösen 584. o., valamint a 99. o. lábjegyzeteiben idézett szerzők.
(
104
)	Lásd e tekintetben: Fernández Arroyo, D. P., „Compétence exclusive et compétence exorbitante dans les relations privées internationales”, Recueil des cours, 323. kötet, Académie de droit international de La Haye, 2006, 11–259. o., különösen 75–76. o.: „[…] Úgy tűnik, hogy a forum necessitatis alapvető célja nem az, hogy igazolja a bíróságok beavatkozását olyan ügyekben, amelyekben nincs joghatóságuk, hanem az, hogy biztosítsa az igazságszolgáltatáshoz való hozzáférés alapvető jogának gyakorlását.”