62021CO0341
DOMSTOLENS BESLUT (åttonde avdelningen)
22 december 2022 (
*1
)
”Överklagande – Artikel 182 i domstolens rättegångsregler – Personalmål – Pension – Tjänsteföreskrifterna för tjänstemännen i Europeiska unionen – Artikel 20 i bilaga VIII – Beviljande av efterlevandepension – Efterlevande maken till en tidigare tjänsteman som uppbar avgångspension – Äktenskap som ingåtts efter det att tjänstemannen lämnat sin tjänst – Villkor att äktenskapet ska ha varat i minst fem år vid tjänstemannens bortgång – Artikel 18 i bilaga VIII – Äktenskap som ingåtts innan tjänstemannen lämnade sin tjänst – Villkor som innebär att äktenskapet endast måste ha varat i minst ett år – Invändning om rättstridighet avseende artikel 20 i bilaga VIII – Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna – Artikel 20 – Principen om likabehandling – Artikel 21.1 – Principen om förbud mot diskriminering på grund av ålder – Artikel 52.1 – Det föreligger inte någon godtycklig eller uppenbart olämplig uppdelning med hänsyn till det syfte som unionslagstiftaren eftersträvar”
I de förenade målen C‑341/21 P och C‑357/21 P,
angående två överklaganden enligt artikel 56 i stadgan för Europeiska unionens domstol, som ingavs den 2 juni respektive den 7 juni 2021,
Europeiska kommissionen, företrädd av T.S. Bohr och B. Mongin, båda i egenskap av ombud,
klagande i mål C‑341/21 P,
i vilket de andra parterna är:
KM, företrädd av M. Müller-Trawinski, Rechtsanwalt
sökande i första instans,
Europaparlamentet, företrätt av J. Van Pottelberge, i egenskap av ombud,
Europeiska unionens råd, företrätt av M. Alver och M. Bauer, båda i egenskap av ombud,
intervenienter i första instans,
och
Europeiska unionens råd, företrätt av M. Alver och M. Bauer, båda i egenskap av ombud,
klagande i mål C‑357/21 P,
i vilket de andra parterna är:
KM, företrädd av M. Müller-Trawinski, Rechtsanwalt,
sökande i första instans,
Europeiska kommissionen, företrädd av T.S. Bohr och B. Mongin, båda i egenskap av ombud,
svarande i första instans,
Europaparlamentet, företrätt av J. Van Pottelberge, i egenskap av ombud,
intervenient i första instans
meddelar
DOMSTOLEN (åttonde avdelningen),
sammansatt av avdelningsordföranden M. Safjan (referent), samt domarna N. Piçarra och N. Jääskinen,
generaladvokat: A. Rantos,
justitiesekreterare: A. Calot Escobar,
med hänsyn till beslutet, efter att ha hört parterna och generaladvokaten, att avgöra målet genom ett särskilt uppsatt beslut som är motiverat i enlighet med artikel 182 i domstolens rättegångsregler,
följande
Beslut
1
Genom sina överklaganden har Europeiska kommissionen (C‑341/21 P) och Europeiska unionens råd (C‑357/21 P) yrkat att domstolen ska upphäva den dom som meddelades av Europeiska unionens tribunal den 24 mars 2021, KM/kommissionen (T‑374/20, ej publicerad, EU:T:2021:162) (nedan kallad den överklagade domen), genom vilken tribunalen ogiltigförklarade kommissionens beslut av den 7 oktober 2019, om avslag på ansökan om efterlevandepension till KM (nedan kallat det omtvistade beslutet).
Tillämpliga bestämmelser
2
Artikel 1d i tjänsteföreskrifterna för Europeiska unionens tjänstemän (nedan kallad tjänsteföreskrifterna) har följande lydelse:
”1.   Vid tillämpningen av dessa tjänsteföreskrifter skall all diskriminering på grund av bland annat kön, ras, hudfärg, etniskt eller socialt ursprung, genetiska särdrag, språk, religion eller övertygelse, politisk eller annan åskådning, tillhörighet till nationell minoritet, förmögenhet, börd, funktionshinder, ålder eller sexuell läggning vara förbjuden.
Vid tillämpningen av dessa tjänsteföreskrifter skall även andra samlevnadsformer än äktenskap behandlas som äktenskap om de uppfyller alla de villkor som fastställs i artikel 1.2 c i bilaga VII.
2.   I syfte att i praktiken säkerställa full jämställdhet i arbetslivet mellan kvinnor och män, vilket skall vara en central fråga som alltid skall beaktas vid tillämpningen av tjänsteföreskrifterna, får principen om likabehandling inte hindra Europeiska unionens institutioner från att behålla eller besluta om åtgärder som rör särskilda förmåner för att göra det lättare för det underrepresenterade könet att bedriva en yrkesverksamhet eller för att förebygga eller kompensera nackdelar i yrkeskarriären.
…
5.   Om en person som omfattas av dessa tjänsteföreskrifter anser sig ha blivit felaktigt behandlad därför att den princip om lika behandling som anges ovan inte har tillämpats, och påvisar fakta som ger anledning att förmoda att direkt eller indirekt diskriminering har förekommit, ankommer det på institutionen att bevisa att den inte har brutit mot principen om lika behandling. Denna bestämmelse skall inte tillämpas vid disciplinåtgärder.
6.   Tillämpningen av principen om icke-diskriminering och proportionalitetsprincipen får bara begränsas på objektiva och rimliga grunder i syfte att uppnå legitima mål av allmänt intresse inom ramen för personalpolitiken. Dessa mål kan i synnerhet motivera att det fastställs en obligatorisk pensionsålder och en minimiålder för berättigande till avgångspension.”
3
I artikel 35 i tjänsteföreskrifterna föreskrivs följande:
”Tjänstemännen skall hänföras till en av följande administrativa ställningar:
a)
aktiv tjänst,
b)
uppehållande av annan tjänst,
c)
tjänstledighet av personliga skäl,
d)
icke aktiv tjänst,
e)
tjänstledighet för militärtjänstgöring,
f)
föräldraledighet eller ledighet av familjeskäl,
g)
[e]ntledigande i tjänstens intresse.”
4
I artikel 47 i tjänsteföreskrifterna föreskrivs följande:
”Tjänstgöringen skall upphöra vid:
a)
uppsägning från den anställdes sida,
b)
uppsägning från arbetsgivarens sida,
c)
entledigande i tjänstens intresse,
d)
uppsägning på grund av bristande arbetsinsats,
e)
avsättning från tjänsten,
f)
pensionering, eller
g)
dödsfall.”
5
I artikel 52 första och andra styckena i tjänsteföreskrifterna föreskrivs följande:
”Utan att det påverkar tillämpningen av artikel 50 ska en tjänsteman pensioneras:
a)
antingen automatiskt den sista dagen i den månad då han fyller 66 år, eller,
b)
på egen begäran, den sista dagen i den månad för vilken ansökan lämnades in, om tjänstemannen uppnått pensionsberättigande ålder, eller om tjänstemannen är mellan 58 år och pensionsberättigande ålder och uppfyller kraven för att beviljas pension omedelbart enligt artikel 9 i bilaga VIII. Artikel 48 andra stycket andra meningen ska tillämpas på motsvarande sätt.
En tjänsteman får dock, på egen begäran och om tillsättningsmyndigheten anser det berättigat i tjänstens intresse, fortsätta att arbeta fram till 67 års ålder, eller i undantagsfall fram till 70 års ålder, och ska i så fall pensioneras automatiskt den sista dagen i den månad då han når den åldern.”
6
I artikel 1.2 c i bilaga VII till tjänsteföreskrifterna föreskrivs följande:
”Följande skall beviljas hushållstillägg:
…
c)
Tjänsteman som är registrerad i en stabil samlevnadsform, som inte är ett äktenskap, under förutsättning att
i)
paret kan uppvisa en officiell handling erkänd av en medlemsstat eller av någon behörig myndighet i en medlemsstat, som bekräftar att de lever tillsammans i ett förhållande utan att vara gifta med varandra,
ii)
ingen av dem är gift eller lever i ett förhållande med någon annan,
iii)
de inte är släkt i rätt upp- eller nedstigande led, syskon, förälders syskon, syskonbarn, svärsöner eller svärdöttrar,
iv)
paret inte har rättslig möjlighet att ingå äktenskap i en medlemsstat; ett par skall anses ha rättslig möjlighet att ingå äktenskap enligt detta led endast om parterna uppfyller samtliga villkor för att ingå äktenskap med varandra enligt lagstiftningen i en medlemsstat.
…”
7
Bilaga VIII till tjänsteföreskrifterna, som rör ”[p]ensionssystemet”, består bland annat av ett kapitel 4, med rubriken ”Efterlevandepension”, som innehåller artiklarna 17–29. Artikel 17 har följande lydelse:
”Den efterlevande maken efter en tjänsteman vars död inträffat under den tid då han innehade någon av de administrativa tjänsteställningar som anges i artikel 35 i tjänsteföreskrifterna skall ha rätt till, förutsatt att de varit gifta i minst ett år och om inte annat följer av bestämmelserna i artiklarna 1.1 och 22, vara berättigad till efterlevandepension som motsvarar 60 % av den avgångspension som tjänstemannen skulle ha fått om han, oberoende av tjänstgöringstidens längd eller ålder, varit berättigad till en sådan pension vid sin bortgång.
Villkoret om äktenskapets längd skall inte beaktas om det finns ett eller flera barn i äktenskapet eller i tjänstemannens eventuellt tidigare äktenskap, förutsatt att den efterlevande maken försörjer eller har försörjt barnen eller om tjänstemannens bortgång är en följd av antingen ett handikapp eller en sjukdom som han ådragit sig i tjänsten eller genom ett olycksfall.”
8
I artikel 18 i bilaga VIII till tjänsteföreskrifterna föreskrivs följande:
”Om inte annat följer av bestämmelserna i artikel 22 skall den efterlevande maken till en tidigare tjänsteman som uppbar avgångspension, förutsatt att äktenskapet ingicks innan tjänstemannen lämnade tjänstgöringen vid en institution och att det varade i minst ett år, ha rätt till en efterlevandepension som skall uppgå till 60 % av den avgångspension som tjänstemannen uppbar vid sin bortgång. Efterlevandepensionen skall vara minst 35 % av den sista grundlönen; den får dock aldrig överstiga den avgångspension som tjänstemannen uppbar vid sin bortgång.
Äktenskapets längd skall inte beaktas om det finns ett eller flera barn i ett äktenskap som tjänstemannen ingått innan han lämnade tjänsten, förutsatt att den efterlevande maken försörjer eller har försörjt dessa barn.”
9
I artikel 19 i bilaga VIII till tjänsteföreskrifterna föreskrivs följande:
”Om inte annat följer av bestämmelserna i artikel 22 i denna bilaga skall den efterlevande maken till en tidigare tjänsteman som uppbar invaliditetsersättning, förutsatt att de var gifta när tjänstemannen blev berättigad till denna ersättning, ha rätt till en efterlevandepension som skall uppgå till 60 % av den invaliditetsersättning som tjänstemannen uppbar vid sin bortgång.
Efterlevandepensionen skall vara minst 35 % av den sista grundlönen; den får dock aldrig överstiga den invaliditetsersättning som tjänstemannen uppbar vid sin bortgång.”
10
I artikel 20 i bilaga VIII till tjänsteföreskrifterna anges följande:
”Det villkor om äktenskapets längd som föreskrivs i artiklarna 17a, 18, 18a och 19 skall inte beaktas om äktenskapet, även om det ingåtts efter det att tjänstemannen lämnat sin tjänst, varat i minst fem år.”
11
I artikel 27 i bilaga VIII till tjänsteföreskrifterna föreskrivs följande:
”En tjänstemans eller tidigare tjänstemans frånskilda make skall vid dennes bortgång ha rätt till efterlevandepension enligt detta kapitel, förutsatt att han eller hon kan styrka att han eller hon vid sin före detta makes bortgång hade rätt till underhåll för egen del enligt vad som fastställts genom dom eller officiellt registrerat gällande avtal mellan honom eller henne och den före detta maken.
Efterlevandepensionen får dock inte överstiga det underhåll som han eller hon uppbar vid tidpunkten för den före detta makens bortgång, och beloppet skall uppdateras enligt artikel 82 i tjänsteföreskrifterna.
Den frånskilda maken förlorar sin rätt till efterlevandepension om han eller hon ingår nytt äktenskap innan den före detta maken avlider. Bestämmelserna i artikel 26 skall tillämpas om han eller hon ingår nytt äktenskap efter den tidigare makens bortgång.”
Bakgrunden till tvisten och det omtvistade beslutet
12
År 2004 ingick klaganden, KM, i Tyskland ett avtal om registrerat partnerskap med en tjänsteman vid en unionsinstitution. Avtalet registrerades därefter i Bryssel (Belgien) som en rättsligt erkänd samboförklaring. År 2016 pensionerades tjänstemannen.
13
År 2017 gifte tjänstemannen och KM sig. Tjänstemannen avled mindre än fem år efter det att äktenskapet hade ingåtts.
14
I egenskap av efterlevande till en tidigare EU-tjänsteman ansökte KM om efterlevandepension enligt kapitel 4 i bilaga VIII till tjänsteföreskrifterna.
15
Genom det omtvistade beslutet avslog kommissionens byrå för löneadministration och individuella ersättningar (PMO) KM:s ansökan med motiveringen att KM inte uppfyllde villkoren för att kunna beviljas efterlevandepension i artikel 20 i bilaga VIII till tjänsteföreskrifterna, eftersom äktenskapet med den avlidne tjänstemannen, som ingicks efter det att han hade lämnat sin tjänst, hade varat i mindre än fem år.
16
Det klagomål som KM framställde mot detta beslut avslogs.
Talan i första instans och den överklagade domen
17
Genom ansökan som inkom till tribunalens kansli den 15 juni 2020 väckte KM talan om ogiltigförklaring av det omtvistade beslut som berörde honom.
18
Europaparlamentet och rådet tilläts intervenera till stöd för kommissionens yrkanden.
19
Till stöd för sin talan anförde KM bland annat som grund att artikel 20 i bilaga VIII till tjänsteföreskrifterna är rättsstridig, särskilt mot bakgrund av principen om likabehandling och principen om förbud mot diskriminering på grund av ålder.
20
Vid prövningen av denna grund konstaterade tribunalen att den situation som omfattas av artikel 18 i bilaga VIII till tjänsteföreskrifterna, det vill säga en situation där den efterlevande maken till en tidigare EU-tjänsteman gifte sig med tjänstemannen innan denne lämnade sin tjänst, var jämförbar med den situation som omfattas av artikel 20 i bilaga VIII till tjänsteföreskrifterna, det vill säga en situation där den efterlevande maken till en tidigare tjänsteman gifte sig med tjänstemannen efter det att denne hade lämnat sin tjänst. Tribunalen slog därefter fast att lika situationer behandlas olika beroende på tidpunkten för äktenskapet ingående, eftersom efterlevandepension beviljas den efterlevande maken under förutsättning att äktenskapet har varat i minst ett år enligt artikel 18 i bilaga VIII till tjänsteföreskrifterna och i minst fem år enligt artikel 20 i samma bilaga. Tribunalen tillade att den aktuella skillnaden i behandling medförde en nackdel för den efterlevande maken till en tidigare tjänsteman som gift sig med tjänstemannen efter det att denne lämnat sin tjänst jämfört med den efterlevande maken till en tidigare tjänsteman som gift sig med tjänstemannen innan denne lämnade sin tjänst. Tribunalen konstaterade även att det förelåg en skillnad i behandling av jämförbara situationer som indirekt grundades på den tidigare tjänstemannens ålder vid den tidpunkt då äktenskapet ingicks.
21
Efter att ha angett att den skillnad i behandling som infördes genom artikel 20 i bilaga VIII till tjänsteföreskrifterna var föreskriven i lag, i den mening som avses i artikel 52.1 i Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna (nedan kallad stadgan), prövade tribunalen huruvida den konstaterade skillnaden i behandling kunde motiveras av ett mål av allmänintresse och huruvida den var proportionerlig i förhållande till det eftersträvade målet, bland annat mot bakgrund av den rättspraxis som det erinrats om i punkt 42 i den överklagade domen.
22
Vad gäller det mål av allmänintresse som syftar till att förebygga bedrägeri, har tribunalen – samtidigt som den har medgett att villkoret att äktenskapet måste ha varat en viss minimitid för att rätt till efterlevandepension ska föreligga gör det möjligt att försäkra sig om att äktenskapet inte uteslutande grundar sig på andra överväganden än ett gemensamt livsprojekt, såsom rent ekonomiska överväganden eller överväganden som har samband med erhållandet av uppehållsrätt – slagit fast att det är orimligt att anse att det villkor om att äktenskapet ska ha varat i minst fem år som anges i artikel 20 i bilaga VIII till tjänsteföreskrifterna, vilket är fem gånger så lång tid som det villkor som anges i artikel 18 i bilaga VIII till tjänsteföreskrifterna och som det inte går att göra undantag från genom att lägga fram objektiva bevis på att det inte rör sig om bedrägeri, är nödvändigt för att uppfylla målet om att bekämpa bedrägeri.
23
Tribunalen fann att artikel 20 i bilaga VIII till tjänsteföreskrifterna stred mot likabehandlingsprincipen och principen om förbud mot diskriminering på grund av ålder. Mot denna bakgrund biföll tribunalen KM:s invändning om rättegångshinder och ogiltigförklarade det omtvistade beslutet.
Parternas yrkanden och förfarandet vid domstolen
24
Kommissionen har i mål C‑341/21 P yrkat att domstolen ska
–
upphäva den överklagade domen,
–
ogilla talan i första instans, och
–
förplikta KM att ersätta rättegångskostnaderna i första instans och i målet om överklagande.
25
Rådet har i mål C‑357/21 P yrkat att domstolen ska
–
bifalla överklagandet och upphäva den överklagade domen,
–
slutgiltigt avgöra målet och ogilla talan i första instans, och
–
förplikta KM att ersätta rättegångskostnaderna i första instans och i målet om överklagande.
26
Genom beslut av domstolens ordförande den 14 september 2021, vilandeförklarades förevarande mål i avvaktan på domen i de förenade målen C‑116/21 P–C‑118/21 P, C‑138/21 P och C‑139/21 P. Efter dom av den 14 juli 2022, kommissionen/VW m.fl. (C‑116/21 P–C‑118/21 P, C‑138/21 P och C‑139/21 P, EU:C:2022:557), återupptogs förfarandet genom beslut av domstolens ordförande den 19 juli 2022.
27
I enlighet med artikel 54.2 i domstolens rättegångsregler beslutade domstolens ordförande den 1 september 2022 att förena målen C‑341/21 P och C‑357/21 P vad gäller det skriftliga och det muntliga förfarandet samt domen.
Prövning av överklagandena
Tillämpning av artikel 182 i rättegångsreglerna
28
Enligt artikel 182 i rättegångsreglerna får domstolen, när den redan har avgjort en eller flera rättsfrågor som är identiska med dem som aktualiseras genom grunderna för huvudöverklagandet eller anslutningsöverklagandet och domstolen anser att det är uppenbart att överklagandet är välgrundat, på förslag av referenten samt efter att ha hört parterna och generaladvokaten, genom ett särskilt uppsatt beslut som är motiverat, fastställa att det är uppenbart att överklagandet är välgrundat. I beslutet ska hänvisas till relevant rättspraxis.
29
Kommissionen och KM har preciserat att de inte har några invändningar mot tillämpningen av denna artikel. Rådet har inte hörsammat domstolens uppmaning att uttala sig i denna fråga.
30
I förevarande fall konstaterar domstolen att de grunder för överklagande som har åberopats i förevarande mål avser rättsfrågor som är identiska med dem som domstolen avgjorde i domen av den 14 juli 2022, kommissionen/VW m.fl. (C‑116/21 P–C‑118/21 P, C‑138/21 P och C‑139/21 P, EU:C:2022:557). Följaktligen ska artikel 182 i rättegångsreglerna tillämpas i förevarande mål.
Prövning i sak
31
Till stöd för sitt överklagande i mål C‑341/21 P har kommissionen åberopat tre grunder. Den första grunden avser felaktig rättstillämpning avseende kriterierna för bedömning av lagenligheten av de beslut som antagits av unionslagstiftaren samt åsidosättande av motiveringsskyldigheten. Den andra grunden avser felaktig rättstillämpning vid tolkningen av icke-diskrimineringsprincipen. Den tredje grunden avser felaktig rättstillämpning vid tolkningen av artikel 52.1 i stadgan samt ett flertal åsidosättanden av motiveringsskyldigheten.
32
Till stöd för sitt överklagande i mål C‑357/21 P har rådet åberopat tre grunder. Den första grunden avser felaktig rättstillämpning vad gäller frågan huruvida det föreligger särbehandling. Den andra grunden avser felaktig rättstillämpning vad gäller omfattningen av tribunalens prövning av unionslagstiftarens val. Den tredje grunden avser felaktig rättstillämpning vad gäller motiveringen av särbehandlingen.
Den första grundens tredje del och den andra grunden i mål C‑341/21 P samt den första grunden i mål C‑357/21 P
– Parternas argument
33
Genom dessa grunder och delgrunder har kommissionen och rådet gjort gällande att tribunalen i den överklagade domen gjorde sig skyldig till felaktig rättstillämpning vid tolkningen av principen om likabehandling och icke-diskrimineringsprincipen, genom att felaktigt slå fast att de situationer som omfattas av artiklarna 18 och 20 i bilaga VIII till tjänsteföreskrifterna är jämförbara och att det således föreligger en skillnad i behandling som beror på att olika regelverk tillämpas på dessa likvärdiga situationer.
34
Dessa institutioner anser att tribunalen, i punkterna 49 och 50 i den överklagade domen, gjorde sig skyldig till felaktig rättstillämpning genom att finna att tidpunkten för äktenskapets ingående var den enda avgörande faktorn för tillämpningen av artikel 18 eller artikel 20 i bilaga VIII till tjänsteföreskrifterna och att de situationer som omfattas av dessa bestämmelser därför var jämförbara. Om tribunalen hade beaktat samtliga omständigheter som kännetecknar dessa situationer, borde den ha konstaterat att det föreligger en väsentlig och objektiv skillnad mellan tjänstemän i tjänst och tjänstemän som har lämnat sin tjänst vid en unionsinstitution, med hänsyn till dessa tjänstemäns respektive rättsliga ställning, bland annat med beaktande av de förstnämndas yrkesmässiga rättigheter och skyldigheter som, till skillnad från sistnämnda tjänstemän, enligt tjänsteföreskrifterna gäller under hela deras tjänstgöringstid.
35
Såväl kommissionen som rådet har framhållit den omständigheten att tjänstemän som är i tjänst, till skillnad från tidigare tjänstemän som inte längre är skyldiga att arbeta, måste betala in avgifter till pensionssystemet, uppbär en högre grundlön än den avgångspension som en tjänsteman kommer att beviljas när han eller hon går i pension, är skyldig att vara bosatt på anställningsorten och har rätt till utlandstillägg och reseersättning. Kommissionen har vidare påpekat att det i artikel 18 i bilaga VIII till tjänsteföreskrifterna, i motsats till artikel 20 i bilaga VIII till tjänsteföreskrifterna, föreskrivs att villkoret avseende äktenskapets längd inte ska gälla om ett barn fötts i tjänstemannens familj genom det äktenskap som tjänstemannen ingått innan han eller hon lämnade sin tjänst, vilket visar att de situationer som avses i dessa båda bestämmelser är radikalt olika. Samtliga dessa överväganden visar att situationen för en tidigare tjänsteman som gifter sig inte kräver, på samma sätt som i fallet med en tjänsteman som fortfarande är i tjänst, att den efterlevande maken erhåller en ersättningsinkomst genom att efterlevandepension beviljas.
36
Kommissionen anser även att situationen för tjänstemän i aktiv tjänst och tjänstemän som har lämnat sin tjänst vid en unionsinstitution skiljer sig åt i personligt hänseende. Dels är de tjänstemän som omfattas av artikel 18 i bilaga VIII till tjänsteföreskrifterna yngre än de tjänstemän som omfattas av artikel 20 i samma bilaga, vilket gör att deras förväntade livslängd ökar risken för bedrägeri och att det således föreligger en betydande skillnad mellan de situationer som omfattas av dessa båda bestämmelser. Dels har kommissionen hävdat att en person som gifter sig med en tjänsteman innan denne lämnat sin tjänst har stött sin make under hela äktenskapet, vilket gör det osannolikt att det föreligger en risk för missbruk eller bedrägeri, till skillnad från en situation där en person gifter sig med en tjänsteman efter det att denne lämnat sin tjänst.
37
Kommissionen har även anfört att tribunalen i punkt 48 i den överklagade domen felaktigt bortsåg från syftet med den minsta tid som äktenskapet ska ha varat enligt artiklarna 18 och 20 i bilaga VIII till tjänsteföreskrifterna, det vill säga, såsom framgår av punkterna 87 och 88 i domen av den 19 december 2019, HK/kommissionen (C‑460/18 P, EU:C:2019:1119), att undvika arvsavtal och följaktligen att äktenskap ingås enbart i syfte att erhålla utbetalning av en efterlevandepension utan att äktenskapet motsvarar vare sig verkliga förhållanden eller ett stabilt förhållande mellan de berörda personerna. Tribunalen har således inte iakttagit det kriterium enligt vilket man vid bedömningen av huruvida situationer är lika ska beakta samtliga omständigheter som kännetecknar dem och samtliga rättsregler som reglerar ställningen för var och en av de situationer som ska jämföras. Genom att i nämnda punkt i den överklagade domen slå fast att ett äktenskap som ingåtts efter det att tjänstemannen har lämnat sin tjänst inte i väsentlig mån förändrar situationen för en efterlevande make när det gäller hans eller hennes ekonomiska rättigheter jämfört med den situation som avses i artikel 18 i bilaga VIII till tjänsteföreskrifterna, lämnade tribunalen ingen motivering till stöd för denna bedömning och bortsåg från risken för att ett sådant äktenskap endast är en förevändning för ingåendet av arvsavtal. Det kan nämligen inte förnekas att risken för bedrägeri och missbruk är större om tjänstemannen gifte sig efter att ha lämnat sin tjänst än om tjänstemannen gifte sig innan han eller hon lämnade sin tjänst.
– Domstolens bedömning
38
Det ska inledningsvis erinras om domstolens fasta praxis enligt vilken likhet inför lagen i artikel 20 i stadgan är en allmän unionsrättslig princip som innebär att lika situationer inte får behandlas olika och att olika situationer inte får behandlas lika, såvida det inte finns sakliga skäl för en sådan särbehandling (dom av den 14 juli 2022, kommissionen/VW m.fl., C‑116/21 P–C‑118/21 P, C‑138/21 P och C‑139/21 P, EU:C:2022:557, punkt 95 och där angiven rättspraxis).
39
Kravet på att situationerna ska vara lika för att man ska kunna konstatera att likabehandlingsprincipen har åsidosatts ska bedömas med beaktande av samtliga omständigheter som kännetecknar situationerna och i synnerhet utifrån föremålet för och syftet med den rättsakt som medför den ifrågavarande skillnaden i behandling, varvid principerna och målsättningarna på det område som rättsakten omfattas av ska beaktas. I den mån som situationerna inte är lika kan en skillnad i behandling av dem inte anses strida mot bestämmelsen om likhet inför lagen i artikel 20 i stadgan (dom av den 14 juli 2022, kommissionen/VW m.fl., C‑116/21 P–C‑118/21 P, C‑138/21 P och C‑139/21 P, EU:C:2022:557, punkt 96 och där angiven rättspraxis).
40
Det är mot bakgrund av denna rättspraxis som domstolen ska pröva kommissionens och rådets påståenden att tribunalen i den överklagade domen felaktigt slog fast att de situationer som omfattas av artiklarna 18 och 20 i bilaga VIII till tjänsteföreskrifterna är lika och att det föreligger en skillnad i behandling av dessa likartade situationer beroende på vid vilken tidpunkt äktenskapet ingås.
41
Domstolen påpekar att tribunalen, i punkterna 44, 45 och 48 i den överklagade domen, konstaterade att artiklarna 18 och 20 i bilaga VIII till tjänsteföreskrifterna, med förbehåll för iakttagandet av kravet på att äktenskapet ska ha varat en viss minsta tid, har till syfte att bevilja efterlevandepension till den efterlevande maken enbart på grundval av den rättsliga arten av bandet mellan denna make och den avlidna maken. Tribunalen angav även att syftet med dessa bestämmelser är att ge den efterlevande maken en ersättningsinkomst som är avsedd att delvis kompensera förlusten av den avlidna makens inkomster, eftersom den avlidna maken före sin bortgång var en tidigare tjänsteman som inte längre var i tjänst.
42
Tribunalen fann således att dessa två bestämmelser i bilaga VIII till tjänsteföreskrifterna hade ett i stort sett identiskt syfte med hänsyn till den rättspraxis som nämns ovan i punkt 39 i förevarande beslut och som tribunalen själv erinrade om i punkt 38 i den överklagade domen. Enligt tribunalen är det viktigaste kriteriet för de berörda efterlevandepensionerna den rättsliga arten av bandet mellan den efterlevande maken, i egenskap av person som ges en rätt enligt dessa bestämmelser, och den avlidne tidigare tjänstemannen. Enligt tribunalen hänför sig den enda skillnaden vid tillämpningen av artiklarna 18 och 20 i bilaga VIII till tjänsteföreskrifterna till villkoret att äktenskapet ska ha varat en viss minsta tid, vilket i sin tur är beroende av den dag då äktenskapet ingicks med hänsyn till tjänstemannens ställning enligt tjänsteföreskrifterna vid denna tidpunkt, vilket otvetydigt framgår av punkt 46 i den överklagade domen.
43
Under dessa omständigheter gjorde sig tribunalen inte skyldig till felaktig rättstillämpning när den i punkt 49 i den överklagade domen fann att de situationer som omfattas av artiklarna 18 och 20 i bilaga VIII till tjänsteföreskrifterna är lika samt, i punkterna 46 och 50 i den överklagade domen, fann att de situationer som omfattades av dessa bestämmelser enbart skilde sig åt vad gäller det datum då äktenskapet ingås i förhållande till tjänstemannens ställning enligt tjänsteföreskrifterna.
44
För det första har kommissionen och rådet emellertid hävdat att de situationer som avses i artiklarna 18 och 20 i bilaga VIII till tjänsteföreskrifterna på ett väsentligt och objektivt sätt skiljer sig åt just på grund av att tjänstemannen, vad gäller den förstnämnda bestämmelsen, vid den tidpunkt då äktenskapet ingicks fortfarande var i tjänst vid en unionsinstitution, medan tjänstemannen, vad gäller den andra bestämmelsen, inte längre var i tjänst vid en unionsinstitution. Tribunalen underlät således att ta tillräcklig hänsyn till denna väsentliga omständighet vid sin bedömning av huruvida situationerna var lika.
45
Tribunalen gjorde emellertid en riktig bedömning när den i punkt 47 i den överklagade domen angav att den rättsliga arten av bandet mellan den efterlevande maken och den avlidne tjänstemannen inte skiljer sig åt beroende på om tjänstemannen vid tidpunkten för äktenskapets ingående utövade yrkesverksamhet eller inte. Såsom tribunalen konstaterade i punkt 48 i den överklagade domen kan den omständigheten att den avlidne tjänstemannen gifte sig före eller efter det att han eller hon frånträdde sin tjänst, inte i väsentlig grad ändra den efterlevande makens situation vad gäller hans eller hennes ekonomiska rättigheter, bland vilka ingår rätten till efterlevandepension som ersättningsinkomst.
46
Tidpunkten för äktenskapets ingående bestäms nämligen enbart av de framtida makarna själva. Detta beslut grundar sig på ett fritt val från tjänstemannens sida på grundval av ett flertal överväganden som inte nödvändigtvis innebär att hänsyn ska tas till omständigheter som har samband med utövandet av en yrkesverksamhet eller inte. I motsats till vad kommissionen och rådet har hävdat kan den omständigheten att tjänstemannen är eller inte är i aktiv tjänst vid den tidpunkten således inte ha någon avgörande betydelse för bedömningen av huruvida de aktuella situationerna är lika mot bakgrund av de kriterier som det erinrats om punkt 39 i förevarande beslut och, i synnerhet, föremålet för och syftet med artiklarna 18 och 20 i bilaga VIII till tjänsteföreskrifterna, vilka det erinrats om i punkt 41 i förevarande beslut. Tribunalens resonemang, som det erinrats om i föregående punkt i förevarande beslut, grundar sig i huvudsak på detta syfte, detta mål och det mest väsentliga inslaget i rätten till efterlevandepension, vilket angetts i punkt 42 i förevarande beslut.
47
Som framgår av punkt 42 i förevarande beslut är det riktigt att tjänstemannens ställning enligt tjänsteföreskrifterna vid den tidpunkt då äktenskapet ingicks har en inverkan på kravet på att äktenskapet ska ha varat under en viss minsta tid. Medan den tidsperiod som krävs endast är ett år för det fall äktenskapet ingås när tjänstemannen fortfarande är i tjänst, förlängs den till fem år för det fall tjänstemannen gifter sig efter att ha lämnat sin tjänst vid en unionsinstitution.
48
Som framgår av punkterna 45 och 46 i förevarande beslut är emellertid varken tjänstemannens ställning enligt tjänsteföreskrifterna eller tidpunkten för äktenskapets ingående relevanta omständigheter vid bedömningen av huruvida situationerna är lika, eftersom de saknar direkt samband med föremålet för, syftet med och det mest väsentliga inslaget i rätten till efterlevandepension enligt artiklarna 18 och 20 i bilaga VIII till tjänsteföreskrifterna.
49
Det är av denna anledning som domstolen, när det gäller efterlevandepension enligt artikel 17 i bilaga VIII till tjänsteföreskrifterna, i punkt 70 i domen av den 19 december 2019, HK/kommissionen (C‑460/18 P, EU:C:2019:1119), vid en analog bedömning, fann att beviljandet av efterlevandepension principiellt ”endast” är beroende av den rättsliga arten av det band som förenar den berörda personen med den avlidne tjänstemannen, trots att domstolen, i punkt 89 i den domen, slog fast att kravet på att äktenskapet ska ha varat en viss minsta tid också utgör ett villkor för att den efterlevande maken ska beviljas efterlevandepension.
50
Det är nämligen den rättsliga arten av bandet mellan makarna som ligger till grund för systemet för efterlevandepension inom unionens offentliga förvaltning, eftersom detta villkor för beviljande är gemensamt för samtliga efterlevandepensioner som avses i artiklarna 17–20 och artikel 27 i bilaga VIII till tjänsteföreskrifterna. Kravet på att äktenskapet ska ha varat en viss minsta tid är underordnat villkoret om den rättsliga arten av bandet mellan makarna, eftersom det endast syftar till att precisera under vilken tid rättsförhållandet ska ha fortgått för att efterlevandepension ska beviljas. Detta underordnade villkor återfinns inte heller beträffande vissa av efterlevandepensionerna, såsom de som avses i artiklarna 19 och 27 i bilaga VIII till tjänsteföreskrifterna.
51
Tribunalen gjorde således en riktig bedömning när den, i punkterna 45 och 47 i den överklagade domen, i sin motivering betonade vikten av det rättsliga bandet mellan makarna som det mest väsentliga inslaget i unionens system för efterlevandepension och drog slutsatsen att tjänstemannens ställning enligt tjänsteföreskrifterna inte inverkade på detta förhållande.
52
För det andra har kommissionen och rådet hävdat att situationen för en före detta tjänsteman som gifter sig efter tjänstgöringens upphörande inte kräver att den efterlevande maken ges en ersättningsinkomst på samma sätt som en tjänsteman som gifter sig medan han eller hon fortfarande är i tjänst. I detta avseende är det tillräckligt att erinra om, såsom tribunalen med rätta påpekade i punkt 48 i den överklagade domen, med hänvisning till punkt 69 i domen av den 19 december 2019, HK/kommissionen (C‑460/18 P, EU:C:2019:1119), att rätten till efterlevandepension enligt artiklarna 18 och 20 i bilaga VIII till tjänsteföreskrifterna inte är underställd några villkor om ekonomiska medel eller tillgångar som ska styrka att den efterlevande maken är oförmögen att möta sina behov och således visa att den efterlevande maken är försörjningsberoende i förhållande till den avlidna maken.
53
För det tredje har kommissionen gjort gällande att tribunalen inte beaktade ändamålet med det krav på att äktenskapet ska ha varat en viss minsta tid som föreskrivs i artiklarna 18 och 20 i bilaga VIII till tjänsteföreskrifterna och, såsom framgår av punkt 89 i domen av den 19 december 2019, HK/kommissionen (C‑460/18 P, EU:C:2019:1119), består i att undvika att det ingås bedrägliga eller otillbörliga arvsavtal. Domstolen påpekar endast i detta hänseende att denna utgångspunkt inte är relevant i det skede när det ska bedömas huruvida situationerna är lika. Detta argument hänför sig nämligen till motiveringen av kravet på att äktenskapet ska ha varat kortare eller längre tid, vilket innebär att det är relevant först i samband med bedömningen av huruvida den eventuella särbehandling som konstaterats är proportionerlig.
54
När det i övrigt gäller kommissionens argument om att det förhållandet att situationerna inte är lika, bekräftas detta även av att, i motsats till vad som föreskrivs i artikel 20 i bilaga VIII till tjänsteföreskrifterna, kravet på att äktenskapet ska ha varat en viss minsta tid upphör att gälla, enligt artikel 18 i bilaga VIII till tjänsteföreskrifterna, när den efterlevande maken bidrar till att sörja eller har sörjt för den tidigare tjänstemannens barn, saknar denna omständighet betydelse för bedömningen av huruvida de situationer som omfattas av dessa båda artiklar är lika. Villkoret avseende barnens försörjning, som endast föreskrivs i artikel 18 i bilaga VIII till tjänsteföreskrifterna, har nämligen, i analogi med vad som angetts i punkterna 47 och 49 i förevarande beslut, samma sidoordnade karaktär som villkoret om att äktenskapet ska ha varat en viss minsta tid och träder i dess ställe. Villkoret saknar således direkt samband med föremålet för, syftet med och det väsentliga inslaget i den rätt till efterlevandepension som avses i artiklarna 18 och 20 i denna bilaga.
55
Av det ovan anförda följer, i motsats till vad kommissionen och rådet har hävdat, att tribunalens slutsatser i punkterna 49 och 50 i den överklagade domen, inte utgör felaktig rättstillämpning.
56
Härav följer att överklagandet inte kan vinna bifall såvitt avser den första grundens tredje del och den andra grunden i mål C‑341/21 P samt den första grunden i mål C‑357/21 P.
Den första grundens två första delar i mål C‑341/21 P samt den andra grunden i mål C‑357/21 P
– Parternas argument
57
Genom dessa grunder har kommissionen och rådet i huvudsak kritiserat tribunalen för att i den överklagade domen ha gjort en felaktig rättstillämpning vad gäller domstolsprövningens omfattning.
58
Dessa båda institutioner har gjort gällande att tribunalen, i punkt 42 andra meningen i den överklagade domen, tillämpade unionspraxis som utvecklats i ett helt annat sammanhang än personalpolitiska val i situationer där lagstiftaren har flera valmöjligheter. Tribunalen har således, bland annat i punkt 78 i den överklagade domen, felaktigt dragit slutsatsen att unionslagstiftarens val avseende kravet på att äktenskap ska ha varat en viss minsta tid i artikel 20 i bilaga VIII till tjänsteföreskrifterna var ”oskäligt”. Därigenom gjorde tribunalen en kontroll som gick längre än huruvida bestämmelsen i fråga var ”uppenbart olämplig eller oändamålsenlig” i förhållande till det mål som de behöriga institutionerna eftersträvar, det vill säga i förevarande fall att förebygga missbruk av rättigheter och bedrägerier. Tribunalen ersatte därmed unionslagstiftarens bedömning med sin egen och överskred således gränserna för lagenlighetsprövningen.
59
Kommissionen har vidare gjort gällande att tribunalen, trots att den angett att den stödde sin bedömning av lagenligheten av artikel 20 i bilaga VIII till tjänsteföreskrifterna på artiklarna 20 och 21 i stadgan, frångick domstolens praxis enligt vilken bedömningen av en unionsrättsakts lagenlighet med avseende på de grundläggande rättigheterna under alla omständigheter inte kan grunda sig på påståenden som stöder sig på konsekvenserna av denna rättsakt i ett enskilt fall. Tribunalen har nämligen, i punkt 72 i den överklagade domen, grundat sig på särdragen hos de faktiska omständigheterna i målet för att slå fast att artikel 20 i bilaga VIII till tjänsteföreskrifterna är rättsstridig.
– Domstolens bedömning
60
Domstolen framhåller att tribunalen, i punkterna 40–42 i den överklagade domen, erinrade om de krav som anges i artikel 52.1 i stadgan och den rättspraxis som är tillämplig vid proportionalitetsprövningen av en skillnad i behandling. Tribunalen slog därefter fast, i punkt 43 i den överklagade domen, att om de situationer som avses i artiklarna 18 och 20 i bilaga VIII till tjänsteföreskrifterna är lika, måste det kontrolleras att det inte framstår som oskäligt för unionslagstiftaren att göra bedömningen att den skillnad i behandling som införts kan vara lämplig och nödvändig för att uppnå det mål av allmänintresse som eftersträvas med villkoret om att äktenskap ska ha varat en viss minsta tid i artikel 20 i bilaga VIII till tjänsteföreskrifterna. Efter att ha kommit fram till att situationerna var lika gjorde tribunalen denna bedömning utifrån punkt 58 i den överklagade domen.
61
Som kommissionen och rådet har hävdat framgår det av domstolens praxis att när det gäller lagstadgade bestämmelser som de som är aktuella i detta fall och med hänsyn till det stora utrymme för skönsmässig bedömning som unionslagstiftaren har i detta avseende, åsidosätts principen om likabehandling, som fastslagits i artikel 20 i stadgan, endast när lagstiftaren gör en åtskillnad som är godtycklig eller uppenbart oändamålsenlig i förhållande till det mål som eftersträvas med den aktuella lagstiftningen (dom av den 14 juli 2022, kommissionen/VW m.fl., C‑116/21 P–C‑118/21 P, C‑138/21 P och C‑139/21 P, EU:C:2022:557, punkt 127 och där angiven rättspraxis).
62
Denna rättspraxis är tillämplig vid prövningen av det proportionalitetskrav som föreskrivs i artikel 52.1 i stadgan (dom av den 14 juli 2022, kommissionen/VW m.fl., C‑116/21 P–C‑118/21 P, C‑138/21 P och C‑139/21 P, EU:C:2022:557, punkt 128).
63
I förevarande fall fann tribunalen, i punkt 43 i den överklagade domen, att det ankom på tribunalen att pröva huruvida det inte framstod som oskäligt för unionslagstiftaren att anse att den skillnad i behandling som införts kan vara lämplig och nödvändig för att uppnå det mål av allmänintresse som eftersträvas med villkoret om att äktenskap ska ha varat en viss minsta tid i artikel 20 i bilaga VIII till tjänsteföreskrifterna.
64
Enligt den rättspraxis som det erinrats om i punkterna 61 och 62 i förevarande beslut borde tribunalen emellertid ha begränsat sig till att kontrollera huruvida den åtskillnad som görs i denna bestämmelse, jämförd med artikel 18 i denna bilaga, inte framstod som godtycklig eller uppenbart oändamålsenlig med hänsyn till det eftersträvade målet av allmänintresse. Tribunalen missbedömde därigenom omfattningen av sin domstolsprövning genom att göra en felaktig prövning av kravet på proportionalitet och gjorde sig därmed skyldig till felaktig rättstillämpning. Om tribunalen inte hade gjort detta fel, skulle den ha varit tvungen att föra ett annat resonemang och eventuellt komma fram till andra slutsatser än dem som den kom fram till i punkterna 78, 79 och 81 i den överklagade domen.
65
Denna felaktiga domstolsprövning har även fått följder i punkt 63 i den överklagade domen. Tribunalen prövade nämligen utifrån dessa punkter huruvida kravet på minst fem års äktenskap i artikel 20 i bilaga VIII till tjänsteföreskrifterna, betraktat för sig och oberoende av kravet på minst ett års äktenskap enligt artikel 18 i samma bilaga, var proportionerligt i enlighet med artikel 52.1 i stadgan, i den meningen att det inte uppenbart gick utöver vad som var nödvändigt för att uppnå det mål som unionslagstiftaren eftersträvar. Såsom framgår av punkt 62 i förevarande beslut borde tribunalen, även i samband med bedömningen enligt denna bestämmelse i stadgan, ha nöjt sig med att pröva huruvida den skillnad som konstaterats i förevarande fall, det vill säga att tidskravet på hur länge äktenskapet ska ha varat i de situationer som omfattas av artikel 20 i bilaga VIII till tjänsteföreskrifterna är fem gånger längre än det som föreskrivs för de situationer som omfattas av artikel 18 i denna bilaga, trots att samtliga dessa situationer är lika, ska anses vara godtyckligt eller uppenbart oändamålsenligt med hänsyn till det gemensamma syfte för dessa båda bestämmelser som eftersträvas av unionslagstiftaren.
66
Mot denna bakgrund och utan att det är nödvändigt att pröva de övriga argument som kommissionen och rådet har anfört, godtar domstolen den andra delen av den första grunden för överklagandet i mål C‑341/21 P och den andra grunden för överklagandet i mål C‑357/21 P.
67
Överklagandena ska följaktligen bifallas och den överklagade domen upphävas utan att det är nödvändigt att pröva vare sig den första grundens första del och den tredje grunden i mål C‑341/21 P eller den tredje grunden i mål C‑357/21 P.
Talan vid tribunalen
68
Enligt artikel 61 första stycket andra meningen i stadgan för Europeiska unionens domstol kan denna, om den upphäver tribunalens avgörande, själv slutligt avgöra målet, om detta är färdigt för avgörande.
69
Med hänsyn till bland annat den omständigheten att talan om ogiltigförklaring i mål T‑374/20 stöder sig på grunder som har varit föremål för ett kontradiktoriskt förfarande vid tribunalen och vars prövning inte kräver någon ytterligare åtgärd för processledning eller för bevisupptagning, finner domstolen att talan är färdig för avgörande och att det finns anledning att slutligt avgöra dem.
70
Till stöd för sin talan vid tribunalen åberopade KM två grunder. Dessa avsåg i första hand en invändning om rättsstridighet avseende artikel 18 i bilaga VIII till tjänsteföreskrifterna och i andra hand en invändning om rättsstridighet avseende artikel 20 i samma bilaga.
Den första grunden: invändning om rättsstridighet avseende artikel 18 i bilaga VIII till tjänsteföreskrifterna
71
KM har i den första grunden i huvudsak gjort gällande att principen om likabehandling och principen om förbud mot diskriminering på grund av sexuell läggning har åsidosatts på grund av att KM, om hon och hennes avlidne make hade varit ett samkönat par utan möjlighet att ingå äktenskap, hade kunnat beviljas efterlevandepension med stöd av artikel 1 i bilaga VII till tjänsteföreskrifterna jämförd med artikel 18 i bilaga VIII till tjänsteföreskrifterna, eftersom parets avtal om registrerat partnerskap, vilket senare registrerades som en samboförklaring, hade ingåtts innan hennes make lämnade sin tjänst och mer än ett år före makens bortgång. Det är således diskriminerande att kräva att par av olika kön ska vara gifta, medan det för samkönade par räcker med en form av varaktigt samboförhållande för att rätt till efterlevandepension ska föreligga.
72
Kommissionen har, med stöd av parlamentet och rådet, bestritt dessa argument.
73
Domstolen erinrar om att principen om likabehandling utgör en allmän unionsrättslig princip som slås fast i artikel 20 i stadgan, och icke-diskrimineringsprincipen i artikel 21.1 i stadgan är ett särskilt uttryck för denna princip. Dessa två principer upprepas även i artikel 1d i tjänsteföreskrifterna (dom av den 14 juli 2022, kommissionen/VW m.fl., C‑116/21 P–C‑118/21 P, C‑138/21 P och C‑139/21 P, EU:C:2022:557, punkt 140 och där angiven rättspraxis).
74
Såsom redan har angetts i punkt 38 i förevarande beslut kräver den allmänna principen om likabehandling av unionslagstiftaren, i enlighet med kraven i artikel 52.1 i stadgan, att lika situationer inte får behandlas olika och att olika situationer inte får behandlas lika, såvida det inte finns sakliga skäl för en sådan behandling. En skillnad i behandling är motiverad när den är grundad på ett objektivt och skäligt kriterium, det vill säga när den hänger samman med ett laga ändamål som eftersträvas med den aktuella lagstiftningen, och skillnaden står i proportion till det mål som eftersträvas genom behandlingen i fråga (dom av den 14 juli 2022, kommissionen/VW m.fl., C‑116/21 P–C‑118/21 P, C‑138/21 P och C‑139/21 P, EU:C:2022:557, punkt 142 och där angiven rättspraxis).
75
Såsom har angetts i punkt 39 i förevarande beslut ska bedömningen av kravet på att situationerna ska vara lika för att avgöra om likabehandlingsprincipen har åsidosatts göras med hänsyn till samtliga omständigheter som kännetecknar situationerna och särskilt utifrån föremålet för och syftet med den rättsakt som medför den ifrågavarande skillnaden i behandling, varvid principerna och målsättningarna på det område som rättsakten omfattas av ska beaktas. I den mån som situationerna inte är lika kan en skillnad i behandling av dem inte anses strida mot bestämmelsen om likhet inför lagen i artikel 20 i stadgan.
76
För att avgöra huruvida artikel 18 i bilaga VIII till tjänsteföreskrifterna, jämförd med artikel 1d.1 andra stycket i tjänsteföreskrifterna och artikel 1.2 c i bilaga VII till tjänsteföreskrifterna, är diskriminerande och därmed rättsstridig på grund av att dess tillämpningsområde endast omfattar vissa par som lever i en samlevnadsform som inte är ett äktenskap, såsom KM har hävdat, ska det först prövas huruvida de aktuella kategorierna av par befinner sig i en jämförbar situation.
77
Domstolen erinrar om att enligt ordalydelsen av artikel 18 i bilaga VIII till tjänsteföreskrifterna omfattar denna artikel endast par som ingått äktenskap, varvid det preciseras att såväl makar av olika kön som makar av samma kön kan omfattas av tillämpningsområdet för denna bestämmelse beroende på hur medlemsstaternas lagstiftning ser ut.
78
Genom artikel 1d.1 andra stycket i tjänsteföreskrifterna jämförd med artikel 1.2 c i bilaga VII till tjänsteföreskrifterna har unionslagstiftaren emellertid uttryckligen, under vissa villkor, utvidgat tillämpningen av tjänsteföreskrifternas bestämmelser om gifta personer till att omfatta personer som är registrerade i en stabil samlevnadsform som inte är ett äktenskap (se, för ett liknande resonemang, dom av den 19 december 2019, HK/kommissionen, C‑460/18 P, EU:C:2019:1119, punkt 74).
79
Enligt artikel 1d.1 andra stycket i tjänsteföreskrifterna ska således andra samlevnadsformer än äktenskap behandlas som äktenskap om de uppfyller alla de villkor som fastställs i artikel 1.2 c i bilaga VII. De villkor som föreskrivs i denna bestämmelse avser bland annat att paret kan uppvisa en officiell handling erkänd av en medlemsstat eller av någon behörig myndighet i en medlemsstat, som bekräftar att de lever tillsammans i ett förhållande utan att vara gifta med varandra, samt att paret inte har rättslig möjlighet att ingå äktenskap i en medlemsstat.
80
Härav framgår att artikel 18 i bilaga VIII till tjänsteföreskrifterna, jämförd med de bestämmelser som nämns i föregående punkt, inte endast omfattar gifta par utan även par som är registrerade i en stabil samlevnadsform som inte är ett äktenskap när de sistnämnda saknar rättslig möjlighet att ingå äktenskap. Artikel 18 omfattar däremot inte par som lever tillsammans i ett sådant samboförhållande för det fall dessa par, i likhet med KM och hennes make innan de gifte sig, inte saknar rättslig möjlighet att gifta sig i den egna medlemsstaten.
81
Domstolen konstaterar således att par som lever i en registrerad samlevnadsform som inte är ett äktenskap behandlas olika inom ramen för artikel 18 i bilaga VIII till tjänsteföreskrifterna beroende på huruvida de har möjlighet att ingå äktenskap i sin medlemsstat. Möjligheten att ingå äktenskap är det kriterium som unionslagstiftaren har valt för att skilja de två situationerna åt. Såsom KM har påpekat grundar sig detta kriterium indirekt på sexuell läggning i den mening som avses i artikel 21.1 i stadgan och artikel 1d.1 i tjänsteföreskrifterna, eftersom par av motsatt kön inte saknar rättslig möjlighet att ingå äktenskap i någon av unionens medlemsstater, till skillnad från samkönade par som i vissa av dessa medlemsstater fortfarande inte kan gifta sig.
82
Dessa situationer kan emellertid inte anses vara jämförbara.
83
Syftet med artikel 1d.1 andra stycket i tjänsteföreskrifterna och artikel 1.2 c i bilaga VII till tjänsteföreskrifterna är nämligen att registrerade samlevnadsformer som inte är äktenskap ska likställas med äktenskap i syfte att göra det möjligt för personer som inte har rättslig möjlighet att ingå äktenskap i sin egen medlemsstat att omfattas av tjänsteföreskrifternas bestämmelser om gifta personer (se, för ett liknande resonemang, dom av den 19 december 2019, HK/kommissionen, C‑460/18 P, EU:C:2019:1119, punkterna 74–76). Detta likställande är i linje med det grundläggande syfte med tjänsteföreskrifterna som anges i artikel 1d i dessa, och som enligt denna portalparagraf består i att säkerställa principen om likabehandling och i synnerhet att undvika att personer diskrimineras på grund av sexuell läggning. För att uppfylla detta syfte har unionslagstiftaren således ansett att personer som, även om de saknar rättslig möjlighet att gifta sig i en medlemsstat, har valt den mest äktenskapsliknande samlevnadsform som de har tillgång till, ska omfattas av tjänsteföreskrifternas bestämmelser om gifta personer.
84
Däremot är ett sådant likställande och ett sådant skydd inte nödvändigt om ett par som lever tillsammans i en annan registrerad samlevnadsform än äktenskap inte saknar rättslig möjlighet att ingå äktenskap och därmed omfattas av tjänsteföreskrifternas bestämmelser om gifta personer. Såsom kommissionen angav i sitt svaromål vid tribunalen är valet att använda sig av en annan registrerad samlevnadsform än äktenskap i stället för att ingå äktenskap ett medvetet beslut av båda partnerna som är införstådda med de rättsliga följderna av detta val, vilket innebär att när ett par väljer att inte ingå äktenskap, trots att de enligt nationell rätt kan göra detta, kan de inte anses befinna sig i en jämförbar situation med par som har valt att ingå äktenskap eller som enligt lag saknar möjligheten att ingå äktenskap.
85
Med beaktande av det viktigaste inslaget i möjligheten att ingå eller inte att ingå äktenskap, föremålet för och syftet med den aktuella åtskillnaden, vilka anges i punkt 83 i förevarande beslut, samt den omständigheten att huvudsyftet med tjänsteföreskrifterna är att säkerställa principen om likabehandling och principen om förbud mot diskriminering på grund av sexuell läggning, konstaterar domstolen med tillämpning av den rättspraxis som det erinrats om i punkt 75 i förevarande beslut således att ett par som lever i en annan registrerad samlevnadsform än äktenskap och som, i likhet med KM och hennes make innan de gifte sig, inte saknar rättslig möjlighet att gifta sig i den egna medlemsstaten, inte befinner sig i en situation som är jämförbar med situationen för ett par som lever i en annan registrerad samlevnadsform än äktenskap, men som saknar rättslig möjlighet att ingå äktenskap.
86
Mot denna bakgrund kan talan inte vinna bifall såvitt avser den första grunden, enligt vilken artikel 18 i bilaga VIII till tjänsteföreskrifterna är rättsstridig.
Den andra grunden: invändning om rättsstridighet avseende artikel 20 i bilaga VIII till tjänsteföreskrifterna
87
KM har i sin andra grund gjort gällande att artikel 20 i bilaga VIII till tjänsteföreskrifterna strider mot principen om likabehandling och principen om förbud mot diskriminering på grund av ålder, genom att det i denna artikel föreskrivs ett krav på minst fem års äktenskap, medan det i artikel 18 i bilaga VIII till tjänsteföreskrifterna endast föreskrivs ett krav på minst ett år. Detta innebär artikel 20 i bilaga VIII till tjänsteföreskrifterna på ett otillbörligt sätt berövar KM rätten till efterlevandepension.
88
Kommissionen har, med stöd av parlamentet och rådet, bestritt dessa argument.
89
Domstolen erinrar om att enligt artikel 52.1 i stadgan ska varje begränsning i utövandet av de rättigheter och friheter som erkänns i stadgan vara föreskriven i lag och förenlig med det väsentliga innehållet i dessa rättigheter och friheter. Begränsningar får, med beaktande av proportionalitetsprincipen, endast göras om de är nödvändiga och faktiskt svarar mot mål av allmänintresse som erkänns av unionen eller behovet av skydd för andra människors rättigheter och friheter.
90
Såsom redan angetts i punkterna 73–75 i förevarande beslut utgör principen om likabehandling dessutom en allmän unionsrättslig princip som fastslås i artikel 20 i stadgan, och icke-diskrimineringsprincipen i artikel 21.1 i stadgan är ett särskilt uttryck för denna princip. Dessa två principer upprepas även i artikel 1d i tjänsteföreskrifterna.
91
Enligt domstolens ovan i punkt 61 i förevarande beslut nämnda praxis, åsidosätts principen om likabehandling slutligen endast om unionslagstiftaren gör en godtycklig eller uppenbart oändamålsenlig åtskillnad i förhållande till det mål som eftersträvas med den aktuella lagstiftningen, när det föreligger sådana regler i tjänsteföreskrifterna som är i fråga i förevarande fall och med hänsyn till unionslagstiftarens stora utrymme för skönsmässig bedömning i detta avseende.
92
Det är mot bakgrund av denna rättspraxis och kraven i artikel 52.1 i stadgan som domstolen ska pröva den invändning om rättsstridighet avseende artikel 20 i bilaga VIII till tjänsteföreskrifterna som framställts av KM, mot bakgrund av principen om likabehandling och principen om förbud mot diskriminering på grund av ålder, vilka slås fast i artikel 20 respektive artikel 21.1 i stadgan och som det erinras om i artikel 1d i tjänsteföreskrifterna.
93
För det första vad gäller frågan huruvida de situationer som avses i artiklarna 18 och 20 i bilaga VIII till tjänsteföreskrifterna är lika finner domstolen, av de skäl som anges i punkterna 41–56 i förevarande beslut, att dessa situationer är lika.
94
För det andra konstaterar domstolen att unionslagstiftaren, genom att i dessa bestämmelser i bilaga VIII till tjänsteföreskrifterna föreskriva olika minimikrav för äktenskapets längd, har behandlat lika situationer olika.
95
Domstolen påpekar dessutom att denna skillnad i behandling även indirekt grundar sig på ålder.
96
De situationer som omfattas av artiklarna 18 och 20 i bilaga VIII till tjänsteföreskrifterna skiljer sig nämligen åt vad gäller tidpunkten för äktenskapets ingående i förhållande till om tjänstemannen har lämnat sin tjänst eller inte, i den mening som följer av artikel 47 i tjänsteföreskrifterna. Ett sådant upphörande av tjänstgöringen sker främst genom tjänstemannens pensionering i den mening som avses i artikel 52 i tjänsteföreskrifterna. Med hänsyn till att det i nämnda artikel 52 föreskrivs att pensionering av tjänstemän som uppbär avgångspension, i den mening som avses i artikel 20 i bilaga VIII till tjänsteföreskrifterna, kan ske mellan 58 och 70 år, konstaterar domstolen att de tidigare tjänstemän som avses i artikel 20 i bilaga VIII till tjänsteföreskrifterna i allmänhet har ingått äktenskap vid en högre ålder än de tidigare tjänstemän som avses i artikel 18 i bilaga VIII till tjänsteföreskrifterna (se, för ett liknande resonemang, dom av den 14 juli 2022, kommissionen/VW m.fl., C‑116/21 P–C‑118/21 P, C‑138/21 P och C‑139/21 P, EU:C:2022:557, punkt 174).
97
Av detta följer att artikel 20 i bilaga VIII till tjänsteföreskrifterna, jämförd med artikel 18 i samma bilaga, innebär en indirekt särbehandling på grund av tjänstemannens ålder. Det ska dock preciseras att en skillnad på 12 år i ålder, i de mest extrema fallen mellan tjänstemän, som enligt artikel 52 i tjänsteföreskrifterna kan gå i pension och uppbära avgångspension inte räcker för att denna skillnad i behandling inte ska anses grundad på ålder (dom av den 14 juli 2022, kommissionen/VW m.fl., C‑116/21 P–C‑118/21 P, C‑138/21 P och C‑139/21 P, EU:C:2022:557, punkt 175 och där angiven rättspraxis).
98
För det tredje ska det prövas huruvida den särbehandling som avses i punkterna 94–97 i förevarande beslut är förenlig med artikel 20 och artikel 21.1 i stadgan, genom att den uppfyller de kriterier som anges i artikel 52.1 i stadgan, vilka det erinrats om i punkt 89 i förevarande beslut.
99
Det är utrett att denna skillnad i behandling är föreskriven i lag, i den mening som avses i artikel 52.1 i stadgan, eftersom den följer av artikel 20 i bilaga VIII till tjänsteföreskrifterna, jämförd med artikel 18 i samma bilaga. I dessa bestämmelser i unionsrätten fastställs exakt kvantifierade krav på den minsta tid som ett äktenskap ska ha varat, vilket definierar omfattningen av inskränkningen i utövandet av rätten till likabehandling och icke-diskriminering på grund av ålder (se, beträffande räckvidden av kravet på att varje inskränkning i utövandet av de grundläggande rättigheterna ska vara föreskriven i lag, dom av den 26 april 2022, Polen/parlamentet och rådet, C‑401/19, EU:C:2022:297, punkt 64 och där angiven rättspraxis).
100
Vidare är begränsningen av efterlevandepensionssystemet genom den aktuella skillnaden i behandling förenlig med det väsentliga innehållet i principen om likabehandling och principen om förbud mot diskriminering på grund av ålder, i enlighet med artikel 52.1 i stadgan. Denna begränsning undergräver nämligen inte dessa principer som sådana, eftersom den endast avser den begränsade frågan om det minimivillkor avseende äktenskapets längd som efterlevande makar till avlidna tjänstemän eller tidigare tjänstemän måste uppfylla för att kunna beviljas efterlevandepension, utan att dessa makar fråntas möjligheten att uppbära en sådan pension i vart och ett av de fall som avses i artiklarna 18 och 20 i bilaga VIII till tjänsteföreskrifterna.
101
Nämnda begränsning svarar dessutom mot ett mål av allmänintresse i den mening som avses i artikel 52.1 i stadgan, nämligen att förhindra rättsmissbruk och bedrägeri, då förbudet mot rättsmissbruk och bedrägeri utgör en allmän unionsrättslig princip som enskilda ska iaktta (se, för ett liknande resonemang, dom av den 6 februari 2018, Altun m.fl., C‑359/16, EU:C:2018:63, punkt 49). Domstolen har nämligen redan slagit fast att villkoret att äktenskapet måste ha varat en viss tid för att den efterlevande maken ska erhålla efterlevandepension syftar till att säkerställa att förhållandena mellan de berörda personerna är verkliga och stabila (se, för ett liknande resonemang, dom av den 19 december 2019, HK/kommissionen, C‑460/18 P, EU:C:2019:1119, punkt 89). Det rör sig om ett enhetligt kriterium som utan åtskillnad är tillämpligt på samtliga efterlevande makar som omfattas av artiklarna 18 och 20 i bilaga VIII till tjänsteföreskrifterna, och vars syfte inte är att presumera att en efterlevande make har gjort sig skyldig till missbruk eller bedrägeri, utan att förhindra sådant missbruk eller bedrägeri.
102
Vad slutligen gäller proportionalitetsprövningen ska det, inom ramen för prövningen av huruvida en bestämmelse i unionsrätten är lagenlig mot bakgrund av likabehandlingsprincipen och med hänsyn till det stora utrymme för skönsmässig bedömning som unionslagstiftaren har i fråga om tjänsteföreskrifterna, kontrolleras, såsom det erinrats om i punkterna 61 och 91 i förevarande beslut, huruvida det utgör en åtskillnad som är godtycklig eller uppenbart oändamålsenlig i förhållande till det mål av allmänintresse som angetts i ovanstående punkt i förevarande beslut att det i artikel 20 i bilaga VIII till tjänsteföreskrifterna föreskrivs minst fem års äktenskap för en efterlevande make som har gift sig med en tjänsteman efter det att denne lämnat sin tjänst, medan det endast föreskrivs minst ett års äktenskap i artikel 18 i bilaga VIII till tjänsteföreskrifterna för det fall äktenskap har ingåtts med en tjänsteman som fortfarande är i tjänst.
103
Domstolen har redan slagit fast att det krav på minst ett års varaktighet som föreskrivs i artikel 17 i bilaga VIII till tjänsteföreskrifterna varken är godtyckligt eller uppenbart oändamålsenligt med hänsyn till detta syfte. Denna bedömning gäller i tillämpliga delar det krav på minst ett års varaktighet som föreskrivs i artikel 18 i bilaga VIII till tjänsteföreskrifterna (se, analogt, dom av den 19 december 2019, HK/kommissionen, C‑460/18 P, EU:C:2019:1119, punkt 90).
104
Såsom kommissionen, med stöd av rådet och parlamentet, i huvudsak har angett i sina inlagor, framstår det varken som godtyckligt eller som uppenbart oändamålsenligt att i artikel 20 i bilaga VIII till tjänsteföreskrifterna kräva en längre minsta varaktighet för äktenskap än vad som föreskrivs i artikel 18 i denna bilaga. I det fall som avses i nämnda artikel 20, vilken kännetecknas av att äktenskapet ingås efter det att tjänstemannen har lämnat sin tjänst, kan nämligen incitamentet till missbruk eller bedrägeri främjas av att tjänstemannens död är mer förutsägbar och ligger närmare i tiden när tjänstemannens frånträdande från sin tjänst, såsom i förevarande fall, sker till följd av pensionering i den mening som avses i artikel 52 i tjänsteföreskrifterna.
105
Mot denna bakgrund finner domstolen att unionslagstiftaren, genom att i artikel 20 i bilaga VIII till tjänsteföreskrifterna fastställa minst fem års äktenskap för att förhindra missbruk och bedrägeri, trots att det endast ställs krav på minst ett års äktenskap i de situationer som omfattas av artikel 18 i denna bilaga, inom ramen för sitt stora utrymme för skönsmässig bedömning inte har gjort någon godtycklig eller uppenbart oändamålsenlig åtskillnad.
106
Av det ovan anförda följer att den särbehandling som införts genom artikel 20 i bilaga VIII till tjänsteföreskrifterna är förenlig med artikel 21.1 i stadgan.
107
Talan kan således inte vinna bifall såvitt avser den andra grunden, enligt vilken artikel 20 i bilaga VIII till tjänsteföreskrifterna är rättsstridig mot bakgrund av principen om likabehandling och principen om förbud mot diskriminering på grund av ålder. KM:s talan ska följaktligen ogillas.
Rättegångskostnader
108
Enligt artikel 184.2 i domstolens rättegångsregler ska domstolen besluta om rättegångskostnaderna när överklagandet bifalls och domstolen själv slutligt avgör saken.
109
Enligt artikel 138.1 i rättegångsreglerna, som enligt artikel 184.1 i dessa regler är tillämplig i mål om överklagande, ska tappande part förpliktas att ersätta rättegångskostnaderna, om detta har yrkats.
110
Kommissionen och rådet har yrkat att KM ska förpliktas att ersätta rättegångskostnaderna. Eftersom KM har tappat målet efter det att överklagandena har bifallits, ska KM förpliktas att bära sina rättegångskostnader och ersätta dessa båda institutioners rättegångskostnader såväl i första instans som i förevarande mål om överklagande.
111
Även om parlamentet inte deltog i målet om överklagande intervenerade det vid tribunalens prövning i första instans. Till följd av upphävandet av den överklagade domen och prövningen av mål T‑374/20 i förevarande beslut, ska domstolen på nytt besluta om denna institutions rättegångskostnader i första instans, i enlighet med artikel 137 jämförd med artikel 184.2 i rättegångsreglerna.
112
Enligt artikel 140.1 i rättegångsreglerna ska medlemsstater och institutioner som har intervenerat i ett mål bära sina rättegångskostnader. Parlamentet ska därför bära sina rättegångskostnader i första instans.
Mot denna bakgrund beslutar domstolen (åttonde avdelningen) följande:
1)
Den dom som meddelades av Europeiska unionens tribunal den 24 mars 2021, KM/kommissionen (T‑374/20, ej publicerad, EU:T:2021:162), upphävs.
2)
KM:s talan i mål T‑374/20 ogillas.
3)
KM ska förutom att bära sina egna rättegångskostnader ersätta de kostnader som uppkommit för Europeiska kommissionen och Europeiska unionens råd, såväl i mål T‑374/20 som i målen C‑341/21 P och C‑357/21 P.
4)
Europaparlamentet ska bära sina rättegångskostnader i mål T‑374/20.
Underskrifter
(
*1
)	Rättegångsspråk: tyska.