Preliminär utgåva
DOMSTOLENS
DOM
(nionde
avdelningen)
den
2 april 2020
(*)
”Begäran om förhandsavgörande – Fri rörlighet för arbetstagare – Förordning (EU) nr 492/2011 – Barn till gränsarbetare – Sociala förmåner – System för ersättning av skolskjutskostnader – Krav på bosättning i den aktuella delstaten i Tyskland – Barn som går i skola i den delstaten och är bosatta i en annan medlemsstat än den där skolan är belägen omfattas inte av systemet – Tyska medborgare som är bosatta i andra delstater i Tyskland omfattas inte av systemet”
I mål C‑830/18,
angående
en
begäran
om
förhandsavgörande
enligt
artikel 267
FEUF,
framställd
av
Oberverwaltungsgericht
Rheinland-Pfalz
(Förvaltningsöverdomstolen
i
Rheinland-Pfalz,
Tyskland)
genom
beslut
av
den
11 december 2018,
som
inkom
till
domstolen
den
28 december 2018,
i
målet
Landkreis
Südliche
Weinstraße
mot
PF
m.fl.,
ytterligare
deltagare
i
rättegången:
Vertreter
des
öffentlichen
Interesses,
meddelar
DOMSTOLEN
(nionde
avdelningen)
sammansatt
av
avdelningsordföranden
S.
Rodin
samt
domarna
D. Šváby
och
N. Piçarra
(referent),
generaladvokat:
M.
Szpunar,
justitiesekreterare:
A.
Calot
Escobar,
efter
det
skriftliga
förfarandet,
med
beaktande
av
de
yttranden
som
avgetts
av:
–        Europeiska
kommissionen,
genom
C. Hödlmayr
och
B.-R. Killmann,
båda
i
egenskap
av
ombud,
med
hänsyn
till
beslutet,
efter
att
ha
hört
generaladvokaten,
att
avgöra
målet
utan
förslag
till
avgörande,
följande
Dom
1        Begäran
om
förhandsavgörande
avser
tolkningen
av
artikel 7.2
i
Europaparlamentets
och
rådets
förordning
(EU) nr 492/2011
av
den
5 april 2011
om
arbetskraftens
fria
rörlighet
inom
unionen
(EUT L 141,
2011, s. 1).
2        Begäran
har
framställts
i
ett
mål mellan
PF
och
Landkreis
Südliche
Weinstraße
angående
frågan
huruvida
delstaten
Rheinland-Pfalz
är
skyldig
att
ersätta
kostnaderna
för
skolskjuts
för
barn
till
gränsarbetare.
Tillämpliga bestämmelser
Unionsrätt
3        I skälen 3–5
i
förordning nr 492/2011
anges
följande:
”(3)
Det
bör
fastställas
bestämmelser
som
gör
det
möjligt
att
uppnå
det
mål för
den
fria
rörligheten
som
uppställs
i
artiklarna 45
och
46
i
[EUF-fördraget].
(4)
Fri
rörlighet
utgör
en
grundläggande
rättighet
för
arbetstagare
och
deras
familjer.
…
Alla
arbetstagare
i
medlemsstaterna
bör
tillerkännas
rätten
att
utöva
den
verksamhet
de
valt
inom
unionen.
(5)
Denna
rättighet
bör
utan
diskriminering
få
åtnjutas
av
fast
anställda,
säsongarbetare
och
gränsarbetare
och
av
dem
som
är
verksamma
i
serviceyrkena.”
4        I
artikel 7.1
och
7.2
i
förordning nr 492/2011
anges
följande:
”1.
En
arbetstagare
som
är
medborgare
i
en
medlemsstat
får
inom
en
annan
medlemsstats
territorium
inte
på
grund
av
sin
nationalitet
behandlas
annorlunda
än
landets
egna
arbetstagare
i
fråga
om
anställnings-
och
arbetsvillkor,
speciellt
vad
avser
lön,
avskedande
och,
om
arbetstagaren
skulle
bli
arbetslös,
återinsättande
i
arbete
eller
återanställning.
2.
Arbetstagaren
ska
åtnjuta
samma
sociala
och
skattemässiga
förmåner
som
landets
medborgare.
…”
5        I
artikel 10
i
nämnda
förordning
anges
följande:
”Barnen
till
en
medborgare
i
en
medlemsstat
som
är
eller
har
varit
anställd
i
en
annan
medlemsstat
skall
ha
tillträde
till
denna
stats
allmänna
skolor,
lärlingsutbildning
och
yrkesskolekurser
på
samma
villkor
som
medborgarna
i
denna
stat,
om
barnen
bor
där.
Medlemsstaterna
ska
främja
alla
bemödanden
att
göra
det
möjligt
för
dessa
barn
att
delta
i
utbildningen
under
bästa
möjliga
förhållanden.”
Tysk rätt
6        I
56 § punkt 1
i
Rheinland-pfälzisches
Schulgesetz
(delstaten
Rheinland-Pfalz
skollag)
(nedan
kallad
skollagen)
av
den
30 mars 2004
(GVBl.
RP
2004, s. 239),
i
dess
lydelse
enligt
artikel 10
i
lagen
av
den
16 februari 2016
(GVBl.
RP
2016, s. 37),
anges
följande:
”Skolplikt
omfattar
alla
barn
och
ungdomar
som
är
bosatta
eller
stadigvarande
vistas
i
Rheinland-Pfalz.
Detta
påverkar
inte
bestämmelser
i
folkrättsliga
avtal
och
internationella
avtal.”
7        I
69 §
i
skollagen,
angående
skolskjuts,
anges
följande:
”(1)
Det
åligger
förvaltningsdistrikten
och
städerna
som
en
obligatorisk
uppgift
som
omfattas
av
deras
självstyre
att
anordna
skolskjuts
för
elever
till
de
grundskolor
och
särskolor
som
ligger
inom
deras
område
om
eleverna
är
bosatta
i
Rheinland-Pfalz
och
det
inte
rimligen
kan
krävas
av
dem
att
de
ska
ta
sig
till
skolan
utan
att
använda
ett
färdmedel.
Denna
bestämmelse
ska
även
gälla
för
skolskjuts.
1.
till
den
närmast
belägna
högstadieskolan
…
Om
en
elev
går
på
en
skola
utanför
Rheinland-Pfalz
ska
förvaltningsdistriktet
eller
staden
inom
vars
område
eleven
är
bosatt
ersätta
transportkostnaderna.
(2)      Det
kan
inte
rimligen
krävas
av
en
elev
att
han
eller
hon
tar
sig
till
skolan
utan
att
använda
ett
färdmedel
om
vägen
är
särskilt
farlig
eller
om
den
kortaste
vägen
till
fots
som
inte
är
särskilt
farlig
mellan
hemadressen
och
grundskolan
är
längre
än
två kilometer,
eller
mellan
hemadressen
och
högstadieskolan
…
är
längre
än
fyra kilometer.
…
(3)      Om
eleven
går
på
en
annan
skola
än
den
närmast
belägna
skolan
enligt punkt 1
andra
stycket
led
1,
ersätts
skolskjutskostnader
endast
upp
till
det
belopp
som
skulle
ersättas
för
skolskjuts
till
den
närmaste
skolan.
När
den
närmast
belägna
skolan
ska
fastställas,
ska
endast
skolor
med
undervisning
i
det
i
första
hand
valda
främmande
språket
beaktas.
…
(4)      Uppgiften
ska
i
första
hand
fullgöras
genom
att
transportkostnader
för
användning
av
kollektiva
färdmedel
ersätts.
I
den
mån
som
skäliga
kollektivtrafikförbindelser
inte
föreligger
ska
skolbussar
användas.
Kostnader
för
andra
färdmedel
behöver
endast
ersättas
upp
till
det
belopp
som
skulle
uppkomma
enligt
första
meningen.”
8        I 5 § i Rheinland-pfälzisches Landesgesetz über den öffentlichen Personennahverkehr (delstaten Rheinland-Pfalz lag om lokal kollektivtrafik) av den 17 november 1995 (GVBl. RP
1995, s. 450),
i
dess
lydelse
enligt
artikel 12
i
lagen
av
den
22 december 2015
(GVBl.
RP
2015, s. 516),
anges
följande:
”Förvaltningsdistrikten
och
städerna
ska
vara
huvudmän
för
den
lokala
kollektivtrafiken
i
den
mening
som
avses
i
1 § punkt 2
led
1.
Förvaltningsdistrikten
och
städerna
ska
fullgöra
denna
uppgift
som
en
del
av
sitt
självstyre
inom
ramen
för
sin
ekonomiska
kapacitet.
…”
Målet vid den nationella domstolen och tolkningsfrågorna
9        PF,
som
är
tysk
medborgare,
är
bosatt
i
Frankrike
med
sina
föräldrar,
vilka
också
är
tyska
medborgare.
Han
är
elev
i
en
gymnasieskola
i
Landkreis
Südliche
Weinstraße
(förvaltningsdistriktet
Südliche
Weinstraße)
(nedan
kallat
förvaltningsdistriktet
eller
myndigheten)
i
delstaten
Rheinland-Pfalz
i
Tyskland.
PF:s
mors
arbetsplats
är
även
den
belägen
i
Tyskland.
10      Förvaltningsdistriktet
ersatte
PF:s
kostnader
för
skolskjuts
till
och
med
skolåret
2014–2015.
Inför
skolåret
2015–2016
meddelade
förvaltningsdistriktet
emellertid,
genom
beslut
av
den
16 juni 2015,
att
PF:s
kostnader
för
skolskjuts
inte
längre
skulle
ersättas,
i
enlighet
med
gällande
lagbestämmelser
i
delstaten
Rheinland-Pfalz.
Förvaltningsdistriktet
motiverade
beslutet
med
att
det
i
delstaten
Rheinland-Pfalz
lagstiftning
föreskrivs
att
förvaltningsdistrikten
endast
är
skyldiga
att
organisera
skolskjuts
för
elever
som
är
bosatta
i
den
delstaten.
11      PF
begärde
omprövning
av
förvaltningsdistriktets
beslut,
men
myndigheten
beslutade
efter
omprövning
att
inte
ändra
sitt
beslut.
PF
överklagade
omprövningsbeslutet
till
Verwaltungsgericht
Neustadt
an
der
Weinstraße
(Förvaltningsdomstolen
i
Neustadt
an
der
Weinstraße,
Tyskland).
Denna
domstol
biföll
överklagandet
med
motiveringen
att
PF,
i
egenskap
av
barn
till
en
gränsarbetare,
hade
rätt
till
ersättning
för
sina
skolskjutskostnader
enligt
artikel 7.2
i
förordning nr 492/2011.
12      Förvaltningsdistriktet
överklagade
domen
till
den
hänskjutande
domstolen,
Oberverwaltungsgericht
Rheinland-Pfalz
(Förvaltningsöverdomstolen
i
Rheinland-Pfalz,
Tyskland).
Den
hänskjutande
domstolen
önskar
i
detta
sammanhang
få
klarhet
i
huruvida
en
bestämmelse
som
69 § punkt 1
andra
stycket
led
1
i
skollagen
strider
mot
artikel 7.2
i
förordning nr 492/2011.
13      Den
hänskjutande
domstolen
anser
nämligen
att
sistnämnda
bestämmelse
är
tillämplig
i
det
mål som
den
har
att
avgöra.
Den
anser
att
den
ersättning
för
skolskjutskostnader
som
är
aktuell
i
det
nationella
målet
utgör
en
social
förmån
i
den
mening
som
avses
i
artikel 7.2
i
förordning nr 492/2011.
Vidare
har
den
hänskjutande
domstolen
anfört
att
enligt
domen
av
den
12 maj 1998,
Martínez
Sala
(C‑85/96,
EU:C:1998:217, punkt 25),
berörs
samtliga
förmåner
–
oavsett
om
de
är
knutna
till
ett
anställningsavtal
eller
inte
–
som
i
allmänhet
tillerkänns
arbetstagare
som
är
medborgare
i
en
medlemsstat
på
grund
av
deras
objektiva
ställning
som
arbetstagare
eller
enbart
på
grund
av
att
de
är
bosatta
i
den
medlemsstaten,
och
vars
utsträckning
till
att
även
gälla
arbetstagare
som
är
medborgare
i
andra
medlemsstater
kan
antas
underlätta
deras
rörlighet.
14      Den
hänskjutande
domstolen
vill
emellertid
få
klarhet
i
huruvida
den
nationella
åtgärd
som
är
i
fråga
i
det
nationella
målet
medför
en
indirekt
diskriminering
av
migrerande
arbetstagare,
i
den
mening
som
avses
i
artikel 7.2
i
förordning nr 492/2011.
15      Den
har
i
det
avseendet
bland
annat
anfört
att
det
i
tidigare
mål där
EU-domstolen
har
haft
att
pröva
bosättningskrav
har
varit
fråga
om
krav
som
omfattar
hela
den
berörda
medlemsstatens
territorium.
Eftersom
bosättningskravet
i
det
nu
aktuella
målet
är
begränsat
till
en
del
av
Tyskland
anser
den
hänskjutande
domstolen
att
den
nationella
åtgärden
innebär
att
det
nästan
enbart
är
barn
till
arbetstagare
som
är
bosatta
i
den
medlemsstaten
som
undantas
från
rätten
till
den
sociala
förmån
som
är
i
fråga
i
det
nationella
målet,
medan
endast
ett
begränsat
antal
barn
till
migrerande
arbetstagare
berörs.
16      För
det
fall
att
den
nationella
åtgärden
emellertid
ska
anses
vara
indirekt
diskriminerande,
önskar
den
hänskjutande
domstolen
få
klarhet
i
huruvida
åtgärden
kan
motiveras
av
ett
tvingande skäl av
allmänintresse,
i
förevarande
fall
behovet
av
att
säkerställa
en
effektiv
organisation
av
skolsystemet.
Detta
legitima
mål omfattas
av
skolplikten,
vilken
har
till
syfte
att
säkerställa
rätten
till
utbildning
enligt
artikel 26
i
den
allmänna
förklaringen
om
de
mänskliga
rättigheterna,
som
antogs
av
Förenta
nationernas
generalförsamling
den
10 december 1948,
och
enligt
artikel 14
i
Europeiska
unionens
stadga
om
de
grundläggande
rättigheterna
(nedan
kallad
stadgan).
17      Den
hänskjutande
domstolen
har
närmare
angett
att
det
finns
ett
oupplösligt
samband
mellan
organisationen
av
skolsystemet
och
territoriet,
vilket
gör
det
möjligt
att
motivera
bosättningskravet
i
den
nationella
lagstiftning
som
är
i
fråga
i
det
nationella
målet.
Den
har
i
detta
avseende
hänvisat
till
artikel 10
i
förordning nr 492/2011,
enligt
vilken
ett
krav
på
bosättning
i
den
aktuella
medlemsstaten
gäller
för
tillträde
till
denna
stats
allmänna
skolor,
såsom
EU-domstolen
konstaterade
i
domen
av
den
13 juni 2013,
Hadj
Ahmed
(C‑45/12,
EU:C:2013:390, punkt 31).
18      Den
hänskjutande
domstolen
har
vidare
angett
att
det
skulle
vara
svårt
att
upphäva
ett
sådant
bosättningskrav.
Om
det
är
fråga
om
en
elev
som
är
bosatt
i
en
annan
medlemsstat
än
den
där
elevens
skola
är
belägen,
skulle
det
nämligen
vara
svårt
att
fastställa
den
närmast
belägna
skolan
vid
beräkningen
av
ersättningen
för
skolskjutskostnaderna.
19      Mot
denna
bakgrund
beslutade
Oberverwaltungsgericht
Rheinland-Pfalz
(Förvaltningsöverdomstolen
i
Rheinland-Pfalz)
att
vilandeförklara
målet
och
att
ställa
följande
frågor
till
EU-domstolen:
”1.      Ska
artikel 7.2
i
[förordning nr 492/2011]
tolkas
på
så
sätt
att
en
bestämmelse
i
nationell
rätt,
som
innebär
att
skyldigheten
för
vissa
regionala
myndigheter
(Landkreise)
att
anordna
skolskjutsar
enbart
omfattar
personer
bosatta
i
den
delstat
(Bundesland)
som
myndigheterna
tillhör,
ska
anses
utgöra
indirekt
diskriminering,
även
om
det
på
grundval
av
de
faktiska
omständigheterna
står
klart
att
det
till
övervägande
del
är
personer
bosatta
i
resten
av
medlemsstatens
territorium
som
på
grund
av
nämnda
bosättningskrav
saknar
rätt
till
skolskjuts?
För
det
fall
att
fråga
1
ska
besvaras
jakande:
2.      Utgör
en
effektiv
organisation
av
skolsystemet
ett
tvingande
krav
av
allmänintresse
som
kan
motivera
indirekt
diskriminering?”
Den första frågan
20      Den
hänskjutande
domstolen
har
ställt
den
första
frågan
för
att
få
klarhet
i
huruvida
artikel 7.2
i
förordning nr 492/2011
ska
tolkas
på
så
sätt
att
en
nationell
lagstiftning
som
uppställer
ett
krav
på
bosättning
i
den
aktuella
tyska
delstaten
för
att
det
ska
föreligga
en
rätt
till
ersättning
för
skolskjutskostnader
från
den
delstaten
utgör
en
indirekt
diskriminerande
åtgärd.
21      Vad
beträffar
svaret
på
denna
fråga
ska
det
för
det
första
påpekas
att
alla
unionsmedborgare
–
oavsett
bosättningsort
och
nationalitet
–
som
utnyttjar
rätten
till
fri
rörlighet
för
arbetstagare
och
som
förvärvsarbetar
i
en
annan
medlemsstat
än
den
där
de
är
bosatta
omfattas
av
tillämpningsområdet
för
artikel 45
FEUF,
vilket
är
en
bestämmelse
som
förordning nr 492/2011
är
avsedd
att
förverkliga
(se,
för
ett
liknande
resonemang,
dom
av
den
21 februari 2006,
Ritter-Coulais,
C‑152/03,
EU:C:2006:123, punkt 31).
22      En
medborgare
i
en
medlemsstat
som
flyttar
till
en
annan
medlemsstat
för
att
bosätta
sig
där
samtidigt
som
han
eller
hon
behåller
sin
anställning
i
den
förstnämnda
medlemsstaten
omfattas
således
av
EUF-fördragets
bestämmelser
om
fri
rörlighet
för
arbetstagare
och
därmed
av
förordning nr 492/2011
(se,
för
ett
liknande
resonemang,
beträffande
rådets
förordning
(EEG) nr 1612/68
av
den
15 oktober 1968
om
arbetskraftens
fria
rörlighet
inom
gemenskapen
(EGT L 257,
1968, s. 2;
svensk
specialutgåva,
område 5, volym 1, s. 33),
som
upphävts
och
ersatts
av
förordning nr 492/2011,
dom
av
den
18 juli 2007,
Hartmann,
C‑212/05,
EU:C:2007:437, punkt 19).
23      Vidare
ska
det
erinras
om
att
förordning nr 492/2011
gäller
för
gränsarbetare.
Detta
framgår
av skälen 4
och
5
i
förordningen,
där
det
anges
att
alla
arbetstagare
i
medlemsstaterna
bör
tillerkännas
rätten
att
utöva
den
verksamhet
de
valt
inom
unionen
utan
diskriminering
mellan
fast
anställda,
säsongarbetare,
gränsarbetare
eller
dem
som
är
verksamma
i
serviceyrkena.
På
samma
sätt
hänvisar
artikel 7
i
förordning nr 492/2011
–
till
vilken
innehållet
i
artikel 7
i
förordning nr 1612/68
har
överförts
ordagrant
–
utan
förbehåll
till
”arbetstagare
som
är
medborgare
i
en
medlemsstat”
(dom
av
den
27 november 1997,
Meints,
C‑57/96,
EU:C:1997:564, punkt 50,
och
dom
av
den
18 juli 2007,
Geven,
C‑213/05,
EU:C:2007:438, punkt 15).
24      Härtill
kommer
att
det
följer
av
domstolens
praxis
att
en
medborgare
i
en
medlemsstat
som
har
flyttat
till
en
annan
medlemsstat
för
att
bosätta
sig
där,
samtidigt
som
han
eller
hon
behåller
sin
anställning
i
den
förstnämnda
medlemsstaten,
och
som
sedan
flytten
till
den
andra
medlemsstaten
utövar
sin
yrkesverksamhet
som
gränsarbetare
ska
anses
utgöra
en
migrerande
arbetstagare
vid
tillämpningen
av
förordning nr 492/2011
(se,
beträffande
förordning nr 1612/68,
som
upphävts
och
ersatts
av
förordning nr 492/2011,
dom
av
den
18 juli 2007,
Hartmann,
C‑212/05,
EU:C:2007:437, punkt 20).
25      Vad
beträffar
det
nu
aktuella
fallet
kan
det
konstateras
att
det
nationella
målet
rör
en
tysk
medborgare
som
arbetar
i
Tyskland
men
är
bosatt
i
Frankrike.
Anknytningen
till
unionsrätten
består
följaktligen
i
att
den
aktuella
arbetstagaren
är
bosatt
i
en
annan
medlemsstat
än
den
där
hon
är
medborgare.
Eftersom
nämnda
arbetstagare
har
utövat
sin
rätt
till
fri
rörlighet,
har
hon
således
rätt
att
gentemot
den
medlemsstat
där
hon
är
medborgare
åberopa
förordning nr 492/2011,
som
syftar
till
att
genomföra
fri
rörlighet
för
arbetstagare
inom
unionen,
särskilt
artikel 7.2
i
den
förordningen.
26      För
det
andra
ska
det
påpekas
att
en
migrerande
arbetstagares
familjemedlemmar
indirekt
åtnjuter
den
rätt
till
likabehandling
som
arbetstagaren
tillerkänns
genom
artikel 7.2
i
förordning nr 492/2011
(se,
beträffande
artikel 7.2
i
förordning nr 1612/68,
sedermera
artikel 7.2
i
förordning nr 492/2011,
dom
av
den
20 juni 2013,
Giersch
m.fl.,
C‑20/12,
EU:C:2013:411, punkt 40).
27      Begreppet
social
förmån
i
artikel 7.2
i
förordningen
omfattar
samtliga
förmåner
–
oavsett
om
de
är
knutna
till
ett
anställningsavtal
eller
inte
–
som
i
allmänhet
tillerkänns
arbetstagare
som
är
medborgare
i
en
medlemsstat
enbart
på
grund
av
att
de
är
bosatta
i
den
medlemsstaten
och
vars
utsträckning
till
att
även
gälla
arbetstagare
som
är
medborgare
i
andra
medlemsstater
kan
antas
underlätta
deras
rörlighet
(se,
bland
annat,
dom
av
den
12 maj 1998,
Martínez
Sala,
C‑85/96,
EU:C:1998:217, punkt 25,
och
dom
av
den
20 juni 2013,
Giersch
m.fl.,
C‑20/12,
EU:C:2013:411, punkt 38).
28      Härav
följer
att
skolskjuts
för
en
familjemedlem
utgör
en
social
förmån
i
den
mening
som
avses
i
denna
bestämmelse.
29      För
det
tredje
ska
det
erinras
om
att
artikel 7.2
i
förordning nr 492/2011
utgör
ett
särskilt
uttryck
–
på
det
specifika
området
för
beviljande
av
sociala
förmåner
–
för
principen
om
likabehandling
i
artikel 45
FEUF
och
ska
tolkas
på
samma
sätt
som
den
bestämmelsen
(se
dom
av
den
10 oktober 2019,
Krah,
C‑703/17,
EU:C:2019:850, punkt 21;
se
även,
beträffande
artikel 7.2
i
förordning nr 1612/68,
sedermera
artikel 7.2
i
förordning nr 492/2011,
dom
av
den
20 juni 2013,
Giersch
m.fl.,
C‑20/12,
EU:C:2013:411, punkt 35).
30      Principen
om
likabehandling
i
artikel 45
FEUF
innebär
inte
endast
ett
förbud
mot
öppen
diskriminering
på
grund
av
nationalitet
utan
också
varje
form
av
dold
diskriminering
som,
med
tillämpning
av
andra
särskiljningskriterier,
i
praktiken
leder
till
samma
resultat
(se
dom
av
den
10 oktober 2019,
Krah,
C‑703/17,
EU:C:2019:850, punkt 23;
se
även,
beträffande
artikel 7.2
i
förordning nr 1612/68,
sedermera
artikel 7.2
i
förordning nr 492/2011,
dom
av
den
20 juni 2013,
Giersch
m.fl.,
C‑20/12,
EU:C:2013:411, punkt 41
och
där
angiven
rättspraxis).
31      Domstolen
har
således
slagit
fast
att
ett
krav
på
bosättning
inom
det
nationella
territoriet
som
uppställs
i
nationell
lagstiftning
för
att
erhålla
vårdnadsbidrag
utgör
indirekt
diskriminering,
eftersom
ett
sådant
krav
till
sin
natur
innebär
en
risk
för
att
migrerande
arbetstagare
påverkas
i
högre
grad
än
landets
egna
arbetstagare
och
följaktligen
riskerar
att
särskilt
missgynna
migrerande
arbetstagare
(se,
beträffande
förordning nr 1612/68,
som
upphävts
och
ersatts
av
förordning nr 492/2011,
dom
av
den
18 juli 2007,
Hartmann,
C‑212/05,
EU:C:2007:437, punkterna 28–31).
32      Härav
följer
att
den
nu
aktuella
nationella
åtgärden,
som
uppställer
bosättning
i
den
aktuella
delstaten
i
Tyskland
som
krav
för
rätt
till
ersättning
för
skolskjutskostnader,
till
sin
natur
innebär
en
risk
för
att
gränsarbetare
som
är
bosatta
i
en
annan
medlemsstat
särskilt
missgynnas.
Åtgärden
utgör
således
indirekt
diskriminering,
som
är
förbjuden
enligt
artikel 7.2
i
förordning nr 492/2011.
33      Den
omständigheten
att
även
tyska
arbetstagare,
som
är
bosatta
i
andra
delstater
i
Tyskland,
drabbas
av
åtgärden
föranleder
ingen
annan
bedömning.
34      När
det
väl
har
fastställts
att
den
nationella
lagstiftningen
till
sin
natur
riskerar
att
påverka
gränsarbetare
i
högre
grad
än
landets
egna
arbetstagare,
saknar
det
nämligen
betydelse
för
bedömningen
att
det
är
fråga
om
indirekt
diskriminering
att
den
nationella
åtgärden
i
förekommande
fall
påverkar
både
inhemska
medborgare
som
inte
uppfyller
det
aktuella
bosättningskravet
och
gränsarbetare.
För
att
en
åtgärd
ska
anses
vara
indirekt
diskriminerande
krävs
det
nämligen
inte
att
den
medför
att
samtliga
inhemska
medborgare
gynnas
eller
att
endast
gränsarbetare
men
inte
inhemska
medborgare
missgynnas
(se,
för
ett
liknande
resonemang,
dom
av
den
13 mars 2019,
Gemeinsamer
Betriebsrat
EurothermenResort
Bad
Schallerbach,
C‑437/17,
EU:C:2019:193, punkterna 31
och
32;
se
även,
beträffande
förordning nr 1612/68,
som
upphävts
och
ersatts
av
förordning nr 492/2011,
dom
av
den
20 juni 2013,
Giersch
m.fl.,
C‑20/12,
EU:C:2013:411, punkt 45).
35      Det
kan
vidare
konstateras
att
den
diskriminering
som
är
i
fråga
i
det
nationella
målet
grundar
sig
på
ett
krav
på
bosättning
i
en
del
av
en
medlemsstat
och
inte
på
ett
krav
på
medborgarskap
i
den
medlemsstaten.
Härav
följer
att
det
för
bedömningen
av
huruvida
det
föreligger
en
sådan
diskriminering
som
beskrivs
i punkterna 30
och
31
ovan
saknar
betydelse
att
även
inhemska
arbetstagare
som
är
bosatta
i
en
annan
delstat
i
Tyskland
diskrimineras
genom
detta
bosättningskrav.
Situationen
för
nyss
nämnda
arbetstagare
omfattas
i
förekommande
fall
av
begreppet
omvänd
diskriminering
och
beaktas
inte
i
unionsrätten
(se,
för
ett
liknande
resonemang,
beslut
av
den
19 juni 2008,
Kurt,
C‑104/08,
ej
publicerat,
EU:C:2008:357, punkterna 22
och
23).
36      En
nationell
åtgärd
av
nu
aktuellt
slag
utgör
under
alla
omständigheter
ett
hinder
för
den
fria
rörligheten
för
arbetstagare
som
är
förbjudet
enligt
artikel 7.2
i
förordning nr 492/2011,
eftersom
den,
även
om
den
tillämpas
utan
åtskillnad,
kan
hindra
eller
avskräcka
en
medborgare
i
en
medlemsstat
från
att
lämna
sin
ursprungsstat
för
att
utöva
sin
rätt
till
fri
rörlighet
(se,
för
ett
liknande
resonemang,
dom
av
den
15 december 1995,
Bosman,
C‑415/93,
EU:C:1995:463, punkt 96).
37      Mot
bakgrund
av
det
ovan
anförda
ska
den
första
frågan
besvaras
enligt
följande.
Artikel 7.2
i
förordning nr 492/2011
ska
tolkas
på
så
sätt
att
en
nationell
lagstiftning
som
uppställer
ett
krav
på
bosättning
i
den
aktuella
tyska
delstaten
för
att
det
ska
föreligga
en
rätt
till
ersättning
för
skolskjutskostnader
från
den
delstaten
utgör
en
indirekt
diskriminerande
åtgärd,
eftersom
den
till
sin
natur
riskerar
att
påverka
gränsarbetare
i
högre
grad
än
landets
egna
arbetstagare.
Den andra frågan
38      Den
hänskjutande
domstolen
har
ställt
den
andra
frågan
för
att
få
klarhet
i
huruvida
artikel 7.2
i
förordning nr 492/2011
ska
tolkas
på
så
sätt
att
behovet
av
att
säkerställa
en
effektiv
organisation
av
skolsystemet
utgör
ett
tvingande skäl av
allmänintresse
som
kan
motivera
en
nationell
åtgärd
som
utgör
indirekt
diskriminering.
39      Det
ska
erinras
om
att
indirekt
diskriminering
i
princip
är
förbjuden,
såvida
det
inte
finns
sakliga skäl för
den.
Sakliga skäl föreligger
om
särbehandlingen
är
ägnad
att
säkerställa
att
ett
legitimt
mål uppnås
och
att
den
inte
går
utöver
vad
som
är
nödvändigt
för
att
uppnå
detta
mål (dom
av
den
20 juni 2013,
Giersch
m.fl.,
C‑20/12,
EU:C:2013:411, punkt 46,
och
dom
av
den
10 juli 2019,
Aubriet,
C‑410/18,
EU:C:2019:582, punkt 29).
40      I
detta
avseende
har
domstolen
slagit
fast
att
en
åtgärd
som
vidtas
av
en
medlemsstat
för
att
säkerställa
en
hög
utbildningsnivå
hos
den
i
landet
bosatta
befolkningen
är
ett
legitimt
mål som
kan
utgöra
ett skäl för
indirekt
diskriminering,
och
att
främjandet
av
högre
studier
är
ett
mål av
allmänintresse
som
erkänns
på
unionsnivå
(se,
dom
av
den
20 juni 2013,
Giersch
m.fl.,
C‑20/12,
EU:C:2013:411, punkt 53
och
dom
av
den
10 juli 2019,
Aubriet,
C‑410/18,
EU:C:2019:582, punkt 31).
41      Härav
följer
att
det
mål som
den
hänskjutande
domstolen
har
hänvisat
till
i
förevarande
fall,
det
vill
säga
en
effektiv
organisation
av
skolsystemet,
såtillvida
den
är
förknippad
med
den
rätt
till
utbildning
som
garanteras
i
artikel 14
i
stadgan,
kan
utgöra
ett
legitimt
mål i
den
mening
som
avses
i
den
rättspraxis
som
det
erinrats
om
i punkt 39
ovan.
42      Det
kan
emellertid
konstateras
att
de
nationella
bestämmelser
som
är
i
fråga
i
det
nationella
målet
visserligen
förekommer
i
en
lag
om
organisationen
av
skolsystemet
i
delstaten
Rheinland-Pfalz,
men
de
avser
uteslutande
organisationen
av
skolskjuts
i
denna
delstat.
Den
omständigheten
att
det
i
69 §
skollagen
föreskrivs
att
om
en
elev
går
på
en
skola
utanför
Rheinland-Pfalz
ska
förvaltningsdistriktet
eller
staden
inom
vars
område
eleven
är
bosatt
ersätta
transportkostnaderna,
visar
i
sig
att
det
inte
föreligger
ett
exklusivt
samband
mellan
organisationen
av
skolskjuts
på
delstatsnivå
och
organisationen
av
skolsystemet
inom
denna
delstat.
43      Kommissionen
har
således
med
rätta
påpekat
att
de
nationella
bestämmelser
som
är
i
fråga
i
det
nationella
målet
inte
uppvisar
ett
tillräckligt
nära
samband
med
organisationen
av
skolsystemet
för
att
dessa
bestämmelser
ska
anses
eftersträva
ett
sådant
legitimt
mål.
44      Under
alla
omständigheter
kan
det
bosättningskrav
som
åberopats
gentemot
parterna
i
det
nationella
målet
inte
anses
oundgängligt
för
att
planera
och
organisera
skolskjutsen,
eftersom
andra
åtgärder
skulle
kunna
komma
i
fråga,
vilket
även
den
hänskjutande
domstolen
har
påpekat.
Vad
särskilt
gäller
beräkningen
av
de
kostnader
för
skolskjuts
som
ska
ersättas
skulle
”den
plats
där
fågelvägen
mellan
den
faktiska
bostaden
och
den
närmaste
skolan
korsar
gränsen”
kunna
anses
utgöra
elevens
hemvist.
45      Det
ska
härvidlag
framhållas
att
den
omständigheten
att
det
skulle
vara
svårt
för
de
nationella
myndigheterna
att
genomföra
sådana
alternativa
åtgärder,
såsom
den
hänskjutande
domstolen
har
uppgett,
inte
i
sig
kan
rättfärdiga
ett
åsidosättande
av
en
grundläggande
frihet
som
garanteras
i
EUF-fördraget
(se,
för
ett
liknande
resonemang,
dom
av
den
26 maj 2016,
Kohll
och
Kohll-Schlesser,
C‑300/15,
EU:C:2016:361, punkt 59),
och
därför
inte
kan
motivera
ett
hinder
med
avseende
på
artikel 7.2
i
förordning nr 492/2011.
46      Mot
bakgrund
av
ovanstående
överväganden
ska
den
andra
frågan
besvaras
enligt
följande.
Artikel 7.2
i
förordning nr 492/2011
ska
tolkas
på
så
sätt
att
praktiska
svårigheter
avseende
en
effektiv
organisation
av
skolskjuts
inom
en
delstat
inte
utgör
ett
tvingande skäl av
allmänintresse
som
kan
motivera
en
nationell
åtgärd
som
utgör
indirekt
diskriminering.
Rättegångskostnader
47      Eftersom
förfarandet
i
förhållande
till
parterna
i
det
nationella
målet
utgör
ett
led
i
beredningen
av
samma
mål,
ankommer
det
på
den
hänskjutande
domstolen
att
besluta
om
rättegångskostnaderna.
De
kostnader
för
att
avge
yttrande
till
domstolen
som
andra
än
nämnda
parter
har
haft
är
inte
ersättningsgilla.
Mot
denna
bakgrund
beslutar
domstolen
(nionde
avdelningen)
följande:
1)      Artikel 7.2 i Europaparlamentets och rådets förordning (EU) nr 492/2011 av den 5 april 2011 om arbetskraftens fria rörlighet inom unionen ska tolkas på så sätt att en nationell lagstiftning som uppställer ett krav på bosättning i den aktuella tyska delstaten för att det ska föreligga en rätt till ersättning för skolskjutskostnader från den delstaten utgör en indirekt diskriminerande åtgärd, eftersom den till sin natur riskerar att påverka gränsarbetare i högre grad än landets egna arbetstagare.
2)      Artikel 7.2 i förordning nr 492/2011 ska tolkas på så sätt att praktiska svårigheter avseende en effektiv organisation av skolskjuts inom en delstat inte utgör ett tvingande skäl av allmänintresse som kan motivera en nationell åtgärd som utgör indirekt diskriminering.
Underskrifter
*      Rättegångsspråk:
tyska.