62022CJ0663_RES
Mål C‑663/22
Expedia Inc.
mot
Autorità per le Garanzie nelle Comunicazioni
(begäran om förhandsavgörandefrån Tribunale Amministrativo Regionale per il Lazio)
Domstolens dom (andra avdelningen) av den 30 maj 2024
”Begäran om förhandsavgörande – Förordning (EU) nr 2019/1150 – Artiklarna 1, 15, 16 och 18 – Mål – Tillämpning – Övervakning – Översyn – Åtgärder som vidtagits av en medlemsstat – Skyldighet att lämna upplysningar om den ekonomiska situationen för en leverantör av onlinebaserade förmedlingstjänster”
Tillnärmning av lagstiftning – Elektronisk handel – Förordning 2019/1150 – Onlinebaserade förmedlingstjänster – Åtgärder som vidtagits av en medlemsstat – Skyldighet för leverantörer av sådana tjänster att, vid äventyr av påföljder, tillhandahålla upplysningar om sin ekonomiska situation – Med motiveringen att förordningen ska efterlevas på ett adekvat och ändamålsenligt sätt – Föreligger inte
(Europaparlamentets och rådets förordning 2019/1150, skälen 7, 46 och 51 samt artiklarna 1.5, 15, 16 och 18)
(se punkterna 41–44, 47 och 52–58 samt domslutet)
Resumé
Efter en begäran om förhandsavgörande från Tribunale amministrativo regionale per il Lazio (Regionala förvaltningsdomstolen i Lazio, Italien), tolkar EU-domstolen förordning 2019/1150 (
1
) för första gången genom att precisera det utrymme för skönsmässig bedömning som medlemsstaterna har när de vidtar nationella åtgärder för att säkerställa att förordningen (
2
) efterlevs på ett adekvat och ändamålsenligt sätt.
Expedia Inc., ett bolag med säte i Seattle (Förenta staterna), driver it-plattformar som gör det möjligt att tillhandahålla tjänster för bokning av logi och resor online. Expedia är i egenskap av leverantör av onlinebaserade förmedlingstjänster skyldig att till Autorità per le Garanzie nelle Comunicazioni (Tillsynsmyndigheten för kommunikation, Italien) (nedan kallad AGCOM), skicka in handlingen ”Informativa economica di sistema” (ekonomisk systemrapport), (
3
) i vilken upplysningar om bolagets ekonomiska situation ska lämnas. Underlåtenhet att skicka in rapporten till AGCOM eller lämnandet av felaktiga uppgifter bestraffas med påföljder.
Den hänskjutande domstolen hyste tvivel om huruvida en sådan skyldighet var förenlig med unionsrätten och beslutade därför att fråga EU-domstolen huruvida förordning 2019/1150 ska tolkas så, att den motiverar att en medlemsstat vidtar åtgärder enligt vilka leverantörer av onlinebaserade förmedlingstjänster, för att kunna tillhandahålla sina tjänster i den medlemsstaten, är skyldiga att, vid äventyr av påföljder, till en myndighet i den medlemsstaten regelbundet skicka in en handling om sin ekonomiska situation, i vilken flera detaljerade upplysningar, i synnerhet om leverantörernas intäkter, ska anges.
Domstolens bedömning
Domstolen erinrar inledningsvis om att eftersom det kan vara nödvändigt för att kunna genomföra vissa förordningsbestämmelser, får medlemsstaterna, på vissa villkor, anta tillämpningsåtgärder för sådana bestämmelser.
I förevarande fall ska domstolen fastställa det mål som eftersträvas med förordning 2019/1150 och vilka bestämmelser i förordningen som tilldelar medlemsstaterna en roll vid tillämpningen av förordningen.
För det första påpekar domstolen att förordning 2019/1150 (
4
) ålägger de berörda tjänsteleverantörerna specifika skyldigheter avseende transparens och att de villkor som tillämpas på företagsanvändare av onlinebaserade förmedlingstjänster (
5
) är rättvisa och föreskriver bestämmelser om tvistlösning utanför domstol och i domstol mellan sådana leverantörer och nämnda företagsanvändare. Den information som medlemsstaterna således kan vara skyldiga att lämna till Europeiska kommissionen i enlighet med artiklarna 16 och 18 i förordning 2019/1150 ska vara relevant för att kommissionen ska kunna övervaka förändringar i förhållandena mellan bland annat leverantörer av onlinebaserade förmedlingstjänster och nämnda företagsanvändare eller utarbeta rapporter om utvärderingen av den förordningen.
Eftersom förordning 2019/1150 har till syfte att säkerställa rättvisa, förutsebara, hållbara och förtroendeskapande affärsvillkor online på den inre marknaden, där företagsanvändare av onlinebaserade förmedlingstjänster erbjuds ändamålsenlig transparens, rättvisa villkor och effektiva möjligheter till prövning, kan den information som de nationella myndigheterna samlar in endast anses vara ”relevant”, i den mening som avses i artiklarna 16 och 18 i förordningen, om den har ett tillräckligt direkt samband med det syftet. En medlemsstat får däremot inte, med tillämpning av förordning 2019/1150, samla in godtyckligt vald information med motiveringen att den senare skulle kunna begäras av kommissionen inom ramen för dess uppdrag att övervaka och överse förordningen, eftersom förordningen inte ålägger medlemsstaterna att på eget initiativ samla in sådan information.
För det andra, när en medlemsstat ger en administrativ myndighet i uppdrag att i enlighet med artikel 15 i förordning 2019/1150 kontrollera att förordningen efterlevs, är den information som denna myndighet får samla in inom ramen för utförandet av uppdraget endast ägnad att uppnå syftet med förordningen om den har ett tillräckligt direkt samband med det syftet. Detta är inte fallet vad gäller upplysningarna om den ekonomiska situationen för leverantörer av onlinebaserade förmedlingstjänster och syftet med förordning 2019/1150. De upplysningar som erfordras av leverantörer av sådana tjänster med stöd av förordning 2019/1150 ska nämligen avse villkoren för den tjänst som tillhandahålls, bland annat för att göra det möjligt för de behöriga myndigheterna att få kännedom om och bedöma huruvida de avtalsvillkor som leverantörerna har fastställt för företagsanvändare av onlinebaserade förmedlingstjänster inom unionen är rättvisa. Sambandet mellan, å ena sidan, den ekonomiska situationen för en leverantör av sådana tjänster och, å andra sidan, det sätt på vilket dessa tjänster tillhandahålls sådana företagsanvändare, om det antas att det finns ett sådant samband, kan således endast vara indirekt.
Domstolen anser följaktligen att förordning 2019/1150 inte motiverar att en medlemsstat för att uppnå att förordningen efterlevs på ett adekvat och ändamålsenligt sätt vidtar åtgärder enligt vilka leverantörer av onlinebaserade förmedlingstjänster, för att kunna tillhandahålla sina tjänster i den medlemsstaten, är skyldiga att, vid äventyr av påföljder, till en myndighet i den medlemsstaten regelbundet skicka in en handling om sin ekonomiska situation, i vilken flera detaljerade upplysningar, i synnerhet om leverantörernas intäkter, ska anges.
(
1
)	Europaparlamentets och rådets förordning (EU) 2019/1150 av den 20 juni 2019 om främjande av rättvisa villkor och transparens för företagsanvändare av onlinebaserade förmedlingstjänster (EUT L 186, 2019, s. 57)
(
2
)	Det bör noteras att de domar som meddelades samma dag i de förenade målen C‑662/22 och C‑667/22, Airbnb Ireland och Amazon Services Europe, och de förenade målen C‑664/22 och C‑666/22, Google Ireland och Eg Vacation Rentals Ireland, samt i mål C‑665/22, Amazon Services Europe, vilka bland annat avser tolkningen av förordning 2019/1150, avser en frågeställning som liknar den som är aktuell i förevarande mål. De andra domarna fokuserar emellertid på tolkningen av Europaparlamentets och rådets direktiv 2000/31/EG av den 8 juni 2000 om vissa rättsliga aspekter på informationssamhällets tjänster, särskilt elektronisk handel, på den inre marknaden (”Direktiv om elektronisk handel”) (EGT L 178, 2000, s. 1), och förhållandet mellan det direktivet och förordningen.
(
3
)	Till följd av de ändringar i lagstiftningen som gjorts av de italienska myndigheterna och i synnerhet AGCOM:s antagande av delibera n. 161/21/CONS - Modifiche alla delibera n. 397/13 del 25 giugno 2013 ”Informativa Economica di Sistema” (beslut nr 161/21/CONS om ändringar av beslut nr 397/13 av den 25 juni 2013”Ekonomisk systemrapport”).
(
4
)	Se skälen 7 och 51 samt artikel 1.1 i förordning 2019/1150.
(
5
)	Se artikel 2.1 i förordning 2019/1150.