62018CC0798
FÖRSLAG TILL AVGÖRANDE AV GENERALADVOKATEN
HENRIK SAUGMANDSGAARD ØE
föredraget den 29 oktober 2020 (
1
)
Mål C‑798/18 och C‑799/18
Federazione nazionale delle imprese elettrotecniche ed elettroniche (Anie) m.fl. (C‑798/18),
Athesia Energy Srl m.fl. (C‑799/18)
mot
Ministero dello Sviluppo Economico,
Gestore dei servizi energetici (GSE) SpA,
ytterligare deltagare i rättegången:
Elettricità Futura – Unione delle Imprese Elettriche italiane,
Confederazione Generale dell’Agricoltura Italiana -– Confagricoltura
(begäran om förhandsavgörande av Tribunale amministrativo regionale per il Lazio (Regionala förvaltningsdomstolen i Lazio, Italien)
”Begäran om förhandsavgörande – Miljö – Direktiv 2009/28/EG – Främjande av användningen av energi från förnybara energikällor – Produktion av el från solcellsanläggningar – Stödordning – Ändring av stimulansåtgärder som redan beviljats men som ännu inte har förfallit till betalning – Artiklarna 16 och 17 i Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna – Näringsfriheten – Rätt till egendom – Begreppet ’personlig egendom’ – Berättigade förväntningar – Energistadgefördraget – Artikel 10”
I. Inledning
1.
År 2014 sökte den italienska lagstiftningen, med anledning av framväxten av solcellsenergi, att minska de stimulanstaxor som beviljats operatörerna inom denna sektor på dess territorium.
2.
Förevarande begäran om förhandsavgörande, som ingavs den 17 december 2018 av Tribunale ammistrativo regionale per il Lazio (Regionala förvaltningsdomstolen i Lazio, Italien), rör denna reforms förenlighet med unionsrätten och, i synnerhet, de eventuella begränsningar som följer av artiklarna 16 och 17 i Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna (nedan kallad stadgan), avseende näringsfrihet respektive rätt till egendom.
3.
Dessa begäranden om förhandsavgörande har ingetts inom ramen för tvister mellan å ena sidan ett stort antal operatörer av solcellsanläggningar i Italien och Federazione Nazionale delle Imprese Elettrotecniche ed Elettroniche (nedan kallad Anie), (
2
) och å den andra Ministero dello Sviluppo economico (ministeriet för ekonomisk utveckling, Italien) och Gestore dei servizi energetici (GSE) SpA (nedan kallat GSE), ett aktiebolag vars hela aktiekapital innehas av Ministero dell’Economia e delle Finanze (ekonomi- och finansministeriet, Italien).
4.
Vad som utmärker dessa mål är att GSE med dessa operatörer har ingått avtal som föreskriver betalning av stimulansåtgärder under 20 år, inom ramen för ett stödprogram som har till syfte att med italiensk rätt införliva de efter varandra följande europeiska direktiven avseende främjande av användningen av energi från förnybara energikällor. (
3
)
5.
Den av den italienska lagstiftaren genomförda reformen infördes i denna särskilda lagstiftning, i syfte att till nackdel för dessa operatörer ändra de stimulansåtgärder som planerats men ännu inte förfallit till betalning enligt dessa avtal.
6.
I enlighet med domstolens begäran kommer detta förslag till avgörande att fokusera på tolkningen av artiklarna 16 och 17 i stadgan, samt på artikel 10 i energistadgefördraget, (
4
) jämförd med artikel 216.2 FEUF. (
5
)
7.
Efter min redogörelse kommer jag att föreslå att domstolen ska slå fast att artiklarna 16 och 17 i stadgan inte utgör hinder för en sådan reform som den som den italienska lagstiftaren har genomfört. Jag kommer vidare att ange skälen till varför jag anser att artikel 10 i energistadgan, jämförd med artikel 216.2 FEUF inte är tillämplig i förevarande mål.
II. Tillämpliga bestämmelser
A. Internationell rätt
8.
I artikel 10.1 i energistadgan, som har rubriken ”Främjande, skydd och behandling av investeringar” föreskrivs följande:
”1.   Alla fördragsslutande parter ska i enlighet med bestämmelserna i detta fördrag främja och skapa stabila, rättvisa, förmånliga och klara villkor för andra avtalsslutande parters investerare för investeringar inom deras områden. Sådana villkor ska innefatta en förpliktelse att alltid ge investeringar som görs av investerare från andra fördragsslutande stater en skälig och rättvis behandling. Sådana investeringar ska också åtnjuta största möjliga skydd och säkerhet och ingen fördragsslutande part ska på något sätt genom oskäliga och diskriminerande åtgärder hindra deras drift, underhåll, användning, utnyttjande eller avyttring …”
B. Unionsrätt
9.
Skäl 25 i direktiv 2009/28 har följande lydelse:
”Medlemsstaterna har olika potential när det gäller energi från förnybara energikällor och använder på nationell nivå olika system för att stödja sådan energi… För att de nationella stödsystemen ska fungera korrekt är det synnerligen viktigt att medlemsstaterna kan kontrollera effekten av och kostnaderna för sina nationella stödsystem i förhållande till sin egen potential. Ett viktigt sätt att uppnå målet för detta direktiv är att garantera korrekt fungerande nationella stödsystem så som i enlighet med direktiv 2001/77/EG, för att upprätthålla investerarnas förtroende och ge medlemsstaterna möjlighet att utforma effektiva nationella åtgärder för att uppnå målen …”
10.
Artikel 3 i detta direktiv, som har rubriken ”Bindande nationella övergripande mål och åtgärder för användningen av energi från förnybara energikällor”, har följande lydelse:
”1.   Medlemsstaterna ska se till att deras andel energi från förnybara energikällor av den slutliga energianvändningen (brutto) år 2020 … minst motsvarar deras nationella övergripande mål för andelen energi från förnybara energikällor under det året, i enlighet med vad som anges i tredje kolumnen i tabellen i bilaga I del A …
…
3.   För att uppnå de mål som fastställs i punkterna 1 och 2 i denna artikel får medlemsstaterna bland annat tillämpa följande åtgärder:
a)
Stödsystem.
…”
C. Italiensk rätt
11.
Artikel 26 i lagdekret nr 91/2014 (
6
) har följande lydelse:
”1.   För att optimera hanteringen av tidsperioderna för insamling samt beviljande av bidrag och främja en ökad hållbarhet i politiken för stöd till förnybara energikällor, ska stimulansåtgärder för el som produceras av solcellsanläggningar … betalas enligt bestämmelserna i denna artikel.
2.   Från och med andra halvåret 2014 ska [GSE] bevilja de stimulansåtgärder som föreskrivs i punkt 1, vilka avser 90 procent av den uppskattade genomsnittliga årliga produktionskapaciteten i varje anläggning under produktionskalenderåret och ska göra avräkningen i förhållande till den faktiska produktionen senast den 30 juni året därpå. Metoderna ska fastställas av GSE inom femton dagar från publiceringen av detta lagdekret och godkännas genom dekret av ministeriet för ekonomisk utveckling.
3.   Från och med den 1 januari 2015 omräknas stimulanstaxan för energi som produceras av anläggningar som har en nominell effekt över 200 kW på grundval av något av följande alternativ – som väljs av näringsidkaren – som ska meddelas GSE senast den 30 november 2014:
a)
Taxan beviljas för en period på 24 år, som räknas från det datum då anläggningarna tas i drift och omräknas enligt den procentsats för taxesänkning som anges i tabellen i bilaga 2 till detta dekret.
b)
Taxan beviljas fortfarande för en period på 20 år men omräknas på så sätt att bidraget under en första period är lägre än det nuvarande bidrag och höjs i motsvarande grad under en andra period. Procentsatserna för omräkning fastställs genom dekret från ministern för ekonomisk utveckling, efter yttrande från den italienska el-, gas- och vattenmyndigheten, som ska utfärdas senast den 1 oktober 2014, på så sätt att det – i det fall samtliga näringsidkare som är berättigade därtill väljer detta alternativ – uppnås en besparing på minst 600 miljoner euro per år under perioden 2015–2019 jämfört med bidraget enligt nuvarande taxor.
c)
Taxan beviljas fortfarande för en period på 20 år men sänks med en procentandel av det vid tidpunkten för ikraftträdande av detta dekret beviljade bidraget för den återstående delen av bidragsperioden enligt följande:
1)
6 procent för anläggningar som har en nominell effekt över 200 kW och upp till en nominell effekt på 500 kW,
2)
7 procent för anläggningar som har en nominell effekt över 500 kW och upp till en nominell effekt på 900 W,
3)
8 procent för anläggningar som har en nominell effekt över 900 kW.
Om näringsidkaren inte meddelar GSE sitt val tillämpas alternativ c.
…”
III. Målet vid den nationella domstolen, tolkningsfrågorna och förfarandet vid EU-domstolen
12.
GSE har, inom ramen för det italienska systemet för stöd till produktion av energi från förnybara energikällor (som genomfördes genom lagstiftningsdekreten nr 387/2003 (
7
) och nr 28/2011 (
8
)), med operatörer av solcellsanläggningar med en nominell effekt över 200 kW slutit privaträttsliga avtal, som fastställts på grundval av ett standardavtal som fastställts av den italienska el- och gasmyndigheten. (
9
) Dessa avtal, som var avsedda att tillämpas under 20 år, föreskrev ett regelbundet beviljande av stimulansåtgärder för dessa operatörer.
13.
Mot denna bakgrund infördes, år 2014, en reform avsedd att ändra de belopp som var beviljade, men som ännu inte förfallit till betalning, enligt dessa avtal. Denna reform, som skrivits in i artikel 26.2 och 26.3 i lagdekret nr 91/2014, omfattade två delar. (
10
)
14.
För det första hade artikel 26.2 i detta dekret, från det andra halvåret 2014, till syfte att dessa taxor skulle beviljas i form av månatliga betalningar, på 90 procent av den uppskattade genomsnittliga årliga produktionskapaciteten i varje anläggning under produktionskalenderåret. Avräkningen i förhållande till den faktiska produktionen skulle från denna tidpunkt göras först vid ett senare datum (nämligen senast den 30 juni året därpå), för eventuella korrigeringar.
15.
För det andra ålade artikel 26.3 i detta dekret operatörerna att övergå till ett annat taxesystem, organiserat i form av tre alternativ som alla var till nackdel för dessa operatörer, med verkan från den 1 januari 2015, det vill säga före utgången av de avtal som ingåtts med GSE.
16.
Mot denna bakgrund har sökandena i det nationella målet yrkat att den hänskjutande domstolen ska ogiltigförklara ministerdekreten av den 16 och 17 oktober 2014, som genomför artikel 26.2 och 26.3 i lagdekret nr 91/2014. (
11
)
17.
Den hänskjutande domstolen har angett att den till Corte costituzionale (Konstitutionsdomstolen, Italien) har ställt frågan om huruvida artikel 26.3 i detta dekret är förenlig med grundlagen. Den domstolen angav, i ett avgörande av den 24 januari 2017, (
12
) att denna bestämmelse inte stred mot den italienska grundlagen.
18.
Den hänskjutande domstolen anser emellertid att Corte costituzionale (Konstitutionsdomstolen), i sitt avgörande, inte avgjorde vissa frågor av relevans för lösningen av de mål som är anhängiga vid denna. Närmare bestämt behövs ett klargörande, mot bakgrund av unionsrätten, av huruvida den nationella lagstiftaren får ingripa för att sänka de stimulansbelopp som har beviljats inom ramen för en stödordning som har till syfte att främja användning av energi från förnybara energikällor, när beviljandet av dessa incitament redan har föreskrivits i avtal som slutits med mottagarna.
19.
Den hänskjutande domstolen undrar, bland annat, om artikel 26.2 och 26.3 i lagdekret nr 91/2014 strider mot artiklarna 16 och 17 i stadgan, på grund av att den medför ett ingripande i mottagarnas rätt att organisera och styra sin näringsverksamhet på grundval av dessa avtal. Av samma skäl hyser den hänskjutande domstolen tvivel beträffande huruvida denna bestämmelse är förenlig med energistadgefördraget, i vilket artikel 10.1, har den hänskjutande domstolen erinrat om, föreskriver att alla fördragsslutande parter ”ska … främja och skapa stabila, rättvisa, förmånliga och klara villkor … för investeringar”.
20.
Mot denna bakgrund har Tribunale ammistrativo regionale per il Lazio (Regionala förvaltningsdomstolen i Lazio) beslutat att förklara målen vilande och till domstolen, i vart och ett av de förenade målen, ställa följande tolkningsfråga:
”Utgör unionsrätten hinder för att tillämpa ett nationellt regelverk såsom det som följer av artikel 26.2 och 26.3 i lagdekret [nr 91/2014], som avsevärt sänker eller skjuter upp utbetalningen av bidrag som redan har beviljats enligt lag och fastställts på grundval av specifika avtal som har ingåtts mellan producenter av el från solcellsanläggningar och [GSE], som är det offentliga bolag som har till uppgift att fylla denna funktion?
Är nämnda nationella regelverk i synnerhet förenligt med de allmänna unionsrättsliga principerna om skydd för berättigade förväntningar, rättssäkerhet, lojalt samarbete och ändamålsenlig verkan, med artiklarna 16 och 17 i [stadgan], med direktiv [2009/28] och de däri fastställda reglerna för stödsystem samt med artikel 216.2 FEUF, i synnerhet mot bakgrund av energistadgefördraget?”
21.
Sökandena i de nationella målen, intervenienterna i förevarande mål, det vill säga Elettricità Futura – Unione delle Imprese Elettriche italiane, Confederazione Generale dell’Agricoltura Italiana – Confagricoltura, den italienska, den tjeckiska, den tyska, den grekiska och den spanska regeringen samt Europeiska kommissionen har inkommit med skriftliga yttranden till domstolen.
22.
Domstolens ordförande beslutade den 5 februari 2019 att förena de förevarande målen vad gäller det skriftliga förfarandet samt domen.
23.
Parterna besvarade skriftligen frågor från domstolen.
IV. Rättslig bedömning
24.
Domstolen har i respektive begäran om förhandsavgörande ombetts att fastställa huruvida unionsrätten utgör hinder för att en medlemsstat sänker stimulansbeloppen som föreskrivs i en stödordning som har till syfte att främja användning av energi från förnybara energikällor i enlighet med de mål som fastställts i de efter varandra följande EU-direktiv som antagits på detta område.
25.
Enligt den hänskjutande domstolens uppgifter, ingår de mål som är avhängiga vid denna i en omfattande mängd nationella tvister. Tre identiska begäranden om förhandsavgöranden, (
13
) från samma nationella domstol, pågår för närvarande vid domstolen. Vidare har andra medlemsstater, i likhet med Republiken Italien, omprövat de åtgärder som vidtagits inom deras territorier i syfte att främja användningen av energi från förnybara energikällor. (
14
)
26.
Jag kommer i avsnitten nedan att ange skälen till varför jag anser att en sådan reform som den som den italienska lagstiftaren har genomfört under omständigheterna i de nationella målen inte inskränker näringsfriheten eller rätten till egendom, i den mening som avses i artiklarna 16 och 17 i stadgan, och att varje inskränkning av de rättigheter som skyddas av denna bestämmelse, om en sådan kan anses styrkt, under alla omständigheter skulle vara motiverad och proportionerlig mot bakgrund av de mål som unionen eftersträvar avseende främjande av användningen av energi från förnybara energikällor (avsnitt A). Vidare kommer jag, efter att ha gjort en bokstavstolkning och en teleologisk tolkning av energistadgefördraget och, i synnerhet dess artikel 10, att dra slutsatsen att denna bestämmelse inte är tillämplig i de nationella målen (avsnitt B).
A. Artiklarna 16 och 17 i stadgan
1.
Inledande anmärkningar
27.
I artikel 16 i stadgan föreskrivs att ”[n]äringsfriheten ska erkännas i enlighet med unionsrätten samt nationell lagstiftning och praxis”. Det skydd som denna artikel ger omfattar friheten att utöva ekonomisk och kommersiell verksamhet, avtalsfrihet och fri konkurrens, liksom följer av förklaringarna till denna artikel, vilka i enlighet med artikel 6.1 tredje stycket FEU och artikel 52.7 i stadgan, ska beaktas vid tolkningen av denna. (
15
)
28.
När det gäller artikel 17 i stadgan, föreskrivs i dess punkt 1 att ”[v]ar och en har rätt att besitta lagligen förvärvad egendom, att nyttja den, att förfoga över den och att testamentera bort den. Ingen får berövas sin egendom utom då samhällsnyttan kräver det, i de fall och under de förutsättningar som föreskrivs i lag och mot rättmätig ersättning för sin förlust i rätt tid. Nyttjandet av egendomen får regleras i lag om det är nödvändigt för allmänna samhällsintressen”.
29.
I förklaringarna till denna artikel anges att denna motsvarar artikel 1 i tilläggsprotokoll nr 1 i Europakonventionen. (
16
) Av detta följer, i enlighet med vad som föreskrivs i artikel 52.3 i stadgan, att den rätt till egendom som skyddas av artikel 17 i denna ska ha samma innebörd och räckvidd som i konventionen, vilket inte hindrar unionsrätten från att tillförsäkra ett mer långtgående skydd. (
17
)
30.
Näringsfrihet och rätt till egendom är emellertid inte, enligt domstolens praxis, några absoluta rättigheter, utan ska beaktas i förhållande till deras funktion i samhället (
18
) och begränsningar får, med beaktande av proportionalitetsprincipen, endast göras om de är nödvändiga och faktiskt svarar mot mål av allmänt samhällsintresse som erkänns av unionen. (
19
) Dessa krav följer av artikel 52.1 i stadgan, i vilken vidare föreskrivs att varje begränsning i utövandet av de rättigheter och friheter som erkänns i stadgan ska vara föreskriven i lag och förenlig med det väsentliga innehållet i dessa rättigheter och friheter. (
20
)
31.
I förevarande mål har parterna i de nationella målen och intervenienterna gjort gällande att artikel 26.2 och 26.3 i lagdekret nr 91/2014, som har till syfte att till nackdel för operatörerna av solcellsanläggningar ändra de stimulansbelopp som har beviljats, men ännu inte förfallit till betalning, enligt de avtal som de ingått med GSE, inskränker deras rätt till egendom. De har understrukit att detta dekret har en negativ verkan eftersom kostnaderna för uppförandet och idrifttagandet av solcellsanläggningarna, på grundval av vilka dessa belopp har fastställts, redan har burits fullt ut av dessa operatörer. De har i detta hänseende påpekat att direktiv 2009/28 (vars syften den aktuella stödordningen har till syfte att genomföra), i dess skäl 8, 14 och 25, insisterar på behovet av att bevara ”investerarnas förtroende” och att ”skapa säkerhet” för dem. (
21
) Dessa skäl föranleder dem i huvudsak att anse att nämnda dekret inskränker dessa operatörers näringsfrihet.
32.
Den italienska, den tjeckiska, den grekiska och den spanska regeringen anser, tvärtom, att lagdekret nr 91/2014 inte alls är till nackdel för operatörerna av solcellsanläggningar och deras egendom och inte begränsar deras näringsfrihet.
33.
Mot bakgrund av dessa meningsskiljaktigheter anser jag, med hänsyn till de handlingar som domstolen förfogar över, det vara lämpligt att omedelbart understryka vissa karaktärsdrag i den aktuella stödordningen, i syfte att precisera i vilket sammanhang den reform som föreskrivs i artikel 26.2 och 26.3 i lagdekret nr 91/2014 infördes.
34.
För det första har denna stödordning till syfte att införliva direktiv 2009/28 med den italienska rätten. Det följer emellertid av artikel 3.3 i detta direktiv att medlemsstaterna får anta stödordningar i syfte att uppnå sina ”övergripande nationella mål … [för användningen av] energi från förnybara energikällor”. I skäl 25 i nämnda direktiv understryks i detta hänseende att ”medlemsstaterna har olika potential när det gäller energi från förnybara energikällor” och att det är viktigt att de kan kontrollera effekterna av och kostnaderna för deras stödordningar i förhållande till deras potential.
35.
Domstolen har redan funnit att medlemsstaterna, för att främja användningen av energi från förnybara källor, inte är skyldiga att inrätta stödsystem. Medlemsstaterna har således ett utrymme för skönsmässig bedömning vad avser vilka åtgärder de bedömer som lämpliga för att uppnå de bindande övergripande nationella mål som fastställs i direktiv 2009/28. Detta utrymme för skönsmässig bedömning innebär att det står dem fritt att anta, ändra eller upphäva stödordningar, under förutsättning, bland annat, att dessa mål har uppnåtts. (
22
)
36.
Mot bakgrund av denna rättspraxis anser jag att direktiv 2009/28 inte, i sig, utgör hinder för en sådan reform som den som den italienska lagstiftaren har genomfört under omständigheterna i de nationella målen.
37.
Dessa övervägande kommer att tjäna som stöd för att, i den resterande bedömningen, pröva huruvida operatörerna av solcellsanläggningar kan åberopa skydd för berättigade förväntningar på att på ett oförändrat sätt dra fördel av de stimulansåtgärder som föreskrivs i avtalen med GSE under hela avtalstiden och, därmed, har grund för att påstå att en sådan reform inskränker deras egen rätt till egendom.
38.
För det andra föreskrevs redan i artikel 7.2 d i lagstiftningsdekret nr 387/2003 att de stimulansåtgärder som beviljades skulle motsvara ett gradvis sänkt belopp, som föreskrivs för en specifik varaktighet. När det gäller lagstiftningsdekret nr 28/2011, med stöd av vilket avtalen mellan GSE och dessa operatörer har antagits, följer det av artikel 24.2 d i detta dekret att dessa var utformade på grundval av ett standardavtal som fastställts av den italienska el- och gasmyndigheten. Enligt sökandena i de nationella målen föreskrevs i detta avtal att GSE förfogade över en ensidig rätt att ändra dess innehåll för att beakta utvecklingen av lagstiftningsramen. (
23
) Dessa uppgifter har enligt min uppfattning till syfte att ange att sätten för betalning av dessa belopp kunde ändras och att deras belopp kunde sänkas.
39.
För det tredje var den reform som infördes genom artikel 26.2 och 26.3 i lagdekret nr 91/2014, vilken bestod i att ändra de stimulansbelopp som föreskrevs i dessa avtal, endast avsedd att tillämpas på de belopp som var beviljade men som ännu inte hade förfallit till betalning, utan att påverka de betalningar som redan gjorts. (
24
)
40.
I den resterande delen av detta förslag till avgörande kommer jag först att bedöma frågan om huruvida en sådan reform inskränker näringsfriheten och rätten till egendom vilka är skyddade av stadgans bestämmelser. Jag kommer att besvara frågan nekande. För det fall domstolen inte delar min åsikt kommer jag, i andra hand, att ange skälen till varför jag, mot bakgrund av erinrandet om rättspraxis i punkt 30 ovan, anser att en inskränkning av dessa rättigheter, under alla omständigheter skulle vara motiverad och proportionerlig, mot bakgrund av de mål som unionen eftersträvar på området främjande av användningen av energi från förnybara energikällor.
2.
Eventuell förekomst av en inskränkning av näringsfriheten och rätten till egendom i den mening som avses i artiklarna 16 och 17 i stadgan
a)
Rätt till egendom
41.
Jag vill påpeka att dessa mål avser två olika aspekter av egendom, nämligen dels den rätt som eventuellt uppstått genom de avtal som ingåtts mellan operatörerna av solcellsanläggningarna och GSE att komma i åtnjutande av stimulansåtgärder, dels rätten att använda och driva dessa anläggningar.
1) Den första aspekten: en eventuell inskränkning av den påstådda rätten att komma i åtnjutande av stimulansåtgärder
42.
När det gäller de materiella villkor som anges i artikel 17.1 i stadgan följer det av domstolens praxis att det skydd som följer av denna bestämmelse avser rättigheter som kan räknas som förmögenhetsvärden, eftersom de enligt den berörda rättsordningen ger en etablerad rättslig ställning på ett sådant sätt att rättighetsinnehavaren självständigt kan utöva dessa rättigheter för egen vinning. (
25
)
43.
I mitt förslag till avgörande i målet kommissionen/Ungern (Nyttjanderätter till jord- och skogsbruksmark), (
26
) angav jag att det, i huvudsak, bör undersökas om två villkor är uppfyllda, nämligen dels om dessa rättigheter har ett förmögenhetsvärde, dels om det av dem följer en etablerad rättslig ställning på ett sådant sätt att rättighetsinnehavaren självständigt kan utöva dessa rättigheter för egen vinning.
44.
När det gäller det första villkoret följer det av praxis från Europeiska domstolen för de mänskliga rättigheterna att begreppet ”egendom” inte är begränsat till äganderätt avseende materiell egendom eftersom vissa andra rättigheter och intressen som utgör tillgångar också kan anses vara ”förmögenhetsrättigheter”. (
27
) Under vissa omständigheter kan även legitima förhoppningar om en framtida framgång med ekonomiska anspråk omfattas av skyddet i artikel 1 i tilläggsprotokoll 1 till Europakonventionen. (
28
) Således kan åtgärder som föreskriver en framtida utbetalning av en socialförmån (
29
) eller subventioner (
30
), liksom avtalsrättigheter (
31
) eller fordringsrätter, (
32
) för mottagaren medföra ett förmögenhetsintresse som omfattas av tillämpningsområdet för denna bestämmelse.
45.
Under omständigheterna i de nationella målen är jag benägen att anse att rätten att erhålla stimulansbelopp med stöd av de avtal som slutits med GSE för mottagarna av dessa stimulansåtgärder utgör en förmögenhetskomponent som kan anses vara av egendomskaraktär. I synnerhet anser jag, eftersom dessa mottagare har slutit avtalet för ett särskilt ändamål och i eget namn, att denna rättighet har en exklusiv karaktär.
46.
Frågan uppkommer emellertid om huruvida denna rättighet utgör en etablerad rättslig ställning i den mening som avses i det andra villkor som jag har erinrat om i punkt 43 i detta förslag till avgörande.
47.
Domstolen har i detta hänseende angett att det av rättspraxis i fråga om artikel 1 i protokoll nr 1 till Europakonventionen framgår att framtida inkomster inte kan anses som ”egendom” som åtnjuter skydd enligt denna artikel annat än om de redan har intjänats, utgör föremål för en säker fordran eller om det föreligger specifika omständigheter som kan motivera att den berörde har en berättigad förväntan att erhålla ett visst förmögenhetsvärde. (
33
)
48.
I förevarande mål kan rätten till ett framtida beviljande av de stimulansåtgärder som föreskrivs i de avtal som slutits mellan operatörerna av solcellsanläggningar och GSE enligt min uppfattning inte anses vara så pass slutgiltig, (
34
) att en sänkning av dessa belopp och en ändring av sättet för utbetalning av dessa kan anses motsvara en expropriation av en ”egendom” som redan har blivit en integrerad del av dessa operatörers förmögenhet. (
35
) Som jag redan har angett i punkt 39 i detta förslag till avgörande, har artikel 26.2 och 26.3 i lagdekret nr 91/2014 enbart till syfte att ändra de belopp som var beviljade men som ännu inte hade förfallit till betalning, enligt dessa avtal, utan att påverka de betalningar som redan gjorts.
49.
Dessutom anser jag att operatörerna av solcellsanläggningarna inte kan göra gällande en berättigad förväntning på att kunna komma i åtnjutande av dessa stimulansåtgärder i oförändrat skick under hela avtalsperioden vad gäller de avtal som ingåtts med GSE.
50.
Enligt domstolens fasta praxis tillkommer möjligheten att åberopa skyddet för berättigade förväntningar varje näringsidkare som befinner sig i en situation av vilken det framgår att en nationell myndighet har väckt grundade förhoppningar. När en omsorgsfull och förnuftig näringsidkare kan förutse att en åtgärd kommer att vidtas som kan påverka hans intressen, kan han däremot inte åberopa denna princip när denna åtgärd har vidtagits. Näringsidkare kan inte heller med fog förvänta sig att rådande förhållanden ska bestå när dessa kan ändras inom ramen för de nationella myndigheternas skön. (
36
)
51.
Under omständigheterna i de nationella målen ankommer det på den hänskjutande domstolen att pröva huruvida en sådan nationell lagstiftning som artikel 26.2 och 26.3 i lagdekret nr 91/2014 är förenlig med rättssäkerhetsprincipen. (
37
) För att kunna ge den hänskjutande domstolen ett användbart svar, anser jag emellertid att följande omständigheter, som framgår av de handlingar som domstolen förfogar över, särskilt kan beaktas.
52.
För det första anser jag att en ändring av stimulansåtgärderna till nackdel för operatörerna av solcellsanläggningar inte kunde anses vara oförutsägbar inom ramen för lagstiftningsdekreten nr 387/2003 och nr 28/2011, som lagdekret nr 91/2014 är en följd av. (
38
)
53.
Det följer nämligen av artikel 7.2 d i lagstiftningsdekret nr 387/2003 att de stimulansåtgärder som beviljats operatörerna av solcellsanläggningar liksom jag har angett i punkt 38 ovan skulle motsvara ett gradvis sänkt belopp, som föreskrivs för en specifik varaktighet.
54.
Vidare, beträffande lagstiftningsdekret nr 28/2011, angav domstolen i domen Agrenergy och Fusignano Due, (
39
) att bestämmelserna avseende ”det femte energikontot” som antogs genom detta dekret (
40
)”från första början [utgjorde] en indikation för omsorgsfulla och förnuftiga näringsidkare på att de nationella myndigheterna skulle kunna anpassa eller till och med avskaffa systemet med stimulansåtgärder för solcellsanläggningar för att beakta utvecklingen av vissa yttre omständigheter”.
55.
För det andra kan det konstateras att sökandena i de nationella målen själva har erkänt att successiva sänkningar av beloppet för de beviljade stimulansåtgärderna redan har införts, från år 2011, genom ministeriella dekret som föregick lagdekret nr 91/2014.
56.
För det tredje anser jag att den rätt som GSE förbehöll sig, i de avtal som ingicks med operatörerna av solcellsanläggningar, att senare ändra innehållet för att beakta utvecklingen av lagstiftningsramen (
41
) tydligt visade att dessa stimulansåtgärder kunde anpassas, eller upphävas, just med stöd av ändringar i lagstiftningen. Sådana ändringar var särskilt väntade då dessa avtal, liksom den hänskjutande domstolen har angett, var giltiga för en period på 20 år. Mot bakgrund av denna periods varaktighet, skulle en försiktig och medveten ekonomisk aktör, enligt min uppfattning, kunnat ha förutse att marknadsvillkoren eller Republiken Italiens budgetprioriteringar kunde ändras.
57.
Slutligen ska det erinras om att domstolen, som har redan har angetts i punkt 35 ovan, i domen Agrenergy och Fusignano Due, (
42
) har slagit fast att medlemsstaterna inte, för att främja användningen av energi från förnybara energikällor, har någon skyldighet att inrätta stödsystem enligt direktiv 2009/28. Denna slutsats bekräftas av skäl 25 i detta direktiv, vilket i huvudsak knyter genomförandet av detta mål till varje medlemsstats potential.
58.
Mot denna bakgrund och i motsats till vad sökandena i de nationella målen och intervenienterna har gjort gällande, konstaterar jag att det knappast råder någon tvekan om att en försiktig och medveten operatör, under sådana omständigheter som de i de nationella målen aktuella, inte kan göra gällande principen om skydd för berättigade förväntningar, vare sig med stöd av den lagstiftningsram i vilken den aktuella stödordningen ingår eller med stöd av direktiv 2009/28. Om domstolen skulle komma fram till en annan slutsats, anser jag, liksom den italienska regeringen med fog har påpekat, att medlemsstaternas behörighet att göra politiska val och ändra sin lagstiftning, med hänsyn till det allmänna intresset och målet med direktiv 2009/28, skulle vara överdrivet begränsad i förhållande till det utrymme för skönsmässig bedömning som unionslagstiftaren har gett dem för att kunna anpassa de stödordningar som antagits enligt detta direktiv till marknadsvillkoren och till deras budgetprioriteringar.
59.
Av dessa skäl anser jag att den rätt som operatörerna av solcellsanläggningarna har påstått sig ha att komma i åtnjutande av stimulansåtgärder på ett oförändrat sätt för hela varaktigheten av de avtal som de slutit med GSE inte omfattas av det skydd som föreskrivs i artikel 17 i stadgan.
2) Den andra aspekten: en eventuell inskränkning av den rätt till egendom som tillkommer operatörerna av solcellsanläggningar med avseende på dessa anläggningar
60.
Nedan kommer jag att ange skälen till varför jag anser att artikel 26.2 och 26.3 i lagdekret nr 91/2014 inte heller medför någon reglering av operatörernas användning av anläggningarna, vilken i sig kan inskränka deras rätt till egendom.
61.
Det ska i detta hänseende erinras om att det, liksom framgår av punkt 28 i detta förslag till avgörande, i artikel 17.1 tredje meningen i stadgan i huvudsak föreskrivs att även om nyttjandet av egendomen skyddas av denna bestämmelse (
43
) får det regleras i lag om det är nödvändigt för allmänna samhällsintressen.
62.
Enligt praxis från Europeiska domstolen för de mänskliga rättigheterna ska med begreppet ”reglering av nyttjandet av egendom” avses en åtgärd som, då den inte innebär någon överföring av ägandet, avser att ”begränsa eller kontrollera” nyttjandet av egendomen. (
44
)
63.
Sökandena i de nationella målen har i förevarande mål gjort gällande att mottagarna av dessa stimulansbelopp, inför beviljandet av stimulansåtgärder, har investerat i de solcellsanläggningar som de driver. Mot bakgrund av den reform som införts genom artikel 26.2 och 26.3 i lagdekret nr 91/2014, är det nu omöjligt för dem att återbetala de banklån som de tecknat för att finansiera dessa investeringar.
64.
Enligt min uppfattning gör emellertid dessa omständigheter det inte möjligt att konstatera att artikel 26.2 och 26.3 i lagdekret nr 91/2014 har till syfte att begränsa eller kontrollera nyttjandet av dessa anläggningar. Denna bestämmelse sänker nämligen endast beloppet för det stöd som föreskrivs för dessa mottagare, utan att medföra några andra begränsningar eller skyldigheter för dem. Av detta följer, enligt min uppfattning och som kommissionen i övrigt har gjort gällande, att det fortfarande står nämnda mottagare fritt att på valfritt sätt utnyttja och investera i sina anläggningar.
65.
Under dessa omständigheter anser jag, liksom kommissionen, att en sådan bestämmelse som artikel 26.2 och 26.3 i lagdekret nr 91/2014 inte inskränker operatörernas användning av sina solcellsanläggningar.
66.
Mot denna bakgrund kan det, enligt min uppfattning, konstateras att en sådan bestämmelse inte inskränker den rätt till egendom som föreskrivs i artikel 17 i stadgan.
b)
Näringsfrihet
67.
När det gäller den näringsfrihet, vars skydd garanteras i artikel 16 i stadgan, har sökandena i de nationella målen gjort gällande att artikel 26.2 och 26.3 i lagdekret nr 91/2014 inskränker både avtalsfriheten för mottagarna av stimulansbeloppen och deras rätt att fritt förfoga över sina ekonomiska och finansiella resurser.
68.
Jag delar inte denna uppfattning.
69.
För det första ska det, när det gäller avtalsfriheten, erinras om att domstolen har slagit fast att denna, bland annat, omfattar friheten att välja affärspartner och friheten att bestämma priset för ett tillhandahållande. (
45
)
70.
Det är uppenbart att även om artikel 16 i stadgan bland annat har till syfte att upprätthålla avtalsparternas partsautonomi, är dess ändamål inte att till förmån för dessa skapa rättigheter som går utöver dem som redan föreskrivs i ett sådant avtal, eller att tillåta dem att kräva andra villkor än dem som avtalet redan innehåller. När det gäller ett standardavtal som har upprättats av en annan avtalspart, består avtalsfriheten i huvudsak i att besluta huruvida man godtar avtalets villkor eller inte.
71.
Det föreligger, enligt min uppfattning, inga tvivel om att de avtal som har slutits mellan GSE och operatörerna av solcellsanläggningar inte föreskrev någon rätt till oförändrade stimulansåtgärder till förmån för operatörerna.
72.
Det framgår tvärtom av dessa avtal att stimulansbeloppet beror på den nationella lagstiftning som möjliggör beviljandet av dem. (
46
) Som jag redan har påpekat i punkterna 38 och 56 i detta förslag till avgörande, innehåller dessa avtal en klausul som tillåter GSE att beakta utvecklingen av den gällande lagstiftningsramen.
73.
Av detta följer att när detta belopp har ändrats med stöd av artikel 26.2 och 26.3 i lagdekret nr 91/2014, har operatörerna av solcellsanläggningarna, enligt min uppfattning, helt enkelt varit bundna av de avtalsvillkor som de fritt har beslutat att godta när de slöt dessa avtal.
74.
Under dessa omständigheter har deras avtalsfrihet enligt min uppfattning inte inskränkts.
75.
För det andra ska det erinras om att näringsfriheten även omfattar rätten för varje företag att, inom ramen för de begränsningar som följer av det ansvar som företaget har för sina egna handlingar, fritt disponera över sina ekonomiska och finansiella resurser. (
47
)
76.
Av domstolens praxis följer att mottagarens frihet att använda sina resurser bland annat begränsas när ett krav tvingar den att vidta åtgärder som kan innebära en betydande kostnad för företaget, ha en betydande inverkan på hur företaget organiserar sin verksamhet eller kräva avancerade och komplicerade tekniska lösningar. (
48
)
77.
Med förbehåll för den hänskjutande domstolens bedömning av de samlade faktiska omständigheter som den känner till, anser jag att operatörerna av solcellsanläggningar inte, enligt artikel 26.2 och 26.3 i lagdekret nr 91/2014, har underställts något särskilt krav i den mening som avses i denna rättspraxis.
78.
Under alla omständigheter anser jag att de stimulansbelopp som föreskrivs i avtalen mellan GSE och dessa operatörer inte kan anses ingå i de ekonomiska, tekniska och finansiella resurser som operatörerna förfogar över, eftersom dessa belopp, liksom jag har angett i punkterna 48–58 ovan, ännu inte har betalats ut och nämnda operatörer inte kan göra gällande berättigade förväntningar för att uppnå betalningen.
79.
Av dessa skäl anser jag att en sådan bestämmelse som artikel 26.2 och 26.3 i lagdekret nr 91/2014 inte inskränker den näringsfrihet som föreskrivs i artikel 16 i stadgan.
3.
I andra hand, möjligheten att motivera en eventuell inskränkning av näringsfriheten och rätten till egendom samt huruvida en sådan inskränkning är proportionerlig
80.
Även om jag är övertygad om att det inte, under omständigheterna i de nationella målen, finns någon anledning att konstatera förekomsten av en inskränkning i näringsfriheten och rätten till egendom, i den mening som avses i artiklarna 16 och 17 i stadgan, vill jag i andra hand lämna följande synpunkter.
81.
Jag anser, mot bakgrund av omständigheterna i de nationella målen, att en eventuell inskränkning av dessa rättigheter, under alla omständigheter skulle motsvara de krav som föreskrivs i artikel 52.1 i stadgan, av vilken det framgår att en eventuell begränsning i utövandet av de rättigheter och friheter som erkänns i denna stadga ska vara föreskriven i lag och förenlig med det väsentliga innehållet i dessa rättigheter och friheter. (
49
) Begränsningar får, med beaktande av proportionalitetsprincipen, endast göras om de är nödvändiga och faktiskt svarar mot mål av allmänt samhällsintresse som erkänns av unionen eller behovet av skydd för andra människors rättigheter och friheter.
82.
Det ska i detta hänseende erinras om att syftet med lagdekret nr 91/2014, enligt den italienska regeringen, i huvudsak är att förstärka konkurrenskraften i det nationella elproduktionssystemet, genom att omfördela de allmänna kostnaderna för detta system och genom att i större utsträckning lägga dessa på operatörerna av solcellsanläggningar. Denna regering har i synnerhet gjort gällande att ändringen av stimulansbeloppen förklaras av behovet att skapa ny jämvikt i den aktuella stödordningen och att sprida de kostnader som bärs av slutkonsumenterna av el, mot bakgrund av begränsningen av tillgängliga resurser.
83.
Nämnda regering har även insisterat på den snabba tillväxten inom sektorn för energi från förnybara energikällor i Italien, vilken har lett till att denna medlemsstat blivit en av de största solenergi-producenterna på den europeiska marknaden.
84.
Mot denna bakgrund anser jag att för det fall domstolen, i motsats till vad jag föreslår, skulle fastställa att den ändring av stimulansbeloppen som följer av artikel 26.2 och 26.3 i lagdekret nr 91/2014 inskränker deras näringsfrihet och rätt till egendom som föreskrivs i artiklarna 16 och 17 i stadgan, ska denna inskränkning, under alla omständigheter, anses vara nödvändig och motiverad av mål av allmänt intresse som överensstämmer med dem som eftersträvas med direktiv 2009/28. (
50
)
85.
Vidare ska denna ändring, enligt min uppfattning och med förbehåll för de kontroller som det ankommer på den hänskjutande domstolen att företa, anses förenlig med proportionalitetsprincipen. Som den italienska regeringen med fog har understrukit har operatörerna av solcellsanläggningar haft möjlighet att välja mellan de olika alternativ som föreskrivs i artikel 26.3 i lagdekret nr 91/2014. Kompensationsåtgärder, såsom tillgång till banklån med förmånliga villkor, förefaller i övrigt har föreskrivits till fördel för operatörerna, i syfte att kompensera de nackdelar som de lidit på grund av antagandet av denna bestämmelse. (
51
)
86.
Av dessa skäl anser jag, mot bakgrund av de handlingar som domstolen förfogar över, att artikel 26.2 och 26.3 i lagdekret nr 91/2014 är förenlig med de rättigheter som skyddas i artiklarna 16 och 17 i stadgan.
B. Energistadgefördraget
87.
Som framgår av punkt 19 i detta förslag till avgörande, har den hänskjutande domstolen även önskat få klarhet i huruvida artikel 26.2 och 26.3 i lagdekret nr 91/2014 är förenlig med artikel 10 i energistadgefördraget (jämförd med artikel 216.2 FEUF).
88.
Denna fråga innebär att det först ska avgöras huruvida denna bestämmelse får åberopas i tvister mellan enskilda i deras medlemsstat.
89.
Sökandena i de nationella målen har, i detta hänseende, påpekat att energistadgefördraget har infört ett system för lösning av meningsskiljaktigheter mellan ”fördragsslutande parter” och ”investerarna i andra avtalsparter”. (
52
) Intervenienterna har tillagt att det följer av ingressen till denna stadga att den har antagits i syfte att införa bättre investeringsvillkor inom energisektorn och utveckla samarbetet inom energiområdet. I syfte att nå dessa mål åläggs i artikel 10 i denna stadga varje avtalspart att främja och skapa ”stabila, rättvisa, förmånliga och klara villkor för andra avtalsslutande parters investerare för investeringar inom deras områden”.
90.
Det ska erinras om att unionen har tillträtt energistadgefördraget och att den således är en av de ”avtalsslutande parterna” i den mening som avses i artikel 1.2 i detta stadgefördrag. Enligt artikel 216.2 FEUF ska avtal som ingås av unionen vara bindande för unionens institutioner och medlemsstaterna.
91.
Det ska vidare preciseras att artikel 10 i energistadgefördraget, liksom den tyska och den grekiska regeringen samt kommissionen med fog har understrukit, gäller villkor som införts av de parter som slutit detta fördrag för investeringar som görs av andra fördragsparters investerare.
92.
Av detta följer, enligt min uppfattning, som den tyska regeringen med fog har gjort gällande, att artikel 10 i energistadgefördraget har till syfte att, inom unionens rättsordning, skydda investerare i de övriga fördragsparterna, det vill säga tredjeländer som även är parter i detta fördrag, inom hela unionen. (
53
) Däremot kan denna bestämmelse, enligt min uppfattning, inte åberopas av unionens investerare gentemot unionens institutioner eller medlemsstaterna.
93.
När det gäller medlemsstater som själva har tillträtt energistadgefördraget i egenskap av ”fördragsslutande parter” (vilket inte är fallet med Republiken Italien) (
54
), har parterna ställt frågan om huruvida artikel 10 i detta fördrag, i de mål där en av dessa medlemsstater är inblandad, även kan åberopas av andra medlemsstaters investerare och inte bara av investerare från tredjeländer. Det är emellertid inte nödvändigt att pröva denna fråga i förevarande mål. (
55
) Jag anser nämligen att denna bestämmelse, under alla omständigheter, inte kan tillämpas i sådana mål som dem som pågår vid den nationella domstolen, i vilka investerare befinner sig i tvist med sin egen medlemsstat. (
56
)
94.
Denna lösning förefaller uppenbar mot bakgrund av själva lydelsen av denna bestämmelse. Den är vidare enligt min uppfattning förenlig med de begränsningar som föreskrivs i de övriga bestämmelserna i detta fördrag, bland annat i artikel 26 i nämnda fördrag, vilken enbart rör lösandet av tvister mellan en fördragsslutande part och en investerare från annan fördragsslutande part. (
57
)
95.
Jag anser under alla omständigheter att även om det, i motsats till den bokstavstolkning och kontextuella tolkning som jag förespråkar, skulle anses att artikel 10 i energistadgefördraget är tillämplig på mål om tvister mellan investerare och deras egen medlemsstat, kan inte enbart den omständigheten att denna bestämmelse allmänt nämner behovet av att föreskriva ”stabila, rättvisa, förmånliga och klara villkor” medföra ett förbud mot att denna medlemsstat ändrar eller upphäver en stödordning som antagits på dess territorium, med stöd av artikel 3.3 a i direktiv 2009/28. (
58
)
96.
Denna bestämmelse har i synnerhet inte, enligt min uppfattning, till syfte att ge investerare som motsätter sig en sådan reform ett skydd som går utöver de garantier som redan föreskrivs i unionsrätten, särskilt i artiklarna 16 och 17 i stadgan. (
59
)
V. Förslag till avgörande
97.
Mot bakgrund av det ovan anförda föreslår jag att domstolen ska besvara den tolkningsfråga som Tribunale amministrativo regionale per il Lazio (Regionala förvaltningsdomstolen i Lazio, Italien) har ställt enligt följande:
1)
Artiklarna 16 och 17 i Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna utgör inte hinder för en sådan nationell bestämmelse som den som är aktuell i de nationella målen, vilken innebär att en medlemsstat genomför en sänkning av de stimulansbelopp som ska betalas ut enligt en stödordning som har till syfte att främja användning, i den medlemsstaten, av energi från förnybara energikällor och, närmare bestämt, med hjälp av privaträttsliga avtal som sluts mellan mottagarna av detta stöd och ett bolag som är helägt av denna medlemsstat, när det inte är berättigat för dessa mottagare att förvänta sig att dessa stimulansbelopp kommer att förbli oförändrade under avtalstiden, vilket det ankommer på den hänskjutande domstolen att undersöka.
2)
Artikel 10 i energistadgefördraget, undertecknat i Lissabon den 17 december 1994, och godkänt på Europeiska unionens vägnar genom rådets och kommissionens beslut 98/181/EG, EKSG, av den 23 september 1997, Euratom om Europeiska gemenskapernas ingående av energistadgefördraget och energistadgeprotokollet om energieffektivitet och därtill hörande miljöaspekter, jämförd med artikel 216.2 FEUF, är inte tillämplig på mål om tvister mellan investerare på energiområdet och deras egna medlemsstater.
(
1
)	Originalspråk: franska.
(
2
)	Anie representerar företag som i Italien driver en ”verksamhet som har till syfte att framställa varor och/eller tjänster inom sektorn elektroteknik och elektronik eller därtill knutna sektorer”. Nedan i detta förslag till avgörande avses med begreppet ”sökandena i de nationella målen” Anie samt alla de operatörer av solcellsanläggningar som är parter i målen vid den hänskjutande domstolen.
(
3
)	Det första direktivet på området främjande av användningen av energi från förnybara energikällor var Europaparlamentets och rådets direktiv 2001/77/EG av den 27 september 2001 om främjande av el producerad från förnybara energikällor på den inre marknaden för el (EGT L 283, 2001, s. 33). Detta direktiv upphävdes genom Europaparlamentets och rådets direktiv 2009/28/EG av den 23 april 2009 om främjande av användningen av energi från förnybara energikällor och om ändring och ett senare upphävande av direktiven 2001/77/EG och 2003/30/EG (EUT L 140, 2009, s. 16).
(
4
)	Undertecknat i Lissabon den 17 december 1994 (EGT L 380, 1994, s. 24) och godkänt i Europeiska unionens namn genom EKSG, Euratom: rådets och kommissionens beslut 98/181/EG av den 23 september 1997 om Europeiska gemenskapernas ingående av energistadgefördraget och energistadgeprotokollet om energieffektivitet och därtill hörande miljöaspekter (EGT L 69, 1998, s. 1) (nedan kallad energistadgan). Det ska preciseras att energistadgan i båda målen nämns utan att någon av dess konkreta bestämmelser anges. Mot bakgrund av vad den hänskjutande domstolen har angett, förefaller den emellertid mer exakt önska få klarhet i huruvida den reform som den italienska lagstiftaren har genomfört är förenlig med artikel 10 i denna stadga. Jag kommer således i detta förslag till avgörande att avgränsa min tolkning av denna stadga till enbart denna bestämmelse.
(
5
)	Det ska erinras om att det i artikel 216.2 FEUF föreskrivs att avtal som ingås av unionen ska vara bindande för unionens institutioner och medlemsstaterna.
(
6
)	Decreto-legge n. 91 – Disposizioni urgenti per il settore agricolo, la tutela ambientale e l’efficientamento energetico dell’edilizia scolastica e universitaria, il rilancio e lo sviluppo delle imprese, il contenimento dei costi gravanti sulle tariffe elettriche, nonché per la definizione immediata di adempimenti derivanti dalla normativa europea (lagdekret nr 91 om brådskande bestämmelser för jordbrukssektorn, miljöskydd och energieffektivitet i skol- och universitetsbyggnader, återhämtning och utvecklig av företag, begränsning av kostnader som tynger elavgifterna samt om ett omedelbart fastställande av vilka formaliteter som följer av unionsbestämmelserna, av den 24 juni 2014, som, med ändringar, omvandlats till lag nr 116, av den 11 augusti 2014 (ordinarie tillägg nr 72 till GURI nr 193, av den 20 augusti 2014) (nedan kallat lagdekret nr 91/2014).
(
7
)	Decreto legislativo n. 387 – Attuazione della direttiva 2001/77/CE relativa alla promozione dell’energia elettrica prodotta da fonti energetiche rinnovabili nel mercato interno dell’elletricità (lagstiftningsdekret nr 387 om genomförande av direktiv 2001/77) av den 29 december 2003 (ordinarie tillägg till GURI nr 25 av den 31 januari 2004, s. 5, nedan kallat lagstiftningsdekret nr 387/2003).
(
8
)	Decreto legislativo n. 28 – Attuazione della direttiva 2009/28/CE sulla promozione dell’uso dell’energia da fonti rinnovabili, recante modifica e successiva abrogazione delle direttive 2001/77/CE e 2003/30/CE (lagstiftningsdekret nr 28 om införlivande av direktiv 2009/28, av den 3 mars 2011 (ordinarie tillägg till GURI nr 71, av den 28 mars 2011, nedan kallat lagstiftningsdekret nr 28/2011).
(
9
)	I artikel 24.2 d i lagstiftningsdekret nr 28/2011 föreskrevs, för solcellsanläggningar som tagits i bruk från den 31 december 2012, att ”incitamenten [skulle] ges genom privaträttsliga avtal som slutits mellan GSE och företaget med ansvar för anläggningarna på grundval av ett standardavtal som fastställts av el- och gasmyndigheten”. Det ska tilläggas att den hänskjutande domstolen, i sina begäranden om förhandsavgörande, endast har nämnt de avtal som slutits mellan GSE och operatörerna och solcellsanläggningar som omfattas av tillämpningsområdet för denna bestämmelse. Jag kommer således, i detta förslag till avgörande, att utgå från premissen att alla de omtvistade avtalen är privaträttsliga avtal, avseende anläggningar som börjat användas efter den 31 december 2012.
(
10
)	Enligt artikel 26.1 i lagdekret nr 91/2014, var syftet med denna reform att ”optimera hanteringen av tidsperioderna för insamling samt beviljande av bidrag och främja en ökad hållbarhet i politiken för stöd till förnybara energikällor”.
(
11
)	Enligt deras fullständiga titel, rör det sig dels om ministerdekret av den 16 oktober 2014, ”Godkännande av GSE:s metoder för beviljande av stimulanstaxor för el som produceras av solcellsanläggningar vid genomförande av artikel 26.2 i [lagdekret nr 91/2014]”, dels om ministerdekret av den 17 oktober 2014, ”Metoder för omräkning av stimulanstaxor för el som produceras av solcellsanläggningar vid genomförande av artikel 26.3 b i [lagdekret nr 91/2014]”.
(
12
)	Dom av Corte costituzionale (konstitutionsdomstolen) nr 16, av den 24 januari 2017.
(
13
)	Det rör sig om målen C‑306/19, Milis Energy, C‑512/19, Go Sun och Malby Energy 4, samt C‑595/19, Fototre, vilka har förklarats vilande fram till dess att domstolen har meddelat dom i förevarande mål. Det ska påpekas att frågan om den aktuella reformens förenlighet med artikel 1 i tilläggsprotokoll 1 till Europeiska konventionen om skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna, undertecknad i Paris den 20 mars 1952 (nedan kallad Europakonventionen) vidare har ställts till den Europeiska domstolen för de mänskliga rättigheterna (se ansökningarna nr 20445/15, Salento Energy Srl mot Italien, och nr 59246/17, Nuovo Sole Slr mot Italien, som ingavs den 17 april 2015 respektive den 4 augusti 2017).
(
14
)	Som den italienska regeringen har påpekat, har flera av medlemsstaterna antagit instrument som har till syfte att sänka bidrag för användning av energi från förnybara energikällor som tidigare har införts på deras territorium. Exempelvis rör målet C‑366/19, BOSOLAR, som är pågående vid domstolen och har vilandeförklarats fram till dom meddelas i de förevarande förenade målen, en åtgärd som avser sänkning, i Bulgarien, av återköpspriset på el som produceras genom solcellsanläggningar.
(
15
)	Se dom av den 22 januari 2013, Sky Österreich (C‑283/11, EU:C:2013:28, punkt 42 och där angiven rättspraxis). Se även, för ett liknande resonemang, dom av den 16 juli 2020, Adusbef och Federconsumatori (C‑686/18, EU:C:2020:567, punkt 82).
(
16
)	Se förklaringarna till stadgan om de grundläggande rättigheterna (EUT C 303, 2007, s. 23).
(
17
)	Det ska i detta hänseende preciseras att praxis från Europeiska domstolen för de mänskliga rättigheterna avseende artikel 1 i tilläggsprotokoll nr 1 till Europakonventionen, också enligt artikel 52.3 i stadgan, ska beaktas vid tolkningen av artikel 17 i stadgan (se, för ett liknande resonemang, dom av den 3 september 2015, Inuit Tapiriit Kanatami m.fl./kommissionen, C‑398/13 P, EU:C:2015:535, punkt 61, och dom av den 21 maj 2019, kommissionen/Ungern (Nyttjanderätter till jord- och skogsbruksmark)C‑235/17, EU:C:2019:432, punkt 72 och där angiven rättspraxis).
(
18
)	Se dom av den 15 januari 2013, Križan m.fl. (C‑416/10, EU:C:2013:8, punkt 113 och där angiven rättspraxis), och dom av den 22 januari 2013, Sky Österreich (C‑283/11, EU:C:2013:28, punkt 45 och där angiven rättspraxis). Se även, för ett liknande resonemang, dom av den 16 juli 2020, Adusbef och Federconsumatori (C‑686/18, EU:C:2020:567, punkterna 83 och 85).
(
19
)	Se, för ett liknande resonemang, dom av den 30 juni 2016, Lidl (C‑134/15, EU:C:2016:498, punkt 31), och dom av den 13 juni 2017, Florescu m.fl. (C‑258/14, EU:C:2017:448, punkt 51 och där angiven rättspraxis). Domstolen har i synnerhet redan funnit att näringsfriheten, mot bakgrund av lydelsen i artikel 16 i stadgan, kan bli föremål för myndighetsingrepp, som i det allmännas intresse begränsar utövandet av ekonomisk verksamhet (se dom av den 22 januari 2013, Sky Österreich, C‑283/11, EU:C:2013:28, punkt 46, och dom av den 30 juni 2016, Lidl, C‑134/15, EU:C:2016:498, punkt 34).
(
20
)	För ordningens skull vill jag påpeka att näringsfriheten och rätten till egendom också är underställda de begränsningar som följer av själva lydelsen i de bestämmelser i stadgan i vilka denna frihet och denna rätt föreskrivs. Enligt artikel 16 i stadgan ska näringsfriheten endast erkännas ”i enlighet med unionsrätten samt nationell lagstiftning och praxis” (min kursivering). Vidare begränsar den andra och tredje meningen i artikel 17.1 i stadgan omfattningen av den rätt som erkänns i första meningen i denna bestämmelse (se, i detta hänseende, Oliver, P., ”What Purpose Does Article 16 of the Charter Serve?”, i Bernitz, U. m.fl. (redaktör), General Principles of EU Law and European Private Law, Wolters Kluwer, Alphen aan den Rijn, 2013, s. 293, och Jaeger, M., ”La protection du droit de propriété dans l’ordre juridique de l’Union européenne à la lumière de l’article 17 de la charte des droits fondamentaux”, i De Rome à Lisbonne: les juridictions de l’Union européenne à la croisée des chemins – Mélanges en l’honneur de Paolo Mengozzi, Bruxelles, Bruylant, 2013, s. 167).
(
21
)	Det ska erinras om att skäl 8 i direktiv 2009/28 bland annat understryker behovet av att fastställa ”rambestämmelser med bindande mål [som] skulle ge näringslivet den långsiktiga stabilitet som krävs för att göra rationella, hållbara investeringar inom sektorn för energi från förnybara energikällor”. I skäl 14 i detta direktiv föreskrivs att ”[d]et viktigaste syftet med bindande nationella mål är att skapa säkerhet för investerarna”.
(
22
)	Se, för ett liknande resonemang, dom av den 11 juli 2019, Agrenergy och Fusignano Due (C‑180/18, C‑286/18 och C‑287/18, EU:C:2019:605, punkt 27 och där angiven rättspraxis).
(
23
)	Enligt sökandena i de nationella målen innehåller avtalen om anläggningar som tagits i bruk efter den 31 december 2012 närmare bestämt i dess artikel 17.3 följande klausul: ”… GSE förbehåller sig rätten att ensidigt ändra klausulerna … som, till följd av en eventuell normativ och regulativ utveckling, står i strid med gällande referensram”. Det ankommer på den hänskjutande domstolen att kontrollera huruvida en sådan klausul faktiskt finns i alla de omtvistade avtalen.
(
24
)	Till skillnad från vad sökandena i de nationella målen och intervenienterna gjort gällande, anser jag att artikel 26.2 och 26.3 i lagdekret nr 91/2014 inte har någon retroaktiv verkan i egentlig mening, eftersom den endast rör framtida betalningar och inte dem som redan har gjorts.
(
25
)	Se dom av den 21 maj 2019, kommissionen/Ungern (Nyttjanderätter till jord- och skogsbruksmark) (C‑235/17, EU:C:2019:432, punkt 69 och där angiven rättspraxis).
(
26
)	C‑235/17, EU:C:2018:971, punkt 135.
(
27
)	Se Europadomstolens dom av den 22 juni 2004, Broniowski mot Polen, CE:ECHR:2004:0622JUD003144396, § 129. Jag nämner, som exempel, att ett bolag kan anses vara innehavare av ett förmögenhetsintresse som utgör en ”egendom” i den mening som avses i artikel 1.1 i tilläggsprotokoll 1 till Europakonventionen, eftersom det innehar rätten att erhålla återbetalning av en skatt som felaktigt har betalats (Europadomstolen, den 9 mars 2006, Eko-Elda Avee mot Grekland, CE:ECHR:2006:0309JUD001016202, § 27).
(
28
)	Se Europadomstolen, den 14 februari 2012, Arras m.fl. mot Italien CE:ECHR:2012:0214JUD001797207, § 75. Jag hänvisar även till generaladvokaten Kokotts förslag till avgörande i målet Inuit Tapiriit Kanatami m.fl./kommissionen (C‑398/13 P, EU:C:2015:190, punkt 76), och till nämnda praxis från Europeiska domstolen för de mänskliga rättigheterna.
(
29
)	Europeiska domstolen för de mänskliga rättigheterna har funnit att en störning i den mening som avses i artikel 1 i tilläggsprotokoll nr 1 till Europakonventionen kan konstateras när beloppet för en social förmån sänks eller annulleras (se, för ett liknande resonemang, Europadomstolen, den 28 april 2009, Rasmussen mot Polen, CE:ECHR:2009:0428JUD003888605, § 71, och Europadomstolen, den 7 juli 2011, Stummer mot Österrike, CE:ECHR:2011:0707JUD003745202, § 82). Det ska preciseras att detta sistnämnda avgörande citerades i domen av den 13 juni 2017, Florescu m.fl. (C‑258/14, EU:C:2017:448, punkt 50), i vilken domstolen fann att en åtgärd för att skjuta upp betalning av pension när den berörda personen hade valt att parallellt fortsätta med en avlönad yrkesverksamhet vid en offentlig institution inskränkte rätten till egendom för dessa personer i den mening som avses i artikel 17 i stadgan.
(
30
)	Se Europadomstolen, den 18 maj 2010, Plalam s.p.a. mot Italien, CE:ECH:2010:0818:JUD001602102, § 38.
(
31
)	Enskilda kan bland annat vara innehavare av en ”egendom” i den mening som avses i artikel 1 i tilläggsprotokoll nr 1 till Europakonventionen, när de är innehavare av bygglov enligt säljavtal och de har en berättigad förväntning på att kunna utnyttja dessa rättigheter på de villkor som avtalats (se Europadomstolen, den 18 november 2010, Consorts Richet och Le Ber Frankrike, CE:ECHR:2010:1118JUD001899007, § 98.
(
32
)	Se Europadomstolen, den 9 december 1994, Raffineries grecques Stran och Stratis Andreadis mot Grekland, CE:ECHR:1994:1209JUD001342787, § 59, samt Europadomstolen, den 9 juni 2009, Nicola Silvestri mot Italien, CE:ECHR:2009:0609JUD001686102, § 70.
(
33
)	Dom av den 3 september 2015, Inuit Tapiriit Kanatami m.fl./kommissionen (C‑398/13 P, EU:C:2015:535, punkt 61).
(
34
)	Domstolen har, exempelvis, tidigare i huvudsak funnit att årliga stödutbetalningar av en medlemsstat inte kunde anses vara slutliga eftersom de utbetalda stöden kunde komma att behöva betalas tillbaka av mottagaren om denna inte uppfyllde samtliga villkor för utbetalning (dom av den 26 maj 2016, Ezernieki, C‑273/15, EU:C:2016:364, punkterna 45 och 49).
(
35
)	Det rör sig om det uttryck som generaladvokaten Campos Sánchez-Bordona använde i sitt förslag till avgörande i målet ArcelorMittal Rodange och Schifflange (C‑321/15, EU:C:2016:516, punkt 97).
(
36
)	Se dom av den 10 september 2009, Plantanol (C‑201/08, EU:C:2009:539, punkt 53 och där angiven rättspraxis), och dom av den 11 juli 2019, Agrenergy och Fusignano Due (C‑180/18, C‑286/18 och C‑287/18, EU:C:2019:605, punkt 31). Europeiska domstolen för de mänskliga rättigheterna har redan, vad gäller artikel 1 i tilläggsprotokoll 1 till Europakonventionen slagit fast att ”berättigade förhoppningar” följde av den omständigheten att den berörda personen på ett rimligen motiverat sätt grundar sig på en rättsakt som har en stabil rättslig grund och en inverkan på rätten till egendom (se Europadomstolen, den 28 september 2004, Kopecký/Slovakien, CE:ECHR:2004:0928JUD004491298, § 47).
(
37
)	Se, för ett liknande resonemang, dom av den 11 juli 2019, Agrenergy och Fusignano Due (C‑180/18, C‑286/18 och C‑287/18, EU:C:2019:605, punkt 33 och där angiven rättspraxis).
(
38
)	Detta är för övrigt den slutsats som Corte costituzionale (konstitutionsdomstolen) i huvudsak kom fram till i dom nr 16 av den 24 januari 2017 (§ 9).
(
39
)	Dom av den 11 juli 2019 (C‑180/18, C‑286/18 och C‑287/18, EU:C:2019:605, punkt 44).
(
40
)	Med ”femte energikontot” avses decreto ministeriale – Attuazione dell’art. 25 del decreto legislativo del 3 marzo 2011, n. 28, recante incentivazione della produzione di energia elettrica da impianti solari fotovoltaici (meniteriellt dekret om genomförande av artikel 25 i lagstiftningsdekret nr 28, av den 3 mars 2011, om åtgärder för främjande av produktion av el från solcellsanläggningar), av den 5 juli 2012 (ordinarie tillägg till GURI nr 159, av den 10 juli 2012).
(
41
)	Som jag har preciserat i fotnot 23 i detta förslag till avgörande, ankommer det på den hänskjutande domstolen att kontrollera att alla de omtvistade avtalen faktiskt ger GSE en sådan rätt.
(
42
)	Dom av den 11 juli 2019 (C‑180/18, C‑286/18 och C‑287/18, EU:C:2019:605, punkt 27).
(
43
)	Det ska erinras om att det i artikel 17.1 i stadgan görs en åtskillnad mellan två typer av inskränkningar av rätten till egendom, berövande av egendomen (andra meningen) och reglering av nyttjandet av egendomen (tredje meningen) (se, i detta hänseende, Wollenschläger, F., ”Artikel 17 – Right to Property” i Peers, S., Hervey, T., Kenner, J. och Ward, A., ”The EU Charter of Fundamental Rights – A commentary”, Hart Publishing, 2014, s. 476). Jag hänvisar även till mitt förslag till avgörande i målet kommissionen/Ungern (Nyttjanderätter till jord- och skogsbruksmark) (C‑235/17, EU:C:2018:971, punkt 154), i vilket jag underströk förekomsten av två typer av begränsning, liksom den allmänna regeln (”[v]ar och en har rätt att besitta lagligen förvärvad egendom”) i artikel 17.1 första meningen i stadgan.
(
44
)	Se, i detta hänseende, Europadomstolen, den 23 september 1982, Sporrong och Lönnroth mot Sverige, CE:ECHR:1982:0923JUD00715175, § 65, och Europadomstolen, den 19 december 1989, Mellacher m.fl. mot Österrike, CE:ECHR:1989:1219JUD001052283, § 44.
(
45
)	Se dom av den 22 januari 2013, Sky Österreich (C‑283/11, EU:C:2013:28, punkt 43 och där angiven rättspraxis).
(
46
)	Det ska i detta hänseende påpekas att Corte costituzionale (konstitutionsdomstolen) i dom nr 16, av den 24 januari 2017 (§ 8.3), i huvudsak angav att de avtal som slutits mellan operatörerna av solcellsanläggningar och GSE, mot bakgrund av den särskilda lagstiftningsram som de ingick i, inte kunde betraktas som vanliga avtal till förmån för dessa.
(
47
)	Se, för ett liknande resonemang, dom av den 27 mars 2014, UPC Telekabel Wien (C‑314/12, EU:C:2014:192, punkt 49).
(
48
)	Se, för ett liknande resonemang, dom av den 27 mars 2014, UPC Telekabel Wien (C‑314/12, EU:C:2014:192, punkt 50). Domstolen har, exempelvis, funnit att möjligheten för en nationell regleringsmyndighet att ålägga en operatör en skyldighet att årligen justera sina priser och att få dem kontrollerade regelbundet utgör en inskränkning av den rätt som garanteras i artikel 16 i stadgan (se dom av den 20 december 2017, Polkomtel, C‑277/16, EU:C:2017:989, punkt 51). Domstolen har vidare fastställt att ett märkningskrav som åläggs ett företag inom detaljhandeln kan begränsa dess näringsfrihet (se dom av den 30 juni 2016, Lidl, C‑134/15, EU:C:2016:498, punkt 29). Det ska påpekas att ett förbud riktat mot ett företag kan innebära en inblandning i utövandet av näringsidkarens näringsfrihet (se, bland annat, dom av den 17 december 2015, Neptune Distribution, C‑157/14, EU:C:2015:823, punkt 67).
(
49
)	I förevarande mål råder det, enligt min uppfattning, inga tvivel om att en eventuell begränsning av utövandet av de rättigheter och friheter som föreskrivs i artiklarna 16 och 17 i stadgan, om en sådan kan anses vara styrkt, ska anses vara föreskriven i lag och vara förenlig med det väsentliga innehållet i dessa rättigheter och friheter. Det ska erinras om att det, liksom följer av föregående avsnitt, står operatörerna av solcellsanläggningar fritt att använda sina anläggningar och organisera sina verksamheter på det sätt de önskar och de har inte berövats de stimulanstaxor som redan har beviljats enligt de avtal som de slutit med GSE.
(
50
)	Jag hänvisar, när det gäller innehållet i de mål som eftersträvas med direktiv 2009/28, till punkt 34 i detta förslag till avgörande.
(
51
)	Det ska preciseras att Corte costituzionale (konstitutionsdomstolen) i dom nr 16, av den 24 januari 2017 (§ 8.4), i huvudsak har fastställt att dessa kompensationsåtgärder har till syfte att tillåta bibehållandet av de investeringar som operatörerna av solcellsanläggningarna gjort. Den domstolen har även understrukit den progressiva karaktären av den reform som gjorts genom lagdekret nr 91/2014, mot bakgrund av att de tre alternativ som föreskrivs i artikel 26.3 i detta dekret sträcker sig över en relativ lång period.
(
52
)	Enligt artikel 1.2 i energistadgefördraget ska med ”fördragsslutande part” avses en stat eller regional organisation för ekonomisk integration, som gått med på att låta sig bindas av detta fördrag och som fördraget trätt i kraft för.
(
53
)	Det ska i detta hänseende preciseras att när det gäller organisationer för ekonomisk integration, såsom unionen, definieras begreppet ”område” i artikel 1.10 i energistadgefördraget som ”de områden som tillhör organisatione[r]n[a]s medlemsstater”.
(
54
)	Generaladvokaten Wathelet erinrade i sitt förslag till avgörande i målet Achmea (C‑284/16, EU:C:2017:699, punkt 43) om att samtliga medlemsstater och unionen har ratificerat energistadgefördraget. Det ska emellertid preciseras att Republiken Italien, liksom sökandena i de nationella målen och intervenienterna har angett, inledde förfarandet för utträde ur energistadgefördraget den 31 december 2014 och att detta utträde trädde i kraft den 1 januari 2016. Denna medlemsstat är således nu endast bunden av detta fördrag genom dess artikel 47.3, i vilken föreskrivs att bestämmelserna i detta fördrag ”ska fortsätta att gälla, under en period av 20 år från det att en fördragsslutande parts frånträde trätt i kraft, för investeringar som gjorts i en sådan fördragsslutande parts område av andra fördragsslutande parters investerare …” och genom artikel 216.2 FEUF, det vill säga genom att nämnda fördrag är en integrerad del av unionens rättsordning.
(
55
)	Det ska understrykas att det inte är nödvändigt att pröva denna fråga i förevarande mål, men jag vill påpeka att domstolen, i domen av den 6 mars 2018, Achmea (C‑284/16, EU:C:2018:158), angav att artiklarna 267 och 344 FEUF ska tolkas så, att de utgör hinder för en sådan bestämmelse i ett internationellt avtal mellan medlemsstaterna, enligt vilken en investerare i den ena medlemsstaten, om det uppstår en tvist om investeringar i den andra medlemsstaten, får inleda ett förfarande mot sistnämnda medlemsstat vid en skiljedomstol, vars behörighet den medlemsstaten är skyldig att godta. Mot bakgrund av denna dom anser jag, eftersom det i artikel 26 i energistadgefördraget, som har rubriken ”Lösning av tvister mellan en investerare och en fördragsslutande part”, föreskrivs en möjlighet för dessa tvister att avgöras av skiljedomare, att denna bestämmelse inte är tillämplig på tvister inom unionen. Enligt min uppfattning kan det till och med, mot bakgrund av de principer som domstolen erinrade om i den domen, bland annat avseende bibehållandet av den specifika karaktären hos den rättsordning som inrättats genom fördragen och principen om ömsesidigt förtroende mellan medlemsstaterna, vara så att denna stadga är hel otillämpbar i sådana mål. Detta är för övrigt den slutsats som representanterna för medlemsstaternas regeringar förefaller ha kommit fram till i dokumentet med rubriken ”Förklaring av representanterna för medlemsstaternas regeringar, av den 15 januari 2019, avseende de rättsliga konsekvenserna av domen Achmea som meddelades av domstolen och skydd för investeringar inom Europeiska unionen” (tillgänglig på kommissionens webbplats på följande adress: https://ec.europa.eu/info/sites/info/files/business_economy_euro/banking_and_finance/documents/190117-bilateral-investment-treaties_en.pdf), vars punkt 5 föreskriver att medlemsstaterna, mot bakgrund av nämnda dom, ”ska säga upp alla bilaterala investeringsavtal som slutits mellan dem”.
(
56
)	Det ska erinras om att enligt artikel 1.7 a i) i energistadgefördraget ska med ”investerare” avses ”en fysisk person, som har medborgarskap eller är fast bosatt i landet i enlighet med gällande lag”. Det har i förevarande mål inte bestritts att de samtliga företag som är parter i målen vid den hänskjutande domstolen är italienska.
(
57
)	Det bör för fullständighetens skull preciseras att det vidare, enligt min uppfattning, tydligt framgår av Kanadas och Förenta staternas förklaringar till artikel 10 i energistadgefördraget att begreppet ”investerare från annan fördragsslutande part” enbart avser för denna fördragsslutande part utländska investerare och inte deras nationella motsvarigheter.
(
58
)	Allmänt förefaller det i förlikningspraxis avseende tolkningen av artikel 10 i energistadgefördraget ha gjorts en restriktiv tolkning av skyldigheten att skydda investerares berättigade förväntningar (se Montanaro, F., ”Les politiques en matière d’énergie photovoltaïque en Europe, au carrefour entre le droit de l’Union européenne et le Traité sur la Charte de l’énergie”, Revue belge de droit international, volym1, Bruxelles, Bruylant, 2016, s. 416).
(
59
)	Det ska påpekas att generaladvokaten Jääskinen i sitt förslag till avgörande i målet kommissionen/Slovakien (C‑264/09, EU:C:2011:150, punkt 63) i huvudsak angav att beträffande åtnjutandet av skydd för investeringar gav den allmänna skyddsnivån för skyddet av grundläggande rättigheter som följer av EU-rätten investerarna ett skydd, avseende utnyttjande av och skydd för investeringar, som medförde att de skyldigheter som följer av artiklarna 10.1 i energistadgefördraget var uppfyllda. Det ska för fullständighetens skull tilläggas att förlikningsdomstolen (International Centre for Settlement of Investment Disputes, Washington, D.C.), i målet Electrabel SA/Ungern (CIRDI, mål nr ARB/07/19, den 30 november 2012, §§ 7.77–78), konstaterade att denna bestämmelse inte hindrade de fördragsslutande parterna att ändra sin lagstiftningsram med förbehåll för vissa villkor (”While the investor is promised protection against unfair changes, it is well established that the host State is entitled to maintain a reasonable degree of regulatory flexibility to respond to changing circumstances in the public interest. Consequently, the requirement of fairness must not be understood as the immutability of the legal framework, but as implying that subsequent changes should be made fairly, consistently and predictably, taking into account the circumstances of the investment … Fairness and consistency must be assessed against the background of information that the investor knew and should reasonably have known at the time of the investment and of the conduct of the host State” (min kursivering). Den domstolen underströk att unionsrätten, i en lagvalssituation, hade företräde framför energistadgefördraget (§ 4.189).