62020CC0338
FÖRSLAG TILL AVGÖRANDE AV GENERALADVOKAT
MICHAL BOBEK
föredraget den 2 september 2021 (
1
)
Mål C‑338/20
Prokuratura Rejonowa Łódź-Bałuty
(begäran om förhandsavgörande från Sąd Rejonowy dla Łodzi-Śródmieścia w Łodzi (Distriktsdomstolen för Łódź-Śródmieście, Łódź, Polen))
”Begäran om förhandsavgörande – Område med frihet, säkerhet och rättvisa – Samarbete mellan domstolar i straffrättsliga frågor – Ömsesidigt erkännande – Bötesstraff – Rambeslut 2005/214/RIF – Grunder för att vägra erkännande och verkställighet – Underlåtenhet att tillhandahålla en översättning av det beslut som ska verkställas – Språkliga rättigheter – Rätt till en rättvis rättegång”
I. Inledning
1.
En förare som var stadigvarande bosatt i Polen stoppades år 2019 i Nederländerna av den lokala polisen. Med biträde av en polsktalande tolk som kontaktades per telefon informerade polisen föraren om att han hade överträtt vägtrafikbestämmelserna och att han skulle åläggas böter.
2.
De administrativa myndigheterna i Nederländerna antog sedan beslutet om böter och delgav föraren detta beslut med posten. Fastän detta beslut var avfattat på nederländska tillhandahölls viss information rörande beslutet summariskt på franska, engelska och tyska tillsammans med en hänvisning till en webbplats med information på ytterligare språk, inbegripet polska. Då detta beslut inte överklagades vann det laga kraft.
3.
I det nationella målet har den behöriga domstolen att avgöra en ansökan från de nederländska myndigheterna om verkställighet av bötesbeslutet. Föraren motsätter sig detta på den grunden att han inte har erhållit en översättning av detta beslut till polska.
4.
Ska den polska domstolen enligt bestämmelserna i rådets rambeslut 2005/214/RIF av den 24 februari 2005 om tillämpning av principen om ömsesidigt erkännande på bötesstraff (
2
) erkänna och beordra verkställighet av detta beslut? Eller ska denna domstol vägra erkännande och verkställighet av detta beslut på grund av åsidosättande av förarens rätt till en rättvis rättegång? Detta är i huvudsak den fråga som har hänskjutits till EU-domstolen i förevarande mål.
II. Tillämpliga bestämmelser
A.
Unionsrätt
5.
Skäl 2 och 4 i rambeslut 2005/214 anger följande:
”(2)
Principen om ömsesidigt erkännande bör vara tillämplig på bötesstraff som utdöms av rättsliga eller administrativa myndigheter för att underlätta verkställigheten av sådana straff i andra medlemsstater än den stat i vilken straffet utdömdes.
…
(4)
Detta rambeslut bör även omfatta bötesstraff som ådömts för vägtrafikbrott.”
6.
Artikel 1 i detta rambeslut med rubriken ”Definitioner” anger att i detta rambeslut används följande beteckningar med de betydelser som här anges:
”a)
beslut: ett slutgiltigt beslut om bötesstraff för en fysisk eller juridisk person, om beslutet fattas
…
ii)
av en annan myndighet i den utfärdande staten än en domstol med avseende på en brottslig gärning enligt lagen i den utfärdande staten, förutsatt att personen i fråga har haft möjlighet att få fallet prövat inför en domstol med särskild behörighet i brottmål,
…
(b)
bötesstraff: skyldighet att betala
i)
ett penningbelopp som utdöms som påföljd för ett brott,
…”
7.
Artikel 5.1 i rambeslut 2005/214 avgränsar räckvidden och anger följande:
”Följande brott skall enligt detta rambeslut medföra erkännande och verkställighet av beslut utan kontroll av dubbel straffbarhet, om de är straffbara i den utfärdande staten enligt den utfärdande statens lagstiftning:
…
–
Beteende som står i strid med vägtrafikbestämmelser, inbegripet överträdelser av bestämmelser om körtid och viloperioder och av bestämmelser om farligt gods.
…”
8.
Artikel 6 i rambeslutet 2005/214 anger att ”de behöriga myndigheterna i den verkställande staten skall erkänna ett beslut som har översänts i enlighet med artikel 4 utan krav på ytterligare formaliteter och skyndsamt vidta alla de åtgärder som krävs för att verkställa det, såvida inte den behöriga myndigheten beslutar att åberopa något av de skäl för att vägra erkännande eller verkställighet som anges i artikel 7”.
9.
Artikel 7.3 i detta rambeslut, som rör skäl för att inte erkänna och verkställa ett beslut, anger följande:
”Vid fall enligt punkt 1 samt punkt 2 c och 2 g skall den behöriga myndigheten i den verkställande staten, innan den fattar ett beslut om att helt eller delvis inte erkänna och verkställa ett beslut, på lämpligt sätt samråda med den behöriga myndigheten i den utfärdande staten och i tillämpliga fall anmoda denna att utan dröjsmål tillhandahålla alla nödvändiga upplysningar.”
10.
Artikel 20.3 i detta rambeslut föreskriver att ”varje medlemsstat får motsätta sig erkännande och verkställighet av beslut, om intyget enligt artikel 4 ger anledning att förmoda att de grundläggande rättigheterna eller de grundläggande rättsliga principerna enligt artikel 6 i fördraget kan ha kränkts. Det förfarande som anges i artikel 7.3 skall därvid tillämpas.”
B.
Polsk rätt
11.
Artikel 611fg(1)(9) i Kodeks Postępowania Karnego (straffprocesslag) ger en polsk domstol rätt att vägra verkställighet av ett lagakraftvunnet beslut om böter om innehållet i intyget visar att den person som avses med beslutet inte har blivit vederbörligt informerad om möjligheten att överklaga detta beslut och hans eller hennes rätt att göra det.
C.
Nederländsk rätt
12.
Centraal Justitieel Incassobureau (Byrå för central uppbörd av böter, Nederländerna) (nedan kallad CJIB) är den centrala administrativa myndigheten för uppbörd och indrivning av krav på böter som utfärdats i samband med brott som begåtts på Konungariket Nederländernas territorium. Ett bötesbeslut som utfärdats av CJIB kan överklagas till officier van justitie (allmänna åklagarkontoret, Nederländerna) inom sex veckor.
III. Faktiska omständigheter, det nationella förfarandet och tolkningsfrågan
13.
Den 11 juli 2019 stoppades D.P., som är polsk medborgare och bosatt i Polen, i Nederländerna av den lokala polisen. Polisen informerade föraren med hjälp av en polsktalande tolk, som kontaktades per telefon (tolkentelefoon), att vägtrafikbestämmelserna hade överträtts genom att fordonet framförts med två däck som inte uppfyllde kraven på mönsterdjup. Polisen upplyste också föraren om att böter om 210 euro skulle åläggas honom, att han hade rätt att inte uttala sig, att han hade rätt till information och översättning och förklarade slutligen tillvägagångssättet för att bestrida böterna.
14.
Den 22 juli 2019 antogs beslutet att utfärda böterna (nedan kallat det omstridda beslutet) som CJIB delgav med föraren per post. Detta beslut avfattades på nederländska men åtföljdes av i) en översättning till franska, engelska och tyska av det huvudsakliga innehållet däri och ii) en hänvisning på dessa språk till CJIB:s webbplats som innehåller, också på polska, information om bland annat sättet för att angripa beslutet eller att få mer information från CJIB.
15.
Det omstridda beslutet vann laga kraft i september 2019, eftersom det inte hade överklagats.
16.
Den 21 januari 2020 mottog Sąd Rejonowy dla Łodzi-Śródmieścia w Łodzi (Distriktsdomstol för Łódź-Śródmieście, Łódź, Polen) en ansökan från CJIB om verkställighet av de böter som ålagts föraren.
17.
Den domstolen bad CJIB att ange huruvida det omstridda beslutet hade överlämnats till D.P. tillsammans med en översättning därav till polska. CJIB gav ett nekande svar. Vid den hänskjutande domstolen bekräftade D.P. att han i november/december 2019 hade mottagit ett brev från Nederländerna. Föraren hävdade emellertid att han inte kunde förstå brevets innehåll då det inte innehöll information på polska.
18.
Då Sąd Rejonowy dla Łodzi-Śródmieścia w Łodzi (Distriktsdomstolen för Łódź-Śródmieście, Łódź) hyste tvivel beträffande den rätta tolkningen av de relevanta bestämmelserna i rambeslut 2005/214 beslutade den, den 7 juli 2020, att vilandeförklara målet och hänskjuta följande fråga till EU-domstolen för förhandsavgörande:
”Ger delgivningen av ett beslut om bötesstraff med den bötfällda personen, utan att det därvid säkerställts att beslutet översätts till ett språk som denne förstår, myndigheten i den verkställande staten rätt att vägra verkställighet av beslutet på grundval av bestämmelser som antagits för att införliva artikel 20.3 i rambeslut 2005/214/RIF på grund av att rätten till en rättvis rättegång åsidosatts?”
19.
Skriftliga yttranden har getts in av Prokuratura Rejonowa Łódź-Bałuty (Regional allmän åklagare i Łódź, Polen), den nederländska regeringen och den polska regeringen samt av Europeiska kommissionen. Dessa parter har också skriftligen besvarat de frågor som ställts av EU-domstolen.
IV. Bedömning
20.
Genom sin fråga vill den hänskjutande domstolen i huvudsak få klarhet i huruvida bestämmelserna i rambeslut 2005/214 (och i synnerhet artikel 20.3 däri) ska tolkas på det sättet att en nationell domstol i den verkställande staten får motsätta sig erkännande och verkställighet av ett lagakraftvunnet beslut som antagits av den utfärdande staten som föreskriver att en enskild person ska betala böter (nedan kallat bötesbeslutet) när denna person inte har delgetts en översättning av detta beslut till ett språk som han eller hon förstår.
21.
I förevarande förslag till avgörande kommer jag efter några inledande kommentarer avsedda att klarlägga de tillämpliga unionsrättsliga bestämmelserna (A), att behandla den frågeställning som aktualiseras genom tolkningsfrågan: har den enskilda personen rätt att enligt rambeslut 2005/214 erhålla en översättning av det beslut vars verkställighet begärs? (B).
A.
Inledande kommentarer: relevanta tillämpliga bestämmelser
22.
Det kan vara lämpligt att inledningsvis klarlägga de bestämmelser som är tillämpliga i det nationella målet.
23.
Enligt de uppgifter som lämnats av den nederländska regeringen var bötesbeslutet i enlighet med nationell rätt resultatet av ett förfarande som omfattade två steg: ett ”muntligt” steg som ägde rum med hjälp av en tolk under polisens vägkontroll och ett ”skriftligt” steg som ägde rum flera veckor senare vid CJIB. Det beslut vars verkställighet begärs i förevarande mål är därför det beslut som sänts till föraren med posten, som är avfattat på nederländska men med en sammanfattning av informationen på franska, engelska och tyska tillsammans med upplysningar om hur man kommer till CJIB:s webbplats där ytterligare information kunde erhållas, inbegripet information på polska.
24.
Ett sådant (blandat) förfarande är ganska olikt det slag av förfarande som genomförs muntligt och i dess helhet omedelbart inför polisen. För att ge ett exempel på det senare kan man föreställa sig en förare som har stoppats omedelbart efter att ha begått ett trafikbrott (exempelvis fortkörning eller körning mot rött ljus), godtar den överträdelse som polisen konstaterat och får en viss tid att betala de utfärdade böterna. I detta senare scenario äger förfarandet rum helt i förarens närvaro och bötesbeslutet, det vill säga exekutionstiteln, meddelas där och då av polisen.
25.
Detta är inte situationen i fråga i det nationella målet. I förevarande mål uppfattar jag att det endast är det slutliga skriftliga beslutet som meddelas av CJIB som enligt nationell rätt avslutar det administrativa förfarandet.
26.
Vilka är mot denna bakgrund de unionsrättsliga bestämmelser som är tillämpliga och relevanta i förevarande mål?
27.
Den hänskjutande domstolen ber i sin fråga EU-domstolen att tolka bestämmelserna i rambeslut 2005/214. Denna lagstiftningsakt är förvisso tillämplig i detta mål.
28.
Den hänskjutande domstolen har ombetts att erkänna och verkställa ett beslut som har översänts enligt artikel 4 i rambeslut 2005/214. Det beslut som ska verkställas är enligt artikel 1 a ii) i rambeslut 2005/214 ”ett slutgiltigt beslut om bötesstraff för en fysisk eller juridisk person” som fattades av ”en annan myndighet i den utfärdande staten än en domstol med avseende på en brottslig gärning enligt lagen i den utfärdande staten, förutsatt att personen i fråga har haft möjlighet att få fallet prövat inför en domstol med särskild behörighet i brottmål”. Dessutom räknas enligt artikel 5 i rambeslut 2005/214 ”beteende som står i strid med vägtrafikbestämmelser” som ett brott som när de relevanta förutsättningarna är uppfyllda kan bli föremål för erkännande och verkställighet.
29.
Å andra sidan är varken direktiv (EU) 2015/413 (
3
) eller direktiv 2010/64/EU (
4
), som har angetts som ”möjliga källor till inspiration” för tolkningen av rambeslut 2005/214 av både den hänskjutande domstolen och några av parterna, materiellt tillämpligt i förevarande mål.
30.
Direktiv 2015/413, vars syfte är att underlätta gränsöverskridande informationsutbyte om trafiksäkerhetsrelaterade brott, är endast tillämpligt med avseende på de specifika brott som anges i artikel 2 däri. Det är utrett att denna förteckning är uttömmande. (
5
) Överträdelse av regler om krav på mönsterdjup i däck hör inte till dem. Som följer av i synnerhet artikel 1, artikel 4.1 och skälen 2 och 8 i direktiv 2015/413 syftar detta instrument till att säkerställa effektiv utredning av trafiksäkerhetsrelaterade brott så att en påföljd sedan kan utdömas mot de ansvariga personerna. Verkställigheten av dessa påföljder omfattas inte av direktiv 2015/413.
31.
Såvitt sedan gäller direktiv 2010/64 om rätt till tolkning och översättning vid straffrättsliga förfaranden, anger artikel 1.3 däri att ”i de fall där en medlemsstats lagstiftning föreskriver att en påföljd för mindre förseelser kan beslutas av en annan myndighet än en domstol som är behörig att handlägga brottmål, och där en sådan påföljd kan överklagas till en sådan domstol, ska detta direktiv endast tillämpas på förfaranden vid den domstolen till följd av ett sådant överklagande.” (
6
) Skäl 16 klarlägger att ”lindriga överträdelser” kan innefatta ”trafikförseelser som begås i stor skala och som eventuellt konstateras till följd av en trafikkontroll”. Detta skäl förklarar också att unionslagstiftaren ansåg att ”i sådana situationer skulle det vara orimligt att kräva att den behöriga myndigheten säkerställer samtliga rättigheter i enlighet med [direktiv 2010/64]”. (
7
)
32.
I förevarande mål har den person mot vilken verkställighet av det omstridda beslutet har begärts inte utövat sin rätt att överklaga detta beslut vid den behöriga nederländska domstolen. Således har inte något domstolsförfarande inletts i vilket direktiv 2010/64 kunde ha varit tillämpligt. Även om så vore fallet skulle bestämmelserna i direktiv 2010/64 ha varit tillämpliga i samband med det förfarandet och inte i det förfarande som för närvarande pågår vid den hänskjutande domstolen.
33.
Det är därför tydligt att situationen i fråga omfattas (endast) av bestämmelserna i rambeslut 2005/214 såvitt gäller unionslagstiftning. Om detta rambeslut är tillämpligt så är naturligtvis bestämmelserna i Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna (nedan kallad stadgan) det också. I förevarande mål förefaller rätten till en rättvis rättegång som fastställs i artikel 47 andra stycket i stadgan vara särskilt relevant.
34.
Mot denna bakgrund kommer jag nu att övergå till huvudfrågan i förevarande mål.
B.
Rätt att erhålla en översättning av det beslut som verkställs enligt rambeslut 2005/214
35.
Begäran om förhandsavgörande rör i huvudsak frågan huruvida beslutet om böter enligt rambeslut 2005/214, vars verkställighet begärs, i princip, under omständigheter där detta beslut är avfattat på ett annat språk än det officiella språket i den verkställande medlemsstaten, ska åtföljas av en översättning därav.
36.
Enligt min uppfattning ska svaret på denna fråga vara nekande.
37.
För det första innehåller bestämmelserna i rambeslut 2005/214 inte någon uttrycklig eller underförstådd skyldighet att tillhandahålla en översättning av det ursprungliga beslutet vars verkställighet begärs (1). För det andra följer inte någon generell skyldighet att tillhandahålla en översättning enligt min uppfattning av allmänna rättsgrundsatser eller grundläggande rättigheter till vilka artikel 20.3 i rambeslut 2005/214 innehåller en hänvisning (2 och 3).
38.
För att vara tydlig utesluter inte det ovanstående att underlåtenhet att tillhandahålla en översättning av ett beslut om böter i vissa situationer möjligtvis kan innebära ett åsidosättande av rätten till en rättvis rättegång för den bötfällde i samband med ett förfarande som ägde rum i den utfärdande staten med följden att den verkställande staten får giltigt skäl att vägra erkännande och verkställighet av detta beslut. Det betyder endast att avsaknad av en översättning inte automatiskt innebär ett åsidosättande av rätten till en rättvis rättegång. Konstaterande av ett åsidosättande av den bötfälldes rätt till en rättvis rättegång förutsätter en specifik bedömning av samtliga omständigheter i det enskilda fallet. I detta avseende kommer jag att i den sista delen av detta förslag till avgörande försöka ge viss vägledning till den hänskjutande domstolen beträffande hur denna bedömning kan utföras i förevarande mål (4).
1. Ordalydelsen i och målet för rambeslut 2005/214
39.
Artikel 6 i rambeslut 2005/214 anger att ”de behöriga myndigheterna i den verkställande staten skall erkänna ett beslut som har översänts i enlighet med artikel 4 utan krav på ytterligare formaliteter och skyndsamt vidta alla de åtgärder som krävs för att verkställa det, såvida inte den behöriga myndigheten beslutar att åberopa något av de skäl för att vägra erkännande eller verkställighet som anges i artikel 7”. (
8
)
40.
Denna bestämmelses ordalydelse är ganska klar: när de myndigheter som begär verkställighet uppfyller de formaliteter som anges i detta rambeslut ska myndigheterna i den verkställande staten i princip erkänna ett beslut och vidta samtliga åtgärder som krävs för dess verkställighet. De verkställande myndigheterna får inte kräva ”ytterligare formaliteter” av de myndigheter som begär verkställighet och får inte vägra erkännande och verkställighet såvida inte något av skälen för att vägra erkännande och verkställighet är tillämpligt. Sådana skäl anges i artikel 7 i rambeslut 2005/214 och enligt domstolens praxis finns ett annat skäl för att vägra erkännande i artikel 20.3 däri. (
9
)
41.
Mot denna bakgrund konstaterar jag för det första att inte någon bestämmelse i rambeslut 2005/214 innehåller, bland de formaliteter som ska uppfyllas av de myndigheter som begär verkställighet, för att tillåtas att begära erkännande och verkställighet av ett beslut om att ålägga en enskild person bötesstraff, att översättning av detta beslut tillhandahålls. (
10
)
42.
För det andra ingår inte underlåtenhet att tillhandahålla en översättning av det beslut som ska verkställas bland de skäl för att vägra erkännande och verkställighet som anges i artikel 7 i rambeslut 2005/214. Detta har särskilt betydelse då andra stycket i denna bestämmelse anger fall av underlåtenhet som, i likhet med den som påstås i förevarande mål, möjligen kan påverka den berörda personens utövande av dennes rätt till försvar. Bland dem som uttryckligen ingår finner man främst underlåtenhet att ge personen lämplig information rörande tillgängliga rättsmedel (artikel 7.2 g), att vederbörligt kalla personen till behörig domstol (artikel 7.2 i i), eller att vederbörligt delge personen beslutet (artikel 7.2 i iii)).
43.
Dessutom förefaller det mig som att det mål som eftersträvas med rambeslut 2005/214 stöder en strikt tolkning av artiklarna 6 och 7 i detta rambeslut.
44.
Som EU-domstolen har framhållit har rambeslut 2005/214 till syfte att ”inrätta ett effektivt system för gränsöverskridande erkännande och verkställighet av lagakraftvunna beslut om bötestraff för fysiska eller juridiska personer”. (
11
) Domstolen har också klarlagt att ”principen om ömsesidigt erkännande, som ligger till grund för rambeslutets systematik” innebär att ”skälen för att vägra erkännande eller verkställighet [av ett beslut som översänts enligt artikel 4] ska tolkas restriktivt”. (
12
)
45.
Denna bedömning är förenlig med detta instruments primära syfte: det underliggande beslutet ”absorberas” (metaforiskt sett) i verkställighetssyfte i den handling som kort och schematiskt sammanfattar och förklarar det: intyget som anges i artikel 4 i rambeslut 2005/214 för vilket ett standardformulär ges i bilaga därtill. I enlighet med principen om ömsesidigt förtroende ska den verkställande staten lita på intygets innehåll om inte andra skäl föreligger som talar däremot. Detta förklarar varför artikel 16 i rambeslut 2005/214 rör språkkraven beträffande intyget och inte det underliggande beslutet. (
13
)
46.
I detta sammanhang förefaller artikel 16.2 vara meningsfull. Den lyder: ”Verkställandet av beslutet får skjutas upp under den tid som är nödvändig för att få fram en översättning på den verkställande statens bekostnad.” Denna bestämmelse bekräftar att, enligt rambeslut 2005/214, i) det som är centralt på verkställighetsstadiet är språket i intyget och ii) en översättning av det ursprungliga beslutet är inte automatiskt erforderlig.
47.
Jag intar därför ståndpunkten att något uttryckligt eller underförstått krav att en enskild person mot vilken verkställighet begärs av ett beslut om bötesstraff ska erhålla en fullständig översättning av detta beslut till ett specifikt språk inte kan härledas från bestämmelserna i rambeslut 2005/214.
48.
I förevarande mål pekar den hänskjutande domstolen på artikel 20.3 i detta rambeslut, enligt vilken ”varje medlemsstat får motsätta sig erkännande och verkställighet av beslut, om intyget enligt artikel 4 ger anledning att förmoda att de grundläggande rättigheterna eller de grundläggande rättsliga principerna enligt artikel 6 i fördraget kan ha kränkts.” (
14
)
49.
Enligt den hänskjutande domstolens uppfattning kan underlåtenheten att tillhandahålla den berörda personen en översättning av det omstridda beslutet föranleda ett åsidosättande av en allmän princip rörande översättning av handlingar som är till nackdel för enskilda, å ena sidan, och innebära en kränkning av rätten till en rättvis rättegång, å andra sidan.
50.
Jag kommer nu att behandla dessa frågor.
2. Rätt till översättning i kraft av en grundläggande rättslig princip i unionsrätten
51.
Den hänskjutande domstolen påstår att avsaknaden av en specifik bestämmelse i rambeslut 2005/214 om tillämpligt språk för det beslut som ska verkställas beror på att rambeslutet antogs för relativt länge sedan. Den hänskjutande domstolen menar att unionslagstiftarens (nuvarande) vilja i denna fråga kan härledas från bestämmelserna om språkkrav som har införts i senare rättsakter som antagits på området med frihet, säkerhet och rättvisa. Den hänskjutande domstolen pekar i synnerhet på bestämmelserna i direktiv 2010/64 och direktiv 2015/413, som innehåller vissa skyldigheter för myndigheterna i medlemsstaterna att tillhandahålla en översättning av beslut vars verkställighet begärs.
52.
Den hänskjutande domstolen föreslår i huvudsak att en allmän princip härleds från andra unionsrättsliga instrument som skulle kräva att myndigheterna i situationer som är i fråga tar fram en översättning av varje akt, som har negativa verkningar för en enskild person, på hans eller hennes modersmål (eller möjligen på något annat språk som han eller hon förstår).
53.
Jag är inte övertygad av detta argument.
54.
I målet BV hade jag tillfälle att förklara varför unionsdomstolarna inte ska ta stor hänsyn till unionslagstiftarens påstådda vilja när denna vilja inte klart uttryckts någonstans i den antagna och gällande lagstiftningen. Enligt min uppfattning är det som är av relevans vid tolkningen av unionslagstiftningen de moment som ingår i texten tillsammans med lagstiftningens avsikt som uttrycks i skälen. Avsikter och idéer som faktiskt eller påstås ha uttalats under lagstiftningsförfarandet, men som inte kan återfinnas i lagtexten i fråga, bör däremot sakna betydelse. (
15
)
55.
Detta måste i ännu högre grad gälla när fråga är om en påstådd avsikt hos unionslagstiftaren som ska härledas från handlingar som inte utgjorde del i den relevanta lagstiftningsprocessen utan från andra unionsrättsliga lagstiftningsakter som antogs efter antagandet av akten i fråga och som dessutom saknar samband därmed.
56.
I vart fall är jag inte övertygad att unionslagstiftarens påstådda avsikt att specifikt tillhandahålla en översättning av beslut som har negativa verkningar för enskilda kan härledas från andra unionsakter. En hastig blick på de relevanta bestämmelserna som återfinns i olika rättsliga instrument ger vid handen att unionslagstiftaren faktiskt har tillämpat olika synsätt i denna fråga.
57.
De EU-direktiv exempelvis som antagits på området för straffrättsligt förfarande erbjuder av förståeliga skäl högre skyddsnivå för enskilda som är föremål för sådant förfarande. Dessa EU-direktiv uppvisar emellertid inte samma mönster. Direktiv 2010/64 kräver översättning av ”väsentliga handlingar””på de misstänktas eller tilltalades modersmål eller ett annat språk som de talar”. (
16
) Direktiv 2012/13/EU om rätten till information vid straffrättsliga förfaranden (
17
) kräver att medlemsstaterna ”ska se till att misstänkta eller tilltalade personer som anhållits eller häktats skriftligen erhåller rättighetsinformation utan dröjsmål”. Denna rättighetsinformation ska vara avfattad på ett ”enkelt och lättillgängligt språk””på ett språk de förstår”. (
18
)
58.
Utanför tillämpningsområdet för unionsbestämmelser om straffrättsliga förfaranden kan enskilda vanligen inte härleda subjektiva rättigheter till språk från unionsrättsliga lagstiftningsinstrument på olika EU-reglerade områden. Om lagstiftningsinstrument behandlar språkfrågor över huvud taget görs detta vanligtvis i syfte att underlätta ömsesidigt samarbete mellan medlemsstaterna. Även om situationen för den till vilken akten riktar sig beaktas finns det inte någon garanti för att han eller hon kommer att förstå den aktuella handlingen, eftersom handlingen kan överlämnas till dem exempelvis på det officiella språket i den medlemsstat där denna person har hemvist (
19
) eller på språket i den medlemsstat där det fordon som är inblandat i ett vägtrafikbrott är registrerat. (
20
)
59.
Därför finns inte inom Europeiska unionen för närvarande någon unik tillämpning av språkregler för gränsöverskridande delgivning av handlingar. Beroende på det specifika föremålet för unionslagstiftningen i fråga kan kravet på den sökande medlemsstatens myndigheter att tillhandahålla handlingar och/eller information på språket för den till vilken akten riktar sig vara mer eller mindre betydande. Jag anser följaktligen att bestämmelserna i direktiv 2010/64 och direktiv 2015/413 (eller för den delen varje annat instrument) inte kan tolkas som att de visar en faktisk eller övergripande avsikt hos unionslagstiftaren som skulle vara en och densamma oberoende av det berörda rättsliga instrumentet, även med antagande av att en sådan avsikt är relevant för tolkningen (vilket inte är fallet).
60.
Om något gäller motsatsen. Den hänskjutande domstolens föreslagna tolkning av rambeslut 2005/214 förefaller svår att förena med unionslagstiftarens avsikt med hänsyn till de klara bestämmelserna i direktiv 2015/413 och direktiv 2010/64.
61.
Att utsträcka kravet på översättning till samtliga beslut som verkställer straff som påförs med avseende på vilket vägtrafikbrott som helst är å ena sidan likvärdigt med att tolka artikel 2 i direktiv 2015/413 utanför denna lagstiftningsakt. Som nämnts i punkt 30 ovan är förteckningen av brott som anges däri uttömmande. Att bortse från förhållandet att detta instruments syfte är ett annat än syftet med rambeslut 2005/214, och således dra paralleller mellan de båda instrumenten, påkallar viss försiktighet.
62.
Å andra sidan framgår det av skäl 16 i direktiv 2010/64 att unionslagstiftaren ansåg att i fråga om lindriga förseelser som vägtrafikrelaterade förseelser när sanktionsåtgärden vidtas av en administrativ myndighet ”skulle det vara orimligt att kräva att den behöriga myndigheten säkerställer samtliga rättigheter” till tolkning och översättning som föreskrivs däri. (
21
) Detta uttalande antyder också att ett klart val gjordes på detta område av unionslagstiftaren.
63.
Argumentet att bestämmelserna i rambeslut 2005/214 ska tolkas mot bakgrund av lagstiftningsinstrument på senare tid är ännu mer förbryllande om man beaktar att unionslagstiftaren ändrade detta rambeslut år 2009 (
22
) utan att införa någon specifik bestämmelse på denna punkt. Unionslagstiftaren har haft rikliga tillfällen under decenniet efter dessa ändringar att åter ändra texten i detta rambeslut om den så hade önskat. Den har emellertid uppenbarligen valt att inte göra det.
64.
Jag kan avslutningsvis inte finna någon allmän princip, oberoende av unionslagstiftarens påstådda avsikt, som kräver att de nationella myndigheterna i en situation som är i fråga tillhandahåller en översättning av varje akt som har negativa verkningar för en enskild person på hans eller hennes modersmål (eller möjligen på ett språk som han eller hon förstår).
65.
På ett närliggande område finner jag en ytterligare, låt vara indirekt, bekräftelse på frånvaron av en allmän princip i denna fråga i de olika unionsbestämmelserna rörande eventuella följder av en underlåtenhet att på ett visst språk delge en akt som tillkännages eller vars erkännande begärs eller information som avser denna akt. I många instrument har unionslagstiftaren inte infört någon specifik regel i detta avseende. (
23
) När den gjort det utmärks dessa regler av en ansenlig grad av mångfald. (
24
)
66.
Det förefaller således vara ganska långsökt att tro att domstolen endast på grundval av rätten till en rättvis rättegång som garanteras i artikel 47 i stadgan kunde härleda en generell skyldighet som kräver att alla administrativa myndigheter i medlemsstaterna i gränsöverskridande situationer tillhandahåller en fullständig översättning av varje akt som har negativa verkningar för en enskild person på hans eller hennes modersmål (eller annat språk som han eller hon förstår).
67.
Även direktiv 2010/64, vilket, som nämnts i punkterna 29 och 32 ovan, inte är tillämpligt i förevarande mål, kräver en fullständig översättning endast av ”väsentliga handlingar”. (
25
) Detta är fallet oaktat det förhållandet att direktiv 2010/64 uttryckligt har avsetts gå längre än de ”miniminormer” som fastställs i Europeiska konventionen om skydd för de mänskliga rättigheterna (nedan kallad Europakonventionen) och stadgan. (
26
)
68.
Den börda som läggs på den nationella administrationen genom en sådan skyldighet skulle vara betydande och ofta utan tvivel oproportionerlig. Det är således på intet sätt en tillfällighet enligt min uppfattning att någon sådan långtgående skyldighet inte kan konstateras i primär eller sekundär unionsrätt. Fördragens upphovsmän och unionslagstiftaren har konsekvent iakttagit en ganska försiktig och pragmatisk hållning med avseende på språkrättigheter. Helt skilt från de praktiska problem som angetts ovan är både medlemsstaterna och unionsinstitutionerna medvetna om att antagandet av språkregler kan medföra val som ibland är politiskt och/eller socialt känsliga.
69.
Man kan också finna samma försiktighet och pragmatism beträffande språkrättigheter i unionsdomstolarnas praxis. Exempelvis har unionsdomstolarna när de ombetts att erkänna och upprätthålla språkrättigheter som grundas på unionsrätten strävat efter att säkerställa att de enskilda som berörs skyddas, medan de behöriga myndigheterna tillerkänns visst manöverutrymme. (
27
) Av större vikt är att det inte finns något spår i domstolens praxis av en långtgående skyldighet för nationella förvaltningar att tillhandahålla en översättning av varje handling som delgetts eller verkställts utomlands.
70.
Mot bakgrund av ovanstående kommer jag till slutsatsen att som unionsrätten för närvarande är utformad finns det inte någon allmän princip som kräver att samtliga administrativa myndigheter i medlemsstaterna ska tillhandahålla en fullständig översättning av varje akt som har negativa verkningar för en enskild person till hans eller hennes modersmål (eller till något annat språk som han eller hon förstår).
3. Kränkning av rätten till en rättvis rättegång i det ursprungliga förfarandet
71.
Den fråga som nu kräver en bedömning är huruvida underlåtenheten att tillhandahålla en översatt version av det omstridda beslutet till polska (eller till något annat språk som den vartill beslutet riktas förstår) oundvikligen, i det ursprungliga administrativa förfarandet, får till följd att en sådan kränkning skett av den i artikel 47 i stadgan stadfästa rätten till en rättvis rättegång som påverkar det efterföljande erkännandet och verkställigheten av detta beslut. (
28
)
72.
Jag anser inte det.
73.
Det förefaller mig som att både Europadomstolen och EU-domstolen i sin praxis stöder uppfattningen att en kränkning av en enskild persons rätt till en rättvis rättegång i ett fall som det som är i fråga beror på de särskilda omständigheterna i målet.
74.
Det framgår av artikel 6.3 FEU och artikel 52.3 i stadgan att artikel 47 i stadgan ska tolkas och tillämpas i förenlighet med artikel 6 i Europakonventionen (”rätten till en rättvis rättegång”). (
29
) Parterna i förevarande mål bekräftar att i den senare bestämmelsen är punkt 3, som rör var och en ”som blivit anklagad för brott”, tillämplig i detta mål.
75.
Jag håller med. Som domstolen nyligen konstaterat (
30
) utgör trafiköverträdelser, inbegripet mindre överträdelser, i allmänhet enligt Europadomstolens praxis ”brott” vid tillämpningen av artikel 6 i Europakonventionen, oberoende av deras beteckning enligt nationell rätt. (
31
) Europadomstolen har också klarlagt att de rättigheter som fastställs i artikel 6.3 i Europakonventionen måste säkerställas på alla stadier i förfarandet, inbegripet stadiet före rättegång. (
32
)
76.
Bland de ”minimirättigheter” som enligt artikel 6.3 i Europakonventionen ska garanteras var och en som anklagas för brott finner man rätten ”att utan dröjsmål, på ett språk som han förstår och i detalj, underrättas om innebörden av och grunden för anklagelsen mot honom” (punkt a). Den information som ska ges till personen i fråga på ett språk som han eller hon förstår omfattar som Europadomstolen har förklarat inte enbart ”skälen till att han anklagas, det vill säga den faktiska gärningen som läggs honom till last och som ligger till grund för anklagelsen, utan även en detaljerad rättslig kvalificering av gärningen”. (
33
)
77.
Denna information ska vara tillräckligt detaljerad (
34
) för att personen i fråga ska kunna utöva sin rätt till försvar effektivt och praktiskt, främst genom att ”ges möjlighet att redogöra för sin uppfattning av händelserna inför domstolen”. (
35
) Europadomstolen har emellertid framhållit att informationens lämplighet inte kan bestämmas teoretiskt utan ”varierar beroende på de särskilda omständigheterna i varje fall”. (
36
)
78.
Vad mer specifikt beträffar det språk på vilket informationen ska lämnas har Europadomstolen fastslagit att det inte nödvändigtvis behöver vara den berörda personens modersmål. (
37
) Det kan i synnerhet vara språket i den medlemsstat där förfarandet äger rum förutsatt att personen i fråga har ”tillräckliga kunskaper” i detta språk. (
38
) Om detta inte är fallet ska informationen enligt själva ordalydelsen i artikel 6.3 i Europakonventionen ges på något annat språk som personen förstår. (
39
) De kunskaper som är tillräckliga för delgivningen ska bedömas bland annat i förhållande till karaktären av det brott för vilket personen i fråga anklagas och hur komplicerade de handlingar är som riktas till honom av de relevanta myndigheterna. (
40
) Myndigheterna i medlemsstaterna har ett stort utrymme för egen bedömning att använda det sätt som de anser vara mest lämpligt för att avgöra detta. (
41
)
79.
Beträffande det sätt på vilket den anklagade ska informeras om karaktären och skälen för anklagelsen mot honom eller henne, har Europadomstolen funnit att artikel 6.3 i Europakonventionen inte fastställer någon viss form. (
42
) Den relevanta informationen behöver inte nödvändigtvis ”lämnas skriftligt eller översatt i skriftlig form”. (
43
) Följaktligen kan ”muntligt språkligt bistånd uppfylla kraven i konventionen”. (
44
) Såvitt gäller översättning av handlingar går artikel 6.3 i Europakonventionen ”inte så långt som till att kräva en skriftlig översättning av all skriftlig bevisning eller alla officiella handlingar i förfarandet”. (
45
)
80.
I korthet framgår det av Europadomstolens praxis som angetts ovan att i) avgörandet av om en kränkning av rätten till en rättvis rättegång föreligger förutsätter en bedömning från fall till fall; ii) den information som ska delges ska vara tillräckligt detaljerad för att den anklagade ska kunna utöva sin rätt till försvar praktiskt och effektivt; iii) denna information kan lämnas på något språk som personen förstår och i förekommande fall också muntligt samt iv) det krävs inte att en skriftlig översättning av samtliga handlingar tillhandahålls.
81.
Dessa principer, som inte gäller automatiskt och kännetecknas av en viss flexibilitet, förefaller vara än mer giltiga i ett fall som det som är i fråga här. Europadomstolen har själv konsekvent bekräftat att det finns ”anklagelser för brott” av olika tyngd och att i situationer som inte omfattas av straffrättens hårda kärna måste de garantier som hör till den straffrättsliga delen av artikel 6.3 i Europakonventionen ”inte nödvändigtvis tillämpas fullt ut”. (
46
) Detta är enligt min uppfattning särskilt fallet när det gäller en mindre trafikförseelse som den som är i fråga i det nationella målet. (
47
)
82.
Beträffande unionens rättspraxis ska det framhållas att EU-domstolen ännu inte haft tillfälle att skapa en praxis rörande rätten till en rättvis rättegång som är så omfattande och detaljerad som den som utvecklats av Europadomstolen. I dess avgöranden som meddelats till i dag har EU-domstolen emellertid ofta och uttryckligt åberopat Europadomstolens domar avseende artikel 6.3 i Europakonventionen och har ”införlivat” de principer som härleds därifrån med unionens rättsordning. (
48
)
83.
Med avseende på rätten till försvar och rätten till ett effektivt rättsmedel, vilket i ett fall som det som är i fråga med nödvändighet är sammankopplat med rätten till en rättvis rättegång, har EU-domstolen på samma sätt konsekvent förklarat att ”ett påstående om kränkning av rätten till försvar och av rätten till ett effektivt domstolsskydd måste prövas mot bakgrund av de specifika omständigheterna i varje enskilt
fall, i synnerhet vilken typ av rättsakt det gäller, det sammanhang i vilket den antogs och de rättsregler som reglerar det aktuella området”. (
49
)
84.
Det är av betydelse att EU-domstolen har tillämpat ett liknande synsätt i sin praxis rörande den anklagades rätt att erhålla föreskriven information enligt rambeslut 2005/214. I målet CJIB förklarade domstolen att myndigheterna i medlemsstaterna åtnjuter viss flexibilitet beträffande sättet på vilket denna information ska delges. Det som verkligen är av betydelse är att ”delgivningen sker på ett effektivt sätt och att utövandet av rätten till försvar garanteras”, (
50
) vilket ankommer på den nationella domstolen att kontrollera i det specifika fallet. (
51
)
85.
Mot bakgrund av det föregående måste jag dra slutsatsen att avgörandet av eventuell kränkning av rätten till en rättvis rättegång under sådana omständigheter som föreligger i det nationella målet kräver att den hänskjutande domstolen prövar samtliga relevanta omständigheter i målet för att fastställa huruvida personen i fråga kunde erhålla tillräcklig information på ett språk som han förstår om den anklagelse för vilken han anklagades så att han kunde utöva sin rätt till försvar på ett lämpligt sätt.
86.
Min tolkning av de relevanta bestämmelserna i rambeslut 2005/214 förefaller också bekräftas av ordalydelsen i artikel 20.3 däri, som tillåter vägran av verkställighet ”om intyget enligt artikel 4 ger anledning att förmoda att de grundläggande rättigheterna eller de grundläggande rättsliga principerna … kan ha kränkts”. (
52
) Denna bestämmelse antyder att en vägran inte kan grundas på abstrakta eller generella skäl utan kräver att den verkställande domstolen bedömer de specifika omständigheterna i varje fall, såsom dessa framgår av akten i målet. (
53
)
87.
En sådan tolkning förefaller också vara mer förenlig med EU-domstolens praxis rörande principerna om ömsesidigt erkännande och ömsesidigt förtroende. Domstolen har konsekvent förklarat att dessa principer förutsätter att medlemsstaterna ”särskilt när det gäller området med frihet, säkerhet och rättvisa … förutom under exceptionella omständigheter, har en skyldighet att utgå från att alla de andra medlemsstaterna iakttar unionsrätten och särskilt de grundläggande rättigheter som erkänns i unionsrätten”. (
54
) När medlemsstaterna tillämpar unionsrätten kan de således, enligt unionsrätten, ”vara skyldiga att presumera att de andra medlemsstaterna iakttar de grundläggande rättigheterna”. (
55
)
88.
Mot denna bakgrund kommer jag till slutsatsen att det förhållandet att ett beslut som är i fråga i det nationella målet inte delgavs den som beslutet riktades till tillsammans med en översättning till ett språk som han kunde förstå inte oundvikligen innebär ett åsidosättande i det ursprungliga administrativa förfarandet av en allmän unionsrättslig princip eller en kränkning av rätten till en rättvis rättegång.
89.
Det svar som ska ges till den hänskjutande domstolen är följaktligen enligt min uppfattning att artikel 20.3 i rambeslut 2005/214 inte kan tolkas på det sättet att den tillåter att en nationell domstol vägrar erkännande och verkställighet av det omstridda beslutet endast på grund av att det omstridda beslutet inte var översatt till polska.
90.
Artikel 20.3 i detta rambeslut tillåter emellertid att en nationell domstol motsätter sig erkännande och verkställighet av beslutet om den på grundval av en bedömning i det specifika fallet av samtliga relevanta omständigheter kommer till slutsatsen att myndigheterna i den medlemsstat som begär verkställighet inte tillhandahöll den anklagade tillräcklig information beträffande innebörden och grunden för brottet på ett språk som han eller hon kunde förstå.
91.
Det är uppenbarligen den hänskjutande domstolens uppgift att genomföra en sådan bedömning i förevarande mål. (
56
) För att bistå den hänskjutande domstolen ska jag ändå försöka ge någon vägledning avseende det specifika målet, mot bakgrund av den information som lämnats till EU-domstolen.
4. Förevarande mål
92.
På grundval av uppgifterna i målet är det enligt min uppfattning inte uppenbart att det faktiskt har skett en kränkning av förarens rätt till en rättvis rättegång. Samtidigt kan man emellertid inte helt bortse från denna möjlighet. En sådan slutsats av den hänskjutande domstolen skulle således kräva en viss försiktighet och en ingående bedömning av situationen i fråga.
93.
I sitt yttrande har den nederländska regeringen förklarat att den lokala polisen enligt etablerat förfarande informerade föraren på polska genom en tolk som kontaktades per telefon, beträffande i) den påstådda överträdelsen av vägtrafiklagen som han hade begått; ii) det påförda bötesbeloppet; iii) förarens rätt att tiga; iv) möjligheten att bestrida de böter som påförts honom och v) rätten till rättsligt biträde samt till rätt till översättning och tolkning.
94.
Som nämnts ovan i punkt 24 antogs emellertid inte det beslut vars verkställighet är i fråga i detta mål av polisen omgående på platsen i närvaro av föraren (biträdd av tolken). Detta beslut aviserades endast vid detta tillfälle och antogs senare av CJIB. Beslutet, som var avfattat på nederländska, skickades sedan till föraren med posten, som innehöll ytterligare förklaringar på franska, engelska och tyska samt en hänvisning på dessa språk till CJIB:s webbplats där information på polska fanns tillgänglig.
95.
Kunde föraren således med fog bortse från beslutet och den därtill knutna informationen som gavs i brevet som han mottog från de nederländska myndigheterna och med giltig verkan hävda sin okunskap avseende det beslut som verkställs?
96.
I detta avseende håller jag med den polska regeringen att en person som befinner sig i en situation som föraren inte kan förväntas aktivt söka den information som myndigheterna underlät att delge honom eller henne på ett språk som han eller hon kunde förstå. (
57
)
97.
Jag tror emellertid inte att bedömningen i förevarande mål verkligen kan stanna därvid. Det är i första hand de berörda personernas ansvar att med utövande av all vederbörlig omsorg tillvarata sina intressen. (
58
) Som Europadomstolen dessutom konsekvent har förklarat, i princip, ”hindrar varken ordalydelsen eller andemeningen i artikel 6 i Europakonventionen en person från att, uttryckligen eller underförstått, frivilligt avstå från garantier för en rättvis rättegång”. (
59
)
98.
Den hänskjutande domstolen ska således noggrant utvärdera situationen i detta mål, eftersom inte alla situationer är lika. I synnerhet ser jag en skillnad mellan två typer av situationer.
99.
Å ena sidan finns förfaranden där den berörda personen helt varit frånvarande. I sådana situationer kan en person ”som en blixt från klar himmel” motta ett brev från en annan medlemsstat på ett språk han eller hon inte förstår rörande en påstådd överträdelse av den medlemsstatens lagar varom han eller hon inte tidigare underrättats.
100.
Å andra sidan finns det situationer i vilka en person erhåller ett brev från en annan medlemsstat efter att redan ha deltagit i någon form av förfarande i den medlemsstaten. Trots att det är avfattat på ett språk som han eller hon inte förstår förefaller detta brev röra en påstådd överträdelse varom föraren redan hade erhållit kännedom och som i huvudsak upprepar den information som han eller hon hade erhållit ”där och då”.
101.
Det förefaller mig som att kränkningen av rätten till en rättvis rättegång är mycket mer trolig i det första scenariot än i det andra. Det kan uppenbarligen inte uteslutas att det även i det andra scenariot kan föreligga en kränkning av den berörda personens rättigheter. Detta kan vara fallet exempelvis när det slutliga beslutet som delges avviker från tidigare tillhandahållen information i något betydande avseende med följden att den anklagade inte kan utöva sin rätt till försvar på lämpligt sätt. När det emellertid inte föreligger någon betydelsefull skillnad mellan det slutliga beslutet och de centrala momenten som redan delgetts den berörda personen muntligen anser jag att det är svårare att godta dennes argument på grund varav han eller hon inte kunde förstå eller sluta sig till vad brevet som erhållits från de utländska myndigheterna innebar.
102.
Det är dock, som förklarats, i sista hand den hänskjutande domstolens uppgift att avgöra denna fråga. I huvudsak bör den nationella domstolen fastställa huruvida, trots förhållandet att CJIB:s beslut var avfattat på ett språk som föraren inte förstod, denne hade tidigare från polisen mottagit tillräcklig information avseende i synnerhet det brott för vilket han anklagades, följderna därav och de rättsliga medel som var tillgängliga för honom för att angripa polisens slutsatser. I denna bedömning av rätten till en rättvis rättegång ska hela förfarandet i den medlemsstat som begär verkställighet beaktas jämte all information som getts till föraren i alla delar av förfarandet.
103.
Om den domstolen skulle hysa tvivel rörande tillämplig lagstiftning i Nederländerna och de relevanta omständigheterna kan den begära bistånd av den utfärdande statens myndigheter. Som också framgår av artikel 7.3 och artikel 20.3 i rambeslut 2005/214, ”skall den behöriga myndigheten i den verkställande staten, innan den fattar ett beslut om att helt eller delvis inte erkänna och verkställa ett beslut, på lämpligt sätt samråda med den behöriga myndigheten i den utfärdande staten och i tillämpliga fall anmoda denna att utan dröjsmål tillhandahålla alla nödvändiga upplysningar”.
104.
Det följer av själva ordalydelsen i artikel 7.3 i detta rambeslut att samrådet är obligatoriskt och ska genomföras före meddelandet av beslut som helt eller delvis vägrar verkställighet av bötesbeslutet. Denna bestämmelse är trots allt ett uttryck för principen om ömsesidigt erkännande och principen om lojalt samarbete, vilka ligger till grund för rambeslut 2005/214.
105.
Mot bakgrund härav föreslår jag att EU-domstolen svarar på det sättet att bestämmelserna i rambeslut 2005/214 utgör hinder för en nationell domstol att motsätta sig erkännande och verkställighet av ett lagakraftvunnet bötesbeslut gentemot en enskild person, vilket antagits av en administrativ myndighet i den utfärdande staten, endast av den anledningen att denna person inte hade delgetts en översättning av detta beslut till ett språk som han eller hon förstår.
106.
Den nationella domstolen får enligt artikel 20.3 i rambeslut 2005/214 motsätta sig erkännande och verkställighet av ett beslut om den på grundval av en bedömning i det specifika fallet av samtliga relevanta omständigheter kommer till slutsatsen att myndigheterna i den medlemsstat som begär verkställighet inte tillhandahöll den anklagade tillräcklig information beträffande innebörden och grunden för brottet på ett språk som han eller hon kunde förstå.
V. Förslag till avgörande
107.
Jag föreslår att EU-domstolen besvarar tolkningsfrågan från Sąd Rejonowy dla Łodzi-Śródmieścia w Łodzi (Distriktsdomstolen för Łódź-Śródmieście, Łódź, Polen) på följande sätt:
–
Bestämmelserna i rådets rambeslut 2005/214/RIF av den 24 februari 2005 om tillämpning av principen om ömsesidigt erkännande på bötesstraff utgör hinder för en nationell domstol att motsätta sig erkännande och verkställighet av ett lagakraftvunnet bötesbeslut gentemot en enskild person, vilket antagits av en administrativ myndighet i den utfärdande staten, endast av den anledningen att denna person inte hade delgetts en översättning av detta beslut till ett språk som han eller hon förstår.
–
Den nationella domstolen får enligt artikel 20.3 i rambeslut 2005/214 motsätta sig erkännande och verkställighet av ett beslut om den på grundval av en bedömning i det specifika fallet av samtliga relevanta omständigheter kommer till slutsatsen att myndigheterna i den medlemsstat som begär verkställighet inte tillhandahöll den anklagade tillräcklig information beträffande innebörden och grunden för brottet på ett språk som han eller hon kunde förstå.
(
1
)	Originalspråk: engelska.
(
2
)	EUT L 76, 2005, s. 16.
(
3
)	Europaparlamentets och rådets direktiv (EU) 2015/413 av den 11 mars 2015 om underlättande av gränsöverskridande informationsutbyte om trafiksäkerhetsrelaterade brott (EUT L 68, 2015, s. 9).
(
4
)	Europaparlamentets och rådets direktiv 2010/64/EU av den 20 oktober 2010 om rätt till tolkning och översättning vid straffrättsliga förfaranden (EUT L 280, 2010, s. 1).
(
5
)	Se, i detta avseende, bland annat skäl 7 och 9 och artikel 11 i direktiv 2015/413.
(
6
)	Min kursivering.
(
7
)	Min kursivering.
(
8
)	Min kursivering.
(
9
)	Se dom av den 14 november 2013, Baláž (C‑60/12, EU:C:2013:733, punkt 28) och dom av den 5 december 2019, Centraal Justitieel Incassobureau (Erkännande och verkställande av bötesstraff) (C‑671/18, EU:C:2019:1054, punkt 30).
(
10
)	Se, i synnerhet, artikel 4 däri, som är den huvudsakliga bestämmelsen om formaliteter som ska uppfyllas och de handlingar som ska överlämnas.
(
11
)	Se dom av den 14 november 2013, Baláž (C‑60/12, EU:C:2013:733, punkt 27) och dom av den 5 december 2019, Centraal Justitieel Incassobureau (Erkännande och verkställande av bötesstraff) (C‑671/18, EU:C:2019:1054, punkt 29). Min kursivering. Se också, mer nyligen, förslag till avgörande av generaladvokaten Richard de la Tour i målet LU (C‑136/20, EU:C:2021:412, punkterna 85 och 86).
(
12
)	Se dom av den 14 november 2013, Baláž (C‑60/12, EU:C:2013:733, punkt 29) och dom av den 5 december 2019, Centraal Justitieel Incassobureau (Erkännande och verkställande av bötesstraff) (C‑671/18, EU:C:2019:1054, punkt 31). Min kursivering.
(
13
)	Detta återspeglar unionslagstiftarens generella inställning som tillämpas i ett antal instrument som antagits på detta område. Samtliga nyttjar ett standardformulär eller intyg som biläggs det rättsliga instrumentet i fråga vilket såvitt gäller erkännande och verkställighet i praktiken ersätter det underliggande beslutet. Valet att grunda dessa system på ett standarddokument som innehåller de centrala momenten i det underliggande beslutet syftar just till att undvika de problem och svårigheter som uppkommer på grund av Europeiska unionens mångspråkighet.
(
14
)	Min kursivering.
(
15
)	Se mitt förslag till avgörande i målet BV (C‑129/19, EU:C:2020:375, punkterna 117–123).
(
16
)	Skäl 22 och artikel 3 i direktiv 2010/64.
(
17
)	Europaparlamentets och rådets direktiv 2012/13/EU av den 22 maj 2012 (EUT L 142, 2012, s. 1). Inte heller detta direktiv är tillämpligt i detta mål. Artikel 2.2 föreskriver faktiskt att ”när det i en medlemsstats lagstiftning föreskrivs att en påföljd för mindre förseelser kan åläggas av en annan myndighet än en domstol som är behörig i brottmål, och beslutet att ålägga en sådan påföljd kan överklagas till en sådan domstol, ska detta direktiv endast tillämpas på förfaranden vid den domstolen efter ett sådant överklagande.”
(
18
)	Artikel 4 i direktiv 2012/13.
(
19
)	Artikel 43.2 i Europaparlamentets och rådets förordning (EU) nr 1215/2012 av den 12 december 2012 om domstols behörighet och om erkännande och verkställighet av domar på privaträttens område (EUT L 351, 2012, s. 1).
(
20
)	Artikel 5 i direktiv 2015/413.
(
21
)	Domstolens dom i målet Sleutjes, vartill några parter hänvisat, saknar betydelse i förevarande mål. I denna dom tillämpade domstolen endast bestämmelserna i direktiv 2010/64 på ett mål som till skillnad från förevarande mål omfattades av tillämpningsområdet för detta direktiv på grund av att straffet påfördes av ett domstolsorgan. Se dom av den 12 oktober 2017 (C‑278/16, EU:C:2017:757, punkterna 10, 25 och 27).
(
22
)	Se rådets rambeslut 2009/299/RIF av den 26 februari 2009 om ändring av rambesluten 2002/584/RIF, 2005/214/RIF, 2006/783/RIF, 2008/909/RIF och 2008/947/RIF och om stärkande av medborgarnas processuella rättigheter och främjande av tillämpningen av principen om ömsesidigt erkännande på ett avgörande när den berörda personen inte var personligen närvarande vid förhandlingen (EUT L 81, 2009, s. 24).
(
23
)	Se, till exempel, avsaknad av en bestämmelse rörande följderna av ett åsidosättande av myndigheterna i medlemsstaterna av deras skyldigheter enligt artikel 5 i direktiv 2015/413, enligt artikel 3 i direktiv 2010/64 eller enligt artiklarna 4 och 5 i direktiv 2012/13.
(
24
)	Jämför bestämmelserna i rambeslut 2005/214 med exempelvis artiklarna 9 och 12 i Europaparlamentets och rådets förordning (EU) 2020/1784 av den 25 november 2020 om delgivning i medlemsstaterna av rättegångshandlingar och andra handlingar i mål och ärenden av civil eller kommersiell natur (delgivning av handlingar) (omarbetning) (EUT L 405, 2020, s. 40) och med artikel 22 i rådets direktiv 2010/24/EU av den 16 mars 2010 om ömsesidigt bistånd för indrivning av fordringar som avser skatter, avgifter och andra åtgärder (EUT L 84, 2010, s. 1).
(
25
)	Se artikel 3.1 och 3.2 däri.
(
26
)	Se skäl 7 däri.
(
27
)	För mer detaljer och med specifika hänvisningar till rättspraxis, se mitt förslag till avgörande i målet An tAire Talmhaíochta Bia agus Mara, Éire agus an tArd-Aighne (C‑64/20, EU:C:2021:14, punkterna 71–82).
(
28
)	I detta avseende kan det också nämnas att skäl 5 i rambeslut 2005/214 anger bland annat att ”detta rambeslut respekterar de grundläggande rättigheter och iakttar de principer som erkänns i artikel 6 i Fördraget och återspeglas i Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna, särskilt kapitel VI i denna” (fotnoten utelämnad). Dessutom föreskriver artikel 3 i rambeslut 2005/214 att ”detta rambeslut skall inte ändra skyldigheten att respektera de grundläggande rättigheterna och de grundläggande rättsliga principerna enligt artikel 6 i Fördraget”.
(
29
)	Det anges dessutom i förklaringarna avseende stadgan om de grundläggande rättigheterna (EUT C 303, 2007, s. 17) att artikel 48.2 i stadgan motsvarar artikel 6.3 i Europakonventionen och har samma innebörd och räckvidd som denna. Se också dom av den 5 juni 2018, Kolev m.fl. (C‑612/15, EU:C:2018:392, punkt 105).
(
30
)	Dom av den 22 juni 2021, Latvijas Republikas Saeima (Prickning) (C‑439/19, EU:C:2021:504, punkterna 86–93).
(
31
)	Se, bland annat, Europadomstolen, 21 februari 1984, Öztürk/Tyskland (CE:ECHR:1984:0221JUD000854479, § 46–54) och beslut av den 19 oktober 2004, Falk/Nederländerna (CE:ECHR:2004:1019DEC006627301, s. 7). Min kursivering. För ett liknande resonemang på senare tid, se dom från Europadomstolen, 8 oktober 2020, Bajčić/Kroatien (CE:ECHR:2020:1008JUD006733413, § 27 och 28).
(
32
)	Se, till exempel, Europadomstolen, 20 oktober 2015, Dvorski/Kroatien (CE:ECHR:2015:1020JUD002570311, § 76 och där angiven rättspraxis).
(
33
)	Se Europadomstolen, 25 mars 1999, Pélissier och Sassi/Frankrike (CE:ECHR:1999:0325JUD002544494, § 51).
(
34
)	Ibidem.
(
35
)	Se Europadomstolen, 24 februari 2009, Protopapa/Turkiet (CE:ECHR:2009:0224JUD001608490, §80) och Europadomstolen, 19 december 1989, Kamasinski/Österrike (CE:ECHR:1989:1219JUD000978382, § 74).
(
36
)	Se, bland annat, Europadomstolen, 25 juli 2000, Mattoccia/Italien (CE:ECHR:2005:0224DEC001891303, § 60).
(
37
)	Se, för ett liknande resonemang, Europadomstolen, 28 augusti 2018, Vizgirda/Slovenien (CE:ECHR:2018:0828JUD005986808, § 90).
(
38
)	Se, för ett liknande resonemang, Europadomstolen, 19 december 1989, Brozicek/Italien (CE:ECHR:1989:1219JUD001096484, § 41).
(
39
)	Se, för ett liknande resonemang, Europadomstolen, 18 oktober 2006, Hermi/Italien (CE:ECHR:2006:1018JUD001811402, § 68).
(
40
)	Ibidem, § 71.
(
41
)	Se, för ett liknande resonemang, Europadomstolen, 28 augusti 2018, Vizgirda/Slovenien (CE:ECHR:2018:0828JUD005986808, § 84).
(
42
)	Se Europadomstolen, 17 februari 2004, Tabaï/Frankrike (CE:ECHR:2004:0217DEC007380501, p. 4).
(
43
)	Se Europadomstolen, 18 oktober 2006, Hermi/Italien (CE:ECHR:2006:1018JUD0018, § 68).
(
44
)	Ibidem, §§ 69 och 70.
(
45
)	Ibidem, § 70.
(
46
)	Se, i synnerhet, Europadomstolen, 23 november 2006, Jussila/Finland (CE:ECHR:2006:1123JUD007305301, § 43).
(
47
)	Kravet på flexibilitet och att en bedömning från fall till fall av omständigheterna i varje fall ska göras vid den materiella bedömningen är en nödvändig konsekvens av en överdriven utvidgning av begreppet ”brott” i Europadomstolens praxis vid prövningen av frågan om upptagande till sakprövning enligt artikel 6 i Europakonventionen, som började med det välkända målet Engel (Europadomstolen, 8 juni 1976, Engel m.fl./Nederländerna (CE:ECHR:1976:0608JUD000510071, §§ 80–82)). Om även mindre lagöverträdelser som förskyller ganska lindriga straff såsom trafikförseelsen i förevarande mål betecknas som ”brottsliga” följer därav helt naturligt att vid prövningen av en påstådd kränkning av en grundläggande rättighet för den anklagade blir det nödvändigt att göra åtskillnad mellan överträdelser av olika slag och svårighetsgrad som måste återinföras senare för att införa något slag av rimlig balans i systemet. Det är att anföra det uppenbara att medlemsstaterna har rätt att tillhandahålla mer garantier (som väl kan bli kostsamt och medföra en stor administrativ börda för förvaltningen) för personer som anklagas för brott som mord eller terrorism än för personer som fått en parkeringsbot eller fälls för att köra med däck med för lågt mönsterdjup.
(
48
)	Se, bland annat, dom av den 13 juni 2019, Moro (C‑646/17, EU:C:2019:489, punkt 55) och dom av den 15 oktober 2015, Covaci (C‑216/14, EU:C:2015:686, punkt 39).
(
49
)	Se, bland många, dom av den 26 juli 2017, Sacko (C‑348/16, EU:C:2017:591, punkt 41och där angiven rättspraxis). Min kursivering.
(
50
)	Dom av den 5 december 2019, Centraal Justitieel Incassobureau (Erkännande och verkställande av bötesstraff) (C‑671/18, EU:C:2019:1054, punkt 35).
(
51
)	Ibidem, punkterna 42 och 50.
(
52
)	Min kursivering. Standardutformningen av intyget återges enligt artikel 4.2 i rambeslut 2005/214 i bilagan.
(
53
)	Beträffande betydelsen av intyget, se punkt 45 ovan.
(
54
)	Se dom av den 25 juli 2018, Minister for Justice and Equality (Brister i domstolssystemet) (C‑216/18 PPU, EU:C:2018:586, punkt 36 och där angiven rättspraxis).
(
55
)	Ibidem, punkt 37 och där angiven rättspraxis.
(
56
)	Se, analogt, beslut av den 28 april 2016, Alta Realitat (C‑384/14, EU:C:2016:316, punkterna 57 och 58).
(
57
)	Se, för ett liknande resonemang, dom av den 14 maj 2020, Staatsanwaltschaft Offenburg (C‑615/18, EU:C:2020:376, punkterna 57 och 64) och mitt förslag till avgörande i det målet (EU:C:2020:9, punkterna 61 och 62).
(
58
)	Se, till exempel, Europadomstolen, beslut av den 4 oktober 2001, Teuschler/Tyskland (CE:ECHR:2001:1004DEC004763699). Detta är ett uttryck för en välkänd och allmänt erkänd princip, ofta uttryckt med sentensen på latin ”rätten står den bi som vakar, inte den som sover”(vigilantibus (non dormientibus) iura(succurrunt)).
(
59
)	Se Europadomstolen, 24 februari 2009, Protopapa/Turkiet (CE:ECHR:2009:0224JUD001608490, §§ 82–86 och där angiven rättspraxis).