62006CC0487
FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA GENERALADVOKAT
P. MENGOZZI
fremsat den 17. juli 2008 (
1
)
Sag C-487/06 P
British Aggregates Association
mod
Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber
»Appel — statsstøtte — miljøafgift på granulater i Det Forenede Kongerige«
1.
I denne appelsag nedlægger British Aggregates Association (herefter »BAA« eller »appellanten«) påstand om ophævelse af dommen afsagt af Retten i Første Instans (herefter »Retten«) den 13. september 2006 (herefter »den appellerede dom«) (
2
), hvorved Retten forkastede BAA’s påstand om annullation af Kommissionens beslutning af 24. april 2002 om ikke at rejse indsigelser mod Det Forenede Kongeriges afgift på granulater (
3
) (herefter »den anfægtede beslutning«).
2.
Samme dom er herudover genstand for kontraappel fremsat af Kommissionen angående Rettens afgørelse om, at sagen kunne realitetsbehandles i første instans.
I — Faktiske omstændigheder, som har ført til den iværksatte appel
3.
De faktiske omstændigheder i nærværende sag er beskrevet på følgende måde i den appellerede dom.
4.
Granulater består af kornede materialer, kemisk inaktive, som anvendes i bygge- og anlægssektoren. De kan anvendes i uforarbejdet form, f.eks. som påfyldning eller ballast, eller iblandet bindemidler, såsom cement eller bitumen.
5.
Aggregates Levy (afgift på granulater, herefter »AGL«) er blevet indført i Det Forenede Kongerige ifølge bestemmelserne i Finance Act 2001 (finanslov for 2001), som trådte i kraft den 1. april 2002.
6.
Finance Act 2002 medførte nogle ændringer af bestemmelserne om denne afgift, bl.a. i form af fritagelse for affald, der følger af udvindingen af visse mineralske stoffer, herunder særligt skifersten, ler, plastisk ler og kaolin. Der blev i øvrigt vedtaget en overgangsperiode for indførelsen af afgiften i Nordirland.
7.
AGL opkræves med 1,60 engelske pund (GBP) for hvert ton granulater, der er omfattet af afgiften og udnyttes kommercielt i Det Forenede Kongerige. Loven vedrører derfor ikke granulater, der eksporteres eller transporteres uden for Det Forenede Kongerige, inden de behandles.
8.
Loven foreskriver, at granulater ikke er afgiftsbelagt i fire tilfælde: Hvis de udtrykkeligt er fritaget, hvis de tidligere er blevet anvendt til byggeformål, hvis de allerede er underlagt en afgift på granulater, eller hvis de på datoen for ikrafttræden af loven ikke forefindes på oprindelsesstedet.
9.
BAA er en sammenslutning af mindre uafhængige virksomheder, der udnytter stenbrud i Det Forenede Kongerige.
10.
Kommissionen modtog ved skrivelse af 24. september 2001 en klage fra to virksomheder, der ikke har forbindelse til sagsøgeren, vedrørende bestemte aspekter af AGL — i det væsentlige hvad angår udelukkelsen af visse materialer fra anvendelsesområdet for AGL, afgiftsfritagelsen for eksporttransaktioner samt undtagelserne for Nordirland — som efter deres mening var uforenelige med traktatens regler om statsstøtte.
11.
Den 20. december 2001 anmeldte Det Forenede Kongerige over for Kommissionen en statsstøtteordning, der betegnedes »Etapevis indførsel af en afgift på granulater i Nordirland«.
12.
Ved skrivelse af 6. februar 2002 opfordrede Kommissionen Det Forenede Kongerige til dels at fremkomme med sine bemærkninger vedrørende klagen, dels at afgive yderligere oplysninger vedrørende AGL. Det Forenede Kongerige svarede ved skrivelse af 19. februar 2002.
13.
Sagsøgeren anfægtede AGL ved en sag anlagt den 11. februar 2002 for High Court Justice of England & Wales, Queen’s Bench Division.
14.
Sagsøgeren indgav ved skrivelse af 15. april 2002 en klage til Kommissionen, hvori det blev gjort gældende, at udelukkelsen af visse materialer fra anvendelsesområdet for AGL og afgiftsfritagelsen for eksporttransaktioner udgjorde statsstøtte, samt at undtagelserne vedrørende Nordirland, som var blevet anmeldt af Det Forenede Kongerige, var i strid med fællesmarkedet.
15.
High Court of Justice afviste BAA’s søgsmål ved dom af 19. april 2002.
16.
Den 24. april 2002 vedtog Kommissionen den anfægtede beslutning. Kommissionen anførte dels, at AGL ikke indeholder elementer af statsstøtte som omhandlet i artikel 87, stk. 1, EF, og dels, at den fritagelse, som blev indrømmet Nordirland, er forenelig med fællesmarkedet.
17.
Sagsøgeren appellerede dommen, der var afsagt af High Court of Justice, til Court of Appeal (England & Wales), som besluttede at udsætte sagen i afventning af Rettens afgørelse i den sag, der i mellemtiden var blevet anlagt af BAA til prøvelse af den anfægtede beslutning.
II — Retsforhandlinger for Retten og den appellerede dom
18.
Ved stævning indleveret til Rettens Justitskontor den 12. juli 2002 nedlagde BAA påstand om annullation af den anfægtede beslutning, dog ikke med hensyn til fritagelsen for Nordirland. Det Forenede Kongerige fik tilladelse til at intervenere i sagen til støtte for sagsøgtes påstande.
19.
Sagen byggede på fire anbringender. For det første gjorde sagsøgeren gældende, at der forelå en overtrædelse af artikel 87, stk. 1, EF fra Kommissionens side. For det andet gjorde sagsøgeren gældende, at der manglede begrundelse for den anfægtede beslutning. For det tredje og fjerde fremførte sagsøgeren, at Kommissionen havde tilsidesat pligten til at indlede en formel undersøgelsesprocedure, og at Kommissionen havde tilsidesat sine pligter under den indledende undersøgelse.
20.
Kommissionen gjorde indledningsvis gældende, at sagen måtte afvises på grund af sagsøgerens manglende søgsmålskompetence i medfør af artikel 230, stk. 4, EF. Kommissionen gjorde gældende, at sagsøgeren ikke havde bevist at være individuelt berørt af den anfægtede beslutning, idet sammenslutningen ikke havde fremført bevis for, at konkurrencesituationen for mindst ét af dennes medlemmer var væsentligt berørt af AGL. Vedrørende realiteten gjorde Kommissionen gældende, at de af sagsøgeren fremførte anbringender var ubegrundede.
21.
I den appellerede dom frifandt Retten Kommissionen i det hele efter at have erklæret, at sagen kunne antages til realitetsbehandling, og dømte sagsøgeren til at betale sagens omkostninger.
III — Retsforhandlinger for Domstolen og parternes påstande
22.
Ved appelskrift indleveret til Domstolens Justitskontor den 27. november 2006 har appellanten iværksat appel til prøvelse af ovennævnte dom.
23.
Appellanten nedlægger påstand om ophævelse af den appellerede dom. Appellanten nedlægger ligeledes påstand om, at Domstolen annullerer den anfægtede beslutning, undtagen for så vidt angår fritagelsen for Nordirland. Appellanten nedlægger endvidere påstand om, at Kommissionen tilpligtes at betale omkostningerne såvel i appelsagen som i sagen i første instans.
24.
Kommissionen nedlægger påstand om, at den appellerede dom annulleres, og at sagen i første instans afvises. Subsidiært nedlægger Kommissionen påstand om, at appellen afvises og/eller forkastes. Endelig nedlægges påstand om, at appellanten tilpligtes at betale sagens omkostninger.
25.
Det Forenede Kongerige, som var intervenient i første instans, nedlægger påstand om, at appellen forkastes.
IV — Retlig bedømmelse
26.
I kontraappellen har Kommissionen anfægtet Rettens dom for så vidt angår spørgsmålet om, hvorvidt sagen i første instans kunne antages til realitetsbehandling. Kommissionen gør gældende, at eftersom søgsmålet i første instans burde være afvist, kan der ikke ske realitetsbehandling af hovedappellen. Kontraappellen bør således undersøges inden hovedappellen.
A — Kontraappellen
27.
Kommissionen finder for det første, at Retten har begået en retlig fejl ved at antage BAA’s søgsmål til realitetsbehandling. AGL udgør en almengyldig foranstaltning, der berører et potentielt set ubegrænset antal virksomheder i Det Forenede Kongerige, og kan derfor ikke betragtes som en foranstaltning, der berører BAA’s medlemmer individuelt. Som følge heraf er Kommissionens beslutning, som godkender denne foranstaltning, også almengyldig.
28.
For det andet gør Kommissionen gældende, at Retten ikke har undersøgt forholdene korrekt med hensyn til, om der foreligger en væsentlig påvirkning af BAA’s medlemmers konkurrencestilling, som skyldes AGL.
29.
Jeg vil først opsummere retspraksis i forbindelse med antagelse af søgsmål til prøvelse af beslutninger, der træffes vedrørende proceduren for kontrol med statsstøtte, til realitetsbehandling og dernæst — efter tur — undersøge de to argumenter for, at sagen ikke kunne behandles i første instans, som Kommissionen har fremført.
1. Retspraksis vedrørende betingelserne for at antage et søgsmål til prøvelse af beslutninger, der træffes vedrørende proceduren for kontrol med statsstøtte, til realitetsbehandling
30.
Hvad angår proceduren for kontrol med statsstøtte er Kommissionens beslutninger udelukkende rettet til de pågældende medlemsstater.
31.
Det følger af fast retspraksis, som blev indført med dommen i sagen Plaumann mod Kommissionen (
4
), at andre personer end en beslutnings adressater kun vil kunne påstå, at de er berørt i medfør af artikel 230, stk. 4, EF, hvis beslutningen rammer dem på grund af visse egenskaber, som er særlige for dem, eller på grund af en faktisk situation, der adskiller dem fra alle andre og derfor individualiserer dem på lignende måde, som adressaten for en sådan beslutning ville være det.
32.
På området for statsstøtte er denne regel indledningsvis blevet præciseret i dommen i sagen Cofaz m.fl. mod Kommissionen (
5
). Med udgangspunkt i retspraksis vedrørende søgsmål til prøvelse af beslutninger truffet af Kommissionen i medfør af forordning nr. 17/62 (
6
) har Domstolen i denne dom anerkendt, at de retssubjekter, der kan indgive søgsmål til prøvelse af en vedtaget beslutning efter afslutning af den formelle undersøgelsesprocedure, også omfatter konkurrenterne til støttemodtageren, der har deltaget aktivt i proceduren, på betingelse af, at deres markedsposition er væsentligt påvirket af statsstøtten (
7
). I efterfølgende domme har sagsøgerens mulighed for deltagelse i proceduren i stigende grad mistet betydning, og Fællesskabets retsinstanser har hovedsageligt koncentreret sig om at undersøge foranstaltningens økonomiske påvirkning af markedet og som hovedkriterium set på påvirkningen af sagsøgerens konkurrencestilling ved vurderingen af, hvorvidt sagen kunne antages til realitetsbehandling.
33.
I starten af 1990’erne lagde Domstolen i de kendte domme i sagerne Matra (
8
) og Cook (
9
) efter at have konstateret, at den indledende undersøgelse i henhold til artikel 88, stk. 3, EF og proceduren for den formelle undersøgelse i henhold til artikel 88, stk. 2, EF inden for rammerne af proceduren for kontrol af statsstøtte kendetegnes ved forskellige formål, grundlaget for en differentiering i betingelserne for antagelse af en sag til realitetsbehandling alt efter den fase i proceduren, hvorunder den anfægtede beslutning er vedtaget. Uden at citere Cofaz-dommen, selv om den dog i det væsentlige fulgte argumentationen i denne, fastslog Domstolen i disse domme, at når Kommissionen træffer beslutning om ikke at indlede proceduren i medfør af artikel 88, stk. 2, EF, vil de interesserede parter, der er indrømmet de i denne artikel omhandlede processuelle garantier, kun opnå, at de respekteres, hvis de har adgang til at indbringe denne beslutning for Fællesskabets retsinstanser. I begge domme konkluderede Domstolen derfor, at søgsmålene kunne realitetsbehandles, fordi de var anlagt af personer, der havde status som interesserede parter i medfør af artikel 88, stk. 2, EF.
34.
I en nyere appelsag, hvormed Kommissionen anmodede Domstolen om at revidere de principper, der var fastlagt i Cook- og Matra-dommene, og den efterfølgende anvendelse af samme, har Domstolen som bekendt bekræftet og præciseret omtalte retspraksis. I præmis 34-37 i dommen i sagen Kommissionen mod Aktionsgemeinschaft Recht und Eigentum (ARE) (
10
) sammenfattede Domstolen de formalitetsbetingelser, der i dag gælder for iværksættelse af et søgsmål til prøvelse af en beslutning, der er vedtaget uden at indlede proceduren i henhold til artikel 88, stk. 2, EF. Disse betingelser varierer alt efter sagsøgerens formål med søgsmålet. Hvis formålet består i beskyttelse af de processuelle rettigheder, der tilkommer sagsøgeren i henhold til artikel 88, stk. 2, EF, og navnlig i at opnå, at Kommissionen indleder en formel undersøgelsesprocedure, kan sagen kun erklæres for egnet til realitetsbehandling, hvis sagsøgeren kan bevise at være interesseret part i sagen i henhold til nævnte bestemmelse. Hvis sagsøgeren derimod anfægter »berettigelsen af beslutningen om vurderingen af støtten som sådan«, er det forhold alene, at sagsøgeren kan anses for at være en interesseret part, ikke tilstrækkeligt til at realitetsbehandle sagen, og sagsøgeren må bevise, at han opfylder de mere restriktive betingelser for, at sagen kan antages til realitetsbehandling, der foreskrives i Plaumann-dommen, f.eks. ved at bevise, at anvendelsen af den foranstaltning, der er genstand for den anfægtede beslutning, vil medføre en væsentlig påvirkning af dennes stilling på markedet.
35.
Det kan ud fra den ovennævnte retspraksis konkluderes, at betingelserne for at realitetsbehandle en sag til prøvelse af Kommissionens beslutninger på området for statsstøtte er forskellige, alt efter den proceduremæssige fase, hvorunder de blev vedtaget, og sagsøgerens formål med søgsmålet, og forskellen består i det væsentlige i graden af skade på sagsøgerens interesser, som sidstnævnte selv skal bevise.
36.
Det er i lyset af denne retspraksis, at Kommissionens klagepunkter i forbindelse med kontraappellen skal undersøges.
2. Rettens manglende hensyntagen til, at AGL er en almengyldig foranstaltning
37.
Kommissionen finder, at Retten i sin undersøgelse af, hvorvidt sagen i første instans kunne realitetsbehandles, på korrekt vis udelukkede anvendelsen af ovennævnte Cook- og Matra-domme, efter at have anført, at sagsøgeren ikke alene havde »bestridt Kommissionens afvisning af at indlede den formelle undersøgelsesprocedure«, men »også anfægtet begrundelsen for den anfægtede beslutning« (
11
). Retten i Første Instans begik derimod en fejl ved at fastslå, at nævnte beslutning berørte appellanten individuelt. Kommissionen påpeger, at AGL er en generel retsakt, der indfører en afgift, hvis betingelser for opkrævning er fastlagt ved brug af objektive og abstrakte begreber. AGL kan som sådan få negativ virkning på et potentielt ubegrænset antal virksomheder og ikke kun på appellantens medlemmer. Retten har imidlertid undladt at tage hensyn til karakteren af den pågældende foranstaltning ved at begrænse sig til at vurdere afgiftens konsekvenser for tre af appellantens medlemmer uden at begrunde valget af disse virksomheder ud fra specifikke omstændigheder, der kunne karakterisere dem i forhold til alle andre afgiftspligtige virksomheder. Kommissionen finder, at hvis Rettens tilgang bekræftes af Domstolen, vil det medføre, at beslutninger vedrørende statsstøtte i forbindelse med almengyldige foranstaltninger kan anfægtes af et ubegrænset antal personer, og at det vil medføre, at meningen med kravet om at være individuelt berørt i henhold til artikel 230 EF går tabt.
38.
Det pågældende klagepunkt, som adskiller sig fra klagepunktet i forbindelse med den fejl, som Retten angiveligt har begået i sin vurdering af AGL’s virkning på den konkurrencemæssige situation for appellantens medlemmer, synes logisk set at skulle fortolkes således, at Kommissionen med dette vil gøre gældende, at hvis den anfægtede beslutning er almengyldig, er det fastsatte kriterium i dommen i Cofaz-sagen med hensyn til den væsentlige skade, som statsstøtten medfører på sagsøgerens markedsstilling, ikke i sig selv tilstrækkeligt til at kunne vurdere, hvorvidt sagen kan antages til realitetsbehandling.
39.
Jeg vil straks anføre, at jeg ikke kan se, at denne tese finder hold i Domstolens og Rettens praksis.
40.
For det første synes de fortilfælde, der påberåbes af Kommissionen, ikke at have en afgørende relevans. De nævnte domme vedrører på den ene side søgsmål anlagt af erhvervsdrivende, der potentielt kunne drage fordel af foranstaltninger, der var erklæret i strid med fællesmarkedet, og på den anden side et søgsmål anlagt af en virksomhed, der var konkurrent til potentielle støttemodtagere under en godkendt statsstøtteordning. Ovennævnte situationer er derfor juridisk og faktuelt set forskellige fra situationen i nærværende sag.
41.
Jeg mener heller ikke, at de nævnte fortilfælde kan fortolkes på den af Kommissionen fremførte måde.
42.
I dommene i sagerne van der Kooy m.fl. mod Kommissionen (
12
) og Arbeitsgemeinschaft Deutscher Luftfahrt-Unternehmen og Hapag-Lloyd mod Kommissionen (
13
) afviste henholdsvis Domstolen og Retten de indbragte søgsmål efter at have fastslået, at de anfægtede beslutninger i forhold til de potentielt begunstigede ved statslige bestemmelser, der var erklæret i strid med fællesmarkedet, fremtrådte »som […] [generelle foranstaltninger], der finder anvendelse på objektivt afgrænsede situationer og har retsvirkninger for en gruppe personer, der er bestemt generelt og abstrakt«, og at nævnte beslutninger således kun berørte sagsøgerne objektivt set som potentielt begunstigede ved disse bestemmelser (
14
). I dommen i sagen Kahn Scheepvaart mod Kommissionen (
15
) afviste Retten en sag anlagt af en konkurrerende virksomhed til de potentielle støttemodtagere i henhold til en generel støtteordning, som var blevet godkendt af Kommissionen. I dommens præmisser påpegede Retten bl.a., at sagsøgerens konkurrencesituation kun kan »berøres potentielt og indirekte af vedtagelsen af den anfægtede beslutning«, for eftersom den vedrører »godkendelse af en generel støtteordning, hvorefter potentielle støttemodtagere udelukkende er afgrænset generelt og abstrakt, forudsættes det, at støtteordningen konkret er blevet anvendt ved ydelse af individuel støtte, for at der kan siges at foreligge en aktuel støttemodtager og således også en egentlig konkurrerende virksomhed til støttemodtageren« (
16
).
43.
I modsætning til hvad Kommissionen synes at gøre gældende, mener jeg ikke, at man af de nævnte domme kan udlede, at en beslutning, der træffes med hensyn til en almengyldig statslig foranstaltnings forenelighed med artikel 87 EF, ikke principielt set kan anfægtes af støttemodtagerne eller konkurrerende virksomheder. Det kan efter min mening udelukkende udledes, at det under sådanne omstændigheder ikke er tilstrækkeligt at være støttemodtager og konkurrerende virksomhed for at begrunde den sagsøgende virksomheds søgsmålskompetence, og at sidstnævnte derfor skal fremkomme med bevis for at befinde sig i en situation, der gør det muligt at adskille denne fra de andre virksomheder, der er berørt af foranstaltningen, ved at individualisere denne i henhold til retspraksis i Plaumann-dommen.
44.
Det skal således bemærkes, at Domstolen siden Codorniu-dommen (
17
) udtrykkeligt har fastholdt, at den omstændighed, at en fællesskabsretsakt er almengyldig, ikke udelukker, at den direkte og individuelt kan berøre visse virksomheder. På baggrund af netop henvisningen til denne afgørelse har Domstolen for nylig stadfæstet en dom, hvormed Retten havde erklæret en sag for egnet til realitetsbehandling i et søgsmål anlagt af nogle belgiske koordineringscentre til prøvelse af Kommissionens beslutning om, at den skatteordning, der blev anvendt på disse centre, var i strid med fællesskabsretten (
18
).
45.
Det faktum, at en beslutning truffet af Kommissionen — som i den foreliggende sag — i forhold til visse personer fremstår som en almengyldig foranstaltning, idet den godkender en skatteordning, der vedrører en generel og abstrakt kategori af virksomheder, forhindrer således ikke, at den direkte og individuelt kan vedrøre nogle af disse virksomheder på grund af deres særlige egenskaber.
46.
Som ovenfor anført og siden Cofaz-dommen har Domstolen fulgt den praksis, at i sager, der omhandler anfægtelse af statsstøtte, skal betingelserne i henhold til retspraksis i Plaumann-dommen betragtes som værende opfyldt, hvis den konkurrerende virksomhed kan bevise, at den foranstaltning, der er genstand for den anfægtede beslutning, kan beskadige dennes markedsstilling i betydeligt omfang. På grundlag af det ovennævnte mener jeg, at den nævnte regel kan finde anvendelse lige så vel i tilfælde, hvor den anfægtede beslutning vedrører individuelle støtteforanstaltninger, som i tilfælde, hvor denne beslutning vedtages vedrørende generelle støtteordninger eller andre almengyldige foranstaltninger (
19
). Denne løsning bekræftes desuden udtrykkeligt i præmis 70 i ARE-dommen (
20
).
47.
Det skal ligeledes anføres, at den skade, som BAA påstår at have lidt, ikke opstår som følge af, at dens medlemmer skal betale AGL, men derimod af den konkurrencemæssige ulempe, som opstår på grund af det faktum, at nogle konkurrerende produktioner er fritaget for samme afgift. Sagsøgeren gør således ikke gældende, at sammenslutningens medlemmers interesser har lidt skade, fordi de er forpligtet til at betale AGL, men fordi de som virksomheder er under konkurrencepres fra producenter, der er fritaget for samme afgift. Med andre ord er det, der er genstand for sagsøgerens anfægtelse, ikke anvendelse af afgiften i sig selv, men det element af statsstøtte, som er indbygget i dens påtænkte anvendelsesområde.
48.
Disse omstændigheder udelukker efter min mening risikoen for — som Kommissionen frygter det — at en antagelse af BAA’s søgsmål til realitetsbehandling vil ende med at give et potentielt ubegrænset antal personer mulighed for at anfægte beslutninger vedrørende afgiftsmæssige foranstaltninger af generel karakter i en sådan grad, »at begrebet »individuelt berørt person« i henhold til artikel 230 EF bliver uden betydning« (
21
).
49.
Kommissionen gør endelig gældende, at valget af appellantens tre medlemmer, hvis konkurrencesituation blev taget i betragtning af Retten, synes tilfældig og ubegrundet. Jeg mener, at dette argument på den ene side blot er en gentagelse af Kommissionens opfattelse — som ovenfor kritiseret — ifølge hvilken det i de tilfælde, hvor foranstaltningen er almengyldig, ikke er tilstrækkeligt at antage sagen til realitetsbehandling på baggrund af, at sagsøgeren fører bevis for, at dennes markedsstilling har lidt væsentlig skade, og på den anden side foregriber Kommissionens andet klagepunkt i forbindelse med den appellerede dom med hensyn til en fejlagtig og ufuldstændig vurdering fra Rettens side af AGL’s indvirkning på appellantens medlemmers konkurrencestilling. Under alle omstændigheder er det tilstrækkeligt i denne forbindelse at fastslå, at i henhold til retspraksis, som det korrekt angives i præmis 47 i den appellerede dom, kan en sag antages til realitetsbehandling i et søgsmål, der anlægges af en sammenslutning på vegne af en eller flere af dens medlemmer, som selv havde kunnet anlægge en sag, der kan antages til realitetsbehandling (
22
). Det påhviler således appellanten at føre bevis for dennes individuelle søgsmålskompetence på vegne af en eller flere af dens medlemmer, og det påhviler Retten at vurdere, om der foreligger et sådant bevis. Under disse omstændigheder afhænger den begrundede eller ubegrundede karakter af BAA’s valg af, hvilke informationer der skulle fremlægges i forbindelse med Rettens undersøgelse, i sidste ende udelukkende af resultatet af denne undersøgelse.
50.
Af ovennævnte årsager mener jeg ikke, at Kommissionens første klagepunkt i kontraappellen kan tages til følge.
51.
Jeg vil derfor gå videre til at undersøge Kommissionens andet klagepunkt i forbindelse med den appellerede dom.
3. Spørgsmålet om, hvorvidt Retten har begået en fejl ved vurderingen af, om der forelå en væsentlig påvirkning af BAA’s medlemmers konkurrencestilling
52.
Kommissionen gør først og fremmest gældende, at Retten i sin undersøgelse af, om der forelå en væsentlig påvirkning af BAA’s medlemmers konkurrencestilling, i modsætning til retspraksis og særligt ovennævnte Cofaz-dom begrænsede sig til at fastslå, at der var tale om et konkurrenceforhold mellem de virksomheder, der var pålagt at betale AGL, og de virksomheder, der var fritaget.
53.
Som jeg allerede har forklaret, og som det følger af retspraksis på dennes nuværende udviklingstrin, kan et søgsmål til prøvelse af en beslutning, der er vedtaget i henhold til artikel 88, stk. 3, EF, som iværksættes af en konkurrerende virksomhed under omstændigheder, der ikke opfylder betingelserne i henhold til retspraksis i sagerne Cook og Matra, antages til realitetsbehandling, såfremt sagsøgeren fremlægger bevis for, at den foranstaltning, der er genstand for den anfægtede beslutning, kan skade dennes markedsstilling i væsentligt omfang. Under disse omstændigheder kan en virksomhed således ikke nøjes med at påberåbe sig sin status som konkurrent i forhold til den støttemodtagende virksomhed, men skal desuden bevise, at den befinder sig i en faktisk situation, som individualiserer den på samme måde som adressaten (
23
).
54.
I præmis 55-63 i den appellerede dom har Retten i sin undersøgelse af Kommissionens argumenter vedrørende sagens formalitet undersøgt, om sagsøgeren »på en saglig måde har anført grundene til, at AGL kan påvirke mindst et af sammenslutningens medlemmer på markedet for granulater i væsentligt omfang« (
24
). Retten bemærkede for det første, at den omtvistede afgift havde til formål at overføre en del af efterspørgslen på udyrkede granulater til substitutionsprodukter, som er fritaget for afgift, og at de britiske myndigheder med dette indgreb forventede en reduktion af efterspørgslen på udyrkede granulater på gennemsnitligt ca. 8 eller 9% på årsbasis. For det andet bemærkede Retten, at nogle af BAA’s medlemmer, navnlig Torrington Stone, Sherburn Stone Co. Ltd og Cloburn Quarry, befandt sig i direkte konkurrence med producenter af fritagne materialer, som var blevet konkurrencedygtige som følge af indførslen af AGL. For det tredje, med hensyn til præmis 59-61 i den appellerede dom og præmis 65 og hvad angår afgiftsfritagelsen for eksporttransaktioner, henviste Retten til disse tre virksomheders individuelle situation. På baggrund af de undersøgte forhold afviste Retten Kommissionens formalitetsindsigelse.
55.
Af dommens præmisser på dette punkt fremgår det, at Retten ikke begrænsede sig til generelt at anføre, at der var tale om et konkurrenceforhold mellem de afgiftsbelagte og de fritagne produkter, men begrundede sin konklusion med hensyn til skaden på sagsøgerens medlemmers markedsstilling i flere forhold, der dels blev begrundet i AGL’s karakter og formål, og dels var baseret på oplysninger fremlagt af sagsøgeren. Disse oplysninger vidnede især, på den ene side, om det øgede konkurrencepres, som sagsøgerens medlemmer, som er små virksomheder, var blevet udsat for på grund af indførslen af afgiften, samt de deraf følgende lagerdriftsproblemer, og på den anden side om den påvirkning, som afgiftsfritagelsen på eksporttransaktioner havde medført for de anvendte priser på det indenlandske marked af virksomheder, der også er aktive på eksportmarkedet.
56.
I modsætning til hvad Kommissionen gør gældende, begrænsede Retten sig således ikke til at anføre, at der var tale om et konkurrenceforhold mellem de afgiftsbelagte produkter og de fritagne produkter. Hvad angår de fortilfælde, der påberåbes af Kommissionen, synes de ikke at omfatte lignende forhold, som tillader en sammenligning med den appellerede dom (
25
).
57.
Kommissionen påstår herudover, at Retten ikke har udført en tilstrækkelig analyse af Torrington Stones situation, idet der ikke blev angivet nogen præciseringer i forbindelse med konsekvenserne »hvad angår priser, markedsandele eller virksomhedens indtjening« som følge af det øgede konkurrencepres, som sidstnævnte blev udsat for på grund af indførslen af AGL. En lignende kritik fremføres hvad angår Rettens vurdering af Sherburn Stones situation.
58.
Med hensyn til dette er det tilstrækkeligt at bemærke, at Domstolen for nylig har præciseret, at konkurrencemæssig skade, der kan individualisere en sagsøger i den forstand, hvori udtrykket er anvendt i Plaumann- og Cofaz-dommene, ikke »nødvendigvis skal udledes af forhold såsom en væsentlig omsætningsnedgang, ikke-ubetydelige økonomiske tab eller en væsentlig nedgang i markedsandele som følge af tildelingen af den omhandlede støtte« (
26
), men at påvirkningen også kan bestå i »en manglende indtjening eller en mindre fordelagtig udvikling end den, der ville have været, set i mangel af en sådan støtte« (
27
).
59.
Endelig gør Kommissionen gældende, at modtagerne af den påståede støtte samt de konkurrerende virksomheder udgør et potentielt ubegrænset antal, og at AGL’s påvirkning af konkurrencen rammer hele branchen. Under disse omstændigheder vil Rettens konklusioner i den anfægtede beslutning føre til en antagelse af, at en virksomhed kan bevise at være påvirket i væsentligt omfang af en støtteforanstaltning og derfor kan anerkendes som værende individuelt berørt i henhold til artikel 230 EF i forhold til en beslutning, der godkender denne støtteforanstaltning, også selv om virksomhedens situation ikke på nogen måde adskiller sig fra mange andre virksomheders.
60.
Det drejer sig om de samme argumenter, som gøres gældende i første klagepunkt, og som set i lyset af andet klagepunkt efter min mening skal fortolkes som en opfordring til Domstolen om at anvende strengere bedømmelseskriterier i vurderingen af den skade, der er påført den sagsøgende virksomheds stilling på markedet, når det drejer sig om en almengyldig foranstaltning.
61.
Retspraksis synes i en vis udstrækning at pege i samme retning. Som fremført af generaladvokat Jacobs i dennes forslag til afgørelse i ovennævnte ARE-sag, »synes retspraksis, om end ikke konsekvent, også at stille strengere krav til godtgørelse af, at støtten har påvirket sagsøgerens konkurrencemæssige stilling, når støtteordningen har en generel karakter« (
28
). Generaladvokat Jacobs citerede f.eks. ovenfor nævnte Khan Schepvaart-dom. Noget lignende kunne også udledes af præmis 72 i ARE-dommen (
29
).
62.
På trods af det ovenfor fremførte mener jeg dog ikke, at Kommissionens opfattelse skal følges, især ikke med henblik på nærværende sag.
63.
Generelt set skal det særligt anføres, at Cofaz-dommen i sin definition af de betingelser, som en virksomhed skal opfylde for at have søgsmålskompetence i forbindelse med en beslutning, der godkender tildeling af støtte til konkurrerende virksomheder, på baggrund af Plaumann-dommen har lettet den påkrævede bevisbyrde for sagsøgeren, som ikke er den anfægtede retsakts adressat. Siden Cofaz-dommen betragtes sagsøgerens bevis for at have lidt en væsentlig skade på konkurrencestillingen på grund af en støtte som værende tilstrækkeligt til at kunne tildele den pågældende virksomhed søgsmålskompetence til at anfægte den beslutning, der godkender den pågældende støtte, også selv om et ubegrænset antal konkurrenter eventuelt kan påberåbe sig at have lidt lignende skade (
30
).
64.
Hvad mere specifikt angår omstændighederne i nærværende sag skal de adskilles fra dem, der gjorde sig gældende i Khan Scheepvart-sagen og ARE-sagen. I den første sag gik den anfægtede beslutning ud på at godkende en støtteordning, som den nederlandske regering skulle gennemføre ved tildeling af individuel støtte. Under disse omstændigheder var det som anført af Domstolen ikke muligt at identificere dem, der faktisk ville drage fordel af de støtteforanstaltninger, som var blevet godkendt af Kommissionen, og følgelig heller ikke disses konkurrenter. Domstolen konkluderede således, at den af virksomhederne påberåbte skade blot var en potentiel skade. Ligeledes var i sagen, der førte til ARE-dommen, forholdet det, at det anfægtede jorderhvervelsesprogram begrænsede sig til at identificere kategorierne af mulige støttemodtagere. Det var derfor umuligt at fastslå både identitet og antal af fremtidige modtagere og som følge heraf også identitet og antal af sidstnævntes konkurrenter. I den foreliggende sag er den anfægtede nationale foranstaltning ganske vist også almengyldig, men alligevel er dens anvendelsesområde defineret således, at det er muligt at identificere både de virksomheder, der er pålagt afgiften, og de virksomheder, der er fritaget og derfor, som sagsøgeren påstår, begunstiges.
65.
Herudover overses det efter min mening, at den anfægtede nationale foranstaltning har det udtrykkelige formål at overføre en del af efterspørgslen efter udyrkede granulater til substitutionsprodukter. Det drejer sig derfor om en foranstaltning, der har til formål at udøve en direkte påvirkning på strukturen på markedet for det omhandlede produkt og således på virksomhedernes konkurrencemæssige stilling på det pågældende marked (
31
). I den flere gange nævnte Lenzig-dom har Domstolen bl.a. anført, at »intensiteten [i skaden på sagsøgers markedsstilling] [kan] variere i forhold til en lang række forhold såsom bl.a. markedsstrukturen eller arten af den omhandlede støtte«. Jeg mener, at man blandt forholdene i forbindelse med støtteforanstaltningens karakter også skal tage hensyn til den virkning, som de nationale myndigheder har til hensigt at opnå med indgrebet, og at det skal ses uafhængigt af, at disse virkninger berører en branche som helhed.
66.
Set i lyset af samtlige ovennævnte betragtninger mener jeg, at også Kommissionens andet klagepunkt i forbindelse med den appellerede dom bør afvises.
67.
Jeg foreslår derfor Domstolen fuldt ud at forkaste kontraappellen.
4. Konkluderende bemærkninger vedrørende kontraappellen
68.
Jeg har endnu ikke set på BAA’s argument over for kontraappellen, og hvorefter sammenslutningen til støtte for søgsmålet i første instans gjorde gældende, at Kommissionen havde tilsidesat sin pligt til at indlede en formel undersøgelsesprocedure i medfør af artikel 88, stk. 2, EF, og at dette i sig selv er tilstrækkeligt til, at hele sagen — i henhold til Cook- og Matra-dommene — kan antages til realitetsbehandling, herunder også de anbringender, der bestrider den materielle rigtighed af den anfægtede beslutning (
32
). Dette argument er kun relevant, såfremt Domstolen imod mine anvisninger når frem til den konklusion, at appellanten ikke opfylder de betingelser for antagelse af sagen til realitetsbehandling, der er fastlagt i Plaumann- og Cofaz-dommene. I så fald måtte Domstolen nemlig vurdere, om og i hvilket omfang sagen kan antages til realitetsbehandling ud fra kriterierne i Cook- og Matra-dommene.
69.
Undersøgelsen af dette argument giver mig anledning til nogle korte overvejelser i et bredere perspektiv. Jeg understreger med det samme, at det ikke er min hensigt at åbne en debat vedrørende en mulig ønskelig revision af den gældende retspraksis på området for antagelse til realitetsbehandling af søgsmål, der iværksættes til prøvelse af Kommissionens beslutninger på området for kontrolproceduren i statsstøttesager (
33
). Jeg skal således begrænse mig til nogle korte bemærkninger.
70.
Som ovenfor nævnt og på baggrund af retspraksis varierer de betingelser for antagelse af en sag til realitetsbehandling, som sagsøgeren skal opfylde i et søgsmål til prøvelse af en beslutning, der er vedtaget på baggrund af artikel 88, stk. 3, EF uden indledning af proceduren i henhold til artikel 88, stk. 2, EF, alt efter om anfægtelsen har til formål at beskytte de proceduremæssige rettigheder, som er tillagt sagsøgeren i medfør af sidstnævnte bestemmelse, eller om den har til formål at bestride »berettigelsen af beslutningen om vurderingen af støtten som sådan«. I det første tilfælde er det tilstrækkeligt at bevise, at den pågældende er en berørt part i medfør af artikel 88, stk. 2, EF, i det andet tilfælde er det nødvendigt at bevise, at sagsøgeren er individuelt berørt af beslutningen i Plaumann-dommens forstand. Hertil kommer, at når sagsøgeren anlægger sag udelukkende i sin egenskab af berørt part i henhold til artikel 88, stk. 2, EF, skal sagsøgeren udtrykkeligt fremføre et anbringende i sagen, der gør gældende, at der er tale om en tilsidesættelse af dennes retssikkerhedsgarantier i henhold til nævnte bestemmelse, eller at Kommissionen har tilsidesat sin pligt til at indlede den formelle undersøgelsesprocedure. Domstolen udelukker desuden praktisk set enhver mulighed for at imødegå en manglende påberåbelse af de nævnte anbringender gennem en ny kvalifikation af de udtrykkeligt fremførte anbringender.
71.
Baggrunden for den meget komplekse og temmelig formalistiske retspraksis mener jeg skal findes i behovet for at sikre, at hvis en sag anlægges af en virksomhed udelukkende med påstand om at være en berørt part i henhold til artikel 88, stk. 2, EF, vil den kontrol, der udøves af Fællesskabets retsinstanser vedrørende den anfægtede beslutning, ikke gå ud over, hvad der er nødvendigt for at sikre, at retssikkerhedsgarantierne i nævnte bestemmelse overholdes. En sådan overskridelse ville forekomme, hvis nævnte retsinstanser ikke begrænsede sig til at kontrollere, at der er tale om forhold, der berettiger til ikke at indlede en formel undersøgelsesprocedure — dvs. hvis foranstaltningen nemt kan kvalificeres som noget, der ikke rejser mistanke om støtte (
34
), og/eller nemt kan vurderes til at være i overensstemmelse med traktaten — men også fastslog, at der var tale om en støtte (eller om elementer, som måtte anses for støtte, og som ifølge Kommissionen ikke var til stede), eller hvis der ikke forelå de omstændigheder, som Kommissionen har henvist til for at kunne erklære støtten for forenelig med traktaten. I disse tilfælde ville sagsøgeren således ikke blot kunne opnå en eventuel indledning af den formelle undersøgelsesprocedure, men også opnå det resultat, at Kommissionen ville være bundet af retsinstansernes ovenfor anførte konstateringer (
35
), og at mindst en del af indholdet i den beslutning, der vedtages som afslutning på nævnte procedure, forudbestemmes, dvs. en retsakt, som sagsøgeren i sin blotte egenskab af berørt part i medfør af artikel 88, stk. 2, EF ikke ville have haft søgsmålskompetence til at bestride.
72.
Jeg mener dog ikke, at det for at opfylde ovennævnte krav om at tilpasse omfanget af den retslige efterprøvelse af den anfægtede retsakt til kun at omfatte sagsøgerens påståede egenskab til støtte for søgsmålskompetence er nødvendigt, at sidstnævnte i sine søgsmålsgrunde bindes til at anvende visse formuleringer, idet sagen i modsat fald må afvises. I den forbindelse er det tilstrækkeligt at se de fremførte anbringender, hvormed det formelt gøres gældende, at der er tale om en støtte, eller at den er uforenelig med traktaten, som i det væsentlige begrænset til at gøre gældende, at det er yderst vanskeligt at fastslå, om foranstaltningen har karakter af en støtte eller vurdere dens forenelighed, eller i det mindste som en bestridelse af, at de fremførte betragtninger i den anfægtede beslutning er tilstrækkelige til at udelukke en sådan vanskelighed.
73.
Det er dog min overbevisning, at kompleksiteten af den ovenfor undersøgte retspraksis og de vanskeligheder, der er forbundet med dens anvendelse, i virkeligheden skyldes den særlige karakter af beslutningerne i medfør af artikel 88, stk. 3, EF.
74.
Disse beslutninger, som vedtages uden indledning af den formelle undersøgelsesprocedure, er retsakter, der er iværksat efter en kort undersøgelse inden for en begrænset periode, og ydermere på baggrund af dialog udelukkende mellem Kommissionen og den pågældende medlemsstat. Det er lovgivers hensigt, at sådanne retsakter skal gøre det muligt for Kommissionen at undgå en langtrukken undersøgelse af sagen i tilfælde, hvor det umiddelbart er klart, at der ikke er tale om en støtte, eller at foranstaltningen er forenelig med bestemmelserne i traktaten.
75.
På grund af deres karakter tvivler jeg på, om det er hensigtsmæssigt, at Fællesskabets retsinstansers efterprøvelse af sådanne retsakter under alle omstændigheder — uafhængigt af grundlaget for sagsøgerens søgsmålskompetence — begrænser sig til at undersøge, om betingelserne for ikke at indlede den formelle undersøgelsesprocedure er til stede, dvs. at fastslå, at der ikke er seriøs tvivl om, at foranstaltningen ikke udgør en støtte, eller at den i hvert fald er forenelig med traktaten. »Sagens faktum«, dvs. om der er tale om en støtte eller ej, eller om den er forenelig med traktaten, skal således i tilfælde af annullation undersøges i forbindelse med et eventuelt søgsmål til prøvelse af den endelige beslutning, som Kommissionen træffer efter afslutningen af ovennævnte procedure. Det vil gøre det muligt at undgå, at Fællesskabets retsinstanser, når de træffer den endelige afgørelse i sager vedrørende spørgsmål, hvorom Kommissionen i realiteten kun har truffet en foreløbig beslutning efter at have udført en indledende undersøgelse, går ud over grænserne for den legalitetsprøvelse, som det påhviler disse retsinstanser at udføre i annullationssøgsmål.
76.
For at komme tilbage til BAA’s argument, der er nævnt i punkt 68 ovenfor, følger det af det anførte, at hvis sagsøgeren kun kan gøre sin egenskab af berørt part i medfør af artikel 88, stk. 2, EF gældende, er den omstændighed, at sammenslutningen i sine anbringender i sagen i første instans også har nævnt en tilsidesættelse af Kommissionens pligt til at indlede den formelle undersøgelsesprocedure, ikke tilstrækkelig — i modsætning til det af sammenslutningen anførte — til at give denne krav på en afgørelse fra Retten om kvalificeringen af AGL i relation til artikel 87, stk. 1, EF.
B — Hovedappellen
77.
I den anfægtede beslutning udelukkes det, at AGL kan betragtes som statsstøtte, idet det fastslås, at den ikke medfører nogen selektiv fordel. Med det første, tredje og fjerde anbringende i hovedappellen kritiseres den appellerede dom, fordi den har bekræftet Kommissionens vurdering på dette punkt. Disse anbringender undersøges i det efterfølgende (andet, tredje og fjerde afsnit). Forinden vil jeg dog opsummere retspraksis vedrørende selektivitet (første afsnit).
78.
Det andet anbringende i appellen vedrører omfanget af Rettens efterprøvelse af den anfægtede beslutning, hvilket undersøges i femte afsnit.
79.
I sjette afsnit vil jeg endelig behandle femte og sjette anbringende, hvormed det påstås, at Retten har begået retlige fejl dels i sin vurdering af Kommissionens pligt til at indlede den formelle undersøgelsesprocedure, dels ved at fastslå, at den anfægtede beslutning var tilstrækkeligt begrundet.
1. Opsummering af retspraksis vedrørende støtteforanstaltningers selektivitet
80.
I overensstemmelse med artikel 87, stk. 1, EF skal en foranstaltning medføre fordele til gavn for visse virksomheder eller visse produktioner for at kunne karakteriseres som en støtte, dvs. at den skal have en selektiv karakter.
81.
Betingelsen om selektivitet udelukker, at støttebestemmelserne anvendes på såkaldte generelle foranstaltninger, der ikke har til formål at støtte specifikke aktiviteter eller virksomheder, men derimod samtlige virksomheder i medlemsstaten. På dette område har retspraksis på den ene side præciseret, at et offentligt indgreb til fordel for et ubegrænset antal adressater, der identificeres ved hjælp af en række objektive kriterier, skal ses som en støtteordning med en selektiv karakter, hvis den som følge af kriterierne for sin anvendelse indebærer fordele alene for visse virksomheder eller produktioner og ikke for andre (
36
). På den anden side præciseres det, at også foranstaltninger, der udadtil er af generel karakter — idet de ikke er begrænset hverken branchemæssigt eller områdemæssigt og ikke er rettet mod en bestemt kategori af virksomheder — kan falde inden for forbuddet i artikel 87, stk. 1, EF, hvis deres iværksættelse, især hvad angår valget af adressater, beløb og betingelser for det økonomiske indgreb, overlades til de nationale myndigheders skøn. Domstolen har herudover fastslået, at en støtte kan være selektiv, selv når den vedrører en hel økonomisk sektor (
37
).
82.
Generelt set fremgår det af retspraksis, at spørgsmålet, om selektivitetsbetingelsen er opfyldt, skal gøres til genstand for en vurdering fra sag til sag med det formål at undersøge, hvorvidt den pågældende foranstaltning i kraft af sin karakter, sit anvendelsesområde, sin iværksættelsesmåde og sin virkning indebærer fordele alene for visse virksomheder eller visse erhvervssektorer (
38
). Hvis det fastslås, at der er tale om en sådan fordel, kan selv en afgiftsfritagelse, der gælder for visse virksomheder, i forbindelse med en ny afgift udgøre støtte i henhold til artikel 87, stk. 1, EF (
39
).
83.
Med særlig henvisning til statsindgreb af afgiftsmæssig art har retspraksis præciseret, at foranstaltninger, der er selektive, idet de indfører en sondring mellem virksomheder, dog ikke betegnes som støtte, når denne sondring følger af det afgiftssystems karakter eller opbygning, som disse foranstaltninger er en del af (
40
). Domstolen har fastslået, at det følger heraf, at det for at kunne vurdere, om en foranstaltning er selektiv med henblik på anvendelsen af artikel 87, stk. 1, EF, »skal undersøges, om den nævnte foranstaltning inden for rammerne af en given retlig ordning udgør en fordel for visse virksomheder i forhold til andre virksomheder, der befinder sig i en tilsvarende faktisk og retlig situation« (
41
).
84.
Det er navnlig i lyset af den ovenfor anførte retspraksis, at det skal vurderes, om Retten har begået de retlige fejl, som appellanten har påstået i første, tredje og fjerde appelanbringende.
2. Første anbringende vedrørende overtrædelse af artikel 87, stk. 1, EF
85.
Med det første anbringende anfægter BAA den appellerede dom, idet den indeholder flere retlige fejl hvad angår anvendelsen af artikel 87, stk. 1, EF. Appellanten har navnlig fremført tre klagepunkter.
86.
For det første har Retten anvendt et ikke objektivt begreb for statsstøtte. Appellanten anfører med henvisning til retspraksis, at den omstændighed, at en afgiftsmæssig foranstaltning forfølger generelle politiske mål, ikke forhindrer, at den kan kvalificeres som statsstøtte, og kun er relevant for vurderingen af, om de sondringer, der findes i lovgivningen i definitionen af dens anvendelsesområde, finder berettigelse i selve foranstaltningens karakter og generelle opbygning. I den appellerede dom har Retten derimod anlagt en anden tilgang, idet den giver medlemsstaterne vide skønsbeføjelser til selv at definere anvendelsesområdet for de skattemæssige foranstaltninger, der har til formål at beskytte miljøet, og udelukker, at sådanne foranstaltninger har selektiv karakter, selv når de indebærer en forskellig behandling af virksomheder, der befinder sig i lignende situation, uden at dette er begrundet i miljømæssige formål.
87.
For det andet har Retten foretaget en anderledes vurdering af støttens selektivitet end i Adria Wien Pipeline-dommen (
42
).
88.
Endelig har Retten i Første Instans udelukket, at AGL har selektiv karakter, uden at være i besiddelse af en præcis definition af den branche, som den gælder for. Dette tredje klagepunkt bør efter min mening afvises, da det hermed i virkeligheden tilsigtes at anfægte Rettens bedømmelse af de faktiske omstændigheder.
89.
I det følgende vil jeg derfor udelukkende undersøge første og andet klagepunkt, som efter min mening skal behandles samlet.
90.
Det drejer sig ved denne undersøgelse i særdeleshed om præmis 114-118 og 120-121 i den appellerede dom. De forskellige trin i Rettens argumentation kan opsummeres på følgende måde.
91.
Først og fremmest definerer Retten miljøafgiften som »en selvstændig afgiftsmæssig foranstaltning« (
43
), der ikke er en del af et generelt beskatningssystem, og som er »kendetegnet ved dens miljømæssige formål og et særligt ligningsgrundlag« (
44
). Det kan af denne definition udledes, at afgiftsfritagelse for virksomhed, der ligner de afgiftsbelagte aktiviteter og har samme miljøpåvirkning som disse, ikke kan ses som en afgiftsfritagelse, der afviger fra en byrdeordning, som virksomheder normalt omfattes af (
45
).
92.
Retten bemærker herefter, at det i udøvelsen af deres kompetencer inden for miljøpolitik står medlemsstaterne »frit for at indføre miljøafgifter for bestemte sektorer med henblik på at nå visse miljømål«. Medlemsstaterne kan navnlig frit »inden for rammerne af en afvejning af de forskellige berørte interesser fastlægge deres prioriteringer med hensyn til miljøbeskyttelse, og som følge heraf fastsætte, hvilke varer og tjenesteydelser der skal pålægges en miljøafgift« (
46
).
93.
I præmis 117 i den appellerede dom konkluderer Retten, at på denne retlige baggrund »tilkommer det Kommissionen, ved vurderingen af en miljøafgift i relation til fællesskabsbestemmelserne om statsstøtte, at tage hensyn til de krav i artikel 6 EF, der er forbundet med miljøbeskyttelsen«. Denne konklusion finder ifølge Retten berettigelse i bestemmelserne i nævnte artikel, der »bestemmer […] at disse krav skal integreres i udformningen og gennemførelsen af bl.a. en ordning, der sikrer, at konkurrencen inden for det indre marked ikke fordrejes«.
94.
I præmis 120 og 121 i den appellerede dom afviser Retten sagsøgerens argument, der var støttet på Adria-Wien Pipeline-dommen. Retten bemærker, at i nævnte dom »skulle Domstolen undersøge, ikke afgrænsningen af en miljøafgifts materielle anvendelsesområde, som i det foreliggende tilfælde, men den delvise fritagelse for betaling af en sådan afgift […], der kun blev ydet virksomheder, der fremstiller materielle goder (
47
)«. Retten fortsætter med at fremhæve, at »den omtvistede forskel derfor ikke [vedrørte] typen af det produkt, der var omfattet af den omhandlede miljøafgift, men derimod industrielle forbrugere, alt efter, om de drev virksomhed i primærsektoren eller forarbejdningsindustrien i den samlede økonomi«.
95.
Rettens tilgang forekommer, som det fremgår af de nævnte præmisser i den appellerede dom, yderst innovativ i forhold til Fællesskabets retspraksis vedrørende anvendelse af kravet om selektivitet og mere generelt vedrørende begrebet statsstøtte i medfør af artikel 87, stk. 1, EF.
96.
Det er således fast retspraksis, at hverken den pågældende statslige foranstaltnings fiskale karakter, dens økonomiske eller sociale formål eller den omstændighed, at den forfølger miljøbeskyttelsesformål (
48
), er tilstrækkeligt til at undtage den fra forbuddet i henhold til artikel 87 EF. Som Fællesskabets retsinstanser gentagne gange har bekræftet, sondres der i denne bestemmelse ikke efter grundene til eller hensigten med de pågældende interventioner, som alene defineres efter deres virkninger (
49
).
97.
De mål, der forfølges med en foranstaltning, er således kun relevante, efter at denne er blevet kvalificeret som statsstøtte, dvs. ved vurderingen af støttens forenelighed med traktatens bestemmelser. Når Fællesskabets retsinstanser i visse tilfælde har taget hensyn til de nationale myndigheders formål med vedtagelsen af foranstaltningen og de forfulgte mål i forbindelse med foranstaltningens kvalifikation, er det udelukkende sket med henblik på at vurdere, om betingelserne for, at der er tale om statsstøtte (
50
), var opfyldt, og ikke for på forhånd at udelukke en foranstaltning fra anvendelsesområdet for artikel 87, stk. 1, EF.
98.
Idet Retten på baggrund af miljøafgiftens miljøbeskyttelsesformål har fastslået, at det er berettiget i givet fald at foretage en differentieret behandling af virksomheder (eller produktioner), der henset til disse formål befinder sig i samme situation, har den helt klart fjernet sig fra den nævnte retspraksis. Denne tilgang udelukker faktisk på forhånd muligheden for, at en afgiftsfritagelse for visse virksomheder kan betragtes som en selektiv fordel i medfør af artikel 87 EF, hvorved der ganske ses bort fra overvejelser med henblik på et eventuelt eksisterende konkurrenceforhold mellem de fritagne virksomheder og de afgiftspålagte virksomheder, og således uafhængigt af en vurdering af virkningerne af den pågældende foranstaltning (
51
).
99.
Herudover når Retten i den del af den appellerede dom, der vedrører BAA’s påstande om uoverensstemmelser i definitionen af anvendelsesområdet for AGL (
52
), frem til konklusioner, der ikke kunne tages til følge, hvis dens undersøgelse var blevet gennemført efter kriteriet om den pågældende afgiftsordnings karakter og generelle opbygning, i overensstemmelse med den retspraksis, der er nævnt i punkt 83 ovenfor (
53
). Med udgangspunkt i, at medlemsstaterne frit kan afveje de forskellige berørte interesser ved fastlæggelse af miljøafgiftens anvendelsesområde (
54
), slutter Retten således af med at fastslå, at eventuelle uoverensstemmelser eller forskelle i behandlingen kan vise sig at være berettigede, selv om de er begrundet i ikke-miljømæssige mål og dermed ikke følger af foranstaltningens indre opbygning (
55
).
100.
Med hensyn til den del af præmisserne i den appellerede dom, hvormed BAA’s argument, der er baseret på Adria-Wien Pipeline-dommen, afvises, fokuserer Rettens analyse på de formelle aspekter omkring den omhandlede foranstaltning, såsom den lovgivningsmæssige fremgangsmåde fra de nationale myndigheders side. Hvis man ser på påvirkningen af konkurrencen, er der ikke stor forskel mellem, på den ene side, beskatning i form af en generel afgift med fritagelse for visse erhvervsdrivende og, på den anden side, beskatning i form af en afgiftsbyrde for visse afgiftspligtige virksomheder og med fritagelse af andre, der befinder sig i en lignende situation. Også her mener jeg, at den appellerede dom afviger fra en tilgang, hvor det er foranstaltningens virkninger, der analyseres.
101.
Jeg mener ikke, at Domstolen bør støtte Rettens løsning i den appellerede dom, på trods af at den begrænser sig til statsindgreb, som medfører afgiftsbyrder, der af miljømæssige årsager pålægges en bestemt branche.
102.
Således kan hverken den omstændighed, at medlemsstaterne har kompetence på skatteområdet eller miljøområdet, eller princippet om integrering af miljøbeskyttelseskravene i definitionen og gennemførelsen af Fællesskabets politikker, som fastsat i artikel 6 EF, berettige, at offentlige indgreb, der potentielt set kan fordreje konkurrencen, unddrages Kommissionens kontrol i medfør af traktatens regler om statsstøtte. I særdeleshed kræver overholdelsen af artikel 6 EF ikke, at der tages højde for en foranstaltnings miljømål i forbindelse med dens kvalificering i medfør af artikel 87, stk. 1, EF, idet kravet om integrering af sådanne mål i forbindelse med Fællesskabets kontrol af statsstøtteordninger godt kan opfyldes ved at tage passende hensyn hertil i vurderingen af den pågældende foranstaltnings forenelighed med traktatens artikel 87, stk. 3, EF.
103.
Af de ovenfor anførte grunde mener jeg, at det første anbringende vedrørende overtrædelsen af artikel 87, stk. 1, EF er begrundet, og at den appellerede dom skal ophæves, i det omfang den fandt, at anvendelsesområdet for AGL kunne berettiges udelukkende på baggrund af de med denne afgift forfulgte miljømål.
3. Tredje anbringende vedrørende retlige fejl i forbindelse med vurderingen af AGL’s karakter og generelle opbygning
104.
Appellanten har i sit tredje anbringende fremført tre klagepunkter.
105.
BAA har for det første kritiseret, at Retten ud fra princippet om, at forureneren betaler, har fundet det berettiget, at visse udyrkede materialer, som der ikke findes nogen substitutionsprodukter for, er omfattet af AGL, på trods af at denne mangel på substitutionsprodukter i den anfægtede beslutning fastslås som værende en passende omstændighed for at kunne afgiftsfritage visse udyrkede materialer, som ellers ville være afgiftspålagte. BAA udleder heraf, at Retten i præmis 135 og 136 i den appellerede dom har erstattet Kommissionens begrundelse med sin egen. Retten har herudover »selektivt anvendt« princippet om, at forureneren betaler, og har ikke givet tilstrækkelig begrundelse for sine konklusioner. Jeg mener i modsætning til Kommissionen og Det Forenede Kongerige, at dette klagepunkt fuldt ud kan antages til realitetsbehandling, idet det rejser retlige spørgsmål.
106.
Efter min mening har appellanten ret i sin antagelse af, at princippet om, at forureneren betaler, ikke ligger inden for beskrivelsen af formålene med AGL i den anfægtede beslutning, hvori der udtrykkeligt kun henvises til maksimering af anvendelsen af genindvundne granulater eller andre substitutionsprodukter samt en rationel anvendelse af udyrkede granulater.
107.
I DIR International-dommen, som citeres af appellanten, henviser Domstolen til, at i forbindelse med legalitetskontrollen i henhold til artikel 230 EF må Fællesskabets retsinstanser ikke erstatte den begrundelse, der angives af den myndighed, som udsteder den anfægtede retsakt, med sin egen, hvorefter den fastslår, at »under et annullationssøgsmål kan Retten ganske vist finde anledning til at fortolke den anfægtede retsakts begrundelse på en anden måde end den udstedende myndighed og under visse omstændigheder endog til at forkaste den begrundelse, der er angivet af den udstedende myndighed, men dette kan Retten ikke, når intet faktisk forhold giver grundlag herfor« (
56
). I den foreliggende sag mener jeg ikke, i modsætning til Rettens opfattelse som udtrykt i præmis 124 i den appellerede dom, at betragtning 31 til den anfægtede beslutning, hvori Kommissionen fastslår, at »den fare for miljøet, som udvindingen af granulater udgør, og som Det Forenede Kongerige ønsker at begrænse gennem AGL, indbefatter støjproblemer, støv, skader på biodiversiteten og visuelle forringelser«, kan fortolkes, som en om end implicit, henvisning til princippet om, at forureneren betaler.
108.
Selv om det ovenfor anførte leder til at antage, at Retten har begået en retlig fejl ved at erstatte den anfægtede beslutnings begrundelse med sin egen, mener jeg dog ikke, at den appellerede dom bør ophæves på dette punkt, da det anerkendes, at det er muligt at erstatte en begrundelse med en anden. Som det efter min mening er korrekt bemærket af Kommissionen, var appellantens påstande vedrørende uoverensstemmelser i forbindelse med AGL’s anvendelsesområde, som fremført i sagen i første instans og afvist af Retten i præmis 135 og 136, baseret på en fejlagtig forudsætning, dvs. at den anfægtede beslutning fastslog, at afgiftsfritagelse for udyrkede materialer, der anvendes til andre formål end granulater, var berettiget af manglen på substitutionsmaterialer. I realiteten har Kommissionen i den anfægtede beslutnings begrundelse (
57
) berettiget en sådan fritagelse ved at fremføre, at disse materialer lå uden for AGL’s område som en sektorbestemt afgift, og at Det Forenede Kongeriges lovgivningsmæssige intention var at pålægge en afgift udelukkende på granulater.
109.
Hvad angår appellantens andre påstande vedrørende dette første klagepunkt mener jeg, at de bør afvises. På den ene side lader den appellerede dom til at være tilstrækkeligt begrundet på det af appellanten fremførte punkt. På den anden side mener jeg af de årsager, der er anført i det foregående punkt, ikke, at man, som appellanten gør det, kan beskylde Retten for »selektiv anvendelse« af princippet om, at forureneren betaler.
110.
For det andet bestrider appellanten nogle punkter i den appellerede dom, hvori Retten undersøger påstandene om, at beskatningen af visse produkter, der stammer fra udvinding af ikke-afgiftsbelagte materialer, er uforenelig med AGL’s formål. Klagepunktet vedrører især præmis 112 og 137 i den appellerede dom.
111.
I præmis 112 fortolker Retten nogle begreber i den anfægtede beslutning og navnlig i dennes betragtning 29 og konkluderer, at Kommissionen i den omtalte betragtning og i hele den anfægtede beslutning har »anvendt begrebet »primære granulater« for i det væsentlige at betegne granulater, der er omfattet af AGL, og »sekundære granulater«, for i det væsentlige at henvise til fritagne granulater, der er opregnet præcist i loven«. Appellanten mener, at en sådan forståelse er udtryk for en fejlagtig fortolkning.
112.
I betragtning 29 til den anfægtede beslutning bemærkede Kommissionen bl.a., at »AGL kun vil blive opkrævet for udyrkede granulater. Den vil ikke blive opkrævet for granulater, der er udvundet som biprodukter eller affald fra andre fremstillingsprocesser (sekundære granulater), eller for genbrugsgranulater«.
113.
Jeg indrømmer, at det synes svært at tillægge udtrykket »sekundære granulater«, som anvendes i denne betragtning, en anden betydning end den, der fremgår af den forudgående definition: granulater udvundet som biprodukter eller affald fra andre fremstillingsprocesser. Jeg er derfor ikke enig i Rettens påstand om, at Kommissionen i den sætning, hvor dette udtryk forekommer, har begrænset sig til at bekræfte, »at AGL ikke vil blive opkrævet for afledte produkter eller affald fra den første udvinding, når de er fritaget ved den ændrede lov«.
114.
Herudover, og som appellanten efter min mening ganske rigtigt har anført, synes den fortolkning af udtrykket »sekundære granulater«, som Retten har anlagt, at blive modsagt i betragtning 32 til den anfægtede beslutning — som spiller en afgørende rolle i retsaktens opbygning, idet den definerer AGL’s struktur og anvendelsesområde — hvori Kommissionen anfører, at »strukturen og rækkevidden af afgiften afspejler den klare sondring mellem udvindingen af udyrkede granulater, som medfører uønskede konsekvenser for miljøet, og fremstillingen af sekundære eller genbrugte granulater, som udgør et væsentligt bidrag til behandlingen af sten, grus og sand, der følger af udgravninger, andre arbejder eller behandlinger, der udføres lovligt med forskellige formål«.
115.
Jeg mener således, at Retten i præmis 112 i den appellerede dom har begået en fejl ved fortolkningen af den anfægtede beslutning, som skal anses for at være en retlig fejl.
116.
Appellanten har desuden anfægtet præmis 137 i den appellerede dom, hvori Retten finder det berettiget, at visse produkter, der udvindes af ikke afgiftsbelagte materialer, omfattes af AGL. Ifølge appellanten har Retten på dette punkt erstattet den anfægtede beslutnings begrundelse med sin egen begrundelse, som er behæftet med fejlagtige vurderinger, og fordrejet visse beviselementer.
117.
Med hensyn hertil skal det anføres, at Retten med sin berettigelse af afgiftspligten på de omtalte biprodukter ikke har begrænset sig til at påberåbe sig princippet om, at forureneren betaler, men ligeledes har henvist til målet om at rationalisere udvindingen og behandlingen af granulater, som er et af de mål med AGL, der er nævnt i den anfægtede beslutning. Jeg mener derfor ikke, at Retten på dette punkt kan anklages for at erstatte beslutningens begrundelse med sin egen. Hvad de resterende anbringender angår er det tilstrækkeligt at anføre, at i det omfang appellanten bestrider de punkter, der specifikt nævnes af Retten i præmis 137 i den appellerede dom (at det ikke er muligt at nedbringe omfanget af disse biprodukter, prisforskellen og henvisningen til skrivelsen fra de britiske myndigheder af 19.2.2002), sigter denne kort sagt efter at få Domstolen til at foretage en fornyet prøvelse af de faktiske vurderinger i den appellerede dom. Endelig har appellanten ikke bevist, at Retten har fordrejet de bevisligheder, der var blevet fremlagt for den.
118.
På baggrund af det ovenstående mener jeg, at appellantens andet klagepunkt i det tredje anbringende bør tages til følge på det punkt, hvor det påstås, at Retten har foretaget en fejlagtig fortolkning af den anfægtede beslutning. Herudover mener jeg, at klagepunktet bør afvises, idet det er delvist ubegrundet og delvist ikke kan antages til realitetsbehandling.
119.
For det tredje mener appellanten, at Retten har begået en fejl ved at anse afgiftsfritagelsen for berettiget for visse udyrkede granulater, såsom skifersten, lerskifer og ler. Ifølge BAA har Retten i Første Instans erstattet den anfægtede beslutnings begrundelse med sin egen, idet den i præmis 130, 131, 133 og 134 i den appellerede dom har anført, at en sådan fritagelse havde til formål at fremme anvendelsen af ikke-afgiftspålagte udyrkede granulater, såsom substitutionsmaterialer til de udyrkede granulater, som er omfattet af AGL. Ud over at være ukorrekt er Rettens berettigelse udledt af en forkert gengivelse af de fremførte beviser i løbet af sagen (især skrivelsen fra de britiske myndigheder af 19.2.2002), og den er utilstrækkeligt begrundet og krænker appellantens kontradiktionsret, eftersom appellanten ikke fik mulighed for at fremføre sine betragtninger herom i løbet af sagen i første instans.
120.
Med hensyn hertil skal det først og fremmest anføres, at Retten i præmis 130 i den appellerede dom har bemærket, at visse materialers fritagelse fra AGL, navnlig skifer og skifersten af lav kvalitet, ler samt affald fra kaolin og plastisk ler, »gør det muligt at anvende dem som substitutionsprodukter for udyrkede granulater, der er omfattet af miljøafgiften, og således medvirker til en rationalisering af udvindingen og anvendelsen af granulater«. Som det på korrekt vis anføres af Kommissionen, kommer Retten til denne konklusion på baggrund af den faktiske konstatering — som ikke kan efterprøves af Domstolen — at sådanne materialer »hidtil kun i begrænset omfang er anvendt som granulater på grund af de høje transportomkostninger«.
121.
Det skal ligeledes anføres, at en rationel udvinding og anvendelse af de udyrkede granulater som nævnt i den anfægtede beslutning udgør et af målene med AGL (
58
). Det kan i modsætning til, hvad appellanten påstår, udledes heraf, at Retten på dette punkt ikke har erstattet begrundelserne med sine egne.
122.
Jeg kan heller ikke tilslutte mig appellantens påstand om, at den måde, hvorpå AGL’s karakter og generelle opbygning er fastlagt i den anfægtede beslutning, er uforenelig med en afgiftsfritagelse, der har til formål at fremme anvendelsen af udyrkede materialer, som hidtil kun er blevet anvendt i begrænset omfang som granulater som erstatning for andre materialer, der traditionelt set har været anvendt som granulater. Denne fritagelse kan faktisk, som Retten efter min mening retmæssigt har konkluderet, bidrage til det i den anfægtede beslutning nævnte mål om en rationel anvendelse af granulaterne.
123.
Endelig mener jeg, at præmis 131 i den appellerede dom, hvor der henvises til indholdet af skrivelsen fra de britiske myndigheder af 19. februar 2002, ikke skal fortolkes, som det foreslås af appellanten, og at denne præmis ikke indeholder en fordrejning af indholdet i dette dokument.
124.
Jeg finder derfor, at appellantens tredje klagepunkt i forbindelse med det tredje anbringende bør afvises, idet det er ubegrundet.
125.
I lyset af det anførte i det hele er det min opfattelse, at det tredje appelanbringende er begrundet i det i punkt 108 og 118 ovenfor angivne omfang, og at det i øvrigt må afvises eller forkastes.
4. Fjerde anbringende vedrørende retlige fejl i forbindelse med vurderingen af fritagelsen for eksporttransaktioner
126.
Appellanten mener, at Retten i forbindelse med sin vurdering af, hvorvidt fritagelsen for eksporttransaktioner ved anvendelsen af AGL udgør en støtte, har gjort det muligt for Kommissionen og den pågældende medlemsstat efterfølgende at forbedre begrundelsen i den anfægtede beslutning, at den har overtrådt artikel 91 EF og 92 EF ved at kvalificere AGL som en indirekte afgift, og at den har undladt at fremkomme med en tilstrækkelig begrundelse for denne kvalifikation.
127.
I præmis 148 i den appellerede dom anfører Retten, at Kommissionen i den anfægtede beslutning (betragtning 33) har begrundet en fritagelse for eksporttransaktioner med, »at de britiske myndigheder ikke kan udøve kontrol med anvendelsen af granulatmaterialer uden for landet«. I den efterfølgende præmis 149 bemærker Retten, at i løbet af sagen »[har] Kommissionen og intervenienten præciseret denne begrundelse for Retten«, idet den førstnævnte understregede, at AGL udgjorde en indirekte forbrugsafgift, som var undergivet princippet om beskatning i bestemmelsesstaten, og den sidstnævnte anførte, at artikel 91 EF tillod en sådan fritagelse. Ifølge Retten i Første Instans skulle en sådan begrundelse, der var baseret på AGL’s karakter af en indirekte afgift, tages i betragtning, »i det omfang den knytter sig til Kommissionens begrundelse i den anfægtede beslutning og derfor ikke kan betragtes som en supplerende begrundelse, fremsat efter vedtagelsen af beslutningen«.
128.
I præmis 151 anførte Retten herefter, at AGL »finder anvendelse på salg af granulater og således påhviler produkterne og ikke producenternes indtægter« og derfor udgør en indirekte afgift. I præmis 153 har Retten konkluderet, at i den pågældende sag »kan fritagelsen for eksporttransaktioner følgelig ikke anses for at yde eksportører en selektiv fordel, i det omfang fritagelsen er begrundet i AGL’s karakter af en indirekte afgift«. Ifølge Retten stod det således den pågældende medlemsstat »frit for at prioritere de betragtninger, der er forbundet med strukturen af afgiftsordningen, i forhold til de miljømål, der forfølges«.
129.
Allerførst bør man efter min mening afvise appellantens argument om, at AGL skal betragtes som en direkte afgift og dermed ikke er omfattet af anvendelsesområdet for artikel 91 EF, idet den belaster udvindingsprocessen og ikke produktet som sådan. Som det også præciseres i den appellerede dom (jf. præmis 136), udgør AGL et bestemt beløb pr. ton af det afgiftsbelagte produkt, der sælges i Det Forenede Kongerige.
130.
Det principielle forbud i artikel 92 EF mod at yde fritagelse for afgiftsbetaling eller godtgørelse af afgifter ved udførsel i forbindelse med direkte afgifter begrundes med, at sidstnævnte ikke overføres til kostprisen og således ikke straks overføres på prisen på produktet. Derfor ville det være svært at vurdere, om den fritagelse eller godtgørelse, som eventuelt ydes ved udførsel, er lig med den indenlandske afgift, der pålægges dette produkt, eller om den udgør en eksportstøtte. Problemet gør sig derimod ikke gældende for afgifter, der ligesom AGL opkræves ved salg af produktet. Den omstændighed, som Retten har anført i præmis 136 i den appellerede dom, at afgiftsbeløbet er nogenlunde det samme som de gennemsnitlige miljøomkostninger, der er forbundet med udvindingen af granulater, mener jeg ikke er relevant, og den ændrer ikke det faktum, at afgiftsbeløbet straks kan afspejles i prisen på produktet, idet den pålægges på en bestemt mængde af produktet ved salg af samme.
131.
Jeg mener derfor, at appellantens klagepunkt i forbindelse med det omhandlede anbringende vedrørende overtrædelsen af artikel 91 EF og 92 EF bør afvises, idet det er ubegrundet.
132.
Jeg finder ligeledes klagepunktet vedrørende den manglende begrundelse i den appellerede dom ubegrundet. Retten forklarer faktisk kortfattet, men klart, i præmis 151, hvorfor den mener, at AGL skal kvalificeres som en indirekte afgift, og det skal den, fordi den »finder anvendelse på salg af granulater og således påhviler produkterne og ikke producenternes indtægter«.
133.
Der er nu tilbage at undersøge klagepunktet vedrørende den efterfølgende forbedring af den anfægtede beslutning. Dette klagepunkt finder jeg begrundet.
134.
I betragtning 33 til den anfægtede beslutning anfører Kommissionen, at fritagelsen for eksporttransaktioner har sin »berettigelse i det forhold, at granulaterne kan fritages i Det Forenede Kongerige, hvis de anvendes i fremstillingsprocesser […]. Da de britiske myndigheder ikke kan udøve kontrol med anvendelsen af granulater uden for deres område, er afgiftsfritagelsen for eksporttransaktioner nødvendig for granulateksportørers retssikkerhed og undgår en ulige behandling af granulatudførsler, som ellers ville kunne opnå en fritagelse inden for Det Forenede Kongerige«.
135.
Denne begrundelse henleder opmærksomheden på den forskelsbehandling, der i mangel på fritagelse for eksporttransaktioner ville opstå mellem granulater, der sælges på det indenlandske marked, og som ikke pålægges afgift, hvis de bruges på bestemte anvendelsesområder, og udførte granulater, som alligevel pålægges afgift, også selv om de skal anvendes i produktionsprocesser, der er fritaget for afgift. Der nævnes derimod intet om kravet om ikke at skade de udførte indenlandske granulater i forhold til de granulater, der sælges i bestemmelsesstaten, og heller intet om målet om at undgå dobbeltbeskatning. Det forekommer mig på den baggrund svært, som Retten gør det i præmis 150 i den appellerede dom, at udlede en om end implicit henvisning til bestemmelserne i artikel 91 EF af betragtning 33. Efter min mening har Retten snarere end at godkende en udbygning eller bagudrettet forbedring af den anfægtede beslutnings begrundelse i virkeligheden tilladt Kommissionen at fremkomme med en begrundelse, der stort set er forskellig fra beslutningens begrundelse.
136.
På baggrund af det ovenfor anførte mener jeg, at det fjerde appelanbringende bør tages til følge, for så vidt som det hermed gøres gældende, at Retten har begået en retlig fejl ved at antage, at berettigelsen i forbindelse med fritagelse fra eksporttransaktioner, som fremført af Kommissionen i sagen i første instans, er forbundet med begrundelserne i den anfægtede beslutning og således ikke udgør en supplerende begrundelse, der er fremsat efter vedtagelsen af beslutningen.
5. Andet anbringende vedrørende omfanget af den retslige prøvelse, Retten har udført
137.
Appellanten mener, at Retten har begået en retlig fejl ved at udføre en ren og skær marginal prøvelse af vurderingerne i den anfægtede beslutning og ikke en fuldstændig prøvelse, som derimod kræves i henhold til retspraksis, når det drejer sig om at kontrollere, at Kommissionen har anvendt støttebegrebet korrekt i medfør af artikel 87, stk. 1, EF.
138.
Ifølge fast retspraksis i annullationssøgsmål til prøvelse af en beslutning vedtaget af Kommissionen på området for kontrolproceduren i forbindelse med statsstøtte udfører Fællesskabets retsinstanser normalt en fuldstændig kontrol i deres undersøgelse af spørgsmålet om en statslig foranstaltnings kvalifikation med henblik på at fastslå, om den falder ind under forbuddet i medfør af artikel 87, stk. 1, EF (
59
). De udfører derimod en ren og skær marginal kontrol, der således er begrænset til en efterprøvelse af, om procedure- og begrundelsesforskrifterne er overholdt, om de faktiske omstændigheder, på grundlag af hvilke det anfægtede valg er foretaget, er materielt rigtige, samt til, om der foreligger en åbenbar fejl ved vurderingen af de nævnte faktiske omstændigheder, eller om der er begået magtfordrejning, i deres vurdering af foranstaltningens forenelighed med traktatens artikel 87, stk. 3, EF, som giver Kommissionen vide skønsbeføjelser (
60
).
139.
Som det dog med rette anføres af den indstævnte institution, kan omfanget af kontrollen også i det tilfælde, hvor Fællesskabets retsinstanser skal kontrollere, at støttebegrebet anvendes korrekt, begrænses af den tekniske eller komplekse karakter af bedømmelserne i den anfægtede beslutning (
61
). Således anerkendes det f.eks. i retspraksis, at Fællesskabets retsinstanser udfører en ren og skær marginal kontrol af de komplicerede økonomiske bedømmelser, som Kommissionen skal foretage ifølge princippet om den private investor (
62
).
140.
I præmis 118 i den appellerede dom bekræfter Retten, idet den angiver begrænsningerne for den kontrol, der skal foretages af den anfægtede retsakt, at på grund af »Kommissionens vide skønsbeføjelse ved anvendelsen af artikel 88, stk. 3, EF« må kontrollen begrænses til at være ren og skær marginal. De efterfølgende præmisser i dommen synes at bekræfte, at det er denne tilgang, Retten har anlagt (navnlig præmis 134, 139 og 171).
141.
Kommissionen og Det Forenede Kongerige påstår, at Retten i præmis 118 i den appellerede dom i realiteten henviser til omfanget af den kontrol, som udføres af Fællesskabets retsinstanser vedrørende beslutninger, der træffes i henhold til artikel 88, stk. 3, EF, og ikke den kontrol, som nævnte retsinstanser udfører, når de skal bedømme, om Kommissionen har anvendt støttebegrebet korrekt i medfør af artikel 87, stk. 1, EF.
142.
Jeg mener ikke, at appellantens og intervenientens opfattelse er overbevisende.
143.
For det første fremgår det klart af retspraksis, at hvis Kommissionen efter den indledende undersøgelse stadig har alvorlige vanskeligheder med at bedømme, om foranstaltningen må anses for støtte eller er forenelig med traktaten, har den pligt til at indlede en formel undersøgelsesprocedure (
63
).
144.
For det andet medfører beslutninger truffet i henhold til artikel 88, stk. 3, EF ud over det proceduremæssige aspekt en bedømmelse af den omhandlede foranstaltning i medfør af artikel 87, stk. 1, EF og eventuelt, hvis denne foranstaltning kvalificeres som støtte, i medfør af artikel 87, stk. 3, EF. Jeg kan ikke se, hvorfor Fællesskabets retsinstansers kontrol vedrørende sådanne bedømmelser ikke skulle følge ovennævnte regel, som i sager vedrørende kontrol af, om Kommissionen anvender støttebegrebet korrekt, foreskriver en fuldstændig prøvelse, mens den i sager om vurdering af en foranstaltnings forenelighed med fællesmarkedet blot foreskriver en marginal kontrol, i betragtning af Kommissionens vide skøn med hensyn til anvendelsen af artikel 87, stk. 3, EF (
64
). I modsætning til appellanten mener jeg heller ikke, at der er uforenelighed mellem karakteren af beslutningerne i medfør af artikel 88, stk. 3, EF og en begrænset retslig efterprøvelse, idet sidstnævnte berettiges af de skønsbeføjelser, Kommissionen har med hensyn til de bedømmelser, som denne skal udføre, idet der ses bort fra den proceduremæssige kontekst, disse bedømmelser indgår i.
145.
I denne sag mener jeg ikke, at det drejer sig om en situation, hvor den meget tekniske eller komplekse karakter af Kommissionens bedømmelser (
65
) berettiger anerkendelsen af en skønsbeføjelse for den indstævnte institution, og samtidig en begrænsning i omfanget af den judicielle prøvelse, der med henblik på at kontrollere en korrekt anvendelse af støttebegrebet »principielt og i det omfang, der er muligt« (
66
) skal være fuldstændig. Det følger heraf, at Retten i præmis 118 i den appellerede dom efter min mening har foretaget en fejlagtig afgrænsning af omfanget af den retslige kontrol, som skulle udføres vedrørende den anfægtede beslutning, og derfor har begået en retlig fejl.
146.
Det Forenede Kongerige og Kommissionen anfører herudover, at de anbringender, BAA gjorde gældende i første instans, havde til formål at påvise, at den anfægtede beslutning var behæftet med en række bedømmelsesfejl. Ved at konstatere, at der ikke forelå fejl, tog Retten således stilling til de argumenter, der var blevet fremført af appellanten. Med hensyn hertil skal det anføres, at den omstændighed, at appellanten betegner de fejlskøn, som efter dennes mening er sket i forbindelse med den anfægtede beslutning, som åbenlyse, ikke indebærer, at appellanten vil undlade at gøre disse fejl gældende, hvis de findes, men ikke kan kvalificeres som åbenlyse, eller at appellanten vil bede Retten om at udføre en mindre tilbundsgående kontrol, end den normalt ville gøre. Hvis begrænsningen af efterprøvelsen af den anfægtede beslutning, således at det kun var åbenlyst urigtige skøn der blev undersøgt, desuden var blevet motiveret af kravet om ikke at gå ud over appellantens anmodning, ville det ikke være nødvendigt for Retten at fremkomme med generelle betragtninger som de i præmis 118 i den appellerede dom nævnte.
147.
Det følger af alt det ovenfor anførte, at Retten i den nævnte præmis 118 har begået en retlig fejl ved at definere karakteren af den kontrol, som den skulle foretage af den anfægtede beslutning, fejlagtigt.
148.
Konstateringen af en sådan fejl, der kan fjerne grundlaget for hele vurderingen i realiteten af den anfægtede beslutning, må føre til ophævelse af den appellerede dom, uafhængigt af det faktum, at Retten, som det anføres af Det Forenede Kongerige, i nogle præmisser i den nævnte dom synes at være gået videre end en ren og skær marginal kontrol.
149.
På baggrund af det ovenfor anførte mener jeg, at appellantens andet anbringende vedrørende omfanget af Rettens judicielle prøvelse bør tages til følge, og at den appellerede dom bør ophæves på dette punkt.
6. Femte og sjette anbringende vedrørende retlige fejl, dels i forbindelse med vurderingen af Kommissionens pligt til at indlede en formel undersøgelsesprocedure, dels vedrørende spørgsmålet, om den anfægtede beslutning var tilstrækkeligt begrundet
150.
De argumenter, appellanten har fremført i forbindelse med det femte og sjette anbringende, er efter min mening åbenlyst uegnede til at påvise, at der foreligger de påberåbte fejl. På den ene side er den omstændighed — hvis den overhovedet er relevant — at den appellerede dom er mere detaljeret begrundet end den anfægtede beslutning, og at Retten har foretaget andre vurderinger end Kommissionen, på trods af at de nåede frem til samme konklusion, ikke tilstrækkelig til at påvise, at Retten i Første Instans har begået en fejl ved at fastslå, at Kommissionen ikke havde pligt til at indlede en formel undersøgelsesprocedure. På den anden side er det faktum, at Rettens begrundelse er mere detaljeret og i visse henseender radikalt forskellig fra begrundelsen i den anfægtede beslutning, helt uden relevans for afgørelsen af, om Retten har begået en fejl ved i forhold til begrundelsen i den anfægtede retsakt at fastslå, at sidstnævnte var tilstrækkeligt begrundet.
151.
Femte og sjette anbringende bør således forkastes.
V — Forslag til afgørelse
152.
Af de ovenfor anførte grunde foreslår jeg Domstolen at ophæve den appellerede dom.
153.
Henset til omfanget af den foreslåede ophævelse mener jeg desuden, at det vil være passende, at Domstolen i overensstemmelse med artikel 61, stk. 1, i Domstolens statut hjemviser sagen til Retten med henblik på en ny undersøgelse af sagen i første instans og udsætter afgørelsen om omkostningerne i forbindelse med appelsagen.
(
1
) – Originalsprog: italiensk.
(
2
) – Sag T-210/02, British Aggregates Association mod Kommissionen, Sml. II, s. 2789.
(
3
) – K(2002) 1478 endelig udg. vedrørende statsstøttesag N 863/01 — Det Forenede Kongerige/Miljøafgift på granulater.
(
4
) – Dom af 15.7.1963, sag 25/62, Plaumann mod Kommissionen, Sml. 1954-1964, s. 411, org.ref.: Rec. s. 197.
(
5
) – Dom af 28.1.1986, sag 169/84, Sml. s. 391.
(
6
) – Rådets forordning nr. 17: Første forordning om anvendelse af bestemmelserne i traktatens artikel 85 og 86 (EFT 1959-1962, s. 81). Af denne retspraksis følger, at Domstolen havde fastslået princippet om, at hvis en forordning giver de klagende virksomheder retssikkerhedsgarantier, der gør det muligt for dem at bede Kommissionen om at fastslå, om der er tale om traktatbrud, skal disse virksomheder have ret til at anlægge søgsmål til beskyttelse af deres lovmæssige interesser. Selv om den indirekte anerkendte, at bestemmelserne i traktaten angående statsstøtte ikke tildeler retssikkerhedsgarantier, som kan sammenlignes med bestemmelserne i forordning nr. 17/62, bemærkede Domstolen alligevel, at det i »artikel [88, stk. 2] […] helt i almindelighed […] [anføres], at de interesserede parter har adgang til at fremsætte bemærkninger til Kommissionen«.
(
7
) – Præmis 25.
(
8
) – Dom af 15.6.1993, sag C-225/91, Matra mod Kommissionen, Sml. I, s. 3203.
(
9
) – Dom af 19.5.1993, sag C-198/91, Cook mod Kommissionen, Sml. I, s. 2487.
(
10
) – Dom af 13.12.2005, sag C-78/03 P, Sml. I, s. 10737.
(
11
) – Præmis 54 i den appellerede dom.
(
12
) – Dom af 2.2.1988, forenede sager 67/85, 68/85 og 70/85, Sml. s. 219.
(
13
) – Dom af 11.2.1999, sag T-86/96, Sml. II, s. 179.
(
14
) – Jf. præmis 15 i dommen i sagen van der Kooy m.fl. mod Kommissionen og præmis 45 og 46 i dommen i sagen Arbeitsgemeinschaft Deutscher Luftfahrt-Unternehmen og Hapag-Lloyd mod Kommissionen. I førstnævnte dom afviste Domstolen en sag anlagt af nogle gartnerier i Nederlandene mod en beslutning, hvormed Kommissionen havde erklæret en præferencetarif i Nederlandene på levering af naturgas til væksthusgartnerier i strid med fællesmarkedet. I den anden dom afviste Retten sagen på grund af sagsøgernes manglende søgsmålskompetence i et søgsmål mod Kommissionens beslutning om ikke at godkende forlængelsen af skattebestemmelser, der indfører regler om ekstraordinære afskrivninger på anskaffelsesomkostningerne for visse kategorier af handels- og fiskeriskibe og luftfartøjer.
(
15
) – Dom af 5.6.1996, sag T-398/94, Sml. II, s. 477.
(
16
) – Jf. præmis 41.
(
17
) – Dom af 18.5.1994, sag C-309/89, Sml. I, s. 1853, præmis 19.
(
18
) – Dom af 22.6.2006, forenede sager C-182/03 og C-217/03, Belgien og Forum 187 mod Kommissionen, Sml. I, s. 5479, præmis 58 ff.
(
19
) – Den anfægtede beslutning i sagen Cofaz m.fl. mod Kommissionen, der drejede sig om tarifsystemet i forbindelse med priserne på naturgas i Nederlandene, omhandlede en almengyldig foranstaltning, selv om fordelene i forbindelse med anvendelsen af denne foranstaltning kun vedrørte fire virksomheder på grund af det pågældende markeds karakter.
(
20
) – I denne præmis fastslog Domstolen, at »[sagsøgeren] i sin egenskab af en sammenslutning, der er oprettet for at varetage de kollektive interesser hos en gruppe af borgere, ikke [kan] anses for at være individuelt berørt som forudsat i retspraksis siden sagen Plaumann mod Kommissionen, medmindre dens medlemmers stilling på markedet er væsentligt påvirket af den støtteordning, som er omhandlet i den anfægtede beslutning«.
(
21
) – I dommen i sagen Waterleiding Maatschappij mod Kommissionen blev denne risiko fremhævet af Retten ved dens afvisning af sagsøgerens argumentation med henblik på at henføre skaden på sine interesser til det blotte faktum, at denne var afgiftspligtig i forbindelse med en afgiftsordning, der var godkendt af Kommissionen (dom af 16.9.1998, sag T-188/95, Sml. II, s. 3713).
(
22
) – Jf. Rettens dom af 6.7.1995, forenede sager T-447/93 — T-449/93, AITEC m.fl. mod Kommissionen, Sml. II, s. 1971, præmis 60, og af 22.10.1996, sag T-266/94, Skibsværftsforeningen m.fl. mod Kommissionen, Sml. II, s. 1399, præmis 50.
(
23
) – Jf. bl.a. kendelse af 21.2.2006, sag C-367/04 P, Deutsche Post og DHL Express mod Kommissionen, præmis 41, dom af 23.5.2000, sag C-106/98 P, Comité d’entreprise de la Société française de production m.fl. mod Kommissionen, Sml. I, s. 3659, præmis 41, og af 22.11.2007, sag C-525/04 P, Spanien mod Lenzing, Sml. I, s. 9947, præmis 33.
(
24
) – Præmis 54.
(
25
) – I sagen Comité d’entreprise de la Société française de production m.fl. mod Kommissionen, som bekræftede Rettens kendelse om afvisning, var søgsmålet i første instans blevet indledt af nogle fagforeninger og ikke af konkurrenter til støttemodtageren. I kendelsen i sagen Deutsche Post og DHL mod Kommissionen (Rettens kendelse af 27.5.2004, sag T-358/02, Sml. II, s. 1565), hvori Retten afviste en sag anlagt af nogle konkurrerende virksomheder til støttemodtageren, havde sagsøgerne ikke fremført forhold vedrørende omfanget af støtteforanstaltningens påvirkning på deres markedsstilling, men begrænset sig til blot at gøre deres status som konkurrenter gældende. I dommen i sagen Werkgroep Commerciële Jachthavens Zuidelijke Randmeren m.fl. mod Kommissionen (Rettens dom af 27.9.2006, sag T-117/04, Sml. II, s. 3861), hvori Retten ligeledes afviste sagen, havde sagsøgerne endelig fremført nogle generelle påstande vedrørende støtteforanstaltningens påvirkning af deres indtjening, som blev afkræftet af beviser fremlagt af Kommissionen og af den pågældende medlemsstat.
(
26
) – Jf. dommen i sagen Spanien mod Lenzing, præmis 34.
(
27
) – Ibidem, præmis 35.
(
28
) – Punkt 110 i forslaget til afgørelse.
(
29
) – Vedrørende dette spørgsmål bemærkede Domstolen i præmis 72 i sin vurdering af, om sagsøgerens medlemmers markedsstilling kunne betragtes som værende væsentligt påvirket af den støtteordning, som var genstand for den anfægtede beslutning, at »selv om det måtte antages […], at visse af ARE’s medlemmer er erhvervsdrivende, der kan anses for direkte konkurrenter til modtagerne af den støtte, der er indført ved loven om kompensation, hvorfor de uundgåeligt er berørt i deres konkurrencemæssige stilling af den anfægtede beslutning, medfører dette […] ikke, at deres stilling på markedet kan blive væsentligt påvirket af støttens tildeling, da det synes antaget […], at alle landbrugere inden for Den Europæiske Union kan anses for at være konkurrenter til dem, der har draget fordel af jorderhvervelsesprogrammet«.
(
30
) – I den forbindelse henvises senest til Lenzing-dommen, hvori Domstolen anså det for værende tilstrækkeligt til påvisning af væsentlig skade på sagsøgerens markedsstilling at fremføre omstændigheder med hensyn til markedets sammensætning og prispolitikken ført af den virksomhed, der modtager støtten, selv om disse omstændigheder ikke vedrørte sagsøgerens specifikke situation.
(
31
) – Jf. i denne retning f.eks. dommen i sagen Waterleiding Maatschappij mod Kommissionen, præmis 80. Se ligeledes Rettens nylige dom af 12.12.2006, sag T-146/03, Asociación de Estaciones de Servicio de Madrid og Federación Catalana de Estaciones de Servicio mod Kommissionen, Sml. II, s. 98*, præmis 52.
(
32
) – Jeg vil her bemærke, at stadig med hensyn til kontraappellen beskylder BAA Kommissionen for fejlagtig fortolkning af præmis 54 i den appellerede dom, der har følgende ordlyd: »I denne sag har sagsøgeren ikke alene bestridt Kommissionens afvisning af at indlede den formelle undersøgelsesprocedure, men også anfægtet begrundelsen for den anfægtede beslutning. Det skal derfor undersøges, om sagsøgeren på en saglig måde har anført grundene til, at AGL kan påvirke mindst et af sammenslutningens medlemmer på markedet for granulater i væsentligt omfang.« I modsætning til Kommissionen finder appellanten ikke, at Retten med denne præmis har til hensigt at udelukke anvendelsen af Cook- og Matra-dommene i nærværende sag. I modsætning til appellanten mener jeg, at Kommissionens fortolkning af præmis 54 i den appellerede dom er korrekt, og at Retten i realiteten har udelukket BAA’s mulighed for at påberåbe sig de betingelser for realitetsbehandling, der er fastsat i Cook- og Matra-dommene, i hvert fald hvad angår de appelanbringender, der gøres gældende over for den anfægtede beslutning i materiel henseende.
(
33
) – Jf. i denne forbindelse, selv om tilgangene er forskellige, generaladvokat Jacobs’ forslag til afgørelse i ARE-sagen og generaladvokat Bots forslag til afgørelse af 6.3.2008 i sag C-75/05 P, Tyskland mod Kronofrance, sagen verserer.
(
34
) – Der er efter min mening ingen grund til at rejse tvivl om, at det ud fra betingelserne i Cook- og Matra-dommene er muligt at realitetsbehandle en sag til prøvelse af en beslutning i henhold til artikel 88, stk. 3, EF, som udelukker, at der er tale om en støtte, således som det udtrykkeligt er anerkendt af Retten (jf. Rettens dom af 15.9.1998, sag T-11/95, BP Chemicals mod Kommissionen, Sml. II, s. 3235, præmis 165 og 166, og dom af 23.10. 2002, forenede sager T-346/99 — T-348/99, Diputación Foral de Álava mod Kommissionen, Sml. II, s. 4259, præmis 41 og 75-79), hvis man accepterer, at Kommissionen har pligt til at indlede proceduren i henhold til artikel 88, stk. 2, EF, også selv om den under de indledende undersøgelser har store vanskeligheder ved at fastslå, om foranstaltningen kan anses for en støtte.
(
35
) – Jf. analogt dom af 1.6.2006, forenede sager C-442/03 P og C-471/03 P, P & O European Ferries (Vizcaya) og Diputación Foral de Vizcaya mod Kommissionen, Sml. I, s. 4845, præmis 41 ff.
(
36
) – Jf. Rettens dom af 29.9.2000, sag T-55/99, CETM mod Kommissionen, Sml. II, s. 3207, præmis 40.
(
37
) – Jf. særligt dom af 17.6.1999, sag C-75/97, Belgien mod Kommissionen, Sml. I, s. 3671, præmis 33, og af 15.12.2005, sag C-148/04, Unicredito Italiano, Sml. I, s. 11137, præmis 45.
(
38
) – Jf. Domstolens dom af 26.12.1996, sag C-241/94, Frankrig mod Kommissionen, Sml. I, s. 4551, præmis 24, og af 1.12.1998, sag C-200/97, Ecotrade, Sml. I, s. 7907, præmis 40 og 41, samt dommen i sagen Belgien mod Kommissionen, præmis 26.
(
39
) – Jf. dom af 22.11.2001, sag C-53/00, Ferring, Sml. I, s. 9067, præmis 18-20 og 22.
(
40
) – Jf. i denne retning dom af 2.7.1974, sag 173/73, Italien mod Kommissionen, Sml. s. 709, præmis 33, Unicredito Italiano-dommen, præmis 51, og dom af 6.9.2006, sag C-88/03, Portugal mod Kommissionen, Sml. I, s. 7115, præmis 52. I den forbindelse skal det bemærkes, at den tilgang også blev fulgt i dom af 29.4.2004, sag C-308/01, GIL Insurance m.fl., Sml. I, s. 4777, præmis 65-78, hvor Domstolen undersøgte, hvorvidt indførslen i Det Forenede Kongerige af en højere merværdiafgift for visse kategorier af forsikringsaftaler kunne begrundes i karakteren og opbygningen af det nationale afgiftssystem for forsikringspræmier, og det blev herved ikke tillagt betydning, om der forelå en selektiv fordel for de virksomheder, der var underlagt den almindelige afgiftssats.
(
41
) – Jf. dommen i sagen Portugal mod Kommissionen, præmis 56.
(
42
) – Dom af 8.11.2001, sag C-143/99, Adria-Wien Pipeline og Wietersdorfer & Peggauer Zementwerke, Sml. I, s. 8365.
(
43
) – Præmis 114 i den appellerede dom. Min fremhævelse.
(
44
) – Præmis 114.
(
45
) – Præmis 116.
(
46
) – Præmis 115.
(
47
) – Fritagelsen blev ydet i forbindelse med Strukturanpassungsgesetz (østrigsk lov om strukturtilpasning) af 1996 om virksomheders forbrug af naturgas og elektricitet. Domstolen fastslog, at den omstændighed, at der ydes fordele til virksomheder, hvis hovedaktivitet er fremstilling af materielle goder, ikke berettiges ved karakteren eller opbygningen af den afgiftsordning, der blev indført i medfør af Strukturanpassungsgesetz.
(
48
) – Jf. bl.a. dom af 13.2.2003, sag C-409/00, Spanien mod Kommissionen, Sml. I, s. 1487, præmis 53 og 54.
(
49
) – Jf. dommen i sagen Italien mod Kommissionen samt dom af 29.2.1996, sag C-56/93, Belgien mod Kommissionen, Sml. I, s. 723, præmis 79, og af 26.9.1996, sag C-241/94, Frankrig mod Kommissionen, Sml. I, s. 4551, præmis 20.
(
50
) – Jf. f.eks. dom af 30.11.1993, sag C-189/91, Kirsammer-Hack, Sml. I, s. 6185, præmis 17 og 18, med henvisning til kravet om, at der skal være tale om anvendelse af offentlige midler, eller Ferring-dommen, vedrørende kompenseringer for tjenesteydelser af almindelig økonomisk interesse vedrørende spørgsmålet, om der forelå indrømmelse af en fordel, eller Adria-Wien Pipeline-dommen (især præmis 52) og generelt den retspraksis, der er nævnt i punkt 83 ovenfor, med henvisning til selektivitetsbetingelsen.
(
51
) – Jf. f.eks. præmis 128 og 130 i den appellerede dom.
(
52
) – Præmis 123 ff. i den appellerede dom.
(
53
) – Jeg mener dog, at det er i overensstemmelse med denne retspraksis, at definitionen af miljøafgiften som en selvstændig afgiftsforanstaltning får den konsekvens, at der er mulighed for at berettige en eventuel forskelsbehandling af virksomheder eller produktioner ud fra den pågældende foranstaltnings karakter og opbygning som en ordning.
(
54
) – Jf. præmis 114 i den appellerede dom.
(
55
) – Denne konklusion findes i præmis 128 i den appellerede dom, hvori Retten bekræfter, at »beslutningen om at indføre en miljøafgift alene i sektoren for granulater […], som endda kan skyldes ønsket om at bevare den internationale konkurrencedygtighed for visse sektorer, gør det derfor ikke muligt at rejse tvivl om sammenhængen mellem AGL og de forfulgte miljømål«.
(
56
) – Dom af 27.1.2000, sag C-164/98 P, DIR International Film m.fl. mod Kommissionen, Sml. I, s. 447, præmis 38 og 42.
(
57
) – I appelskriftet henviser appellanten til betragtning 10 og 16 til den anfægtede beslutning, der indgår i fremstillingen af de faktiske omstændigheder.
(
58
) – Betragtning 31 til den anfægtede beslutning.
(
59
) – Jf. f.eks. dom af 16.5.2000, sag C-83/98 P, Frankrig mod Ladbroke Racing og Kommissionen, Sml. I, s. 3271, præmis 25.
(
60
) – Jf. bl.a. dom af 14.2.1990, sag C-301/87, Frankrig mod Kommissionen, Sml. I, s. 307 præmis 49.
(
61
) – Jf. dommen i sagen Frankrig mod Ladbroke Racing og Kommissionen, præmis 25. Generaladvokat Jacobs har i sit forslag til afgørelse i forbindelse med dom af 10.1.2006, sag C-222/04, Cassa di Risparmio di Firenze m.fl., Sml. I, s. 289, punkt 109-112, udtalt sig mod en tildeling af vide skønsbeføjelser til Kommissionen, når der er tale om en kompliceret økonomisk bedømmelse, som er nødvendig for at kunne kvalificere den nationale foranstaltning i medfør af artikel 87, stk. 1, EF.
(
62
) – Jf. Domstolens dom af 29.2.1996, sag C-56/93, Belgien mod Kommissionen, Sml. I, s. 723, præmis 11, og Rettens dom af 15.9.1998, forenede sager T-126/96 og T-127/96, BFM og EFIM mod Kommissionen, Sml. II, s. 3437, præmis 81.
(
63
) – Jf. bl.a. dommen i sagen Matra mod Kommissionen, præmis 33.
(
64
) – Med hensyn til det citat fra dommen i sagen Matra mod Kommissionen, der findes i præmis 118 i den appellerede dom, nemlig »henset til Kommissionens vide skønsbeføjelse ved anvendelsen af artikel 88, stk. 3, EF« (præmis 24), vil jeg blot bemærke, at den nævnte præmis i dommen udtrykkeligt er baseret på en tidligere dom af 21.3.1991, sag C-303/88, Italien mod Kommissionen, Sml. I, s. 1433, præmis 34, hvori det fastslås, at Kommissionen har et sådan skøn med henblik på artikel 87, stk. 3, samt artikel 88, stk. 3, EF. Den samme tidligere dom citeres ligeledes i samme kontekst i punkt 12 i generaladvokat Van Gervens forslag til afgørelse, men her henvises der korrekt til artikel 87, stk. 3. Under disse omstændigheder kan man ikke udelukke, at præmis 24 i dommen i sagen Matra mod Kommissionen indeholder en skrivefejl.
(
65
) – Jf. generaladvokat Cosmas’ forslag til afgørelse i sagen Frankrig mod Ladbroke Racing og Kommissionen, punkt 15.
(
66
) – Jf. dommen i sagen Frankrig mod Ladbroke Racing og Kommissionen, præmis 25.