62023CJ0536_RES
Predmet C-536/23
Bundesrepublik Deutschland
protiv
Mutua Madrileña Automovilista
(zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Landgericht München I)
Presuda Suda (četvrto vijeće) od 30. travnja 2025.
„Zahtjev za prethodnu odluku – Pravosudna suradnja u građanskim stvarima – Uredba (EU) br. 1215/2012 – Nadležnost u stvarima koje se odnose na osiguranje – Članak 11. stavak 1. točka (b) – Članak 13. stavak 2. – Izravna tužba oštećenika protiv osiguravatelja – Pojam ‚oštećena osoba’ – Dužnosnik koji je žrtva prometne nezgode – Naknada plaće koja se prima tijekom njegove nesposobnosti za rad – Država članica koja djeluje kao poslodavac na kojeg su prenesena prava tog dužnosnika na naknadu štete – Nadležnost suda mjesta u kojem tužitelj ima domicil – Mjesto sjedišta upravnog tijela koje zapošljava navedenog dužnosnika”
Pravosudna suradnja u građanskim stvarima – Sudska nadležnost i izvršenje sudskih odluka u građanskim i trgovačkim stvarima – Uredba br. 1215/2012 – Nadležnost u stvarima koje se odnose na osiguranje – Postupci pokrenuti protiv osiguravatelja – Izravna tužba oštećene osobe – Pojam ‚oštećena osoba’ – Država članica koja djeluje kao poslodavac i koja je preuzela prava državnog službenika ozlijeđenog u prometnoj nesreći, zadržavši njegovu plaću tijekom njegove nesposobnosti za rad – Uključenost – Nadležnost suda u mjestu prebivališta tužitelja – Država članica koja može pokrenuti postupak protiv osiguravatelja vozila uključenog u nezgodu pred sudovima mjesta registriranog sjedišta upravnog tijela koje zapošljava navedenog službenika
(Uredba br. 1215/2012 Europskog parlamenta i Vijeća, uv. izj. 15., 16. i 18. te čl. 1. st. 1., čl. 11. st. 1. t. (a) i (b), čl. 13. st. 2. i čl. 63. st. 1.)
(t. 27.-49. i izreka)
Kratak prikaz
Nakon što mu je Landgericht München I (Zemaljski sud u Münchenu I, Njemačka) podnio zahtjev za prethodnu odluku, Sud se izjasnio o posebnim pravilima o nadležnosti predviđenima Uredbom br. 1215/2012 (
1
) u stvarima koje se odnose na osiguranje u situaciji u kojoj je tužbu podnio poslodavac žrtve prometne nezgode, na kojeg su prenesena njezina prava, protiv društva koje osigurava vozilo odgovorno za tu nezgodu.
U ožujku 2020. savezna službenica koja je radila u Münchenu (Njemačka), s prebivalištem u tom gradu, ozlijeđena je u prometnoj nezgodi koja se dogodila u Španjolskoj, a u kojoj je sudjelovalo vozilo osigurano kod društva Mutua Madrileña Automovilista. Tijekom razdoblja nesposobnosti za rad te službenice njezin poslodavac, Savezna Republika Njemačka, nastavio joj je isplaćivati plaću.
Savezna Republika Njemačka je, djelujući u svojstvu poslodavca, Amtsgerichtu München (Općinski sud u Münchenu, Njemačka) podnijela građanskopravnu tužbu tražeći naknadu štete od društva Mutua Madrileña Automovilista na ime štete nastale isplatom naknade plaće njezinoj zaposlenici. Budući da to društvo ima sjedište u Španjolskoj, ono je istaknulo prigovor nepostojanja međunarodne nadležnosti tog suda te je osporavalo osnovanost tužbe.
U veljači 2022. Općinski sud u Münchenu proglasio se nenadležnim, smatrajući da se na Saveznu Republiku Njemačku ne mogu primijeniti posebna pravila o nadležnosti u području osiguranja predviđena člankom 11. stavkom 1. točkom (b) i člankom 13. stavkom 2. Uredbe br. 1215/2012. Savezna Republika Njemačka zatim je podnijela žalbu Zemaljskom sudu u Münchenu I.
Prema mišljenju tog suda, nesporno je da Savezna Republika Njemačka namjerava podnijeti izravnu tužbu protiv društva Mutua Madrileña Automovilista i da je pokrenula postupak pred sudom na temelju prijenosa zakonskih prava. Kako bi ocijenio osnovanost žalbe, taj je sud odlučio postaviti Sudu pitanje može li se država članica koja, kao poslodavac, podnese izravnu tužbu protiv osiguravatelja na temelju zakonske subrogacije prava na naknadu štete službenika oštećenog u nezgodi, pozivati na posebna pravila o nadležnosti u području osiguranja koja su u korist „oštećene stranke” predviđena Uredbom br. 1215/2012.
Ocjena Suda
Kao prvo, Sud je podsjetio na to da, odstupajući od općeg pravila o nadležnosti suda prema domicilu tuženika predviđenog u članku 4. stavku 1. Uredbe br. 1215/2012, osobe s domicilom u državi članici mogu biti tužene pred sudovima druge države članice na temelju pravila iz odjeljaka 2. do 7. poglavlja II. te uredbe. Konkretno, odredbama odjeljka 3. poglavlja II. navedene uredbe nastoji se ispraviti određena neravnoteža između stranaka u postupku u stvarima koje se odnose na osiguranje, osiguravajući da slabija stranka može pokrenuti sudski postupak protiv jače stranke pred sudom države članice koji je lako dostupan. Konkretnije, u skladu s člankom 13. stavkom 2. iste uredbe, odredbe njezina članka 11., koji u stavku 1. uređuje nadležnost u stvarima koje se odnose na osiguranje kada osiguravatelj ima domicil u državi članici (
2
), primjenjuju se u slučaju tužbe koju podnese oštećena stranka izravno protiv osiguravatelja, ako je takva tužba moguća.
Kao drugo, iz sudske prakse proizlazi da pravila o nadležnosti koja odstupaju od općeg pravila o nadležnosti suda tuženikova domicila treba usko tumačiti. Sud je već pojasnio da se pravila o posebnoj nadležnosti u stvarima koje se odnose na osiguranje predviđena Uredbom br. 1215/2012 primjenjuju na osobe koje su pretrpjele štetu a da krug tih osoba nije ograničen na one koje su je pretrpjele izravno. Naime, određene kategorije osoba na koje su prenesena prava koja ima osoba koja je izravno oštećena štetom mogu se također pozvati na pravila o nadležnosti predviđena odredbama članka 13. stavka 2. u vezi s člankom 11. stavkom 1. točkom (b) te uredbe kako bi protiv osiguravatelja podnijele tužbu pred sudom koji nije sud njihova domicila, kada se te subrogirane osobe mogu kvalificirati kao „oštećene stranke” u smislu članka 13. stavka 2. navedene uredbe.
Međutim, Sud je naglasio da, kako bi bila obuhvaćena pojmom „oštećena stranka” u smislu te odredbe, u svakom slučaju zasebno ne treba ocjenjivati može li se osoba koja je podnijela tužbu protiv dotičnog osiguravatelja smatrati „slabijom strankom”. Stoga, kad je riječ o odnosima između profesionalnih subjekata u sektoru osiguranja, za koje se ne može pretpostaviti da se nijedan od njih ne nalazi u slabijem položaju u odnosu na drugi, Sud je isključio primjenu članka 13. stavka 2. Uredbe br. 1215/2012, u vezi s njezinim člankom 11. stavkom 1. točkom (b) (ili ekvivalentnim odredbama Uredbe br. 44/2001 (
3
)), u slučajevima u kojima je primatelj prava izravno oštećene osobe takav profesionalni subjekt. O sličnom izuzeću odlučeno je u odnosu na tijelo socijalnog osiguranja koje je djelovalo radi nadoknade naknada pruženih osiguranoj osobi ozlijeđenoj u prometnoj nezgodi.
Nasuprot tomu, iz sudske prakse Suda koja se odnosi na te ekvivalentne odredbe Uredbe br. 44/2001 proizlazi da se poslodavac, na kojeg su prenesena prava zaposlenika zbog toga što mu je isplaćivana plaća tijekom razdoblja nesposobnosti za rad i koji samo u tom svojstvu podnosi tužbu na temelju štete koju je taj zaposlenik pretrpio, može smatrati slabijim od osiguravatelja kojeg tuži, kao osoba koja je pretrpjela štetu, bez obzira na njegovu veličinu i pravni oblik.
Kad je riječ o pitanju proizlazi li iz te sudske prakse to da država članica koja djeluje kao poslodavac na kojeg su prenesena prava na naknadu štete izravno oštećenog službenika, koji je ozlijeđen u nezgodi u kojoj je sudjelovalo osigurano vozilo, to da se njoj samoj mora priznati svojstvo „oštećene stranke” u smislu članka 13. stavka 2. Uredbe br. 1215/2012 zbog toga što je taj službenik nastavio primati plaću tijekom svoje nesposobnosti za rad, tako da bi takva država poslodavac protiv dotičnog osiguravatelja mogla pokrenuti postupak pred sudom mjesta u kojem tužitelj ima domicil, na temelju članka 11. stavka 1. točke (b) te uredbe, kad je takva izravna tužba moguća, Sud je istaknuo da je predmet koji se ispituje sličan predmetu u kojem je donesena presuda MMA IARD (
4
). Slijedom toga, razmatranja Suda u toj presudi mogu se primijeniti u ovom predmetu. Naime, ta je presuda donesena u kontekstu i u činjeničnim okolnostima koji su slični onima iz kojih proizlazi glavni postupak. Ta se analogija nameće tim više što Savezna Republika Njemačka djeluje u svrhu naknade štete isključivo u svojstvu poslodavca na kojeg su prešla prava jednog od njezinih zaposlenika, a ne kao subjekt međunarodnog javnog prava.
Stoga, na temelju Uredbe br. 1215/2012 (
5
), poslodavca koji je nastavio isplaćivati plaću svojem zaposleniku tijekom razdoblja njegove nesposobnosti za rad zbog prometne nezgode i na kojeg su prenesena njegova prava u odnosu na osiguravatelja vozila koje je sudjelovalo u toj nezgodi treba smatrati „oštećenom osobom”, i to uključujući u slučaju kada je tužitelj država članica koja djeluje kao poslodavac. U tom pogledu nije relevantna okolnost da takva država članica osim toga obavlja funkcije tijela nadležnog za socijalnu sigurnost, s obzirom na to da dotična država članica svoju tužbu za naknadu štete podnosi isključivo u svojstvu poslodavca na kojeg su prešla prava njegova zaposlenika na naknadu štete, a ne u svojstvu tijela socijalne sigurnosti.
Kao treće, Sud je odbacio tezu suda koji je uputio zahtjev prema kojoj je, na temelju Uredbe br. 1215/2012, u slučaju u kojem je tužitelj koji je tužio osiguravatelja država članica koja djeluje u svojstvu poslodavca na kojeg su prenesena prava njegova izravno oštećenog zaposlenika, mjesno nadležan sud domicila tog zaposlenika. Naime, kada se primjenjuje članak 11. stavak 1. točka (b) te uredbe, koji određuje „sud mjesta u kojem tužitelj ima domicil”, ta odredba određuje kako međunarodnu tako i mjesnu nadležnost tako određenog suda. Usto, s obzirom na to da je poslodavac na kojeg su prenesena prava njegova zaposlenika zbog toga što je isplaćivao naknadu potonjem i sam pretrpio štetu i stoga je sam „oštećena stranka”, on može iskoristiti mogućnost, predviđenu tom odredbom, da podnese tužbu protiv osiguravatelja pred sudom mjesta u kojem ima domicil. Budući da se jedino poslodavac na kojeg su prenesena prava može pozivati na prava na naknadu štete koja proizlaze iz prijenosa, nije nužno, kako bi se uklonio rizik od povećanja broja sudova, od njega zahtijevati da pokrene postupak pred sudom domicila svojeg zaposlenika. To vrijedi i u slučaju kada je, kao u ovom slučaju, navedeni poslodavac na kojeg su prenesena prava država članica. Kad je riječ o određivanju mjesta u kojem takva država članica poslodavac ima domicil, valja uzeti u obzir mjesto sjedišta upravnog tijela koje zapošljava dotičnog službenika, koji je u praksi pretrpio štetu zbog odsutnosti potonjeg.
S obzirom na prethodno navedeno, Sud je presudio da, na temelju članka 13. stavka 2. Uredbe br. 1215/2012, u vezi s člankom 11. stavkom 1. točkom (b) te uredbe, država članica koja djeluje kao poslodavac na kojeg su prenesena prava službenika ozlijeđenog u prometnoj nezgodi, čiju je plaću nastavio isplaćivati tijekom njegove nesposobnosti za rad, može kao „oštećena stranka” u smislu tog članka 13. stavka 2. tužiti društvo koje osigurava od građanskopravne odgovornosti proizašle iz uporabe vozila koje je sudjelovalo u toj nezgodi ne pred sudom mjesta u kojem taj službenik ima domicil, već pred sudom mjesta sjedišta upravnog tijela u kojem je navedeni službenik zaposlen, ako je izravna tužba dopuštena.
(
1
)	Uredba (EU) br. 1215/2012 Europskog parlamenta i Vijeća od 12. prosinca 2012. o nadležnosti, priznavanju i izvršenju sudskih odluka u građanskim i trgovačkim stvarima (SL 2012., L 351, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 11., str. 289.; također pod nazivom: Uredba Bruxelles I.a)
(
2
)	U skladu s člankom 11. stavkom 1. Uredbe br. 1215/2012 : „Osiguravatelj s domicilom u državi članici može biti tužen: (a) pred sudovima države članice u kojoj ima domicil; (b) u drugoj državi članici, u slučaju tužbi koje podnose ugovaratelj osiguranja, osiguranik ili korisnik osiguranja, pred sudovima mjesta u kojem tužitelj ima domicil; ili [...]”.
(
3
)	Uredba (EU) br. 44/2001 Europskog parlamenta i Vijeća od 22. prosinca 2000. o nadležnosti, priznavanju i izvršenju sudskih odluka u građanskim i trgovačkim stvarima (SL 2001., L 12, str. 1., također pod nazivom: Uredba Bruxelles I.). Konkretnije, te „istovjetne odredbe” su članak 11. stavak 2. u vezi s člankom 9. stavkom 1. točkom (b) Uredbe br. 44/2001.
(
4
)	Presuda od 20. srpnja 2017., MMA IARD (C-340/16, EU:C:2017:576)
(
5
)	Članak 13. stavak 2. Uredbe br. 1215/2004 u vezi s člankom 11. stavkom 1. točkom (b) te uredbe.