62012CC0272
MIŠLJENJE NEZAVISNOG ODVJETNIKA
YVESA BOTA
od 18. srpnja 2013. (
1
)
Predmet C‑272/12 P
Europska komisija
protiv
Irske,
Francuske Republike,
Talijanske Republike,
Eurallumina SpA,
Aughinish Alumina Ltd
„Žalba — Državne potpore — Pripisivost osporavane mjere — Oslobođenje od trošarine — Mineralna ulja — Odnos između poreznog usklađivanja i nadzora državnih potpora — Načelo pravne sigurnosti — Pretpostavka zakonitosti“
1.
Ovaj bi predmet trebao Sudu omogućiti da ocijeni je li Opći sud Europske unije po službenoj dužnosti istaknuo tužbeni razlog a da nije smio.
2.
Sud po drugi put odlučuje u ovom predmetu. Europska komisija je ponovno podnijela žalbu, ovom prilikom protiv presude Općeg suda od 21. ožujka 2012. u predmetu Irska i dr./Komisija (
2
), kojom je potonji po drugi put poništio Odluku Komisije 2006/323/EZ od 7. prosinca 2005. (
3
).
3.
Komisija je tom odlukom oslobođenjâ od trošarina na mineralna ulja koja su provele Francuska Republika, Irska i Talijanska Republika kvalificirala kao državne potpore koje su nespojive sa zajedničkim tržištem. Ta je oslobođenja nekoliko godina ranije Vijeće Europske unije odobrilo na prijedlog Komisije, u skladu s relevantnim direktivama o trošarinama.
4.
Komisija je također naložila povrat odnosnih potpora koje su dodijeljene nakon datuma na koji je u Službenom listu Europskih zajednica objavljeno pokretanje formalnog istražnog postupka, zauzevši stajalište da je dio tih potpora koji je dodijeljen prije tog datuma stvorio legitimna očekivanja kod svojih korisnika.
5.
Opći sud je u pobijanoj presudi odlučio da se osporavana odluka poništi, zaključivši da Komisija, zbog odluka Vijeća o odobrenju, od kojih je posljednja bila Odluka 2001/224/EZ (
4
), načelno nije mogla sporna oslobođenja pripisati državama članicama te ih, stoga, kvalificirati kao državne potpore i naložiti njihov povrat. Zaključio je da je, u konkretnim okolnostima predmetnog slučaja, osporavana odluka povrijedila načelo pravne sigurnosti i načelo pretpostavke zakonitosti Unijinih akata zato što je izravno dovela u pitanje valjanost spornih oslobođenja koja su odnosne države članice odobrile do 31. prosinca 2003. i također, neizravno, ali nužno, valjanost odluka Vijeća o odobrenju, od kojih je posljednja bila Odluka 2001/224, i učinke tih odluka.
6.
U potporu svojem zahtjevu da se pobijana presuda ukine Komisija ističe, među ostalim, da je Opći sud osporavanu odluku poništio na temelju tužbenog razloga koji je istaknuo po službenoj dužnosti – kojim se navodilo da se sporna oslobođenja ne mogu pripisati državama članicama – a što, po mišljenju Komisije, nije smio učiniti i što je predstavljalo stvaran razlog na kojem se to poništenje temeljilo.
7.
U ovom ću mišljenju poduprijeti Komisijin argument i Sudu predložiti da zaključi da je Opći sud doista istaknuo tužbeni razlog po službenoj dužnosti, a što nije smio, te ću pokazati da taj zaključak sam po sebi opravdava ukidanje pobijane presude.
I – Relevantno zakonodavstvo
A – Pravila o državnim potporama
8.
U članku 87. stavku 1. UEZ‑a navedeno je:
„Osim ako Ugovor[om o EZ‑u] nije drukčije predviđeno, svaka potpora koju dodijeli država članica ili koja se dodjeljuje putem državnih sredstava u bilo kojem obliku kojim se narušava ili prijeti da će narušiti tržišno natjecanje stavljanjem određenih poduzetnika ili proizvodnje određene robe u povoljniji položaj nespojiva je sa zajedničkim tržištem u mjeri u kojoj utječe na trgovinu među državama članicama.” [neslužbeni prijevod]
9.
U članku 88. UEZ‑a predviđeno je:
„1.   Komisija u suradnji s državama članicama neprestano nadzire sve sustave potpora koji postoje u tim državama. Komisija im predlaže sve odgovarajuće mjere koje su potrebne za postupni razvoj ili funkcioniranje zajedničkog tržišta.
2.   Ako Komisija ustanovi, nakon što je pozvala odnosne stranke da podnesu svoje primjedbe, da potpora koju je dodijelila neka država ili potpora iz državnih sredstava nije spojiva sa zajedničkim tržištem s obzirom na članak 87. ili da se takva potpora koristi na način suprotan pravilima, ona donosi odluku prema kojoj dotična država mora ukinuti ili izmijeniti takvu potporu u roku koji odredi Komisija.
[...]
3.   Komisija se pravodobno obavješćuje o svim planovima za dodjelu ili izmjenu potpora kako bi se o njima mogla očitovati. Ako smatra da je svaki takav plan nespojiv sa zajedničkim tržištem s obzirom na članak 87., Komisija bez odgode pokreće postupak predviđen stavkom 2. Dotična država članica ne primjenjuje predložene mjere sve dok se taj postupak ne okonča konačnom odlukom.” [neslužbeni prijevod]
B – Zakonodavstvo o poreznom usklađivanju
1. Direktive o trošarinama na mineralna ulja
10.
Trošarine na mineralna ulja bile su predmet nekoliko direktiva, odnosno Direktive Vijeća 92/81/EEZ od 19. listopada 1992. o usklađivanju struktura trošarina na mineralna ulja [neslužbeni prijevod] (
5
), Direktive Vijeća 92/82/EEZ od 19. listopada 1992. o usklađivanju stopa trošarina na mineralna ulja [neslužbeni prijevod] (
6
) i Direktive Vijeća 2003/96/EZ od 27. listopada 2003. o restrukturiranju sustava Zajednice za oporezivanje energenata i električne energije (
7
), kojom su direktive 92/81 i 92/82 stavljene izvan snage s učinkom od 31. prosinca 2003.
11.
Što se tiče Direktive 92/81, u njezinu članku 8. stavku 4. bilo je navedeno sljedeće:
„Vijeće, jednoglasno odlučujući o prijedlogu Komisije, može ovlastiti državu članicu da zbog specifičnih političkih razloga uvede dodatna oslobođenja ili sniženja.
Svaka država članica koja želi uvesti takvu mjeru o tome obavještava Komisiju i dostavlja joj sve važne ili potrebne informacije. Komisija obavještava druge države članice o predloženoj mjeri u roku od mjesec dana.
Smatra se da je Vijeće dopustilo predloženo oslobođenje ili sniženje ako u roku od dva mjeseca od datuma kada su druge države članice obaviještene u skladu s drugim podstavkom ni Komisija ni bilo koja država članica ne zatraže od Vijeća da preispita to pitanje.” [neslužbeni prijevod]
12.
U članku 8. stavku 5. te direktive bilo je predviđeno:
„Ako Komisija smatra da oslobođenja ili sniženja iz stavka 4. više nisu održiva, osobito zato što stvaraju nepošteno tržišno natjecanje ili narušavaju funkcioniranje unutarnjeg tržišta ili zbog razloga povezanih s politikom Zajednice o zaštiti okoliša, ona Vijeću podnosi odgovarajuće prijedloge. O tim prijedlozima Vijeće odlučuje jednoglasno.” [neslužbeni prijevod]
13.
Što se tiče Direktive 92/82, u njezinu je članku 6. bila određena minimalna stopa trošarine na teška loživa ulja od 13 eura na 1000 kg koju su države članice trebale primjenjivati od 1. siječnja 1993.
14.
Što se tiče Direktive 2003/96, u njezinu članku 2. stavku 4. točki (b) drugoj alineji bilo je predviđeno da se ta direktiva ne primjenjuje na energente s dvojnim korištenjem, to jest na one koji se upotrebljavaju kao loživo ulje i za druge namjene osim kao pogonsko gorivo ili loživo ulje. U skladu s tim, od 31. prosinca 2003., datuma na koji je ta direktiva stupila na snagu, više nije postojala nikakva minimalna stopa trošarine na teška goriva koja se koriste u proizvodnji aluminijevog oksida. Osim toga, u skladu s člankom 18. stavkom 1. Direktive 2003/96, države članice su bile ovlaštene, podložno prethodnom preispitivanju od strane Vijeća, da do 31. prosinca 2006. nastave primjenjivati snižene stope ili oslobođenja od poreza, kako je predviđeno u njezinu Prilogu II., koji se odnosi na oslobođenja od trošarina na teško loživo ulje koje se upotrebljava kao loživo ulje u proizvodnji aluminijevog oksida u pokrajini Gardanne, pokrajini Shannon i na Sardiniji.
2. Odluka 2001/224
15.
U članku 1. stavku 1. Odluke 2001/224 predviđeno je da se države članice ovlašćuju da nastave primjenjivati smanjene stopa trošarina ili oslobođenja od takvih trošarina, utvrđena u njezinu Prilogu I.
16.
U uvodnoj izjavi 5. u preambuli te odluke navedeno je:
„Ova Odluka ne dovodi u pitanje rezultate postupaka koji bi se mogli poduzeti u vezi s narušavanjem djelovanja jedinstvenog tržišta, a posebno na temelju članaka 87. i 88. Ugovora. Ova Odluka ne isključuje zahtjev da države članice obavijeste Komisiju o slučajevima moguće državne potpore na temelju članka 88. Ugovora.”
II – Okolnosti spora
17.
Irska od 1983., Talijanska Republika od 1993. i Francuska Republika od 1997., oslobađaju od trošarina mineralna ulja koja se koriste u proizvodnji aluminijevog oksida u pokrajini Shannon, na Sardiniji, odnosno u pokrajini Gardanne.
18.
Vijeće je ta oslobođenja odobrilo Odlukom 92/510/EEZ (
8
), Odlukom 93/697/EZ (
9
), odnosno Odlukom 97/425/EZ (
10
). Ono je ta odobrenja nekoliko puta i produžilo, posljednji put Odlukom 2001/224 do 31. prosinca 2006.
19.
Komisija je na temelju triju odluka od 30. listopada 2001., objavljenih u Službenom listu Europskih zajednica2. veljače 2002. (
11
), u pogledu svakog od spornih oslobođenja pokrenula formalni istražni postupak predviđen u članku 88. stavku 2. UEZ‑a. Komisija je po završetku tog postupka usvojila spornu odluku.
20.
U izreci sporne odluke navedeno je, među ostalim, da sporna oslobođenja odobrena do 31. prosinca 2003. predstavljaju državne potpore u smislu članka 87. stavka 1. UEZ‑a, da potpore dodijeljene između 3. veljače 2002. i 31. prosinca 2003. nisu spojive sa zajedničkim tržištem u dijelu u kojem njihovi korisnici nisu plaćali najmanje 13,01 euro na 1000 kg teškog loživog ulja te da su odnosne tri države članice morale vratiti tu potporu.
III – Postupak prije donošenja pobijane presude
21.
Što se tiče prvotnog razmatranja predmetâ pred Općim sudom, odnosno Sudom, upućujem na točke 25. do 43. pobijane presude.
IV – Pobijana presuda
22.
Opći sud je pobijanom presudom poništio spornu odluku u dijelu u kojem je njome zaključeno, ili se temeljila na zaključku, da su oslobođenja od trošarina na mineralna ulja koja se koriste kao loživo ulje u proizvodnji aluminijevog oksida, što su ih Francuska Republika, Irska i Talijanska Republika odobrile do 31. prosinca 2003., predstavljala državne potpore u smislu članka 87. stavka 1. UEZ‑a te u dijelu u kojem se njome tim državama članicama nalagalo da poduzmu sve potrebne mjere radi povrata sredstava koja su na temelju tih oslobođenja korisnici uštedjeli jer nisu plaćali trošarinu po stopi od najmanje 13,01 euro na 1000 kg teških loživih ulja.
23.
Kako je navedeno u točki 58. pobijane presude, Opći sud je istaknuo da smatra prikladnim, u skladu s načelom postupovne autonomije, prvo razmotriti tužbene razloge i prigovore o navodnoj povredi načela pravne sigurnosti i/ili načela pretpostavke zakonitosti Unijinih akata. Tužitelji su u tim tužbenim razlozima i prigovorima u biti prigovarali da je Komisija djelomično poništila pravne učinke odluka Vijeća o odobrenju, od kojih je posljednja bila Odluka 2001/224, koje su ovlašćivale odnosne države članice da primjenjuju ta oslobođenja do 31. prosinca 2006.
24.
Nakon što je u točkama 59. do 62. pobijane presude izložio sudsku praksu o načelima pravne sigurnosti i pretpostavke zakonitosti Unijinih akata, Opći sud je, u točkama 63. do 74. te presude, razmotrio pitanje odnosa između pravila o trošarinama i pravila o državnim potporama.
25.
Opći sud je istaknuo mjere koje Europska zajednica može poduzeti radi uklanjanja raznih vrsta narušavanja tržišnog natjecanja koja su štetna za pravilno funkcioniranje unutarnjeg tržišta u tim dvama područjima, pri čemu se vodio pretpostavkom da pravila o poreznom usklađivanju, uključujući pravila o trošarinama, i pravila o državnim potporama imaju isti cilj, a to je poticanje pravilnog funkcioniranja unutarnjeg tržišta na način da se suzbiju osobito narušavanja tržišnog natjecanja. Opći sud je zaključio da se za pojam narušavanja tržišnog natjecanja, imajući u vidu zajednički cilj tih različitih pravila te protivno stajalištu koje je zagovarala Komisija, a s ciljem dosljedne provedbe navedenih pravila, mora smatrati da ima isti doseg i smisao i u pogledu usklađivanja nacionalnih poreznih zakonodavstava i u pogledu državnih potpora.
26.
Istaknuo je da pravila o usklađivanju nacionalnih poreznih zakonodavstava, uključujući pravila o trošarinama, sadržana u članku 93. UEZ‑a i Direktivi 92/81, izričito dodjeljuju institucijama Unije – odnosno Komisiji, koja podnosi prijedloge, i Vijeću, koje usvaja mjere – odgovornost da ocijene je li tržišno natjecanje narušeno, na temelju čega se odlučuje hoće li se državu članicu ovlastiti da primijeni, ili nastavi primjenjivati, oslobođenje od trošarine koja je usklađena.
27.
Opći sud je potom izložio sudsku praksu u vezi s člankom 87. stavkom 1. UEZ‑a koji se odnosi na odluke država članica kojima one, nastojeći ostvariti vlastite gospodarske i socijalne ciljeve, poduzetnicima ili drugim pravnim subjektima stavljaju na raspolaganje, na temelju jednostranih i samostalnih odluka, sredstva ili prednosti kojima nastoje potaknuti ostvarenje željenih gospodarskih ili socijalnih ciljeva. Istaknuo je da prednosti, kako bi ih se moglo kvalificirati kao „potporu” u smislu navedene odredbe, moraju, među ostalim, biti pripisive državi.
28.
Upravo s obzirom na ta načela i pravila, Opći sud je, među ostalim, odbio Komisijin argument da Odluka 2001/224, iako je predstavljala nužnu pretpostavku na temelju koje su odnosne države članice mogle odobriti sporna oslobođenja, sama po sebi nije za to bila dovoljna imajući u vidu uvodnu izjavu 5. u preambuli Odluke 2001/224. Stoga je zaključio da se uvodna izjava 5. ne može odnositi na slučaj poput predmetnog, u kojem države članice primjenjuju oslobođenja na način da jednostavno samo postupaju u skladu s odobrenjem od strane institucije Unije; jer bi inače bilo u suprotnosti sa zahtjevom koji proizlazi iz načela pravne sigurnosti da se osigura dosljedna provedba različitih odredaba prava Unije.
29.
Opći sud je istaknuo da Komisija nije nijednom upotrijebila ovlasti koje ima na temelju članka 8. stavka 5. Direktive 92/81, članka 230. UEZ‑a ili članka 241. UEZ‑a kako bi zatražila izmjenu ili ukidanje odluka o odobrenju, poništenje tih odluka ili kako bi se utvrdilo da je Direktiva 92/81 nevaljana.
30.
Točke 104. i 105. pobijane presude glase:
„104
Iz toga proizlazi, kako Vijeće pravilno ističe u svojem odgovoru na pitanja Općeg suda [...], da je Odluka 2001/224 postojala i da je bila valjana u vrijeme kada je Komisija usvojila osporavanu odluku. Za Odluku 2001/224, odluke Vijeća o odobrenju koje su joj prethodile i Direktivu 92/81, osobito za njezin članak 8. stavak 4., vrijedila je pretpostavka zakonitosti koja vrijedi za sve Unijine akte. Proizvele su sve svoje pravne učinke. Posljedično, Talijanska Republika, Irska i Francuska Republika mogle su se pozvati na odluke Vijeća o odobrenju, od kojih je posljednja bila Odluka 2001/224, kako bi do 31. prosinca 2003. nastavile primjenjivati sporna oslobođenja na Sardiniji, u pokrajini Shannon, odnosno u pokrajini Gardanne. Te su odluke načelno sprečavale Komisiju da, u [spornoj] odluci, gorenavedena sporna oslobođenja pripiše odnosnim državama članicama te da ih stoga, u dijelu u kojem ih ocijeni nespojivima s unutarnjim tržištem u smislu članka 87. stavka 3. UEZ‑a, kvalificira kao državne potpore u smislu članka 87. stavka 1. UEZ‑a i da naloži njihov djelomičan povrat.
105
U konkretnim okolnostima predmetnog slučaja, Opći sud zaključuje da sporna odluka, u dijelu u kojem izravno dovodi u pitanje valjanost spornih oslobođenja koja su Talijanska Republika, Irska i Francuska Republika odobrile do 31. prosinca 2003., u pitanje dovodi, neizravno, ali nužno, i valjanost odluka Vijeća o odobrenju, od kojih je posljednja bila Odluka 2001/224, i učinke tih odluka. Sporna odluka time povređuje načelo pravne sigurnosti te ujedno i načelo pretpostavke zakonitosti Unijinih akata.”
V – Zahtjevi stranaka i postupak pred Sudom
31.
Komisija od Suda zahtijeva da:
—
ukine pobijanu presudu;
—
predmet vrati Općem sudu na ponovno odlučivanje;
—
odredi da će se o troškovima naknadno odlučiti.
32.
Irska, Francuska Republika, Talijanska Republika i društvo Aughinish Alumina Ltd (u daljnjem tekstu: AAL) od Suda zahtijevaju da:
—
odbije žalbu;
—
Komisiji naloži snošenje troškova.
33.
Društvo Eurallumina SpA (u daljnjem tekstu: Eurallumina) od Suda zahtijeva da:
—
odbije žalbu;
—
ako ne prihvati nijedan od razloga koji je Opći sud istaknuo u prilog pobijanoj presudi, predmet vrati Općem sudu na ponovno odlučivanje;
—
Komisiji naloži snošenje troškova.
VI – Žalba
34.
U prilog svojoj tvrdnji da se pobijana presuda treba ukinuti te da se predmet treba vratiti Općem sudu na ponovno odlučivanje Komisija ističe pet žalbenih razloga.
35.
Prva dva žalbena razloga su, djelomično, postupovne naravi, dok se ostala tri odnose na materijalnu povredu prava Unije.
36.
Svojim prvim žalbenim razlogom Komisija nastoji dokazati nenadležnost Općeg suda, postupovne nepravilnosti koje su nepovoljno utjecale na Komisijine interese, povredu načela da stranke određuju predmet žalbe (načelo dispozitivnosti) i povredu članka 21. Statuta Suda Europske unije te članka 44. stavka 1. i članka 48. stavka 2. Poslovnika Općeg suda i, podredno, da postoje nedostaci u obrazloženju pobijane presude. Drugim žalbenim razlogom navodi nenadležnost Općeg suda, povredu članka 87. stavka 1. i članka 88. UEZ‑a te članka 61. drugog stavka Statuta Suda Europske unije, kao i postupovne nepravilnosti koje su nepovoljno utjecale na Komisijine interese. Svojim trećim žalbenim razlogom Komisija nastoji dokazati da su povrijeđeni članci 87. i 88. UEZ‑a i načelo institucionalne ravnoteže te da je Opći sud prilikom utvrđivanja odnosnih područja nadležnosti Vijeća i Komisije, kao i prilikom utvrđivanja odnosa između poreznog usklađivanja i nadzora državnih potpora, počinio pogreške koje se tiču prava. U četvrtom žalbenom razlogu Komisija tvrdi da je Opći sud pogrešno protumačio Odluku 2001/224 i povrijedio pravila koja se odnose na tumačenje akata institucija Unije. Naposljetku, peti žalbeni razlog odnosi se, s jedne strane, na povredu načelâ pravne sigurnosti, pretpostavke zakonitosti Unijinih akata i dobre uprave i, s druge strane, na nedostatak u obrazloženju.
37.
Svoju analizu žalbe započet ću ocjenom prvog žalbenog razloga.
A – Argumentacija stranaka
38.
Prvi žalbeni razlog sastoji se od dva dijela.
39.
Komisija u prvom dijelu prigovara, u biti, da je Opći sud po službenoj dužnosti istaknuo tužbeni razlog koji se temelji na povredi članka 87. stavka 1. UEZ‑a zato što se sporna oslobođenja nisu mogla pripisati državama članicama, ili da je Opći sud prekvalificirao stvarni predmet tužbe.
40.
Očito je, po mišljenju Komisije, da Opći sud spornu odluku nije poništio na temelju povrede načela pravne sigurnosti i pretpostavke zakonitosti Unijinih akata, nego isključivo na temelju toga da sporna oslobođenja nisu predstavljala državnu potporu jer su bila pripisiva Europskoj uniji (
12
).
41.
Komisija tvrdi da je sam Opći sud, odlučujući u ponovnom suđenju, otvorio pitanje pripisivosti kada je, dopisom od 20. srpnja 2011. koji je poslao putem svojeg tajništva, strankama postavio sljedeća pitanja:
„S obzirom na to da su, u skladu s člankom 8. stavkom 4. Direktive 92/81, sporna oslobođenja koja su Talijanska Republika, Irska i Francuska Republika omogućile do 31. prosinca 2003. prethodno odobrena odlukama Vijeća koje su jednoglasno usvojene na prijedlog Komisije, od kojih je posljednja bila Odluka 2001/224, može li se za ista objektivno smatrati da ispunjavaju uvjet pripisivosti državi predviđen u članku 87. stavku 1. UEZ‑a?”
42.
Komisija smatra da su tužitelji u odnosnom postupku isključivo u okviru svojeg odgovora na to pitanje tvrdili da sporna oslobođenja ne predstavljaju državnu potporu jer su bila pripisiva Europskoj uniji, a ne državama članicama.
43.
Protivne stranke ne prihvaćaju taj argument.
44.
Irska i Talijanska Republika ističu da je Opći sud mogao po službenoj dužnosti istaknuti tužbeni razlog o navodnoj povredi bitnog postupovnog zahtjeva zato što je Komisija, kako bi ispunila svoju obvezu obrazlaganja, morala obrazložiti svoje stajalište da su sporna oslobođenja bila pripisiva odnosnim državama članicama.
45.
Nadalje, Francuska Republika, Eurallumina i AAL ističu da tužbeni razlog u vezi s pripisivosti predstavlja proširenje tužbenih razloga koje su oni istaknuli te da je Opći sud stoga samo prihvatio i dopunio tužbene razloge kojima se navodila povreda načelâ pravne sigurnosti i pretpostavke zakonitosti Unijinih akata.
46.
Međutim, Francuska Republika, Talijanska Republika i Eurallumina navode da argument u skladu s kojim sporna oslobođenja nisu pripisiva državama članicama ima malen značaj u obrazloženju pobijane presude pa da stoga nije bio glavni razlog zbog kojeg je osporavana odluka poništena.
B – Moja ocjena
47.
Prvi dio prvog Komisijinog žalbenog razloga odnosi se na ocjenu je li Opći sud po službenoj dužnosti, iako to nije smio, istaknuo tužbeni razlog – koji se temelji na povredi članka 87. stavka 1. UEZ‑a zato što sporna oslobođenja nisu bila pripisiva državama članicama – i na to je li taj tužbeni razlog predstavljao stvaran razlog za poništenje sporne odluke, što može dovesti do ukidanja pobijane presude.
48.
Kao prvo, istaknuo bih da iz pravila o postupcima pred sudovima Europske unije, među ostalim iz članka 21. Statuta Suda Europske unije i članka 44. stavka 1. Poslovnika Općeg suda, proizlazi da stranke određuju predmet i opseg spora. Iz toga slijedi da sudovi Unije ne mogu proširiti tužbeni zahtjev stranaka. Također, o zahtjevima stranaka načelno moraju odlučiti na temelju pravnih i činjeničnih elemenata koje su iste izložile.
49.
Unatoč tomu, pravila o postupcima pred pojedinim sudovima Unije i sudska praksa predviđaju slučajeve u kojima sudovi Unije, kako bi ispunili svoju obvezu nadzora zakonitosti, mogu po službenoj dužnosti istaknuti neki pravni navod, odnosno pravni navod na koji se tužitelj nije pozvao u prilog svojem zahtjevu. Narav iznesenog navoda određuje djeluju li sudovi Europske unije po službenoj dužnosti ili ne.
50.
U predmetnom slučaju, smatram da se argumenti Irske i Talijanske Republike, u skladu s kojima je Opći sud imao pravo po službenoj dužnosti istaknuti tužbeni razlog kojim se navodilo da je Komisija povrijedila bitan postupovni zahtjev jer u spornoj odluci nije pružila nikakvo obrazloženje u pogledu pripisivosti državi nužno moraju odmah odbiti.
51.
Pripisivost državi sastavni je element pojma državne potpore.
52.
U tom pogledu treba istaknuti da članak 87. stavak 1. UEZ‑a predviđa da je svaka potpora koju dodijeli država članica ili koja se dodjeljuje putem državnih sredstava u bilo kojem obliku kojim se narušava ili prijeti da će se narušiti tržišno natjecanje stavljanjem određenih poduzetnika ili proizvodnje određene robe u povoljniji položaj nespojiva sa zajedničkim tržištem u mjeri u kojoj utječe na trgovinu među državama članicama.
53.
U skladu s tom odredbom, takva nespojivost ovisi o provjeri jesu li ispunjena četiri uvjeta, uključujući uvjet da se mora raditi o intervenciji od strane države ili putem državnih sredstava (
13
).
54.
Kako bi se prednosti mogle kvalificirati kao „potpora” u smislu članka 87. stavka 1. UEZ‑a, u sudskoj je praksi jasno navedeno da se te prednosti, kao prvo, moraju dati izravno ili neizravno putem državnih sredstava i, kao drugo, da moraju biti pripisive državi (
14
).
55.
U skladu s ustaljenom sudskom praksom, u okviru ocjene tužbenog razloga u vezi s pripisivosti državi, u dijelu u kojem se odnosi na materijalnu zakonitost odluke, potrebno je utvrditi je li povrijeđeno pravno pravilo koje se tiče primjene Ugovora, a sudovi Unije taj tužbeni razlog mogu razmatrati samo ako ga tužitelj istakne (
15
).
56.
Stoga, kako bi se utvrdilo je li Opći sud po službenoj dužnosti istaknuo tužbeni razlog koji se temelji na povredi članka 87. stavka 1. UEZ‑a, povrijeđen zato što sporna oslobođenja nisu bila pripisiva državama članicama, potrebno je, kao prvo, ispitati jesu li Irska, Francuska Republika, Talijanska Republika, Eurallumina i AAL taj tužbeni razlog istaknuli u okviru ponovnog suđenja pred Općim sudom.
57.
Uzimajući u obzir spis predmeta, nesporno je da odnosne države članice i zainteresirane treće strane nisu ni u jednoj fazi svojih ponovljenih suđenja pred Općim sudom tvrdile da sporna oslobođenja ne predstavljaju državnu potporu zato što nisu bila pripisiva odnosnim državama članicama.
58.
Međutim, Komisija je pitanje pripisivosti istaknula u svojem odgovoru na tužbu u predmetu T‑56/06, kao odgovor na tužbeni razlog koji je Francuska Republika iznijela navodeći da oslobođenje koje je odobrila nije predstavljalo potporu iz razloga što nije narušavalo ili prijetilo da će narušiti tržišno natjecanje.
59.
Komisija je pritom, kao primjer predmeta u kojima su Sud i Opći sud morali nacionalne mjere ispitivati i s obzirom na pravila Unije o državnim potporama i s obzirom na druge odredbe Ugovora, spomenula predmet u kojem je donesena presuda Općeg suda od 5. travnja 2006., Deutsche Bahn/Komisija (
16
). Argumentacijom a contrario dokazala je da činjenica da je Vijeće na temelju pravila o poreznom usklađivanju odobrilo oslobođenje ne znači da isto ne može predstavljati državnu potporu u smislu članka 87. stavka 1. UEZ‑a.
60.
Nakon što su mu presudom Komisija/Irska i dr. spojeni predmeti T‑50/06, T‑56/06, T‑60/06, T‑62/06 i T‑69/06 vraćeni na ponovno suđenje, Opći sud je jasno obavijestio sve stranke da će se postupak nastaviti u skladu s člankom 117. i pratećim člancima Poslovnika Općeg suda te da će stranke imati priliku podnijeti pisana očitovanja.
61.
Međutim, tužitelji se u okviru ponovnog suđenja nisu osvrnuli na Komisijino tumačenje u kojem se pozivala na gore navedenu presudu Deutsche Bahn/Komisija.
62.
U predmetu T‑56/06 RENV Francuska Republika je ustrajala u svojem stajalištu da uvjet iz članka 87. stavka 1. UEZ‑a u vezi s narušavanjem tržišnog natjecanja nije bio ispunjen. Talijanska Republika je pak, u predmetu T‑60/06 RENV, ustrajala u svojem prigovoru koji se odnosio isključivo na selektivnu narav oslobođenja. Eurallumina i AAL su pak, u predmetima T‑62/06 RENV i T‑69/06 RENV, ponovili prigovore koje su u predmetu istaknuli prije nego što je vraćen Općem sudu na ponovno suđenje, pri čemu se nijedan od njih nije odnosio na povredu članka 87. stavka 1. UEZ‑a kao takvog. Irska je u predmetu T‑50/06 RENV ustrajala čak i u svojem stajalištu da je oslobođenje odobreno AAL‑u predstavljalo postojeću potporu.
63.
Stoga je potpuno jasno da je Opći sud, kako je Komisija istaknula u točki 19. svoje žalbe, bio taj koji je, na temelju pitanja koje je putem svojeg tajništva postavio u dopisu od 20. srpnja 2011., iznio argument pripisivosti pruživši tim strankama priliku da pisanim putem odgovore na navedeno pitanje i da o njemu raspravljaju na raspravi koja je pred Općim sudom održana 14. rujna 2011.
64.
Nadalje, prikladno je razmotriti je li ipak moguće smatrati, kako tvrde neke protivne stranke, da je tužbeni razlog koji se temelji na povredi članka 87. stavka 1. UEZ‑a zato što sporna oslobođenja nisu bila pripisiva državama članicama moguće povezati s tužbenim razlogom koji se odnosi na povredu načelâ pravne sigurnosti i prepostavke zakonitosti Unijinih akata.
65.
Po mojemu mišljenju, pitanje pripisivosti ne može predstavljati dodatan ili dopunski argument koji je Opći sud mogao istaknuti i razviti u okviru tužbenog razloga koji se temelji na povredi tih načela.
66.
Po definiciji, tužbeni razlozi su pravni razlozi na koje se stranka poziva u prilog zahtjevu koji ističe. Dopunski argument služi osnaživanju tužbenog razloga te u konačnici dovodi do istog zaključka.
67.
Ističem da je Opći sud, u skladu s načelom ekonomičnosti postupka, u ovom predmetu prvo ispitao tužbene razloge i prigovore koji se temelje na navodnoj povredi načelâ pravne sigurnosti i pretpostavke zakonitosti Unijinih akata kako bi utvrdio treba li spornu odluku poništiti.
68.
Nekoliko je razloga zbog kojih smatram da se tužbeni razlog koji se temelji na povredi članka 87. stavka 1. UEZ‑a zato što sporna oslobođenja nisu bila pripisiva državama članicama ne može povezati s tužbenim razlogom koji se odnosio na povredu načelâ pravne sigurnosti i pretpostavke zakonitosti Unijinih akata.
69.
Po mojemu mišljenju, ta dva tužbena razloga potpuno su odvojena i samostalna. Kao prvo, narav pravnih pravila na koja se odnose različita je s obzirom na to da se prvim tužbenim razlogom navodi povreda pravnog pravila koje se odnosi na primjenu Ugovora, dok se drugi odnosi na povredu općih načela prava Unije. Kao drugo, posljedice povezane s povredama koje se ističu u tim tužbenim razlozima također se razlikuju.
70.
Svrha tužbenog razloga koji se odnosi na povredu načelâ pravne sigurnosti i pretpostavke zakonitosti Unijinih akata jest da se dovede u pitanje Komisijin zaključak, odnosno obveza povrata potpora.
71.
Kako je Opći sud istaknuo, Francuska Republika i Talijanska Republika su u predmetu T‑56/06 RENV, odnosno u predmetu T‑60/06 RENV, prigovarale da je Komisija povrijedila načelo pravne sigurnosti u prvonavedenom predmetu, odnosno načelo pretpostavke zakonitosti Unijinih akata u potonjem predmetu, time što je naložila povrat potpore koja je navodno bila isplaćena između 3. veljače 2002. i 31. prosinca 2003. (
17
).
72.
Što se tiče predmetâ T‑62/06 RENV i T‑69/06 RENV, Eurallumina i AAL prigovarali su da je Komisija u prvonavedenom predmetu povrijedila načelâ pravne sigurnosti i pretpostavke zakonitosti Unijinih akata, odnosno načelo pravne sigurnosti u potonjem predmetu, time što je zaključila da je oslobođenje koje je odobrila Italija, odnosno Irska, bilo djelomično nespojivo sa zajedničkim tržištem (
18
).
73.
Što se tiče tužbenog razloga koji se temelji na povredi članka 87. stavka 1. UEZ‑a zato što sporna oslobođenja nisu bila pripisiva državama članicama, njime se nastoji utvrditi da taj element, koji predstavlja sastavni dio pojma državne potpore, nije bio ispunjen.
74.
Stoga se ne mogu složiti s Euralluminom koja tvrdi da pojam pripisivosti ne predstavlja ništa drugo doli primjenu načelâ pravne sigurnosti i pretpostavke zakonitosti Unijinih akata.
75.
Nadalje, treba istaknuti da Irska, do trenutka u kojem je Opći sud postavio strankama pitanje na koje su trebale pisanim putem odgovoriti, nije tvrdila da oslobođenje koje je odobrila nije predstavljalo državnu potporu. Naprotiv, navodila je da je Komisija počinila pogrešku koja se tiče prava zaključivši da je to bila nova, a ne postojeća potpora. Ta okolnost također ide u prilog stajalištu da se pitanje pripisivosti ne može povezati s tužbenim razlogom koji se odnosi na povredu načelâ pravne sigurnosti i pretpostavke zakonitosti Unijinih akata.
76.
Smatram da je Opći sud počinio pogrešku u ocjeni time što je tužbeni razlog kojim se navodilo da je članak 87. stavak 1. UEZ‑a povrijeđen zato što sporna oslobođenja nisu bila pripisiva državama članicama povezao s tužbenim razlogom koji se odnosio na povredu tih načela.
77.
Naposljetku ću ispitati je li tužbeni razlog koji se temelji na povredi članka 87. stavka 1. UEZ‑a zato što sporna oslobođenja nisu bila pripisiva državama članicama predstavljao stvaran ili, podredno, važan razlog za poništenje sporne odluke koji bi mogao opravdati ukidanje pobijane presude.
78.
Točno je da je tome tužbenom razlogu posvećeno samo nekoliko točaka pobijane presude. Unatoč tomu, smatram da on nema samo malen značaj u obrazloženju te presude, kako tvrde Talijanska Republika i Eurallumina.
79.
Međutim, taj paradoks između važnosti tog tužbenog razloga i njegove sažetosti u obrazloženju pobijane presude može se, po mojemu mišljenju, pripisati činjenici da je Opći sud tužbeni razlog kojim se navodilo da sporna oslobođenja nisu bila pripisiva državama članicama povezao s tužbenim razlogom kojim se navodila povreda načelâ pravne sigurnosti i pretpostavke zakonitosti Unijinih akata.
80.
Ta je veza osobito vidljiva u točki 104. pobijane presude jer je Opći sud, nakon što je naveo da je za odluke Vijeća o odobrenju vrijedila pretpostavka zakonitosti koja vrijedi za sve Unijine akte, zaključio da Komisija zbog tih odluka načelno nije mogla sporna oslobođenja pripisati državama članicama te ih stoga, u dijelu kojem ih je smatrala nespojivima s unutarnjim tržištem u smislu članka 87. stavka 3. UEZ‑a, kvalificirati kao državne potpore u smislu članka 87. stavka 1. UEZ‑a i naložiti njihov djelomičan povrat.
81.
Istaknuo bih da je Opći sud spornu odluku poništio iz razloga što je njome „zaključeno, ili se temeljila na zaključku, da su [sporna] oslobođenja predstavljala državne potpore u smislu članka 87. stavka 1. UEZ‑a”.
82.
Po mojemu mišljenju, povreda načelâ pravne sigurnosti i pretpostavke zakonitosti Unijinih akata nije, sama po sebi, dovoljna za poništenje sporne odluke na temelju tog obrazloženja.
83.
Smatram da je Opći sud spornu odluku, u dijelu u kojem je njome zaključeno, ili se temeljila na zaključku, da su sporna oslobođenja predstavljala državne potpore u smislu članka 87. stavka 1. UEZ‑a, poništio na temelju razloga da ta oslobođenja nisu bila pripisiva državama članicama.
84.
Iz toga slijedi da se mora prihvatiti Komisijin argument da je stvaran razlog na kojem se temeljilo poništenje sporne odluke bio taj da sporna oslobođenja nisu bila pripisiva državama članicama.
85.
Posljedično, pobijana presuda mora se, a da nije potrebno razmatrati druge argumente i tužbene razloge koje su stranke istaknule, ukinuti u dijelu u kojem je njome sporna odluka poništena iz razloga što je tom odlukom zaključeno, ili se temeljila na zaključku, da su oslobođenja od trošarina na mineralna ulja koja se koriste kao loživo ulje u proizvodnji aluminijevog oksida, što su ih Francuska Republika, Irska i Talijanska Republika odobrile do 31. prosinca 2003., predstavljala državne potpore u smislu članka 87. stavka 1. UEZ‑a te u dijelu u kojem se njome tim državama članicama nalagalo da poduzmu sve potrebne mjere radi povrata sredstava koja su na temelju tih oslobođenja korisnici uštedjeli jer nisu plaćali trošarinu po stopi od najmanje 13,01 euro na 1000 kg teških loživih ulja.
86.
U skladu s člankom 61. stavkom 1. Statuta Suda Europske unije, Sud, nakon što ukine presudu Općeg suda, može sam konačno odlučiti o sporu ako stanje postupka to dopušta ili može vratiti predmet na odlučivanje Općem sudu. Stanje postupka u ovom predmetu ne dopušta da Sud sam konačno odluči u sporu.
87.
U skladu s tim, predmet se mora vratiti Općem sudu na ponovno odlučivanje te se o troškovima mora naknadno odlučiti.
VII – Zaključak
88.
S obzirom na prethodna razmatranja, predlažem da Sud:
(1)
ukine presudu Općeg suda Europske unije od 21. ožujka 2012. u spojenim predmetima T‑50/06 RENV, T‑56/06 RENV, T‑60/06 RENV, T‑62/06 RENV i T‑69/06 RENV, Irska i dr./Komisija, u dijelu u kojem je tom presudom:
—
Odluka Komisije 2006/323/EZ od 7. prosinca 2005. o oslobođenju od trošarine na mineralna ulja koja se koriste kao loživo ulje u proizvodnji aluminijevog oksida u pokrajini Gardanne, pokrajini Shannon i na Sardiniji, koje su provele Francuska, Irska i Italija, poništena iz razloga što je njome zaključeno, ili se temeljila na zaključku, da su oslobođenja od trošarina na mineralna ulja koja se koriste kao loživo ulje u proizvodnji aluminijevog oksida, što su ih Francuska Republika, Irska i Talijanska Republika odobrile do 31. prosinca 2003., predstavljala državne potpore u smislu članka 87. stavka 1. UEZ‑a te u dijelu u kojem se njome tim državama članicama nalagalo da poduzmu sve potrebne mjere radi povrata sredstava koja su na temelju tih oslobođenja njihovi korisnici uštedjeli jer nisu plaćali trošarinu po stopi od najmanje 13,01 euro na 1000 kg teških loživih ulja; i u dijelu u kojem je tom presudom
—
Europskoj komisiji naloženo snošenje vlastitih troškova i troškova tužiteljâ, uključujući troškova koji su se odnosili na zahtjev za privremene mjere u predmetu T‑69/06 R;
(2)
spojene predmete T‑50/06 RENV, T‑56/06 RENV, T‑60/06 RENV, T‑62/06 RENV i T‑69/06 RENV vrati Općem sudu Europske unije na ponovno odlučivanje;
(3)
odredi da će se o troškovima naknadno odlučiti.
(
1
)	Izvorni jezik: francuski
(
2
)	Presuda u spojenim predmetima T‑50/06 RENV, T‑56/06 RENV, T‑60/06 RENV, T‑62/06 RENV i T‑69/06 RENV (u daljnjem tekstu: pobijana presuda)
(
3
)	Odluka o oslobođenju od trošarine na mineralna ulja koja se koriste kao loživo ulje u proizvodnji aluminijevog oksida u pokrajini Gardanne, pokrajini Shannon i na Sardiniji, koje su provele Francuska, Irska i Italija (SL 2006., L 119, str. 12.; u daljnjem tekstu: osporavana odluka) [neslužbeni prijevod].
(
4
)	Odluka Vijeća od 12. ožujka 2001. o sniženim stopama posebnog poreza i oslobođenjima od poreza određenih mineralnih ulja kad se koriste za posebne namjene (SL 2001., L 84, str. 23.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 9., svezak 2., str. 64.).
(
5
)	SL 1992., L 316, str. 12.
(
6
)	SL 1992., L 316, str. 19.
(
7
)	SL 2003., L 283, str. 51. (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 9., svezak 2., str. 75.)
(
8
)	Odluka Vijeća od 19. listopada 1992. kojom se države članice ovlašćuju da na određena mineralna ulja koja se upotrebljavaju za posebne namjene nastave primjenjivati postojeća sniženja stopa trošarina ili oslobođenja od trošarina, sukladno postupku predviđenom u članku 8. stavku 4. Direktive 92/81/EEZ [neslužbeni prijevod] (SL 1992., L 316, str. 16.).
(
9
)	Odluka Vijeća od 13. prosinca 1993. kojom se određene države članice ovlašćuju da primjenjuju ili da na određena mineralna ulja koja se upotrebljavaju za posebne namjene nastave primjenjivati sniženja ili oslobođenja od trošarina sukladno postupku predviđenom u članku 8. stavku 4. Direktive 92/81/EEZ [neslužbeni prijevod] (SL 1993., L 321, str. 29.).
(
10
)	Odluka Vijeća od 30. lipnja 1997. kojom se države članice ovlašćuju da na određena mineralna ulja koja se upotrebljavaju za posebne namjene primjenjuju ili nastave primjenjivati postojeća sniženja stopa trošarina ili oslobođenja od trošarina, sukladno postupku predviđenom u Direktivi 92/81/EEZ [neslužbeni prijevod] (SL 1997., L 182, str. 22.).
(
11
)	SL 2002., C 30, str. 17., 21. i 25.
(
12
)	Komisija govori o zadnjoj rečenici točke 104. pobijane presude.
(
13
)	Presuda od 30. svibnja 2013. u predmetu Doux Élevage i Coopérative agricole UKL‑ARREE (C‑677/11, t. 25.)
(
14
)	Ibid. (t. 27.)
(
15
)	Presuda od 2. travnja 1998. u predmetu Komisija/Sytraval i Brink’s France (C‑367/95 P, Zb., str. I‑1719., t. 67.). U tom pogledu, također vidjeti presudu od 2. prosinca 2009. u predmetu Komisija/Irska i dr. (C‑89/08 P, Zb., str. I‑11245., t. 40.).
(
16
)	Presuda T‑351/02, Zb., str. II‑1047.
(
17
)	Vidjeti točke 53. i 54. pobijane presude.
(
18
)	Vidjeti točke 55. i 56. pobijane presude.