62002TO0235_FI
Asianosaiset
Tuomion perustelut
Päätöksen päätösosa
Asianosaiset
Asiassa T-235/02,
Strongline A/S, kotipaikka Glostrup (Tanska), edustajanaan asianajaja J. S. Ørndrup,
kantajana,
vastaan
sisämarkkinoiden harmonisointivirasto (tavaramerkit ja mallit) (SMHV), asiamiehenään M. O. Waelbroeck,
vastaajana,
jossa väliintulijana yhteisöjen ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimessa on
Scala Inc., kotipaikka Exton, Pensylvania (Amerikan yhdysvallat), edustajanaan solicitor R. M. Hiddleston,
jossa kantaja on nostanut kanteen sisämarkkinoiden harmonisointiviraston (tavaramerkit ja mallit) ensimmäisen valituslautakunnan 27.5.2002 tekemästä päätöksestä (asia R 830/2001-1), joka liittyy väitteen hylkäämiseen sen vuoksi, että aikaisemmista tavaramerkeistä johtuvista oikeuksista ei ole esitetty todisteita,
EUROOPAN YHTEISÖJEN ENSIMMÄISEN OIKEUSASTEEN TUOMIOISTUIN (toinen jaosto),
toimien kokoonpanossa: jaoston puheenjohtaja J. Pirrung sekä tuomarit A. W. H. Meij ja N. J. Forwood,
kirjaaja: H. Jung,
ottaen huomioon ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimeen 5.8.2002  toimitetun kanteen,
ottaen huomioon ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimeen 19.11.2002  toimitetun vastineen, jota on oikaistu 28.11.2002,
ottaen huomioon ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimeen 10.12.2002  toimitetun väliintulijan vastineen,
on antanut seuraavan
määräyksen
Tuomion perustelut
Asian tausta
1. Yhteisön tavaramerkkilehden numerossa 20/98 julkaistiin 23.3.1998 väliintulija Scala Inc:n sisämarkkinoiden harmonisointivirastolle (tavaramerkit ja mallit) (jäljempänä SMHV) tekemä yhteisön tavaramerkkiä koskeva hakemus yhteisön tavaramerkistä 20 päivänä joulukuuta 1993 annetun neuvoston asetuksen (EY) N:o 40/94 (EYVL 1994, L 11, s. 1), sellaisena kuin se on muutettuna, perusteella. Hakemus koski sanamerkin SCALA rekisteröintiä tavaroiden ja palvelujen kansainvälistä luokitusta tavaramerkkien rekisteröimistä varten koskevaan 15.6.1957 tehtyyn Nizzan sopimukseen, sellaisena kuin se on tarkistettuna ja muutettuna, pohjautuvan luokituksen luokkaan 9 kuuluvia ”tietokoneohjelmistoja” varten.
2. Hakemus tehtiin englannin kielellä. Ranska ilmoitettiin toiseksi kieleksi asetuksen N:o 40/94  115 artiklan 3 kohdan nojalla.
3. Kantaja, Strongline Software A/S, joka käyttää myös nimeä Strongline A/S, teki 15.6.1998 asetuksen N:o 40/94  42 artiklan nojalla väitteen rekisteröitäväksi haettua tavaramerkkiä vastaan kaikkien tuon tavaramerkin tarkoittamien tavaroiden osalta, perustaen väitteensä siihen, että haettu tavaramerkki on sama kuin kaksi aikaisempaa kansallista tavaramerkkiä, nimittäin sanamerkit SCALA, jotka on rekisteröity vuonna 1989 Tanskassa ja vuonna 1994 Saksassa Nizzan sopimuksen mukaisiin luokkiin 9 ja 16 kuuluvia tavaroita varten. Kantaja perustaa väitteensä erityisesti tiettyihin tavaroihin, joita varten aikaisemmat tavaramerkit on rekisteröity, jotka vastaavat seuraavaa kuvausta: ”tietovälineille tallennetut tietokoneohjelmat” (computerprogrammes stored on datacarriers) ja jotka kuuluvat luokkaan 9.
4. Väitteessään kantaja valitsi englannin menettelyn kieleksi virastossa. Se liitti väitteeseensä saksankielisen asiakirjan, joka liittyi saksalaiseen rekisteröintiin sekä englanninkielisen käännöksen täydellisestä niitä tavaroita koskevasta luettelosta, joita varten kantajan mukaan molemmat aikaisemmat tavaramerkit on rekisteröity.
5. Kantaja toimitti SMHV:lle 17.6.1998 vakiomuotoisen tanskankielisen valtakirjan, jolla valtuutettiin hyväksytty asiamies osallistumaan väitemenettelyyn. Se liitti lisäksi mukaan kaksi tanskankielistä asiakirjaa, jotka saatekirjeen mukaan olivat kopio Tanskassa tehdystä rekisteröinnistä – sen haltijana oli Strongline ApS – ja kopio Patent- og Varemærkestyrelsenille (Tanskan patentti- ja tavaramerkkivirasto) osoitetusta kantajan hakemuksesta, joka koski nimen muuttamista Strongline Software A/S:ksi.
6. Kantaja toimitti SMHV:lle 19.6.1998 tanskankielisen asiakirjan, jonka väliotsikot oli käännetty englanniksi ja jonka oli mainittu olevan kopio Tanskassa tehdystä rekisteröinnistä, tällä kertaa Strongline Softwaren nimissä, sekä aiemmin toimitettua käännöstä muistuttavan käännöksen tavaroista, joita varten tämä tavaramerkki oli rekisteröity.
7. SMHV ilmoitti kantajalle 2.9.1998, että ottaen huomioon yhteisön tavaramerkistä annetun neuvoston asetuksen (EY) N:o 40/94 täytäntöönpanosta 13 päivänä joulukuuta 1995 annetun komission asetuksen (EY) N:o 2868/95 (EYVL L 303, s. 1) 76 säännön 3 ja 4 kohdan säännökset valtakirjaa ei ollut toimitettu yhdelläkään viraston kielistä. Kantaja toimitti virastolle englanninkielisen vakiomuotoisen valtakirjan seuraavana päivänä.
8. SMHV ilmoitti kantajalle 16.4.1999 kontradiktorisen menettelyn aloittamisesta ja määräsi neljän kuukauden määräajan, jota pidennettiin asianosaisten pyynnöstä 16.4.2000 asti väitteen tueksi tarvittavien tosiseikkojen, todisteiden tai väitteiden toimittamiseksi. SMHV tarkensi nimenomaisesti, että kaikki asiakirjat tulee esittää väitemenettelyn kielellä.
9. Väliintulija vaati 17.2.2000, että kantaja toimittaa todisteita tanskalaisen tavaramerkin tosiasiallisesta käytöstä asetuksen N:o 40/94  43 artiklan mukaisesti, täsmentäen, että todisteet on käännettävä englanniksi.
10. Kantaja esitti 30.8.2000 huomautuksensa ja lukuisia tanskankielisiä asiakirjoja jotka liittyvät tanskalaisen tavaramerkin käytön todistamiseen.
11. Väliintulija toimitti 15.12.2000 huomautuksensa kantajan 30.8.2000 esittämiin huomautuksiin. Se totesi nimenomaisesti, että tiettyjä todisteita ei ollut käännetty ja että niihin tavaramerkkeihin liittyvien asiakirjojen käännöksissä, joihin oli vedottu, oli yhä puutteita. Se esitti, että toimitettujen asiakirjojen puutteellisuudesta johtuen epäilykset aikaisempien tavaramerkkien pätevyyttä kohtaan eivät lakanneet ja että tämän seurauksena väite on automaattisesti hylättävä. Nämä huomautukset välitettiin kantajalle.
12. SMHV pyysi 13.2.2001 kantajaa nimenomaisesti toimittamaan käännökset tietyistä tanskalaisen tavaramerkin käyttöä koskevista todisteista asetuksen N:o 2868/95  22 säännön mukaisesti. Kantaja toimitti 22.3.2001 pyydetyt käännökset, mutta ei vastannut väliintulijan vastaväitteisiin, eikä erityisesti toimittanut toista täydentävää käännöstä niihin tavaramerkkeihin liittyvistä asiakirjoista, joihin oli vedottu.
13. Väliintulija toimitti edelleen 14.7.2001 uusia huomautuksia täydentävien käännösten vuoksi ja esitti erityisesti, että väite pitäisi hylätä sen vuoksi, että kyseisten tavaramerkkien rekisteröinneistä ei ole esitetty todisteita.
14. Väiteosasto on 20.7.2001 tekemällään päätöksellä hylännyt väitteen sillä perusteella, että kantaja ei ollut näyttänyt toteen aikaisempien, väitteen perustana olevien kansallisten tavaramerkkien pätevyyttä ja oikeudellista asemaa väitemenettelyn kielellä.
15. Kantaja valitti väiteosaston päätöksestä 11.9.2001 virastolle asetuksen N:o 40/94  59 artiklan mukaisesti. Väliintulija esitti huomautuksensa valituksesta 16.11.2001.
16. Ensimmäinen valituslautakunta hylkäsi valituksen 27.5.2002 tekemällään päätöksellä (jäljempänä riidanalainen päätös), joka annettiin 6.6.2002 tiedoksi kantajalle.
17. Valituslautakunta totesi pääasiallisesti, että kantaja ei ole esittänyt väitemenettelyn kielellä väitteensä tueksi riittäviä todisteita mainitsemiensa aikaisempien tavaramerkkien voimassaolosta ja siitä, kenelle tavaramerkit kuuluvat. Se totesi muun muassa, että ei ollut viraston tehtävä ilmoittaa puutteista kantajalle, erityisesti kun, kuten tässä tapauksessa, puutteita oli erityisesti korostettu väliintulijan esittämissä huomautuksissa, jotka on toimitettu kantajalle.
Asianosaisten vaatimukset
18. Kantaja vaatii, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin
– kumoaa riidanalaisen päätöksen
– palauttaa asian ensimmäiselle valituslautakunnalle
– velvoittaa asianosaiset vastaamaan omista oikeudenkäyntikuluistaan.
19. SMHV vaatii, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin
– katsoo, että kanne on jätettävä tutkittavaksi ottamatta
– toissijaisesti hylkää kanteen perusteettomana
– velvoittaa kantajan korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
20. Väliintulija vaatii, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin
– vahvistaa riidanalaisen päätöksen
– hylkää väitteen ja hyväksyy haetun tavaramerkin rekisteröinnin
– velvoittaa kantajan korvaaman oikeudenkäyntikulut.
Tutkittavaksi ottaminen
21. SMHV toteaa, että kyseessä oleva kanne on jätettävä tutkimatta ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen työjärjestyksen 135 artiklan 4 kohdan perusteella, jonka mukaan ”asianosaisten kirjelmät eivät voi muuttaa riidan kohdetta siitä, mikä se on ollut valituslautakunnassa”. Kantaja vetoaa kanteessaan siihen, että asetuksen N:o 40/94  8 artiklan 1 kohdan a tai b alakohtaa on rikottu, kun taas riidan kohde valituslautakunnassa koski asiakirjan mukaan, jolla asia saatettiin sen käsiteltäväksi, ainoastaan asetuksen N:o 2868/95  17 säännön 2 kohtaa.
22. Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin toteaa viraston käsityksen vastaisesti, että riita valituslautakunnassa koski suoraan asetuksen N:o 40/94  8 artiklan 1 kohdan soveltamista, eikä riidan kohdetta ole siis muutettu kantajan vaatimuksilla. Kyseessä oleva riita on nimittäin ensiksi saanut kiistatta alkunsa mainitun artiklan mukaisesta väitteestä. Toiseksi, säännökset, joihin valituslautakunta on riidanalaisessa päätöksessään suoraan vedonnut, nimittäin asetuksen N:o 2868/95  16 säännön 2 kohta ja 17 säännön 2 kohta, merkitsevät edellä mainitun artiklan soveltamiseksi vaadittuja muotoa tai menettelyä koskevia edellytyksiä. Kolmanneksi, valituslautakunnan päätelmä, jonka mukaan kanne on hylätty sillä perusteella, että ”kantaja ei ole näyttänyt toteen oikeuksia, joihin se perustaa väitteensä”, muodostaa selvästi tilanteen, jossa 8 artiklaa sovelletaan.
23. Näin ollen on katsottava, että kanne voidaan ottaa tutkittavaksi.
24. Asetuksen N:o 40/94  63 artiklan 6 kohdan mukaisesti viraston on toteutettava yhteisöjen tuomioistuinten tuomion täytäntöönpanosta johtuvat toimenpiteet. Kuten oikeuskäytännössä on vakiintuneesti tältä osin todettu, ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen tehtävänä ei ole antaa virastolle täytäntöönpanoa koskevia määräyksiä (asia T-247/01, eCopy v. SMHV (ECOPY), tuomio 12.12.2002, Kok. 2002, s. II-5301, 13 kohta). Väliintulijan vaatimukset on näin ollen jätettävä viran puolesta tutkimatta siltä osin kuin ne koskevat haetun tavaramerkin rekisteröintiä.
Aineelliset perusteet
Asianosaisten ja väliintulijan lausumat
25. Kantaja väittää ensiksikin, että sen virastolle väitteensä tueksi toimittamansa asiakirjat, eli rekisteriotteet Saksasta ja Tanskasta, täyttävät asetuksen N:o 2868/95  16 säännön 2 kohdan vaatimukset. Näiden otteiden on katsottava olevan säännöksessä tarkoitettuja rekisteröintitodistuksia. Tässä suhteessa kantaja korostaa, että Tanskan patentti- ja tavaramerkkivirasto ei toimita asiakirjaa, jonka otsikko olisi ”rekisteröintitodistus”, vaan pelkästään ne otteet, jotka on toimitettu tässä tapauksessa. Joka tapauksessa, nämä otteet ovat kiistatta virallisia asiakirjoja tai niiden kopioita, ja ne on antanut kyseisten tavaramerkkien rekisteröinnistä vastaava viranomainen.
26. Kantaja myöntää, että se ei ole täyttänyt asetuksen N:o 2868/95  17 säännön 2 kohdan vaatimuksia.
27. Kantaja väittää, että merkin SCALA rekisteröinti väliintulijan hyväksi on vastoin asetuksen N:o 40/94  8 artiklaa, koska kyseessä olevat merkit ovat samoja ja tuotteet ovat samoja, tai ainakin samankaltaisia. Se seikka, että asetuksen N:o 2868/95  17 säännön 2 kohtaa on rikottu, ei voi oikeuttaa asetuksen N:o 40/94 8 artiklan rikkomista tällä tavoin.
28. SMHV esittää, että kanne on selvästi perusteeton, koska ei ole syytä tutkia asetuksen N:o 40/94  8 artiklan 1 kohdan a tai b alakohdan soveltamista, sillä kantaja myöntää nimenomaisesti, että se ei ole noudattanut asetuksen N:o 2868/95  17 säännön 2 kohtaa. Joka tapauksessa väite tulee hylätä asetuksen N:o 2868/95  20 säännön 3 kohdan mukaan, koska aikaisemmista oikeuksista ei ole esitetty näyttöä.
29. SMHV täsmentää, että mikäli kyseessä oleva kanne hylätään, kantaja voi yhä esittää asetuksen N:o 40/94  52 artiklan 1 kohdan mukaisen vaatimuksen rekisteröinnin mitätöimisestä.
30. Väliintulija katsoo, että kantaja ei ole toimittanut viraston asetuksen N:o 2868/95  16 säännön 3 kohdan ja 20 säännön 2 kohdan mukaisesti määräämän ajan kuluessa riittäviä todisteita saksalaisen ja tanskalaisen tavaramerkin voimassaolosta, siitä, että kantaja on haltija tai näiden tavaramerkkien käytöstä, eikä näiden todisteiden käännöksiä menettelykielelle. Kanteessa esitetyt todisteet kuten myös niiden käännöksen on katsottava esitetyn myöhässä, kun kantaja ei ole esittänyt niitä virastolle, vaikka sillä olisi ollut siihen hyvin mahdollisuus. Näin ollen väite on hylättävä.
31. Väliintulija korostaa, että on tärkeää esittää asiaan liittyvien asiakirjojen käännökset sekä virastolle että tavaramerkin hakijalle, jotta nämä voivat selvittää väitteen luonteen, ja muistuttaa tässä suhteessa, että kantaja on myöntänyt, ettei asetuksen N:o 2868/95  17 säännön 2 kohdan vaatimuksia ole täytetty.
32. Mikäli ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin katsoo, että yllä esitetyt väitteet ovat riittämättömiä, väite on hylättävä sillä perusteella, että tavaramerkkihakemuksessa tarkoitettuja tavaroita on enemmän kuin aikaisempien tavaramerkkien kattamia tavaroita eikä kyse ole siten samoista tavaramerkeistä asetuksen N:o 40/94  8 artiklan 1 kohdan a alakohdassa tarkoitetulla tavalla.
Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen arviointi asiasta
33. Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen työjärjestyksen 111 artiklan mukaan ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin voi jatkamatta asian käsittelyä ratkaista asian perustellulla määräyksellä, jos kanne on selvästi täysin perusteeton.
34. Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin katsoo asiakirja-aineiston selvittävän käsiteltävänä olevaa asiaa riittävästi ja päättää kyseisen artiklan nojalla ratkaista asian jatkamatta asian käsittelyä.
35. Asetuksen N:o 2868/95  16 säännön 2 ja 3 kohdassa säädetään seuraavaa:
”2. Jos väite perustuu aikaisempaan merkkiin, joka ei ole yhteisön tavaramerkki, väiteilmoitukseen on liitettävä todisteet aikaisemman merkin rekisteröinnistä tai hakemisesta, esimerkiksi rekisteröintitodistus – – .
3. Edellä 1 kohdassa tarkoitetut seikat, todisteet ja perustelut sekä muut väitettä tukevat asiakirjat sekä 2 kohdassa tarkoitetut todisteet voidaan, jollei niitä ole toimitettu yhdessä väiteilmoituksen kanssa tai sen toimittamisen jälkeen, toimittaa väitemenettelyn alkamisen jälkeen viraston 20 säännön 2 kohdan mukaisesti määräämän ajan kuluessa.”
36. Asetuksen N:o 2868/95  17 säännön 2 kohdassa säädetään seuraavaa: ”Jos väitteen tukena olevia 16 säännön 1 ja 2 kohdan mukaisia todisteita ei toimiteta väitemenettelyn kielellä, väitteentekijän on toimitettava käännös todisteista tällä kielellä yhden kuukauden kuluessa väiteajan umpeutumisesta tai mahdollisesti viraston 16 säännön 3 kohdan mukaisesti asettaman määräajan kuluessa.”
37. Kuten valituslautakunta on todennut riidanalaisessa päätöksessään ja kuten kantaja on kanteessaan myöntänyt, kantaja on tässä tapauksessa rikkonut asetuksen N:o 2868/95  17 säännön 2 kohtaa, kun se ei ole esittänyt viraston määräämän ajan kuluessa riittävää käännöstä todisteista sekä asiakirjoista, joista ne kantajan aikaisempiin kansallisiin tavaramerkkeihin perustuvat oikeudet, joihin se perustaa väitteensä, ilmenevät.
38. On muistettava, että asetuksen N:o 2868/95  17 säännön 2 kohdassa asianosaiselle, joka aloittaa inter partes -menettelyn, asetettu taakka on oikeutettu sen vuoksi, että on välttämätöntä varmistaa se, että kontradiktorista periaatetta ja asianosaisten prosessuaalisen yhdenvertaisuuden periaatetta kunnioitetaan täysin tällaisissa menettelyissä (asia T-232/00, Chef Revival USA v. SMHV – Massagué Marin (Chef), tuomio 13.6.2002, Kok. 2002, s. II-2749, 42 kohta).
39. Jos väitteentekijä ei toimita väitteen tueksi esitettäviä todisteita ja väitettä tukevia asiakirjoja sekä käännöstä niistä väitemenettelyn kielellä ennen kuin viraston tätä tarkoitusta varten asettama määräaika päättyy, SMHV voi laillisesti hylätä väitteen perusteettomana, jollei se voi asetuksen N:o 2868/95  20 säännön 3 kohdan mukaisesti tehdä toisenlaista päätöstä väitteestä mahdollisesti jo käytettävissään olevien todisteiden perusteella. Väitteen hylkääminen tässä tapauksessa ei liity ainoastaan siihen, että väitteentekijä ei ole noudattanut viraston asettamaa määräaikaa, vaan on seuraus myös siitä, että väitteen hyväksymisen asialliset edellytykset eivät täyty. Väitteentekijä ei nimittäin ole näyttänyt toteen väitteen perusteena olevien tosiseikkojen tai oikeuksien olemassaoloa, koska se ei ole määräajassa toimittanut asianmukaisia todisteita ja väitettä tukevia asiakirjoja, mikä olisi ollut tarpeen edellä olevassa kohdassa mainituista syistä (edellä 38 kohdassa mainittu asia Chef, tuomion 44 kohta).
40. Kantaja tyytyy väittämään, että todisteet, jotka se on esittänyt, täyttävät asetuksen N:o 2868/95  16 säännön vaatimukset ja että väite pitäisi vastaavasti ottaa käsiteltäväksi.
41. On paikallaan todeta ennakolta, että niitä väitteen tueksi esitettyjä aikaisempiin tavaramerkkeihin liittyviä asiakirjoja ja käännöksiä, jotka esitettiin ensimmäistä kertaa ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimessa ja joita valituslautakunta ei siten ole voinut arvioida, ei voida ottaa huomioon. Niitä ei siten ole otettava huomioon, eikä niiden todistusvoimaa tarvitse siten tutkia (asia ECOPY, mainittu edellä 24 kohdassa, tuomion 45 ja 49 kohta ja asia T-237/01, Alcon v. SMHV – Dr. Robert Winzer Pharma (BSS), tuomio 5.3.2003, 61 ja 62 kohta, ei vielä julkaistu oikeustapauskokoelmassa).
42. On vielä todettava, että kantajan väitteet eivät voi johtaa riidanalaisen päätöksen kumoamiseen.
43. Vaikka nimittäin oletettaisiin, että virastolle esitetyt asiakirjat täyttäisivät asetuksen N:o 2868/95  16 säännön vaatimukset, mitä siis kantaja ei ole lainkaan näyttänyt toteen ja mikä olisi vastoin sitä, mitä riidanalaisesta päätöksestä ilmenee, tällainen toteamus ei horjuttaisi valituslautakunnan päätelmää, jonka mukaan esitetyt todisteet eivät käännöksen puuttuessa riitä osoittamaan aikaisempien tavaramerkkien oikeudellista asemaa ja haltijaa, olisi pätemätön tuollaisen oletuksen seurauksena.
44. Valituslautakunta on pääasiallisesti todennut, että ”kantaja ei ole toimittanut väiteosaston asettamaan määräaikaan mennessä käännöksiä asiakirjoista, joihin se on perustanut väitteensä, eli asiakirjoista, jotka on esitetty todisteena saksalaisen rekisteröinnin hallinnasta ja olemassaolosta, eikä riittävää käännöstä tanskalaisesta rekisteröintitodistuksesta” (riidanalainen päätös, 39 kohta). Erityisesti, tämä käännöksen puuttuminen ei riitä poistamaan väliintulijan, väiteosaston ja valituslautakunnan epäilyksiä asiakirjojen alkuperän, mainittujen tavaramerkkien oikean haltijan tai tarkan ulottuvuuden suhteen.
45. Näin ollen kantajan myöntämä asetuksen N:o 2868/95 17 säännön laiminlyönti saattoi olla perusteena valituksen hylkäämiselle valituslautakunnassa, koska tämän laiminlyönnin johdosta väliintulija ei ole voinut käyttää puolustautumisoikeuksiaan menettelyssä inter partes ja valituslautakunnassa varmistuakseen esitettyjen oikeuksien todenmukaisuudesta.
46. Näin ollen kanne on hylättävä selvästi perusteettomana.
Oikeudenkäyntikulut
47. Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen työjärjestyksen 87 artiklan 2 kohdan mukaan asianosainen, joka häviää asian, velvoitetaan korvaamaan oikeudenkäyntikulut, jos vastapuoli on sitä vaatinut. Koska kantaja on hävinnyt asian ja virasto sekä väliintulija ovat vaatineet oikeudenkäyntikulujen korvaamista, kantaja on velvoitettava korvaamaan viraston ja väliintulijan oikeudenkäyntikulut.
Päätöksen päätösosa
Näillä perusteilla
YHTEISÖJEN ENSIMMÄISEN OIKEUSASTEEN TUOMIOISTUIN (toinen jaosto)
on määrännyt seuraavaa:
1) Kanne hylätään.
2) Kantaja velvoitetaan korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
Annettiin Luxemburgissa 17 päivänä marraskuuta 2003.