61995C0058
JULKISASIAMIEHEN RATKAISUEHDOTUS
NIAL FENNELLY
8 päivänä helmikuuta 1996 (
*1
)
I Johdanto
1.
Esillä olevia ennakkoratkaisupyyntöjä käsiteltäessä on ratkaistava sekä prosessuaalisia kysymyksiä kannasta, joka yhteisöjen tuomioistuimen olisi otettava sellaisiin kansallisen tuomioistuimen esittämiin kysymyksiin, jotka perustuvat yhteisön oikeuden asianomaisten oikeussääntöjen virheelliseen tulkintaan, että aineellisia kysymyksiä, jotka koskevat jätteistä annetun direktiivin 75/442/ETY, sellaisena kuin se on muutettuna 18 päivänä maaliskuuta 1991 annetulla neuvoston direktiivillä 91/156/ETY (
1
) (jäljempänä asiayhteydestä riippuen vuoden 1991 jätedirektiivi tai direktiivi), tiettyjen säännösten mukaan jäsenvaltioille kuuluvia velvoitteita.
II Pääasian tosiseikat ja asian käsittely
2.
Nämä ennakkoratkaisupyynnöt liittyvät Italiassa eri ajankohtina useita eri vastaajia vastaan vireille saatettuihin jätehuollosta, jätteiden käsittelystä ja niistä huolehtimisesta annetun kansallisen lainsäädännön rikkomista koskeviin rikosoikeudenkäynteihin. Yhteisöjen tuomioistuimelle ei kuitenkaan anneta minkään asian osalta tietoja väitettyjen rikosten aineellisesta sisällöstä, luonteesta tai tekoajankohdasta, paitsi sikäli kuin nämä seikat ovat pääteltävissä viittauksista jätteitä koskevan Italian lainsäädännön tiettyihin säännöksiin, joissa säädetään rangaistusseuraamuksista.
3.
Asiassa C-58/95, Gallotti, Pretura circondariale di Roma, sezione distaccata di Tivoli, esitti yhteisöjen tuomioistuimelle kaksi seuraavasti muotoiltua kysymystä:
”1)
Euroopan yhteisöjen tuomioistuinta pyydetään antamaan ennakkoratkaisu siitä, mitä oikeusvaikutuksia seuraa Italian tasavallan laiminlyönnistä saattaa säädetyssä määräajassa voimaan neuvoston direktiivin 91/156/ETY täytäntöönpanemiseksi tarpeen olevat oikeussäännöt.
2)
Tämä kansallinen tuomioistuin pyrkii erityisesti varmistamaan sen, voidaanko rikosoikeudellisten seuraamusten, erityisesti presidentin asetuksen nro 915/82 25 pykälässä ja sitä seuraavissa pykälissä säädettyjen Italian oikeussääntöjen noudattamisen laiminlyöntiä koskevien seuraamusten, katsoa olevan sellaisten yhteisön oikeussääntöjen vastaisia, joilla pyritään varmistamaan taloudellisten toimijoiden yhdenmukainen kohtelu sisämarkkinoilla myös rangaistusten osalta.”
4.
Sama kansallinen tuomioistuin esitti yhteisöjen tuomioistuimelle identtiset kysymykset myös asioissa C-75/95, Censi; C-112/95, Salmaggi; C-123/95, Zappone; C-135/95, Segna ym.; C-140/95, Cervetti; C-141/95, Gasbarri; C-154/95, Narducci ja C-157/95, Smaldone; samoin teki Pretura circondariale di Roma, sezione distaccata di Castelnuovo di Porto, asiassa C-119/95, Pasquire. Nämä asiat yhdistettiin 19.6.1995 yhteisöjen tuomioistuimen presidentin määräyksellä. (
2
)
III Kansalliset oikeussäännöt
5.
Italian tasavallan presidentin 10.9.1982 antamalla asetuksella nro 915 (jäljempänä DPR 915/82) (
3
) pyritään panemaan täytäntöön mm. jätteistä 15 päivänä heinäkuuta 1975 annettu neuvoston direktiivi 75/442/ETY (jäljempänä vuoden 1975 jätedirektiivi) (
4
) sekä myrkyllisistä ja vaarallisista jätteistä 20 päivänä maaliskuuta 1978 annettu neuvoston direktiivi 78/319/ETY (jäljempänä vuoden 1978 myrkyllisistä jätteistä annettu direktiivi) (
5
). DPR 915/82:n 1 pykälässä säädetään joukko yleisiä periaatteita, kun taas 2 pykälässä säädetään erilajisten jätteiden luokittelusta ja tehdään ero yhdyskuntajätteen, erityisjätteen sekä myrkyllisen ja vaarallisen jätteen välillä. DPR 915/82:n 6 pykälän d momentin mukaan tietty toiminta, joka liittyy jätehuoltoon ja kaatopaikkojen sekä erityisjätteen vaarattomaksi tekemiseen ja siitä huolehtimiseen käytettävien laitosten perustamiseen ja hoitamiseen, on luvanvaraista. DPR 915/82:n 25 pykälän 1 kohdassa säädetään rangaistukseksi vankeutta vähintään kolme kuukautta ja enintään yksi vuosi sekä sakkoa vähintään 1000000 Italian liiraa (ITL) ja enintään 5000000 ITL seuraavan toiminnan harjoittamisesta ilman tällaista lupaa:
—
toisten tuottamasta yhdyskuntajätteestä tai erityisjätteestä huolehtiminen,
—
erityisjätteen vaarattomaksi tekemiseen ja siitä huolehtimiseen käytettävien laitosten perustaminen,
—
tällaisten laitosten ylläpitäminen/käyttäminen.
6.
Yhdeksäntenä päivänä marraskuuta 1988 annetussa laissa nro 475 (
6
) (jäljempänä laki 475/88) säädetään tiettyjä teollisuusjätteestä huolehtimista koskevia pakottavia säännöksiä. Lain 475/88 3 pykälän 3 momentissa vaaditaan niitä, jotka tuottavat tietyn lajista jätettä tai jotka omistavat tällaisesta jätteestä huolehtimiseen käytettäviä laitoksia, ilmoittamaan alueviranomaisille tai lääninviran-omaisille tietyn vuoden aikana käsitellyn jätteen määrä ja laatu. Lain 3 pykälän 5 momentissa säädetty velvollisuus pitää kirjaa jätteen lastaamisesta ja purkamisesta laajennetaan teollisesta valmistuksesta ja käsityöläisten toiminnasta peräisin olevan erityisjätteen tuottajiin. Lain 9 pykälän 3 momentissa säädetään vankeutta enintään 6 kuukautta ja sakkoa enintään 10000000 ITL 3 pykälän 3 momentissa säädetyn ilmoittamisvelvollisuuden tai 3 pykälän 5 momentissa säädetyn lastausta ja purkamista koskevan kirjanpitovelvollisuuden rikkomisesta.
IV Asiaa koskevat yhteisön oikeussäännöt
7.
Kolmella seuraavalla jätteitä koskevalla neuvoston direktiivillä on mahdollisesti merkitystä tämän asian käsittelyn kannalta: vuoden 1975 jätedirektiivi ja vuoden 1978 myrkyllisistä jätteistä annettu direktiivi, joihin on viitattu edellä kohdassa 5, sekä erityisesti vuoden 1991 jätedirektiivi. Kansallinen tuomioistuin ei kuitenkaan ole esittänyt yhtään vuonna 1978 myrkyllisistä jätteistä annettua direktiiviä (
7
) koskevaa kysymystä, joten en ehdota tämän direktiivin käsittelemistä.
a) Vuoden 1975 jätedirektiivi
8.
Tämä direktiivi on annettu ETY:n perustamissopimuksen 100 ja 235 artiklan nojalla. Johdanto-osan kolmannen perustelukappaleen mukaan ”kaikkien jätteistä huolehtimiseen liittyvien säännösten keskeisenä tavoitteena olisi oltava ihmisten terveyden ja ympäristön suojeleminen jätteiden keräilyn, kuljetuksen, käsittelyn, varastoinnin ja kaatopaikalle sijoittamisen aiheuttamilta haitallisilta vaikutuksilta.” Direktiivin keskeisessä säännöksessä eli 4 artiklassa säädetään seuraavaa:
”Jäsenvaltioiden on toteutettava tarvittavat toimenpiteet sen varmistamiseksi, että jätteistä huolehditaan vaarantamatta ihmisen terveyttä ja vahingoittamatta ympäristöä ja erityisesti, että:
—
ei vaaranneta vesiä, ilmaa, maaperää, kasveja tai eläimiä;
—
ei tuoteta melu- tai hajuhaittoja;
—
ei vahingoiteta maaseutua tai -alueita.”
9.
Vuoden 1975 direktiivin 1 artiklassa määritellään käsitteet ”jäte” ja ”huolehtiminen”. Direktiivin 2 artiklan 1 kohdan mukaan jäsenvaltiot voivat antaa erityisiä säännöksiä tietyistä jäteryhmistä, kun taas 2 artiklan 2 kohdassa direktiivin soveltamisalan ulkopuolelle jätetään siinä luetellut jätteet. Jäsenvaltioiden on ”toteutettava aiheelliset toimenpiteet edistääkseen jätteiden vähentämistä, kierrätystä, muuntamista raaka-aineiksi ja mahdollisesti energialähteeksi sekä kaikkia muita jätteiden uudelleenkäyttöme-netelmiä” (3 artikla). Jätehuollon osalta jäsenvaltioiden on ”perustettava tai nimettävä toimivaltainen viranomainen tai toimivaltaiset viranomaiset, jotka vastaavat tietyllä alueella jätteistä huolehtimisen suunnittelusta, järjestämisestä, lupamenettelystä ja valvonnasta” (5 artikla); näiden toimivaltaisten viranomaisten on sitten laadittava jätteistä huolehtimista koskevia suunnitelmia (6 artik- la).
10.
Direktiivin 7—11 artikla koskevat niitä toimenpiteitä, jotka jäsenvaltioiden on toteutettava niiden suhteen, jotka pitävät hallussaan tai käsittelevät jätteitä. Erityisesti jätteen haltijoiden on joko huolehdittava jätteestä vahingoittamatta ihmisia tai ympäristöä tai annettava jäte jätteenkerääjän tai käsittelylaitoksen käsiteltäväksi (7 artikla).
11.
Kaikkien laitosten ja yritysten, jotka huolehtivat jätteiden käsittelystä, varastoinnista tai sijoittamisesta toisen puolesta on saatava siihen lupa ja ne tarkastetaan määräajoin (8 ja 9 artikla). Toimivaltaiset viranomaiset valvovat yrityksiä, jotka huolehtivat jätteen kuljetuksesta, keräyksestä, varastoinnista tai sijoittamisesta tai jotka keräävät tai kuljettavat jätteen toisen puolesta, vaikka näiltä yrityksiltä ei vaadita lupaa (10 artikla). Lopuksi ”saastuttaja maksaa” -periaatteen mukaisesti jätteistä huolehtimisen kustannuksista, joista vähennetään mahdollinen hyödyntäminen, vastaa jätteen haltija tai valmistaja (11 artikla).
b) Vuoden 1991 jätedirektiivi
12.
Vuoden 1991 jätedirektiivin 1 artiklalla korvataan vuoden 1975 direktiivin 1—12 artikla (
8
). Direktiivin 1 artiklassa (sellaisena kuin se on muutettuna) määritellään useat tärkeät käsitteet, kuten esimerkiksi ”tuottaja”, ”jätteen haltija” ja ”jätehuolto”, ja siinä viitataan ”jätteen”, ”huolehtimisen” ja ”hyödyntämisen” käsitteiden määritelmien osalta direktiivin liitteisiin. Kaasumaisia päästöjä ilmakehään lukuunottamatta tietyt jätelajit jäävät direktiivin soveltamisalan ulkopuolelle vain ”milloin ne kuuluvat muun lainsäädännön alaan”; erityisiä säännöksiä tietyistä jäteryhmistä voidaan antaa yksittäisillä direktiiveillä ja niillä on siten yhteisöllinen luonne, kun taas vuoden 1975 direktiivissä jätettiin näiden säännösten antaminen jäsenvaltioiden harkintaan (2 artikla). Jäsenvaltiot ovat velvolliset edistämään ”jätteiden tuotannon ja niiden haitallisuuden estämistä tai vähentämistä” kehittämällä puhtaampaa tekniikkaa ja vähemmän saastuttavia tuotantotapoja sekä tekniikoita hyödynnettäväksi tarkoitettuun jätteeseen sisältyvistä vaarallisista aineista huolehtimiseksi ja edistämään jätteen vastuuntuntoista siirtämistä ja hyödyntämistä (3 artikla).
13.
Direktiivin 4 artiklassa säädetty perus-velvoite on ilmaistu hieman eri sanoin. Kun vuoden 1975 direktiivin vastaava säännös koski jätteistä huolehtimista, nyt 4 artiklassa velvoitetaan jäsenvaltiot varmistamaan, että jätteet hyödynnetään tai niistä huolehditaan. Säännöksiä myös täydennetään siten, että jäsenvaltioille säädetään velvollisuus toteuttaa toimenpiteet ”jätteiden hylkäämisen, upottamisen tai valvomattoman huolehtimisen estämiseksi”. Tämän säännöksen vuoden 1991 version ei selvästikään ole tarkoitettu olevan soveltamisalaltaan suppeampi kuin vuoden 1975 versio.
14.
Direktiivin 5 artiklassa säädetään, että jäsenvaltioiden on yhteistyössä muiden jäsenvaltioiden kanssa toteutettava toimenpiteet ”perustaakseen yhtenäisen ja riittävän käsittelylaitosten verkoston — — Verkoston on oltava sellainen, että yhteisö tulee kokonaisuudessaan omavaraiseksi jätteenkäsittelyn suhteen ja jäsenvaltiot pääsevät kukin erikseen lähemmäksi tätä tavoitetta — — ”. Jäsenvaltioiden on perustettava tai nimettävä toimivaltainen viranomainen, joka vastaa direktiivin toimeenpanosta ja erityisesti jätehuoltosuunnitelman tai -suunnitelmien laatimisesta (6 ja 7 artikla). Edelleen näin nimetty viranomainen vastaa — mikä on tämän asian kannalta erityisen merkityksellistä — lupien myöntämisestä niille laitoksille ja yrityksille, jotka harjoittavat direktiivin mukaista toimintaa.
15.
Direktiivin 8 artiklan mukaan jäsenvaltioiden on ”toteutettava tarvittavat toimenpiteet sen varmistamiseksi, että jokainen jätteen haltija:
—
antaa jätteet yksityisen tai julkisen jätteenkeräilijän tai sellaisen yrityksen käsiteltäväksi, joka suorittaa liitteessä II A tai II Β tarkoitettuja toimia,
tai
—
hyödyntää tai käsittelee jätteet itse noudattaen tämän direktiivin säännöksiä”.
Tämän artiklan mukainen jäsenvaltioiden velvollisuus kattaa kaiken tuotetun jätteen riippumatta siitä, antaako haltija jätteet jätteen-kerääjälle, lähettääkö se jätteet suoraan yritykselle, joka hyödyntää tai käsittelee ne, tai hyödyntääkö tai käsitteleekö se jätteet itse.
16.
Ainakin muutetussa muodossaan 9—14 artikla ovat kansallisen tuomioistuimen kannalta keskeisiä, etenkin ensimmäisen kysymyksen osalta. Jäljempänä käsitellään yksityiskohtaisesti direktiivin 9—11 artiklaa, jotka koskevat lupavaatimuksia. (
9
) Direktiivin 12 artiklassa on kyse hyödyntämistä ja käsittelyä edeltävistä jätehuollon vaiheista ja tietyistä liitännäisistä toiminnoista. Sen mukaan ”toimivaltaisten viranomaisten on rekisteröitävä laitokset tai yritykset, joiden toiminta ei ole luvanvaraista, mutta jotka keräilevät tai kuljettavat jätteitä ammattimaisesti tai jotka järjestävät jätteistä huolehtimista tai hyödyntämistä muiden puolesta (kauppiaat ja välittäjät)”. Direktiivin 13 artiklan mukaan kaikki laitokset ja yritykset, jotka keräilevät tai kuljettavat jätteitä, huolehtivat niistä tai hyödyntävät niitä, kauppiaat ja välittäjät mukaan lukien, tarkastetaan määräajoin. Niiden, jotka suorittavat huolehtimista tai hyödyntämistä koskevia toimenpiteitä, on myös pidettävä kirjaa käsittelemästään jätteestä ja annettava tiedot toimivaltaisten viranomaisten käyttöön; jäsenvaltiot voivat myös vaatia, että jätteen tuottajat noudattavat näitä velvollisuuksia (14 artikla). ”Saastuttaja maksaa” -periaatteen mukaisesti 15 artiklassa säädetään, että jätteistä huolehtimisen kustannuksista vastaa jätteen haltija ja/tai aiemmat haltijat tai valmistaja, jonka tuotteesta jäte on peräisin.
V Kansallisen tuomioistuimen esittämien kysymysten tarkastelu
17.
Vain Ranskan hallitus ja komissio ovat esittäneet kirjallisia huomautuksia; niitä eivät ole esittäneet sen paremmin Italian hallitus kuin kukaan pääasian lukuisista vastaajistakaan. Yhteisöjen tuomioistuin päätti työjärjestyksen 104 artiklan 4 kohdan mukaisesti olla järjestämättä suullista käsittelyä.
18.
Sekä Ranskan hallitus että komissio ovat painottaneet sitä, että ennakkoratkaisupyynnöissä ei ole riittävästi tietoa pääasian taustalla olevista tosiseikoista. Ensiksi mainittu katsoo joidenkin tällaisten yksityiskohtien olevan keskeisiä yhteisöjen tuomioistuimen käsiteltäväksi saatetun oikeudellisen ongelman todellisen luonteen ymmärtämisen kannalta, mutta se päättelee ennakkoratkaisupyynnöistä, että kansallinen tuomioistuin pyrkii saamaan ratkaisun siitä, onko Italian lainsäädäntö vuoden 1991 jätedirektiivin vastainen. Komissio otaksuu edellä mainittujen Italian lain säännösten perusteella, että useimmat väitetyt rikokset liittyvät laiminlyöntiin hankkia lupa jätteistä huolehtimiseen ja niiden kuljettamiseen tai kirjanpitovelvollisuuden rikkomiseen; näistä molemmista on DPR 915/82:n ja lain 475/88 (
10
) asianomaisten säännösten mukaan seurauksena rikosoikeudellisia seuraamuksia. Komissio ehdottaa, että jotta kansalliselle tuomioistuimelle annettava yhteisön oikeuden säännöksen tulkinta olisi tarkoituksenmukainen, yhteisöjen tuomioistuimen olisi otettava kantaa siihen, onko vuoden 1991 jätedirektiivillä merkittävästi muutettu vuoden 1975 jätedirektiivin mukaista järjestelmää siten, että jäsenvaltioilla ei enää ole velvollisuutta vaatia lupaa jätteiden purkamista, niistä huolehtimista ja niiden hyödyntämistä varten eikä siten myöskään velvollisuutta soveltaa sanktioita, jos tällaista lupaa ei ole hankittu. Olen samaa mieltä siitä, että tämä seikka on keskeinen kansallisen tuomioistuimen kannalta.
19.
Koska ennakkoratkaisupyyntöihin sisältyy vain vähän tietoa kyseessä olevista kansallisista oikeussäännöistä eikä lainkaan tietoa asian taustalla olevista tosiseikoista, on syytä aluksi tulkita kysymyksiä siinä asiayhteydessä, jossa ne esitettiin. Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan yhteisöjen tuomioistuin on periaatteessa velvollinen antamaan ratkaisun silloin ”kun kansallisen tuomioistuimen esittämät kysymykset koskevat yhteisön oikeuden säännöksen tulkintaa”. (
11
) Yhteisöjen tuomioistuin voi kuitenkin tutkia ne olosuhteet, joissa ennakkoratkaisupyyntö on sille esitetty erityisesti todetakseen, onko se toimivaltainen, ja missä laajuudessa, vastaamaan sille esitettyihin kysymyksiin. (
12
) Perustamissopimuksen 1 77 artiklan mukaan yhteisöjen tuomioistuimella ei ole erityisesti toimivaltaa antaa neuvoa-antavia ratkaisuja yleisluontoisiin tai hypoteettisiin kysymyksiin tai kysymyksiin, jotka eivät auttaisi kansallista tuomioistuinta ratkaisemaan siinä esillä olevaa asiaa. (
13
) Samoin yhteisöjen tuomioistuimen on kiinnitettävä huomiota niihin yhteisön oikeuden tulkintaa koskeviin mahdollisiin olettamuksiin, jotka ilmenevät ennakkoratkaisupyynnöistä.
20.
Esillä olevassa asiassa ennakkoratkaisupyyntöihin sisältyy useita olettamuksia, jotka koskevat vuoden 1991 jätedirektiivin tulkintaa; nämä puolestaan täsmentävät yhteisöjen tuomioistuimelle esitettyjen kysymysten tarkoitusta ja niitä vastauksia, jotka yhteisöjen tuomioistuin voi antaa ja jotka eniten auttaisivat kansallista tuomioistuinta soveltamaan kansallisia säännöksiä yhteisön oikeuden mukaisesti. Tämän vuoksi ehdotan kunkin kysymyksen taustalla olevien olettamusten tutkimista ennen niihin annettavia vastauksia koskevien ehdotusten tekemistä.
21.
Tämä lähestymistapa vastaa yhteisöjen tuomioistuimen asiassa Délavant antamassaan tuomiossa omaksumaa lähestymistapaa. (
14
) Tässä asiassa kansallisen tuomioistuimen esittämän kysymyksen taustalla oli tietty olettamus neuvoston asetuksen (ETY) N:o 1408/71 niiden asianomaisten säännösten tulkinnasta, jotka koskivat asiaan sovellettavan kansallisen sosiaaliturvalainsäädännön valitsemista; esitettyyn kysymykseen vastaamisen sijasta yhteisöjen tuomioistuin tutki kansallisen tuomioistuimen asetusta (ETY) N:o 1408/71 koskevan tulkinnan oikeellisuutta ja vastasi tältä pohjalta. (
15
)
(a) Ensimmäinen kysymys
22.
Ennakkoratkaisupyynnöt perustuvat siihen keskeiseen olettamukseen, että vuoden 1991 jätedirektiivin mukaan jäsenvaltio ei saa vaatia lupaa, kun kyse on jätteiden hyödyntämistä ja niistä huolehtimista koskevien toimenpiteiden suorittamisesta. Tämän perusteella kansallinen tuomioistuin päättelee, että koska asianomaisiin kansallisiin oikeussääntöihin sisältyy lupavaatimus, Italia ei ole saattanut direktiiviä osaksi kansallista oikeusjärjestystä. Tämän päätelmän valossa yhteisöjen tuomioistuimelta pyydetään ”ennakkoratkaisu niistä oikeudellisista seurauksista, jotka johtuvat Italian tasavallan laiminlyönnistä saattaa säädetyssä määräajassa voimaan neuvoston direktiivin 91/156/ΕΤΎ täytäntöönpanemiseksi tarpeen olevat oikeusäännöt”.
23.
Kansallisen tuomioistuimen näin omaksumassa vuoden 1991 jätedirektiiviä koskevassa tulkinnassa ei oteta huomioon direktiivin sanamuotoa eikä etenkään 9—11 artiklaa. Direktiivin 9 artiklan 1 kohdassa säädetään seuraavaa:
”Edellä olevan 4, 5 ja 7 artiklan soveltamiseksi on kaikkien laitosten tai yritysten, jotka suorittavat liitteessä II A tarkoitettuja toimia saatava siihen lupa 6 artiklassa tarkoitetulta toimivaltaiselta viranomaiselta” (kursivointi kirjoittajan).
Vastaavasti 10 artiklassa säädetään seuraavaa:
”Edellä olevan 4 artiklan täytäntöönpanoa varten on kaikilla liitteessä II Β mainittuja toimia suorittavilla laitoksilla oltava toimilupa” (kursivointi kirjoittajan).
24.
Kansallinen tuomioistuin katsoo selvästi, että näitä säännöksiä ei sovelleta ”aikaisempiin vaiheisiin kuten jätteen keräämiseen, varastointiin, väliaikaiseen sijoittamiseen ja kuljetukseen”. Se toteaa edelleen seuraavaa:
”Siinä [vuoden 1991 jätedirektiivissä] tehdään hyödyntämistä koskeva lupajärjestelmä jätehuoltojärjestelmää lievemmäksi siten, että kuka tahansa hyödyntämistä harjoittava tai omista jätteistään huolehtiva tuottaja voi toimia ilman lupaa.”
25.
Tämä olettamus näyttää perustuvan siihen tosiseikkaan, että 9 ja 10 artiklassa vaaditaan lupa liitteissä II A ja II Β tarkoitettuihin toimiin eli ”huolehtimistoimiin” ja ”toimiin, jotka tähtäävät hyödyntämiseen”.
26.
Tässä olettamuksessa ei oteta huomioon vuoden 1991 jätedirektiiviin sisältyviä useita keskeisiä seikkoja, mutta ennen kaikkea siinä ei oteta huomioon sen luonnetta direktiivinä; perustamissopimuksen 189 artiklan mukaisesti direktiivi jättää jäsenvaltioille tietyn valinnanvapauden täytäntöönpanon muodon ja keinojen suhteen. Lisäksi direktiivissä itsessään on useita viittauksia siitä, että jäsenvaltioiden on varmistettava kaiken jätteiden käsittelyä koskevan toiminnan valvonta. Johdanto-osan kahdennessatoista perustelukappaleessa todetaan erityisesti neuvoston seuraava kanta:
”Jätteen valvomiseksi sen syntymästä aina lopulliseen käsittelyyn asti olisi jätteen kanssa tekemisissä olevilla (muilla kuin lupavaatimuksesta vapautetuilla) yrityksillä, kuten jätteen keräilijöillä, kuljettajilla ja välittäjillä, oltava lupa tai ne olisi rekisteröitävä ja niitä olisi valvottava asianmukaisesti.”
Mikään 3, 4 tai 7 artiklaan sisältyvistä yleisistä velvoitteista ei estä jäsenvaltioita vaatimasta lupaa muihin toimiin kuin liitteissä II A ja II Β erityisesti tarkoitettuihin toimiin, kun taas 12 artiklassa viitataan nimenomaisesti siihen mahdollisuuteen, että jäsenvaltio voi vaatia lupaa ammattimaiseen jätteiden keräilyyn tai kuljettamiseen tai toisten jätteistä huolehtimiseen ja niiden hyödyntämiseen.
27.
Eniten asiaa valaisee 11 artikla, jossa jäsenvaltioiden sallitaan myöntävän vapautus toimilupavaatimuksesta niille laitoksille ja yrityksille, jotka huolehtivat omista jätteistään niiden tuottamispaikalla (11 artiklan 1 kohdan a alakohta), ja niille laitoksille tai yrityksille, jotka suorittavat jätteiden hyödyntämistä (11 artiklan 1 kohdan b alakohta). Kyse on kuitenkin vain jäsenvaltioille annetusta mahdollisuudesta, jota rajoittavat edelleen 11 artiklan 1 kohdassa säädetyt kolme seuraavaa edellytystä:
—
myönnetty vapautus ei saa rajoittaa vuonna 1978 myrkyllisistä jätteistä annetun direktiivin soveltamista,
—
vapauttamista voidaan soveltaa vain ”jos toimivaltaiset viranomaiset ovat antaneet kutakin toimintaa koskevat yleiset säännöt, joissa määritellään jätelajit ja -määrät sekä edellytykset, joilla kyseinen toiminta voidaan vapauttaa luvanhakuvelvollisuu-desta”, ja
—
”jos jätelajit tai -määrät ja huolehtimistai hyödyntämismenetelmät ovat sellaisia, että ne täyttävät 4 artiklassa mainitut edellytykset”.
28.
Luettuna yhdessä johdanto-osan 12. perustelukappaleen kanssa tästä artiklasta käy ilmi, että lupavaatimusta ei direktiivissä rajoiteta sillä tavoin, kuin kansallinen tuomioistuin olettaa. Missään tapauksessa jäsenvaltiota ei millään säännöksellä estetä asettamasta tällaista vaatimusta.
29.
Kansallinen tuomioistuin ei ole toimittanut tietoja siitä, täyttyvätkö lupavaatimuksesta vapauttamiselle asetetut edellytykset Italian toimivaltaisten viranomaisten osalta. Tältä osin on korostettava, että direktiivin sanamuodon mukaan jäsenvaltioiden harkinnassa on se, käytetäänkö lupavaatimuksesta vapauttamista koskevaa mahdollisuutta hyväksi; kysymystä jäsenyysvelvoitteiden rikkomisesta ei tarvitse käsitellä, vaikka tietty jäsenvaltio ei myöntäisi tällaista vapautusta. Voitaisiin jopa todeta, että jos lupavaatimuksesta vapauttaminen tietyssä jäsenvaltiossa heikentäisi sitä ihmisten terveyden ja ympäristön suojelun tasoa, johon direktiivin 4 artiklassa pyritään, tällä jäsenvaltiolla ei olisi oikeutta käyttää hyväkseen 11 artiklan mukaista vapautusmahdollisuutta; tätä seikkaa ei selvästikään ole tarpeen käsitellä tässä enempää. Ottaen huomioon lupavaatimuksesta vapauttamisen ehdollinen luonne sekä se, että vapauttaminen on jäsenvaltioiden harkinnassa, 11 artiklan 1 kohdan mahdollista välitöntä oikeusvaikutusta ei tarvitse käsitellä; kansallinen tuomioistuin ei ole myöskään nimenomaisesti viitannut tällaiseen mahdollisuuteen.
30.
Mielestäni ensimmäiseen kysymykseen olisi siten vastattava, että vuoden 1991 jätedirektiivi velvoittaa jäsenvaltioita varmistamaan, että laitokset ja yritykset, jotka hyödyntävät jätteitä tai jotka huolehtivat itse omista jätteistään niiden tuottamispaikalla hankkivat tätä koskevan toimiluvan, ja että näitä toimia voidaan suorittaa ilman lupaa vain, jos jäsenvaltio on päättänyt myöntää vapautuksen lupavaatimuksesta vuoden 1991 jätedirektiivin 11 artiklan 1 kohdassa säädettyjen edellytysten mukaisesti. Direktiivi ei mitenkään estä jäsenvaltiota vaatimasta lupaa muiden direktiivissä tarkoitettuun jätteiden hyödyntämiseen ja jätehuoltoon liittyvien toimien suorittamiseen.
31.
Jos yhteisöjen tuomioistuin ei ole samaa mieltä edellä esitetystä ensimmäisen kysymyksen analyysistä, on tarpeen tutkia, täyttävätkö ennakkoratkaisupyynnöt tämän kysymyksen osalta 1 77 artiklassa määrätyt perusedellytykset, joiden mukaan kansallisen tuomioistuimen on määriteltävä ”esitettyihin kysymyksiin liittyvät tosiasiat ja oikeudelliset seikat tai ainakin selostettava ne tosiseikkoja koskevat olettamukset, joihin nämä kysymykset perustuvat”. (
16
) Tietenkään tällaisten tietojen antaminen ei ole sinänsä mikään päämäärä, vaan ”niiden avulla [toisaalta] yhteisöjen tuomioistuin voi antaa hyödyllisiä vastauksia ja [toisaalta] jäsenvaltioiden hallitukset ja muut asianosaiset voivat esittää huomautuksia yhteisön tuomioistuimen perussääntöä koskevan pöytäkirjan 20 artiklan mukaisesti”. (
17
) Jos siitä, että oikeudenkäynnissä tässä tuomioistuimessa vain yksi hallitus — joka ei ole se, jota asia välittömästi koskee — ja komissio ovat esittäneet huomautuksia, ei voida tehdä selkeitä johtopäätöksiä, mielestäni on merkittävää, että Ranskan hallitus on ehdottanut mahdollisimman yleisluontoisen vastauksen antamista ja että komissio on ehdottanut, että yhteisöjen tuomioistuimen ei pitäisi vastata kansallisen tuomioistuimen esittämään ensimmäiseen kysymykseen.
32.
Ennakkoratkaisupyynnöt eivät sisällä lainkaan tietoja pääasiassa vastaajina olevien henkilöiden väitetystä toiminnasta lukuun ottamatta toteamusta siitä, että kussakin tapauksessa heitä syytetään rikoksesta, jossa kyse on DPR 915/82:n ja/tai lain 475/88 tiettyjen säännösten rikkomisesta. Ennakkoratkaisupyynnöissä ei myöskään ilmoiteta sitä päivää, jona pääasian oikeudenkäyntiin johtaneet tosiasiat tapahtuivat, minkä ilmoittaminen voisi olla tärkeätä esimerkiksi niiden Italian mahdollisesta laiminlyönnistä panna direktiivin säännökset asianmukaisesti täytäntöön johtuvien oikeudellisten seuraamusten kannalta, joita voi seurata. Ennakkoratkaisupyynnöissä ei edes ilmoiteta, mitkä direktiivin säännökset liittyvät kansallisessa tuomioistuimessa esillä olevaan oikeudenkäyntiin; luonnollisesti tällaisen väitetyn laiminlyönnin ”oikeusvaikutukset” riippuvat direktiivin tietyn säännöksen tai tiettyjen säännösten sanamuodosta ja niiden asiayhteydestä.
33.
Yhteisöjen tuomioistuin on katsonut, että edellytys, jonka mukaan kansallisen tuomioistuimen on määriteltävä tosiasiat ja oikeudelliset seikat, on ”vähemmän merkityksellinen silloin, kun kysymykset liittyvät täsmällisiin teknisiin seikkoihin ja tekevät mahdolliseksi sen, että yhteisöjen tuomioistuin antaa tarkoituksenmukaisen vastauksen silloinkin kun kansallinen tuomioistuin ei ole antanut kattavaa selvitystä oikeudellisesta ja tosiasiallisesta tilanteesta”. (
18
) Vuoden 1991 jätedirektiivin säännösten ”oikeusvaikutusta” koskeva hyvin yleinen esitetty kysymys ei mielestäni ole sen paremmin täsmällinen kuin tekninenkään; päin vastoin yhteisöjen tuomioistuin ei mielestäni voi käsitellä tätä kysymystä täysin erillään kysymyksestä, joka koskee mahdollista yhteisön oikeuden mukaista jäsenvaltioiden vastuuta ympäristöä koskevien toimenpiteiden täytäntöönpanon laiminlyömisestä, ja yleisemmin erillään kysymyksestä, joka koskee ympäristölainsäädännön tehokkuutta.
34.
Huolimatta siitä, että Ranskan hallitus pitää ensimmäistä kysymystä hyvin yleisluontoisena, se on tulkinnut sitä siten, että siinä pyritään saamaan vahvistus yhteisöjen tuomioistuimen oikeuskäytännölle, jonka mukaan niihin direktiivin säännöksiin, joita ei ole saatettu osaksi kansallista lainsäädäntöä, voidaan vedota perusteluna direktiivin vastaisen kansallisen säännöksen soveltamatta jättämiselle, ja se on ehdottanut tämän kaltaista vastausta. Edellä esitettyjen syiden vuoksi en ole vakuuttunut siitä, että tällainen vastaus voisi olla käyttökelpoinen kansalliselle tuomioistuimelle tässä asiassa kyseessä olevassa tilanteessa, jossa väite, jonka mukaan Italia ei ole noudattanut direktiivin mukaisia velvoitteitaan, perustuu direktiivin säännösten virheelliseen tulkintaan.
35.
Jos yhteisöjen tuomioistuin ei tässä tilanteessa vastaa ensimmäiseen kysymykseen tulkitsemalla direktiivin 9—11 artiklaa, ehdotan, että kysymys jätetään tutkimatta.
(b) Toinen kysymys
36.
Kansallisen tuomioistuimen esittämä toinen kysymys, jossa pyritään lähinnä saaman ratkaisu kysymykseen siitä, onko Italialla oikeus pitää voimassa jätelainsäädäntönsä rikkomiseen perustuvia rikosoikeudellisia seuraamuksia, perustuu mielestäni samalla tavoin vuoden 1991 jätedirektiivin kyseenalaiseen tulkintaan. Ennakkoratkaisupyyntöä koskevissa päätöksissä direktiiviä luonnehditaan ”yhteisön säädökseksi, jolla pyritään varmistamaan taloudellisten toimijoiden yhdenmukainen kohtelu sisämarkkinoilla myös rangaistusten osalta”. Kansallinen tuomioistuin on sitä mieltä, että Italian lainsäädäntöön sisältyvästä rangaistusjärjestelmästä ”on rikoslainsäädännön käytön suosimisen vuoksi tehty tarpeettomasti ankarampi ja siten italialaisia toimijoita kohdellaan eurooppalaisiin toimijoihin verrattuna eri tavalla”. Se vetoaa edelleen seikkaan, jota se nimittää ”vuorovaikutukseksi toisaalta jäsenvaltioiden jätehuoltoa koskevien yhtenäisten oikeusääntöjen säätämistä koskevan vaatimuksen ja toisaalta sisämarkkinoiden asianmukaisen toiminnan varmistamista koskevan tarpeen välillä”, ja päättelee, että direktiivin tarkoitus oli ”saattaa jätteet sellaisen hallinnollisen järjestelmän piiriin, jolla turvataan parhaiten niiden tehokas säänteleminen ja jossa rikosoikeudellisiin seuraamuksiin perustuvaan valvontaan turvaudutaan vain äärimmäisissä tapauksissa, koska tällainen valvonta ei ole keino ympäristönsuojelun parhaimman mahdollisen tason ja markkinoiden asianmukaisen toiminnan turvaamiseksi.”
37.
Toinen kysymys perustuu siihen nimenomaiseen olettamukseen, että vuoden 1991 jätedirektiivin tarkoituksena on varmistaa toimijoiden yhdenmukainen kohtelu sisämarkkinoilla jätteitä koskevien kansallisten täytäntöönpanosäännösten rikkomisesta seuraavien seuraamusten osalta. Tämän hypoteesin perusteella siinä kysytään, ovatko asianomaisissa kansallisissa säännöksissä säädetyt rikosoikeudelliset seuraamukset yhteensopivat direktiivin kanssa. Kansallinen tuomioistuin on mielestäni käsittänyt asian tältä osin väärin.
38.
Direktiivin sanamuodosta ei ilmene, että sen tarkoituksena olisi ”poistaa toimijoiden kohtelun eroavuudet sisämarkkinoilla” silloin, kun kyse on kansallisen täytäntöönpanolainsäädännön rikkomista koskevista seuraamuksista, kuten kansallinen tuomioistuin on väittänyt. Tämä olisi ristiriidassa direktiivissä jäsenvaltioille annetun täytäntöönpanotoimien valintaa koskevan harkintavallan kanssa. Edelleen direktiivi on annettu perustamissopimuksen 130 s artiklan nojalla (
19
), joka kyseisenä aikana (
20
) oli oikea oikeudellinen perusta, kun yhteisön ympäristöä koskevalla toiminnalla myötävaikutetaan seuraavien tavoitteiden saavuttamiseen: ”ympäristön laadun säilyttäminen, suojelu ja parantaminen, ihmisten terveyden suojelu [ja] luonnonvarojen harkittu ja järkevä käyttö”. Koska direktiivi annettiin 130 s artiklan nojalla, jäsenvaltioilla oli oikeus perustamissopimuksen 130 t artiklan nojalla pitää voimassa tai toteuttaa ”tiukempia suojatoimenpiteitä [kuin ne joista on säädetty direktiivissä] — — [jotka ovat] sopusoinnussa [perustamis]sopimuksen kanssa”; tämän perusteella sallitaan sekä voimassa oleva että uusi erilainen toimijoiden kohtelu eri jäsenvaltioissa. On kyseenalaista, voitaisiinko tätä määräystä käyttää asianmukaisena oikeudellisena perustana toimenpiteelle, jonka tarkoituksena olisi itse asiassa saavuttaa kansallisen tuomioistuimen sille kuuluvaksi lukemat sisämarkkinoihin liittyvät tavoitteet; tämä kysymys ei kuitenkaan esillä olevassa asiassa tule käsiteltäväksi.
39.
Direktiivin johdanto-osan perustelukappaleiden tutkiminen vahvistaa sen, että direktiivissä ei aseteta merkittäviä sisämarkkinoihin liittyviä tavoitteita. Vain viidennessä perustelukappaleessa viitataan sisämarkkinoihin; sen jälkeen kun edellisissä perustelukappaleissa on korostettu tarvetta parantaa ”jätehuollon tehokkuutta yhteisössä” ja saavuttaa ”korkeatasoinen ympäristönsuojelu”, viidennessä perustelukappaleessa tyydytään toteamaan, että ”lisäksi eroavuudet jäsenvaltioiden jätehuoltoa ja jätteiden hyödyntämistä koskevassa lainsäädännössä voivat vaikuttaa ympäristön laatuun ja häiritä sisämarkkinoiden toimintaa.” Kyseisessä perustelukappaleessa vain todetaan, että tällaisilla eroavuuksilla voi olla vaikutusta näiden molempien yhteisön tavoitteiden saavuttamiseen; siinä ei kuitenkaan todeta, että direktiivin tarkoituksena olisi seuraamusten avulla suojella sisämarkkinoita tällaisilta vaikutuksilta. Olen samaa mieltä julkisasiamies Tesauron kanssa, joka ehdotti seuraavaa tämän säännöksen analyysiä nk. jätedirektiivitapauksessa antamassaan ratkaisuehdotuksessa:
”Viidennessä perustelukappaleessa vain todetaan, että yhteisön jätehuoltoa koskevilla säännöksillä voi olla suotuisia vaikutuksia markkinoiden toimintaan; tämä ei kuitenkaan merkitse sitä, että kilpailuun ja kauppaan liittyvät erityiset syyt olivat yksi niistä perusteista, joiden johdosta toimielimet hyväksyivät kyseiset oikeussäännöt.” (
21
)
40.
Toisaalta johdanto-osan kymmenennestä perustelukappaleesta käy ilmi, että toimilupaa ja rekisteröintiä koskevien vaatimusten (
22
) sisällyttäminen direktiiviin ei johtunut ensisijaisesti siitä, että pyrittiin varmistamaan jätteiden hyödyntämisen ja jätteistä huolehtimisen alalla toimivien taloudellisten toimijoiden yhdenmukainen kohtelu; siinä säädetään itse asiassa, että ”korkeatasoisen suojelun ja tehokkaan valvonnan varmistamiseksi on tarpeen säätää, että jätteistä huolehtivilla ja niitä hyödyntävillä yrityksillä on lupa ja että yritykset tarkastetaan”.
41.
Tämän näkemyksen direktiivistä vahvistaa sen säännösten aineellinen sisältö. Direktiivissä ei missään kohdassa edes mainita, että jäsenvaltioiden pitäisi säätää seuraamuksia hyväksymiensä täytäntöönpanotoimien noudattamisen varmistamiseksi. Täytäntöönpanotoimista säädetään direktiivin 2 artiklassa (
23
), jossa vain todetaan, että ”jäsenvaltioiden on saatettava tämän direktiivin noudattamisen edellyttämät lait, asetukset ja hallinnolliset määräykset voimaan viimeistään 1 päivänä huhtikuuta 1993”.
42.
Yhteisöjen tuomioistuin on lisäksi jo hylännyt jätedirektiivitapauksessa antamassaan tuomiossa väitteen, jonka mukaan direktiivin yleisenä tavoitteena on varmistaa tästedes taloudellisten toimijoiden yhdenmukaiset velvollisuudet, jolle väitteelle kansallisen tuomioistuimen toinen kysymys perustuu. Yhteisöjen tuomioistuin katsoi tässä asiassa, että vaikka direktiivin tietyt säännökset, ”etenkin 1 artiklassa säädetyt määritelmät, vaikuttavat sisämarkkinoiden toimintaan — —, direktiivin 1 artiklassa säädetyn yhdenmukaistamisen pääasiallisena tavoitteena on ympäristönsuojelun turvaamiseksi varmistaa tehokas jätehuolto yhteisössä jätteen alkuperästä riippumatta ja sillä on vain liitännäisiä vaikutuksia kilpailuolosuhteisiin ja kauppaan”. (
24
)
43.
Edellä esitetyn perusteella katson, että toiseen kysymykseen olisi vastattava siten, että vuoden 1991 jätedirektiivillä ei pyritä varmistamaan toimijoiden yhdenmukaista kohtelua sisämarkkinoilla niiden seuraamusten avulla, joita voidaan määrätä jätteitä koskevan kansallisen täytäntöönpanolainsäädännön rikkomisesta. Mielestäni näissä olosuhteissa kysymykseen ei siinä muodossa, jossa kansallinen tuomioistuin on sen esittänyt, ole vastattava lainkaan, koska kysymys perustuu siihen, että vuoden 1991 jätedirektiivi on ymmärretty väärin.
44.
Jollei yhteisöjen tuomioistuin hyväksy edellä esitettyä analyysia toisesta kysymyksestä, on tarpeen selvittää, voidaanko kansalliselle tuomioistuimelle antaa tarkoituksenmukaista vastausta. Ennakkoratkaisupyynnöissä olevan tosiasioita ja lainsäädännöllistä taustaa koskevan tiedon niukkuus ei ole este tämän kysymyksen tutkimiselle, kuten ensimmäisen kysymyksen kohdalla, koska tämä kysymys on täsmällisempi. Kysymystä on kuitenkin tulkittava siten, että siinä pyydetään ratkaisua siihen, onko vuoden 1991 jätedirektiivin vastaista, että kansallisten jätehuoltoa koskevien oikeussäännösten rikkomisesta säädetään muiden seuraamusten lisäksi rikosoikeudellisia seuraamuksia. (
25
)
45.
Kuten edellä todettiin, direktiiviin ei sisälly seuraamussäännöstä, jonka säätäminen kuuluu siten jäsenvaltioiden toimivaltaan perustamissopimuksen 5 artiklan mukaisesti; jäsenvaltiot voivat ”valita sopivaksi katsomansa toimenpiteet, rikosoikeudelliset seuraamukset mukaan luettuina”. (
26
) Asiassa Carciati yhteisöjen tuomioistuin katsoi, että ”jos kyseiseen kansalliseen lakiin sisältyvien kaltaisten säännösten — — katsotaan olevan yhteisön oikeussääntöjen mukaisia, millään väitteellä ei voida kyseenalaistaa jäsenvaltion toimivaltaa määrätä rikosoikeudellisia, seuraamuksia kansallisten oikeussääntöjen rikkomisen varalta”. (
27
) Esillä olevassa asiassa ei ole väitetty, että kyseessä olevat kansalliset säännökset olisivat jonkin muun yhteisön oikeuden säännöksen tai periaatteen kuin vuoden 1991 jätedirektiivin vastaisia.
VI Ratkaisuehdotus
46.
Edellä esitettyjen näkökohtien perusteella ehdotan, että yhteisöjen tuomioistuin antaisi Pretura circondariale di Roman, sezione distaccata di Tivolin ja sezione distaccata di Castelnuovo di Porton esittämiin ennakkoratkaisukysymyksiin seuraavat vastaukset:
(1)
Kahdeksantenatoista päivänä maaliskuuta 1991 annetulla neuvoston direktiivillä 91/156/ETY, jolla on muutettu jätteistä annettua direktiiviä 75/442/ETY, velvoitetaan jäsenvaltiot varmistamaan, että laitokset ja yritykset, jotka suorittavat jätteiden hyödyntämistä tai jotka huolehtivat omista jätteistään niiden tuottamispaikalla, hankkivat tätä koskevan toimiluvan; näitä toimia voidaan suorittaa ilman lupaa vain, jos jäsenvaltio on päättänyt myöntää vapautuksen lupavaatimuksesta, ja vain direktiivin 11 artiklan 1 kohdassa säädettyjen edellytysten mukaisesti. Direktiivi ei estä jäsenvaltiota edellyttämästä lupaa direktiivissä tarkoitettuun jätteiden hyödyntämiseen ja jätehuoltoon liittyvien muiden toimien suorittamiseen.
(2)
Neuvoston direktiivillä 91/156/ETY ei pyritä varmistamaan toimijoiden yhdenmukaista kohtelua sisämarkkinoilla niiden seuraamusten osalta, joita voidaan määrätä jätteitä koskevan kansallisen täytäntöönpanolainsäädännön rikkomisesta.
(
*1
)	Alkuperäinen kieli: englanti.
(
1
)	EYVL 1991 L 78, s. 32.
(
2
)	Yhteisöjen tuomioistuin on saanut lisää identtisesti muotoiltuja ennakkoratkaisupyyntöjä; niiden käsittelyä on lykätty esillä olevan oikeudenkäynnin ratkaisua odotettaessa.
(
3
)	Gazzetta Ufficiale della Repubblica Italiana nro 343, 15.12.1982, s. 9071.
(
4
)	EYVL 1975 L 194, s. 39.
(
5
)	EYVL 1978 L 84, s. 43.
(
6
)	Gazzetta Ufficiale della Repubblica Italiana nro 264, 10.11.1988, s. 3.
(
7
)	Myrkyllisistä jätteistä vuonna 1978 annettu direktiivi on korvattu vaarallisista jätteistä 12 päivänä joulukuuta 1991 annetulla neuvoston direktiivillä 91/689/ETY (EYVL 1991 L 377, s. 20), joka tuli voimaan 27.6.1995 (neuvoston asetus 94/31 /EY, EYVL 1994 L 168, s. 28).
(
8
)	Käytännön syistä jäljempänä tässä ratkaisuehdotuksessa viittauksilla vuoden 1991 direktiivin artikloihin tarkoitetaan aina vuoden 1975 direktiivin muutettuja artikloita ellei toisin mainita.
(
9
)	Katso tämän ratkaisuehdotuksen 23 ja 27 kohta.
(
10
)	Katso tämän ratkaisuehdotuksen 5 ja 6 kohta.
(
11
)	Asia C-412/93, Leclerc-Siplec v. TFI Publicité ja M6 Publicité, tuomio 9.2.1995 (Kok. 1995 s. I-179, 11 kohta).
(
12
)	Yhdistetyt asiat C-422/93— C-424/93, Zabala Erasun ym., tuomio 15.6.1995 (Kok. 1995, s. I-1567, 16 ja 17 kohta).
(
13
)	Asia C-343/90, Lourenço Dias, tuomio 16.7.1992 (Kok. 1992, s. I-4673, 17 kohta); asia C-83/91, Meilicke, tuomio 16.7.1992 (Kok. 1992, s. I-4871, 25 kohta); edellä alaviitteessä 11 mainittu asia C-412/93, Leclerc-Siplec, tuomion 12 kohta.
(
14
)	Asia C-451/93, tuomio 8.6.1995 (Kok. 1995, s. I-1545).
(
15
)	Tuomion 12—19 kohta.
(
16
)	Asia C-167/94, Grau Gomis ym., määräys 7.4.1995 (Kok. 1995, s. I-1023, 8 kohta); katso myös asia C-307/95, Max Mara Fashion Group, määräys 21.12.1995 (Kok. 1995, s. I-5083, 6—9 kohta) ja asia C-257/95, Bresle, määräys 2.2.1996 (Kok. 1996, s. I-233, 16 kohta).
(
17
)	Yhdistetyt asiat C-141/81—C-143/81, Holdijk, tuomio 1.4.1982 (Kok. 1982, s. 1299, 6 kohta).
(
18
)	Asia C-316/93, Vaneetveld, tuomio 3.3.1994 (Kok. 1994, s. I-763, 13 kohta).
(
19
)	Direktiivin englanninkielisessä versiossa viitataan 103 s artiklaan, mikä on yksi monista Euroopan yhteisöjen virallisessa lehdessä julkaistuun direktiivitekstiin sisältyvistä painovirheistä.
(
20
)	Tätä artiklaa on myöhemmin muutettu siten, että siinä säädetään yhteisön ’politiikasta’ ennemmin kuin ’toimenpiteistä’ ja erityisesti annetaan yhteisölle toimivalta edistää toimenpiteitä kansainvälisellä tasolla.
(
21
)	Asia C-155/91, komissio v. neuvosto, tuomio 17.3.1993 (Kok. 1993, s. I-939, ratkaisuehdotuksen 7 kohta).
(
22
)	Osa niistä kansallisen lainsäädännön säännöksistä, joihin ennakkoratkaisupyynnössä viitattiin, koskevat tällaisia vaatimuksia.
(
23
)	Tässä viitataan vuoden 1991 direktiivin 2 artiklaan, ei ’vuoden 1975 direktiivin 2 artiklaan muutettuna’.
(
24
)	Edellä alaviitteessä 21 mainittu asia C-155/91, tuomion 18 ja 20 kohu.
(
25
)	Ranskan hallitus on ehdottanut, että tätä kysymystä voidaan tulkita siten, että siinä viitataan rikosoikeudellisten seuraamusten määräämiseen joko niiden velvoitteiden osalta, jotka eivät ole direktiivin mukaisia tai sellaisten direktiivien rikkomisesta, joita ei ole vielä saatettu osaksi kansallista oikeusjärjestystä. Ennakkoratkaisupyyntö ei tue kumpaakaan tulkintaa.
(
26
)	Asia 50/76, Amsterdam Bulb ν. Produktschap voor Siergewassen, tuomio 2.2.1977 (Kok. 1977, s. 137, 31 ja 32 kohta).
(
27
)	Asia 823/79, Carciati, tuomio 9.10.1980 (Kok. 1980, s. 2773, 11 kohta).