62023CJ0641
ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (pátého senátu)
15. ledna 2026 (
*1
)
„Řízení o předběžné otázce – Prostor svobody, bezpečnosti a práva – Justiční spolupráce v trestních věcech – Rámcové rozhodnutí 2002/584/SVV – Evropský zatýkací rozkaz vydaný za účelem trestního stíhání – Článek 2 odst. 4 – Podmínka oboustranné trestnosti – Článek 4 bod 1 – Důvod, ze kterého je možné odmítnout výkon evropského zatýkacího rozkazu – Článek 5 bod 3 – Předání dotčené osoby podmíněné zárukou vrácení do vykonávajícího členského státu, aby zde vykonala trest odnětí svobody nebo ochranné opatření spojené s odnětím osobní svobody uložené ve vystavujícím členském státě – Cíle – Resocializace – Boj proti beztrestnosti – Rámcové rozhodnutí 2008/909/SVV – Vzájemné uznávání rozsudků v trestních věcech za účelem jejich výkonu v jiném členském státě – Článek 7 odst. 3 a 4 – Článek 9 odst. 1 písm. d) – Důvod k odmítnutí uznání rozsudku a výkonu trestu vycházející z neexistence oboustranné trestnosti – Článek 25 – Výkon trestů v návaznosti na evropský zatýkací rozkaz“
Ve věci C‑641/23 [Dubers] (
i
),
jejímž předmětem je žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná na základě článku 267 SFEU rozhodnutím rechtbank Amsterdam (Soud prvního stupně v Amsterodamu, Nizozemsko) ze dne 26. října 2023, došlým Soudnímu dvoru dne 26. října 2023, v řízení o výkonu evropského zatýkacího rozkazu vydaného na
YM,
za účasti:
Openbaar Ministerie,
SOUDNÍ DVŮR (pátý senát),
ve složení: M. L. Arastey Sahún, předsedkyně senátu, J. Passer, E. Regan (zpravodaj), D. Gratsias a B. Smulders, soudci,
generální advokát: J. Richard de la Tour,
za soudní kancelář: A. Lamote, radová,
s přihlédnutím k písemné části řízení a po jednání konaném dne 15. ledna 2025,
s ohledem na vyjádření, která předložili:
–
za YM: S. J. Linck a R. Malewicz, advocaten,
–
za Openbaar Ministerie: K. van der Schaft a A. L. Wagenaar, officiers van justitie,
–
za nizozemskou vládu: M. K. Bulterman, A. Hanje a P. P. Huurnink, jako zmocněnkyně,
–
za polskou vládu: B. Majczyna, jako zmocněnec,
–
za Evropskou komisi: H. Leupold, F. van Schaik, J. Vondung a F. Wilman, jako zmocněnci,
po vyslechnutí stanoviska generálního advokáta na jednání konaném dne 3. dubna 2025,
vydává tento
Rozsudek
1
Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu čl. 2 odst. 4, čl. 4 bodu 1 a čl. 5 bodu 3 rámcového rozhodnutí Rady 2002/584/SVV ze dne 13. června 2002 o evropském zatýkacím rozkazu a postupech předávání mezi členskými státy (Úř. věst. 2002, L 190, s. 1; Zvl. vyd. 19/06 s. 34) ve znění rámcového rozhodnutí Rady 2009/299/SVV ze dne 26. února 2009 (Úř. věst. 2009, L 81, s. 24) (dále jen „rámcové rozhodnutí 2002/584“) a výkladu čl. 7 odst. 4, čl. 9 odst. 1 písm. d) a článku 25 rámcového rozhodnutí Rady 2008/909/SVV ze dne 27. listopadu 2008 o uplatňování zásady vzájemného uznávání rozsudků v trestních věcech, které ukládají trest odnětí svobody nebo opatření spojená se zbavením osobní svobody, za účelem jejich výkonu v Evropské unii (Úř. věst. 2008, L 327, s. 27) ve znění rámcového rozhodnutí 2009/299 (dále jen „rámcové rozhodnutí 2008/909“).
2
Tato žádost byla předložena v rámci řízení týkajícího se toho, aby byl v Nizozemsku vykonán evropský zatýkací rozkaz, který Sąd Okręgowy w Jeleniej Górze, Wydzial III Karny (Krajský soud v Jelení hoře, III. trestní úsek, Polsko), vydal na polského státního příslušníka YM za účelem trestního stíhání.
Právní rámec
Unijní právo
Rámcové rozhodnutí 2002/584
3
Bod 6 odůvodnění rámcového rozhodnutí 2002/584 uvádí:
„Evropský zatýkací rozkaz stanovený v tomto rámcovém rozhodnutí je prvním konkrétním opatřením v oblasti trestního práva k provedení zásady vzájemného uznávání, na kterou Evropská rada poukázala jako na ‚úhelný kámen‘ justiční spolupráce.“
4
Článek 1 tohoto rámcového rozhodnutí, nadepsaný „Definice evropského zatýkacího rozkazu a povinnost jej vykonat“, v odstavcích 1 a 2 stanoví:
„1.   Evropský zatýkací rozkaz je soudní rozhodnutí, které vydal některý členský stát proto, aby jiný členský stát zatkl a předal vyžádanou osobu za účelem trestního stíhání nebo výkonu trestu odnětí svobody nebo ochranného opatření spojené[ho] s odnětím osobní svobody.
2.   Členské státy vykonají evropský zatýkací rozkaz na základě zásady vzájemného uznávání a v souladu s ustanoveními tohoto rámcového rozhodnutí.“
5
Článek 2 uvedeného rámcového rozhodnutí, nadepsaný „Oblast působnosti evropského zatýkacího rozkazu“, v odstavcích 2 a 4 stanoví:
„2.   Níže uvedené trestné činy, které lze ve vystavujícím členském státě potrestat trestem odnětí svobody nebo ochranným opatřením spojeným s odnětím osobní svobody s horní hranicí sazby v délce nejméně tři roky a které jsou vymezeny právem tohoto členského státu, jsou důvodem pro předání na základě evropského zatýkacího rozkazu podle podmínek tohoto rámcového rozhodnutí a bez ověření oboustranné trestnosti tohoto činu:
–
účast na zločinném spolčení,
–
terorismus,
–
obchod s lidmi,
–
pohlavní vykořisťování dětí a dětská pornografie,
–
nedovolený obchod s omamnými a psychotropními látkami,
–
nedovolený obchod se zbraněmi, střelivem a výbušninami,
–
korupce,
–
podvody včetně podvodů postihujících [finanční] zájmy Evropských společenství ve smyslu Úmluvy ze dne 26. července 1995 o ochraně finančních zájmů Evropských společenství [(Úř. věst. 1995, C 316, s. 49)],
–
praní výnosů z trestné činnosti,
–
padělání měny včetně eura,
–
počítačová trestná činnost,
–
trestné činy proti životnímu prostředí, včetně nedovoleného obchodu s ohroženými druhy živočichů a ohroženými druhy a odrůdami rostlin,
–
napomáhání při nedovoleném překročení státní hranice a nedovoleném pobytu,
–
vražda, těžké ublížení na zdraví,
–
nedovolený obchod s lidskými orgány a tkáněmi,
–
únos, omezování osobní svobody a braní rukojmí,
–
rasismus a xenofobie,
–
organizovaná nebo ozbrojená loupež,
–
nedovolený obchod s kulturními statky, včetně starožitností a uměleckých děl,
–
podvod,
–
vydírání a vymáhání peněz za ochranu,
–
výroba padělků a nedovolených napodobenin,
–
padělání veřejných listin a obchodování s nimi,
–
padělání platebních prostředků,
–
nedovolený obchod s hormonálními látkami a jinými prostředky na podporu růstu,
–
nedovolený obchod s jadernými a radioaktivními materiály,
–
obchod s odcizenými vozidly,
–
znásilnění,
–
žhářství,
–
trestné činy spadající do příslušnosti Mezinárodního trestního soudu,
–
únos letadla nebo plavidla,
–
sabotáž.
[…]
4.   U jiných trestných činů než uvedených v odstavci 2 může být předání podmíněno tím, že jednání, kvůli kterému byl vydán evropský zatýkací rozkaz, představuje trestný čin podle práva vykonávajícího členského státu, nezávisle na znacích skutkové podstaty nebo popisu trestného činu.“
6
Totéž rámcové rozhodnutí stanoví v článku 3 důvody pro povinné odmítnutí výkonu evropského zatýkacího rozkazu a v článcích 4 a 4a důvody, ze kterých je možné výkon evropského zatýkacího rozkazu odmítnout.
7
Článek 4 body 1 a 6 rámcového rozhodnutí 2002/584 stanoví následující důvody, ze kterých je možné odmítnout výkon evropského zatýkacího rozkazu:
„Vykonávající justiční orgán může odmítnout výkon evropského zatýkacího rozkazu:
1.
pokud v některém z případů uvedených v čl. 2 odst. 4 nepředstavuje jednání, pro které byl vydán evropský zatýkací rozkaz, trestný čin podle práva vykonávajícího členského státu; […]
[…]
6.
byl-li evropský zatýkací rozkaz vydán za účelem výkonu trestu odnětí svobody nebo ochranného opatření spojeného s odnětím osobní svobody, vyžádaná osoba se zdržuje ve vykonávajícím členském státě, je jeho státním příslušníkem nebo zde má trvalé bydliště a tento stát se zaváže provést výkon trestu odnětí svobody nebo ochranného opatření spojeného s odnětím osobní svobody v souladu se svým vnitrostátním právem“.
8
Článek 5 tohoto rámcového rozhodnutí, nadepsaný „Záruky, které musí v určitých případech poskytnout vystavující členský stát“, stanoví:
„Výkon evropského zatýkacího rozkazu vykonávajícím justičním orgánem může podle práva vykonávajícího členského státu podléhat těmto podmínkám:
[…]
3)
je-li osoba, na kterou se vztahuje evropský zatýkací rozkaz za účelem trestního stíhání, státním příslušníkem vykonávajícího členského státu nebo zde má trvalé bydliště, může být předání podmíněno tím, že osoba bude po vyslechnutí vrácena do vykonávajícího členského státu, aby zde vykonala trest odnětí svobody nebo ochranné opatření spojené s odnětím osobní svobody uložené ve vystavujícím členském státě.“
Rámcové rozhodnutí 2008/909
9
Body 9 a 12 odůvodnění rámcového rozhodnutí 2008/909 uvádějí:
„(9)
Výkon trestu ve vykonávajícím státě by měl zvýšit možnost společenské rehabilitace [resocializace] odsouzené osoby. V souvislosti s ujištěním se o tom, že výkon trestu vykonávajícím státem poslouží účelu, jímž je usnadnění společenské rehabilitace [resocializace] odsouzené osoby, by měl příslušný orgán vydávajícího státu vzít v úvahu takové okolnosti jako například spojení dané osoby s vykonávajícím státem, skutečnost, zda jej považuje za místo, kde má rodinné, jazykové, kulturní, společenské nebo ekonomické a jiné vazby na vykonávající stát.
[…]
(12)
Toto rámcové rozhodnutí by se rovněž mělo obdobně vztahovat na výkon trestů v případech podle čl. 4 odst. [bodu] 6 a čl. 5 odst. [bodu] 3 rámcového rozhodnutí [2002/584]. To mimo jiné znamená, aniž je dotčeno uvedené rámcové rozhodnutí, že za účelem posouzení, zda má být osoba v případech podle čl. 4 odst. [bodu] 6 uvedeného rámcového rozhodnutí předána nebo zda má být vykonán trest, by vykonávající stát mohl jako podmínku pro uznání rozsudku a výkon trestu ověřit existenci důvodů pro odmítnutí uznání a výkonu podle článku 9 tohoto rámcového rozhodnutí, včetně ověření oboustranné trestnosti, pokud vykonávající členský stát učinil prohlášení podle čl. 7 odst. 4 tohoto rámcového rozhodnutí.“
10
Článek 3 rámcového rozhodnutí 2008/909, nadepsaný „Účel a oblast působnosti“, v odstavci 1 stanoví:
„Účelem tohoto rámcového rozhodnutí je stanovení pravidel, podle nichž členský stát, s cílem usnadnit společenskou rehabilitaci [resocializaci] odsouzené osoby, uznává rozsudky a provádí výkon trestů.“
11
Články 4 a 5 tohoto rámcového rozhodnutí stanoví kritéria a postup pro postoupení rozsudku a osvědčení jinému členskému státu.
12
Článek 7 uvedeného rámcového rozhodnutí, nadepsaný „Oboustranná trestnost“, v odstavcích 1, 3 a 4 stanoví:
„1.   Jestliže za následující trestné činy, jak jsou vymezeny právem vydávajícího státu, lze ve vydávajícím státě uložit trest odnětí svobody nebo opatření spojené se zbavením osobní svobody s horní hranicí sazby v délce nejméně tři roky, rozsudek se uzná a uložený trest vykoná podle podmínek tohoto rámcového rozhodnutí a bez ověření oboustranné trestnosti:
–
účast na zločinném spolčení,
–
terorismus,
–
obchod s lidmi,
–
pohlavní vykořisťování dětí a dětská pornografie,
–
nedovolený obchod s omamnými a psychotropními látkami,
–
nedovolený obchod se zbraněmi, střelivem a výbušninami,
–
korupce,
–
podvody, včetně podvodů postihujících finanční zájmy Evropských společenství ve smyslu Úmluvy ze dne 26. července 1995 o ochraně finančních zájmů Evropských společenství,
–
legalizace výnosů z trestné činnosti,
–
padělání peněz, včetně eura,
–
počítačová trestná činnost,
–
trestná činnost proti životnímu prostředí, včetně nedovoleného obchodu s ohroženými druhy živočichů a ohroženými druhy a odrůdami rostlin,
–
napomáhání při nedovoleném překročení státní hranice a při nedovoleném pobytu,
–
vražda, těžká újma na zdraví,
–
nedovolený obchod s lidskými orgány a tkáněmi,
–
únos, omezování osobní svobody a braní rukojmí,
–
rasismus a xenofobie,
–
organizovaná nebo ozbrojená loupež,
–
nedovolený obchod s kulturními statky, včetně starožitností a uměleckých děl,
–
podvodná jednání,
–
vydírání a vymáhání peněz za ochranu,
–
padělání a pirátství výrobků,
–
padělání veřejných listin a obchod s veřejnými listinami,
–
padělání platebních prostředků,
–
nedovolený obchod s hormonálními látkami a jinými prostředky na podporu růstu,
–
nedovolený obchod s jadernými nebo radioaktivními materiály,
–
obchod s odcizenými vozidly,
–
znásilnění,
–
žhářství,
–
trestné činy, jejichž stíhání a trestání je v pravomoci Mezinárodního trestního soudu,
–
únos letadla nebo plavidla,
–
sabotáž.
[…]
3.   U jiných trestných činů, než na které se vztahuje odstavec 1, může vykonávající stát podmínit uznání rozsudku a výkon trestu tím, že se rozsudek týká činů, které jsou rovněž trestnými činy podle práva vykonávajícího státu, nezávisle na znacích skutkové podstaty nebo na popisu trestného činu.
4.   Každý členský stát může při přijetí tohoto rámcového rozhodnutí nebo později uvést v prohlášení, které oznámí generálnímu sekretariátu Rady, že nebude uplatňovat odstavec 1. Toto prohlášení lze kdykoli odvolat. Tato prohlášení nebo jejich odvolání se zveřejní v Úředním věstníku Evropské unie.“
13
Článek 8 rámcového rozhodnutí 2008/909, nadepsaný „Uznání rozsudku a výkon trestu“, v odstavci 1 stanoví:
„Příslušný orgán vykonávajícího státu uzná rozsudek postoupený v souladu s článkem 4 a postupem podle článku 5 a neprodleně přijme veškerá opatření nezbytná pro výkon trestu, nerozhodne-li se uplatnit některý z důvodů pro odmítnutí uznání nebo výkonu stanovených v článku 9.“
14
Článek 9 tohoto rámcového rozhodnutí, nadepsaný „Důvody k odmítnutí uznání a výkonu“, v odst. 1 písm. d) stanoví:
„1.   Příslušný orgán vykonávajícího státu může odmítnout uznání rozsudku a výkon trestu, pokud:
[…]
d)
se rozsudek v případě uvedeném v čl. 7 odst. 3, a učinil-li vykonávající stát prohlášení podle čl. 7 odst. 4, v případě uvedeném v čl. 7 odst. 1 týká činu, který by podle práva vykonávajícího státu nebyl trestným činem. […]“
15
Článek 25 uvedeného rámcového rozhodnutí, nadepsaný „Výkon trestů v návaznosti na evropský zatýkací rozkaz“, zní:
„Aniž je dotčeno rámcové rozhodnutí [2002/584], použijí se ustanovení tohoto rámcového rozhodnutí, jsou-li slučitelná s uvedeným rámcovým rozhodnutím, obdobně na výkon trestů v případech, kdy se členský stát zavázal provést výkon trestu v případech podle čl. 4 odst. [bodu] 6 uvedeného rámcového rozhodnutí, nebo v případech, kdy podle čl. 5 odst. 3 uvedeného rámcového rozhodnutí podmínil předání tím, že daná osoba bude vrácena k výkonu trestu do dotyčného členského státu, aby se vyloučila její beztrestnost.“
16
Nizozemské království v prohlášení ze dne 20. září 2012, které oznámilo generálnímu sekretariátu Rady v souladu s čl. 7 odst. 4 rámcového rozhodnutí 2008/909, uvedlo, že nebude uplatňovat čl. 7 odst. 1 tohoto rámcového rozhodnutí.
Nizozemské právo
Právní předpisy týkající se evropského zatýkacího rozkazu
17
Wet tot implementatie van het kaderbesluit van de Raad van de Europese Unie betreffende het Europees aanhoudingsbevel en de procedures van overlevering tussen de lidstaten van de Europese Unie (Overleveringswet) (zákon, kterým se provádí rámcové rozhodnutí Rady Evropské unie o evropském zatýkacím rozkazu a postupech předávání mezi členskými státy) ze dne 29. dubna 2004 (Stb. 2004, č. 195), kterým se do nizozemského práva provádí rámcové rozhodnutí 2002/584, ve znění použitelném ve věci v původním řízení (dále jen „OLW“), v článku 6 stanoví:
„1.   Předání nizozemského státního příslušníka lze povolit, je-li vyžádáno za účelem trestního vyšetřování, které je proti němu vedeno, a je-li dle názoru vykonávajícího justičního orgánu zaručeno, že bude-li ve vystavujícím členském státě odsouzen k nepodmíněnému [trestu odnětí svobody nebo ochrannému opatření spojenému s odnětím osobní svobody] za činy, pro něž může být předání povoleno, bude moci tento trest vykonat v Nizozemsku.
[…]
3.   Odstavec 1 se vztahuje rovněž na cizího státního příslušníka, který během výslechu před rechtbank [soud, Nizozemsko] prokáže, že v Nizozemsku nejméně pět let nepřetržitě oprávněně pobýval ve smyslu čl. 8 písm. a) až e) a písm. l) [Wet tot algehele herziening van de Vreemdelingenwet (Vreemdelingenwet 2000) (zákon o cizincích z roku 2000) ze dne 23. listopadu 2000 (Stb. 2000, č. 495),] pokud může být v Nizozemsku stíhán za činy, pro které byl evropský zatýkací rozkaz vydán, a pokud lze očekávat, že v důsledku trestu nebo opatření, které mu budou uloženy po jeho předání, neztratí právo pobytu v Nizozemsku. Případné důkazní materiály musí být předloženy rechtbank [soud, Nizozemsko] včas před výslechem.“
18
Článek 7 OLW stanoví:
„1.   Předání může být povoleno za účelem:
a.
trestního vyšetřování, které bylo zahájeno orgány vystavujícího členského státu nebo Úřadem evropského veřejného žalobce ve smyslu článku 1 [nařízení Rady (EU) 2017/1939 ze dne 12. října 2017, kterým se provádí posílená spolupráce za účelem zřízení Úřadu evropského veřejného žalobce (Úř. věst. 2017, L 283, s. 1),] v souvislosti s podezřením, že podle vystavujícího justičního orgánu se vyžádaná osoba dopustila:
1°.
činu, jenž podle práva vystavujícího členského státu představuje kvalifikovaný trestný čin, který je rovněž uveden na seznamu v příloze 1 tohoto zákona a lze za něj podle práva vystavujícího členského státu uložit [trest odnětí svobody nebo ochranné opatření spojené s odnětím osobní svobody] s horní hranicí trestní sazby nejméně tři roky; nebo
2°.
jiného činu, který je trestný jak podle práva vystavujícího členského státu, tak podle nizozemského práva a je za něj podle práva vystavujícího členského státu stanoven [trest odnětí svobody nebo ochranné opatření spojené s odnětím osobní svobody] s horní hranicí trestní sazby nejméně dvanáct měsíců;
b.
výkonu [trestu odnětí svobody nebo ochranného opatření spojeného s odnětím osobní svobody] v délce nejméně čtyř měsíců, které má vyžádaná osoba vykonat na území vystavujícího členského státu za čin uvedený v bodě 1 nebo 2.
[…]“
Právní předpisy týkající se uznávání a výkonu trestů
19
Wet wederzijdse erkenning en tenuitvoerlegging vrijheidsbenemende en voorwaardelijke sancties (zákon o vzájemném uznávání a výkonu podmíněných či nepodmíněných trestů odnětí svobody) ze dne 12. července 2012 (Stb. 2012, č. 333), kterým se do nizozemského práva provádí rámcové rozhodnutí 2008/909, ve znění použitelném ve věci v původním řízení (dále jen „WETS“), v článku 1:1 stanoví:
„Pro účely tohoto zákona a ustanovení přijatých na jeho základě se:
a.
‚ministrem‘ rozumí ministr bezpečnosti a spravedlnosti;
[…]“
20
Článek 2:11 WETS stanoví:
„1.   Ministr předá soudní rozhodnutí a osvědčení advocaat-generaal bij het ressortsparket (generální advokát státního zastupitelství při odvolacím soudu), ledaže hned na počátku usoudí, že existují důvody k odmítnutí uznání tohoto soudního rozhodnutí.
2.   Generální advokát soudní rozhodnutí a osvědčení bezodkladně předloží zvláštnímu senátu Gerechtshof Arnhem-Leeuwarden [Odvolací soud v Arnhem-Leeuwarden, Nizozemsko] uvedenému v článku 67 Wet op de rechterlijke organisatie [(zákon o organizaci soudnictví) ze dne 18. dubna 1827 (Stb. 1827, č. 20)]. Do čtrnácti dnů od předložení výše uvedených dokumentů předloží zvláštnímu senátu případné připomínky k těmto dokumentům.
3.   Zvláštní senát odvolacího soudu posuzuje:
a.
zda existují důvody k odmítnutí uznání soudního rozhodnutí podle čl. 2:13 odst. 1;
[…]
7.   Zvláštní senát odvolacího soudu předá ministrovi do šesti týdnů ode dne, kdy obdržel soudní rozhodnutí a osvědčení, písemné a odůvodněné posouzení, které provedl podle odstavce 3.“
21
Článek 2:12 WETS zní:
„1.   Ministr rozhoduje o uznání soudního rozhodnutí s přihlédnutím k posouzení zvláštního senátu odvolacího soudu.
[…]“
22
Článek 2:13 tohoto zákona stanoví:
„1.   Uznání soudního rozhodnutí se odmítne, pokud:
[…]
f.
by čin, za který byl uložen [trest odnětí svobody nebo ochranné opatření spojené s odnětím osobní svobody], nebyl podle nizozemského práva trestný, pokud by byl spáchán v Nizozemsku.
[…]“
Spor v původním řízení a předběžná otázka
23
Sąd Okręgowy w Jeleniej Górze, Wydział III Karny (Krajský soud v Jelení hoře, III. trestní úsek, Polsko) vydal na YM dva evropské zatýkací rozkazy za účelem trestního stíhání, a to jeden dne 9. listopadu 2020 a druhý dne 9. května 2023.
24
Rechtbank Amsterdam (Soud prvního stupně v Amsterodamu, Nizozemsko), který je předkládajícím soudem, má jako vykonávající justiční orgán rozhodnout o výkonu těchto dvou evropských zatýkacích rozkazů.
25
Předkládající soud však upřesňuje, že se jeho žádost o rozhodnutí o předběžné otázce týká pouze druhého z uvedených zatýkacích rozkazů. Tento druhý zatýkací rozkaz byl vydán za účelem trestního stíhání dotyčné osoby pro jediný čin, a to neplnění vyživovací povinnosti vůči nezletilému synovi, v souladu s rozhodnutími polských soudů v této věci.
26
Vystavující justiční orgán nepovažoval tento čin za trestný čin ve smyslu čl. 2 odst. 2 rámcového rozhodnutí 2002/584, který může být důvodem pro předání dotyčné osoby bez ověření oboustranné trestnosti tohoto činu. Ačkoli předkládající soud v této souvislosti konstatoval, že tento čin není podle nizozemského práva trestným činem, zvažuje, že upustí od uplatnění důvodu, ze kterého je možné odmítnout výkon na základě takového zjištění, stanoveného v čl. 4 bodě 1 tohoto rámcového rozhodnutí.
27
Uvedený soud má za to, že jelikož dotyčná osoba, která je polským státním příslušníkem, více než pět let oprávněně a nepřetržitě pobývala v Nizozemsku, je třeba mít za to, že tato osoba má v Nizozemském království „trvalé bydliště“ ve smyslu čl. 5 bodu 3 rámcového rozhodnutí 2002/584.
28
Tentýž soud mimoto konstatuje, že dotyčná osoba má úzké vazby na Nizozemské království, takže kdyby mohla v Nizozemském království vykonat trest odnětí svobody nebo ochranné opatření spojené s odnětím osobní svobody, které jí budou případně uloženy v Polsku po jejím předání, přispělo by to ke zlepšení vyhlídek na resocializaci. Předkládající soud v této souvislosti uvádí, že tato osoba pobývá v Nizozemsku již přibližně dvanáct let, v posledních letech dosahovala značných příjmů, dobře ovládá nizozemštinu, a ačkoli v současné době není zaměstnána, má v úmyslu absolvovat kurz trenéra fitness.
29
Předkládající soud sice v žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce původně předložil tři předběžné otázky, avšak dne 13. února 2024 přijal rozhodnutí o zpětvzetí první a druhé otázky, které bylo Soudnímu dvoru doručeno dne 26. února 2024. Podle vysvětlení poskytnutých předkládajícím soudem bylo toto rozhodnutí o částečném zpětvzetí přijato v důsledku toho, že nizozemská vláda předložila dne 21. prosince 2023 návrh zákona nazvaného „Wet herimplementatie Europees strafrecht“ (zákon o novém provedení unijního trestního práva), jehož přijetí by umožnilo vyřešit problémy s provedením rámcového rozhodnutí 2002/584, které byly předmětem prvních dvou otázek položených uvedeným soudem.
30
Pokud jde o třetí předběžnou otázku, která je nyní jedinou předběžnou otázkou, na kterou má Soudní dvůr odpovědět, předkládající soud uvádí, že se tato otázka týká případu, kdy je evropský zatýkací rozkaz vydán pro čin, který je uveden v čl. 2 odst. 4 rámcového rozhodnutí 2002/584 a není trestným činem podle práva vykonávajícího členského státu. Jak je uvedeno v bodě 26 tohoto rozsudku, jelikož předkládající soud zvažuje, že upustí od uplatnění důvodu, ze kterého je možné odmítnout výkon, stanoveného v čl. 4 bodě 1 tohoto rámcového rozhodnutí, poukazuje na možnost stanovenou v čl. 5 bodě 3 uvedeného rámcového rozhodnutí, která mu podle jeho názoru umožňuje podmínit předání dotyčné osoby tím, že tato osoba bude vrácena do vykonávajícího členského státu, aby zde vykonala trest odnětí svobody nebo ochranné opatření spojené s odnětím osobní svobody, které jí budou případně uloženy ve vystavujícím členském státě.
31
Předkládající soud v této souvislosti upřesňuje, že podle nizozemské právní úpravy ve znění účinném ke dni přijetí předkládacího rozhodnutí je uznání trestu uloženého v jiném členském státě než v Nizozemském království automaticky odmítnuto, pokud by čin, za který byl uložen trest odnětí svobody nebo ochranné opatření spojené s odnětím osobní svobody, nebyl podle nizozemského práva trestným činem, kdyby byl spáchán na území tohoto státu.
32
Je-li tedy evropský zatýkací rozkaz vydán za účelem trestního stíhání pro činy, které nejsou podle nizozemského práva trestné, a tento zatýkací rozkaz je vykonán tak, že je předání dotyčné osoby podmíněno zárukou vrácení podle čl. 5 bodu 3 rámcového rozhodnutí 2002/584, nemůže podle předkládajícího soudu tato osoba bez ohledu na toto ustanovení v Nizozemsku vykonat trest odnětí svobody nebo ochranné opatření spojené s odnětím osobní svobody, které jí byly případně uloženy ve vystavujícím členském státě.
33
Předkládající soud má za to, že tato situace je v rozporu s unijním právem. V této souvislosti se domnívá, že jelikož čl. 9 odst. 1 písm. d) rámcového rozhodnutí 2008/909 stanoví fakultativní důvod, ze kterého je možné odmítnout uznání rozsudku a výkon trestu, měly by členské státy při provádění tohoto ustanovení do svého právního řádu poskytnout příslušným orgánům prostor pro uvážení, aniž by tomuto důvodu k odmítnutí přiznaly kogentní povahu. Předkládající soud dodává, že uvedený důvod k odmítnutí by měl být vykládán restriktivně, a to v souladu s cílem usnadnit resocializaci dotyčné osoby, jak je sledován uvedeným rámcovým rozhodnutím.
34
Předkládající soud mimoto uvádí, že v případě uplatnění záruky vrácení u činu, který není podle práva vykonávajícího členského státu trestný, má pochybnosti o slučitelnosti takového prostoru pro uvážení s unijním právem. Domnívá se totiž, že nemožnost vykonat trest odnětí svobody nebo ochranné opatření spojené s odnětím osobní svobody na území Nizozemského království může být v takové situaci v rozporu s článkem 25 rámcového rozhodnutí 2008/909.
35
V této souvislosti má tentýž soud za to, že v souladu s tímto článkem 25 mají ustanovení rámcového rozhodnutí 2002/584 přednost před ustanoveními rámcového rozhodnutí 2008/909. Z bodu 41 rozsudku ze dne 11. března 2020, SF (Evropský zatýkací rozkaz – Záruka vrácení do vykonávajícího státu) (C‑314/18, EU:C:2020:191), mimoto podle jeho názoru vyplývá, že čl. 5 bod 3 rámcového rozhodnutí 2002/584 umožňuje v konkrétních situacích vykonávajícímu justičnímu orgánu rozhodnout, že trest uložený ve vystavujícím členském státě má být vykonán na území vykonávajícího členského státu.
36
Za těchto podmínek se předkládající soud domnívá, že pokud vykonávající justiční orgán upustil od uplatnění fakultativního důvodu, ze kterého je možné odmítnout výkon evropského zatýkacího rozkazu, založeného na oboustranné trestnosti podle čl. 4 bodu 1 rámcového rozhodnutí 2002/584, ale předání dotyčné osoby podmínil v souladu s čl. 5 bodem 3 tohoto rámcového rozhodnutí zárukou vrácení, aby zlepšil vyhlídky na resocializaci této osoby, brání unijní právo tomu, aby příslušný orgán vykonávajícího členského státu následně odmítl uznat rozsudek a vykonat trest uložený ve vystavujícím členském státě s odvoláním na důvod k odmítnutí založený na oboustranné trestnosti, který je stanoven v čl. 9 odst. 1 písm. d) rámcového rozhodnutí 2008/909.
37
Uvedený soud je toho názoru, že v takovém případě by odmítnutí výkonu trestu odnětí svobody nebo opatření spojeného s odnětím osobní svobody uložených ve vystavujícím členském státě bylo v rozporu s cílem sledovaným čl. 5 bodem 3 rámcového rozhodnutí 2002/584, kterým je zlepšit vyhlídky na resocializaci dotyčné osoby, a zbavilo by toto ustanovení veškerého užitečného účinku.
38
Předkládající soud dále upřesňuje, že odpověď na tuto otázku ovlivní jeho rozhodnutí, zda dotyčnou osobu předá orgánům vystavujícího členského státu. Zejména v případě, kdy by Soudní dvůr dospěl k závěru, že unijní právo nebrání použití dotčených vnitrostátních ustanovení, předkládající soud uvádí, že by mohl přehodnotit svůj záměr předat tuto osobu polským orgánům na základě záruky vrácení. V takovém případě by totiž nebylo zaručeno, že by uvedená osoba mohla trest odnětí svobody nebo opatření spojené s odnětím osobní svobody, které jí budou případně uloženy v Polsku, vykonat v Nizozemsku, aby se zlepšily její vyhlídky na resocializaci.
39
Předkládající soud se tedy táže, zda ve fázi uplatnění záruky vrácení podle čl. 5 bodu 3 rámcového rozhodnutí 2002/584 může tomu, aby byly v Nizozemsku uznány a vykonány trest odnětí svobody nebo opatření spojené s odnětím osobní svobody, které budou případně uloženy v Polsku, bránit skutečnost, že čin není podle nizozemského práva trestný.
40
V rozhodnutí o částečném zpětvzetí, které je zmíněné v bodě 29 tohoto rozsudku, uvedený soud upřesňuje důvody, proč by podle jeho názoru změna nizozemské právní úpravy, kterou by byla důvodu k odmítnutí uznání rozsudku a výkonu trestu uvedenému v čl. 9 odst. 1 písm. d) rámcového rozhodnutí 2008/909 přiznána fakultativní povaha, nevyřešila problém, který je předmětem třetí předběžné otázky.
41
Podle uvedeného soudu si totiž ministr i v takové situaci zachovává pravomoc bez dalšího odmítnout uznání rozsudku vydaného orgány vystavujícího členského státu, a tudíž vrácení dotyčné osoby do Nizozemska z důvodu, že čin není podle nizozemského práva trestný, a to v souladu s tím, co stanoví čl. 2:11 odst. 1 a čl. 2:13 odst. 1 písm. f) WETS. I kdyby ministr tuto pravomoc nevyužil, tentýž soud dále uvádí, že zvláštní senát Gerechtshof Arnhem-Leeuwarden (Odvolací soud v Arnhemu-Leeuwardenu) by měl stále možnost odmítnout uznání uvedeného rozsudku, a tudíž vrácení dotyčné osoby do Nizozemska z důvodu, že čin není podle nizozemského práva trestný, přičemž upřesňuje, že podle čl. 2:12 odst. 1 WETS je ministr takovým odmítnutím vázán.
42
Za těchto podmínek se rechtbank Amsterdam (Soud prvního stupně v Amsterodamu) rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžnou otázku:
„Brání čl. 9 odst. 1 písm. d) rámcového rozhodnutí [2008/909] ve spojení s článkem 25 tohoto rámcového rozhodnutí a ve spojení s čl. 4 bodem 1 a čl. 5 bodem 3 rámcového rozhodnutí [2002/584] tomu, aby členský stát, který využil čl. 7 odst. 4 rámcového rozhodnutí [2008/909], provedl prvně uvedené ustanovení tak, že poté, co vykonávající justiční orgán pod zárukou vrácení souhlasil s předáním [dotyčné osoby] do vystavujícího členského státu za účelem trestního stíhání pro čin uvedený v čl. 2 odst. 4 rámcového rozhodnutí [2002/584], který podle práva vykonávajícího členského státu není trestný, ale v jehož případě vykonávající justiční orgán výslovně upustil od odmítnutí předání [této osoby] z tohoto důvodu, jiné orgány vykonávajícího členského státu (jako vykonávajícího státu) musí nebo mohou následně odmítnout uznání a výkon trestu odnětí svobody nebo ochranného opatření spojeného s odnětím osobní svobody uložených za tento čin ve vystavujícím členském státě z důvodu, že tento čin není trestný podle práva vykonávajícího členského státu (jako vykonávajícího státu), a proto musí nebo mohou odmítnout uplatnit záruku vrácení?“
K předběžné otázce
43
Úvodem je třeba poznamenat, že mezi různými ustanoveními unijního práva citovanými v položené otázce se předkládající soud zabývá případem členského státu, který využil čl. 7 odst. 4 rámcového rozhodnutí 2008/909. Podle tohoto ustanovení může každý členský stát při přijetí tohoto rámcového rozhodnutí nebo později uvést v prohlášení, které oznámí generálnímu sekretariátu Rady, že nebude uplatňovat odstavec 1 tohoto článku, který stanoví, že v případě trestných činů v něm uvedených se rozsudek uzná a uložený trest vykoná podle podmínek tohoto rámcového rozhodnutí a bez ověření oboustranné trestnosti.
44
V projednávaném případě však z údajů poskytnutých předkládajícím soudem, jak jsou zmíněny v bodě 25 tohoto rozsudku, vyplývá, že evropský zatýkací rozkaz dotčený v původním řízení byl na dotyčnou osobu vydán za účelem trestního stíhání pro neplnění vyživovací povinnosti vůči nezletilému synovi. Je tudíž nutno konstatovat, že trestný čin, pro který byl uvedený evropský zatýkací rozkaz vydán, nepatří mezi trestné činy uvedené v čl. 7 odst. 1 rámcového rozhodnutí 2008/909, takže skutečnost, že jak vyplývá z bodu 16 tohoto rozsudku, Nizozemské království v prohlášení ze dne 20. září 2012, které bylo oznámeno generálnímu sekretariátu Rady v souladu s čl. 7 odst. 4 rámcového rozhodnutí 2008/909, uvedlo, že nebude uplatňovat čl. 7 odst. 1 tohoto rámcového rozhodnutí, nemá vliv na řešení sporu v původním řízení.
45
Je proto třeba mít za to, že podstatou otázky předkládajícího soudu je, zda čl. 9 odst. 1 písm. d) a článek 25 rámcového rozhodnutí 2008/909 musí být vykládány v tom smyslu, že brání vnitrostátní právní úpravě, která stanoví povinnost nebo možnost příslušného orgánu členského státu dovolávat se tohoto čl. 9 odst. 1 písm. d) za účelem odmítnutí uznání rozsudku vydaného v jiném členském státě a výkonu trestu tam uloženého z důvodu, že se týkají činů, které podle práva prvního členského státu nejsou trestným činem, zatímco vykonávající justiční orgán tohoto členského státu předtím rozhodl o výkonu evropského zatýkacího rozkazu, který vedl k vydání uvedeného rozsudku a uložení uvedeného trestu,
–
tím, že upustil od uplatnění důvodu, ze kterého je možné odmítnout výkon, stanoveného v čl. 4 bodě 1 rámcového rozhodnutí 2002/584 a založeného rovněž na absenci oboustranné trestnosti, v případě trestného činu uvedeného v čl. 2 odst. 4 tohoto rámcového rozhodnutí a
–
tím, že předání dotyčné osoby podmínil v souladu s čl. 5 bodem 3 rámcového rozhodnutí 2002/584 tím, že tato osoba bude po vyslechnutí vrácena do vykonávajícího členského státu, aby zde vykonala trest odnětí svobody nebo ochranné opatření spojené s odnětím osobní svobody uložené ve vystavujícím členském státě.
46
V této souvislosti je třeba s ohledem na vysvětlení, která uvedený soud poskytl stran nizozemské právní úpravy použitelné na spor v původním řízení a která jsou shrnuta v bodech 31 a 32 tohoto rozsudku, nejprve posoudit, zda důvod k odmítnutí uznání rozsudku a výkonu trestu, který je stanoven v čl. 9 odst. 1 písm. d) rámcového rozhodnutí 2008/909, může být proveden do právního řádu členských států tak, aby byl příslušný orgán vykonávajícího státu povinen automaticky odmítnout uznat každý rozsudek, kterým byl uložen trest za činy, které podle vnitrostátního práva tohoto státu nejsou trestným činem. Na základě tohoto posouzení je třeba následně zkoumat, jaký prostor pro uvážení má případně posledně uvedený orgán při uplatňování tohoto důvodu k odmítnutí v konkrétním případě po předání dotyčné osoby, které je podmíněno zárukou vrácení podle čl. 5 bodem 3 rámcového rozhodnutí 2002/584.
47
Za účelem odpovědi na tuto otázku je třeba zdůraznit, že podle ustálené judikatury platí, že při výkladu ustanovení unijního práva je třeba vzít v úvahu nejen jeho znění, ale i kontext, do něhož je zasazeno, a cíle sledované právní úpravou, jejíž je součástí (rozsudek ze dne 30. října 2025, Tomann, C‑134/24, EU:C:2025:839, bod 55 a citovaná judikatura).
K možnosti provést čl. 9 odst. 1 písm. d) rámcového rozhodnutí 2008/909 tak, aby byl stanoven důvod k povinnému odmítnutí uznání a výkonu založený na podmínce oboustranné trestnosti
48
Pokud jde nejprve o čl. 7 odst. 3 rámcového rozhodnutí 2008/909, ten stanoví, že „[u] jiných trestných činů, než na které se vztahuje odstavec 1 [čl. 7 tohoto rámcového rozhodnutí], může vykonávající stát podmínit uznání rozsudku a výkon trestu tím, že se rozsudek týká činů, které jsou rovněž trestnými činy podle práva vykonávajícího státu, nezávisle na znacích skutkové podstaty nebo na popisu trestného činu“.
49
Článek 9 odst. 1 písm. d) uvedeného rámcového rozhodnutí mimo jiné stanoví, že příslušný orgán vykonávajícího státu může odmítnout uznání rozsudku a výkon trestu v případech uvedených v čl. 7 odst. 3 téhož rámcového rozhodnutí.
50
Ze znění těchto dvou ustanovení, a konkrétně z použití slovesa „moci“, vyplývá, že sám vykonávající justiční orgán musí mít prostor pro uvážení při rozhodování, zda je třeba odmítnout uznání rozsudku nebo výkon trestu z důvodů uvedených v tomto článku 9, či nikoli [obdobně viz rozsudek ze dne 29. dubna 2021, X (Evropský zatýkací rozkaz – Zásada ne bis in idem), C‑665/20 PPU, EU:C:2021:339, bod 43].
51
Pokud se tedy členské státy rozhodnou pro provedení do vnitrostátního práva jednoho nebo více důvodů, ze kterých lze odmítnout výkon, stanovených v uvedeném článku 9, nemohou stanovit, že justiční orgány vykonávajícího státu musí odmítnout uznat rozsudek a vykonat trest, který formálně spadá do rozsahu uvedených důvodů, aniž by měly možnost zohlednit okolnosti vlastní každému případu [obdobně viz rozsudek ze dne 29. dubna 2021, X (Evropský zatýkací rozkaz – Zásada ne bis in idem), C‑665/20 PPU, EU:C:2021:339, bod 44].
52
Dále je třeba uvést, že tento výklad je podpořen kontextem čl. 9 odst. 1 písm. d) rámcového rozhodnutí 2008/909.
53
V této souvislosti je třeba připomenout, že zásada vzájemného uznávání podle čl. 8 odst. 1 tohoto rámcového rozhodnutí znamená, že příslušný orgán vykonávajícího státu v zásadě uzná rozsudek, který mu byl předán, a neprodleně přijme veškerá opatření nezbytná pro výkon trestu (rozsudek ze dne 11. ledna 2017, Grundza, C‑289/15, EU:C:2017:4, bod 42).
54
Z toho plyne, že podmínka oboustranné trestnosti představuje výjimku ze základního pravidla uznání rozsudku a výkonu trestu. Působnost důvodu k odmítnutí uznání rozsudku a výkonu trestu, vycházejícího z neexistence oboustranné trestnosti, jak je uveden v čl. 9 odst. 1 písm. d) uvedeného rámcového rozhodnutí, musí být tudíž vykládána restriktivně, aby se omezily případy odmítnutí uznání a výkonu (rozsudek ze dne 11. ledna 2017, Grundza, C‑289/15, EU:C:2017:4, bod 46).
55
Vzhledem k tomu, že prostor pro uvážení musí být vyhrazen příslušnému orgánu vykonávajícího státu v souladu s výkladem uvedeným v bodě 50 tohoto rozsudku, musí mít tento orgán možnost, pokud dotčené jednání není trestným činem podle práva vykonávajícího státu, v určitých případech přesto rozhodnout, že tento důvod k odmítnutí neuplatní, aby zajistil uznání rozsudku a výkon trestu.
56
Konečně pokud jde o výklad čl. 9 odst. 1 písm. d) rámcového rozhodnutí 2008/909 z hlediska cíle sledovaného tímto rámcovým rozhodnutím, je třeba připomenout, že podle jeho čl. 3 odst. 1 je účelem tohoto rámcového rozhodnutí stanovení pravidel, podle nichž členský stát, s cílem usnadnit resocializaci odsouzené osoby, uznává rozsudky a provádí výkon trestů (rozsudek ze dne 11. ledna 2017, Grundza, C‑289/15, EU:C:2017:4, bod 50).
57
Výklad čl. 9 odst. 1 písm. d) téhož rámcového rozhodnutí, uvedený v bodě 50 tohoto rozsudku, přispívá právě k dosažení tohoto cíle, jelikož příslušný orgán vykonávajícího státu by se při využití prostoru pro uvážení mohl rozhodnout, že neuplatní důvod k odmítnutí uznání a výkonu založený na podmínce oboustranné trestnosti, protože výkon trestu na území vykonávajícího státu by přispěl k usnadnění resocializace odsouzené osoby.
58
S ohledem na úvahy uvedené v bodech 48 až 57 tohoto rozsudku je třeba mít za to, že čl. 9 odst. 1 písm. d) rámcového rozhodnutí 2008/909 musí být vykládán v tom smyslu, že brání vnitrostátní právní úpravě, která stanoví povinnost příslušného orgánu členského státu odmítnout uznat rozsudek vydaný v jiném členském státě a vykonat trest tam uložený z důvodu, že se týkají činů, které podle práva prvního členského státu nejsou trestným činem, aniž příslušnému orgánu vykonávajícího členského státu přiznává v tomto ohledu jakýkoli prostor pro uvážení.
K možnosti uplatnit důvod k odmítnutí uznání rozsudku a výkonu trestu, jak je stanoven v čl. 9 odst. 1 písm. d) rámcového rozhodnutí 2008/909, po předání dotyčné osoby podmíněném zárukou vrácení v souladu s čl. 5 bodem 3 rámcového rozhodnutí 2002/584
59
S ohledem na výklad uvedený v předchozím bodě je třeba dále zkoumat, jak je uvedeno v bodě 46 tohoto rozsudku, zda ustanovení rámcového rozhodnutí 2002/584, zejména čl. 4 bod 1 a čl. 5 bod 3 tohoto rámcového rozhodnutí, ve spojení s článkem 25 rámcového rozhodnutí 2008/909 brání tomu, aby měl příslušný orgán vykonávajícího členského státu možnost odmítnout na základě důvodu stanoveného v čl. 9 odst. 1 písm. d) posledně uvedeného rámcového rozhodnutí uznání rozsudku a výkon trestu, pokud předtím vykonávající justiční orgán téhož členského státu upustil od uplatnění důvodu, ze kterého je možné odmítnout výkon, stanoveného v čl. 4 bodě 1 rámcového rozhodnutí 2002/584 a vycházejícího z neexistence oboustranné trestnosti a předání dotyčné osoby podmínil zárukou vrácení v souladu s tímto čl. 5 bodem 3.
60
V této souvislosti je třeba na úvod připomenout, že rámcové rozhodnutí 2002/584 zavedením zjednodušeného a efektivnějšího systému předávání osob odsouzených pro porušení trestněprávních předpisů nebo podezřelých z jejich porušení usiluje o usnadnění a urychlení justiční spolupráce s cílem přispět k uskutečnění cíle, který byl vytčen Evropské unii, a sice stát se prostorem svobody, bezpečnosti a práva založeným na vysoké úrovni důvěry, která musí existovat mezi členskými státy [rozsudek ze dne 4. září 2025, C. J. (Výkon odsouzení v návaznosti na EZR), C‑305/22, EU:C:2025:665, bod 39 a citovaná judikatura].
61
V oblasti působnosti tohoto rámcového rozhodnutí je zásada vzájemného uznávání, která představuje „úhelný kámen“ justiční spolupráce v trestních věcech, jak vyplývá zejména z bodu 6 odůvodnění tohoto rámcového rozhodnutí, vyjádřena v čl. 1 odst. 2 uvedeného rámcového rozhodnutí, který zakotvuje pravidlo, podle něhož jsou členské státy povinny vykonat každý evropský zatýkací rozkaz na základě zásady vzájemného uznávání a v souladu s ustanoveními téhož rámcového rozhodnutí [rozsudek ze dne 4. září 2025, C. J. (Výkon trestu v návaznosti na EZR), C‑305/22, EU:C:2025:665, bod 40 a citovaná judikatura].
62
Z toho plyne, že vykonávající justiční orgány mohou odmítnout vykonat evropský zatýkací rozkaz pouze z důvodů vycházejících z rámcového rozhodnutí 2002/584, jak jej vykládá Soudní dvůr. Dále z toho plyne, že zatímco výkon evropského zatýkacího rozkazu představuje pravidlo, odmítnutí jeho výkonu je koncipováno jako výjimka, která musí být tedy vykládána restriktivně [rozsudek ze dne 4. září 2025, C. J. (Výkon trestu v návaznosti na EZR), C‑305/22, EU:C:2025:665, bod 41 a citovaná judikatura].
63
Co se týče těchto důvodů, toto rámcové rozhodnutí uvádí v článku 3 důvody pro povinné odmítnutí výkonu evropského zatýkacího rozkazu a v článcích 4 a 4a důvody, ze kterých je možné výkon evropského zatýkacího rozkazu odmítnout.
64
Článek 5 uvedeného rámcového rozhodnutí upravuje záruky, které musí v určitých případech poskytnout vystavující členský stát. Článek 5 odst. 3 téhož rámcového rozhodnutí stanoví, že je-li osoba, na kterou se vztahuje evropský zatýkací rozkaz za účelem trestního stíhání, státním příslušníkem vykonávajícího členského státu nebo zde má trvalé bydliště, může být výkon evropského zatýkacího rozkazu vykonávajícím justičním orgánem podmíněn tím, že dotyčná osoba bude po vyslechnutí vrácena do vykonávajícího členského státu, aby zde vykonala trest odnětí svobody nebo ochranné opatření spojené s odnětím osobní svobody uložené ve vystavujícím členském státě.
65
Pokud jde o dopad takové záruky vrácení na uplatnění důvodu k odmítnutí uznání a výkonu, stanoveného v čl. 9 bodu 1 písm. d) rámcového rozhodnutí 2008/909, ve fázi uznání odsuzujícího rozsudku, je třeba připomenout, že stejně jako rámcové rozhodnutí 2002/584 konkretizuje i rámcové rozhodnutí 2008/909 v oblasti trestního práva zásady vzájemné důvěry a vzájemného uznávání, které zejména v souvislosti s prostorem svobody, bezpečnosti a práva ukládají každému z členských států, aby až na výjimečné okolnosti vycházely z toho, že ostatní členské státy dodržují unijní právo, a zejména základní práva, která unijní právo uznává. Toto posledně uvedené rámcové rozhodnutí tedy posiluje justiční spolupráci v oblasti uznávání a výkonu trestních rozsudků v případech, kdy byly osoby odsouzeny k trestu odnětí svobody nebo k opatření spojenému se zbavením osobní svobody v jiném členském státě, s cílem usnadnit jejich resocializaci [v tomto smyslu a obdobně viz rozsudek ze dne 4. září 2025, C. J. (Výkon trestu v návaznosti na EZR), C‑305/22, EU:C:2025:665, bod 45 a citovaná judikatura].
66
Kromě toho, jak již Soudní dvůr rozhodl, nic nenasvědčuje tomu, že by unijní normotvůrce zamýšlel stanovit dva odlišné právní režimy pro uznávání a výkon rozsudků v trestních věcech podle toho, zda byl vydán evropský zatýkací rozkaz, či nikoli [rozsudek ze dne 4. září 2025, C. J. (Výkon trestu v návaznosti na EZR), C‑305/22, EU:C:2025:665, bod 48].
67
Z článku 25 rámcového rozhodnutí 2008/909 ve spojení s bodem 12 odůvodnění tohoto rámcového rozhodnutí vyplývá, že se toto rámcové rozhodnutí použije, jsou-li jeho ustanovení slučitelná s ustanoveními rámcového rozhodnutí 2002/584, obdobně na výkon trestů, zejména pokud členský stát jednající v rámci čl. 5 bodu 3 posledně uvedeného rámcového rozhodnutí podmínil výkon evropského zatýkacího rozkazu za účelem trestního stíhání ve vystavujícím státě vrácením dotčené osoby do vykonávajícího státu, aby zde vykonala trest uložený ve vystavujícím státě [v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 4. září 2025, C. J. (Výkon trestu v návaznosti na EZR), C‑305/22, EU:C:2025:665, bod 49].
68
Unijní normotvůrce mimoto v tomto čl. 5 bodě 3 přiznal zvláštní význam možnosti zvýšit vyhlídky na resocializaci státního příslušníka vykonávajícího členského státu nebo státního příslušníka, který zde má trvalé bydliště, tím, že mu umožní vykonat na území tohoto členského státu trest odnětí svobody nebo ochranné opatření spojené s odnětím osobní svobody, které mu budou po jeho předání v rámci výkonu evropského zatýkacího rozkazu uloženy ve vystavujícím členském státě [v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 11. března 2020, SF (Evropský zatýkací rozkaz – Záruka vrácení do vykonávajícího státu), C‑314/18, EU:C:2020:191, bod 48].
69
S ohledem na totožnost cíle, který je sledován na straně jedné možností podmínit předání dotyčné osoby zárukou vrácení podle čl. 5 bodu 3 rámcového rozhodnutí 2002/584 a na straně druhé pravidly obsaženými v rámcovém rozhodnutí 2008/909, a sice usnadnit resocializaci odsouzených osob v jiném členském státě, je tedy nutno konstatovat, že justiční orgán vykonávajícího státu musí tato pravidla zohlednit, pokud zamýšlí použít důvod k odmítnutí uznání a výkonu stanovený v čl. 9 odst. 1 písm. d) posledně uvedeného rámcového rozhodnutí [v tomto smyslu a obdobně viz rozsudek ze dne 4. září 2025, C. J. (Výkon trestu v návaznosti na EZR), C‑305/22, EU:C:2025:665, bod 47].
70
Stejně tak z rubriky f) formuláře osvědčení uvedeného v příloze I rámcového rozhodnutí 2008/909 vyplývá, že ve fázi uznání odsuzujícího rozsudku v rámci tohoto rámcového rozhodnutí musí příslušný orgán zohlednit záruku vrácení, přičemž toto osvědčení musí na uvedenou záruku odkazovat, bylo-li předání touto zárukou podmíněno [v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 4. září 2025, C. J. (Výkon trestu v návaznosti na EZR), C‑305/22, EU:C:2025:665, bod 58].
71
Dále musí vykonávající justiční orgán v rozhodnutí o uplatnění mechanismu předání dotyčné osoby, které je podmíněno zárukou vrácení podle čl. 5 bod 3 rámcového rozhodnutí 2002/584, provést celkové posouzení všech konkrétních skutečností, kterými se vyznačuje situace této osoby a které mohou ukázat, zda mezi touto osobou a vykonávajícím členským státem existují vazby prokazující, že je v tomto státě dostatečně integrována, a že pokud budou tudíž trest odnětí svobody nebo ochranné opatření spojené s odnětím osobní svobody uložené této osobě ve vystavujícím členském státě vykonány ve vykonávajícím členském státě, přispěje to ke zlepšení vyhlídek na resocializaci po výkonu tohoto trestu nebo tohoto ochranného opatření. Mezi tyto skutečnosti patří rodinné, jazykové, kulturní, společenské nebo ekonomické vazby, které má uvedená osoba na vykonávající členský stát, jakož i povaha, délka a podmínky jejího pobytu v tomto členském státě [v tomto smyslu viz usnesení ze dne 16. listopadu 2023, PY (Státní příslušník třetího státu ve vykonávajícím členském státě), C‑636/22, EU:C:2023:899, body 42 a 43 a citovaná judikatura].
72
Vykonávající justiční orgán proto musí při zohlednění konkrétních okolností daného případu posoudit, zda jsou vazby dotyčné osoby na vykonávající členský stát dostatečné k tomu, aby bylo cíle resocializace sledovaného čl. 5 bodem 3 rámcového rozhodnutí 2002/584 lépe dosaženo v případě, že by uvedená osoba vykonala trest, který by jí mohl být v tomto členském státě uložen [v tomto smyslu viz usnesení ze dne 16. listopadu 2023, PY (Státní příslušník třetího státu ve vykonávajícím členském státě), C‑636/22, EU:C:2023:899, bod 39].
73
V rámci tohoto posouzení, jak uvedl generální advokát v bodech 73 a 74 svého stanoviska, má vykonávající justiční orgán poměřit různé zájmy, jako jsou zájmy související s resocializací dotyčné osoby po jejím případném odsouzení, s nutností zabránit beztrestnosti této osoby a s neexistencí oboustranné trestnosti. Pokud se tedy tento orgán rozhodne uplatnit mechanismus předání dotyčné osoby, které je podmíněno zárukou vrácení podle čl. 5 bodu 3 rámcového rozhodnutí 2002/584, tím, že upustí od uplatnění důvodu, ze kterého je možné odmítnout výkon, uvedeného v čl. 4 bodě 1 tohoto rámcového rozhodnutí, je třeba z toho vyvodit, že má za to, že zájmy související s bojem proti beztrestnosti této osoby a s její resocializací převažují nad zjištěním, že daný čin není podle jeho vnitrostátního práva trestný. Přijetí takového rozhodnutí přitom nutně vyžaduje zohlednění všech ustanovení, která jsou v této souvislosti relevantní, a to jak ustanovení tohoto rámcového rozhodnutí, tak ustanovení rámcového rozhodnutí 2008/909.
74
Z výše uvedeného a zejména z logiky vlastní mechanismu předání dotyčné osoby, které je podmíněno zárukou vrácení podle čl. 5 bodu 3 rámcového rozhodnutí 2002/584, vyplývá, že uplatnění tohoto mechanismu spočívá, jak uvedl generální advokát v bodě 78 svého stanoviska, v implicitním závazku vykonávajícího členského státu vykonat v zásadě trest odnětí svobody nebo opatření spojené s odnětím osobní svobody, které budou případně uloženy ve vystavujícím členském státě po tomto předání.
75
Aby bylo co nejlépe zajištěno, že tento závazek bude dodržen a naplněn a aby tím bylo zajištěno na jedné straně dodržování zásady vzájemné důvěry, která je základem rámcových rozhodnutí 2002/584 a 2008/909, jak vyplývá z bodu 65 tohoto rozsudku, a na straně druhé řádné fungování systémů vzájemného uznávání zavedených těmito rámcovými rozhodnutími, je třeba mít za to, že možnost příslušného orgánu vykonávajícího státu uplatnit důvod k odmítnutí uznání a výkonu, uvedený v čl. 9 odst. 1 písm. d) rámcového rozhodnutí 2008/909, by měla být při uplatnění záruky vrácení podle čl. 5 bodu 3 rámcového rozhodnutí 2002/584 přísně omezena.
76
Cíl sledovaný tímto čl. 5 bodem 3, jakož i cíle sledované obecně rámcovými rozhodnutími 2002/584 a 2008/909 rovněž hovoří ve prospěch výkladu uvedeného v předchozím bodě tohoto rozsudku.
77
Pokud jde v této souvislosti zaprvé o cíl spočívající v podpoře resocializace dotyčné osoby, je třeba uvést, že v případě, že by možnost příslušného orgánu vykonávajícího státu stanovená v čl. 9 odst. 1 písm. d) rámcového rozhodnutí 2008/909, tedy možnost odmítnout uznání rozsudku a výkon trestu, nebyla přísně omezena, záruka vrácení, která byla vyžadována ve fázi předání této osoby na základě čl. 5 bodu 3 rámcového rozhodnutí 2002/584, by mohla být zbavena užitečného účinku, takže uvedený cíl, který odůvodňuje uplatnění mechanismu předání uvedené osoby, které je podmíněno touto zárukou vrácení, by mohl být ohrožen ve fázi uznání odsuzujícího rozsudku tímto orgánem.
78
Navíc, jak již Soudní dvůr rozhodl, propojení vytvořené unijním normotvůrcem mezi rámcovým rozhodnutím 2002/584 a rámcovým rozhodnutím 2008/909 musí přispívat k dosažení cíle spočívajícího v usnadnění resocializace dotyčné osoby. Taková resocializace je ostatně v zájmu nejen odsouzené osoby, ale rovněž Unie obecně [rozsudek ze dne 11. března 2020, SF (Evropský zatýkací rozkaz – Záruka vrácení do vykonávajícího státu), C‑314/18, EU:C:2020:191, bod 51 a citovaná judikatura].
79
Jak generální advokát zdůraznil v bodě 82 svého stanoviska, takový přístup posiluje potřebu vykládat důvod k odmítnutí uvedený v čl. 9 odst. 1 písm. d) rámcového rozhodnutí 2008/909 striktně, pokud je mechanismus předání dotyčné osoby, které je podmíněno zárukou vrácení, uplatněn v souladu s čl. 5 bodem 3 rámcového rozhodnutí 2002/584.
80
Pokud jde zadruhé o cíl, kterým je zabránit beztrestnosti dotyčné osoby, je třeba v této souvislosti připomenout, že jak bylo uvedeno v bodě 60 tohoto rozsudku, je cílem rámcového rozhodnutí 2002/584 zavést nový zjednodušený a efektivnější systém předávání osob odsouzených pro porušení trestněprávních předpisů nebo podezřelých z jejich porušení. Podle čl. 1 odst. 1 tohoto rámcového rozhodnutí je totiž účelem mechanismu evropského zatýkacího rozkazu umožnit zadržení a předání vyžádané osoby tak, aby s ohledem na cíl sledovaný uvedeným rámcovým rozhodnutím nezůstal spáchaný trestný čin nepotrestán a tato osoba byla stíhána nebo vykonala trest odnětí svobody, který jí byl uložen [rozsudek ze dne 11. března 2020, SF (Evropský zatýkací rozkaz – Záruka vrácení do vykonávajícího státu), C‑314/18, EU:C:2020:191, bod 47 a citovaná judikatura].
81
Kromě toho je třeba uvést, že podle článku 25 rámcového rozhodnutí 2008/909 se v případě výkonu trestů na základě evropského zatýkacího rozkazu, aniž je dotčeno rámcové rozhodnutí 2002/584, použijí ustanovení rámcového rozhodnutí 2008/909 obdobně, jsou-li slučitelná s ustanoveními rámcového rozhodnutí 2002/584, aby se zabránilo beztrestnosti dotyčné osoby. Z toho vyplývá, jak poznamenal generální advokát v bodě 86 svého stanoviska, že v případě výkonu trestu po předání této osoby, které je podmíněno zárukou vrácení uplatněnou podle čl. 5 bodu 3 rámcového rozhodnutí 2002/584, musí být odpovídající propojení rámcových rozhodnutí 2002/584 a 2008/909 v každém případě určeno nejen s ohledem na cíl usnadnit resocializaci uvedené osoby, ale i s ohledem na cíl spočívající v boji proti beztrestnosti této osoby.
82
Pokud by přitom příslušný orgán vykonávajícího státu mohl ve fázi uznání rozsudku za účelem výkonu trestu zpochybnit záruku vrácení uplatněnou podle čl. 5 bodu 3 rámcového rozhodnutí 2002/584 tím, že znovu posoudí okolnosti, které již posoudil vykonávající justiční orgán ve fázi výkonu evropského zatýkacího rozkazu, mohlo by to posledně uvedený orgán odradit od uplatnění mechanismu předání dotyčné osoby, které je podmíněno uvedenou zárukou vrácení, který je upraven v tomto ustanovení, či dokonce od výkonu evropského zatýkacího rozkazu, což by mohlo ohrozit cíl spočívající v boji proti beztrestnosti této osoby.
83
Kromě toho zásada vzájemného uznávání, jak je uvedena v bodě 65 tohoto rozsudku a ze které vychází rámcové rozhodnutí 2008/909, podle čl. 8 odst. 1 tohoto rozhodnutí znamená, že příslušný orgán vykonávajícího státu je v zásadě povinen vyhovět žádosti o uznání rozsudku a o výkon trestu odnětí svobody nebo opatření spojeného s odnětím osobní svobody uložených v jiném členském státě, která mu byla předána v souladu s články 4 a 5 tohoto rámcového rozhodnutí, a může odmítnout vyhovět takové žádosti pouze z důvodů k odmítnutí uznání a výkonu, které jsou taxativně vyjmenovány v článku 9 uvedeného rámcového rozhodnutí (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 9. listopadu 2023, Staatsanwaltschaft Aachen, C‑819/21, EU:C:2023:841, bod 20).
84
Z úvah uvedených v bodech 60 až 83 tohoto rozsudku vyplývá, že příslušný orgán vykonávajícího státu se nemůže při uplatnění záruky vrácení stanovené v čl. 5 bodě 3 rámcového rozhodnutí 2002/584 dovolávat důvodu k odmítnutí uznání rozsudku a výkonu trestu, který je uveden v čl. 9 odst. 1 písm. d) rámcového rozhodnutí 2008/909, jelikož uplatnění tohoto důvodu by znamenalo nové posouzení okolností, které již byly zohledněny vykonávajícím justičním orgánem pro účely jeho rozhodnutí podmínit předání dotyčné osoby touto zárukou.
85
Jak ovšem v podstatě tvrdily nizozemská vláda a Evropská komise na jednání, jinak je tomu v případě, kdy má taková změna okolností v právním nebo faktickém postavení této osoby, jako je oslabení nebo zánik vazeb této osoby na vykonávající členský stát, za následek, že ve fázi uznání rozsudku za účelem výkonu trestu na základě rámcového rozhodnutí 2008/909 již nepřevažuje zájem na tom, aby byly trest odnětí svobody nebo opatření spojené s odnětím osobní svobody vykonány na území vykonávajícího členského státu.
86
Ve fázi uznání daného rozsudku na základě rámcového rozhodnutí 2008/909 je totiž třeba dbát na to, aby toto uznání v této fázi stále odpovídalo cíli sledovanému tímto rámcovým rozhodnutím, kterým je usnadnit resocializaci dotyčné osoby. Pokud tedy dojde ke změně okolností, která by odůvodňovala přehodnocení původního posouzení provedeného vykonávajícím justičním orgánem, které jej vedlo k upřednostnění zájmu souvisejícího s resocializací dotyčné osoby před zájmem souvisejícím s neexistencí oboustranné trestnosti, může příslušný orgán vykonávajícího členského státu ve fázi uznání rozsudku za účelem výkonu trestu rozhodnout o upřednostnění posledně uvedeného zájmu s odvoláním na důvod k odmítnutí uznání rozsudku a výkonu trestu, který je stanoven v čl. 9 odst. 1 písm. d) uvedeného rámcového rozhodnutí.
87
Uznání možnosti příslušného orgánu vykonávajícího státu – nastíněné v bodech 85 a 86 tohoto rozsudku – dovolávat se tohoto čl. 9 odst. 1 písm. d) v případě, že z důvodu změny okolností již není odůvodněno uplatnění záruky vrácení, která byla původně vyžadována na základě odlišných okolností, tudíž umožňuje co nejlépe zajistit dodržení cíle resocializace sledovaného tímtéž rámcovým rozhodnutím, jelikož pokud by nebylo možné se tohoto ustanovení v žádném případě dovolávat při uplatnění záruky vrácení, hrozilo by, že dotyčná osoba bude automaticky vrácena do vykonávajícího členského státu, třebaže by záruka vrácení ztratila smysl. V takovém případě využití možnosti stanovené v uvedeném ustanovení nenarušuje mechanismus předání této osoby, které je podmíněno zárukou vrácení, jak je stanoven v čl. 5 bodě 3 rámcového rozhodnutí 2002/584.
88
Navíc v takovém případě není ohrožen ani cíl spočívající v boji proti beztrestnosti dotyčné osoby, jelikož možnost příslušného orgánu vykonávajícího státu dovolávat se čl. 9 odst. 1 písm. d) rámcového rozhodnutí 2008/909 je striktně vymezena a tato osoba si případně odpyká trest ve vystavujícím členském státě.
89
S ohledem na výše uvedené je třeba na položenou otázku odpovědět, že čl. 9 odst. 1 písm. d) a článek 25 rámcového rozhodnutí 2008/909 musí být vykládány v tom smyslu, že brání vnitrostátní právní úpravě, která stanoví povinnost nebo možnost příslušného orgánu členského státu uplatnit tento čl. 9 odst. 1 písm. d) za účelem odmítnutí uznání rozsudku vydaného v jiném členském státě a výkonu trestu tam uloženého z důvodu, že se týkají činů, které podle práva prvního členského státu nejsou trestným činem, i když
–
zaprvé vykonávající justiční orgán tohoto členského státu předtím rozhodl o výkonu evropského zatýkacího rozkazu, který vedl k vydání uvedeného rozsudku a uložení uvedeného trestu,
–
tím, že upustil od uplatnění důvodu, ze kterého je možné odmítnout výkon, stanoveného v čl. 4 bodě 1 rámcového rozhodnutí Rady 2002/584, a založeného rovněž na absenci oboustranné trestnosti, v případě trestného činu uvedeného v čl. 2 odst. 4 rámcového rozhodnutí 2002/584 a
–
tím, že předání dotyčné osoby podmínil v souladu s čl. 5 bodem 3 rámcového rozhodnutí 2002/584 tím, že tato osoba bude po vyslechnutí vrácena do vykonávajícího členského státu, aby zde vykonala trest odnětí svobody nebo ochranné opatření spojené s odnětím osobní svobody uložené ve vystavujícím členském státě, a
–
zadruhé po předání dotyčné osoby, které bylo podmíněno zárukou vrácení, nedošlo k žádné změně okolností, která by mohla odůvodnit neuplatnění této záruky.
K nákladům řízení
90
Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení ve vztahu ke sporu probíhajícímu před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.
Z těchto důvodů Soudní dvůr (pátý senát) rozhodl takto:
Článek 9 odst. 1 písm. d) a článek 25 rámcového rozhodnutí Rady 2008/909/SVV ze dne 27. listopadu 2008 o uplatňování zásady vzájemného uznávání rozsudků v trestních věcech, které ukládají trest odnětí svobody nebo opatření spojená se zbavením osobní svobody, za účelem jejich výkonu v Evropské unii, ve znění rámcového rozhodnutí Rady 2009/299/SVV ze dne 26. února 2009
musí být vykládány v tom smyslu, že
brání vnitrostátní právní úpravě, která stanoví povinnost nebo možnost příslušného orgánu členského státu uplatnit tento čl. 9 odst. 1 písm. d) za účelem odmítnutí uznání rozsudku vydaného v jiném členském státě a výkonu trestu tam uloženého z důvodu, že se týkají činů, které podle práva prvního členského státu nejsou trestným činem, i když
–
zaprvé vykonávající justiční orgán tohoto členského státu předtím rozhodl o výkonu evropského zatýkacího rozkazu, který vedl k vydání uvedeného rozsudku a uložení uvedeného trestu,
–
tím, že upustil od uplatnění důvodu, ze kterého je možné odmítnout výkon, stanoveného v čl. 4 bodě 1 rámcového rozhodnutí 2002/584/SVV ze dne 13. června 2002 o evropském zatýkacím rozkazu a postupech předávání mezi členskými státy ve znění rámcového rozhodnutí 2009/299 a založeného rovněž na absenci oboustranné trestnosti, v případě trestného činu uvedeného v čl. 2 odst. 4 rámcového rozhodnutí 2002/584 ve znění pozdějších změn a
–
tím, že předání dotyčné osoby podmínil v souladu s čl. 5 bodem 3 rámcového rozhodnutí 2002/584 ve znění rámcového rozhodnutí 2009/299 tím, že tato osoba bude po vyslechnutí vrácena do vykonávajícího členského státu, aby zde vykonala trest odnětí svobody nebo ochranné opatření spojené s odnětím osobní svobody uložené ve vystavujícím členském státě, a
–
zadruhé po předání dotyčné osoby, které bylo podmíněno zárukou vrácení, nedošlo k žádné změně okolností, která by mohla odůvodnit neuplatnění této záruky.
Podpisy
(
*1
) – Jednací jazyk: nizozemština.
(
i
) – Název projednávané věci je fiktivní. Neodpovídá skutečnému jménu žádné ze zúčastněných stran.