62019TO0526(01)
UNIONIN YLEISEN TUOMIOISTUIMEN MÄÄRÄYS (kahdeksas jaosto)
20 päivänä toukokuuta 2020 (
*1
)
Kumoamiskanne – Energia – Maakaasun sisämarkkinat – Direktiivi (EU) 2019/692 – Direktiivin 2009/73/EY soveltaminen kolmansiin maihin meneviin ja niistä tuleviin kaasuputkiin – Toimi ei koske kantajaa suoraan – Tutkimatta jättäminen – Lainvastaisesti saatujen asiakirjojen esittäminen
Asiassa T‑526/19,
Nord Stream 2 AG, kotipaikka Zug (Sveitsi), edustajinaan asianajajat L. Van den Hende ja J. Penz-Evren sekä M. Schonberg, solicitor-advocate,
kantajana,
vastaan
Euroopan parlamentti, asiamiehinään L. Visaggio, J. Etienne ja I. McDowell,
ja
Euroopan unionin neuvosto, asiamiehinään A. Lo Monaco, S. Boelaert ja K. Pavlaki,
vastaajina,
jossa on kyse SEUT 263 artiklaan perustuvasta vaatimuksesta maakaasun sisämarkkinoita koskevista yhteisistä säännöistä annetun direktiivin 2009/73/EY muuttamisesta 17.4.2019 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin (EU) 2019/692 (EUVL 2019, L 117, s. 1) kumoamiseksi,
UNIONIN YLEINEN TUOMIOISTUIN (kahdeksas jaosto),
toimien kokoonpanossa: jaoston puheenjohtaja J. Svenningsen (esittelevä tuomari) sekä tuomarit R. Barents ja C. Mac Eochaidh,
kirjaaja: E. Coulon,
on antanut seuraavan
määräyksen
Asian tausta
1
Maakaasun sisämarkkinoita koskevista yhteisistä säännöistä ja direktiivin 98/30/EY kumoamisesta 26.6.2003 annettu Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivi 2003/55/EY (EUVL 2003, L 176, s. 57) on kumottu ja korvattu 13.7.2009 annetulla Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivillä 2009/73/EY (EUVL 2009, L 211, s. 94).
2
Direktiivillä 2009/73 pyritään ottamaan käyttöön yhteiset säännöt maakaasun siirrolle, jakelulle, toimitukselle ja varastoinnille markkinoille pääsyn mahdollistamiseksi sekä tasapuolisen ja syrjimättömän kilpailun edistämiseksi. Kyseisessä direktiivissä säädetään tältä osin muun muassa velvollisuudesta eriyttää siirtoverkot ja siirtoverkonhaltijat toisistaan ja sellaisen järjestelmän käyttöön ottamisesta, jolla kolmannet osapuolet voivat päästä syrjimättömästi kaasun siirto- ja jakeluverkkoihin julkaistujen tariffien perusteella.
3
Direktiivin 2009/73 36 artiklan mukaan merkittävät uudet kaasuinfrastruktuurit eli yhdysputket, nesteytetyn maakaasun käsittelylaitokset ja varastot voidaan tietyin edellytyksin pyynnöstä vapauttaa määritellyksi ajaksi tietyistä kyseisessä direktiivissä säädetyistä velvollisuuksista. Kyseisen vapautuksen saamiseksi on erityisesti osoitettava, että sijoitus lisää kilpailua kaasuntoimitusten alalla ja parantaa toimitusvarmuutta ja että sijoitukseen liittyvä riski on niin suuri, että sijoitus ei toteutuisi, jollei vapautusta myönnettäisi.
4
Kantajana oleva Nord Stream 2 AG on Sveitsin oikeuden mukaan perustettu yhtiö, jonka ainoa osakkeenomistaja on venäläinen julkinen osakeyhtiö Gazprom. Sen tehtävänä on Nord Stream 2 ‑maakaasuputken suunnittelu, rakentaminen ja operointi, ja kyseisen maakaasuputken rahoituksesta, joka on suuruudeltaan 9,5 miljardia euroa, vastaavat 50-prosenttisesti yhtiöt ENGIE SA (Ranska), OMV AG (Itävalta), Royal Dutch Shell plc (Alankomaat ja Yhdistynyt kuningaskunta), Uniper SE (Saksa) ja Wintershall Dea GmbH (Saksa). Nord Stream ‑maakaasuputken (josta käytetään sittemmin yleisesti nimeä Nord Stream 1), joka muodostuu kahdesta putkesta, joiden rakentaminen saatettiin päätökseen vuonna 2012 ja joita oli tarkoitus operoida 50:n vuoden ajan, tavoin Nord Stream 2 ‑maakaasuputkella, joka muodostuu samoin kahdesta kaasunsiirtoputkesta, turvataan kaasun kuljettaminen Viipurin (Venäjä) ja Greifswaldin (Saksa) lähellä sijaitsevan Lubminin (Saksa) välillä, ja näiden kummankin maakaasuputken eli Nord Stream 1:n ja Nord Stream 2:n kokonaissiirtokapasiteetti nostetaan 55:een miljardiin kuutiometriin vuodessa. Kun Nord Stream 1:lla kuljetettu kaasu on saapunut Saksan alueelle, se siirretään eteenpäin mantereella sijaitsevien NEL- ja OPAL ‑maakaasuputkien kautta, joihin sovelletaan Saksan sääntelyviranomaisen valvonnassa direktiivin 2009/73 velvollisuuksia; Nord Stream 2 ‑kaasuputkella kuljetettu kaasu siirretään puolestaan eteenpäin mantereella sijaitsevan ENEL-maakaasuputken ja äskettäin rakennetun mantereella sijaitsevan EUGAL-kaasuputken kautta, ja myös näitä kumpaakin maakaasuputkea säännellään Saksassa direktiivillä 2009/73.
5
Vuoden 2017 tammikuussa aloitettiin työt Nord Stream 2 ‑maakaasuputkeen, joka piti luovuttaa lopullisesti vuoden 2018 syyskuussa, tarkoitettujen putkien pinnoittamiseksi betonilla.
6
Euroopan komission 8.11.2017 antamasta ehdotuksesta COM(2017) 660 final (jäljempänä direktiiviehdotus) Euroopan parlamentti ja Euroopan unionin neuvosto antoivat 17.4.2019 direktiivin (EU) 2019/692 maakaasun sisämarkkinoita koskevista yhteisistä säännöistä annetun direktiivin 2009/73/EY muuttamisesta (EUVL 2019, L 117, s. 1; jäljempänä riidanalainen direktiivi); kyseinen direktiivi tuli voimaan kahdentenakymmenentenä päivänä sen julkaisemisesta eli 23.5.2019. Tuona ajankohtana Nord Stream 2:n putkiosien pinnoittamista betonilla koskevat työt oli kantajan esittämän mukaan saatettu päätökseen 95-prosenttisesti, samalla kun maakaasuputken kahdesta putkesta 610 kilometriä ja 432 kilometriä oli laskettu merenpohjaan Saksan, Suomen, Venäjän ja Ruotsin aluemerellä ja/tai yksinomaisella talousvyöhykkeellä. Nyt käsiteltävänä olevan kanteen nostamisajankohtana kantajan oli kuitenkin vielä saatava Tanskan viranomaisten lupa kahden Nord Stream 2:n putken reitille. Kyseinen lupa myönnettiin joka tapauksessa 30.10.2019.
7
Riidanalaisen direktiivin johdanto-osan kolmannen perustelukappaleen mukaan direktiivillä pyritään puuttumaan maakaasun sisämarkkinoiden toteuttamisen esteisiin, jotka johtuvat siitä, ettei Euroopan unionin markkinasääntöjä ole tähän mennessä sovellettu kolmansiin maihin meneviin ja niistä tuleviin kaasunsiirtoputkiin.
8
Direktiivin 2009/73, sellaisena kuin se on muutettuna riidanalaisella direktiivillä, 2 artiklan 17 alakohdassa säädetään tältä osin, että ”yhdysputkella” tarkoitetaan paitsi ”siirtoputkea, joka ylittää jäsenvaltioiden välisen rajan tai kulkee sen poikki ja jonka tarkoituksena on yhdistää kyseisten jäsenvaltioiden kansalliset siirtoverkot toisiinsa” vastedes myös ”jäsenvaltion ja kolmannen maan välistä siirtoputkea jäsenvaltioiden alueen tai kyseisen jäsenvaltion aluemeren rajaan saakka”.
9
Direktiivin 2009/73 49 a artiklan 1 kohdassa, sellaisena kuin se on lisättynä riidanalaisella direktiivillä, säädetään kuitenkin, että ”sellaisten jäsenvaltion ja kolmannen maan välisten kaasunsiirtoputkien osalta, jotka ovat valmistuneet ennen 23 päivää toukokuuta 2019, se jäsenvaltio, jossa tällaisen siirtoputken ensimmäinen [kyseisen] jäsenvaltio[n] verkossa sijaitseva liitäntäpiste sijaitsee, voi päättää poiketa [direktiivin 2009/83 tietyistä säännöksistä] alueellaan ja aluemerellään sijaitsevissa tällaisen kaasunsiirtoputken osissa objektiivisista syistä, kuten tehdyn investoinnin takaisinmaksun mahdollistamiseksi tai toimitusvarmuuteen liittyvistä syistä, sillä edellytyksellä, että poikkeus ei haittaa kilpailua maakaasun sisämarkkinoilla tai niiden tehokasta toimintaa eikä toimitusvarmuutta unionissa”. Mainitussa 49 a artiklan 1 kohdassa säädetään vielä yhtäältä, että tämän tyyppisten poikkeusten on oltava ”kestoltaan rajattu[ja] enintään 20 vuoteen objektiivisin perustein, [ne] voidaan uusia perustelluista syistä ja [niihin] voidaan soveltaa ehtoja, jotka edesauttavat edellä mainittujen edellytysten täyttämistä”, ja toisaalta, että ”tällaisia poikkeuksia ei sovelleta jäsenvaltion ja sellaisen kolmannen maan välisiin siirtoputkiin, jonka edellytetään saattavan [direktiivin 2009/73, sellaisena kuin se on muutettuna,] osaksi kansallista lainsäädäntöään – – unionin kanssa tehdyn sopimuksen nojalla”.
10
Riidanalaisella direktiivillä muutettiin lisäksi direktiivin 2009/73 36 artiklaa siten, että kyseisen artiklan 1 kohdan e alakohdassa säädetään, että tuon säännöksen nojalla myönnetty vapautus uudelle olemassa olevalle infrastruktuurille ei saa haitata muun muassa ”maakaasun toimitusvarmuutta unionissa”.
11
Riidanalaisella direktiivillä direktiiviin 2009/73 tehtyjen muutosten täytäntöönpanon osalta riidanalaisen direktiivin 2 artiklassa säädetään, että lukuun ottamatta jäsenvaltioita, joilla ei ole maantieteellisiä rajoja kolmansien maiden kanssa eikä siirtoputkia kolmansien maiden kanssa, ja maantieteellisen tilanteensa vuoksi Kyprosta ja Maltaa ”jäsenvaltioiden on saatettava [kyseisen] direktiivin noudattamisen edellyttämät lait, asetukset ja hallinnolliset määräykset voimaan viimeistään 24 päivänä helmikuuta 2020, sanotun kuitenkaan rajoittamatta direktiivin 2009/73/EY 49 a artiklan mukaista mahdollista poikkeusta”.
Asian käsittelyn vaiheet sekä asianosaisten vaatimukset
12
Kantaja nosti unionin yleisen tuomioistuimen kirjaamoon 26.7.2019 toimittamallaan kannekirjelmällä nyt käsiteltävänä olevan kanteen, jossa se vaatii, että unionin yleinen tuomioistuin
–
kumoaa riidanalaisen direktiivin kokonaisuudessaan ja
–
velvoittaa parlamentin ja neuvoston korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
13
Kantaja pyysi unionin yleisen tuomioistuimen kirjaamoon 26.7.2019 toimittamallaan erillisellä asiakirjalla, että tämän asian käsittelylle annettaisiin etusija unionin yleisen tuomioistuimen työjärjestyksen 67 artiklan 2 kohdan nojalla; tämä pyyntö hylättiin väliaikaisesti 5.8.2019 tehdyllä unionin yleisen tuomioistuimen (ensimmäinen jaosto) päätöksellä.
14
Kantaja pyysi 4.9.2019 päivätyllä kirjeellä unionin yleiseltä tuomioistuimelta työjärjestyksen 66 artiklan nojalla, että eräitä kannekirjelmässä olevia tietoja käsiteltäisiin luottamuksellisina yleisöön nähden.
15
Puolan tasavallan 2.10.2019, komission 15.10.2019, Liettuan tasavallan ja Viron tasavallan 30.10.2019 ja Latvian tasavallan 6.11.2019 unionin yleisen tuomioistuimen kirjaamoon toimittamilla asiakirjoilla kyseiset valtiot pyysivät työjärjestyksen 143 artiklan nojalla saada osallistua oikeudenkäyntiin tukeakseen parlamentin ja neuvoston vaatimuksia.
16
Parlamentti esitti unionin yleisen tuomioistuimen kirjaamoon 10.10.2019 toimittamallaan erillisellä asiakirjalla työjärjestyksen 130 artiklan 1 kohdan nojalla oikeudenkäyntiväitteen, jossa se vaatii, että unionin yleinen tuomioistuin
–
ensisijaisesti
–
jättää kanteen tutkimatta ja
–
velvoittaa kantajan korvaamaan oikeudenkäyntikulut
–
toissijaisesti, jos unionin yleinen tuomioistuin hylkää oikeudenkäyntiväitteen tai päättää lykätä sen ratkaistavaksi pääasian yhteydessä, vahvistaa parlamentille ja neuvostolle uudet määräajat niiden vastinekirjelmien jättämistä varten.
17
Neuvosto vaati unionin yleisen tuomioistuimen kirjaamoon 11.10.2019 työjärjestyksen 130 artiklan 2 kohdan nojalla toimittamallaan erillisellä asiakirjalla (jäljempänä liitännäisvaatimus), että unionin yleinen tuomioistuin
–
määrää, että eräät asiakirjat (jäljempänä riidanalaiset asiakirjat) eivät kuulu asian oikeudenkäyntiasiakirjoihin tai, kantajan esittämien asiakirjojen osalta, että ne poistetaan mainituista asiakirjoista; kyseisiä asiakirjoja ovat nyt käsiteltävässä asiassa [luottamuksellinen] (
1
) (jäljempänä ensimmäinen riidanalainen asiakirja), [luottamuksellinen] (jäljempänä toinen riidanalainen asiakirja) ja [luottamuksellinen] (jäljempänä kolmas riidanalainen asiakirja), ja
–
jättää ottamatta huomioon kaikki kannekirjelmän ja sen liitteiden osat, joissa viitataan kyseisiin Restreint UE/EU Restricted – turvallisuusluokkaan luokiteltuihin asiakirjoihin, kuvataan niiden sisältöä tai mainitaan ne.
18
Neuvosto ilmoitti tämän liitännäisvaatimuksen yhteydessä saaneensa Euroopan parlamentin, neuvoston ja komission asiakirjojen saamisesta yleisön tutustuttavaksi 30.5.2001 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksen (EY) N:o 1049/2001 (EYVL 2001, L 145, s. 43) nojalla useita hakemuksia saada tutustua sen hallussa oleviin asiakirjoihin. Nämä hakemukset koskivat asiakirjoja, jotka liittyivät neuvotteluihin sopimuksen tekemiseksi unionin ja kolmannen maan, tässä tapauksessa [luottamuksellinen], välillä, ja riidanalaisen direktiivin antamista koskevaa lainsäädäntömenettelyä. Se täsmensi tältä osin, ettei se ollut liitännäisvaatimuksen esittämisajankohtana antanut oikeutta tutustua yhteenkään mainituista asiakirjoista ja että nyt käsiteltävän kanteen nostamisajankohtana unionin yleisessä tuomioistuimessa ei ollut riitautettu SEUT 263 artiklan nojalla näihin asiakirjoihin tutustumista koskevien hakemusten hylkäämistä. Se liitti liitännäisvaatimukseen lisäksi asiakirjat, jotka se oli 11.10.2019 laatinut mainittujen hakemusten yhteydessä.
19
Neuvosto esitti unionin yleisen tuomioistuimen kirjaamoon 14.10.2019 toimittamallaan erillisellä asiakirjalla työjärjestyksen 130 artiklan 1 kohdan nojalla oikeudenkäyntiväitteen, jossa se vaatii, että unionin yleinen tuomioistuin
–
jättää kanteen tutkimatta ja
–
velvoittaa kantajan korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
20
Kantaja toimitti 4.11.2019 liitännäisvaatimusta koskevat huomautuksensa, joissa se vaatii, että unionin yleinen tuomioistuin hylkää neuvoston esittämän asiakirjojen poistamista koskevan vaatimuksen, pysyttää asiakirja-aineistossa kaikki niissä asiakirjoissa tehdyt viittaukset, jotka se on toimittanut unionin yleiselle tuomioistuimelle, ja toteaa, että eräs asiakirja, tässä tapauksessa ensimmäinen riidanalainen asiakirja, kuuluu asian asiakirja-aineistoon.
21
Kantaja toimitti 29.11.2019 parlamentin ja neuvoston esittämiä oikeudenkäyntiväitteitä koskevat huomautuksensa, joissa se vaatii pääosin, että unionin yleinen tuomioistuin
–
ensisijaisesti
–
lykkää oikeudenkäyntiväitteet ratkaistaviksi pääasian yhteydessä
–
vahvistaa uuden työjärjestyksen 81 artiklassa määrättyä määräaikaa lyhyemmän määräajan vastinekirjelmien jättämistä varten, jotta vältettäisiin ylimääräinen viivästys asian käsittelyssä, ja
–
päättää oikeudenkäyntikuluista myöhemmin
–
toissijaisesti
–
hylkää esitetyt oikeudenkäyntiväitteet perusteettomina ja
–
velvoittaa parlamentin ja neuvoston korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
22
Unionin yleisen tuomioistuimen kirjaamoon samoin 29.11.2019 toimittamallaan erillisellä asiakirjalla kantaja pyysi, että unionin yleinen tuomioistuin päättää työjärjestyksen 88 artiklan nojalla prosessinjohtotoimesta tai mahdollisesti asian selvittämistoimesta, jolla ”vastaajia” pyydetään esittämään eräät neuvoston hallussa olevat asiakirjat (jäljempänä prosessinjohtotoimea koskeva pyyntö). Kyseisen pyynnön yhteydessä kantaja huomautti – mistä neuvosto ei siihen mennessä ollut tietoinen –, että neuvostolle 10. ja 13.5.2019 asetuksen N:o 1049/2001 nojalla toimitetut hakemukset, sellaisina kuin neuvosto on maininnut ne liitännäisvaatimuksessa, on jättänyt yksi sen työntekijöistä, joka on unionin kansalainen (jäljempänä kantajan työntekijän hakemukset). Näillä hakemuksilla kyseinen työntekijä oli pyytänyt saada tutustua kaikkiin neuvoston hallussa oleviin asiakirjoihin, joihin sisältyvät jäsenvaltioiden esittämät huomautukset komission ehdotuksesta, jonka johdosta riidanalainen direktiivi annettiin, sekä useisiin muihin nimenomaisesti nimettyihin työskentelyasiakirjoihin. Neuvosto kieltäytyi 5.6.2019 päivätyssä alkuperäisessä vastauksessaan myöntämästä oikeutta tutustua näihin asiakirjoihin. Kyseisen kantajan työntekijän 23.6.2019 jättämän sellaisen uudistetun hakemuksen jälkeen, jossa neuvostoa pyydettiin tarkastelemaan uudelleen kantaansa, neuvosto yhtäältä antoi oikeuden tutustua pyydetyistä asiakirjoista 23:een kokonaisuudessaan ja 25:een muuhun asiakirjaan osittain ja toisaalta eväsi pääsyn pyydetyistä asiakirjoista kahteen 8.11.2019 tehdyllä päätöksellä.
23
Kantaja pyysi 6.12.2019 työjärjestyksen 66 artiklan nojalla, että eräitä parlamentin ja neuvoston esittämiin oikeudenkäyntiväitteisiin sisältyviä tietoja pidettäisiin luottamuksellisina yleisöön nähden.
24
Kantaja esitti 19.12.2019 huomautuksia menettelyn tilasta sen jälkeen, kun unionin yleinen tuomioistuin oli neuvoston pyynnöstä pidentänyt parlamentille ja neuvostolle myönnettyä määräaikaa esittää huomautuksensa prosessinjohtotoimea koskevasta pyynnöstä. Unionin yleinen tuomioistuin antoi luvan liittää asiakirja-aineistoon tämän asiakirjan, josta ei määrätä työjärjestyksessä.
25
Parlamentti ja neuvosto esittivät 17.1.2020 huomautuksensa prosessinjohtotoimea koskevasta pyynnöstä.
26
Kantaja esitti 27.1.2020 lisähuomautuksia, joista ei määrätä työjärjestyksessä, ja unionin yleinen tuomioistuin antoi luvan liittää ne asiakirja-aineistoon.
27
Unionin yleinen tuomioistuin pyysi 5.2.2020 prosessinjohtotoimena varsinaisia asianosaisia esittämään huomautuksensa niistä johtopäätöksistä, jotka liitännäisvaatimuksesta oli tehtävä 31.1.2020 annetun tuomion Slovenia v. Kroatia (C‑457/18, EU:C:2020:65) perusteella. Varsinaiset asianosaiset vastasivat tähän pyyntöön asetetussa määräajassa.
28
Unionin yleisen tuomioistuimen presidentti päätti työjärjestyksen 67 artiklan 2 kohdan nojalla 4.4.2020 tekemällään päätöksellä antaa nyt esillä olevan asian käsittelylle etusijan siihen liittyvien erityisten syiden johdosta.
29
Neuvosto esitti 6.4.2020 sellaisen uuden pyynnön näytön hankkimiseksi, joka koskee Euroopan oikeusasiamiehen 27.3.2020 tekemää päätöstä, jolla oikeusasiamies ratkaisi 27.8.2019 päivätyn kantelun, joka koski neuvoston kieltäytymistä antaa oikeutta tutustua Nord Stream 2 ‑maakaasuputkea koskeviin asiakirjoihin, ja jätti kyseisen kantelun tutkimatta katsomalla, ettei kieltäytyminen merkinnyt huonoa hallintoa, sillä kieltäytyminen oli oikeutettua asetuksen N:o 1049/2001 4 artiklan 1 kohdan a alakohdassa tarkoitetun unionin kansainvälisiä suhteita koskevan yleisen edun suojaamiseksi. Kantajaa ja parlamenttia kehotettiin esittämään huomautuksensa tästä uudesta pyynnöstä näytön hankkimiseksi kahden viikon määräajassa, minkä ne tekivät, ja unionin yleinen tuomioistuin päätti mainittujen huomautusten perusteella hyväksyä mainitun uuden pyynnön näytön hankkimiseksi ja liittää sen asiakirja-aineistoon.
Oikeudellinen arviointi
Neuvoston esiin tuoma oikeudenkäyntimenettelyyn liittyvä seikka
30
Työjärjestyksen 130 artiklan 2 ja 7 kohdassa määrätään, että jos asiaosainen pyytää erillisellä asiakirjalla unionin yleistä tuomioistuinta ratkaisemaan jonkun oikeudenkäyntimenettelyyn liittyvän seikan, unionin yleisen tuomioistuimen on ratkaistava hakemus mahdollisimman nopeasti ja tarvittaessa sen jälkeen, kun se on aloittanut asian käsittelyn suullisen vaiheen.
31
Nyt esillä olevassa asiassa unionin yleinen tuomioistuin katsoo, että sillä on asian asiakirja-aineiston ja etenkin muiden varsinaisten asianosaisten liitännäisvaatimuksesta esittämien huomautusten ja asianosaisten unionin yleisen tuomioistuimen 5.2.2020 esittämään kysymykseen antamien vastausten perusteella riittävät tiedot asiasta, ja päättää näin ollen ratkaista mainitun seikan tällä määräyksellä ilman, että asian käsittelyn suullisen vaiheen aloittaminen on tarpeen.
32
Neuvosto, jota parlamentti pääasiallisesti tukee unionin yleisen tuomioistuimen 5.2.2020 esittämään kysymykseen antamassaan vastauksessa, väittää liitännäisvaatimuksessa, että riidanalaiset asiakirjat on luokiteltu – ja luokitellaan edelleen – kyseisen vaatimuksen esittämisajankohta mukaan lukien EU:n turvallisuusluokiteltujen tietojen suojaamista koskevista turvallisuussäännöistä 23.9.2013 annetun neuvoston päätöksen 2013/488/EU (EUVL 2013, L 274, s. 1) 2 artiklan 2 kohdan d alakohdassa tarkoitettuun Restreint UE/EU Restricted ‑turvallisuusluokkaan eli ne ovat ”tie[toja] ja aineisto[ja], joiden luvattomasta ilmitulosta saattaisi olla haittaa – – unionin tai yhden tai useamman jäsenvaltion eduille”.
33
Neuvosto väittää lisäksi erityisesti toisen ja kolmannen riidanalaisen asiakirjan mutta myös ensimmäisen riidanalaisen asiakirjan osalta, että jos kantajalle annettaisiin lupa esittää ne kanteensa tueksi, tällä kierrettäisiin asetuksessa N:o 1049/2001 säädettyjä menettelyjä, koska neuvosto on kyseisten asiakirjojen osalta evännyt vastauksena kantajan työntekijän hakemuksiin osittain tai kokonaan oikeuden saada tutustua näihin asiakirjoihin ja koska kyseisiä päätöksiä ei ole myöhemmin riitautettu SEUT 263 artiklan nojalla unionin yleisessä tuomioistuimessa. Myöskään se, että kyseiset asiakirjat on ilman neuvoston lupaa vuodettu erään tiedotusvälineen internetsivustolla tai muulla keinolla ja että tietyt henkilöt ovat tämän jälkeen täysin tietoisina niiden Restreint UE/EU Restricted ‑luokituksesta laatineet artikkeleita ja kommentaareja, joissa he paljastavat mainittujen asiakirjojen sisällön, ei oikeuta kantajaa käyttämään niitä tai viittaamaan niihin tässä oikeudenkäyntimenettelyssä.
34
Neuvosto väittää erityisesti, että unionin toimielimille aiheutunut vahinko riidanalaisten asiakirjojen esittämisestä ja luvattomasta käyttämisestä ylittää selvästi näihin asiakirjoihin tutkimusjulkaisuissa tai lehdistöartikkeleissa viittaavien tai niitä niissä käyttävien henkilöiden aiheuttaman vahingon. Tällainen käyttö nyt käsiteltävän asian oikeudellisessa asiayhteydessä näet paitsi tekisi tyhjäksi suojan, jota Restreint UE/EU Restricted ‑luokituksella on tarkoitus antaa, myös voisi lisäksi kannustaa kantajaa käyttämään mainittuja asiakirjoja muissa tuomioistuimissa tai elimissä käytävissä muissa oikeudenkäyntimenettelyissä ja erityisesti välimiesmenettelyssä, jonka kantaja on 26.9.2019 pannut vireille unionia vastaan energiaperuskirjaa koskevan sopimuksen ja energiatehokkuutta ja siihen liittyviä ympäristönäkökohtia koskevan energiaperuskirjan pöytäkirjan tekemisestä Euroopan yhteisöjen osalta 23.9.1997 tehdyn neuvoston päätöksen 98/181/EY (EYVL 1998, L 69, s. 1) kohteena olevien energiaperuspöytäkirjan määräysten mukaisesti.
35
Kantaja väittää oikeudenkäyntimenettelyyn liittyvää seikkaa koskevissa huomautuksissaan, että 11.10.2019 esitetty neuvoston vaatimus on hylättävä kokonaisuudessaan.
36
Kantaja väittää tältä osin, että riidanalaiset asiakirjat ovat selvästi merkityksellisiä sen osoittamiseksi, että sillä on asiavaltuus vaatia riidanalaisen direktiivin kumoamista ja etenkin, että kyseinen direktiivi koskee sitä ”erityisesti”, sekä niiden asiakysymyksen osalta esitettyjen kanneperusteiden tukemiseksi, jotka perustuvat muun muassa yhdenvertaisen kohtelun ja oikeusvarmuuden periaatteiden loukkaamiseen ja yhden lainsäädäntövallan käyttäjän toimivallan väärinkäyttöön. Se katsoo lisäksi siitä, että kyseiset asiakirjat kuuluvat Restreint UE/EU Restricted ‑turvallisuusluokkaan, että kyseinen luokittelu on neuvoston sisäinen eikä sillä aseteta mitään velvollisuuksia kantajan kaltaisille kolmansille osapuolille ja että kyseinen suoja loppuu tosiasiassa silloin, kun – kuten nyt käsiteltävässä asiassa – tämän luokittelun saaneet asiakirjat ovat olleet saatavilla julkisesti, tässä tapauksessa internetissä, ja niihin on laajalti viitattu useissa julkaistuissa artikkeleissa, jos neuvosto ei ole ryhtynyt toimenpiteisiin niiden liikkumisen estämiseksi tai sen sääntöjen noudattamisen varmistamiseksi sen ulkopuolella.
37
Kantajan mukaan on lisäksi hylättävä neuvoston väite, jonka mukaan unionin yleisen tuomioistuimen olisi kiellettävä asianosaista esittämästä asiakirjaa siltä osin kuin mahdollisuus tutustua kyseiseen asiakirjaan on hallinnollisen menettelyn ja vireillä olevan tuomioistuinmenettelyn kohteena. Asetusta N:o 1049/2001 ei näet sovelleta suoraan unionin tuomioistuinten käyttäessä toimivaltaansa. Niiden määräaikojen vuoksi, joiden kuluessa neuvoston on asetuksen N:o 1049/2001 mukaan tehtävä päätöksensä ja unionin yleisen tuomioistuimen on tämän jälkeen annettava SEUT 263 artiklan nojalla ratkaisunsa tällaisen neuvoston päätöksen laillisuudesta, jolla evätään oikeus tutustua asiakirjaan, neuvoston kanta, jos se vahvistettaisiin, johtaisi lisäksi siihen, että unionin tuomioistuimissa on käytännössä mahdotonta esittää asiakirjaa, jonka sisältöä unionin toimielin ei ole suostunut ilmaisemaan, ennen kuin pääoikeudenkäynti, jossa mainittu asiakirja on merkityksellinen ja hyödyllinen todisteena, on päättynyt. Kantaja katsoo toissijaisesti, että syyt, joiden vuoksi neuvosto on vastustanut kantajan työntekijän hakemuksia ja jotka neuvosto pyrkii toistamaan nyt käsiteltävässä asiassa, eivät ole riittävän yksityiskohtaisia ja että ensimmäisen riidanalaisen asiakirjan sisällön ilmaisemisen väitetyt vahingolliset vaikutukset ovat jo aiheutuneet komission julkisten lausuntojen johdosta.
Alustavat huomautukset
38
Aluksi on ensinnäkin todettava, että nyt käsiteltävässä asiassa on selvää, että kantaja ei ole etukäteen pyytänyt neuvostolta ja/tai komissiolta lupaa esittää unionin yleisessä tuomioistuimessa riidanalaiset asiakirjat, jotka kyseiset unionin toimielimet ovat laatineet ja/tai joille ne on osoitettu; toiseksi on ratkaistava oikeudenkäyntimenettelyyn liittyvä seikka, jollei kantajan 29.11.2019 esittämästä prosessinjohtotoimea koskevasta pyynnöstä, jota tarkastellaan myöhemmin, muuta johdu; kolmanneksi on huomautettava, että liitännäisvaatimuksen jättämisajankohtana ja liitännäisvaatimuksessa esitetyn oikeudenkäyntimenettelyyn liittyvän seikan tutkinnan tuossa vaiheessa unionin yleinen tuomioistuin ei ollut määrännyt mainittuja riidanalaisia asiakirjoja esitettäviksi pääasiassa, ja neljänneksi on todettava, etteivät neuvosto, parlamentti ja komissio ole ilmaisseet niiden sisältöä osittain eivätkä kokonaan omasta tahdostaan tai vastauksena asetuksen N:o 1049/2001 nojalla esitettyyn hakemukseen yleisön oikeudesta saada tutustua toimielinten asiakirjoihin.
39
Tämän jälkeen on todettava, että vaikka asetuksen N:o 1049/2001 säännöksiä ei voida soveltaa nyt vireillä olevassa menettelyssä, kantaja on kuitenkin esittänyt riidanalaiset asiakirjat käsiteltävässä asiassa ilman niiden laatijoiden ja/tai adressaattien lupaa. Kyseisiä säännöksiä voidaan siten pitää ohjeellisina mainittujen asiakirjojen poistamista koskevan liitännäisvaatimuksen ratkaisemiseksi edellytettävässä etujen punninnassa (ks. vastaavasti määräys 14.5.2019, Unkari v. parlamentti, C‑650/18, ei julkaistu, EU:C:2019:438, 9, 12 ja 13 kohta ja tuomio 31.1.2020, Slovenia v. Kroatia, C‑457/18, EU:C:2020:65, 67 kohta).
40
Tältä osin on todettava aluksi, että asetuksen N:o 1049/2001 4 artiklan 2 kohdassa säädetään, että ”toimielimet kieltäytyvät antamasta tutustuttavaksi asiakirjaa, jonka sisältämien tietojen ilmaiseminen vahingoittaisi – – tuomioistuinkäsittelyn ja oikeudellisen neuvonannon suojaa – – jollei ylivoimainen yleinen etu edellytä ilmaisemista”. Olisi kuitenkin vastoin sitä yleistä etua, joka on otettava huomioon kyseisen säännöksen nojalla, jossa säädetään, että toimielimet voivat saada käyttöönsä oikeudellisen yksikkönsä lausunnot, jotka on annettu täysin riippumattomasti, jos katsottaisiin, että sisäiset asiakirjat, jotka ovat luonteeltaan oikeudellista neuvonantoa, voitaisiin esittää unionin yleisessä tuomioistuimessa vireillä olevassa oikeusriidassa ilman, että asianomainen toimielin olisi antanut luvan niiden esittämiseen tai että tämä tuomioistuin olisi määrännyt niiden esittämisestä (ks. määräys 14.5.2019, Unkari v. parlamentti, C‑650/18, ei julkaistu, EU:C:2019:438, 8 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen ja tuomio 31.1.2020, Slovenia v. Kroatia, C‑457/18, EU:C:2020:65, 66 kohta).
41
Nämä toteamukset pätevät soveltuvin osin myös asetuksen N:o 1049/2001 4 artiklan 1 kohdan a alakohdassa suojattuihin etuihin. Kyseisessä säännöksessä säädetään hyvin yleisistä arviointiperusteista, joiden valossa yleisöltä on evättävä oikeus tutustua asiakirjoihin silloin kun – kuten kyseisen säännöksen sanamuodosta ilmenee – kyseisen asiakirjan sisältämien tietojen ilmaiseminen ”vahingoittaisi””yleisen edun” suojaa siltä osin kuin kyse on muun muassa ”yleisestä turvallisuudesta” tai ”kansainvälisistä suhteista” eikä ainoastaan silloin, kun kyseisen suojan ”merkittävä” vahingoittaminen on todella todettu, kuten mainitun asetuksen antamiseen johtaneen lainsäädäntömenettelyn kuluessa oli ehdotettu (tuomio 1.2.2007, Sison v. neuvosto, C‑266/05 P, EU:C:2007:75, 36–38 kohta ja tuomio 7.2.2018, Access Info Europe v. komissio, T‑851/16, EU:T:2018:69, 39 kohta).
42
Olisi siis vastoin sitä yleistä etua, joka koskee etenkin ”yleiseen turvallisuuteen” ja ”kansainvälisiin suhteisiin” liittyvän ”yleisen edun” suojaa, jos katsottaisiin, että kyseisen säännöksen soveltamisalaan kuuluvat sisäiset asiakirjat voitaisiin esittää unionin yleisessä tuomioistuimessa vireillä olevassa oikeusriidassa ilman, että asianomainen toimielin olisi antanut luvan niiden esittämiseen tai että tämä tuomioistuin olisi määrännyt niiden esittämisestä (ks. vastaavasti tuomio 31.1.2020, Slovenia v. Kroatia, C‑457/18, EU:C:2020:65, 66 kohta).
43
Pelkästään se seikka, että kantaja vetoaa eräisiin riidanalaisiin asiakirjoihin unionin yleisessä tuomioistuimessa vireillä olevassa riita-asiassa muuta asianosaista kuin sitä toimielintä vastaan, joka on laatinut kyseiset asiakirjat, ei vaikuta toimielinten yleisten etujen, sellaisina kuin niitä suojataan asetuksen N:o 1049/2001 4 artiklan 1–3 kohdassa, suojaan eikä näin ollen tee tarpeettomaksi etujen punnitsemista, jota edellytetään, jotta voidaan lausua vaatimuksesta poistaa kyseiset asiakirjat asian asiakirja-aineistosta (ks. tuomio 31.1.2020, Slovenia v. Kroatia, C‑457/18, EU:C:2020:65, 69 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
44
Lopuksi on todettava, ettei sillä kantajan esiin tuomalla seikalla, että kantaja on voinut tutustua riidanalaisiin asiakirjoihin sellaisen internetsivuston kautta, johon oikeustieteellisessä artikkelissa viitataan, tai että se on saanut tietoonsa niiden sisällön oikeustieteellisten artikkeleiden laatijoiden selostamien seikkojen perusteella, voida kyseenalaistaa edellä esitettyjä seikkoja (ks. vastaavasti tuomio 31.1.2020, Slovenia v. Kroatia, C‑457/18, EU:C:2020:65, 72 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
45
Liitännäisvaatimuksessa esitettyjä neuvoston vaatimuksia on tutkittava näiden seikkojen valossa.
Vaatimukset siitä, että unionin yleinen tuomioistuin poistaa riidanalaiset asiakirjat asian oikeudenkäyntiasiakirjoista
46
Neuvoston vaatimus koskee kolmea asiakirjaa, jotka on tutkittava peräkkäin ottamalla huomioon se kantajan vahvistama seikka, että kaksi ensimmäistä riidanalaista asiakirjaa olivat sellaisten kantajan työntekijän esittämien hakemusten kohteena, joista neuvosto on tehnyt hylkäävät päätökset, jotka kantajan mukaan on tehty asetuksen N:o 1049/2001 vastaisesti.
–
Ensimmäinen riidanalainen asiakirja
47
Neuvosto korostaa ensimmäisen riidanalaisen asiakirjan osalta, että siihen sisältyvää oikeudellista lausuntoa ei ole julkistettu sillä perusteella, että sen luvaton levittäminen saattoi vahingoittaa toimielimen moitteetonta toimintaa. Vaikka kyseistä tekstiä ei ole liitetty kannekirjelmään, kantaja lainaa ja analysoi kyseisen asiakirjan sisältöä viittaamalla sellaisten kirjoittajien artikkeleihin, jotka eivät pelkästään kuvaile kyseisen tekstin sisältöä vaan ilmoittavat lisäksi hyperlinkit erään tiedotusvälineen internetsivustolle, jossa kyseiseen lausuntoon on mahdollista tutustua.
48
Tässä yhteydessä on todettava, että kantaja ei ole alun perin liittänyt kannekirjelmään ensimmäistä riidanalaista asiakirjaa. Vaikka neuvosto oli 11.10.2019 pyytänyt, ettei mainittua asiakirjaa liitetä asiakirja-aineistoon, kantaja on kuitenkin ottanut vapauden esittää kyseisen asiakirjan liitännäisvaatimusta koskevien huomautustensa liitteenä.
49
Vaikka liitännäisvaatimus ei siis ensimmäisen riidanalaisen asiakirjan osalta voinut alun perin koskea kyseisen asiakirjan poistamista asian oikeudenkäyntiasiakirjoista vaan sitä oli pidettävä enintään pyyntönä kehottaa unionin yleistä tuomioistuinta olemaan hyväksymättä kyseistä asiakirjaa ja vaatimatta sen esittämistä oikeudenkäyntimenettelyn myöhemmässä vaiheessa, on kuitenkin todettava, että koska kantaja on sittemmin esittänyt tämän asiakirjan ja neuvosto on vaatinut sen hyväksymättä jättämistä 17.1.2020 päivätyissä huomautuksissaan, unionin yleisen tuomioistuimen on nyt lausuttava kyseisen asiakirjan hyväksyttävyydestä.
50
Tältä osin on todettava, että ensimmäinen riidanalainen asiakirja on, kuten se otsikosta ilmenee, neuvoston oikeudellisen yksikön antama lausunto, joka on osoitettu unionin jäsenvaltioiden pysyville edustajille neuvostossa. Sen otsikko on ”[luottamuksellinen]”. Kyseinen asiakirja sisältää siis kiistatta asetuksen N:o 1049/2001 4 artiklan 2 kohdassa tarkoitettua oikeudellista neuvonantoa.
51
Tämän jälkeen on huomautettava, että kun kantaja vetoaa nyt käsiteltävän kanteen yhteydessä tähän yhden vastaajan oikeudellisen yksikön laatimaan oikeudelliseen lausuntoon, jossa on oikeudellinen arviointi kanteen kohteen kannalta merkityksellisistä oikeudellisista kysymyksistä, ja esittää sen, se pyrkii siihen, että vastaajat joutuvat ottamaan kyseiseen lausuntoon kantaa tässä oikeudenkäyntimenettelyssä. Se, että sallittaisiin kyseisen lausunnon säilyttäminen asian asiakirja-aineistossa, vaikka neuvosto, joka on hylännyt kantajan työntekijän hakemukset, ei ole antanut lupaa sen sisällön ilmaisemiseen, merkitsisi sen mahdollistamista, että kantaja voisi kiertää asetuksella N:o 1049/2001 käyttöön otettua tällaiseen asiakirjaan tutustumista koskevan hakemuksen esittämistä koskevaa menettelyä (ks. vastaavasti määräys 14.5.2019, Unkari v. parlamentti, C‑650/18, ei julkaistu, EU:C:2019:438, 14 kohta ja tuomio 31.1.2020, Slovenia v. Kroatia, C‑457/18, EU:C:2020:65, 68 kohta).
52
Nyt käsiteltävässä asiassa on olemassa ennakoitavissa oleva eikä suinkaan hypoteettinen vaara siitä, että koska ensimmäinen riidanalainen asiakirja on esitetty nyt vireillä olevassa menettelyssä ilman lupaa, neuvosto ja vähäisemmissä määrin parlamentti ovat pakotettuja ottamaan julkisesti kantaa oikeudelliseen lausuntoon, joka oli selvästikin tarkoitettu unionin toimielimen sisäiseen käyttöön. Tällaisella tulevaisuudennäkymällä olisi väistämättä kielteisiä vaikutuksia toimielinten ja etenkin neuvoston intressiin pyytää oikeudellista neuvonantoa ja saada rehellisiä, objektiivisia ja kattavia lausuntoja (ks. vastaavasti tuomio 31.1.2020, Slovenia v. Kroatia, C‑457/18, EU:C:2020:65, 70 kohta; ks. analogisesti myös tuomio 1.7.2008, Ruotsi ja Turco v. neuvosto, C‑39/05 P ja C‑52/05 P, EU:C:2008:374, 42 kohta ja määräys 14.5.2019, Unkari v. parlamentti, C‑650/18, ei julkaistu, EU:C:2019:438, 16 kohta).
53
Neuvosto vetoaa siis liitännäisvaatimuksessa perustellusti asetuksen N:o 1049/2001 4 artiklan 2 kohdan toisessa luetelmakohdassa säädettyyn oikeudellisen neuvonannon suojaan. Toisin kuin kantaja väittää, kun otetaan huomioon liitteiden todistuksellinen ja täydentävä tehtävä (ks. vastaavasti määräys 8.11.2007, Belgia v. komissio, C‑242/07 P, EU:C:2007:672, 41 kohta), neuvosto saattoi tältä osin tukea liitännäisvaatimuksessa esitettyjä väitteitään toimittamalla prosessinjohtotoimea koskevasta pyynnöstä esittämissään huomautuksissa päätöksen, jolla oikeus tutustua ensimmäiseen riidanalaiseen asiakirjaan evätään ja joka on tehty sellaisen luonnollisen henkilön osalta, joka on oikeudenkäynnin aikana osoittautunut kantajan palveluksessa olevaksi henkilöksi, joka on toiminut kantajan intressin mukaisesti.
54
Siitä, onko olemassa ylivoimainen yleinen etu, joka oikeuttaa riidanalaisen asiakirjan säilyttämisen tämän asian asiakirja-aineistossa, on huomautettava sen lisäksi, että – toisin kuin kantaja väittää – kyseiseen asiakirjaan sisältyvä oikeudellinen lausunto ei koske lainsäädäntömenettelyä, jolta edellytetään laajempaa avoimuutta (ks. vastaavasti tuomio 1.7.2008, Ruotsi ja Turco v. neuvosto, C‑39/05 P ja C‑52/05 P, EU:C:2008:374, 46, 47, 67 ja 68 kohta), koska se koskee tässä vaiheessa yksinomaan [luottamuksellinen], että kantajan kannalta tämän säilyttämisen intressi on siinä, että se voi vedota tähän oikeudelliseen lausuntoon kanteensa sekä parlamentin ja neuvoston oikeudenkäyntiväitteistä esittämiensä huomautusten tueksi. Näin ollen mainitun oikeudellisen lausunnon esittäminen vaikuttaisi palvelevan kantajan omia intressejä eli sen intressiä tukea kanteen tutkittavaksi ottamista ja asiakysymystä koskevaa argumentaatiotaan eikä mitään ylivoimaista yleistä etua (ks. vastaavasti määräys 14.5.2019, Unkari v. parlamentti, C‑650/18, ei julkaistu, EU:C:2019:438, 18 kohta ja tuomio 31.1.2020, Slovenia v. Kroatia, C‑457/18, EU:C:2020:65, 71 kohta).
55
Myöskään sillä kantajan esille tuomalla seikalla, että kantajalla on ollut mahdollisuus tutustua riidanalaisiin asiakirjoihin sellaisen internetsivuston kautta, johon viitataan oikeustieteellisessä artikkelissa, tai että se on saanut tiedon niiden sisällöstä oikeustieteellisten artikkeleiden kirjoittajien selostamien seikkojen perusteella tai vieläpä, että parlamentin tai komission kaltaiset muut toimielimet ovat lausunnoissa tai niiden internetsivustoille ladatuissa asiakirjoissa viitanneet ensimmäiseen riidanalaiseen asiakirjaan ja paljastaneet mahdollisesti osittain siihen sisältyvän oikeudellisen lausunnon päätelmät, ei voida kyseenalaistaa edellä esitettyjä toteamuksia neuvoston, eikä näiden muiden toimielinten, intressistä säilyttää oikeutensa pyytää oikeudelliselta yksiköltään oikeudellista neuvonantoa ja saada rehellisiä, objektiivisia ja kattavia lausuntoja (ks. vastaavasti tuomio 31.1.2020, Slovenia v. Kroatia, C‑457/18, EU:C:2020:65, 72 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
56
Siitä kantajan esittämästä arvostelusta, joka koskee neuvoston kyvyttömyyttä estää ensimmäisen riidanalaisen asiakirjan vuotaminen neuvoston ulkopuolelle ja sen saamattomuutta huolehtia siitä, että sitä luottamuksellisuutta, jota se aikoi soveltaa kyseiseen asiakirjaan Restreint UE/EU Restricted ‑turvallisuusluokituksella, kunnioitetaan, unionin yleinen tuomioistuin katsoo, että vaikka neuvostolla oli todellakin mahdollisuus ryhtyä toimenpiteisiin, joilla muun muassa kyseiseen asiakirjaan tehdyt viittaukset poistetaan internetin hakutuloksista, sen perusteella, ettei neuvosto ole tehnyt tältä osin aloitetta tai että sen toimenpiteet eivät ole tuottaneet tulosta, ei voida päätellä, että se on implisiittisesti antanut luvan mainitun asiakirjan sisältämien tietojen ilmaisemiseen asetuksessa N:o 1049/2001 tarkoitetulla tavalla.
–
Toinen riidanalainen asiakirja
57
Toisesta riidanalaisesta asiakirjasta, joka muodostuu, kuten sen otsikko osoittaa, komission neuvostolle esittämistä suosituksista päätöksen tekemiseksi sellaisista kansainvälisistä neuvotteluista kolmannen maan kanssa, jotka koskevat erityisesti [luottamuksellinen].
58
Neuvosto väittää tältä osin liitännäisvaatimuksessa, että toinen asiakirja oli tällöin edelleen kyseisen toimielimen tutkittavana. Asiakirjan sisältämiä tietoja ei ole ilmaistu yleisölle myöskään asetuksen N:o 1049/2001 nojalla tehtyjen asiakirjoihin tutustumista koskevien hakemusten johdosta, sillä tällainen ilmaiseminen vahingoittaisi kansainvälisiä suhteita koskevan yleisen edun suojaa ja haittaisi neuvoston päätöksentekomenettelyä erityisesti vaarantamalla neuvoston ja unionin kannan tuomioistuinmenettelyissä ja myös välimieselimissä kyseisen asetuksen 4 artiklan 1 ja 2 kohdassa tarkoitetulla tavalla.
59
Kantaja toteaa uudelleen toisen riidanalaisen asiakirjan osalta, että unionin yleisen tuomioistuimen on pitäydyttävä neuvoston liitännäisvaatimuksessa esittämissä seikoissa eikä se voi nojautua tähän asiakirjaan tutustumista koskevan oikeuden epäämisperusteisiin, sellaisena kuin ne on esitetty siinä neuvoston päätöksessä, jonka tämä on liittänyt huomautuksiinsa ja jolla tällainen oikeus evättiin luonnolliselta henkilöltä. Kantaja huomauttaa toissijaisesti kyseisessä kielteisessä päätöksessä esitetystä neuvoston väitteestä, jonka mukaan toisen riidanalaisen asiakirjan sisältämien tietojen ilmaiseminen vahingoittaisi unionin kansainvälisiä suhteita paljastamalla [luottamuksellinen], että tämän luonteisen asiakirjan sisältämät tiedot jätettäisiin ilmaisematta yleisölle ensimmäistä kertaa, samalla kun se katsoo, että siitä hetkestä lähtien, jolloin neuvosto on päästänyt asiakirjan tai tiedon leviämään talonsa ulkopuolelle, se ei voi enää vedota tällaisiin syihin eikä väittää, että kyseisen asiakirjan sisältämien tietojen ilmaiseminen vaikuttaisi kielteisesti mainitusta asiakirja-aineistosta ja [luottamuksellinen] käytäviin keskusteluihin. Myöskään viittaaminen unionin aseman väitettyyn heikentymiseen kantajan unionia vastaan aloittaman kaltaisessa välimiesmenettelyssä ei kantajan mukaan missään tapauksessa riitä oikeuttamaan toisen riidanalaisen asiakirjan poistamista asiakirja-aineistosta. Kyseinen menettely on näet nyt vireillä olevasta tuomioistuinmenettelystä erillinen. Kantajan mukaan mainitussa välimiesmenettelyssä ei kuitenkaan sovelleta asetusta N:o 1049/2001 eikä unionin yleisen tuomioistuimen menettelysääntöjä, eikä mainitussa välimiesmenettelyssä voida vedota unionin yleisen tuomioistuimen nyt käsiteltävässä asiassa antamaan ratkaisuun oikeudenkäyntimenettelyyn liittyvästä seikasta.
60
Tältä osin on muistutettava, että asetuksen N:o 1049/2001 4 artiklassa tarkoitettujen poikkeusten suppeaa tulkintaa koskeva periaate, sellaisena kuin se on tunnustettu oikeuskäytännössä (tuomio 1.2.2007, Sison v. neuvosto, C‑266/05 P, EU:C:2007:75, 63 kohta; tuomio 1.7.2008, Ruotsi ja Turco v. neuvosto, C‑39/05 P ja C‑52/05 P, EU:C:2008:374, 36 kohta ja tuomio 17.10.2013, neuvosto v. Access Info Europe, C‑280/11 P, EU:C:2013:671, 30 kohta), ei estä sitä, että – siltä osin kuin kyse on mainitun artiklan 1 kohdan a alakohdassa tarkoitetuista yleistä etua koskevista poikkeuksista – kyseisellä toimielimellä on laaja harkintavalta määritettäessä sitä, vahingoittaako tietyn asiakirjan sisältämien tietojen ilmaiseminen yleisölle tässä säännöksessä suojattuja etuja (tuomio 1.2.2007, Sison v. neuvosto, C‑266/05 P, EU:C:2007:75, 64 kohta ja tuomio 7.2.2018, Access Info Europe v. komissio, T‑851/16, EU:T:2018:69, 40 kohta).
61
Unionin tuomioistuin on näet katsonut, että on myönnettävä, että kyseisten etujen erityisen herkkä ja olennainen luonne yhdessä sen kanssa, että toimielin on mainitun säännöksen mukaan velvollinen epäämään oikeuden tutustua asiakirjaan, jonka sisältämien tietojen ilmaiseminen yleisölle vahingoittaisi näitä etuja, johtaa siihen, että päätös, joka toimielimen on siten tehtävä, on monitahoinen ja arkaluonteinen ja edellyttää aivan erityistä huolellisuutta ja että nyt käsiteltävässä asiassa tällainen päätös vaatii näin ollen harkintavaltaa (tuomio 1.2.2007, Sison v. neuvosto, C‑266/05 P, EU:C:2007:75, 35 kohta). Tätä tukee se, että asetuksen N:o 1049/2001 4 artiklan 1 kohdassa mainitut poikkeukset on laadittu pakottavin sanamuodoin niin, että toimielinten on evättävä oikeus tutustua kyseisten pakottavien poikkeusten alaan kuuluviin asiakirjoihin silloin, kun on esitetty näyttöä kyseisissä poikkeuksissa tarkoitetuista seikoista, eikä yleisen edun suojaamista ole tarpeen vertailla asiakirjojen sisällön ilmaisemista edellyttävän ylivoimaisen yleisen edun kanssa (ks. tuomio 7.2.2018, Access Info Europe v. komissio, T‑851/16, EU:T:2018:69, 38 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen ja tuomio 7.2.2018, Access Info Europe v. komissio, T‑852/16, EU:T:2018:71, 38 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
62
Tältä osin on jo katsottu lähinnä, että niihin tavoitteisiin, joihin unioni ja sen jäsenvaltiot pyrkivät päätöksillä erityisesti silloin kun ne tarkastelevat suunnitellun kansainvälisen sopimuksen erityistä sisältöä tai niitä strategisia tavoitteita, joihin unioni pyrkii neuvotteluissa, liittyvien seikkojen ilmaiseminen vahingoittaisi kyseiset seikat sisältäviin asiakirjoihin tutustumista koskevan oikeuden epäämisestä tehdyn päätöksen tekohetkellä käynnissä olleiden neuvotteluiden luottamuksellista ilmapiiriä (tuomio 7.2.2018, Access Info Europe v. komissio, T‑852/16, EU:T:2018:71, 44 kohta; ks. myös vastaavasti tuomio 4.5.2012, In’t Veld v. neuvosto, T‑529/09, EU:T.2012:215, 35, 36 ja 39 kohta).
63
Edellä esitettyjen seikkojen ja toisen riidanalaisen asiakirjan sisällön perusteella on todettava, että neuvosto katsoo perustellusti, että kyseisen aisakirjan sisältämien tietojen ilmaiseminen vahingoittaisi konkreettisesti ja tosiasiallisesti asetuksen N:o 1049/2001 4 artiklan 1 kohdassa tarkoitettua kansainvälisiä suhteita koskevan yleisen edun suojaa, nyt käsiteltävässä aisassa unionin ja [luottamuksellinen] välisissä suhteissa, mikä oikeuttaa sinällään sen, että mainittu asiakirja poistetaan asiakirja-aineistosta tarvitsematta vertailla yleisen edun suojaamista ylivoimaisen yleisen edun kanssa ja tarvitsematta tutkia kahta muuta perustelua, joihin neuvosto on vedonnut ja jotka sen mukaan estävät kantajan mahdollisuuden esittää toinen riidanalainen asiakirja eli perustelut, jotka koskevat tuomioistuinkäsittelyn ja neuvoston sisäisen päätöksentekomenettelyn suojaa, sellaisina kuin ne mainitaan asetuksen N:o 1049/2001 4 artiklan 2 kohdan toisessa luetelmakohdassa ja 3 kohdassa.
64
On lisäksi todettava uudelleen, ettei tätä päätelmää voida kyseenalaistaa edellä 55 ja 56 kohdassa jo esitetyillä ja hylätyillä väitteillä.
–
Kolmas riidanalainen asiakirja
65
Kantaja väittää kolmannen riidanalaisen asiakirjan osalta, ettei se viittaa siihen kannekirjelmässä ja että neuvoston väitteen on todellisuudessa ymmärrettävä koskevan oikeuskirjallisuuden artikkelia, joka on esitetty liitteenä A. 19. Siltä osin kuin kantajan argumentaatio perustuu ainoastaan siihen, mitä kannekirjelmässä esitetään, eikä siihen, mitä kannekirjelmään on liitetty ja mihin mainitussa kannekirjelmässä ei ole viitattu, kolmatta riidanalaista asiakirjaa koskeva neuvoston vaatimus on kuitenkin kantajan mukaan tarkoitukseton.
66
Tältä osin on todettava, että vaikka toinen ja kolmas riidanalainen asiakirja, sellaisina kuin neuvosto on ne maininnut liitännäisvaatimuksessa, on todella päivätty kumpikin 12.6.2017, ja kolmas on toisen liite, on kuitenkin ilmeistä, ettei kantaja ole esittänyt kolmatta riidanalaista asiakirjaa sellaisenaan. Ei siis ole tarpeen lausua siitä ensisijaisesti esitetystä vaatimuksesta, jolla pyritään kyseisen asiakirjan poistamiseen asiakirja-aineistosta.
67
Neuvoston ilmeisesti toissijaisesta vaatimuksesta, jolla pyritään siihen, että unionin yleinen tuomioistuin määrää, että kolmas riidanalainen asiakirja ”ei kuulu” asiakirja-aineistoon, on todettava, että on ilmeistä, että kyseisellä vaatimuksella pyritään esittämään ennaltaehkäisevästi kyseisen toimielimen kanta siinä tapauksessa, että unionin yleinen tuomioistuin aikoisi toteuttaa sellaisen prosessinjohtotoimen, jolla neuvostoa kehotetaan esittämään kyseinen asiakirja. Tällainen vaatimus ei kuitenkaan ilmaise sitä, että kyse on oikeudenkäyntimenettelyyn liittyvästä seikasta, joten myöskään siitä ei ole tarpeen lausua.
68
Kaikesta edellä esitetystä seuraa, että siltä osin kuin ensimmäinen riidanalainen asiakirja, joka on esitetty kantajan liitännäisvaatimuksesta esittämien huomautusten liitteenä O. 20, ja toinen riidanalainen asiakirja, joka on esitetty kannekirjelmän liitteenä A. 14, on esitetty ilman asianomaisen toimielimen kyseisten asiakirjojen laatijana tai niiden adressaattina antamaa lupaa eikä unionin yleinen tuomioistuin ole tässä vaiheessa määrännyt niitä esitettäviksi, kyseiset asiakirjat on poistettava asiakirja-aineistosta.
Vaatimus siitä, että unionin yleinen tuomioistuin ei ota huomioon eräitä kannekirjelmän ja liitteiden kohtia.
69
Kantaja toteaa neuvoston siitä liitännäisvaatimuksen yhteydessä esittämästä vaatimuksesta, jolla pyritään siihen, että unionin yleinen tuomioistuin ei ota huomioon niitä kannekirjelmän kohtia, joissa viitataan riidanalaisiin asiakirjoihin ja joita ovat erityisesti 50–53 kohta, 112 kohdan a alakohdan iii alakohta, 139 kohta ja 158 kohdan d alakohta, että kyseinen vaatimus on hylättävä. Se huomauttaa, että se on kyseisissä kohdissa – lukuun ottamatta viimeistä kohtaa, jossa ei ole mitään nimenomaista viittausta ensimmäiseen riidanalaiseen asiakirjaan – vain selittänyt, että riidanalaisen direktiivin taustalla on ensimmäisessä riidanalaisessa asiakirjassa esitetty oikeudellinen analyysi. Tätä taustaa on kuitenkin selitetty direktiiviehdotuksen, joka on julkinen asiakirja, 2 kohdassa. Neuvoston väite näyttää lisäksi koskevan pikemminkin kantajan väitettyä mahdollisuutta nojautua parlamentin julkaisemaan asiakirjaan, jonka otsikko on ”Common Rules for Gas Pipelines entering the EU Internal Market” (Unionin sisämarkkinoille tulevia kaasuputkia koskevat yhteiset säännöt), vaikka kantaja voi viitata kyseiseen asiakirjaan ja siitä ilmeneviin tietoihin sen vuoksi, että kyse on julkisesta asiakirjasta. Unionin yleinen tuomioistuin ei voi myöskään evätä kantajalta mahdollisuutta viitata akateemisiin kirjoituksiin, vaikka niissä itsessään tukeuduttaisiinkin tai viitattaisiin kokonaan tai osittain luottamuksellisiin asiakirjoihin tai ilmaistaisiin suoraan tai välillisesti niiden sisältö.
70
Koska ensimmäinen ja toinen riidanalainen asiakirja on poistettu asiakirja-aineistosta, tältä osin on siis katsottava, että kantajan väitteitä, sellaisina kuin ne sisältyvät kannekirjelmään ja niissä viitataan mainittuihin asiakirjoihin, ei ole tuettu niiden sisältöä ja todenperäisyyttä tukevilla todisteilla. Kantajan esittämistä oikeuskirjallisuuden artikkeleista, joissa viitataan kahteen ensimmäiseen riidanalaiseen asiakirjaan tai joissa on niistä otteita, on todettava yhtäältä, ettei hallinto- tai lainkäyttöviranomainen ole todennut kyseisiä julkaisuja itsessään lainvastaisiksi ja toisaalta, koska oikeuskirjallisuudessa esitettyjen julkaisujen ja muiden kommentaarien todistusvoima on yleisesti rajallinen, on katsottava, että sitäkin suuremmalla syyllä nyt käsiteltävässä asiassa esitettyjen julkaisujen ja kommentaarien todistusvoima on vielä vähäisempi, vaikka niitä ei olekaan poistettava asiakirja-aineistosta, koska kantaja ei ole esittänyt laillisesti niitä lähdeasiakirjoja, joiden sisältö niissä väitetysti ilmaistaan.
71
Liitännäisvaatimuksen yhteydessä esitetty vaatimus siitä, että unionin yleinen tuomioistuin ei ota huomioon eräitä kannekirjelmän ja liitteiden kohtia, on tämän perusteella hyväksyttävä yksinomaan siltä osin kuin on kyse niistä kohdista, joissa esitetään otteita ensimmäisestä ja toisesta riidanalaisesta asiakirjasta (ks. vastaavasti määräys 30.4.2010, Inuit Tapiriit Kanatami ym. v. parlamentti ja neuvosto, T‑18/10 R, ei julkaistu, EU:T:2010:172, 23 kohta ja määräys 21.2.2013, Besselink v. neuvosto, T‑331/11, ei julkaistu, EU:T:2013:91, 16 kohta). Kyseinen vaatimus on hylättävä muilta osin.
72
Kaiken edellä esitetyn perusteella liitännäisvaatimus on ratkaistava seuraavasti:
–
kantajan liitteinä A. 14 ja O. 20 esittämät asiakirjat poistetaan asiakirja-aineistosta eikä niitä kannekirjelmän ja liitteiden kohtia, joissa on otteita näistä asiakirjoista, tarvitse ottaa enää huomioon
–
lausunnon antaminen kolmannesta riidanalaisesta asiakirjasta raukeaa
–
liitännäisvaatimus hylätään muilta osin.
Parlamentin ja neuvoston esittämät oikeudenkäyntiväitteet
73
Parlamentti ja neuvosto väittävät oikeudenkäyntiväitteidensä tueksi, ettei kantajalla ole asiavaltuutta vaatia riidanalaisen direktiivin kumoamista, koska mainittu direktiivi ei koske sitä suoraan eikä erikseen. Nyt käsiteltävä kanne on siis jätettävä tutkimatta.
74
Kantaja väittää puolestaan, että sillä on asiavaltuus vaatia riidanalaisen direktiivin kumoamista.
75
Unionin yleisen tuomioistuimen työjärjestyksen 130 artiklassa määrätään tältä osin, että jos vastaaja tai vastaajat pyytävät erillisellä asiakirjalla unionin yleistä tuomioistuinta ratkaisemaan pääasian käsittelyä aloittamatta, onko kanne jätettävä tutkimatta toimivallan puuttumisen vuoksi tai muusta syystä, unionin yleisen tuomioistuimen on ratkaistava hakemus mahdollisimman nopeasti ja tarvittaessa asian käsittelyn suullisen vaiheen aloitettuaan.
76
Nyt käsiteltävässä asiassa unionin yleinen tuomioistuin katsoo, että sillä on asiakirja-aineiston perusteella riittävät tiedot asiasta, ja päättää ratkaista tällä määräyksellä parlamentin ja neuvoston esittämät oikeudenkäyntiväitteet ilman, että asian käsittelyn suullista vaihetta on tarpeen aloittaa.
Alustavat huomautukset
77
SEUT 263 artiklan neljännen kohdan mukaan ”luonnollinen henkilö tai oikeushenkilö voi ensimmäisessä ja toisessa kohdassa määrätyin edellytyksin nostaa kanteen [ensimmäinen tilanne] hänelle osoitetusta säädöksestä tai [toinen tilanne] säädöksestä, joka koskee häntä suoraan ja erikseen, sekä [kolmas tilanne] sääntelytoimesta, joka koskee häntä suoraan ja joka ei edellytä täytäntöönpanotoimenpiteitä”.
78
Tältä osin on todettava, että vaikka SEUT 263 artiklan neljäs kohta ei nimenomaisesti koske luonnollisen henkilön tai oikeushenkilön direktiivistä nostamien kumoamiskanteiden tutkittavaksi ottamisen edellytyksiä, oikeuskäytännöstä kuitenkin ilmenee, ettei tällaisia kanteita voida pelkästään tämän seikan perusteella jättää tutkimatta. Unionin toimielimet eivät näet voi evätä luonnollisille henkilöille tai oikeushenkilöille tässä perussopimuksen määräyksessä annettua oikeussuojaa pelkästään valitsemalla kyseessä olevan toimen muodon (ks. analogisesti määräys 10.9.2002, Japan Tobacco ja JT International v. parlamentti ja neuvosto, T‑223/01, EU:T:2002:205, 28 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
79
Tämän jälkeen on huomautettava, että SEUT 288 artiklan kolmannen kohdan mukaan direktiivi on osoitettu jäsenvaltioille. SEUT 263 artiklan neljännen kohdan nojalla kantajan kaltaiset luonnolliset henkilöt tai oikeushenkilöt voivat siis nostaa kumoamiskanteen riidanalaisen direktiivin kaltaisesta direktiivistä ainoastaan sillä toiseen tilanteeseen perustuvalla edellytyksellä, että direktiivi koskee niitä suoraan ja erikseen, ja sillä kolmanteen tilanteeseen perustuvalla edellytyksellä, että direktiivi on sääntelytoimi, joka koskee niitä suoraan eikä edellytä täytäntöönpanotoimenpiteitä (ks. vastaavasti tuomio 25.10.2010, Microban International ja Microban (Europe) v. komissio, T‑262/10, EU:T:2011:623, 19 kohta; tuomio 6.9.2013, Sepro Europe v. komissio, T‑483/11, ei julkaistu, EU:T:2013:407, 29 kohta ja määräys 7.7.2014, Wepa Lille v. komissio, T‑231/13, ei julkaistu, EU:T:2014:640, 20 kohta).
80
SEUT 263 artiklan neljännen kohdan kolmannessa tilanteessa tarkoitettua sääntelytoimen käsitettä on tulkittava siten, että sillä tarkoitetaan mitä tahansa yleisesti sovellettavaa toimea lainsäätämisjärjestyksessä hyväksyttyjä toimia lukuun ottamatta. Viimeksi mainittujen toimien osalta näet Lissabonin sopimuksen laatijat ovat siltä osin kuin on kyse yksityisten mahdollisuudesta vaatia niiden kumoamista halunneet säilyttää rajoittavan lähestymistavan, joka liittyy sen osoittamiseen, että mainitut lainsäätämisjärjestyksessä hyväksytyt toimet ”koske[vat niitä] suoraan ja erikseen” (ks. vastaavasti tuomio 3.10.2013, Inuit Tapiriit Kanatami ym. v. parlamentti ja neuvosto, C‑583/11 P, EU:C:2013:625, 59 ja 60 kohta sekä Eurooppa-valmistelukunnan sihteeristö, unionin tuomioistuimen toimintaa käsittelevän työryhmän loppuraportti, 25.3.2003, CONV 636/03, 22 kohta ja puheenjohtajiston muistio, 12.5.2003, CONV 734/03, s. 20).
81
Tältä osin eron tekeminen lainsäätämisjärjestyksessä hyväksytyn toimen ja sääntelytoimen välillä perustuu EUT‑sopimuksen mukaan siihen, onko toimen hyväksymistä edeltänyt menettely ollut lainsäätämisjärjestys (ks. määräys 7.1.2015, Freitas v. parlamentti ja neuvosto, T‑185/14, ei julkaistu, EU:T:2015:14, 26 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen). SEUT 289 artiklan mukaan näet lainsäätämisjärjestyksessä hyväksyttäviä toimia ovat ne, jotka hyväksytään mainitussa järjestyksessä, sekä perussopimuksissa määrätyissä erityistapauksissa eräät jäsenvaltioiden ryhmän tai parlamentin aloitteesta, Euroopan keskuspankin (EKP) suosituksesta tai Euroopan unionin tuomioistuimen tai Euroopan investointipankin (EIP) pyynnöstä hyväksytyt toimet.
82
Nyt käsiteltävässä asiassa on selvää, että riidanalainen direktiivi on annettu SEUT 194 artiklan 2 kohdan nojalla tavallisessa lainsäätämisjärjestyksessä, sellaisena kuin se on esitetty yksityiskohtaisesti SEUT 294 artiklassa. Mainittu direktiivi on siis EUT‑sopimuksessa tarkoitettu lainsäätämisjärjestyksessä hyväksytty toimi.
83
Näin ollen siitä riippumatta, että riidanalaisessa direktiivissä säädetään direktiivinä siitä, että eräiden sen adressaatteina olevien jäsenvaltioiden on toteutettava täytäntöönpanotoimenpiteitä, millä suljetaan jo sinällään pois, että sitä voitaisiin lähtökohtaisesti pitää toimena, joka ei edellytä ”täytäntöönpanotoimenpiteitä”, edellytystä, joka koskee kantajan asiavaltuutta riitauttaa mainittu direktiivi, ei voida perustaa SEUT 263 artiklan neljännessä kohdassa tarkoitettuun kolmanteen tilanteeseen, sillä riidanalainen toimi eli riidanalainen direktiivi ei ole kyseisessä määräyksessä tarkoitettu ”sääntelytoimi”.
84
SEUT 263 artiklan neljännessä kohdassa tarkoitetusta toisesta tilanteesta on huomautettava, että kaikkiin taloudellisiin toimijoihin, joita asia koskee, sovellettava lainsäätämisjärjestyksessä hyväksytty toimikin voi tietyissä olosuhteissa koskea tiettyjä niistä suoraan ja erikseen kyseisessä määräyksessä tarkoitetulla tavalla (ks. vastaavasti tuomio 17.1.1985, Piraiki-Patraiki ym. v. komissio, 11/82, EU:C:1985:18, 11–32 kohta ja tuomio 27.6.2000, Salamander ym. v. parlamentti ja neuvosto, T‑172/98 ja T‑175/98–T‑177/98, EU:T:2000:168, 30 kohta).
85
Nyt käsiteltävässä asiassa on siten tutkittava, onko kantaja osoittanut SEUT 263 artiklan neljännessä kohdassa toisen tilanteen osalta asetettujen edellytysten kannalta, että riidanalainen direktiivi koski sitä suoraan ja erikseen, kun palautetaan mieleen, että kyseiseen määräykseen sisältyvä sellaisen toimen käsite, joka koskee kantajaa suoraan ja erikseen, vastaa EY 230 artiklan neljännen kohdan käsitettä, jota Lissabonin sopimuksen laatijoilla ei ole ollut tarkoitus muuttaa (ks. vastaavasti tuomio 3.10.2013, Inuit Tapiriit Kanatami ym. v. parlamentti ja neuvosto, C‑583/11 P, EU:C:2013:625, 70 ja 71 kohta).
Kysymys siitä, koskeeko riidanalainen direktiivi kantajaa suoraan
86
Parlamentti katsoo, ettei riidanalainen direktiivi koske kantajaa suoraan, koska se on yleisesti sovellettava lainsäätämistoimi, jota sovelletaan abstraktisti objektiivisesti määritellyissä tilanteissa. Sillä ei myöskään ole vaikutuksia kantajan oikeusasemaan ennen kuin jäsenvaltiot, jotka ovat riidanalaisen direktiivin adressaatteja, panevat täytäntöön mainitun direktiivin noudattamisen edellyttämät lait, asetukset ja hallinnolliset määräykset tai mahdollisesti ennen täytäntöönpanolle asetetun määräajan päättymistä.
87
Parlamentti on erityisesti sitä mieltä, että kun otetaan huomioon jäsenvaltioilla oleva oikeus myöntää vapautus direktiivin 2009/73, sellaisena kuin se on muutettuna riidanalaisella direktiivillä, velvollisuuksista ja kansallisilla sääntelyviranomaisilla oleva mahdollisuus katsoa, että tällaiset vapautukset ovat oikeutettuja, ja määritellä velvollisuudet, joita niihin on sovellettava, on katsottava samalla tavalla kuin unionin yleinen tuomioistuin on sen mukaan päättänyt 27.6.2000 annetussa tuomiossa Salamander ym. v. parlamentti ja neuvosto (T‑172/98 ja T‑175/98–T‑177/98, EU:T:2000:168, 67–70 kohta), että riidanalaisella direktiivillä jäsenvaltioille annettu harkintavalta on sen luonteinen, ettei sen johdosta ole mahdollista, että direktiivi koskisi kantajaa suoraan.
88
Parlamentti huomauttaa lisäksi, ettei nyt käsiteltävän kanteen nostamisajankohtana sitä reittiä, jotka pitkin Nord Stream 2 -kaksoiskaasunsiirtoputken oli tarkoitus kulkea Tanskan erityisellä talousvyöhykkeellä Bornholmin saaren lähivesillä, ollut vielä päätetty. Tämä vahvistaa, että kantaja tukeutuu osoittaakseen, että riidanalainen direktiivi koskee sitä suoraan, kyseisen direktiivin mahdolliseen ja tulevaan vaikutukseen sen omaan asemaan tulevaisuudessa. Toimen on kuitenkin koskettava kantajaa suoraan kanteen nostamisajankohtana, mistä ei välttämättä ole kyse nyt käsiteltävässä asiassa.
89
Neuvosto väittää, ettei riidanalainen direktiivi koske kantajaa suoraan SEUT 263 artiklan neljännen kohdan toisessa tilanteessa tarkoitetulla tavalla; kyseistä tilannetta on tulkittava suppeasti, kuten unionin tuomioistuin on korostanut 3.10.2013 antamassaan tuomiossa Inuit Tapiriit Kanatami ym. v. parlamentti ja neuvosto (C‑583/11 P, EU:C:2013:625, 59 kohta).
90
Neuvosto katsoo tältä osin, että riidanalainen direktiivi ei sellaisenaan voi vaikuttaa ennen mainitun direktiivin kansallisten täytäntöönpanotoimenpiteiden antamista ja niistä riippumatta kantajan oikeusasemaan. Kun otetaan erityisesti huomioon riidanalaisen direktiivin sanamuoto ja sisältö, kantajalle ei ole suoraan asetettu mitään velvollisuutta, koska kaikki eriyttämistä, kolmannen osapuolen verkkoon pääsyä ja säänneltyjä tariffeja koskevat velvollisuudet voivat johtua ainoastaan kyseisen direktiivin kansallisista täytäntöönpanotoimenpiteistä. Kantaja on sitä paitsi myöntänyt tämän tosiseikan kirjeenvaihdossa, joka on edeltänyt sen unionia vastaan energiaperuskirjan nojalla vireille panemaa välimiesmenettelyä, koska se on todennut, että ”kun [riidanalainen] direktiivi tulee voimaan ja se saatetaan osaksi Saksan oikeusjärjestystä, direktiivin maantieteelliseen soveltamisalaan kuuluvaan Nord Stream 2:n osaan (eli Saksan alueella ja Saksan aluevesillä oleva osa) sovelletaan lähtökohtaisesti direktiivin [2009/73, sellaisena kuin se on muutettuna riidanalaisella direktiivillä,] sääntöjä ja erityisesti eriyttämistä, kolmannen osapuolen verkkoon pääsyä ja tariffien sääntelyä koskevia sääntöjä”.
91
Riidanalaisen direktiivin täytäntöönpanotoimenpiteiden osalta jäsenvaltioilla on neuvoston mukaan merkittävä harkintavalta sen suhteen, miten ne haluavat panna kyseisen direktiivin täytäntöön, siltä osin kuin on kyse erityisesti ensinnäkin mahdollisuudesta valita kolmen eriyttämismallin välillä (omistusrakenteiden täysimääräisen eriyttämisen malli, riippumattoman järjestelmävastaavan malli ja riippumaton siirtoverkonhaltijan malli), toiseksi oikeudesta myöntää poikkeuksia ja vapautuksia direktiivissä 2009/73, sellaisena kuin se on muutettuna riidanalaisella direktiivillä, säädettyjen velvollisuuksien osalta ja kolmanneksi mahdollisuudesta turvautua valtuutusmenettelyyn sopimusten tekemiseksi tai muuttamiseksi kolmansien maiden kanssa, jotta varmistetaan, että mainitut kansainväliset sopimukset ovat unionin oikeuden mukaisia. Neuvosto toteaa erityisesti niistä poikkeuksista, joita voidaan myöntää, että kansallisilla sääntelyviranomaisilla on harkintavaltaa paitsi kyseisiä päätöksiä tehtäessä myös määriteltäessä niitä kilpailun, sisämarkkinoiden tehokkaan toiminnan tai toimitusvarmuuden kannalta sopivia ehtoja, joita ne voivat soveltaa tällaisiin poikkeuksiin.
92
Riidanalaisessa direktiivissä edellytetään lisäksi, että kansalliset sääntelyviranomaiset toteuttavat muitakin täytäntöönpanotoimenpiteitä esimerkiksi siltä osin kuin on kyse tariffien määrittämisestä, laskentamenetelmistä ja hyväksymisestä; niillä on myös näiden kysymysten osalta harkintavaltaa.
93
Neuvosto väittää joka tapauksessa, että vaikka oikeudellisen todistelun tarpeisiin oletetaan, että jäsenvaltioilla ei ole liikkumavaraa riidanalaisen direktiivin kansallisten täytäntöönpanotoimenpiteiden toteuttamisessa, kantajan oikeusasemaan ei joka tapauksessa ole vaikutettu suoraan, koska riidanalaisella direktiivillä on oikeusvaikutuksia kantajan kaltaiseen toimijaan vain kansallisten viranomaisten toteuttamien toimien välityksellä.
94
Neuvosto katsoo vielä, että se, miten kantajan on osoittanut, että riidanalainen direktiivi koskee sitä suoraan, perustuu virheelliseen lähtökohtaan, jonka mukaan sillä ei olisi mitään mahdollisuutta saada poikkeusta 49 a artiklan, joka on lisätty hiljattain direktiiviin 2009/73 riidanalaisella direktiivillä, nojalla tai edes viimeksi mainitun direktiivin 36 artiklan nojalla. Yhtäältä – toisin kuin kantaja antaa ymmärtää – riidanalaisen direktiivin mukaan kansallisten sääntelyviranomaisten ei ole kuitenkaan edellytettävä, että poikkeusta koskevat pyynnöt tehdään ennen investointipäätöksen tekemistä tai ennen asianomaisen kaasuinfrastruktuurin rakentamisen aloittamista. Toisaalta päätöksen tekeminen siitä, myönnetäänkö tällainen poikkeus, kuuluu kansallisille sääntelyviranomaisille, jotka toimivat riidanalaisen direktiivin täytäntöönpanolainsäädännön nojalla. Tältä osin mainituilla viranomaisilla on lisäksi mahdollisuus soveltaa tällaisiin poikkeuksiin erityisiä ehtoja, jotka niiden on määriteltävä.
95
Neuvosto muistuttaa lopuksi, että riidanalaisen direktiivin mahdollisia vaikutuksia kantajan taloudelliseen tilanteeseen ei missään tapauksessa voida pitää sellaisina, että ne osoittavat, että mainittu direktiivi vaikuttaa suoraan sen oikeudelliseen asemaan.
96
Kantaja väittää parlamentin ja neuvoston oikeudenkäyntiväitteistä esittämissään huomautuksissa, että riidanalainen direktiivi koskee sitä suoraan. Sen mukaan riippumatta väitetystä mahdollisuudesta saada poikkeus Saksan sääntelyviranomaiselta 49 a artiklan, sellaisena kuin se on lisättynä direktiiviin 2009/73 riidanalaisella direktiivillä, tai direktiivin 2009/73 36 artiklan, jota voidaan joka tapauksessa soveltaa vain ”uuteen infrastruktuuriin”, mistä ei ole kyse Nord Stream 2:n osalta, nojalla, direktiivin 2009/73 vaatimuksia sovelletaan siihen jo nyt. Tämä pätee siirtoverkkojen ja siirtoverkonhaltijoiden eriyttämistä koskeviin velvollisuuksiin, sellaisena kuin niistä säädetään direktiivin 2009/83 9 artiklassa, kyseisen direktiivin 32 artiklassa säädettyyn velvollisuuteen myöntää kolmansille osapuolille pääsy sen maakaasuputkeen ja tariffeja koskeviin velvollisuuksiin, sellaisina kuin niistä säädetään mainitun direktiivin 41 artiklan 1 ja 6 kohdassa sekä vastaavissa Saksan täytäntöönpanolaeissa.
97
Nämä uudet velvollisuudet johtavat kantajan tapauksessa välttämättä huomattaviin muutoksiin, sillä sen olisi niiden noudattamiseksi myytävä koko Nord Stream 2 ‑maakaasuputki kolmannelle osapuolelle tai muutettava täysin organisaatio- ja yritysrakennettaan, mikä heikentää perustavanlaatuisesti tämän infrastruktuurin rahoituspohjaa, jossa eurooppalaiset yritykset ovat lisäksi mukana.
98
Kantajan mukaan riidanalaisella direktiivillä ei anneta Saksan liittotasavallalle, joka on se jäsenvaltio, jonka aluemerellä Nord Stream 2 ‑maakaasuputken asianomainen osa sijaitsee, mitään todellista harkintavaltaa kyseisen direktiivin täytäntöönpanossa, sillä eriyttämistä, kolmansien osapuolten verkkoon pääsyä ja tariffien sääntelyä koskevia sääntöjä sovelletaan kantajaan ilman sitä mahdollisuutta, että se voisi saada poikkeuksen direktiivin 2009/73 vastaaviin säännöksiin tähän viimeksi mainittuun direktiivin riidanalaisella direktiivillä äskettäin lisätyn 49 a artiklan nojalla.
99
Kaikilla eriyttämistä koskevilla vaihtoehdoilla, sellaisina kuin niistä säädetään riidanalaisessa direktiivissä, on kuitenkin huomauttavia vaikutuksia kantajan tilanteeseen, koska ne vaikuttavat perustavanlaatuisesti sen omistus- ja yritysrakenteeseen. ”Koska Saksan on vaadittava kantajaa noudattamaan ainakin yhtä näistä vaihtoehdoista, kyseiselle jäsenvaltiolle ei ole jätetty ’mahdollisuu[tta] ryhtyä tai olla ryhtymättä toimenpiteisiin’” unionin yleisen tuomioistuimen 22.6.2006 annetun määräyksen Sahlstedt ym. v. komissio (T‑150/05, EU:T:2006:172) 53 kohdassa vahvistaman muotoilun mukaan ja siis ”vaikutukset [kantajan] oikeusasemaan johtuvat tämän tuloksen saavuttamista koskevasta vaatimuksesta” unionin tuomioistuimen 13.3.2008 annetun tuomion komissio v. Infront WM (C‑125/06 P, EU:C:2008:159) 63 kohdassa vahvistaman muotoilun mukaan.
100
Kantajan mukaan ei voida missään tapauksessa kiistää sitä, että sen kaltaisessa tilanteessa olevan yhtiön, joka haluaa noudattaa riidanalaisen direktiivin vaatimuksia ollakseen valmis operoimaan Nord Stream 2:n kaltaista maakaasuputkea jäsenvaltioille mainitun direktiivin täytäntöönpanemiseksi asetetun määräajan päättyessä eli 24.2.2020, oli välittömästi ryhdyttävä tekemään tarvittavia muutoksia, mikä osoittaa, että kyseisellä direktiivillä on oikeusvaikutuksia kantajan tilanteeseen.
101
Kantaja toteaa lisäksi sillä olevasta mahdollisuudesta saada Saksan sääntelyviranomaiselta direktiivin 2009/73 uuden 49 a artiklan, joka on lisätty kyseiseen direktiiviin riidanalaisella direktiivillä, nojalla vapautus – joka parlamentin ja neuvoston mukaan voisi käytännössä poistaa kaikki direktiivillä kantajan tilanteeseen olevan oikeusvaikutukset –, ettei sen pyyntö tällaisen vapautuksen saamiseksi tulisi menestymään. Tällainen vapautus voidaan näet myöntää vain, jos asianomainen kaasuinfrastruktuuri on ”valmistun[u]t ennen 23 päivää toukokuuta 2019”, mikä ei ole tilanne Nord Stream 2:n osalta. Varsinainen asiakysymys koskee todellisuudessa tämän mainitun 49 a artiklan aineellista soveltamisalaa rajoittavan ehdon ulottuvuutta, mikä oikeuttaa kantajan mukaan sen, että unionin yleinen tuomioistuin päättää lykätä oikeudenkäyntiväitteet ratkaistavaksi pääasian yhteydessä ja vahvistaa määräajan, jonka kuluessa parlamentti ja neuvosto voivat jättää vastinekirjelmänsä.
102
Tältä osin on huomautettava, että vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan kahden kriteerin on täytyttävä kumulatiivisesti sen SEUT 263 artiklan neljännen kohdan toisessa tilanteessa asetetun edellytyksen osalta, jonka mukaan kanteen kohteena olevan unionin toimen on koskettava suoraan luonnollista henkilöä tai oikeushenkilöä, eli ensinnäkin, että kyseisellä toimella on välittömiä vaikutuksia kantajan oikeusasemaan, ja toiseksi, ettei se jätä niille, joille se on osoitettu ja joiden tehtävänä on sen täytäntöönpano, ollenkaan harkintavaltaa, jolloin täytäntöönpano on luonteeltaan puhtaasti automaattista ja perustuu yksinomaan unionin lainsäädäntöön eikä edellytä välissä olevien sääntöjen soveltamista (määräys 19.6.2008, US Steel Košice v. komissio, C‑6/08 P, ei julkaistu, EU:C:2008:356, 60 kohta ja tuomio 6.11.2018, Scuola Elementare Maria Montessori v. komissio, komissio v. Scuola Elementare Maria Montessori ja komissio v. Ferracci, C‑622/16 P–C‑624/16 P, EU:C:2018:873, 42 kohta).
103
Näin on myös silloin kun niillä, joille riitautettu unionin toimi on osoitettu, on vain teoreettinen mahdollisuus olla ryhtymättä kyseisessä toimessa edellytettyihin toimenpiteisiin, ja kun heidän tahdostaan ryhtyä toimen mukaisiin toimenpiteisiin ei ole epäilystäkään (ks. määräys 19.6.2008, US Steel Košice v. komissio, C‑6/08 P, ei julkaistu, EU:C:2008:356, 61 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen ja tuomio 4.12.2019, Polskie Górnictwo Naftowe i Gazownictwo v. komissio, C‑342/18 P, ei julkaistu, EU:C:2019:1043, 39 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
104
Nyt käsiteltävässä asiassa on todettava, että kantajan kaltaiset maakaasuputkea operoivat yhtiöt ovat yleisesti riidanalaisen direktiivin voimaantulosta alkaen tilanteessa, jossa niiden kaasunsiirtoputkien tiettyyn osaan, tässä tapauksessa siihen osaan, joka sijaitsee jäsenvaltion ja kolmannen valtion välillä jäsenvaltioiden alueen rajaan saakka, tai jäsenvaltion aluemerellä sijaitsevaan osaan, sovelletaan vastedes mahdollisesti direktiivissä 2009/73 säädettyjä velvollisuuksia ja viimeksi mainitun direktiivin, sellaisena kuin se on muutettuna, kansallisia täytäntöönpanotoimenpiteitä.
105
Niistä konkreettisista velvollisuuksista, joita kantajan kaltaisten tiettyjen toimijoiden kaasunsiirtoputkien osaan sovelletaan vastedes direktiivin 2009/73, sellaisena kuin se on muutettuna, säännösten nojalla, ja siitä tavasta, jolla kyseiset velvollisuudet määritellään täsmällisesti, on kuitenkin todettava, että ne riippuvat kansallisista täytäntöönpanotoimenpiteistä, jotka jäsenvaltio, jonka aluemerellä kyseinen putken osa sijaitsee, aikoo toteuttaa tai on toteuttanut riidanalaisen direktiivin 2 artiklan, luettuna yhdessä SEUT 288 artiklan kolmannen kohdan kanssa, nojalla viimeistään 24.2.2020.
106
Direktiivillä ei näet voida sellaisenaan luoda velvollisuuksia yksityiselle, eivätkä kansalliset viranomaiset voi siis vedota siihen sellaisenaan toimijoita vastaan, jos kyseiset viranomaiset eivät ole toteuttaneet ensin mainitun direktiivin täytäntöönpanotoimenpiteitä (tuomio 26.2.1986, Marshall, 152/84, EU:C:1986:84, 48 kohta ja määräys 7.7.2014, Group’Hygiène v. komissio, T‑202/13, EU:T:2014:664, 33 kohta; ks. myös vastaavasti tuomio 14.7.1994, Faccini Dori, C‑91/92, EU:C:1994:292, 20 ja 25 kohta).
107
Riippumatta siitä, ovatko riidanalaisen direktiivin säännökset selkeitä ja riittävän täsmällisiä, niistä ei siis voi seurata ennen valtion täytäntöönpanotoimenpiteiden toteuttamista ja kyseisistä toimenpiteistä riippumatta suoraan tai välillisesti sellaisia kantajaa sitovia velvollisuuksia, jotka ovat omiaan vaikuttamaan tällä perusteella suoraan kantajan oikeusasemaan SEUT 263 artiklan neljännessä kohdassa tarkoitetulla tavalla (ks. vastaavasti tuomio 27.6.2000, Salamander ym. v. parlamentti ja neuvosto, T‑172/98 ja T‑175/98–T‑177/98, EU:T:2000:168, 54 kohta ja määräys 7.7.2014, Group’Hygiène v. komissio, T‑202/13, EU:T:2014:664, 33 kohta). Saksan sääntelyviranomainen ei erityisestikään voi vaatia kantajalta siinä tapauksessa, että Saksan liittotasavalta ei ole toteuttanut riidanalaisen direktiivin täytäntöönpanotoimenpiteitä, että se noudattaa sen tapaukseen sovellettavia uusia velvollisuuksia, kuten asiasta säädetään mainitussa direktiivissä.
108
Tältä osin se, että kantajan toimintaa säännellään vastedes osittain unionin oikeudella, tässä tapauksessa direktiivillä 2009/73, sellaisena kuin se on muutettuna, on joka tapauksessa vain seurausta sen päätöksestä kehittää toimintaansa ja säilyttää se unionin alueella, tässä tapauksessa yhden unionin jäsenvaltion aluemerellä (ks. vastaavasti tuomio 21.12.2011, Air Transport Association of America ym., C‑366/10, EU:C:2011:864, 127 ja 128 kohta). Riidanalaisella direktiivillä ei kuitenkaan ole ollut sellaisenaan sen voimaantulosta alkaen eikä missään tapauksessa ennen sen 2 artiklan 1 kohdassa säädetyn täytäntöönpanolle varatun määräajan päättymistä välittömiä ja konkreettisia vaikutuksia kantajan kaltaisten toimijoiden oikeusasemaan.
109
Jos hyväksyttäisiin kantajan näkemys, jonka mukaan riidanalaisen direktiivin voimaantulo on vaikuttanut suoraan sen oikeusasemaan sillä perusteella, että sen Nord Stream 2 ‑kaksoisputkijärjestelmän toiminta on aikaisemmin jäänyt direktiivin 2009/73 aineellisen soveltamisalan ulkopuolelle, tämä merkitsisi lisäksi sitä, että joka kerta kun unioni antaa uutta lainsäädäntöä jollakin alalla ja asettaa toimijoille velvollisuuksia, joita niihin ei ole sovellettu aikaisemmin, kyseisen lainsäädännön osalta katsottaisiin, vaikka se annettaisiinkin direktiivin muodossa tavallisessa lainsäätämisjärjestyksessä, että se vaikuttaa toimijoihin väistämättä suoraan SEUT 263 artiklan neljännessä kohdassa tarkoitetulla tavalla. Tällainen lähestymistapa olisi kuitenkin ristiriidassa SEUT 288 artiklan kolmannen kohdan sanamuodon kanssa, jonka mukaan ”direktiivi velvoittaa saavutettavaan tulokseen nähden jokaista jäsenvaltiota, jolle se on osoitettu, mutta jättää kansallisten viranomaisten valittavaksi muodon ja keinot”, ja siis sen kanssa, että minkä tahansa direktiivin kansalliset täytäntöönpanotoimenpiteet vaikuttavat lähtökohtaisesti toimijoiden oikeusasemaan.
110
Nyt käsiteltävässä asiassa kantajan kaltaisille toimijoille asetetaan tai on asetettu siis vasta sellaisten riidanalaisen direktiivin kansallisten täytäntöönpanontoimenpiteiden välityksellä, jotka jäsenvaltiot ja tässä tapauksessa kantajan osalta Saksan liittotasavalta toteuttavat tai ovat toteuttaneet, direktiivin 2009/73, sellaisena kuin se on muutettuna riidanalaisella direktiivillä, velvollisuudet kyseisten jäsenvaltioiden vahvistamin edellytyksin (ks. vastaavasti määräys 10.9.2002, Japan Tobacco ja JT International v. parlamentti ja neuvosto, T‑223/01, EU:T:2002:205, 47 kohta ja määräys 7.7.2014, Group’Hygiène v. komissio, T‑202/13, EU:T:2014:664, 33 ja 36 kohta).
111
Tältä osin yhtäältä Saksan liittotasavallan osalta tällaisia täytäntöönpanotoimenpiteitä ei ollut toteutettu nyt käsiteltävän kanteen nostamisajankohtana. Toisaalta on joka tapauksessa todettava – toisin kuin kantaja väittää –, että jäsenvaltioilla oli harkintavaltaa direktiivin 2009/73, sellaisena kuin se on muutettuna riidanalaisella direktiivillä, säännöksiä täytäntöön pantaessa niiden kansallisten täytäntöönpanotoimenpiteiden osalta, jotka mainittujen jäsenvaltioiden oli viimeistään 24.2.2020 toteutettava ja joilla kyseisen direktiivin velvollisuudet oli saatettava toimijoita sitoviksi.
112
Yhtäältä näet direktiivin 2009/73, sellaisena kuin se on muutettuna, 9 artiklassa säädettyjen velvollisuuksien osalta jäsenvaltioilla on kyseisen 9 artiklan 8 kohdan uuden ensimmäisen alakohdan ja 9 kohdan, sellaisina kuin ne ovat lisättyinä riidanalaisella direktiivillä, nojalla mahdollisuus päättää olla soveltamatta siirtoverkkojen ja siirtoverkonhaltijoiden eriyttämistä koskevaa velvollisuutta, sellaisena kuin siitä säädetään mainitun 9 artiklan 1 kohdassa. Ne erityisesti ”voivat” päättää tästä sellaisen kaasunsiirtoverkon osan osalta, joka yhdistää jäsenvaltion kolmanteen maahan kyseisen jäsenvaltion rajan ja kyseisen jäsenvaltion verkossa sijaitsevan ensimmäisen liitäntäpisteen välillä, yhtäältä jos siirtoverkko kuului 23.5.2019 vertikaalisesti integroituneeseen yritykseen ja toisaalta jos siirtoverkko kuului 23.5.2019 vertikaalisesti integroituneeseen yritykseen ja on käytössä järjestelyjä, jotka takaavat siirtoverkonhaltijalle tehokkaamman riippumattomuuden kuin direktiivin 2009/73 IV luvun säännökset.
113
Kantaja myöntää lisäksi tämän mahdollisuuden korostamalla, että ”pitää myös paikkansa, että omistusrakenteiden eriyttämisen osalta jäsenvaltiot voivat direktiivin [2009/73, sellaisena kuin se on muutettuna riidanalaisella direktiivillä,] mukaan ottaa käyttöön vaihtoehtoja omistuksen täydelliselle eriyttämiselle; näitä vaihtoehtoja ovat riippumattoman haltijan malli – – ja riippumattoman siirtoverkonhaltijan malli”. Samoin on todettava, että jäsenvaltiot voivat direktiivin 2009/73 14 artiklan 1 kohdan, sellaisena kuin se on lisättynä riidanalaisella direktiivillä, nojalla päättää olla soveltamatta 9 artiklan 1 kohtaa ja nimetä riippumattoman järjestelmävastaavan asianomaisen siirtoverkon omistajan ehdotuksesta ja komission hyväksynnän saatuaan.
114
Toisaalta direktiiviin 2009/73 riidanalaisella direktiivillä tehtyjen muutosten ja erityisesti 36 artiklaa koskevien muutosten ja 49 a artiklan lisäämisen perusteella kansalliset viranomaiset voivat päättää myöntää ”merkittäv[ien] uu[sien] kaasuinfrastruktuuri[en]” ja ”sellaisten jäsenvaltio[ide]n ja kolman[si]en ma[ide]n välisten kaasunsiirtoputkien osalta, jotka ovat valmistuneet ennen 23 päivää toukokuuta 2019,” poikkeuksia eräisiin direktiivin 2009/73, sellaisena kuin se on muutettuna, artikloihin eli tässä tapauksessa 36 artiklan osalta poikkeuksia 9, 32, 33 ja 34 artiklaan ja 41 artiklan 6, 8 ja 10 kohtaan sekä 49 a artiklan osalta poikkeuksia 9, 10, 11 ja 32 artiklan ja 41 artiklan 6, 8 ja 10 kohtaan.
115
Jäsenvaltioiden on toteutettava tältä osin kansalliset toimenpiteet, joilla annetaan asianomaisille toimijoille mahdollisuus pyytää, että niihin sovelletaan kyseisiä poikkeuksia, määritetään täsmällisesti näiden poikkeusten myöntämisedellytykset direktiivin 2009/73, sellaisena kuin se on muutettuna, 49 a artiklassa säädettyjen yleisten kriteerien nojalla, ja säännellään menettelyä siten, että niiden kansalliset sääntelyviranomaiset voivat ratkaista tällaiset pyynnöt riidanalaisessa direktiivissä säädetyissä määräajoissa. Näiden edellytysten täytäntöön panemiseksi kansallisilla sääntelyviranomaisilla on laaja harkintavalta tällaisia poikkeuksia myönnettäessä ja niistä mahdollisista erityisehdoista päätettäessä, joita näihin poikkeuksiin voidaan soveltaa (ks. analogisesti tuomio 4.12.2019, Polskie Górnictwo Naftowe i Gazownictwo v. komissio, C‑342/18 P, ei julkaistu, EU:C:2019:1043, 48–53 kohta).
116
Edellä esitetystä seuraa, etteivät riidanalaisen direktiivin säännökset koske kantajaa suoraan.
117
Lopuksi on todettava, ettei kantaja voi vedota unionin tuomioistuimen 13.3.2008 annetussa tuomiossa komissio v. Infront WM (C‑125/06 P, EU:C:2008:159) omaksumaan ratkaisuun. Kyseinen asia koski näet muille jäsenvaltioille kuin Ison-Britannian ja Pohjois-Irlannin yhdistyneelle kuningaskunnalle osoitettua komission päätöstä, jolla komissio oli hyväksynyt kyseisen jäsenvaltion, joka tuolloin oli unionin jäsen, toteuttamat toimenpiteet, minkä johdosta kansallisille lähetystoiminnan harjoittajille oli asetettu joitakin rajoituksia, kun ne aikoivat lähettää merkittävänä pidettyjä tapahtumia, joihin kantaja ensimmäisessä oikeusasteessa oli hankkinut yksinoikeudet. Mainitun asian oikeudellista ja tosiasiallista tilannetta ei voida millään tavalla verrata nyt käsiteltävän asian tilanteeseen, joka koskee yksinomaan direktiiviä ja joka ei myöskään ole poikkeava.
118
Kaikesta edellä esitetystä seuraa, että riidanalainen direktiivi ei koske kantajaa suoraan. Kun otetaan huomioon se, että SEUT 263 artiklan neljännen kohdan toisessa tilanteessa määrätyt edellytykset ovat kumulatiivisia, tämä toteamus johtaa siihen, ettei kantajalla voi olla tämän toisen tilanteen nojalla asiavaltuutta vaatia riidanalaisen direktiivin kumoamista (ks. vastaavasti tuomio 4.12.2019, Polskie Górnictwo Naftowe i Gazownictwo v. komissio, C‑342/18 P, ei julkaistu, EU:C:2019:1043, 37 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
119
On vielä todettava, että – toisin kuin kantaja väittää – se, että parlamentti ja neuvosto ovat toteuttaneet riidanalaisen toimen direktiivin muodossa tai että ne ovat päättäneet, että erästä poikkeusta voidaan direktiivin 2009/73, sellaisena kuin se on muutettuna, uuden 49 a artiklan nojalla soveltaa vain kaasuputkiin, jotka ”ovat valmistuneet ennen 23 päivää toukokuuta 2019”, ei ole omiaan rajoittamaan kantajan oikeutta tehokkaisiin oikeussuojakeinoihin Euroopan unionin perusoikeuskirjan 47 artiklan nojalla.
120
Yhtäältä näet EUT‑sopimuksen 263 ja 277 artiklalla sekä toisaalta sen 267 artiklalla on luotu täysin kattava oikeussuojakeinojen ja menettelyjen järjestelmä, jonka tarkoituksena on varmistaa unionin toimiin kohdistuva laillisuusvalvonta antamalla se unionin tuomioistuimien tehtäväksi (tuomio 23.4.1986, Les Verts v. parlamentti, 294/83, EU:C:1986:166, 23 kohta; tuomio 25.7.2002, Unión de Pequeños Agricultores v. neuvosto, C‑50/00 P, EU:C:2002:462, 40 kohta ja tuomio 3.10.2013, Inuit Tapiriit Kanatami ym. v. parlamentti ja neuvosto, C‑583/11 P, EU:C:2013:625, 92 kohta).
121
Kantajan kaltaisia luonnollisia henkilöitä tai oikeushenkilöitä, jotka eivät voi SEUT 263 artiklan neljännessä kohdassa tarkoitettujen tutkittavaksi ottamisen edellytysten vuoksi riitauttaa suoraan yleisesti sovellettavia unionin toimia, suojellaan siis siltä, että niihin sovelletaan tällaisia toimia (tuomio 3.10.2013, Inuit Tapiriit Kanatami ym. v. parlamentti ja neuvosto, C‑583/11 P, EU:C:2013:625, 93 kohta).
122
Kantaja voi omassa tapauksessaan näet pyytää Saksan sääntelyviranomaiselta direktiivin 2009/73, sellaisena kuin se on muutettuna, 49 a artiklan tai 36 artiklan nojalla poikkeusta ja mahdollisesti riitauttaa kyseisen viranomaisen päätöksen saksalaisessa tuomioistuimessa vetoamalla riidanalaisen direktiivin pätemättömyyteen ja saamalla tämän tuomioistuimen esittämään SEUT 267 artiklan mukaisesti unionin tuomioistuimelle ennakkoratkaisukysymyksiä riidanalaisen direktiivin pätevyydestä (ks. vastaavasti tuomio 16.5.2019, Pebagua v. komissio, C‑204/18 P, ei julkaistu, EU:C:2019:425, 67 ja 68 kohta sekä tuomio 4.12.2019, Polskie Górnictwo Naftowe i Gazownictwo v. komissio, C‑342/18 P, ei julkaistu, EU:C:2019:1043, 63 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
123
Toisin kuin kantaja väittää, tällaista ennakkoratkaisupyyntöä ei tältä osin ole mitään syytä jättää tutkimatta sillä perusteella, että kantajalla ”on oikeus – ilman, että tästä on pienintäkään epäilystä –” nostaa kumoamiskanne riidanalaisesta direktiivistä SEUT 263 artiklan nojalla 9.3.1994 annettuun tuomioon TWD Textilwerke Deggendorf (C‑188/92, EU:C:1994:90) perustuvassa oikeuskäytännössä, jota on äskettäin täsmennetty 25.7.2018 annetussa tuomiossa Georgsmarienhütte ym. (C‑135/16, EU:C:2018:582, 43 kohta), tarkoitetulla tavalla. Nyt käsiteltävän kanteen tutkimatta jättäminen vahvistaa sitä vastoin, ettei kantajalla ole asiavaltuutta SEUT 263 artiklan nojalla.
124
Kanne on siis jätettävä tutkimatta siltä osin kuin kantaja ei voi perustaa asiavaltuuttaan vaatia riidanalaisen direktiivin kumoamista mihinkään SEUT 263 artiklan neljännessä kohdassa tarkoitettuun tilanteeseen.
Prosessinjohtotoimia koskeva pyyntö
125
Kantaja toteaa prosessinjohtotoimia koskevassa pyynnössään, että niistä 25:stä asiakirjasta, joihin neuvosto on vastauksena kantajan työntekijän hakemuksiin myöntänyt oikeuden tutustua vain osittain, on poistettu useita kohtia. Sillä on näin ollen syytä uskoa, että mainitut poistetut kohdat olivat hyvin merkityksellisiä nyt käsiteltävän kanteen ratkaisemisen kannalta, koska ne sisältävät todennäköisesti tietoja, jotka osoittavat, että unionin lainsäätäjän antama riidanalainen direktiivi koski erityisesti sitä. Se pitää todisteena tästä sitä, että se on saanut käyttöönsä, ilmeisesti toisesta lähteestä, kahdesta niistä 25:stä asiakirjasta, joihin ei ollut annettu oikeutta tutustua kokonaisuudessaan, versiot, joista ei ole poistettu luottamuksellisia tietoja. Nämä kaksi asiakirjaa, jotka sisältävät Saksan liittotasavallan huomautukset direktiiviehdotuksesta, osoittavat kuitenkin, että riidanalainen direktiivi koski erityisesti kantajaa.
126
Kantaja vaatii näin ollen, että unionin yleinen tuomioistuin määrää neuvoston esittämään niistä 25:stä asiakirjasta, joihin sen työntekijälle on annettu oikeus tutustua vain osittain, versiot, joista ei ole poistettu luottamuksellisia tietoja, ja ne kaksi asiakirjaa, joita neuvosto on kieltäytynyt toimittamasta sille, samalla kun se täsmentää, että mainituista versioista voitaisiin poistaa mahdolliset kohdat, jotka koskevat neuvoston oikeudellisen yksikön antamaa lausuntoa tai henkilötietoja.
127
Neuvosto, jota parlamentti pääosin tukee, vaatii prosessinjohtotoimia koskevasta pyynnöstä esittämissään huomautuksissa, että unionin yleinen tuomioistuin ensisijaisesti hylkää tämän pyynnön, sillä pyydetyt asiakirjat ovat selvästi merkityksettömiä siltä osin kuin on kyse kantajan asiavaltuudesta. Se korostaa lisäksi, että unionin yleinen tuomioistuin ei voi nyt käsiteltävässä asiassa edes välillisesti valvoa niiden päätösten laillisuutta, jotka se on tehnyt vastauksena kantajan työntekijän asetuksen N:o 1049/2001 nojalla esittämiin hakemuksiin, ja että unionin yleisen tuomioistuimen on sitä vastoin päätettävä kantajan pyrkimykset käynnistää väärinkäyttöä merkitsevä asiakirjojen pyytämistä koskeva menettely (document discovery) ja kiertää se, että sen työntekijän osalta tehdyt päätökset asiakirjoihin tutustumista koskevan oikeuden epäämisestä ovat lopullisia, koska kannetta ei ole nostettu SEUT 263 artiklan nojalla. Neuvosto vaatii myös, että unionin yleinen tuomioistuin määrää joka tapauksessa prosessinjohtotoimea koskevan pyynnön liitteinä M. 26 ja M. 30 esitetyt asiakirjat poistettaviksi asiakirja-aineistosta sillä perusteella, että kantaja on hankkinut ne lainvastaisesti sekä esittänyt ja liittänyt ne pyyntöönsä siis lainvastaisesti.
128
Neuvosto korostaa, että unionin tuomioistuinta on pyydetty tarkastelemaan tähän liittyvää problematiikkaa asiassa, jossa annettiin 28.3.2017 tuomio Rosneft (C‑72/15, EU:C:2017:236) ja jossa kantaja pyrki käyttämään asetuksessa N:o 1049/2001 säädettyä menettelyä saadakseen toimielimen asiakirjoja, jotta se olisi voinut tukea väitteitään yksityisenä asianosaisena unionia vastaan vireillä olleessa oikeusriidassa, ja se toteaa pääasiallisesti pelkäävänsä, että kantaja pyrkii nyt käsiteltävässä asiassa vain siihen, että unionin yleinen tuomioistuin laillistaa kyseisten asiakirjojen myöhempää käyttöä varten kantajan unionia vastaan vireille panemassa välimiesmenettelyssä sen, että kantajalla on hallussaan asiakirjoja, joista ilmenee sisäisiä keskusteluja ja jäsenvaltioiden alustavat kannanotot riidanalaisesta direktiivistä, vaikka neuvosto on asetuksen N:o 1049/2001 nojalla evännyt kantajalta oikeuden tutustua kyseisten asiakirjojen sellaisiin versioihin, joista ei ole poistettu luottamuksellisia tietoja.
129
Tältä osin on todettava, että prosessinjohtotoimea koskevassa pyynnössä tarkoitetuilla asiakirjoilla voidaan osoittaa kantajan mielestä se, että riidanalainen direktiivi koskee sitä erikseen. Koska pelkästään sen perusteella, että riidanalainen direktiivi ei vaikuta suoraan kantajan oikeusasemaan, kuten edellä on todettu, voidaan katsoa, ettei kantajalla ole asiavaltuutta vaatia kyseisen direktiivin kumoamista, nyt käsiteltävä kanne voidaan jättää tutkimatta tarvitsematta ottaa kantaa prosessinjohtotoimia koskevaan pyyntöön.
130
Siltä osin kuin on kyse neuvoston pyynnöstä saada kantajan liitteinä M. 26 ja M. 30 esittämät kaksi asiakirjaa poistetuiksi asiakirja-aineistosta, on huomautettava, että toisin kuin kantaja väittää 27.1.2020 päivätyssä kirjeessään, jossa se on omaehtoisesti ottanut kantaa tähän neuvoston lisäpyyntöön, tällaista oikeudenkäyntimenettelyyn liittyvää seikkaa ei ole välttämättä esitettävä erillisellä asiakirjalla työjärjestyksen 130 artiklan 2 kohdan nojalla vaan se voidaan lisäksi tuoda esiin missä tahansa menettelyn vaiheessa. Neuvoston pyyntö, sellaisena kuin se on esitetty sen huomautuksissa prosessinjohtotoimea koskevasta pyynnöstä, voidaan siis ottaa tutkittavaksi.
131
Tältä osin on korostettava, että nämä kaksi riidanalaista asiakirjaa sisältävät Saksan liittotasavallan omaksumat kannat riidanalaisen direktiivin antamiseen johtaneen lainsäädäntömenettelyn yhteydessä.
132
Kantaja kiistää 27.1.2020 päivätyssä kirjeessään, että sillä olisi mainitut asiakirjat hallussaan lainvastaisesti. Se korostaa yhtäältä, ettei kyseisissä asiakirjoissa ole leimaa ”Restreint UE/EU Restricted” ja niissä todettiin ainoastaan, että ne on tarkoitettu niiden vastaanottajayhteisön sisäiseen käyttöön ja että mainittujen asiakirjojen myöhempi käsittely ja levittäminen on yksinomaan kyseisen yhteisön jäsenten vastuulla. Se totesi toisaalta, että ”jos tällaisen yhteisön jäsen päättää jakaa asiakirjan [kantajan] kanssa, on hyvin vaikea ymmärtää, miten tämä voisi johtaa siihen, että [se] on rikkonut lakia”.
133
Tältä osin on todettava, että kantaja ei ole ilmoittanut 27.1.2020 päivätyssä kirjeessään, kuka niistä unionin jäsenvaltioiden pysyvistä edustajista unionissa, joka kuuluu kahden kyseessä olevan asiakirjan vastaanottajien yhteisöön, on antanut sille luvan saada kyseiset asiakirjat käyttöönsä. Se ei ole myöskään vedonnut Saksan liittotasavallan pysyvän edustajan mainittujen asiakirjojen laatijana antamaan lupaan. Ei ole myöskään ilmeistä, että mainittu jäsenvaltio olisi asetuksen N:o 1049/2001 4 artiklan 5 kohdan tarkoituksessa (ks. tästä mahdollisuudesta tuomio 18.12.2007, Ruotsi v. komissio, C‑64/05 P, EU:C:2007:802, 85–89 kohta) antanut hiljaisesti tai nimenomaisesti lupansa siihen, että mainitut lausumat toimitetaan kantajalle, ennen kuin neuvosto hylkäsi osittain kantajan työntekijän esittämät hakemukset tai sen jälkeen.
134
Tämän perusteella on todettava, ettei kantaja ole osoittanut, että Saksan liittotasavallan riidanalaisen direktiivin antamismenettelyn yhteydessä esittämien lausumien versiot, joista ei ole poistettu luottamuksellisia tietoja, on saatu laillisesti.
135
On siis hyväksyttävä neuvoston pyyntö siitä, että kantajan liitteinä M. 26 ja M. 30 esittämät asiakirjat poistetaan asiakirja-aineistosta, kunhan joka tapauksessa korostetaan yhtäältä, että kyseiset asiakirjat eivät ole omiaan osoittamaan, että riidanalainen direktiivi koskee kantajaa suoraan SEUT 263 artiklan neljännen kohdan toisen tilanteen nojalla, joten unionin yleisen tuomioistuimen ei ole tarpeen vaatia oikeudenkäyntiväitteiden ratkaisemiseksi, että neuvosto esittää nämä asiakirjat, ja toisaalta, että kyseisten asiakirjojen sisällön ilmaisemisella myös nyt vireillä olevan oikeudenkäyntimenettelyn yhteydessä voitaisiin vahingoittaa konkreettisesti ja tosiasiallisesti asetuksen N:o 1049/2001 4 artiklan 1 kohdassa tarkoitettua unionin kansainvälisiä suhteita koskevaa yleisen edun suojaa erityisesti heikentämällä unionin asemaa kantajan sitä vastaan vireille panemassa välimiesmenettelyssä, ja näin on myös siitä syystä, että sillä, että unionin yleinen tuomioistuin määrää kantajan ehdottomasta prosessinjohtotoimesta, näytetään haluttavan laillistaa se, että kantajan hallussa on sellaisia versioita näistä asiakirjoista, joista ei ole poistettu luottamuksellisia tietoja.
Väliintulohakemusten arviointi
136
Unionin yleisen tuomioistuimen työjärjestyksen 144 artiklan 3 kohdan mukaan on niin, että jos vastaaja tekee 130 artiklan 1 kohdassa tarkoitetun oikeudenkäyntiväitteen kanteen tutkimisen edellytysten tai tuomioistuimen toimivallan puuttumisesta, väliintulohakemus ratkaistaan vasta sen jälkeen, kun oikeudenkäyntiväite on hylätty tai lykätty ratkaistavaksi pääasian yhteydessä. Työjärjestyksen 142 artiklan 2 kohdan mukaan on lisäksi niin, että väliintulo menettää tarkoituksensa, jos kanne jätetään tutkimatta.
137
Koska oikeudenkäyntiväitteet on hyväksytty käsiteltävässä asiassa ja koska asian käsittely päätetään siis tällä määräyksellä, lausunnon antaminen Viron hallituksen, Latvian hallituksen, Liettuan hallituksen, Puolan hallituksen ja komission esittämistä väliintulohakemuksista raukeaa.
Oikeudenkäyntikulut
138
Unionin yleisen tuomioistuimen työjärjestyksen 134 artiklan 1 kohdan mukaan asianosainen, joka häviää asian, velvoitetaan korvaamaan oikeudenkäyntikulut, jos vastapuoli on sitä vaatinut. Koska parlamentti ja neuvosto ovat sitä vaatineet, kantaja on velvoitettava korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
139
Työjärjestyksen 138 artiklan 1 kohdan mukaisesti jäsenvaltiot ja toimielimet, jotka ovat asiassa väliintulijoina, vastaavat omista oikeudenkäyntikuluistaan. Työjärjestyksen 144 artiklan 10 kohdassa määrätään lisäksi, että jos pääasian käsittely päätetään ennen väliintulohakemuksen ratkaisemista, väliintulohakemuksen tekijä ja varsinaiset asianosaiset vastaavat väliintulohakemukseen liittyvistä omista kuluistaan. Kantaja, parlamentti ja neuvosto sekä Viron tasavalta, Latvian tasavalta, Liettuan tasavalta, Puolan tasavalta ja komissio vastaavat näin ollen omista väliintulohakemuksiin liittyvistä oikeudenkäyntikuluistaan.
Näillä perusteilla
UNIONIN YLEINEN TUOMIOISTUIN (kahdeksas jaosto)
on määrännyt seuraavaa:
1)
Nord Stream 2 AG:n liitteinä A. 14 ja O. 20 esittämät asiakirjat poistetaan asiakirja-aineistosta eikä niitä kannekirjelmän ja liitteiden kohtia, joissa on otteita näistä asiakirjoista, tarvitse ottaa huomioon.
2)
Euroopan unionin neuvoston liitännäisvaatimus hylätään muilta osin.
3)
Nord Stream 2:n liitteinä M. 26 ja M. 30 esittämät asiakirjat poistetaan asiakirja-aineistosta.
4)
Kanne jätetään tutkimatta.
5)
Lausunnon antaminen Viron tasavallan, Latvian tasavallan, Liettuan tasavallan, Puolan tasavallan ja Euroopan komission esittämistä väliintulohakemuksista raukeaa.
6)
Nord Stream 2 velvoitetaan korvaamaan Euroopan parlamentin ja neuvoston oikeudenkäyntikulut lukuun ottamatta väliintulohakemuksiin liittyviä oikeudenkäyntikuluja.
7)
Nord Stream 2, parlamentti ja neuvosto sekä Viron tasavalta, Latvian tasavalta, Liettuan tasavalta, Puolan tasavalta ja komissio vastaavat väliintulohakemuksiin liittyvistä omista oikeudenkäyntikuluistaan.
Annettiin Luxemburgissa 20 päivänä toukokuuta 2020.
E. Coulon
kirjaaja
J. Svenningsen
presidentti
(
*1
)	Oikeudenkäyntikieli: englanti.
(
1
)	Luottamukselliset tiedot on poistettu.