61996CJ0132_FI
Asianosaiset
Tuomion perustelut
Päätökset oikeudenkäyntikuluista
Päätöksen päätösosa
Asianosaiset
Asiassa C-132/96,
jonka Pretura circondariale di Roma (Italia) on saattanut EY:n perustamissopimuksen 177 artiklan nojalla yhteisöjen tuomioistuimen käsiteltäväksi saadakseen tässä kansallisessa tuomioistuimessa vireillä olevassa asiassa
Antonio Stinco ja Ciro Panfilo
vastaan
Istituto nazionale della previdenza sociale (INPS)
ennakkoratkaisun sosiaaliturvajärjestelmien soveltamisesta yhteisön alueella liikkuviin palkattuihin työntekijöihin, itsenäisiin ammatinharjoittajiin ja heidän perheenjäseniinsä 14 päivänä kesäkuuta 1971 annetun neuvoston asetuksen (ETY) N:o 1408/71, sellaisena kuin se on muutettuna ja ajan tasalle saatettuna 2.6.1983 annetulla neuvoston asetuksella N:o 2001/83 (EYVL L 230, s. 6), sellaisena kuin se on muutettuna 30.4.1992 annetulla neuvoston asetuksella N:o 1247/92 (EYVL L 136, s. 1) ja 30.4.1992 annetulla neuvoston asetuksella N:o 1248/92 (EYVL L 136, s. 7), 46 artiklan 2 kohdan a alakohdan tulkinnasta,
YHTEISÖJEN TUOMIOISTUIN
(kuudes jaosto),
toimien kokoonpanossa: jaoston puheenjohtaja H. Ragnemalm sekä tuomarit G. F. Mancini, P. J. G. Kapteyn, J. L. Murray (esittelevä tuomari) ja G. Hirsch,
julkisasiamies: F. G. Jacobs,
kirjaaja: hallintovirkamies L. Hewlett,
ottaen huomioon kirjalliset huomautukset, jotka sille ovat esittäneet
- Stinco ja Panfilo, edustajinaan asianajajat Rosamaria Ciancaglini ja Marcella Rossi, Rooma,
- Istituto nazionale della previdenza sociale (INPS), edustajinaan asianajajat Maddalena Pittelli ja Carlo De Angelis, Rooma,
- Ruotsin hallitus, asiamiehenään ulkoasiainministeriön ulkomaankauppaosaston ulkoasiainneuvos Erik Brattgård,
- Euroopan yhteisöjen komissio, asiamiehinään oikeudellisen yksikön virkamies Peter Hillenkamp ja oikeudellisessa yksikössä toimiva kansallinen virkamies Enrico Altieri,
ottaen huomioon suullista käsittelyä varten laaditun kertomuksen,
kuultuaan Stincon ja Panfilon, edustajanaan asianajaja Marcella Rossi, Istituto nazionale della previdenza socialen (INPS), edustajanaan asianajaja Carlo De Angelis, Espanjan hallituksen, asiamiehenään valtionasiamies Paloma Plaza Garcia, Itävallan hallituksen, asiamiehenään liittovaltion ulkoasiainministeriön virkamies, magister Gerhard Hesse, ja komission, asiamiehenään Enrico Altieri, 25.6.1997 pidetyssä istunnossa esittämät suulliset huomautukset,
kuultuaan julkisasiamiehen 25.9.1997 pidetyssä istunnossa esittämän ratkaisuehdotuksen,
on antanut seuraavan
tuomion
Tuomion perustelut
1 Pretura circondariale di Roma on esittänyt yhteisöjen tuomioistuimelle 4.4.1996 tekemällään päätöksellä, joka on saapunut yhteisöjen tuomioistuimeen 24.4.1996, EY:n perustamissopimuksen 177 artiklan nojalla ennakkoratkaisukysymyksen sosiaaliturvajärjestelmien soveltamisesta yhteisön alueella liikkuviin palkattuihin työntekijöihin, itsenäisiin ammatinharjoittajiin ja heidän perheenjäseniinsä 14 päivänä kesäkuuta 1971 annetun neuvoston asetuksen (ETY) N:o 1408/71 (jäljempänä asetus N:o 1408/71), sellaisena kuin se on muutettuna ja ajan tasalle saatettuna 2.6.1983 annetulla neuvoston asetuksella N:o 2001/83 (EYVL L 230, s. 6), sellaisena kuin se on muutettuna 30.4.1992 annetulla neuvoston asetuksella N:o 1247/92 (EYVL L 136, s. 1) ja 30.4.1992 annetulla neuvoston asetuksella N:o 1248/92 (EYVL L 136, s. 7), 46 artiklan 2 kohdan a alakohdan tulkinnasta.
2 Tämä kysymys on esitetty riita-asiassa, jossa asianosaisina ovat Italian kansalaiset A. Stinco ja C. Panfilo sekä Istituto nazionale della previdenza sociale (jäljempänä INPS) ja joka koskee INPS:n kieltäytymistä ottamasta Italian lakiin perustuvaa vanhuuseläkettä laskiessaan huomioon määrää, jota edellytetään laissa säädetyn vähimmäiseläkkeen saamiseksi.
3 Asetuksen N:o 1408/71
46 artiklan 2 kohdan a alakohdassa, sellaisena kuin se on muutettuna asetuksella N:o 1248/92, säädetään seuraavaa:
"Toimivaltainen laitos laskee sen etuuden teoreettisen määrän, jota kysymyksessä oleva henkilö voisi hakea, jos kaikki vakuutus- tai asumiskaudet, jotka ovat täyttyneet niiden jäsenvaltioiden lainsäädäntöjen mukaan, joiden alainen palkattu työntekijä tai itsenäinen ammatinharjoittaja on, olisivat täyttyneet kyseisessä jäsenvaltiossa ja sen soveltaman lainsäädännön mukaan etuuden myöntämispäivänä. Jos tämän lainsäädännön mukaan etuuden määrä on riippumaton täyttyneiden vakuutuskausien kestosta, määrää pidetään tässä a alakohdassa tarkoitettuna teoreettisena määränä."
4 Asetuksen N:o 1408/71
50 artiklan mukaan
"Sellaiselle etuuksien saajalle, johon tätä lukua sovelletaan, ei voida siinä valtiossa, jonka alueella hän asuu ja jonka lainsäädännön mukaista etuutta hänelle maksetaan, myöntää etuutta, joka on pienempi kuin sanotun lainsäädännön mukainen vähimmäisetuus sellaiselta vakuutus- tai asumiskaudelta, joka on yhtä pitkä kuin kaikki suoritusta varten huomioon otetut vakuutuskaudet edeltävien artiklojen säännösten mukaisesti. Tämän valtion toimivaltainen laitos maksaa hänelle tarvittaessa koko hänen asuinaikansa ajan sen alueella lisän, joka on yhtä suuri kuin tämän luvun mukaisesti maksettavien etuuksien kokonaismäärän ja vähimmäisetuuden määrän erotus."
5 Asetukseen N:o 1408/71 lisättiin asetuksella N:o 1247/92 10 a artikla, jonka 1 kohdassa säädetään, että asetuksen N:o 1408/71 liitteessä II a lueteltuja maksuihin perustumattomia erityisetuuksia ei voida siirtää muuhun jäsenvaltioon kuin siihen, jossa työntekijä asuu. Tämän liitteen H kohdan (Italia) e alakohdassa mainitaan Italian lain mukaista peruseläkettä täydentävät etuudet.
6 Asiaa koskevista asiakirjoista käy ilmi, että Stinco ja Panfilo olivat hakeneet vanhuuseläkettä INPS:ltä ja että heillä oli samasta päivämäärästä lähtien oikeus vanhuuseläkkeeseen toisessa jäsenvaltiossa, Stincolla Ranskassa ja Panfilolla Yhdistyneessä kuningaskunnassa.
7 Italian lain nro 153 (Gazetta Ufficiale di Repubblica Italiana nro 111, 30.4.1969), joka oli annettu 30.4.1969, 8 artiklan mukaan silloin, kun eläkeoikeus on saatu kansainvälisissä sosiaaliturvasopimuksissa määrättyjen vakuutuskausien yhteenlaskemisen perusteella, eläkettä on täydennettävä vähimmäiseläkkeen määrään asti ottaen huomioon toisen ulkomaisen eläkelaitoksen maksama eläkkeen määrä. Oikeus täydentävään etuuteen edellyttää 12.9.1983 annetun asetuksen (decreto-legge) nro 463, joka muutettiin 11.11.1983 laiksi nro 638, 6 artiklan mukaan sitä, etteivät tulot ylitä vähimmäiseläkkeen vuosittaista kokonaismäärää kahdella kerrottuna.
8 INPS myönsi asetuksen N:o 1408/71
46 artiklan 2 kohdan mukaisesti suhteutettuna Stincolle ja Panfilolle eläkkeet, joka oli laskettu niiden kuvitteellisten eläkkeiden perusteella, jotka hakijat olisivat saaneet, mikäli he olisivat työskennelleet Italiassa koko työuransa ajan. Nämä kuvitteelliset eläkkeet olivat niin pienet, että jos asianosaisilla olisi ollut oikeus tätä määrää vastaaviin kansallisiin eläkkeisiin, heille olisi myönnetty Italian laissa säädetty täydennys vähimmäiseläkkeen saamiseksi.
9 Ennakkoratkaisupyynnön esittänyt tuomioistuin toteaa, että Stincon ja Panfilon tosiasiassa saamaa eläkettä ei kuitenkaan ollut korotettu lainmukaiseen vähimmäiseläkkeeseen, koska sen jälkeen kun Ranskasta ja Yhdistyneestä kuningaskunnasta maksetut eläkkeet oli otettu huomioon, saatu kokonaiseläke ylitti molemmissa tapauksissa tason, johon asti Italian lain mukainen täydennys myönnettiin.
10 Koska näistä päätöksistä tehdyt valitukset hylättiin, molemmat asianosaiset nostivat kanteen Pretura circondariale di Romassa, joka yhdisti nämä kaksi asiaa. Kantajat esittivät tässä tuomioistuimessa, että asetuksen N:o 1408/71
46 artiklan 2 kohdan a alakohdassa edellytetään, että suhteutetun eläkkeen laskemisen lähtökohtana olevaan kuvitteelliseen eläkkeeseen sisältyy Italian laissa säädetty täydennys.
11 Koska Pretore del lavoro di Roma ei ollut varma tämän säännöksen tulkinnasta, se päätti lykätä asian käsittelyä ja kysyä yhteisöjen tuomioistuimelta, "onko INPS:n käytettävä laskentaperusteena pelkkää niin sanottua oletettua tai teoreettista eläkettä Italiasta maksettavan suhteellisen osuuden määrittämiseksi vai onko kyseisen summan määrittämiseksi käytettävä laskentaperusteena niin sanottua oletettua tai teoreettista eläkettä, johon sisältyy täydennys vähimmäiseläkkeen määrän saamista varten".
12 Kansallinen tuomioistuin pyrkii kysymyksellään selvittämään lähinnä sitä, onko asetuksen N:o 1408/71
46 artiklan 2 kohdan a alakohtaa tulkittava siten, että toimivaltainen elin velvoitetaan suhteutetun eläkkeen laskentaperusteena olevan eläkkeen teoreettisen määrän määrittelemiseksi ottamaan huomioon täydennys kansallisessa lainsäädännössä säädetyn vähimmäiseläkkeen saamiseksi.
13 Jotta tähän kysymykseen voidaan vastata, on muistettava, että kuten yhteisöjen tuomioistuin totesi asiassa C-65/92, Levatino, 22.4.1993 antamassaan tuomiossa (Kok. 1993, s. I-2005, 24 kohta), asetuksen N:o 1408/71
46 artiklan säännöksiä sovelletaan maksuihin perustumattomaan vanhuuseläkkeeseen, kuten Belgian laissa säädetyn, vanhuksille taatun tulon kaltaiseen tuloon.
14 Käsiteltävänä olevassa asiassa INPS ja Itävallan hallitus väittävät kuitenkin, että koska Italian laissa säädetty täydennys on asetuksen N:o 1408/71, sellaisena kuin se on muutettuna asetuksella N:o 1247/92, 4 artiklan 2 a kohdan mukainen maksuihin perustumaton erityisetuus, sitä ei 10 a artiklan mukaan voida ottaa huomioon määriteltäessä henkilön eläkkeen teoreettista määrää 46 artiklan 2 kohdan a alakohdan mukaisesti.
15 Tältä osin on muistettava, että asetuksen N:o 1408/71, sellaisena kuin se on muutettuna asetuksella N:o 1247/92, 10 a artiklan mukaan asetuksen N:o 1408/71 liitteessä II a lueteltuja maksuihin perustumattomia erityisetuuksia ei voida siirtää muihin jäsenvaltioihin kuin työntekijän asuinvaltioon.
16 Koska 10 a artikla on poikkeus säännöstöstä, jonka tarkoituksena on yhteisön alueella liikkuvien työntekijöiden, itsenäisten ammatinharjoittajien ja heidän perheenjäsentensä elinolosuhteiden parantaminen, sitä on tulkittava suppeasti.
17 Mahdollisuudella siirtää Italian laissa säädetyn täydennyksen kaltainen etuus ei ole minkäänlaista yhteyttä eläkkeen teoreettisen määrän määrittämiseen.
18 Tästä seuraa, että pääasiassa kyseessä olevan kaltaista etuutta ei voida jättää asetuksen N:o 1408/71
46 artiklan soveltamisalan ulkopuolelle sen vuoksi, että 10 a artikla on otettu kyseiseen asetukseen.
19 INPS ja Ruotsin hallitus katsovat lisäksi, että asetuksen N:o 1408/71
50 artikla on ainoa säännös, jonka tarkoituksena on vähimmäistulon takaaminen eläkeläiselle ja että eläkkeen vähimmäismäärää koskevat kansalliset säännökset on siten otettava huomioon ainoastaan 50 artiklassa määriteltyjen edellytysten perusteella.
20 Tältä osin on katsottava, että kuten yhteisöjen tuomioistuin korosti asiassa 22/81, Browning, 17.12.1981 antamassaan tuomiossa (Kok. 1981, s. 3357, 13 ja 14 kohta), asetuksen N:o 1408/71
46 artiklan 2 kohdan a alakohdassa tarkoitettu eläkkeen teoreettista määrää koskeva laskutoimitus on eri asia kuin 50 artiklassa tarkoitettu ongelmakenttä, joka koskee tietyn kansallisen lainsäädännön tavanomaisten sääntöjen soveltamisen nojalla myönnettävän vähimmäismäärän ylittävän lisäetuuden myöntämistä.
21 Tästä seuraa, että jäsenvaltion lainsäädännössä turvattu vähimmäisetuus on otettava huomioon laskettaessa asetuksen N:o 1408/71 46 artiklan 2 kohdan a alakohdan mukaista teoreettista määrää.
22 Tämän seurauksena esitettyyn kysymykseen on vastattava, että asetuksen N:o 1408/71
46 artiklan 2 kohdan a alakohtaa on tulkittava siten, että sen mukaan toimivaltaisella laitoksella on velvollisuus suhteutetun eläkkeen laskemisen perustana olevan eläkkeen teoreettista määrää määritellessään ottaa huomioon täydennys kansallisessa lainsäädännössä säädetyn vähimmäiseläkkeen saamiseksi.
Päätökset oikeudenkäyntikuluista
Oikeudenkäyntikulut
23 Yhteisöjen tuomioistuimelle huomautuksensa esittäneille Espanjan, Itävallan ja Ruotsin hallituksille sekä komissiolle aiheutuneita oikeudenkäyntikuluja ei voida määrätä korvattaviksi. Pääasian asianosaisten osalta asian käsittely yhteisöjen tuomioistuimessa on välivaihe kansallisessa tuomioistuimessa vireillä olevan asian käsittelyssä, minkä vuoksi kansallisen tuomioistuimen asiana on päättää oikeudenkäyntikulujen korvaamisesta.
Päätöksen päätösosa
Näillä perusteilla
YHTEISÖJEN TUOMIOISTUIN
(kuudes jaosto)
on ratkaissut Pretura circondariale di Roman 4.4.1996 tekemällään päätöksellä esittämän kysymyksen seuraavasti:
Sosiaaliturvajärjestelmien soveltamisesta yhteisön alueella liikkuviin palkattuihin työntekijöihin, itsenäisiin ammatinharjoittajiin ja heidän perheenjäseniinsä 14 päivänä kesäkuuta 1971 annetun neuvoston asetuksen (ETY) N:o 1408/71, sellaisena kuin se on muutettuna ja ajan tasalle saatettuna 2.6.1983 annetulla neuvoston asetuksella N:o 2001/83, sellaisena kuin se on muutettuna 30.4.1992 annetulla neuvoston asetuksella N:o 1247/92 ja 30.4.1992 annetulla neuvoston asetuksella N:o 1248/92, 46 artiklan 2 kohdan a alakohtaa on tulkittava siten, että sen mukaan toimivaltaisella laitoksella on suhteutetun eläkkeen laskemisen perustana olevan eläkkeen teoreettista määrää määritellessään velvollisuus ottaa huomioon täydennys kansallisessa lainsäädännössä säädetyn vähimmäiseläkkeen saamiseksi.