62008CC0507_LT
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
1. Remiantis SESV 108 straipsnio 2 dalimi pateiktu ieškiniu dėl įsipareigojimų neįvykdymo Komisija kaltinta Slovakijos Respubliką nesusigrąžinus valstybės pagalbos, kurią Komisija pripažino nesuderinama su bendrąja rinka ir kuri buvo suteikta nurašant bendrovės Frucona Košice a.s.
(toliau – Frucona ) mokestinę skolą sudarius susitarimą su kreditoriais, kuris buvo patvirtintas teismo sprendimu, turinčiu res judicata
galią. Taigi Teisingumo Teismas ir vėl susiduria su sudėtingu klausimu dėl valstybių narių įsipareigojimo susigrąžinti valstybės pagalbą, kurią Komisija yra paskelbusi neteisėta. Konkrečiau kalbant, šioje byloje kyla klausimas, ar įmanoma pateisinti tokio įsipareigojimo neįvykdymą remiantis tuo, kad yra priimtas res judicata
galią turintis nacionalinio teismo sprendimas, dėl kurio susigrąžinti valstybės pagalbą pagal vidaus teisę būtų neįmanoma.
I – Faktai
2. 2006 m. birželio 7 d. sprendimu dėl valstybės pagalbos C 25/2005 (ex NN 21/2005), kurią Slovakijos Respublika suteikė Frucona Košice, a.s. (2), Komisija konstatavo, kad Slovakijos Respublikos Frucona
naudai taikytos priemonės buvo valstybės pagalba, nesuderinama su bendrąja rinka.
3. Iš šio sprendimo matyti, kad Frucona
– ūkio subjektas, vykdantis veiklą alkoholinių gėrimų, likerių, nealkoholinių gėrimų, konservuotų vaisių ir daržovių bei acto gamybos sektoriuje – gavo valstybės pagalbą, kurią sudarė Košice vietos mokesčių inspekcijos (toliau – mokesčių inspekcija) atliktas 416 515 990 SKK (11 mln. EUR) mokestinės skolos panaikinimas pagal šio ūkio subjekto su kreditoriais sudarytą „susitarimą“ laikantis Bankroto ir susitarimų su kreditoriais įstatyme 328/91 įtvirtintos procedūros, kuria, kaip ir bankroto procedūra, siekiama sutvarkyti įsiskolinusių bendrovių finansinę padėtį. Šios procedūros, kurią inicijuoja įsiskolinusi bendrovė, tikslas yra sudaryti su kreditoriais susitarimą, pagal kurį bendrovė grąžina dalį savo skolos už likusios skolos dalies panaikinimą. Tokį susitarimą bet kuriuo atveju privalo patvirtinti šią procedūrą prižiūrintis teismas.
4. 2004 m. kovo 8 d. Frucona
pateikė kompetentingam apygardos teismui Krajský súd de Košice siūlomą susitarimą, susijusį su keliomis skolomis, įskaitant mokestinę skolą už alkoholio akcizą. 2004 m. liepos 14 d. šis teismas mokesčių inspekcijos pritarimu leido vykdyti susitarimo procedūrą. Apygardos teismo leidimą vėliau 2004 m. spalio 25 d. sprendimu patvirtino Najvyšší súd (3) .
5. Pagal susitarimą Frucona
privalėjo grąžinti 35 % skolos per vieną mėnesį, o reikalavimo į likusius 65 % kreditoriai turėjo atsisakyti. Frucona mokestinė skola iš viso sudarė 640 793 831 SKK (16,86 mln. EUR). Pagal susitarimą mokesčių inspekcija turėjo teisę susigrąžinti 224 277 841 SKK (5,86 mln. EUR), todėl nurašyta mokesčio suma sudarė 416 515 990 SKK (11 mln. EUR). Pažymėtina, kad sumokėjusi sutartas sumas Frucona tęsė savo veiklą.
6. Išnagrinėjusi šį mokesčių nurašymą, Komisija padarė išvadą, kad: a) mokesčių inspekcijos teisinė ir finansinė padėtis buvo palankesnė už privačių kreditorių; ir b) Slovakijos Respublika neteisėtai nurašė mokesčius Frucona
naudai. Konkrečiai kalbant, 2006 m. birželio 7 d. sprendime Komisija nurodė:
„1 straipsnis
Valstybės pagalba, kurią Slovakijos Respublika suteikė Frucona Košice, a.s., siekianti 416 515 990 SKK sumą, yra nesuderinama su bendrąja rinka.
2 straipsnis
1. Slovakijos Respublika imasi visų priemonių, reikalingų siekiant išieškoti iš gavėjo visą neteisėtai suteiktą pagalbą, nurodytą 1 straipsnyje.
2. Išieškojimas vykdomas nedelsiant ir pagal nacionalinę teisę, jeigu ji leidžia neatidėliotinai ir veiksmingai vykdyti sprendimą.
3. Grąžintina suma turi apimti viso laikotarpio palūkanas nuo datos, kai suma buvo perduota Frucona Košice, a.s., iki faktinio sumos atgavimo.
4. Palūkanos apskaičiuojamos pagal nuostatas, nurodytas 2004 m. balandžio 21 d. Komisijos reglamento (EB) Nr. 794/2004, įgyvendinančio Tarybos reglamentą (EB) Nr. 659/1999 < ... >, V skyriuje. Palūkanų norma bus taikoma sudėtinių procentų forma visam laikotarpiui, nurodytam 3 dalyje.
3 straipsnis
Per du mėnesius nuo pranešimo apie šį sprendimą Slovakijos Respublika informuoja Komisiją apie priemones, kurių buvo imtasi šiam sprendimui įgyvendinti. Ši informacija bus pateikiama naudojant klausimyną, pateiktą šio sprendimo I priede.“
7. 2007 m. sausio 12 d. Frucona pareiškė ieškinį Pirmosios instancijos teisme, reikalaudama panaikinti Komisijos sprendimą, tačiau neprašė taikyti laikinųjų apsaugos priemonių. Slovakijos Respublika ieškinio nepateikė. Šiame procese, kuriame teismo posėdis įvyko 2009 m. gruodžio mėnesį, sprendimas šiuo metu dar nėra priimtas.
8. Kalbant apie vykdymo priemones, kurių ėmėsi Slovakijos Respublika, 2006 m. liepos 4 d. mokesčių inspekcija pareikalavo Frucona grąžinti neteisėtą pagalbą su palūkanomis per aštuonias dienas. Frucona šio reikalavimo neįvykdžius, mokesčių inspekcija 2006 m. liepos 21 d. pateikė ieškinį II Košice apylinkės teismui.
9. 2007 m. birželio 11 d. sprendimu II Košice apylinkės teismas atmetė mokesčių inspekcijos ieškinį remdamasis tuo, kad Frucona neprivalo grąžinti pagalbos. Teismas konstatavo, kad: a) Frucona skola mokesčių institucijoms buvo anuliuota ex lege, kai skola buvo grąžinta susitarime su kreditoriais nurodytomis sąlygomis; b) nors Komisija buvo pareikalavusi, kad Slovakijos Respublika imtųsi visų priemonių, būtinų pagalbai susigrąžinti, tai nesuteikė mokesčių institucijoms teisės reikalauti gavėjo grąžinti pagalbos sumą; ir c) negalima sutikti, kad įstatymais tiesiogiai reikalaujama pagalbos gavėjo ją grąžinti, nes Valstybės pagalbos įstatymo 231/1999 26 straipsnio 1 dalyje yra įtvirtinta prezumpcija, kad gavėjas žino apie jam suteiktą pagalbą, ir mokesčių institucijoms nepažeidus įstatymo numatytų apribojimų gavėjas negalėjo žinoti, kad jam suteikta pagalba buvo neteisėta.
10. Apylinkės teismo sprendimą 2008 m. balandžio 21 d. sprendimu patvirtino Košice apygardos teismas, kuris ne tik sutiko su žemesnės instancijos teismo argumentais, bet ir nurodė, kad: a) nebuvo įmanoma peržiūrėti sprendimo dėl susitarimo su kreditoriais, nes jis turėjo res judicata galią; b) Komisija neatsižvelgė į vidaus teisės nuostatas, kuriomis remiantis sprendžiamas prieštaravimas tarp susitarimo procedūros ir vykdymo proceso; ir c) teismų nepriklausomumo principas, be kita ko, patvirtina principą, kad negali būti peržiūrėtas faktų vertinimas, kuriuo vadovaudamiesi nacionaliniai teismai (remdamiesi ekspertų išvadomis, kurių, kaip galima numanyti, neturėjo Komisija) padarė išvadą, kad skolos mokesčių institucijoms suma, nurodyta kreditorių susitarime, buvo proporcinga.
11. 2008 m. liepos 2 d. raštu mokesčių institucijos paprašė Slovakijos Respublikos generalinio prokuroro pateikti ypatingąjį skundą. Komisija pareiškime nurodo, kad ji neturi daugiau konkrečios informacijos šiuo klausimu.
12. Šio proceso metu Komisija ne kartą reikalavo nedelsiant ir veiksmingai įvykdyti jos sprendimą, kaltindama Slovakijos valdžios institucijas, kad, užuot nedelsiant įvykdžiusios šį sprendimą pagal nacionalinę teisę, jos nusprendė, jog būtina šį klausimą pateikti nagrinėti teisminei institucijai.
13. Atsakydamos į šiuos kaltinimus Slovakijos valdžios institucijos iš esmės pateikė du pagrindinius argumentus: A) teismo procesas buvo būtinas norint susigrąžinti pagalbą, nes Slovakijos mokesčių teisėje nenumatytas teisinis pagrindas susigrąžinti skolą mokesčių institucijoms, kuri buvo nurašyta pagal susitarimą su kreditoriais, todėl buvo būtina gauti dokumentą, kuriuo leidžiama vykdyti sprendimą. Remiantis Slovakijos teise, administraciniu mokesčių inspekcijos sprendimu negalima „panaikinti“ teismo, atsakingo už Frucona susitarimo su kreditoriais priežiūrą, sprendimo; B) Komisijos sprendimas nebuvo tiesiogiai privalomas Frucona, tačiau kadangi jis buvo skirtas Slovakijos Respublikai, juo reikalaujama, kad ši imtųsi visų priemonių, būtinų neteisėtai suteiktai pagalbai susigrąžinti. Todėl Komisijos sprendimas, kaip „užsienio“ administracinis sprendimas, nesukūrė Frucona prievolės grąžinti pagalbą, ir dėl to buvo neįmanoma įvykdyti Komisijos sprendimo nacionaliniu lygmeniu.
14. Pasibaigus sprendime nustatytam dviejų mėnesių terminui, skirtam pranešti apie priemones, kurių imtasi ir kurių numatoma imtis jam įvykdyti, bei vėliau pasikeitus įvairiais raštais ir pateikus kelis priminimus, Komisija, įvertinusi, kad Slovakijos Respublika nedelsdama tinkamai neįvykdė sprendimo, nusprendė pareikšti šį ieškinį.
II – Argumentai
15. Iš pradžių Komisija primena teismų praktiką, pagal kurią neteisėtai suteiktos pagalbos panaikinimas ją susigrąžinant yra jos neteisėtumo pripažinimo logiška pasekmė (Sprendimo Belgija prieš Komisiją (4) 66 punktas ir Sprendimo Italija prieš Komisiją (5) 41 punktas). Komisija taip pat remiasi teismų praktika, kurioje nustatyta, kad valstybių narių įpareigojimu atšaukti pagalbą, kuri, Komisijos nuomone, nėra suderinama su bendrąja rinka, siekiama pirminės padėties atkūrimo, kadangi tol, kol pagalbos gavėjas jos negrąžina, jis naudojasi nepagrįstu pranašumu (Sprendimo Komisija prieš Prancūziją (6) 47 punktas).
16. Remdamasi SESV 288 straipsniu Komisija atkreipia dėmesį į sprendimo privalomumą ir iš jo kylančias pasekmes valstybei, kuriai jis skirtas (Sprendimo Komisija prieš Ispaniją (7) 21 punktas), ir pabrėžia, kad praėjus daugiau kaip 29 mėnesiams nuo tos dienos, kai Slovakijos valdžios institucijos gavo sprendimą, Frucona suteikta pagalba vis dar nėra grąžinta, todėl Frucona išsaugo pranašumą, kurį buvo aiškiai siekiama panaikinti šiuo sprendimu.
17. Taigi Komisija teigia, kad Slovakijos Respublika neįvykdė įsipareigojimų, nustatytų jai šiuo sprendimu ir Reglamento (EB) Nr. 659/1999 14 straipsnio 3 dalimi, ir kad nepakanka to, jog, nacionalinės valdžios institucijų teigimu, imtasi visų šiam sprendimui įvykdyti reikiamų priemonių, nes taikant tas priemones turi būti užtikrintas neatidėliotinas ir veiksmingas jo įvykdymas. Bet kuriuo atveju sprendimo vykdymo procedūros pagal nacionalinę teisę turi būti taikomos tik jeigu jos sudaro galimybę nedelsiant ir veiksmingai įvykdyti tokį sprendimą (Sprendimo Komisija prieš Prancūziją
49 punktas ir Sprendimo Komisija prieš Graikiją (8) 35 ir 44 punktai).
18. Komisija atkreipia dėmesį, kad nesant Bendrojo Teismo sprendimo sustabdyti ginčijamo sprendimo vykdymą remiantis SESV 278 straipsniu (toks sprendimas nebuvo priimtas, nes nei Frucona, nei Slovakijos valdžios institucijos neprašė taikyti tokios priemonės), tame teisme nagrinėjamas ieškinys dėl sprendimo panaikinimo neturi įtakos neįgyvendinto sprendimo vykdymui. Komisija teigia, kad šioje byloje nacionalinių teismų išdėstyti pagrindai trukdo veiksmingai ir neatidėliotinai įvykdyti sprendimą. Komisija ypač kritikuoja argumentą, kad Frucona negalėjo žinoti, jog dalies jos mokestinės skolos nurašymas buvo valstybės pagalba, nes, nepaisant to, jog pareiškimas dėl nežinojimo valstybės pagalbos bylose nėra svarbus (Sprendimo Vokietija prieš Komisiją (9) 14 punktas), šios bylos aplinkybių atsiradimo metu galiojusioje Įstatymo 231/1999 redakcijoje, kuria remiasi Slovakijos valdžios institucijos, mokesčių lengvatos suteikimas laikomas netiesiogine valstybės pagalbos forma.
19. Komisija taip pat atmeta argumentą, kad mokestinė skola buvo panaikinta ex lege, nes neigdamos skolos buvimą tos valdžios institucijos taip pat paneigė tiesioginį sprendimo poveikį, taip nepaisydamos nusistovėjusios teismų praktikos (Sprendimas Carmine Capolongo prieš Azienda Agricole Maya (10) ir Steinike & Weinling prieš Vokietijos Federacinę Respubliką (11) ).
20. Komisija taip pat teigia, kad nėra svarbu, jog nacionaliniai teismai, kaip nepriklausomos institucijos, įvertino tam tikras ekspertų išvadas, kurios jiems, kaip vieninteliams teismams, turintiems kompetenciją vertinti faktus, leido padaryti išvadą, kad mokestinės skolos suma, nurodyta susitarime su kreditoriais, buvo proporcinga. Atvirkščiai, Komisija teigia, kad valstybės pagalbą pripažinus neteisėta, nacionalinės valdžios institucijoms telieka įgyvendinti tokį sprendimą, ir jos šiuo klausimu neturi jokios diskrecijos (Sprendimo Alcan Deutschland (12) 34 punktas).
21. Be to, Komisija nesutinka, kad šioje byloje priimtų teismų sprendimų res judicata
galios klausimą verta svarstyti kaip skundžiamo pažeidimo pateisinimą; šiuo klausimu Komisija remiasi Sprendimo Lucchini (13) 63 punkte suformuluota teismų praktika, pastebėdama, kad Slovakijos teisminės institucijos net neišsakė nuomonės šios teismų praktikos klausimu.
22. Galiausiai Komisija nurodo, kad šioje byloje nebuvo laikomasi ekvivalentiškumo principo, nes jos sprendimas nebuvo laikomas vykdytinu, kokiais, manytina, laikomi Slovakijos mokesčių institucijų aktai. Todėl taikant leidimo vykdyti šį sprendimą gavimo per teismus procedūrą šis sprendimas negalėjo būti vykdomas tokiomis pačiomis sąlygomis kaip nacionalinių institucijų sprendimai.
23. Gindamasi Slovakijos Respublika nurodo, kad, priešingai nei teigia Komisija, lingvistiškai aiškinant Komisijos sprendimo 2 straipsnio 1 ir 2 dalis, ypač atsižvelgiant į termino „vymáhanie“ (redakcijoje prancūzų kalba – „récuperation“) vartojimą vietoje „vymoženie“ (redakcijoje prancūzų kalba – „recouvrement“), negalima daryti išvados, kad Slovakijos Respublika privalėjo per nurodytą terminą faktiškai susigrąžinti suteiktą pagalbą. Ji teturėjo imtis visų priemonių, būtinų šiai pagalbai susigrąžinti, ir ji tai iš esmės padarė taikydama reikiamas fiskalines bei teismines procedūras, įskaitant prašymą pateikti ypatingąjį skundą, kurį mokesčių inspekcija 2008 m. liepos 2 d. nusiuntė generaliniam prokurorui, todėl panašu, kad tą dieną, kai Teisingumo Teismui buvo pateiktas Slovakijos Respublikos atsiliepimas į ieškinį (2009 m. sausio 8 d.), generalinis prokuroras rengė tokį skundą.
24. Slovakijos Respublikos teigimu, šioje byloje yra aplinkybių, labai išskiriančių ją iš įprastų su valstybės pagalba susijusių bylų. Pirmiausia, pagalba buvo suteikta teisminės, o ne administracinės institucijos sprendimu, kuris įgijo res judicata
galią; todėl negali būti taikoma teismų praktika, įtvirtinta Sprendime Lucchini, bet kuriuo atveju priimtame po to, kai Slovakijos Respublika inicijavo veiksmus, reikalingus šiai pagalbai susigrąžinti. Antra, atsižvelgiant į tai, kad remiantis šiuo sprendimu pagalbą suteikusi administracinė institucija atsako už jos susigrąžinimą, neįmanoma reikalauti (ir Europos Sąjungos teisė to nedaro), kad ši institucija panaikintų galutinį teismo sprendimą. Taip elgtis netgi netinkama, kai Teisingumo Teismo sprendimas privalo būti taikomas atgaline data (išskyrus atvejus, kai įvykdomos išskirtinės sąlygos, kurioms esant gali būti nepaisoma tokio svarbaus teisiniam saugumui principo, kaip antai galutinio sprendimo nepakeičiamumas; Sprendimo Kühne ir Heitz (14) 28 punktas ir Sprendimo Kapferer (15) 20 ir 21 punktai), taigi Komisija siekia, kad jos sprendimas turėtų tokį poveikį, kurio iš esmės neturi net Teisingumo Teismo sprendimai.
25. Todėl, Slovakijos Respublikos nuomone, nebuvo įmanoma taikyti kitos procedūros nei ta, kuri buvo taikyta, kitaip tariant, teismo proceso prieš Frucona inicijavimo. Toks pagalbos susigrąžinimo būdas nepažeidžia ekvivalentiškumo principo: kaip teigia Slovakijos Respublika, šis argumentas ne tik grindžiamas bendrais ir netiksliais teiginiais, bet ir turi būti atmestas dėl to, kad pagalbos susigrąžinimas privalo būti suderinamas su valstybių narių procesinės autonomijos principu. Galiausiai šis sprendimas negali būti laikomas vykdytinu dokumentu, nes; a) jis adresuojamas valstybei narei, o ne asmeniui; b) jis privalomas ne pagalbos gavėjui, o ją suteikusiai valstybei; ir c) jam trūksta tikslumo, būtino vykdytinam dokumentui. Be to, Slovakijos valdžios institucijos teigia, kad ekvivalentiškumo principas yra susijęs su asmenų teisių apsauga, o ne su valstybių narių įsipareigojimais Komisijai.
26. Dublike Komisija atmeta Slovakijos valdžios institucijų argumentą, susijusį su lingvistiniu sprendimo aiškinimu, teigdama, kad negali būti abejonių, jog faktiškai užtikrinti pagalbos susigrąžinimą per nurodytą laikotarpį privalėjo jos, nebent būtų buvę išimtinių aplinkybių, dėl kurių tai būtų neįmanoma ir kurių Slovakijos vyriausybė bet kuriuo atveju nenurodė.
27. Komisija pripažįsta, kad, nesant Bendrijos nuostatų dėl pagalbos susigrąžinimo, valstybės narės turi nustatyti jos susigrąžinimo būdą su sąlyga, kad pagalba būtų iš tiesų susigrąžinta ir, žinoma, būdą užtikrinti, kad nacionalinės nuostatos būtų taikomos taip, jog Bendrijos teisės reikalaujamas susigrąžinimas netaptų praktiškai neįmanomas. Be to, Komisija teigia, kad ji neketino Slovakijos valdžios institucijoms nurodinėti, kaip
pagalba turėtų būti susigrąžinta; konkrečiai kalbant, ji nereikalavo, kad mokesčių inspekcija panaikintų teismo sprendimą, o tik kaip vieną iš galimų procedūrų pasiūlė kompetentingoms institucijoms atšaukti suteiktą pagalbą.
28. Komisija remiasi Europos Sąjungos teisės viršenybės principu ir teismų praktika, įtvirtinta Sprendime Lucchini (kuriame apsiribojama galiojančios teisės aiškinimu ir kuris, nepaisant Slovakijos valdžios institucijų teiginių, visiškai gali būti taikomas šioje byloje), patvirtindama savo teiginį, kad pagal šį principą reikalaujama netaikyti jokių priemonių, užkertančių kelią veiksmingai ir nedelsiant įvykdyti sprendimą. Dėl šių priežasčių nedera daryti išimties tokiu atveju, kai tokia priemonė yra galutiniu tapęs teismo sprendimas; bet kuriuo atveju res judicata svarba privalo būti vertinama atsižvelgiant į aplinkybes, kuriomis priimtas sprendimas, ypač atsižvelgiant į tai, kiek šalys gali daryti įtakos proceso objektui. Šioje byloje tokia įtaka buvo minimali, atsižvelgiant į tai, kad ši byla susijusi su Bendrijos kompetencija, kurią nacionaliniai teismai, neturėdami kito pasirinkimo, turėjo pripažinti ir įgyvendinti. Galiausiai Komisija teigia, kad išdėstyti argumentai nepaneigia fakto, jog Slovakijos teisėje numatyti atvejai, kuriais res judicata
galia gali būti panaikinta (Civilinio proceso kodekso 228 straipsnis).
29. Galiausiai Komisija nesutinka, kad šioje byloje buvo laikomasi ekvivalentiškumo principo – ji atmeta Slovakijos Respublikos teiginį, jog šis principas susijęs su asmenų teisių apsauga, nes, konkrečiai kalbėdamas apie valstybės pagalbą, Teisingumo Teismas Sprendime Deutsche Milchkontor (16) ir Sprendimo Alcan Deutschland 24 punkte konstatavo priešingai. Be to, Komisija teigia, kad jos rėmimasis Slovakijos mokesčių teise yra pakankamas įrodymas, jog aptariamam sprendimui buvo taikomas mažiau palankus režimas.
30. Triplike Slovakijos valdžios institucijos pakartoja teiginį, kad padarė viską, kas įmanoma, jog susigrąžintų pagalbą, remdamosi autentiškos sprendimo redakcijos formuluote. Slovakijos valdžios institucijos dar kartą tvirtina, kad neįmanoma neatsižvelgti į galutinio teismo sprendimo buvimą. Galiausiai jos teigia, kad niekada nesiekė remtis šiuo faktu tvirtindamos, jog susigrąžinti pagalbą neįmanoma, arba vengdamos įvykdyti savo pareigą ją susigrąžinti. Šiuo faktu jos remiasi tik kaip įrodymu, su kokiais sunkumais susiduriama susigrąžinant pagalbą per dviejų mėnesių laikotarpį.
III – Teisinis pagrindas
31. 1999 m. kovo 22 d. Tarybos reglamento (EB) Nr. 659/1999, nustatančio išsamias EB Sutarties 93 straipsnio taikymo taisykles(17), 13 konstatuojamojoje dalyje numatyta:
„kadangi suteikiant bendrajai rinkai prieštaraujančią neteisėtą pagalbą turėtų būti atkurta veiksminga konkurencija; kadangi dėl to būtina, kad pagalba, įskaitant palūkanas, būtų išieškota iš karto; kadangi pagalbą derėtų išieškoti pagal nacionalinėje teisėje nustatytas procedūras; kadangi minėtųjų procedūrų taikymas, neleidžiantis iš karto ir veiksmingai įgyvendinti Komisijos sprendimą, neturėtų trukdyti atkurti veiksmingą konkurenciją; kadangi, norėdamos pasiekti šį rezultatą, valstybės narės turėtų imtis visų būtinų priemonių, kad užtikrintų Komisijos sprendimo įgyvendinimą.“
32. Reglamento Nr. 659/1999 14 straipsnio 3 dalyje numatyta:
„Nepažeidžiant nė vienos [vieno] Europos Bendrijų Teisingumo Teismo nurodymo pagal Sutarties 185 straipsnį, pagalba išieškoma nedelsiant ir pagal atitinkamos valstybės narės nacionalinę teisę nustatytas procedūras, jeigu jos leidžia nedelsiant ir veiksmingai įvykdyti Komisijos sprendimą. Šiuo tikslu, kai bylą svarsto nacionaliniai teismai, suinteresuotosios valstybės narės, nepažeisdamos Bendrijos teisės, imasi visų priemonių, kurios numatytos jų atitinkamuose teisiniuose aktuose, įskaitant laikinąsias priemones.“
33. Reglamento Nr. 659/1999 23 straipsnyje numatyta:
„1. Jeigu suinteresuotoji valstybė narė nevykdo sąlyginių arba jai nepalankių sprendimų ypač 14 straipsnyje nustatytais atvejais, Komisija spręsti klausimą gali tiesiogiai perduoti Europos Bendrijų Teisingumo Teismui pagal Sutarties 93 straipsnio 2 dalį.
2. Jeigu Komisija mano, kad suinteresuotoji valstybė narė nevykdė Europos Bendrijų Teisingumo Teismo sprendimo, Komisija gali toliau veikti Sutarties 171 straipsnyje nustatyta tvarka.“
IV – Vertinimas
34. Tai, kad sprendimas, dėl kurio nesilaikymo skundžiamasi šioje byloje, yra Bendrojo Teismo nagrinėjamos bylos (byla T‑11/07), kurioje dar nėra priimtas sprendimas, objektas, ir Bendrasis Teismas nėra ėmęsis jokių laikinųjų priemonių, netrukdo Teisingumo Teismui priimti sprendimo dėl šio pažeidimo, nelaukiant Bendrojo Teismo sprendimo (Sprendimo Komisija prieš Prancūziją,
C‑232/05, 60 punktas).
35. Vienintelis klausimas, kurį reikia išnagrinėti šioje byloje, yra Slovakijos valdžios institucijų elgesys, susijęs su 2006 m. birželio 7 d. Komisijos sprendimu dėl valstybės pagalbos C 25/2005, atsižvelgiant į tai, kad Komisija kaltina Slovakijos Respubliką neįvykdžius pareigos įgyvendinti šį sprendimą pagal SESV 288 straipsnį ir 1999 m. kovo 22 d. Tarybos reglamento (EB) Nr. 659/1999 14 straipsnio 3 dalį. Todėl remiantis nusistovėjusia teismų praktika visiškai nereikia svarstyti šio sprendimo galiojimo klausimo(18), kuris, mano nuomone, yra esminė pareigos vykdyti sprendimą sąlyga, o pareiga vykdyti sprendimą yra tikrasis ir vienintelis šios bylos objektas.
36. Pirmoji užduotis yra nustatyti, kad pareiga nebuvo įvykdyta. Slovakijos Respublika tvirtina, kad, atsižvelgiant į sprendimo formuluotę, jos nebuvo aiškiai reikalaujama bet kuriuo atveju susigrąžinti pagalbą, o tik pasistengti ją susigrąžinti. Net jeigu tektų pripažinti, kad šio sprendimo redakcija slovakų kalba gali būti taip aiškinama(19), akivaizdu, kad, atsižvelgiant į taikytinus teisės aktus ir į šioje srityje nusistovėjusią teismų praktiką, Slovakijos valdžios institucijos negalėjo nežinoti, ko iš tiesų jų buvo prašoma. Todėl dabar reikia nagrinėti
ne klausimą ar buvo įvykdyta pareiga atlikti veiksmus, būtinus pagalbai susigrąžinti, o tai, ar pagalba iš tiesų buvo susigrąžinta, nes toks buvo nustatytos pareigos turinys. Jeigu neteisėtai suteikta pagalba galiausiai nesusigrąžinama, klausimas, ar tai, kad valstybė ėmėsi visų pagalbai susigrąžinti būtinų priemonių, gali būti pagrindas atleisti ją nuo atsakomybės, jeigu būtų nustatyta, kad sprendimo buvo visiškai neįmanoma įvykdyti (be kita ko, žr. Sprendimo Komisija prieš Ispaniją 45–47 punktus), net jei akivaizdu, kad pirminė pareiga visada buvo faktiškai susigrąžinti pagalbą, o ne vien imtis priemonių šiam tikslui pasiekti, yra atskira tema. Trumpai tariant, tai tipiška pareiga pasiekti konkretų rezultatą, t. y. atkurti rinkos sąlygų pusiausvyrą, kuri buvo suardyta neteisėtai suteikus pagalbą vienam rinkos dalyviui (Sprendimo Komisija prieš Prancūziją
47 punktas). Bet kuriuo atveju, kaip bus matyti toliau, rezultato siekiama ne bet kuria kaina, ypač aukojant principus, būdingus teisinei valstybei, kuriuos Europos Sąjunga yra pripažinusi kaip pagrindinius principus.
37. Visų pirma akivaizdu, jog nagrinėjamas įsipareigojimas nebuvo įvykdytas, nes pagalba nebuvo faktiškai susigrąžinta. Čia svarbu išnagrinėti, ar tokį pažeidimą galima pateisinti, tačiau nereikėtų atsižvelgti į Slovakijos Respublikos pastabą, susijusią su pagalbai susigrąžinti skirto laikotarpio trumpumu. Šis prieštaravimas, kaip ir visi kiti su sprendimo objektu susiję prieštaravimai, jei reikia, turėjo būti pareikštas paties sprendimo atžvilgiu pateikiant ypatingąjį skundą, o ne įgyvendinimo proceso metu. Be to, Slovakijos valdžios institucijos tam tikra prasme prieštaravo pačios sau, teigdamos, kad, viena vertus, dėl bylos aplinkybių susigrąžinti pagalbą buvo neįmanoma, ir, kita vertus, kad iš tiesų paprasčiausiai buvo didelių sunkumų (kurie pateisintų ilgesnio laikotarpio poreikį). Kad ir kaip būtų, lemiamas faktas yra tai, kad, kaip teigia Komisija, šis ieškinys buvo pateiktas praėjus 29 mėnesiams po to, kai Slovakijos valdžios institucijos gavo sprendimą, ir po daugybės Komisijos raginimų.
38. Remiantis nusistovėjusia teismų praktika, nesant Bendrijos nuostatų, susijusių su neteisėtai nacionalinių valdžios institucijų išmokėtos pagalbos susigrąžinimu, iš esmės turi būti taikomos atitinkamos nacionalinės procesinės teisės normos (procesinės autonomijos principas; šiuo klausimu žr. Spendimo Komisija prieš Ispaniją 22 punktą), ir nacionalinės valdžios institucijos, įskaitant teismines institucijas, visuomet privalo aiškinti šias normas taip, kad jos būtų kuo palankesnės Europos Sąjungos teisei įgyvendinti (Sprendimo Lucchini 60 punktas). Ši taisyklė įtvirtinta Reglamento Nr. 659/1999 14 straipsnio 3 dalyje, kurioje kalbama apie „pagal atitinkamos valstybės narės nacionalinę teisę nustatytas procedūras“, visuomet su sąlyga, kad tokios procedūros „leidžia nedelsiant ir veiksmingai įvykdyti Komisijos sprendimą“. Tačiau iš karto pažymėtina, kad, remiantis 14 straipsnio 1 dalimi, negalima reikalauti susigrąžinti pagalbos „jeigu tai prieštarautų bendrajam Bendrijos teisės principui“.
39. Kaip buvo nurodyta, Slovakijos valdžios institucijų vykdomos nacionalinės procedūros rezultatas yra toks, kad iki šios dienos neteisėtai suteikta pagalba nesusigrąžinta. Žinoma, Slovakijos Respublika neatmeta galimybės galų gale susigrąžinti pagalbą, posėdyje nurodžiusi, kad galėtų būti įmanoma pateikti prašymą peržiūrėti sprendimą pagal Civilinio proceso kodekso 228 straipsnio 1 dalį – šią galimybę, kuria pasinaudojus galėtų būti panaikintas galutinis teismo sprendimas, iki šiol trukdęs susigrąžinti suteiktos pagalbos sumą, aptarsiu vėliau. Tačiau net ir tokiu atveju Slovakijos Respublika vis tiek būtų padariusi smerktiną pažeidimą, nes šiuo atveju ji turi įvykdyti pareigą per tam tikrą laikotarpį įgyvendinti 2006 m. birželio 7 d. sprendimo nuostatas.
40. Manau, kad esminis klausimas, kuris iš tiesų keliamas šioje byloje, yra ne tai, ar Slovakijos Respublikos inicijuotas nacionalinis procesas buvo tinkamas neteisėtai suteiktai pagalbai susigrąžinti, o ar, kaip jau esu nurodęs, vien nacionalinio teismo sprendimo, turinčio res judicata
galią, buvimas šioje byloje yra pakankamas pagrindas atleisti nuo įsipareigojimo apskritai inicijuoti kokį nors procesą. Taip yra todėl, kad iš esmės res judicata galia konkrečiai reiškia, jog bet koks mėginimas peržiūrėti galutinio sprendimo dalyką nėra įgyvendinamas arba mažų mažiausiai yra ypač sudėtingas, ir taip pat iš esmės nesuderinamas su laikotarpio, kuris paprastai suteikiamas valstybėms narėms faktiškai susigrąžinti neteisėta pripažintą pagalbą, privalomumu.
41. Tai reiškia, kad dėl galutinio teismo sprendimo šioje byloje tenka suabejoti prezumpcija, kuri paprastai yra atskaitos taškas bylose, susijusiose su įsipareigojimų nevykdymu: kad nacionalinės priemonės ir nuostatos, trukdančios vykdyti įsipareigojimą, gali būti netaikomos paprasčiausiai laikantis tinkamos procedūros. Slovakijos Respublikai remiantis galutinio teismo sprendimo, kuris visiškai nepanaikina galimybės susigrąžinti neteisėtai suteiktą pagalbą, tačiau itin apsunkina šio tikslo siekimą, buvimu ir Komisijai teigiant, kad res judicata galia negali būti naudojama kaip veiksminga priemonė ginantis nuo įpareigojimo visiškai ir per nustatytą laikotarpį įvykdyti jos sprendimą, akivaizdu, kad esminis teisinis klausimas, kaip jau minėta, yra susijęs su res judicata svarba nustatant valstybių narių atsakomybės, susijusios su jų įsipareigojimais Europos Sąjungai, ribas. Taigi galiausiai šis klausimas iš esmės turi būti analizuojamas tiek, kiek reikia apibrėžti taisykles, susijusias su nacionalinės teisės ir Bendrijos teisės santykiu.
42. Todėl šioje byloje yra tokios galimybės. Jeigu, viena vertus, į res judicata principą nebus atsižvelgiama kaip į lemiamą galutinių teismo sprendimų kokybės veiksnį, pagrindžiantį jiems taikomą specialų režimą, kuris skiriasi nuo režimo, taikomo kitoms nacionalinėms priemonėms ir nuostatoms, reikėtų daryti išvadą, kad ši byla turi būti išspręsta taikant gerai žinomą teismų praktiką, susijusią su valstybių narių administracinių ir įstatymų leidžiamosios valdžios institucijų pažeidimais. Jeigu, kita vertus, bus konstatuota, kad res judicata galia yra veiksnys, kurį reikėtų specialiai svarstyti nustatant valstybės atsakomybę, tuomet bus būtina nustatyti, kiek ji lemia valstybės atsakomybę. Gali būti, kad jos vaidmuo toks svarbus, jog ji visiškai pateisina pažeidimą, arba, laikantis ne tokio radikalaus požiūrio, kad ji patvirtina teiginį, jog nors valstybės įsipareigojimas išlieka, valstybė gali pamėginti pasinaudoti procedūromis panaikinti res judicata galią, ir dėl šių procedūrų sudėtingumo būtini ilgesni nei įprasta terminai.
43. Taigi šioje byloje atsiranda galimybė specifiniu požiūriu pateikti tam tikrą išaiškinimą, susijusį su nuostatų, reglamentuojančių santykį tarp Europos Sąjungos teisės ir valstybių narių teisės sistemų, apibrėžtimi. Nors tiek pats viršenybės principas, tiek jo poveikio aiškinimas turi pakankamai tvirtą pagrindą(20), gerokai mažiau pasistūmėta sprendžiant klausimą, susijusį su šio principo apimtimi, kai galimoje nacionalinės ir Bendrijos teisės kolizijoje dalyvaujanti institucija yra valstybės narės teismai.
44. Savaime suprantama, kad teismai yra valstybės narės dalis, kalbant apie valstybės atsakomybę prieš savo piliečius už Europos Sąjungos teisės suteikiamų asmens teisių pažeidimą (be kita ko, žr. Sprendimą Köbler (21) ) ir prieš pačią Europos Sąjungą pagal SESV 258 straipsnį (Sprendimo Komisija prieš Italiją (22) 29 punktas), todėl, laikantis šių struktūrinių principų aiškinimo, teismo sprendimas, net jeigu jis yra galutinis (kaip patvirtinama Sprendime Komisija prieš Ispaniją (23) ), niekada negali būti viršesnis už Bendrijos priemonę, nuostatą arba aktą, kaip už juos viršesnis atitinkamais atvejais negali būti įstatymas arba konstitucinė norma.
45. Tačiau šio teiginio paprastumas yra apgaulingas dėl įvairių priežasčių. Pirma, valstybės narės teismai funkciniu požiūriu yra ir Europos Sąjungos teismai; todėl šių principų remiami santykiai nesusiformuoja atskirose skirtingose teisės aktų ir institucijų sistemose – greičiau jie susiformuoja su institucija, kurios aktuose šių lygiagrečiai veikiančių sistemų nuostatos tampa vienos sistemos nuostatomis. Antra, dar svarbesnė, priežastis yra ta, kad dėl savo institucinės ir funkcinės nepriklausomybės teismai yra laisvi nuo galimo vyriausybių kišimosi arba įtakos, kitaip tariant, nuo kišimosi ir įtakos tų, kurie atstovauja valstybei santykiuose su Europos Sąjunga ir kurie jai tiesiogiai įsipareigoję imtis reikiamų nacionalinių priemonių tinkamam įsipareigojimų Bendrijai įvykdymui užtikrinti. Šis įsipareigojimas, kuris netiesiogiai gali būti priskiriamas ir įstatymų leidžiamajai valdžiai, nes valstybių narių demokratinės parlamentinės sistemos visada užtikrina, kad vyriausybės norai sutaptų su įstatymų leidžiamosios valdžios daugumos norai s, iš esmės yra visiškai atskiras nuo teisėjų ir teismų norų. Paskutinė priežastis yra ta, kad tikrumo principas ir reikalavimas aiškiai apibrėžti įstatymus, kuriuos patvirtina res judicata principas, anaiptol nėra svetimi Europos Sąjungos teisei – jie yra du iš pagrindinių ir neatšaukiamų jos principų.
46. Nors Sprendimas Lucchini, prie kurio netrukus sugrįšime, galėjo būti aiškinamas kitaip, Teisingumo Teismas nuolat su pagarba atsiliepia apie res judicata galią kaip apie principą, būdingą teisinei valstybei, kurį dėl šios priežasties yra priėmusi Europos Sąjunga kaip valstybių, besiremiančių esminiais įstatymo tvarkos principais, bendrija. Kaip geras pavyzdys paminėtinas neseniai priimto Sprendimo Fallimento Olimpiclub (24) 22 punktas (kuriame remiamasi Sprendimo Köbler 38 punktu ir Sprendimo Kapferer 20 punktu), kur Teisingumo Teismas atkreipia dėmesį į „ res judicata
principo svarbą tiek Bendrijos teisės, tiek nacionalinės teisės sistemose“ ir nurodo, jog tam, „kad būtų užtikrintas teisės ir teisinių santykių stabilumas bei tinkamas teisingumo vykdymas, svarbu, jog teismų sprendimai, kurie išnaudojus visas galimas teisių gynimo priemones arba pasibaigus pasinaudojimo jomis numatytiems terminams tampa galutiniai, nebegalėtų būti ginčijami“.
47. Šiuo klausimu Teisingumo Teismas netgi pripažino, kad valstybių narių iš esmės nereikalaujama neatsižvelgti į galutinius teismo sprendimus, net jeigu tai sudarytų galimybę ištaisyti Europos Sąjungos teisės pažeidimą (žr. Sprendimą Eco Swiss (25) ir Kapferer ). Todėl tam, kad galėtų ištaisyti pažeidimą, valstybės narės privalo panaudoti visas jų nacionalinėje teisėje nustatytas vidaus procedūras, susijusias su galutinių sprendimų peržiūra (Sprendimas Kühne & Heitz ). Pagaliau, jeigu tai neįmanoma, Teisingumo Teismas yra nusprendęs verčiau vertinti galutinį teismo sprendimą kaip neteisėto akto, dėl kurio gali kilti valstybės atsakomybė, prielaidą, nei pažeisti res judicata principą. Tačiau net ir toks požiūris turi išlygų, nes Teisingumo Teismas yra nurodęs, kad „atsižvelgiant į teisminės funkcijos specifiką ir teisėtus teisinio saugumo reikalavimus valstybės atsakomybė tokiais atvejais nėra neribota“ ir „gali kilti tik išskirtiniais atvejais, kai nacionalinis paskutinėje instancijoje sprendžiantis teismas akivaizdžiai pažeidė taikomą teisę“ (Sprendimo Traghetti del Mediterraneo (26) 32 punktas). Trumpai tariant, Teisingumo Teismas verčiau pasirinko sąlyginę kompensaciją, o ne iki Bendrijos teisės pažeidimo buvusios padėties atkūrimą bet kuria kaina paprasčiausiai panaikinant galutinį sprendimą.
48. Išdėstyti argumentai kyla iš to, kad teisinis saugumas laikomas vienu iš bendrųjų Europos Sąjungos teisėje pripažįstamų principų (pavyzdžiui, Sprendimo Kempter (27) 37 punktas), kuris patenka į Reglamento Nr. 659/1999 14 straipsnio 1 dalyje įtvirtintas Komisijos reikalavimo susigrąžinti valstybės pagalbą ribas. Kaip jau esu pastebėjęs, jis nėra susijęs su teismų praktika, kurios pagrindiniai teiginiai buvo peržiūrimi Sprendime Lucchini . Kaip byloje Lucchini pateiktoje išvadoje (16 punkte) nurodė generalinis advokatas L. A. Geelhoed, atsižvelgiant į visas šios bylos teisines ir faktines aplinkybes, ši byla buvo „neįprasta“(28) . Šį neįprastumą, žinoma, lėmė tai, kad, priešingai nei ankstesnėse Teisingumo Teismo nagrinėtose bylose, šioje byloje galutinis teismo sprendimas buvo priimtas po Bendrijos akto, kurį jis pažeidė. Todėl ši byla buvo susijusi ne su Bendrijos aktu arba priemone, kurį vykdyti vidaus teisėje trukdė ankstesnis galutinis nacionalinės institucijos sprendimas, o visiškai priešingai – su Komisijos sprendimu, kuris buvo priimtas klausimu, priklausančiu išimtinei Europos Sąjungos kompetencijai, ir kuris paskui susidūrė su jurisdikcijos neturinčio teismo vėliau priimtu galutiniu sprendimu. Tokiomis aplinkybėmis kilo kolizija ne tarp tikrumo bei aiškaus res judicata principo apibrėžimo ir Bendrijos teisės viršenybės bei veiksmingumo. Greičiau tai buvo tikrumo bei aiškaus Europos Sąjungos teisės ir valstybių narių teisės santykio sąlygų apibrėžimo ir neteisėtų pastangų vidaus teisėje įtvirtinti nacionalinės institucijos sprendimą, neturintį jokio jurisdikcinio pagrindo, kolizija. Štai kodėl analizuodamas bylos aplinkybes Teisingumo Teismas sutelkė dėmesį į Europos Sąjungos ir valstybių narių kompetencijos padalijimą ir didele dalimi išvengė bylos nagrinėjimo res judicata požiūriu.
49. Nepaisant to, norint laikytis šio požiūrio, būtina pripažinti, kad iš esmės ir vertinant griežtai byloje Lucchini
nagrinėtas galutinis sprendimas buvo dalis procedūros, peržengusios formalias griežtai nacionalinio proceso ribas. Iš tiesų galima teigti: kadangi šis procesas buvo susijęs su klausimu, patenkančiu į išimtinės Europos Sąjungos kompetencijos sritį, visi teismų sprendimai, turintys įtakos Komisijos sprendimo įgyvendinimui, buvo dalis proceso, kuris funkciniu požiūriu buvo Bendrijos procesas. Todėl galima teigti, kad šiuos sprendimus priėmęs nacionalinis teismas turėtų įgaliojimus juos priimti tik kaip Europos Sąjungos teismas, taigi griežtai laikydamasis Bendrijos teisės. Štai kodėl pagaliau, remiantis tokiais sprendimais, niekada negalėtų būti teisėtai priimti tokie teismo sprendimai, kaip antai aptartoje byloje, aiškiai prieštaraujantys Komisijos sprendimui. Todėl tokiame procese (kuris procedūros požiūriu buvo nacionalinis, tačiau funkciniu požiūriu ir iš esmės – Bendrijos procesas) buvo įmanoma priimti sprendimą, kuris nacionalinės teisės požiūriu, be abejonės, buvo galutinis, tačiau (kalbant iš esmės) Bendrijos procese neteko visos teisinės galios. Todėl toje byloje ir į ją panašiose Teisingumo Teismo žodis visuomet yra paskutinis (galutinis) (dar kartą žr. Sprendimą Komisija prieš Ispaniją, C‑154/08).
50. Neabejotinai valstybė narė, kuriai skirtas sprendimas, kuriuo reikalaujama susigrąžinti neteisėtai suteiktą pagalbą, pagal SESV 288 straipsnį privalo imtis visų priemonių, būtinų šiam sprendimui įvykdyti, kad būtų nedelsiant susigrąžinta neteisėtai išmokėta pagalba (be kita ko, žr. Sprendimo Komisija prieš Prancūziją
42–43 punktus). Tačiau, išskyrus išimtinius atvejus (pavyzdžiui, anksčiau aprašytasis), dėl šios pareigos negali būti paaukotas teisinio tikrumo principas ir reikalavimas aiškiai apibrėžti teisę, kuriuos patvirtina res judicata principas, išskyrus jeigu tai daroma taikant procedūras, nustatytas su įprastais procesinės teisės formalumais bei sąlygomis ir todėl atitinkančias reikalavimą aiškiai apibrėžti teisę, teisinio tikrumo principą ir atsargumo principą, kurie visi patvirtina galutinių teismo sprendimų neliečiamumą. Kitaip tariant, Europos Sąjunga niekuomet negalėjo teigti, kad neteisėtai suteikta pagalba gali būti susigrąžinta suinteresuotai valstybei narei pažeidžiant savo procesines teisės normas, nes taip jai tektų pažeisti pagrindinį teisinės valstybės principą. Europos Sąjunga visuomet paisė vertybių ir principų, kurie yra valstybėms narėms bendrų konstitucinių tradicijų dalis ir kuriuos dėl šios priežasties yra perėmusi Europos Sąjunga. Kaip bus matyti toliau, kitas klausimas yra tai, jog Europos Sąjunga gali pareikalauti valstybių narių užtikrinti, kad tam tikromis aplinkybėmis jų procesiniai įstatymai sudarytų galimybę peržiūrėti Bendrijos teisei prieštaraujančius sprendimus net tais atvejais, kai tokie sprendimai yra tapę galutiniai. Kitaip tariant, jų procesiniais įstatymais privalo būti numatytas tokių sprendimų panaikinimas remiantis teise, tačiau niekuomet – dėl konkretaus pažeidimo.
51. Grįžtant prie šios bylos, pažymėtina, kad valstybių narių galima reikalauti pasiekti pagalbos susigrąžinimo rezultatą, tačiau neaukojant pagrindinių proceso, kuris taikomas siekiant šio tikslo, garantijų. Iš esmės valstybių narių procesinės autonomijos taip pat negalima aukoti, tačiau visais atvejais su sąlyga, kad nacionalinės teisės normos būtų taikomos taip, jog dėl jų susigrąžinti pagalbą netaptų praktiškai neįmanoma (Sprendimo Alcan Deutschland 24 punktas) ir kad Bendrijos aktams bei priemonėms būtų taikomas toks pats režimas, koks numatytas nacionaliniams aktams bei priemonėms (Sprendimo Fallimento Olimpiclub 24 punktas).
52. Šiuo klausimu laikausi požiūrio, kad valstybių narių pareiga pasiekti rezultatą – susigrąžinti neteisėtai suteiktą pagalbą–kraštutiniu atveju neišvengiamai ir netiesiogiai reiškia pareigą taip sutvarkyti savo procesines teisės normas, kad toks rezultatas taptų įmanomas apskritai ir netektų suabejoti principais, būdingais teisinei valstybei. Aiškiau kalbant, tokiais, kaip antai Teisingumo Teismo nagrinėjamais, atvejais valstybės narės į savo teisės aktus tarp nuostatų dėl res judicata galios atšaukimo, paprastai įtvirtintų jų teisės sistemose, turi būti įtraukusios nuostatą, susijusią su teismų aktų arba sprendimų, kurie yra tapę galutiniais, neteisėtumu pagal Bendrijos teisę.
53. Pirmiausia tokia tendencija pastebima keliose valstybėse, kurios, besirūpindamos įsipareigojimų pagal tarptautinę teisę vykdymu, pagal aplinkybes ėmėsi priemonių nacionaliniu lygmeniu įgyvendinti ir įvykdyti tarptautinius teismų sprendimus, nepaisydamos res judicata galią turinčių nacionalinių teismų sprendimų. Kaip pavyzdį imkime 2006 m. spalio 3 d. Italijos kasacinio teismo sprendimą ( Somogyi ), kuriuo buvo nurodyta atnaujinti baudžiamąją bylą, užbaigtą galutiniu teismo sprendimu, kad būtų galima įvykdyti Europos žmogaus teisių teismo sprendimą. Kitas pavyzdys, taip pat susijęs su Romos konvencija, yra Ispanijos Konstitucinio Teismo požiūris, išdėstytas 1991 m. gruodžio 16 d. sprendime ( Bultó ), kuriuo jis išimties tvarka leido panaudoti recurso de amparo (ieškinį dėl pagrindinių teisių apsaugos) kaip būdą nacionaliniu lygmeniu įvykdyti tam tikrus Strasbūro teismo sprendimus, kol įstatymų leidėjas imsis proceso reformos, būtinos užtikrinti, kad tam tikrais atvejais tokio sprendimų įvykdymo būtų galima siekti kreipiantis į bendruosius teismus.
54. Tačiau griežtai laikantis mano pateiktos argumentacijos tam tikrose teisės sistemose, pavyzdžiui, ypač Slovakijos, buvo imtasi teismo proceso įstatymų reformos. Taigi neseniai 2008 m. spalio 15 d. įvykdytos reformos metu į Slovakijos Respublikos civilinio proceso kodekso 228 straipsnio 1 dalį buvo įtrauktas e punktas, remiantis kuriuo galutinis teismo sprendimas gali būti peržiūrėtas nes „neatitinka Europos Sąjungos Teisingumo Teismo arba kitos Europos Sąjungos institucijos sprendimo“. Panaši nuostata, susijusi su Europos žmogaus teisių teismo sprendimais, buvo įtvirtinta per 2005 m. rugsėjo 1 d. reformą. Tai visiškai teisingais sprendimas, nes jis atitinka valstybių tarptautinius įsipareigojimus ir procesines teisėtumo garantijas, būdingas teisinei valstybei.
55. Tuo požiūriu galima teigti, kad Slovakijos Respublika yra įdėjusi daug pastangų savo, kaip valstybės narės, įsipareigojimams vykdyti, sukurdama struktūrinius santykius tarp savo teisės sistemos ir Europos Sąjungos teisės reikalavimų valstybės pagalbos klausimu. Kalbant apie ateitį, šiuo metu yra numatyta tinkama, pakankama procedūra Komisijos sprendimams šioje srityje vykdyti, kuri panaikina iki šiol dėl teismų sprendimų, turinčių res judicata galią, kildavusias problemas.
56. Kitokią išvadą būtina daryti, jeigu, kaip dera šiuo atveju, atsižvelgiama į šios bylos aplinkybes ir nagrinėjamas Slovakijos valdžios institucijų elgesys, susijęs su 2006 m. birželio 7 d. sprendimu. Dar kartą kartoju, kad nepaneigiamas faktas, kurio Slovakijos Respublika neginčija, yra tai, jog iki šiol nebuvo įmanoma susigrąžinti Frucona neteisėtai suteiktos pagalbos. Pradelstas laikas neišvengiamai patvirtina išvadą, kad šioje byloje skundžiamas pažeidimas yra neginčijamas faktas. Kalbant apie šį faktą, bet kuriuo atveju pasiteisinant nebuvo nurodoma, kad pagalbos susigrąžinti neįmanoma dėl galutinio teismo sprendimo, kadangi, kaip matėme, Slovakijos valdžios institucijos rėmėsi tik pagalbos susigrąžinimui būdingais sunkumais ir niekuomet neteigė, kad jos susigrąžinti neįmanoma.
57. Net pripažįstant, kad susitarimus su kreditoriais reglamentuojančios normos reiškia, jog remiantis Slovakijos teise teismui patvirtinus susitarimą mokestinės skolos, kuri buvo nurašyta ir kurios nurašymą Komisija pripažino neteisėtai suteikta pagalba, nebeliko, tiesa yra ta, kad, atsižvelgiant į Slovakijos valdžios institucijų atstovų poziciją, išdėstytą jų procesiniuose dokumentuose bei per posėdį metu, buvo galima pasinaudoti keliomis procesinėmis teisių gynimo priemonėmis, kurios, jeigu būtų buvusios kruopščiai taikomos, labai tikėtina, būtų užtikrinusios neteisėtai suteiktos pagalbos susigrąžinimą per protingą terminą.
58. Todėl nors nagrinėjami teismo sprendimai turi res judicata galią, jie galėjo nebebūti kliūtis susigrąžinti pagalbos sumą, jeigu ieškinyje dėl susigrąžinimo kaip specifinis, nuo ankstesnio besiskiriantis, causa petendi būtų nurodytas Komisijos sprendimas, kuriuo reikalaujama susigrąžinti pagalbos sumą, nes Įstatymo 231/1999 dėl valstybės pagalbos 26 straipsnyje numatyta, kad „remdamasis Komisijos sprendimu, susijusiu su neteisėtai suteikta pagalba, pagalbos teikėjas privalo pareikalauti gavėjo grąžinti tokią pagalbą“. Taip pat nėra neįmanoma, kad net iki anksčiau paminėtos 2008 m. Civilinio proceso kodekso reformos šioje byloje jau galėjo būti taikomas kodekso 228 straipsnio 1 dalies a punkte numatytas peržiūros pagrindas – šiame punkte kaip pagrindas atnaujinti teismo procesą nurodomi „faktai, sprendimai ir įrodymai“, kurie negalėjo būti panaudoti pirminiame procese ir kurie galėjo nulemti to proceso rezultatą. Galiausiai tikrai nėra neįmanoma, kad 2008 m. reforma, kai buvo įtrauktas specialus peržiūros pagrindas, susijęs su Europos Sąjungos sprendimais, galėjo būti pasinaudota siekiant susigrąžinti pagalbą iš karto po to, kai įsigaliojo šį pagrindą įtvirtinanti nuostata. Be to, tiesą sakant, panašu, kad Slovakijos Respublikos generalinis prokuroras nurodė šį variantą atsakyme į prašymą, gautą iš mokesčių inspekcijos, kuriuo buvo siekiama galutinio sprendimo peržiūros.
V – Apibendrinimas
59. Iš to, kas išdėstyta, akivaizdu, kad nors Slovakijos Respublika ėmėsi keleto teisės aktų reformų, kurios visos kartu ateityje sudarys galimybę tinkamai įgyvendinti Bendrijos sprendimus tokiose bylose kaip ši, šios bylos aplinkybėmis ir dėl anksčiau nurodytų priežasčių Slovakijos Respublika neįvykdė įsipareigojimo įgyvendinti 2006 m. birželio 7 d. Komisijos sprendimą.
VI – Išvada
60. Atsižvelgdamas į išdėstytus argumentus, Teisingumo Teismui siūlau:
1) pripažinti, kad neįvykdydama 2006 m. birželio 7 d. Komisijos sprendimo dėl valstybės pagalbos C 25/2005 (ex NN 21/2005), kurią Slovakijos Respublika suteikė FRUCONA Košice, a.s., Slovakijos Respublika neįvykdė įsipareigojimų, numatytų SESV 288 straipsnio 4 dalyje ir šio sprendimo 2 straipsnyje;
2) nurodyti Slovakijos Respublikai padengti bylinėjimosi išlaidas.
(1) .
(2)  –	Pranešta dokumentu Nr. C(2006) 2082 ir paskelbta OL L 112, 2007, p. 14.
(3)  –	Slovakijos Respublikos civilinių bylų aukščiausiasis teismas.
(4)  –	1990 m. kovo 21 d. sprendimas, C‑142/87, Rink. p. I‑959.
(5)  –	1991 m. kovo 21 d. sprendimas, C‑305/89, Rink. p. I‑1603.
(6)  –	2006 m. spalio 5 d. sprendimas, C‑232/05, Rink. p. I‑10071.
(7)  –	2003 m. birželio 26 d. sprendimas, C‑404/00, Rink. p. I‑6695.
(8)  –	2005 m. gegužės 12 d. sprendimas, C‑415/03, Rink. p. I‑3875.
(9)  –	1990 m. rugsėjo 20 d. sprendimas, C‑5/89, Rink. p. I‑3437.
(10)  –	1973 m. birželio 19 d. sprendimas, 77/72, Rink. p. 611.
(11)  –	1977 m. kovo 22 d. sprendimas, 78/76, Rink. p. 595.
(12)  –	1997 m. kovo 20 d. sprendimas, C‑24/95, Rink. p. I‑1591.
(13)  –	2007 m. liepos 18 d. sprendimas, C‑119/05, Rink. p. I‑6199.
(14)  –	2004 m. sausio 13 d. sprendimas, C‑453/00, Rink. p. I‑837.
(15)  –	2006 m. kovo 16 d. sprendimas, C‑234/04, Rink. p. I‑2585.
(16)  –	1983 m. rugsėjo 21 d. sprendimas, 205–215/82, Rink. p. 2633.
(17)  –	OL L 83, 1999, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 8 sk., 1 t., p. 339.
(18)  –	Teisingumo Teismas yra ne kartą konstatavęs, kad suinteresuota valstybė narė negali remtis sprendimo neteisėtumu gindamasi nuo ieškinio dėl įsipareigojimų nevykdymo, grindžiamo tokio sprendimo nevykdymu (be kita ko, žr. 2008 m. kovo 6 d. Sprendimo Komisija prieš Ispaniją, C‑196/07, Rink. p. I‑0041, 34 punktą), išskyrus atvejus, kai sprendimo trūkumai yra tokie dideli, kad sprendimas galėtų būti laikomas niekiniu (1988 m. birželio 30 d. Sprendimo Komisija prieš Graikiją, 226/87, Rink. p. 3611, 16 punktas).
(19)  –	Nors, kaip dublike (10 punkte) nurodo Komisija, atsižvelgiant į šio sprendimo redakcijas kitomis kalbomis abejonių nekyla. Taigi, pavyzdžiui, anglų kalba: „to recover the aid“; prancūzų kalba: „récupérer l´aide“; vokiečių kalba: „Beihilfe zurückzufordern“; būtent esant tokiam daugiakalbiam kontekstui turi būti aiškinamos sprendimo nuostatos (be kita ko, žr. 1997 m. liepos 17 d. Sprendimo Ferriere Nord prieš Komisiją, C‑219/95 P, Rink. p. I‑4411, 15 punktą).
(20)  –	Jis formavosi ilgai, pradedant tokiais pavyzdiniais sprendimais, kaip antai 1964 m. liepos 15 d. Sprendimas Costa prieš E.N.E.L.
(6/64, Rink. p. 1141) ir 1978 m. kovo 9 d. Sprendimas Simmenthal
(106/77, Rink. p. 629). Nuo to laiko esant kolizijai buvo laikomasi nuomonės, kad Europos Sąjungos teisė yra viršesnė už valstybių narių teisę, ir valstybės narės negali remtis net aukščiausios galios nacionalinės teisės nuostatomis.
(21)  –	2004 m. rugsėjo 30 d. sprendimas, C‑224/01, Rink. p. I‑10239.
(22)  –	 2003 m. gruodžio 9 d. sprendimas, C‑129/00, Rink. p. I‑14637.
(23)  –	2009 m. lapkričio 12 d. sprendimas, C‑154/08, Rink. p. I‑0000.
(24)  –	2009 m. rugsėjo 3 d. sprendimas, C‑2/08, Rink. p. I‑7501.
(25)  –	1999 m. birželio 1 d. sprendimas, C‑126/97, Rink. p. I‑3055.
(26)  –	2006 m. birželio 13 d. sprendimas, C‑173/03, Rink. p. I‑5177.
(27)  –	2008 m. vasario 12 d. sprendimas, C‑2/06, Rink. p. I‑411.
(28)  –	Daug mokslininkų laikosi to paties požiūrio; pavyzdžiui, C. F. Germelmann, EWS
Nr. 9, 2007, p. 392; C. Kremer, EuZW
Nr. 23, 2007, p. 726. Be to, vyrauja nuomonė, kad šiuo sprendimu Teisingumo Teismas ne atsiribojo nuo savo ankstesnės praktikos, o greičiau plėtojo tradicinių teisės nuostatų aiškinimą; pavyzdžiui, G. Peroni, Diritto del commercio internazionale Nr. 22.1, 2008, p. 221; A. Biondi, Common Market Law Review, 2008, p. 1495; E. Fontana, Diritto del commercio internazionale Nr. 22.1, 2008, p. 193.