62011CC0375
GENERALINIO ADVOKATO
NIILO JÄÄSKINEN IŠVADA,
pateikta 2012 m. spalio 25 d. (
1
)
Byla C-375/11
Belgacom SA,
Mobistar SA,
KPN Group Belgium SA,
prieš
État belge
(Cour constitutionnelle (Belgija) pateiktas prašymas priimti prejudicinį sprendimą)
„Telekomunikacijų paslaugos — Direktyva 2002/20/EB — Radijo dažnių naudojimo teisės — Vienkartiniai mokesčiai už suteikimą ir pratęsimą — Apskaičiavimo metodas — Suteiktų teisių pakeitimas — Tariamai atgaline data valstybės narės taikoma Direktyva 2002/20“
I – Įvadas
1.
Šiame ginče Teisingumo Teismas turi išnagrinėti, ar pagal ES telekomunikacijų teisę mokestį už telekomunikacijų radijo dažnių naudojimo teisių pratęsimą galima taikyti tokiu pačiu būdu kaip ir šių teisių suteikimo atveju. Ginčo esmę sudaro nustatymas, ar teisėta valstybėms narėms taikyti papildomus vienkartinius mokesčius už radijo dažnių naudojimą tais atvejais, kai telekomunikacijų operatoriai jau sumokėjo vieną nemažą vienkartinį mokestį patekdami į rinką ir jeigu jau moka metinį su naudojimo teisėmis susijusį mokestį.
2.
Cour constitutionnelle (Belgijos Konstitucinis Teismas) pateikė prašymą priimti prejudicinį sprendimą nagrinėdamas ginčą tarp Belgacom SA (toliau – Belgacom), Mobistar SA (toliau – Mobistar) ir KPN Group Belgium SA (toliau – KPN Group Belgium), viena šalis, ir Belgijos valstybės, kita šalis, pradėtą minėtoms bendrovėms užginčijus šios valstybės nustatytus mokesčius kaip nesuderinamus su 2002 m. kovo 7 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2002/20/EB dėl elektroninių ryšių tinklų ir paslaugų leidimo (Leidimų direktyva) (
2
) 3, 12 ir 13 straipsniais. 12 ir 13 straipsniai yra Direktyvos 97/13/EB (dabar panaikinta) (
3
) 11 straipsnį pakeitusios priemonės. Teisingumo Teismo taip pat klausiama, ar Leidimų direktyvos 14 straipsniu, reglamentuojančiu valstybių narių galimybes pakeisti esamas telekomunikacijų įmonių teises ir pareigas, Belgijos vyriausybei neleidžiama nustatyti nagrinėjamo mokesčio.
3.
Direktyva 97/13 apribojo valstybių narių teises nustatyti mokesčius telekomunikacijų bendrovėms. Valstybėms narėms leista taikyti tik tuos su elektroninių ryšių tinklų ir paslaugų teikimu susijusius mokesčius ar rinkliavas, kurie numatyti Direktyvoje 97/13 (
4
). Šiais metais priimtame Sprendime Vodafone España (
5
) Teisingumo Teismas tai pripažino ir Leidimų direktyvos atžvilgiu.
II – Teisinis pagrindas
A – Europos Sąjungos teisė
4.
Pagrindų direktyvos 8 straipsnio 2 dalyje nustatyta:
„Nacionalinės reguliavimo institucijos skatina konkurenciją elektroninių ryšių tinklų, elektroninių ryšių paslaugų ir susijusių priemonių bei paslaugų teikimo srityje, inter alia:
<…>;
d) skatindamos veiksmingai naudoti radijo dažnius ir numeracijos išteklius bei užtikrindamos jų veiksmingą valdymą.“
5.
Leidimų direktyvos 31–33 konstatuojamosiose dalyse nurodyta:
„31)
Administracinių mokesčių sistemos neturėtų iškreipti konkurencijos ar sukurti kliūčių patekti į rinką. <…>
32)
Be administracinių mokesčių, galima skirti naudojimo mokesčius už radijo dažnių ir numerių naudojimą kaip priemonę optimaliam tokių išteklių naudojimui užtikrinti. Tokie mokesčiai neturėtų trukdyti naujų paslaugų plėtrai ar konkurencijai rinkoje. Ši direktyva nenurodo, kam mokesčiai už naudojimo teises turėtų būti naudojami. Tokie mokesčiai gali būti naudojami, pavyzdžiui, nacionalinės reguliavimo institucijos veiklai finansuoti, kurios sąnaudų negalima padengti iš administracinių mokesčių. Tais atvejais, kai taikomos konkurencinės ar lyginamosios atrankos procedūros, o mokesčiai už radijo dažnių naudojimą mokami visi ar iš dalies vienkartine suma, mokėjimo tvarka turėtų užtikrinti, kad tokie mokesčiai praktiškai nesąlygotų atrankos, paremtos kriterijais, nesusijusiais su optimalaus radijo dažnių naudojimo užtikrinimu. <...>
33)
Valstybėms narėms gali reikėti pakeisti teises, sąlygas, procedūras, mokesčius ir rinkliavas, susijusias su bendraisiais leidimais ir naudojimosi teisėmis, kai tai yra objektyviai pagrįsta. Apie tokius pakeitimus turėtų būti laiku pranešta visoms suinteresuotoms šalims, kad jos turėtų pakankamą galimybę išreikšti savo nuomonę apie tuos pakeitimus.“
6.
Leidimų direktyvos 3 straipsnyje „Elektroninių ryšių tinklų ir paslaugų bendrasis leidimas“ nustatytas laisvės teikti elektroninių ryšių tinklus ir paslaugas gavus bendrąjį leidimą bendrasis principas.
7.
Leidimų direktyvos 12 straipsnyje „Administraciniai mokesčiai“ nustatyta:
„1.   Bet kurie administraciniai mokesčiai, taikomi įmonėms, teikiančioms paslaugą ar tinklą pagal bendrąjį leidimą ar turinčioms naudojimo teisę, turi:
a)
dengti bendra suma tik administracines sąnaudas, susidarančias valdant, kontroliuojant ir vykdant bendrojo leidimo schemą ir naudojimo teises bei 6 straipsnio 2 dalyje nurodytus specifinius įpareigojimus, į kurias gali įeiti tarptautinio bendradarbiavimo, derinimo ir standartizacijos, rinkos analizės, reikalavimų laikymosi priežiūros ir kitokios rinkos kontrolės sąnaudos bei sąnaudos, susijusios su antrinės teisės aktų ir administracinių sprendimų, tokių kaip sprendimai dėl prieigos ar sujungimo, rengimu ir vykdymu; ir
b)
būti taikomi atskiroms įmonėms objektyviai, skaidriai ir proporcingai, stengiantis mažinti papildomas administracines sąnaudas ir susijusias išlaidas.
2.   Kai nacionalinės reguliavimo institucijos taiko administracinius mokesčius, jos skelbia metines savo administracinių sąnaudų apžvalgas ir surinktų mokesčių bendrą sumą. Atitinkami koregavimai atliekami atsižvelgiant į mokesčių bendros sumos ir administracinių sąnaudų skirtumą.“
8.
Leidimų direktyvos 13 straipsnyje „Mokesčiai už naudojimo teises ir teises įrengti įrenginius“ nustatyta:
„Valstybės narės gali leisti atitinkamai institucijai taikyti tokius mokesčius už radijo dažnių ar numerių naudojimą ar teises įrengti įrenginius ant valstybinės ar privačios nuosavybės, virš jos ar po ja, kurie atitinka būtinybę užtikrinti tokių išteklių optimalų naudojimą. Valstybės narės užtikrina, kad tokie mokesčiai būtų objektyviai pagrįsti, skaidrūs, nediskriminaciniai ir proporcingi savo paskirčiai, ir atsižvelgia į Direktyvos 2002/21/EB (Pagrindų direktyva) 8 straipsnio tikslus.“
9.
Leidimų direktyvos 14 straipsnyje „Teisių ir įpareigojimų pataisos“ (
6
) nustatyta:
„1.   Valstybės narės užtikrina, kad teises, sąlygas ir procedūras, susijusias su bendraisiais leidimais, naudojimo teisėmis ir teisėmis įrengti įrenginius, būtų galima pakeisti tik objektyviai pagrįstais atvejais ir proporcingai. Apie ketinimą daryti tokias pataisas turi būti pranešta tinkamu būdu ir suinteresuotoms šalims, įskaitant paslaugų gavėjus ir vartotojus, turi būti suteikta pakankamai laiko, ne mažiau kaip keturios savaitės, išskyrus išimtinius atvejus, savo nuomonei apie siūlomus pakeitimus pareikšti.
2.   Valstybės narės neapriboja ir neatima teisių įrengti įrenginius, kol nėra praėjęs laikas, kuriam jos buvo suteiktos, išskyrus atvejus, kai tai pateisinama ir taikoma pagal atitinkamas nacionalines nuostatas dėl kompensacijos už atimtas teises.“
10.
Leidimų direktyvos B dalis pavadinta „Sąlygos, kurias galima nustatyti radijo dažnių naudojimo teisėms“. B dalies 6 punkte nustatyta:
„Naudojimo mokesčiai pagal šios direktyvos 13 straipsnį“.
B – Nacionalinė teisė
11.
2010 m. kovo 15 d. įstatymo 2 straipsnyje nustatyta:
„2005 m. birželio 13 d. Elektroninių ryšių įstatymo 30 straipsnis pakeičiamas taip:
1. Tarp 1 ir 2 dalių įterpiamos 1/1, 1/2, 1/3 ir 1/4 dalys, kuriose numatyta:
1/1. Kad būtų [užtikrintas tokių išteklių optimalus naudojimas], operatoriai, kuriems suteiktos teisės naudoti radijo dažnius siekiant teikti viešuosius judriųjų elektroninių ryšių tinklus ir viešai prieinamas judriųjų elektroninių ryšių paslaugas, privalo, be kita ko, jų naudojimo teisių galiojimo laikotarpio pradžioje sumokėti vienkartinį mokestį.
Vienkartinis mokestis nustatomas paskirstant dažnius.
Vienkartinio mokesčio dydis:
1. 51644 eurai už MHz ir už mėnesį dažnių juostose 880–915 MHz ir 925–960 MHz <…>.
2. 20833 eurai už MHz ir už mėnesį dažnių juostose 1 920–1 980 MHz ir 2 110–2 170 MHz <…>.
3. 2778 eurai už MHz ir už mėnesį dažnių juostoje 2 500–2 690 MHz.
Kai dažniai paskirstomi parduodant juos aukcione, 1/1 straipsnyje nurodyta minimali vienkartinio mokesčio suma yra pradinė aukciono kaina.
2. Operatoriai už kiekvieną laikotarpį, kuriam pratęsiamas leidimas, moka vienkartinį mokestį.
Vienkartinio mokesčio dydis atitinka 1/1 dalies pirmoje pastraipoje nurodytą vienkartinį mokestį.
Apskaičiuojant mokesčio dydį atsižvelgiama į naudojimo teisių dalį, kurią operatorius nori išsaugoti pratęsiant naudojimosi laikotarpį.
1/3. (Vienkartinio mokesčio mokėjimo tvarka)
Vienkartis mokestis negrąžinamas nei visas, nei jo dalis.
1/4. (Naudojimo teisių panaikinimas nesumokėjus vienkartinio mokesčio)
<…>“
12.
2010 m. kovo 15 d. įstatymo 3 straipsnyje nustatyta:
„Pereinamuoju laikotarpiu, jei baigėsi terminas atsisakyti automatinio leidimo pratęsimo šio įstatymo įsigaliojimo momentu, operatorius vis dėlto gali atsisakyti savo naudojimo teisių pratęsimo iki pirmos naujo pratęsto naudojimo teisių laikotarpio dienos ir neturi mokėti vienkartinio mokesčio už šį naują laikotarpį.“
III – Pagrindinės bylos ginčas ir prejudiciniai klausimai
13.
Prašymas priimti prejudicinį sprendimą pateiktas byloje, kurioje operatorės Belgacom, Mobistar ir KPN Group Belgium ginčija joms pagal 2010 m. kovo 15 d. įstatymo 2 ir 3 straipsnius, kuriais pakeistas 2005 m. birželio 13 d. įstatymo 30 straipsnis, nustatytų mokesčių suderinamumą su Leidimų direktyvos 3, 12, 13 ir 14 straipsniais.
14.
Belgacom, Mobistar ir KPN Group Belgium yra judriųjų telefono ryšio tinklų operatorės, kurioms nuo 1995 m. buvo suteikti įvairūs leidimai naudotis dažnių juostomis teikiant judriojo ryšio telekomunikacijų paslaugas.
15.
Kaskart gaudamos šiuos leidimus, Belgacom, Mobistar ir KPN Group Belgium turėjo sumokėti:
—
vienkartinę koncesijos rinkliavą,
—
metinį mokestį už dažnių suteikimą,
—
metinį mokestį už leidimų administravimą.
16.
2008 m. lapkričio 25 d. sprendimu Belgijos pašto paslaugų ir telekomunikacijų institutas (Institut belge des services postaux et des télécommunications, toliau – IBPT) atšaukė leidimų naudotis antrosios kartos radijo dažniais, suteiktų Belgacom, Mobistar ir KPN Group Belgium, automatinį pratęsimą, siekdamas nustatyti naują mokestį ir numatyti kuo veiksmingesnę šio spektro politiką. Tačiau Belgacom leidimas jau buvo automatiškai pratęstas penkeriems metams – nuo 2010 m. balandžio 8 d. iki 2015 m. balandžio 8 d., o Mobistar leidimas – laikotarpiui nuo 2010 m. lapkričio 27 d. iki 2015 m. lapkričio 27 dienos.
17.
Belgacom, Mobistar ir KPN Group Belgium apskundė šį sprendimą Briuselio apeliaciniam teismui. Šis teismas 2009 m. liepos 20 d. sprendimu panaikino IBPT sprendimą, skirtą Belgacom, o 2009 m. rugsėjo 22 d. sprendimu – IBPT sprendimą, skirtą Mobistar. Po šių sprendimų IBPT, siekdamas užtikrinti vienodas sąlygas visoms trims operatorėms, atšaukė savo 2008 m. lapkričio 25 d. sprendimą, skirtą KPN Group Belgium.
18.
Po šių Belgijos apeliacinio teismo sprendimų Belgijos teisės aktų leidėjas 2010 m. kovo 15 d. priėmė įstatymą, kuriuo pakeistas 2005 m. birželio 13 d. Įstatymo dėl elektroninių ryšių 30 straipsnis. 2010 m. kovo 15 d. įstatymo 2 ir 3 straipsniuose nurodyta:
—
vienkartinės koncesijos rinkliavos pakeitimas vienkartiniu mokesčiu, kuris renkamas iš telefono operatorių siekiant užtikrinti optimalų šių radijo dažnių naudojimą ir kurį reikia sumokėti ne tik išduodant šiuos leidimus bei suteikiant teises naudotis radijo dažniais, bet ir kaskart pratęsiant galiojantį leidimą. Šio vienkartinio mokesčio suma kinta pagal naudojamus radijo dažnius. Ji nustatoma remiantis vienkartine koncesijos rinkliava, kurią operatoriai sumokėjo įgydami leidimą pirmąjį kartą, konkurso būdu arba skirstant dažnius per aukcioną,
—
judriojo ryšio telefono operatorių galimybė atsisakyti automatiškai pratęstų naudojimo teisių, nereikalaujant sumokėti vienkartinio mokesčio už atsisakytas teises.
19.
Tačiau judriojo telefono ryšio operatorių įpareigojimas mokėti du metinius mokesčius, t. y. mokestį dažnių suteikimo sąnaudoms padengti ir rinkliavą leidimo administravimo sąnaudoms padengti, liko galioti.
20.
Belgacom, Mobistar ir KPN Group Belgium kreipėsi su ieškiniu į Cour constitutionnelle (Konstitucinis Teismas) ir pareikalavo panaikinti 2010 m. kovo 15 d. įstatymo 2 ir 3 straipsnius. Jos tvirtino, kad minėtos nuostatos pažeidžia Leidimų direktyvos 3, 12, 13 ir 14 straipsnius. Konkrečiai kalbant, jos prieštarauja tam, kad vienkartinis mokestis būtų imamas ne tik suteikiant leidimą, bet ir jį pratęsiant. Jos taip pat nurodo, kad, be šio mokesčio, dar moka metinį mokestį už dažnių suteikimą. Belgacom, Mobistar ir KPN Group Belgium taip pat ginčija mokėtiną sumą ir vienkartinio mokesčio apskaičiavimo metodą, manydamos, kad jis turėtų būti apskaičiuojamas pagal operatoriaus rinkos vertę, o ne pagal ekonominę dažnių vertę.
21.
Belgijos vyriausybės teigimu, nuo 2011 m. birželio 16 d., kai Cour consitutionnelle pateikė prašymą priimti prejudicinį sprendimą, surengti aukcionai ir paskirti paskutiniai 2 GHz juostos dažniai, skirti eksploatuoti trečiosios kartos tinklą, ketvirtam operatoriui. Aukcionai dėl 2,6 GHz juostos dažnių suteikimo prasidėjo 2011 m. spalio mėnesį. Šis dažnis tinkamas ketvirtosios kartos paslaugoms teikti.
22.
Prašyme priimti prejudicinį sprendimą Cour consitutionnelle teigia, jog iš 2010 m. kovo 15 d. įstatymo travaux preparatoires galima spręsti, kad vienkartinis mokestis yra atlygis už dažnių naudojimą, kuriuo siekiama tokio paties tikslo kaip ir metiniais mokesčiais už dažnių suteikimą, tačiau jis nėra šių mokesčių pakaitalas. Pasak Belgijos teisės aktų leidėjo, 2010 m. kovo 15 d. įstatymo 2 ir 3 straipsniai, kurių teisėtumas ginčijamas Cour consitutionnelle, neprieštarauja Leidimų direktyvai, nes joje numatyti dvejopi mokesčiai už naudojimo teises – vienkartiniai ir metiniai. Vienkartinis mokestis suteiktų teisę naudotis šiais dažniais ir atitiktų spektro, kaip riboto ištekliaus, vertę, o metinis mokestis padengtų šių dažnių naudojimo sąnaudas, t. y. būtų skirtas kontrolės, koordinavimo, tikrinimo ir kitai kompetentingos institucijos veiklai apmokėti.
23.
Cour consitutionnelle pripažįsta, kad pagrindinės bylos šalių nuomonės išsiskyrė dėl 2010 m. kovo 15 d. įstatyme numatyto vienkartinio mokesčio suderinamumo su Leidimų direktyvos 3, 12 ir 13 straipsniais. Be to, jų nuomonės išsiskyrė ir dėl galimybės Leidimų direktyvos 14 straipsnį taikyti vienkartinio mokesčio sumos nustatymo metodui.
24.
Šiomis aplinkybėmis Cour consitutionnelle nusprendė kreiptis į Teisingumo Teismą pagal SESV 267 straipsnį su prašymu priimti prejudicinį sprendimą dėl toliau nurodytų keturių klausimų:
„1.
Ar pagal šiuo metu taikomus 2002 m. kovo 7 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2002/20/EB dėl elektroninių ryšių tinklų ir paslaugų leidimo (Leidimų direktyva) 3, 12 ir 13 straipsnius valstybės narės gali operatoriams, kurie turi individualias teises naudoti judriojo telefono ryšio dažnius penkiolika metų pagal anksčiau galiojusią tvarką išduotus leidimus įrengti ir naudoti šių valstybių narių teritorijoje judriojo telefono ryšio tinklą, už jų individualių teisių naudoti dažnius pratęsimą taikyti vienkartinį mokestį, kurio dydis, susijęs su dažnių ir mėnesių, į kuriuos operatoriai turi teises naudoti, skaičiumi, apskaičiuojamas atsižvelgiant į anksčiau taikytą vienkartinį koncesijos mokestį už minėtų leidimų išdavimą, kai toks vienkartinis mokestis taikomas papildomai prie, pirma, metinio mokesčio už dažnių suteikimą, skirto visų pirma padengti dažnių suteikimo sąnaudas ir iš dalies atsižvelgti į jų vertę, nes du mokesčiai grindžiami tikslu sudaryti palankias sąlygas optimaliai naudoti dažnius, ir, antra, mokesčio leidimo valdymo išlaidoms padengti?
2.
Ar pagal tos pačios Leidimų direktyvos 3, 12 ir 13 straipsnius valstybės narės operatoriams, kurie siekia iš naujo įgyti teises naudoti judriojo telefono ryšio dažnius, gali taikyti vienkartinį mokestį, kurio dydis nustatomas per aukcioną skirstant dažnius ir taip atsižvelgiant į jų vertę, kai šis vienkartinis mokestis taikomas papildomai prie, pirma, metinio mokesčio už dažnių suteikimą, skirto visų pirma padengti dažnių suteikimo sąnaudas ir iš dalies atsižvelgti į jų vertę, nes du mokesčiai grindžiami tikslu sudaryti palankias sąlygas optimaliai naudoti dažnius, ir, antra, pagal anksčiau galiojusią tvarką išduotų metinių leidimų įrengti ir naudoti judriojo telefono ryšio tinklą valdymo mokesčio?
3.
Ar pagal tos pačios Leidimų direktyvos 14 straipsnio 2 dalį valstybė narė judriojo telefono ryšio operatoriams, naujam laikotarpiui pratęsdama jų individualias teises naudoti judriojo telefono ryšio dažnius, kurias kai kurie iš jų jau turi, gali prieš prasidedant šiam naujam laikotarpiui nustatyti vienkartinį mokestį už teisių naudoti dažnius, kurias jie turėjo šio naujo laikotarpio pradžioje, pratęsimą, grindžiamą tikslu sudaryti palankias sąlygas optimaliai naudoti dažnius atsižvelgiant į jų vertę, kai šis vienkartinis mokestis taikomas papildomai prie, pirma, metinio mokesčio už dažnių suteikimą, skirto visų pirma padengti dažnių suteikimo sąnaudas ir iš dalies atsižvelgti į jų vertę, nes du mokesčiai grindžiami tikslu sudaryti palankias sąlygas optimaliai naudoti dažnius, ir, antra, pagal anksčiau galiojusią tvarką išduotų metinių leidimų įrengti ir naudoti judriojo telefono ryšio tinklą valdymo mokesčio?
4.
Ar pagal tos pačios Leidimų direktyvos 14 straipsnio 1 dalį valstybė narė gali kaip papildomą teisių naudoti dažnius įgijimo ir pratęsimo sąlygą aukciono būdu ir be viršutinės ribos nustatyti vienkartinį mokestį, taikomą papildomai prie, pirma, metinio mokesčio už dažnių suteikimą, skirto visų pirma padengti dažnių suteikimo sąnaudas ir iš dalies atsižvelgti į jų vertę, nes du mokesčiai grindžiami tikslu sudaryti palankias sąlygas optimaliai naudoti dažnius, ir, antra, pagal anksčiau galiojusią tvarką išduotų metinių leidimų įrengti ir naudoti judriojo telefono ryšio tinklą valdymo mokesčio?“
25.
Belgacom, Mobistar, KPN Group Belgium, Belgijos, Kipro, Nyderlandų ir Lietuvos vyriausybės ir Europos Komisija pateikė rašytines pastabas. Visos, išskyrus Kipro, Nyderlandų ir Lietuvos vyriausybes, dalyvavo 2012 m. birželio 11 d. posėdyje.
IV – Analizė
A – Įvadinės pastabos
1. Svarbių teisinių principų apžvalga
26.
Mokesčiams telekomunikacijų sektoriuje nustatyti reikia sudėtingų ekonominių vertinimų, taigi iš nacionalinių institucijų negalima reikalauti laikytis griežtų kriterijų šiuo atžvilgiu, su sąlyga, kad jos neperžengs Europos Sąjungos teisės nustatytų ribų (
7
). Teisingumo Teismas konstatavo, kad nacionalinis teismas privalo „nustatyti atitinkamų licencijų ekonominę vertę atsižvelgdamas, inter alia, į suteiktų skirtingų dažnių spektrų dydį, kiekvieno atitinkamo operatoriaus patekimo į rinką laiką ir į gebėjimo pasiūlyti įvairias judriojo ryšio sistemas svarbą“ (
8
). Todėl bet kokį Belgijos institucijų nustatyto mokesčio sumos suderinamumo su Leidimų direktyvos 13 straipsniu vertinimą turi atlikti nacionalinis teismas, vadovaudamasis Teisingumo Teismo pateiktais nurodymais dėl jo aiškinimo.
27.
Aiškinant Europos Sąjungos teisės nuostatą, reikia atsižvelgti ne tik į jos formuluotę, bet ir į jos kontekstą bei teisės aktų, kurių dalis ji yra, tikslus (
9
). Tai reiškia, kad Leidimų direktyvos 12, 13 ir 14 straipsniai turi būti aiškinami vadovaujantis Europos Sąjungos teisės aktais, susijusiais su telekomunikacijų sektoriaus liberalizavimu, ypač Pagrindų direktyva (
10
).
28.
Sprendime Vodafone España konstatuota, kad Leidimų direktyvos 13 straipsnis turi tiesioginį poveikį, taigi asmenys juo gali remtis nacionaliniuose teismuose (
11
). Tačiau, remiantis nusistovėjusia Teisingumo Teismo praktika, negalima sudaryti kliūčių tam, kad valstybės narės galėtų net labai padidinti mokėtiną minėto mokesčio sumą už tam tikrą technologiją, atsižvelgdamos tiek į technologijų, tiek į ekonomikos plėtrą telekomunikacijų paslaugų rinkoje, nors už kitą technologiją mokestis nebūtų keičiamas, jeigu nustatyti skirtingi mokesčio dydžiai atspindi atitinkamą nagrinėjamų ribotų išteklių panaudojimo ekonominę vertę (
12
).
2. Pagrindiniai prašyme priimi prejudicinį sprendimą iškelti klausimai
29.
Apibendrinant galima pasakyti, kad Belgacom, Mobistar ir KPN Group Belgium nesutinka mokėti Belgijos vyriausybės pagal 2010 m. kovo 15 d. įstatymą nustatyto mokesčio, kuris renkamas papildomai prie vienkartinio mokesčio už leidimo suteikimą, mokamo patenkant į rinką, ir dviejų metinių mokesčių, iš kurių vienas yra už naudojimąsi dažniais, o kitas – už leidimų administravimą. Jos taip pat ginčija mokėtiną sumą, ypač dėl to, kad ji apskaičiuota remiantis vienkartine koncesijos rinkliava, kurią jos sumokėjo gaudamos leidimą patekti į rinką (konkurso būdu arba dažnius paskirstant per aukcioną). Belgacom, Mobistar ir KPN Group Belgium taip pat abejoja dėl vienkartinio mokesčio suderinamumo su Leidimų direktyvos 14 straipsnyje nustatytomis procedūromis.
30.
Mano nuomone, ginčo šalių nuomonės išsiskiria toliau nurodytais penkiais klausimais:
i)
valstybių narių teisės nustatyti vienkartinį mokestį užtikrinant optimalų radijo dažnių panaudojimą, jeigu jis yra papildomas prie dviejų metinių mokesčių, kurių vienas skirtas leidimų administravimo, o kitas – dažnių suteikimo sąnaudoms padengti ir pastarasis, kaip teigia Belgijos vyriausybė, yra būtinas siekiant užtikrinti optimalų dažnių panaudojimą. Kitaip tariant, ar siekiant 13 straipsnio tikslo galima rinkti daugiau nei vieną mokestį? (1 ir 2 klausimai);
ii)
ar valstybių narių nustatyti mokesčiai gali būti sudaryti iš mokesčių, kurie iš pirmo žvilgsnio neatitinka Leidimų direktyvoje pateiktų sąvokų (mišrūs mokesčiai, turintys ir Leidimų direktyvos 12, ir jos 13 straipsnyje nurodytų požymių) (1 ir 2 klausimai);
iii)
kokios apimties teisminės priežiūros reikia, norint patikrinti, ar valstybių narių nustatyta rinkliavų sistema telekomunikacijų operatoriams buvo taikoma nepažeidžiant Leidimų direktyvoje nustatytų sąlygų (1 ir 2 klausimai);
iv)
valstybių narių teisė savo nuožiūra nustatyti radijo dažnių vertę ir apskaičiuoti mokėtiną vienkartinį mokestį (1 ir 2 klausimai);
v)
ryšys tarp teisių apribojimo ir esamų teisių pakeitimo, taip pat tariamas Leidimų direktyvos įgyvendinimas atgaline data (3 ir 4 klausimai).
B – Atsakymas į 1 ir 2 klausimus
1. 2 klausimo priimtinumas ir kiti preliminarūs klausimai
31.
Kipro vyriausybė tvirtina, kad 2 klausimas atmestinas kaip nepriimtinas, nes atsakyti į jį nėra objektyviai būtina norint išnagrinėti šį ginčą (
13
). Šiai vyriausybei rūpestį kelia tai, kad šis klausimas susijęs su mokesčiais, mokėtinais suteikiant naujas teises, o iš prašyme priimti prejudicinį sprendimą išdėstytų faktų galima spręsti, kad ginčas yra susijęs su esamomis operatorių teisėmis, kurias jie norėtų pratęsti, o ne su naujų teisių suteikimu.
32.
Kaip Komisija nurodė per posėdį, šioje byloje svarbūs du klausimai. Pirmasis susijęs su leidimų, kuriuos Belgacom, Mobistar ir KPN Group Belgium jau įsigijo 900 MHz ir 1800 MHz juostoms, pratęsimu. Tačiau visiems šiems trims operatoriams gali būti suteikti nauji leidimai ketvirtos kartos paslaugoms naudojantis 2,6 GHz juosta (2600 MHz) teikti. Ši problema iškelta 2 klausime ir ji nėra nei hipotetinė, nei nesvarbi sprendžiant ginčą nacionaliniu lygiu.
33.
Be to, ši byla susijusi su nacionalinės teisės aktų galiojimo teismine kontrole. Tokiuose konstituciniuose ginčuose reikalaujamas ryšys tarp ginčo šalių ir teisės aktų, kuriuos jos ginčija Cour consitutionnelle, patenka į valstybės narės teisės reglamentavimo sritį. ES teisė su tokiais ginčais susijusi tik tiek, kiek jos nuostata svarbi nacionalinės nuostatos, dėl kurios kreiptasi į valstybės narės teismą, galiojimui. Akivaizdu, kad šiuo požiūriu Leidimų direktyva yra svarbi. Taigi 2 klausimas yra priimtinas, ir Teisingumo Teismas privalo į jį atsakyti.
34.
Tačiau Belgijos Konstitucinio Teismo pateikti klausimai susiję tik su naudojimo teisėmis, kylančiomis iš individualių licencijų, o ne bendrų leidimų suteikimo. Leidimų direktyvos 3 straipsnis susijęs tik su bendraisiais leidimais. Tai, mano galva, reiškia, kad nors ši nuostata ir minima prejudiciniuose klausimuose, ji nėra svarbi nagrinėjant šį prašymą priimti prejudicinį sprendimą.
35.
Taip pat pažymėtina, kad Belgijos vyriausybė vienkartinį mokestį bando pateisinti remdamasi Leidimų direktyvos 13 ir 14 straipsniais. Vienkartinį mokestį ginčijantys operatoriai nesiekia įrodyti, kad vienkartinis mokestis pats savaime yra 12 straipsnio ir jo nustatytų administracinių rinkliavų rinkimo apribojimų pažeidimas. Todėl 12 straipsnis tėra svarbus tik kaip suteikiantis kontekstą prieštaravimams dėl 13 straipsnio.
2. Metodas
36.
Mano nuomone, 1 ir 2 klausimus reikia nagrinėti kartu, nes jie turi bendrų elementų, o skiriasi tik dviem aspektais. Pirmasis skirtumas yra tai, kad 1 klausimas susijęs su vienkartinio mokesčio suderinamumu su Leidimų direktyva tais atvejais, kai pratęsiami esamų dažnių leidimai, o 2 klausimu ta pati problema keliama naujų leidimų suteikimo atvejais.
37.
Antrasis skirtumas yra tai, kad 1 klausimu siekiama nustatyti, ar 13 straipsniu leidžiama vienkartinio mokesčio sumą apskaičiuoti remiantis pradine vienkartine koncesijos rinkliava, Belgijos vyriausybei mokėta XX a. paskutiniame dešimtmetyje, o 2 klausimu to paties klausiama apie mokesčio skaičiavimą remiantis per dažnių paskirstymo aukcioną nustatytomis sumomis.
38.
Tačiau abu klausimai susiję su daugiau nei vieno mokesčio nustatymu pagal 13 straipsnį, Leidimų direktyvos 12 ir 13 straipsniuose minimais požymiais pasižyminčiais mišriais mokesčiais, teismų vykdomos kontrolės nustatant atitiktį Leidimų direktyvos sąlygoms apimtimi ir taikoma suma.
3. Pozicija dėl pratęsimo
39.
Tačiau iš karto galiu pasakyti, kad Leidimų direktyvos nuostatų negalima aiškinti kaip draudžiančių valstybėms narėms nustatyti Leidimų direktyvos 13 straipsnyje nurodytų optimalaus naudojimo mokesčių, kai pratęsiamos suteiktos teisės. Kaip pažymima Komisijos rašytinėse pastabose, taip yra iš dalies dėl to, kad bet kokį mokestį galima nustatyti tik už suteiktą teisę, ir iš dalies dėl to, kad valstybės narės turi teisę atsižvelgti į bet kokį dažnių vertės padidėjimą per pratęsimo laikotarpį.
40.
Kaip savo rašytinėse pastabose pažymi Lietuvos vyriausybė, leidimo pratęsimas iš esmės ir yra naujų teisių suteikimas naujam laikotarpiui. Valstybės narės suteikia individualias naudojimo teises ribotam laikotarpiui. Jam pasibaigus, nacionalinės institucijos neišvengiamai turi iš naujo apsvarstyti, ar šiais ribotais ištekliais naudojamasi tinkamai ir veiksmingai.
4. Kelių mokesčių nustatymas pagal 13 straipsnį
41.
Operatoriai tvirtina, kad pagal Leidimų direktyvos 13 straipsnį valstybės narės ribotų išteklių naudojimui užtikrinti gali rinkti tik vieną mokestį. Pavyzdžiui, KPN Group Belgium per posėdį tvirtino, kad Belgijos vyriausybė nustatė tris mokesčius, nepaisydama to, jog 12 ir 13 straipsniuose išvardyti mokesčiai, kuriuos valstybės narės gali nustatyti, ir maksimalus tokių mokesčių skaičius yra du. Taip pat tvirtinama, kad tai prieštarauja Teisingumo Teismo sprendimui Albacom (
14
), kuriame konstatuota, kad ES teisės aktų leidėjai siekė griežtai apibrėžti, kokio pobūdžio mokesčiai gali būti nustatyti. Be to, kaip pažymėjo Mobistar, Sprendime Telefónica Móviles España (
15
) Teisingumo Teismas konstatavo, kad nors naudojimo mokesčiai gali būti gerokai padidinti, toks padidinimas turi atitikti 13 straipsnio reikalavimus.
42.
Vis dėlto, kaip pažymima Nyderlandų vyriausybės rašytinėse pastabose, Leidimų direktyvos 12 ir 13 straipsniuose mokesčiai ir rinkliavos daugiskaita nurodyti ir anglų, ir olandų k. versijose, o aš galėčiau nurodyti dar kelias tokias versijas (
16
). Nors šis argumentas pats savaime nėra lemiamas, nes formuluotes gali lemti teisėkūros juridinė technika, pažymėtina, kad Leidimų direktyvos 32 konstatuojamojoje dalyje konkrečiai užsimenama apie mokesčius, kurie, taikant konkurencinės ar lyginamosios atrankos procedūras, bent iš dalies mokami vienkartine suma.
43.
Taigi Leidimų direktyvoje numatyta, kad siekiant 13 straipsnyje nustatyto tikslo užtikrinti optimalų ribotų išteklių naudojimą galima rinkti daugiau nei vieną mokestį. Vienintelė papildoma 13 straipsniu nustatyta sąlyga – tokie mokesčiai turi būti skaidrūs, proporcingi siekiamiems tikslams, objektyviai pateisinami ir nediskriminaciniai. Teisėti tikslai, kurių galima siekti vadovaujantis Leidimų direktyva, nurodyti Pagrindų direktyvos 8 straipsnyje. Tarp jų – konkurencijos skatinimas ir veiksmingas radijo dažnių naudojimas (
17
).
44.
Be to, kaip nurodyta Belgijos vyriausybės rašytinėse pastabose, Sprendimas Albacom ir Infostrada buvo susijęs ne su mokesčiu, renkamu siekiant užtikrinti optimalų išteklių naudojimą, o su draudimu valstybėms narėms nustatyti kitas nei Direktyva 97/13 leistinas finansines rinkliavas (
18
). Šioje byloje nagrinėjamas vienkartinis mokestis neturi nieko bendra su Sprendime Albacom ir Infostrada nagrinėtu apyvartos mokesčiu, rinktu siekiant papildyti Italijos valstybės investicijas liberalizuojant telekomunikacijų sektorių, kuris paskelbtas kaip nepatenkantis į Direktyva 97/13 nustatytą leistinų rinkliavų kategoriją.
45.
Sprendime Telefónica Móviles España Teisingumo Teismas aiškiai konstatavo, kad valstybės narės turi teisę nustatyti skirtingo dydžio mokesčius atsižvelgdamos į skirtingas technologijas, jeigu jie atspindi atitinkamą pasinaudojimo konkrečiais ribotais ištekliais ekonominę vertę (
19
). Draudimas valstybėms narėms iš vieno operatoriaus rinkti daugiau nei vieną mokestį, skirtą Leidimų direktyvos 13 straipsnio tikslams pasiekti, prieštarautų šioms išvadoms.
5. Mišrūs mokesčiai ir teisminė kontrolė
46.
Kaip per posėdį pažymėjo Belgijos vyriausybės atstovas, svarbu nepamiršti, kad pagrindinėje byloje nebuvo ginčijamas metinio mokesčio už dažnių suteikimą, jau seniai renkamo iš Belgacom, Mobistar ir KPN Group Belgium, suderinamumas su Leidimų direktyvos 13 straipsniu. Ginčas kilo tik dėl 2010 m. kovo 15 d. įstatymu nustatyto vienkartinio mokesčio suderinamumo.
47.
Tačiau teigiama, kad tuo atveju, kai renkamas ir vienkartinis mokestis siekiant 13 straipsnyje nustatyto optimalaus išteklių panaudojimo tikslo, ir metinis mokestis siekiant minėto tikslo bei 12 straipsnyje nurodytų administracinių išteklių apmokėjimo (o Belgijos vyriausybė pripažįsta, kad to siekiama metiniu mokesčiu už dažnių suteikimą), neįmanoma nustatyti, ar renkamos sumos yra objektyviai pateisinamos, proporcingos ir nediskriminacinės.
48.
Tačiau Sprendime Telefónica Móviles España (C-85/10) Teisingumo Teismas jau konstatavo, kad valstybės narės neprivalo konkrečiai nurodyti, kam bus panaudotos pajamos, gaunamos renkant mokesčius pagal Direktyvos 97/13 11 straipsnio 2 dalį (taigi ir Leidimų direktyvos 13 straipsnį). Valstybės narės jas „gali panaudoti savo nuožiūra“ (
20
). Tai galioja net reikšmingo su tam tikra technologija susijusio mokesčio padidinimo atveju. Remiantis Leidimų direktyvos 32 punktu, naudojimo mokesčius galima, pavyzdžiui, panaudoti nacionalinių reguliavimo institucijų veiklai finansuoti, jeigu jų sąnaudų negalima padengti iš administracinių mokesčių. Todėl pagal Leidimų direktyvos 13 straipsnį renkamus mokesčius galima panaudoti ir administracinėms išlaidoms apmokėti.
49.
Tačiau teisinio apibrėžtumo požiūriu akivaizdu, kad pagal Leidimų direktyvos 12 straipsnį renkamus administracinius mokesčius turi būti įmanoma identifikuoti ir apskaičiuoti taip, kad būtų įmanoma pasiekti Leidimų direktyvos 12 straipsnio 1 dalies b punkte minimus tikslus.
50.
Todėl valstybė narė turi būti visada pasirengusi nurodyti, kokią sumą ji renka kaip administracinį mokestį ir kokią sumą – kaip mokestį už ribotų išteklių naudojimą, o telekomunikacijų operatoriui turi būti sudarytos sąlygos teisme ginčyti mokesčio teisinį pagrindą ir sumą. Tačiau Europos Sąjungos teisė nereglamentuoja valstybės narės taikomų sąskaitų pateikimo būdų.
51.
Būtent nacionalinis teismas turi nustatyti, ar valstybių narių pateikta informacija dėl renkamų mokesčių panaudojimo yra pakankama, kad būtų užtikrinta reikiama teisminė Leidimų direktyvos 12 ir 13 straipsniais nustatytų sąlygų vykdymo kontrolė. Šis reikalavimas yra esminis veiksmingos teisminės apsaugos ir kontrolės elementas ES teisinėje sistemoje (
21
).
6. Nustatytos sumos ir jų apskaičiavimo metodai
52.
Reikšmingi nurodymai šiuo klausimu taip pat pateikti Sprendime Telefónica Moviles España. Ten Teisingumo Teismas konstatavo, jog „siekiamas tikslas užtikrinti, kad operatoriai optimaliai naudotų jiems prieinamus ribotus išteklius, lemia, kad būtų nustatytas tinkamas šio mokesčio dydis, visų pirma atspindintis šių išteklių naudojimo vertę, o tai reiškia, kad turi būti atsižvelgta į atitinkamos rinkos ekonominę ir su technologijomis susijusią situaciją“ (
22
).
53.
Leidimų direktyvos 12 straipsnyje nurodytų administracinių mokesčių dydis teisiškai apribotas licencijos suteikimo administracinio darbo sąnaudų suma, tačiau jokio panašaus apribojimo nenumatyta direktyvos 13 straipsnyje. Kaip Lietuva pažymėjo savo rašytinėse pastabose, 13 straipsnio tekste numatyti ribojimai yra tik pačioje nuostatoje įtvirtinti kriterijai (
23
).
54.
Dėl pratęsimo mokesčių apskaičiavimo pagal pradinę vienkartinę koncesijos rinkliavą Belgijos vyriausybė tvirtina, kad koncesijos rinkliava buvo pagrįsta atitinkamų dažnių pelningumu, tinkamai atsižvelgus į kiekvieno dažnio pelningumo pokyčius. Jei nacionalinis teismas pripažįsta šiuos argumentus, tuomet ryšys tarp nustatytų mokesčių ir dažnių vertės turi būtinai egzistuoti (
24
).
55.
Priešingai, nei teigia operatoriai, šiai išvadai neturi įtakos tai, kad pradinė vienkartinė koncesijos rinkliava buvo patekimo į rinką mokestis, dėl savo pobūdžio patenkantis tarp mokesčių, kurie yra draudžiami pagal Europos Sąjungos teisę nuo Direktyvos 97/13 įsigaliojimo momento. Patekimo mokesčio pašalinimas iš mokesčių, kuriuos valstybės narės turi teisę rinkti, kategorijos tikrai nepadaro šio mokesčio netinkamo išteklių vertei apskaičiuoti.
56.
Dėl 13 straipsnyje numatytų mokesčių už naujus leidimus nustatymo remiantis aukcione nustatytomis sumomis nurodytina, kaip tai jau padarė Belgijos ir Nyderlandų vyriausybės, kad tai geriausias būdas dažnių vertei nustatyti, visų pirma dėl to, kad jis tiesiogiai atspindi jų rinkos vertę.
57.
Dėl vienkartinio mokesčio neatlyginamo pobūdžio pažymėtina, kad jis logiškai pagrįstas poreikiu užtikrinti optimalų išteklių naudojimą. Kaip pažymėjo Belgijos ir Nyderlandų vyriausybės bei Komisija, galimybę pasinaudoti dažniais tiekiant mobiliųjų telekomunikacijų paslaugas turi tik nedidelė operatorių grupė. Jei šie operatoriai nebus niekaip skatinami pasinaudoti jiems skirtais dažniais, atsiras rinkų pasidalijimo rizika, nes operatoriai iš esmės užblokuos naujų konkurentų patekimą į rinką nesinaudodami jiems skirtais dažniais.
58.
Todėl į 1 ir 2 klausimus siūlau atsakyti, kad 12 ir 13 straipsniai valstybei narei neuždraudžia rinkti vienkartinio mokesčio nei suteikiant, nei pratęsiant telekomunikacijų dažnių naudojimo teises, nesvarbu, ar jis apskaičiuojamas pagal sumas, sumokėtas patenkant į rinką konkurso būdu, ar sumas, sumokėtas dažnių paskirstymo aukcione, net jei metinis mokestis iš dalies renkamas tokiu pačiu tikslu kaip ir vienkartinis mokestis.
C – Atsakymas į 3 ir 4 klausimus
59.
Į šiuos klausimus taip pat atsakysiu kartu, nes jie abu susiję su Leidimų direktyvos 14 straipsniu nustatytais suteiktų teisių apribojimais.
1. 14 straipsnio redakcija, taikytina pagal ratione temporis
60.
3 ir 4 klausimais siekiama išsiaiškinti, ar vienkartinis mokestis yra suderinamas su Leidimų direktyvos 14 straipsniu, atsižvelgiant į tai, kad 14 straipsniu nustatyti radijo dažnių naudojimo teisių pakeitimo, suvaržymo ir atėmimo apribojimai. Belgacom, Mobistar ir KPN Group Belgium kyla abejonių dėl Belgijos teisės akto atitikties minėtomis nuostatomis.
61.
Kaip pažymi Komisija, prieš atsakant į šį klausimą svarbu atsižvelgti į tą 14 straipsnio redakciją, kuri galiojo, kai kilo ginčas, ir kuria asmenys gali remtis nacionaliniuose teismuose. Atitinkama data laikyčiau 2010 m. kovo 25 d., kai įsigaliojo 2010 m. kovo 15 d. įstatymas. Leidimų direktyvos 14 straipsnis buvo pakeistas 2009 m. lapkričio 25 d. aktu, tačiau pakeistoji versija neįsigaliojo iki 2011 m. gegužės 26 d. (
25
)
62.
Todėl pagal ratione temporis taikytina 14 straipsnio redakcija yra ta, kuri galiojo iki Direktyva 2009/140 padarytų pakeitimų, ir joje visai neužsimenama apie teises į radijo dažnius – nei suteikiamas pagal 14 straipsnio 1 dalį (4 klausimas), nei pratęsiamas pagal 14 straipsnio 2 dalį (3 klausimas).
63.
Nors Komisija formaliai teisi dėl 14 straipsnio redakcijos, taikytinos pagal ratione temporis, reikia nepamiršti, kad pagal nagrinėjamus nacionalinės teisės aktus mokesčių rinkimas numatytas nuo 2011 m. gegužės 26 d. Taigi, Cour consitutionnelle sprendimo paskelbimo momentu naujoji Leidimų direktyvos 14 straipsnio formuluotė bus visiškai įsigaliojusi. Todėl, kad pateiktų naudingą atsakymą į 3 ir 4 klausimus, Teisingumo Teismas taip pat turėtų atsižvelgti į nuo 2011 m. gegužės 26 d. galiojančią Leidimų direktyvos 14 straipsnio formuluotę.
2. Pagrįstumas pagal 14 straipsnio 1 ir 2 dalis
64.
Vis dėlto atsakymas į 3 ir 4 klausimus yra akivaizdus. Komisijos ir Belgijos vyriausybės ginčas su Belgacom, Mobistar ir KPN Group Belgium kilo dėl to, ar vienkartinis mokestis prilygsta Leidimų direktyvos 14 straipsnyje nurodytam teisių pakeitimui, apribojimui ar atėmimui.
65.
Mano nuomone, ši diskusija yra teorinio pobūdžio. Pirma, remiantis Leidimų direktyvos 14 straipsnio 1 dalimi, valstybės narės turi teisę objektyviai pagrįstais atvejais ir proporcingai pakeisti naudojimo teises, atsižvelgdamos, jei reikia, į konkrečias sąlygas, taikytinas perduodamoms radijo dažnių naudojimo teisėms. Mano nuomone, šios sąlygos yra įvykdytos, jei nustatyta, kad vienkartinis mokestis įvestas siekiant optimaliai naudoti ribotus išteklius.
66.
Leidimų direktyvos 14 straipsnio 2 dalyje taip pat nurodyta, kad valstybės narės negali apriboti ar atimti teisių, išskyrus atvejus, kai tai pateisinama ir taikoma pagal atitinkamas nacionalines nuostatas dėl kompensacijos už atimtas teises. Toks pat pagrindas atsiranda ir įvykdžius direktyvos 13 straipsnio reikalavimus. Akivaizdu, kad nustatyti, ar yra taikytinų nacionalinių nuostatų dėl kompensacijos už teisių atėmimą, kaip numatyta 14 straipsnio 2 dalyje, turi nacionalinis teismas.
3. Pagrindinių teisių klausimai
67.
Operatoriai išreiškė susirūpinimą dėl vienkartinio mokesčio suderinamumo su įvairiomis pagrindinėmis teisėmis, saugomomis pagal Europos Sąjungos teisę ir Europos žmogaus teisių konvenciją. Šie argumentai susiję su įstatymų taikymo atgaline data draudimu ir teisėtų lūkesčių apsauga, taip pat nuosavybės teisės apsauga (
26
).
68.
Belgacom ir Mobistar tvirtina, kad sprendžiant iš to, jog bendrovei Belgacom suteiktų antrosios kartos teisių automatinis pratęsimas penkerių metų laikotarpiui (nuo 2010 m. balandžio 8 d.) įvyko 2008 m. balandžio 8 d., o Mobistar teisių – penkerių metų laikotarpiui (nuo 2010 m. lapkričio 27 d.) – 2008 m. lapkričio 27 d., 2010 m. kovo 15 d. įstatymas taikomas retroaktyviai. Šį argumentą jos pateikia nepaisydamos to, kad Belgacom pratęsimas įsigaliojo 2010 m. balandžio 8 d., Mobistar – 2010 m. lapkričio 27 d., t. y. jau po 2010 m. kovo 15 d. įstatymo įsigaliojimo.
69.
Mano galva, 2010 m. kovo 15 d. įstatymas, kurį Belgijos vyriausybė laiko atitinkančiu Leidimų direktyvos 13 straipsnį, negali būti laikomas atgaline data galiojančia priemone, nes taikomas dar neįsigaliojusioms teisėms į telekomunikacijų dažnius, ir numato atsisakymo galimybę tiems operatoriams, kurių teisės jau automatiškai pratęstos, bet nenorintiems mokėti mokesčio (
27
). Be to, kaip per posėdį nurodė Belgijos vyriausybė, visų trijų operatorių sutartyse įrašyta, kad naudojimo teisių taisyklės visada gali būti pakeistos. Mano nuomone, tai paneigia bet kokį teisėtais lūkesčiais pagrįstą argumentą (
28
).
70.
Kalbant apie tariamą nuosavybės teisės pažeidimą, kuris buvo ypač pabrėžtas Mobistar ir Belgacom rašytinėse pastabose, naujų mokesčių rinkimas pratęsiant riboto galiojimo radijo dažnių naudojimo teises negali būti laikomas teisės netrukdomai disponuoti nuosavybe, įtvirtintos EŽTK 1 protokolo 1 straipsnyje ir ES chartijos 17 straipsnyje, pažeidimu, ypač atsižvelgiant į tai, kad sutartyse dėl tokių naudojimo teisių aiškiai numatyta galimybė jas atšaukti (
29
). Taigi šis argumentas turi būti iškart atmestas.
71.
Todėl į 3 ir 4 klausimus siūlau atsakyti, kad pagal Leidimų direktyvos 14 straipsnio 2 dalį valstybėms narėms leidžiama taikyti judriojo telefono ryšio operatoriams mokesčius už jiems suteiktas individualias teises naudotis judriojo telefono ryšio radijo dažniais ar jų pratęsimą.
V – Išvada
72.
Dėl išdėstytų priežasčių siūlau Teisingumo Teismui į Cour consitutionnelle klausimus pateikti toliau nurodytus atsakymus:
1.
Pagal 2002 m. kovo 7 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2002/20/EB dėl elektroninių ryšių tinklų ir paslaugų leidimo 13 straipsnį valstybės narės gali operatoriams, kurie penkiolika metų turi individualias teises naudoti judriojo telefono ryšio dažnius pagal anksčiau galiojusią tvarką išduotus leidimus įrengti ir naudoti šių valstybių narių teritorijoje judriojo telefono ryšio tinklą, už jų individualių teisių naudoti dažnius pratęsimą taikyti vienkartinį mokestį, kurio dydis, susijęs su dažnių ir mėnesių, kuriuos operatoriai turi teises naudoti, skaičiumi, apskaičiuojamas atsižvelgiant į anksčiau taikytą vienkartinį koncesijos mokestį už minėtų leidimų išdavimą, kai toks vienkartinis mokestis taikomas papildomai prie, pirma, metinio mokesčio už dažnių suteikimą ir, antra, mokesčio leidimo valdymo išlaidoms padengti.
2.
Pagal Direktyvos 2002/20 13 straipsnį valstybės narės operatoriams, kurie siekia iš naujo įgyti teises naudoti judriojo telefono ryšio dažnius, gali taikyti vienkartinį mokestį, kurio dydis nustatomas per dažnių skirstymo aukcioną, kad atspindėtų jų vertę, kai šis vienkartinis mokestis taikomas papildomai prie, pirma, metinio mokesčio už dažnių suteikimą ir, antra, pagal anksčiau galiojusius teisės aktus suteiktų leidimų įrengti ir naudoti judriojo telefono ryšio tinklą metinio valdymo mokesčio.
3.
Pagal Direktyvos 2002/20 14 straipsnio 2 dalį valstybė narė judriojo telefono ryšio operatoriams, naujam laikotarpiui pratęsdama jų individualias teises naudoti judriojo telefono ryšio dažnius, kurias kai kurie iš jų jau turi, gali prieš prasidedant šiam naujam laikotarpiui nustatyti vienkartinį mokestį už teisių naudoti dažnius, kurias jie turėjo šio naujo laikotarpio pradžioje, pratęsimą, grindžiamą tikslu sudaryti palankias sąlygas optimaliai naudoti dažnius atsižvelgiant į jų vertę, kai šis vienkartinis mokestis taikomas papildomai prie, pirma, metinio mokesčio už dažnių suteikimą ir, antra, pagal anksčiau galiojusią tvarką išduotų metinių leidimų įrengti ir naudoti judriojo telefono ryšio tinklą valdymo mokesčio.
4.
Pagal Direktyvos 2002/20 14 straipsnio 1 dalį valstybė narė gali kaip papildomą teisių naudoti dažnius įgijimo ir pratęsimo sąlygą aukciono būdu ir be viršutinės ribos nustatyti vienkartinį mokestį, taikomą papildomai prie, pirma, metinio mokesčio už dažnių suteikimą, skirto visų pirma padengti dažnių suteikimo sąnaudas ir iš dalies atsižvelgti į jų vertę, nes du mokesčiai grindžiami tikslu sudaryti palankias sąlygas optimaliai naudoti dažnius, ir, antra, pagal anksčiau galiojusią tvarką išduotų metinių leidimų įrengti ir naudoti judriojo telefono ryšio tinklą valdymo mokesčio.
(
1
)	Originalo kalba: anglų.
(
2
)	OL L 108, p. 21; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 13 sk., 29 t., p. 337.
(
3
)	1997 m. balandžio 10 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 97/13/EB dėl bendrųjų leidimų ir individualių licencijų išdavimo telekomunikacijų paslaugų srityje bendrųjų principų (OL L 117, p. 15). Direktyva 97/13 buvo panaikinta 2002 m. kovo 7 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2002/21/EB dėl elektroninių ryšių tinklų ir paslaugų bendrosios reguliavimo sistemos (OL L 108, p. 33; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 13 sk., 29 t., p. 349, toliau – Pagrindų direktyva) 26 straipsniu.
(
4
)	2003 m. rugsėjo 18 d. Sprendimo Albacom ir Infostrada (C-292/01 ir C-293/01, Rink. p. I-9449) 40 ir 41 punktai; 2006 m. liepos 18 d. Sprendimo Nuova società di telecomunicazioni (C-339/04, Rink. p. I-6917) 35 punktas; 2011 m. kovo 10 d. Sprendimo Telefónica Móviles España (C-85/10, Rink. p. I-1575) 21 punktas; 2011 m. liepos 21 d. Sprendimo Telefónica de España SA (C-284/10, Rink. p. I-6991) 19 punktas.
(
5
)	2012 m. liepos 12 d. sprendimo sujungtose bylose C-55/11, C-57/11 ir C-58/11 28 punktas.
(
6
)	2009 m. lapkričio 25 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2009/140/EB, iš dalies keičiančios Direktyvą 2002/21/EB dėl elektroninių ryšių tinklų ir paslaugų bendrosios reguliavimo sistemos, Direktyvą 2002/19/EB dėl elektroninių ryšių tinklų ir susijusių priemonių sujungimo ir prieigos prie jų ir Direktyvą 2002/20/EB dėl elektroninių ryšių tinklų ir paslaugų leidimo (OL L 337, 2009, p. 37), 3 straipsniu 14 straipsnis pakeistas taip: „1. Valstybės narės užtikrina, kad teisės, sąlygos ir procedūros, susijusios su bendraisiais leidimais ir naudojimo teisėmis arba teisėmis įrengti įrenginius, gali būti iš dalies keičiamos tik objektyviai pagrįstais atvejais ir proporcingai, prireikus atsižvelgiant į konkrečias sąlygas, taikomas perduodamoms radijo dažnių naudojimo teisėms. Išskyrus atvejus, kai siūlomi pakeitimai yra nedideli ir dėl jų buvo susitarta su individualių ar bendrųjų teisių turėtoju, apie ketinimą daryti tokias pataisas tinkamai pranešama, o suinteresuotosioms šalims, įskaitant paslaugų gavėjus ir vartotojus, suteikiama pakankamai laiko (ne mažiau kaip keturios savaitės, išskyrus išimtinius atvejus) savo nuomonei apie siūlomus pakeitimus pareikšti. 2. Valstybės narės neapriboja ir nepanaikina teisių įrengti įrenginius arba radijo dažnių naudojimo teisių, kol nėra praėjęs jų galiojimo laikas, išskyrus atvejus, kai tai pateisinama ir taikoma pagal priedą ir atitinkamas nacionalines nuostatas dėl kompensacijos už panaikintas teises.“
(
7
)	2003 m. gegužės 22 d. Sprendimo Connect Austria (C-462/99, Rink. p. I-5197) 92 punktas.
(
8
)	Sprendimo Connect Austria 93 punktas.
(
9
)	2005 m. rugsėjo 8 d. Sprendimo Mobistar (C-544/03 ir C-545/03, Rink. p. I-7723), 39 punktas.
(
10
)	ES telekomunikacijų sektoriaus istorija iki 2005 m. spalio 27 d. trumpai aprašyta, pateikiant nuorodas į esminius teisės aktus, generalinio advokato D. Ruiz-Jarabo Colomer išvadoje byloje Nuova società di telecomunicazioni SpA (C-339/04, Rink. p. I-6917, 3–6 punktai).
(
11
)	Minėto sprendimo 39 punktas.
(
12
)	Sprendimo Telefónica Moviles España 35 punktas.
(
13
)	Šį principą ji grindžia 1992 m. liepos 16 d. Sprendimo Dias (C-343/90, Rink. p. I-4673) 22 ir 23 punktais; 1994 m. gruodžio 13 d. Sprendimo Grau-Hupka (C-297/93, Rink. p. I-5535) 18 punktu; 2000 m. liepos 13 d. Sprendimo Idéal tourisme (C-36/99, Rink. p. I-6049) 20 punktu; 2003 m. sausio 21 d. Sprendimo Bacardi-Martini ir Cellier des Dauphins (C-318/00, Rink. p. I-905) 41 punktu.
(
14
)	Minėtas pirma.
(
15
)	Minėtas pirma.
(
16
)	Tą patį galima pasakyti apie versijas danų, suomių, prancūzų, vokiečių, italų, lenkų ir švedų kalbomis.
(
17
)	Taip pat žr. Leidimų direktyvos 32 konstatuojamąją dalį, kur nurodyta, kad „[naudojimo] mokesčiai neturėtų trukdyti naujų paslaugų plėtrai ar konkurencijai rinkoje“. Ši nuostata išaiškinta Sprendimo Telefónica Móviles España 30 ir 31 punktuose.
(
18
)	Sprendimo Albacom ir Infostrada 42 punktas.
(
19
)	Sprendimo Telefónica Móviles España 35 punktas.
(
20
)	Sprendimo Telefónica Móviles España 32 punktas.
(
21
)	Žr., pavyzdžiui, 1999 m. sausio 21 d. Sprendimo Upjohn (C-120/97, Rink. p. I-223) 36 punktą ir 2011 m. kovo 8 d. išvados (1/09, Rink. p. I-1137) 85 punktą.
(
22
)	Minėtas pirma, 28 punktas.
(
23
)	Paminėtina Leidimų direktyvos 32 konstatuojamoji dalis, kurioje nurodyta, kad tokie mokesčiai neturėtų trukdyti naujų paslaugų plėtrai ar konkurencijai rinkoje, ir Pagrindų direktyvos 8 straipsnio 2 dalis.
(
24
)	Pažymėtina, kad praėjusiais metais minėto Sprendimo Telefónica de España SA 32 punkte Teisingumo Teismas konstatavo, kad „Direktyva 97/13 negali būti draudžiama valstybėms narėms nustatyti šios direktyvos 6 straipsnyje numatyto mokesčio sumą remiantis mokesčių mokėtojų veiklos pajamomis (bruto)“.
(
25
)	Žr. 6 išnašoje minėtos Direktyvos 2009/140 5 straipsnį.
(
26
)	Belgacom pastabose abejojama, ar Belgija, taikydama įstatymus atgaline data ir nepaisydama teismo sprendimų, nepažeidžia EŽTK 6 straipsnio 1 dalies ir ES pagrindinių teisių chartijos 47 straipsnio.
(
27
)	Kitaip tariant, ES teisės požiūriu 13 straipsnis nedelsiant taikomas ateityje atsirasiančioms pasekmėms, kilsiančiomis iš padėties, susidariusios taikant seną (nacionalinę) taisyklę. Žr., pavyzdžiui, 2010 m. birželio 10 d. Sprendimo INPS prieš Bruno ir Pettini (C-395/08 ir C-396/08, Rink. p. I-5119) 53 punktą ir nurodytą teismo praktiką; 2002 m. sausio 29 d. Sprendimo Pokrzeptowicz–Meyer (C-162/00, Rink. p. I-1049) 50 punktą ir nurodytą teismo praktiką.
(
28
)	Faktinių duomenų apie teisėtus lūkesčius trūkumo, kai iškart taikoma nauja ES norma, pavyzdys pateiktas 1998 m. sausio 29 d. Sprendimo Lopex Export (C-315/96, Rink. p. I-317) 28 ir 29 punktuose.
(
29
)	Mobistar nurodo 1986 m. birželio 26 d. Žmogaus Teisių Teismo sprendimą Van Marle prieš Nyderlandus (Series A no. 101); 1995 m. lapkričio 20 d. Sprendimą Pressos Compania Naviera SA ir kiti prieš Belgiją (Series A no. 332) ir 2002 m. liepos 16 d. Sprendimą Dangeville prieš Prancūziją (ECHR 2002-III), tačiau nė viename iš jų nėra nagrinėjamas esminis klausimas, ar telekomunikacijų dažnių naudojimo teisė laikytina „nuosavybe“.