62012CC0151_LT
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
I – Įžanga
1. Komisija prašo konstatuoti, kad, kiek tai susiję su regioniniais upių baseinais, Ispanijos Karalystė neįvykdė įsipareigojimų pagal Vandens pagrindų direktyvos(2) 4 straipsnio 8 dalį, 7 straipsnio 2 dalį, 10 straipsnio 1 ir 2 dalis bei V priedo 1.3 ir 1.4 punktus.
2. Pagal Vandens pagrindų direktyvos 2 straipsnio apibrėžtį Nr. 13 upės baseinas – tai sausumos plotas, iš kurio visi paviršiniai vandenys per upelius, upes ir galbūt ežerus nuteka į jūrą per vienos upės žiotis, estuariją ar deltą.
3. Ispanijos regioninių upių baseinų atveju visi šie vandens telkiniai yra viename vieninteliame autonominiame regione. Turimais duomenimis, kompetenciją Vandens pagrindų direktyvą, kiek ji susijusi su upių baseinais, perkelti į nacionalinę teisę turi atitinkamas autonominis regionas.
4. Bet jei telkiniai teka per daugiau nei vieną autonominį regioną, pagal Ispanijos Karalystės Konstitucijos 149 straipsnio 1 dalies 22 punktą Ispanijos centrinė valdžia turi išimtinę kompetenciją priimti įstatymus, tvarkyti ir suteikti koncesijas vandens išteklių ir vandens naudojimo srityje. Tai ypač susiję su Ispanijos vadinamaisiais „tarpregioniniais upių baseinais“, kurie driekiasi per daugiau nei vieną autonominį regioną.
5. Komisijos ieškinys susijęs tik su regioniniais upių baseinais. Ieškinio pagrindus galima suskirstyti į tris grupes: pirmiausia reikia išnagrinėti tai, kad Ispanijos minimos teisės nuostatos, kuriomis į nacionalinę teisę perkelti Vandens pagrindų direktyvos 4 straipsnio 8 dalis, 7 straipsnio 2 dalis, 10 straipsnio 1 ir 2 dalys bei V priedo 1.3 punktas ir reglamentuojami Ispanijoje, išskyrus Kataloniją, esantys regioniniai upių baseinai, buvo priimtos per vėlai (žr. toliau II skirsnį). O Ispanijos minimos teisės nuostatos, kuriomis į nacionalinę teisę perkeltas V priedo 1.4 punktas, šių upių baseinų atžvilgiu buvo priimtos laiku, bet abejotina, ar jomis iš tiesų užtikrinamas veiksmingas direktyvos įgyvendinimas (žr. toliau III skirsnį). Ir galiausiai reikia įvertinti, kaip minėtąsias nuostatas į nacionalinę teisę perkėlė Katalonija, reglamentuodama tik šiame regione esančius upių baseinus (žr. toliau IV skirsnį).
II – Dėl Vandens pagrindų direktyvos 4 straipsnio 8 dalies, 7 straipsnio 2 dalies, 10 straipsnio 1 ir 2 dalių bei V priedo 1.3 punkto
6. Pagal Direktyvos 2000/60 24 straipsnio 1 dalies pirmą pastraipą valstybės narės turėjo priimti įstatymus ir kitus teisės aktus, reikalingus tam, kad vėliausiai nuo 2003 m. gruodžio 22 d. galėtų įgyvendinti šią direktyvą(3) . Tai pasakytina ir apie Vandens pagrindų direktyvos 4 straipsnio 8 dalį, 7 straipsnio 2 dalį, 10 straipsnio 1 ir 2 dalis bei V priedo 1.3 punktą.
7. Vandens pagrindų direktyvos 10 straipsnyje numatytas specialus dvylikos metų terminas tam tikriems taršos apribojimams nustatyti ir (arba) įgyvendinti. Bet kaip, niekam neprieštaraujant, nurodo Komisija, šis terminas nėra terminas šiai nuostatai perkelti, o terminas, per kurį turi būti įvesti šioje nuostatoje numatyti specifiniai apribojimai. Esminė 10 straipsnio nuostata – pareiga įgyvendinti
taršos apribojimus. Nustatyti, bet ne įgyvendinti taršos apribojimai neturi jokio praktinio poveikio ir vargu ar būtų suderinami su Sąjungos tikslu, vadovaujantis SESV 191 straipsniu ir Pagrindinių teisių chartijos 37 straipsniu, užtikrinti aukštą aplinkos apsaugos lygį. Taigi per dvylika metų šiuos apribojimus reikia įgyvendinti.
8. Bet negalima nurodymo, kad, jei reikia, galima nustatyti apribojimus, suprasti taip, kad ir įstatyminę bazę 10 straipsnyje nustatytoms priemonėms galima sukurti per dvylikos metų terminą. Veikiau ši įstatyminė bazė turi būti priimta per bendrąjį terminą, numatytą 24 straipsnio 1 dalies pirmoje pastraipoje.
9. Vis dėlto procesine prasme lemiamą reikšmę turi kitas laiko momentas. Pagal nusistovėjusią teismo praktiką įsipareigojimo neįvykdymas turi būti vertinamas atsižvelgiant į padėtį valstybėje narėje pagrįstoje nuomonėje nustatyto termino pabaigoje. Į vėlesnius pakeitimus Teisingumo Teismas atsižvelgti negali(4) . Komisija 2010 m. kovo 22 d. pagrįstoje nuomonėje Ispanijai nustatė paskutinį terminą minėtosioms nuostatoms perkelti į nacionalinę teisę – 2010 m. gegužės 22 d.
10. Bet kalbėdama apie nuostatų, susijusių su regioninių Ispanijos, išskyrus Kataloniją, upių baseinais, perkėlimą į nacionalinę teisę Ispanija remiasi nacionalinės teisės aktu, įsigaliojusiu jau praėjus minėtam terminui, t. y. 2011 m. gegužės 11 d. potvarkiu ARM/1195/2011(5) . Kadangi į šį potvarkį per procesą Teisingumo Teisme atsižvelgti negalima, ieškinys šiuo atžvilgiu yra pagrįstas.
III – Dėl Vandens pagrindų direktyvos V priedo 1.4 punkto
11. Kalbėdama apie Vandens pagrindų direktyvos V priedo 1.4 punkto perkėlimą į nacionalinę teisę, Ispanija mini nuostatą, įsigaliojusią dar prieš pasibaigiant minėtam terminui: tai visoje valstybėje taikomo 2008 m. rugsėjo 10 d. potvarkio ARM/2656/2008(6) priedo 5.1 skirsnis.
12. Per 2013 m. balandžio 25 d. vykusį posėdį Komisija susiaurino šį ieškinio pagrindą iki Vandens pagrindų direktyvos V priedo 1.4.1 punkto i–iii papunkčių. Šiomis nuostatomis valstybės narės įpareigojamos įrengti tam tikras stebėsenos sistemas.
13. Šie įpareigojimai yra Vandens pagrindų direktyvoje numatytos bendros sistemos dalis, todėl V priedas minimas įvairiose nuostatose. Tačiau įpareigojantis V priedo 1.4.1 punkto i–iii papunkčių pobūdis nepriklauso nuo šių kitų nuostatų, o kyla iš paties teksto.
14. Potvarkio ARM/2656/2008 priedo 5.1 skirsnis taip pat susijęs su šiais klausimais. Tiesa, pagal šio potvarkio 1 straipsnio 2 dalį jo nuostatos taikomos tik tarpregioniniams
upių baseinams. Panašu,
kad taip yra dėl kompetencijų pasidalijimo tarp centrinės valdžios ir autonominių regionų. Turimais duomenimis, už teisės nuostatas, reglamentuojančias regioninius
upių baseinus, atsako atitinkamas autonominis regionas.
15. Todėl, Komisijos manymu, Vandens pagrindų direktyvos V priedo 1.4 punkto, kiek jis susijęs su regioniniais upių baseinais, perkėlimas į nacionalinę teisę užtikrintas nebuvo.
16. Bet Ispanija tvirtina, kad pagal Ispanijos konstitucinę teisę, nesant autonominių regionų teisės aktų, potvarkio ARM/2656/2008 priedo 5.1 skirsnis užtikrina Vandens pagrindų direktyvos V priedo 1.4 punkto, kiek jis susijęs su regioniniais upių baseinais, perkėlimą į nacionalinę teisę. Ispanija remiasi Ispanijos Karalystės Konstitucijos 149 straipsnio 3 dalimi, pirmiausia jos trečiu sakiniu:
„Jei šioje Konstitucijoje nėra nustatyta, kad tam tikri klausimai yra valstybės atsakomybės sritis, atitinkamuose statutuose gali būti numatyta, kad jie patenka į autonominių regionų atsakomybės sritį. Kompetencija autonomijos statutuose nenumatytose srityse priklauso valstybei, kurios normos kolizijos atveju turi viršenybę visais klausimais, neįeinančiais į išimtinę autonominių regionų kompetenciją. Bet kuriuo atveju visoje valstybėje galiojanti teisė papildo autonominių regionų teisę.“
17. Teisingumo Teismas negali nuspręsti, ar potvarkio ARM/2656/2008 priedo 5.1 skirsnis pagal Ispanijos Karalystės Konstitucijos 149 straipsnio 3 dalies trečią sakinį iš tiesų yra taikomas minėtiems regioniniams upių baseinams. Tai yra Ispanijos teisės klausimas, kurį išspręsti gali tik Ispanijos teismai. Turimais duomenimis, tai kol kas nėra padaryta.
18. Iš tiesų sprendimui dėl nagrinėjamo ieškinio pagrindo priimti tokia informacija nebūtina. Veikiau Komisijos naudai reikėtų konstatuoti, kad, sprendžiant iš potvarkio ARM/2656/2008 teksto, jis nėra taikomas regioniniams upių baseinams. Todėl reikia įvertinti, ar Ispanija galėjo parodyti, kad Ispanijos Karalystės Konstitucijos 149 straipsnio 3 dalies trečias sakinys turi viršenybę šio taikymo srities apribojimo atžvilgiu.
19. Šiuo klausimu pasakytina, kad pagal SESV 288 straipsnio trečią pastraipą direktyva yra privaloma kiekvienai valstybei narei, kuriai ji skirta, rezultato, kurį reikia pasiekti, atžvilgiu, bet nacionalinės valdžios institucijos pasirenka jos įgyvendinimo formą ir būdus. Vadinasi, Ispanija, kaip ir bet kuri kita valstybė narė, gali pasirinkti Vandens pagrindų direktyvos perkėlimo į nacionalinę teisę formą ir būdus(7) .
20. Todėl perkeliant Bendrijos normas į vidaus teisę nebūtinai reikia formaliai ir pažodžiui pakartoti jų nuostatas aiškioje ir specifinėje nuostatoje. Tam gali pakakti bendro teisinio konteksto, jeigu jis realiai užtikrina pakankamai aiškų ir tikslų bei visišką direktyvos taikymą(8) .
21. Pirmiausia dėl bendrų konstitucinės ar administracinės teisės principų gali nebereikėti direktyvos perkelti konkrečiais įstatymais ir kitais teisės aktais, tačiau su sąlyga, kad šie principai realiai užtikrintų nacionalinių valdžios institucijų visišką direktyvos taikymą ir kad tuo atveju, kai nagrinėjama direktyvos nuostata siekiama sukurti pavieniams asmenims teisių, dėl šių principų susidariusi teisinė situacija būtų pakankamai tiksli ir aiški, kad adresatai galėtų žinoti visas savo teises, o prireikus jomis remtis nacionaliniuose teismuose(9) .
22. Taigi negalima atmesti galimybės, kad tokia nuostata, kaip antai Ispanijos Karalystės Konstitucijos 149 straipsnio 3 dalies trečias sakinys, yra pakankama priemonė direktyvoms į nacionalinę teisę perkelti net ir tuo atveju, jei tai nebuvo padaryta specialiomis tam tikslui skirtomis priemonėmis.
23. Neatsižvelgiant į tai, ar Vandens pagrindų direktyvos V priedo 1.4.1 punkto i–iii papunkčiuose (jei reikia, taikomuose kartu su Direktyva dėl informacijos apie aplinką(10) ) pavieniams asmenims sukuriamos teisės, toks perkėlimo į nacionalinę teisę būdas gali būti taikomas tik tuo atveju, jei iš tiesų užtikrinama, kad nacionalinės valdžios institucijos visiškai taikys direktyvą.
24. Pagrindinė kliūtis šiuo atžvilgiu yra aiškus potvarkio ARM/2656/2008 taikymo srities apribojimas numatant, kad jis taikomas tik tarpregioniniams upių baseinams. Autonominių regionų teisės papildymas regioninių upių baseinų reglamentavimu reikštų šio teisės akto taikymą nesilaikant jo teksto.
25. Bet valstybės narės, perkeldamos direktyvą į nacionalinę teisę ir ją taikydamos, turi gerbti Sąjungos teisės principus(11), pirmiausia teisinio saugumo principą. Jis riboja Sąjungos teisę atitinkančio aiškinimo pareigą taip, kad ji negali pagrįsti nacionalinės teisės aiškinimo contra legem (12) . Todėl abejotina, ar apskritai būtų suderinama su Sąjungos teise, jei, perkeliant Vandens pagrindų direktyvą į nacionalinę teisę, priešingai, nei numatyta potvarkio ARM/2656/2008 tekste, jis būtų taikomas regioniniams upių baseinams.
26. Tai ypač pasakytina tuo atveju, jei aiškinimas contra legem galėtų sukelti pavieniams asmenims pareigas arba tam tikrą naštą; tiesa, nagrinėjamu atveju tiesioginių tai rodančių duomenų nėra. Bet vargu ar galima manyti, kad abejonių, ar tai suderinama su teisinio saugumo principu, keliantis direktyvos perkėlimas į nacionalinę teisę užtikrina, jog nacionalinės valdžios institucijos visiškai taiko direktyvą. Juk visuomet teks nuogąstauti, kad kompetentingos institucijos pirmiausia vadovausis nuostatų formuluotėmis.
27. Ispanija tvirtina, kad aiškiau į visoje valstybėje taikomą nacionalinę teisę perkelti direktyvos nuostatų, susijusių su regioniniais upių baseinais, neleidžia Konstitucija. Jos teigimu, teisės norma, kuri būtų aiškiai (nors ir subsidiariai) taikoma šiems baseinams, pažeistų autonominių regionų kompetencijas.
28. Bet šie argumentai rodo, kad direktyvos perkėlimas į nacionalinę teisę vadovaujantis Ispanijos Karalystės Kons titucijos 149 straipsnio 3 dalies trečiu sakiniu turi silpnų vietų: visoje valstybėje galiojančios teisės subsidiarus taikymas neturi būti užtikrinamas su direktyvai įgyvendinti būtinu aiškumu; tai turi būti tik išimtinis atvejis, kai daugiau nebėra jokių alternatyvų.
29. Tai patvirtina Ispanijos pristatytas visoje valstybėje galiojančių teisės aktų subsidiaraus taikymo mechanizmas. Kiek galima spręsti iš pristatytos Ispanijos Konstitucinio Teismo praktikos, jie taikomi ne tuomet, jei autonominis regionas nėra priėmęs teisės akto dėl valstybės lygmeniu reglamentuojamo klausimo, o tik tuomet, jei teisės taikytojas nustato, kad egzistuoja reglamentavimo spraga(13) .
30. Jei Sąjungos teisė į nacionalinę teisę neperkelta, prielaida, kad egzistuoja reglamentavimo spraga, labai tikėtina, bet tokiu atveju visoje valstybėje galiojančios teisės subsidiarus taikymas iš esmės nėra labiau užtikrintas nei tiesioginis nagrinėjamos direktyvos nuostatos taikymas. Vis dėlto tiesioginio taikymo Teisingumo Teismas nepripažįsta pakankamu perkėlimo į nacionalinę teisę pakaitalu(14) .
31. Taip pat autonominių regionų patvirtintuose nagrinėjamų baseinų valdymo planuose pateikiamų nuorodų į potvarkį ARM/2656/2008 nepakanka norint pripažinti, kad šiuo potvarkiu į nacionalinę teisę perkeliamos Sąjungos teisės nuostatos, susijusios su regioniniais upių baseinais. Iš tiesų neįmanoma nustatyti, ar autonominiai regionai veikė vadovaudamiesi teisine pareiga. Į potvarkį galėjo būti atsižvelgta ir tik dėl tinkamumo priežasčių. Tokiu atveju nuorodos tik liudytų administracinę praktiką, kurios Teisingumo Teismas taip pat nepripažįsta, nes ji bet kada gali būti pakeista(15) .
32. Be to, Komisija teisingai pabrėžia, kad autonominiai regionai galėtų labai lengvai aiškiai numatyti, jog atitinkamai taikomi centrinės valdžios priimti teisės aktai, ir taip užtikrinti būtiną teisinį saugumą. Tačiau tai nebuvo padaryta.
33. Taigi negalima atmesti galimybės, kad potvarkio ARM/2656/2008 priedo 5.1 skirsnis, taikomas kartu su Ispanijos Karalystės Konstitucijos 149 straipsnio 3 dalies trečiu sakiniu, praktiškai reiškia, kad Ispanijos valdžios institucijos visiškai taiko Vandens pagrindų direktyvos V priedo 1.4 punktą. Bet negalima nustatyti, ar tai tikrai yra užtikrinta.
34. Kitaip, nei mano Ispanija, ši išvada nereiškia su ESS 4 straipsnio 2 dalimi nesuderinamo jos nacionalinio savitumo, kuris neatsiejamas nuo pagrindinių politinių bei konstitucinių jos struktūrų, įskaitant regioninę ir vietos savivaldą, negerbimo. Federalinėse ar decentralizuotuose sistemose visiškai įmanoma užtikrinti Sąjungos teisės perkėlimą į nacionalinę teisę visoje valstybėje galiojančius teisės aktus taikant subsidiariai. Bet toks subsidiarus taikymas turi nekelti jokių abejonių. Šių reikalavimų Ispanijos teisė neatitinka.
35. Atvirkščiai, pripažinti subsidiarų visoje valstybėje galiojančios teisės taikymą direktyvos perkėlimu į nacionalinę teisę reikštų negerbti Ispanijos konstitucinės teisės rezervuotumo tokio taikymo atžvilgiu. Būtų pernelyg sumenkinama į autonominių regionų kompetencijas įeinanti atsakomybė, susijusi su teisės aktų leidyba.
36. Taigi apibendrinant konstatuotina, kad Ispanija, kiek tai susiję su regioniniais upių baseinais, išskyrus Katalonijos upių baseinus, neįvykdė įsipareigojimų, kylančių iš Vandens pagrindų direktyvos V priedo 1.4.1 punkto i–iii papunkčių.
IV – Dėl direktyvos perkėlimo į nacionalinę teisę Katalonijoje
37. Dar reikėtų įvertinti direktyvos perkėlimą į nacionalinę teisę Katalonijoje. Ispanija atsiliepime į ieškinį pirmą kartą teigė, kad Katalonija Komisijos minimas Vandens pagrindų direktyvos nuostatas perkėlė į nacionalinę teisę.
38. Komisija teisingai pastebi, kad per ikiteisminę procedūrą Ispanija neįvykdė pareigos lojaliai bendradarbiauti, numatytos ESS 4 straipsnio 3 dalyje. Jos teigimu, Ispanija dar per ikiteisminę procedūrą turėjo pranešti Komisijai apie priemones, kurių ėmėsi Katalonija(16) . Bet šis Sąjungos teisės pažeidimas nėra šio proceso dalykas.
39. Vis dėlto Komisija, remdamasi šiuo pažeidimu, tvirtina, kad Teisingumo Teismas negali atsižvelgti į informaciją dėl direktyvos perkėlimo į nacionalinę teisę Katalonijoje. Tačiau precedentinis atvejis(17), kuriuo ji rėmėsi, buvo susijęs su informacija, kuri pirmą kartą pateikta tik per teismo posėdį, todėl pagal anuomet galiojusio Procedūros reglamento 42 straipsnio 1 dalį (dabar 128 straipsnio 1 dalis) buvo pavėluota.
40. Bet ESS 4 straipsnio 3 dalies pažeidimas per ikiteisminę procedūrą iš esmės netrukdo Ispanijai atsiliepime į ieškinį pirmą kartą pateikti naujų įrodymų ir gynybinių argumentų. Tai ypač pasakytina apie informaciją dėl perkėlimo į nacionalinę teisę, kuri per ikiteisminę procedūrą nebuvo paminėta(18) .
41. Kadangi Ispanija tvirtina, kad minimais Katalonijos teisės aktais nagrinėjamos Vandens pagrindų direktyvos nuostatos į nacionalinę teisę perkeliamos, Komisijai tenka pareiga paneigti šiuos argumentus. Juk byloje dėl valstybės įsipareigojimų neįvykdymo pareiga įrodyti tariamą valstybės įsipareigojimų neįvykdymą tenka Komisijai. Ji turi Teisingumo Teismui pateikti įrodymų, kad šis galėtų patikrinti šio įsipareigojimo neįvykdymą nesiremdamas jokia prezumpcija(19) .
42. Komisija naujus argumentus analizuoja tik tiek, kiek atkreipia dėmesį į tai, kad 2011 m. rugsėjo 5 d. Katalonijos upių valdymo planas(20) patvirtintas per vėlai, kad į jį būtų galima atsižvelgti per šį procesą. Tas pats pasakytina ir apie Ispanijos minimą 2010 m. lapkričio 23 d. Katalonijos priemonių programą(21) .
43. Ispanija šias abi priemones mini greta kitų, laiku priimtų teisės aktų, kuriais į nacionalinę teisę buvo perkeltos Vandens pagrindų direktyvos 7 straipsnio 2 dalis ir 10 straipsnio 1 ir 2 dalys. Todėl, kaip tvirtina pati Ispanija, šios nuostatos šiam procesui svarbiu laiko momentu į nacionalinę teisę ir Katalonijoje buvo perkeltos tik iš dalies, bet nevisiškai.
44. Taip pat kalbėdama apie Vandens pagrindų direktyvos 4 straipsnio 8 dalies ir V priedo 1.3 ir 1.4 punktų perkėlimą į nacionalinę teisę Katalonijoje Ispanija mini tik 2006 m. spalio 10 d. Katalonijos dekretą 380/2006(22) ir 2008 m. birželio 3 d. Katalonijos programą(23) . Abi priemonės tuo metu, kai baigėsi pagrįstoje nuomonėje nustatytas terminas, jau galiojo. Todėl šiame procese galima įvertinti, ar jomis minėtos direktyvos nuostatos buvo perkeltos į nacionalinę teisę.
45. Šias priemones Ispanija trumpai pristatė, bet Teisingumo Teismui nepateikė. Tačiau kadangi Komisija nereiškia jokių prieštaravimų dėl jų turinio ir netvirtina, jog nežinojo apie perkėlimą į nacionalinę teisę, negalima konstatuoti, kad šie teisės aktai neatitinka Vandens pagrindų direktyvos 4 straipsnio 8 dalies ir V priedo 1.3 punkto ir 1.4.1 punkto i–iii papunkčių reikalavimų.
46. Taigi konstatuotina, kad svarbiu laiko momentu Katalonijoje Vandens pagrindų direktyvos 7 straipsnio 2 dalis ir 10 straipsnio 1 ir 2 dalys nebuvo visiškai perkeltos į nacionalinę teisę.
V – Dėl bylinėjimosi išlaidų
47. Pagal Procedūros reglamento 138 straipsnio 1 dalį pralaimėjusiai šaliai nurodoma padengti išlaidas, jei laimėjusi šalis to prašė. Kadangi Komisija prašė iš Ispanijos Karalystės priteisti bylinėjimosi išlaidas, Ispanijos Karalystės dauguma argumentų buvo atmesta, o tiek, kiek jie nebuvo atmesti, ji per ikiteisminę procedūrą nepateikė visos naudingos informacijos, susijusios su vidaus teisės nuostatomis, kuriomis manė įgyvendinusi įvairias direktyva jai nustatytas pareigas(24), iš jos reikia priteisti bylinėjimosi išlaidas.
VI – Išvada
48. Todėl siūlau Teisingumo Teismui nuspręsti taip:
1. Ispanijos Karalystė, kiek tai susiję su regioniniais upių baseinais, išskyrus Katalonijos upių baseinus, nesiėmė visų priemonių, būtinų Direktyvos 2000/60/EB, nustatančios Bendrijos veiksmų vandens politikos srityje pagrindus, 4 straipsnio 8 daliai, 7 straipsnio 2 daliai, 10 straipsnio 1 ir 2 dalims bei V priedo 1.3 punktui ir 1.4.1 punkto i–iii papunkčiams perkelti į nacionalinę teisę.
2. Ispanijos Karalystė, kiek tai susiję su Katalonija besiribojančiais upių baseinais, nesiėmė visų priemonių, būtinų Direktyvos 2000/60/EB 7 straipsnio 2 daliai ir 10 straipsnio 1 ir 2 dalims perkelti į nacionalinę teisę.
3. Likusią ieškinio dalį atmesti.
4. Priteisti iš Ispanijos Karalystės bylinėjimosi išlaidas.
(1) .
(2)  ‑	2000 m. spalio 23 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 2000/60/EB, nustatanti Bendrijos veiksmų vandens politikos srityje pagrindus (OL L 327, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 15 sk., 5 t., p. 275).
(3)  ‑	2012 m. rugsėjo 11 d. Sprendimas Nomarchiaki Aftodioikisi Aitoloakarnanias ir kt.
(C‑43/10, 43–46 punktai).
(4)  ‑	2007 m. birželio 28 d. Sprendimas Komisija prieš Ispaniją
(C‑235/04, Rink. p. I‑5415, 52 punktas), 2012 m. rugsėjo 6 d. Sprendimas Komisija prieš Belgiją
(C‑150/11, 43 punktas) ir 2012 m. lapkričio 6 d. Sprendimas Komisija prieš Vengriją
(C‑286/12, 41 punktas).
(5)  ‑	Orden ARM/1195/2011, de 11 de mayo, por la que se modifica la Orden ARM/2656/2008, de 10 de septiembre, por la que se aprueba la instrucción de planificación hidrológica, BOE, Nr. 114, 2011 m. gegužės 13 d., p. 48584.
(6)  ‑	Orden ARM/2656/2008, de 10 de septiembre, por la que se aprueba la instrucción de planificación hidrológica, BOE, Nr. 229, 2008 m. rugsėjo 22 d., p. 38472.
(7)  ‑	2007 m. gruodžio 13 d. Sprendimas Komisija prieš Airiją
(C‑418/04, Rink. p. I‑10947, 157 punktas) ir 2010 m. spalio 14 d. Sprendimas Komisija prieš Austriją
(C‑535/07, Rink. p. I‑9483, 60 punktas).
(8)  ‑	1988 m. balandžio 27 d. Sprendimas Komisija prieš Prancūziją
(252/85, Rink. p. 2243, 5 punktas), 2007 m. liepos 12 d. Sprendimas Komisija prieš Austriją
(C‑507/04, Rink. p. I‑5939, 89 punktas) ir 2011 m. spalio 27 d. Sprendimas Komisija prieš Lenkiją
(C‑311/10, 40 punktas).
(9)  ‑	1985 m. gegužės 23 d. Sprendimas Komisija prieš Vokietiją
(29/84, Rink. p. 1985, 1661, 23 punktas), 2003 m. lapkričio 20 d. Sprendimas Komisija prieš Prancūziją
(C‑296/01, Rink. p. I‑13909, 55 punktas) ir 2009 m. gruodžio 3 d. Sprendimas Komisija prieš Belgiją
(C‑475/08, Rink. p. I‑11503, 41 punktas).
(10)  ‑	2003 m. sausio 28 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 2003/4/EB dėl visuomenės galimybės susipažinti su informacija apie aplinką ir panaikinanti Tarybos direktyvą 90/313/EEB (OL L 41, p. 26; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 15 sk., 7 t., p. 375).
(11)  ‑	2000 m. gegužės 18 d. Sprendimas Rombi ir Arkopharma
(C‑107/97, Rink. p. I‑3367, 65 punktas), 2006 m. birželio 27 d. Sprendimas Parlamentas prieš Tarybą
(C‑540/03, Rink. p. I‑5769, 105 punktas), 2008 m. sausio 29 d. Sprendimas Promusicae
(C‑275/06, Rink. p. I‑271, 68 punktas) ir 2012 m. gruodžio 6 d. Sprendimas O ir S
(C‑356/11 ir C‑357/11, 80 punktas).
(12)  ‑	2006 m. liepos 4 d. Sprendimas Adeneler ir kt.
(C‑212/04, Rink. p. I‑6057, 110 punktas), 2008 m. balandžio 15 d. Sprendimas Impact
(C‑268/06, Rink. p. I‑2483, 100 punktas), 2009 m. liepos 16 d. Sprendimas Mono Car Styling
(C‑12/08, Rink. p. I‑6653, 61 punktas) ir 2012 m. sausio 24 d. Sprendimas Dominguez
(C‑282/10, 25 punktas).
(13)  ‑	Žr. 2010 m. lapkričio 11 d. Sprendimą Grootes
(C‑152/09, Rink. p. I‑11285, 41 punktas), susijusį su atitinkamu nuostatos taikymu Sąjungos teisėje.
(14)  ‑	1980 m. gegužės 6 d. Sprendimas Komisija prieš Belgiją
(102/79, Rink. p. 1473, 12 punktas), 1996 m. gegužės 2 d. Sprendimas Komisija prieš Vokietiją
(C‑253/95, Rink. p. I‑2423, 13 punktas) ir Sprendimas Komisija prieš Belgiją
(cituotas 9 išnašoje, 44 punktas).
(15)  ‑	1994 m. kovo 24 d. Sprendimas Komisija prieš Belgiją
(C‑80/92, Rink. p. I‑1019, 20 punktas), Sprendimas Komisija prieš Prancūziją
(minėtas 9 išnašoje, 54 punktas), 2011 m. sausio 27 d. Sprendimas Komisija prieš Liuksemburgą
(C‑490/09, Rink. p. I‑247, 47 punktas).
(16)  ‑	2005 m. balandžio 26 d. Sprendimas Komisija prieš Airiją
(C‑494/01, Rink. p. I‑3331, 44 ir paskesni punktai) ir 2007 m. balandžio 26 d. Sprendimas Komisija prieš Italiją
(C‑135/05, Rink. p. I‑3475, 27 ir paskesni punktai).
(17)  ‑	2002 m. birželio 13 d. Sprendimas Komisija prieš Ispaniją
(C‑474/99, Rink. p. I‑5293, 42 ir paskesni punktai).
(18)  ‑	2005 m. birželio 16 d. Sprendimas Komisija prieš Italiją
(C‑456/03, Rink. p. I‑5335, 41 punktas) ir 2006 m. lapkričio 30 d. Sprendimas Komisija prieš Liuksemburgą
(C‑32/05, Rink. p. I‑11323, 52–56 punktai).
(19)  ‑	1982 m. gegužės 25 d. Sprendimas Komisija prieš Nyderlandus
(96/81, Rink. p. 1791, 6 punktas), 2007 m. birželio 14 d. Sprendimas Komisija prieš Suomiją
(C‑342/05, Rink. p. I‑4713, 23 punktas) ir 2012 m. gruodžio 19 d. Sprendimas Komisija prieš Belgiją
(C‑577/10, 34 punktas).
(20)  ‑	Real Decreto 1219/2011, de 5 de septiembre, por el que se aprueba el Plan de gestión del distrito de cuenca fluvial de Cataluña, BOE, Nr. 228, 2011 m. rugsėjo 22 d.
(21)  ‑	Programa de Medidas, aprobado por Acuerdo del Gobierno de la Generalidad de Cataluña de 23 de noviembre de 2010 .
(22)  ‑ Decreto 380/2006, de 10 de octubre, por el que se aprueba el Reglamento de la planificación hidrológica, DOGC, Nr. 4740, 2006 m. spalio 16 d., p. 42776.
(23)  ‑ Programa de Seguimiento y Control del Distrito de Cuenca Fluvial de Cataluña, aprobado por acuerdo del Gobierno de la Generalidad de Cataluña (GOV/128/2008) de 3 de Junio de 2008 .
(24)  ‑ Žr. Sprendimą Komisija prieš Liuksemburgą
(minėtas 18 išnašoje, 87 punktas).