62007CC0484_LT
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
1. Šiuo prašymu priimti prejudicinį sprendimą Teisingumo Teismo dar kartą prašoma išaiškinti EEB ir Turkijos asociacijos tarybos sprendimą Nr. 1/80 (toliau – Sprendimas Nr. 1/80)(2) . Konkretus šioje byloje keliamas klausimas yra susijęs su turkų kilmės darbuotojo dukters, kuriai buvo leista atvykti ir kuri atvyko pas jį į valstybę narę pagal šio sprendimo 7 straipsnį, statusu. Nepasibaigus trejų metų laikotarpiui, kuriam suėjus pagal šio straipsnio pirmos pastraipos pirmą įtrauką gali atsirasti teisė dalyvauti darbo rinkoje, ji Turkijoje ištekėjo už Turkijos piliečio, tačiau visą tą laikotarpį ir toliau gyveno Nyderlanduose „po vienu stogu“ su anksčiau nurodytu darbuotoju ir jo sutuoktine. Šios valstybės narės nacionalinės valdžios institucijos siekia panaikinti jos teisę apsigyventi. Jų teigimu, dėl santuokos ji prarado turkų kilmės darbuotojo šeimos narės statusą anksčiau nurodyto straipsnio prasme, todėl ir teisę pasilikti priimančiojoje valstybėje narėje.
Teisinis pagrindas
EEB ir Turkijos asociacijos susitarimas
2. EEB ir Turkijos asociacijos susitarimas(3) (toliau – Asociacijos susitarimas) buvo sudarytas 1963 metais.
3. Asociacijos susitarimo papildomo protokolo(4) 59 straipsnyje numatyta:
„Srityse, kuriose taikomas šis Protokolas, Turkijai nesudaromos palankesnės sąlygos nei tos, kurias valstybės narės pagal Bendrijos steigimo sutartį sudaro viena kitai.“
4. Sprendimo Nr. 1/80 II skyrius pavadintas „Socialinės nuostatos“. Šio skyriaus 1 skirsnis pavadintas „Su įdarbinimu ir laisvu darbuotojų judėjimu susiję klausimai“. Jis apima šio sprendimo 6–16 straipsnius.
5. 6 straipsnio 1 ir 2 dalyse numatyta:
„1. Išskyrus 7 straipsnyje, susijusiame su darbuotojo šeimos narių teise laisvai įsidarbinti, numatytus atvejus, darbuotojas turkas, priklausantis valstybės narės teisėtai darbo rinkai, turi teisę:
– teisėtai išdirbęs vienus metus prašyti šioje valstybėje narėje atnaujinti jo leidimą dirbti pas tą patį darbdavį, jei šis turi laisvą darbo vietą,
– teisėtai išdirbęs trejus metus ir, išskyrus atvejus, kai Bendrijos valstybių narių darbuotojams yra teikiama pirmenybė, šioje valstybėje narėje priimti kitą tai pačiai profesijai skirtą jo pasirinkto darbdavio pasiūlymą įsidarbinti, pateiktą įprastomis sąlygoms ir įregistruotą šios valstybės narės įdarbinimo įstaigose,
– teisėtai išdirbęs ketverius metus šioje valstybėje narėje laisvai dirbti bet kurį pasirinktą samdomą darbą.
2. Metinės atostogos, nebuvimas darbe dėl motinystės, nelaimingo atsitikimo darbe arba dėl trumpalaikės ligos įskaitomi į teisėto darbo laikotarpį. Kompetentingų valdžios įstaigų tinkamai patvirtintas priverstinio nedarbo laikotarpis ir nebuvimas darbe dėl ilgalaikės ligos, kurie nėra įskaitomi į teisėto darbo laikotarpį, nepažeidžia teisių, įgytų remiantis ankstesnio darbo laikotarpiu.“
6. Sprendimo Nr. 1/80 7 straipsnyje numatyta:
„Priklausančio valstybės narės teisėtai darbo rinkai darbuotojo turko šeimos nariai, kuriems buvo suteikta teisė atvykti pas jį, turi teisę:
– išskyrus atvejus, kai pirmenybė teikiama Bendrijos valstybių narių darbuotojams, priimti bet kokį pasiūlymą įsidarbinti, jeigu jie bent trejus metus teisėtai gyveno šioje valstybėje narėje,
– laisvai dirbti bet kurį pasirinktą samdomą darbą, jeigu jie bent penkerius metus teisėtai gyveno šioje valstybėje narėje.
Darbuotojų turkų vaikai, įgiję profesinį išsilavinimą priimančiojoje šalyje, gali, nepaisant jų gyvenimo šioje valstybėje narėje trukmės, priimti bet kokį pasiūlymą įsidarbinti šioje valstybėje narėje su sąlyga, kad vienas iš jų tėvų bent trejus metus joje teisėtai dirbo.“
7. Sprendimo Nr. 1/80 14 straipsnio 1 dalyje numatyta:
„Šio skyriaus nuostatos taikomos atsižvelgiant į apribojimus, pateisinamus viešosios tvarkos, visuomenės saugumo ar sveikatos sumetimais.“
Nacionalinė teisė
8. 2000 m. lapkričio 23 d. Wet tot algehele herziening van de Vreemdelingenwet (Įstatymas dėl visiškos Užsieniečių įstatymo reformos) (toliau – Vw 2000 ) įsigaliojo 2001 m. balandžio 1 dieną.
9. Tą pačią dieną įsigaliojo ir Vreemdelingenbesluit 2000 (Nutarimas dėl užsieniečių) (toliau – Vb 2000 ), ir Voorschrift Vreemdelingen (Tarpžinybinis nutarimas dėl užsieniečių). Vreemdelingencirculaire 2000 (Aplinkraštis dėl užsieniečių) (toliau – Vc 2000 ) atsakovas pagrindinėje byloje Staatssecretaris van Justitie
(Teisingumo ministerijos valstybės sekretorius) apibrėžė, kaip ketina naudotis savo įgaliojimais, suteiktais pagal Vw 2000
ir Vb 2000 .
10. Remiantis Vw 2000
14 straipsnio 1 dalimi, nacionalinės Nyderlandų valdžios institucijos turi teisę, be kita ko, patenkinti ir atmesti užsieniečių prašymus suteikti ir pratęsti laikinus leidimus gyventi, taip pat pakeisti tokius leidimus. 14 straipsnio 2 dalimi leidžiama suteikti tokius leidimus nustatant apribojimus arba sąlygas.
11. Vw 2000
18 straipsnio 1 dalyje numatyta, kad prašymas pratęsti laikiną leidimą gyventi gali būti atmestas dėl įvairių priežasčių, įskaitant atvejus, kai: 1) prašymą pateikęs asmuo pateikė neteisingus duomenis ar juos nuslėpė, o dėl šių duomenų būtų atmestas pradinis prašymas suteikti ar pratęsti leidimą; ir 2) prašymą pateikęs asmuo nesilaikė apribojimo, kuris buvo leidimo suteikimo sąlyga, arba sąlygos, nustatytos suteikiant leidimą.
12. Vw 2000
19 straipsnyje įtvirtintas leidimas nacionalinėms valdžios institucijoms remiantis tam tikrais pagrindais atšaukti leidimą gyventi, dėl kurių būtų buvę galima atmesti prašymą pratęsti leidimą gyventi. Tokie pagrindai apima 11 punkte nurodytus pagrindus.
13. Vb 2000
3.51 straipsnio 1 dalies a punkte numatyta, kad laikinas leidimas gyventi nustatant su pasilikimu susijusią sąlygą gali būti suteikiamas užsieniečiui, trejus metus gyvenančiam Nyderlanduose su leidimu gyventi, kuriame nustatytos sąlygos dėl šeimos susijungimo su asmeniu, turinčiu neterminuotą teisę apsigyventi.
14. Vc 2000
įtvirtintos gairės apima nuostatas, skirtas reglamentuoti, kaip Nyderlandų valdžios institucijos turi taikyti Sprendimo Nr. 1/80 nuostatas. Vc 2000
B11/3.5 skirsnio redakcijoje, galiojusioje tuo metu, kai buvo priimtas pagrindinėje byloje ginčijamas sprendimas, numatyta:
„ < ... > „šeimos nariai“ – darbuotojo iš Turkijos sutuoktinis ir 21 metų nesulaukę arba išlaikomi žemutinės linijos giminaičiai; šio darbuotojo ir jo sutuoktinio išlaikomi tiesiosios aukštutinės linijos giminaičiai < ... >
„teisėta gyvenamoji vieta“ – ši sąvoka suponuoja, kad šeimos narys trejus arba penkerius metus nepertraukiamai faktiškai gyveno pas darbuotoją iš Turkijos < ... > . Apskaičiuojant šį laikotarpį, būtina atsižvelgti į trumpalaikes bendro gyvenimo pertraukas, neturint tikslo pradėti gyventi atskirai. Šiuo atveju reikia turėti omenyje gyvenimą ne bendroje gyvenamojoje vietoje dėl pagrįstų priežasčių ir nesavanorišką trumpesnį nei šešių mėnesių atitinkamo asmens buvimą savo tėvynėje < ... > “
15. Vc 2000
B2/8.3 skirsnio redakcijoje, galiojusioje priimant pagrindinėje byloje ginčijamą sprendimą, buvo numatyta:
„Leidimas gyventi nesuteikiamas, jei pilnametis vaikas faktiškai nepriklauso vieno iš tėvų šeimai arba nebepriklausė jai kilmės valstybėje. „Faktinis priklausymas šeimai“ reiškia, kad
– šeimos ryšiai egzistavo dar užsienyje,
– konstatuotina moralinė ir finansinė priklausomybė nuo vieno iš tėvų, egzistavusi dar užsienyje, ir
– užsienietis ateityje gyvens pas vieną iš tėvų (tėvus).
Pilnametis vaikas faktiškai nebepriklauso šeimai, jei tikruosius šeimos ryšius galima laikyti nutrūkusiais. Taip bet kuriuo atveju yra tuomet, jei susiklostė viena ar kelios toliau aprašytų aplinkybių:
< ... >
– susituokęs arba užmezgęs partnerystę užsienietis pats turi šeimą,
– užsienietis išlaiko arba turi pareigą išlaikyti (nesantuokinį) vaiką, globojamą ar įvaikintą vaiką arba kitą priklausomą šeimos narį.
< ... > “
16. Kalbant apie šeimos nario, trejus metus išgyvenusio valstybėje narėje, kaip numatyta Sprendimo Nr. 1/80 7 straipsnio pirmos pastraipos pirmoje įtraukoje, teisę gyventi šalyje, Vc 2000
B11/3.5.1 skirsnyje numatyta:
„ < ... > teisė laisvai įsidarbinti pagal Sprendimo Nr. 1/80 7 straipsnio pirmos pastraipos antrą įtrauką taikoma teisėtai išgyvenus šalyje trejus metus. Tokia turkų kilmės darbuotojo šeimos nariams palankesne nuostata nukrypstama nuo Sprendimo Nr. 1/80 7 straipsnio pirmos pastraipos pirmos įtraukos. Palankesnė nuostata taikytina visais atvejais.
< ... >
Remiantis Sprendimo Nr. 1/80 7 straipsniu, teisėtai išgyvenus šalyje trejus metus, šeimos narių teisei apsigyventi nebekeliamos jokios kitos sąlygos. < ... > “
Pagrindinė byla ir prejudiciniai klausimai
17. Pareiškėja pagrindinėje byloje F. Pehlivan gimė 1979 m. rugpjūčio 7 d. ir yra Turkijos pilietė. Į Nyderlandus ji atvyko 1999 m. gegužės 11 dieną. Nuo 1999 m. rugpjūčio 9 d. Staatssecretaris van Justitie
išdavė jai įprastą laikinąjį leidimą gyventi su sąlyga dėl „išplėstojo šeimų sujungimo gyventi su tėvais“. Šis leidimas pastarąjį kartą buvo pratęstas iki 2003 m. liepos 24 dienos.
18. 2000 m. gruodžio 22 d. F. Pehlivan Turkijoje ištekėjo už Turkijos piliečio Ekrem Pehlivan. 2002 m. kovo 30 d. gimė sūnus. Nors atrodo, kad ji privalėjo pranešti apie savo santuoką Nyderlandų valdžios institucijoms santuokos sudarymo metu arba netrukus po to, iš tiesų F. Pehlivan tai padarė tik 2002 m. gegužės 3 dieną.
19. Prieš pat sūnaus gimimą, 2002 m. kovo 19 d., F. Pehlivan pateikė prašymą pakeisti jai suteikto leidimo gyventi sąlygą, nustatant sąlygą „pasilikti“. 2003 m. spalio 13 d. sprendimu (toliau – ginčijamas sprendimas) Staatssecretaris van Justitie
atšaukė F. Pehlivan suteiktą leidimą gyventi, taip pat atmetė prašymą pakeisti sąlygą.
20. Sprendimas atšaukti leidimą gyventi buvo grindžiamas tuo, kad tikrieji šeimos ryšiai nutrūko dėl F. Pehlivan 2000 m. gruodžio 22 d. sudarytos santuokos. Leidimas buvo atšauktas atgaline data nuo santuokos sudarymo dienos.
21. Nuo 1999 m. rugpjūčio 12 d. iki 2005 m. balandžio 1 d.(5) F. Pehlivan gyveno pas savo tėvus Nyderlanduose. Sudariusi santuoką ji ir toliau gyveno su tėvais. Kaip F. Pehlivan pareiškė per šios šalies administracinės komisijos posėdį, jos sutuoktinis atvyko į Nyderlandus ir gyveno p as ją ir jos tėvus devynis mėnesius nuo 2002 m. birželio mėnesio. Atmetus jo pateiktą prašymą suteikti leidimą gyventi, jis buvo deportuotas. 2004 m. vasario 10 d. Turkijos teismo sprendimu santuoka nutraukta.
22. Nepatenkinta sprendimu atšaukti jai suteiktą leidimą gyventi ir atmesti jos pateiktą prašymą pakeisti tame leidime nurodytą sąlygą, 2003 m. lapkričio 7 d. F. Pehlivan pateikė skundą dėl ginčijamo sprendimo. 2005 m. gruodžio 12 d. sprendimu Staatssecretaris van Justitie šį skundą atmetė.
23. 2005 m. gruodžio 29 d. F. Pehlivan apskundė šį sprendimą Rechtbank ‘s‑Gravenhage
(Hagos apylinkės teismas).
24. Laikydamasis nuomonės, kad sprendimui pagrindinėje byloje priimti būtinas Sprendimo Nr. 1/80 7 straipsnio išaiškinimas, nacionalinis teismas nutarė sustabdyti bylą ir pateikti Teisingumo Teismui prašymą priimti prejudicinį sprendimą tokiais klausimais:
„1. a) Ar [Sprendimo Nr. 1/80] 7 straipsnio pirmos pastraipos pirmoji įtrauka turi būti aiškinama taip, kad ji taikoma, kai šeimos narys trejus metus iš tikrųjų pragyveno su turkų kilmės darbuotoju, jeigu nacionalinės institucijos per šiuos trejus metus nekėlė klausimo dėl šio šeimos nario teisės apsigyventi?
1. b) Ar [Sprendimo Nr. 1/80] 7 straipsnio pirmos pastraipos pirmoji įtrauka draudžia valstybei narei per šiuos trejus metus nustatyti, jog leidimą atvykti turintis šeimos narys, jeigu sudaro santuoką, neįgyja teisių pagal šią nuostatą, net jei toliau gyvena pas turkų kilmės darbuotoją?
2. Ar 7 straipsnio pirmos pastraipos pirmoji įtrauka arba kita Europos teisės nuostata ir (arba) kitas Europos teisės principas draudžia kompetentingoms institucijoms, pasibaigus trejų metų laikotarpiui, atgaline data kelti klausimą dėl užsieniečio teisės apsigyventi, remiantis nacionalinėmis nuostatomis dėl šeimos nario statuso ir (arba) dėl gyvenamosios vietos teisėtumo per šiuos trejus metus?
3. a) Ar atsakymui į šiuos klausimus dar turi reikšmės tai, ar užsienietis tyčia arba netyčia nepranešė duomenų, kurie yra reikšmingi teisei apsigyventi pagal nacionalinės teisės normas? Jeigu taip, tai kiek?
3. b) Ar šiuo atveju svarbu, ar šie duomenys išaiškėjo per minėtus trejus metus, ar jiems pasibaigus? Šiuo atveju reikia atkreipti dėmesį į tai, kad, sužinojusios šiuos duomenis, prieš priimdamos sprendimą kompetentingos nacionalinės institucijos prireikus privalo atlikti (išsamesnį) tyrimą. Jeigu taip, tai kiek išsamiai?“
25. Rašytines pastabas pateikė F. Pehlivan, Vokietijos, Italijos ir Nyderlandų vyriausybės, taip pat Europos Komisija. Per 2010 m. balandžio 15 d. įvykusį posėdį žodines pastabas pateikė F. Pehlivan, Nyderlandų vyriausybė ir Komisija.
Vertinimas
26. Nagrinėjant prejudicinius klausimus kyla keletas klausimų. Pagrindinis iš jų įtvirtintas 1b klausime, susijusiame su esminiu klausimu, kokią įtaką santuoka turi Sprendimo Nr. 1/80 7 straipsnyje (toliau – 7 straipsnis) numatytai asmens teisei apsigyventi šalyje. Pirmiausia nagrinėsiu šį klausimą. Paskui – 1a ir 2 klausimus, susijusius su valstybės narės teise ginčyti pagal šį straipsnį neva įgytas teises, kuriuos geriausia nagrinėti kartu. Kadangi 3a ir 3b klausimai yra susiję su atsakymais į kitus klausimus, juos nagrinėsiu paskutinius.
1b klausimas
27. Šiuo klausimu nacionalinis teismas iš esmės išreiškia abejonę dėl nacionalinės teisės normos, kurioje numatyta, kad jei asmuo (pavyzdžiui, F. Pehlivan), kuris teisėtai atvyksta į valstybę narę ir joje apsigyvena remdamasis 7 straipsniu, per 7 straipsnio pirmos pastraipos pirmoje įtraukoje nurodytą trejų metų laikotarpį sudaro santuoką, toks asmuo neįgyja teisių pagal šią nuostatą; teisėtumo.
28. Visos Teisingumo Teismui pastabas pateikusios valstybės narės teigia, kad tokia nacionalinės teisės norma yra teisėta. Jų nuomone, ginčijamas sprendimas, kuriuo iš F. Pehlivan buvo atimta teisė gyventi Nyderlanduose dėl jos sudarytos santuokos, buvo visiškai teisėtas. O F. Pehlivan ir Komisija laikosi nuomonės, kad toks nurodymas neturėjo būti duotas ir F. Pehlivan turėtų išsaugoti teisę gyventi šalyje, nepaisydama savo sudarytos santuokos. Rašytinėse pastabose, vėliau ir per posėdį F. Pehlivan nurodė, kad negali būti nė kalbos apie tai, jog šios informacijos valdžios institucijoms ji neatskleidė apgaule arba nesąžiningai.
Pirminės pastabos
29. Iš pradžių svarbu išanalizuoti, kokiomis aplinkybėmis buvo priimtas 7 straipsnis.
30. Asociacijos susitarimo 2 straipsnio 1 dalyje numatytas susitarimo tikslas. Joje teigiama, kad susitarimo tikslas yra skatinti nuolatinį ir subalansuotą susitariančiųjų šalių prekybos ir ekonominių santykių stiprinimą. Susitarimo 12 straipsnyje įtvirtintas šalių sutikimas būti saistomoms Sutarties nuostatų, susijusių su darbuotojų judėjimo laisve, kurios dabar yra įtvirtintos SESV 45, 46 ir 47 straipsniuose.
31. Asociacijos tarybos sprendime Nr. 2/76(6) buvo numatytos kelios priemonės, skirtos įgyvendinti susitarimo nuostatas, susijusias su laisvu darbuotojų judėjimu. Konkrečiai kalbant, 2 straipsnyje valstybėje narėje įdarbintiems turkų kilmės darbuotojams buvo suteiktos tam tikros ribotos teisės įsidarbinti teisėtai išdirbus tokioje valstybėje trejus metus. Išdirbę penkerius metus, tokie darbuotojai įgydavo teisę toje valstybėje narėje laisvai dirbti bet kurį pasirinktą samdomą darbą. 3 straipsnyje buvo numatyta, kad turkų kilmės vaikams, toje valstybėje „teisėtai gyvenantiems“ su savo tėvais, turėjo būti suteikta teisė įgyti bendrąjį išsilavinimą toje valstybėje. Tačiau jiems nebuvo suteikiama teisė įsidarbinti valstybėje narėje, kurioje dirbo vienas iš tėvų.
32. Sprendimas Nr. 2/76 buvo pakeistas Sprendimu Nr. 1/80. Šio sprendimo trečioje konstatuojamojoje dalyje nurodyta, kad laikomasi nuomonės, jog „būtina pagerinti darbuotojams ir jų šeimos nariams taikomą režimą“, susijusį su Sprendime Nr. 2/76 įtvirtintais susitarimais.
33. Sprendimo Nr. 1/80 6 straipsniu buvo praplėstos Sprendimo Nr. 2/76 2 straipsnio nuostatos. Konkrečiai kalbant, darbuotojas turkas, „priklausantis valstybės narės teisėtai darbo rinkai“ ir teisėtai išdirbęs vienus metus, gavo tam tikrą įsidarbinimo garantiją – teisę atnaujinti savo leidimą dirbti pas tą patį darbdavį, jei šis turi laisvą darbo vietą. Penkerių metų teisėto darbo laikotarpis, po kurio tokiam darbuotojui anksčiau pagal Sprendimą Nr. 2/76 buvo suteikiama teisė valstybėje narėje laisvai dirbti savo pasirinktą samdomą darbą, buvo sutrumpintas iki ketverių metų.
7 straipsnis
34. Sprendimo Nr. 1/80 7 straipsniu, kuriame įtvirtintos sąlygos yra ginčo objektas pagrindinėje byloje, buvo smarkiai išplėstos nuostatos, susijusios su turkų kilmės darbuotojo šeimos nariais. Konkrečiai kalbant, šio straipsnio pirmoje pastraipoje numatyta, kad teisėtai valstybės narės darbo rinkai priklausančio turkų kilmės darbuotojo šeimos nariai, kuriems leista pas jį atvykti, turi ribotą teisę dirbti šioje šalyje po to, kai jie teisėtai joje išgyvena ne trumpiau kaip trejus metus. Teisėtai išgyvenę šalyje ne trumpiau kaip penkerius metus, jie gali laisvai dirbti pasirinktą samdomą darbą. Aišku, kokia socialine politika grindžiamas 7 straipsnis. Nustatant, kad pas turkų kilmės darbuotoją, besinaudojantį 6 straipsnyje įtvirtintomis teisėmis, gali atvykti jo šeimos nariai, pagerinama jo apsistojimo priimančiojoje valstybėje narėje kokybė. Tai naudinga tiek tokiam darbuotojui (dėl pagerėjusios gyvenimo kokybės), tiek priimančiajai valstybei (dėl sėslesnės darbo jėgos). Tokiais abipusės naudos sumetimais grindžiama didelė dalis Europos Sąjungos socialinės politikos.
35. Teisingumo |Teismas yra keletą kartų išsakęs nuomonę dėl Sprendimo Nr. 1/80 6 ir 7 straipsnių aiškinimo ir nustatęs įvairių bendrųjų principų, susijusių su turkų kilmės darbuotojų šeimos nariais. Visų pirma 7 straipsnis valstybėse narėse turi būti taikomas tiesiogiai, todėl Turkijos piliečiai, atitinkantys jame įtvirtintas sąlygas, gali tiesiogiai pasinaudoti šio straipsnio suteikiamomis teisėmis(7) . Darytina išvada, kad šeimos nariams suteikiamos teisės kyla iš Europos Sąjungos teisės, o ne iš nacionalinės teisės, ir jos kada nors ateityje gali tapti „europietiškomis“ teisėmis. Jos apima šeimos nario teisę apsigyventi po to, kai jam leidžiama atvykti į valstybę narę, kol toks šeimos narys įgys teises įsidarbinti pagal 7 straipsnio pirmos pastraipos pirmą įtrauką. Atitinkamai klausimą, kokios sąlygos gali būti taikomos tokioms teisėms, reglamentuoja Europos Sąjungos, o ne nacionalinė teisė.
36. Antra, Sprendime Nr. 1/80 nėra apibrėžta, ką reiškia turkų kilmės darbuotojo „šeimos narys“. Teisingumo Teismas yra konstatavęs, kad „šeimos nario“ sąvoka turi būti aiškinama vienodai Bendrijos lygmeniu, norint užtikrinti vienodą jos taikymą valstybėse narėse(8) . Tai neišvengiama, kadangi 7 straipsnis turi tiesioginį poveikį.
37. Trečia, negali atsirasti teisių, jeigu jos grindžiamos nesąžiningais pareiškimais. Taip yra, pavyzdžiui, kai teisė apsigyventi šalyje tariamai grindžiama santuoka, kuri iš tiesų tėra fiktyvi(9) . Tačiau pažymėtina, kad šioje byloje nekyla santuokos iš išskaičiavimo klausimas.
38. Ketvirta, pirminį sprendimą dėl to, ar leisti šeimos nariui atvykti ir apsigyventi pas turkų kilmės darbuotoją valstybėje narėje, turi priimti tokia valstybė(10) . Priimančioji valstybė turi teisę nustatyti tokio atvykimo ir apsigyvenimo sąlygas ir taip reglamentuoti tokio asmens buvimą šalyje, kol jis įgyja teisę priimti bet kurį darbo pasiūlymą(11) .
Sąlygos, kurias valstybė narė gali nustatyti teisės apsigyventi trejų metų laikotarpiu, numatytu 7 straipsnio pirmos pastraipos pirmoje įtraukoje, atžvilgiu
39. Kokias sąlygas, susijusias su reikalavimu, kad šeimos narys gali įgyti teises pagal 7 straipsnio pirmos pastraipos pirmą įtrauką, tik jeigu jis „teisėtai gyveno“ priimančiojoje narėje ne trumpiau kaip trejus metus, gali nustatyti valstybė narė?
40. Rašytinėse pastabose Vokietijos ir Italijos vyriausybės teigia, kad valstybės narės gali nevaržomai nustatyti šeimos nario atvykimo ir apsigyvenimo šalyje sąlygas. Nyderlandų vyriausybės išreikštoje pozicijoje yra daugiau niuansų. Ji pripažįsta, kad yra apribojimų, susijusių su sąlygų, kurios gali būti nustatomos, pobūdžiu. Tačiau ji nemano, kad tokio pobūdžio su santuoka susijusi sąlyga, kuri buvo nustatyta F. Pehlivan, patenka į šių apribojimų sritį.
41. Mano nuomonė yra kitokia.
42. Iš Teisingumo Teismo praktikos aiškiai matyti, kad valstybių narių teisė nustatyti sąlygas esant tokioms aplinkybėms nėra neribota. Kaip Teisingumo Teismas konstatavo Sprendime Kadiman (12), valstybėms narėms suteikta teisė „nustatyti tokias su šia teise gyventi šalyje susijusias sąlygas, kad būtų užtikrinta, jog šeimos nario buvimas jos teritorijoje neprieštarautų Sprendimo Nr. 1/80 7 straipsnio pirmos pastraipos esmei ir tikslui “(13) .
43. Kokie yra 7 straipsnio pirmos pastraipos „esmė ir tikslas“?
44. Apskritai Teisingumo Teismas yra konstatavęs, kad šios nuostatos tikslas yra „teikti pirmenybę turkų kilmės darbuotojų, priklausančių teisėtai valstybės narės darbo rinkai, darbui ir gyvenimui šalyje, užtikrinant jų šeimos ryšių išsaugojimą tokioje šalyje“(14) . Jis taip pat yra nurodęs, kad „7 straipsnio pirmoje pastraipoje įtvirtinta sistema yra skirta sukurti palankias sąlygas šeimos vienybei priimančiojoje valstybėje narėje, pirmiausia sudarant galimybes šeimos nariams būti su darbuotoju migrantu, o vėliau sustiprinant jų padėtį, suteikiant jiems teisę įsidarbinti tokioje valstybėje“(15) . Sprendime Eyüp (16) Teisingumo Teismas vartojo frazę „ de facto
šeimos vienybė priimančiojoje valstybėje narėje“(17) .
45. Teismas yra nustatęs praktinę šio tikslo išraišką, remdamasis sąlygomis, sudarančiomis galimybę „šeimai būti kartu“, ir reikalavimu, pagal kurį „šeimos vienybę, dėl kurios tam tikras asmuo atvyko į tam tikros valstybės narės teritoriją, per nustatytą laikotarpį turėtų liudyti faktinis gyvenimas namų ūkyje kartu su darbuotoju, ir tokia situacija turėtų išlikti, kol toks asmuo įgis teisę įsidarbinti tokioje valstybėje“(18) . Trumpiau tariant, jis yra nurodęs, kad darbuotojas ir toks šeimos narys privalo „gyventi po vienu stogu“(19) .
46. Ar F. Pehlivan santuoka nagrinėjamu trejų metų laikotarpiu turi įtakos jos statusui? Kitaip tariant, ar galima teigti, kad susituokusi ji liovėsi buvusi viena iš „darbuotojo turko šeimos narių“ ir taip prarado visas teises, kurias būtų turėjusi, jei nebūtų sudariusi santuokos?
47. Mano nuomone, klaidinga manyti, kad į šį klausimą galima atsakyti paprastai – „taip“ arba „ne“. Iš tiesų kyla ne toks klausimas, „ar asmuo sudarė santuoką“. Manau, kad negalima daryti nepaneigiamos prielaidos, jog dėl santuokos neišvengiamai bus prarastos teisės, įtvirtintos 7 straipsnio pirmos pastraipos pirmoje įtraukoje. Verčiau kelti klausimą, „ar dėl santuokos nutrūko šeimos ryšiai su turkų kilmės darbuotoju“.
48. Šiuo požiūriu, man regis, visiškai įmanoma išsaugoti šeimos ryšius sudarius santuoką. Pagaliau juk daugybė porų susituokusios gyvena kartu su savo šeimomis. Atvejai, kai trys ar netgi keturios kartos gyvena po vienu stogu, nėra reti. Bet kuris šiuo klausimu priimtas sprendimas greičiausiai bus susijęs su tokių asmenų socialine ir (arba) ekonomine padėtimi. Šeimų, mėginančių įsitvirtinti svetimoje šalyje, atveju pasirinkimą dažnai lemia šių aplinkybių derinys. Greičiausiai šeimos ryšiai yra stiprūs, o pinigų dažnai stinga. Manau, kad negali būti neginčijamos taisyklės, kas yra atskira šeima. Ar sudarius santuoką išsaugomi šeimos ryšiai, yra fakto klausimas, kuris kiekvienoje byloje turi būti sprendžiamas atskirai. Visi susiję veiksniai turi būti kruopščiai įvertinti.
49. Nors galutinį sprendimą šiuo klausimu priims nacionalinis teismas, nutartyje dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą nėra nieko, kas rodytų, jog F. Pehlivan byloje šeimos ryšiai nebuvo išsaugoti. Nutartyje nurodyta, kad ji atvyko į Nyderlandus 1999 m. gegužės 11 d. ir ten gyveno su tėvais nuo 1999 m. rugpjūčio 12 dienos. Nors 2000 m. gruodžio 22 d. ji ištekėjo Turkijoje ir jos vyras gyveno kartu jos tėvų gyvenamojoje vietoje Nyderlanduose, jis ten išgyveno tik devynis mėnesius (nuo 2002 m. birželio mėnesio), o vėliau buvo deportuotas. Po metų, 2004 m. vasario 10 d., jų santuoka buvo nutraukta. F. Pehlivan ir toliau gyveno su savo tėvais (įvairiose vietose) iki 2005 m. balandžio 5 d.(20), kai su sūnumi persikraustė gyventi kitur. Visą trejų metų laikotarpį, per kurį įgyjamos 7 straipsnyje įtvirtintos teisės, F. Pehlivan nesiliovė gyvenusi Nyderlanduose po vienu stogu su tėvais.
50. Manau, kad mano siūlomas požiūris įtvirtintas susijusioje teismų praktikoje. Kaip ir šioje byloje, byloje Eyüp, buvo nagrinėjamas klausimas dėl santuokos poveikio iš 7 straipsnio kylančioms teisėms(21) . Šioje byloje kalbama apie turkų kilmės darbuotojo, priklausančio teisėtai Austrijos darbo rinkai, žmoną. Ji atvyko pas jį į šią valstybę narę. Po dvejų metų pora nutraukė santuoką, tačiau ir toliau gyveno kartu – tai įrodo faktas, kad po skyrybų jiems gimė keturi vaikai. Nors vėliau jie vėl susituokė, tai atsitiko praėjus daug laiko po trejų metų laikotarpio, per kurį įgyjamos 7 straipsnyje įtvirtintos teisės. Konstatuodamas, kad žmona neprarado
teisių pagal šį straipsnį, Teisingumo Teismas iš esmės nepaisė santuokos nutraukimo poveikio jos teisei pasilikti valstybėje narėje. Jis pareiškė, kad poros elgesys „visą laiką atitiko [7 straipsnio] tikslą, t. y. de facto
šeimos vienybę priimančiojoje valstybėje narėje“(22) .
51. Taikydama tokią argumentaciją, kai kalbu apie F. Pehlivan padėtyje atsidūrusį asmenį, nemanau, kad santuokinės padėties pasikeitimas turėtų turėti kokios nors įtakos jos teisėms, numatytoms 7 straipsnyje.
52. Kaip savo rašytinėse pastabose pabrėžia Nyderlandų vyriausybė, tiesa, kad Teisingumo Teismas Sprendime Eyüp taip pat nurodė, jog kompetentingos nacionalinės valdžios institucijos neginčijo žmonos teisės gyventi šalyje bendro gyvenimo nesusituokus laikotarpiu(23) . Tačiau, kaip suprantu, ši pastaba buvo padaryta šiaip sau, o ne kaip pagrindinės Teisingumo Teismo argumentacijos toje byloje, kuri buvo grindžiama nenutrūkusiu poros gyvenimu kartu, dalis.
53. Visos šios aplinkybės mane verčia manyti, kad tokio pobūdžio sąlyga, kokia nurodyta 1b klausime, kuria remdamosi nacionalinės valdžios institucijos gali automatiškai atšaukti šeimos nario, susituokusio per trejų metų teisių pagal 7 straipsnį įgijimo laikotarpį, teisę gyventi šalyje, negali būti teisėtai nustatyta.
54. Ar yra kas nors, dėl ko turėčiau pakoreguoti tokį požiūrį arba nuo jo nukrypti?
55. Pirmiausia, ar tai, kad Teisingumo Teismas yra konstatavęs, jog aiškinant 7 straipsnį(24) gali būti atsižvelgiama į Reglamentą Nr. 1612/68(25), turi įtakos mano anksčiau išdėstytai argumentacijai?
56. Nemanau, kad turi.
57. Remiantis šio reglamento 10 straipsniu, šeimos nariai, turintys teisę „gyventi“ kartu su valstybės narės piliečiu, kuris dirba kitos valstybės narės teritorijoje, yra: a) jo sutuoktinis ir vaikai iki 21 metų arba jo išlaikytiniai; ir b) jo išlaikomi giminaičiai pagal kylančią tokio darbuotojo ir jo sutuoktinio genealogijos liniją. Pagal 11 straipsnį teisė imtis veiklos kaip pagal darbo sutartį dirbančiam asmeniui valstybėje narėje, kurioje kitos valstybės narės pilietis dirba, suteikiama jo sutuoktiniui ir vaikams „iki 21 metų amžiaus arba jo išlaikytiniams“. Italijos vyriausybė taiko šių straipsnių nuostatas aiškindama Sprendimo Nr. 1/80 7 straipsnį ir teigia, kad 21 metų amžiaus ar vyresnis asmuo neturėtų būti laikomas šeimos nariu, išskyrus atvejus, kai jis yra priklausomas nuo darbuotojo(26) .
58. Nors aiškindamas Sprendimo Nr. 1/80 7 straipsnį Teisingumo Teismas atsižvelgė į Reglamentą Nr. 1612/68, jis taip pat nurodė, kad aiškinant 7 straipsnį šiuo reglamentu galima naudotis ribotai(27) . Konkrečiai kalbant, šio reglamento 10 straipsnyje įtvirtinta ES piliečio šeimos narių besąlygiška teisė apsigyventi su vienu iš tėvų, dirbančiu kitoje valstybėje narėje. 7 straipsnyje, priešingai, įtvirtinta tik ribota teisė, kuriai atsirasti mažų mažiausiai reikalingas valstybės, į kurią ketinama atvykti, nacionalinių valdžios institucijų išduotas leidimas atvykti ir apsigyventi. Reglamento 11 straipsnyje įtvirtintas leidimas šeimos nariams įsidarbinti iš karto atvykus, o atitinkama 7 straipsnyje įtvirtinta teisė ribojama reikalavimu prieš įsidarbinant valstybėje narėje praleisti trejus metus. Šių taisyklių bendrasis kontekstas kiekvienu atveju gali būti panašus, tačiau konkretus kontekstas – ne.
59. Taip pat pažymėtina, kad kai Teisingumo Teismo buvo paprašyta byloje Diatta išnagrinėti reglamento 10 straipsnyje nurodyto žodžio „gyventi“ reikšmę, jis aiškiai konstatavo, kad „reikalavimas šeimai nuolat gyventi po vienu stogu negali būti numanomas [reglamente]“(28), tačiau būtent šią sąlygą Teisingumo Teismas nustatė byloje, kurioje turkų kilmės darbuotojo šeimos nariai reikalavo 7 straipsnyje įtvirtintų teisių.
60. Taigi atrodo, kad Reglamento Nr. 1612/68 10 bei 11 straipsnių ir Sprendimo Nr. 1/80 7 straipsnio formuluotės, tikslai ir aiškinimas yra tokie skirtingi, kad šioje byloje nėra jokios naudos vadovautis pirmaisiais aiškinant pastarąjį.
61. Antra, Italijos vyriausybė teigia, kad jei 7 straipsnis būtų aiškinamas ne tiksliai atspindint Reglamento Nr. 1612/68 nuostatas, 7 straipsnio suteikiamomis teisėmis besinaudojantiems asmenims būtų taikomas palankesnis režimas nei tokiomis teisėmis besinaudojantiems Europos Sąjungos piliečiams. Tai draudžiama Papildomo protokolo 59 straipsniu.
62. Nesutinku su tokia nuomone.
63. Iš Teisingumo Teismo praktikos aiškiai matyti, kad Papildomo protokolo 59 straipsnis negali būti aiškinamas siaurai. Užuot ieškojus tikslios Turkijos piliečiams ir Europos Sąjungos piliečiams suteikiamų teisių atitikties, būtina atsižvelgti į bendrą vaizdą(29) . Pagal Sprendimą Nr. 1/80 Turkijos piliečių teisės daugeliu atvejų yra labiau suvaržytos nei Europos Sąjungos piliečiams bendrai pagal Europos Sąjungos teisę suteikiamos teisės(30) . Šiuo požiūriu nemanau, kad aiškinant 7 straipsnį mano siūlomu būdu būtų pažeistas 59 straipsnis.
64. Trečia, Nyderlandų vyriausybė remiasi Direktyva 2003/86(31) . Ji pažymi, kad šios direktyvos 4 straipsnio 2 dalies b punktas ir 4 straipsnio 3 dalis, pagal kuriuos valstybės narės gali leisti šeimos nariams atvykti ir gyventi jų teritorijoje, nėra taikomi susituokusiems globėjo(32) vaikams. Pasak Nyderlandų vyriausybės, tai reiškia, kad priimdamas šią direktyvą teisės aktų leidėjas laikėsi ir apskritai jis laikosi nuomonės, jog šeimos susijungimo sąvoka neturėtų būti taikoma susituokusiems vaikams.
65. Vadovautis šiuo Bendrijos teisės aktu taip pat nematau jokios prasmės. Kadangi ši direktyva reglamentuoja valstybių narių teritorijoje gyvenančių trečiųjų šalių piliečių naudojimąsi bendrąja šeimos susijungimo teise(33), jos taikymo sritis yra daug platesnė už 7 straipsnio taikymo sritį. Todėl laikytina, kad jos taikymas gali būti siauresnis. Be to, direktyvos 3 straipsnio 4 dalyje aiškiai numatyta, kad ji nepažeidžia palankesnių nuostatų, numatytų, be kita ko, „dvišaliuose < ... > susitarimuose tarp Bendrijos arba Bendrijos bei jos valstybių narių ir trečiųjų šalių“. Tokie dvišaliai susitarimai, žinoma, apima Asociacijos susitarimą ir Sprendimą Nr. 1/80. Jei šių teisės aktų nuostatos yra palankesnės, joms teikiama pirmenybė.
66. Ketvirta, ar mano išvadai turi įtakos tai, kad, kaip savo rašytinėse pastabose nurodo Vokietijos vyriausybė, Teisingumo Teismas reikalavimą šalims gyventi po vienu stogu aiškina taip, jog galimos tam tikros reikalavimo faktiškai gyventi toje pačioje vietoje išimtys?
67. Nemanau.
68. Iš tiesų Sprendime Kadiman (34) Teisingumo Teismas konstatavo, kad objektyvios aplinkybės, pavyzdžiui, atstumas tarp šeimos nario gyvenamosios vietos ir jo darbovietės arba profesinio mokymo įstaigos, gali pateisinti negyvenimą po vienu stogu(35) . Tačiau, mano nuomone, tai nereiškia nukrypimo nuo reikalavimo, kad, kiek galima ir įmanoma, turi būti faktiškai gyvenama kartu. Greičiau aiškinčiau, kad tai rodo Teisingumo Teismo požiūrio į šią sąvoką platumą. Kitaip tariant, prireikus galima akcentuoti šio reikalavimo esmę, o ne formuluotę.
69. Galiausiai dėl užbaigtumo turėčiau panagrinėti klausimą, kurias sąlygas valstybė narė gali nustatyti teisėtam šeimos nario gyvenimui 7 straipsnio prasme. Atsakydama į Teisingumo Teismo per posėdį iškeltą klausimą, Komisija, regis, teigė, kad priėmusi sprendimą leisti atvykti priimančioji valstybė narė dėl teisėto gyvenimo gali nustatyti tik vieną sąlygą (išskyrus visiškai administracines sąlygas), t. y. gyvenimo kartu sąlygą.
70. Nesutinku.
71. Žinoma, akivaizdu, kad priimančioji valstybė narė gali reikalauti šeimos nario gyventi po vienu stogu su turkų kilmės darbuotoju, pas kurį jis atvykęs. Tai yra aiški materialinė sąlyga, kuri gali būti nustatyta ir kuri yra neišvengiamas Teisingumo Teismo praktikos šiuo klausimu padarinys(36) . Kadangi 7 straipsnyje įtvirtinta teisė įsidarbinti atsiranda tik pasibaigus trejų metų laikotarpiui, nacionalinėms valdžios institucijoms taip pat privalo būti sudaryta galimybė nustatyti materialinę sąlygą neįdarbinti teisės įgijimo laikotarpiu.
72. Darytina išvada, kad valstybė narė gali pareikalauti šeimos nario laikytis administracinių sąlygų, skirtų kontroliuoti ir tikrinti, kad būtų vykdomos dvi nurodytos materialinės sąlygos: gyvenimo kartu ir kad šeimos narys iš tiesų nedirbtų. Man taip pat atrodo, kad priimančioji valstybė gali kas tam tikrą laiką tikrinti, kad pagrindas, remiantis kuriuo iš pradžių buvo suteiktas leidimas atvykti ir apsigyventi šalyje, iš tiesų būtų ir nepranyktų. Tuo atveju, jei asmeniui būtų suteiktas leidimas atvykti į priimančiąją valstybę pas savo tokioje valstybėje esantį sutuoktinį (žinoma, šioje byloje situacija yra kitokia), mano nuomone, tokia valstybė galėtų numatyti sąlygas, skirtas nustatyti, kad tokių asmenų santuoka nėra sudaryta iš išskaičiavimo(37) . Administracinė sąlyga registruotis tam tikrose institucijose atvykus ir nuolat atnaujinti tokią registraciją taip pat būtų tinkama. Sąlyga, pagal kurią šeimos narys turėtų pratęsti savo leidimą gyventi šiam pasibaigus, neabejotinai galėtų būti nustatyta.
73. Man taip pat atrodo, kad valstybė narė galėtų nustatyti sąlygą, kurią galima būtų pavadinti „viešosios tvarkos sąlyga“, pagal kurią šeimos nariai savo gyvenimo šalyje laikotarpiu turėtų laikytis su viešąją tvarka, visuomenės saugumu ir sveikata susijusių taisyklių. Toks požiūris atsispindi Sprendimo Nr. 1/80 14 straipsnio 1 dalyje, kurioje numatyta, kad sprendimo I skyriaus nuostatos turi būti taikomos „atsižvelgiant į apribojimus, pateisinamus viešosios tvarkos, visuomenės saugumo ir sveikatos sumetimais“.
74. Atsižvelgdama į išdėstytas aplinkybes, Teisingumo Teismui siūlau į 1b klausimą atsakyti taip, kad Sprendimo Nr. 1/80 7 straipsnio pirmos pastraipos pirma įtrauka turi būti aiškinama kaip draudžianti valstybei narei šioje nuostatoje įtvirtintu trejų metų laikotarpiu nustatyti, jog leidimą atvykti turintis šeimos narys, jeigu sudaro santuoką, neįgyja teisių pagal šią nuostatą, net jei toliau gyvena pas turkų kilmės darbuotoją.
1a ir 2 klausimai
75. Mano siūlomas atsakymas į 1b klausimą pats savaime yra pakankamas, kad nacionalinis teismas galėtų išnagrinėti F. Pehlivan teisės gyventi Nyderlanduose klausimą. Siekdama užbaigtumo, išnagrinėsiu ir 1a bei 2 klausimus.
76. Šiais klausimais nacionalinis teismas iš esmės klausia, ar kompetentingos nacionalinės valdžios institucijos gali ginčyti teisę gyventi, tariamai įgytą pagal 7 straipsnį, po to, kai baigiasi trejų metų teisių pagal šį straipsnį įgijimo laikotarpis.
Pozicija prieš pasibaigiant trejų metų laikotarpiui, numatytam 7 straipsnio pirmos pastraipos pirmoje įtraukoje
77. 1a ir 2 klausimais tik netiesiogiai keliamas klausimas apie aplinkybes, kuriomis priimančioji valstybė narė gali išsiųsti šeimos narį, kuriam buvo leista atvykti į priimančiąją valstybę kaip šeimos nariui, tačiau kuris dar nėra įgijęs teisių pagal 7 straipsnio pirmos pastraipos pirmą įtrauką. Tačiau šis klausimas buvo plačiai aptariamas tiek F. Pehlivan rašytinėse pastabose, tiek per posėdį. Todėl trumpai jį paanalizuosiu.
78. Šiuo klausimu argumentai vėl išsiskyrė. Paprašyta paaiškinti savo poziciją per posėdį Komisija nurodė, kad jei šeimos nariui buvo suteiktas leidimas atvykti į valstybę narę pagal 7 straipsnį, valstybė narė jokiomis aplinkybėmis negali jo išsiųsti. Vienintelė sankcija, kuri gali būti taikoma, yra administracinio pobūdžio. Valstybių narių vyriausybės laikosi priešingos nuomonės ir mano, kad dėl bet kurio priimančiosios valstybės teisėtai nustatytų sąlygų pažeidimo asmuo gali būti išsiunčiamas.
79. Negaliu sutikti nė su viena iš šių pozicijų.
80. 71–73 punktuose nurodžiau sąlygas, kurias, mano nuomone, priimančioji valstybė gali teisėtai nustatyti. Šias sąlygas suskirsčiau į tris kategorijas: materialines, administracines ir viešosios tvarkos.
81. Nematau jokios rimtos priežasties, dėl kurios valstybė narė neturėtų išsiųsti šeimos nario, akivaizdžiai ir nepataisomai pažeidusio materialinę sąlygą. Toks asmuo yra įrodęs, kad jis akivaizdžiai nesugeba laikytis įsipareigojimų, kuriais buvo grindžiama teisė gyventi šalyje. Tačiau šiuo atveju taikoma sąlyga, kad būtina laikytis Europos žmogaus teisių konvencijos reikalavimų(38) . F. Pehlivan atstovas jos vardu nurodė, kad išsiuntimas pažeidžiant šią teismų praktikoje įtvirtintą nuostatą negalėtų būti pagrįstas. Sutinku.
82. Kalbant apie administracines sąlygas, visos su pažeidimu susijusios sankcijos turi būti proporcingos. Todėl Sprendime Ergat (39) Teisingumo Teismas konstatavo, jog „[kalbant apie valstybių narių teisę nustatyti bausmes už administracinių įsipareigojimų pažeidimą] iš nusistovėjusios teismų praktikos, susijusios su formalumų, reikalingų nustatyti Bendrijos teisės apsauga besinaudojančio asmens teisę gyventi šalyje, pažeidimu, galima daryti išvadą, kad nors valstybės narės turi teisę už tokių nuostatų nesilaikymą taikyti bausmes, panašias į tas, kurios nustatytos už jų piliečių padarytus nedid elius pažeidimus, jos neturi teisės nustatyti neproporcingų bausmių, kurios sudarytų kliūtis tokiai teisei apsigyventi šalyje < ... > “. Toliau jis pareiškė, kad „tai ypač taikoma laisvės atėmimo bausmei ir a fortiori
deportacijai, panaikinančiai pačią teisę gyventi šalyje, kuri suteikiama ir garantuojama Sprendimu Nr. 1/80 < ... > “.
83. Kalbant apie viešosios tvarkos sąlygos pažeidimą, reikia taikyti Sprendimo Nr. 1/80 14 straipsnio 1 dalį. Turi būti laikomasi Teisingumo Teismo praktikos nuostatų, susijusių su tokios sąlygos įgyvendinimu(40) . Tokiu atveju taip pat būtina laikytis proporcingumo principo. Paprasčiau kalbant, jei šeimos narys būtų pripažintas padaręs palyginti nesunkų su greičio viršijimu susijusį pažeidimą, būtų visiškai neproporcinga siekti jį dėl to išsiųsti iš šalies.
84. Dėl užbaigtumo šioje vietoje taip pat turėčiau panagrinėti teisinio saugumo klausimą. Remiantis šiuo principu reikalaujama, kad teisės normos būtų aiškios, tikslios ir kad jų poveikį būtų galima numatyti, ypač kai jos gali turėti asmenims neigiamų pasekmių. Šis klausimas gana smulkiai buvo aptartas per posėdį ir bet kuriuo atveju į jį vertėtų atsakyti.
85. Nors F. Pehlivan turėjo nedelsdama pranešti nacionalinėms institucijoms apie savo santuoką, ji to nepadarė iki 2002 m. gegužės mėnesio, t. y. praėjus apie 16 mėnesių po jos sudarymo(41) .
86. Per posėdį ji nurodė, kad jeigu jos teisė atvykti į Nyderlandus būtų buvusi grindžiama jos santuokine padėtimi, tai būtų buvę aiškiai nurodyta jos leidime gyventi, išduotame atvykstant į šalį. Būtų buvę aišku (bent jau netiesiogiai), kad kompetentingoms valdžios institucijoms būtina pranešti apie jos santuokinės padėties pasikeitimus. Tačiau, mano supratimu, F. Pehlivan laikosi nuomonės (ir nemanau, kad kuri nors kita šalis per posėdį būtų teigusi kitaip), kad jai atvykus į Nyderlandus suteiktame leidime gyventi nebuvo nurodyta jos, kaip netekėjusios moters, statuso svarba.
87. Atrodo, kad jai taikomą reikalavimą pranešti apie statuso pasikeitimą F. Pehlivan turėjo sužinoti iš Vc 2000, konkrečiau kalbant, – iš jo B2/8.3 skirsnio(42) . Iš tiesų iš šio dokumento matyti, kad identiška situacija susidaro, kai tam tikras asmuo pagimdo vaiką, kaip atsitiko F. Pehlivan per nagrinėjamą trejų metų laikotarpį. Vc 2000
yra didžiulis dokumentas. Jis nėra nacionalinės teisės aktų, reglamentuojančių teises gyventi šalyje, dalis. Nyderlandų vyriausybė per posėdį jį apibūdino kaip „administracinį dokumentą“, kuriame pareigūnams įtvirtintos politikos gairės, susijusios su teisės taikymu. Mano supratimu, neįmanoma nesuprasti, kad ne specialistui, pavyzdžiui, F. Pehlivan, būtų buvę labai sudėtinga ar netgi neįmanoma susipažinti su šio dokumento turiniu ir jį suprasti.
88. Tokiomis aplinkybėmis nesuprantu, kaip iš tiesų galima teigti, kad F. Pehlivan privalėjo suprasti, jog turėtų pranešti apie savo santuoką Nyderlandų valdžios institucijoms. Faktas, kad jai nebuvo išaiškinta pareiga tai padaryti, aiškiai prieštarauja teisinio saugumo reikalavimui. Dokumento ( Vc 2000 ), kuris praktiškai nėra prieinamas F. Pehlivan padėtyje esančiam ne specialistui, turinys negali būti nei aiškus, nei tikslus. Taigi šiuo požiūriu buvo pažeistas teisinio saugumo principas.
Pozicija pasibaigus trejų metų laikotarpiui, numatytam 7 straipsnio pirmos pastraipos pirmoje įtraukoje
89. Šį klausimą panagrinėsiu abstrakčiai – laikantis mano pasirinkto požiūrio, jis neturi įtakos F. Pehlivan padėčiai. Tarkime, kad 7 straipsnio pirmos pastraipos pirmoje įtraukoje nustatytas trejų metų laikotarpis baigėsi. Šeimos narys yra pažeidęs vieną iš sąlygų, taikomų jo gyvenimui šalyje nagrinėjamu laikotarpiu, tačiau priimančioji valstybė kurį laiką nežino apie pažeidimą. Ar valstybė narė gali imtis su pažeidimu susijusių priemonių atgaline data? Konkrečiai kalbant, ar priimančioji valstybė gali išsiųsti tokį asmenį? Ar argumente, kad valstybė narė imasi veiksmų per vėlai, yra kokios nors logikos?
90. Kiekviena pastabas pateikusi valstybė narė laikosi nuomonės, jog laikas, kada nacionalinės valdžios institucijos užginčija tokią teisę, nėra svarbus.
91. F. Pehlivan ir Komisija savo ruožtu laikosi priešingos nuomonės. Pasibaigus trejų metų laikotarpiui, šeimos narys turi 7 straipsnyje įtvirtintas teises, kurios yra savarankiškos, ir jų ginčyti nebegalima.
92. Nemanau, kad taip gali būti.
93. Remiantis 7 straipsnio pirma įtrauka, šeimos nariui suteikiamos teisės, jeigu jis „bent trejus metus teisėtai gyveno šioje valstybėje narėje“. Taigi svarbu ne tai, ar tam tikras asmuo gyveno šalyje, o tai, ar jis teisėtai gyveno. Manau, kad šia nuostata Sprendimo Nr. 1/80 autoriai norėjo pasakyti, kad vėliau pratęsiant asmens, atvykusio į valstybės narės teritoriją, teisę gyventi, jis turi įrodyti, kad laikėsi materialinių sąlygų, nustatytų tokio asmens teisei gyventi šalyje. Negali būti taip, kad tiesiog gyvendamas tokios valstybės teritorijoje ir nevykdydamas jokių kitų sąlygų asmuo gali įgyti teises.
94. Šiuo klausimu Teisingumo Teismas nėra pareiškęs nuomonės 7 straipsnio atžvilgiu. Tačiau panašus klausimas, susijęs su Sprendimo Nr. 1/80 6 straipsniu, iškilo byloje Kol (43), kurioje buvo ginčijamasi dėl šiame straipsnyje įtvirtintos frazės „teisėtai išdirbęs“ aiškinimo. Teisingumo Teismas konstatavo, kad darbuotojas negalėjo įgyti teisių pagal šį straipsnį laikotarpiu, už kurį buvo nurodyta melaginga informacija. Atitinkamai nustačius melagingą informaciją turėjo būti panaikintas jo leidimas gyventi(44) .
95. Tačiau nutartyje dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą nėra jokių užuominų, kad F. Pehlivan byloje kyla klausimų dėl sukčiavimo. Konkrečiai kalbant, nėra jokių užuominų, kad jos santuoka buvo fiktyvi. Atsižvelgiant į 88 punkte mano išreikštą nuomonę, taip pat negali būti teigiama, kad nebuvo pateikta tam tikra informacija. Savo pastabose Vokietijos vyriausybė teigia, kad toks informacijos nenurodymas įrodo buvus apgaulę. Nematau jokio pagrindo tokiam teiginiui, todėl jį atmetu.
96. F. Pehlivan tvirtinimu, teisėtų lūkesčių principas neleidžia valstybei narei atšaukti teisės gyventi šalyje praėjus trejų metų laikotarpiui. Tačiau lūkestis, kurį šeimos narys gali teisėtai turėti, yra toks, kad teisėtai išgyvenęs šalyje trejus metus jis turės teisę reikalauti suteikti jam teises pagal šio straipsnio pirmą įtrauką. Todėl F. Pehlivan pastabos man atrodo neteisingos.
97. 2 klausimu klausiama, ar yra koks nors „kitas Europos teisės principas“, draudžiantis kompetentingoms nacionalinėms valdžios institucijoms ginčyti teisę gyventi šalyje, neva įgytą pagal 7 straipsnį praėjus trejų metų laikotarpiui, per kurį įgyjamos teisės pagal šį straipsnį.
98. Jau esu nurodžiusi reikalavimą laikytis Europos žmogaus teisių konvencijos ir pagrindinių proporcingumo, teisinio saugumo bei teisėtų lūkesčių principų. Jie visi gali apriboti nacionalinių valdžios institucijų laisvę imtis tam tikrų veiksmų tam tikromis aplinkybėmis. Nemanau, kad jie turi įtakos principui, jog tokia teisė gyventi šalyje gali būti ginčijama praėjus šiam trejų metų laikotarpiui.
99. Kaip nurodyta 75 punkte, manau, kad mano siūlomas atsakymas į 1b klausimą yra pakankamas nacionaliniam teismui išspręsti F. Pehlivan teisės gyventi Nyderlanduose klausimą. Tačiau jei Teisingumo Teismas manys, kad būtina išnagrinėti 1a ir 2 klausimus, mano siūlomas atsakymas yra, kad pagal Sprendimo Nr. 1/80 7 straipsnio pirmą pastraipą kompetentingoms nacionalinėms valdžios institucijoms nedraudžiama pasibaigus trejų metų laikotarpiui, per kurį įgyjamos teisės pagal šį straipsnį, kelti klausimo dėl pagal 7 straipsnį neva įgytos teisės apsigyventi.
3a ir 3b klausimai
100. Atsižvelgiant į mano siūlomus atsakymus į 1 ir 2 klausimus, šių klausimų nagrinėti nėra būtina.
Išvada
101. Todėl siūlau Teisingumo Teismui į Rechtbank ’s‑Gravenhage
pateiktus prejudicinius klausimus atsakyti taip:
1. Atsakymas į 1b klausimą yra toks, kad EEB ir Turkijos asociacijos tarybos sprendimo Nr. 1/80 7 straipsnio pirmos pastraipos pirma įtrauka turi būti aiškinama kaip draudžianti valstybei narei nustatyti, jog per šioje nuostatoje nurodytą trejų metų laikotarpį leidimą atvykti turintis šeimos narys, jeigu sudaro santuoką, neįgyja teisių pagal šią nuostatą, net jei toliau gyvena su turkų kilmės darbuotoju.
2. Jei, Teisingumo Teismo manymu, būtina nagrinėti 1a ir 2 klausimus, atsakymas į juos yra, jog pagal Sprendimo Nr. 1/80 7 straipsnio pirmą pastraipą kompetentingoms nacionalinėms valdžios institucijoms nedraudžiama kelti klausimo dėl pagal 7 straipsnį neva įgytos teisės apsigyventi šalyje praėjus trejų metų laikotarpiui, per kurį įgyjamos teisės pagal šį straipsnį.
3. Atsakyti į 3a ir 3b klausimus bet kuriuo atveju nėra būtina.
(1) .
(2)  –	1980 m. rugsėjo 19 d. Sprendimas Nr. 1/80 dėl asociacijos plėtros, kurį priėmė Asociacijos taryba, sukurta 1963 m. rugsėjo 12 d. Ankaroje pasirašytu susitarimu, įsteigiančiu Europos ekonominės bendrijos ir Turkijos asociaciją.
(3) – Susitarimas, įsteigiantis EEB ir Turkijos asociaciją, pasirašytas 1963 m. rugsėjo 12 d. Ankaroje.
(4) – Papildomas protokolas, pasirašytas 1970 m. lapkričio 23 d. Briuselyje ir Bendrijos vardu sudarytas, aprobuotas bei patvirtintas 1972 m. gruodžio 19 d. Tarybos reglamentu (EEB) Nr. 2760/72 (OL L 293, 1972, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 11 sk., 11 t., p 41).
(5) – Ši data įrašyta nutartyje dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą. Nors dėl jos tikslumo abejojama rašytinėse Nyderlandų vyriausybės pastabose, nepanašu, kad būtų ginčijamasi dėl to, jog F. Pehlivan gyveno su tėvais ne trumpiau kaip trejus metus po to, kai jai buvo suteiktas leidimas gyventi šalyje.
(6)  –	1976 m. gruodžio 20 d. Asociacijos tarybos sprendimas dėl Asociacijos susitarimo 12 straipsnio įgyvendinimo.
(7)  –	Žr., be kita ko, 2007 m. liepos 17 d. Sprendimo Derin
(C‑325/05, Rink. p. I‑6495) 47 punktą.
(8)  –	2004 m. rugsėjo 30 d. Sprendimo Ayaz
(C‑275/02, Rink. p. I‑8765) 38 ir 39 punktai.
(9)  –	Žr. 1997 m. birželio 5 d. Sprendimo Kol
(C‑285/95, Rink. p. I‑3069) 25 punktą.
(10)  –	1997 m. balandžio 17 d. Sprendimo Kadiman
(C‑351/95, Rink. p. I‑2133) 31 ir 32 punktai.
(11)  –	Ten pat, 32 punktas.
(12)  –	Ten pat, 33 punktas.
(13)  –	Išskirta mano.
(14)  –	Žr. 10 išnašoje nurodyto Sprendimo Kadiman
34 punktą.
(15)  –	Žr. 10 išnašoje nurodyto Sprendimo Kadiman
36 punktą, 8 išnašoje nurodyto Sprendimo Ayaz
41 punktą ir 2004 m. lapkričio 11 d. Sprendimo Cetinkaya
(C‑467/02, Rink. p. I‑10895) 25 punktą.
(16)  –	2000 m. birželio 22 d. Teisingumo Teismo sprendimas (C‑65/90, Rink. p. I‑4747).
(17)  –	34 punktas.
(18)  –	Žr., be kita ko, 10 išnašoje nurodyto Sprendimo Kadiman 35, 37 ir 40 punktus ir 16 išnašoje nurodyto Sprendimo Eyüp
28 punktą.
(19)  –	Žr. 10 išnašoje nurodyto Sprendimo Kadiman 42 punktą.
(20) – Bent jau remiantis nutartimi dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą. Žr. 5 išnašą.
(21) – Nurodyta 16 išnašoje.
(22) – 34 punktas.
(23)
– Ten pat, 35 punktas.
(24)  –	 Žr. 8 išnašoje nurodyto Sprendimo Ayaz
45 punktą.
(25)  –	1968 m. spalio 15 d. Tarybos reglamentas (EEB) Nr. 1612/68 dėl laisvo darbuotojų judėjimo Bendrijoje (OL L 257, 1968, p. 2; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 5 sk., 1 t., p 15) su pakeitimais. Nuo 2006 m. balandžio 30 d. šio reglamento 10 ir 11 straipsniai buvo panaikinti ir pakeisti 2004 m. balandžio 29 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 2004/38/EB dėl Sąjungos piliečių ir jų šeimos narių teisės laisvai judėti ir gyventi valstybių narių teritorijoje, iš dalies keičiančia Reglamentą (EEB) Nr. 1612/68 ir panaikinančia Direktyvas 64/221/EEB, 68/360/EEB, 72/194/EEB, 73/148/EEB, 75/34/EEB, 75/35/EEB, 90/364/EEB, 90/365/EEB ir 93/96/EEB (OL L 158, 2004, p. 77; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 5 sk., 5 t., p 46).
(26)  –	Rašytinėse pastabose F. Pehlivan teigia, kad ji visais nurodytais laikotarpiais buvo išlaikoma tėvų. Tik 2005 m. balandžio 1 d., kai apsigyveno atskirai, ji gavo išmoką iš socialinės apsaugos tarnybų. Kadangi nutartyje dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą nacionalinis teismas F. Pehlivan priklausomumo klausimo nenagrinėja, ir, atsižvelgdama į požiūrį, kurio laikausi dėl Reglamento Nr. 1612/68 taikymo prejudiciniams klausimams, daugiau šio klausimo nenagrinėsiu.
(27)  –	Žr. 7 išnašoje nurodyto Sprendimo Derin 68 punktą.
(28)  –	1985 m. vasario 13 d. Sprendimo (267/83, Rink. p. 567) 18 punktas.
(29)  –	Šiuo klausimu žr. 7 išnašoje nurodyto Sprendimo Derin
69–71 punktus.
(30)  –	Žr. 2005 m. liepos 7 d. Sprendimo Aydinli
(C‑373/03, Rink. p. I‑6181) 31 punktą. Išsamesnė Papildomo protokolo 59 straipsnio vaidmens atsižvelgiant į 7 straipsnį analizė pateikiama mano išvados byloje Bozkurt
(C‑303/08), pateiktos tą pačią dieną kaip ir ši išvada, 48 ir paskesniuose punktuose.
(31)  –	2003 m. rugsėjo 22 d. Tarybos direktyva 2003/86/EB dėl teisės į šeimos susijungimą (OL L 251, 2003, p. 12; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 19 sk., 6 t., p 224).
(32)  –	Direktyvos 2003/86 2 straipsnio c punkte apibrėžiamas kaip „trečiosios šalies pilietis, teisėtai gyvenantis valstybėje narėje ir pateikiantis prašymą, arba kurio šeimos nariai prašo šeimos susijungimo, kad prisijungtų prie jo“.
(33)  –	Direktyvos 2003/86 1 straipsnis.
(34)  –	Nurodytas 10 išnašoje.
(35)  –	Žr. 42 punktą.
(36)  –	Žr. 44 ir paskesnius punktus.
(37)  –	Nenoriu per daug remtis kitais Europos Sąjungos teisės aktais, kadangi laikausi nuomonės, kad būtų neteisinga laikyti, jog tokie teisės aktai yra ribojantys, tačiau šiuo klausimu atkreipiu dėmesį, kad Direktyvos 2003/86 16 straipsnio 4 dalyje įtvirtintas leidimas valstybėms narėms „atlikti konkrečius patikrinimus ir tyrimus tais atvejais, kai yra priežastis įtarti, kad sukčiaujama arba kad santuoka < ... > buvo sudaryta dėl savanaudiškų paskatų < ... > . Konkrečių patikrinimų gali būti imamasi atnaujinant šeimos nario leidimą gyventi“.
(38) – F. Pehlivan rėmėsi šios konvencijos 8 straipsniu, kuriame kalbama apie teisę į šeimos gyvenimo gerbimą, ypač 2001 m. gruodžio 21 d. Europos žmogaus teisių teismo Sprendimu Sen prieš Nyderlandus, pareiškimo Nr. 31465/46. Sutinku, kad tokia šio teismo praktika yra susijusi su jos padėtyje atsidūrusiais asmenimis.
(39) – 2000 m. kovo 16 d. Teisingumo Teismo sprendimo (C‑329/97, Rink. p. I‑1487) 56 ir 57 punktai.
(40) – Išsamesnė Sprendimo Nr. 1/80 14 straipsnio 1 dalies ir su ja susijusios teismų praktikos analizė pateikiama mano išvados byloje Bozkurt (C‑303/08), pateiktos tą pačią dieną kaip ir ši išvada, 71 ir paskesniuose punktuose.
(41) – Žr. 18 punktą.
(42) – Cituotas 15 punkte.
(43)  –	Nurodyta 9 išnašoje.
(44)  –	26 punktas.