Laikina versija
GENERALINIO ADVOKATO
NICHOLAS EMILIOU IŠVADA,
pateikta 2026 m. balandžio 23 d.(1)
Byla C‑414/25 (Sedrata)(i)
Ministero dell’Interno,
Questura di Roma
prieš
S. H.,
A. H.,
dalyvaujant:
Procuratore generale della Repubblica presso la Corte Suprema di Cassazione
(Corte suprema di cassazione (Aukščiausiasis Kasacinis Teismas, Italija) pateiktas prašymas priimti prejudicinį sprendimą)
„ Prašymas priimti prejudicinį sprendimą – Sienų kontrolė, prieglobstis ir imigracija – Direktyva 2008/115/EB – Direktyva 2013/32/ES – Grąžinimo procedūros – Tarptautinės apsaugos prašymų nagrinėjimas – Valstybės narės ir trečiosios valstybės dvišalis susitarimas – Sulaikymas trečiosiose valstybėse esančiose įstaigose “
I.      Įvadas
1.        2023 m. Italijos vyriausybė sudarė dvišalį susitarimą su Albanijos vyriausybe, kuriuo iš esmės leidžiama Italijos valdžios institucijoms valdyti tam tikras Albanijos teritorijoje esančias įstaigas, kuriose trečiųjų šalių piliečiai, kuriems taikomos pasienio ar grąžinimo procedūros, gali būti sulaikyti laikotarpiui, reikalingam toms procedūroms atlikti. Pagal tą susitarimą tos įstaigos priklauso Italijos jurisdikcijai, o atitinkamiems trečiųjų šalių piliečiams ir toliau taikomi atitinkami nacionalinės teisės ir Europos Sąjungos teisės aktai.
2.        Savo klausimais prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, Corte suprema di cassazione (Aukščiausiasis Kasacinis Teismas, Italija), iš esmės siekia išsiaiškinti, ar Italijos taisyklės, kuriomis įgyvendinamas minėtas susitarimas, suderinamos su Direktyvos 2008/115/EB (taip pat vadinamos Grąžinimo direktyva)(2) ir Direktyvos 2013/32/ES (taip pat vadinamos Prieglobsčio procedūrų direktyva)(3) nuostatomis.
II.    Teisinis pagrindas
A.      Europos Sąjungos teisė
1.      Direktyva 2008/115
3.        Direktyvos 2008/115 3 straipsnio 3 punkte sąvoka „grąžinimas“ apibrėžiama kaip „trečiosios šalies piliečio grįžimo procesas – savanoriškai vykdant prievolę grįžti arba priverstinai – į:
–      asmens kilmės šalį arba
–      tranzito šalį pagal Bendrijos ar dvišalius readmisijos susitarimus, ar kitas nuostatas, arba
–      kitą trečiąją šalį, į kurią atitinkamas trečiosios šalies pilietis savanoriškai nusprendžia grįžti ir į kurią jis būtų priimtas“.
4.        Direktyvos 2008/115 6 straipsnio 1 dalyje nurodyta:
„Valstybės narės priima sprendimą grąžinti kiekvieno trečiosios šalies piliečio, neteisėtai esančio jų teritorijoje, atžvilgiu, nepažeisdamos 2–5 dalyse nurodytų išimčių.“
5.        Direktyvos 2008/115 8 straipsnio 1 dalyje nustatyta:
„Valstybės narės imasi visų būtinų priemonių, kad įvykdytų sprendimą grąžinti, jei nebuvo suteiktas laikotarpis savanoriškai išvykti <...> arba jei nebuvo laikomasi įpareigojimo grįžti per savanoriško išvykimo laikotarpį <...>.“
6.        Direktyvos 2008/115 15 straipsnyje numatyta:
„1.      Valstybės narės gali sulaikyti trečiosios šalies pilietį, kuriam taikoma grąžinimo tvarka tik tam, kad parengtų grąžinimą ir (arba) įvykdytų išsiuntimo procesą (nebent konkrečiu atveju gali būti veiksmingai taikomos kitos pakankamos, tačiau švelnesnės priverstinės priemonės) <...>.
Sulaikymas turi trukti kuo trumpiau ir būti taikomas tik tol, kol tinkamai vykdomas pasiruošimas išsiuntimui.
2.      <...>
Atitinkamas trečiosios šalies pilietis nedelsiant paleidžiamas, jei sulaikymas yra neteisėtas.
<...>
4.      Paaiškėjus, kad dėl teisinių ar kitokių priežasčių nebėra pagrįstos tikimybės išsiųsti arba 1 dalyje nustatytų aplinkybių nebesama, sulaikymas tampa nebepateisinamas ir atitinkamas asmuo nedelsiant paleidžiamas.
<…>“
7.        Direktyvos 2008/115 16 straipsnio 1 dalyje nurodyta:
„Sulaikymas paprastai vykdomas specialiuose sulaikymo centruose. Jeigu valstybė narė neturi galimybių apgyvendinti tokius asmenis specialiame sulaikymo centre ir turi naudotis įkalinimo įstaigų patalpomis, sulaikyti trečiosios šalies piliečiai atskiriami nuo kalinių.“
2.      Direktyva 2013/32
8.        Remiantis Direktyvos 2013/32 2 straipsnio, kuriame pateikiamos sąvokų apibrėžtys, p punktu, „likti valstybėje narėje“ reiškia „likti valstybės narės, kurioje buvo paprašyta tarptautinės apsaugos arba kurioje prašymas yra nagrinėjamas, teritorijoje, įskaitant pasienį ar tranzito zonas“.
9.        Direktyvos 2013/32 3 straipsnio, kuriame apibrėžiama direktyvos taikymo sritis, 1 dalyje nurodyta:
„1.      Ši direktyva taikoma visiems tarptautinės apsaugos prašymams, pateiktiems valstybių narių teritorijoje, įskaitant pasienį, teritorinius vandenis arba tranzito zonas, ir tarptautinės apsaugos panaikinimui.“
10.      Direktyvos 2013/32 9 straipsnio, susijusio su teise likti valstybėje narėje prašymo nagrinėjimo metu, 1 dalyje nurodyta: „[t]ik taikant šią tvarką prašytojams leidžiama likti valstybėje narėje, kol sprendžiančioji institucija priima sprendimą pagal pirmosios instancijos procedūras, nustatytas III skyriuje. Ta teisė likti nesuteikia teisės į leidimą gyventi šalyje.“
B.      Tarptautinė ir nacionalinė teisė
11.      Prašyme priimti prejudicinį sprendimą šį prašymą pateikęs teismas pirmiausia remiasi(4): i) 2023 m. lapkričio 6 d. Romoje pasirašytu Protocollo tra il Governo della Repubblica italiana e il Consiglio dei ministri della Repubblica di Albania per il rafforzamento della collaborazione in materia migratoria (Italijos Respublikos vyriausybės ir Albanijos Respublikos Ministrų Tarybos sudarytas Protokolas dėl bendradarbiavimo migracijos srityje stiprinimo; toliau – Protokolas) ir ii) nacionaliniu įstatymu, kuriuo įgyvendinamas Protokolas (toliau – Įstatymas Nr. 14), su vėlesniais pakeitimais(5).
1.      Protokolas
12.      Remiantis Protokolo 2 straipsniu, jo tikslas – „stiprinti dvišalį Šalių bendradarbiavimą migracijos srautų iš trečiųjų šalių valdymo srityje pagal tarptautinę ir Europos teisę“.
13.      Protokolo 4 straipsnyje numatyta Italijos Respublikos teisė naudoti tam tikras vietoves Albanijos teritorijoje (kurios pagal Protokolo 1 straipsnio 1 dalies c punktą nurodytos jo 1 priede) migrantų sulaikymo centrams įsteigti. Pagal 4 straipsnio 2 dalį šias įstaigas turi valdyti Italijos Respublika, vadovaudamasi nacionalinės teisės ir Sąjungos teisės aktais. 4 straipsnio 3 dalyje numatyta, pirma, kad įstaigose apgyvendintiems migrantams leidžiama įvažiuoti į Albanijos teritoriją ir joje būti „tik tam, kad būtų atliktos Italijos ir Sąjungos teisės aktuose numatytos pasienio ar grąžinimo procedūros, ir tik tiek laiko, kiek būtina joms atlikti“, ir, antra, kad „jeigu teisė būti įstaigose dėl kokios nors priežasties nustoja galioti, Italijos Respublika nedelsdama išveža šiuos migrantus iš Albanijos teritorijos“. 4 straipsnio 3 ir 4 dalyse numatyta, kad migrantai į Albanijos teritorinius vandenis ir teritoriją patenka tik Italijos valdžios institucijų priemonėmis, o Albanijos valdžios institucijos juos priima tik tam, kad būtų atliktos pasienio ir grąžinimo procedūros, ir tokiam laikui, kuris yra būtinas joms atlikti.
14.      Protokolo 6 straipsnio 5 ir 6 dalyse Italijos Respublikai
nustatyta pareiga imtis „būtinų priemonių, kad migrantai liktų tose teritorijose, užkertant kelią jų neteisėtam išvykimui į Albanijos Respublikos teritoriją“, o tokio išvykimo atveju suteikti Albanijos valdžios institucijoms įgaliojimus grąžinti migrantus į centrus.
15.      Pagal Protokolo 9 straipsnio 1 dalį migrantai gali likti Albanijos teritorijoje ne ilgiau nei pagal galiojančius Italijos teisės aktus leidžiamą ilgiausią sulaikymo laikotarpį. Protokolo 9 straipsnio 2 dalyje numatyta, kad „Šalys, laikydamosi Italijos, Sąjungos ir Albanijos teisės aktuose nustatytų apribojimų, suteikia galimybę naudotis šiame Protokole nurodytomis įstaigomis
advokatams, jų padėjėjams ir tarptautinėms organizacijoms bei Europos Sąjungos agentūroms, teikiantiems konsultacijas ir pagalbą tarptautinės apsaugos prašytojams“.
2.      Įstatymas Nr. 14
16.      Įstatymo Nr. 14 3 straipsnio 3 dalyje teritorijos, nurodytos Protokolo 1 straipsnio 1 dalies c punkte, prilyginamos pasienio arba tranzito zonoms, nustatytoms kituose Italijos teisės aktuose. To įstatymo 3 straipsnio 4 dalyje perkėlimai tarp įstaigos, esančios Italijos teritorijoje, ir Protokole nurodytos įstaigos prilyginami perkėlimams tarp dviejų įstaigų, esančių Italijos teritorijoje.
17.      Įstatymo Nr. 14 4 straipsnyje numatyta, kad Italijos imigracijos teisės aktai ir „Italijos ir Sąjungos teisės normos dėl reikalavimų ir procedūrų, susijusių su užsieniečių priėmimu ir buvimu nacionalinėje teritorijoje“, taikomi migrantams, perkeltiems į Albanijos teritorijoje esančias įstaigas, „tiek, kiek jie yra suderinami“.
III. Faktinės aplinkybės, procesas ir prejudiciniai klausimai
18.      Pagrindinė byla susijusi su dviem sprendimais, kuriuos priėmė atitinkamai Prefetto di Ancona (Ankonos prefektas, Italija) ir Prefetto di Firenze (Florencijos prefektas, Italija) ir kuriuose buvo nurodyta išsiųsti du trečiųjų šalių piliečius, kaip nustatyta, neteisėtai gyvenusius toje valstybėje narėje.
19.      Abiem atvejais, kadangi išsiuntimo nebuvo galima vykdyti, kompetentingas Questore (policijos viršininkas) nurodė, kad atitinkami asmenys išsiuntimo tikslu būtų sulaikyti Bario užsieniečių sulaikymo centre (Italija). Šiuos sulaikymo nurodymus vėliau patvirtino Giudice di pace di Bari (Bario taikos teisėjas, Italija).
20.      Vėliau Ministero dell’Interno (Vidaus reikalų ministerija, Italija) nusprendė perkelti atitinkamus asmenis į Gjaderio užsieniečių sulaikymo centrą (Albanija) – įstaigą, įsteigtą pagal Protokolą ir esančią Albanijos teritorijoje. Atvykę į šį centrą, abu asmenys pateikė Italijos valdžios institucijoms tarptautinės apsaugos prašymus. Abiem atvejais Questore di Roma (Romos policijos viršininkas, Italija) nurodė toliau laikyti atitinkamus asmenis tame pačiame centre.
21.      Dviem 2025 m. balandžio 24 d. sprendimais Corte di Appello di Roma (Romos apeliacinis teismas, Italija),
nusprendęs, kad nagrinėjamos nacionalinės teisės nuostatos nesuderinamos su Sąjungos teise, atsisakė patvirtinti Romos policijos viršininko nurodymus.
22.      Nesutikdama su šiuo vertinimu, Vidaus reikalų ministerija pateikė kasacinį skundą dėl šių sprendimų Corte suprema di cassazione (Aukščiausiasis Kasacinis Teismas). Šis teismas sujungė abi bylas ir, turėdamas abejonių dėl atitinkamų Sąjungos teisės nuostatų teisingo aiškinimo, nutarė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir Teisingumo Teismui pateikti šiuos prejudicinius klausimus:
„1.      Ar pagal Direktyvą [2008/115], visų pirma jos 3, 6, 8, 15 ir 16 straipsnius, draudžiama taikyti nacionalinės teisės nuostatas <...>, pagal kurias leidžiama į [Protokolo] 1 straipsnio 1 dalies c punkte nurodytas teritorijas išvežti asmenis, kurių atžvilgiu <...> priimti arba pratęsti sulaikymo nurodymai, nesant iš anksto nustatytos ir identifikuojamos grąžinimo perspektyvos?
2.      Jeigu į šį klausimą būtų atsakyta neigiamai, ar pagal Direktyvos [2013/32] 9 straipsnio 1 dalį draudžiama taikyti nacionalinės teisės nuostatas <...>, pagal kurias dėl apsimestinio apsaugos prašymo pobūdžio leidžiama pagal [Protokolo] 1 straipsnio 1 dalies c punktą sulaikyti migrantą, kuriam taikomas nurodymas jį išsiųsti iš šalies ir kuris, atvykęs į pastarąją teritoriją, pateikė tokį prašymą?“
23.      Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas paprašė nagrinėti bylą taikant prejudicinio sprendimo priėmimo skubos tvarka procedūrą, numatytą Teisingumo Teismo procedūros reglamento 107 straipsnio 1 dalyje. Gavęs atsakymą į prašymą pateikti paaiškinimus, kuriame prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas nurodė, kad atitinkami asmenys nebėra sulaikyti, Teisingumo Teismas nusprendė, kad nėra būtinybės patenkinti šį prašymą. Vis dėlto bylos nagrinėjimui buvo suteikta pirmenybė pagal Procedūros reglamento 53 straipsnio 3 dalį.
24.      Rašytines pastabas pateikė Nyderlandų, Italijos ir Lenkijos vyriausybės, taip pat Europos Komisija. Šios šalys, išskyrus Lenkijos vyriausybę, taip pat buvo išklausytos per 2026 m. kovo 24 d.
teismo posėdį.
IV.    Vertinimas
25.      Šioje išvadoje pirmiausia aptarsiu Italijos vyriausybės pareikštą prieštaravimą dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą priimtinumo (A dalis). Tada pateiksiu kelias preliminarias pastabas, susijusias, pirma, su Direktyvos 2008/115 ir Direktyvos 2013/32 taikymu pagrindinėje byloje (B dalis) ir, antra, su tuo, kaip suprantu pagrindinėje byloje nagrinėjamas nacionalinės teisės nuostatas (C dalis). Toliau aptarsiu abu prejudicinius klausimus (D ir E dalys).
A.      Dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą priimtinumo
26.      Visų pirma Italijos vyriausybė tvirtina, kad prašymas priimti prejudicinį sprendimą nepriimtinas. Jos nuomone, nutartyje dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą nepakankamai aiškiai išdėstyta, kodėl šį prašymą pateikęs teismas abejoja nagrinėjamų nacionalinės teisės nuostatų suderinamumu su Sąjungos teise.
27.      Manau, šį argumentą galima nesunkiai atmesti. Nutartyje dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą pakankamai aiškiai išdėstytos priežastys, kodėl nacionalinis teismas kreipiasi dėl tam tikrų Direktyvos 2008/15 ir Direktyvos 2013/32 nuostatų aiškinimo, taip pat jų sąsajos su pagrindinėje byloje taikomomis nacionalinės teisės nuostatomis.
28.      Taigi yra aišku, kokius teisinius klausimus prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas turi išspręsti, kad galėtų priimti sprendimą, ir kodėl jis mano, kad būtų naudingos Teisingumo Teismo gairės šiuo aspektu. Iš tiesų verta pažymėti, kad nei Italijos vyriausybė, nei kiti suinteresuoti asmenys, pateikę pastabas, nesusidūrė su jokiais sunkumais vertindami prašyme priimti prejudicinį sprendimą iškeltus esminius klausimus.
B.      Preliminarios pastabos (I): Direktyvos 2008/115 ir Direktyvos 2013/32 taikymas
29.      Dabar pereisiu prie šių klausimų nagrinėjimo. Visgi prieš tai reikėtų pateikti tam tikras preliminarias pastabas dėl nagrinėjamų nacionalinės teisės nuostatų ir nutartyje dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą nurodytų Sąjungos teisės aktų santykio.
30.      Suprantu, kad pagal nacionalinę teisę tiems asmenims taikomi ES teisės aktai, reglamentuojantys procedūras, taikytinas asmenims, kurie apgyvendinti Albanijos Respublikoje esančiose įstaigose, įskaitant Direktyvą 2008/115 ir Direktyvą 2013/32.
31.      Protokolo 4 straipsnio 2 ir 3 dalyse šiuo atžvilgiu daroma nuoroda į atitinkamus „Italijos ir Europos Sąjungos teisės aktus“(6). Be to, Įstatymo Nr. 14 4 straipsnyje numatyta, kad Italijos imigracijos teisės aktai ir „Italijos ir Europos Sąjungos teisės nuostatos dėl reikalavimų ir procedūrų, susijusių su užsieniečių priėmimu ir buvimu nacionalinėje teritorijoje“, taikomi migrantams, perkeltiems į Albanijos teritorijoje esančias įstaigas, „tiek, kiek jie yra suderinami“(7).
32.      Teisingumo Teismo posėdyje paprašyta paaiškinti frazės „tiek, kiek jie yra suderinami“ reikšmę, Italijos vyriausybė paaiškino, jog ja tik siekiama užtikrinti, kad tam tikros atitinkamose nacionalinėse ir Sąjungos nuostatose vartojamos sąvokos, kurios gali aiškiai neapimti tokių atvejų kaip atvejai, kylantys iš Protokolo ir Įstatymo Nr. 14, būtų aiškinamos taip, kad būtų užtikrintas atitinkamų nuostatų taikymas(8). Todėl suprantu, kad tokiomis aplinkybėmis, kokios nagrinėjamos pagrindinėje byloje, Direktyva 2008/115 ir Direktyva 2013/32 taikomos kaip nacionalinės teisės normos, visa apimtimi. Iš tiesų, teismo posėdyje paklausta, ar būtų taikomas Sąjungos teisės viršenybės principas tuo atveju, jei kiltų prieštaravimas tarp atitinkamos nacionalinės teisės nuostatos ir Direktyvos 2008/115 arba Direktyvos 2013/32 nuostatos, Italijos vyriausybė atsakė teigiamai.
33.      Vis dėlto taip pat būtina paaiškinti, kodėl, mano nuomone, šios direktyvos šioje byloje taikomos kaip Sąjungos teisės dalis.
34.      Šiuo aspektu vargu ar reikia priminti, kad valstybė narė negali vienašališkai riboti Sąjungos teisės aktų taikymo srities ratione personae ar ratione materiae, taip pat negali taikyti jų nuostatų selektyviai, priklausomai nuo to, ar jos atitinka vėliau priimtas nacionalinės teisės nuostatas. Tokie veiksmai akivaizdžiai prieštarautų Sąjungos teisės viršenybės principui.
35.      Dėl Direktyvos 2008/115 taikymo srities Teisingumo Teismas nuosekliai laikosi nuomonės, kad „[jos taikymo sritis] apibrėžta atsižvelgiant tik į tai, kad trečiosios šalies pilietis šalyje yra neteisėtai, nepaisant to, dėl kokių priežasčių susiklostė tokia situacija arba kokių priemonių galima imtis dėl šio piliečio“(9). Teisingumo Teismas taip pat pažymėjo, kad toje direktyvoje „tiksliai numatyta, kokią procedūrą kiekviena valstybė narė turi taikyti neteisėtai šalyje esantiems trečiųjų šalių piliečiams grąžinti, ir įtvirtinta, kokia tvarka vienas po kito turi vykti atskiri šios procedūros etapai“(10).
36.      Nagrinėjamoje byloje neginčijama, kad asmenys, su kuriais susijusi pagrindinė byla, „neteisėtai [buvo]“ Italijos teritorijoje, kaip nurodyta Direktyvos 2008/115 2 straipsnio 1 dalyje. Atitinkamai Italijos valdžios institucijos turėjo: i) priimti sprendimą grąžinti pagal minėtos direktyvos 6 straipsnio 1 dalį ir ii) laikytis tolesnių procedūros etapų, nustatytų tos direktyvos 7–11 straipsniuose. Šios institucijos negalėjo pakeisti, sustabdyti ar padaryti tos procedūros visiškai ar iš dalies netaikytinos(11) vien dėl to, kad atitinkamus asmenis perkėlė į sulaikymo įstaigas, esančias už Italijos teritorijos ribų.
37.      Tas pats argumentas mutatis mutandis taikomas ir Direktyvai 2013/32. Europos Sąjungos pagrindinių teisių chartijos (toliau – Chartija) 18 ir 19 straipsniuose iš esmės kiekvienam asmeniui garantuojama teisė prašyti tarptautinės apsaugos, jeigu jis bijo persekiojimo ar didelės žalos savo kilmės šalyje. Ši teisė galioja nepriklausomai nuo to, kokiu būdu asmuo pateko į atitinkamos valstybės narės teritoriją(12), ir nepriklausomai nuo to, ar jo buvimas joje yra teisėtas(13). Teisė į prieglobstį apima, naudojant Jungtinių Tautų visuotinės žmogaus teisių deklaracijos 14 straipsnio 1 dalyje vartojamus terminus, galimybę tiek prašyti apsaugos, tiek, jei tenkinamos atitinkamos sąlygos, ja naudotis.
38.      Ši teisė yra pagrindinė svarbiausios Sąjungos politikos dalis. Sutartyse ir Sąjungos teisės aktuose numatyta sukurti „bendrą prieglobsčio, imigracijos ir išorės sienų kontrolės politiką“, kuri yra „[Europos Sąjungos siekio] laipsniškai sukurti laisvės, saugumo ir teisingumo erdvę dalis“(14).
39.      Kaip aiškiai nurodyta Direktyvos 2013/32 8 konstatuojamojoje dalyje, ši direktyva buvo priimta atsižvelgiant į tai, kad 2009 m. Europos Vadovų Taryba priėmė „Stokholmo programą“. Tos programos tikslas buvo sukurti „bendrą apsaugos ir solidarumo erdvę, grindžiamą bendra prieglobsčio suteikimo tvarka ir vienodu asmenų, kuriems suteikta tarptautinė apsauga, statusu, taip pat aukštais apsaugos standartais ir sąžiningomis bei veiksmingomis procedūromis“. Buvo laikomasi nuomonės, kad „žmonėms, kuriems reikalinga tarptautinė apsauga, privalo būti užtikrinta galimybė naudotis teisiškai saugiomis ir veiksmingomis prieglobsčio procedūromis“ ir kad „asmenims turėtų būti taikomos vienodos procesinės priemonės ir vienodos statuso nustatymo sąlygos, neatsižvelgiant į valstybę narę, kurioje pateiktas jų tarptautinės apsaugos prašymas. Siekiama vienodai nagrinėti panašius atvejus, kad rezultatai būtų vienodi.“(15)
40.      Atsižvelgiant į tai, tokia pati logika, kaip nurodyta prieš tai dėl Direktyvos 2008/115, turi būti taikoma ir dėl Direktyvos 2013/32. Valstybės narės institucijos negali pakenkti bendrųjų prieglobsčio procedūrų taisyklių taikymui perkeldamos į Europos Sąjungą atvykusius trečiųjų šalių piliečius į įstaigas, esančias už jų teritorijos ribų. Jos taip pat negali tam tikrų trečiųjų šalių piliečius vertinti kitaip nei kitus asmenis, kurie yra panašioje situacijoje, taip potencialiai apribodamos ar susilpnindamos jų teisę prašyti tarptautinės apsaugos ir, kai prireikia, ja naudotis taikant sąžiningą ir veiksmingą procedūrą.
41.      Žinoma, iš pirmo žvilgsnio gali atrodyti, kad Direktyva 2013/32 pagrindinėje byloje netaikytina, nes atitinkami asmenys pateikė prašymus suteikti tarptautinę apsaugą tik po to, kai buvo perkelti į Albanijos teritorijoje esančią įstaigą. Tos direktyvos 3 straipsnio 1 dalyje nustatyta, kad direktyva taikoma „visiems tarptautinės apsaugos prašymams, pateiktiems valstybių narių teritorijoje, įskaitant pasienį, teritorinius vandenis arba tranzito zonas, ir tarptautinės apsaugos panaikinimui“.
42.      Vis dėlto manau, kad Direktyvos 2013/32 3 straipsnio 1 dalis negali būti aiškinama griežtai pažodžiui tokiu atveju, koks nagrinėjamas pagrindinėje byloje, kai atitinkami asmenys iš pradžių buvo valstybės narės teritorijoje, o vėliau nacionalinių institucijų sprendimu buvo laikinai perkelti į vietą už tos teritorijos ribų. Tokiomis aplinkybėmis pats nacionalinių institucijų veiksmas hipotetiškai lemtų Direktyvos 2013/32 netaikymą(16). Toks rezultatas prieštarautų direktyvos tikslui „užtikrinti galimybę veiksmingai, t. y.
kuo paprasčiau pasinaudoti tarptautinės apsaugos suteikimo procedūra“, kaip Teisingumo Teismas pabrėžė savo jurisprudencijoje(17).
43.      Be to, šiai išvadai įtakos neturi tai, kad atitinkami asmenys teoriškai galėjo pateikti tarptautinės apsaugos prašymą prieš jų perkėlimą. Pagal Sąjungos teisę reikalaujama, kad valstybės narės suteiktų arba palengvintų galimų ar faktinių prašytojų prieigą prie informacijos ir pagalbos(18). Šios nuostatos, atitinkančios tarptautines taisykles ir standartus(19), reiškia pripažinimą, kad tarptautinės apsaugos prašytojai dažnai yra pažeidžiamoje padėtyje ir turi susiorientuoti sudėtingose teisinėse procedūrose nepažįstamomis aplinkybėmis. Dėl šios priežasties Direktyvos 2013/32 10 straipsnio 1 dalyje numatyta, jog valstybės narės negali atmesti tarptautinės apsaugos prašymų ar atsisakyti juos nagrinėti „vien dėl to, kad jie nebuvo pateikti nedelsiant“.
44.      Tai, kad pagal Sąjungos teisę iš principo negali būti užkirstas kelias valstybėms narėms vykdyti tam tikras funkcijas už savo teritorijos ribų pasienio ar grąžinimo procedūrų tikslais (prie šio klausimo dar grįšiu), bet kuriuo atveju nereiškia, kad jos yra atleistos nuo pareigos laikytis Sąjungos teisės aktų. Kaip pabrėžiau savo išvadoje, pateiktoje byloje Danané ir kt, valstybės narės turi tam tikrą diskrecijos laisvę nustatydamos, kurias teritorijas jos laiko pasieniu ar tranzito zonomis šių procedūrų tikslais(20). Vis dėlto ta laisvė nėra neribota ir negali būti naudojama taip, kad būtų apeinamos Sąjungos taisyklės.
45.      Tai, kad valstybė narė nusprendžia, jog tam tikrą veiklą, paprastai vykdomą jos teritorijoje, reikia perkelti į vietoves už jos teritorijos ribų, kuriose ji turi tam tikrą jurisdikciją, neatleidžia tos valstybės narės nuo atsakomybės užtikrinti visų taisyklių, taikomų tai veiklai, laikymąsi(21). Priešingai, ji išsaugo tą atsakomybę, kuri būtinai apima užtikrinimą, kad būtų laikomasi pagrindinių teisių, kurias tomis taisyklėmis siekiama apsaugoti(22).
46.      Mano supratimo apie Direktyvos 2013/32 taikymo sritį jos 3 straipsnio 2 dalis, pagal kurią ši direktyva „netaikoma diplomatinio arba teritorinio prieglobsčio prašymams, kurie pateikiami valstybių narių atstovybėms“, nepaneigia(23).
47.      Mano nuomone, sulaikymo įstaigos, kaip antai tos, kurias Italijos valdžios institucijos valdo Albanijos teritorijoje, šios nuostatos tikslais negali būti laikomos patenkančiomis į sąvokos „valstybių narių atstovybės“ apibrėžtį. Ši sąvoka turi būti suprantama kaip nuoroda į institucijas, pavyzdžiui, ambasadas, konsulatus ar nuolatines misijas, kurias viena valstybė (siunčiančioji valstybė) įsteigia kitos valstybės (priimančiosios valstybės) teritorijoje, siekdama palaikyti oficialius santykius, ginti nacionalinius interesus ir teikti paslaugas savo piliečiams užsienyje. Be to, jų statusas, funkcijos ir akreditacija reglamentuojami nusistovėjusiose tarptautinės teisės normose(24). Tokia įstaiga kaip Gjaderio užsieniečių sulaikymo centras akivaizdžiai neturi šių požymių. Taip pat nematau jokių įtikinamų priežasčių plačiai aiškinti Direktyvos 2013/32 3 straipsnio 2 dalyje nustatytą išimtį, kad jos taikymo sritis būtų išplėsta ir apimtų tokio pobūdžio sulaikymo centrus.
48.      Taigi laikausi nuomonės, kad Direktyva 2008/115 ir Direktyva 2013/32 asmenims, perkeltiems į sulaikymo įstaigas, esančias Albanijos teritorijoje, taikomos visa apimtimi. Ši išvada kyla ne tik iš nuorodų, esančių nagrinėjamose nacionalinės teisės nuostatose, bet ir tiesiogiai iš Sąjungos teisės.
49.      Galiausiai norėčiau pažymėti, jog tai, kad taikoma Direktyva 2013/32, šiuo atveju reiškia ir tai, kad taikomas Reglamentas „Dublinas III“(25). Visų pirma to reglamento 1 ir 3 straipsniai turi būti aiškinami laikantis atitinkamų Direktyvos 2013/32 nuostatų.
C.      Preliminarios pastabos (II): kai kurie svarbūs nagrinėjamų nacionalinės teisės nuostatų aspektai
50.      Mano nuomone, nekyla abejonių, kad tais atvejais, kai Direktyva 2008/115 ir Direktyva 2013/32 taikomos asmenims, perkeltiems į Albanijos teritorijoje esančias sulaikymo įstaigas, taip pat taikoma Chartija. Todėl šie asmenys turi turėti galimybę Italijos valdžios institucijose remtis joje garantuojamomis pagrindinėmis teisėmis. Dvišalio susitarimo su trečiąja valstybe sudarymas negali turėti tokio poveikio, kad valstybė narė būtų atleidžiama nuo pareigos užtikrinti šių teisių laikymąsi(26).
51.      Šiomis aplinkybėmis ypatingą svarbą, kai kalbama apie laisvės apribojimą, turi Chartijos 47 straipsnis, kuriame įtvirtinta teisė į veiksmingą teisinę gynybą ir teisingą bylos nagrinėjimą(27). Iš to išplaukia, kad Sąjungos teisėje numatytos procesinės priemonės, leidžiančios atitinkamiems asmenims administracinėse ir (arba) teisminėse institucijose užginčyti jiems nepalankius aktus, taikomos visa apimtimi. Šiuo aspektu jurisdikcija ir toliau priklauso tiek administracinėms, tiek teisminėms kompetentingoms Italijos institucijoms. Dėl išsamumo norėčiau pridurti, kad Italijos teismai taip pat išlaiko jurisdikciją nagrinėti ieškinius dėl žalos atlyginimo, kuriuos, remdamiesi valstybės atsakomybę reglamentuojančiais principais, pareiškia trečiųjų šalių piliečiai, tvirtindami, kad buvo pažeistos jiems pagal Sąjungos teisę suteiktos teisės(28).
52.      Be to, pagal Chartijos 20 straipsnį, kuriuo garantuojama lygybė prieš įstatymą, reikalaujama, kad asmenys, perkelti į Albanijoje esančias sulaikymo įstaigas, pagal įstatymą nebūtų vertinami kitaip nei asmenys, sulaikyti Italijos teritorijoje(29).
53.      Savo rašytinėse pastabose Italijos vyriausybė teigia, kad sulaikymo vieta neturi įtakos nei atitinkamų asmenų teisiniam statusui, nei jų teisių apimčiai. Ji taip pat nurodo, kad pagal taikytinas nacionalinės teisės nuostatas perkėlimai iš įstaigos, esančios Italijoje, į įstaigą, esančią Albanijos teritorijoje, teisiškai vertinami kaip lygiaverčiai perkėlimams tarp įstaigų, esančių išimtinai Italijos teritorijoje.
54.      Galiausiai, kaip matyti iš atitinkamų nacionalinių nuostatų, perkėlimo į Albanijoje esančias įstaigas atveju sulaikymo trukmė nei pratęsiama, nei kitaip pakeičiama(30). Pasibaigus sulaikymui, atitinkami asmenys, priklausomai nuo aplinkybių, arba grąžinami į Italiją, arba perkeliami į vietas, kurios yra leidžiamos pagal galiojančias Italijos ir Sąjungos taisykles; iš principo jie nėra paleidžiami Albanijos teritorijoje.
55.      Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, atrodo, kad nagrinėjamos nacionalinės teisės nuostatos prima
facie atitinka pirma aptartus pagrindinius principus. Jeigu taip nebūtų, – o tai turi nustatyti prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, – toliau pateiktas suderinamumo vertinimas neišvengiamai būtų kitoks. Todėl šiame etape tikslinga pereiti prie konkrečių problemų, keliamų dviem prejudiciniais klausimais.
D.      Dėl pirmojo prejudicinio klausimo
56.      Pirmuoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės klausia, ar pagal Direktyvos 2008/115 nuostatas draudžiamos nacionalinės teisės nuostatos, pagal kurias leidžiama trečiųjų šalių piliečius, kuriems taikomos grąžinimo procedūros, perkelti į trečiosios valstybės teritorijoje esančias sulaikymo įstaigas (toliau – laikinas perkėlimas), jeigu tos įstaigos lieka Italijos jurisdikcijoje ir atitinkamos procedūros toliau reglamentuojamos taikytinose Italijos ir ES taisyklėse(31).
57.      Paaiškinsiu, kodėl, mano nuomone, pagal Direktyvą 2008/115 iš principo nedraudžiamos tokios teisės nuostatos (1), bet taip pat pabrėšiu, kad vis dėlto turi būti įvykdytos tam tikros sąlygos, siekiant užtikrinti visišką atitiktį tai direktyvai (2).
1.      Iš esmės pagal Direktyvą 2008/115 nedraudžiamos tokios nacionalinės teisės nuostatos, kaip nagrinėjamos pagrindinėje byloje
58.      Nė viena Direktyvos 2008/115 nuostata aiškiai nedraudžiama valstybėms narėms valdyti sulaikymo įstaigas, esančias už jų teritorijos ribų, siekiant sulaikyti asmenis, kuriems taikomos grąžinimo procedūros.
59.      Šiuo aspektu pirmiausia reikėtų išnagrinėti Direktyvos 2008/115 nuostatas, reglamentuojančias sulaikymą. Ypač svarbus yra 16 straipsnis, nes jame nustatyti tam tikri reikalavimai, taikomi „specialiems sulaikymo centrams“ – šią sąvoką, nors ji ir nėra apibrėžta direktyvoje, Teisingumo Teismas aiškina gana plačiai(32). Visgi nė vienas iš šių reikalavimų nėra susijęs su tokių įstaigų geografine vieta. Be to, jokių nei aiškių, nei numanomų apribojimų šiuo klausimu negalima kildinti iš kitų direktyvos nuostatų, kuriomis „griežtai apibrėžiamas“ sulaikymo taikymas(33). Šios nuostatos, be kita ko, susijusios su sulaikymo tikslu(34), trukme(35) ir sąlygomis, reglamentuojančiomis tiek jo skyrimą(36), tiek vykdymą(37). Tas pats pasakytina ir dėl sulaikytų asmenų perkėlimo iš vienos sulaikymo įstaigos į kitą: nė viena Direktyvos 2008/115 nuostata tiesiogiai ar netiesiogiai nesusijusi su tokiu aspektu.
60.      Šiomis aplinkybėmis galima pridurti, kad toks kaip aptariamas laikinas perkėlimas negali būti laikomas „grąžinimu“, kaip tai suprantama pagal Direktyvos 2008/115 3 straipsnio 3 punktą. Atitinkamas asmuo nėra siunčiamas atgal į savo kilmės šalį, tranzito šalį pagal readmisijos susitarimus ar panašius susitarimus(38) arba kitą jo pasirinktą trečiąją šalį. Tokiu perkėlimu taip pat neužbaigiama grąžinimo procedūra; priešingai, jis yra tarpinis vykstančios procedūros etapas.
61.      Dėl analogiškų priežasčių toks perkėlimas negali būti laikomas „išsiuntimu“, kaip tai suprantama pagal Direktyvos 2008/115 3 straipsnio 5 punktą. Perkeldamos atitinkamus asmenis į Albanijoje esančias įstaigas, nacionalinės institucijos nevykdo grąžinimo pareigos. Išsiuntimas, vykdant sprendimą grąžinti, įvyks tik vėlesniame etape, jei bus įvykdytos atitinkamos sąlygos.
62.      Toks perkėlimas taip pat negali būti prilygintas priverstiniam deportavimui ar neteisėtam išsiuntimui, kuriuos Teisingumo Teismas nagrinėjo byloje Komisija / Vengrija (Tarptautinės apsaugos prašytojų priėmimas)(39). Atitinkami asmenys negali išeiti iš sulaikymo centro ir laisvai judėti Albanijos teritorijoje. Kai paleidžiami, jie arba grąžinami į Italiją, arba perkeliami į vieną iš Direktyvos 2008/115 3 straipsnio 3 punkte nurodytų vietų. Be to, kaip matyti iš šios bylos, minėti trečiųjų šalių piliečiai, kol yra sulaikyti Gjaderio užsieniečių sulaikymo centre, turi galimybę kreiptis dėl tarptautinės apsaugos(40).
63.      Kaip teigia Nyderlandų vyriausybė, toli gražu nėra akivaizdu, kad Sąjungos teisės aktų leidėjas, priimdamas Direktyvą 2008/115, numatė tokią situaciją, kokia numatyta nagrinėjamose nacionalinės teisės nuostatose. Parengiamieji dokumentai, su kuriais turėjau galimybę susipažinti, patvirtina šį požiūrį.
64.      Jeigu taip yra, vadovaujantis gerai žinoma maksima ubi lex voluit dixit, ubi noluit tacuit(41) reikėtų daryti išvadą, kad šis klausimas nepatenka į Sąjungos lygmens reguliavimo sritį ir todėl lieka valstybių narių kompetencijai(42). Iš pirmo žvilgsnio tokia išvada puikiai derėtų su Teisingumo Teismo suformuota jurisprudencija, pagal kurią, remiantis SESV 288 straipsnio trečia pastraipa, valstybės narės turi diskreciją pasirinkti direktyvos perkėlimo formą ir metodus(43).
65.      Iš tiesų, kaip matyti tiek iš Direktyvos 2008/115 formuluotės(44), tiek iš paties Teisingumo Teismo jurisprudencijos(45), valstybės narės, atsižvelgdamos į savo nacionalinių teisinių sistemų ypatumus, tam tikrais atžvilgiais turi diskrecijos laisvę įgyvendindamos šio teisės akto nuostatas. A fortiori, kaip Teisingumo Teismas aiškiai nurodė, ta direktyva „nesiekiama suderinti visų nacionalinių norminių aktų, susijusių su užsieniečių buvimu“(46).
66.      Vis dėlto ta diskrecijos laisvė nėra neribota. Teisingumo Teismas ne kartą pabrėžė, kad, naudodamosi savo diskrecija srityse, kurios nėra išsamiai suderintos, valstybės narės turi nepakenkti direktyvoje nustatytų grąžinimo procedūrų veiksmingumui (effet utile)(47), taip pat negali pažeisti atitinkamiems asmenims suteiktų teisių ir garantijų(48). Kaip aiškiai nurodyta Direktyvos 2008/115 2 konstatuojamojoje dalyje, šiuo teisės aktu siekiama sukurti efektyvią išsiuntimo ir repatriacijos politiką, pagrįstą bendrais standartais, siekiant, kad su grąžintinais asmenimis būtų elgiamasi žmoniškai ir kad būtų gerbiamos jų pagrindinės teisės ir orumas(49).
67.      Atsižvelgiant į tai, lemiamu klausimu tampa tai, ar tokios nacionalinės teisės nuostatos, kaip nagrinėjamos pagrindinėje byloje, praktikoje gali pakenkti grąžinimo procedūros veiksmingumui arba kelti pavojų trečiųjų šalių piliečiams pripažintų teisių ir garantijų apsaugai.
68.      Prieš išsamiau nagrinėjant šiuos du aspektus, reikėtų pateikti preliminarią pastabą. Nacionalinės teisės nuostatomis, kurios nagrinėjamos šioje byloje, įgyvendinamas Italijos Respublikos ir Albanijos Respublikos susitarimas. Svarbu pažymėti, kad, pirma, Albanija yra Italijos kaimynė, nes šių dviejų valstybių sienos viena nuo kitos yra nutolusios mažiau nei 100 km, jas skiria tik Adrijos jūra. Antra, Albanija yra EŽTK susitariančioji šalis ir oficiali Sąjungos kandidatė nuo
2014 m., o stojimo derybos oficialiai pradėtos 2022 m. liepos mėn.
69.      Toliau pateiktas vertinimas galėtų būti kitoks, jeigu minėtas susitarimas būtų sudarytas su trečiąja valstybe, dėl kurios tolesnės nei Albanijos geografinės vietos, būtų mažai tikėtina, kad grąžinimo procedūros apskritai galėtų būti vykdomos veiksmingai. Tas pats pasakytina ir apie susitarimus, sudarytus su šalimis, kurios dėl savo politinės padėties ir (arba) teisinės sistemos gali nesuteikti visų būtinų garantijų, kad ten sulaikytų trečiųjų šalių piliečių pagrindinės teisės būtų gerbiamos.
70.      Dabar pereidamas prie dviejų aspektų, nurodytų šios išvados 67 punkte, dėl pirmojo aspekto turiu pasakyti, kad nesu įsitikinęs, jog vien dėl to, kad naudojamos sulaikymo įstaigos, esančios už atitinkamos valstybės narės teritorijos ribų, savaime būtų galima pakenkti Direktyvoje 2008/115 nustatytų grąžinimo procedūrų veiksmingumui.
71.      Šiuo aspektu Italijos vyriausybė teigia, kad nagrinėjamų nacionalinės teisės nuostatų tikslas – padidinti bendrą įstaigų, skirtų apgyvendinti trečiųjų šalių piliečiams, kuriems taikomos grąžinimo procedūros, pajėgumą. Atsižvelgiant į tai, tokios teisės nuostatos turėtų teigiamą įtaką tinkamam migracijos srautų valdymui – užduočiai, kuri, kaip teigia vyriausybė, pastaraisiais metais tampa vis sudėtingesnė dėl neteisėtos imigracijos augimo. Šiomis aplinkybėmis ši vyriausybė taip pat nurodo rekomendacijas, skirtas Italijos valdžios institucijoms atlikus 2021 m. Šengeno acquis vertinimą pagal šalis, kuriose, be kita ko, buvo raginama gerinti infrastruktūrą, paslaugas ir gyvenimo sąlygas sulaikymo įstaigose (6 rekomendacija), taip pat suderinti priėmimo pajėgumus su faktiniais poreikiais (7 rekomendacija).
72.      Byloje nėra nieko, kas leistų abejoti šiais teiginiais, kuriuos, be to, patvirtina Lenkijos vyriausybės pateiktos pastabos.
73.      Vis dėlto antrąjį aspektą reikia vertinti subtiliau. Tai, kad abstrakčiai nėra akivaizdaus nesuderinamumo, nereiškia, kad praktikoje neatsiras sunkumų. Tokių nacionalinės teisės nuostatų, kaip nagrinėjamos pagrindinėje byloje, suderinamumas su Direktyva 2008/115 galiausiai gali priklausyti nuo to, kaip jas taiko nacionalinės kompetentingos institucijos. Todėl bet koks vertinimas, apsiribojantis vien teisės akto raide, būtų neišsamus(50).
74.      Būtent prie šio klausimo dabar ir pereisiu.
2.      Sąlygos, kurias turi atitikti nacionalinės teisės nuostatos, kaip antai nagrinėjamos pagrindinėje byloje, kad jos būtų suderinamos su Direktyva 2008/115
75.      Šiomis aplinkybėmis ypatingą dėmesį reikia skirti kelioms Direktyvos 2008/115 nuostatoms, kuriose įtvirtintos trečiųjų šalių piliečių, kuriems taikomos grąžinimo procedūros, teisės ir garantijos.
76.      Pirmiausia reikia pažymėti, jog dėl jokios iš šių nuostatų, atrodo, savaime neatmetama galimybė, kad atitinkami asmenys gali būti sulaikyti įstaigose, esančiose už grąžinimo procedūrą vykdančios valstybės narės teritorijos ribų. Vis dėlto taip pat akivaizdu, kad siekiant laikytis šių nuostatų tokiomis aplinkybėmis atitinkama valstybė narė gali būti priversta imtis konkrečių priemonių. Galima pagrįstai manyti, kad kai kurios iš šių priemonių gali tapti administracine ar finansine našta. Todėl negalima atmesti galimybės, kad, kalbant apie tam tikras asmenų grupes ar netgi tam tikrus asmenis, sulaikymas tokiose įstaigose gali būti realiai neįmanomas, nesukeliant vienos ar kelių Direktyvos 2008/115 nuostatų pažeidimo.
77.      Šiuo atveju aptariamos Direktyvos 2008/115 nuostatos gali būti suskirstytos į dvi kategorijas, priklausomai nuo jų taikymo ratione personae apimties.
78.      Pirmoji kategorija apima nuostatas, taikomas visiems asmenims, kuriems taikomos grąžinimo procedūros arba, atsižvelgiant į tai, sulaikymas.
79.      Pirmiausia Direktyvos 2008/115 13 straipsnio 3 dalyje numatyta, kad bet kuriam asmeniui, kuriam taikoma grąžinimo procedūra, turi būti suteikiama „galimybė gauti teisinę konsultaciją, turėti atstovą ir, jei reikia, gauti lingvistinę pagalbą“. Be to, tos direktyvos 16 straipsnio 2 dalyje numatyta, kad, sulaikytiems asmenims „paprašius, jiems suteikiama galimybė per pagrįstą laikotarpį susisiekti su teisiniais atstovais, šeimos nariais ir kompetentingomis konsulinėmis įstaigomis“.
80.      Vien tai, kad atitinkami trečiųjų šalių piliečiai gali būti sulaikyti įstaigose, esančiose už valstybės narės teritorijos ribų, savaime, atrodo, nesudaro neįveikiamos kliūties laikytis šių nuostatų. Vis dėlto praktinių sunkumų gali kilti dėl to, kad į tokias įstaigas asmenims, išskyrus įgaliotą personalą, gali būti sunku patekti ne tik dėl geografinio atstumo, bet ir dėl to, kad, norint apsilankyti in loco, reikia kirsti tarptautinę sieną. Iš to išplaukia, kad kompetentingoms institucijoms gali prireikti imtis specialių logistinių priemonių, siekiant užtikrinti, kad būtų visapusiškai laikomasi Direktyvos 2008/115 13 straipsnio 3 dalies ir 16 straipsnio 2 dalies reikalavimų(51).
81.      Antra, Direktyvos 2008/115 15 straipsnio 2 dalies ketvirtoje pastraipoje numatyta, kad „[a]titinkamas trečiosios šalies pilietis nedelsiant paleidžiamas, jei sulaikymas yra neteisėtas“. Direktyvos 2008/115 15 straipsnio 4 dalyje nurodyta, jog „[p]aaiškėjus, kad <...> nebėra pagrįstos tikimybės išsiųsti <...>, sulaikymas tampa nebepateisinamas ir atitinkamas asmuo nedelsiant paleidžiamas“.
82.      Atsižvelgiant į šias nuostatas, negalima neatsižvelgti į tai, kad, atitinkamus asmenis paleidus, gali reikėti juos grąžinti į valstybės narės teritoriją, pavyzdžiui, kelias valandas skraidinti lėktuvu ar plukdyti laivu. Siekiant aiškumo, terminas „nedelsiant“ neturėtų būti aiškinamas pernelyg pažodžiui ar griežtai, tarsi juo būtų leidžiamas tik nežymus laiko tarpas nuo paleidimą lėmusio įvykio iki paties paleidimo momento(52). Vis dėlto taip pat neginčytina, jog tam, kad būtų laikomasi Direktyvos 2008/115 15 straipsnio 2 ir 4 dalių, kompetentingos institucijos turi turėti galimybę per trumpą laiką organizuoti transportavimą, būtiną tam, kad paleidimas būtų įvykdytas.
83.      Antroji kategorija apima nuostatas, kurios taikomos konkrečioms asmenų kategorijoms, pavyzdžiui, nepilnamečiams ir kitiems pažeidžiamiems asmenims (įskaitant, pavyzdžiui, asmenis, turinčius sveikatos problemų, arba, kai tinkama, pagyvenusius žmones).
84.      Šiuo klausimu Direktyvos 2008/115 5 straipsnyje bendrai numatyta, kad „[v]alstybės narės, įgyvendindamos šią direktyvą, tinkamai atsižvelgia į: a) vaiko interesus, b) šeimos gyvenimą,
[ir] c) atitinkamo trečiosios šalies piliečio sveikatos būklę“. Papildomose nuostatose nustatytos tam tikros konkrečios pareigos šiuo atžvilgiu.
85.      Taigi, Direktyvos 2008/115 17 straipsnio 3 dalyje reikalaujama, kad „[s]ulaikyti nepilnamečiai turi [turėti] galimybę užsiimti laisvalaikio veikla, įskaitant pagal jų amžių jiems tinkamus žaidimus ir pramogas, ir turi [turėti] teisę į švietimą, atsižvelgiant į jų buvimo trukmę“. 17 straipsnio 4 dalyje nustatyta, kad „[n]elydimi nepilnamečiai, jei tai įmanoma, apgyvendinami institucijose, kurių darbuotojai ir patalpos yra tinkami atsižvelgiant į jų amžiaus asmenų poreikius“. Be to, 17 straipsnio 5 dalyje nurodyta, kad „[n]epilnamečių, laukiančių išsiuntimo, sulaikymo atvejais pagrindinis dėmesys turi būti skiriamas vaiko interesams“(53).
86.      Kalbant apie kitus pažeidžiamus asmenis, Direktyvos 2008/115 16 straipsnio 3 dalyje reikalaujama, kad valstybės narės skirtų „ypating[ą] dėmes[į]“ jų sulaikymo sąlygoms ir teiktų „neatidėliotin[ą] medicinos pagalb[ą] ir užtikrin[tų] būtin[ą] ligos gydym[ą]“.
87.      Atrodo, jog šiomis nuostatomis reikalaujama, kad valstybės narės arba pačiose sulaikymo įstaigose užtikrintų tinkamą infrastruktūrą, pavyzdžiui, medicininei priežiūrai ar švietimui, ir suteiktų galimybę pasinaudoti tinkamai kvalifikuotų specialistų paslaugomis arba, jei būtina, leistų sulaikytiems asmenims laikinai išeiti iš sulaikymo įstaigų, kad jie galėtų gauti tokias paslaugas kitur (pavyzdžiui, mokyklose ar ligoninėse).
88.      Šiuo atveju geografinis atstumas tarp trečiojoje valstybėje esančių įstaigų ir už grąžinimo procedūrą atsakingos valstybės narės teritorijos, taip pat su perkėlimu susiję praktiniai apribojimai gali sukelti didelių sunkumų. Tokiomis aplinkybėmis nėra neįsivaizduojama, kad sulaikius pažeidžiamus asmenis, pavyzdžiui, nepilnamečius, silpnos sveikatos būklės asmenis arba tam tikrais atvejais pagyvenusius asmenis, tokiose įstaigose de facto būtų pažeisti Direktyvos 2008/115 reikalavimai(54). Žinoma, vertinimas galėtų būti kitoks, jeigu vietoje būtų veiksmingai prieinamos tinkamos įstaigos ir paslaugos.
89.      Atsižvelgdamas į tai, kas išdėstyta, siūlau, kad Teisingumo Teismas į pirmąjį prejudicinį klausimą atsakytų taip: Direktyvos 2008/115 nuostatomis iš principo nedraudžiamos nacionalinės teisės nuostatos, pagal kurias leidžiama trečiųjų šalių piliečius, kuriems taikomos grąžinimo procedūros, perkelti į trečiosios valstybės teritorijoje esančias sulaikymo įstaigas, su sąlyga, kad tos įstaigos lieka atitinkamos valstybės narės jurisdikcijoje ir kad atitinkamos procedūros toliau reglamentuojamos taikytinomis nacionalinės ir ES teisės nuostatomis. Vis dėlto tokios teisės nuostatos suderinamos su Sąjungos teise tik tiek, kiek jos taikomos taip, kad būtų i) užtikrinamas Direktyvos 2008/115 13 straipsnio 3 dalyje ir 16 straipsnio 2 dalyje trečiųjų šalių piliečiams garantuojamų teisių laikymasis, ii) sudaromos sąlygos nedelsiant įvykdyti pareigą nedelsiant paleisti asmenį pagal tos direktyvos 15 straipsnio 2 ir 4 dalis ir iii) užtikrinama, kad būtų laikomasi konkrečių apsaugos priemonių, numatytų nepilnamečiams ir kitiems pažeidžiamiems asmenims pagal jos 16 straipsnio 3 dalį ir 17 straipsnio 3 ir 4 dalis.
90.      Atsižvelgiant į siūlomą atsakymą, taip pat būtina pereiti prie antrojo prejudicinio klausimo.
E.      Dėl antrojo prejudicinio klausimo
91.      Antruoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės klausia, ar Direktyvos 2013/32 9 straipsnio 1 dalis turi būti aiškinama taip, kad pagal ją draudžiamos nacionalinės teisės nuostatos, pagal kurias leidžiama trečiosios šalies pilietį, kuriam taikomos grąžinimo procedūros, laikyti trečiojoje valstybėje esančiose įstaigose, jeigu tas asmuo tuo metu, kai buvo laikomas tose įstaigose, pateikė prašymą suteikti tarptautinę apsaugą.
92.      Mano nuomone, Direktyvos 2013/32 9 straipsnio 1 dalimi iš principo nedraudžiamos tokios teisės nuostatos. Vis dėlto, kaip ir Direktyvos 2008/115 atveju, tokia išvada galioja tik tuo atveju, jei tenkinamos tam tikros sąlygos, užtikrinančios visišką atitiktį Direktyvos 2013/32 sistemai ir tikslams.
1.      Iš esmės Direktyva 2013/32 nedraudžiamos tokios nacionalinės teisės nuostatos, kaip nagrinėjamos pagrindinėje byloje
93.      Žinoma, Direktyvos 2013/32 9 straipsnio 1 dalį aiškinant pažodžiui būtų galima manyti, kad tokiu atveju, kaip nagrinėjamas pagrindinėje byloje, nacionalinės institucijos privalo sugrąžinti į nacionalinę teritoriją trečiųjų šalių piliečius, kurie kreipėsi dėl tarptautinės apsaugos tuomet, kai buvo sulaikyti užsienyje.
94.      Išties Direktyvos 2013/32 9 straipsnio 1 dalyje, kurioje įtvirtinta „teisė likti valstybėje narėje prašymo nagrinėjimo metu“, nustatyta, kad „[t]ik taikant šią tvarką prašytojams leidžiama pasilikti valstybėje narėje iki tol, kol sprendžiančioji institucija priima sprendimą pagal pirmosios instancijos procedūras, nustatytas III skyriuje“.
95.      Vis dėlto, mano nuomone, toks aiškinimas negali būti patvirtintas, jeigu ši nuostata aiškinama atsižvelgiant į jos kontekstą ir tikslą bei paskirtį.
96.      Pirma, Direktyvos 2013/32 9 straipsnio 1 dalis turi būti siejama su tos direktyvos 2 straipsnio p punktu, kuriame sąvoka „likti valstybėje narėje“ reiškia „likti valstybės narės, kurioje buvo paprašyta tarptautinės apsaugos arba kurioje prašymas yra nagrinėjamas, teritorijoje, įskaitant pasienį ar tranzito zonas“(55).
97.      Ši apibrėžtis rodo, kad Direktyvos 2013/32 9 straipsnio 1 dalį reikia aiškinti plačiau. Tiesa, nepaisant tam tikro dviprasmiškumo, iš dalies atsispindinčio tam tikrose kalbinėse versijose(56), jos 2 straipsnio p punkte, atrodo, minimos „tranzito zonos“, esančios atitinkamos valstybės narės teritorijoje.
98.      Vis dėlto kelios aplinkybės nukreipia kitur. Kaip jau paaiškinau, pirma, nei pagal Sąjungos teisę, nei, kiek man žinoma, pagal tarptautinę teisę nereikalaujama, kad valstybės narės vykdytų pasienio ar grąžinimo procedūras išimtinai savo teritorijoje. Antra, tiek Teisingumo Teismas, tiek Europos Žmogaus Teisių Teismas pritarė palyginti plačiai sienų ir tranzito zonų sąvokai. Trečia, tikėtina, kad priimdamas direktyvas 2008/115 ir 2013/32 Sąjungos teisės aktų leidėjas nenumatė tokių atvejų, kokie numatyti nagrinėjamose nacionalinės teisės nuostatose. Ketvirta, ir svarbiausia, valstybės narės negali išvengti Sąjungos teisės aktuose nustatytų pareigų faktiškai „perkeldamos“ sulaikymo įstaigas į trečiąsias valstybes.
99.      Tokiomis aplinkybėmis atrodo logiška ir būtina aiškinti Direktyvos 2013/32 9 straipsnio 1 dalį taip, kad ji apima bet kurią pasienio ar tranzito zoną, kuri priklauso atitinkamos valstybės narės jurisdikcijai, neatsižvelgiant į jos fizinę vietą.
100. Be to, šį aiškinimą patvirtina motyvai, kuriais grindžiama minėta nuostata. Kaip teisingai pažymi Italijos vyriausybė, Direktyvos 2013/32 9 straipsnio 1 dalimi siekiama užtikrinti, kad tarptautinės apsaugos prašytojas nebūtų išsiųstas anksčiau, nei jo prašymą išnagrinėjo administracija ir, jei reikia, peržiūrėjo nacionalinis teismas. Jeigu būtų kitaip, pareiškėjams suteiktos teisės daugeliu atvejų taptų neveiksmingos.
101. Šį aiškinimą netiesiogiai patvirtina ir Teisingumo Teismo jurisprudencija. Byloje Slovakija ir Vengrija / Taryba(57) kilo klausimas, ar konkreti Procedūrų ir kriterijų, taikytinų nustatant pabėgėlio statusą pagal 1951 m. Konvenciją ir 1967 m. Protokolą dėl pabėgėlių statuso, gairių(58) ištrauka turi būti aiškinama taip, kad tarptautinės apsaugos prašytojams turi būti leidžiama likti toje valstybėje narėje, kurioje jie pateikė prašymą, kol kompetentingos institucijos priims sprendimą.
102. Teisingumo Teismas pirmiausia pažymėjo, jog minėtos ištraukos negalima aiškinti taip, kad „pagal Ženevos konvenciją tarptautinės apsaugos prašytojui suteikiama teisė likti teritorijoje valstybės, kur pateiktas prašymas, kol šis prašymas neišnagrinėtas“. Iš tiesų šią ištrauką „reikia suprasti kaip negrąžinimo principo, pagal kurį draudžiama išsiųsti tarptautinės apsaugos prašytoją į trečiąją valstybę, kol neišnagrinėtas jo prašymas, konkrečią išraišką“(59).
103. Mano nuomone, ta pati logika taikytina ir Direktyvai 2013/32. Reikalavimas, kad pareiškėjams būtų leidžiama „likti valstybėse narėse“, negali būti visais atvejais prilyginamas teisei likti tos valstybės narės teritorijoje arba būti į ją sugrąžintam. Toks aiškinimas peržengtų ribas, kurios yra būtinos siekiant Direktyvos 2013/32 9 straipsnio 1 dalimi siekiamo tikslo. Šiuo aspektu reikšminga tai, kad tos nuostatos paskutiniame sakinyje numatyta, jog „[t]a teisė likti nesuteikia teisės į leidimą gyventi šalyje“. Tokiu atveju, koks yra nagrinėjamas pagrindinėje byloje, kai Direktyvos 2013/32 nuostatos taikomos visa apimtimi ir kai dėl nacionalinės teisės nuostatų, atrodo, nekyla jokia išsiuntimo rizika, šis tikslas nesikeičia.
104. Atitinkamai darau išvadą, kad Direktyvos 2013/32 9 straipsnio 1 dalimi iš esmės nedraudžiamos tokios nacionalinės teisės nuostatos, kaip nagrinėjamos pagrindinėje byloje.
2.      Sąlygos, kurias turi atitikti nacionalinės teisės nuostatos, kaip antai nagrinėjamos pagrindinėje byloje, kad jos būtų suderinamos su Direktyva 2013/32
105. Vis dėlto turėčiau pridurti, kad išnagrinėjus kitas Direktyvos 2013/32 nuostatas paaiškėja, jog dėl jau minėtų priežasčių atitinkama valstybė narė gali būti įpareigota priimti tam tikras organizacines ar logistines priemones, siekdama užtikrinti, kad nacionalinės teisės nuostatos nebūtų taikomos taip, kad jos prieštarautų Sąjungos teisei.
106. Visų pirma Direktyvos 2013/32 8 straipsnyje („Informavimas ir konsultavimas sulaikymo patalpose ir sienos perėjimo punktuose“), 12 straipsnyje („Prašytojams numatytos garantijos“), 20 straipsnyje („Nemokama teisinė pagalba ir atstovavimas per apeliacines procedūras“), 22 straipsnyje („Teisė gauti teisinę pagalbą ir atstovavimą visais procedūros etapais“), 23 straipsnyje („Teisinės pagalbos ir atstovavimo taikymo sritis“), 24 straipsnyje („Prašytojai, kuriems reikia specialių procesinių garantijų“) ir 25 straipsnyje („Nelydimiems nepilnamečiams suteiktos garantijos“) nustatytos tam tikros teisės ir garantijos, skirtos visiems pareiškėjams, sulaikytiems asmenims arba konkrečioms pareiškėjų kategorijoms, pavyzdžiui, nepilnamečiams ir kitiems pažeidžiamiems asmenims.
107. Šių nuostatų paskirtis – ne tik sukurti procedūrą, atitinkančią, pirma, Chartijos 18 ir 19 straipsnius, ir, antra, jos 47 straipsnį. Jomis taip pat konkrečiai išreiškiamos vertybės ir principai, įtvirtinti, be kita ko, Chartijos 6 straipsnyje („Teisė į laisvę ir saugumą“), 7 straipsnyje („Teisė į privatų ir šeimos gyvenimą“), 21 straipsnyje („Diskriminacijos uždraudimas“) ir 24 straipsnyje („Vaiko teisės“).
108. Iš to išplaukia, kad tokios nacionalinės teisės nuostatos, kaip nagrinėjamos pagrindinėje byloje, negali būti taikomos taip, kad būtų trukdoma veiksmingai naudotis tomis teisėmis arba būtų pakenkta šių garantijų teikiamai apsaugai. Kaip nurodyta, tam gali būti reikalinga priimti atitinkamas praktines priemones(60).
109. Be to, tam tikromis Direktyvos 2013/32 nuostatomis reikalaujama arba leidžiama, kad pareiškėjai asmeniškai arba nuotoliniu būdu dalyvautų kompetentingų administracinių arba teisminių institucijų posėdžiuose(61). Jeigu asmenims, sulaikytiems trečiosios valstybės teritorijoje esančiose įstaigose, būtų sutrukdyta tai padaryti arba tai padaryti veiksmingai(62), būtų ne tik pažeistos tų asmenų teisės, bet ir pakenkta Direktyvoje 2013/32 nustatytų procedūrų veiksmingumui. Tokiomis aplinkybėmis, siekiant užtikrinti atitiktį Direktyvai 2013/32, gali prireikti priemonių, kuriomis būtų užtikrinama, kad toks dalyvavimas būtų ne tik įmanomas, bet ir nebūtų pernelyg apsunkinantis ar neveiksmingas.
110. Galiausiai norėčiau trumpai pridurti, kad Direktyvos 2013/32 26 straipsnio 1 dalyje numatyta, jog „[v]alstybės narės nesulaiko asmens tik dėl priežasties, kad jis yra prašytojas. Sulaikymo priežastys ir sąlygos bei garantijos, kuriomis gali naudotis sulaikyti prašytojai, turi atitikti Direktyvą 2013/33/ES.“ Be to, kaip reikalaujama Direktyvos 2013/32 26 straipsnio 2 dalyje, „[k]ai prašytojas yra sulaikomas, valstybės narės pagal Direktyvą [2013/33] užtikrina greito teisminio svarstymo galimybę“. Taigi šiomis nuostatomis nustatomas aiškus ryšys tarp Direktyvos 2013/32 ir Direktyvos 2013/33(63), kiek tai susiję su pareiškėjų sulaikymu.
111. Šioje byloje prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas nekėlė jokių klausimų dėl Direktyvos 2013/33 ir iš tiesų nė viena iš suinteresuotųjų šalių, pateikusių pastabas, neaptarė šios direktyvos. Be to, dviejuose atskiruose prašymuose priimti prejudicinį sprendimą, pateiktuose netrukus po šio prašymo, Teisingumo Teismo konkrečiai prašoma išnagrinėti, ar nacionalinės teisės nuostatos, kaip antai nagrinėjamos pagrindinėje byloje, atitinka Direktyvos 2013/33 nuostatas(64). Esant tokioms aplinkybėms, manau, kad pastarosios bylos, kurias Teisingumo Teismas nagrinėja tuo pačiu metu, sudaro tinkamesnę sistemą, kurioje būtų galima spręsti visus šiuo aspektu kylančius klausimus.
112. Atsižvelgdamas į pirma pateiktą analizę, manau, kad Teisingumo Teismas į antrąjį prejudicinį klausimą turėtų atsakyti taip: Direktyvos 2013/32 9 straipsnio 1 dalimi iš principo nedraudžiamos nacionalinės teisės nuostatos, pagal kurias leidžiama trečiosios šalies pilietį, kuriam taikomos grąžinimo procedūros, laikyti trečiojoje valstybėje esančiose įstaigose, jeigu tas asmuo tuo metu, kai buvo laikomas tose įstaigose, pateikė prašymą suteikti tarptautinę apsaugą. Vis dėlto taip yra su sąlyga, kad nacionalinės teisės nuostatos taikomos taip, kad i) būtų gerbiamos tarptautinės apsaugos prašytojams pagal Direktyvos 2013/32 8, 12, 20 ir 22–25 straipsnius suteiktos teisės ir garantijos, ii) būtų sudaryta galimybė tiems prašytojams, kai to reikalaujama arba leidžiama, asmeniškai atvykti į kompetentingas administracines arba teismines institucijas ir iii) jos atitiktų Direktyvos 2013/32 26 straipsnio 1 ir 2 dalyse nustatytus reikalavimus.
V.      Išvada
113. Atsižvelgdamas į tai, kas išdėstyta, siūlau Teisingumo Teismui taip atsakyti į Corte suprema di cassazione (Aukščiausiasis Kasacinis Teismas, Italija) pateiktus prejudicinius klausimus:
–        2008 m. gruodžio 16 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2008/115/EB dėl bendrų nelegaliai esančių trečiųjų šalių piliečių grąžinimo standartų ir tvarkos valstybėse narėse nuostatomis iš principo nedraudžiamos nacionalinės teisės nuostatos, pagal kurias leidžiama trečiųjų šalių piliečius, kuriems taikomos grąžinimo procedūros, perkelti į trečiosios valstybės teritorijoje esančias sulaikymo įstaigas, su sąlyga, kad tos įstaigos lieka atitinkamos valstybės narės jurisdikcijoje ir atitinkamos procedūros toliau reglamentuojamos taikytinomis nacionalinės ir ES teisės nuostatomis. Vis dėlto tokios teisės nuostatos suderinamos su Sąjungos teise tik tiek, kiek jos taikomos taip, kad būtų i) užtikrinamas Direktyvos 2008/115 13 straipsnio 3 dalyje ir 16 straipsnio 2 dalyje trečiųjų šalių piliečiams garantuojamų teisių laikymasis, ii) sudaromos sąlygos nedelsiant paleisti asmenis, jeigu nebėra tenkinamos Direktyvos 2008/115 15 straipsnio 2 ir 4 dalyse nustatytos sąlygos, ir iii) užtikrinama, kad būtų laikomasi konkrečių apsaugos priemonių, numatytų nepilnamečiams ir kitiems pažeidžiamiems asmenims pagal tos direktyvos 16 straipsnio 3 dalį ir 17 straipsnio 3 dalį;
–        2013 m. birželio 26 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2013/32/ES dėl tarptautinės apsaugos suteikimo ir panaikinimo bendros tvarkos 9 straipsnio 1 dalimi iš principo nedraudžiamos nacionalinės teisės nuostatos, pagal kurias leidžiama trečiosios šalies pilietį, kuriam taikomos grąžinimo procedūros, laikyti trečiojoje valstybėje esančiose įstaigose, jeigu tas asmuo tuo metu, kai buvo laikomas tose įstaigose, pateikė tarptautinės apsaugos prašymą. Vis dėlto taip yra su sąlyga, kad nacionalinės teisės nuostatos taikomos taip, kad i) būtų gerbiamos tarptautinės apsaugos prašytojams pagal Direktyvos 2013/32 8, 12, 20 ir 22–25 straipsnius suteiktos teisės ir garantijos, ii) sudaryta galimybė tiems prašytojams, kai to reikalaujama arba leidžiama, asmeniškai atvykti į kompetentingas administracines arba teismines institucijas ir iii) jos atitiktų Direktyvos 2013/32 26 straipsnio 1 ir 2 dalyse nustatytus reikalavimus.
1      Originalo kalba: anglų.
i Šios bylos pavadinimas išgalvotas. Jis neatitinka jokios bylos šalies tikrojo vardo, pavardės ar pavadinimo.
2      2008 m. gruodžio 16 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva dėl bendrų nelegaliai esančių trečiųjų šalių piliečių grąžinimo standartų ir tvarkos valstybėse narėse (OL L 348, 2008, p. 98). Dėl išsamumo verta pažymėti, kad 2025 m. kovo 11 d.
Europos Komisija pateikė pasiūlymą dėl reglamento, kuriuo būtų panaikinta Direktyva 2008/115 (Pasiūlymas dėl Europos Parlamento ir Tarybos reglamento, kuriuo nustatoma bendra Sąjungoje neteisėtai esančių trečiųjų valstybių piliečių grąžinimo sistema ir panaikinami Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 2008/115/EB, Tarybos direktyva 2001/40/EB ir Tarybos sprendimas 2004/191/EB (COM(2025) 101 final).
3      2013 m. birželio 26 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva dėl tarptautinės apsaugos suteikimo ir panaikinimo bendros tvarkos (OL L 180, 2013, p. 60). Direktyva 2013/32 panaikinta 2024 m. gegužės 14 d. Europos Parlamento ir Tarybos reglamentu (ES) 2024/1348, kuriuo Sąjungoje nustatoma bendra tarptautinės apsaugos procedūra (OL L, 2024/1348). Vis dėlto Reglamentas 2024/1348 bus taikomas tik nuo 2026 m. birželio 12 d.
4      Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas taip pat nurodo kitus nagrinėjamoje byloje taikytinus nacionalinės teisės aktus, bet jų reikšmė Teisingumo Teismo atliekamam vertinimui šioje byloje atrodo kiek ribota. Atitinkamos nacionalinės teisės nuostatos toliau kartu bus vadinamos „ginčijamomis nacionalinės teisės nuostatomis“.
5      Legge 21 febbraio 2024, n. 14, Ratifica ed esecuzione del Protocollo tra il Governo della Repubblica italiana e il Consiglio dei ministri della Repubblica di Albania per il rafforzamento della collaborazione in materia migratoria, fatto a Roma il 6 novembre 2023, nonché norme di coordinamento con l'ordinamento interno (Įstatymas Nr. 14 dėl 2023 m. lapkričio 6 d. Italijos Respublikos vyriausybės ir Albanijos Respublikos Ministrų Tarybos sudaryto Protokolo dėl bendradarbiavimo migracijos srityje stiprinimo ratifikavimo ir įgyvendinimo, taip pat dėl suderinimo su vidaus teise normų) (GURI, Nr. 44, 2024 m. vasario 22 d.).
6      Išskirta mano.
7      Išskirta mano.
8      Italijos vyriausybė kaip pavyzdį nurodė su Italijos teritorija susijusius teisės aktus, kuriuos, taikant Įstatymą Nr. 14, dabar reikėtų aiškinti taip, kad jie apima ir teritorijas, priklausančias Italijos jurisdikcijai.
9      Žr., pavyzdžiui, 2024 m. spalio 17 d. Sprendimą Ararat (C‑156/23, EU:C:2024:892, 32 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija). Išskirta mano.
10      Žr. 2025 m. rugpjūčio 1 d. Sprendimą Al Hoceima ir Boghni (C‑636/23 ir C‑637/23, EU:C:2025:603, 38 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija). Išskirta mano.
11      Šiuo klausimu žr. 2016 m. birželio 7 d. Sprendimą Affum (C‑47/15, EU:C:2016:408, 88 punktas).
12      Šiuo klausimu žr. 2020 m. gegužės 14 d. Sprendimą Országos Idegenrendészeti Főigazgatóság Dél-alföldi Regionális Igazgatóság (C‑924/19 PPU ir C‑925/19 PPU, EU:C:2020:367, 165 punktas) (toliau – Sprendimas FMS ir kt.).
13      Žr. 2021 m. lapkričio 16 d. Sprendimą Komisija / Vengrija (Prieglobsčio prašytojams teikiamos pagalbos kriminalizavimas (C‑821/19, EU:C:2021:930, 136 punktas).
14      Šiuo klausimu žr. SESV 67 ir 78 straipsnius ir Direktyvos 2013/32 2 konstatuojamąją dalį.
15      Išskirta mano.
16      Šiuo klausimu pagal analogiją žr. 2023 m. balandžio 27 d. Sprendimą M. D. (Draudimas atvykti į Vengriją) (C‑528/21, EU:C:2023:341, 83 ir 84 punktai).
17      2020 m. birželio 25 d. Sprendimas Ministerio Fiscal (Institucija, galinti gauti tarptautinės apsaugos prašymą) (C‑36/20 PPU, EU:C:2020:495, 63 punktas). Išskirta mano.
18      Žr., be kita ko, Direktyvos 2013/32 22, 23, 25, 26 ir 28 konstatuojamąsias dalis ir 12 bei 19–25 straipsnius. Taip pat žr. 2021 m. lapkričio 16 d. Sprendimą Komisija / Vengrija (Prieglobsčio prašytojams teikiamos pagalbos kriminalizavimas) (C‑821/19, EU:C:2021:930, 80, 95, 96 ir 119 punktai).
19      Žr., pavyzdžiui, Jungtinių Tautų vyriausiasis pabėgėlių komisaras, Procedūriniai standartai pabėgėlio statusui nustatyti pagal UNHCR įgaliojimus, 2020 m. rugpjūčio mėn.
20      Sujungtos bylos C‑50/24–C‑56/24, EU:C:2025:493, 42–46 punktai. Man atrodo, kad tokią išvadą taip pat galima daryti remiantis Sprendimo FMS ir kt. 215–248 punktais. Taip pat žr.,
mutatis mutandis, 2019 m. lapkričio 21 d. Europos Žmogaus Teisių Teismo (toliau – EŽTT) sprendimą Ilias ir Ahmed prieš Vengriją (CE:ECHR:2019:1121JUD004728715, 236 punktas). Įdomu tai, kad teismo posėdyje paklausta, ar žino konkrečias tarptautinės teisės normas dėl sąvokos „tranzito zonos“, Komisija atsakė neigiamai.
21      Pavyzdžiui, norėčiau pažymėti, kad nė vienas iš principų ar sąlygų, reglamentuojančių valstybių atsakomybę už tarptautinius neteisėtus veiksmus pagal 2001 m. Jungtinių Tautų valstybių atsakomybės už tarptautinės teisės pažeidimus straipsnių projektą, nėra susijęs su teritorija, kurioje vykdomas neteisėtas veiksmas.
22      Šiomis aplinkybėmis gali būti įdomu prisiminti, kad pagal Europos žmogaus teisių konvencijos (toliau – EŽTK) 1 straipsnį „Pareiga gerbti žmogaus teises“ susitariančiosios šalys privalo „kiekvienam jų jurisdikcijai priklausančiam asmeniui
garantuo[ti] [šioje Konvencijoje] apibrėžtas teises bei laisves“ (išskirta mano). EŽTT nuosekliai laikosi nuomonės, kad, „nors valstybės jurisdikcinė kompetencija yra pirmiausia teritorinė, jurisdikcijos sąvoka, kaip ji suprantama pagal Konvencijos 1 straipsnį, neapsiriboja Aukštųjų Susitariančiųjų Šalių nacionaline teritorija“ (žr., be kita ko, 2015 m. birželio 16 d. Sprendimą Chiragov ir kiti prieš Armėniją (CE:ECHR:2015:0616JUD001321605, 165 punktas). Taip pat žr.,
mutatis mutandis, Jungtinių Valstijų Aukščiausiojo Teismo sprendimus, kuriuose iš esmės buvo nuspręsta, kad Gvantanamo įlankos sulaikymo stovykloje (Jungtinių Valstijų kariuomenės valdomame karo kalėjime Kuboje) laikomi asmenys turi konstitucinę teisę užginčyti savo sulaikymą JAV teismuose, o šie teismai turi jurisdikciją nagrinėti jų vardu inicijuotas bylas (žr., visų pirma,
Rasul prieš Bush (542 U.S. 466 (2004) ir Boumediene prieš Bush (553 U.S. 723 (2008)).
23      Išskirta mano.
24      Pavyzdžiui, 1961 m. Vienos konvencija dėl diplomatinių santykių (Jungtinių Tautų sutarčių rinkinys, t. 500, p. 95) ir 1963 m. Vienos konvencija dėl konsulinių santykių (Jungtinių Tautų sutarčių rinkinys, t. 596, p. 261).
25      2013 m. birželio 26 d. Europos Parlamento ir Tarybos reglamentas (ES) Nr. 604/2013, kuriuo išdėstomi valstybės narės, atsakingos už trečiosios šalies piliečio arba asmens be pilietybės vienoje iš valstybių narių pateikto tarptautinės apsaugos prašymo nagrinėjimą, nustatymo kriterijai ir mechanizmai (OL L 180, 2013, p. 31).
26      Pagal analogiją žr. 2012 m. vasario 23 d. EŽTT sprendimą Hirsi Jamaa ir kiti prieš Italiją (CE:ECHR:2012:0223JUD002776509, 129 punktas).
27      Šiuo klausimu žr. 2022 m. lapkričio 8 d. Sprendimą Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid (Teismo iniciatyva atliekama sulaikymo patikra) (C‑704/20 ir C‑39/21, EU:C:2022:858, 81–87 punktai). Taip pat žr. Sprendimo FMS ir kt. 289 ir 290 punktus.
28      Šiomis aplinkybėmis turėčiau pridurti, kad Komisija ar kitos Sąjungos valstybės narės galėtų kreiptis į Europos Sąjungos Teisingumo Teismą pagal SESV 258–260 straipsnius dėl Sąjungos teisės pažeidimų, susijusių su asmenimis, kurie laikomi įstaigose, esančiose Albanijos teritorijoje.
29      Žr. šios išvados 40 punktą. Taip pat žr. Direktyvos 2008/115 21 konstatuojamąją dalį dėl nediskriminavimo principo.
30      Kaip numatyta Direktyvos 2008/115 15 straipsnio 5 ir 6 dalyse. Dėl šio aspekto svarbos pagal analogiją žr. 2019 m. lapkričio 21 d. EŽTT sprendimą Ilias ir Ahmed prieš Vengriją (CE:ECHR:2019:1121JUD004728715, 227 punktas).
31      Atrodo, kad reikėtų pateikti trumpą pastabą dėl pirmojo klausimo performulavimo. Kaip suformulavo prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, šis klausimas apima atvejus, kai sulaikymas tęsiamas nepaisant to, kad nėra „iš anksto nustatytos ir identifikuojamos [atitinkamų asmenų] grąžinimo perspektyvos“. Iš pirmo žvilgsnio šią prielaidą sunku suderinti su Direktyvos 2008/115 15 straipsnio 4 dalies nuostata, pagal kurią „[p]aaiškėjus, kad <...> nebėra pagrįstos tikimybės išsiųsti <...>, sulaikymas tampa nebepateisinamas ir atitinkamas asmuo nedelsiant paleidžiamas“. Iš to išplaukia, kad tokiu atveju, kokį apibūdino prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, sulaikymas bet kuriuo atveju turėtų būti nutrauktas, neatsižvelgiant į tai, ar atitinkamas asmuo laikomas įstaigoje, esančioje Italijoje, ar Albanijoje. Tokiomis aplinkybėmis šis aspektas, atrodo, neturi jokios įtakos pagrindinei problemai, kuri keliama pirmajame klausime. Todėl toliau pateikiamame vertinime į jį neatsižvelgsiu.
32      Šiuo klausimu žr. 2022 m. kovo 10 d. Sprendimą Landkreis Gifhorn (C‑519/20, EU:C:2022:178, 33–36 punktai).
33      Šiuo klausimu žr. Sprendimo FMS ir kt. 274 punktą.
34      Žr. visų pirma Direktyvos 2008/115 16 konstatuojamąją dalį ir 16 straipsnio 1 dalį.
35      Žr. visų pirma Direktyvos 2008/115 15 straipsnio 4–6 dalis.
36      Žr. visų pirma Direktyvos 2008/115 15 straipsnio 2 dalį.
37      Žr. visų pirma Direktyvos 2008/115 17 konstatuojamąją dalį, 15 straipsnio 3 dalį ir 16 bei 17 straipsnius.
38      Šiuo klausimu manęs neįtikina Nyderlandų vyriausybės argumentas, kad pagal Protokolą Albanija galėtų būti laikoma „tranzito šalimi“, kaip tai suprantama pagal Direktyvos 2008/115 3 straipsnio 3 punktą. Pakanka pažymėti, kad tam tikri trečiųjų šalių piliečiai, laikomi Albanijoje esančiose įstaigose, galiausiai gali būti ne „grąžinti“ į trečiąją šalį, o perkelti atgal į Italiją. Tokiomis aplinkybėmis Albanijos priskyrimas „tranzito šaliai“ atrodo, švelniai tariant, abejotinas. Vis dėlto šis klausimas nėra lemiamas nagrinėjamoje byloje. Iš tiesų sutinku su Nyderlandų vyriausybe, kad pagal Direktyvą 2008/115 iš principo nedraudžiamos tokios nacionalinės teisės nuostatos, kaip nagrinėjamos pagrindinėje byloje.
39      2020 m. gruodžio 17 d. sprendimas (C‑808/18, EU:C:2020:1029, 255 punktas).
40      Žr. ten pat, 257 ir 258 punktus.
41      Jei įstatymu norėta (ką nors pasakyti), taip ir padaryta, o jei ne – nutylėta.
42      Šiuo klausimu žr., pavyzdžiui, 2021 m. rugsėjo 2 d. Sprendimą État belge (Teisė gyventi šalyje smurto šeimoje atveju) (C‑930/19, EU:C:2021:657, 76 punktas).
43      Žr., be kita ko, 2025 m. rugpjūčio 1 d. Sprendimą Alace ir Canpelli (C‑758/24 ir C‑759/24, EU:C:2025:591, 61 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
44      Žr. visų pirma Direktyvos 2008/115 11, 12, 15 ir 17 konstatuojamąsias dalis ir 7, 8, 12, 13 ir 14 straipsnius.
45      Žr. 2014 m. birželio 5 d. Sprendimą Mahdi (C‑146/14 PPU, EU:C:2014:1320, 39 punktas). Taip pat žr. 2014 m. lapkričio 5 d. Sprendimą Mukarubega (C‑166/13, EU:C:2014:2336, 41 ir 51 punktai).
46      Žr. 2011 m. gruodžio 6 d. Sprendimą Achughbabian (C‑329/11, EU:C:2011:807, 28 punktas).
47      Šiuo klausimu žr. 2011 m. balandžio 28 d. Sprendimą El Dridi (C‑61/11 PPU, EU:C:2011:268, 55 ir 59 punktai), 2012 m. gruodžio 6 d. Sprendimą Sagor (C‑430/11, EU:C:2012:777, 45 ir 46 punktai) ir 2016 m. birželio 7 d. Sprendimą Affum (C‑47/15, EU:C:2016:408, 63 ir 68 punktai).
48      Žr., pavyzdžiui, 2014 m. gruodžio 18 d. Sprendimą Abdida (C‑562/13, EU:C:2014:2453, 42 ir 45 punktai) ir 2020 m. gruodžio 17 d. Sprendimą Komisija / Vengrija (Tarptautinės apsaugos prašytojų priėmimas) (C‑808/18, EU:C:2020:1029, 256 punktas).
49      Kaip Teisingumo Teismas jau patvirtino, pavyzdžiui, 2011 m. balandžio 28 d. Sprendime El Dridi (C‑61/11 PPU, EU:C:2011:268, 31 punktas).
50      Panašiai, su papildomomis nuorodomis, žr. generalinio advokato N. Wahl išvadą byloje Austrija / Vokietija (C‑591/17, EU:C:2019:99, 104 punktas).
51      Pavyzdžiui, šioje byloje matau, jog konkrečia Protokolo nuostata, t. y. jo 9 straipsnio 2 dalimi, užtikrinama, kad advokatai ir jų darbuotojai galėtų patekti į sulaikymo įstaigas. Visgi man kyla klausimas, ar į Protokolą neturėtų būti įtraukta panaši nuostata dėl sulaikytų asmenų šeimos narių. Suprantu, kad pagal galiojančius teisės aktus tiek Italijos, tiek Albanijos teisėje yra konkrečių nuostatų šiuo klausimu. Vis dėlto, nesant jokios nuorodos Protokole, nėra garantijos, kad Albanijos valdžios institucijos negalėtų vienašališkai pakeisti padėties.
52      Iš tiesų prieš faktinį paleidimą paprastai turėtų būti atlikta nemažai administracinių formalumų. Bendrai šiuo klausimu, su papildomomis nuorodomis, žr. generalinio advokato A. Rantos išvadą byloje Bouskoura (C‑387/24 PPU, EU:C:2024:703, 68 ir 69 punktai).
53      Taip pat žr. Direktyvos 2008/115 22 konstatuojamąją dalį.
54      Šiuo klausimu pagal analogiją žr. 2014 m. gruodžio 18 d. Sprendimą Abdida (C‑562/13, EU:C:2014:2453, 49 punktas).
55      Išskirta mano.
56      Pavyzdžiui, Direktyvos 2013/32 2 straipsnio p punkto formuluotę anglų, prancūzų ar italų kalbomis lyginant su formuluote graikų ir ispanų kalbomis.
57      2017 m. rugsėjo 6 d. sprendimas (C‑643/15 ir C‑647/15, EU:C:2017:631, 316 punktas).
58      Paskelbtos Jungtinių Tautų vyriausiojo pabėgėlių reikalų komisaro 1992 m. gegužės mėn.
59      2017 m. rugsėjo 6 d. Sprendimo Slovakija ir Vengrija / Taryba (C‑643/15 ir
C‑647/15, EU:C:2017:631, 340 ir 341 punktai). Išskirta mano.
60      Žr. visų pirma Direktyvos 2013/32 232 straipsnio 2 dalį, 24 straipsnio 3 dalį ir 25 straipsnio 3 dalį.
61      Būtent Direktyvos 2013/32 13 straipsnio 2 dalies a punktas, 14 straipsnis, 23 straipsnio 4 dalis ir 25 straipsnio 1 dalis.
62      Konkrečiai žr. Direktyvos 2013/32 15 straipsnio 3 dalį ir 16 straipsnį. Hipotetiškai tarkime, kad trečiosios šalies pilietis privalo asmeniškai atvykti į administracinę ar teisminę instituciją ir tai gali padaryti tik po ilgos ir varginančios kelionės.
63      2013 m. birželio 26 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva, kuria nustatomos normos dėl tarptautinės apsaugos prašytojų priėmimo (OL L 180, 2013, p. 96; toliau – Priėmimo sąlygų direktyva).
64      Žr. sujungtas bylas Comeri, C‑706/25, ir Sidilli, C‑707/25.