Laikina versija
GENERALINIO ADVOKATO
DEAN SPIELMANN IŠVADA,
pateikta 2025 m. gruodžio 18 d.(1)
Byla C‑580/24 [Tsachkov](i)
Baudžiamoji byla
prieš
LY,
dalyvaujant
Sofiyska gradska prokuratura
(Sofiyski gradski sad (Sofijos miesto teismas, Bulgarija) prašymas priimti prejudicinį sprendimą)
„ Prašymas priimti prejudicinį sprendimą – Europos Sąjungos pagrindinių teisių chartija – 6 straipsnis – Teisė į laisvę ir saugumą – Teisminis bendradarbiavimas baudžiamosiose bylose – Europos arešto orderis – Pagrindų sprendimas 2002/584/TVR – 12 straipsnis ir 23 straipsnio 5 dalis – Prašomo perduoti asmens laikymas suimto – Europos žmogaus teisių ir pagrindinių laisvių apsaugos konvencijos 5 straipsnio 1 dalies f punktas – Europos Žmogaus Teisių Teismo jurisprudencija “
Įvadas
1.        Šioje byloje Sofiyski gradski sad (Sofijos miesto teismas, Bulgarija) kreipėsi Teisingumo Teismą su prašymu priimti prejudicinį sprendimą dėl 2002 m. birželio 13 d. Tarybos pagrindų sprendimo 2002/584/TVR dėl Europos arešto orderio ir perdavimo tarp valstybių narių tvarkos(2), iš dalies pakeisto 2009 m. vasario 26 d. Tarybos pamatiniu sprendimu 2009/299/TVR(3) (toliau – Pagrindų sprendimas 2002/584), išaiškinimo. Konkrečiau kalbant, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui kyla abejonių dėl nacionalinių teisės aktų, pagal kuriuos vykdančioji teisminė institucija bendrai ir automatiškai privalo nurodyti prašomą išduoti asmenį laikyti suimtą įkalinimo įstaigoje nuo sprendimo vykdyti Europos arešto orderį priėmimo iki jo faktinio perdavimo išduodančiajai valstybei narei neatsižvelgiant į konkretaus atvejo aplinkybes, suderinamumo su Pagrindų sprendimo 2002/584 12 straipsniu ir 23 straipsnio 5 dalimi.
2.        Šis prašymas priimti prejudicinį sprendimą pateiktas vykdant Austrijos Respublikos kompetentingos teisminės institucijos išduotą Europos arešto orderį siekiant vykdyti Bulgarijos piliečio, kurio nuolatinė gyvenamoji vieta yra Bulgarijoje, baudžiamąjį persekiojimą dėl plėšimo. Konkrečiau kalbant, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės klausia, ar priimdamas sprendimą vykdyti Europos arešto orderį jis privalo taikyti savo nacionalinės teisės aktus ir tuo pačiu metu nurodyti suimti prašomą perduoti asmenį, ar pagal Sąjungos teisę tai draudžiama atsižvelgiant į pareigas, kylančias iš Pagrindų sprendimo 2002/584 12 straipsnio, susijusio su šio asmens laikymu suimto arba paleidimu į laisvę taikant priemones, skirtas užkirsti kelią pasislėpimui, ir iš šio pagrindų sprendimo 23 straipsnio 5 dalies, susijusios su paleidimu pasibaigus perdavimo terminams.
3.        Taigi ši byla suteikia Teisingumo Teismui galimybę patikslinti vykdančiosios teisminės institucijos įgaliojimų, susijusių su laisvės atėmimu perdavimo etape, apimtį ir išnagrinėti klausimą, ar būtina atlikti individualų konkretaus atvejo vertinimą.
Teisinis pagrindas
Sąjungos teisė
4.        Pagrindų sprendimo 2002/584 5 ir 6 konstatuojamosiose dalyse nurodyta:
„(5)      Sąjungos siekis tapti laisvės, saugumo ir teisingumo erdve reikalauja panaikinti ekstradiciją tarp valstybių narių ir pakeisti ją perdavimo sistema tarp teisminių institucijų. Be to, pradėjus taikyti naują nuteistų ar įtariamų asmenų perdavimo sistemą vykdant baudžiamuosius nuosprendžius ar traukiant baudžiamojon atsakomybėn, galima panaikinti dabartinės ekstradicijos tvarkos sudėtingumą ir jai būdingas vilkinimo tendencijas. Tradiciniai iki šiol egzistavę valstybių narių bendradarbiavimo santykiai laisvės, saugumo ir teisingumo erdvėje turėtų būti pakeisti teismo sprendimų baudžiamosiose bylose laisvo judėjimo sistema, taikoma ir ikiteisminiams, ir galutiniams sprendimams.
(6)      Šiame pagrindų sprendime numatytas Europos arešto orderis baudžiamosios teisės srityje yra pirmoji konkreti priemonė, įgyvendinanti abipusio pripažinimo principą, kurį Europos Vadovų Taryba pavadino teisminio bendradarbiavimo „kertiniu akmeniu“.“
5.        Šio pagrindų sprendimo 1 straipsnis „Europos arešto orderio apibrėžimas ir įpareigojimas jį vykdyti“ suformuluotas taip:
„1.      Europos arešto orderis yra teisminis sprendimas, kurį išduoda valstybė narė, kad kita valstybė narė areštuotų ir perduotų prašomą perduoti asmenį, siekiant patraukti baudžiamojon atsakomybėn arba vykdyti laisvės atėmimo bausmę, arba sprendimą dėl įkalinimo.
2.      Valstybės narės vykdo Europos arešto orderį, remdamosi tarpusavio pripažinimo principu ir vadovaudamosi šio pagrindų sprendimo nuostatomis.
3.      Šis pagrindų sprendimas nekeičia pareigos gerbti pagrindines teises ir pagrindinius teisinius principus, įtvirtintus Europos Sąjungos sutarties 6 straipsnyje.“
6.        Minėto pagrindų sprendimo 12 straipsnyje „Asmens laikymas laisvės atėmimo vietose “ nustatyta:
„Kai asmuo areštuojamas pagal Europos arešto orderį, vykdančioji teisminė institucija pagal vykdančiosios valstybės narės teisę nusprendžia, ar prašomą perduoti asmenį reikėtų laikyti laisvės atėmimo vietoje. Asmuo pagal vykdančiosios valstybės narės vidaus teisę gali būti bet kuriuo metu laikinai paleistas, jei minėtos valstybės narės kompetentinga institucija imasi visų, jos nuomone, reikalingų priemonių užtikrinti, kad asmuo nepasislėptų.“
7.        Pagrindų sprendimo 2002/584 17 straipsnyje „Sprendimo dėl Europos arešto orderio vykdymo priėmimo terminai ir tvarka“ numatyta:
„1.      Europos arešto orderis nagrinėjamas ir vykdomas skubos tvarka.
2.      Tais atvejais, kai prašomas perduoti asmuo sutinka būti perduotas, galutinis sprendimas dėl Europos arešto orderio vykdymo turėtų būti priimtas per 10 dienų nuo tokio sutikimo davimo.
3.      Kitais atvejais sprendimas dėl Europos arešto vykdymo turėtų būti priimtas per 60 dienų nuo prašomo perduoti asmens arešto.
4.      Kai ypatingais atvejais Europos arešto orderio įvykdyti per šio straipsnio 2 ir 3 dalyse nurodytus terminus negalima, vykdančioji teisminė institucija nedelsdama apie tai praneša išduodančiajai teisminei institucijai ir nurodo tokio uždelsimo priežastis. Tokiu atveju terminą galima pratęsti dar 30 dienų.
<...>“
8.        Šio pagrindų sprendimo 23 straipsnyje „Asmens perdavimo terminai“ nurodyta:
„1.      Prašomas perduoti asmuo perduodamas kuo greičiau atitinkamų institucijų suderintą dieną.
2.      Asmuo perduodamas ne vėliau kaip praėjus 10 dienų nuo galutinio sprendimo dėl Europos arešto orderio vykdymo.
3.      Jei prašomo perduoti asmens perdavimui per šio straipsnio 2 dalyje nurodytą laikotarpį trukdo nuo valstybių narių nepriklausančios aplinkybės, vykdančioji ir išduodančioji teisminės institucijos nedelsdamos susisiekia ir susitaria dėl naujos perdavimo datos. Tokiu atveju perdavimas turi įvykti per 10 dienų nuo naujai suderintos datos.
4.      Išimtiniais atvejais perdavimas gali būti laikinai sustabdytas dėl rimtų humanitarinio pobūdžio priežasčių, pavyzdžiui, jei yra rimto pagrindo manyti, kad dėl to akivaizdžiai kils pavojus prašomo perduoti asmens gyvybei ar sveikatai. Europos arešto orderis įvykdomas, kai tik išnyksta tokios priežastys. Vykdančioji teisminė institucija nedelsdama apie tai praneša išduodančiajai teisminei institucijai ir susitaria dėl naujos perdavimo datos. Tokiu atveju perdavimas turi įvykti per 10 dienų nuo naujai suderintos datos.
5.      Pasibaigus šio straipsnio 2–4 dalyse nurodytam terminui, jei asmuo vis dar yra laikomas nelaisvėje, jis yra paleidžiamas.“
9.        Minėto pagrindų sprendimo 24 straipsnio „Atidėtas arba sąlyginis perdavimas“ 1 dalyje nustatyta:
„Vykdančioji teisminė institucija, nusprendusi vykdyti Europos arešto orderį, gali atidėti prašomo perduoti asmens perdavimą, kad jis galėtų būti patrauktas baudžiamojon atsakomybėn vykdančiojoje valstybėje narėje, arba, jei jis yra jau nuteistas, kad bausmę, skirtą už kitą veiką, t. y. ne tą veiką, kuri yra nurodyta Europos arešto orderyje, galėtų atlikti jos teritorijoje.“
10.      To paties pagrindų sprendimo 26 straipsnio „Laisvės atėmimo bausmės laiko, atlikto [Suėmimo laikotarpio, taikyto] vykdančiojoje valstybėje narėje, išskaičiavimas“ 1 dalyje įtvirtinta:
„Išduodančioji valstybė narė išskaičiuoja visus dėl Europos arešto orderio vykdymo buvusius laisvės atėmimo laikotarpius iš viso buvimo nelaisvėje išduodančioje valstybėje narėje laiko dėl laisvės atėmimo bausmės paskyrimo arba sprendimo dėl įkalinimo vykdymo.“
Bulgarijos teisė
ZEEZA
11.      Įstatymu Zakon za ekstraditsiata i evropeyskata zapoved za arest (Įstatymas dėl ekstradicijos ir Europos arešto orderio) (toliau – ZEEZA)(4) įgyvendinamas Pagrindų sprendimas 2002/584. ZEEZA 42 straipsnio 1 ir 2 dalyse nurodyta, kad faktiškai gavus Europos arešto orderį, jeigu jis yra tinkamai įformintas, prašomas perduoti asmuo sulaikomas ne ilgiau kaip 72 valandoms.
12.      ZEEZA 43 straipsnio 1 ir 2 dalyse nustatyta, kad Europos arešto orderio vykdymo procedūros pradžioje teismas nusprendžia, ar prašomas perduoti asmuo turi likti suimtas. Nėra reikalaujama, kad vykstant šiai procedūrai prašomas perduoti asmuo būtų laikomas suimtas.
13.      Pagal ZEEZA 43 straipsnio 7 dalį, jei prašomas perduoti asmuo yra suimtas, jis gali pateikti prašymą paleisti jį į laisvę, kol vyksta Europos arešto orderio pripažinimo procedūra. Šis prašymas tenkinamas, jei nustatoma, kad šio asmens suėmimas nėra būtinas.
14.      ZEEZA 44 straipsnio 7 dalies antras sakinys suformuluotas taip:
„Visais atvejais, kai teismas leidžia vykdyti Europos arešto orderį, jis skiria kardomąją priemonę, t. y. prašomo perduoti asmens suėmimą iki jo faktinio perdavimo išduodančiajai valstybei.“
15.      Remiantis ZEEZA 54 straipsnio 1 dalimi perdavimas turi įvykti per 10 dienų nuo sprendimo dėl perdavimo įsiteisėjimo. Pagal ZEEZA 54 straipsnio 2 dalį šis terminas gali būti pratęstas, jeigu esama objektyvių priežasčių, trukdančių atlikti perdavimą. Prašomą perduoti asmenį paleisti į laisvę galima tik tuo atveju, jei perdavimas negali būti įvykdytas.
ZINZS
16.      Zakon za izpalnenie na nakazaniata i zadarzhaneto pod strazha (Įstatymas dėl bausmių vykdymo ir kardomojo kalinimo) (toliau – ZINZS)(5) 260 straipsnyje nustatyta:
„1.      Įkalinimo įstaigose taip pat laikomi asmenys, kurie užsienio valstybės prašymu yra suimti perdavimo tikslais <...>
2.      Iki sprendimo dėl perdavimo užsienio valstybei įvykdymo <…> 1 dalyje nurodyti asmenys turi šiame įstatyme numatytas kaltinamojo ar teisiamojo teises.“
Pagrindinė byla, prejudicinis klausimas ir procesas Teisingumo Teisme
17.      Eizenštato (Austrija) prokuratūra kreipėsi į Sofiyski gradski sad (Sofijos miesto teismas), prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusį teismą, ir pateikė jam 2024 m. liepos 4 d. arešto orderį, prašydama perduoti LY (toliau – prašomas perduoti asmuo), Bulgarijoje nuolatinę gyvenamąją vietą turintį Bulgarijos pilietį, siekiant vykdyti baudžiamąjį persekiojimą dėl plėšimo, susijusio su 61 ratų komplektu, kurio vertė 150 990 EUR.
18.      Vykdydama Europos arešto orderį vykdančioji teisminė institucija 2024 m. liepos 26 d. nutarė skirti prašomo perduoti asmens suėmimą Bulgarijos Respublikos teritorijoje. Šis asmuo buvo suimtas 2024 m. rugpjūčio 4 d. 2024 m. rugpjūčio 7 d. prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas nustatė, kad nėra pavojaus, jog prašomas perduoti asmuo pasislėps ir skyrė jam kardomąją priemonę, t. y. 1 000 Bulgarijos levų (BGN) (apie 511 EUR) užstatą. Prašomas perduoti asmuo buvo paleistas į laisvę.
19.      Prašomas perduoti asmuo asmeniškai kartu su savo advokatu dalyvavo teismo posėdžiuose, vykusiuose 2024 m. rugpjūčio 9 ir 30 d. Per advokatą jis nurodė, kad sutiktų nedelsiant būti perduotas Austrijos teisminėms institucijoms, tačiau nepateikia tokio sutikimo dėl pavojaus, kad bus laikomas suimtas, kol bus atliktas perdavimas, o toks jo laikymas suimto gali trukti ilgai. Taigi jis paprašė leisti jam pačiam nuvykti į Austriją ir savanoriškai prisistatyti Austrijos teisminėms institucijoms, padedant advokatui.
20.      Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas pažymi, kad prašomo perduoti asmens prašymas prieštarauja pačiai Pagrindų sprendime 2002/584 nustatytos teisminio bendradarbiavimo sistemos esmei; pagal šią sistemą teismas pirmiausia privalo priimti sprendimą dėl prašomo perduoti asmens perdavimo, o paskui vykdančiosios valstybės kompetentingos institucijos perduoda prašomą perduoti asmenį išduodančiosios valstybės kompetentingoms institucijoms.
21.      Vis dėlto prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas sutinka su prašomo perduoti asmens gynybine pozicija, pagal kurią prašomo perduoti asmens suėmimas po sprendimo dėl jo perdavimo priėmimo neatrodo būtinas siekiant atlikti patį perdavimą. Toks suėmimas gali trukti kelias dienas, savaitę ar net ilgiau, šį asmenį laikant suimtą įkalinimo įstaigoje, taigi jo laisvės ribojimas yra neproporcingas atsižvelgiant į siekiamą tikslą.
22.      Pagal Bulgarijos teisę prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, priimdamas sprendimą dėl Europos arešto orderio pripažinimo ir vykdymo, privalo suimti prašomą perduoti asmenį ir perduoti jį įkalinimo įstaigai. Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui kyla abejonių dėl to, ar tokia vykdymo tvarka atitinka Pagrindų sprendimą 2002/584.
23.      Visų pirma, kalbant apie privalomą suėmimą, pažymėtina, jog atsižvelgiant į patį Europos arešto orderio tikslą prašomas perduoti asmuo būtinai turi būti suimamas, bet suėmimas nėra tapatinamas su perdavimu. Taigi prašomas perduoti asmuo turi būti suimamas, bent jau perdavimo metu. Vis dėlto pagal jokią Pagrindų sprendimo 2002/584 nuostatą nėra reikalaujama, kas toks suėmimas būtų atliekamas ankstesniu proceso momentu, prieš faktinį prašomo perduoti asmens perdavimą.
24.      Pirma, Pagrindų sprendimo 2002/584 12 straipsnyje numatyta laikymo suimto arba paleidimo į laisvę galimybė kaip bendra taisyklė, o tinkamos kardomosios priemonės pasirinkimas priklauso nuo konkretaus atvejo faktinių aplinkybių. Taigi laikymas suimto yra galimas, bet ne privalomas.
25.      Antra, formuluotė „asmuo pagal vykdančiosios valstybės narės vidaus teisę gali būti bet kuriuo metu laikinai paleistas“ reiškia, kad įstatyme dėl perkėlimo į nacionalinę teisę turi būti numatyta paleidimo „bet kuriuo metu“ galimybė.
26.      Trečia, Pagrindų sprendimo 2002/584 23 straipsnio 5 dalyje, susijusioje su laikotarpiu nuo galutinio sprendimo dėl perdavimo priėmimo iki faktinio perdavimo, vartojama formuluotė „jei asmuo vis dar yra laikomas nelaisvėje“, o tai reiškia, jog gali būti, kad šiuo laikotarpiu asmuo nėra laikomas nelaisvėje.
27.      Dėl šių priežasčių ir atsižvelgdamas į reikšmingą Teisingumo Teismo jurisprudenciją, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas mano, kad ZEEZA 44 straipsnio 7 dalies antras sakinys prieštarauja Pagrindų sprendimo 2002/584 12 straipsniui ir 23 straipsnio 5 daliai, nes pagal šias nuostatas draudžiama prašomą perduoti asmenį laikyti suimtą laikotarpiu nuo teismo sprendimo dėl jo perdavimo priėmimo iki faktinio jo perdavimo, jei nuo pat pradžių nekyla pavojus, kad prašomas perduoti asmuo pasislėps ar kad bus neįmanoma jo perduoti. Tokiu atveju šis suėmimas objektyviai būtinas tik perdavimo metu.
28.      Taip pat pažymėtina, jog, kiek tai susiję su laikymu suimto įkalinimo įstaigoje, Bulgarijos teisėje nustatyta, kad, jei prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas nurodo suimti prašomą perduoti asmenį, šis iki faktinio perdavimo laikomas suimtas įkalinimo įstaigoje. Vadinasi, prašomas perduoti asmuo kelias dienas, savaitę ar ilgiau praleis įkalinimo įstaigoje, kur jam bus taikomos tokios pat sąlygos kaip ir asmenims, suimtiems pagal Europos žmogaus teisių ir pagrindinių laisvių apsaugos konvencijos(6) 5 straipsnio 1 dalies c punktą. Taigi kyla klausimas, ar asmens laikymas suimto įkalinimo įstaigoje atitinka suėmimo, leidžiamo pagal Pagrindų sprendimo 2002/584 12 straipsnį ir 23 straipsnio 5 dalį, pobūdį.
29.      Neatsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas mano, kad esama ir argumentų, leidžiančių patvirtinti Bulgarijos teisės akto atitiktį Pagrindų sprendimui 2002/584.
30.      Konkrečiau kalbant, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo teigimu, galima manyti, kad privalomas suėmimas sprendimo dėl Europos arešto orderio pripažinimo ir vykdymo atveju yra nacionaliniu arešto orderiu skirto suėmimo vykdymas baudžiamojo proceso tikslais išduodančiojoje valstybėje. Iš tikrųjų Europos arešto orderis grindžiamas nacionaliniu arešto orderiu ir yra tik priemonė, leidžianti pradėti vykdyti nacionalinį arešto orderį kitos valstybės narės teritorijoje. Šio nacionalinio arešto orderio teisėtumą iš dalies tikrina vykdančioji teisminė institucija, naudodamasi Europos arešto orderiu (ir susijusia teisminio bendradarbiavimo sistema, įtvirtinta Pagrindų sprendime 2002/584).
31.      Pagrindų sprendime 2002/584 nustatyta sistema, palyginti su įprastine ekstradicija, sukuriama iš esmės kitokia prašomų perduoti asmenų perdavimo, siekiant vykdyti baudžiamąjį persekiojimą, procedūra, nes ji grindžiama tarpusavio pasitikėjimu ir teisminių arešto orderių tarpusavio pripažinimu. Iš to kyla šio pagrindų sprendimo 1 straipsnio 2 dalyje įtvirtintas principas, pagal kurį kiekvienas arešto orderis turi būti vykdomas, išskyrus atvejus, kai yra pagrindų atsisakyti jį vykdyti, kurie yra išsamiai išvardyti ir turi būti aiškinami siaurai. Ekstradicijos atveju tokio principo nėra.
32.      Remiantis šiais argumentais darytina išvada, kad po vykdančiosios teisminės institucijos teisminio sprendimo dėl Europos arešto orderio pripažinimo ir prašomo perduoti asmens perdavimo tiek privalomas prašomo perduoti asmens suėmimas, tiek jo laikymas suimto įkalinimo įstaigoje yra normalus ir logiškas.
33.      Šiomis aplinkybėmis Sofiyski gradski sad (Sofijos miesto teismas) nutarė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šį prejudicinį klausimą:
„Ar nacionalinės teisės aktas, kuriame numatyta, kad, priimdama sprendimą pripažinti Europos arešto orderį tam, kad būtų vykdomas baudžiamasis procesas, ir perduoti prašomą perduoti asmenį, vykdančioji teisminė institucija privalo nurodyti jį suimti, o prašomas perduoti asmuo turi būti laikomas suimtas įkalinimo įstaigoje tol, kol bus perduotas, atitinka [Pagrindų sprendimo 2002/584] 12 straipsnį ir 23 straipsnio 5 dalį?“
34.      Rašytines pastabas pateikė Bulgarijos ir Vengrijos vyriausybės, taip pat Europos Komisija. Bulgarijos, Čekijos ir Vengrijos vyriausybės bei Komisija buvo išklausytos 2025 m. spalio 2 d. vykusiame posėdyje.
Analizė
Pirminės pastabos
35.      Pažymėtina, kad prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas pateikia vienintelį klausimą, iš kurio formuluotės matyti, kad jį iš esmės sudaro dvi, nors ir aiškiai neatskirtos, dalys. Šis klausimas pirmiausia susijęs su automatiniu prašomo perduoti asmens suėmimo pobūdžiu. Be to, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas patikslina, kad šis asmuo dėl tokio automatinio pobūdžio būtų laikomas suimtas įkalinimo įstaigoje. Šis patikslinimas leidžia manyti, kad laikymas įkalinimo įstaigoje yra tiesioginė automatinio suėmimo pasekmė, kitaip tariant, papildomas poveikis, kylantis iš teismo pareigos skirti laisvės atėmimą, kai priimamas sprendimas vykdyti Europos arešto orderį.
36.      Taigi, kadangi prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas laikymą įkalinimo įstaigoje, atrodo, laiko neišvengiama šios pareigos vykdymo pasekme, mano manymu, šį klausimą galima padalyti į dvi dalis: pirmoji susijusi su automatiniu suėmimo pobūdžiu, o antroji – su prašomo perduoti asmens laikymo suimto įkalinimo įstaigoje iki jo faktinio perdavimo suderinamumu su Pagrindų sprendimu 2002/584.
Dėl pateikto klausimo pirmos dalies
37.      Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui kyla klausimas dėl nacionalinės taisyklės, pagal kurią prašomas perduoti asmuo automatiškai laikomas sulaikytas nuo sprendimo vykdyti Europos arešto orderį priėmimo iki jo faktinio perdavimo, suderinamumo su Pagrindų sprendimo 2002/584 12 straipsniu ir 23 straipsnio 5 dalimi, siejamais su Europos Sąjungos pagrindinių teisių chartija (toliau – Chartija) ir EŽTK 5 straipsniu.
38.      Pirmiausia primintina prašomo perduoti asmens situacija atsižvelgiant į Europos arešto orderio vykdymą, susiklosčiusi pagrindinėje byloje, siekiant nustatyti reikšmingas Pagrindų sprendimo 2002/584 nuostatas. Dėl prašomo perduoti asmens, Bulgarijos piliečio, Austrijos Respublika išdavė Europos arešto orderį siekiant vykdyti baudžiamąjį persekiojimą dėl plėšimo. Šis asmuo buvo suimtas Bulgarijoje, o vėliau paleistas už užstatą, nes prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas nustatė, kad nėra pavojaus, jog šis asmuo pasislėps.
39.      Pagal taikytiną nacionalinę teisę, nagrinėjamu atveju – ZEEZA 44 straipsnio 7 dalį, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas privalo nurodyti prašomą perduoti asmenį suimti ir laikyti suimtą nuo sprendimo vykdyti Europos arešto orderį priėmimo dienos iki jo faktinio perdavimo išduodančiajai valstybei narei. Kitaip tariant, pagal nacionalinę teisę sprendimas dėl perdavimo automatiškai lemia prašomo perduoti asmens suėmimą ir laikymą suimtą. Taigi prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui kyla klausimas, ar tokia suėmimo pareiga, apimanti laikotarpį nuo sprendimo vykdyti iki faktinio perdavimo, atitinka Pagrindų sprendimo 2002/584 12 straipsnį ir 23 straipsnio 5 dalį.
40.      Kadangi Bulgarijos valdžios institucijų atliekamas Europos arešto orderio vykdymas būtinai lemia prašomo perduoti asmens suėmimą(7), pagrindinė taikytina nuostata yra Pagrindų sprendimo 2002/584 12 straipsnis, kuriame reglamentuojama šio asmens padėtis po jo suėmimo(8). Be to, reikia atsižvelgti į šio pagrindų sprendimo 23 straipsnio 5 dalį, nes joje reglamentuojamas
suėmimas po sprendimo vykdyti Europos arešto orderį priėmimo.
41.      Į prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo klausimo pirmą dalį iškart siūlau atsakyti neigiamai.
42.      Mano nuomone, pagal Pagrindų sprendimą 2002/584 reikalaujama, kad teismas kiekvienu konkrečiu atveju patikrintų bet kokį laisvės atėmimo skyrimą vykdant Europos arešto orderį. Būtent toks aiškinimas išplaukia iš šio pagrindų sprendimo 12 straipsnio ir 23 straipsnio 5 dalies, remiantis pažodiniu, sisteminiu ir teleologiniu aiškinimu. Laikantis priešingo požiūrio būtų nukrypstama tiek nuo Teisingumo Teismo, tiek nuo Europos Žmogaus Teisių Teismo (toliau – EŽTT) jurisprudencijoje nustatytų reikalavimų.
43.      Toliau iš eilės išnagrinėsiu priežastis, dėl kurių, mano nuomone, tokia išvada akivaizdžiai išplaukia iš minėtų nuostatų aiškinimo, pirmiausia pažodinio, paskui sisteminio ir galiausiai teleologinio.
44.      Visų pirma kalbant apie pažodinį aiškinimą, Pagrindų sprendimo 2002/584 12 straipsnyje nurodyta, kad, kai asmuo suimamas pagal Europos arešto orderį, „vykdančioji teisminė institucija pagal vykdančiosios valstybės narės teisę nusprendžia, ar prašomą perduoti asmenį reikėtų laikyti laisvės atėmimo vietoje“(9), ir kad šis asmuo „gali būti bet kuriuo metu“ laikinai paleistas. Manau, kad atsakymas į prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo klausimo pirmą dalį aiškiai išplaukia iš šios formuluotės. Žodis „nusprendžia“, tiesiogiai siejamas su žodžių junginiu „vykdančioji teisminė institucija“(10), aiškiai reiškia, kad pastarajai tenka atsakomybė nuspręsti dėl šio asmens laikymo sulaikyto. Taigi veiksmažodis „nuspręsti“ reiškia tikrą teisminę diskreciją.
45.      Tiesa, kaip pabrėžia pirmiausia Bulgarijos vyriausybė, Pagrindų sprendimo 2002/584 12 straipsnyje aiškiai nurodyta, kad vykdančioji teisminė institucija pagal vykdančiosios valstybės narės teisę nusprendžia, ar prašomą perduoti asmenį reikėtų laikyti suimtą. Ar iš šio sakinio būtų galima daryti išvadą, kad pagal Pagrindų sprendimą 2002/584 valstybėms narėms paliekama diskrecija pasirinkti, ar pavesti teisminei institucijai įvertinti suėmimo būtinumą, ar įstatymu nustatyti automatinę procedūrą? Mano nuomone, ne.
46.      Iš tikrųjų nuoroda į vykdančiosios valstybės narės teisę priešingai nei teigia pirmiausia Bulgarijos vyriausybė, negali būti aiškinama kaip suteikianti šiai valstybei įgaliojimą taikyti automatinį suėmimą be veiksmingos teisminės priežiūros. Priešingai, tai reiškia, kad suėmimo būtinumo ir sąlygų vertinimas priklauso teisminės institucijos, kuri veikia laikydamasi nacionalinėje teisėje nustatytų sąlygų ir procedūrų, kompetencijai. Bet koks kitoks aiškinimas reikštų, kad žodis „nusprendžia“, vartojamas po žodžių junginio „pagal vykdančiosios valstybės narės teisę“, netenka prasmės. Taigi Pagrindų sprendimo 2002/584 12 straipsnio sistema leidžia manyti, kad teisminės institucijos įsikišimas bet kuriuo atveju išlieka būtinas, net jei, kaip per posėdį pažymėjo Komisija, įsikišama taikant nacionalinėje teisėje nurodytus kriterijus ir procedūrą.
47.      Iš to darytina išvada, kad pagal Pagrindų sprendimo 2002/584 12 straipsnio pažodinį aiškinimą Sąjungos teisės aktų leidėjas imperatyviai paveda teisminei institucijai įvertinti, ar tikslinga prašomą perduoti asmenį laikyti suimtą vykstant procedūrai laikotarpiu nuo jo suėmimo iki perdavimo išduodančiajai valstybei narei.
48.      Be to, dėl Pagrindų sprendimo 2002/584 12 straipsnio aiškinimo atsižvelgiant į jo kontekstą, manau, kad jo bendra sistema ir atitinkama Teisingumo Teismo jurisprudencija patvirtina teisminės institucijos vaidmens svarbą vertinant būtinumą laikyti atitinkamą asmenį suimtą per visą Europos arešto orderio vykdymo procedūrą.
49.      Pirma, kaip nurodo prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, Pagrindų sprendimo 2002/584 12 straipsnis turi būti aiškinamas jį siejant su šio sprendimo 23 straipsnio 5 dalimi. Primintina, kad šios dvi nuostatos yra skyriuje „Perdavimo tvarka“, reglamentuojančiame prašomo perduoti asmens perdavimo išduodančiajai valstybei narei etapą. Vis dėlto 23 straipsnio 5 dalyje nurodyta, kad pasibaigus šio straipsnio 2–4 dalyse nurodytam terminui, „jei asmuo vis dar yra laikomas nelaisvėje, jis yra paleidžiamas“(11). Iš to akivaizdžiai išplaukia, kad šiuo pereinamuoju laikotarpiu suėmimas nėra privalomas: Sąjungos teisės aktų leidėjas aiškiai pripažįsta, kad atitinkamas asmuo atsižvelgiant į aplinkybes gali būti arba laikomas suimtas, arba paleidžiamas.
50.      Ši nuostata atitinka Pagrindų sprendimo 2002/584 12 straipsnio logiką. Chronologiškai aiškinant procedūros eigą, ji skirstoma į tris vienas po kito einančius etapus: pirmiausia prašomas perduoti asmuo suimamas, po to kompetentinga teisminė institucija priima sprendimą dėl poreikio jį laikyti jį suimtą; paskui ši institucija gali bet kurio metu nurodyti šį asmenį paleisti į laisvę; galiausiai jeigu jis tebėra sulaikytas, pagal šio pagrindų sprendimo 23 straipsnio 5 dalį, siejamą su jo 12 straipsniu, pasibaigus nurodytam terminui, „jei asmuo vis dar yra laikomas nelaisvėje“, jis turi būti paleistas į laisvę.
51.      Antra, prašomo perduoti asmens laikymo suimto teisminės kontrolės svarba matyti iš Teisingumo Teismo jurisprudencijos. Pirmiausia Sprendime Lanigan(12) Teisingumo Teismas nusprendė, jog tai, kad vykdančioji valstybė narė praleidžia Pagrindų sprendimo 2002/584 17 straipsnyje nurodytą terminą, savaime neužkerta kelio prašomo perduoti asmens laikymui suimto. Vis dėlto jis priminė iš Chartijos 6 straipsnio kylantį reikalavimą vykdyti veiksmingą teisminę kontrolę, užtikrinant, kad suėmimas netruktų pernelyg ilgai atsižvelgiant į procedūros eigą(13).
52.      Šis požiūris patvirtintas Sprendime Vilkas(14). Jame Teisingumo Teismas patikslino, kad pagal Pagrindų sprendimo 2002/584 23 straipsnio 3 dalį nebūtinai privaloma paleisti prašomą perduoti asmenį, jei perduoti jo per 10 dienų po suderintos naujos perdavimo datos neįmanoma dėl force majeure aplinkybių. Vis dėlto, remiantis Pagrindų sprendimo 2002/584 12 straipsniu, vykdančioji teisminė institucija pagal nacionalinę teisę sprendžia, ar atitinkamas asmuo turi būti laikomas suimtas(15).
53.      Sprendimas TC(16) taip pat atskleidžia pagrindinį teismo vaidmenį vertinant laikymą suimtą atsižvelgiant į 90 dienų terminą, nurodytą Pagrindų sprendimo 2002/584 17 straipsnio 3 ir 4 dalyse. Remdamasis Sprendimu Lanigan, Teisingumo Teismas pripažįsta, kad Europos arešto orderio vykdymo procedūra gali tęstis pasibaigus Pagrindų sprendime 2002/584 nustatytam terminui. Jo nuomone, bendra besąlyginė pareiga laikinai paleisti asmenį į laisvę šiame etape kenktų perdavimo sistemos veiksmingumui(17). Vis dėlto Teisingumo Teismas pabrėžia, kad laikymas suimto praėjus šiam terminui turi būti suderinamas su Chartijos 6 straipsnyje ir EŽTK 5 straipsnyje numatytomis garantijomis. Remdamasis Sprendimo Lanigan  57–59 punktais jis patikslina, kad suėmimo terminas gali būti pratęstas tik „tam tikromis sąlygomis“, o tai reiškia, kad vykdančioji teisminė institucija atlieka konkrečią, nuolatinę ir pagrįstą su laisvės suvaržymu susijusios priemonės būtinumo ir proporcingumo kontrolę(18). Taigi iš Sprendimo TC matyti, kad reikalavimas atlikti individualų teisminį laikymo suimto nagrinėjimą taikomas visame vykdymo etape ir pagal šį reikalavimą kiekviename etape turi būti atliekamas veiksmingas laisvės atėmimo pagrįstumo patikrinimas.
54.      Tokį požiūrį patvirtina Sprendimas CJ, kuriame Teisingumo Teismas konstatavo, kad sprendimas atidėti prašomo perduoti asmens perdavimą pagal Pagrindų sprendimo 2002/584 24 straipsnį siekiant vykdyti arba baudžiamąjį persekiojimą, arba laisvės atėmimo bausmę vykdančiojoje valstybėje narėje, priklauso išimtinei vykdančiosios teisminės institucijos kompetencijai, kaip aiškiai nurodyta šio pagrindų sprendimo 24 straipsnio 1 dalyje(19).
55.      Iš visos šios jurisprudencijos matyti, kad Pagrindų sprendimo 2002/584 12 straipsnyje nustatytas reikalavimas atlikti individualų, pagrįstą ir peržiūrimą teisminį laikymo suimto būtinumo vertinimą. Šis vertinimas turi būti grindžiamas konkrečiomis bylos aplinkybėmis, atsižvelgiant į galimybę imtis mažiau ribojančių priemonių. Taigi nacionalinės teisės aktu, pagal kurį suėmimas yra automatinė sprendimo vykdyti Europos arešto orderį pasekmė, būtų nepaisoma Pagrindų sprendimo 2002/584 sistemos, todėl šio pagrindų sprendimo 12 straipsnis netektų prasmės.
56.      Galiausiai, trečia, išvadą, išplaukiančią iš Pagrindų sprendimo 2002/584 12 straipsnio sisteminio aiškinimo, grindžiamo Teisingumo Teismo jurisprudencija, patvirtina teleologinis šio straipsnio aiškinimas pabrėžiant konkretų šiame pagrindų sprendime nustatytos sistemos tikslą(20).
57.      Dėl teleologinio
požiūrio primintina, kad Pagrindų sprendimo 2002/584 12 straipsnio aiškinimas ir taikymas pagrindinėje byloje turi būti atliekamas atsižvelgiant į pusiausvyrą, kuria grindžiamas Europos arešto orderis: viena vertus, tai proceso greitumas ir paprastumas, kuriuos užtikrina tarpusavio pripažinimo principas, ir, kita vertus, – veiksminga pagrindinių teisių ir teisminių garantijų apsauga(21).
58.      Kalbant apie pirmąjį aspektą Pagrindų sprendimo 2002/584 5 konstatuojamojoje dalyje pabrėžiama, kad šiuo pagrindų sprendimu siekiama nustatyti paprastesnę perdavimo tarp teisminių institucijų sistemą, pašalinant sudėtingumą ir vėlavimą, būdingus ankstesnėms ekstradicijos procedūroms(22). Būtent atsižvelgiant į tai, remiantis tarpusavio pripažinimo principu, kuris yra bendradarbiavimo baudžiamosiose bylose kertinis akmuo(23), Pagrindų sprendimo 2002/584 1 straipsnio 2 dalyje nustatytas principas, pagal kurį kitos valstybės narės išduoti Europos arešto orderiai pripažįstami ir vykdomi automatiškai(24).
59.      Vis dėlto šiam tarpusavio pripažinimo principui yra esminė atsvara – atsižvelgimas į pagrindines teises. Pagrindų sprendimo 2002/584 1 straipsnio 3 dalyje aiškiai primenama, kad šis pagrindų sprendimas nekeičia pareigos gerbti pagrindines teises ir pagrindinius teisinius principus, įtvirtintus ESS 6 straipsnyje(25). Šios teisės apima pirmiausia teisę į laisvę, užtikrinamą Chartijos 6 straipsniu, į kurį atsižvelgiant turi būti aiškinamas Pagrindų sprendimo 2002/584 12 straipsnis(26). Pagal Chartijos 52 straipsnio 1 dalį bet koks šios teisės apribojimas turi būti būtinas ir proporcingas siekiamam tikslui, numatant veiksmingas kontrolės garantijas.
60.      Be to, pagal Chartijos 52 straipsnio 3 dalį Chartijoje nurodytų teisių, atitinkančių EŽTK garantuojamas teises, esmė ir taikymo sritis turi būti tokios pačios kaip nustatyta EŽTK. Chartijos 53 straipsnis patvirtina, kad ji negali būti aiškinama kaip apribojanti EŽTK užtikrinamas teises. O Europos arešto orderis atitinka situaciją, numatytą EŽTK 5 straipsnio 1 dalies f punkte, kai asmuo teisėtai suimamas prasidėjus jo išsiuntimo ar ekstradicijos į kitą valstybę procesui(27).
61.      Pagal EŽTT suformuotą jurisprudenciją bet koks laisvės atėmimas turi būti „teisėtas“, o tai reiškia ne tik teisinio pagrindo buvimą, bet ir tai, kad atitinkamas įstatymas yra prieinamas, tikslus ir jo taikymą galima numatyti, kad būtų išvengta bet kokio savivalės pavojaus(28).
62.      Konkrečiau kalbant, EŽTK 5 straipsnio 1 dalies f punktas susijęs su laisvės atėmimu arba siekiant užkirsti kelią neteisėtam atvykimui į šalį, arba ruošiantis išsiuntimai ar ekstradicijai.
63.      EŽTK 5 straipsnio 1 dalies f punkte numatytu atveju, panašiu į nagrinėjamąjį, EŽTT vykdo ribotą suėmimo pagrindo, t. y. išsiuntimo ar ekstradicijos procedūros buvimo, pagrįstumo kontrolę. Vis dėlto jis užtikrina griežtą materialinių ir procedūrinių garantijų, kurios turi būti nustatytos reglamentuojant šį laisvės atėmimą, pirmiausia proporcingumo principo, laikymąsi. Kaip buvo priminta byloje, susijusioje būtent su Europos arešto orderio vykdymu „suėmimo „teisėtumo“ klausimais, įskaitant atsižvelgimą į „teisėtas priemones“, [EŽTK] iš esmės nurodoma pareiga laikytis nacionalinės teisės aktų materialinių ir procesinių normų, tačiau reikalaujama, kad bet koks laisvės atėmimas atitiktų 5 straipsnio tikslą – apsaugoti asmenį nuo savivalės“(29).
64.      Pirmiausia remiantis EŽTT jurisprudencija pagal EŽTK 5 straipsnio 1 dalies f punktą nereikalaujama, kad suėmimas būtų pagrįstai laikomas būtinu, pavyzdžiui, siekiant užkirsti kelią nusikalstamai veikai ar išvengti pasislėpimo pavojaus. EŽTT yra patikslinęs, kad pagal 5 straipsnio 1 dalies f punktą suteikiamas kitoks apsaugos lygis nei pagal 5 straipsnio 1 dalies c punktą(30): pagal f punktą tik reikalaujama, kad „būtų imtasi priemonių dėl išsiuntimo ar ekstradicijos“. Taigi EŽTT ne kartą nusprendė, kad taikant šią nuostatą tai, ar pagrindinis sprendimas dėl išsiuntimo arba ekstradicijos gali būti pateisinamas atsižvelgiant į nacionalinę teisę arba EŽTK, neturi reikšmės(31).
65.      Vis dėlto EŽTT, atsižvelgdamas į EŽTK 5 straipsnio 1 dalies f punktą, vykdo konkrečią, nors ir neišsamią proporcingumo kontrolę. Taigi EŽTT laikosi nuomonės, kad suėmimas, grindžiamas 5 straipsnio 1 dalies f punktu, turi būti vykdomas sąžiningai, glaudžiai susijęs su nurodytu suėmimo pagrindu, suėmimo vieta ir sąlygos turi būti tinkamos, o šios priemonės trukmė neturi viršyti laiko, pagrįstai būtino siekiamam tikslui įgyvendinti(32). Be to, suėmimas pateisinamas tik tol, kol išsiuntimo ar ekstradicijos procedūra kruopščiai vykdoma; kai valdžios institucijos nustoja imtis veiksmų, laisvės atėmimas nebepatenka į šios nuostatos taikymo sritį(33).
66.      Galiausiai EŽTT pabrėžia (o tai svarbu atsižvelgiant į pagrindinėje byloje iškeltą klausimą), kad EŽTK taip pat įtvirtintos procesinės garantijos, leidžiančios atitinkamam asmeniui ginčyti savo suėmimo teisėtumą ir trukmę, taip užkertant kelią bet kokiam savivalės pavojui(34).
67.      Taigi teismo vaidmuo išlieka esminis (net pagal EŽTK 5 straipsnio 1 dalies f punktą, kuriame nenumatyta išsami proporcingumo kontrolė), nes būtent teisminės kontrolės metu galima nustatyti, ar suėmimas, skirtas vykdant sprendimą dėl ekstradicijos arba išsiuntimo, atitinka šioje nuostatoje nurodytus reikalavimus.
68.      Toliau reikia išnagrinėti pagrindinės bylos kontekstą ir klausimą, ar aptariami nacionalinės teisės aktai atitinka reikalavimus, kylančius iš Chartijos 6 straipsnio, aiškintino atsižvelgiant į EŽTK 5 straipsnio 1 dalies f punktą. Negalima paneigti, kad visuotinio taikymo teisės akto nuostata, kaip antai aptariamoji, atrodo, atitinka aiškumo, nuspėjamumo ir prieinamumo reikalavimus(35). Vis dėlto, mano manymu, joje nustatytas teisės į laisvę apribojimas negali būti laikomas proporcingu siekiamam tikslui.
69.      Iš tikrųjų tam, kad suėmimas būtų proporcingas siekiamam tikslui, perdavimo procedūra turi būti vykdoma kruopščiai, laisvės atėmimas turi būti griežtai būtinas šiam tikslui įgyvendinti, o valdžios institucijos, prieš skirdamos suėmimą, turi būti apsvarsčiusios mažiau ribojančias priemones. Vis dėlto šių reikalavimų laikymąsi gali garantuoti tik veiksminga teisminė kontrolė, kuri vienintelė gali užtikrinti, kad atitinkamai asmeniui būtų faktiškai taikomas proporcingumo principas.
70.      Kitaip tariant, nacionalinės teisės nuostata, kuri faktiškai „suriša teisėjui rankas“ ir laikymą suimto paverčia automatinio taikymo pasekme, dėl paties savo pobūdžio negali būti suderinama su proporcingumo principu. Tokia taisyklė neleidžia nagrinėti elementų, būtinų siekiant nustatyti, ar sulaikymas yra proporcingas tikslui, kurio siekiama perdavimu ir Pagrindų sprendimu 2002/584.
71.      Apibendrinant, sisteminis ir juo labiau teleologinis Pagrindų sprendimo 2002/584 aiškinimas leidžia konstatuoti: net jei nebūtų jo 12 straipsnio, tokia nacionalinės teisės nuostata kaip nagrinėjama pagrindinėje byloje, bet kuriuo atveju negalėtų būti laikoma atitinkančia proporcingumo principą. Kitaip tariant, teisminio bendradarbiavimo greičio ir veiksmingumo negalima siekti automatinio laisvės atėmimo kaina.
72.      Šiuo aspektu pažymėtina, kad reikia atmesti argumentą, be kita ko, Čekijos vyriausybės pateiktą per posėdį, kad „principinis“ įkalinimas pateisinamas trumpu Europos arešto orderio vykdymo terminu, taip pat Bulgarijos ir Vengrijos vyriausybių pateiktą argumentą, grindžiamą būtinybe užtikrinti prašomo perduoti asmens perdavimą. Mano nuomone, joks laisvės atėmimas savaime nėra teisėtas. Jis teisėtas tik su sąlyga, kad jį galima bet kuriuo metu peržiūrėti ir yra apribotas tuo, kas griežtai būtina, kai jokia mažiau ribojančia priemone negalima įgyvendinti siekiamo tikslo.
73.      Visiškai neabejotina, kad Pagrindų sprendime 2002/584 numatytos procesinės garantijos, kurias savo pastabose mini pirmiausia Bulgarijos, Vengrijos ir Čekijos vyriausybės, kaip antai šio pagrindų sprendimo 17 straipsnyje nustatyti trumpi terminai, susiję su sprendimu dėl vykdymo, pareiga paleisti į laisvę, nurodyta šio pagrindų sprendimo 23 straipsnio 5 dalyje, taip pat išduodančiosios valstybės narės atsižvelgimas į vykdančiojoje valstybėje narėje taikytą suėmimo laikotarpį, yra svarbios garantijos. Vis dėlto dėl pirmiau nurodytų priežasčių jos negali kompensuoti atitinkamo asmens laikymo sulaikyto veiksmingos teisminės kontrolės nebuvimo. Tik individualus teisminis nagrinėjimas leidžia užtikrinti visišką Pagrindų sprendimo 2002/584 12 straipsnio veiksmingumą ir konkretų proporcingumo principo įgyvendinimą, patikrinant, ar suėmimas tikrai būtinas.
74.      Apibendrindamas manau, kad pagal Pagrindų sprendimo 2002/584 12 straipsnį ir 23 straipsnio 5 dalį, aiškinamus atsižvelgiant į Chartijos 6 straipsnį ir EŽTK 5 straipsnį, draudžiami nacionalinės teisės aktai, pagal kuriuos vykdančioji teisminė institucija, nuspręsdama pripažinti Europos arešto orderį ir nurodyti jį vykdyti, privalo automatiškai skirti prašomo perduoti asmens suėmimą iki jo faktinio perdavimo, neatlikusi individualaus bylos aplinkybių nagrinėjimo.
Dėl pateikto klausimo antros dalies
75.      Reikia nustatyti, ar pagal Pagrindų sprendimą 2002/584 leidžiamas atitinkamo asmens laikymas suimto įkalinimo įstaigoje iki jo perdavimo vykdant Europos arešto orderį.
76.      Manau, kad į šį prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo klausimą reikia atsakyti teigiamai.
77.      Pirma, priešingai nei kituose Sąjungos teisės aktuose(36), jokioje Pagrindų sprendimo 2002/584 nuostatoje nenumatyta, kad siekiant vykdyti Europos arešto orderį asmuo turi būti laikomas suimtas ne įkalinimo įstaigoje.
78.      Antra, kaip matyti iš šios išvados 10 punkto, pagal Pagrindų sprendimo 2002/584 26 straipsnio 1 dalį išduodančioji valstybė narė visus dėl Europos arešto orderio vykdymo taikytus suėmimo laikotarpius išskaičiuoja iš viso laisvės atėmimo laiko, kuris turi būti praleistas skyrus laisvės atėmimo bausmę arba priėmus sprendimą dėl įkalinimo. Mano nuomone, tai reiškia, kad suėmimas vykdančiojoje valstybėje narėje siekiant vykdyti Europos arešto orderį yra prilyginamas laikymui suimto išduodančiosios valstybės narės įkalinimo įstaigoje laisvės atėmimo bausmės atlikimo tikslais.
79.      Trečia, primintina, jog, kaip minėta šios išvados 60 punkte, kadangi Chartijoje nurodytos teisės, atitinkančios EŽTK garantuojamas teises, šios Chartijos 52 straipsnio 3 dalyje numatyta, kad jų prasmė ir taikymo sritis turi būti tokios pačios kaip nustatyta šioje konvencijoje. Taigi aiškinant Chartijos 6 straipsnį reikia atsižvelgti į EŽTK 5 straipsnio 1 dalį.
80.      Iš tikrųjų EŽTT jurisprudencija patvirtina šios išvados 77 ir 78 punktuose pateiktą analizę(37). Tiesa, kaip priminta šios išvados 65 punkte, atsižvelgiant į EŽTK 5 straipsnio 1 dalies f punktą atitinkamo asmens suėmimo vieta ir sąlygos turi būti „tinkamos“ siekiamam tikslui įgyvendinti. Šis reikalavimas atitinka jurisprudenciją, kurioje, pirmiausia dėl išsiuntimo, pabrėžiama, kad ši priemonė taikoma užsieniečiams, kurie nėra suimti už nusikalstamą veiką ir kurie dažnai būna pabėgę iš savo šalies baimindamiesi dėl savo gyvybės(38).
81.      Ar iš to darytina išvada, kad iš esmės draudžiama asmenį laikyti suimtą įkalinimo įstaigoje? Aš taip nemanau. Pagal šią EŽTT jurisprudenciją veikiau reikalaujama, kad suėmimo tvarka atspindėtų nebaudžiamąjį priemonės pobūdį ir atitiktų savo administracinį tikslą, o tai reiškia, kad turi būti laikomasi tinkamų materialinių sąlygų ir atsižvelgiama į galimą atitinkamo asmens pažeidžiamumą(39).
82.      Be to, EŽTT jurisprudencija patvirtina, kad nustatyti pažeidimai pirmiausia susiję su konkrečiomis suėmimo sąlygomis, kaip antai perpildymas, higiena, galimybė gauti sveikatos priežiūrą, praleisti laiką lauke ar palaikyti šeimos ryšius, ir procesinių apsaugos priemonių nepakankamumu, o ne su taikomos tvarkos teisiniu kvalifikavimu. Pavyzdžiui, Sprendime Suso Musa prieš Maltą EŽTT, nagrinėdamas pernelyg ilgą prieglobsčio prašytojo sulaikymą, pažymėjo, kad pažeidimą lėmė nepagrįsta sulaikymo trukmė ir nerimą keliančios materialinės sąlygos, konstatuotos keliose tarptautinėse ataskaitose, tačiau įstaigos, kurioje buvo laikomas atitinkamas asmuo, pobūdžio klausimas nebuvo keliamas(40).
83.      Be to, EŽTT patvirtino šį funkcinį požiūrį savo 2018 m. birželio 12 d. Sprendime Zaloilo prieš Nyderlandus. Jis konstatavo, kad faktinių aplinkybių susiklostymo metu Nyderlanduose buvo trys centrai, skirti specialiai užsieniečių sulaikymui, tačiau pagal nacionalinę teisę vis dėlto buvo galima prireikus juos apgyvendinti įprastame sulaikymo centre. Toje byloje apeliacinė komisija nusprendė, kad pareiškėjo perkėlimas buvo pateisinamas operacinėmis priežastimis, susijusiomis su jo elgesiu, nes jo laikymas Roterdamo sulaikymo centre nebebuvo įmanomas, kartu užtikrinant, kad būtų atsižvelgta į jo, kaip sulaikyto dėl imigracijos priežasčių, statusą. Šiomis aplinkybėmis EŽTT nenustatė jokių savivalės požymių(41).
84.      Iš EŽTT jurisprudencijos matyti, kad laikymas įkalinimo įstaigų administracijai priskiriamoje įstaigoje savaime neprieštarauja EŽTK. Šio teismo nuomone, svarbu priemonės atitiktis ja siekiamam tikslui išsiųsti, materialinės sulaikymo sąlygos ir valdžios institucijų kruopštumas vykdant procedūrą. Taigi pabrėžiama konkreti atitiktis tarp laisvės atėmimo administracinio pobūdžio ir jo įgyvendinimo tvarkos.
85.      Atsižvelgdamas į tai, kas išdėstyta, manau, kad pagal Pagrindų sprendimą 2002/584 nedraudžiama prašomą perduoti asmenį laikyti suimtą įkalinimo įstaigoje iki jo perdavimo išduodančiajai valstybei narei. Vis dėlto vykdančiosios valstybės narės valdžios institucijos privalo laikytis pareigų, kylančių iš Chartijos 4 straipsnio, siejamo su EŽTK 3 straipsniu, užtikrindamos suėmimo vykdymą gerbiant žmogaus orumą ir nebaudžiamąjį priemonės pobūdį.
Išvada
86.      Atsižvelgdamas į tai, kas išdėstyta, siūlau Teisingumo Teismui taip atsakyti į Sofiyski gradski sad (Sofijos miesto teismas, Bulgarija) pateiktą prejudicinį klausimą:
2002 m. birželio 13 d. Tarybos pagrindų sprendimas 2002/584/TVR dėl Europos arešto orderio ir perdavimo tarp valstybių narių tvarkos, iš dalies pakeisto 2009 m. vasario 26 d. Tarybos pamatiniu sprendimu 2009/299/TVR, siejamas su Europos Sąjungos pagrindinių teisių chartijos 6 straipsniu ir Europos žmogaus teisių ir pagrindinių laisvių apsaugos konvencijos 5 straipsniu,
turi būti aiškinamas taip:
–        pagal jį draudžiami nacionalinės teisės aktai, pagal kuriuos vykdančioji teisminė institucija, nuspręsdama pripažinti Europos arešto orderį ir nurodyti jį vykdyti, privalo automatiškai skirti prašomo perduoti asmens suėmimą iki jo faktinio perdavimo, neatlikusi individualaus bylos aplinkybių nagrinėjimo;
–        pagal jį nedraudžiama prašomą perduoti asmenį laikyti suimtą įkalinimo įstaigoje iki jo perdavimo išduodančiajai valstybei narei. Vis dėlto vykdančiosios valstybės narės valdžios institucijos privalo laikytis pareigų, kylančių iš Europos Sąjungos pagrindinių teisių chartijos 4 straipsnio, siejamo su Europos žmogaus teisių ir pagrindinių laisvių apsaugos konvencijos 3 straipsniu, užtikrindamos suėmimo vykdymą gerbiant žmogaus orumą ir nebaudžiamąjį priemonės pobūdį.
1      Originalo kalba: prancūzų.
i      Šios bylos pavadinimas išgalvotas. Jis neatitinka jokios bylos šalies tikrojo vardo, pavardės ar pavadinimo.
2      OL L 190, 2002, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 19 sk., 6 t., p. 34.
3      OL L 81, 2009, p. 24.
4      DV Nr. 46, 2005 m. birželio 3 d.; redakcija, paskelbta DV Nr. 18, 2024 m. kovo 1 d.
5      DV Nr. 25, 2009 m. balandžio 3 d.; redakcija, paskelbta DV Nr. 84, 2023 m. spalio 6 d.
6      Pasirašytos 1950 m. lapkričio 4 d. Romoje (toliau – EŽTK). EŽTK 5 straipsnio 1 dalies c punkte nurodyta, kad „[k]iekvienas asmuo turi teisę į laisvę ir saugumą. Laisvė negali būti niekam atimta kitaip, kaip šiais atvejais ir įstatymo nustatyta tvarka:
<...>
c)      kai asmuo teisėtai sulaikomas ar suimamas, kad būtų pristatytas kompetentingai teismo institucijai, pagrįstai įtariant jį padarius nusikaltimą ar, kai pagrįstai manoma, jog būtina užkirsti kelią padaryti nusikaltimą, arba manoma, jog asmuo, padaręs tokį nusikaltimą, gali pabėgti“.
7      Žr. Pagrindų sprendimo 2002/584 1 straipsnio 1 dalį.
8      Šiuo klausimu žr. Bot, S., Le mandat d’arrêt européen, Larcier, Briuselis, 2009, pirmiausia p. 427, Nr. 551, kur pateikiami keli šios nuostatos perkėlimo į nacionalinę teisę pavyzdžiai.
9      Išskirta mano.
10      Išskirta mano.
11      Išskirta mano.
12      2015 m. liepos 16 d. Sprendimas Lanigan (C‑237/15 PPU, EU:C:2015:474; toliau – Sprendimas Lanigan).
13      Sprendimas Lanigan (54 ir 58 punktai).
14      2017 m. sausio 25 d. Sprendimas Vilkas (C‑640/15, EU:C:2017:39; toliau – Sprendimas Vilkas).
15      Sprendimas Vilkas (41 ir 42 punktai).
16      2019 m. vasario 12 d. Sprendimas TC (C‑492/18 PPU, EU:C:2019:108; toliau – Sprendimas TC).
17      Sprendimas TC (49 ir 50 punktai).
18      Sprendimas TC (64 punktas).
19      2022 m. gruodžio 8 d. Sprendimas CJ (Sprendimas atidėti perdavimą siekiant vykdyti baudžiamąjį persekiojimą) (C‑492/22 PPU, EU:C:2022:964; toliau – Sprendimas CJ,). Remdamasis Sprendimo Vilkas 43 punktu Teisingumo Teismas laikosi nuomonės, kad laikydamasi Chartijos 6 straipsnio vykdančioji teisminė institucija turi atlikti konkrečią situacijos kontrolę, siekdama įsitikinti, kad „perdavimo procedūra buvo vykdoma pakankamai kruopščiai, todėl suėmimo trukmė nėra pernelyg ilga“ (82 punktas).
20      Kaip pažymi Lenaerts, K. ir Gutiérrez‑Fons, J.‑A. leidinyje Les méthodes d’interprétation de la Cour de justice de l’Union européenne, Bruylant, Briuselis, 2020, p. 55, Nr. 58, „teleologinis metodas ir sisteminis metodas dažnai būna glaudžiai susiję, pastarajam padedant patikslinti atitinkamos Sąjungos teisės nuostatos tikslą. Kitaip tariant, būtent bendra Sutarties (arba atitinkamo antrinės teisės akto) sistema leidžia Teisingumo Teismui išaiškinti ja siekiamą tikslą“.
21      Pagrindinių teisių apsaugos vykdant Europos arešto orderį klausimu žr. Bot, S., Le mandat d’arrêt européen, Larcier, Briuselis, 2009, p. 410–433.
22      Šiuo klausimu žr. Sprendimą Vilkas (31 punktas).
23      Žr. Pagrindų sprendimo 2002/584 6 konstatuojamąją dalį.
24      Žr. Sprendimą Lanigan (36 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
25      Žr. Sprendimą CJ (87 punktas), kuriame Teisingumo Teismas nurodė, kad, nors Pagrindų sprendimo 2002/584 24 straipsnio 1 dalyje nėra nustatyta jokia papildoma sąlyga tam, kad vykdančioji teisminė institucija galėtų pasinaudoti galimybe priimti sprendimą atidėti perdavimą (kita nei sąlyga, kad šiuo sprendimu būtų siekiama leisti vykdyti baudžiamąjį persekiojimą arba laisvės atėmimo bausmę už kitą veiką nei ta, dėl kurios išduotas Europos arešto orderis), šis pagrindų sprendimas turi būti aiškinamas taip, kad būtų užtikrinta atitiktis pagrindinėms teisėms.
26      Žr. Sprendimą Lanigan (53 ir 54 punktai).
27      Žr. 2021 m. sausio 28 d. Sprendimą Spetsializirana prokuratura (Pranešimas apie teises) (C‑649/19, EU:C:2021:75, 55 punktas), 2022 m. birželio 30 d. Sprendimą Spetsializirana prokuratura (Informacija apie nacionalinį sprendimą dėl suėmimo) (C‑105/21, EU:C:2022:511, 55 ir 56 punktai) ir Sprendimą CJ (80 punktas).
28      Žr. Sprendimą TC (58 punktas). Taip pat žr. 2016 m. gegužės 19 d. EŽTT sprendimą J. N. prieš Jungtinę Karalystę (CE:ECHR:2016:0519JUD003728912, 77 punktas). Apskritai dėl EŽTK 5 straipsnio žr. von Arnim, D., „Artikel 5. Recht auf Freiheit und Sicherheit“, leidinyje Frowein / Peukert, Europäische MenschenRechtsKonvention. EMRK‑Kommentar, N. P. Engel Verlag, Kėlis prie Reino, 2024, 4‑asis leidimas, p. 181–287.
29      Žr. 2018 m. balandžio 17 d. EŽTT sprendimą Pirozzi prieš Belgiją (CE:ECHR:2018:0417JUD002105511, 45 punktas).
30      Dėl šio straipsnio turinio žr. šios išvados 6 išnašą, pateikiamą prie 28 punkto.
31      Žr. 1996 m. lapkričio 15 d. EŽTT didžiosios kolegijos sprendimą Chahal prieš Jungtinę Karalystę (CE:ECHR:1996:1115JUD002241493, 112 punktas) ir 2008 m. spalio 23 d. EŽTT sprendimą Soldatenko prieš Ukrainą (CE:ECHR:2008:1023JUD000244007, 109 punktas).
32      Žr. 2011 m. gruodžio 20 d. EŽTT sprendimą Yoh‑Ekale Mwanje prieš Belgiją (CE:ECHR:2011:1220JUD001048610, 117–119 punktai) ir 2024 m. balandžio 9 d. EŽTT sprendimą Lazăr prieš Rumuniją (CE:ECHR:2024:0409JUD002018321, 108–111 punktai).
33      Žr. 2016 m. gruodžio 15 d. EŽTT didžiosios kolegijos sprendimą Khlaifia ir kiti prieš Italiją (CE:ECHR:2016:1215JUD001648312, 90 punktas) ir 2022 m. sausio 24 d. EŽTT sprendimą Sy prieš Italiją (CE:ECHR:2022:0124JUD001179120,
79 punktas) (ši byla buvo susijusi būtent su suėmimu vykdant Europos arešto orderį).
34      Žr., be kita ko, 2014 m. liepos 17 d. EŽTT sprendimą Kim prieš Rusiją (CE:ECHR:2014:0717JUD004426013, 53 punktas). Ta byla buvo susijusi su asmens be pilietybės, gimusio Uzbekistano Tarybų Socialistinėje Respublikoje, laikymo suimto iki išsiuntimo, nors nebuvo realios išsiuntimo įvykdymo perspektyvos ir valdžios institucijų nepakankamai kruopščiai vykdė procedūrą. EŽTT, be kita ko, pripažino, kad Rusijos valdžios institucijos pirmiausia privalėjo nustatyti, ar suėmimas siekiant išsiųsti yra arba tebėra pagrįstas. Ši pareiga ieškovo, neturinčio pilietybės ir išteklių, esančio labai pažeidžiamoje padėtyje, atveju buvo itin svarbi. Vis dėlto jis neturėjo jokių veiksmingų priemonių ginčyti savo sulaikymo teisėtumą ar trukmę ir nebuvo jokių teisinių ar praktinių apsaugos priemonių, kurios užkirstų kelią savivalės pavojui. Taigi Rusijos sistemoje nebuvo numatyta jokia teisminės kontrolės tvarka, kuri galėtų užkirsti kelią savavališkam sulaikymui, o vadinamoji „prevencinė“ priemonė pasirodė esanti griežtesnė nei maksimali 30 dienų trukmės bausmė, nustatyta už nusikalstamą veiką.
35      Pagal analogiją žr. 2017 m. kovo 15 d. Sprendimą Al Chodor (C‑528/15, EU:C:2017:213, 43 punktas), 2019 m. vasario 12 d. Sprendimą TC (61 ir 66 punktai) ir 2022 m. kovo 10 d. Sprendimą Landkreis Gifhorn (C‑519/20, EU:C:2022:178, 62 punktas).
36      Žr., pavyzdžiui, 2022 m. kovo 10 d. Sprendimą Landkreis Gifhorn (C‑519/20, EU:C:2022:178, 34, 36 ir 45 punktai), kuriame Teisingumo Teismas konstatavo, kad 2008 m. gruodžio 16 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2008/115/EB dėl bendrų nelegaliai esančių trečiųjų šalių piliečių grąžinimo standartų ir tvarkos valstybėse narėse (OL L 348, 2008, p. 98) 16 straipsnio 1 dalies pirmame sakinyje įtvirtintas principas, pagal kurį šalyje neteisėtai esančių trečiosios šalies piliečių sulaikymas siekiant išsiųsti paprastai vykdomas specialiuose sulaikymo centruose. Teisingumo Teismas nurodo, kad specialūs sulaikymo centrai skiriasi nuo įkalinimo įstaigų, o tai reiškia, jog tam, kad tvarka būtų laikoma atitinkančia šių piliečių teisinį statusą. sulaikymo šiuose centruose sąlygos turi turėti tam tikrų ypatumų palyginti su įprastomis laisvės atėmimo bausmių vykdymo sąlygomis įkalinimo įstaigose. Taigi tokiame centre esančios sulaikymo sąlygos turi būti tokios, kad, kiek įmanoma, būtų išvengta galimybės, kad tokio piliečio sulaikymas prilygtų kalinimui įkalinimo įstaigoje, kai sulaikoma baudžiamaisiais tikslais.
37      Dėl EŽTT jurisprudencijos, susijusios su EŽTK 5 straipsnio 1 dalies f punktu, žr., be kita ko, von Arnim, D., „Artikel 5. Recht auf Freiheit und Sicherheit“ leidinyje Frowein / Peukert, Europäische MenschenRechtsKonvention. EMRK‑Kommentar, N. P. Engel Verlag, Kėlis prie Reino, 2024, 4‑asis leidimas, p. 236–238, Nr. 151–158.
38      Žr. 2008 m. sausio 29 d. EŽTT didžiosios kolegijos sprendimą Saadi prieš Jungtinę Karalystę (CE:ECHR:2006:0711JUD001322903, 74 punktas), 2013 m. liepos 23 d. EŽTT sprendimą Suso Musa prieš Maltą (CE:ECHR:2013:0723JUD004233712, 93 punktas), 2017 m. balandžio 4 d. Sprendimą Thimothawes prieš Belgiją (CE:ECHR:2017:0404JUD003906111, 64 punktas) ir 2018 m. sausio 25 d. Sprendimą J. R. ir kiti prieš Graikiją (CE:ECHR:2018:0125JUD002269616, 110 punktas).
39      Žr. 2017 m. balandžio 4 d. EŽTT sprendimą Thimothawes prieš Belgiją (CE:ECHR:2017:0404JUD003906111, 73, 79 ir 80 punktai).
40      2013 m. liepos 23 d. EŽTT sprendimas Suso Musa prieš Maltą (CE:ECHR:2013:0723JUD004233712, 101 punktas).
41      2018 m. birželio 12 d. EŽTT sprendimas Zaloilo prieš Nyderlandus (CE:ECHR:2018:0612DEC006003512, 39–41 punktai).