62004CC0156_LT
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
I – Įvadas
1. Šioje byloje Europos Bendrijų Komisija prašo Teisingumo Teismo pripažinti, kad Graikijos Respublika neįvykdė įsipareigojimų pagal
EB 90 straipsnį ir 1983 m. kovo 28 d. Tarybos direktyvą 83/182/EEB dėl tam tikrų transporto priemonių, laikinai importuojamų iš vienos valstybės narės į kitą, atleidimo nuo mokesčių Bendrijos teritorijoje(2) (toliau – Direktyva 83/182 arba Direktyva). Komisija siekia, kad savo sprendime Teisingumo Teismas nurodytų, jog Graikija nevisiškai įvykdė įsipareigojimus pagal EB 90 straipsnį ir Direktyvos 83/182 1 straipsnį, nes šias nuostatas pažeidžia Graikijos administracinė praktika, susijusi su tam tikrų transporto priemonių laikinu įvežimu. Iš tiesų ši byla yra susijusi su motorinių transporto priemonių laikinu įvežimu.
2. Byla grindžiama keletu Komisijos ir Europos Parlamento gautų skundų dėl to, kaip Graikijos valdžios institucijos nustato pažeidimus ir skiria sankcijas motorinių transporto priemonių laikiną įvežimą reglamentuojančių teisės aktų pažeidimo atveju.
3. Be to, tai jau ne pirmas kartas, kai Teisingumo Teisme nagrinėjama Graikijoje taikoma motorinių transporto priemonių laikino įvežimo praktika(3) . Dar 1991 m. Komisija pradėjo pažeidimo procedūrą, pagal kurią Teisingumo Teismas galiausiai priėmė Graikijos Respublikai nepalankų sprendimą. Be to, Graikijos nacionaliniai teismai Teisingumo Teismui pateikė keletą prašymų priimti prejudicinį sprendimą. Ypač dažnai iškylantis klausimas buvo teisės aktų pažeidimo atveju Graikijos valdžios institucijų taikomos sankcijų sistemos proporcingumas(4) .
II – Teisinis pagrindas
A – EB 90 straipsnis
4. EB 90 straipsnis numato:
„Jokia valstybė narė tiesiogiai ar netiesiogiai neapmokestina kitų valstybių narių gaminių jokiais savo vidaus mokesčiais, didesniais už tuos, kuriais ji tiesiogiai ar netiesiogiai apmokestina panašius vietos gaminius.
Be to, jokia valstybė narė neapmokestina kitų valstybių narių gaminių tokio pobūdžio vidaus mokesčiais, kurie suteiktų netiesioginę apsaugą kitiems gaminiams.“
B – Direktyva 83/182
5. Direktyva 83/182 buvo priimta siekiant visose valstybėse narėse panaikinti kliūtis laisvam Bendrijos piliečių judėjimui, kurias kelia mokestinės taisyklės, taikomos tam tikrų rūšių transporto priemonių, įskaitant motorines transporto priemones, laikino įvežimo naudojimui asmeniniais ar verslo tikslais atveju. Direktyva numato, kad, laikantis tam tikrų sąlygų, asmeniniam naudojimui skirtos motorinės transporto priemonės gali būti laikinai įvežamos į kitą valstybę narę. Tokiais atvejais valstybės narės netaiko apyvartos mokesčio, akcizų ir direktyvos priede nurodytų mokesčių(5) .
6. Nuo mokesčių atleidžiama, jei yra įvykdytos trys sąlygos. Pirma, transporto priemones įvežančio asmens įprastinė gyvenamoji vieta turi būti kitoje valstybėje narėje nei laikinojo įvežimo valstybė narė. Antra, transporto priemonė turi būti naudojama asmeniniais tikslais, taigi ji negali būti naudojama veiklai, už kurią mokamas darbo užmokestis arba kuria siekiama pelno. Trečia, transporto priemonė laikinojo įvežimo valstybėje narėje negali būti perleidžiama nuosavybėn, išnuomojama ar paskolinama tos valstybės rezidentui(6) .
7. Tam, kad jiems būtų taikoma mokestinė išimtis, asmenys privalo pateikti savo įprastinę gyvenamąją vietą patvirtinantį įrodymą. Paprastai pakanka asmens tapatybę patvirtinančio dokumento ar kokio kito galiojančio dokumento. Tačiau tais atvejais, kai laikino įvežimo valstybės narės kompetentingoms institucijoms kyla abejonių dėl įprastinės gyvenamosios vietos įrodymo galiojimo, jos gali paprašyti papildomos informacijos arba įrodymų(7) .
8. Toliau pateikiamos su šia byla susijusios Direktyvos nuostatos.
9. 1 straipsnis numato:
„1. Valstybės narės, vadovaudamosi toliau nurodytomis sąlygomis, atleidžia iš kitos valstybės narės laikinai įvežamas motorines autotransporto priemones (įskaitant jų priekabas), namelius-autopriekabas, pramoginius laivus, privačius orlaivius, dviračius, triračius ir jojamuosius arklius nuo:
– apyvartos mokesčio, akcizų ir kokio kitų vartojimo mokesčių,
– šios direktyvos priede nurodytų mokesčių.
< … > “
10. 3 straipsnis numato:
„Laikinas tam tikrų transporto priemonių įvežimas privataus naudojimo tikslais
Privačią transporto priemonę, namelį-autopriekabą, pramoginį laivą, privatų orlaivį, triratį ar dviratį įvežant laikinai ne ilgesniam nei šešių mėnesių nepertraukiamam laikotarpiui arba laikotarpiui su pertraukomis per bet kuriuos 12 mėnesių, įvežama priemonė yra atleidžiama nuo 1 straipsnyje nurodytų mokesčių, jeigu:
a) tokias prekes įvežantis asmuo:
aa) kurio įprastinė gyvenamoji vieta yra ne laikinojo įvežimo valstybėje narėje;
bb) kuris aptariamas transporto priemones naudoja savo asmeniniais tikslais;
b) minėta transporto priemonė nėra perleidžiama nuosavybėn, išnuomojama laikinojo įvežimo valstybėje narėje ar paskolinama tos valstybės rezidentui < … > “
11. Direktyvos 83/182 7 straipsnis numato:
„1. Šioje direktyvoje „įprastinė gyvenamoji vieta“ reiškią vietą, kurioje asmuo paprastai, tai yra mažiausiai 185 dienas per kiekvienus kalendorinius metus, gyvena dėl asmeninių ir darbo ryšių, arba, jeigu asmuo darbo ryšių neturi, – dėl asmeninių ryšių, kurie rodo artimą sąsają tarp to asmens ir vietos, kurioje jis gyvena.
Tačiau asmens, kuris darbo ryšiais susijęs vienoje vietoje, o asmeniniais kitoje, ir kuris dėl to gyvena skirtingose vietose, esančiose dviejose ar daugiau valstybių narių, įprastine gyvenamąja vieta yra laikoma jo asmeninių ryšių vieta, jeigu šis asmuo nuolat į ją grįžta. Pastaroji sąlyga netaikytina, jeigu asmuo gyvena valstybėje narėje, kad atliktų nustatytos trukmės užduotį. Universiteto ar mokyklos lankymas nereiškia įprastinės gyvenamosios vietos pakeitimo.
2. Asmenys savo įprastinę gyvenamąją vietą įrodo pateikdami asmens tapatybę patvirtinantį dokumentą ar kokį kitą galiojantį dokumentą.
3. Kilus abejonių dėl pagal 2 straipsnio dalį pateikto įprastinės gyvenamosios vietos įrodymo galiojimo arba prireikus atlikti ypatingą patikrinimą, kompetentingosios įvežimo valstybės narės institucijos gali pareikalauti papildomos informacijos arba įrodymų.“
12. Direktyvos 9 straipsnis numato keletą specialių taisyklių. Viena iš šių taisyklių, numatyta 1 dalyje, numato:
„Valstybės narės gali laikytis ir (arba) įvesti liberalesnes nuostatas nei nurodytos šioje direktyvoje. Visų pirma, importuotojui prašant, jos gali leisti laikinai įvežti ilgesniam laikotarpiui nei nurodyta 3 straipsnyje ir 4 straipsnio 2 dalyje. Pastaruoju atveju valstybės narės gali taikyti priede nurodytus mokesčius laikotarpiais, viršijančiais šioje direktyvoje nurodytus. < … > “
13. 10 straipsnyje yra įtvirtintos Direktyvos baigiamosios nuostatos. Šio straipsnio 2 dalis numato:
„Jeigu taikant šią direktyvą praktikoje kyla sunkumų, suinteresuotų valstybių narių kompetentingosios institucijos tarpusavio susitarimu, ypač remdamosi konvencijomis ir Bendrijos direktyvomis dėl abipusės pagalbos, priima reikiamus sprendimus.“
C – Taikomi Graikijos teisės aktai
14. Įstatymu Nr. 2960/2001 įvesto Muitinės kodekso 137 straipsnis „Pažeidimai ir sankcijos“ sudarytas iš A dalies „Bendrijos transporto priemonės“, B dalies „Trečiųjų šalių transporto priemonės“ ir C dalies „Bendrijos transporto priemonės ir trečiųjų šalių transporto priemonės“. A ir C dalių nuostatos numato:
„A. Bendrijos transporto priemonės
1. Jei Graikijoje įsisteigę asmenys, nesilaikydami vieno iš šio kodekso 129 ir 130  straipsniuose numatytų formalumų, turi arba naudojasi transporto priemonę, tai yra laikoma paprastu muitinės taisyklių pažeidimu, numatytu šio kodekso 142 straipsnio 1 dalyje. Pirmiau nurodytais atvejais skiriama bauda, kuri nustatoma atsižvelgiant į transporto priemonei taikomą mokestį.
2. Pirmiau pateikiamoje dalyje numatytos nuostatos taip pat taikomos tais atvejais, kai buvo pateikta transporto priemonės įvežimo deklaracija, tačiau mokestį turintis sumokėti asmuo per tris mėnesius nuo datos, iki kurios turėjo būti sumokėtas registracijos mokestis, nesikreipė į muitinę dėl transporto priemonės statuso nustatymo.
3. A1 punkto nuostatos netaikomos tais atvejais, kai iki kompetentingos valdžios institucijos nustato pirmiau nurodytą pažeidimą atitinkami asmenys savanoriškai kreipiasi į muitinę siekdami užbaigti atitinkamus formalumus. Tokiais atvejais taikomos šio straipsnio A4 punkte nurodytos baudos. Jei atitinkamas asmuo nepateikia dokumentų, aiškiai patvirtinančių transporto priemonės įvežimo datą, jam vietoj šio straipsnio A4 punkte numatytos baudos paskiriama 1 500 EUR bauda.
4. Nurodyti pažeidimai kvalifikuojami kaip paprasti muitinės taisyklių pažeidimai ir, atsižvelgiant į aplinkybes, už juos skiriamos tokios baudos:
a)	už 129 straipsnio 1 ir 2 dalyse numatytų deklaracijų nepateikimą skiriama 300 EUR bauda už vieną transporto priemonę;
b) už transporto priemonės naudojimą pasibaigus 129 straipsnio 3 dalyje numatytam laikotarpiui skiriama 1500 EUR bauda, kuri sumažinama penktadaliu, jei transporto priemonės savininkas turi teisę į 132 straipsnio nuostatose įtvirtintą nuolatinį atleidimą nuo mokesčių;
c) už 136 straipsnio 2 dalyje numatytų sąlygų nesilaikymą skiriama 150 EUR bauda;
d) už vėlavimą pateikti specialią šio kodekso 130 straipsnio 2 dalyje nurodytą deklaraciją, už pavėluotą transporto priemonės grąžinimą, išvežimą, palikimą be priežiūros, sunaikinimą ar padarymą nevažiuojančios skiriama tokia bauda už kiekvieną pavėluotą dieną:
privačioms transporto priemonėms ir Jeep
kategorijos transporto priemonėms:
– iki 1 600 cm 3
– 30 EUR,
– nuo 1 601 iki 2 000 cm 3
– 30 EUR,
– nuo 2 001 cm 3
– 60 EUR,
– sunkvežimiams, neatsižvelgiant į jų variklio tūrį – 20 EUR,
– motociklams, neatsižvelgiant į jų variklio tūrį – 10 EUR.
e) už 136 straipsnio 4 dalyje numatytų sąlygų nesilaikymą ar už transporto priemonės, kuriai yra padaryta išlyga pagal šio kodekso 139 straipsnio 1 ir 2 dalis, buvimo ar judėjimo leidimo galiojimo trukmės viršijimą skiriama šio kodekso A4 punkto d papunktyje numatyta bauda, jei tai reikalinga, už kiekvieną dieną skaičiuojant nuo laikino judėjimo leidimo galiojimo pasibaigimo dienos.
f) už vėlavimą sumokėti registracijos mokestį, susijusį su specialia deklaracija, nurodyta šio kodekso 130 straipsnio 2 dalyje, kuri buvo pateikta pavėluotai ar laiku, skiriama pirmiau nurodytame d papunktyje numatyta bauda už kiekvieną dieną skaičiuojant nuo laikotarpio pasibaigimo dienos. Bauda neskiriama tuo atveju, jei transporto priemonės gavėjas negali būti kaltinamas vėlavimu sumokėti registracijos mokestį.
g) jei pagal šio kodekso 133 straipsnio 2 dalį šalyje naudojama transporto priemone naudojasi kitas asmuo, neturintis teisės į atleidimą nuo mokesčių,
skiriama 700 EUR bauda, jei pažeidimo padarymo metu turintis teisę į atleidimą nuo mokesčių asmuo buvo šalyje. Tai, kad transporto priemonę naudoja kitas, neturintis teisės į atleidimą nuo mokesčių, asmuo reiškia, kad šiai transporto priemonei netaikoma šio kodekso 133 straipsnyje nustatyta schema; neturinčiam teisės į atleidimą nuo mokesčių asmeniui taikomos šio straipsnio A1 punkto nuostatos. Nė viena iš šio straipsnio A4 punkte numatytų baudų negali būti didesnė nei atitinkamai transporto priemonei taikomi mokesčiai.
5. Suinteresuotosios šalys turi įrodyti muitinei, kad buvo įvykdytos sąlygos, nuo kurių priklauso šio kodekso 132 ir 133 straipsniuose numatytų lengvatų taikymas.
B. Trečiųjų šalių transporto priemonės
< … >
C. Bendrijos transporto priemonės ir trečiųjų šalių transporto priemonės
1. Be prieš tai esančiuose A1, A4, B4 ir B5 punktuose numatytų baudų, transporto priemonės taip pat areštuojamos muitinės sprendimu, kuriuo konstatuotas pažeidimas, ir jos perduodamos disponuoti sumokėjus skirtas baudas ir kitus mokėtinus mokesčius. Jei transporto priemonė nėra atsiimama per šešis mėnesius nuo sprendimo, kuriuo buvo paskirtos baudos, galutinio įsiteisėjimo dienos, ji atitinkamai tampa valstybės nuosavybe, o paskirtos baudos sumažinamos 100 %.
2. Jei šio kodekso 125 straipsnio 1 dalyje nurodytos transporto priemonės yra naudojamos iki sumokant mokėtiną registracijos mokestį, kompetentinga muitinė paskiria transporto priemonės savininkui arba naudotojui baudą, kuri yra lygi penkis kartus padidintam tokios rūšies transporto priemonėms taikomam kelių mokesčiui.
3. Nuostatos, susijusios su muitinės taisyklių pažeidimais ir kontrabanda, numatytos šio kodekso 142 ir kt. straipsniuose, taip pat taikomos neteisingų deklaracijų pateikimo ar dokumentinių įrodymų, patvirtinančių transporto priemonės pirmos registracijos metus ir transporto priemonėse įrengtą gamtai daromą žalą mažinančią įrangą, taip siekiant išvengti registracijos mokesčio mokėjimo ar mokėti sumažintą mokestį, klastojimo atvejais.
4. Šio kodekso 155 straipsnio 2 dalies g ir h punktai taip pat taikomi registracijos mokesčiui ir pagal juos skiriamos baudos pagal šio kodekso nuostatas, susijusias su kontrabanda.
5. Šio straipsnio nuostatos taip pat taikomos pažeidimams, kurie buvo nustatyti iki šio kodekso paskelbimo Oficialiajame leidinyje ir kurie yra nagrinėjami administraciniuose ar baudžiamuosiuose teismuose, muitinėje, ar kitose kompetentingose valdžios institucijose, jei per šešis mėnesius nuo oficialaus šaukimo gavimo dienos susiję asmenys pateikia prašymą, kad jiems būtų taikomos šios nuostatos, atsisako teisės gynimo priemonių taikymo ir sumoka baudas bei padidintus mokesčius, nurodytus šiuose straipsniuose įtvirtintose nuostatose.
6. Finansų ministro įsakymu gali būti naudojama bet kokia papildoma vidaus kontrolės priemonė, kuri yra laikoma reikalinga tam, kad teisingai būtų taikomas šis kodeksas.“
III – Ikiteisminė procedūra
15. Komisija gavo įvairių skundų dėl priemonių, kurias Graikijos valdžios institucijos taiko iš kitų valstybių narių laikinai įvežtų transporto priemonių atžvilgiu. Šie skundai būtent susiję su:
– transporto priemonių areštu, kurį vykdo Finansų ministerijai pavaldžios institucijos, ir po jo sekančiu mokesčių inspekcijos vykdomu transporto priemonių konfiskavimu,
– didelėmis baudomis už pažeidimus, susijusius su laikinai įvežtų motorinių transporto priemonių naudojimu, reikalaujant nedelsiant sumokėti mokesčius, kuriuos paprastai reikalaujama sumokėti importo atveju,
– baudžiamųjų bylų kėlimu pradedant fizinių asmenų baudžiamąjį persekiojimą įtariant juos kontrabanda, už ką jiems gali būti skiriama kelerių metų laisvės atėmimo bausmė,
– prielaida, kad asmens tautybė lemia jo nuolatinę gyvenamąją vietą; Graikijos valdžios institucijos nustato graikų tautybės asmenims neproporcingai didelę pareigą įrodyti, kad jie nuolat gyvena kitoje valstybėje narėje.
16. Remdamasi pirmiau nurodytais skundais 1999 m. gegužės 17 d. Komisija nusiuntė Graikijos Respublikai oficialų pranešimą, kuriame nurodė, kad ši valstybė narė nesilaiko įsipareigojimų pagal EB 90 straipsnį ir Direktyvą 83/182. Graikija savo atsakymą pateikė 1999 m. rugsėjo 1 dieną.
17. Kadangi Komisija laikėsi nuomonės, jog Graikijos Respublika nesiėmė veiksmingų priemonių pažeidimui pašalinti, 2000 m. lapkričio 29 d. ji šiai valstybei narei nusiuntė pagrįstą nuomonę. 2001 m. vasario 21 d. rašytiniame atsakyme Graikijos vyriausybė paaiškino Graikijos teisės aktų ir administracinės praktikos vystymąsi.
18. Išnagrinėjusi šį atsakymą ir atsižvelgusi į atitinkamus Graikijos teisės aktus su pakeitimais, padarytais pasibaigus pagrįstoje nuomonėje nurodytam laikotarpiui, Komisija nusprendė pateikti šį ieškinį, palikdama jame tik pagrįstoje nuomonėje nurodytus skundus.
19. 2006 m. birželio 22 d. posėdyje Komisija ir Graikijos vyriausybė pateikė atitinkamas savo nuomones.
IV – Preliminarios pastabos
20. Komisijos ieškinys yra pagrįstas keletu Komisijos ir Europos Parlamento gautų skundų dėl Graikijoje pasitaikančių pažeidimų. Per Teismo posėdį Komisija pabrėžė, kad nagrinėjami atvejai greičiau yra bendro pobūdžio praktika, o ne pavieniai incidentai. Dėl šios priežasties ji prašo Teisingumo Teismo priimti sprendimą ne dėl atskirų atvejų, bet dėl problemų, kurios reguliariai kyla Graikijos administracinėje praktikoje taikant muitinės teisės aktus.
21. Graikijos vyriausybė nesutinka su Komisijos požiūriu ir tvirtina, kad su Direktyva nesuderinamos administracinės praktikos egzistavimo negalima įrodyti remiantis keletu Komisijos gautų iš fizinių asmenų skundų. Komisija negali prašyti Teisingumo Teismo priimti sprendimo dėl atskirų ginčų. Bet kuriuo atveju Graikijos Respublika laikosi požiūrio, kad faktinių aplinkybių įvertinimas priklauso išimtinei kiekvienos valstybės narės nacionalinių valdžios institucijų, kurių sprendimus gali peržiūrėti nacionaliniai teismai, kompetencijai. Graikijos vyriausybė taip pat ginčija Komisijos nurodytų pavyzdžių reprezentatyvumą.
22. Savo prašymą pateikdama tokiu būdu, Komisija siekia, kad būtų pripažinta, jog Graikijos administracinė praktika yra nesuderinama su tikslais, kurių bendruoju ir struktūriniu požiūriu siekiama Direktyva. Panašu, kad Komisija prašo Teisingumo Teismo priimti sprendimą, panašų į priimtąjį byloje Komisija prieš Airiją
dėl atliekų direktyvos nuostatų laikymosi(8) .
23. Tam, kad Teisingumo Teismas galėtų priimti Komisijos prašomą sprendimą, turi būti įvykdytos pirmiau nurodytame sprendime Komisija prieš Airiją apibrėžtos sąlygos. Teisingumo Teismas numato, kad turi būti įrodyta, jog valstybės narės valdžios institucijos vykdė pasikartojančius ir ilgalaikius veiksmus, kurie prieštarauja direktyvos nuostatoms(9) . Visų pirma tai turi būti veikiau bendro pobūdžio praktikos ar nuostatų nesilaikymo pavyzdys, kuris greičiausiai gali vėl pasikartoti. Be to, nuostatų nevykdymas turi tęstis gana ilgą laikotarpį nuo atitinkamų Bendrijos teisės aktų nuostatų įsigaliojimo. Galiausiai nesilaikymas turi neigiamai veikti Bendrijos priemonės tikslų siekimą(10) . Atvejai, kuriais remiasi Komisija, turi sudaryti pakankamą pagrindą tam, kad būtų galima priimti sprendimą dėl struktūrinių trūkumų egzistavimo.
24. Vertinant faktines aplinkybes, kurias Komisija pateikė siekdama įrodyti administracinės praktikos egzistavimą, reikia atsižvelgti į tai, kad Komisijos pateiktas prašymas šiuo atveju nėra vienintelis. Praeityje Teisingumo Teismo jau buvo prašoma priimti sprendimus dėl tokių pačių administracinių praktikų. Šiose bylose priimti sprendimai akivaizdžiai parodo, kad Graikijos taisyklių taikymo ir laikymosi sistema bei praktika kelia abejonių atsižvelgiant į atitinkamą Bendrijos teisę (žr. 3 punktą).
25. Komisijos ieškinys iš esmės susideda iš keturių toliau nurodytų skundų, kurie bus nagrinėjami iš eilės:
– problemos, susijusios su įprastinės gyvenamosios vietos nustatymu,
– už nuostatų pažeidimą skiriamos neproporcingos baudos,
– sistemingas mokesčio, mokamo importuojant transporto priemones, rinkimas antros laikinai įvežtos transporto priemonės vagystės atveju,
– su Direktyvos 83/182 taikymu susijusios problemos.
V – Analizė
A – Įprastinės gyvenamosios vietos įrodymas
26. Komisija tvirtina, kad Graikijoje taikoma praktika yra nesuderinama su Direktyvos 83/182 7 straipsnio 2 dalimi ir su nekaltumo prezumpcija, nes yra padidinta pareiga įrodyti įprastinę gyvenamąją vietą. Graikijos valdžios institucijos sistemingai kitoje valstybėje narėje registruotų transporto priemonių savininkus laikė Graikijos nuolatiniais gyventojais, kurių įprastinė gyvenamoji vieta yra Graikijoje. Kitoje valstybėje narėje nuolatos gyvenantiems graikams yra ypač sunku įrodyti, kad jų įprastinė gyvenamoji vieta yra ne Graikijoje. Komisija taip pat gavo daug skundų iš ne Graikijos piliečių, kurie taip pat susidūrė su problemomis įrodinėdami savo įprastinę gyvenamąją vietą. Pavyzdžiui, kitų valstybių narių valdžios institucijų išduoti pažymėjimai nebuvo pripažįstami įprastinę gyvenamąją vietą patvirtinančiais įrodymais.
27. Graikijos vyriausybė neigia tai, kad kompetentingos valdžios institucijos nustato didesnę įrodinėjimo pareigą nei tai numatyta Direktyvos 83/182 nuostatose. Ji taip pat tvirtina, kad praktikoje įrodinėjimo pareiga nėra perkeliama ir kad nekaltumo prezumpcijai nėra daromas neigiamas poveikis. Valdžios institucijos viso labo teisėtai naudojasi Direktyvos 7 straipsnio 3 dalyje numatytomis galimybėmis, susijusiomis su įrodinėjimo pareiga. Kilus abejonių, – pavyzdžiui, graikų tautybės asmenų, turinčių artimų ryšių su Graikija, atveju, – kompetentingos valdžios institucijos, vadovaudamosi pirmiau nurodyta nuostata, gali paprašyti papildomos informacijos ar dokumentinių įrodymų.
28. Iš esmės 7 straipsnyje numatyta sistema leidžia daryti išvadą, kad nacionalinės valdžios institucijos turi tenkintis 2 dalyje nurodytais dokumentais. Tik tais atvejais, kai objektyvios faktinės aplinkybės kelia pagrįstų abejonių, gali būti prašoma pateikti detalesnius įrodymus. Kitaip tariant, nacionalinės valdžios institucijos negali veikti vadovaudamosi prielaida, kad pagal 2 dalį pateiktų įrodymų nepakanka. Juk 7 straipsnis yra grindžiamas principu, kad turi būti tikima kitų valstybių narių kompetentingų institucijų išduotais patvirtinimais. Kitu atveju asmenų, paslaugų ir prekių judėjimui tarp valstybių narių būtų kliudoma. Todėl Direktyvos 83/182 7 straipsnio 3 dalyje numatyta išlyga turėtų būti taikoma laikantis griežtų reikalavimų tik esant pagristų abejonių, kurias kelia objektyvios faktinės aplinkybės.
29. Komisijos nurodytos faktinės aplinkybės leidžia daryti išvadą, kad Graikijoje taikomoje administracinėje praktikoje Direktyvos 83/182 7 straipsnio 3 dalyje nurodyta didesnė įrodinėjimo našta yra taikoma daugiau ar mažiau sistemingai, ypač graikų tautybės asmenų atžvilgiu. Be to, iš kitų valstybių narių kompetentingų valdžios institucijų gauti dokumentiniai įrodymai nėra pripažįstami įrodymais. Tai iliustruoja Komisijos nurodyti atvejai.
30. Pavyzdžiais gali būti Louloudakis ir Modinos atvejai. Patikrinimo metu jų automobiliai buvo areštuoti kaip įvežti kontrabanda remiantis tuo, kad kompetentingi valdžios pareigūnai manė, jog įprastinė jų gyvenamoji vieta yra Graikijoje. Jie taip pat šiems asmenims paskyrė baudas, Modinos atveju – 147 000 eurų dydžio. Abiem atvejais buvo visiškai neatsižvelgta į dokumentus, patvirtinančius, kad jų įprastinė gyvenamoji vieta nėra Graikijoje. Louloudakis, inter alia, pateikė dokumentinius įrodymus iš Italijos, kuriuose buvo informacija apie jo ir jo šeimos gyvenamąją vietą ir darbinę padėtį. Kompetentingos Graikijos valdžios institucijos nekreipė dėmesio į šiuos dokumentus. Modinos, kuris yra gimęs Kipre, turi Didžiosios Britanijos pilietybę, o nagrinėjamų įvykių metu nuolatos gyveno Vokietijoje, taip pat nesugebėjo kompetentingų Graikijos valdžios institucijų įtikinti, kad jis nebuvo nuolatinis Graikijos gyventojas.
31. Skundai, kuriuos pateikė Louloudakis ir Modinos, patvirtina praktiką, jog Graikijos valdžios institucijos vadovaujasi prielaida, kad asmens ar jo šeimos narių tautybė patvirtina jų gyvenamąją vietą. Graikijos valdžios institucijos šiuo atžvilgiu nustato neproporcingai didelę įrodinėjimo pareigą.
32. Šis Komisijos pateiktas skundas yra taip pat gerai pagrįstas.
B – Nuobaudų sistema
33. Komisija tvirtina, jog tai, kad Direktyvoje numatytos laikinojo įvežimo sistemos pažeidimo atveju taikomos kelios baudos, yra neproporcinga. Iš pateiktų skundų matyti, kad skiriamos baudos gali būti dešimčių tūkstančių eurų dydžio. Todėl taikomos nuobaudos yra neproporcingai didelės atsižvelgiant į pažeidimo sunkumą, t. y. į pažeidimą, susijusį su laikinu motorinių transporto priemonių įvežimu.
34. Be to, susijusios transporto priemonės yra areštuojamos iki bus sumokėtos baudos. Tais atvejais, kai vyksta procesas administraciniuose ar baudžiamuosiuose teismuose, muitinėje, ar kitoje kompetentingoje valstybės institucijoje, tai gali trukti daugelį metų. Komisijos nuomone, tai yra nepriimtina ir nesuderinama su pagrindine nuosavybės teise.
35. Komisija taip pat kelia klausimą dėl to, jog skiriant baudas nėra atsižvelgiama į pažeidėjo sąžiningumą.
36. Galiausiai Komisija skundžia Muitinės kodekso 137 straipsnio C5 punktą, priimtą Įstatymu Nr. 2960/2001, kuris numato, jog pažeidimų, kurie buvo nustatyti iki Įstatymo Nr. 2960/2001 paskelbimo dienos ir kurie yra nagrinėjami administraciniuose ar baudžiamuosiuose teismuose, muitinėje, ar kitose kompetentingose institucijose, atvejais gali būti taikoma lengvesnių nuobaudų sistema, jei ieškovas atsisako teisės gynimo priemonių. Komisijos nuomone, tai yra nesuderinama su veiksmingos teisinės apsaugos principu.
37. Atsakydama į Komisijos prieštaravimus, Graikijos vyriausybė tvirtina, kad kadangi ši sritis nėra suderinta, valstybės narės pačios turi teisę nustatyti baudų dydį. Tais atvejais, kai Bendrijos teisės aktai nenumato konkrečios už pažeidimą skiriamos nuobaudos, valstybės narės pačios gali pasirinkti skiriamas nuobaudas.
38. Graikijos vyriausybė taip pat laikosi nuomonės, kad nuobaudos nėra nesuderinamos su proporcingumo principu. Griežtos nuobaudos yra reikalingos kovai su sukčiavimu. Ji nurodo, kad, palyginti su kitomis valstybėmis narėmis, Graikijoje taikomas labai didelis registracijos mokestis, o tai kelia pavojų, kad transporto priemonės bus įvežamos pagal Direktyvą siekiant išvengti mokesčio ir kitų mokėtinų rinkliavų. Todėl didelės baudos yra pateisinamos kaip kovos su nesąžininga veikla priemonės.
39. Kaip šiuo metu numato Bendrijos teisė, valstybės narės turi teisę priimti tinkamas nuostatas, susijusias su nuobaudomis už importo taisyklių pažeidimus, būtent atsižvelgiant į kovą su mokesčių vengimu. Tačiau jos turi įgyvendinti šią teisę vadovaudamosi Bendrijos teise ir jos bendraisiais principais(11) . Teisingumo Teismas keliuose sprendimuose jau nurodė reikalavimus, kuriuos turi atitikti administracinės ar baudžiamosios teisės priemonė tam, kad netaptų kliūtimi Sutartyje numatytoms laisvėms(12) .
40. Aš manau, kad Teisingumo Teismo praktika turi būti aiškinama toliau pateikiamu būdu. Vien tik administracinių nuostatų (susijusių, pavyzdžiui, su pranešimų pateikimu ir terminais), kurių akivaizdžiai nebuvo laikomasi, atveju skiriama nuobauda turi būti proporcinga palyginti nereikšmingam pažeidimo pobūdžiui. Tik tais atvejais, kai tokių nuostatų nesilaikymas buvo akivaizdžiai tyčinis, turint akivaizdų tikslą išvengti nacionalinių mokesčius reglamentuojančių teisės aktų nuostatų taikymo, gali būti taikomos griežtesnės nuobaudos.
41. Teismo praktika taip pat reikalauja, kad nuobaudų sistema būtų skaidri. Kitaip tariant, nuobaudų, kurios, vertinant jas atskirai, atrodo pakankamai lengvos, derinys galų gale neturi virsti nuobauda, kuri yra neproporcinga pažeidimo sunkumo atžvilgiu.
42. Galų gale iš teismo praktikos matyti, jog nustatyti nedideli pažeidimai turėtų būti išnagrinėjami taip greitai, kad susijusio asmens situacija grįžtų į normalią padėtį per protingą laikotarpį, užtikrinant pakankamas garantijas teisių, kurias toks asmuo turi pagal Bendrijos teisę, atžvilgiu.
43. Turi būti vertinama, ar, kaip nurodo Komisija, Graikijos valdžios institucijų skiriamos nuobaudos yra tokios neproporcingos pažeidimo sunkumo atžvilgiu, kad jos kelia pavojų su laikinu transporto priemonių įvežimu susijusioms nuostatoms.
44. Visą nuobaudų spektrą apima būtent:
– pastovaus dydžio bauda(13),
– bauda, kurios dydis priklauso nuo transporto priemonės variklio tūrio(14),
– padidintas tarifas, kuris gali būti penkis kartus didesnis už atitinkamą registracijos mokestį(15) .
45. Be šių baudų, pažeidimą nustačiusi muitinė transporto priemonėms gali taikyti laikiną areštą. Transporto priemonė yra grąžinama tik sumokėjus baudas ir bet kokius kitus nurodytus mokesčius(16) .
46. Pats savaime būdas, kuriuo vadovaujantis nustatyta nuobaudų sistema, neleidžia tvirtinti, kad jis trukdo įgyvendinti Sutartyje numatytas laisves. Tačiau Komisijos nurodyti skundai akivaizdžiai parodo, jog pirmiau minėtos nuostatos praktikoje yra taikomos tokiu būdu, kad jos tampa neproporcingos. Automobilių savininkams paliekama nedaug galimybių įrodyti savo nekaltumą ir sąžiningumą. Tais atvejais, kai jie yra įtariami pažeidimo padarymu, jiems iš karto yra taikomos visų rūšių priemonės, pavyzdžiui, jų automobilių areštas. Paskirtos baudos taip pat yra išimtinai didelės, nes praktikoje nuobaudos yra kumuliacinės. Taip pat reikia paminėti ilgalaikį netikrumą dėl proceso rezultatų, o areštuoti automobiliai yra grąžinami tik praėjus gana ilgam laikotarpiui(17) . Toks bendras nuobaudų veikimas kelia ypač dideles problemas tais atvejais, kai jos yra taikomos už paprastą administracinį pažeidimą.
47. Be to, didelis skundų dėl neproporcingų nuobaudų kiekis rodo, kad Graikijos administracinių nuobaudų skyrimo praktikoje nėra atsižvelgiama į judėjimo laisve besinaudojančių asmenų sąžiningumą. Tačiau, Teisingumo Teismo nuomone, kai kyla sunkumų nustatyti taikytinas nuostatas, į pažeidėjo sąžiningumą turi būti atsižvelgiama nustatant jam faktiškai skiriamos nuobaudos dydį(18) .
48. Galiausiai reikia atsakyti į klausimą, ar Muitinės kodekso 137 straipsnio C5 punktas, nustatytas Įstatymu Nr. 2960/2001, atitinka Bendrijos teisėje įtvirtintus veiksmingos teisinės apsaugos standartus.
49. Veiksmingos teisinės apsaugos principas yra bendras Bendrijos teisės principas(19) . Šis principas apima reikalavimą, kad teisinę apsaugą užtikrintų nepriklausomas, nešališkas įstatymu įsteigtas teismas sąžiningo ir viešo proceso metu, ir taip pat jis įpareigoja nacionalinius teismus bendradarbiauti užtikrinant teisinę apsaugą.
50. Graikijos muitinės kodekso 137 straipsnio C5 punktas neatitinka teisminės priežiūros reikalavimo, nes fiziniam asmeniui nėra numatyta jokių tolimesnių teisės gynimo priemonių. Ši norma numato, kad lengvesnių nuobaudų sistema gali būti taikoma pažeidimų, kurie buvo nustatyti iki Įstatymo Nr. 2960/2001 paskelbimo ir kurie yra nagrinėjami administraciniuose ar baudžiamuosiuose teismuose, muitinėje, ar kitose kompetentingose valdžios institucijose, atžvilgiu su sąlyga, kad pažeidėjas atsisako taikyti teisės gynimo priemones. Ši nuostata pažeidėjui kelia dilemą: jis turi arba paklusti ankstesnei nuobaudų sistemai, kuri buvo neproporcinga, arba atsisakyti teisinių apsaugos priemonių, o tai reiškia, kad jis atsisako veiksmingos teisinės apsaugos. Neatsižvelgiant į tai, kurį variantą jis pasirinktų, atitinkamų Graikijos teisėje įtvirtintų taisyklių taikymas pažeidžia Bendrijos teisę.
51. Taigi Komisijos skundas turi būti patenkintas.
C – Sistemingas mokesčio, mokamo importuojant transporto priemones, rinkimas antros laikinai įvežtos transporto priemonės vagystės atveju
52. Komisija kritikuoja Graikijos vyriausybę dėl to, jog ši reikalauja, kad fiziniai asmenys, kurie antrą kartą nukentėjo nuo laikinai įvežtos transporto priemonės vagystės, sumokėtų registracijos mokestį, tarsi tokia transporto priemonė būtų importuota visam laikui. Komisijos nuomone, tai yra nesuderinama su EB 90 straipsniu. Kiekvienas atvejis turėtų būti nagrinėjamas atskirai, nustatant aplinkybes, kuriomis buvo pavogta transporto priemonė. Bet koks mokestis galėtų būti labiau susietas su realia situacija.
53. Gindamasi Graikijos vyriausybė nurodo, kad tokia priemonė taikoma ne tik importuotiems gaminiams, bet visiems gaminiams, kuriems taikomas sąlyginis režimas. Tiek importuotos, tiek neimportuotos transporto priemonės, už kurią buvo sumokėtas mokestis ir kuri buvo įregistruota Graikijoje, vagystės atveju nėra reikalaujama jokio mokesčio, jei jis jau buvo sumokėtas. Gaminių, už kuriuos mokestis dar nebuvo sumokėtas ir kurie buvo pavogti Graikijos teritorijoje, atveju nėra taikomas joks atleidimas nuo mokesčių.
54. Graikijos vyriausybė tvirtina, kad Direktyva 83/182 nenumato nuolatinio atleidimo nuo mokesčių vagystės atveju. Todėl Graikijos valdžios institucijos gali reikalauti sumokėti registracijos mokestį įvykus pirmai vagystei, tačiau taip elgiasi tik antros vagystės atveju. Tai jokiu būdu nėra Bendrijos piliečių nevienodas vertinimas, bet yra prevencinė priemonė, kuria siekiama kovoti su sukčiavimu.
55. Nagrinėjama nuostata yra įtvirtinta Ministro įsakymo Nr. D. 247/1988 12 straipsnio 1 dalyje, kuri yra išdėstyta taip:
„Iš suinteresuotosios šalies, pranešusios apie privataus automobilio, kurį ji gavo pagal laikino įvežimo tvarką, laikantis šio įsakymo nuostatų ar šio įsakymo 18 straipsnyje nurodytų nuostatų, vagystę, nebus reikalaujama sumokėti muitą ar kitus su pavogtu privačiu automobiliu susijusius mokesčius ir nebus taikomos Įstatyminiame dekrete Nr. 346/74 numatytos prievartos priemonės su sąlyga, kad ateityje nebus nustatyta, jog suinteresuotoji šalis dalyvauja neteisėtame privataus automobilio naudojime Graikijoje, ir jei yra įvykdomos visos toliau pateikiamos sąlygos.
< … >
d) suinteresuotoji šalis praeityje nėra pranešusi apie kito keleivinio automobilio, kurį ji buvo gavusi pagal laikino įvežimo tvarką, vagystę.“
56. Atsižvelgiant į šalių pastabas yra akivaizdu, jog šios nuostatos pagrindas yra toks: jei pranešama apie antros motorinės transporto priemonės vagystę, daroma prielaida, jog būta sukčiavimo atvejo. Manoma, kad tokiu atveju yra specialiai siekiama išvengti registracijos mokesčio ir kitų mokesčių mokėjimo. Tokios prielaidos pasekmė yra ta, kad su pavogtu privačiu automobiliu susijęs muitas ir kiti mokesčiai turi būti sumokėti.
57. Pačios savaime pagrįstos priemonės, kurių valstybės narės imasi siekdamos išvengti su mokesčiais susijusio sukčiavimo, yra pateisinamos. Tačiau šios priemonės neturi kelti kliūčių sąžiningai besielgiantiems asmenims, besinaudojantiems judėjimo laisve. Asmens neturėjimas galimybės įrodyti savo sąžiningumą yra tokia kliūtis. Kiekvienas asmuo, kurio automobilis buvo pavogtas Graikijoje – ir galima daryti prielaidą, kad automobilių vagystės Graikijoje yra ne rečiau nei kitose valstybėse narėse pasitaikantis reiškinys, – nebebus taip pat linkęs įvažiuoti į Graikijos teritoriją su kitur Bendrijoje įregistruotu automobiliu, nes antros vagystės atveju jis ne tik praras savo automobilį, bet taip pat turės sumokėti visus Graikijoje taikomus muitus ir kitus mokesčius. Taigi, nesant tinkamos galimybės pasiteisinti yra varžoma judėjimo laisvė.
58. Atitinkamai Komisijos skundui turi būti pritarta.
D – Graikijos valdžios institucijos netaiko Direktyvos 83/182
59. Komisija kritikuoja Graikijos vyriausybę dėl to, kad kitose valstybėse narėse registruotoms transporto priemonėms ji taiko transporto priemonių laikino įvežimo iš trečiųjų šalių, o ne Direktyvos 83/182 nuostatas. Grįsdama savo skundą Komisija remiasi Graikijos mokesčių kodekso 133 straipsnio 2 dalimi.
60. Graikijos vyriausybė atmeta Komisijos teiginius. Ji tvirtina, kad Bendrijos transporto priemonėms taikomos palankios sąlygos buvo išplėstos taip, kad apimtų ir trečiųjų šalių transporto priemones. Todėl abiem atvejais, kai transporto priemonės yra įvežamos laikinai, taikomos Direktyvoje 83/182 įtvirtintos nuostatos.
61. Visų pirma reikia pateikti nuorodą į Graikijos mokesčių kodekso 133 straipsnio 2 dalį, kuri yra išdėstyta taip:
„Bendrijos transporto priemonės gali laikinai būti šalyje nereikalaujant sumokėti registracijos mokesčio ir pridėtinės vertės mokesčio (PVM). Siekiant taikyti šį laikiną atleidimą nuo registracijos mokesčio ir PVM, sąvokos ir sąlygos, numatytos muitų susitarime dėl laikino įvežimo, yra taikytinos mutatis mutandis
su sąlyga, kad šios transporto priemonės yra reeksportuojamos.“
62. Ši nuostata iš principo neleidžia daryti išvados, kad Graikijos valdžios institucijos taiko transporto priemonių laikino įvežimo iš trečiųjų šalių nuostatas, o ne Direktyvos 83/182 nuostatas. Todėl Graikijos mokesčių kodekso 133 straipsnio 2 dalis pati savaime nepažeidžia Direktyvos 83/182. Tačiau jei ateityje taikant ir įgyvendinant Graikijos nuostatas jos bus labiau ribojančios nei Direktyva 83/182 (o būtent tai vienareikšmiškai ir įrodo pirmiau paminėti pažeidimai), nuostatų dėl trečiųjų šalių transporto priemonių laikino įvežimo prilyginimas Direktyvos 83/182 nuostatoms iš tiesų bus pažeidimas.
63. Atitinkamai Komisijos skundui turi būti pritarta.
VI – Išvada
64. Atsižvelgdamas į tai, kad išdėstyta, siūlau Teisingumo Teismui:
1. Pritarti Komisijos skundams dėl:
– įprastinės gyvenamosios vietos nustatymo, kaip numatyta 1983 m. kovo 28 d. Tarybos direktyvoje 83/182/EEB dėl tam tikrų transporto priemonių, laikinai importuojamų iš vienos valstybės narės į kitą, atleidimo nuo mokesčių Bendrijos teritorijoje,
– Graikijos nuobaudų sistemos taikymo nuostatų dėl motorinių transporto priemonių laikino įvežimo pažeidimo atveju,
– veiksmingos teisinės apsaugos principo pažeidimo,
– sistemingo mokesčio, mokamo importuojant transporto priemones, rinkimo antros laikinai įvežtos transporto priemonės vagystės atveju, ir
– Direktyvos 83/182 taikymo.
2. Nurodyti Graikijos Respublikai padengti bylinėjimosi išlaidas.
(1) .
(2)  –	OL L 105, p. 59.
(3)  –	Žr., be kitų, 1993 m. rugpjūčio 2 d. Sprendimą Komisija prieš Graikiją (C‑9/92, Rink. p. I‑4467); 1997 m. gegužės 29 d. Sprendimą Klattner
(C‑389/95, Rink. p. I‑2719) ir 2001 m. liepos 12 d. Sprendimą Louloudakis
(C‑262/99, Rink. p. I‑5547).
(4)  –	Žr. Teisingumo Teismo sprendimą Louloudakis .
(5)  –	Direktyvos 83/182 1 straipsnis.
(6)  –	Direktyvos 83/182 3 straipsnis.
(7)  –	Direktyvos 83/182 7 straipsnis.
(8)  –	2005 m. balandžio 26 d. Sprendimas Komisija prieš Airiją
(C‑494/01, Rink. p. I‑3331).
(9)  –	Pirmiau cituoto sprendimo Komisija prieš Airiją
47 punktas.
(10)  –	Taip pat žr. mano 2004 m. rugsėjo 23 d. Išvados byloje, kurioje buvo priimtas 8 išnašoje cituotas sprendimas Komisija prieš Airiją, 43–48 punktus.
(11)  –	Žr. 3 išnašoje cituoto sprendimo Louloudakis
67 punktą ir jame cituotą Teisingumo Teismo praktiką.
(12)  –	Žr., inter alia, 1981 m. lapkričio 11 d. Sprendimą Casati
(203/80, Rink. p. 2595, 27 punktas); 1984 m. sausio 31 d. Sprendimus Luisi ir Carbone
(286/82 ir 26/83, Rink. p. 377); 1989 m. rugsėjo 21 d. Sprendimą Komisija prieš Graikiją
(68/88, Rink. p. 2965) ir 1992 m. gruodžio 16 d. Sprendimą Komisija prieš Graikiją
(C‑210/91, Rink. p. I‑6735, 20 punktas).
(13)  –	Žr., pavyzdžiui, Muitinės kodekso 137 straipsnio A4 punkto b papunktį, priimtą Įstatymu Nr. 2960/2001.
(14)  –	Žr., pavyzdžiui, Muitinės kodekso 137 straipsnio A4 punkto d papunktį, priimtą Įstatymu Nr. 2960/2001.
(15)  –	Žr., pavyzdžiui, Muitinės kodekso 137 straipsnio C2 punktą, priimtą Įstatymu Nr. 2960/2001.
(16)  –	Žr., pavyzdžiui, Muitinės kodekso 137 straipsnio C1 punktą, priimtą Įstatymu Nr. 2960/2001.
(17)  –	Pavyzdžiui, Louloudakis
automobilis vis dar nėra sugrąžintas praėjus daugiau nei aštuoneriems metams.
(18)  –	Žr. 3 išnašoje cituoto sprendimo Louloudakis
76 punktą.
(19)  –	1986 m. gegužės 15 d. Sprendimas Johnston
(222/84, Rink. p. 1651, 18 ir 19 punktai).