62011CC0451
NÁVRHY GENERÁLNEHO ADVOKÁTA
YVES BOT
prednesené 7. júna 2012 (
1
)
Vec C-451/11
Natthaya Dülger
proti
Wetteraukreis
[návrh na začatie prejudiciálneho konania podaný Verwaltungsgericht Giessen (Nemecko)]
„Dohoda o pridružení medzi EHS a Tureckom — Výklad rozhodnutia asociačnej rady č. 1/80 — Právo na pobyt rodinných príslušníkov tureckého pracovníka, ktorý patrí do legálneho trhu práce členského štátu — Thajská štátna príslušníčka, ktorá bývala aspoň päť rokov s tureckým pracovníkom — Práva nadobudnuté po vyhlásení rozhodnutia o rozvode s tureckým pracovníkom“
1.
Prejednávaná vec poskytuje Súdnemu dvoru príležitosť spresniť pôsobnosť článku 7 rozhodnutia asociačnej rady č. 1/80 (
2
) z 19. septembra 1980 o rozvoji asociácie. (
3
) Toto ustanovenie stanovuje, že rodinný príslušník tureckého pracovníka, ktorý získal povolenie prisťahovať sa k tomuto pracovníkovi na územie hostiteľského členského štátu, má právo uchádzať sa o akékoľvek pracovné miesto na tomto území, ak tam má pobyt aspoň tri roky, a slobodný prístup k akejkoľvek pracovnej činnosti podľa svojho výberu, ak tam má pobyt aspoň päť rokov.
2.
Súdny dvor má najmä rozhodnúť, či sa štátny príslušník tretieho štátu, ktorý nemá tureckú štátnu príslušnosť, môže považovať za rodinného príslušníka tureckého pracovníka v zmysle uvedeného ustanovenia, teda či sa môže dovolávať práv, ktoré mu toto ustanovenie priznáva.
3.
V týchto návrhoch uvediem dôvody, pre ktoré sa domnievam, že článok 7 prvý odsek druhá zarážka rozhodnutia č. 1/80 sa má vykladať v tom zmysle, že štátneho príslušníka tretieho štátu, ktorý nemá tureckú štátnu príslušnosť a býval aspoň päť rokov so svojím manželom, ktorý je tureckým pracovníkom patriacim do legálneho trhu práce, možno považovať za „rodinného príslušníka“ tureckého pracovníka.
4.
Ďalej navrhnem, aby Súdny dvor rozhodol, že takýto štátny príslušník, ktorý má ako rodinný príslušník tureckého pracovníka práva, ktoré mu vyplývajú z tohto ustanovenia, nestráca tieto práva z dôvodu svojho rozvodu s týmto tureckým pracovníkom, o ktorom sa rozhodlo po nadobudnutí týchto práv.
I – Právny rámec
A – Právo Únie
1. Dohoda o pridružení
5.
Na účely úpravy voľného pohybu tureckých pracovníkov na území Spoločenstva bola 12. septembra 1963 uzavretá dohoda o pridružení medzi Spoločenstvom a Tureckou republikou. Táto dohoda má za cieľ „podporovať stále a vyrovnané posilňovanie obchodných a hospodárskych vzťahov medzi zmluvnými stranami s prihliadnutím na nevyhnutnosť zabezpečiť urýchlený rozvoj hospodárstva Tureckej republiky a zvýšenie úrovne zamestnávania a životných podmienok tureckého ľudu“. (
4
)
6.
Postupná realizácia voľného pohybu tureckých pracovníkov, ktorá je cieľom tejto dohody, sa musí uskutočňovať podľa spôsobov určených asociačnou radou, ktorej úlohou je zabezpečiť uplatňovanie a postupný rozvoj režimu pridruženia. (
5
)
2. Dodatkový protokol k dohode o pridružení
7.
Dodatkový protokol k dohode o pridružení (
6
) stanovuje podmienky, formy a postup prechodnej fázy pridruženia. Hlava II tohto protokolu obsahuje viaceré články týkajúce sa pohybu osôb a služieb.
8.
Podľa článku 59 tohto protokolu „Turecko nemôže získať v oblastiach, na ktoré sa vzťahuje tento protokol, priaznivejší režim, ako je režim, ktorý si členské štáty vzájomne poskytujú podľa Zmluvy o založení Európskeho spoločenstva“.
3. Rozhodnutie č. 1/80
9.
Asociačná rada prijala rozhodnutie č. 1/80, ktorého cieľom je najmä zlepšiť právne postavenie pracovníkov a ich rodinných príslušníkov so zreteľom na režim zavedený rozhodnutím asociačnej rady č. 2/76 z 20. decembra 1976 o vykonaní článku 12 dohody o pridružení. Toto posledné uvedené rozhodnutie stanovilo v prospech tureckých pracovníkov právo na postupný prístup k zamestnaniu v hostiteľskom členskom štáte, ako aj právo na prístup k všeobecnému vzdelávaniu v tomto štáte v prospech detí týchto pracovníkov.
10.
Ustanovenia uplatniteľné na práva rodinných príslušníkov tureckého pracovníka sú uvedené v článku 7 rozhodnutia č. 1/80. Tento článok znie:
„Rodinní príslušníci tureckého pracovníka, ktorý patrí do legálneho trhu práce v členskom štáte, ktorí získali povolenie sa k nemu prisťahovať:
—
majú s výhradou prednosti priznanej pracovníkom z členských štátov Spoločenstva právo uchádzať sa o akékoľvek pracovné miesto, ak v tomto štáte majú legálny pobyt aspoň tri roky,
—
majú slobodný prístup k akejkoľvek pracovnej činnosti podľa svojho výberu, ak tam majú legálny pobyt aspoň päť rokov.
Deti tureckých pracovníkov, ktoré v hostiteľskom štáte absolvovali odbornú prípravu, sa môžu uchádzať o akékoľvek pracovné miesto nezávisle od dĺžky svojho pobytu v tomto členskom štáte pod podmienkou, že jeden z rodičov bol v tomto členskom štáte minimálne tri roky legálne zamestnaný.“
B – Vnútroštátne právo
11.
§ 4 ods. 5 zákona o pobyte, práci a integrácii cudzincov na spolkovom území (Gesetz über den Aufenthalt, die Erwerbstätigkeit und die Integration von Ausländern im Bundesgebiet) z 30. júla 2004 (
7
) stanovuje, že cudzinec, ktorý má na základe dohody o pridružení právo na pobyt, je povinný preukázať existenciu tohto práva na pobyt povolením na pobyt, pokiaľ nedisponuje buď povolením usadiť sa, alebo povolením na trvalý pobyt v Európskej únii. Povolenie na pobyt sa vydáva na žiadosť.
II – Skutkové okolnosti sporu vo veci samej a prejudiciálna otázka
12.
Žalobkyňa vo veci samej N. Dülger je thajská štátna príslušníčka, ktorá sa narodila 26. júla 1973 v Burirame (Thajsko). Pricestovala na územie Nemecka 30. júna 2002 s turistickým vízom.
13.
Dňa 12. septembra 2002 v Dánsku uzavrela manželstvo s M. Dülgerom, tureckým štátnym príslušníkom narodeným 1. decembra 1960 v Turecku. M. Dülger je od roku 1988 držiteľom povolenia na trvalý pobyt v Nemecku. Od 1. októbra 2002 do 30. júna 2004, od 1. augusta 2004 do 8. júna 2005, od 1. marca 2006 do 15. marca 2008 a od 1. júna 2008 do 31. decembra 2009 bol zamestnaný u rôznych zamestnávateľov. V tejto súvislosti je nesporné, že v relevantnom období bol M. Dülger tureckým štátnym príslušníkom, ktorý patril do legálneho trhu práce v zmysle článku 7 rozhodnutia č. 1/80. (
8
)
14.
Dňa 18. septembra 2002 žalobkyňa vo veci samej požiadala nemecké orgány o vydanie povolenia na pobyt a v tejto súvislosti uviedla, že je vydatá a má dve deti, ktoré sa narodili v rokoch 1996 a 1998 v Thajsku. Na účely manželského spolužitia s jej manželom bolo žalobkyni vydané dočasné povolenie na pobyt. Toto povolenie bolo následne pravidelne predlžované, naposledy od 10. septembra 2008 do 26. júna 2011. Od 21. júna 2011 je uvedená žalobkyňa držiteľkou osvedčenia o zachovaní práva na pobyt na základe právnej fikcie.
15.
Verwaltungsgericht Giessen (Nemecko) uvádza, že žalobkyňa vo veci samej bývala s M. Dülgerom nepretržite od uzavretia ich manželstva v septembri 2002 až do ich odluky v júni 2009.
16.
Dňa 3. júna 2009 žalobkyňa vo veci samej odišla od svojho manžela a ubytovala sa v ženskom domove vo Friedbergu (Nemecko) spolu so svojimi dvoma dcérami, ktoré pricestovali na územie Nemecka 1. júla 2006. Odvtedy poberá pre seba a svoje dcéry sociálne dávky. Rozhodnutie o rozvode manželov nadobudlo právoplatnosť 3. februára 2011.
17.
Listom z 9. septembra 2009 cudzinecký úrad Wetteraukreis (okres Wetterau) upozornil žalobkyňu vo veci samej na to, že po odluke od manžela získala samostatné právo na pobyt, ale že toto právo trvá len jeden rok bez toho, aby uvedená žalobkyňa musela preukázať, že je schopná zabezpečiť živobytie pre seba a svoje deti. Ak by od 4. júna 2010 bola aj naďalej odkázaná na sociálnu pomoc, muselo by sa jej právo na pobyt, ako aj právo na pobyt jej detí dodatočne obmedziť a musela by územie Nemecka opustiť. Jej právo na pobyt by mohlo ostať zachované iba v prípade, ak by k tomuto dňu ona a jej deti boli schopné samostatne si zabezpečiť živobytie.
18.
Dňa 18. septembra 2009 žalobkyňa vo veci samej zaslala Wetteraukreis žiadosť o vydanie povolenia na pobyt na základe § 4 ods. 5 uvedeného zákona o pobyte, práci a integrácii cudzincov na spolkovom území z dôvodu, že nadobudla práva na základe článku 7 rozhodnutia č. 1/80. Domnieva sa totiž, že je rodinným príslušníkom tureckého pracovníka, ktorý patril do legálneho trhu práce v členskom štáte a s ktorým legálne bývala aspoň tri roky, pričom otázka, či rodinný príslušník mal tureckú štátnu príslušnosť, je irelevantná.
19.
Rozhodnutím z 15. marca 2010 Wetteraukreis zamietol žiadosť žalobkyne vo veci samej. Domnieva sa, že žalobkyňa nenadobudla nijaké právo podľa tohto ustanovenia, keďže na uvedené ustanovenie sa môžu odvolávať len tureckí rodinní príslušníci tureckého pracovníka. Okrem toho jej turecký manžel údajne nepreukázal, že patril do legálneho trhu práce, keďže počas obdobia ich spolužitia pracoval len krátkodobo.
20.
Žalobkyňa vo veci samej podala žalobu proti tomuto rozhodnutiu na vnútroštátnom súde. Uvedený súd má pochybnosti o správnom výklade článku 7 rozhodnutia č. 1/80. Verwaltungsgericht Giessen sa teda rozhodol prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru túto prejudiciálnu otázku:
„Môže sa thajská štátna príslušníčka, ktorá bola vydatá za tureckého pracovníka, ktorý patril do legálneho trhu práce členského štátu, a po získaní povolenia na to, aby sa k nemu mohla prisťahovať, s ním nepretržite žila viac ako tri roky v spoločnej domácnosti, odvolávať na práva vyplývajúce z článku 7 prvého odseku prvej zarážky rozhodnutia č. 1/80… s tým dôsledkom, že má na základe priameho účinku tohto ustanovenia právo na pobyt?“
III – Moja analýza
21.
Na úvod konštatujem, že je preukázané, že žalobkyňa vo veci samej žila s tureckým pracovníkom nepretržite od uzavretia ich manželstva v septembri 2002 až do ich odluky 3. júna 2009. (
9
) Prípad uvedenej žalobkyne by teda mohol patriť nie do pôsobnosti článku 7 prvého odseku prvej zarážky rozhodnutia č. 1/80, ale do pôsobnosti článku 7 prvého odseku druhej zarážky tohto rozhodnutia vzhľadom na to, že žalobkyňa mala aspoň päť rokov legálny pobyt na území hostiteľského členského štátu.
22.
Na účely poskytnutia užitočnej odpovede vnútroštátnemu súdu je teda potrebné skúmať, či sa má článok 7 prvý odsek druhá zarážka rozhodnutia č. 1/80 vykladať v tom zmysle, že štátneho príslušníka tretieho štátu, ktorý nemá tureckú štátnu príslušnosť a býval aspoň päť rokov so svojím manželom – tureckým pracovníkom, ktorý patril do legálneho trhu práce –, možno považovať za „rodinného príslušníka“ tureckého pracovníka. Stráca v prípade kladnej odpovede takýto štátny príslušník práva, ktoré mu vyplývajú z tohto ustanovenia, z dôvodu svojho rozvodu s týmto tureckým pracovníkom, o ktorom sa rozhodlo po nadobudnutí týchto práv?
A – O pojme rodinný príslušník
23.
Súdny dvor už mal možnosť vyložiť pojem „rodinný príslušník“ tureckého pracovníka v zmysle článku 7 prvého odseku rozhodnutia č. 1/80. Rozhodol najmä o tom, že dieťa tureckého pracovníka si zachováva toto postavenie aj po dovŕšení plnoletosti, a to aj keď žije nezávisle od svojich rodičov v hostiteľskom členskom štáte. (
10
) Práve tak Súdny dvor konštatoval, že postavenie „rodinného príslušníka“ tureckého pracovníka nie je obmedzené na pokrvných príbuzných. Nevlastný syn, ktorý má menej ako 21 rokov alebo je odkázaný na tureckého pracovníka, ktorý patrí do legálneho trhu práce v členskom štáte, je skutočne rodinným príslušníkom tohto pracovníka. (
11
)
24.
Naproti tomu Súdny dvor má po prvý raz odpovedať na otázku, či štátneho príslušníka tretieho štátu, ktorý nemá tureckú štátnu príslušnosť, možno považovať za „rodinného príslušníka“ tureckého štátneho príslušníka v zmysle článku 7 prvého odseku rozhodnutia č. 1/80, a teda či mu patria práva priznané týmto ustanovením. Skutočnosť, že Súdny dvor vo viacerých svojich rozsudkoch vydaných vo veciach týkajúcich sa tohto ustanovenia – ako zdôrazňuje vnútroštátny súd – poukázal na práva tureckých rodinných príslušníkov tureckého pracovníka, (
12
) v tejto súvislosti nepovažujem za relevantnú pre rozhodnutie sporu vo veci samej. V uvedených veciach mal totiž rodinný príslušník tureckého pracovníka na rozdiel od prejednávaného prípadu skutočne tureckú štátnu príslušnosť.
25.
Na základe znenia článku 7 prvého odseku rozhodnutia č. 1/80 konštatujem, že podľa tohto ustanovenia priznanie práv stanovených týmto ustanovením podlieha splneniu štyroch podmienok, konkrétne že dotknutá osoba je rodinným príslušníkom tureckého pracovníka, že tento pracovník patrí do legálneho trhu práce, že rodinný príslušník získal povolenie prisťahovať sa k tomuto pracovníkovi a napokon že má pobyt v hostiteľskom členskom štáte aspoň tri roky alebo aspoň päť rokov. Zo znenia uvedeného ustanovenia teda nevyplýva, že postavenie rodinného príslušníka podlieha akejkoľvek podmienke štátnej príslušnosti, čo neplatí v prípade pracovníka, prostredníctvom ktorého rodinný príslušník získa tieto práva, keďže tento pracovník musí mať nepochybne tureckú štátnu príslušnosť.
26.
Vzhľadom na to, že cieľom dohody o pridružení je upraviť voľný pohyb tureckých pracovníkov na území Únie, však existuje pochybnosť, či štátneho príslušníka tretieho štátu, ktorý nemá tureckú štátnu príslušnosť, možno považovať za „rodinného príslušníka“ tureckého pracovníka, a teda či sa tento štátny príslušník tretieho štátu môže dovolávať práv stanovených v článku 7 prvom odseku rozhodnutia č. 1/80.
27.
Ako Súdny dvor uviedol v už citovanom rozsudku Ayaz, pojem „rodinný príslušník“ v zmysle tohto ustanovenia musí byť predmetom jednotného výkladu na úrovni Únie s cieľom zaistiť jeho jednotné uplatňovanie v členských štátoch. (
13
) Jeho dosah musí byť teda presne určený v závislosti od cieľa, ktorý sleduje, ako aj od kontextu, do ktorého je začlenený. (
14
)
28.
V tejto súvislosti je potrebné pripomenúť, že článok 7 prvý odsek rozhodnutia č. 1/80 sleduje dvojitý cieľ. Po prvé pred uplynutím počiatočného obdobia troch rokov je cieľom uvedeného ustanovenia umožniť prítomnosť rodinných príslušníkov migrujúceho pracovníka u neho na účely zvýhodnenia, prostredníctvom zlúčenia rodiny, zamestnania a pobytu tureckého pracovníka, ktorý sa už riadne integroval v hostiteľskom členskom štáte. (
15
)
29.
To isté ustanovenie má ďalej za cieľ posilniť trvalé začlenenie rodiny tureckého migrujúceho pracovníka v hostiteľskom členskom štáte tým, že priznáva dotknutému rodinnému príslušníkovi po troch rokoch legálneho pobytu možnosť, aby sám mal prístup k trhu práce. Takto sledovaným základným cieľom je konsolidovať súdržnosť rodiny, ktorej základná zložka – manželský pár – je už riadne integrovaná v hostiteľskom členskom štáte. (
16
) Tým, že toto ustanovenie poskytuje manželovi príležitosť zarobiť si na živobytie v predmetnom štáte, posilňuje potenciálnu ekonomickú situáciu rodiny, ktorá je nepochybným integračným faktorom.
30.
Na základe tohto mechanizmu vytvoreného na podporu integrácie tureckého pracovníka manžel po uplynutí stanovenej lehoty automaticky získa samostatné postavenie, ktoré vyplýva zo samotnej povahy systému vytvoreného osobitnými predpismi. (
17
)
31.
Podľa môjho názoru z tejto judikatúry jednoznačne vyplýva, že hoci je pravda, že článok 7 prvý odsek rozhodnutia č. 1/80 sa vzťahuje na rodinného príslušníka tureckého pracovníka, toto ustanovenie bolo prijaté s cieľom zachovať jednotu rodiny, aby sa turecký pracovník mohol skutočne integrovať v hostiteľskom členskom štáte. Zmluvné strany dohody o pridružení sa totiž domnievali, že prítomnosť rodinných príslušníkov tohto pracovníka po jeho boku je nevyhnutná na zabezpečenie čo najlepších pracovných podmienok pre tohto pracovníka v tomto štáte. Z tohto dôvodu má teda uvedené ustanovenie z ľudského hľadiska osobitný význam.
32.
Preto sa domnievam, že nie je rozhodujúce, či rodinný príslušník, ktorý má povolenie prisťahovať sa k tureckému pracovníkovi, má tureckú štátnu príslušnosť. Rodina nie je vymedzená rovnakou štátnou príslušnosťou, ale úzkymi väzbami, ktoré spájajú dve alebo viaceré osoby, bez ohľadu na to, či sú tieto väzby vytvorené napríklad manželstvom, ako je to vo veci samej, alebo pokrvnými väzbami.
33.
Nevidím dôvod, pre ktorý by mal turecký pracovník právo zachovať svoje rodinné väzby, keď má jeho manžel rovnakú štátnu príslušnosť, zatiaľ čo by nemal právo mať pri sebe manžela, keď má tento manžel inú ako tureckú štátnu príslušnosť. V konečnom dôsledku by to viedlo k záveru, že prítomnosť manžela rovnakej štátnej príslušnosti u tureckého pracovníka je dôležitejšia pre integráciu tohto pracovníka v hostiteľskom členskom štáte ako prítomnosť manžela, ktorý nemá tureckú štátnu príslušnosť. Navyše by z toho vyplývalo, že v porovnateľnej situácii by sa s manželkou, ktorá by nemala tureckú štátnu príslušnosť, zaobchádzalo horšie ako s manželkou tureckej štátnej príslušnosti. To by spôsobovalo neprípustnú diskrimináciu.
34.
Okrem toho, že takýto záver by nebol odôvodniteľný, do značnej miery by porušoval samotný cieľ článku 7 prvého odseku rozhodnutia č. 1/80, ako aj právo tureckého pracovníka na rešpektovanie jeho súkromného a rodinného života stanovené v článku 7 Charty základných práv Európskej únie. Článok 51 ods. 1 Charty základných práv Európskej únie totiž stanovuje, že jej ustanovenia sa uplatňujú, keď členské štáty vykonávajú právo Únie. Ako Súdny dvor uviedol v bode 23 už citovaného rozsudku Kahveci a Inan, článok 7 rozhodnutia č. 1/80 je pritom neoddeliteľnou súčasťou práva Únie a členské štáty sú teda povinné plniť povinnosti vyplývajúce z tohto ustanovenia rovnakým spôsobom, ako sú povinné dodržiavať práva stanovené právom Únie.
35.
Na rozdiel od toho, čo tvrdí nemecká a talianska vláda, si nemyslím, že moja analýza by mohla rozšíriť pôsobnosť rozhodnutia č. 1/80.
36.
Ako som uviedol vyššie, turecký pracovník je naďalej hlavnou oprávnenou osobou podľa článku 7 prvého odseku rozhodnutia č. 1/80, keďže cieľom tohto ustanovenia je zachovať jednotu rodiny, aby sa tento pracovník mohol skutočne integrovať v hostiteľskom členskom štáte. Práva, ktoré uvedené ustanovenie priznáva rodinným príslušníkom tureckého pracovníka, sú odvodené práva, ktoré nadobudne iba takýto rodinný príslušník. Turecký pracovník je teda naďalej rozhodujúcou osobou, bez ktorej jeho rodinný príslušník nemôže nadobudnúť tieto práva. (
18
)
37.
Okrem toho pripomínam, že článok 7 prvý odsek rozhodnutia č. 1/80 stanovuje, že tieto práva môžu vzniknúť rodinným príslušníkom tureckého pracovníka, ktorý patrí do legálneho trhu práce v členskom štáte, ktorí získali povolenie sa k nemu prisťahovať (
19
). Členské štáty sú teda naďalej oprávnené povoliť alebo nepovoliť zlúčenie rodiny. (
20
) Až vtedy, keď výslovne povolili toto zlúčenie rodiny, sú povinné rešpektovať práva zaručené týmto ustanovením.
38.
Moju analýzu navyše potvrdzuje skutočnosť, že podľa ustálenej judikatúry zásady prijaté v rámci článkov 45 ZFEÚ, 46 ZFEÚ a 47 ZFEÚ musia byť prenesené v maximálne možnej miere na tureckých štátnych príslušníkov, ktorí požívajú práva priznané rozhodnutím č. 1/80. (
21
)
39.
Súdny dvor tak opakovane rozhodol, že pojem „rodinný príslušník“ tureckého pracovníka v zmysle článku 7 prvého odseku tohto rozhodnutia sa má vykladať s odkazom na výklad toho istého pojmu uvedeného v článku 10 ods. 1 nariadenia (EHS) č. 1612/68 (
22
), pokiaľ ide o pracovníkov, ktorí sú štátnymi príslušníkmi členského štátu. (
23
) Ako zdôrazňuje Európska komisia, toto posledné uvedené ustanovenie sa týka najmä manžela pracovníka, ktorý je štátnym príslušníkom členského štátu, bez ohľadu na jeho štátnu príslušnosť.
40.
Článok 10 ods. 1 nariadenia č. 1612/68 bol zrušený smernicou 2004/38/ES (
24
) a článok 38 ods. 3 tejto smernice stanovuje, že odkazy na zrušené ustanovenia a smernice sa považujú za odkazy na smernicu 2004/38.
41.
V tejto súvislosti z odôvodnenia 5 tejto smernice vyplýva, že právo všetkých občanov Únie voľne sa pohybovať a zdržiavať sa v rámci územia členských štátov by sa malo, ak sa má uplatňovať podľa objektívnych podmienok slobody a dôstojnosti, udeliť aj ich rodinným príslušníkom bez ohľadu na ich štátnu príslušnosť. Článok 2 ods. 2 uvedenej smernice, ktorý vymedzuje pojem rodinný príslušník, neobsahuje nijakú podmienku týkajúcu sa štátnej príslušnosti rodinných príslušníkov občana Únie. Ustanovenia smernice 2004/38, ktoré priznávajú práva rodinným príslušníkom občana Únie, sa vzťahujú aj na tých rodinných príslušníkov, ktorí nemajú štátnu príslušnosť členského štátu. (
25
)
42.
Nemecká vláda má však pochybnosti, pokiaľ ide o odkaz na ustanovenia smernice 2004/38 a na výklad pojmu rodinný príslušník v prejednávanej veci v rámci určenia významu tohto pojmu v zmysle článku 7 prvého odseku rozhodnutia č. 1/80. V podstate sa domnieva, že od rozsudku z 8. decembra 2011, Ziebell (
26
), už nemožno vykladať pojem „rodinný príslušník“ v zmysle tohto ustanovenia s odkazom na výklad tohto pojmu uvedeného v ustanoveniach smernice 2004/38, keďže údajne existujú podstatné rozdiely medzi pravidlami týkajúcimi sa dohody o pridružení, ktoré sledujú výlučne hospodársky cieľ, a uvedenými ustanoveniami, ktorých cieľom je uľahčiť výkon základného a individuálneho práva voľne sa pohybovať a zdržiavať sa na území členských štátov, ktoré Zmluva o fungovaní EÚ priamo priznáva občanom Únie. (
27
)
43.
S týmito pochybnosťami sa nestotožňujem.
44.
Vo veci, v ktorej bol vydaný uvedený rozsudok, sa totiž žalobca v konaní vo veci samej odvolával na režim zvýšenej ochrany proti vyhosteniu zavedený článkom 28 ods. 3 písm. a) smernice 2004/38 v prospech občanov Únie. Domnieval sa, že podľa ustálenej judikatúry sa mal tento článok analogicky uplatniť na situáciu upravenú v článku 14 ods. 1 rozhodnutia č. 1/80.
45.
Súdny dvor preto uviedol, že na to, aby bolo možné rozhodnúť, či ustanovenie práva Únie možno analogicky uplatniť v rámci dohody o pridružení, treba porovnať účel, ktorý sleduje táto dohoda, a rámec, v ktorom bola prijatá, s účelom a rámcom dotknutého nástroja práva Únie. (
28
) Súdny dvor poukázal na to, že na rozdiel od práva Únie, ako vyplýva zo smernice 2004/38, účel dohody o pridružení je výlučne hospodársky a obmedzuje sa na postupné vytvorenie voľného pohybu pracovníkov. (
29
) Súdny dvor tiež uviedol, že samotný status občana odôvodňuje skutočnosť, že značne zosilnené záruky, pokiaľ ide o vyhostenie, ako sú uvedené v článku 28 ods. 3 písm. a) tejto smernice, sa priznávajú len občanom Únie. Súdny dvor z toho teda vyvodil, že analogické uplatnenie režimu zvýšenej ochrany proti vyhosteniu stanoveného v tomto ustanovení na situácie upravené v článku 14 ods. 1 rozhodnutia č. 1/80 je vylúčené. (
30
)
46.
Vzhľadom na to, že režim zvýšenej ochrany sa netýka pracovníkov, ktorí sú štátnymi príslušníkmi tretieho štátu, ale občanov Únie, pre ktorých normotvorca Únie stanovil tým väčšie záruky, čím je vyšší stupeň ich integrácie v hostiteľskom členskom štáte, teda analogické uplatnenie neprichádza do úvahy.
47.
V prejednávanej veci však nejde o uplatnenie toho istého režimu a tých istých záruk, ktoré požívajú občania Únie, na tureckých pracovníkov, ale o určenie významu pojmu rodinný príslušník v kontexte zlúčenia rodiny. Z odôvodnení 5 a 6 smernice 2004/38 pritom vyplýva, že cieľom tejto smernice je priznaním práva pohybu a pobytu na území členského štátu rodinným príslušníkom občana Únie uľahčiť výkon tohto práva a zároveň umožniť udržanie jeho rodinných väzieb bez ohľadu na štátnu príslušnosť rodinného príslušníka.
48.
Pojem rodinný príslušník teda musí mať podľa môjho názoru rovnaký význam, keďže je súčasťou ustanovení, ktoré sledujú ten istý cieľ v oboch právnych predpisoch. Práve z tohto dôvodu Súdny dvor opakovane rozhodol, že zásady obsiahnuté v článkoch 45 ZFEÚ až 47 ZFEÚ musia byť v čo najväčšej miere prebraté na tureckých štátnych príslušníkov, ktorým sú priznané práva na základe dohody o pridružení. (
31
)
49.
Podľa môjho názoru nemožno konštatovať, že v kontexte zachovania rodinných väzieb by pojem rodina mohol mať odlišný obsah podľa toho, či ide o občana Únie, alebo o tureckého pracovníka. V oboch prípadoch sa má dotknutej osobe poskytnúť väčšia sociálna stabilita tým, že sa jej umožní, aby mala pri sebe svojich rodinných príslušníkov a aby žila normálnym rodinným životom. Prítomnosť manžela, bez ohľadu na jeho štátnu príslušnosť, je v tomto smere nevyhnutná na dosiahnutie týchto cieľov.
50.
Toto riešenie považujem za odôvodnené tým skôr, že vyplýva aj z rozhodnutia asociačnej rady č. 3/80 z 19. septembra 1980 o uplatňovaní systémov sociálneho zabezpečenia členských štátov Európskych spoločenstiev na tureckých pracovníkov a ich rodinných príslušníkov (
32
), ktorého cieľom je koordinácia systémov sociálneho zabezpečenia členských štátov, ktorá by tureckým pracovníkom, ktorí sú alebo boli zamestnaní v jednom alebo vo viacerých členských štátoch Spoločenstva, ako aj rodinným príslušníkom týchto pracovníkov a ich pozostalým umožnila poberať dávky v tradičných odvetviach sociálneho zabezpečenia.
51.
Článok 1 písm. a) rozhodnutia č. 3/80 totiž okrem iného stanovuje, že pojem rodinný príslušník má na účely uplatňovania tohto rozhodnutia rovnaký význam, aký mu je priznaný v článku 1 nariadenia (EHS) č. 1408/71 (
33
). Toto posledné uvedené ustanovenie okrem iného stanovuje, že pojem rodinný príslušník znamená akúkoľvek osobu definovanú alebo uznanú za rodinného príslušníka.
52.
Z judikatúry Súdneho dvora navyše vyplýva, že článok 2 ods. 1 nariadenia č. 1408/71, ktorý vymedzuje osobnú pôsobnosť tohto nariadenia, sa týka dvoch úplne odlišných kategórií osôb, konkrétne na jednej strane pracovníkov a na druhej strane ich rodinných príslušníkov a pozostalých. Osoby, ktoré patria do prvej uvedenej kategórie, musia byť na to, aby sa na ne vzťahovalo toto nariadenie, štátnymi príslušníkmi členského štátu, osobami bez štátnej príslušnosti alebo utečencami s bydliskom na území jedného z členských štátov. Naproti tomu nie je stanovená nijaká podmienka štátnej príslušnosti v prípade rodinných príslušníkov (
34
) alebo pozostalých pracovníkov, ktorí sú štátnymi príslušníkmi Únie, na to, aby sa na nich vzťahovalo uvedené nariadenie. (
35
) Súdny dvor tiež rozhodol, že vymedzenie osobnej pôsobnosti rozhodnutia č. 3/80 uvedené v článku 2 tohto rozhodnutia vychádza z rovnakej definície uvedenej v článku 2 ods. 1 nariadenia č. 1408/71. (
36
)
53.
Vzhľadom na to, že pojem „rodinný príslušník“ v zmysle článku 1 písm. a) rozhodnutia č. 3/80 sa má podľa môjho názoru vykladať tak, že nestanovuje nijakú podmienku štátnej príslušnosti, tento pojem uvedený v článku 7 prvom odseku rozhodnutia č. 1/80 sa má vykladať rovnako.
54.
Nemecká vláda sa navyše v podstate domnieva, že takýto záver by viedol k priaznivejšiemu zaobchádzaniu s rodinnými príslušníkmi tureckého štátneho príslušníka v porovnaní s rodinnými príslušníkmi občana Únie v rozpore s článkom 59 dodatkového protokolu k dohode o pridružení. Nemecká vláda najmä uvádza, že podľa smernice 2004/38 zachovanie práva pobytu štátneho príslušníka rozvedeného s občanom Únie a pochádzajúceho z tretieho štátu až do nadobudnutia práva trvalého pobytu na území hostiteľského členského štátu po piatich rokoch legálneho pobytu podlieha podmienke, že tento štátny príslušník má dostatočné zdroje. Naproti tomu právo, ktoré rodinnému príslušníkovi tureckého pracovníka vyplýva z článku 7 prvého odseku prvej zarážky rozhodnutia č. 1/80, sa nadobúda už po troch rokoch legálneho pobytu v hostiteľskom členskom štáte a jeho zachovanie nie je ničím podmienené. Nemecká vláda preto zastáva názor, že ak by sa toto ustanovenie vykladalo v tom zmysle, že sa vzťahuje aj na rodinného príslušníka štátneho príslušníka tretieho štátu, ktorý nemá tureckú štátnu príslušnosť, pôsobnosť tohto priaznivejšieho zaobchádzania by sa ešte viac rozšírila.
55.
V tejto súvislosti stačí pripomenúť, že Súdny dvor rozhodol, že postavenie rodinného príslušníka migrujúceho tureckého pracovníka nemožno účinne porovnávať s postavením rodinného príslušníka štátneho príslušníka členského štátu, keďže existujú výrazné rozdiely medzi ich právnym postavením. (
37
)
56.
Treba najmä poznamenať, že podľa článku 5 ods. 2 smernice 2004/38 rodinní príslušníci občana Únie, ktorí sú štátnymi príslušníkmi tretích štátov, majú právo vstupu na územie členských štátov, ktoré podlieha len podmienke, že musia mať vstupné vízum alebo platné povolenie na pobyt, pričom členské štáty musia takýmto osobám umožniť, aby získali tieto víza, ktoré sa musia vydávať bezplatne a čo najskôr a na základe zrýchleného postupu. Naproti tomu článok 7 prvý odsek rozhodnutia č. 1/80 výslovne podmieňuje zlúčenie rodiny povolením prisťahovať sa k migrujúcemu tureckému pracovníkovi udeleným v súlade s predpismi hostiteľského členského štátu.
57.
Súdny dvor navyše opakovane rozhodol, že „na rozdiel od pracovníkov z členských štátov tureckí štátni príslušníci nemajú právo voľného pohybu v rámci [Únie], ale môžu si uplatniť len určité práva na území hostiteľského členského štátu“ (
38
).
58.
Navyše judikatúra Súdneho dvora týkajúca sa podmienok, za ktorých možno obmedziť práva priznané článkom 7 rozhodnutia č. 1/80, uvádza popri výnimke založenej na verejnom poriadku, bezpečnosti a verejnom zdraví, ktorá sa vzťahuje tak na tureckých štátnych príslušníkov, ako aj na štátnych príslušníkov Únie, druhý dôvod zániku uvedených práv, ktorý sa týka len tureckých migrantov, a to okolnosť, že títo migranti opustia hostiteľský členský štát na podstatné obdobie a bez legitímnych dôvodov. V takom prípade majú orgány dotknutého členského štátu právo žiadať, aby osoba, ktorá má v úmysle neskôr sa opätovne usadiť na území tohto štátu, predložila novú žiadosť o oprávnenie buď sa pripojiť k tureckému pracovníkovi, ak je stále osobou od neho závislou, alebo vykonávať zamestnanie na základe článku 6 toho istého rozhodnutia. (
39
)
59.
Vzhľadom na všetky vyššie uvedené skutočnosti sa teda domnievam, že článok 7 prvý odsek druhá zarážka rozhodnutia č. 1/80 sa má vykladať v tom zmysle, že štátneho príslušníka tretieho štátu, ktorý nemá tureckú štátnu príslušnosť a býval aspoň päť rokov so svojím manželom, ktorý je tureckým pracovníkom patriacim do legálneho trhu práce, možno považovať za „rodinného príslušníka“ tureckého pracovníka.
B – O zachovaní práv nadobudnutých podľa článku 7 prvého odseku druhej zarážky rozhodnutia č. 1/80 pred zánikom manželstva
60.
Teraz treba preskúmať otázku, či rodinný príslušník tureckého pracovníka stráca práva, ktoré mu vyplývajú z článku 7 prvého odseku druhej zarážky rozhodnutia č. 1/80, z dôvodu svojho rozvodu s týmto tureckým pracovníkom, o ktorom sa rozhodlo po nadobudnutí týchto práv.
61.
Pripomínam totiž, že zo skutkových okolností sporu vo veci samej vyplýva, že žalobkyňa odišla od svojho manžela 3. júna 2009 a že rozhodnutie o rozvode nadobudlo právoplatnosť 3. februára 2011. Žalobkyňa vo veci samej navyše nepretržite žila so svojím manželom od uzavretia ich manželstva v septembri 2002 až do ich odluky v júni 2009.
62.
Pred dňom nadobudnutia právoplatnosti rozhodnutia o rozvode žalobkyňa bývala so svojím manželom aspoň päť rokov, a teda už nadobudla právo na prístup na trh práce podľa článku 7 prvého odseku druhej zarážky rozhodnutia č. 1/80.
63.
V tejto súvislosti Súdny dvor uviedol, že hoci je rodinný príslušník v zásade, s výnimkou legitímnych dôvodov, povinný skutočne mať pobyt s migrujúcim pracovníkom, kým nemá sám právo na prístup na trh práce – inými slovami, pred uplynutím obdobia troch rokov –, nie je to už tak, keď dotknutá osoba legálne nadobudne toto právo na základe článku 7 prvého odseku prvej zarážky rozhodnutia č. 1/80, a o to viac to musí platiť, keď má po piatich rokoch nepodmienečné právo na zamestnanie. (
40
)
64.
Keďže sú totiž splnené podmienky stanovené v článku 7 prvom odseku rozhodnutia č. 1/80, toto ustanovenie priznáva rodinnému príslušníkovi tureckého pracovníka vlastné právo na prístup na trh práce v hostiteľskom členskom štáte, ako aj, korelatívne, právo pokračovať v pobyte na území tohto štátu. (
41
)
65.
Také práva, aké boli legálne nadobudnuté na základe článku 7 prvého odseku rozhodnutia č. 1/80, teda existujú nezávisle od zachovania podmienok, ktoré sa vyžadovali na vznik týchto práv, takže rodinný príslušník, ktorý už má práva na základe uvedeného rozhodnutia, je schopný postupne skonsolidovať svoju situáciu v hostiteľskom členskom štáte a trvale sa tam integrovať tým, že bude viesť život nezávislý od osoby, prostredníctvom ktorej získal tieto práva. (
42
)
66.
Ako Súdny dvor uviedol v bode 41 už citovaného rozsudku Bozkurt, takýto výklad je len výrazom všeobecnejšej zásady dodržiavania nadobudnutých práv stanovenej judikatúrou Súdneho dvora. Inak povedané, keď rodinný príslušník tureckého štátneho príslušníka platne nadobudol práva na základe ustanovenia rozhodnutia č. 1/80, tieto práva už nezávisia od ďalšieho trvania okolností, za ktorých vznikli, keďže podmienka takejto povahy nie je týmto rozhodnutím stanovená. (
43
)
67.
Preto sa domnievam, že článok 7 prvý odsek druhá zarážka rozhodnutia č. 1/80 sa má vykladať v tom zmysle, že štátny príslušník tretieho štátu, ktorý nemá tureckú štátnu príslušnosť a ktorý má ako rodinný príslušník tureckého pracovníka práva, ktoré mu vyplývajú z tohto ustanovenia, nestráca tieto práva z dôvodu svojho rozvodu s týmto tureckým pracovníkom, o ktorom sa rozhodlo po nadobudnutí týchto práv.
IV – Návrh
68.
Vzhľadom na všetky vyššie uvedené úvahy navrhujem, aby Súdny dvor odpovedal Verwaltungsgericht Giessen takto:
Článok 7 prvý odsek druhá zarážka rozhodnutia asociačnej rady č. 1/80 z 19. septembra 1980 o rozvoji asociácie, prijatého asociačnou radou zriadenou Dohodou o pridružení medzi Európskym hospodárskym spoločenstvom a Tureckom, ktorá bola podpísaná 12. septembra 1963 v Ankare Tureckou republikou na jednej strane a členskými štátmi EHS a Spoločenstvom na strane druhej a ktorá bola uzavretá, schválená a potvrdená v mene Spoločenstva rozhodnutím Rady 64/732/EHS z 23. decembra 1963, sa má vykladať v tom zmysle, že:
—
štátneho príslušníka tretieho štátu, ktorý nemá tureckú štátnu príslušnosť a býval aspoň päť rokov so svojím manželom, ktorý je tureckým pracovníkom patriacim do legálneho trhu práce, možno považovať za „rodinného príslušníka“ tureckého pracovníka,
—
štátny príslušník tretieho štátu, ktorý nemá tureckú štátnu príslušnosť a ktorý má ako rodinný príslušník tureckého pracovníka práva, ktoré mu vyplývajú z článku 7 prvého odseku druhej zarážky rozhodnutia č. 1/80, nestráca tieto práva z dôvodu svojho rozvodu s týmto tureckým pracovníkom, o ktorom sa rozhodlo po nadobudnutí týchto práv.
(
1
)	Jazyk prednesu: francúzština.
(
2
)	Asociačná rada bola zriadená Dohodou o pridružení medzi Európskym hospodárskym spoločenstvom a Tureckom, ktorá bola podpísaná 12. septembra 1963 v Ankare Tureckou republikou na jednej strane a členskými štátmi EHS a Spoločenstvom na strane druhej. Táto dohoda bola v mene Spoločenstva uzatvorená, schválená a potvrdená rozhodnutím Rady 64/732/EHS z 23. decembra 1963 (Ú. v. ES 217, 1964, s. 3685; Mim. vyd. 11/011, s. 10) (ďalej len „dohoda o pridružení“).
(
3
)	Rozhodnutie č. 1/80 možno nájsť v Accord d’association et protocoles CEE–Turquie et autres textes de base. Bruxelles : Office des publications officielles des Communautés européennes, 1992.
(
4
)	Pozri článok 2 ods. 1 dohody o pridružení.
(
5
)	Pozri článok 6 dohody o pridružení.
(
6
)	Tento protokol bol podpísaný 23. novembra 1970 v Bruseli a uzatvorený, schválený a potvrdený v mene Spoločenstva nariadením Rady (EHS) č. 2760/72 z 19. decembra 1972 (Ú. v. ES L 293, s. 1; Mim. vyd. 11/011, s. 41).
(
7
)	BGBl. 2004 I, s. 1950, v znení uverejnenom 25. februára 2008 (BGBl. 2008 I, s. 162).
(
8
)	Pozri najmä bod 5 návrhu na začatie prejudiciálneho konania.
(
9
)	Pozri bod 5 písm. c) návrhu na začatie prejudiciálneho konania.
(
10
)	Pozri najmä rozsudky zo 16. marca 2000, Ergat, C-329/97, Zb. s. I-1487, body 26 a 27, a zo 4. októbra 2007, Polat, C-349/06, Zb. s. I-8167, bod 21.
(
11
)	Pozri rozsudok z 30. septembra 2004, Ayaz, C-275/02, Zb. s. I-8765.
(
12
)	Pozri najmä rozsudky z 22. júna 2000, Eyüp, C-65/98, Zb. s. I-4747, z 18. júla 2007, Derin, C-325/05, Zb. s. I-6495, a z 22. decembra 2010, Bozkurt, C-303/08, Zb. s. I-13445.
(
13
)	Pozri bod 39 tohto rozsudku.
(
14
)	Pozri bod 40 uvedeného rozsudku.
(
15
)	Pozri rozsudok z 29. marca 2012, Kahveci a Inan, C-7/10 a C-9/10, bod 32, ako aj citovaná judikatúra.
(
16
)	Pozri v tomto zmysle rozsudok Kahveci a Inan, už citovaný, bod 33 a citovaná judikatúra.
(
17
)	Tamže.
(
18
)	Pozri v tomto zmysle rozsudok Bozkurt, už citovaný, body 36 a 37.
(
19
)	Kurzívou zvýraznil generálny advokát.
(
20
)	Pozri v tomto zmysle rozsudok z 11. novembra 2004, Cetinkaya, C-467/02, Zb. s. I-10895, bod 22.
(
21
)	Pozri rozsudok Ayaz, už citovaný, bod 44 a citovaná judikatúra.
(
22
)	Nariadenie Rady (EHS) z 15. októbra 1968 o slobode pohybu pracovníkov v rámci [S]poločenstva (Ú. v. ES L 257, s. 2; Mim. vyd. 05/001, s. 15).
(
23
)	Pozri rozsudok Ayaz, už citovaný, bod 45.
(
24
)	Smernica Európskeho parlamentu a Rady 2004/38/ES z 29. apríla 2004 o práve občanov Únie a ich rodinných príslušníkov voľne sa pohybovať a zdržiavať sa v rámci územia členských štátov, ktorá mení a dopĺňa nariadenie (EHS) 1612/68 a ruší smernice 64/221/EHS, 68/360/EHS, 72/194/EHS, 73/148/EHS, 75/34/EHS, 75/35/EHS, 90/364/EHS, 90/365/EHS a 93/96/EHS (Ú. v. EÚ L 158, s. 77; Mim. vyd. 05/005, s. 46).
(
25
)	Pozri najmä článok 6 ods. 2, článok 7 ods. 2 a článok 12 ods. 2 a 3 tejto smernice, ktoré sa týkajú práva pobytu, ako aj článok 16 ods. 2 uvedenej smernice týkajúci sa práva trvalého pobytu.
(
26
)	C-371/08, Zb. s. I-12735.
(
27
)	Pozri pripomienky nemeckej vlády, body 70 až 72.
(
28
)	Pozri rozsudok Ziebell, už citovaný, bod 62.
(
29
)	Tamže, bod 72.
(
30
)	Tamže, bod 74.
(
31
)	Tamže, body 66 a 68.
(
32
)	Ú. v. ES L 110, 1983, s. 60.
(
33
)	Nariadenie Rady zo 14. júna 1971 o uplatňovaní systémov sociálneho zabezpečenia na zamestnancov a ich rodiny, ktorí sa pohybujú v rámci spoločenstva (Ú. v. ES L 149, s. 2; Mim. vyd. 05/001, s. 35).
(
34
)	Kurzívou zvýraznil generálny advokát.
(
35
)	Pozri rozsudok z 30. apríla 1996, Cabanis-Issarte, C-308/93, Zb. s. I-2097, bod 21.
(
36
)	Pozri rozsudok zo 4. mája 1999, Sürül, C-262/96, Zb. s. I-2685, bod 84.
(
37
)	Pozri rozsudok Bozkurt, už citovaný, bod 45 a citovaná judikatúra.
(
38
)	Pozri rozsudok Derin, už citovaný, bod 66 a citovaná judikatúra.
(
39
)	Tamže, bod 67.
(
40
)	Rozsudok Bozkurt, už citovaný, bod 35.
(
41
)	Tamže, bod 36.
(
42
)	Tamže, bod 40 a citovaná judikatúra.
(
43
)	Pozri tiež v tomto zmysle rozsudok z 29. septembra 2011, Unal, C-187/10, Zb. s. I-9045, bod 50.