62024CC0076
NÁVRHY GENERÁLNEHO ADVOKÁTA
DEAN SPIELMANN
prednesené 27. marca 2025 (
1
)
Vec C‑76/24
Tradeinn Retail Services S.L.
proti
PH
[návrh na začatie prejudiciálneho konania, ktorý podal Bundesgerichtshof (Spolkový súdny dvor, Nemecko)]
„Návrh na začatie prejudiciálneho konania – Duševné vlastníctvo – Národné ochranné známky – Smernica (EÚ) 2015/2436 – Článok 10 ods. 3 písm. b) – Účinky ochrannej známky – Právo zakázať tretej osobe skladovať tovary na účely jeho ponúkania alebo uvádzania na trh – Pojem ‚skladovanie tovarov‘ – Skladovanie tovarov v inom členskom štáte – Zásada teritoriality – Obchodná platforma – Zaslanie tovaru do členského štátu, v ktorom je ochranná známka chránená“
Úvod
1.
Návrh na začatie prejudiciálneho konania sa týka výkladu článku 10 ods. 3 písm. b) smernice (EÚ) 2015/2436 (
2
).
2.
Tento návrh podal Bundesgerichtshof (Spolkový súdny dvor, Nemecko), ktorý má po rozhodnutiach súdu prvého stupňa a odvolacieho súdu vydať konečné rozhodnutie v spore medzi PH, majiteľom nemeckých ochranných známok pre potápačské potreby, a Tradeinn Retail Services S.L. (ďalej len „TRS“), spoločnosťou so sídlom v Španielsku, týkajúcom sa žaloby o zdržanie sa používania týchto ochranných známok.
3.
Súdny dvor sa bude zaoberať otázkou práv spojených s národnou ochrannou známkou chránenou na území členského štátu, ak sú tovary označené touto ochrannou známkou skladované tretími osobami v inom členskom štáte s cieľom ponúkať ich alebo uviesť ich na trh v členskom štáte, v ktorom je ochranná známka chránená.
Právny rámec
Právo Únie
4.
Článok 10 smernice 2015/2436 s názvom „Práva z ochrannej známky“ stanovuje:
„1.   Zápisom ochrannej známky nadobúda majiteľ výlučné práva k nej.
2.   Bez toho, aby boli dotknuté práva majiteľov nadobudnuté predo dňom podania alebo dňom práva prednosti zapísanej ochrannej známky, má majiteľ uvedenej zapísanej ochrannej známky právo zabrániť všetkým tretím osobám, ktoré nemajú jeho súhlas, aby v obchodnom styku používali v súvislosti s tovarmi alebo službami akékoľvek označenie, ak:
a)
označenie je zhodné s ochrannou známkou a používa sa v súvislosti s tovarmi alebo službami, ktoré sú zhodné s tými, pre ktoré je ochranná známka zapísaná;
b)
označenie je zhodné s ochrannou známkou alebo je jej podobné a používa sa v súvislosti s tovarmi alebo službami, ktoré sú zhodné s tovarmi alebo službami, pre ktoré je ochranná známka zapísaná, alebo sú im podobné, pokiaľ existuje pravdepodobnosť zámeny na strane verejnosti; pravdepodobnosť zámeny zahŕňa pravdepodobnosť asociácie označenia s ochrannou známkou;
c)
označenie je zhodné s ochrannou známkou alebo je jej podobné bez ohľadu na to, či sa používa v súvislosti s tovarmi alebo službami, ktoré sú zhodné s tovarmi alebo službami, pre ktoré je ochranná známka zapísaná, alebo sú im podobné alebo nepodobné, ak má táto ochranná známka v členskom štáte dobré meno a ak používanie tohto označenia bez náležitého dôvodu neoprávnene ťaží z rozlišovacej spôsobilosti alebo dobrého mena tejto ochrannej známky, alebo im je na ujmu.
3.   Podľa odseku 2 možno zakázať najmä:
…
b)
ponúkať tovary alebo ich uvádzať na trh alebo ich na tieto účely skladovať pod týmto označením alebo ponúkať či poskytovať takto označené služby;
…
e)
používať označenie v obchodnej korešpondencii a v reklame;
…“
Nemecké právo
5.
Ustanovenie § 14 ods. 1 až 3 s názvom „Výlučné právo majiteľa ochrannej známky, právo na zdržanie sa konania, právo na náhradu škody“ Gesetz über den Schutz von Marken und sonstigen Kennzeichen –Markengesetz (zákon o ochrane ochranných známok a iných rozlišovacích označení) z 25. októbra 1994 (BGBl. 1994 I, s. 3082), v znení Gesetz zur Umsetzung der Richtlinie (EU) 2015/2436 des Europäischen Parlaments und des Rates vom 16. Dezember 2015 zur Angleichung der Rechtsvorschriften der Mitgliedstaaten über die Marken (Markenrechtsmodernisierungsgesetz) (zákon, ktorým sa preberá smernica 2015/2436) z 11. decembra 2018 (BGBl. 2018 I, s. 2357) (ďalej len „MarkenG“), preberá článok 10 ods. 1 až 3 smernice 2015/2436.
6.
Podľa § 14 ods. 2 prvej vety bodu 1 MarkenG sa zakazuje tretej osobe bez súhlasu majiteľa ochrannej známky používať v obchodnom styku v súvislosti s tovarmi alebo službami označenie, ktoré sa zhoduje s ochrannou známkou pre tovary alebo služby, ktoré sú zhodné s tými, pre ktoré je ochranná známka chránená.
7.
Podľa § 14 ods. 3 bodov 2 a 6 MarkenG ak sú splnené podmienky uvedené v odseku 2 tohto článku, zakazuje sa najmä ponúkať tovar, uvádzať ho na trh alebo mať ho na tieto účely v držbe pod týmto označením, ako aj používať označenie v obchodnej korešpondencii alebo v reklame.
8.
Podľa § 14 ods. 5 MarkenG môže majiteľ ochrannej známky v prípade hrozby opakovaného konania podať žalobu o zdržanie sa konania voči každému, kto používa označenie v rozpore s odsekmi 2 až 4. Toto právo existuje aj v prípade, že porušenie hrozí po prvýkrát.
Skutkový stav, konanie vo veci samej, prejudiciálne otázky a konanie na Súdnom dvore
9.
PH je majiteľom dvoch nemeckých obrazových ochranných známok obsahujúcich slovné prvky, zapísaných okrem iného pre „potápačské prístroje, potápačské obleky, potápačské rukavice, potápačské masky a dýchacie prístroje na plávanie pod vodou“, ktoré sú znázornené nižšie:
10.
TRS so sídlom v Španielsku propagovala prostredníctvom svojej webovej stránky www.scubastore.com, ako aj prostredníctvom obchodnej platformy www.amazon.de, vybavenie na potápanie, ktoré ponúkala na predaj, s použitím ochranných známok PH. Niektoré fotky výrobkov zobrazovali tento tovar s uvedenými ochrannými známkami. To bol prípad vrecka s potápačským závažím, ktoré v rámci skúšobného nákupu PH kúpil 8. júna 2019, ale bol mu dodaný bez toho, aby boli tento tovar a jeho obal označené uvedenými ochrannými známkami.
11.
PH po neúspešnej výzve na upustenie od konania podal na Landgericht Nürnberg‑Fürth (Krajinský súd Norimberg‑Fürth, Nemecko) žalobu, ktorou sa domáhal, aby bola spoločnosti TRS uložená povinnosť zdržať sa používania predmetných ochranných známok na vybavení pre potápanie v obchodnom styku v Nemecku. Požadoval najmä, aby bolo spoločnosti TRS zakázané umiestňovať tieto označenia na vybavenie na potápanie, na jeho prezentáciu alebo na obal, ponúkať, vyrábať, distribuovať alebo uvádzať vybavenie na potápanie na trh pod týmito označeniami, propagovať ich alebo držať na uvedené účely. PH sa tiež domáhal toho, aby bola spoločnosti TRS uložená povinnosť nahradiť mu spôsobenú škodu, poskytnúť určité informácie a nahradiť náklady na výzvu na upustenie od konania spolu s úrokmi.
12.
TRS uznala žalobný návrh, pokiaľ ide o zdržanie sa ponúkania alebo propagácie vybavenia na potápanie označeného predmetnými ochrannými známkami, a pokiaľ ide o povinnosť poskytnúť určité informácie, ako aj pokiaľ ide o návrh na určenie jej povinnosti nahradiť škodu v tejto súvislosti.
13.
Rozsudkom z 3. februára 2022 Landgericht Nürnberg‑Fürth (Krajinský súd Norimberg‑Fürth) uložil spoločnosti TRS povinnosť v súlade s jej čiastočným uznaním návrhu a uložil jej okrem toho povinnosť nahradiť spoločnosti PH náklady na výzvu spolu s úrokmi. V zostávajúcej časti žalobu zamietol.
14.
Na základe odvolania spoločnosti PH Oberlandesgericht Nürnberg (Vyšší krajinský súd Norimberg, Nemecko) doplnil odsudzujúci rozsudok na zdržanie sa konania najmä dodaním slov „a distribúcie alebo držby na vyššie uvedený účel“ a v zostávajúcej časti odvolanie zamietol.
15.
Opravným prostriedkom „Revision“, ktorý TRS podala na vnútroštátny súd, Bundesgerichtshof (Spolkový súdny dvor), táto spoločnosť najmä spochybňuje svoje odsúdenie zo strany Oberlandesgericht Nürnberg (Vyšší krajinský súd Norimberg) za držbu vybavenia na potápanie, ktoré porušuje práva z ochranných známok PH, a domáha sa potvrdenia prvostupňového rozsudku Landgericht Nürnberg‑Fürth (Krajinský súd Norimberg‑Fürth).
16.
Podľa vnútroštátneho súdu na naplnenie skutkovej podstaty neoprávnenej držby tovarov podľa § 14 ods. 2 a § 14 ods. 3 bodu 2 MarkenG musí byť naplnený materiálny prvok, a to držba tovaru porušujúceho právo z ochrannej známky, ako aj subjektívny prvok, a to úmysel držby tovaru na účely jeho uvedenia na trh prostredníctvom akéhokoľvek právneho úkonu, vrátane jeho ponuky. Vzhľadom na to, že tieto pravidlá preberajú článok 10 ods. 2 písm. a) a článok 10 ods. 3 písm. b) a e) smernice 2015/2436, majú sa vykladať v súlade s touto smernicou.
17.
Pochybnosti vnútroštátneho súdu sa týkajú materiálneho prvku. V prvom rade vnútroštátny súd uvádza, že podľa zásady teritoriality, ktorou sa riadi duševné vlastníctvo, je ochrana nemeckej ochrannej známky obmedzená na územie Spolkovej republiky Nemecko a postihované môžu byť len úkony vykonané na tomto území. Vzhľadom na túto zásadu si tento súd kladie otázku, či majiteľ národnej ochrannej známky môže na základe článku 10 ods. 3 písm. b) smernice 2015/2436 zakázať tretej osobe skladovať v zahraničí tovar porušujúci jeho ochrannú známku s cieľom ponúkať tento tovar alebo ho uviesť na trh v krajine, v ktorej je ochranná známka chránená.
18.
Vnútroštátny súd uvádza, že existujú dva možné výklady tohto ustanovenia. V súlade so zásadou teritoriality by sa tak bolo možné domnievať, že osoba, ktorá má v držbe tovar v zahraničí, neporušuje národnú ochrannú známku, aj keď táto držba slúži na ponúkanie tovaru pod týmto označením na dotknutom vnútroštátnom území alebo na jeho uvedenie na trh.
19.
Je však tiež možné domnievať sa – tak ako odvolací súd – že na porušenie národnej ochrannej známky stačí, aby boli predmetné tovary držané v zahraničí na účely ich ponúkania alebo uvádzania na trh pod daným označením v krajine, v ktorej je ochranná známka chránená. Na podporu tohto výkladu vnútroštátny súd odkazuje na rozsudok Súdneho dvora (
3
), v ktorom v oblasti autorského práva rozhodol, že konanie uskutočnené v zahraničí môže tiež porušovať právo, ktoré je chránené len na vnútroštátnom území.
20.
V druhom rade sa vnútroštátny súd pýta, či pojem „skladovať“ podľa článku 10 ods. 3 písm. b) smernice 2015/2436 („besitzen“ v nemeckej jazykovej verzii) vyžaduje možnosť skutočného prístupu k tovarom porušujúcim ochrannú známku, alebo či postačuje možnosť ovplyvniť osobu, ktorá má skutočne prístup k týmto tovarom.
21.
V tejto súvislosti vnútroštátny súd uvádza, že podľa nemeckého práva má pojem „Besitz“ široký rozsah a zahŕňa tak „priamu držbu“, ako aj „nepriamu držbu“. „Priama držba“ predstavuje získanie faktickej moci nad predmetom a končí, keď sa držiteľ vzdá tejto faktickej moci alebo ju stratí. Na druhej strane, ak má niekto vec v držbe na základe vzťahu, ktorý mu priznáva alebo ukladá na určitý čas právo alebo povinnosť držby voči inej osobe, táto osoba je kvalifikovaná ako „nepriamy držiteľ“. Vnútroštátny súd tak uvádza ako príklad nákup tovaru prostredníctvom zásielkového predaja, pri ktorom sa predávajúci, ktorý tovar zasiela, stáva nepriamym držiteľom v okamihu odovzdania tovaru poskytovateľovi logistických služieb, ktorý zabezpečuje prepravu tovaru od predávajúceho ku kupujúcemu, pričom tento prepravca nadobúda postavenie priameho držiteľa.
22.
Hoci by teda podľa nemeckého práva mohla byť TRS kvalifikovaná ako „nepriamy držiteľ“, vnútroštátny súd má pochybnosti, či sa článok 10 ods. 3 písm. b) smernice 2015/2436 vzťahuje na držbu tretími osobami. V tejto súvislosti sa opiera o návrhy, ktoré predniesol generálny advokát Campos Sánchez‑Bordona vo veci Coty Germany (
4
), z ktorých vyplýva, že pojem „držba“ sa nenachádza vo všetkých jazykových verziách článku 9 nariadenia (EÚ) 2017/1001 (
5
), keďže niektoré verzie uprednostňujú slovesá alebo podstatné mená, ktoré odkazujú na „skladovanie“ tovarov, čo vyžaduje priamy prístup k tovarom.
23.
Vnútroštátny súd však uvádza, že právo Únie už umožnilo pripísať obchodníkovi zodpovednosť za akty uskutočnené poskytovateľom logistických služieb alebo prepravcom, ktorí porušujú vnútroštátne právo duševného vlastníctva. (
6
)
24.
Za týchto podmienok Bundesgerichtshof (Spolkový súdny dvor) rozhodol prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru tieto prejudiciálne otázky:
„1.
Môže sa majiteľ národnej ochrannej známky podľa článku 10 ods. 3 písm. b) smernice [2015/2436] domáhať toho, aby sa osobe zakázalo skladovať v zahraničí tovar porušujúci práva z ochrannej známky s cieľom ponúkať tento tovar na predaj alebo ho uviesť na trh v krajine, kde je chránená?
2.
Je pre naplnenie pojmu skladovať v zmysle článku 10 ods. 3 písm. b) smernice [2015/2436] nutná možnosť skutočného prístupu k tovaru porušujúcemu práva z ochrannej známky alebo postačuje možnosť ovplyvniť osobu, ktorá má skutočný prístup k tomuto tovaru?“
25.
Písomné pripomienky predložili majiteľ nemeckých ochranných známok a Európska komisia.
Analýza
26.
Podľa článku 10 ods. 1 smernice 2015/2436 zápisom ochrannej známky nadobúda jej majiteľ výlučné právo, ktoré podľa tohto článku 10 ods. 2 písm. a) oprávňuje tohto majiteľa zabrániť všetkým tretím osobám, ktoré nemajú jeho súhlas, aby v obchodnom styku používali označenie zhodné s touto ochrannou známkou pre tovary alebo služby, ktoré sú zhodné s tými, pre ktoré bola ochranná známka zapísaná. Článok 10 ods. 3 tejto smernice demonštratívne vymenúva spôsoby používania, ktoré môže majiteľ ochrannej známky zakázať. (
7
) Predovšetkým článok 10 ods. 3 písm. b) tejto smernice stanovuje, že majiteľ zapísanej ochrannej známky môže zakázať ponúkať tovary alebo ich uvádzať na trh alebo ich na tieto účely skladovať pod týmto označením.
27.
Na úvod pripomínam, že pre ochranu ochranných známok v rámci Európskej únie je typická koexistencia viacerých systémov ochrany. Na jednej strane prostredníctvom smernice 2015/2436 sa normotvorca Únie snažil aproximovať vnútroštátne právne predpisy v oblasti ochranných známok. Na druhej strane nariadenie 2017/1001 stanovilo jednotné právo ochranných známok uplatniteľné na celé územie Únie. Právo ochranných známok Únie nenahrádza právne predpisy o ochranných známkach členských štátov, ale dopĺňa národné systémy ochrany. Národné ochranné známky sú zachované, lebo sa považujú za potrebné pre tie podniky, ktoré si neželajú ochranu svojej ochrannej známky na úrovni Únie. (
8
)
28.
Pripomínam tiež, že podľa zásady teritoriality (lex loci protectionis) sú právne účinky ochrannej známky obmedzené na územie štátu, v ktorom požíva ochranu. (
9
) Táto zásada znamená, že je to právo štátu, v ktorom je ochrana ochrannej známky žiadaná, ktoré určuje podmienky tejto ochrany. Vnútroštátne právo môže okrem toho sankcionovať iba konania, ku ktorým došlo na predmetnom vnútroštátnom území. Vyplýva z toho, že vo všeobecnosti sa majiteľ ochrannej známky nemôže tejto ochrany domáhať mimo tohto územia. (
10
) Táto zásada platí aj pre ochranné známky Európskej únie, keďže ochrana získaná na úrovni Únie v zásade neumožňuje domáhať sa ochrany na územiach nachádzajúcich sa mimo Únie. (
11
)
29.
Pokiaľ ide o prejednávanú vec, zásada teritoriality nie je ako taká predmetom diskusie. Vzniká však otázka, či môžu nastať osobitné situácie, v ktorých sa úkony uskutočnené v zahraničí považujú za porušenie práva národnej ochrannej známky, v dôsledku čoho sa majiteľ tohto práva môže odvolávať na článok 10 ods. 3 písm. b) smernice 2015/2436 s cieľom dosiahnuť zákaz ponúkať, uvádzať na trh alebo na tieto účely skladovať tovary označené jeho národnou ochrannou známkou. Dve položené prejudiciálne otázky smerujú konkrétnejšie k vymedzeniu rozsahu jedného z týchto konaní, ktoré môže majiteľ chránenej ochrannej známky zakázať, a to konania spočívajúceho v „[skladovaní] na tieto účely“.
30.
V tejto súvislosti dodávam, že Súdny dvor už mal príležitosť spresniť, že zo znenia článku 10 ods. 3 písm. b) smernice 2015/2436 vyplýva, že pojem „[skladovanie] na tieto účely“ zahŕňa skladovanie na účely ponúkania tovarov alebo ich uvádzania na trh. Z toho vyplýva, že na to, aby bolo možné skladovanie tovarov s označením zhodným s chránenou ochrannou známkou kvalifikovať ako „používanie“ tohto označenia v zmysle článku 10 ods. 2 tejto smernice a aby sa majiteľ tejto ochrannej známky mohol domáhať svojich práv a dovolávať sa článku 10 ods. 3 písm. b) tejto smernice je potrebné, aby hospodársky subjekt sám sledoval účel uvedený v tomto ustanovení, ktorý spočíva v ponúkaní tovarov alebo v ich uvádzaní na trh. Skladovanie tovaru na účely jeho uvedenia na trh je teda úkonom pred jeho prepustením do daňového voľného obehu, výslovne určeným normotvorcom Únie a proti ktorému môže majiteľ ochrannej známky namietať. (
12
)
O prvej otázke týkajúcej sa porušenia práva z národnej ochrannej známky extrateritoriálnym skladovaním
31.
Svojou prvou prejudiciálnou otázkou sa vnútroštátny súd pýta, či sa má článok 10 ods. 3 písm. b) smernice (EÚ) 2015/2436 vykladať v tom zmysle, že majiteľ národnej ochrannej známky môže tretej osobe zakázať skladovať v zahraničí tovary, ktoré porušujú jeho ochrannú známku, s cieľom ponúkať tieto tovary v krajine, v ktorej je ochranná známka chránená, alebo ich tam uvádzať na trh.
32.
Domnievam sa, že judikatúra Súdneho dvora umožňuje dať na túto otázku kladnú odpoveď.
33.
Súdny dvor totiž v rozsudku týkajúcom sa ponúk na predaj alebo reklamy na internete na výrobky s označením zhodným alebo podobným chránenej ochrannej známke, ktoré sú určené spotrebiteľom nachádzajúcim sa v Únii, rozhodol, že účinnosť pravidiel týkajúcich sa ochrany práv z ochrannej známky by sa narušila, ak by sa na používanie označenia, ktoré je zhodné alebo podobné s ochrannou známkou zapísanou v Únii, tieto pravidlá neuplatnili len z dôvodu, že tretia osoba, ktorá je pôvodcom tejto ponuky alebo tejto reklamy, má sídlo v tretej krajine, že server internetovej stránky, ktorý používa, sa nachádza v tejto krajine alebo že tovar, ktorý je predmetom tejto ponuky alebo reklamy, sa nachádza v tretej krajine. Súdny dvor rozhodol, že majiteľ ochrannej známky môže proti takýmto predajom, ponukám na predaj alebo reklame zakročiť buď na základe článku 5 smernice 89/104 alebo článku 9 nariadenia č. 40/94 (
13
).
34.
Súdny dvor dodal, že samotná dostupnosť internetovej stránky na území, na ktoré sa vzťahuje ochranná známka, nepostačuje na vyvodenie záveru, že ponuky na predaj zobrazené na tejto stránke sú určené spotrebiteľom nachádzajúcim sa na tomto území. Prislúcha preto vnútroštátnym súdom, aby v každom jednotlivom prípade posúdili, či existujú relevantné indície na vyvodenie záveru, že ponuka na predaj zobrazená v internetovom obchode dostupnom na území, na ktoré sa vzťahuje ochranná známka, je určená spotrebiteľom, ktorí sa nachádzajú na uvedenom území, najmä pri zohľadnení toho, že ponuka na predaj obsahuje aj spresnenie zemepisných oblastí, do ktorých je predajca pripravený zaslať výrobok. (
14
)
35.
Okrem toho v niektorých veciach týkajúcich sa opatrení, ktoré môže využiť nositeľ práv duševného vlastníctva v prípade predaja výrobkov v Únii označených jeho ochrannou známkou a pochádzajúcich z tretieho štátu, najmä ak k ponuke alebo predaju týchto výrobkov dochádza v čase, keď sú tieto tovary prepustené do colného režimu vonkajšieho tranzitu alebo colného uskladnenia, Súdny dvor v podstate zastával názor, že chránené práva duševného vlastníctva môžu byť porušené, keď tovar pochádzajúci z tretieho štátu ešte pred jeho vstupom na územie, na ktoré sa vzťahuje táto ochrana, je predmetom obchodnej operácie určenej spotrebiteľom na tomto území, akou je predaj alebo ponuka na predaj. Majiteľ ochrannej známky tak môže zabrániť ponuke alebo predaju týchto tovarov, ak nevyhnutne vedie k uvedeniu týchto výrobkov na trh v Únii. (
15
)
36.
Okrem toho, ako uvádza vnútroštátny súd, Súdny dvor pri rozhodovaní o návrhu na začatie prejudiciálneho konania podanom v rámci trestného konania vo veci napomáhania nezákonnému komerčnému využívaniu diel chránených autorským právom uviedol, že konanie uskutočnené v zahraničí môže byť porušením práva, ktoré je chránené len na vnútroštátnom území. V rozsudku Donner tak Súdny dvor usúdil, že obchodník, ktorý cieli svoju reklamu na verejnosť s bydliskom v určitom členskom štáte a vytvorí alebo jej poskytne osobitný systém dodania a spôsob úhrady, alebo umožní tretej osobe, aby to urobila, pričom uvedenej verejnosti umožní, aby jej boli dodané rozmnoženiny diel chránených autorským právom v tomto členskom štáte, uskutočňuje v členskom štáte, kde došlo k dodaniu, akt predstavujúci porušenie tohto práva. (
16
)
37.
Podobne vo veci týkajúcej sa právomoci súdov členských štátov v prípade údajného porušenia majetkového autorského práva Súdny dvor rozhodol, že súdy členského štátu, v ktorom sú majetkové autorské práva chránené, musia rozhodnúť o údajných porušeniach týchto práv, a to aj v prípade, že by údajné porušenie týchto práv vyplynulo z aktov, ku ktorým došlo v inom členskom štáte, ak existuje riziko, že údajná škoda nastane v obvode súdu, ktorý začal konanie. (
17
)
38.
Z tejto judikatúry vyplýva, že základným prvkom umožňujúcim určiť, či sa nositeľ práva duševného vlastníctva môže dovolávať tohto práva v súvislosti s úkonmi vykonanými v zahraničí, je v podstate skutočnosť, že tieto úkony, ako je predaj, ponuka na predaj alebo uvádzanie príslušných výrobkov na trh, sú určené spotrebiteľom nachádzajúcim sa na území, na ktorom je predmetné právo duševného vlastníctva chránené.
39.
Bez ohľadu na špecifický kontext týchto rozsudkov majú úvahy týkajúce sa prostriedkov nápravy, ktoré má k dispozícii nositeľ práva duševného vlastníctva v prípade údajného porušenia tohto práva aktom uskutočneným v zahraničí mimo územia, na ktorom je toto právo chránené, prierezovú povahu, a preto ich možno podľa môjho názoru preniesť aj na prejednávanú vec.
40.
Analogickým spôsobom treba v prejednávanej veci totiž zabrániť tomu, aby tretia osoba, ktorá použila označenie zhodné s národnou ochrannou známkou bez súhlasu majiteľa tejto ochrannej známky pre tovary zhodné s tými, pre ktoré je táto ochranná známka zapísaná, mohla namietať proti uplatneniu článku 10 ods. 3 písm. b) smernice 2015/2436, a tak narušiť potrebný účinok tohto ustanovenia tým, že sa bude odvolávať na miesto skladovania tovaru, ak ho má v úmysle ponúkať alebo uvádzať na trh na území, na ktorom je táto ochranná známka chránená.
41.
Keďže skladovanie tovaru na účely jeho ponúkania alebo uvádzania na trh je jedným z používaní v zmysle článku 10 ods. 2 smernice 2015/2436, ktoré môže majiteľ ochrannej známky zakázať, výslovne uvedených v odseku 3 písm. b) tohto ustanovenia, majiteľ národnej ochrannej známky musí mať podľa môjho názoru možnosť namietnuť proti nemu na základe výlučného práva, ktoré mu priznáva ochranná známka.
42.
Článok 10 ods. 3 písm. b) smernice 2015/2436 preto treba vykladať v tom zmysle, že zaručuje ochranu národnej ochrannej známky proti skladovaniu tovaru porušujúceho práva z tejto ochrannej známky mimo jej územia ochrany, ak má toto skladovanie za cieľ ponúkanie tohto tovaru alebo jeho uvádzanie na trh v krajine, v ktorej je táto ochranná známka chránená.
43.
Keďže musí existovať relevantná súvislosť s vnútroštátnym územím, na ktorom je ochranná známka chránená, takýto výklad tohto ustanovenia je v súlade so zásadou teritoriality. Je tiež v súlade s ustálenou judikatúrou Súdneho dvora, ktorý opakovane rozhodol, že výlučné právo bolo majiteľovi ochrannej známky priznané na účely ochrany jeho špecifických záujmov ako majiteľa tejto ochrannej známky, teda na účely zabezpečenia, aby táto ochranná známka plnila vlastné funkcie. Preto musí byť výkon uvedeného práva vyhradený na prípady, v ktorých používanie označenia treťou osobou obmedzuje alebo je spôsobilé obmedziť funkcie ochrannej známky, medzi ktoré patrí základná funkcia ochrannej známky, ktorou je zaručiť spotrebiteľovi alebo konečnému užívateľovi pôvod označeného tovaru, umožňujúc mu odlíšiť tento tovar bez možnej zámeny od tovarov, ktoré majú iný pôvod. (
18
)
44.
Vzhľadom na predchádzajúce úvahy sa domnievam, že článok 10 ods. 3 písm. b) smernice 2015/2436 sa má vykladať v tom zmysle, že majiteľ národnej ochrannej známky môže tretej osobe zakázať, aby skladovala v inom členskom štáte tovar, ktorý porušuje jeho ochrannú známku, na účely ponúkania tohto tovaru alebo jeho uvádzania na trh v krajine, v ktorej je ochranná známka chránená.
O druhej otázke týkajúcej sa pojmu „skladovanie“
45.
Svojou druhou otázkou sa vnútroštátny súd pýta, či sa má článok 10 ods. 3 písm. b) smernice 2015/2436 vykladať v tom zmysle, že na to, aby išlo o skladovanie v zmysle tohto ustanovenia, sa vyžaduje možnosť skutočného prístupu k tovaru porušujúcemu práva z ochrannej známky, alebo či postačuje možnosť ovplyvniť osobu, ktorá má skutočný prístup k tomuto tovaru.
46.
Vzhľadom na význam pojmu „Besitz“ v nemeckom práve, tak ako vyplýva z bodu 21 vyššie, treba prejudiciálnu otázku chápať tak, že sa týka toho, či sa pod skladovaním v zmysle článku 10 ods. 3 písm. b) smernice 2015/2436 („besitzen“ v nemeckej jazykovej verzii) rozumie výlučne „získanie faktickej moci“ nad produktami, na základe čoho sa končí v okamihu, keď držiteľ už nemá možnosť skutočného prístupu k týmto výrobkom, alebo či sa tak ako v nemeckom práve vzťahuje aj na situáciu, keď osoba „udeľuje“ alebo „ukladá“ tretej osobe „právo alebo povinnosť držby“ týchto výrobkov, takže táto osoba má rozhodujúci vplyv na túto tretiu osobu na účely rozhodovania o určení týchto výrobkov.
47.
Podľa ustálenej judikatúry z požiadavky jednotného uplatňovania práva Únie, ako aj zo zásady rovnosti vyplýva, že znenie ustanovenia práva Únie, ktoré neobsahuje žiaden výslovný odkaz na právo členských štátov s cieľom určiť jeho zmysel a rozsah pôsobnosti, si v zásade vyžaduje autonómny a jednotný výklad v celej Únii, pričom sa musí zohľadniť kontext, v ktorom sa používa a ciele sledované predmetnou právnou úpravou. (
19
)
48.
Okrem toho nevyhnutnosť jednotného výkladu jednotlivých jazykových verzií ustanovenia práva Únie rovnako vyžaduje, aby v prípade rozdielov medzi nimi bolo sporné ustanovenie vykladané na základe celkovej systematiky a účelu právnej úpravy, do ktorej patrí. (
20
)
49.
Článok 10 ods. 3 písm. b) smernice 2015/2436 však neodkazuje na právo členských štátov na účely určenia jeho významu a rozsahu pôsobnosti a z porovnávacieho preskúmania rôznych jazykových verzií tohto ustanovenia vyplýva, že sa v určitých ohľadoch líšia.
50.
Ako správne uviedol vnútroštátny súd, Súdny dvor sa zaoberal pojmom „skladovanie“ v rozsudku Coty Germany. Konkrétne išlo o určenie, či skladovanie tovarov porušujúcich právo z ochrannej známky bez toho, aby ich skladujúca osoba sama ponúkala na predaj alebo uviedla na trh a bez toho, aby mala v úmysle ich ponúkať na predaj alebo uvádzať na trh, možno považovať za „používanie“ ochrannej známky v zmysle článku 9 ods. 1 nariadenia č. 207/2009 a článku 9 ods. 1 a 2 nariadenia 2017/1001, a predovšetkým za „skladovanie“ týchto tovarov na účely ich ponúkania alebo uvádzania na trh v zmysle článku 9 ods. 2 písm. b) nariadenia č. 207/2009, ktorého podstata je prevzatá v článku 9 ods. 3 písm. b) nariadenia 2017/1001. (
21
)
51.
Generálny advokát Campos Sánchez‑Bordona v tejto súvislosti správne konštatoval, že pojem „skladovanie“ sa nenachádza vo všetkých jazykových verziách článku 9 ods. 3 písm. b) nariadenia 2017/1001. Francúzska verzia („détenir“) a nemecká verzia („besitzen“) tak používajú slová, ktoré priamo súvisia s právnym inštitútom possessio. Iné jazykové verzie, ako je španielska, talianska, portugalská, anglická a švédska („almacenarlos“, „stoccaggio“, „armazená‑los“, „stocking“ a „lagra“) uprednostňujú slovesá alebo podstatné mená, ktoré označujú činnosť skladovania tovarov. (
22
)
52.
Hoci Súdny dvor v rozsudku Coty Germany nakoniec nemusel rozhodnúť, čo konkrétne treba chápať pod pojmom „skladovanie“ v zmysle článku 9 ods. 3 písm. b) nariadenia 2017/1001 a zameral sa na obchodný účel skladovania „na účely ponúkania tovaru alebo jeho uvádzania na trh“, tento rozsudok, ako aj judikatúra Súdneho dvora uvádzajú užitočné východiská na poskytnutie odpovede na otázku položenú v tejto veci.
53.
Ako bolo uvedené v bode 30 vyššie, skladovanie tovarov označených chránenou ochrannou známkou je jedným z „použití“ ochrannej známky v zmysle článku 9 ods. 2 nariadenia 2017/1001 alebo článku 10 ods. 2 smernice 2015/2436, ktoré sú demonštratívne vymenované v odseku 3 týchto ustanovení, ktoré môže nositeľ práva z ochrannej známky Európskej únie alebo národnej ochrannej známky zakázať za predpokladu, že takéto skladovanie sleduje účel ponúkania tovaru alebo jeho uvádzania na trh.
54.
Súdny dvor už mal príležitosť zdôrazniť, že podľa svojho obvyklého významu výraz „používanie“ vyžaduje aktívne konanie a priame alebo nepriame ovládanie vykonania aktu, ktorý predstavuje používanie. V tejto súvislosti uviedol, že článok 9 ods. 2 nariadenia č. 207/2009, ako aj článok 5 ods. 3 smernice 2008/95, ktorého podstata je prevzatá v článku 10 ods. 3 smernice 2015/2436, ktorý demonštratívne vymenúva typy používania, ktoré môže majiteľ ochrannej známky zakázať, uvádzajú výlučne aktívne konanie tretích osôb. (
23
) Súdny dvor v tomto kontexte pripomenul, že článok 9 nariadenia č. 207/2009, ako aj článok 5 smernice 2008/95 majú za cieľ poskytnúť majiteľovi ochrannej známky Európskej únie alebo národnej ochrannej známky právny nástroj umožňujúci mu zakázať, a tým ukončiť akékoľvek používanie tejto ochrannej známky tretími osobami bez jeho súhlasu. Iba tretia osoba, ktorá priamo alebo nepriamo ovláda vykonanie aktu, ktorý predstavuje používanie, však môže skutočne ukončiť toto používanie a tým sa podriadiť uvedenému zákazu. (
24
)
55.
Súdny dvor preto preskúmal rôzne situácie, v ktorých tretia osoba poskytujúca služby – prevádzkovateľ internetového obchodu, inzerent alebo prevádzkovateľ skladu – používala označenie zodpovedajúce ochrannej známke inej osoby, aby určil, či túto tretiu osobu možno považovať za osobu „používajúcu“ toto označenie.
56.
Súdny dvor tak zastával názor, že prevádzkovatelia internetového obchodu, ktorí ponúkajú služby uskladnenia predávajúcim, ktorí sú aktívni v týchto internetových obchodoch a ktorí nemajú za cieľ sami ponúkať nimi skladovaný tovar alebo ho sami uvádzať na trh, „nepoužívajú“ označenia umiestnené na skladovanom tovare. Súdny dvor spresnil, že skutočnosť, že niekto vytvorí technické podmienky potrebné na používanie označenia a je za túto službu odmeňovaný, nevyhnutne neznamená, že ten, kto poskytuje túto službu, sám používa uvedené označenie. Okrem prípadu preukázania súvislosti medzi predmetným označením a službami poskytovanými treťou osobou poskytovateľom služieb takéto používanie vykonávajú zákazníci poskytovateľa služieb. (
25
)
57.
Okrem toho podľa Súdneho dvora objednávateľ reklamy nemôže byť zodpovedný za používanie označenia, ak reklamu vykonávajú iné hospodárske subjekty, ako napríklad prevádzkovatelia internetových stránok s odkazmi, ktorí nerešpektujú výslovné pokyny objednávateľa, aby sa takémuto používaniu vyhli, alebo s ktorými objednávateľ reklamy nemá žiaden priamy alebo nepriamy vzťah a ktorí nekonajú na základe objednávky a na účet tohto objednávateľa, ale na základe svojej vlastnej iniciatívy a vo vlastnom mene. Článok 10 ods. 2 smernice 2015/2436 preto nemožno vykladať v tom zmysle, že osoba môže byť bez ohľadu na svoje správanie považovaná za používateľa označenia zhodného alebo podobného s ochrannou známkou inej osoby len z dôvodu, že toto používanie by jej mohlo poskytovať ekonomickú výhodu. (
26
)
58.
Aj v prípade prevádzkovateľa skladu, ktorý iba skladuje tovar pre tretiu osobu v rámci bežného výkonu svojho povolania, Súdny dvor zastával názor, že poskytnutie služby skladovania tovaru označeného ochrannou známkou inej osoby nepredstavuje „použitie“ tohto označenia. Sprostredkovatelia, ako napríklad prevádzkovatelia colných skladov, ktorí poskytujú služby svojim zákazníkom, preto nie sú zodpovední za porušenie práv z ochrannej známky, ktorého by sa mohli dopustiť, ak nepoužívajú ochrannú známku v rámci vlastnej obchodnej komunikácie alebo v rámci svojej hospodárskej činnosti. To však neplatí pre hospodársky subjekt, ktorý odovzdá vlastníkovi skladu a nechá uskladniť tovar označený ochrannou známkou, ktorej nie je majiteľom, s cieľom jeho uvedenia na trh. Tento hospodársky subjekt tak musí byť kvalifikovaný ako „skladovateľ na tieto účely“ v zmysle článku 10 ods. 3 písm. b) smernice 2015/2436. V opačnom prípade by úkony skladovania na účely uvedenia na trh uvedené v tomto článku 10 ods. 3, ktoré sa za bežných podmienok uskutočňujú bez priameho kontaktu s prípadnými spotrebiteľmi, nebolo možné kvalifikovať ako „používanie“ v zmysle uvedeného článku, a nemohli by teda byť zakázané, hoci normotvorca Únie výslovne stanovil, že ich možno zakázať. (
27
)
59.
Na účely určenia, či ide o používanie označenia zhodného alebo podobného s chránenou ochrannou známkou treťou osobou v zmysle článku 10 ods. 2 smernice 2015/2436 Súdny dvor teda rozlišoval medzi poskytovateľmi služieb podľa služieb, ktoré ponúkajú a ich správania. O takéto používanie nepôjde, ak tretia osoba len poskytne technické riešenie potrebné na používanie označenia alebo ak pasívne koná bez priameho alebo nepriameho vplyvu na akt, ktorý predstavuje používanie. (
28
) Naopak, o takéto používanie v zmysle tohto ustanovenia pôjde v prípade, keď má tretia osoba priamy alebo nepriamy vplyv na akt, ktorý predstavuje používanie. Môže ísť o predávajúceho, ktorý využíva internetový obchod na účely ponúkania alebo uvádzania na trh výrobkov označených ochrannou známkou, ktorej nie je majiteľom, alebo o hospodársky subjekt, ktorý odovzdáva takéto výrobky prevádzkovateľovi skladu s cieľom umiestniť ich na trh a ktorý používa chránenú ochrannú známku v rámci svojej vlastnej obchodnej komunikácie. (
29
)
60.
Zo všetkých predchádzajúcich úvah vyplýva, že na jednej strane „skladovanie“ na účely ponúkania tovaru alebo jeho uvádzania na trh je jedným z použití výslovne uvedených v článku 10 ods. 3 písm. b) smernice 2015/2436, ktoré môže majiteľ chránenej ochrannej známky zakázať. Na druhej strane Súdny dvor už v podstate uviedol, že hospodársky subjekt, ktorý odovzdá vlastníkovi skladu tovar označený ochrannou známkou, ktorej nie je majiteľom, s cieľom uviesť ho na trh, používa túto ochrannú známku a drží tovar v zmysle tohto ustanovenia. Domnievam sa preto, že článok 10 ods. 3 písm. b) smernice 2015/2436 priznáva majiteľovi národnej ochrannej známky právo podniknúť kroky proti akejkoľvek tretej osobe, ktorá má priamu alebo nepriamu kontrolu nad týmto skladovaním.
61.
Skladovanie tovarov s cieľom ich ponúkania alebo uvádzania na trh treba teda chápať tak, že zahŕňa každú situáciu, v ktorej tretia osoba, ktorú majiteľ chránenej ochrannej známky napadol, buď sama skladuje tovary s cieľom ich ponúkania alebo uvádzania na trh na území, na ktorom je ochranná známka chránená, alebo ich na tento účel nechá skladovať vo svojom mene inou osobou a má na ňu rozhodujúci vplyv v tom zmysle, že táto tretia osoba môže hoci aj nepriamo rozhodovať o mieste určenia týchto tovarov.
62.
Takýto výklad článku 10 ods. 3 písm. b) smernice 2015/2436 je tiež v súlade s cieľom článku 10 tejto smernice, ktorým je poskytnúť majiteľovi ochrannej známky právny nástroj, ktorý mu umožní zakázať, a teda ukončiť akékoľvek používanie jeho ochrannej známky, ktoré uskutočňuje tretia osoba bez jeho súhlasu. Ako správne uvádza Komisia, tento výklad umožňuje zabezpečiť majiteľovi ochrannej známky účinnú ochranu. V opačnom prípade by sa tretia osoba, ktorá vykonáva kontrolu nepriamo prostredníctvom inej osoby, mohla vyhnúť právnym dôsledkom článku 10 ods. 3 písm. b) smernice 2015/2436, hoci kontroluje, aj keď nepriamo, tovar na účely jeho ponúkania alebo uvádzania na trh na chránenom území.
63.
Domnievam sa preto, že článok 10 ods. 3 písm. b) smernice 2015/2436 sa má vykladať v tom zmysle, že skladovanie v zmysle tohto ustanovenia zahŕňa možnosť rozhodujúcim spôsobom ovplyvňovať osobu, ktorá má k tovaru skutočný prístup, na účely rozhodnutia, hoci aj nepriameho, o mieste určenia tohto tovaru.
Návrh
64.
Vzhľadom na predchádzajúce úvahy navrhujem, aby Súdny dvor odpovedal na prejudiciálne otázky, ktoré položil Bundesgerichtshof (Spolkový súdny dvor, Nemecko), takto:
Článok 10 ods. 3 písm. b) smernice Európskeho parlamentu a Rady (EÚ) 2015/2436 zo 16. decembra 2015 o aproximácii právnych predpisov členských štátov v oblasti ochranných známok
sa má vykladať v tom zmysle, že:
–
majiteľ národnej ochrannej známky môže zakázať tretej osobe, aby skladovala v inom členskom štáte tovar, ktorý porušuje jeho ochrannú známku, na účely ponúkania tohto tovaru alebo jeho uvádzania na trh v krajine, v ktorej je ochranná známka chránená,
–
skladovanie v zmysle tohto ustanovenia zahŕňa možnosť rozhodujúcim spôsobom ovplyvňovať osobu, ktorá má k tovaru skutočný prístup, na účely rozhodnutia, hoci aj nepriameho, o mieste určenia tohto tovaru.
(
1
)	Jazyk prednesu: francúzština.
(
2
)	Smernica Európskeho parlamentu a Rady zo 16. decembra 2015 o aproximácii právnych predpisov členských štátov v oblasti ochranných známok (Ú. v. EÚ L 336, 2015, s. 1).
(
3
)	Rozsudok z 21. júna 2012, Donner (C‑5/11, ďalej len „rozsudok Donner, EU:C:2012:370, bod 30).
(
4
)	C‑567/18, EU:C:2019:1031, body 46 a 47.
(
5
)	Nariadenie Európskeho parlamentu a Rady zo 14. júna 2017 o ochrannej známke Európskej únie (Ú. v. EÚ L 154, 2017, s. 1).
(
6
)	Pozri rozsudok Donner (bod 27).
(
7
)	Pozri rozsudky zo 17. novembra 2022, Merck Sharp & Dohme a i. (C‑224/20, ďalej len rozsudok Merck Sharp & Dohme a i., EU:C:2022:893, bod 112 a citovaná judikatúra), ako aj zo 17. novembra 2022, Impexeco a PI Pharma (C‑253/20 a C‑254/20, EU:C:2022:894, bod 44).
(
8
)	Pozri v tomto zmysle odôvodnenia 5 až 8 nariadenia 2017/1001. Pozri tiež rozsudok z 22. marca 2012, Génesis (C‑190/10, EU:C:2012:157, body 30 a 31), ako aj návrhy, ktoré predniesol generálny advokát Jääskinen vo veci Génesis (C‑190/10, EU:C:2011:202, body 31 až 33).
(
9
)	Pozri odôvodnenie 5 nariadenia 2017/1001; pozri tiež návrhy, ktoré predniesol generálny advokát Jääskinen vo veci Génesis (C‑190/10, EU:C:2011:202, bod 29), ako aj, okrem iných, WERTHEIMER, H. W.: The Principle of Territoriality in the Trademark Law of the Common Market Countries. In: International and Comparative Law Quarterly, 1967, zv. 16, č. 3, s. 630, a DINWOODIE, G. B.: Territorial Overlaps in Trademark Law: The Evolving European Model. In: Notre Dame Law Review, 2017, zv. 92, č. 4, s. 1673.
(
10
)	Pozri v tomto zmysle rozsudky z 22. júna 1994, IHT Internationale Heiztechnik a Danzinger (C‑9/93, EU:C:1994:261, bod 22), a z 19. apríla 2012, Wintersteiger (C‑523/10, EU:C:2012:220, bod 25).
(
11
)	Pozri v tomto zmysle rozsudky zo 7. decembra 2017, Coca‑Cola/EUIPO – Mitico (Master) (T‑61/16, EU:T:2017:877, bod 81), a z 21. decembra 2022, International Masis Tabak/EUIPO – Philip Morris Brands (Zobrazenie balíčka cigariet) (T‑44/22, EU:T:2022:843, bod 78).
(
12
)	Pozri v tomto zmysle rozsudok zo 16. júla 2015, TOP Logistics a i. (C‑379/14, EU:C:2015:497, body 38, 41 a 42), s odkazom na článok 5 ods. 3 prvej smernice Rady 89/104/EHS z 21. decembra 1988 o aproximácii právnych predpisov členských štátov v oblasti ochranných známok (Ú. v. ES L 40, 1989, s. 1; Mim. vyd. 17/001, s. 92). Túto smernicu nahradila smernica Európskeho parlamentu a Rady 2008/95/ES z 22. októbra 2008 o aproximácii právnych predpisov členských štátov v oblasti ochranných známok (Ú. v. EÚ L 299, 2008, s. 25), pričom táto smernica bola nahradená smernicou 2015/2436. Článok 5 ods. 1, 2 a článok 5 ods. 3 písm. b) prvej smernice 89/104 však nebol podstatne zmenený, pokiaľ ide o jeho znenie, jeho kontext a jeho cieľ v porovnaní so zodpovedajúcim ustanovením smernice 2008/95 – článkom 5 ods. 1, 2 a článkom 5 ods. 3 písm. b) – a smernice 2015/2436 – článkom 10 ods. 1, 2 a článkom 10 ods. 3 písm. b). Vyplýva z toho, že odkazy na judikatúru týkajúcu sa týchto ustanovení prvej smernice 89/104 a smernice 2008/95 ostávajú relevantné na účely výkladu článku 10 smernice 2015/2436.
Pozri tiež rozsudok z 2. apríla 2020, Coty Germany (C‑567/18, ďalej len „rozsudok Coty Germany, EU:C:2020:267, body 44 a 45), v ktorom išlo o článok 9 ods. 2 písm. b) nariadenia Rady (ES) č. 207/2009 z 26. februára 2009 o ochrannej známke Európskej únie (Ú. v. EÚ L 78, 2009, s. 1). Vzhľadom na to, že znenie článku 9 nariadenia 2017/1001, ktorého podstata je prevzatá z článku 9 nariadenia č. 207/2009 a z článku 9 nariadenia Rady (ES) č. 40/94 z 20. decembra 1993 o ochrannej známke spoločenstva (Ú. v. ES L 11, 1994, s. 1; Mim. vyd. 17/001, s. 146), je takmer zhodné so znením článku 10 smernice 2015/2436, úvahy týkajúce sa týchto ustanovení nariadení o ochrannej známke Európskej únie možno preniesť mutatis mutandis na toto ustanovenie smernice 2015/2436. Pozri v tejto súvislosti rozsudok Merck Sharp & Dohme a i. (body 112 až 116); pozri tiež návrhy, ktoré predniesol generálny advokát Campos Sánchez‑Bordona vo veci ÖKO‑Test Verlag (C‑690/17, EU:C:2019:39, bod 26).
(
13
)	Pozri rozsudok z 12. júla 2011, L’Oréal a i. (C‑324/09, ďalej len „rozsudok L’Oréal a i., EU:C:2011:474, body 62, 63 a 67), ktorý sa týkal najmä výrobkov nachádzajúcich sa v tretej krajine z pohľadu Európskeho hospodárskeho priestoru, označených ochrannou známkou zapísanou v členskom štáte Únie, ktoré boli predmetom reklamy a ktoré hospodársky subjekt ponúkal na predaj na internetovej stránke bez súhlasu majiteľa tejto ochrannej známky spotrebiteľom nachádzajúcim sa na území, na ktoré sa vzťahuje uvedená ochranná známka.
Pozri tiež v tomto zmysle rozsudok z 5. septembra 2019, AMS Neve a i. (C‑172/18, EU:C:2019:674, body 47 až 49 a citovaná judikatúra), ktorý sa týkal právomoci súdov členského štátu na rozhodovanie o žalobe pre porušenie práv z ochrannej známky Európskej únie v prípade, keď reklama a ponuky na predaj určené spotrebiteľom tohto štátu boli zobrazené elektronicky, hoci tretia osoba prijala rozhodnutia a opatrenia na spustenie tohto elektronického zobrazovania v inom členskom štáte. Súdny dvor sa v tomto rozsudku opieral najmä o úvahy uvedené v rozsudku L’Oréal a i.
(
14
)	Pozri rozsudky L’Oréal a i. (body 64 a 65 a citovaná judikatúra), ako aj z 5. septembra 2019, AMS Neve a i. (C‑172/18, EU:C:2019:674, bod 56).
(
15
)	Pozri v tomto zmysle rozsudok z 18. októbra 2005, Class International (C‑405/03, EU:C:2005:616, body 58 až 61), ktorý sa týkal najmä výkladu článku 5 ods. 1, 2 a ods. 3 písm. b) prvej smernice 89/104 a článku 9 ods. 1 a ods. 2 písm. b) nariadenia č. 40/94; pozri tiež rozsudok z 1. decembra 2011, Philips (C‑446/09 a C‑495/09, EU:C:2011:796, body 56 až 58), ktorý sa týkal tovarov spôsobilých porušiť výlučné práva vyplývajúce zo zapísaných dizajnov a niektorých autorských práv, ako aj ochrannej známky Európskej únie a v ktorom Súdny dvor odkázal na rozsudok L’Oréal a i. a na rozsudok z 18. októbra 2005, Class International (C‑405/03, EU:C:2005:616). Pozri tiež rozsudok zo 6. februára 2014, Blomqvist (C‑98/13, EU:C:2014:55, body 32 až 35).
(
16
)	Rozsudok Donner (bod 30). Konkrétnejšie Súdny dvor dospel k záveru, že takýto obchodník uskutočňuje „verejné šírenie“ v zmysle článku 4 ods. 1 smernice 2001/29/ES Európskeho parlamentu a Rady z 22. mája 2001 o zosúladení niektorých aspektov autorských práv a s nimi súvisiacich práv v informačnej spoločnosti (Ú. v. EÚ L 167, 2001, s. 10; Mim. vyd. 17/001, s. 230).
(
17
)	Pozri rozsudok z 3. októbra 2013, Pinckney (C‑170/12, EU:C:2013:635, body 43 až 47). Súdny dvor spresnil, že súd, ktorý začal konanie, má právomoc rozhodnúť iba o škode spôsobenej na území členského štátu, na území ktorého sa nachádza.
(
18
)	Pozri v tomto zmysle rozsudky z 27. októbra 2022, Soda‑Club (CO2) a SodaStream International (C‑197/21, EU:C:2022:834, body 35 a 36); Merck Sharp & Dohme a i. (bod 45), ako aj z 25. januára 2024, Audi (Nosič pre logo na mriežke chladiča) (C‑334/22, EU:C:2024:76, bod 31).
(
19
)	Pozri okrem iných rozsudok z 13. októbra 2022, Gemeinde Bodman‑Ludwigshafen (C‑256/21, EU:C:2022:786, bod 32 a citovaná judikatúra).
(
20
)	Pozri rozsudok z 22. marca 2012, Génesis (C‑190/10, EU:C:2012:157, bod 42 a citovaná judikatúra).
(
21
)	Rozsudok Coty Germany (bod 35).
(
22
)	Pozri návrhy, ktoré predniesol generálny advokát Campos Sánchez‑Bordona vo veci Coty Germany (C‑567/18, EU:C:2019:1031, bod 46).
(
23
)	Pozri rozsudok z 3. marca 2016, Daimler (C‑179/15, ďalej len „rozsudok Daimler, EU:C:2016:134, bod 40), „ako je ‚umiestňovať‘ označenie na tovary a na ich obal, alebo ‚používať‘ označenie v obchodnej korešpondencii a v reklame, ‚ponúkať‘ tovary, ‚uvádzať ich na trh‘, ‚skladovať‘ ich na tieto účely, ‚dovážať‘ alebo ‚vyvážať‘ ich, alebo tiež ‚ponúkať‘ alebo ‚poskytovať‘ služby pod týmto označením“.
(
24
)	Pozri rozsudky Daimler (body 39 až 41); z 25. júla 2018, Mitsubishi Shoji Kaisha a Mitsubishi Caterpillar Forklift Europe (C‑129/17, EU:C:2018:594, bod 38); Coty Germany (body 37 a 38), ako aj z 22. decembra 2022, Louboutin (Použitie označenia porušujúceho práva na internetovom trhu) (C‑148/21 a C‑184/21, EU:C:2022:1016, body 27 a 28).
(
25
)	Pozri v tomto zmysle rozsudky z 23. marca 2010, Google France a Google (C‑236/08 až C‑238/08, EU:C:2010:159, body 57 a 72); L’Oréal a i. (body 92, 102 a 103); z 15. decembra 2011, Frisdranken Industrie Winters (C‑119/10, EU:C:2011:837, body 29 a 32), ako aj rozsudok Coty Germany (body 40 až 48), v ktorom navyše prevádzkovateľ skladu nemal vedomosť o skladovaní tovaru porušujúceho práva z ochrannej známky; pozri tiež uznesenie z 19. februára 2009, UDV North America (C‑62/08, EU:C:2009:111, bod 47).
(
26
)	Pozri v tomto zmysle rozsudky Daimler (body 34 až 36, 39 a 42), a z 2. júla 2020, mk advokaten (C‑684/19, EU:C:2020:519, body 21 až 25).
(
27
)	Pozri v tomto zmysle rozsudok zo 16. júla 2015, TOP Logistics a i. (C‑379/14, EU:C:2015:497, body 42 až 45), odkazujúci na článok 5 ods. 3 prvej smernice 89/104.
(
28
)	Pozri v tomto zmysle návrhy, ktoré predniesol generálny advokát Campos Sánchez‑Bordona vo veci Coty Germany (C‑567/18, EU:C:2019:1031, bod 39), ktorý odkazoval na článok 9 ods. 2 nariadenia 2017/1001.
(
29
)	V tejto súvislosti pozri tiež analogicky rozsudok Donner (bod 27), v ktorom Súdny dvor zastával názor, že obchodník je zodpovedný za akúkoľvek operáciu, ktorú uskutoční sám alebo na svoj účet, na základe ktorej dôjde k „verejnému šíreniu“ v zmysle článku 4 ods. 1 smernice 2001/29, v členskom štáte, kde je distribuovaný tovar chránený autorským právom. Dodal, že mu tiež možno pripísať zodpovednosť za každú operáciu rovnakej povahy uskutočnenú treťou osobou, keď sa uvedený obchodník osobitne zameral na verejnosť štátu určenia a nemohol o konaní tejto tretej osoby nevedieť.