ORDONANȚA CURȚII (Camera a opta)
12 februarie 2026(*)
„ Trimitere preliminară – Articolul 53 alineatul (2) din Regulamentul de procedură al Curții – Politica socială – Directiva (UE) 2019/1158 – Protecția împotriva concedierii – Dispoziții naționale mai favorabile protecției securității și a sănătății lucrătorilor – Concediu pentru creșterea copilului – Reglementare națională care prevede o interdicție generală și absolută de a concedia un lucrător care beneficiază de stimulentul de inserție – Articolul
16 și
articolul 17 alineatul (1) din Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene – Inexistența unei puneri în aplicare a
dreptului Uniunii – Necompetență vădită a Curții ”
În cauza C‑861/24,
având ca obiect o cerere de decizie preliminară formulată în temeiul articolului 267 TFUE de Curtea de Apel Constanța (România), prin decizia din 27 noiembrie 2024, primită de Curte la 12 decembrie 2024, în procedura
MB
împotriva
Societății Naționale [U],
CURTEA (Camera a opta)
compusă din doamna O. Spineanu‑Matei, președintă de cameră, și domnii N. Piçarra (raportor) și N. Fenger, judecători,
avocat general: domnul R. Norkus,
grefier: domnul A. Calot Escobar,
având în vedere procedura scrisă,
luând în considerare observațiile prezentate:
–        pentru Societatea Națională [U], de I.‑O. Florea, avocată;
–        pentru Comisia Europeană, de L. Nicolae și E. Schmidt, în calitate de agenți,
având în vedere decizia luată, după ascultarea avocatului general, de a se pronunța prin ordonanță motivată, în conformitate cu articolul 53 alineatul (2) din Regulamentul de procedură al Curții,
pronunță prezenta
Ordonanță
1        Cererea de decizie preliminară privește interpretarea articolului 16 și a articolului 17 alineatul (1) din Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene (denumită în continuare „carta”), precum și a articolului 12 alineatul (1) și a articolului 16 alineatul (1) din Directiva (UE) 2019/1158 a Parlamentului European și a Consiliului din 20 iunie 2019 privind echilibrul dintre viața profesională și cea privată a părinților și îngrijitorilor și de abrogare a Directivei 2010/18/UE a Consiliului (JO 2019, L 188, p. 79).
2        Această cerere a fost formulată în cadrul unui litigiu între MB, lucrător salariat, pe de o parte, și angajatorul său, Societatea Națională [U] (denumită în continuare „SN”), pe de altă parte, în legătură cu anularea deciziei de concediere a acestui lucrător adoptate de SN, deși acesta se afla în plata unui stimulent de inserție acordat după finalizarea concediului pentru creșterea copilului.
Cadrul juridic
Dreptul Uniunii
Carta
3        Articolul
51 alineatul
(1) din cartă prevede:
„Dispozițiile prezentei carte se adresează instituțiilor, organelor, oficiilor și agențiilor Uniunii [Europene], cu respectarea principiului subsidiarității, precum și statelor membre numai în cazul în care acestea pun în aplicare dreptul Uniunii. Prin urmare, acestea respectă drepturile și principiile și promovează aplicarea lor în conformitate cu atribuțiile pe care le au în acest sens și cu respectarea limitelor competențelor conferite Uniunii de tratate.”
Directiva 2019/1158
4        Potrivit articolului 1 din Directiva 2019/1158, intitulat „Obiect”:
„Prezenta directivă stabilește cerințe minime menite să asigure egalitatea între femei și bărbați în ceea ce privește șansele pe piața muncii și tratamentul la locul de muncă, facilitând concilierea vieții profesionale cu viața de familie în cazul lucrătorilor care sunt părinți sau îngrijitori.
[…]”
5        Articolul
12 din această directivă, intitulat „Protecția împotriva concedierii și sarcina probei”, prevede la alineatul (1):
„Statele membre iau măsurile necesare pentru a interzice concedierea și orice pregătiri în vederea concedierii lucrătorilor pe motiv că aceștia au solicitat sau au efectuat un concediu prevăzut la articolele 4, 5 și 6 sau că și‑au exercitat dreptul de a solicita formule flexibile de lucru menționate la articolul 9.”
6        Articolul
16 din directiva menționată, intitulat „Nivelul de protecție”, prevede la alineatul (1):
„Statele membre pot introduce sau menține dispoziții care sunt mai favorabile lucrătorilor decât cele prevăzute în prezenta directivă.”
Dreptul român
7        Potrivit articolului
7 alineatele (1) și (2) din Ordonanța de urgență a Guvernului nr. 111/2010 din 8 decembrie 2010 privind concediul și indemnizația lunară pentru creșterea copiilor (Monitorul Oficial al României, Partea I, nr. 830 din 10 decembrie 2010), în versiunea aplicabilă litigiului principal (denumită în continuare „OUG nr. 111/2010”):
„(1)      Persoanele care, în perioada în care sunt îndreptățite să beneficieze de concediul pentru creșterea copilului, prevăzut la articolul 2 alineatul (1), obțin venituri supuse impozitului potrivit articolului 3 alineatul (1) au dreptul la un stimulent de inserție, după cum urmează:
a)      în cuantum de 1.500 lei [(aproximativ 300 de euro)], dacă persoanele îndreptățite obțin venituri înainte de împlinirea de către copil a vârstei de 6 luni, respectiv 1 an în cazul copilului cu dizabilități. Cuantumul de 1.500 lei se acordă până la împlinirea de către copil a vârstei de 2 ani, respectiv 3 ani în cazul copilului cu dizabilități;
b)      în cuantum de 650 lei [(aproximativ 130 de euro)] dacă persoanele îndreptățite obțin venituri după împlinirea de către copil a vârstei de 6 luni, respectiv 1 an în cazul copilului cu dizabilități.
(2)      Persoanele care au finalizat concediul pentru creșterea copiilor și obțin venituri supuse impozitului potrivit articolului 3 alineatul (1) beneficiază de stimulentul de inserție în cuantumul prevăzut la alineatul (1) litera b) după împlinirea de către copil a vârstei de 2 ani, respectiv 3 ani în cazul copilului cu dizabilități până la împlinirea de către copil a vârstei de 3 ani, respectiv 4 ani în cazul copilului cu dizabilități. Acest stimulent de inserție se acordă inclusiv persoanelor prevăzute la alineatul (1).
[…]”
8        Articolul
25 din OUG nr. 111/2010 prevede la alineatele (2) și (5):
„(2)      Este interzis angajatorului să dispună încetarea raporturilor de muncă sau de serviciu în cazul:
a)      salariatei/salariatului care se află, după caz, în concediu pentru creșterea copilului în vârstă de până la 2 ani, respectiv 3 ani, în cazul copilului cu handicap;
b)      salariatei/salariatului care se află în plata stimulentului de inserție prevăzut la articolul 7 alineatele (1) și (2);
[…]
(5)      Este interzis angajatorului să restricționeze accesul salariatei/salariatului la acordarea stimulentului de inserție, dacă aceasta/acesta și-a îndeplinit obligația prevăzută la alineatul (4).”
Litigiul principal și întrebările preliminare
9        La data de 25 iunie 2019, MB a încheiat un contract de muncă pe durată nedeterminată cu SN. Începând de la 7 septembrie 2020, acesta a exercitat funcția de șef de sucursală.
10      La cererea lui MB, SN a suspendat executarea contractului de muncă al acestuia, în vederea efectuării concediului pentru creșterea copilului, solicitat pentru perioada cuprinsă între 18 noiembrie 2020 și 16 august 2022, până la împlinirea de către copil a vârstei de 2 ani.
11      Prin două hotărâri ale adunării generale a acționarilor SN din 15 iulie și din 9 august 2021, adoptate în urma unei reorganizări a activității acestei societăți, mai multe posturi, atât ocupate, cât și vacante, au fost desființate în sucursala în care lucra MB, printre care și al său.
12      MB a solicitat revenirea din concediul pentru creșterea copilului începând de la 1 august 2022. SN a admis această cerere la 27 decembrie 2022. La 27 ianuarie 2023, SN l‑a concediat pe MB.
13      La 13 octombrie 2022 și la 20 martie 2023, MB a sesizat Tribunalul București (România) și, respectiv, Tribunalul Constanța (România) cu două acțiuni care au fost ulterior conexate la acesta din urmă, având ca obiect, astfel cum a precizat MB la 5 iulie 2023, pe de o parte, obligarea SN să pună capăt suspendării contractului său de muncă cu efect de la 1 august 2022 și, pe de altă parte, constatarea nulității deciziei de concediere.
14      Prin sentința din 14 noiembrie 2023, această instanță a admis în parte aceste cereri, statuând, pe de o parte, că SN a încălcat articolul
25 din OUG nr. 111/2010 prin faptul că a dispus reluarea activității de către MB abia începând de la 27 decembrie 2022. Pe de altă parte, aceasta a anulat decizia de concediere pentru încălcarea interdicției clare și exprese prevăzute la articolul
25 alineatul
(2) litera b) din OUG nr. 111/2010.
15      Ambele părți au formulat apel împotriva acestei sentințe la Curtea de Apel Constanța (România), care este instanța de trimitere. Potrivit acestei instanțe, soluționarea litigiului principal depinde de aspectul dacă SN se poate prevala de articolul
16 și de articolul
17 alineatul
(1) din cartă privind libertatea de a desfășura o activitate comercială și, respectiv, dreptul de proprietate și, în cazul unui răspuns afirmativ, dacă articolul
12 alineatul
(1) și articolul
16 alineatul
(1) din Directiva 2019/1158, interpretate în lumina acestor articole din cartă, se opun unei reglementări naționale precum cea prevăzută la articolul
25 alineatul
(2) litera b) din OUG nr. 111/2010, care ar institui o interdicție generală și absolută de concediere a salariatului aflat în plata stimulentului de inserție prevăzut la articolul
7 alineatele (1) și (2) din OUG nr. 111/2010, indiferent de cauza concedierii.
16      Instanța menționată arată că articolul
25 alineatul
(2) litera b) din OUG nr. 111/2010, ordonanță care transpune Directiva 2019/1158, le oferă angajaților care beneficiază sau care au beneficiat de concediu pentru creșterea copilului o protecție sporită în raport cu exigențele articolului
12 alineatul
(1) din această directivă. Astfel, sunt protejați împotriva concedierii nu numai salariații aflați în concediu pentru creșterea copilului, ci și cei care se află în plata stimulentului de inserție după încheierea concediului.
17      Potrivit aceleiași instanțe, această protecție sporită, admisă în temeiul articolului
16 din directiva menționată, conferă salariatului un drept absolut de a nu fi concediat în perioada în care beneficiază de stimulentul de inserție. Ca urmare a caracterului absolut al acestui drept, instanța națională este împiedicată să aprecieze ea însăși justul echilibru dintre drepturile și interesele părților, în raport cu articolul
16 și cu articolul
17 alineatul
(1) din cartă.
18      Instanța de trimitere exprimă însă îndoieli cu privire la aspectul dacă SN, având în vedere statutul său juridic, poate beneficia de drepturile garantate de cartă, din moment ce această societate este, în temeiul dreptului național, o persoană juridică de drept privat, care a fost creată ca instrument juridic prin intermediul căruia statul urmărește obiective de politică economică și socială. SN ar părea prin urmare un agent al statului, iar nu un titular al unor drepturi fundamentale garantate de cartă.
19      În aceste condiții, Curtea de Apel Constanța (România) a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarele întrebări preliminare:
„1)      Dacă o persoană juridică având capital integral de stat, înființată de guvernul unui stat membru în forma unei societăți pe acțiuni (formă juridică subsumată în dreptul intern categoriei mai largi a asocierilor în scop lucrativ), dar care, potrivit actului constitutiv adoptat prin hotărâre a guvernului, are scopul «de a realiza un mecanism comercial funcțional care să conducă la valorificarea superioară a resurselor și producției agricole naționale» și care este condusă de o adunare generală a acționarilor compusă din reprezentanți desemnați și mandatați în scris de către un minister din acel stat membru, în concordanță cu ordinea de zi anunțată, beneficiază de protecția conferită prin articolul 16 și articolul 17 alineatul (1) din [cartă].
2)      În caz afirmativ, dacă prevederile articolului 12 alineatul (1) și ale articolului 16 alineatul (1) din Directiva 2019/1158, interpretate în lumina articolului 16 și a articolului 17 alineatul (1) din cartă, se opun unei reglementări naționale precum cea cuprinsă la articolul 25 alineatul (2) litera b) din [OUG nr. 111/2010], prin care se instituie o interdicție generală și absolută de concediere a salariatului în perioada în care se află în plata stimulentului de inserție (beneficiu social plătit de stat salariaților care revin din concediul pentru creșterea copilului, până la împlinirea a încă unui an după epuizarea perioadei maxime în care puteau beneficia de acel concediu), indiferent de cauza concretă a concedierii.”
Cu privire la competența Curții
20      În temeiul articolului 53 alineatul (2) din Regulamentul de procedură, atunci când Curtea este în mod vădit necompetentă să judece o cauză, aceasta poate oricând să decidă, după ascultarea avocatului general, fără continuarea procedurii, să se pronunțe prin ordonanță motivată.
21      Această dispoziție trebuie aplicată în prezenta cauză.
22      Prin intermediul celor două întrebări preliminare, care trebuie examinate împreună, instanța de trimitere solicită în esență să se stabilească dacă articolul
16 și articolul
17 alineatul
(1) din cartă pot fi invocate de o persoană juridică de drept privat al cărei capital este deținut în întregime de stat și care urmărește obiective de politică economică și socială stabilite de acesta, iar în cazul unui răspuns afirmativ, dacă articolul
12 alineatul
(1) și articolul
16 alineatul
(1) din Directiva 2019/1158, citite în lumina acestor dispoziții ale cartei, trebuie interpretate în sensul că se opun unei reglementări naționale care instituie o interdicție generală și absolută de concediere a unui salariat în perioada în care se află în plata unui stimulent acordat după încheierea concediului pentru creșterea copilului.
23      Potrivit articolului 51 alineatul (1) din cartă, dispozițiile acesteia se adresează statelor membre numai în cazul în care acestea pun în aplicare dreptul Uniunii. Potrivit articolului 51 alineatul (2), carta nu extinde domeniul de aplicare al dreptului Uniunii în afara competențelor Uniunii, nu creează nicio competență sau sarcină nouă pentru Uniune și nu modifică competențele și sarcinile stabilite de tratate.
24      Atunci când o situație juridică nu intră în domeniul de aplicare al dreptului Uniunii, Curtea nu este competentă să o examineze, iar dispozițiile eventual invocate ale cartei nu pot constitui, prin ele însele, temeiul acestei competențe (Hotărârea din 26 februarie 2013, Åkerberg Fransson, C‑617/10, EU:C:2013:105, punctul 22, și Hotărârea din 4 septembrie 2025, Gnattai, C‑543/23, EU:C:2025:653, punctul 56, precum și jurisprudența citată).
25      Simplul fapt că niște măsuri adoptate de un stat membru aparțin, precum în speță, unui domeniu în care Uniunea dispune de competențe nu le poate plasa în domeniul de aplicare al dreptului Uniunii și, prin urmare, nu poate atrage aplicabilitatea cartei (a se vedea în acest sens Hotărârea din 19 noiembrie 2019, TSN și AKT, C‑609/17 și C‑610/17, EU:C:2019:981, punctul 46, precum și jurisprudența citată).
26      Prin urmare, este necesar să se verifice dacă reglementarea națională în discuție pune în aplicare Directiva 2019/1158, în sensul articolului
51 alineatul
(1) din cartă, și dacă, în consecință, articolul
16 și articolul
17 alineatul
(1) din aceasta din urmă au vocație să se aplice unui litigiu precum cel principal (a se vedea în acest sens Hotărârea din 19 noiembrie 2019, TSN și AKT, C‑609/17 și C‑610/17, EU:C:2019:981, punctul 45, precum și jurisprudența citată).
27      În această privință, articolul
12 alineatul
(1) din Directiva 2019/1158 prevede obligația statelor membre de a lua măsurile necesare pentru a interzice concedierea unui lucrător care a solicitat un concediu pentru creșterea copilului, un concediu de paternitate sau un concediu de îngrijitor. Pe de altă parte, potrivit articolului
16 alineatul
(1) din această directivă, statele membre pot introduce sau menține dispoziții care sunt mai favorabile lucrătorilor decât cele prevăzute de directiva menționată.
28      Astfel de dispoziții depășesc „cerințele minime” menite să asigure egalitatea între femei și bărbați în ceea ce privește șansele pe piața muncii și tratamentul la locul de muncă, pe care le stabilește, potrivit articolului 1, Directiva 2019/1158. Statele membre rămân libere, în exercitarea competenței lor reținute, să adopte astfel de norme mai riguroase decât cele care fac obiectul intervenției legiuitorului Uniunii, în măsura în care acestea nu repun în discuție coerența acestei intervenții (a se vedea prin analogie Hotărârea din 19 noiembrie 2019, TSN și AKT, C‑609/17 și C‑610/17, EU:C:2019:981, punctul 48, precum și jurisprudența citată).
29      Rezultă că articolul
16 alineatul
(1) din această directivă nu conferă statelor membre o posibilitate de a legifera în executarea dreptului Uniunii, ci se limitează la a recunoaște competența pe care o au acestea de a prevedea în dreptul lor național măsuri mai stricte de protecție a lucrătorilor, în afara cadrului regimului prevăzut de directiva menționată (a se vedea prin analogie Hotărârea din 19 noiembrie 2019, TSN și AKT, C‑609/17 și C‑610/17, EU:C:2019:981, punctul 49, precum și jurisprudența citată).
30      Din această perspectivă, situația în discuție în litigiul principal se deosebește de cea în care un act al Uniunii conferă statelor membre libertatea de a alege între mai multe modalități de aplicare sau o putere discreționară sau de apreciere care este parte integrantă a regimului stabilit de acest act. Ea se deosebește și de situația în care un asemenea act autorizează adoptarea de către statele membre a unor măsuri specifice destinate să contribuie la realizarea obiectului acestui act (a se vedea prin analogie Hotărârea din 19 noiembrie 2019, TSN și AKT, C‑609/17 și C‑610/17, EU:C:2019:981, punctul 50, precum și jurisprudența citată).
31      Astfel, pe de o parte, articolul
12 alineatul
(1) din Directiva 2019/1158 prevede obligația statelor membre de a lua măsurile necesare pentru a interzice concedierea unui lucrător care a solicitat un concediu pentru creșterea copilului, un concediu de paternitate sau un concediu de îngrijitor, fără a conferi acestor state membre o libertate de a alege sau o putere de apreciere care ar fi parte integrantă din regimul stabilit de această directivă. Pe de altă parte, acesta nu prevede adoptarea de către statele membre a unor măsuri specifice prin care să urmărească interzicerea concedierii pentru alte motive decât cele enumerate de directiva menționată.
32      Prin urmare, în măsura în care reglementarea națională în cauză conferă lucrătorului o protecție mai extinsă decât cea prevăzută de acest articol
12 alineatul
(1), interzicând de asemenea concedierea lucrătorului care a solicitat un concediu pentru creșterea copilului și care, după încheierea acestui concediu, se află în plata unui stimulent de inserție, această reglementare, care nu intră în domeniul de aplicare al Directivei 2019/1158, nu pune în aplicare dreptul Uniunii în sensul articolului
51 alineatul
(1) din cartă și nu poate fi apreciată în raport cu dispozițiile acesteia din urmă (a se vedea prin analogie Hotărârea din 19 noiembrie 2019, TSN și AKT, C‑609/17 și C‑610/17, EU:C:2019:981, punctele 52 și 53, precum și jurisprudența citată).
33      Având în vedere ansamblul motivelor care precedă, trebuie să se constate, în temeiul articolului
53 alineatul
(2) din Regulamentul de procedură, că Curtea este în mod vădit necompetentă să răspundă la cele două întrebări adresate de instanța de trimitere.
Cu privire la cheltuielile de judecată
34      Întrucât, în privința părților din litigiul principal, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere, este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată.
Pentru aceste motive, Curtea (Camera a opta) dispune:
Curtea de Justiție este în mod vădit necompetentă să răspundă la întrebările adresate de Curtea de Apel Constanța (România) prin decizia din 27 noiembrie 2024.
Luxemburg, 12 februarie 2026.
Grefier
Președintă de cameră
A. Calot Escobar
O. Spineanu-Matei
*      Limba de procedură: româna.