62015TO0590
ORDONANȚA TRIBUNALULUI (Camera a doua)
24 iunie 2016 (
*1
)
„Acțiune în constatarea abținerii de a acționa, în anulare și în despăgubire — Cerere de deschidere a unei anchete pentru o pretinsă încălcare a dreptului Uniunii — Decizie a președintelui EIOPA de a nu deschide o anchetă — Decizie a comisiei de apel de a respinge contestația ca inadmisibilă — Termene de introducere a acțiunii — Act care nu poate face obiectul unei căi de atac — Nerespectarea cerințelor de formă — Acțiune în parte vădit inadmisibilă și în parte vădit nefondată”
În cauza T‑590/15,
Onix Asigurări SA, cu sediul în București (România), reprezentată de M. Vladu,
reclamantă,
împotriva
Autorității Europene de Asigurări și Pensii Ocupaționale (EIOPA), reprezentată de C. Coucke și de S. Dispiter, în calitate de agenți, asistați de H.‑G. Kamman, avocat,
pârâtă,
având ca obiect, pe de o parte, cu titlu principal, o cerere întemeiată pe articolul 265 TFUE și prin care se urmărește să se constate că EIOPA s‑ar fi abținut în mod nelegal să adopte o decizie împotriva aplicării eronate a dispozițiilor articolului 40 alineatul (6) din Directiva 92/49/CEE a Consiliului din 18 iunie 1992 de coordonare a actelor cu putere de lege și actelor administrative privind asigurarea generală directă și de modificare a Directivelor 73/239/CEE și 88/357/CEE (A treia directivă privind „asigurarea generală”) (JO 1992, L 228, p. 1, Ediție specială, 06/vol. 2, p. 53) de către Istituto per la Vigilanza sulle Assicurazioni (IVASS, autoritatea de supraveghere a sectorului asigurărilor din Italia) și, în subsidiar, o cerere întemeiată pe articolul 263 TFUE și având ca obiect anularea Deciziei EIOPA‑14‑267 a președintelui EIOPA din 6 iunie 2014 privind deschiderea unei anchete în temeiul articolului 17 din Regulamentul (UE) nr. 1094/2010 al Parlamentului European și al Consiliului din 24 noiembrie 2010 de instituire a Autorității europene de supraveghere (EIOPA), de modificare a Deciziei nr. 716/2009/CE și de abrogare a Deciziei 2009/79/CE a Comisiei (JO 2010, L 331, p. 48), și a Deciziei BOA 2015 001 a comisiei de apel din 3 august 2015 privind respingerea ca inadmisibilă a contestației formulate de Onix Asigurări în temeiul articolului 60 din Regulamentul nr. 1094/2010 și, pe de altă parte, o cerere întemeiată pe articolul 268 TFUE și având ca obiect repararea prejudiciului pe care reclamanta l‑ar fi suferit ca urmare a abținerii de a acționa menționate mai sus și a adoptării acestor decizii,
TRIBUNALUL (Camera a doua),
compus din doamna M. E. Martins Ribeiro (raportor), președinte, și domnii S. Gervasoni și L. Madise, judecători,
grefier: domnul E. Coulon,
dă prezenta
Ordonanță
Cadrul juridic
1
Autoritatea Europeană de Asigurări și Pensii Ocupaționale (EIOPA) a fost instituită prin Regulamentul (UE) nr. 1094/2010 al Parlamentului European și al Consiliului din 24 noiembrie 2010 de modificare a Deciziei nr. 716/2009/CE și de abrogare a Deciziei 2009/79/CE a Comisiei (JO 2010, L 331, p. 48).
2
În conformitate cu articolul 1 alineatele (2) și (3) din Regulamentul (UE) nr. 1092/2010 al Parlamentului European și al Consiliului din 24 noiembrie 2010 privind supravegherea macroprudențială la nivelul Uniunii Europene a sistemului financiar și de înființare a unui Comitet european pentru risc sistemic (JO 2010, L 331, p. 1), EIOPA face parte din Sistemul european de supraveghere financiară (SESF), al cărui scop este de a asigura supravegherea sistemului financiar al Uniunii Europene.
3
SESF cuprinde de asemenea alte două autorități europene de supraveghere, și anume Autoritatea Bancară Europeană (ABE), instituită prin Regulamentul (UE) nr. 1093/2010 al Parlamentului European și al Consiliului din 24 noiembrie 2010 de modificare a Deciziei nr. 716/2009/CE și de abrogare a Deciziei 2009/78/CE a Comisiei (JO 2010, L 331, p. 12), și Autoritatea Europeană pentru Valori Mobiliare și Piețe (ESMA), instituită prin Regulamentul (UE) nr. 1095/2010 al Parlamentului European și al Consiliului din 24 noiembrie 2010 de modificare a Deciziei nr. 716/2009/CE și de abrogare a Deciziei 2009/77/CE a Comisiei (JO 2010, L 331, p. 84). SESF este compus de asemenea din Comitetul comun al autorităților europene de supraveghere și din autoritățile competente sau de supraveghere din statele membre.
4
Articolul 1 alineatul (2) din Regulamentul nr. 1094/2010 prevede că EIOPA acționează în limitele competențelor care îi sunt conferite prin acest regulament și în cadrul domeniului de aplicare al actelor vizate de această dispoziție, dintre care, printre altele, Directiva 92/49/CEE a Consiliului din 18 iunie 1992 de coordonare a actelor cu putere de lege și actelor administrative privind asigurarea generală directă și de modificare a Directivelor 73/239/CEE și 88/357/CEE (A treia directivă privind „asigurarea generală”) (JO 1992, L 228, p. 1, Ediție specială, 06/vol. 2, p. 53). În conformitate cu articolul 1 alineatul (6) din regulamentul menționat, obiectivul EIOPA este acela de a proteja interesul public prin contribuția la stabilitatea și la eficacitatea sistemului financiar pe termen scurt, mediu și lung, pentru economia, cetățenii și întreprinderile Uniunii.
5
Articolul 17 din Regulamentul nr. 1094/2010 prevede un mecanism care permite EIOPA să soluționeze cazurile de încălcare a dreptului Uniunii de către autoritățile naționale în cadrul practicilor lor de supraveghere. Articolul 17 alineatele (2), (3) și (6) din Regulamentul nr. 1094/2010 prevede în acest scop un mecanism în trei etape. În conformitate cu articolul 17 alineatele (1) și (2) din regulamentul menționat:
„(1)   Atunci când o autoritate competentă nu a aplicat actele menționate la articolul 1 alineatul (2) sau le‑a aplicat într‑un mod care pare să constituie o încălcare a legislației Uniunii, inclusiv standardele tehnice de reglementare și standardele tehnice de punere în aplicare stabilite în conformitate cu articolele 10-15, în special prin negarantarea faptului că o instituție financiară îndeplinește cerințele stabilite în respectivele acte, [EIOPA] acționează în conformitate cu competențele prevăzute la alineatele (2), (3) și (6) ale prezentului articol.
(2)   La cererea uneia sau mai multor autorități competente, a Parlamentului European, a Consiliului, a Comisiei, a Grupului părților interesate relevant sau din proprie inițiativă și după ce a informat autoritatea competentă vizată, [EIOPA] poate ancheta pretinsa încălcare sau neaplicare a dreptului Uniunii.
Fără a aduce atingere competențelor stabilite la articolul 35, autoritatea competentă pune la dispoziția [EIOPA], fără întârziere, toate informațiile pe care [EIOPA] le consideră necesare pentru ancheta sa.”
6
Articolul 60 din Regulamentul nr. 1094/2010 reglementează contestațiile cu care poate fi sesizată comisia de apel a autorităților europene de supraveghere (denumită în continuare „comisia de apel”). Această dispoziție prevede următoarele:
„(1)   Orice persoană fizică sau juridică, inclusiv autoritățile competente, poate contesta o decizie a [EIOPA] menționată la articolele 17, 18 și 19 și orice altă decizie adoptată de [EIOPA] în conformitate cu actele Uniunii menționate la articolul 1 alineatul (2) care este adresată persoanei respective, precum și o decizie care, deși adresată unei alte persoane, privește direct și personal persoana în cauză.
[…]
(4)   În cazul în care contestația este admisibilă, comisia de apel examinează dacă aceasta este întemeiată. Comisia de apel invită părțile implicate să prezinte observațiile pe care le au cu privire la notificările emise de ea însăși sau cu privire la comunicările altor părți la procedura de contestație, cu respectarea termenelor stabilite. Părțile la procedurile de contestație au dreptul să își prezinte oral argumentele.
[…]”
7
În conformitate cu articolul 61 alineatele (1)-(3) din Regulamentul nr. 1094/2010:
„(1)   O acțiune poate fi înaintată Curții de Justiție a Uniunii Europene, în conformitate cu articolul 263 [TFUE], pentru contestarea unei decizii luate de către comisia de apel sau, în cazul în care nu există un drept de contestație în fața comisiei de apel, a unei decizii luate de [EIOPA].
(2)   Statele membre și instituțiile Uniunii, precum și orice persoană fizică sau juridică pot introduce o acțiune la Curtea de Justiție a Uniunii Europene împotriva deciziilor [EIOPA], în conformitate cu articolul 263 [TFUE].
(3)   În cazul în care [EIOPA] are obligația de a acționa, însă nu adoptă o decizie, poate fi înaintată o acțiune în constatarea omisiunii de a acționa în fața Curții de Justiție a Uniunii Europene, în conformitate cu articolul 265 [TFUE].”
Istoricul cauzei
8
Reclamanta, Onix Asigurări SA, este o societate de asigurare de drept românesc cu sediul în România. Aceasta își desfășoară activitățile în mai multe state membre ale Uniunii, dintre care, printre altele, în Republica Italiană.
9
Prin decizia din 20 decembrie 2013, Istituto per la Vigilanza sulle Assicurazioni (IVASS, autoritatea de supraveghere a sectorului asigurărilor din Italia) a interzis reclamantei, pentru o perioadă nedeterminată, să încheie noi contracte de asigurare în Italia (denumită în continuare „decizia IVASS”). Această decizie, adoptată în conformitate cu articolul 193 alineatul (4) din Codice delle assicurazioni private (Codul asigurărilor private), de punere în aplicare a articolului 40 din A treia directivă privind „asigurarea generală”, era motivată de preocupările serioase ale IVASS în legătură cu reputația acționarului unic al reclamantei.
10
La 5 februarie 2014, reclamanta a adresat o scrisoare EIOPA. Prin scrisoarea respectivă, reclamanta a informat, printre altele, autoritatea menționată cu privire la decizia IVASS și a prezentat motivele pentru care, în opinia sa, această decizie nu era conformă cu dreptul Uniunii. În esență, reclamanta a susținut că IVASS nu avea competența de a aprecia reputația acționarului său și că articolul 40 alineatul (6) din A treia directivă privind „asigurarea generală” nu era aplicabil. Această scrisoare a fost considerată de EIOPA drept plângere formulată în temeiul articolului 17 din Regulamentul nr. 1094/2010.
11
În urma schimburilor de e‑mailuri intervenite în perioada cuprinsă între lunile martie 2014 și mai 2014 între reclamantă și EIOPA, președintele acesteia din urmă a adoptat, la 6 iunie 2014, două decizii.
12
Pe de o parte, prin Decizia EIOPA‑14‑266, privind admisibilitatea unei cereri formulate în temeiul articolului 17 din Regulamentul nr. 1094/2010, plângerea reclamantei a fost declarată admisibilă.
13
Pe de altă parte, prin Decizia EIOPA‑14‑267, privind deschiderea unei anchete în temeiul articolului 17 din Regulamentul nr. 1094/2010, președintele EIOPA a decis să nu deschidă o anchetă în legătură cu o eventuală încălcare a dreptului Uniunii de către IVASS (denumită în continuare „decizia de refuz”). Rezultă din considerentele acestei decizii că, deși, în conformitate cu articolul 40 alineatul (6) din A treia directivă privind „asigurarea generală”, autoritățile competente ale statelor membre ar putea să adopte măsuri urgente pentru a preveni neregulile săvârșite pe teritoriul lor, întinderea și limitele acestei competențe ar fi definite potrivit dreptului național, sub controlul instanțelor naționale. În plus, în decizia menționată se arăta că nu exista niciun motiv pentru a invoca o încălcare a dispozițiilor celei de A treia directive privind „asigurarea generală” de către IVASS.
14
Aceste decizii au fost comunicate reclamantei prin e‑mailul din 12 iunie 2014.
15
La 18 iunie 2014, reclamanta a adresat o scrisoare președintelui EIOPA ca răspuns la decizia de refuz, solicitându‑i să anuleze această decizie și să deschidă o anchetă în temeiul articolului 17 din Regulamentul nr. 1094/2010 pentru încălcarea dreptului Uniunii de către IVASS. În esență, reclamanta și‑a reiterat poziția potrivit căreia IVASS nu avea competența de a aprecia reputația acționarului său din moment ce această apreciere era numai de competența autorităților române.
16
În perioada cuprinsă între lunile iunie 2014 și noiembrie 2014, între reclamantă și EIOPA a avut loc un schimb de mai multe e‑mailuri. În special, prin e‑mailul din 2 octombrie 2014, EIOPA a răspuns la argumentele de fond prezentate de reclamantă și a clarificat poziția exprimată în decizia de refuz. Reclamanta a răspuns prin scrisoarea din 8 octombrie 2014.
17
Prin e‑mailul din 3 noiembrie 2014, reclamanta a comunicat EIOPA că, în lipsa unui răspuns înaintea datei de 15 noiembrie 2014 în ceea ce privește deschiderea unei proceduri în temeiul articolului 17 din Regulamentul nr. 1094/2010, va sesiza Curtea de Justiție a Uniunii Europene în conformitate cu articolul 61 din regulamentul menționat.
18
În scrisoarea din data de 24 noiembrie 2014, EIOPA, făcând referire la scrisoarea reclamantei din 8 octombrie 2014, a „confirmat din nou că poziția [sa] […] cu privire la [decizia de refuz] rămâne[a] neschimbată”.
19
La 22 decembrie 2014, reclamanta a sesizat comisia de apel cu o contestație în sensul articolului 60 din Regulamentul nr. 1094/2010. Această contestație avea ca obiect „[scrisoarea] EIOPA din 24 noiembrie 2014, de confirmare a deciziei [de refuz]”. În susținerea contestației formulate, reclamanta a arătat în esență că EIOPA ar fi trebuit să deschidă o anchetă, din moment ce IVASS, întrucât a luat poziție cu privire la reputația acționarului său unic, a încălcat dreptul Uniunii. Potrivit reclamantei, IVASS și‑a arogat astfel competențele autorităților române. În plus, decizia IVASS nu ar fi putut fi întemeiată în mod valabil pe articolul 40 alineatul (6) din A treia directivă privind „asigurarea generală”. În anexa la memoriul depus în vederea procedurii desfășurate în fața comisiei de apel era inclusă, printre altele, scrisoarea reclamantei din 18 iunie 2014.
20
Prin decizia din 3 august 2015 (denumită în continuare „decizia comisiei de apel” și, împreună cu decizia de refuz, „deciziile atacate”), comisia de apel a respins contestația reclamantei pentru motivul că aceasta era inadmisibilă, nefiind îndreptată împotriva unui act care intră în domeniul său de competență. În esență, aceasta a considerat că scrisoarea EIOPA din 24 noiembrie 2014 era un act pur confirmativ al deciziei de refuz și, în consecință, nu reprezenta o decizie care putea face obiectul unei contestații în fața sa. Pe de altă parte, comisia de apel a observat că reclamanta nu formulase o contestație împotriva deciziei de refuz și că, în orice caz, întrucât contestația fusese formulată la 22 decembrie 2014, reclamanta ar fi fost decăzută din dreptul de a contesta această decizie.
21
Decizia comisiei de apel a fost comunicată reclamantei în aceeași zi. La solicitarea reclamantei, această decizie a făcut obiectul îndreptării unei erori materiale, aspect cu privire la care reclamanta a fost informată la 13 august 2015.
Procedura și concluziile părților
22
Prin cererea introductivă depusă la grefa Tribunalului la 12 octombrie 2015, reclamanta a formulat prezenta acțiune.
23
EIOPA a depus memoriul în apărare la grefa Tribunalului la 18 ianuarie 2016.
24
Reclamanta solicită Tribunalului:
—
să constate că EIOPA a omis să acționeze în sensul adoptării unei decizii împotriva aplicării eronate a dispozițiilor articolului 40 alineatul (6) din A treia directivă privind „asigurarea generală” de către IVASS;
—
în subsidiar, anularea deciziilor atacate;
—
să constate răspunderea EIOPA pentru prejudiciul pe care aceasta i l‑ar fi cauzat, pe de o parte, prin omisiunea de a lua o decizie și, pe de altă parte, prin adoptarea deciziilor atacate;
—
obligarea EIOPA la plata cheltuielilor de judecată.
25
EIOPA solicită Tribunalului:
—
cu titlu principal, respingerea acțiunii în constatarea abținerii de a acționa, a acțiunii în anulare și a acțiunii în despăgubire ca inadmisibile;
—
în subsidiar, respingerea acestor acțiuni ca nefondate în totalitate;
—
obligarea reclamantei la plata cheltuielilor de judecată.
În drept
26
În temeiul articolului 126 din Regulamentul de procedură, atunci când Tribunalul este în mod vădit necompetent să judece o acțiune sau atunci când aceasta este în mod vădit inadmisibilă sau în mod vădit nefondată, Tribunalul poate oricând să decidă, la propunerea judecătorului raportor, fără continuarea procedurii, să se pronunțe prin ordonanță motivată.
27
În speță, Tribunalul consideră că înscrisurile de la dosar sunt suficient de lămuritoare și decide să se pronunțe fără continuarea procedurii.
Cu privire la cererea de constatare a abținerii de a acționa
28
Reclamanta solicită în esență Tribunalului să constate că EIOPA s‑a abținut în mod nelegal să adopte o decizie privind cererea sa de deschidere a unei proceduri în temeiul articolului 17 din Regulamentul nr. 1094/2010. În ceea ce privește admisibilitatea, reclamanta subliniază în cererea introductivă că termenul de introducere a acțiunii prevăzut la articolul 265 alineatul (2) TFUE a început să curgă la 3 august 2015, dată la care i‑a fost comunicată decizia comisiei de apel. Astfel, numai prin această decizie ar fi fost înlăturată incertitudinea cu privire la răspunsul EIOPA la scrisoarea sa din 18 iunie 2014, prin care reclamanta ar fi sesizat EIOPA cu o cerere de adoptare a unei decizii și de deschidere a unei anchete referitoare la încălcarea dreptului Uniunii de către IVASS.
29
EIOPA răspunde că această cerere este inadmisibilă.
30
Trebuie arătat că, în temeiul articolului 61 alineatul (3) din Regulamentul nr. 1094/2010, în cazul în care EIOPA are obligația de a acționa, însă nu adoptă o decizie, poate fi înaintată o acțiune în constatarea omisiunii de a acționa în conformitate cu articolul 265 TFUE.
31
În această privință, trebuie amintit că ideea care stă la baza căii de atac prevăzute la articolul 265 TFUE este că inacțiunea nelegală a unei instituții permite persoanelor interesate să sesizeze instanța Uniunii pentru ca aceasta să declare că abținerea de a acționa este contrară Tratatului FUE. Acest articol are în vedere abținerea de a acționa manifestată prin omisiunea de a hotărî sau de a lua poziție, iar nu adoptarea unui act diferit de cel pe care reclamantul l‑ar fi dorit sau l‑ar fi considerat necesar (Hotărârea din 19 noiembrie 2013, Comisia/Consiliul, C‑196/12, EU:C:2013:753, punctul 22; a se vedea de asemenea în acest sens Hotărârea din 24 noiembrie 1992, Buckl și alții/Comisia, C‑15/91 și C‑108/91, EU:C:1992:454, punctul 17, și Hotărârea din 16 februarie 1993, ENU/Comisia, C‑107/91, EU:C:1993:56, punctul 10).
32
Potrivit articolului 265 al doilea paragraf TFUE, o acțiune în constatarea abținerii de a acționa este admisibilă numai în cazul în care instituția în cauză a fost solicitată în prealabil să acționeze. Această punere în întârziere a instituției este o condiție de formă esențială și are drept efect, pe de o parte, să declanșeze termenul de două luni în care instituția trebuie să își precizeze poziția și, pe de altă parte, să delimiteze cadrul în care va putea fi formulată o acțiune în cazul în care instituția s‑ar abține să își precizeze poziția. Chiar dacă nu este supusă unei condiții de formă speciale, este totuși necesar ca această punere în întârziere să fie suficient de explicită și de precisă pentru a permite instituției pârâte să cunoască în mod concret conținutul deciziei a cărei adoptare i se solicită și să rezulte că aceasta are ca obiect obligarea instituției respective la luarea unei poziții (a se vedea Hotărârea din 3 iunie 1999, TF1/Comisia, T‑17/96, EU:T:1999:119, punctul 41 și jurisprudența citată, Ordonanța din 27 noiembrie 2012, H‑Holding/Parlamentul, T‑672/11, nepublicată, EU:T:2012:628, punctul 12 și jurisprudența citată, și Ordonanța din 10 iulie 2014, Kafetzakis și alții/Parlamentul și alții, T‑38/14, nepublicată, EU:T:2014:685, punctul 26).
33
În conformitate cu articolul 265 al doilea paragraf TFUE, în cazul în care, la expirarea unui termen de două luni de la solicitarea de a acționa adresată instituției, aceasta nu și‑a precizat poziția, acțiunea poate fi formulată într‑un nou termen de două luni. În conformitate cu dispozițiile articolului 60 din Regulamentul de procedură, acest termen trebuie prelungit pentru considerente de distanță, în mod invariabil, cu 10 zile.
34
În speță, reclamanta susține în esență că prin scrisoarea sa din 18 iunie 2014 a solicitat EIOPA să acționeze (a se vedea punctul 28 de mai sus). În schimb, reclamanta nu identifică în înscrisurile sale niciun alt act, eventual mai recent, prin care ar fi solicitat EIOPA să acționeze și nici măcar nu pretinde că ar fi procedat astfel.
35
Trebuie amintit că prin scrisoarea sa din 18 iunie 2014, reclamanta a solicitat președintelui EIOPA să anuleze decizia de refuz și să deschidă o anchetă în temeiul articolului 17 din Regulamentul nr. 1094/2010.
36
Or, pe de o parte, dacă scrisoarea reclamantei din 18 iunie 2014 ar trebui calificată drept solicitare de a acționa în sensul jurisprudenței amintite la punctul 32 de mai sus, ar trebui să se arate că nu rezultă nici din elementele din dosar și nici chiar din afirmațiile reclamantei că EIOPA și‑a precizat poziția în termenul de două luni vizat la articolul 265 TFUE. Prin urmare, la expirarea acestui termen, și anume la 18 august 2014, a început să curgă termenul de introducere a acțiunii, de două luni și zece zile, în care reclamanta ar fi trebuit să sesizeze Tribunalul cu o acțiune în constatarea omisiunii de a acționa. Întrucât prezenta acțiune a fost formulată numai la 12 octombrie 2015, trebuie să se constate, în consecință, că aceasta este vădit tardivă.
37
Pe de altă parte, și în orice caz, trebuie să se constate că, prin e‑mailul din 2 octombrie 2014, EIOPA a răspuns, în esență, la argumentele invocate de reclamantă, printre altele, în scrisoarea sa din 18 iunie 2014. Aceasta a confirmat încă o dată poziția sa în scrisoarea din 24 noiembrie 2014. În acest sens, reclamanta subliniază de altfel în cererea introductivă, în prezentarea istoricului cauzei, că EIOPA și‑a „clarificat” poziția în scrisoarea din 2 octombrie 2014 și a „detaliat considerentele deciziei [de refuz]” în scrisoarea din 24 noiembrie 2014. Rezultă astfel că, deși ulterior expirării termenului de două luni în care EIOPA ar fi fost obligată să își precizeze poziția, omisiunea de a acționa invocată de reclamantă a încetat în orice caz. Ținând seama de jurisprudența citată la punctul 31 de mai sus, această concluzie se impune chiar și în condițiile în care EIOPA ar fi reiterat în e‑mailul menționat și în scrisoarea respectivă refuzul său de a deschide o anchetă în temeiul articolului 17 alineatul (2) din Regulamentul nr. 1094/2010.
38
În consecință, cererea de constatare a abținerii de a acționa este vădit inadmisibilă.
39
Această concluzie nu este repusă în discuție de argumentul reclamantei întemeiat pe faptul că termenul acțiunii în constatarea abținerii de a acționa a început să curgă la 3 august 2015, dată la care i‑a fost comunicată decizia comisiei de apel. Potrivit reclamantei, această decizie a înlăturat incertitudinea cu privire la răspunsul EIOPA la scrisoarea sa din 18 iunie 2014 (a se vedea punctul 28 de mai sus).
40
În această privință, pe de o parte, trebuie observat că argumentația reclamantei este întemeiată pe premisa potrivit căreia, încă înainte de adoptarea deciziei comisiei de apel, EIOPA a răspuns la scrisoarea sa din 18 iunie 2014, precizându‑se totodată că, potrivit reclamantei, acest răspuns era generator de incertitudine. Or, conform jurisprudenței, refuzul de a acționa în conformitate cu o solicitare de a acționa formulată în temeiul articolului 265 TFUE constituie o luare de poziție care pune capăt abținerii de a acționa și care poate să facă obiectul unei acțiuni în anulare [a se vedea în acest sens Ordonanța din 4 mai 2005, Holcim (France)/Comisia, T‑86/03, EU:T:2005:157, punctul 36 și jurisprudența citată].
41
Pe de altă parte, trebuie amintit că, potrivit unei jurisprudențe constante, termenele procedurale sunt de ordine publică, fiind instituite în vederea asigurării clarității și a securității situațiilor juridice și în vederea evitării oricărei discriminări sau a tratamentului arbitrar în administrarea justiției, și revine instanței Uniunii sarcina de a verifica din oficiu dacă acestea au fost respectate (Ordonanța din 14 decembrie 2006, Smanor și Ségaud/Comisia, T‑150/06, nepublicată, EU:T:2006:402, punctul 14; a se vedea de asemenea în acest sens Ordonanța din 13 decembrie 2000, Sodima/Comisia, C‑44/00 P, EU:C:2000:686, punctul 51).
42
Prin urmare, trebuie să se constate că reclamanta, după ce a lăsat să expire termenul de formulare a acțiunii în constatarea abținerii de a acționa (a se vedea punctul 36 de mai sus), nu poate beneficia de un nou termen, calculat începând de la data la care, potrivit acesteia, ar fi fost înlăturată incertitudinea referitoare la poziția EIOPA ca răspuns la scrisoarea sa din 18 iunie 2014. Aceasta poate cu atât mai puțin să eludeze inadmisibilitatea cererii sale de constatare a abținerii de a acționa, ca urmare a tardivității sale și a existenței unei luări de poziție, prin transmiterea către EIOPA a unui ansamblu de scrisori și de contestații referitoare la poziția exprimată de aceasta din urmă.
43
Având în vedere considerațiile care precedă, este necesar să se respingă cererea de constatare a abținerii de a acționa ca fiind vădit inadmisibilă.
Cu privire la cererile de anulare
44
Este necesar să se examineze, succesiv, cererile de anulare, pe de o parte, a deciziei de refuz și, pe de altă parte, a deciziei comisiei de apel.
Cu privire la cererea de anulare a deciziei de refuz
45
În susținerea cererii de anulare a deciziei de refuz, reclamanta invocă, în esență, un motiv unic, care este întemeiat pe nemotivare. În ceea ce privește admisibilitatea acestei cereri, reclamanta subliniază în cererea introductivă că termenul de introducere a acțiunii nu a început să curgă decât la 13 august 2015, dată la care decizia comisiei de apel ar fi rămas nemodificabilă în urma îndreptării unor erori materiale. Astfel, pe de o parte, procedura în fața comisiei de apel s‑ar fi desfășurat fără a se ține seama de scrisoarea sa din 18 iunie 2014. Pe de altă parte, termenul de introducere a acțiunii în anulare ar fi fost suspendat în timpul desfășurării procedurii în fața comisiei de apel.
46
EIOPA arată că cererea de anulare a deciziei de refuz este inadmisibilă. Pe de o parte, această cerere ar fi fost introdusă tardiv. Pe de altă parte, decizia de refuz nu ar constitui un act atacabil în sensul articolului 263 TFUE. În orice caz, motivul unic invocat în susținerea cererii de anulare a deciziei de refuz ar fi nefondat.
47
Independent, pe de o parte, de problema dacă, având în vedere în special argumentele reclamantei astfel cum au fost rezumate la punctul 45 de mai sus, cererea de anulare a deciziei de refuz a fost introdusă tardiv și, pe de altă parte, de incidența eventuală a procedurii în fața comisiei de apel asupra posibilității de a contesta decizia respectivă la Tribunal, trebuie de la bun început să se verifice dacă această decizie constituie un act atacabil în sensul articolului 263 TFUE.
48
În această privință, mai întâi, trebuie amintit că, potrivit jurisprudenței, se consideră acte atacabile în sensul articolului 263 TFUE orice dispoziții adoptate de instituțiile, organele, oficiile și agențiile Uniunii, indiferent de forma acestora, care urmăresc să producă efecte juridice obligatorii (Hotărârea din 31 martie 1971, Comisia/Consiliul, 22/70, EU:C:1971:32, punctul 42; a se vedea de asemenea Hotărârea din 13 octombrie 2011, Deutsche Post și Germania/Comisia, C‑463/10 P și C‑475/10 P, EU:C:2011:656, punctul 36 și jurisprudența citată).
49
În cazul în care acțiunea în anulare împotriva unui act adoptat de o instituție, organ, oficiu sau agenție a Uniunii este introdusă de o persoană fizică sau juridică, Curtea a decis în repetate rânduri că acțiunea menționată nu poate fi formulată decât dacă efectele juridice obligatorii ale acestui act sunt de natură să afecteze interesele reclamantului, modificând în mod distinct situația sa juridică (Hotărârea din 11 noiembrie 1981, IBM/Comisia, 60/81, EU:C:1981:264, punctul 9; a se vedea de asemenea Hotărârea din 13 octombrie 2011, Deutsche Post și Germania/Comisia, C‑463/10 P și C‑475/10 P, EU:C:2011:656, punctul 37 și jurisprudența citată). Această jurisprudență a fost dezvoltată în cadrul unor acțiuni introduse la instanțele Uniunii de persoane fizice sau juridice împotriva unor acte ai căror destinatari erau acestea. În cazul în care o acțiune în anulare este introdusă de un reclamant neprivilegiat împotriva unui act al cărui destinatar nu este, cerința potrivit căreia efectele juridice obligatorii ale măsurii atacate trebuie să fie de natură să afecteze interesele reclamantului, modificând în mod distinct situația juridică a acestuia, și condițiile prevăzute la articolul 263 al patrulea paragraf TFUE se suprapun (Hotărârea din 13 octombrie 2011, Deutsche Post și Germania/Comisia, C‑463/10 P și C‑475/10 P, EU:C:2011:656, punctul 38).
50
În sfârșit, trebuie arătat, prin analogie, că Curtea a statuat că o decizie de a nu iniția o acțiune în temeiul articolului 106 alineatul (3) TFUE nu constituia un act atacabil, din moment ce rezulta din modul de redactare a alineatului (3) menționat și din economia ansamblului dispozițiilor articolului respectiv că Comisia nu era obligată să inițieze o acțiune. Prin urmare, particularii nu pot pretinde ca aceasta să ia poziție într‑un anumit sens. Curtea a dedus de aici că o scrisoare prin care Comisia îl informa pe autorul unei plângeri cu privire la intenția sa de a nu îi da curs nu putea fi considerată că produce efecte juridice obligatorii, astfel încât nu constituia un act atacabil, fără ca această soluție să fi fost afectată de faptul că un particular putea, după caz, să dispună de dreptul de a introduce o acțiune în anulare împotriva unei decizii pe care Comisia a adresat‑o unui stat membru în temeiul articolului 106 alineatul (3) TFUE dacă condițiile prevăzute la articolul 263 al patrulea paragraf TFUE erau întrunite (a se vedea în acest sens Hotărârea din 22 februarie 2005, Comisia/max.mobil, C‑141/02 P, EU:C:2005:98, punctele 68-70).
51
În speță, este cert că reclamanta a sesizat EIOPA cu o cerere formulată în temeiul articolului 17 din Regulamentul nr. 1094/2010. Această dispoziție prevede un mecanism care permite EIOPA să soluționeze cazurile de încălcare a dreptului Uniunii de către autoritățile naționale în cadrul practicilor lor de supraveghere. Astfel, în conformitate cu alineatul (1) al articolului menționat, „[a]tunci când o autoritate competentă nu a aplicat actele menționate la articolul 1 alineatul (2) sau le‑a aplicat într‑un mod care pare să constituie o încălcare a legislației Uniunii, inclusiv standardele tehnice de reglementare și standardele tehnice de punere în aplicare stabilite în conformitate cu articolele 10-15, în special prin negarantarea faptului că o instituție financiară îndeplinește cerințele stabilite în respectivele acte, [EIOPA] acționează în conformitate cu competențele prevăzute la alineatele (2), (3) și (6) ale prezentului articol”.
52
Articolul 17 alineatele (2), (3) și (6) din Regulamentul nr. 1094/2010 definește cele trei etape ale acestui mecanism. În special, articolul 17 alineatul (2) din regulamentul menționat prevede că, „[l]a cererea uneia sau mai multor autorități competente, a Parlamentului European, a Consiliului, a Comisiei, a Grupului părților interesate relevant sau din proprie inițiativă și după ce a informat autoritatea competentă vizată, [EIOPA] poate ancheta pretinsa încălcare sau neaplicare a dreptului Uniunii”.
53
Reiese astfel din această dispoziție și în special din utilizarea verbului „a putea” că EIOPA dispune de o putere discreționară în ceea ce privește anchetele, atât atunci când este sesizată printr‑o cerere a uneia dintre entitățile prevăzute în mod expres la articolul 17 alineatul (2) din Regulamentul nr. 1093/2010, cât și atunci când acționează din proprie inițiativă (a se vedea prin analogie Hotărârea din 9 septembrie 2015, SV Capital/ABE, T‑660/14, atacată cu recurs, EU:T:2015:608, punctul 47).
54
În consecință, contrar celor susținute de reclamantă în contextul cererii de constatare a abținerii de a acționa, EIOPA nu este nicidecum obligată să acționeze în aplicarea articolului 17 din Regulamentul nr. 1094/2010.
55
Pe de altă parte, această interpretare este conformă cu obiectivele și sarcinile EIOPA, precum și cu economia mecanismului instituit prin articolul 17 din Regulamentul nr. 1094/2010. Astfel, conform articolului 1 alineatul (6) din acest regulament, obiectivul EIOPA este acela de a proteja interesul public prin contribuția la stabilitatea și eficacitatea sistemului financiar pe termen scurt, mediu și lung, pentru economia, cetățenii și întreprinderile Uniunii. În plus, reiese din cuprinsul considerentului (26) al regulamentului menționat că mecanismul instituit prin articolul 17 din același regulament urmărește să asigure integritatea, transparența, eficiența și buna funcționare a piețelor financiare, stabilitatea sistemului financiar și existența unor condiții neutre de concurență pentru instituțiile financiare din Uniune. Garantarea aplicării corecte și integrale a dreptului Uniunii ar constitui o premisă esențială pentru acestea. Cu alte cuvinte, și după cum subliniază de altfel EIOPA, mecanismul respectiv nu are ca obiectiv acordarea unei protecții sau reparații cu titlu individual în litigii dintre o persoană fizică sau juridică și o autoritate competentă la nivel național.
56
Având în vedere aceste elemente, trebuie să se observe că depunerea unei cereri cum este cea formulată în speță de reclamantă nu creează niciun raport juridic special între aceasta din urmă și EIOPA și nu poate fi de natură să oblige EIOPA să efectueze o anchetă în temeiul articolului 17 alineatul (2) din Regulamentul nr. 1094/2010.
57
În aceste condiții, este necesar să se considere, prin analogie cu jurisprudența prezentată la punctul 50 de mai sus, că decizia de refuz nu produce efecte juridice obligatorii. În special, întrucât reclamanta nu poate impune EIOPA deschiderea unei anchete în temeiul articolului 17 alineatul (2) din Regulamentul nr. 1094/2010, refuzul acesteia din urmă de a deschide din oficiu o astfel de procedură nu poate fi de natură să îi afecteze interesele, în sensul că ar modifica în mod distinct situația sa juridică.
58
Prin urmare, decizia de refuz nu poate fi calificată drept act atacabil.
59
Ținând seama de considerațiile care precedă, este necesar să se respingă cererea de anulare a deciziei de refuz ca fiind vădit inadmisibilă, fără a fi nevoie să se examineze argumentele părților referitoare la respectarea termenului de introducere a acțiunii.
Cu privire la cererea de anulare a deciziei comisiei de apel
60
În susținerea cererii de anulare a deciziei comisiei de apel, care ar fi admisibilă ca urmare a calității sale procesuale și a respectării termenului de introducere a acțiunii, reclamanta invocă, în esență, un motiv unic, care este întemeiat pe încălcarea unei norme fundamentale de procedură în măsura în care comisia menționată a omis să se pronunțe asupra întregului obiect al litigiului. Deși arată că contestația sa în fața comisiei menționate era, desigur, îndreptată numai împotriva scrisorii EIOPA din 24 noiembrie 2014, reclamanta apreciază că respectiva comisie ar fi trebuit totuși să ia în considerare argumentele pe care aceasta le prezentase în scrisoarea sa din 18 iunie 2014, prin care solicitase anularea deciziei de refuz și care era anexată la această contestație.
61
EIOPA răspunde, în esență, că cererea de anulare a deciziei comisiei de apel este inadmisibilă din moment ce această decizie nu este un act atacabil în sensul articolului 263 TFUE și că, în orice caz, motivul unic invocat de reclamantă este inoperant.
62
Trebuie amintit că, potrivit jurisprudenței, revine Tribunalului sarcina de a aprecia dacă o bună administrare a justiției justifică în împrejurările speței respingerea pe fond a susținerilor reclamantei referitoare la temeinicia deciziei comisiei de apel fără a se pronunța asupra admisibilității prezentei cereri de anulare (a se vedea în acest sens Hotărârea din 26 februarie 2002, Consiliul/Boehringer, C‑23/00 P, EU:C:2002:118, punctul 52).
63
În speță, din considerente de economie a procedurii, este necesar să se recurgă la această posibilitate, întrucât motivul unic invocat de reclamantă nu permite în mod vădit, pentru considerațiile prezentate în continuare, să se demonstreze că decizia comisiei de apel este afectată de nelegalitate.
64
Trebuie amintit că, în conformitate cu articolul 60 alineatul (4) din Regulamentul nr. 1094/2010, „[î]n cazul în care contestația este admisibilă, comisia de apel examinează dacă aceasta este întemeiată”. În temeiul articolului 9 alineatul (1) din regulamentul său de procedură, comisia de apel apreciază admisibilitatea contestației înainte de a examina temeinicia acesteia, atunci când pârâtul susține că contestația este inadmisibilă.
65
În speță, rezultă din elementele din dosar că, în fața comisiei de apel, EIOPA a depus un memoriu în răspuns, datat 25 iunie 2015, care se limita la aspecte de admisibilitate. În acest memoriu, EIOPA a solicitat respingerea contestației ca inadmisibilă.
66
Prin decizia sa, comisia de apel a respins ca inadmisibilă contestația formulată de reclamantă pentru motivul, în esență, că aceasta nu fusese îndreptată împotriva unui act care intra în sfera sa de competență. Potrivit comisiei de apel, scrisoarea EIOPA din 24 noiembrie 2014 constituia astfel un act pur confirmativ al deciziei de refuz. Pe de altă parte, aceasta a observat că reclamanta nu formulase o contestație împotriva deciziei de refuz și că, în orice caz, întrucât contestația fusese formulată la 22 decembrie 2014, reclamanta ar fi fost decăzută din dreptul de a contesta această decizie.
67
În măsura în care comisia de apel a respins contestația ca inadmisibilă, ea nu s‑a pronunțat în schimb în nici un fel asupra temeiniciei contestației formulate de reclamantă. Procedând astfel, comisia de apel a respectat articolul 9 alineatul (1) din regulamentul său de procedură, aspect necontestat de altfel de reclamantă.
68
Or, pe de o parte, trebuie să se constate că, în fața Tribunalului, reclamanta nu a invocat niciun motiv sau argument care să pună la îndoială temeinicia aprecierii comisiei de apel cu privire la admisibilitatea contestației formulate în fața sa.
69
Astfel, prin intermediul motivului unic invocat, reclamanta reproșează, în esență, comisiei de apel că a omis să se pronunțe cu privire la argumentele invocate de ea în scrisoarea din 18 iunie 2014. Or, reiese din cuprinsul acestei scrisori că argumentele respective urmăreau să stabilească o încălcare a dreptului Uniunii de către IVASS, de natură să justifice, potrivit reclamantei, deschiderea unei anchete în temeiul articolului 17 din Regulamentul nr. 1094/2010.
70
În consecință, motivul unic invocat în susținerea prezentei cereri se referă în exclusivitate la aprecierea temeiniciei refuzului de a deschide o anchetă în temeiul articolului 17 din Regulamentul nr. 1094/2010, apreciere pe care însă comisia de apel nu a efectuat‑o.
71
Prin urmare, motivul unic trebuie înlăturat ca fiind în mod vădit inoperant.
72
Pe de altă parte, și în orice caz, trebuie să se observe că reclamanta recunoaște în înscrisurile sale „că în contestația formulată la 22 decembrie 2014, [ea] a menționat doar [scrisoarea EIOPA] din 24 noiembrie 2014 ca fiind decizia atacată”. Este necesar să se considere că reclamanta recunoaște astfel faptul că contestația formulată în fața comisiei de apel avea drept unic obiect scrisoarea EIOPA din 24 noiembrie 2014. Această constatare se impune de asemenea având în vedere înscrisurile din dosar și în special lectura contestației formulate de reclamantă în fața comisiei de apel, care identifica în mod clar ca obiect „[scrisoarea] EIOPA din 24 noiembrie 2014 privind confirmarea deciziei [de refuz]”, precum și memoriul depus de reclamantă în fața comisiei de apel, potrivit căruia reclamanta susținea că scrisoarea menționată, întrucât confirma decizia de refuz, era contrară dreptului Uniunii.
73
Este cert că comisia de apel s‑a pronunțat cu privire la contestația formulată împotriva scrisorii EIOPA din 24 noiembrie 2014 respingând‑o ca inadmisibilă. Procedând astfel, aceasta a epuizat obiectul litigiului, care era constituit, după cum rezultă din considerațiile care precedă, de legalitatea acestei unice scrisori.
74
Prin urmare, reclamanta pretinde în mod vădit eronat că comisia de apel s‑a pronunțat numai în parte asupra obiectului litigiului întrucât a omis să se pronunțe asupra scrisorii sale din 18 iunie 2014.
75
Această concluzie se impune chiar dacă scrisoarea reclamantei din 18 iunie 2014 figura în anexa la memoriul depus de aceasta în vederea procedurii în fața comisiei de apel și chiar dacă în acest memoriu reclamanta a precizat că anexele făceau parte integrantă din raționamentul său. Astfel, fără a aduce atingere aspectului dacă, în cadrul aprecierii pe fond a unei contestații, comisia de apel este obligată să se pronunțe, pe lângă argumentele prezentate în memoriile depuse, asupra celor care figurează exclusiv în anexele la memoriile respective, este necesar să se considere că faptul că scrisoarea menționată era anexată la memoriul reclamantei nu este de natură să modifice obiectul litigiului în fața comisiei de apel, care era limitat în mod clar la scrisoarea EIOPA din 24 noiembrie 2014.
76
Pe de altă parte, chiar presupunând că reclamanta intenționează să reproșeze EIOPA că nu a considerat scrisoarea sa din 18 iunie 2014 drept o contestație formulată în temeiul articolului 60 din Regulamentul nr. 1094/2010 sau că nu s‑a pronunțat cu privire la contestația formulată prin această scrisoare, trebuie să se mai adauge că nu rezultă nicidecum din scrisoarea menționată că reclamanta înțelegea să sesizeze comisia de apel cu o astfel de contestație. Cel mult, această scrisoare, care era adresată președintelui EIOPA și care prezenta argumentele reclamantei prin care se urmărea contestarea deciziei de refuz, cuprindea o cerere prin care se solicita ca președintele EIOPA să anuleze decizia menționată și să decidă deschiderea unei anchete în temeiul articolului 17 din același regulament.
77
În consecință, motivul unic invocat în susținerea cererii de anulare a deciziei comisiei de apel trebuie înlăturat ca fiind vădit inoperant și în orice caz vădit nefondat.
78
Pe cale de consecință, este necesar să se respingă cererea menționată ca fiind vădit nefondată.
Cu privire la cererea de despăgubire
79
Reclamanta solicită Tribunalului să „constate răspunderea [EIOPA]” pentru prejudiciul pe care aceasta i l‑a cauzat prin abținerea de a lua o decizie și prin adoptarea deciziilor atacate. Referindu‑se în special la argumentele prezentate în cadrul cererilor sale de constatare a abținerii de a acționa și de anulare, reclamanta susține că EIOPA a încălcat în mod suficient de grav articolele 17 și 60 din Regulamentul nr. 1094/2010 și dispozițiile celei de A treia directive privind „asigurarea generală”, care îi conferă acesteia drepturi. Aceste nelegalități i‑ar fi cauzat un prejudiciu atât material, ca urmare a scăderii cifrei de afaceri cu 59 % între anii 2013 și 2014 pentru polițele emise în Italia, a beneficiului nerealizat și a costurilor legate de blocarea deschiderii unei sucursale în Italia, cât și în ceea ce privește reputația sau imaginea. În privința legăturii de cauzalitate, reclamanta apreciază că, deși lanțul de cauzalitate a fost declanșat prin decizia IVASS, EIOPA a contribuit totuși în mod decisiv la menținerea efectelor acestei decizii.
80
EIOPA răspunde că cererea de despăgubire este vădit inadmisibilă și, în subsidiar, vădit nefondată.
81
Trebuie amintit că, potrivit articolului 21 din Statutul Curții de Justiție a Uniunii Europene și articolului 76 litera (d) din Regulamentul de procedură, cererea introductivă trebuie să indice, printre altele, obiectul litigiului și să cuprindă o expunere sumară a motivelor invocate. O cerere introductivă care vizează repararea unor prejudicii pretins cauzate de o instituție a Uniunii trebuie să conțină, pentru a îndeplini aceste cerințe, elementele care permit identificarea comportamentului pe care reclamantul îl reproșează instituției, motivele pentru care acesta apreciază că există o legătură de cauzalitate între comportament și prejudiciul pe care pretinde că l‑a suferit, precum și caracterul și întinderea acestui prejudiciu (Hotărârea din 18 septembrie 1996, Asia Motor France și alții/Comisia, T‑387/94, EU:T:1996:120, punctele 106 și 107, și Hotărârea din 6 mai 1997, Guérin automobiles/Comisia, T‑195/95, EU:T:1997:66, punctele 20 și 21). În schimb, o cerere prin care se urmărește obținerea unei despăgubiri oarecare este lipsită de precizia necesară și trebuie, prin urmare, să fie considerată inadmisibilă (Hotărârea din 2 decembrie 1971, Zuckerfabrik Schöppenstedt/Consiliul, 5/71, EU:C:1971:116, punctul 9).
82
Desigur, un reclamant poate să nu fi evaluat cuantumul prejudiciului pe care pretinde că l‑a suferit, indicând însă în mod clar elementele care permit să se aprecieze natura și întinderea acestuia, astfel încât pârâtul să fie, prin urmare, în măsură să își asigure apărarea. În astfel de împrejurări, lipsa unei cuantificări în cererea introductivă nu afectează dreptul la apărare al celeilalte părți (Ordonanța din 22 iulie 2005, Polyelectrolyte Producers Group/Consiliul și Comisia, T‑376/04, EU:T:2005:297, punctul 55).
83
Cu toate acestea, în speță, reclamanta s‑a limitat să facă referire în mod vag la un pretins prejudiciu atât material, care ar consta în scăderea cu 59 % a cifrei sale de afaceri pentru polițele emise în Italia, într‑un beneficiu nerealizat și în costuri legate de blocarea deschiderii unei sucursale în Italia, cât și în ceea ce privește reputația sau imaginea, fără a‑și susține în niciun fel afirmațiile. Procedând astfel, reclamanta nu a furnizat elemente suficiente pentru a permite Tribunalului și EIOPA să aprecieze natura și întinderea prejudiciului suferit.
84
În plus, reclamanta nu a prezentat suficient nici motivele pentru care apreciază că există o legătură de cauzalitate între comportamentele reproșate EIOPA și prejudiciul pretins suferit. Astfel, aceasta s‑a limitat să observe că „[era] adevărat că lanțul cauzal care a condus la prejudiciul produs [acesteia fusese] pus în mișcare prin decizia IVASS, însă EIOPA, prin abținerea de a lua o decizie sau prin luarea unor decizii viciate fundamental, a contribuit decisiv la menținerea efectelor deciziei [menționate] […] și la neluarea unei măsuri de remediere a restricției”. Or, trebuie să se considere că astfel de afirmații vagi și nesusținute nu îndeplinesc cerințele amintite la punctul 81 de mai sus.
85
În aceste condiții, este necesar să se respingă cererea de despăgubire ca fiind vădit inadmisibilă.
86
În lumina ansamblului considerațiilor care precedă și în special a concluziilor formulate la punctele 43, 59, 78 și 85 de mai sus, prezenta acțiune trebuie respinsă ca fiind în parte vădit inadmisibilă și în parte vădit nefondată.
Cu privire la cheltuielile de judecată
87
Potrivit articolului 134 alineatul (1) din Regulamentul de procedură, partea care cade în pretenții este obligată, la cerere, la plata cheltuielilor de judecată. Întrucât reclamanta a căzut în pretenții, se impune obligarea acesteia la plata cheltuielilor de judecată, conform concluziilor EIOPA.
Pentru aceste motive,
TRIBUNALUL (Camera a doua)
dispune:
1)
Respinge acțiunea.
2)
Onix Asigurări SA suportă propriile cheltuieli de judecată, precum și cheltuielile de judecată efectuate de Autoritatea Europeană de Asigurări și Pensii Ocupaționale (EIOPA).
Luxemburg, 24 iunie 2016.
Grefier
E. Coulon
Președinte
M. E. Martins Ribeiro
(
*1
)	Limba de procedură: româna.