HOTĂRÂREA CURȚII24 noiembrie 1993(*)(cerere de pronunţare a unei hotărâri preliminare formulată de Tribunal de Grande Instance din Strasbourg)„Libera circulație a mărfurilor – Interzicerea revânzării în pierdere”În cauzele conexate C‑267/91 și C‑268/91_având
ca obiect o cerere de pronunțare a unei hotărâri preliminare adresată
Curții în temeiul articolului 177 din Tratatul CEE de Tribunal de Grande
Instance din Strasbourg (Franța), în procedurile penale aflate pe rolul
acestei instanțe și desfășurate împotriva Bernard KeckșiDaniel Mithouard_privind interpretarea normelor Tratatului CEE referitoare la concurență și la libera circulație în cadrul Comunității_CURTEA_compusă
din domnii O. Due, președinte, G. F. Mancini, J. C. Moitinho
de Almeida, Diez de Velasco și D. A. O. Edward, președinți de
camere, C. N. Kakouris, R. Joliet, F. A. Schockweiler,
G. C. Rodríguez Iglesias, F. Grévisse, M. Zuleeg,
P. J. G. Kapteyn și J. L. Murray, judecători_avocat general: domnul W. Van Gerven_grefier: doamna D. Louterman‑Hubeau, administrator principal_luând în considerare observațiile scrise prezentate:–        pentru
domnul D. Mithouard, de M. Meyer, avocat în cadrul Baroului din
Strasbourg;–        pentru
domnul B. Keck, de J.‑P. Wachsmann, avocat în cadrul Baroului din
Strasbourg;–        pentru
guvernul francez, de domnul P. Pouzoulet, director adjunct în cadrul
Direcției afaceri juridice din cadrul Ministerului Afacerilor Externe,
și de doamna H. Duchêne, secretar pentru afaceri externe în cadrul
Direcției juridice a aceluiași minister, în calitate de agenți;–        pentru
guvernul elen, de domnul F. P. Georgakopoulos, consilier juridic
adjunct în cadrul Consiliului Juridic de Stat, în calitate de agent;–        pentru
Comisia Comunităților Europene, de domnul R. Wainwright, consilier
juridic, și de doamna V. Melgar, funcționar național detașat în cadrul
Serviciului juridic al Comisiei, în calitate de agenți, asistați de H.
Lehman, avocat în cadrul Baroului din Paris;având în vedere raportul de ședință_după
ascultarea observațiilor orale ale domnului D. Mithouard, reprezentat
de Meyer și Huet, avocați în cadrul Baroului din Strasbourg, ale
guvernului francez și ale Comisiei, în ședința din 9 martie 1993_după ascultarea concluziilor avocatului general în ședința din 28 aprilie 1993_pronunță prezentaHotărâre1        Prin
două hotărâri din 27 iunie 1991, primite de Curte la 16 octombrie 1991,
Tribunal de Grande Instance din Strasbourg a adresat, în temeiul
articolului 177 din Tratatul CEE, două întrebări preliminare referitoare
la interpretarea normelor Tratatului CEE referitoare la concurență și
la libera circulație în cadrul Comunității.2        Aceste
întrebări au fost adresate în cadrul unor proceduri penale declanșate
împotriva domnilor Keck și Mithouard, care sunt cercetați penal pentru
fapta de a fi revândut produse, în starea în care le‑au achiziționat, la
prețuri inferioare prețului de cumpărare, încălcând astfel dispozițiile
articolului 1 din Legea franceză nr. 63‑628 din 2 iulie 1963,
astfel cum a fost modificată prin articolul 32 din Ordonanța
nr. 86‑1243 din 1 decembrie 1986.3        Domnii
Keck și Mithouard au susținut în apărarea lor că o interdicție generală
a revânzării în pierdere, astfel cum este prevăzută de dispozițiile
menționate, este incompatibilă cu articolul 30 din tratat, precum și cu
principiul liberei circulații a persoanelor, a serviciilor și a
capitalurilor și cu principiul liberei concurențe în cadrul Comunității.4        Considerând
necesară interpretarea anumitor dispoziții din dreptul comunitar,
Tribunal de Grande Instance din Strasbourg a suspendat judecarea cauzei,
în fiecare dintre cele două acțiuni, și a adresat Curții următoarea
întrebare preliminară:„Interzicerea în
Franța a revânzării în pierdere, prevăzută la articolul 32 din Ordonanța
nr. 86‑1243 din 1 decembrie 1986, este compatibilă cu principiul
liberei circulații a persoanelor, a serviciilor și a capitalurilor, cu
principiul libertății de stabilire, cu principiul liberei concurențe pe
piața comună și cu principiul nediscriminării pe motive de cetățenie sau
de naționalitate, prevăzute de Tratatul de instituire a CEE din 25
martie 1957, în special de articolele 3 și 7 din tratat, având în vedere
că legislația franceză este susceptibilă de a denatura concurența:a)      pe
de o parte, deoarece nu incriminează decât revânzarea în pierdere și
exclude din sfera de aplicare a interdicției producătorul, care este
liber să vândă pe piață produsul pe care îl fabrică, îl prelucrează sau
îl îmbunătățește, chiar și într‑o măsură foarte redusă, la un preț
inferior aceluia al costului său;b)      pe
de altă parte, deoarece denaturează concurența, în special în zonele de
frontieră, între diferiții agenți economici, în funcție de cetățenie
sau de naționalitate și de locul lor de stabilire?”5        Pentru
o expunere mai amplă a faptelor din litigiul principal, a desfășurării
procedurii, precum și a observațiilor scrise prezentate Curții, se face
trimitere la raportul de ședință. Aceste elemente din dosar nu sunt
reluate în cele ce urmează decât în măsura în care sunt necesare pentru
raționamentul Curții.6        Cu
titlu preliminar, trebuie arătat că dispozițiile tratatului privind
libera circulație a persoanelor, a serviciilor și a capitalurilor în
cadrul Comunității sunt lipsite de pertinență în cazul unei interdicții
generale a revânzării în pierdere, care are legătură cu comercializarea
mărfurilor, și că, prin urmare, aceste dispoziții nu prezintă nicio
relevanță pentru obiectul acțiunii principale.7        Apoi,
în ceea ce privește principiul nediscriminării prevăzut la articolul 7
din tratat, din hotărârile de trimitere reiese că instanța națională are
îndoieli în ceea ce privește compatibilitatea cu această dispoziție a
interdicției revânzării în pierdere, în măsura în care această
interdicție ar putea să dezavantajeze întreprinderile aflate sub
incidența dispoziției menționate față de întreprinderile concurente din
statele membre în care revânzarea în pierdere este permisă.8        În
această privință, trebuie arătat că faptul că întreprinderile care
desfășoară activități de vânzare în diferite state membre sunt supuse
unor legislații diferite, unele interzicând revânzarea în pierdere, iar
altele permițând‑o, nu constituie o discriminare în sensul articolului 7
din tratat, din moment ce legislația națională în discuție în acțiunea
principală se aplică tuturor activităților de vânzare întreprinse pe
teritoriul național, indiferent de cetățenia sau de naționalitatea
persoanelor care exercită aceste activități (a se vedea Hotărârea din 14
iulie 1988, Lambert, 308/86, Rec., p. 4369).9        În
sfârșit, din întrebarea preliminară reiese că instanța de trimitere
solicită lămuriri în privința eventualelor efecte anticoncurențiale ale
reglementărilor în cauză, invocând fundamentele Comunității, descrise la
articolul 3 din tratat, fără însă a face trimitere la normele specifice
din tratat care le pun în aplicare în domeniul concurenței.10      În
aceste împrejurări, ținând seama de argumentele scrise și orale
dezbătute în fața Curții și pentru a oferi instanței de trimitere un
răspuns util, trebuie examinată interdicția revânzării în pierdere din
perspectiva liberei circulații a mărfurilor.11      În
temeiul articolului 30 din tratat, între statele membre sunt interzise
restricțiile cantitative la import, precum și orice măsură cu efect
echivalent. Potrivit unei jurisprudențe constante, reprezintă o măsură
cu efect echivalent unei restricții cantitative orice măsură de natură
să constituie, în mod direct sau indirect, efectiv sau potențial, un
obstacol în calea comerțului intracomunitar.12      Trebuie
să se constate că o legislație națională care interzice în mod general
revânzarea în pierdere nu are ca obiect reglementarea schimburilor de
mărfuri între statele membre.13      Este
adevărat că o astfel de legislație este de natură să limiteze volumul
vânzărilor și, în consecință, volumul vânzărilor de produse provenite
din alte state membre, în măsura în care îi privează pe agenții
economici de o metodă de promovare a vânzărilor. Cu toate acestea,
trebuie să se pună întrebarea dacă această eventualitate este suficientă
pentru a califica legislația în cauză drept măsură cu efect echivalent
unei restricții cantitative la import.14      Dat
fiind faptul că agenții economici invocă din ce în ce mai mult
articolul 30 din tratat pentru a contesta orice fel de reglementare care
are ca efect limitarea libertății lor comerciale, chiar dacă aceasta nu
vizează produsele provenite din alte state membre, Curtea consideră că
este necesar să își reexamineze și să își clarifice jurisprudența în
această materie.15      În
această privință, trebuie amintit că, potrivit jurisprudenței Cassis de
Dijon (Hotărârea din 20 februarie 1979, Rewe‑Zentral, 120/78, Rec.,
p. 649), reprezintă măsuri cu efect echivalent, interzise de
articolul 30, obstacolele în calea liberei circulații a mărfurilor care
rezultă, în absența armonizării legislațiilor, din aplicarea în cazul
mărfurilor provenite din alte state membre, unde sunt produse și
comercializate în mod legal, a unor norme privind condițiile pe care
trebuie să le îndeplinească aceste mărfuri (cum ar fi acelea referitoare
la denumirea, forma, dimensiunile, greutatea, compoziția, prezentarea,
etichetarea, ambalarea lor), chiar dacă aceste norme se aplică, fără a
face distincție, tuturor produselor, atât timp cât această aplicare nu
poate fi justificată printr‑un obiectiv de interes general de natură să
primeze în fața exigențelor liberei circulație a mărfurilor.16      În
schimb, trebuie să se considere că, spre deosebire de ceea ce s‑a
hotărât până în prezent, aplicarea în cazul produselor provenite din
alte state membre a unor dispoziții naționale care limitează sau
interzic anumite modalități de vânzare nu este de natură să constituie,
în mod direct sau indirect, efectiv sau potențial, un obstacol în calea
comerțului dintre statele membre, în sensul jurisprudenței Dassonville
(Hotărârea din 11 iulie 1974, 8/74, Rec., p. 837), dacă aceste
dispoziții se aplică tuturor agenților economici vizați care își
desfășoară activitatea pe teritoriul național și dacă afectează în
același mod, în drept și în fapt, comercializarea atât a produselor
naționale, cât și a celor provenite din alte state membre.17      Astfel,
în cazul în care aceste condiții sunt îndeplinite, aplicarea
reglementărilor de acest tip vânzării produselor provenite dintr‑un alt
stat membru care respectă normele edictate de acest stat nu este de
natură să împiedice accesul acestora pe piață sau să îl restricționeze
mai mult decât îl restricționează pe cel al produselor naționale. Prin
urmare, aceste reglementări nu intră în domeniul de aplicare al
articolului 30 din tratat.18      În
consecință, trebuie să se răspundă instanței naționale că articolul 30
din Tratatul CEE trebuie interpretat în sensul că nu se aplică
legislației unui stat membru care interzice în mod general revânzarea în
pierdere. Cu privire la cheltuielile de judecată19      Cheltuielile
efectuate de guvernul francez, de guvernul elen și de Comisia
Comunităților Europene, care au prezentat observații Curții, nu pot face
obiectul unei rambursări. Întrucât, în privința părților din acțiunea
principală, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța
de trimitere, este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la
cheltuielile de judecată.Pentru aceste motive_CURTEA_pronunțându‑se
cu privire la întrebările adresate de Tribunal de Grande Instance din
Strasbourg, prin două hotărâri din 27 iunie 1991, hotărăște:Articolul
30 din Tratatul CEE trebuie interpretat în sensul că nu se aplică
legislației unui stat membru care interzice în mod general revânzarea în
pierdere.DueMancini      Moitinho de AlmeidaDiez de VelascoEdwardKakouris      Joliet      SchockweilerRodriguez IglesiasGrévisse            Zuleeg      KapteynMurrayPronunțată astfel în ședință publică la Luxemburg, la 24 noiembrie 1993.Grefier       PreședinteJ.‑G. Giraud       O. Due* Limba de procedură: franceza.