62018CC0371
CONCLUZIILE AVOCATULUI GENERAL
DOMNUL EVGENI TANCHEV
prezentate la 16 octombrie 2019 (
1
)
Cauza C‑371/18
Sky plc,
Sky International AG,
Sky UK Limited
împotriva
SkyKick UK Limited,
SkyKick Inc
[cerere de decizie preliminară formulată de High Court of Justice (Chancery Division) (Înalta Curte de Justiție, Secția Chancery, Regatul Unit)]
„Trimitere preliminară – Apropierea legislațiilor statelor membre – Mărci – Identificarea produselor sau a serviciilor pentru care este solicitată protecția mărcii – Cerință de claritate și de precizie – Rea‑credință – Rea‑credință rezultată din lipsa intenției de a utiliza marca pentru produsele sau serviciile specificate – Interpretarea Hotărârii din 19 iunie 2012, Chartered Institute of Patent Attorneys (C‑307/10, EU:C:2012:361)”
1.
Prezenta cerere de decizie preliminară formulată de High Court of Justice (England and Wales), Chancery Division) [Înalta Curte de Justiție (Anglia și Țara Galilor), Secția Chancery, Regatul Unit] ridică anumite probleme importante de drept al Uniunii în materia mărcilor. Aceasta se reflectă și în hotărârea instanței de trimitere în litigiul principal din 6 februarie 2018 [(2018) EWHC 155 (Ch), Arnold J], care a fost pronunțată în urma unui proces care a durat cinci zile și care are 94 de pagini (358 de puncte) (denumită în continuare „hotărârea pronunțată în litigiul principal”).
2.
În procedura principală, reclamantele (denumite în continuare împreună „Sky”), care sunt în esență furnizori de televiziune prin satelit și televiziune digitală susțin că pârâtele (denumite în continuare împreună „SkyKick”, SkyKick Inc fiind un start‑up care prestează servicii din domeniul tehnologiei informației de migrare în cloud (
2
)) au adus atingere unui număr de patru mărci ale Uniunii Europene deținute de cea de a doua reclamantă („Sky AG”) și unei mărci a Regatului Unit deținute de prima reclamantă („Sky plc”) care constau în cuvântul „SKY” (denumite în continuare „mărcile”) prin utilizarea semnului „SkyKick” și variante ale acestuia.
3.
Cauza este destul de complexă, dar în esență SkyKick neagă încălcarea și formulează o cerere reconvențională prin care solicită declararea nulității totale sau parțiale a înregistrării mărcilor pentru următoarele motive: (i) specificațiile produselor și serviciilor sunt lipsite de
claritate și de precizie și că (ii) cererile de înregistrare a mărcilor au fost formulate cu rea‑credință.
4.
Cauza este una importantă, deoarece permite Curții să abordeze chestiuni legate de o serie de deficiențe apărute în sistemul mărcilor Uniunii Europene. După cum observă SkyKick, toate cele cinci întrebări ale instanței de trimitere se referă la unul dintre cele mai problematice aspecte ale unei mărci, și anume rolul și funcția așa‑numitei „specificații” a produselor sau serviciilor. Cea mai mare parte a jurisprudenței Curții în domeniul mărcilor a vizat semnul înregistrat ca marcă. Dispozițiile aplicabile sunt în prezent relativ bine determinate în acest domeniu. Totuși, rămân în continuare lacune și incoerențe în legislația referitoare la specificațiile produselor și serviciilor. Protecția mărcilor Uniunii Europene este acordată în conformitate cu principiul specialității (
3
), adică în legătură cu produse sau servicii specifice ale căror natură și număr determină gradul de protecție acordat proprietarului mărcii în raport cu semnul.
5.
Instanța de trimitere subliniază că problema este constă în special în faptul că SkyKick nu pare să aibă o apărare împotriva susținerilor Sky în sensul încălcării drepturilor conferite de mărci stabilite prin dispozițiile de drept al Uniunii și de drept național aplicabile. Acest lucru ridică problema dacă am ajuns la un punct în dreptul mărcilor în care se conferă titularului mărcii o poziție de monopol absolut în fața căreia nimeni nu se mai poate apăra în cadrul unei proceduri în contrafacere – în pofida faptului că marca nu a fost utilizată și nu este probabil să fie utilizată pentru multe dintre produsele și serviciile pentru care a fost înregistrată. Astfel, prezenta cauză ilustrează tensiunea care există în prezent între diferitele interese care trebuie echilibrate.
I. Situația de fapt din litigiul principal și întrebările preliminare
6.
Mărcile în discuție deținute de Sky sunt: (i) marca Uniunii Europene figurativă nr. 3166352 depusă la 14 aprilie 2003 și înregistrată la 12 septembrie 2012 („EU352”) pentru produse și servicii din clasele 9, 16, 18, 25, 28, 35, 38, 41 și 42, (ii) marca Uniunii Europene figurativă nr. 3203619 depusă la 30 aprilie 2003 și înregistrată la 6 septembrie 2012 („EU619”) pentru produse și servicii din clasele 9, 16, 18, 25, 28, 35, 38, 41 și 42, (iii) marca Uniunii Europene verbală SKY nr. 5298112 depusă la 6 septembrie 2006 și înregistrată la 18 iunie 2015 („EU112”) pentru produse și servicii din clasele 9, 16, 28, 35, 37, 38, 41, (iv) marca Uniunii Europene verbală SKY nr. 6870992 depusă la 18 aprilie 2008 și înregistrată la 8 august 2012 („EU992”) pentru produse și servicii din clasele 3, 4, 7, 9, 11, 12, 16-18, 25, 28 și 35-45 și (v) marca Regatului Unit verbală SKY nr. 2500604 depusă la 20 octombrie 2008 și înregistrată la 7 septembrie 2012 („UK604”) pentru produsele și serviciile din clasele 3, 4, 7, 9, 11, 12, 16-18, 25, 28 și 35-45.
7.
Sky au introdus o acțiune prin care au susținut că SkyKick au încălcat drepturile conferite de mărcile respective. În scopul acțiunilor în contrafacere introduse, Sky se bazează pe înregistrările mărcilor pentru următoarele produse și servicii (deși nu toate mărcile sunt înregistrate pentru toate aceste produse și servicii): (i) software (clasa 9), (ii) software de calculator descărcat de pe internet (clasa 9), (iii) software și aparatură de telecomunicații care permit conectarea la bazele de date și la internet (clasa 9), (iv) stocare de date (clasa 9), (v) servicii de telecomunicații (clasa 38), (vi) mesaje electronice (clasa 38), (vii) servicii de portal de internet (clasa 38) și (viii) servicii informatice pentru accesarea și recuperarea informațiilor/datelor prin intermediul unui calculator sau al unei rețele informatice (clasa 38).
8.
Sky au utilizat intensiv marca SKY în raport cu o serie de produse și servicii, în special produse și servicii care au legătură cu domeniile de activitate principale ale Sky, și anume: (i) difuzare a programelor de televiziune, (ii) telefonie și (iii) conexiune de bandă largă. SkyKick admit că, până în luna noiembrie 2014, SKY era un nume consacrat în Regatul Unit și în Irlanda în aceste domenii. Totuși, Sky nu oferă niciun fel de produse sau servicii de migrare de poștă electronică sau de stocarea de copii de siguranță în cloud și nu există niciun indiciu că intenționează să ofere astfel de servicii în viitorul apropiat.
9.
SkyKick susțin că ar trebui să se declare nulitatea (parțială) a fiecăreia dintre mărcile în litigiu pentru motivul că sunt înregistrate pentru produse și servicii care nu sunt specificate cu suficientă claritate și precizie.
10.
Instanța de trimitere afirmă că această afirmație ridică două probleme. Prima dintre ele este dacă respectiva cauză de nulitate poate fi invocată împotriva unei mărci înregistrate.
11.
Hotărârea din 19 iunie 2012, Chartered Institute of Patent Attorneys (C‑307/10, EU:C:2012:361), a stabilit [iar articolul 33 alineatul (2) din Regulamentul (UE) 2017/1001 (
4
) prevede în prezent] că solicitantul unei mărci trebuie să specifice produsele și serviciile pentru care se solicită înregistrarea cu suficientă claritate și precizie pentru a permite autorităților competente și terților să determine, doar pe baza termenului respectiv, amploarea protecției conferite de marcă. În cazul în care solicitantul nu procedează astfel, autoritatea competentă respinge cererea de înregistrare dacă specificațiile nu sunt modificate astfel încât să devină suficient de clare și precise.
12.
Potrivit instanței de trimitere, nu reiese în mod necesar că, în cazul în care solicitantul nu procedează astfel, iar autoritatea competentă nu se asigură că solicitantul rectifică lipsa de claritate sau de precizie în cursul examinării cererii de înregistrare, poate fi declarată nulitatea mărcii pentru acest motiv după ce marca a fost înregistrată. Cauzele de nulitate enumerate în regulament nu conțin o cerință expresă ca specificațiile produselor și serviciilor dintr‑o cerere de înregistrare a unei mărci a Uniunii Europene să fie clare și precise. Poziția este în esență aceeași în raport cu o marcă națională.
13.
A doua problemă ridicată de instanța de trimitere este aceea dacă, în cazul în care este posibilă invocarea cauzei de nulitate respective, specificațiile oricăreia dintre mărcile comerciale pot fi contestate.
14.
Instanța de trimitere consideră că înregistrarea unei mărci pentru „software” este prea amplă, nejustificată și contrară interesului public. Totuși, aceasta afirmă de asemenea că nu rezultă în mod necesar că termenul respectiv este lipsit de claritate și de precizie. Într‑adevăr, prima facie, pare a fi un termen al cărui sens este rezonabil de clar și precis. Astfel, este suficient de clar și precis pentru a se putea decide dacă produsele SkyKick sunt identice cu acesta. Pe de altă parte, instanța de trimitere are dificultăți în a înțelege de ce raționamentul oficiilor pentru mărci care formează Rețeaua europeană pentru mărci, desene și modele industriale (ETMDN), astfel cum este expus în Comunicarea din 20 noiembrie 2013, cu privire la „mașini” din clasa 7 nu se aplică și pentru „software” (
5
).
15.
În plus, instanța de trimitere se întreabă dacă validitatea mărcilor în cauză poate fi afectată de reaua‑credință a solicitantului în momentul solicitării înregistrării mărcii.
16.
SkyKick susțin în procedura principală că mărcile au fost înregistrate cu rea‑credință, deoarece Sky nu au intenționat să le utilizeze pentru toate produsele și serviciile menționate în specificațiile respective. SkyKick admit că Sky intenționau să utilizeze mărcile în legătură cu unele dintre produsele și serviciile specificate. Totuși, SkyKick susțin cu titlu principal că mărcile sunt nule în totalitate. În subsidiar, SkyKick pretind că mărcile sunt nule în măsura în care specificațiile acoperă produse și servicii în legătură cu care Sky nu aveau intenția de a utiliza mărcile.
17.
Instanța de trimitere afirmă că, în comparație cu jurisprudența instanțelor Uniunii, instanțele din Regatul Unit s‑au concentrat mai îndeaproape pe cerința intenției de utilizare, având în vedere rolul pe care îl are articolul 32 alineatul (3) din Trade Marks Act 1994 (Legea din 1994 privind mărcile din Regatul Unit, denumită în continuare „Legea din 1994”) în sistemul mărcilor din Regatul Unit (
6
).
18.
Totuși, instanța de trimitere se întreabă dacă această prevedere este compatibilă cu dreptul Uniunii. Dacă se consideră că este compatibilă, instanța de trimitere are de asemenea îndoieli cu privire la domeniul de aplicare al cerinței intenției de utilizare a mărcii.
19.
În consecință, High Court of Justice (England and Wales), Chancery Division [Înalta Curte de Justiție (Anglia și Țara Galilor), Secția Chancery, Regatul Unit] a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarele întrebări preliminare:
„1)
Poate o marcă a Uniunii Europene sau o marcă națională înregistrată într‑un stat membru să fie declarată nulă total sau parțial pentru motivul că unii termeni sau toți termenii cuprinși în specificațiile produselor și serviciilor sunt insuficient de clari și de preciși pentru a permite autorităților competente și terților să stabilească, doar pe baza termenilor respectivi, întinderea protecției conferite de marca în cauză?
2)
În cazul unui răspuns pozitiv la prima întrebare, un termen precum «software» este prea general și desemnează produse prea variate pentru ca marca să își poată îndeplini funcția de indicare a originii, astfel încât acel termen nu este suficient de clar și de precis pentru a permite autorităților competente și terților să stabilească, doar pe baza termenului respectiv, întinderea protecției conferite de marcă?
3)
Poate constitui rea‑credință simpla solicitare de înregistrare a unei mărci fără intenția de a o utiliza pentru produsele sau serviciile specificate?
4)
În cazul unui răspuns afirmativ la a treia întrebare, este posibil să se concluzioneze că solicitantul a depus cererea parțial cu bună‑credință și parțial cu rea‑credință, dacă și în măsura în care a avut intenția de a utiliza marca pentru unele dintre produsele și serviciile specificate, însă nu a avut intenția de a utiliza marca pentru alte produse și servicii specificate?
5)
Este articolul 32 alineatul (3) din Legea privind mărcile din 1994 din Regatul Unit compatibil cu [Directiva (UE) 2015/2436 (
7
)] și cu reglementările precedente acesteia?”
II. Analiză
20.
Sky, SkyKick, guvernele Regatului Unit, finlandez, francez, maghiar, polonez și slovac și Comisia Europeană au formulat observații scrise. Toate părțile au fost prezente la ședința de judecată, cu excepția guvernelor maghiar, polonez, slovac și finlandez.
A.
Cu privire la prima și la a doua întrebare preliminară
1. Rezumat al argumentelor părților
21.
Sky consideră că cerința de claritate și de precizie, care rezultă din Hotărârea din 19 iunie 2012, Chartered Institute of Patent Attorneys (C‑307/10, EU:C:2012:361), privește numai cererea de înregistrare. Astfel, singura sancțiune posibilă pentru nerespectarea acestei cerințe este o acțiune formulată din oficiu de autorități pentru a se asigura că respectiva cerere nu conduce la o înregistrare de produse și servicii formulată în termeni care nu sunt nici clari, nici preciși. Sky susțin că motivele de refuz și de nulitate sunt prevăzute în mod exhaustiv de dreptul național și de dreptul Uniunii și că aceste motive nu includ cerința de claritate și de precizie a specificațiilor. Mai mult, în Hotărârea din 16 februarie 2017, Brandconcern/EUIPO și Scooters India (C‑577/14 P, EU:C:2017:122, punctele 29 și 30), și în Hotărârea din 11 octombrie 2017, EUIPO/Cactus (C‑501/15 P, EU:C:2017:750, punctul 38), Curtea a hotărât că cerințele de claritate și de precizie care rezultă din Hotărârea din 19 iunie 2012, Chartered Institute of Patent Attorneys (C‑307/10, EU:C:2012:361), nu trebuie invocate pentru mărci care au fost deja înregistrate. Sky propun să se răspundă negativ la a doua întrebare, deoarece termeni precum „software”, pe care se bazează acțiunea în contrafacere, îndeplinesc criteriul practic de claritate și de precizie.
22.
SkyKick propun să se răspundă afirmativ la prima întrebare. În caz contrar, societăți precum SkyKick nu ar avea nicio apărare efectivă în acțiunile în contrafacere formulate împotriva lor, în situația în care titularul mărcii își întemeiază acțiunea pe un termen lipsit de claritatea și precizia impuse de dreptul Uniunii. În consecință, Curtea a arătat în mod clar că Directiva 2008/95/CE (
8
) [și prin analogie Regulamentul (CE) nr. 207/2009 (
9
)] prevede ca specificațiile să fie clare și precise. Totuși, Curtea nu a examinat în mod expres consecințele care ar rezulta dacă specificația unei mărci înregistrate nu respectă aceste cerințe. Dacă Sky ar avea dreptate, atunci efectele Hotărârii din 19 iunie 2012, Chartered Institute of Patent Attorneys (C‑307/10, EU:C:2012:361), ar fi foarte limitate în practică.
23.
Conform SkyKick, cerința de claritate și de precizie poate fi dedusă din articolul 4, din articolul 7 alineatul (1) litera (a) și din articolul 8 din Regulamentul 2017/1001, precum și din articolele 3-5 din Directiva 2015/2436, interpretate în lumina Hotărârii din 12 decembrie 2002, Sieckmann (C‑273/00, EU:C:2002:748). SkyKick afirmă că trebuie să se arate că însăși Curtea, în Hotărârea din 19 iunie 2012, Chartered Institute of Patent Attorneys (C‑307/10, EU:C:2012:361, punctele 43-45), face referire la respectivele dispoziții și la faptul că acestea stabilesc motive de refuz sau de nulitate.
24.
SkyKick susțin în esență că la a doua întrebare trebuie să se răspundă afirmativ. Acestea susțin că imprecizia cauzată de caracterul general și de aplicarea unui termen în privința unei varietăți de tipuri diferite de produse și servicii ține de viciul identificat în Hotărârea din 19 iunie 2012, Chartered Institute of Patent Attorneys (C‑307/10, EU:C:2012:361).
25.
Guvernele Regatului Unit, francez, maghiar, polonez, slovac și finlandez propun să se răspundă la prima întrebare în sens negativ, întrucât motivele pentru refuzul înregistrării sunt enumerate în mod exhaustiv și nu există nicio cerință expresă în legislația în discuție în sensul că specificațiile produselor și serviciile trebuie să fie clare și precise. În plus, din jurisprudență (punctul 21 din prezentele concluzii) rezultă că cerința de claritate și de precizie este aplicabilă numai în etapa înregistrării unei mărci.
26.
Guvernele Regatului Unit și finlandez nu consideră necesar să se răspundă la a doua întrebare, având în vedere răspunsul pe care îl propun la prima întrebare.
27.
Guvernele maghiar, francez, polonez și slovac susțin în esență că termenul „software” nu este prea general și nu desemnează produse prea variate pentru identificarea produselor și serviciilor vizate de înregistrare.
28.
Comisia susține în esență, pe baza unor argumente similare cu cele ale guvernelor interveniente, că la prima întrebare ar trebui să se răspundă negativ. Comisia adaugă că examinarea caracterului distinctiv se bazează pe relația existentă între un „semn” și „produse sau servicii”, iar nu pe precizia sau pe imprecizia specificațiilor respectivelor produse sau servicii (
10
). Dacă specificația produselor este vagă, ea va fi interpretată în detrimentul titularului său, iar concluzia va fi că lipsește caracterul distinctiv. Comisia susține că, având în vedere răspunsul la prima întrebare, nu este necesar să se răspundă la a doua întrebare. Totuși, în opinia acesteia, Comunicarea comună nu se aplică ratione temporis mărcilor contestate.
2. Analiză
29.
Prin intermediul primei și al celei de a doua întrebări, care este oportun să fie examinate împreună, instanța de trimitere dorește să afle în esență dacă lipsa de claritate și de precizie a termenilor care specifică produsele și serviciile acoperite de o marcă poate constitui o cauză de nulitate a unei mărci înregistrate. În cazul în care răspunsul este afirmativ, dorește să afle dacă termenul „software”, în discuție în litigiul principal, este suficient de clar și de precis pentru a permite autorităților competente și terților să stabilească, doar pe baza termenului respectiv, întinderea protecției conferite de marcă.
30.
Acestea fiind spuse, considerăm că la această din urmă întrebare Curtea ar trebui să răspundă chiar dacă răspunsul la prima întrebare este negativ. Aceasta deoarece este necesar să se examineze dacă lipsa de claritate și de precizie a specificațiilor bunurilor și serviciilor acoperite de înregistrarea unei mărci poate fi legată de unul dintre motivele de nulitate care sunt prevăzute în mod explicit de reglementarea Uniunii aplicabilă.
31.
Înainte de a ne orienta către fondul întrebărilor, atunci când va analiza aceste aspecte, instanța de trimitere va trebui să evalueze ce cadru legislativ specific al Uniunii este aplicabil ratione temporis, întrucât, în cererea de decizie preliminară, din păcate, instanța nu vizează niciun act în mod specific.
32.
Litigiul are în vedere atât mărcile Uniunii Europene, pe de o parte, cât și o marcă națională, pe de altă parte, pentru perioada 2003-2018. Natura capătului de cerere principal (contrafacerea) și cererea reconvențională prin care se solicită constatarea nulității înseamnă, împreună, că mai multe regulamente și directive care fac parte din acquis‑ul Uniunii în materie de mărci se pot aplica în prezenta procedură.
33.
După cum a subliniat Comisia, data relevantă pentru analiza cererii reconvenționale formulată în cadrul acțiunii în contrafacere este data la care a fost depusă cererea de înregistrare. Reclamantele au solicitat înregistrarea mărcilor în perioada 14 aprilie 2003-20 octombrie 2008. Pentru mărcile Uniunii Europene, acest lucru ar însemna că dispoziția aplicabilă este Regulamentul (CE) nr. 40/94 (
11
) (iar nu Regulamentul nr. 207/2009) și, în cazul mărcii naționale, este Directiva 89/104/CEE (
12
) (iar nu Directiva 2015/2436).
34.
În ceea ce privește acuzațiile de contrafacere, pentru mărcile Uniunii Europene în cauză, procedura se referă la perioadele care intră sub incidența Regulamentului nr. 207/2009; pentru marca națională, reglementarea relevantă este Directiva 2008/95.
35.
Rezultă că, sub rezerva verificării acestui aspect de către instanța de trimitere, în legătură cu mărcile Uniunii Europene, Regulamentul nr. 207/2009 se aplică contrafacerii, iar Regulamentul nr. 40/94 se aplică cererii de înregistrare; pentru marca națională, Directiva 2008/95 este aplicabilă contrafacerii, iar Directiva 89/104 cererii de înregistrare.
36.
Pentru facilitarea exprimării, este suficient ca în prezentele concluzii să se discute în primul rând dispozițiile Directivei 89/104 și ale Regulamentului nr. 40/94, nu în ultimul rând deoarece nu există nicio diferență de fond în speță între dispozițiile relevante ale Regulamentului nr. 40/94 anterior și ale succesorului său, Regulamentul nr. 207/2009, deși o parte din numerotarea articolelor s‑a schimbat; același lucru este valabil pentru Directiva 89/104 și pentru Directiva 2008/95 (
13
).
a) Cerința de claritate și de precizie nu se numără printre motivele de nulitate prevăzute în mod exhaustiv de legislația Uniunii
37.
Prima întrebare preliminară adresată solicită Curții să clarifice domeniul de aplicare al jurisprudenței care rezultă din Hotărârea din 19 iunie 2012, Chartered Institute of Patent Attorneys (C‑307/10, EU:C:2012:361). În special, instanța de trimitere solicită clarificări cu privire la consecințele care trebuie deduse din jurisprudența respectivă în cazul în care o marcă înregistrată nu îndeplinește cerința de claritate și de precizie.
38.
Am ajuns la concluzia – și există un consens între toate statele membre interveniente și Comisie – că la prima întrebare se impune un răspuns negativ.
39.
Motivul este clar: nu există nicio dispoziție în niciuna dintre reglementările relevante care să prevadă nulitatea unei mărci înregistrate, pentru motivul că unii sau toți termenii din specificațiile produselor sau serviciilor nu sunt suficient de clari și preciși.
40.
Deși este adevărat că lipsa de claritate și de precizie a reprezentării semnului este un motiv de nulitate în temeiul articolului 3 alineatul (1) litera (a) din Directiva 89/104 (și din Directiva 2008/95) și al articolului 7 alineatul (1) litera (a) din Regulamentul nr. 40/94, nu este mai puțin adevărat că situația nu este aceeași în ceea ce privește specificațiile produselor și serviciilor. Orice altă interpretare ar priva articolul 2 din Directiva 89/104 și articolul 4 din regulamentul respectiv de o mare parte din efectele lor practice.
41.
În ceea ce privește mărcile naționale, articolul 3 din Directiva 89/104 (motivele de refuz sau de nulitate) pur și simplu nu prevede un motiv specific de nulitate bazat pe lipsa de claritate și de precizie a specificațiilor produselor sau serviciilor acoperite de înregistrare. Instanța de trimitere recunoaște aceste aspecte (a se vedea punctul 159 din hotărârea pronunțată în litigiul principal).
42.
De asemenea, jurisprudența subliniază că „[a]stfel cum rezultă în mod clar din cel de al șaptelea considerent al său, directiva reglementează în mod exhaustiv motivele de refuz sau de nulitate a înregistrării referitoare la marca însăși” (
14
). De asemenea, este clar, în ceea ce privește Directiva 2008/95, care a codificat Directiva 89/104, că aceasta „interzice statelor membre să introducă alte motive de refuz sau de nulitate decât cele care figurează în această directivă” (
15
).
43.
Astfel, în măsura în care lipsa de claritate și de precizie a termenilor folosiți în specificațiile produselor și serviciilor acoperite de înregistrarea unei mărci naționale nu este prevăzută în mod expres la articolul 3 din Directiva 89/104, nu se poate considera că aceasta constituie un motiv suplimentar de nulitate față de motivele prevăzute la articolul respectiv.
44.
În același mod, în ceea ce privește mărcile Uniunii Europene, trebuie arătat că lista cauzelor de nulitate absolută prevăzută la articolul 51 din Regulamentul nr. 40/94 și la articolul 7 din regulamentul menționat, la care face trimitere articolul 51, nu includ o cauză de nulitate bazată pe lipsa de claritate sau precizie a termenilor folosiți pentru a indica produsele și serviciile acoperite de înregistrarea unei mărci a Uniunii Europene.
45.
Articolul 96 din Regulamentul nr. 40/94, intitulat „Cerere reconvențională”, prevede că „[c]ererea reconvențională de decădere sau în nulitate nu se poate întemeia decât pe motivele de decădere sau de nulitate prevăzute de prezentul regulament”.
46.
Jurisprudența citată la punctul 42 din prezentele concluzii se aplică în mod clar și în ceea ce privește regulamentele privind mărcile Uniunii Europene și mărcile Uniunii Europene.
47.
Rezultă că lista cauzelor de nulitate absolută prevăzută la articolul 51 din Regulamentul nr. 40/94 are caracter exhaustiv, iar lipsa de claritate și de precizie a specificațiilor produselor și serviciilor care fac obiectul înregistrării unei mărci a Uniunii Europene nu poate fi considerată o cauză suplimentară de nulitate față de cele prevăzute de legiuitorul Uniunii în regulamentul menționat.
48.
Astfel, suntem de acord că chestiuni precum lipsa de claritate și de precizie sunt importante în dreptul mărcilor, dar acestea sunt aspecte care trebuie examinate de oficiile pentru mărci competente atunci când analizează o cerere de înregistrare a unei mărci.
49.
Chiar dacă nulitatea înregistrărilor existente care nu îndeplinesc cerința de claritate și de precizie nu poate fi declarată în acest temei, vor exista totuși repercusiuni asupra întinderii protecției mărcii înregistrate.
50.
Considerațiile de mai sus sunt susținute de o analiză sistemică a cadrului juridic al Uniunii. Astfel cum a subliniat Comisia, se poate ridica problema de ce legiuitorul a ajuns la concluzia că lipsa de claritate și de precizie a reprezentării semnului trebuie să constituie o cauză de nulitate, în condițiile în care aceasta nu trebuie să constituie o astfel de cauză în cazul în care privește specificațiile produselor și serviciilor. Rațiunea este că reprezentarea semnului, după ce s‑a depus cererea de înregistrare, nu poate fi în principiu modificată (cu excepția unor situații foarte limitate) pentru motive de securitate juridică. Astfel, o constatare în sensul că cererea de înregistrare sau înregistrarea semnului s‑a efectuat cu încălcarea articolului 3 alineatul (1) litera (a) din Directiva 89/104 sau a articolului 7 (1) litera (a) din Regulamentul nr. 40/94 nu poate fi remediată ex post. Refuzul (înainte de înregistrare) sau anularea (după înregistrare) sunt singurele opțiuni disponibile în aceste circumstanțe.
51.
În schimb, în conformitate cu Regulamentul nr. 40/94, specificația produselor și serviciilor poate fi întotdeauna supusă unei restrângeri sau renunțări parțiale (titularul poate efectua specificații sau limitări a posteriori, dar în niciun caz nu poate extinde lista produselor și serviciilor astfel încât să remedieze lipsa de claritate și de precizie). Prin urmare, orice lipsă de claritate și de precizie a specificațiilor produselor și serviciilor poate fi remediată înainte sau după înregistrare. Directiva 89/104 prevede o autonomie de procedură care permite statelor membre să facă același lucru.
b) Este posibil ca cerința de claritate și de precizie să fie legată de o cauză de nulitate prevăzută de legislația Uniunii?
52.
La acest moment este necesar să se examineze dacă lipsa de claritate și de precizie a specificațiilor produselor și serviciilor care fac obiectul înregistrării unei mărci poate fi legată de unul dintre cauzele de nulitate prevăzute în mod exhaustiv de legislația Uniunii aplicabilă.
53.
SkyKick avansează două posibilități în această privință.
54.
În primul rând, acestea susțin că, deși Hotărârea din 19 iunie 2012, Chartered Institute of Patent Attorneys (C‑307/10, EU:C:2012:361), nu stabilește cu exactitate unde, în textul directivelor și al regulamentelor aplicabile, se regăsesc termenii din care s‑ar deduce cerința implicită a clarității specificațiilor identificate în cauza respectivă, „aceasta stabilește totuși în mod foarte clar că [claritatea] este o cerință implicită pentru înregistrarea și, astfel, pentru validitatea unei mărci și o condiție de înregistrare”. Dispozițiile care ar conține în mod natural o astfel de condiție implicită sunt, pentru mărcile naționale, articolul 2 coroborat cu articolul 3 alineatul (1) litera (a) din Directiva 89/104, iar pentru mărcile Uniunii Europene, articolul 4 coroborat cu articolul 7 alineatul (1) litera (a) din Regulamentul nr. 40/94.
55.
În Hotărârea din 12 decembrie 2002, Sieckmann (C‑273/00, EU:C:2002:748, punctele 51 și 52), Curtea a reținut, în raport cu reprezentarea grafică a semnelor, că „operatorii economici trebuie să se poată informa cu claritate și cu precizie cu privire la înregistrările efectuate sau la cererile de înregistrare a mărcilor formulate de concurenții actuali sau potențiali și să beneficieze astfel de informații pertinente în ceea ce privește drepturile terților” și „pentru ca utilizatorii registrului respectiv să fie în măsură să determine natura precisă a unei mărci pe baza înregistrării sale, reprezentarea sa grafică în registru trebuie să fie completă prin ea însăși, ușor accesibilă și inteligibilă”.
56.
SkyKick susțin că aceeași regulă ar trebui să se aplice în ceea ce privește cerința de claritate și de precizie a specificațiilor produselor și serviciilor acoperite de înregistrare.
57.
Este suficient să se afirme că, așa cum au susținut în esență toate părțile, cu excepția SkyKick, că jurisprudența rezultată din Hotărârea din 19 iunie 2012, Chartered Institute of Patent Attorneys (C‑307/10, EU:C:2012:361) – în pofida limbajului ferm folosit de Curte – pur și simplu nu poate fi interpretată în sensul că ar introduce un nou motiv de nulitate, în special deoarece legislația în sine este atât de clară, încât lista motivelor de nulitate este exhaustivă.
58.
Considerăm (precum Comisia) că, atunci când a stabilit o analogie cu Hotărârea din 12 decembrie 2002, Sieckmann (C‑273/00, EU:C:2002:748), în Hotărârea Chartered Institute of Patent Attorneys, Curtea a acordat o atenție deosebită menționării faptului că scopul cerinței de claritate și de precizie aplicate semnelor a fost să determine obiectul protecției pentru a determina întinderea protecției solicitate (
16
). Înregistrarea unui semn ca marcă trebuie întotdeauna solicitată în legătură cu anumite produse sau servicii. Deși funcția reprezentării grafice a semnului este în special aceea de a defini marca însăși pentru a determina obiectul exact al protecției conferite de marcă (
17
), întinderea acestei protecții este determinată de natura și de numărul produselor și serviciilor care sunt specificate în cererea respectivă. Prin urmare, Hotărârea Chartered Institute of Patent Attorneys arată că aceasta este doar un motiv de opoziție la înregistrarea unei mărci și nu există niciun temei în hotărârea respectivă pentru o acțiune în declararea nulității, o dată ce s‑a efectuat înregistrarea. Curtea nu s‑a pronunțat asupra consecințelor înregistrării unei mărci care nu respectă cerința de claritate și de precizie.
59.
În al doilea rând, SkyKick susțin că această cerință ar putea de asemenea să se încadreze în motivele de refuz sau de nulitate a mărcilor contrare interesului general sau ordinii publice, prevăzute la articolul 3 alineatul (1) litera (f) din Directiva 89/104 și la articolul 7 alineatul (1) litera (f) din Regulamentul nr. 40/94.
60.
Am ajuns la concluzia că astfel stau lucrurile în prezenta cauză și, după cum vom explica mai jos (punctul 79 din prezentele concluzii), suntem de acord cu instanța de trimitere în sensul că înregistrarea unei mărci pentru „software” este nejustificată și contrară interesului public.
61.
De asemenea, se poate deduce din jurisprudență că o marcă ce nu îndeplinește cerința de claritate și de precizie încalcă ordinea publică (a se vedea în special Hotărârea din 19 iunie 2012, Chartered Institute of Patent Attorneys, C‑307/10, EU:C:2012:361, punctele 46-48).
62.
Mai mult, dacă înregistrarea poate fi obținută prea ușor și/sau pentru un domeniu prea întins, atunci rezultatul va fi instituirea unor bariere la intrarea pe piață a terților, deoarece se reduce oferta de mărci adecvate, ceea ce determină creșterea costurilor care pot fi transferate asupra consumatorilor și eroziunea domeniului public (a se vedea punctul 95 din prezentele concluzii).
63.
Considerăm, în primul rând, că în Hotărârea din 19 iunie 2012, Chartered Institute of Patent Attorneys (C‑307/10, EU:C:2012:361), Curtea a avut în vedere în mod expres că termenii generali care sunt susceptibili să se aplice pentru o varietate de bunuri și servicii sunt lipsiți de claritate și de precizie. În al doilea rând, după cum au subliniat SkyKick, termenii excesiv de generali dau naștere aceleiași probleme de ordine publică precum alte forme de termeni vagi și impreciși. Considerentul (28) al Regulamentului 2017/1001 menționează această chestiune de ordine publică. În al treilea rând, admiterea înregistrărilor pentru produse și servicii definite atât de larg nu este în concordanță cu funcția esențială a mărcii, astfel cum statuează Hotărârea din 29 septembrie 1998, Canon (C‑39/97, EU:C:1998:442, punctul 28).
64.
Instanța de trimitere a constatat că, presupunând că mărcile acopereau în mod valabil produsele și serviciile în cauză, ar fi obligată să constate o încălcare a drepturilor conferite de mărci pe baza unei comparații între produsele și serviciile foarte larg definite înregistrate de Sky (indiferent de utilizarea și reputația efective ale Sky pentru astfel de produse și servicii; de fapt, după cum vom vedea mai jos, se poate vorbi despre mărci utilizate pentru „o gamă enormă și extrem de difuză de produse”) și produsele și serviciile SkyKick. În mod clar, instanța de trimitere nu era convinsă de această concluzie.
65.
Instanța de trimitere a făcut constatări de fapt cu privire la întinderea gamei de produse și servicii specificate în cererile de înregistrare ale mărcilor (a se vedea decizia de trimitere, punctul 4): de exemplu, la datele de depunere a mărcilor Uniunii Europene ale Sky, Sky nu aveau nicio intenție să utilizeze mărcile Uniunii Europene pe care le dețineau pentru toate produsele și serviciile acoperite de specificații (a se vedea hotărârea pronunțată în litigiul principal, punctul 250). Declarația dată de Sky cu privire la marca Regatului Unit în temeiul articolului 32 alineatul (3) din Legea din 1994, potrivit căreia utiliza marca (sau intenționa să o utilizeze) în legătură cu produsele sau serviciile pentru care a solicitat protecția mărcii, era parțial falsă (a se vedea hotărârea pronunțată în litigiul principal, punctul 254).
66.
În continuare, specificațiile includ produse sau servicii pentru care Sky nu aveau o justificare comercială rezonabilă pentru solicitarea înregistrării. Potrivit judecătorului sesizat cu litigiul principal, după ce a analizat toate probele și susținerile, „suntem obligați să concluzionăm că motivul pentru includerea acestor produse și servicii a fost că Sky aveau o strategie prin care încerca să obțină o protecție foarte extinsă a mărcilor, indiferent dacă era justificată din punct de vedere comercial” (hotărârea pronunțată în litigiul principal, punctul 250). De exemplu, specificațiile sunt extrem de extinse pentru cererile de înregistrare EU112 (2836 de cuvinte), EU992 (8127 de cuvinte) și UK604 (8255 de cuvinte) (decizia de trimitere, punctul 4). În mod frecvent, martorul propus de Sky nu a putut să afirme că Sky aveau vreo intenție să utilizeze mărcile în legătură cu anumite produse și servicii acoperite de specificații (hotărârea pronunțată în litigiul principal, punctul 246).
67.
În această privință, subliniem că instanța de trimitere a examinat diferitele categorii și a tras concluzii din această analiză, a audiat martori și a stabilit situația de fapt, care reprezintă într‑adevăr genul de examinare care ar trebui efectuată într‑o cauză precum prezenta.
68.
Considerăm că, deși utilizarea nu este o condiție necesară pentru înregistrarea unei mărci, până la urmă, întregul sistem funcționează pe baza atribuirii unei (anumite) utilizării mai devreme sau mai târziu.
69.
În această privință, reamintim considerentul (9) al Directivei 2008/95 și considerentul (10) al Regulamentului nr. 207/2009.
70.
Astfel, Curtea (
18
) a apreciat că „din [considerentele respective] rezultă că legiuitorul Uniunii a intenționat să subordoneze conservarea drepturilor legate de marcă […] condiției de a fi utilizată efectiv. […] [O] marcă [a Uniunii Europene] care nu este utilizată ar putea obstrucționa concurența prin limitarea gamei de semne care pot fi înregistrate ca marcă de alte persoane și prin eliminarea posibilității concurenților de a utiliza marca respectivă sau o marcă similară atunci când introduc pe piața internă produse sau servicii care sunt identice sau similare cu cele protejate de marca în cauză. În consecință, neutilizarea unei mărci [a Uniunii Europene] riscă de asemenea să restrângă libera circulație a mărfurilor și libera prestare a serviciilor”. Deși este adevărat că aceste comentarii se referă la scopul decăderii din drepturile asupra mărcii după cinci ani de neutilizare, ideile exprimate vizează cerința de utilizare pe parcursul întregului ciclu de viață al unei mărci și, prin urmare, preocupările privind aglomerarea registrului și care susțin necesitatea unei precizii mai mari (
19
). Curtea a stabilit anterior că registrul mărcilor trebuie să fie „adecvat și precis” (
20
). Astfel, aglomerarea registrului dezechilibrează „compromisul” între drepturile de proprietate intelectuală și interesul public, ceea ce impune celor care solicită protecție să specifice cu claritate ce anume intenționează să protejeze în mod valid (
21
).
71.
Mai mult, observăm că noua Directivă 2015/2436 este redactată în termeni și mai fermi. Considerentele sale (31) și (32) au următorul conținut: „[m]ărcile nu își îndeplinesc scopul de a diferenția produsele sau serviciile și de a permite consumatorilor să facă alegeri în cunoștință de cauză decât dacă sunt utilizate efectiv pe piață. De asemenea, este necesară o cerință de utilizare pentru a reduce numărul total al mărcilor înregistrate și protejate în Uniune și, în consecință, numărul conflictelor care apar între ele. Prin urmare, este esențial să se solicite ca mărcile înregistrate să fie efectiv utilizate în legătură cu produsele sau serviciile pentru care sunt înregistrate sau, în cazul în care nu sunt utilizate în termen de cinci ani de la data finalizării înregistrării, ca titularul lor să poată fi decăzut din drepturile sale” (sublinierea noastră) și, prin urmare, „o marcă înregistrată nu ar trebui să fie protejată decât în măsura în care este utilizată efectiv”. Astfel, nu există niciun motiv pentru care o marcă a Uniunii Europene ar trebui să fie protejată dacă nu este utilizată efectiv (
22
).
72.
Dacă termeni care nu sunt aplicabili, dar care apar oricum în registru, sunt vagi și incerți, atunci acest lucru va avea de asemenea un efect disuasiv asupra concurenților care au în vedere să intre pe piață (
23
), în măsura în care o societate precum Sky va părea mai mare pe piață decât este în realitate.
73.
În rezumat, Sky nu aveau nicio intenție de a utiliza mărcile pentru produsele și serviciile acoperite de înregistrări din perspectiva a trei aspecte diferite (hotărârea pronunțată în litigiul principal, punctul 251): (i) specificațiile includ produse și servicii desemnate expres pentru care Sky nu au avut nicio intenție să utilizeze mărcile, cum ar fi „produse pentru decolorare”, „materiale izolatoare” și „bice”, (ii) specificațiile includ categorii de produse și servicii atât de extinse încât Sky nu au intenționat să utilizeze mărcile pentru tot cuprinsul acestor categorii: exemplul recurent este „software”, dar sunt și altele precum „telecomunicații/servicii de telecomunicații” conținute de toate cele cinci înregistrări, și (iii) specificațiile erau destinate să acopere toate bunurile și serviciile din clasele relevante (de exemplu, toate tipurile de software destinate a fi acoperite de clasa 9, în pofida faptului că Sky nu au furnizat și nu ar fi putut furniza niciodată toate tipurile de software), dar Sky intenționau să acopere toate produsele din clasa 9. Acea clasă conține sute de produse diferite, de la sonerii de ușă electrice, temporizatoare pentru ouă și avertizoare de incendiu până la fire pentru siguranțe. Sky au utilizat mărcile în cauză (și alte mărci pe care le dețin) pentru a se opune în parte unor cereri ale terților care solicitau înregistrarea unor mărci care acopereau produse și servicii pentru care Sky nu aveau intenția să utilizeze mărcile lor (hotărârea pronunțată în litigiul principal, punctul 255).
74.
Deși, într‑un sens, termenul „software” este clar (cuprinde coduri informatice), cu siguranță îi lipsește precizia în sensul că acoperă produse care sunt prea variate ca funcție și domeniu de utilizare pentru a fi compatibile cu funcția unei mărci.
75.
Astfel cum a statuat Curtea în Hotărârea din 19 iunie 2012, Chartered Institute of Patent Attorneys (C‑307/10, EU:C:2012:361, punctul 54), „anumite indicații generale cuprinse în titlurile claselor din Clasificarea de la Nisa […] nu pot îndeplini [cerința de a fi suficient de clare și precise] întrucât sunt prea generale și acoperă produse sau servicii prea variate pentru a fi compatibile cu funcția mărcii de indicație a originii” (sublinierea noastră).
76.
Aceasta este exact situația cu care ne confruntăm în prezenta cauză. Astfel, suntem de acord cu instanța de trimitere că înregistrarea unei mărci pentru „software” este prea extinsă pentru motivele expuse de judecătorul Laddie în hotărârea Mercury împotriva Mercury (
24
), care este cu atât mai actuală, deși a trecut mai mult de un sfert de secol, acum când software‑ul este mult mai prezent decât era în anul 1995.
77.
În hotărârea respectivă, judecătorul Laddie a stabilit că „pârâta susține că, în formularea sa actuală, înregistrarea reclamantei creează un monopol asupra mărcii (și asupra unor mărci similare susceptibile să determine un risc de confuzie) atunci când este utilizată pentru o gamă enormă și extrem de vagă de produse, inclusiv produse pentru care reclamanta nu poate avea niciun interes legitim. În cursul dezbaterilor, am arătat [reclamantei] că înregistrarea unei mărci pentru «software» ar acoperi orice set de instrucțiuni digitale utilizate pentru controlul oricărui tip de computer. Aceasta ar acoperi nu doar tipul de produse al reclamantei, ci software pentru jocuri, pentru contabilitate, pentru crearea arborilor genealogici, pentru diagnostic medical, pentru controlul computerelor sateliților și software folosit de computerele care controlează metroul londonez. Considerăm că în final acesta a recunoscut că o parte dintre ele erau atât de diferite de cele comercializate de clientul său, încât restrângerea domeniului de aplicare al înregistrării respective pentru a exclude unele dintre produsele mai exotice ar fi poate de dorit. În orice caz, indiferent dacă acesta a acceptat sau nu, în opinia noastră, există un argument puternic în sensul că înregistrarea unei mărci doar pentru «software» va fi în mod normal prea largă. În opinia noastră, caracteristica definitorie a unui software pentru calculator nu este suportul pe care este înregistrat, nici faptul că operează un computer și nici căile comerciale prin care trece, ci funcția pe care o îndeplinește. Un software care permite unui computer să se comporte ca un simulator de zbor este un produs cu totul diferit de un software care, să zicem, permite unui computer să citească texte cu mijloace optice sau să proiecteze o uzină chimică. În opinia noastră, este extrem de indezirabil ca un comerciant care este interesat de un singur domeniu limitat de software să obțină, prin înregistrare, un monopol legal pe durată nedeterminată care să acopere toate tipurile de software, inclusiv cele care sunt departe de propria sa sferă de interes comercial”.
78.
În această privință, SkyKick observă în mod corect că, în societatea modernă, o serie practic nelimitată de produse „inteligente” încorporează sau sunt furnizate cu software: console de jocuri, cărți electronice, electrocasnice, jucării, televizoare, ceasuri etc. (ca să nu mai vorbim despre aplicații precum software‑ul de control care asigură funcționarea Marelui Accelerator de Hadroni). Toate conțin software și totuși sunt tipuri de produse total diferite. La urma urmei, nu este în intenția dispozițiilor privind mărcile Uniunii Europene ca o întreprindere care furnizează un frigider inteligent să fie judecată pentru încălcarea drepturilor conferite de mărci, pentru motivul că furnizează produse identice – adică software – cu cele furnizate de dezvoltatorul unei platforme de tranzacționare pe piața de capital.
79.
Pe scurt, în opinia noastră, înregistrarea unei mărci pentru „software” este nejustificată și contrară interesului public deoarece conferă proprietarului un monopol cu o sferă imensă, care nu poate fi justificat de niciun interes comercial legitim al titularului.
80.
Trebuie remarcat, după cum afirmă instanța de trimitere, că punctul de vedere anterior este recunoscut și în practica United States Patent and Trademark Office (Oficiul pentru Brevete și Mărci din Statele Unite, denumit în continuare „USPTO”) și în al său Manual privind procedura de examinare a mărcilor (denumit în continuare „TMEP”) (în sistemul mărcilor din SUA, nu este admisibil să se formuleze o cerere de înregistrare pentru „software” ca atare – mai degrabă, pentru precizie, solicitantul trebuie să specifice și tipul/scopul software‑ului și domeniul de utilizare) (
25
). La 21 iunie 2012, examinatorul din cadrul USPTO a emis obiecții cu privire la termenii „software” și „servicii informatice”: „formularea «software» […] este nedeterminată și trebuie clarificată, deoarece scopul său trebuie menționat […]. O specificație pentru software trebuie să indice scopul sau funcția software‑ului”.
81.
De asemenea, suntem de acord cu instanța de trimitere în sensul că este dificil de înțeles de ce raționamentul TMEP în ceea ce privește „mașinile” din clasa 7 nu se aplică în același mod „software‑ului” (a se vedea nota de subsol 5 din prezentele concluzii), „serviciilor de telecomunicații” (a se vedea hotărârea pronunțată în litigiul principal, punctul 163) sau „serviciilor financiare” (
26
).
c) Care sunt criteriile relevante pentru a stabili dacă un termen este suficient de clar și de precis?
82.
Am ajuns la concluzia că punctul de plecare al analizei criteriilor relevante pentru stabilirea clarității și preciziei se regăsește în jurisprudența existentă a instanțelor Uniunii referitoare la stabilirea aspectului dacă cerința privind „utilizarea” a fost îndeplinită în legătură cu unele, dar nu cu toate, produse sau serviciile. După cum s‑a sugerat în doctrina de specialitate (
27
), acest lucru este important, deoarece explică modul în care părțile unei mărci care nu au fost utilizate sunt separate de părțile care au fost utilizate. Aceasta indică nivelul de specificitate care ar fi necesar în mod ideal pentru ca marca să fie valabilă și, în orice caz, cât de precisă trebuie să fie după cinci ani.
83.
Până în prezent, numai Tribunalul a avut posibilitatea să se pronunțe asupra acestei chestiuni. În Hotărârea din 14 iulie 2005, Reckitt Benckiser (España)/OAPI – Aladin (ALADIN) (T‑126/03, EU:T:2005:288, neatacată cu recurs) (
28
), a stabilit abordarea de bază a utilizării parțiale a unui produs sau serviciu. Acesta a identificat cele două forțe care restrâng sfera utilizării. În cazul în care o marcă a fost utilizată numai în legătură cu anumite bunuri sau servicii, atunci nu se poate considera că a fost utilizată pentru toate bunurile sau serviciile pentru care a fost înregistrată (punctul 44 din hotărârea respectivă). Considerăm că abordarea aceasta este corectă în măsura în care încadrează produse specifice în categorii și subcategorii. Utilizarea unui produs dintr‑o categorie este suficientă pentru a reține utilizarea pentru întreaga categorie atunci când nu poate fi divizată în subcategorii suficient de distincte (punctele 45 și 46) printr‑o modalitate nearbitrară (
29
). Prin urmare, este necesar să se stabilească dacă o categorie include sau nu subcategorii independente, astfel încât Curtea să poată decide dacă utilizarea a fost dovedită doar pentru respectiva subcategorie de produse și servicii sau, pe de altă parte, în situația în care nu se poate identifica nici o subcategorie, dacă utilizarea poate fi stabilită pentru întreaga categorie (
30
).
84.
În consecință, considerăm că Curtea ar trebui să se pronunțe în sensul că intenția de utilizare ar trebui să reflecte decăderea din drepturile asupra mărcii pentru motivul neutilizării (
31
).
85.
Astfel, Comisia a propus deja o asemenea abordare în urmă cu 11 ani în cauza în care a fost pronunțată Hotărârea din 11 iunie 2009, Chocoladefabriken Lindt & Sprüngli (C‑529/07, EU:C:2009:361, a se vedea punctele 31 și 32) (
32
), conform căreia EUIPO trebuie să verifice în cadrul procedurii de înregistrare a unui semn ca marcă dacă această înregistrare se efectuează în vederea unei utilizări efective a mărcii. Pe de altă parte, dacă EUIPO înregistrează un semn ca marcă și aceasta din urmă nu este ulterior utilizată efectiv, terții vor putea de asemenea, în temeiul articolului 51 alineatul (1) litera (b) din Regulamentul nr. 40/94, să invoce, înainte de expirarea unui termen de cinci ani, reaua‑credință a solicitantului în momentul înregistrării acestui semn ca marcă și să solicite declararea nulității acesteia pentru acest motiv. În ceea ce privește criteriile pertinente pentru a stabili dacă solicitantul era de rea‑credință, Comisia menționează comportamentul acestuia din urmă pe piață, comportamentul altor operatori în ceea ce privește semnul care a fost depus, faptul că solicitantul dispune la momentul depunerii cererii de un portofoliu de mărci, precum și orice alte împrejurări specifice speței.
86.
Aceasta este o abordare rezonabilă în măsura în care, „dacă la data depunerii cererii de înregistrare, utilizarea prevăzută a unei mărci nu ar fi suficientă pentru a supraviețui unei acțiuni în decădere cinci ani mai târziu, instanța ar trebui să concluzioneze că cererea a fost făcută cu rea‑credință. Nimic nu s‑ar schimba în timpul examinării, oficiul pentru mărci nu ar avea în continuare nicio obligație de a stabili dacă există o intenție de utilizare la depunere, […] ar reveni mai curând terților sarcina de a solicita declararea nulității mărcii după înregistrare [sau în cadrul unei proceduri de opoziție în fața oficiilor pentru mărci, în cazul în care pot fi invocate motive absolute]. […] În practică, acest lucru ar însemna (de regulă) că numai în situația în care un terț dorește de fapt să utilizeze marca neutilizată [– precum în litigiul principal –] s‑ar solicita declararea nulității; în caz contrar, mărcile neutilizate (inclusiv cele care nu se intenționează să fie folosite vreodată) ar rămâne pur și simplu în registru (cum se întâmplă în prezent)” (
33
).
B.
Cu privire la a treia întrebare preliminară
1. Rezumatul argumentelor părților
87.
Sky susțin că nu există cerințe de utilizare a unei mărci înregistrate nici la nivelul statelor membre, nici la nivelul Uniunii, altele decât cele stabilite în mod specific de legislația Uniunii aplicabilă în vederea unei evaluări pe deplin obiective în contextul unei cereri inter partes pentru impunerea de sancțiuni, formulată după expirarea unei perioade neîntrerupte de cinci ani de neutilizare. Aplicarea unor sancțiuni pentru neutilizare nu depinde de existența unei intenții subiective a titularului mărcii. Sky adaugă că nu este admisă adoptarea sau aplicarea vreunei reguli în sensul că protecția mărcilor prin înregistrare este sau a fost condiționată de existența unei „declarații privind intenția de a utiliza marca”, exprese sau implicite, la data cererii de înregistrare, fie la nivelul unui stat membru, fie la nivelul Uniunii. Regatul Unit nu poate adopta sau aplica alte reguli proprii, în temeiul notificării pe care a comunicat‑o în conformitate cu norma 7 alineatul (2) din Regulamentul comun adoptat în temeiul Aranjamentului și al Protocolului de la Madrid (
34
). Nu este admisă adoptarea sau aplicarea niciunei reguli în sensul că existența relei‑credințe poate fi echivalată pur și simplu cu absența intenției de utilizare a unei mărci pentru produse sau servicii care fac obiectul unei cereri de înregistrare a mărcii depuse fie la nivelul statelor membre, fie la nivelul Uniunii.
88.
SkyKick susțin în esență că la a treia întrebare ar trebui să se răspundă afirmativ, în măsura în care Sky au acționat cu rea‑credință.
89.
Guvernul Regatului Unit propune să se răspundă împreună și în mod afirmativ la a treia și la a patra întrebare.
90.
Guvernul francez susține că a treia‑a cincea întrebare trebuie să fie examinate împreună și să li se dea un răspuns negativ. În special, acesta susține că Curtea impune de asemenea condiția ca reclamanta să fi avut intenția de a prejudicia un terț, astfel încât simplul fapt de a fi făcut o cerere de înregistrare a unei mărci fără intenția de a utiliza marca respectivă nu constituie un motiv suficient pentru a stabili reaua‑credință. Mai mult, acest guvern susține că, dacă în perioada de grație de cinci ani, titularul nu a utilizat efectiv marca Uniunii Europene în legătură cu produsele sau serviciile pentru care a înregistrat‑o, atunci marca este supusă unei sancțiuni pentru neutilizare, iar o astfel de sancțiune este aplicabilă indiferent dacă titularul mărcii intenționează sau nu să utilizeze produsele și serviciile enumerate în cererea de înregistrare.
91.
Guvernele maghiar, polonez și slovac nu propun răspunsuri pentru această întrebare.
92.
Guvernul finlandez susține că la a treia întrebare ar trebui să se răspundă negativ. Guvernul finlandez și Comisia aduc argumente similare și afirmă că intenția solicitantului poate fi un „element de rea‑credință” în anumite circumstanțe în care unicul obiectiv este de a împiedica un terț să intre pe piață. Lipsa intenției veritabile de a utiliza marca poate „în anumite circumstanțe” să susțină concluzia că cererea a fost depusă cu rea‑credință atunci când s‑a stabilit că singurul obiectiv urmărit de solicitantul mărcii a fost acela de a împiedica terții „să intre pe piață” (
35
).
2. Analiză
93.
A treia întrebare privește aspectul dacă mărcile au fost înregistrate cu rea‑credință, pentru motivul că Sky nu intenționau să le utilizeze în legătură cu toate produsele și serviciile enumerate în specificațiile respective și, de fapt, au solicitat înregistrarea unora dintre mărci fără a avea vreo intenție de a le utiliza în legătură cu produsele sau serviciile specificate. În consecință, în prezenta cauză Curtea va trebui să se pronunțe cu privire la sensul și la domeniul de aplicare al noțiunii de „rea‑credință”, astfel cum figurează la articolul 51 alineatul (1) litera (b) din Regulamentul nr. 40/94 și la articolul 3 alineatul (2) litera (d) din Directiva 89/104 (
36
).
94.
În opinia noastră, în situația în care instanța de trimitere ar constata că solicitantul – precum Sky în prezenta cauză – a intenționat să dobândească drepturi pe care nu avea de gând să le utilizeze, eventual, între altele, pentru a împiedica terții să utilizeze marca înregistrată pentru vânzarea produselor și serviciilor respective, atunci există rea‑credință (
37
). Aceasta deoarece încercarea deliberată de a efectua o înregistrare pentru produse și servicii pentru care nu există nicio intenție de comercializare reflectă intenția de a abuza de sistemul mărcilor. A permite declararea nulității în temeiul relei‑credințe pentru lipsa intenției de utilizare în legătură cu unele dintre produsele și serviciile specificate nu doar că este în acord cu însuși obiectivul Regulamentului nr. 40/94 și al Directivei 89/104 (și al reglementărilor care le‑au succedat), dar și cu istoria legislativă a acestei noțiuni (a se vedea punctul 116 din prezentele concluzii).
95.
Instanța de trimitere subliniază în mod corect că acestea sunt aspecte importante: circumstanțele în care se poate realiza înregistrarea unei mărci și sfera de acoperire astfel obținută sunt caracteristici esențiale ale oricărui sistem de mărci și sunt cruciale pentru asigurarea echilibrului sistemului. Există, fără îndoială, avantaje în a permite înregistrarea mărcilor fără a fi necesară utilizarea efectivă a acestora, astfel cum face sistemul european (spre deosebire, de exemplu, de sistemul american). Două dintre principalele avantaje sunt că facilitează pentru titularii mărcilor obținerea protecției mărcilor lor înainte de lansarea comercială și că face procesul de înregistrare mai simplu, mai rapid și mai ieftin. Totuși, dacă înregistrarea poate fi obținută prea ușor și/sau pentru un domeniu prea amplu, precum în prezenta cauză, rezultatul va fi instituirea unor obstacole la intrarea pe piață a terților deoarece se reduce oferta de mărci adecvate, ceea ce determină creșterea costurilor care pot fi transferate asupra consumatorilor și eroziunea domeniului public.
96.
De asemenea, împărtășim opinia instanței de trimitere în sensul că, în cazul în care solicitantul formulează o cerere de înregistrare a unei mărci fără a intenționa să o utilizeze în legătură cu produsele și serviciile specificate, nu există nimic care să oprească înregistrarea mărcii (presupunând că marca poate fi înregistrată). Singurul mod în care înregistrarea poate fi anulată sau restrânsă ca domeniu de aplicare, înainte de expirarea perioadei de cinci ani care trebuie să treacă pentru a fi admisibilă o acțiune bazată pe neutilizare, este pentru motivul că cererea de înregistrare a fost depusă cu rea‑credință. Dacă o marcă poate fi înregistrată fără nicio intenție de a o utiliza în legătură cu toate sau cu unele dintre produsele și serviciile specificate și înregistrarea nu poate fi atacată sau restrânsă pentru motivul relei‑credințe, atunci sistemul va fi deschis abuzurilor. Exemple de astfel de abuzuri pot fi identificate în jurisprudență (
38
).
97.
În mod convenabil, aceste chestiuni au fost examinate de Curte într‑o cauză recentă. Suntem de acord cu avocatul general Kokott care propune un criteriu pentru a stabili reaua‑credință bazat pe faptul că reaua‑credință este dovedită din momentul în care o parte obține un avantaj nejustificat din sistemul mărcilor Uniunii Europene (
39
).
98.
În hotărârea pronunțată în cauza respectivă [Hotărârea din 12 septembrie 2019, Koton Mağazacilik Tekstil Sanayi ve Ticaret/EUIPO (C‑104/18 P, EU:C:2019:724, punctul 45)], Curtea a amintit mai întâi că normele privind marca Uniunii Europene urmăresc să contribuie la sistemul de concurență nedenaturată în Uniunea Europeană. În acest sistem, fiecare întreprindere trebuie, pentru a‑și fideliza clientela prin calitatea produselor sau a serviciilor sale, să fie în măsură să își înregistreze ca mărci semne care permit consumatorului să distingă, fără vreo posibilitate de confuzie, aceste produse sau aceste servicii de cele care au o altă proveniență.
99.
Apoi, la punctul 46 din această hotărâre, Curtea a stabilit că „cauza de nulitate absolută prevăzută la articolul 52 alineatul (1) litera (b) din Regulamentul nr. 207/2009 se aplică atunci când reiese din indicii pertinente și concordante că titularul unei mărci a Uniunii Europene a introdus cererea de înregistrare a acestei mărci nu în scopul de a participa în mod loial la concurență, ci cu intenția de a aduce atingere, într‑un mod neconform cu uzanțele loiale, intereselor unor terți sau cu intenția de a obține, chiar fără să vizeze îndeosebi un terț, un drept exclusiv în alte scopuri decât cele care țin de funcțiile unei mărci, în special de funcția esențială de indicare a originii”.
100.
În această privință, Curtea a statut anterior că „existența relei‑credințe a solicitantului, în sensul articolului 51 alineatul (1) litera (b) din Regulamentul nr. 40/94, trebuie apreciată global, ținând seama de toți factorii pertinenți în speță” și că „intenția solicitantului la momentul pertinent este un element subiectiv care trebuie stabilit prin trimitere la circumstanțele obiective ale speței” (
40
).
101.
Mai mult, în Hotărârea din 12 septembrie 2019, Koton Mağazacilik Tekstil Sanayi ve Ticaret/EUIPO (C‑104/18 P, EU:C:2019:724, punctul 62 și următoarele), Curtea a considerat de asemenea important să rețină că, în cauza respectivă, Tribunalul „s‑a abținut de la a analiza dacă cererea de înregistrare a unei mărci care conținea cuvântul stilizat «KOTON» pentru produse și servicii din clasele 25, 35 și 39 în sensul Aranjamentului de la Nisa avea o logică comercială în raport cu activitățile intervenientului”. În plus, a statuat că, deși Tribunalul a menționat „logica comercială în care se înscrie depunerea cererii de înregistrare” și „cronologia evenimentelor care au caracterizat respectiva depunere” ca factori care pot fi relevanți, acesta nu a reușit să îi examineze pe deplin ulterior în hotărârea sa. Curtea a admis motivul de recurs respectiv și a anulat hotărârea Tribunalului.
102.
Spre deosebire de Curtea de Justiție, există deja un set de hotărâri privind reaua‑credință pronunțate de Tribunal. Deși este adevărat că multe cauze pot depinde de situația de fapt specifică, jurisprudența Tribunalului recunoaște de asemenea că, cel puțin în anumite circumstanțe, înregistrarea unei mărci fără o intenție (autentică) de a o utiliza poate constitui rea‑credință (
41
).
103.
Considerăm că jurisprudența Tribunalului menționată mai sus confirmă în mod corect că este pertinentă examinarea logicii comerciale a solicitantului care a stat la baza depunerii cererii acestuia (
42
). De exemplu, Tribunalul a considerat că o conduită care nu a reprezentat o activitate comercială legitimă, ci era contrară obiectivelor Regulamentului nr. 207/2009, a constituit rea‑credință deoarece era similară cu abuzul de drept. Această hotărâre susține de asemenea opinia potrivit căreia depunerea unei mărci fără a intenționa să o utilizeze în raport cu produsele și serviciile specificate constituie în principiu rea‑credință (
43
).
104.
Contrar opiniei guvernului francez, considerăm că abordarea și interpretarea noastră a noțiunii de „rea‑credință” a solicitantului – care acoperă cazurile în care înregistrează un semn pentru produse și servicii fără intenția de a utiliza acel semn pentru respectivele produse și servicii – nu riscă să lipsească mecanismul decăderii de efectul său util. După cum arată exemplul prezentat de guvernul Regatului Unit în ședință, dacă cineva a depus cerere de înregistrare pentru marca „Taxi” în legătură cu trei tipuri de produse alimentare: biscuiți, iaurt și cărnuri gătite, el are intenția de a utiliza marca pentru toate cele trei tipuri. Dacă, apoi, cinci ani mai târziu, solicitantul nu a utilizat‑o pentru biscuiți, atunci riscă doar să fie decăzut din drepturile asupra mărcii în ceea ce privește biscuiții pentru motivul neutilizării. Cu alte cuvinte, solicitantul va întâmpina dificultăți în invocarea acestei mărci în raport cu un alt producător. În acest exemplu, nu există o incompatibilitate cu reaua‑credință. Exista o justificare comercială prin faptul că solicitantul dorea să acopere eventualitatea utilizării sau extinderii mărcii sale la alte produse în viitor. Pe de altă parte, dacă solicitantul ar depune cererea de înregistrare a aceleiași mărci „Taxi” pentru biscuiți, iaurturi, cărnuri gătite, aparate de zbor și instrumente chirurgicale, atunci monopolul său ar împiedica orice producător de aparate de zbor și instrumente chirurgicale să utilizeze termenul „Taxi” ca marcă pentru societatea sa. În consecință, dacă cererea de înregistrare a solicitantului a urmărit să împiedice terții să utilizeze acești termeni, deși nu a avut intenția de a utiliza acest termen ca marcă, atunci cererea de înregistrare este abuzivă, deoarece nu are nicio legătură cu activitățile comerciale ale solicitantului.
105.
Mai mult, accentul este pus pe motivația din momentul depunerii cererii de înregistrare a mărcii, în timp ce pentru decăderea din drepturile asupra mărcii este necesară concentrarea asupra utilizării care a fost sau nu a fost realizată în primii cinci ani.
106.
În schimb, considerăm că, în realitate, mecanismul decăderii din drepturile asupra mărcii riscă eventual să lipsească mecanismul relei‑credințe de domeniul său de aplicare.
107.
De asemenea, Tribunalul a hotărât că „intenția de a împiedica un terț să comercializeze un produs poate, în anumite împrejurări, să constituie un element al relei‑credințe a solicitantului, atunci când reiese, ulterior, că solicitantul a formulat cererea de înregistrare a unui semn ca marcă a Uniunii Europene fără a intenționa să îl utilizeze” (
44
). Aceasta este, probabil, o statuare clară în sensul că solicitarea de înregistrare a unei mărci fără intenția de a o utiliza în legătură cu produsele sau serviciile specificate constituie, în sine, rea‑credință.
108.
De asemenea, împărtășim punctul de vedere din jurisprudența Regatului Unit (
45
) în sensul că reaua‑credință „include comportamentul neloial și […] anumite acțiuni care nu respectă normele unui comportament comercial acceptabil respectat de persoane rezonabile și experimentate în domeniul specific supus examinării” (
46
).
109.
Se poate deduce deja din jurisprudența existentă a Curții că poate constitui rea‑credință înregistrarea unei mărci fără intenția de a o utiliza (
47
). Astfel, considerăm (în acord cu instanța de trimitere) că, în primul rând, deși nu există o cerință expresă a intenției de utilizare nici în regulamentele sau directivele aplicabile, iar decăderea din drepturile asupra unei mărci înregistrate pentru neutilizare nu este posibilă înainte de expirarea unei perioade de cinci ani, jurisprudența Curții și a Tribunalului sugerează că, cel puțin în anumite circumstanțe, poate constitui rea‑credință depunerea unei cereri de înregistrare a unei mărci fără intenția de a o utiliza în legătură cu produsele și serviciile specificate, în măsura în care se abuzează de sistemul mărcilor (aceasta este și poziția guvernului Regatului Unit și a Comisiei). În al doilea rând, potrivit jurisprudenței, faptul că un solicitant a depus o cerere de înregistrare a unei mărci pentru o gamă largă de produse sau servicii nu este suficient pentru a demonstra reaua‑credință dacă solicitantul are o rațiune comercială rezonabilă pentru a solicita o astfel de protecție în ceea ce privește utilizarea sau intenția de utilizare a mărcii de către acesta.
110.
Am adăuga că, atunci când un solicitant depune o cerere de înregistrare a unei mărci fără intenția de a o utiliza, rațiunea cererii de înregistrare dispare. În acest caz, nu este vorba despre o cerere de înregistrare a unei mărci care are o funcție esențială, ci seamănă mai mult cu o cerere anticoncurențială pentru a împiedica terții să își dezvolte propriile activități comerciale. Acesta nu este în mod clar obiectivul sistemului mărcilor.
111.
De asemenea, Curtea a recunoscut că depunerea unei cereri de înregistrare a unei mărci fără intenția de a o utiliza în comerț, ci în scopul exclusiv de a o utiliza pentru a înregistra un nume de domeniu pe internet poate constitui rea‑credință (
48
). Solicitantul din acea cauză a dorit să înregistreze numele de domeniu „.eu” pentru un cuvânt german (pentru anvelopele auto), înregistrându‑l ca marcă suedeză (pentru centuri pentru scaunele autovehiculelor sau pentru „centuri de siguranță”), pentru a‑l transforma apoi într‑un nume de domeniu conform legislației aplicabile. Curtea a aplicat Hotărârea Lindt (
49
) și a stabilit că din decizia de trimitere rezulta că, deși recurenta înregistrase marca verbală &R&E&I&F&E&N& în Suedia pentru centuri de siguranță, nu avea intenția de a utiliza această marcă în măsura în care „intenționa în realitate să exploateze un site internet dedicat comerțului de pneuri a cărui înregistrare o avea în vedere”. În consecință, ceea ce se întâmpla de fapt în cauza respectivă era mai degrabă o încercare de a „eluda” legislația privind mărcile (
50
). Cu alte cuvinte, Curtea a concluzionat că solicitarea înregistrării mărcilor în scop de „cybersquatting” ar putea constitui rea‑credință în contextul reglementării respective. După cum am argumentat în prezentele concluzii, un raționament similar se aplică în mod mai general sistemului de înregistrare a mărcilor.
112.
De asemenea, Tribunalul a admis că depunerea unei cereri de înregistrare a unei mărci a Uniunii Europene la Oficiul Uniunii Europene pentru Proprietate Intelectuală ca parte a unei strategii de blocaj poate constitui rea‑credință (
51
).
113.
Tribunalul a stabilit la punctul 51 din această hotărâre că: „înlănțuirea succesivă de cereri de înregistrare a unor mărci naționale pentru același semn pentru produse și servicii din clase cel puțin parțial identice vizează să confere domnului A. o poziție de blocaj. Astfel, atunci când un terț depune o cerere de înregistrare a unei mărci a Uniunii Europene identice sau similare, domnul A. solicită înregistrarea unei mărci a Uniunii Europene, revendică prioritatea pentru aceasta întemeindu‑se pe ultima verigă din lanțul cererilor de înregistrare a unor mărci naționale și formulează opoziție pe baza respectivei cereri de înregistrare a unei mărci a Uniunii Europene. Înlănțuirea succesivă de cereri de înregistrare a unor mărci naționale urmărește, așadar, să îi confere o poziție de blocaj pentru o perioadă care depășește durata termenului de reflecție de șase luni prevăzut la articolul 29 alineatul (1) din Regulamentul nr. 207/2009 și chiar durata termenului de grație de cinci ani prevăzut la articolul 51 alineatul (1) litera (a) din regulamentul amintit.
114.
Considerăm că, în cazul în care solicitantul nu intenționează să utilizeze marca, este lipsit de relevanță dacă solicitantul intenționează să împiedice un anumit terț să utilizeze marca sau toți terții. În aceste condiții, solicitantul încearcă în mod nelegitim să obțină un monopol astfel încât să împiedice potențialii concurenți să folosească un semn pe care nu are intenția de a‑l utiliza. Acest comportament constituie un abuz de sistemul mărcilor.
115.
În sfârșit, în opinia noastră, lucrările pregătitoare susțin analiza de mai sus. Acestea sugerează, în ceea ce privește noțiunea de rea‑credință, că declararea nulității unei mărci pe motivul relei‑credințe cuprinde situații în care o astfel de cerere de înregistrare a unei mărci este depusă fără intenția de a utiliza toate sau unele dintre produsele sau serviciile specificate. În anul 1984, în grupul de lucru al Consiliului pentru un regulament privind mărcile, delegația germană a propus în mod expres să se prevadă o condiție privind o „intenție de bună‑credință de utilizare” atunci când se depune o cerere de înregistrare a unei mărci a Uniunii Europene (Schreiben der deutschen Delegation doc. 12 October 1984 9755/84 p. 7 și 8). Această propunere a fost ulterior acceptată în anul 1985, iar în anul 1986 a fost adoptată la articolul 41 alineatul (1) litera (b) drept cauză absolută de nulitate. În versiunile ulterioare ale dispoziției menționate, modul de redactare a lipsei bunei‑credințe a intenției de utilizare a fost înlocuită cu termenul mai general de rea‑credință, care a condus în final la formularea articolului 51 alineatul (1) litera (b) din Regulamentul nr. 40/94 [în prezent articolul 59 alineatul (1) litera (b) din Regulamentul 2017/1001].
116.
O parte a doctrinei (
52
) a fost de părere că înlocuirea cerinței explicite privind intenția de bună‑credință de utilizare a unei mărci cu simpla „rea‑credință” a fost făcută pentru a exclude cerința privind intenția de utilizare din regulament (și din directivă). Considerăm că această opinie este incorectă.
117.
Nu identificăm niciun element în lucrările pregătitoare care să sugereze că aceasta ar fi situația și ni se pare mult mai convingător punctul de vedere adoptat de cealaltă parte a doctrinei (
53
), care afirmă că înlocuirea cerinței explicite cu noțiunea mai generală de „rea‑credință” a fost făcută pentru a extinde domeniul de aplicare al prevederii respective, prin faptul că se credea că ar cuprinde o intenție de bună‑credință de utilizare și alte tipuri de rea‑credință (
54
).
C.
Cu privire la a patra întrebare preliminară
1. Rezumatul argumentelor părților
118.
Sky susțin că, în cazul în care este admisă o critică întemeiată pe reau‑credință, este obligatoriu să fie aplicată numai în ceea ce privește produsele sau serviciile specificate. Conform unei jurisprudențe constante, examinarea motivelor de refuz sau de nulitate trebuie să se facă distinct pentru fiecare dintre produsele sau serviciile pentru care s‑a solicitat sau s‑a obținut înregistrarea mărcii (
55
).
119.
Argumentul principal adus de SkyKick este că, atunci când înregistrarea unei mărci a fost solicitată fără intenția de utilizare pentru toate produsele și serviciile pentru care s‑a solicitat înregistrarea și în cazul în care încercarea de a obține drepturi excesive a reprezentat o decizie strategică deliberată a solicitantului, consecința trebuie să fie aceea că înregistrarea este în întregime nulă. SkyKick se bazează pe articolul 59 alineatul (1) litera (b) din Regulamentul 2017/1001, care prevede că „[s]e declară nulitatea” mărcii Uniunii Europene „atunci când solicitantul era de rea‑credință în momentul depunerii cererii de înregistrare a mărcii”. Acestea afirmă că singura hotărâre a Curții (pe care o cunosc) care examinează acest aspect susține în mod direct argumentul invocat de SkyKick cu titlu principal. În Hotărârea „GRUPPO SALINI” (
56
), Tribunalul a reținut că „existența relei‑credințe la momentul depunerii cererii de înregistrare conduce în sine la declararea nulității totale a mărcii contestate”. Acest lucru este de asemenea în concordanță cu principiul fraus omnia corrumpit (reaua‑credință invalidează/corupe totul), întâlnit în sistemele de drept ale multor state membre, inclusiv în common law englez (
57
).
120.
Cu titlu subsidiar, SkyKick susțin că răspunsul la întrebarea dacă reaua‑credință determină nulitatea unei mărci depinde de o analiză de la caz la caz, care depinde la rândul său de o analiză multifactorială. Factorii de care trebuie să se țină seama includ existența unor rațiuni comerciale, măsura în care solicitantul a ignorat securitatea juridică pentru terți și pentru autorități, dimensiunile titularului și resursele aflate la dispoziția acestuia, numărul de produse și servicii specificate și măsura în care acestea se suprapun între ele, măsura în care marca acoperă produse sau servicii pentru care solicitantul nu a avut nicio intenție de utilizare, caracterul distinctiv al mărcii, aspectul dacă drepturile în cauză sunt redundante sau au fost „perpetuate”, orice acțiune vizând asigurarea respectării drepturilor întreprinsă în temeiul unor mărci pentru produse sau servicii pe care nu intenționa să le utilizeze și dacă titularul are o justificare rezonabilă pentru depunerea cererii sale de înregistrare, în pofida lipsei intenției.
121.
Guvernul Regatului Unit propune un răspuns la această întrebare în contextul răspunsului său la cea de a treia întrebare. Guvernul francez propune să se răspundă la întrebare împreună cu a treia și cu a cincea întrebare. Guvernele maghiar, polonez și slovac nu propun un răspuns la această întrebare.
122.
Guvernul finlandez și Comisia susțin în esență că răspunsul la a patra întrebare trebuie să fie afirmativ. Extinderea efectului cauzei de nulitate și în privința produselor sau serviciilor pentru care marca este utilizată efectiv ar fi o consecință cu caracter de sancțiune, care nu este susținută de modul de redactare a dispozițiilor.
2. Analiză
123.
Având în vedere că răspunsul la a treia întrebare este afirmativ, este necesar să se clarifice care sunt consecințele relei‑credințe a unui solicitant la momentul depunerii cererii de înregistrare atunci când reaua‑credință afectează doar unele dintre produsele și serviciile acoperite de înregistrare.
124.
În opinia noastră, instanța de trimitere sugerează în mod corect că poate fi declarată nulitatea parțială a unei mărci dacă cererea de înregistrare a fost depusă în parte cu rea‑credință.
125.
Este suficient să se arate că rezultă clar din articolul 51 alineatul (3) din Regulamentul nr. 40/94 și din articolul 13 din Directiva 89/104 că, în cazul în care cauza de nulitate există numai cu privire la unele dintre produsele sau serviciile pentru care este înregistrată marca, nulitatea mărcii trebuie să fie declarată numai pentru acele produse sau servicii.
126.
În consecință, considerăm că jurisprudența Tribunalului (
58
) care sugerează contrariul (și anume că existența relei‑credințe atrage nulitatea în totalitate a mărcii) este eronată.
127.
Rezultă că, în lumina articolului 13 din Directiva 89/104 și a articolului 51 alineatul (3) din Regulamentul nr. 40/94, în cazul în care cauza de nulitate există numai cu privire la unele dintre produsele sau serviciile pentru care este înregistrată marca, nulitatea mărcii trebuie să fie declarată numai pentru acele produse sau servicii.
D.
Cu privire la a cincea întrebare preliminară
1. Rezumatul argumentelor părților
128.
Sky susțin că articolul 32 alineatul (3) din Legea din 1994 este incompatibil cu mecanismul dreptului Uniunii aplicabil protecției mărcilor prin înregistrare la nivelul statelor membre și la nivelul Uniunii. În orice caz, nu este permisă interpretarea sau aplicarea unei măsuri legislative naționale precum articolul 32 alineatul (3): (i) astfel încât să conducă la o constatare a relei‑credințe care nu este susținută de noțiunea autonomă de rea‑credință din dreptul Uniunii sau (ii) astfel încât să se stabilească direct sau indirect o cerință diferită sau mai oneroasă de utilizare a mărcilor înregistrate decât cea impusă și reglementată material, cu efecte numai din momentul înregistrării, de dreptul Uniunii aplicabil revocării înregistrărilor și „dovezii utilizării”, ca cerință prealabilă pentru exercitarea drepturilor conferite de înregistrare.
129.
Guvernul Regatului Unit susține că această întrebare este inadmisibilă în măsura în care Directiva 2015/2436 nu a fost încă transpusă în dreptul Regatului Unit.
130.
SkyKick și guvernul Regatului Unit (ca argument subsidiar) susțin că articolul 32 alineatul (3) impune o cerință procedurală potrivit căreia cererea de înregistrare trebuie să indice că marca este utilizată efectiv sau că solicitantul intenționează să utilizeze marca și este astfel compatibil cu dreptul Uniunii aplicabil mărcilor naționale și mărcilor Uniunii Europene.
131.
Guvernul francez propune să se răspundă la această întrebare împreună cu a treia și cu a patra întrebare. Guvernele maghiar, polonez, slovac și finlandez nu propun niciun răspuns la această întrebare.
132.
Comisia susține în esență că articolul 32 alineatul (3) din Legea din 1994 este compatibil cu dreptul Uniunii.
2. Analiză
133.
Instanța de trimitere arată că instanțele din Regatul Unit consideră că încălcarea articolului 32 alineatul (3) din Legea din 1994 prin depunerea unei declarații false poate fi invocată în contextul unei cereri de declarare a nulității mărcii întemeiate pe interdicția relei‑credințe. Cu alte cuvinte, în Regatul Unit, declarația depusă în conformitate cu articolul 32 alineatul (3) poate fi utilizată ca dovadă pentru a demonstra o potențială rea‑credință a solicitantului, ceea ce reprezintă o cauză absolută de nulitate.
134.
Instanța de trimitere solicită un răspuns cu privire la compatibilitatea acestui articol cu Directiva 2015/2436 și cu
reglementările antecesoare acesteia, astfel încât excepția de inadmisibilitate invocată de guvernul Regatului Unit trebuie respinsă.
135.
Directivele relevante lasă probleme de autonomie procedurală în competența statelor membre, dar există și anumite chestiuni de fond care nu sunt supuse armonizării. Astfel, potrivit celui de al cincilea considerent al Directivei 89/104 [care corespunde considerentului (6) al Directivei 2008/95], „statele membre păstrează de asemenea libertatea de a stabili dispozițiile de procedură privind înregistrarea, decăderea din drepturi sau nulitatea mărcilor dobândite prin înregistrare; […] este de competența lor, de exemplu, să stabilească forma procedurilor de înregistrare și de nulitate, să decidă dacă drepturile anterioare trebuie invocate în procedura de înregistrare sau în aceea de nulitate sau în ambele ori, mai mult, în cazul în care drepturile anterioare pot fi invocate în procedura de înregistrare, să prevadă o procedură de opoziție sau o examinare ex officio sau ambele; […] rămâne la facultatea statelor membre de a stabili efectele decăderii din drepturi sau ale nulității mărcilor” (sublinierea noastră).
136.
În plus, cel de al șaptelea considerent al acestei directive [care corespunde considerentului (8) al Directivei 2008/95] precizează, printre altele, că „statele membre pot să mențină sau să introducă în legislația lor motive de refuz sau de nulitate referitoare la condițiile de dobândire sau de păstrare a dreptului la marcă pentru care nu există dispoziții de apropiere și care se referă, de exemplu, la calitatea de titular al mărcii, la reînnoirea mărcii, la regimul taxelor sau la nerespectarea normelor de procedură” (
59
).
137.
În orice caz, ceea ce este important în contextul prezentei cauze este faptul că, în opinia noastră, articolul 32 alineatul (3) din Legea din 1994 nu prevede o nouă cauză de nulitate.
138.
Acesta stabilește mai curând doar cerințele procedurale referitoare la cererile de înregistrare, având în vedere că enunță elementele care trebuie să însoțească o cerere de înregistrare a unei mărci. O dispoziție precum articolul 32 alineatul (3) poate servi de asemenea unei serii de scopuri legate de decăderea din drepturile asupra mărcii sau de nulitate, inclusiv nerespectarea normelor de procedură sau de fond.
139.
Deși este adevărat că încălcarea obligației procedurale stabilite prin acest articol poate determina nulitatea unei mărci înregistrate, este de asemenea adevărat că o astfel de nulitate, dacă este declarată, se va întemeia pe cerința privind reaua‑credință prevăzută la articolul 3 alineatul (2) litera (d) din Directiva 89/104.
140.
Considerăm (precum Comisia) că articolul 32 alineatul (3) în sine nu este decât o cerință procedurală privind neconformitatea, care ajută la demonstrarea relei‑credințe în toate circumstanțele cauzei. Articolul 32 alineatul (3) nu precizează consecințele legale ale unei declarații inexacte a solicitantului mărcii. În sine, acest lucru ar trebui echivalat cu o cauză de nulitate potrivit căreia se constată existența relei‑credințe în cazul în care solicitantul nu avea intenția de bună‑credință de a utiliza marca pentru toate produsele și serviciile specificate. Altfel spus, o cauză de nulitate bazată pe reaua‑credință nu este aplicabilă doar pe baza formulării unei declarații false în temeiul articolului 32 alineatul (3) din Legea din 1994. Aceasta ar putea constitui însă un element de probă.
141.
În consecință, nu vedem în ce mod articolul 32 alineatul (3) ar putea împiedica instanța de trimitere să își îndeplinească obligația de a interpreta dreptul național în conformitate cu directiva, în măsura în care articolul 32 alineatul (3) nu precizează consecințele legale ale unei declarații inexacte a solicitantului mărcii.
142.
Rezultă că articolul 32 alineatul (2) din Legea din 1994 este compatibil cu Directiva 89/104, cu condiția să nu fie singurul temei pentru constatarea relei‑credinței.
III. Concluzie
143.
Pentru aceste considerente, propunem Curții să răspundă la întrebările preliminare formulate de High Court of Justice (England and Wales), Chancery Division [Înalta Curte de Justiție (Anglia și Țara Galilor), Secția Chancery, Regatul Unit] astfel:
„1)
Nulitatea totală sau parțială a unei mărci înregistrate a Uniunii Europene sau a unei mărci naționale înregistrate nu poate fi declarată numai pentru motivul că unii termeni sau toți termenii cuprinși în specificațiile produselor și serviciilor sunt insuficient de clari și de preciși. Lipsa de claritate și de precizie a specificațiilor produselor și serviciilor poate totuși să fie luată în considerare la examinarea întinderii protecției conferite de o astfel de înregistrare.
2)
Totuși, cerința de claritate și de precizie poate intra sub incidența motivului de refuz sau de nulitate a mărcilor care sunt contrare ordinii publice, potrivit prevederilor articolului 3 alineatul (1) litera (f) din Prima directivă nr. 89/104 a Consiliului din 21 decembrie 1988 de apropiere a legislațiilor statelor membre cu privire la mărci și ale articolului 7 alineatul (1) litera (f) din Regulamentul (CE) nr. 40/94 al Consiliului din 20 decembrie 1993 privind marca comunitară, în măsura în care înregistrarea unei mărci pentru «software» este nejustificată și este contrară interesului public. Un termen precum «software» este prea general și desemnează produse și servicii prea variate pentru a fi compatibil cu funcția mărcii de indicare a originii, astfel încât acel termen nu este suficient de clar și de precis pentru a permite autorităților competente și terților să stabilească, doar pe baza termenului respectiv, întinderea protecției conferite de marcă.
3)
În anumite circumstanțe, depunerea unei cereri de înregistrare a unei mărci fără intenția de a o utiliza în legătură cu produsele sau serviciile specificate poate constitui un element al relei‑credințe, în special în cazul în care singurul obiectiv al solicitantului este acela de a împiedica un terț să intre pe piață, inclusiv în cazul în care există dovezi privind o strategie de înregistrare abuzivă, aspect a cărui apreciere este de competența instanței naționale.
4)
În lumina articolului 13 din Directiva 89/104 și a articolului 51 alineatul (3) din Regulamentul nr. 40/94, în cazul în care cauza de nulitate există numai cu privire la unele dintre produsele sau serviciile pentru care este înregistrată marca, nulitatea mărcii trebuie să fie declarată numai pentru acele produse sau servicii.
5)
Articolul 32 alineatul (3) din Legea din 1994 privind mărcile din Regatul Unit este compatibil cu Directiva 89/104, cu condiția să nu fie singurul temei pentru constatarea relei‑credinței.”
(
1
)	Limba originală: engleza.
(
2
)	Acest tip de serviciu care „migrează” este cunoscut și sub numele de „kick”. Produsele specifice ale pârâtelor sunt migrarea în cloud, stocarea de copii de siguranță în cloud și gestionare a cloudului. Acestea sunt prestate ca servicii conexe pentru software‑ul Microsoft Office 365. Numele SkyKick a fost ales pentru că suna ca „sidekick” (asistent) și era evocator pentru serviciului prestat de societate, în care utilizatorii dădeau „kick” (migrau) datele lor în „sky” (cloud).
(
3
)	Concluziile avocatului general Léger prezentate în cauza Praktiker Bau‑und Heimwerkermärkte (C‑418/02, EU:C:2005:12, punctul 47).
(
4
)	Regulamentul (UE) 2017/1001 al Parlamentului European și al Consiliului din 14 iunie 2017 privind marca Uniunii Europene (JO 2017, L 154, p. 1).
(
5
)	Comunicarea a determinat cinci termeni incluși în titlurile claselor care nu îndeplinesc cerința de claritate și de precizie: clasa 7, mașini, clasa 37, reparații, clasa 37, servicii de instalații, clasa 40, tratarea materialelor, și clasa 45, servicii personale și sociale oferite de terți pentru satisfacerea unor nevoi individuale. Aceasta precizează că „termenul «mașini» nu oferă o indicație clară cu privire la ce mașini sunt acoperite. Mașinile pot avea caracteristici diferite sau scopuri diferite, pot necesita niveluri foarte diferite de capacități tehnice și know‑how pentru a fi produse și/sau utilizate, ar putea să vizeze consumatori diferiți, să fie vândute pe căi comerciale diferite și, în consecință, să se raporteze la diferite sectoare ale pieței”.
(
6
)	Articolul respectiv prevede că „[c]ererea [de înregistrare a unei mărci] va atesta că marca este utilizată, de solicitant sau de persoana autorizată de acesta, în legătură cu [produsele sau serviciile pentru care se solicită înregistrarea mărcii] sau că cererea este depusă cu intenția, manifestată cu bună‑credință, de a utiliza marca astfel” (sublinierea noastră).
(
7
)	Directiva (UE) 2015/2436 a Parlamentului European și a Consiliului din 16 decembrie 2015 de apropiere a legislațiilor statelor membre cu privire la mărci (JO 2015, L 336, p. 1).
(
8
)	Directiva Parlamentului European și a Consiliului din 22 octombrie 2008 de apropiere a legislațiilor statelor membre cu privire la mărci (JO 2008, L 95, p. 25).
(
9
)	Regulamentul (CE) nr. 207/2009 al Consiliului din 26 februarie 2009 privind marca Uniunii Europene (JO 2008, L 78, p. 1).
(
10
)	Hotărârea din 12 februarie 2004, Koninklijke KPN Nederland (C‑363/99, EU:C:2004:86, punctul 34), și Hotărârea din 7 iulie 2005, Nestlé (C‑353/03, EU:C:2005:432, punctul 25).
(
11
)	Regulamentul (CE) nr. 40/94 al Consiliului din 20 decembrie 1993 privind marca comunitară (JO 1994, L 11, p. 1, Ediție specială, 17/vol. 1, p. 146), astfel cum a fost modificat prin Regulamentul Consiliului (CE) nr. 1891/2006 din 18 decembrie 2006 (JO 2006, L 386, p. 14, Ediție specială, 17/vol. 1, p. 212).
(
12
)	Prima Directivă a Consiliului din 21 decembrie 1988 de apropiere a legislațiilor statelor membre cu privire la mărci (JO 1989, L 40, p. 1, Ediție specială, 17/vol. 1, p. 92).
(
13
)	A se vedea Hotărârea din 19 iunie 2014, Oberbank și alții (C‑217/13 și C‑218/13, EU:C:2014:2012, punctul 31).
(
14
)	Hotărârea din 9 martie 2006, Concordia Matratzen (C‑421/04, EU:C:2006:164, punctul 19).
(
15
)	Hotărârea din 27 iunie 2013, Malaysia Dairy Industries (C‑320/12, EU:C:2013:435, punctul 42).
(
16
)	A se vedea de asemenea Concluziile avocatului general Bot prezentate în cauza Chartered Institute of Patent Attorneys (C‑307/10, EU:C:2011:784, punctul 68).
(
17
)	Hotărârea din 12 decembrie 2002, Sieckmann (C‑273/00, EU:C:2002:748, punctul 48).
(
18
)	Hotărârea din 19 decembrie 2012, Leno Merken (C‑149/11, EU:C:2012:816, punctul 32).
(
19
)	Johnson, P., „So Precisely What Will You Use Your Trade Mark For?”, International Review of Intellectual Property and Competition Law, 49(8), 2018, p. 940-970, punctul 2.3. În plus, un studiu independent, comandat și publicat de Oficiul pentru Proprietate Intelectuală din Regatul Unit, a constatat că până și mărcile care conțineau peste 1000 de cuvinte au fost utilizate doar în proporție de 0,08 % din totalul solicitat la înregistrare. A se vedea Graevenitz, G., Ashmead, R., Greenhaigh, C., Cluttering and non‑use of trade marks in Europe, UK IPO, august 2015.
(
20
)	Hotărârea din 12 decembrie 2002, Sieckmann (C‑273/00, EU:C: 2002:748, punctul 50).
(
21
)	Astfel cum s‑a menționat în Graevenitz, G., Ashmead, R., Greenhaigh, C., op. cit., p. 96.
(
22
)	În ceea ce privește problema unei mărci care nu a fost niciodată utilizată și dacă o persoană se poate baza in abstracto pe o astfel de marcă, a se vedea cauza pendinte C‑622/18, Cooper International Spirits și alții. Curtea va trebui să trateze în mod coerent respectiva cauză și prezenta.
(
23
)	A se vedea Hotărârea din 11 iunie 2009, Chocoladefabriken Lindt & Sprüngli (C‑529/07, EU:C:2009:361, punctele 43 și 44).
(
24
)	Mercury Communications Ltd împotriva Mercury Interactive (UK) Ltd [1995] FSR 850, punctele 864 și 865.
(
25
)	TMEP prevede la punctul §1402.03 litera (d): „Orice specificație a produselor pentru programe pentru computer trebuie să fie suficient de precisă încât să permită evaluarea riscului de confuzie. Scopul cerinței specificității în identificarea programelor este evitarea respingerii înregistrărilor în mod inutil […] în cazul în care produsele reale ale părților nu sunt legate și nu există niciun conflict pe piață. […] Având în vedere proliferarea și gradul de specializare a programelor pentru computere, [chiar] specificații ample, cum ar fi «programe pentru computere în domeniul medicinei» sau «programe în domeniul educației» nu vor fi acceptate, cu excepția cazului în care se indică funcția sau scopul particular al programului din domeniul respectiv […] ar fi acceptabile «programe pentru utilizare în diagnosticarea cancerului» sau «programe pentru învățarea copiilor să citească»”.
(
26
)	A se vedea o altă cauză aflată pe rolul instanței de trimitere în FIL Ltd împotriva Fidelis Underwriting Ltd [2018] EWHC 1097 (Pat) la [95], Arnold J.
(
27
)	Johnson, P., op. cit., punctul 5.2. Această parte a concluziilor se bazează pe analiza propusă deja de profesorul Johnson.
(
28
)	Această jurisprudență a Tribunalului va fi abordată de Curte în cauzele C‑714/18 P, ACTC/EUIPO, și în cauzele conexe C‑720/18 și C‑721/18, Ferrari (aceste cauze sunt pendinte).
(
29
)	A se vedea Hotărârea din 13 februarie 2007, Mundipharma/OAPI‑Altana Pharma (RESPICUR) (T‑256/04, EU:T:2007:46, punctul 24).
(
30
)	A se vedea Hotărârea din 27 martie 2014, Intesa Sanpaolo/OAPI‑equinet Bank (EQUITER) (T‑47/12, EU:T:2014:159, punctul 20).
(
31
)	După cum a propus deja Johnson, P., op. cit., punctul 5.3.
(
32
)	A se vedea de asemenea Concluziile avocatului general Sharpston prezentate în cauza Chocoladefabriken Lindt & Sprüngli (C‑529/07, EU:C:2009:148, punctul 48).
(
33
)	Johnson, P., op. cit., punctul 4.3, care arată cum acest aspect este coerent cu lucrările pregătitoare.
(
34
)	Sistemul de la Madrid privind înregistrarea internațională a mărcilor este reglementat de Aranjamentul de la Madrid, încheiat inițial în anul 1891 și de Protocolul referitor la Aranjamentul de la Madrid, încheiat inițial în anul 1989.
(
35
)	Comisia se bazează în esență pe Hotărârea din 11 iunie 2009, Chocoladefabriken Lindt & Sprüngli (C‑529/07, EU:C:2009:361), pe Hotărârea din 13 decembrie 2012, pelicantravel.com/OAPI – Pelikan (Pelikan) (T‑136/11, nepublicată, EU:T:2012:689, neatacată cu recurs), și pe Hotărârea din 7 iulie 2016, Copernicus‑Trademarks/EUIPO – Maquet (LUCEO) [T‑82/14, EU:T:2016:396, recurs respins prin Ordonanța din 14 decembrie 2017, Verus/EUIPO (C‑101/17 P, nepublicată, EU:C:2017:979)].
(
36
)	Deși dispoziția regulamentului în forma sa anterioară prevedea că reaua‑credință la depunerea cererii de înregistrare a mărcii este cauză de nulitate absolută, articolul 3 alineatul (2) litera (d) din Directiva 89/104 nu procedează așa în mod direct. Astfel, acest articol acordă statelor membre posibilitatea de a transpune sau nu acest motiv de nulitate în dreptul național. În orice caz, conținutul celor două dispoziții trebuie interpretat în același mod.
(
37
)	A se vedea Hotărârea din 11 iunie 2009, Chocoladefabriken Lindt & Sprüngli (C‑529/07, EU:C:2009:361).
(
38
)	A se vedea de exemplu Hotărârea T‑82/14 Copernicus‑Trademarks/EUIPO – Maquet (LUCEO) (T‑82/14, EU:T:2016:396).
(
39
)	A se vedea Concluziile prezentate în cauza Koton Mağazacilik Tekstil Sanayi ve Ticaret/EUIPO (C‑104/18 P, EU:C:2019:287, punctul 32).
(
40
)	Hotărârea din 11 iunie 2009, Chocoladefabriken Lindt și Sprüngli (C‑529/07, EU:C:2009:361, punctele 37 și 42).
(
41
)	A se vedea de exemplu Hotărârea din 7 iunie 2011, Psytech International/OAPI – Institute for Personality & Ability Testing (16PF) (T‑507/08, nepublicată, EU:T:2011:253, punctele 88 și 89, neatacată cu recurs), Hotărârea din 14 februarie 2012, Peeters Landbouwmachines/OAPI, Fors MW (BIGAB) (T‑33/11, EU:T:2012:77, punctele 24-26, neatacată cu recurs), Hotărârea din 13 decembrie 2012, pelicantravel.com/OAPI – Pelikan (Pelikan) (T‑136/11, nepublicată, EU:T:2012:689, punctele 54, 55 și 58-60, neatacată cu recurs), Hotărârea din 8 mai 2014, Simca Europe/OAPI – PSA Peugeot Citroën (Simca) (T‑327/12, EU:T:2014:240, punctele 38 și 39, neatacată cu recurs) și Hotărârea din 7 iulie 2016, Copernicus‑Trademarks/EUIPO – Maquet (LUCEO) (T‑82/14, EU:T:2016:396, punctele 28-33 și 48-52].
(
42
)	A se vedea în acest sens Hotărârea din 29 iunie 2017, Cipriani/EUIPO – Hotel Cipriani (CIPRIANI) (T‑343/14, EU:T:2017:458, punctele 46 și 47, neatacată cu recurs).
(
43
)	Hotărârea din 7 iulie 2016, Copernicus‑Trademarks/EUIPO – Maquet (LUCEO) (T‑82/14, EU:T:2016:396, punctele 28-33 și 48-52).
(
44
)	Hotărârea din 5 mai 2017, PayPal/EUIPO – Hub Culture (VENMO) (T‑132/16, nepublicată, EU:T:2017:316, punctele 63-65, neatacată cu recurs).
(
45
)	A se vedea hotărârea pronunțată în litigiul principal, punctul 210. Considerăm că, în această privință, faptul că reglementările Regatului Unit impun în mod expres intenția de utilizarea în temeiul articolului 32 alineatul (3) Legea din 1994 nu este în mod necesar decisiv.
(
46
)	A se vedea Gromax Plasticulture Ltd împotriva Don & Low Nonwovens Ltd [1999] RPC 367, punctul 379. A se vedea de asemenea DEMON ALE Trade Mark [2000] RPC 345, Decon Laboratories Ltd împotriva Fred Baker Scientific Ltd [2001] RPC 17, LABORATOIRE DE LA MER Trade Marks [2002] FSR 51, Knoll AG’s Trade Mark [2003] RPC 10, Ferrero SpA’s Trade Marks [2004] RPC 29, 32Red plc împotriva WHG (International) Ltd [2012] EWCA Civ 19, Red Bull GmbH împotriva Sun Mark Ltd [2012] EWHC 1929 (Ch), Total Ltd împotriva YouView TV Ltd [2014] EWHC 1963 (Ch), Jaguar Land Rover Ltd împotriva Bombadier Recreational Products Inc [2016] EWHC 3266 (Ch), HTC Corp împotriva One Max Ltd (O/486/17), Paper Stacked Ltd împotriva CKL Holdings NV (O/036/18).
(
47
)	Hotărârea din 11 iunie 2009, Chocoladefabriken Lindt și Sprüngli (C‑529/07, EU:C:2009:361).
(
48
)	Hotărârea din 3 iunie 2010, Internetportal und Marketing (C‑569/08, EU:C:2010:311).
(
49
)	Hotărârea din 11 iunie 2009, Chocoladefabriken Lindt & Sprüngli (C‑529/07, EU:C:2009:361).
(
50
)	A se vedea de asemenea decizia recentă a Camere a doua de recurs a EUIPO în cauza R1849/2017-2, Monopoly, din 22 iulie 2019 (marca Uniunii Europene contestată acoperea numeroase produse și servicii care erau pur și simplu o repetare a mărcilor Uniunii Europene anterioare, deja existente, „MONOPOLY”. Toate circumstanțele menționate indicau că intenția titularului a fost de a profita de normele privind mărcile Uniunii Europene prin crearea artificială a situației în care nu ar fi trebuit să dovedească utilizarea reală a mărcilor sale anterioare pentru produsele și serviciile menționate și, astfel, reaua‑credință era parțial dovedită).
(
51
)	Hotărârea din 7 iulie 2016, Copernicus‑Trademarks/EUIPO – Maquet (LUCEO) (T‑82/14, EU: T: 2016: 396).
(
52
)	Tsoutsanis, A., Trade mark registrations in bad faith, Oxford University Press, 2010, p. 65.
(
53
)	Johnson, P., op. cit., punctul 4.3, care explică mai detaliat cum există cel puțin cinci motive pentru care acest punct de vedere este cel corect.
(
54
)	Noțiunea de rea‑credință este, fără îndoială, un concept mai larg, care cuprinde alte modalități în care se abuzează de sistemul mărcilor, astfel încât să combată traficul de mărci, dar și pentru a asigura o administrare performantă a sistemului de înregistrare a mărcilor și pentru a evita ca terții să fie împiedicați să își înregistreze (viitoarele) semne ca mărci (a se vedea Schreiben der deutschen Delegation, citat la punctul 115 din prezentele concluzii).
(
55
)	Hotărârea din 17 octombrie 2013, Isdin/Bial‑Portela (C‑597/12 P, EU:C:2013:672, punctele 24-30).
(
56
)	Hotărârea din 11 iulie 2013, SA.PAR./OAPI - Salini Costruttori (GRUPPO SALINI) (T‑321/10, EU:T:2013:372, neatacată cu recurs).
(
57
)	A se vedea de exemplu Tsoutsanis, A., op. cit., punctul 2.38 și referințele citate.
(
58
)	A se vedea Hotărârea din 14 februarie 2012, Peeters Landbouwmachines/OAPI – Fors MW (BIGAB) (T‑33/11, EU:T:2012:77, punctul 32, neatacată cu recurs), și Hotărârea din 11 iulie 2013, SA.PAR./OAPI – Salini Costruttori (GRUPPO SALINI) (T‑321/10, EU:T:2013:372, punctele 47 și 48, neatacată cu recurs).
(
59
)	A se vedea Hotărârea din 7 iulie 2005, Praktiker Bau- und Heimwerkermärkte (C‑418/02, EU:C:2005:425, punctul 30). După cum a subliniat Comisia, în Hotărârea din 27 iunie 2013, Malaysia Dairy Industries (C‑320/12, EU:C:2013:435), acest considerent a fost interpretat destul de restrictiv în sensul că se limitează la motivele stabilite de directivă însăși și nu a existat nicio interpretare a ceea ce se înțelege prin expresia „să mențină sau să introducă […] pentru care nu există dispoziții de apropiere”.