62007CC0152
CONCLUZIILE AVOCATULUI GENERAL
DÁMASO RUIZ-JARABO COLOMER
prezentate la 1 aprilie 2008 (
1
)
Cauzele conexate C-152/07-C-154/07
Arcor AG & Co. KG și alții
împotriva
Bundesrepublik Deutschland
„Sectorul telecomunicațiilor — Rețele și servicii — Reechilibrare tarifară — Articolul 4c din Directiva 90/388/CEE — Articolul 7 alineatul (2) din Directiva 97/33/CE — Articolul 12 alineatul (7) din Directiva 98/61/CE — Autoritate de reglementare — Efect direct al directivelor — Situație triangulară”
I — Introducere
1.
Bundesverwaltungsgericht (Curtea Federală Administrativă) din Germania invită Curtea de Justiție să se pronunțe cu privire la domeniul de aplicare al Directivei 90/388/CEE a Comisiei din 28 iunie 1990 privind concurența pe piețele de servicii de telecomunicații (denumită în continuare „Directiva concurență” sau „Directiva 90/388”) (
2
) și al Directivei 97/33/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 30 iunie 1997 privind interconectarea în telecomunicații în vederea asigurării unui serviciu universal și a interoperabilității prin aplicarea principiilor de furnizare a unei rețele deschise (denumită în continuare „Directiva interconectare” sau „Directiva 97/33”) (
3
).
2.
Instanța de trimitere pune la îndoială legalitatea anumitor costuri care se adaugă costurilor de conectare, impuse în beneficiul operatorului dominant al rețelei de abonați, într-un sector caracterizat prin liberalizare (
4
), care a fost impulsionată prin Directivele concurență (
5
) și interconectare (
6
) și care s-a finalizat prin „noul cadru de reglementare” (
7
) adoptat la 7 martie 2002 și publicat la 24 aprilie 2002 (
8
).
3.
Întreprinderile obligate la plata acestor sume suplimentare contestă validitatea acestora (
9
), invocând principiul liberei concurențe, al interzicerii discriminării și al transparenței administrative.
II — Reglementarea aplicabilă
A — Dreptul comunitar
4.
Elaborarea în 1987 a Cărții verzi privind telecomunicațiile (
10
) constituie premisa creării unei piețe europene concurențiale și armonizate, întemeiată pe libera alegere a operatorilor de telecomunicații.
5.
Dereglementarea administrativă a sectorului a determinat o transformare profundă a concepției sale juridice, întemeiată pe publicatio sau păstrarea gestiunii organismelor publice, în măsura dispariției sistemului tradițional al monopolurilor de stat, incapabile să satisfacă cererile utilizatorilor, tot mai numeroase după revoluția pe care a cunoscut-o acest sector.
6.
Această convergență se concretizează într-un nou cadru, care contrastează cu intervenția oficială în materia prestării serviciului, intervenție care înclina către supremația voinței politice (
11
) în detrimentul libertății comerțului.
1. Directiva 90/388 (
12
)
7.
Hotărârea Italia/Comisia (
13
) a bulversat lumea telecomunicațiilor prin recunoașterea aplicării regimului concurențial organismelor publice titulare de drepturi speciale sau exclusive.
8.
În pofida ajustărilor jurisprudențiale, sistemul prezenta lacune notabile, evidențiate de complexitatea materiei și de persistența piețelor dominate de operatorul public, a cărui integrare nu putea fi obținută decât prin măsuri legislative concrete.
9.
Reacțiile se dezvoltă odată cu liberalizarea așteptată, prin intermediul Directivei 88/301/CEE (
14
), consolidată după doi ani prin Directiva 90/388, cu eliminarea drepturilor speciale sau exclusive, fără a aduce atingere unor excepții, printre care putem sublinia exceptarea telefoniei vocale, al cărei loc în cadrul liberei concurențe a fost întârziat până la adoptarea Directivei 96/19/CE a Comisiei din 13 martie 1996 de modificare a Directivei 90/388 menționate anterior.
10.
Articolul 4c din Directiva 90/388 (
15
) impune statelor membre să își reechilibreze tarifele, stabilind ca regulă esențială creșterea prețului furnizării serviciului universal, fără a uita necesitatea de a se menține caracterul său accesibil și asigurând întreprinderilor posibilitatea de a realiza un profit, potrivit condițiilor specifice ale pieței, în spiritul solidarității necesare pentru ca orice cetățean să poată beneficia de aceste servicii.
2. Directiva 97/33 (
16
)
11.
Pe de altă parte, drumul spre armonizare (
17
), paralel cu eforturile pentru eliminarea limitelor care împiedicau o concurență veritabilă între operatori, a încurajat intrarea noilor operatori, asigurând instaurarea unui echilibru permanent între participanții la furnizarea unei rețele deschise tuturor (
18
).
12.
Totuși, concertarea trebuia să permită în plus accesul și localizarea infrastructurilor, garantând interconectarea între rețelele publice și distribuitorii lor.
13.
Astfel cum am indicat în Concluziile prezentate în cauza Telefónica O2 Czech Republic (
19
), citată anterior, în acest scop a fost adoptată Directiva 97/33, care abordează anumite aspecte financiare ale conexiunii între operatori, interzicând tarife inferioare pragului costurilor reale, împiedicând în același timp eventuale capricii mercantiliste prin refuzarea sumelor care ar depăși acest nivel [considerentul (10)].
14.
Articolul 7 alineatul (2) din Directiva 97/33 prevede:
„Taxele de interconectare respectă principiile transparenței și orientării în funcție de costuri. Sarcina probei privind faptul că taxele sunt determinate în funcție de costurile reale, inclusiv un profit rezonabil al investițiilor, revine organismului care furnizează interconectarea cu instalațiile sale. Autoritățile naționale de reglementare pot solicita unui organism să justifice integral taxele de interconectare pe care le aplică și, dacă este necesar, pot impune adaptarea acestora. Prezentul alineat se aplică și organismelor definite în anexa I a treia parte, care au fost notificate de către autoritățile naționale de reglementare ca organisme care au putere semnificativă pe piață națională a interconectării.
[…]” [traducere neoficială]
15.
Pentru evitarea fraudelor, articolul 7 alineatul (4) din această directivă prevede că, potrivit legislației comunitare, taxele de interconectare trebuie să fie descompuse suficient pentru ca solicitantul să nu fie obligat să plătească pentru elementul care nu este strict legat de serviciul solicitat.
16.
Mai mult, abonaților li se oferă dreptul de acces la serviciile comutate ale oricărui prestator de telecomunicații interconectat, potrivit Directivei 98/61, care adaugă alineatul (7) la articolul 12 din Directiva 97/33 pentru ca autoritățile naționale de reglementare să garanteze un tarif de interconectare în funcție de costuri și să evite ca taxele care trebuie plătite să constituie un factor disuasiv în ceea ce privește utilizarea serviciului respectiv.
17.
Regimul comunitar al concurenței în cadrul telecomunicațiilor, axat pe protecția consumatorilor, prevede taxe de interconectare care exclud sumele care nu sunt destinate să acopere costurile reale ale serviciilor în cauză și care susțin transparența (
20
).
B — Dreptul german
18.
Obligațiile care revin operatorului dominant în vederea furnizării accesului la rețea și a interconectării sunt enumerate la articolul 35 și următoarele din Legea privind telecomunicațiile (Telekommunikationsgesetz, denumită în continuare „TKG”) din 25 iulie 1996 (
21
).
19.
În temeiul articolelor 39, 27 și următoarele din această lege, toate plățile în legătură cu accesul la rețea fac obiectul unei autorizații, astfel încât beneficiarul unei autorizații să nu perceapă mai mult decât sumele aprobate de administrație.
20.
Temeiul juridic al taxelor percepute pentru a compensa pierderile operatorului dominant este articolul 43 alineatul 6 din TKG, potrivit redactării Legii din 21 octombrie 2002 (
22
).
III — Situația de fapt, acțiunile principale și întrebările preliminare
21.
Arcor AG & Co. KG, Communication Services TELE2 GmbH și Firma 01051 Telekom GmbH sunt operatori ai rețelelor publice de telecomunicații care își desfășoară activitatea în Germania și oferă clienților lor un serviciu de selecție a operatorilor prin intermediul interconectării la rețeaua locală a Deutsche Telekom.
22.
Autoritatea de reglementare a obligat Deutsche Telekom să presteze serviciul Telekom B.2 (local), în schimbul unei remunerații plătite de Arcor AG & Co. KG, de Communication Services TELE2 GmbH și de Firma 01051 Telekom GmbH.
23.
Printr-o decizie din 29 aprilie 2003, Regulierungsbehörde für Telekommunikation und Post (Autoritatea de reglementare pentru poștă și telecomunicații) (
23
) a impus, la cererea Deutsche Telekom, în temeiul articolului 43 alineatul 6 din TKG, începând cu 1 iulie 2003, o taxă suplimentară, independentă de costuri, de 0,0004 euro pe minut pentru serviciile Telekom B.2 (local), întrucât profiturile pe care clienții finali le aduceau acestei societăți nu acopereau în totalitate cheltuielile pentru furnizarea buclei locale.
24.
După numai o lună, Comisia (
24
) a amendat Deutsche Telekom cu 12600000 de euro pentru abuz de poziție dominantă, întrucât aceasta solicitase concurenților săi, pentru a intra în rețeaua locală, o sumă superioară celei pe care i-o plăteau propriii abonați pentru a beneficia de rețeaua fixă.
25.
Prin Decizia din 23 septembrie 2003, autoritatea de reglementare a abrogat (ex nunc) perceperea taxelor suplimentare, care se limitau, așadar, la perioada cuprinsă între 1 iulie și 23 septembrie 2003.
26.
Cele trei întreprinderi vizate de plata taxelor suplimentare au atacat separat decizia administrativă prin care acestea erau autorizate.
27.
Prin Hotărârea din 3 noiembrie 2005, Verwaltungsgericht Köln (Tribunalul de Contencios Administrativ din Köln) a admis acțiunile acestora în temeiul încălcării dreptului comunitar, în special a articolului 7 alineatul (2) și a articolului 12 alineatul (7) din Directiva 97/33, în versiunea modificată prin Directiva 98/61.
28.
Germania și Deutsche Telekom au declarat recurs la Bundesverwaltungsgericht, care bănuiește incompatibilitatea cu dreptul comunitar a articolului 43 alineatul (6) din TKG; prin urmare, aceasta a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarele întrebări preliminare:
„1)
Directiva 90/388/CE a Comisiei din 28 iunie 1990 și Directiva 97/33/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 30 iunie 1997 trebuie interpretate în sensul că împiedică autoritatea națională de reglementare să oblige operatorul unei rețele interconectate cu o rețea publică de telecomunicații să plătească, pentru anul 2003, operatorului rețelei de abonați care domină piața o contribuție destinată să compenseze deficitul suportat de operatorul rețelei de abonați prin furnizarea buclei locale?
În cazul unui răspuns afirmativ la prima întrebare:
2)
Faptul că o astfel de obligație, stabilită într-o dispoziție de drept național, este contrară dreptului comunitar, trebuie luat în considerare de instanța națională într-o procedură având ca obiect autorizarea unei contribuții din partea operatorului rețelei interconectate?”
IV — Procedura în fața Curții
29.
Cererea de pronunțare a unei hotărâri preliminare a fost înregistrată la grefa Curții la 20 martie 2007.
30.
Prin Ordonanța din 1 iunie 2007, președintele Curții a dispus conexarea celor trei cauze datorită legăturii lor obiective.
31.
Au depus observații, în termenul stabilit la articolul 23 din Statutul Curții de Justiție, guvernul german și Deutsche Telekom, pe de o parte, care propun un răspuns negativ la întrebările formulate, precum și întreprinderile reclamante în acțiunile principale și Comisia, care pledează în favoarea unei decizii de incompatibilitate, pe de altă parte.
32.
În cadrul ședinței din 19 februarie 2008 s-au prezentat reprezentanții participanților la procedura scrisă, precum și ai Regatului Unit, pentru a-și prezenta observațiile orale.
V — Analiza întrebărilor preliminare
33.
Curtea este sesizată cu numeroase acțiuni în care telecomunicațiile au o mare importanță, fenomen anunțat încă de la începuturile dezvoltării lor datorită potențialului economic pe care îl presupune exploatarea acestora.
34.
Deși pare paradoxal, odată acordat brevetul pentru telefon lui Alexander Graham Bell în 1876 (
25
), după o lungă bătălie judiciară (
26
), Congresul Statelor Unite (
27
) a reabilitat recent memoria și realizările italianului Antonio Meucci, recunoscând că, anterior, în 1860, acesta demonstrase public la New York funcționarea acestei invenții. Astfel, trecerea timpului a atribuit fiecăruia locul care îi revine (
28
).
A — Cu privire la prima întrebare preliminară
1. Precizări preliminare privind serviciul universal
35.
„Un singur sistem, o singură politică, serviciul universal” (
29
). Această deviză (
30
) exprimă voința de a conecta ansamblul populației prin intermediul unei singure rețele (
31
), într-o epocă în care lupta dintre Bell System și companiile independente atingea paroxismul (
32
).
36.
Oferirea un serviciu de calitate la un preț rezonabil pe întreg teritoriul: acestea sunt premisele detaliate la articolele 3 și, respectiv, 9 din Directiva 97/33.
37.
Totuși, această misiune de interes general prezintă anumite inconveniente, în măsura în care o conducere inadecvată creează riscul de a se ajunge la o societate duală, divizată între cei care au acces la anumite rețele și servicii și cei care sunt excluși.
38.
Pentru a diminua dificultățile, dreptul comunitar satisface atât necesitățile populației, cât și regulile concurenței, urmărindu-se asigurarea solidarității și a libertății comerciale, fără a omite să ia în calcul costul și fără să îl repartizeze între toți operatorii, ceea ce reflectă articolul 5 din Directiva interconectare și articolele 12-14 din Directiva privind serviciul universal.
39.
Prin urmare, disocierea noțiunilor de operator istoric și de furnizor de serviciu universal apare drept o consecință necesară, astfel încât orice societate privată care are capacitatea suficientă își poate asuma această misiune și, pentru a evita orice confuzie între rolurile de judecător și de parte, statul renunță la calitatea sa de tutore pentru a deveni o simplă autoritate de reglementare (
33
).
2. Apelurile locale fac parte integrantă din serviciul universal
40.
Apelurile locale fac parte din serviciul universal, astfel cum rezultă din articolul 5 alineatul (2) din Directiva 98/10/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 26 februarie 1998 privind aplicarea furnizării unei rețele deschise (FRD) la telefonia vocală și la serviciul universal pentru telecomunicații într-un mediu competitiv (
34
), precum și din articolul 4 alineatul (2) din Directiva 2002/22.
41.
Totuși, în observațiile sale, fostul monopolist susținut de guvernul german interpretează articolul 4c din Directiva 90/388 în mod neobișnuit, incorect în opinia noastră.
42.
Deutsche Telekom susține că această dispoziție nu este aplicabilă, întrucât nu și-a asumat nicio obligație de serviciu universal.
43.
Cu toate acestea, discrepanțele de redactare a articolului 4c din directivă (
35
) între diferitele limbi comunitare par revelatoare, astfel încât, pentru a descoperi interpretarea corectă, trebuie să se realizeze o apreciere a economiei generale și a criteriului teleologic care o inspiră (
36
), în lumina celorlalte versiuni lingvistice (
37
).
44.
Cu această interpretare, argumentul poate fi respins cu ușurință dacă este examinat din perspectiva liberalizării, în care orice obligație are o dimensiune subsidiară. Numai în cazul în care operatorii nu ar putea asigura serviciul universal ar fi necesare intervenția administrativă și atribuirea responsabilității; dar atâta timp cât această situație excepțională nu se produce, obligațiile de serviciu universal rămân supuse regulilor pieței.
45.
În orice caz, faptele arată că Deutsche Telekom opera, înainte și după (cu mai mult de 95 %) liberalizare, partea din serviciul universal care privește apelurile locale.
3. Finanțarea serviciului universal
a) Reechilibrarea tarifară (
38
)
46.
Avocatul general Léger amintește (
39
) că, atunci când sunt întrunite condițiile fundamentale pentru deschiderea comunicațiilor, o concurență veritabilă presupune o armonizare tarifară care urmărește să înlăture riscul de a concentra activitatea operatorului asupra segmentelor celor mai profitabile (apelurile naționale și internaționale), neglijând serviciile mai puțin rentabile (apelurile locale), a căror exploatare face parte de asemenea din serviciul universal.
47.
Acesta este scopul urmărit prin Directiva 90/388 și prin modificarea sa prin Directiva 96/19. Considerentul (20) al acesteia din urmă descrie situația pe care urmărește să o modifice și care era caracterizată de categorii de apeluri telefonice nerentabile, compensate de beneficiile realizate în alte segmente de activitate ale aceleiași întreprinderi.
48.
Prețurile apelurilor locale, reduse în mod artificial, restrâng concurența și descurajează potențialii concurenți să încerce să pătrundă pe segmentele cele mai puțin profitabile.
49.
Hotărârea Curții din 7 ianuarie 2004, Comisia/Spania (
40
), deși recunoaște că articolul 4c din Directiva 90/388 nu prevedea niciun termen pentru alinierea tarifelor, a identificat în Directiva 96/19 indicii în favoarea unui ritm constant, fără a se putea totuși depăși data de 1 ianuarie 1998 pentru realizarea acestei reechilibrări (punctul 32).
50.
Considerentul (5) al Directivei 96/19 prevede excepții de la acest termen, justificate în cazul rețelelor mai puțin dezvoltate (
41
) sau al rețelelor foarte mici (
42
), dar întotdeauna însoțite de un calendar detaliat.
51.
Niciuna dintre aceste derogări nu este aplicabilă în speță, astfel încât aceste taxe trebuiau să fie reechilibrate în Germania în 2003; totuși, nerespectarea acestor termene a determinat Curtea să constate, într-o cauză similară, neîndeplinirea obligațiilor de către Republica Franceză, în măsura în care era cert că reechilibrarea tarifară prevăzută la articolul 4c al treilea paragraf din Directiva 90/388, cu modificările ulterioare, nu fusese realizată în mod complet la 1 ianuarie 1998 și că guvernul francez nu transmisese Comisiei nici planurile sale pentru eliminarea treptată a dezechilibrelor care persistă și nici calendarul exact al punerii sale în aplicare (
43
).
b) Subvenții încrucișate: un instrument de finanțare inadecvat unei piețe deschise concurenței
52.
În urma liberalizării, Directiva 97/33 utilizează ingredientele echității și proporționalității, însoțite de principiul nediscriminării [considerentul (2)], pentru a atenua condițiile de interoperabilitate, prezentate sub forma separării contabile a activităților, cu scopul de a evita orice posibilă dificultate cauzată de subvențiile încrucișate neloiale (
44
), dificil de acceptat în domeniul liberei concurențe.
53.
Spre deosebire de situația din perioada monopolului, atunci când se accepta acest tip de transferuri interne prin destinarea beneficiilor din activitățile nesupuse restricțiilor acoperirii pierderilor legate de prestarea serviciilor sociale (astfel cum este serviciul universal), aceste transferuri nu sunt tolerate în noul cadru de libertate, întrucât întreprinderile dominante ar putea să le utilizeze împotriva concurenților lor pentru a-i elimina, prin menținerea în mod deliberat a unor prețuri de ruinare (
45
) pe care le transferă altor operatori în loc să le repercuteze asupra abonaților lor, astfel cum susțin reclamantele din acțiunile principale în observațiile lor.
54.
În acest mod, concurența este denaturată, întrucât noii operatori, obligați să plătească taxe suplimentare, trebuie să își majoreze tarifele pentru a-și menține rentabilitatea, în detrimentul propriei competitivități, astfel încât teza susținută în cadrul ședinței de guvernul german potrivit căreia acest sistem profită noilor operatori, în special Arcor AG & Co. KG, este lipsită de orice justificare.
55.
Rezultă că Deutsche Telekom este favorizat de un protecționism contrar articolului 82 CE și următoarele și care, în plus, pare „endogam”; astfel, după cum a recunoscut această întreprindere în observațiile sale, participarea Republicii Federale Germania la capitalul său era de 31,7 %, reprezentantul Firma 01051 Telekom GmbH susținând chiar în cadrul ședinței că acest procent atingea 43 % (
46
).
c) Deficitul de acces
56.
Pierderile apar în momentul în care cheltuielile legate de punerea la dispoziție a liniei abonaților noilor întreprinderi depășesc încasările generate de această sarcină.
57.
Acest beneficiu nerealizat își are originea în monopol, atunci când parametrii economici erau concepuți în funcție de contribuția financiară a clientului final și când solidaritatea se opunea cuantumurilor excesive, astfel încât costurile reale ale serviciului nu erau acoperite.
58.
Totuși, dreptul comunitar nu mai admite ipoteza pe care o propun guvernul german și Deutsche Telekom, întrucât data pivot este 1 ianuarie 1998, cu o posibilitate de prelungire până la 1 ianuarie 2000, pentru a permite cu titlu tranzitoriu foștilor deținători de monopoluri să se adapteze la noua situație și să compenseze sumele pe care le percep.
59.
Acest lucru reiese din Recomandarea Comisiei 98/322/CE din 8 aprilie 1998 (
47
) și din Comunicarea din 27 noiembrie 1996, care a precedat-o pe aceasta (
48
).
60.
Motivul este evident. Distincția dintre contribuțiile pentru interconectare și cele care au legătură cu serviciul universal s-ar estompa dacă s-ar admite alte sume ca alternativă la echilibrul prețurilor în cauză, care pledează chiar în favoarea eliminării nu numai a obstacolelor pentru preselectarea operatorului, ci și a unui eventual deficit.
d) Taxele plătite în plus față de taxele de racordare: o măsură efemeră
61.
Susținerile guvernului german și ale Deutsche Telekom, potrivit cărora directivele în litigiu nu interzic această finanțare, sunt neîntemeiate.
62.
Nu putem să nu subliniem contradicția care există între a susține, pe de o parte, că articolul 4c din Directiva 90/388 prevede că sunt ilegale taxele inferioare costului real al prestării serviciului și, pe de altă parte, că acest articol nu se opune menținerii compensării lor.
63.
Este clar că, deși dreptul comunitar nu permite aceste pierderi, a sugera posibilitatea de a le neutraliza prin intermediul acestui tip de compensații presupune perpetuarea lor (
49
).
64.
Așadar, este obligatoriu ca accesoriul și principalul (
50
) să fie supuse aceluiași tratament, astfel încât, dacă datoria este lichidată, același lucru să se întâmple și cu consecințele sale.
65.
Ca și un bolnav imaginar (
51
), Deutsche Telekom se plânge de datoria anacronică de care este, în opinia noastră, singura responsabilă.
66.
Suntem de acord cu toți participanții la dezbaterea privind întrebările preliminare că pierderile care decurg din linia abonaților în anul 2003 rezultă din tacticile întreprinderii dominante, întrucât nu identificăm niciun obstacol care ar fi împiedicat-o să le acopere prin intermediul unei creșteri a tarifelor sale.
67.
Clarificările aduse de Deutsche Telekom, potrivit cărora nu este posibil să fie transpuse în prezenta cauză concluziile Hotărârii Comisia/Spania (
52
), sunt surprinzătoare, întrucât răspunderea pentru diferențele economice se repartiza în cauza respectivă între organismul de telecomunicații și autoritățile naționale, ipoteză diferită, potrivit acesteia, „de un deficit imputabil numai întreprinderii” (
53
).
68.
Curtea a condamnat Spania pentru neîndeplinirea obligațiilor prevăzute de aceste directive din cauza plafoanelor de prețuri rigide stabilite de autoritatea de reglementare; totuși, în opinia noastră, deși există o marjă de manevră, nu putem ignora faptul că taxele suplimentare concepute pentru a susține capitalul uneia dintre aceste societăți dăunează în mod egal nobilei concurențe dintre întreprinderi.
69.
O finanțare a serviciului universal orientată exclusiv în funcție de costuri implică faptul că racordarea la linia abonaților, al cărei destinatar final este clientul particular, este subvenționată de acest beneficiar sub forma unei taxe de abonament și numai în cazul în care operatorul preexistent ar avea dificultăți pentru echilibrarea tarifelor sale, ceea ce nu este cazul în această situație, evaluarea și compensarea deficitului ar avea sens (
54
), dar este clar că nu aceasta este situația atunci când pierderile corespund chiar strategiei întreprinderii.
70.
Fiind de acord cu afirmația Comisiei potrivit căreia taxele suplimentare destinate să acopere cheltuielile de racordare nu constituie o remunerație a serviciilor de interconectare, înclinăm să credem că, într-un context neconstrâns de obstacole legislative, adăugarea acestor taxe devine un mecanism de finanțare voalat, care se apropie de ajutoarele de stat (
55
) și pe care dreptul comunitar îl respinge.
71.
Se poate însă reacționa în fața unor eventuale taxe nejustificate în legătură cu obligația de serviciu universal, întrucât ajustarea lor este favorizată de sisteme de repartiție echitabilă.
72.
Rigiditatea nu este absolută, întrucât jurisprudența (
56
) exclude din sfera articolului 87 alineatul (1) CE anumite intervenții administrative în calitate de contraprestație pentru prestațiile obligatorii de serviciu public (
57
), în condițiile în care acestea nu au ca efect avantajarea întreprinderilor.
73.
Totuși, este necesară multă prudență pentru a nu zdruncina întreprinderile care se găsesc într-o situație similară și, în acest scop, articolul 4c din Directiva 90/388 permitea statelor membre, în domeniul comunicațiilor, să repartizeze aceste efecte antieconomice prin intermediul taxelor suplimentare sau al unui fond de serviciu universal, cu condiția să fie „necesar”.
74.
Bineînțeles, această noțiune juridică nedeterminată nu se completează decât cu măsuri de reglementare care împiedică compensarea economică a costului liniei abonaților, întrucât, fără astfel de obstacole, aceste taxe complementare ar fi lipsite de justificare (
58
).
75.
Preocuparea de a acoperi pierderile apare din nou la articolul 5 alineatele (1) și (3) din Directiva 97/33, care pune în evidență importanța de a calcula contribuțiile potrivit unor criterii comparabile (
59
), care se bazează exclusiv pe costurile directe ale prestației, ceea ce constituie o situație diferită de cea a autorizațiilor precum cele care sunt la originea acțiunilor principale care vizează, fără o perspectivă de ansamblu, fiecare întreprindere.
76.
În sfârșit, pentru a finanța obligațiile de serviciu universal, articolul 13 alineatul (1) literele (a) și (b) din Directiva privind serviciul universal lasă să se întrevadă, pe lângă posibilitatea de a utiliza fonduri publice, înființarea unui mecanism de compensare comun alimentat de toți furnizorii, la rândul lui incompatibil cu transferurile individuale de fonduri între întreprinderi.
77.
În consecință, orice măsură care urmărește să relativizeze această construcție ordonată nu este compatibilă cu acquis-ul comunitar, ceea ce atrage răspunderea statelor membre în stabilirea prețurilor (
60
), răspundere pe care nu și-o pot asuma, dacă este cazul, decât prin recurgerea la mecanisme de compensare transparente și necoluzive.
78.
Într-o piață deschisă concurenței precum cea a comunicațiilor, transparența (
61
) este deosebit de importantă în ceea ce privește interesul general și respectarea egalității între operatori, aspecte-cheie care nu admit derogări inutile.
79.
În lumina tuturor considerațiilor precedente, Curtea ar trebui să răspundă la prima întrebare preliminară în sensul că Directivele concurență și interconectare se opun unei reglementări naționale precum cea din dreptul german, care, pentru a finanța pierderile întreprinderii dominante, admite contribuții independente de costurile interconectării, care nu sunt calculate exclusiv în funcție de costurile serviciului.
B — Cu privire la a doua întrebare preliminară
80.
Întrucât s-a răspuns la prima întrebare, trebuie să se risipească îndoielile instanței de trimitere în ceea ce privește lipsa oportunității invocării directivelor în litigiu împotriva dispozițiilor naționale contrare.
81.
Este necesar să se recurgă la principiul supremației dreptului comunitar și să se identifice în jurisprudența Curții eficacitatea acestor reguli, eliminând labirintul conceptual care distorsionează viziunea clară asupra realității.
1. O supremație fără fisuri
82.
Uniformitatea dreptului comunitar impune ca atât normele sale primare, cât și normele derivate să aibă în toate statele membre aceeași semnificație, aceeași forță obligatorie și un conținut similar, caracteristici imposibil de atins fără o supremație absolută a dreptului comunitar (
62
).
83.
Această forță dispare însă dacă se pune la îndoială indivizibilitatea supremației sau caracterul său necondiționat, nerespectându-se faptul că acest principiu este de interes pentru ansamblul dreptului comunitar și că se impune în fața oricărei norme de drept intern.
84.
În această ordine de idei, Curtea a decis (
63
), la începutul construcției europene, că „dreptului născut din tratat nu i s-ar putea opune, pe cale judiciară, un text intern, indiferent de natura acestuia” și că „dispozițiile dreptului comunitar au prioritate asupra oricărei norme de drept intern care i-ar fi contrară”, ceea ce lasă să se întrevadă o supremație care se întinde fără rezerve chiar asupra constituțiilor statelor membre.
85.
Mai mult, în al doilea rând de concluzii pe care le-am prezentat în cauza Pfeiffer și alții (
64
), ne exprimăm dezacordul cu cei care au susținut că supremația nu se aplică decât dreptului comunitar primar sau, cel mult, pentru regulamente, distincție pe care o putem considera artificială și inexactă.
2. Efectul direct al Directivelor concurență și interconectare
86.
Curtea a început să elaboreze teoria efectului direct în Hotărârea Van Gend & Loos (
65
), apoi a extins-o în privința directivelor în Hotărârea Van Duyn (
66
), arătându-se sensibilă la „drepturile pe care acestea le conferă în favoarea particularilor” (
67
), și a sistematizat-o în Hotărârile Ratti (
68
) și Becker (
69
).
87.
Curtea a avut prudența de a analiza caracterul funcțional al directivei, impunând, pentru invocarea sa, ca aceasta să fie necondiționată și suficient de precisă (
70
), și ca nicio măsură să nu fi fost adoptată în termenul acordat sau să existe divergențe cu legislația națională, determinate de o transpunere eronată sau insuficientă (
71
).
88.
Astfel, particularii întăresc sfera ei juridică și dreptul comunitar consacră efectul său util, care nu este anulat de o eventuală neexecutare sau o transpunere incorectă a directivelor sale.
89.
Combinarea acestor elemente constituie structura argumentației pe care se întemeiază aplicarea imediată a articolului 4c din Directiva 90/388 și a articolului 12 alineatul (7) din Directiva 97/33, cărora li se opune articolul 43 alineatul (6) din TKG din 1996 (
72
).
90.
În cazul în care dreptul național nu poate fi interpretat în conformitate cu dreptul comunitar, a forța activitatea instanței pentru a obține armonia înseamnă să se estompeze limita subtilă dintre creația și interpretarea juridică (
73
).
91.
Dispozițiile în litigiu arată că perceperea unei contribuții suplimentare în raport cu costul conectării era ilegală în Germania începând cu 1 ianuarie 1998 (articolul 4c din Directiva 90/388), potrivit criteriului orientării în funcție de costuri [articolul 7 alineatul (2) și articolul 12 alineatul (7) din Directiva 97/33].
92.
Nu utilizăm aici principii abstracte, ci norme precise, care creează pentru operatorul de telecomunicații dreptul ca prețul interconectării să cuprindă numai costurile de racordare la linia abonaților.
93.
Mai mult, axioma juridică a acestor dispoziții se bazează pe principiul liberei concurențe (
74
), în legătură cu care Curtea a declarat (
75
) că poate să confere în mod valabil drepturi cu efect direct, inclusiv în relațiile dintre particulari (relații orizontale), însărcinând instanțele naționale să îi asigure protecția.
94.
Concretizarea noțiunii „orientare a tarifelor în funcție de costuri” stă la baza stabilirii finale a sumei, deși aceasta nu afectează substanța dreptului respectiv.
95.
Argumentarea prezentată de guvernul german și de Deutsche Telekom pentru a disimula precizia acestor norme este afectată de o gravă confuzie în formularea sa, care se risipește atunci când se observă eroarea care constă în asimilarea operațiunii de „definire” a unei noțiuni nedeterminate celei de „aplicare” a unei directive.
96.
Prin urmare, autoritatea națională de reglementare stabilește tariful, dar pe un temei juridic atât de precis și de necondiționat (interzicerea suplimentelor care nu sunt necesare pentru a acoperi costul) încât nu este necesar niciun supliment normativ, comunitar sau național.
97.
În orice caz, trebuie să se ia în considerare faptul că, astfel cum arată avocatul general Mázak în Concluziile (
76
) prezentate în cauza Palacios de la Villa (
77
), nici jurisprudența nu îndepărtează efectul direct al dispozițiilor unei directive supuse unor excepții sau care necesită o justificare.
3. Relații verticale, orizontale și triangulare
98.
Teoria efectului direct operează într-un plan vertical în sens unic (de la particular către stat), interzicând atât circulația în sens opus (relații verticale inverse) (
78
), cât și căile perpendiculare care ar permite să se invoce o directivă între persoane private (efect orizontal) (
79
).
99.
Potrivit Curții, a extinde jurisprudența în materia efectului direct al directivelor la domeniul raporturilor dintre particulari ar însemna să se acorde Comunității competența de a stabili obligații în sarcina particularilor, deși această competență se limitează la adoptarea de regulamente sau de decizii (
80
).
100.
Cu toate acestea, anii nu au redus la tăcere vocile în favoarea recunoașterii efectului direct orizontal, precum cea a avocatului general Lenz (
81
) în Concluziile prezentate în cauza Faccini Dori (
82
), sprijinindu-se la rândul său pe argumentele dezvoltate anterior de avocații generali Van Gerven (
83
) și Jacobs (
84
).
101.
Asupra autorilor planează sentimentul unei ocazii pierdute (
85
), deși Curtea nu a ezitat să aplice jurisprudența (
86
) atunci când directiva are efecte asupra drepturilor particularilor în afara relației verticale, ceea ce a dat naștere teoriei relațiilor triangulare (
87
).
102.
Totuși, în cauza Wells (
88
), într-un domeniu precum cel al mediului (
89
), în care interesele în joc sunt difuze, jurisprudența a furnizat piste mai solide; astfel, explicând că „un particular nu poate invoca o directivă împotriva unui stat membru în cazul în care este vorba despre o obligație a unui stat care este direct legată de executarea unei alte obligații care, în temeiul acestei directive, îi revine unui terț” (punctul 56), aceasta a precizat apoi pentru prima dată că „repercusiunile negative asupra drepturilor terților, chiar dacă sunt certe, nu justifică faptul de a nu permite unui particular să invoce dispozițiile unei directive împotriva statului membru respectiv” (punctul 57).
4. Constatarea incompatibilității TKG cu dreptul comunitar
103.
Repertoriul jurisprudenței comunitare nu admite disonanțele, chiar dacă, în situații precum cea din acțiunea principală, acesta cedează melodiei relațiilor triangulare.
104.
Nu vedem nimic care să împiedice acest lucru. Trebuie amintit că raporturile de drept și de fapt care stau la baza acestor trimiteri preliminare au loc între persoane private (Arcor, TELE2 și Telekom GmbH) care se îndreaptă nu împotriva unui particular, ci direct împotriva statului (Regulierungsbehörde für Telekommunikation und Post).
105.
Aici rezidă diferența esențială față de alte cauze și, în special, față de Telefónica O2 Czech Republic, privind litigiul între doi operatori de telecomunicații pentru a accede la rețea, care a condus la un proces civil între cei doi protagoniști, autoritatea de reglementare având un simplu rol de mediator.
106.
Cu toate acestea, în conflictul judiciar latent din prezenta cauză nu există nicio marjă pentru autonomia de voință și nici, prin urmare, pentru dreptul privat în ceea ce privește stabilirea tarifelor, întrucât, în temeiul ordinilor juridice comunitare și germane, competența exclusivă aparține statului.
107.
În acest context, determinarea taxei suplimentare se distinge de autorizarea prealabilă de interconectare (care a creat desigur relații contractuale) și dobândește caracteristici esențiale, astfel încât devine o problemă autonomă.
108.
Nimic nu justifică descurajarea Bundesverwaltungsgericht; astfel, în acest caz dreptul invocat nu este lipsit de orice legătură cu autoritățile publice, capabil să producă un prejudiciu altor persoane, astfel cum era situația în cauza Busseni (
90
), ci, la fel ca în cauzele Wells și Constanzo, prejudiciul este imputabil acțiunii statului.
109.
Prin urmare, nu există efecte orizontale directe și nici veritabile prejudicii pentru societatea dominantă. În plus, dreptul pe care aceasta îl invocă i-a fost conferit printr-o normă contrară dreptului comunitar, iar situația sa nu este afectată decât în mod indirect, în măsura în care aceasta nu va percepe sumele nelegale.
110.
Un răspuns afirmativ la a doua întrebare pare inevitabil, având în vedere supremația dreptului comunitar, care impune instanțelor naționale să garanteze justițiabililor drepturile care decurg din directivele sale, atunci când reglementarea națională împiedică respectarea acestora.
VI — Concluzie
111.
În lumina tuturor considerațiilor care precedă, propunem Curții să răspundă la întrebările preliminare adresate de Bundesverwaltungsgericht după cum urmează:
„1)
Articolul 4c din Directiva 90/388/CEE a Comisiei din 28 iunie 1990 privind concurența pe piețele de servicii de telecomunicații și articolul 7 alineatele (2) și (4) și articolul 12 alineatul (7) din Directiva 97/33/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 30 iunie 1997 privind interconectarea în telecomunicații în vederea asigurării unui serviciu universal și a interoperabilității prin aplicarea principiilor de furnizare a unei rețele deschise se opun faptului ca o autoritate națională de reglementare să oblige operatorul unei rețele interconectate la o rețea publică de abonați să plătească operatorului care domină piața o contribuție destinată să compenseze deficitul suportat de acesta prin furnizarea buclei locale.
2)
Instanța națională trebuie să ia în considerare această incompatibilitate cu dreptul comunitar a unei norme din dreptul său intern în procedura prin care operatorul care domină piața solicită executarea obligației respective.”
(
1
)	Limba originală: spaniola.
(
2
)	JO L 192, p. 10.
(
3
)	JO L 199, p. 32.
(
4
)	Descriem reperele care marchează acest proces în Concluziile noastre prezentate în cauzele ISIS Multimedia Net și Firma O2, care au condus la pronunțarea Hotărârii din 20 octombrie 2005 (C-327/03 și C-328/03, Rec., p. I-8877), în cauza Nuova società di telecomunicazioni, care a fãcut obiectul Hotãrârii din 18 iulie 2006 (C-339/04, Rec., p. I-6917) și, mai recent, în cauza Telefónica O2 Czech Republic (Hotărârea din 14 iunie 2007, C-64/06, Rep., p. I-4887) și în cauza Deutsche Telekom (Hotărârea din 22 noiembrie 2007, C-262/06, Rep., p. I-10057).
(
5
)	Modificată prin Directiva 96/19/CE a Comisiei din 13 martie 1996 privind aplicarea concurenței depline pe piața telecomunicațiilor (JO L 74, p. 13).
(
6
)	În special după versiunea introdusă prin Directiva 98/61/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 24 septembrie 1998 (JO L 268, p. 37), aplicabilă ratione temporis.
(
7
)	Prin această expresie facem aluzie la patru directive ale Parlamentului European și ale Consiliului menționate în Concluziile noastre prezentate în cauza Deutsche Telekom, citată anterior: Directiva 2002/19/CE privind accesul la rețelele de comunicații electronice și la infrastructura asociată, precum și interconectarea acestora (denumită în continuare „Directiva privind accesul”), Directiva 2002/20/CE privind autorizarea rețelelor și serviciilor de comunicații electronice (denumită în continuare „Directiva privind autorizarea”), Directiva 2002/21/CE privind un cadru de reglementare comun pentru rețelele și serviciile de comunicații electronice (denumită în continuare „Directiva-cadru”) și Directiva 2002/22/CE privind serviciul universal și drepturile utilizatorilor cu privire la rețelele și serviciile electronice de comunicații (denumită în continuare „Directiva privind serviciul universal”).
(
8
)	JO L 108, p. 7, 21, 33 și 51.
(
9
)	A beneficia de o amenințare cuprinde o contradicție în termeni, deși au existat dintotdeauna paradoxuri căutate în mod intenționat, precum titlul operei „Sclavii fericiți” pe care Juan Crisóstomo de Arriaga, născut la Bilbao și supranumit Mozartul spaniol, a compus-o în 1820, înainte de a muri prematur la vârsta de 20 de ani, lăsând o moștenire muzicală bogată în cromatisme și în frumoase ambivalențe modale.
(
10
)	Cartea verde privind dezvoltarea pieței comune a serviciilor și a echipamentelor de telecomunicații, Bruxelles, 16 decembrie 1987 [COM(87) 290 final, p. 6, 16 și următoarele], completată cu anumite propuneri privind garantarea uniformității mecanismelor de autorizare avute în vedere în reglementările naționale, cum ar fi cele din Cartea verde privind liberalizarea infrastructurilor de telecomunicații și a rețelelor de televiziune prin cablu, partea a II-a, Bruxelles, 25 ianuarie 1995 [COM(94) 682 final, p. 61 și următoarele].
(
11
)	Situație care nu a rămas neremarcată în Directiva 90/388, astfel cum reiese din considerentele (2) și (7).
(
12
)	Înlocuită de Directiva 2002/77/CE a Comisiei din 16 septembrie 2002 privind concurența pe piețele de rețele și servicii de comunicații electronice (JO L 249, p. 21, Ediție specială, 08/vol. 1, p. 132).
(
13
)	Hotărârea din 20 martie 1985 (41/83, Rec., p. 873).
(
14
)	Directiva Comisiei din 16 mai 1988 privind concurența pe piețele echipamentelor terminale pentru telecomunicații (JO L 131, p. 73, Ediție specială, 08/vol. 1, p. 13).
(
15
)	Introdus prin Directiva 96/19, citată anterior.
(
16
)	Înlocuită prin Directiva 2002/21.
(
17
)	Întărit în mod considerabil prin Directiva-cadru 90/387/CEE a Consiliului din 28 iunie 1990 de instituire a pieței comune a serviciilor de telecomunicații prin punerea în aplicare a operării de rețele deschise (JO L 192, p. 1).
(
18
)	Cunoscută sub forma siglei din limba engleză „ONP”, Open Network Provision.
(
19
)	Punctele 5 și 6.
(
20
)	În Hotărârea Curții din 8 decembrie 2005, Comisia/Luxemburg (C-33/04, Rec., p. I-10629), Curtea a declarat că Marele Ducat al Luxemburgului nu și-a îndeplinit obligațiile întrucât s-a îndepărtat de la calea transparenței prin neverificarea, potrivit Directivei 97/33, a conformității metodelor de contabilitate a costurilor de către un organism independent și prin nepublicarea unei declarații de conformitate.
(
21
)	BGBl. 1996 I, p. 1120.
(
22
)	BGBl. 2002 I, p. 4186.
(
23
)	Denumită în prezent Bundesnetzagentur für Elektrizität, Gas, Telekommunikation, Post und Eisenbahnen (Agenția federală pentru electricitate, gaz, telecomunicații, poștă și căile ferate).
(
24
)	Decizia 2003/707/CE din 21 mai 2003 (JO L 263, p. 9), care a făcut obiectul unei acțiuni în fața Tribunalului de Primă Instanță (cauza T-271/03), pendinte de mai mult de patru ani.
(
25
)	United States Patent nr. 174 465.
(
26
)	Cu privire la această problemă a se vedea Evenson, E., The Telephone Patent Conspiracy of 1876: The Elisha Gray – Alexander Bell Controversy, Jefferson (North Carolina), McFarland Publishing, 2000, Catania, B., „Il Governo degli Stati Uniti contro Alexander Graham Bell – Un importante riconoscimento per Antonio Meucci”, în AEI-Automazione, Energia, Informazione, vol. 86, nr. 10, suplimentul din octombrie 1999, p. 1-12, și de același autor, Antonio Meucci finally recognized, conferință în prezența președintelui Italiei, Carlo Azeglio Ciampi, în cadrul zilei Meucci la Roma, la 28 mai 2003.
(
27
)	În Decizia nr. 269 din 11 iunie 2002 (Al 107-lea congres, prima sesiune).
(
28
)	După ce a ascultat răspunsurile maimuței ghicitoare, Don Quijote, adresându-se lui Sancho, prezice: „Urmările au să arate […] căci timpul, dezvăluitorul tuturor lucrurilor, nu lasă niciunul pe care să nu-l scoată la lumina soarelui, oricât ar fi el de ascuns în adâncul pământului”, Don Quijote de La Mancha, partea a doua, capitolul XXV, p. 129, Ed. „Grai și suflet – cultura națională”, București, 1994 (traducere de Edgar Papu).
(
29
)	„One policy, one system, universal service”.
(
30
)	Creată în Statele Unite în 1907 de Theodore Wail, președintele American Telephone and Telegraph Company.
(
31
)	Mueller, M., „Universal service and the new Telecommunications Act: mythology made law”, în Communications of the ACM, Rutgers University SCILS, martie 1997, și Renaudin, E., L’evolution du Service Universel dans le secteur des télécommunications, DEA Droit public des Affaires, 2003-2004, Universitatea Paris X, Nanterre.
(
32
)	Arlandis, J., „Service Universal: évolution d’un concept-clé”, în Communications et stratégies, trimestrul I, 1994, nr. 13, p. 41.
(
33
)	Renaudin, E., op. cit., p. 11.
(
34
)	JO L 101, p. 24.
(
35
)	Textul articolului 4c variază între diferitele versiuni lingvistice: cea franceză („imposées”) și cea germană („auferlegt wurden”) sugerează o idee de obligație; versiunea engleză („entrusted”), italiană („assegnati”) sau spaniolă („confiadas”) conferă acestor obligații nuanțe mai flexibile.
(
36
)	Hotărârea Curții din 5 decembrie 1967, Van der Vecht (19/67, Rec., p. 445), Hotărârea Curții din 27 octombrie 1977, Bouchereau (30/77, Rec., p. 1999), și, mai recent, Hotărârea din 7 decembrie 2000, Italia/Comisia (C-482/98, Rec., p. I-10861), Hotărârea din 1 aprilie 2004, Borgman (C-1/02, Rec., p. I-3219), și Hotărârea din 19 aprilie 2007, Profisa (C-63/06, Rep., p. I-3239).
(
37
)	Hotărârea din 27 martie 1990, Cricket St Thomas (C-372/88, Rec., p. I-1345, punctul 19).
(
38
)	„Rebalacing”, potrivit terminologiei anglo-saxone.
(
39
)	La punctele 3 și 4 din Concluziile prezentate la 10 iulie 2003 în cauza C-500/01, Comisia/Spania (Hotărârea din 7 ianuarie 2004, Rec., p. I-583).
(
40
)	Cauza C-500/01, citată la nota de subsol 39.
(
41
)	Astfel cum se întâmpla în Spania, în Irlanda, în Grecia și în Portugalia.
(
42
)	Din motive evidente, în Luxemburg.
(
43
)	Punctul 35 din Hotărârea Curții din 6 decembrie 2001, Comisia/Franța (C-146/00, Rec., p. I-9767).
(
44
)	Van Bael & Bellis, Competition Law of the European Community, Ed. Kluwer Law, ediția a 4-a, p. 939.
(
45
)	În Hotărârea din 14 noiembrie 1996, Tetra Pak/Comisia (C-333/94 P, Rec., p. I-5951), Curtea a furnizat elemente pentru a le recunoaște.
(
46
)	În Hotărârea din 13 mai 2003, Comisia/Spania (C-463/00, Rec., p. I-4581), și în Hotărârea din 6 decembrie 2007, Federconsumatori și alții (C-463/04 și C-464/04, Rep., p. I-10419), Curtea nu a negat „preocupările care ar putea, în funcție împrejurări, să justifice păstrarea de către statele membre a unei anumite influențe în cadrul întreprinderilor care au fost inițial publice și ulterior privatizate, în cazul în care aceste întreprinderi își desfășoară activitatea în domeniul serviciilor de interes general sau strategice”.
(
47
)	În ceea ce privește interconectarea într-o piață a telecomunicațiilor liberalizată (Partea a doua – Separarea contabilă și contabilitatea costurilor) (JO L 141, p. 6).
(
48
)	Comunicarea COM(96) 608 final din 27 noiembrie 1996 privind criteriile de evaluare a sistemelor naționale de calcul al costurilor și de finanțare a serviciului universal de telecomunicații și liniile directoare pentru statele membre cu privire la funcționarea acestor sisteme.
(
49
)	Este ceea ce afirmă Firma 01051 Telekom GmbH în observațiile sale.
(
50
)	Sublato principali, tollitur accessorium.
(
51
)	În Bolnavul închipuit, Ed. Larousse, Paris, 1998, Molière povestește în mod burlesc întâmplările nefericite prin care trece ipohondrul Argan, sclavul bolilor imaginare, care intenționează să își căsătorească fiica Angelica cu fiul unui medic deoarece o astfel de alianță îi va asigura îngrijiri medicale întreaga viață.
(
52
)	Cauza C-500/01, citată anterior.
(
53
)	Guvernul german a subliniat în cadrul ședinței că, începând din luna decembrie 1997, Deutsche Telekom dispunea de libertatea de a-și reajusta prețurile.
(
54
)	Anexa I la Recomandarea Comisiei 98/195/CE din 8 ianuarie 1998 privind interconectarea într-o piață liberalizată a telecomunicațiilor (Partea 1 – Prețul interconectării) (JO L 73, p. 42).
(
55
)	Hotărârea Curții din 23 februarie 1961, De Gezamenlijke Steenkolenmijnen in Limburg/Înalta Autoritate (30/59, Rec., p. 1), a utilizat o noțiune de ajutor cuprinzătoare în măsura în care, pe lângă prestațiile pozitive cum ar fi subvențiile, are în vedere alte prestații care, sub diverse forme, reduc sarcinile care grevează bugetul unei întreprinderi; în această ordine de idei sunt interzise subvențiile care, într-un mod sau altul, favorizează direct sau indirect întreprinderile sau sunt considerate un avantaj economic pe care întreprinderea beneficiară nu l-ar fi obținut în condiții normale de piață (Hotărârea din 11 iulie 1996, SFEI și alții, C-39/94, Rec., p. I-3547, punctul 60, și Hotărârea din 29 aprilie 1999, Spania/Comisia, C-342/96, Rec., p. I-2459, punctul 41).
(
56
)	Astfel, în serviciul public de transport, Hotărârea din 24 iulie 2003, Altmark Trans și Regierungspräsidium Magdeburg (C-280/00, Rec., p. I-7747); în ceea ce privește indemnizațiile pentru recuperarea și eliminarea uleiurilor uzate, Hotărârea din 7 februarie 1985, ADBHU (C-240/83, Rec., p. 531), și în ceea ce privește neaplicarea taxei pe vânzările directe impuse laboratoarelor farmaceutice atunci când acestea corespund costurilor suplimentare suportate în mod real de angrosiștii distribuitori pentru îndeplinirea obligațiilor de serviciu public, Hotărârea din 22 noiembrie 2001, Ferring (C-53/00, Rec., p. I-9067).
(
57
)	Noțiune mai specifică tradițiilor juridice spaniole sau franceze decât tradițiilor judiciare anglo-saxone.
(
58
)	În această privință, Recomandarea Comisiei 98/195 este categorică.
(
59
)	Ceea ce implică mai degrabă specificarea contribuțiilor individuale care revin operatorilor de telecomunicații.
(
60
)	În Recomandarea Comisiei 98/195, în considerentul (3), se amintește în mod oportun că, potrivit principiului subsidiarității, stabilirea tarifelor de interconectare este de competența statelor membre.
(
61
)	Natura de sursă nescrisă a dreptului comunitar decurge din întărirea jurisprudențială progresivă a principiului transparenței: Hotărârea Curții din 25 aprilie 1996, Comisia/Belgia (C-87/94, Rec., p. I-2043), și Hotărârea din 18 noiembrie 1999, Unitron Scandinavia și 3-S (C-275/98, Rec., p. I-8291).
(
62
)	Simon, D., Le système juridique communautaire, ediția a 2-a, Presses Universitaires de France, Paris, 1998, p. 284.
(
63
)	Hotărârea din 15 iulie 1964, Costa/ENEL (6/64, Rec., p. 1141).
(
64
)	Hotărârea din 5 octombrie 2004, Pfeiffer și alții (C-397/01-C-403/01, Rec., p. I-8835), și Concluziile din 27 aprilie 2004; la punctul 42 din acestea am analizat Hotărârea Simmenthal, în care Curtea a confirmat supremația atât a tratatului, cât și a actelor instituțiilor direct aplicabile și considerăm că, atunci când o dispoziție comunitară se opune unei norme a unui stat membru, recunoașterea supremației instituite cu aproape 40 de ani în urmă este reînnoită, independent de sursa comunitară: tratatul, un regulament sau o directivă.
(
65
)	Hotărârea din 5 februarie 1963 (26/62, Rec., p. 1).
(
66
)	Hotărârea din 4 decembrie 1974 (41/74, Rec., p. 1337).
(
67
)	Curtea a insistat asupra acestui aspect în Hotărârea din 26 februarie 1975, Bonsignore (67/74, Rec., p. 297), în Hotărârea din 28 octombrie 1975, Rutili (36/75, Rec., p. 1219), în Hotărârea din 8 aprilie 1976, Royer (48/75, Rec., p. 497), în Hotărârea din 27 octombrie 1977, Bouchereau (30/77, Rec., p. 1999), în Hotărârea din 7 iulie 1976, Watson și Belmann (118/75, Rec., p. 1185), în Hotărârea din 14 iulie 1977, Sagulo și alții (8/77, Rec., p. 1495), și în Hotărârea din 3 iulie 1980, Pieck (157/79, Rec., p. 2171).
(
68
)	Hotărârea din 5 aprilie 1979 (148/78, Rec., p. 1629).
(
69
)	Hotărârea din 19 ianuarie 1982 (8/81, Rec., p. 53).
(
70
)	Wathelet, M., „Du concept de l’effet direct à celui de l’invocabilité au regard de la jurisprudence récente de la Cour de Justice”, în A true European Law. Essays for Judge David Edward, Ed. Mark Hoskins & William Robinson, Oxford și Portland, Oregon, 2003, p. 370, consideră că precizia și caracterul necondiționat al directivei nu trebuie să fie întrunite decât în cazul în care se invocă norma europeană pentru a înlocui norma națională, iar nu atunci când se urmărește pur și simplu excluderea acesteia din urmă, deși jurisprudența le impune în ambele cazuri.
(
71
)	Hotărârea din 22 iunie 1989, Fratelli Costanzo (103/88, Rec., p. 1839), și Hotărârea din 1 iunie 1999, Kortas (C-319/97, Rec., p. I-3143).
(
72
)	În această privință, subscriem la opinia instanței de trimitere (punctul 44 și următoarele din ordonanță) care, desigur, nu pare să se îndoiască de faptul că aceste directive conferă drepturi precise și necondiționate.
(
73
)	Emmert, F., „Les jeux sont faits: rien ne va plus ou une nouvelle ocassion perdue pour la CJCE”, în Revue trimestrielle de droit européen, nr. 1 (1995), p. 17.
(
74
)	Articolul 82 CE.
(
75
)	Într-o jurisprudență constantă, astfel cum demonstrează Hotărârea din 30 aprilie 1974, Sacchi (155/73, Rec., p. 409), Hotărârea din 30 ianuarie 1974, BRT/SABAM (127/73, Rec., p. 51), Hotărârea din 10 decembrie 1991, Merci Convenzionali porto di Genova (C-179/90, Rec., p. I-5889), Hotărârea din 18 martie 1997, Guérin automobiles/Comisia (C-282/95 P, Rec., p. I-1503), Hotărârea din 17 iulie 1997, GT-Link (C-242/95, Rec., p. I-4449), Hotărârea din 16 septembrie 1999, Becu și alții (C-22/98, Rec., p. I-5665), Hotărârea din 8 iunie 2000, Carra și alții (C-258/98, Rec., p. I-4217), și Hotărârea din 1 aprilie 2004, Comisia/Italia (C-99/02, Rec., p. I-3353).
(
76
)	Prezentate la 15 februarie 2007, în care se face trimitere la punctul 105 din Hotărârea Pfeiffer și alții, citată anterior, cauză în care, în al doilea set de concluzii, subliniem (la punctul 36) că nu trebuie să se revină asupra progreselor realizate în materia efectului direct.
(
77
)	Hotărârea din 16 octombrie 2007 (C-411/05, Rep., p. I-8531).
(
78
)	Hotărârea din 12 decembrie 1996, X (C-74/95 și C-129/95, Rec., p. I-6609).
(
79
)	Hotărârea din 26 februarie 1986, Marshall (152/84, Rec., p. 723).
(
80
)	Hotărârea din 7 martie 1996, El Corte Inglés (C-192/94, Rec., p. I-1281, punctul 17).
(
81
)	Domnul Lenz susține o evoluție jurisprudențială pe baza tratatului, invocând interesul unei aplicări uniforme și eficace a dreptului comunitar pentru a extinde această jurisprudență la raporturile dintre persoanele private și a răspunde astfel speranțelor legitime ale europenilor.
(
82
)	Hotărârea din 14 iulie 1994 (C-91/92, Rec., p. I-3325).
(
83
)	Concluziile din 26 ianuarie 1993 în cauza în care s-a pronunțat Hotărârea din 2 august 1993, Marshall (C-271/91, Rec., p. I-4367).
(
84
)	Concluziile din 27 ianuarie 1994 în cauza în care s-a pronunțat Hotărârea din 3 martie 1994, Vaneetveld (C-316/93, Rec., p. I-763).
(
85
)	În afară de lucrarea citată a autorului Emmert, F., exprimă această percepție și Tridimas, T., „Horizontal effect of directives: a missed opportunity?”, în European Law Review, nr. 6 (1994), p. 621-636.
(
86
)	Astfel cum subliniem la punctul 41 din al doilea set de concluzii pe care le-am prezentat în cauza Pfeiffer și alții, citată anterior.
(
87
)	În materia achizițiilor publice, Hotărârea Fratelli Costanzo, citată anterior; cu privire la comercializarea produselor farmaceutice, Hotărârea din 12 noiembrie 1996, Smith & Nephew și Primecrown (C-201/94, Rec., p. I-5819); în legătură cu reglementările tehnice, Hotărârea din 30 aprilie 1996, CIA Security International (C-194/94, Rec., p. I-2201), și Hotărârea din 26 septembrie 2000, Unilever (C-443/98, Rec., p. I-7535).
(
88
)	Hotărârea din 7 ianuarie 2004, Wells (C-201/02, Rec., p. I-723).
(
89
)	Deși în Hotărârea din 16 septembrie 1999, WWF și alții (C-435/97, Rec., p. I-5613), s-a admis deja efectul orizontal indirect în domeniul mediului.
(
90
)	Hotărârea din 22 februarie 1990 (C-221/88, Rec., p. I-495).