Cauza C‑588/18
Federación de Trabajadores Independientes de Comercio (Fetico) și alții
împotriva
Grupo de Empresas DIA S.A.șiTwins Alimentación S.A
(cerere de decizie preliminară formulată de Audiencia Nacional)
Hotărârea Curții (Marea Cameră) din 4 iunie 2020
„Trimitere preliminară – Politica socială – Protecția securității și a sănătății lucrătorilor – Organizarea timpului de lucru – Directiva 2003/88/CE – Articolele 5 și 7 – Repaus săptămânal – Concediu anual – Concedii speciale plătite care permit absența de la locul de muncă pentru a răspunde unor nevoi și obligații determinate”
1.        Politica socială – Protecția securității și a sănătății lucrătorilor – Organizarea timpului de lucru – Repaus săptămânal – Dreptul la concediul anual plătit – Directiva 2003/88 – Articolele 5 și 7 – Domeniu de aplicare – Reglementare națională care nu permite lucrătorilor să beneficieze de concedii speciale plătite în perioade de repaus săptămânal sau de concediu anual – Excludere
(Directiva 2003/88 a Parlamentului European și a Consiliului, art. 5 și 7)
(a se vedea punctele 31, 32, 35, 36 și 42 și dispozitivul)
2.        Politica socială – Lucrători de sex masculin și lucrători de sex feminin – Acordul‑cadru revizuit privind concediul pentru creșterea copilului încheiat de BUSINESSEUROPE, UEAPME, CEEP și CES – Directiva 2010/18 – Absență de la locul de muncă pentru motive de forță majoră – Obligația de a prevedea măsurile necesare pentru a autoriza lucrătorii să absenteze pentru motive de forță majoră în situații de urgență familială, în cazuri de boală sau de accident – Conținut
(Directiva 2010/18 a Consiliului, anexa, clauza 1 pct. 1, clauza 7 pct. 1 și clauza 8 pct. 1)
(a se vedea punctele 39-41)
Rezumat
În Hotărârea Fetico și alții (C‑588/18), pronunțată la 4 iunie 2020, Marea Cameră a Curții a statuat că articolele 5 și 7 din Directiva 2003/88(1) nu se aplică unei reglementări naționale care nu permite lucrătorilor să beneficieze de anumite concedii speciale plătite care permit absența de la locul de muncă pentru a răspunde unor nevoi și obligații determinate, în măsura în care aceste nevoi și aceste obligații survin în perioade de repaus săptămânal sau de concediu anual plătit, garantate prin aceste articole.
La originea cauzei de față se află unele conflicte colective de muncă referitoare la condițiile de aplicare a concediilor speciale plătite prevăzute de o convenție colectivă a unui grup de întreprinderi spaniole care punea în aplicare cerințele minime prevăzute de legea spaniolă privind statutul lucrătorilor. Aceste zile de concedii speciale le permit lucrătorilor să răspundă unor nevoi sau obligații determinate cum ar fi căsătoria, nașterea unui copil, spitalizarea, operația chirurgicală sau decesul unei rude apropiate, precum și îndeplinirea unor funcții de reprezentare sindicală. Mai multe organizații sindicale au în vedere să se recunoască în justiție că lucrătorii, pentru a beneficia în mod util de aceste concedii speciale, pot să le invoce și în măsura în care nevoile și obligațiile la care ele urmăresc să răspundă survin în perioade în care lucrătorii respectivi nu trebuie să lucreze ca urmare a repausului săptămânal sau a concediului anual plătit. În opinia acestora, o abordare diferită ar fi de natură să aducă atingere perioadelor minime de repaus săptămânal și de concediu anual plătit garantate prin articolele 5 și 7 din Directiva 2003/88.
Instanța de trimitere avea îndoieli că un refuz de a i se acorda lucrătorului dreptul de a lua concediu special atunci când faptul generator al concediului survine în cursul perioadelor de repaus săptămânal sau de concediu anual plătit este conform cu Directiva 2003/88. În consecință, aceasta a adresat Curții întrebări cu privire la legătura dintre perioadele de repaus săptămânal și concediu anual plătit, prevăzute la articolele 5 și 7 din directiva menționată, și concediile speciale, reglementate de dreptul spaniol. În acest context, instanța de trimitere s‑a referit în special la jurisprudența Curții privind suprapunerea drepturilor la concediu anual și a drepturilor la concediu acordate în caz de boală.
Mai întâi, Curtea a constatat că aceste concedii speciale în discuție nu se încadrează în domeniul de aplicare al Directivei 2003/88, ci în cel al exercitării de către un stat membru a propriilor competențe. Totuși, exercitarea unor asemenea competențe proprii nu poate avea ca efect să aducă atingere beneficiului efectiv al perioadelor minime de repaus săptămânal și de concediu anual plătit, garantate prin această directivă.
În acest context, Curtea a amintit jurisprudența sa privind suprapunerea concediilor anuale plătite cu un concediu medical. Potrivit acestei jurisprudențe, întrucât aceste două tipuri de concediu au finalități divergente, un lucrător care se află în concediu medical într‑o perioadă de concediu anual stabilită în prealabil are dreptul, la cerere și pentru a putea beneficia efectiv de concediul său anual, de a lua concediul anual într‑o altă perioadă decât cea care coincide cu perioada de concediu medical.
Cu toate acestea, concediile speciale plătite în discuție nu pot fi asimilate concediului medical, care urmărește să îi permită lucrătorului să se refacă după o boală. Astfel, beneficiul acestor concedii speciale depinde de două condiții cumulative, și anume apariția unuia dintre evenimentele vizate de reglementarea care le instituie, pe de o parte, și faptul că nevoile sau obligațiile care justifică acordarea concediului survin într‑o perioadă de muncă, pe de altă parte. Aceste concedii sunt legate, așadar, în mod indisociabil de timpul de lucru ca atare, astfel încât lucrătorii nu pot să se prevaleze de acestea în perioade de repaus săptămânal sau de concediu anual plătit. Curtea a adăugat că articolele 5 și 7 din Directiva 2003/88 nu impun unui stat membru să acorde asemenea concedii speciale doar pentru faptul că survine unul dintre evenimentele vizate într‑o perioadă de repaus săptămânal sau de concediu anual plătit și cu înlăturarea, în consecință, a celorlalte condiții de obținere și de acordare prevăzute de reglementarea națională. Astfel, o asemenea obligație ar însemna să se ignore că aceste concedii speciale se situează în afara regimului stabilit de Directiva 2003/88.
Pe de altă parte, Curtea a arătat că unele dintre concediile speciale în discuție, în special cele pentru motive de accident, de boală gravă, de spitalizare sau de intervenție chirurgicală a unui membru de familie, se încadrează, în parte, în domeniul de aplicare al Acordului‑cadru revizuit privind concediul pentru creșterea copilului, cuprins în anexa la Directiva 2010/18(2), în special al clauzei 7(3) din acesta. În această privință, Curtea a amintit că rezultă, desigur, dintr‑o jurisprudență constantă că un concediu garantat de dreptul Uniunii nu poate afecta dreptul de a lua un alt concediu garantat de acest drept și care urmărește o finalitate distinctă de primul. Totuși, drepturile minime prevăzute la această clauză 7 constau doar să prevadă că lucrătorii sunt autorizați să absenteze de la locul de muncă pentru motive de forță majoră în situații de urgență familială, în cazuri de boală sau de accident care fac indispensabilă prezența imediată a lucrătorului, astfel încât drepturile respective nu pot fi asimilate unui concediu garantat de dreptul Uniunii.
1      Directiva 2003/88/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 4 noiembrie 2003 privind anumite aspecte ale organizării timpului de lucru (JO 2003, L 299, p. 9, Ediție specială, 05/vol. 7, p. 3).
2      Directiva 2010/18/UE a Consiliului din 8 martie 2010 de punere în aplicare a Acordului‑cadru revizuit privind concediul pentru creșterea copilului încheiat de BUSINESSEUROPE, UEAPME, CEEP și CES și de abrogare a Directivei 96/34/CE (JO 2010, L 68, p. 13).
3      Punctul 1 din această clauză prevede în esență că lucrătorii sunt autorizați să absenteze de la locul de muncă, pentru motive de forță majoră în situații de urgență familială, în cazuri de boală sau de accident care fac indispensabilă prezența imediată a lucrătorului.