62023CJ0264_RES
Cauza C‑264/23
Booking.com BVșiBooking.com (Deutschland) GmbH
împotriva
25hours Hotel Company Berlin GmbH și alții
(cerere de decizie preliminară formulată de Rechtbank Amsterdam)
Hotărârea Curții (Camera a doua) din 19 septembrie 2024
„Trimitere preliminară – Concurență – Articolul 101 TFUE – Acorduri între întreprinderi – Contracte încheiate între o platformă de rezervare online și hotelieri – Clauze de paritate tarifară – Restricție accesorie – Exceptare pe categorii – Acorduri verticale – Regulamentul (UE) nr. 330/2010 – Articolul 3 alineatul (1) – Definiția pieței relevante
Întrebări preliminare – Admisibilitate – Necesitatea unei decizii preliminare și pertinența întrebărilor adresate – Apreciere de către instanța națională – Prezumție de pertinență a întrebărilor adresate – Acțiune în repararea prejudiciului cauzat prin încălcări ale normelor de concurență – Valoare probantă care poate fi recunoscută de instanța națională menționată deciziilor definitive luate într‑un alt stat membru – Lipsa incidenței
[art. 267 TFUE; Directiva 2014/104 a Parlamentului European și a Consiliului, art. 9 alin. (2) și (3)]
(a se vedea punctele 33-40)
Înțelegeri – Atingere adusă concurenței – Restricție accesorie – Noțiune – Restrângere necesară realizării unei operațiuni principale care nu are caracter anticoncurențial – Caracter obiectiv și proporțional – Aprecierea caracterului obiectiv – Condiții distincte de cele impuse în scopul beneficiului exceptării
[art. 101 alin. (1) și (3) TFUE]
(a se vedea punctele 51-53, 55-58, 65 și 66)
Înțelegeri – Atingere adusă concurenței – Restricție accesorie – Noțiune – Restrângere necesară realizării unei operațiuni principale care nu are caracter anticoncurențial – Caracter obiectiv și proporțional – Aprecierea caracterului proporțional
[art. 101 alin. (1) și (3) TFUE]
(a se vedea punctul 54)
Înțelegeri – Atingere adusă concurenței – Restricție accesorie – Noțiune – Restrângere necesară realizării unei operațiuni principale care nu are caracter anticoncurențial – Caracter obiectiv și proporțional – Clauză de paritate tarifară care figurează în contractele dintre platformele de rezervare hotelieră online și furnizorii de servicii de cazare – Excludere
[art. 101 alin. (1) TFUE]
(a se vedea punctele 59-64, 72, 73 și 75 și dispozitiv 1)
Înțelegeri – Interzicere – Exceptare pe categorii – Acorduri verticale – Regulamentul nr. 330/2010 – Condiții – Piață relevantă – Delimitare – Criterii – Substituibilitatea produselor sau serviciilor la nivelul ofertei și la nivelul cererii – Servicii de intermediere furnizate de o platformă de rezervare hotelieră în tranzacțiile încheiate între furnizori de servicii de cazare și consumatori – Analiză concretă a substituibilității serviciilor menționate – Factori relevanți – Luare în considerare a aprecierilor unei autorități naționale de concurență și a instanțelor de control judiciar naționale – Verificări ce revin instanței naționale
[art. 101 alin. (1) și (3) TFUE; Regulamentul nr. 330/2010 al Comisiei, art. 3 alin (1)]
(a se vedea punctele 80, 82 și 85-90 și dispozitiv 2)
Rezumat
Sesizată cu titlu preliminar de Rechtbank Amsterdam (Tribunalul din Amsterdam, Țările de Jos, denumit în continuare „instanța de trimitere”), Curtea aduce precizări inedite cu privire la aplicarea principiului interzicerii înțelegerilor prevăzut la articolul 101 alineatul (1) TFUE clauzelor de paritate tarifară utilizate de Booking.com, precum și de alte platforme de rezervare hotelieră, în contractele încheiate cu furnizorii de servicii de cazare. În speță, Curtea statuează că astfel de clauze nu pot fi calificate drept „restricții accesorii” neintrând, ca atare, în domeniul de aplicare al acestei dispoziții, înainte de a oferi indicații cu privire la elementele de definire a pieței relevante a produselor în scopul aplicării Regulamentului nr. 330/2010 (
1
) de exceptare.
Booking.com BV, o societate de drept neerlandez, pune în legătură unități de cazare și clienți prin intermediul platformei sale de rezervare hotelieră online booking.com în schimbul plății unui comision de către aceste unități pentru fiecare rezervare efectuată prin intermediul acestei platforme și neanulată. Booking.com își desfășoară activitatea pe piața germană din anul 2006, cu sprijinul filialei sale germane Booking.com (Deutschland).
Până în anul 2015, Booking.com insera, în condițiile generale ale acordurilor încheiate cu furnizorii de servicii de cazare, o clauză numită de „paritate extinsă”, în temeiul căreia aceștia din urmă nu puteau oferi, pe propriile canale de vânzare sau pe alte canale exploatate de terți, inclusiv pe platformele concurente, camere la un preț inferior celui propus pe site‑ul booking.com.
În anul 2015, Booking.com s‑a angajat, în consultare cu autoritățile de concurență franceză, italiană și suedeză, să elimine această clauză de paritate extinsă pentru a o înlocui cu o clauză numită de „paritate restrânsă”, care limita interdicția impusă furnizorilor de servicii de cazare de a‑și oferi camerele la prețuri mai bune decât cele oferite pe site‑ul său booking.com la ofertele făcute prin propriile canale de vânzare.
Printr‑o decizie din 22 decembrie 2015, adoptată după consultarea Comisiei Europene, Bundeskartellamt (Autoritatea Federală de Concurență, Germania) a apreciat totuși că o astfel de clauză de paritate restrânsă era de asemenea contrară interdicției privind înțelegerile din dreptul Uniunii și din dreptul german și a dispus, așadar, ca Booking.com să înceteze utilizarea sa. Printr‑o decizie din 18 mai 2021, Bundesgerichtshof (Curtea Federală de Justiție, Germania), sesizată cu un recurs introdus de Autoritatea Federală de Concurență, a anulat decizia Oberlandesgericht Düsseldorf (Tribunalul Regional Superior din Düsseldorf, Germania) din 4 iunie 2019, care admisese în parte acțiunea formulată de Booking.com împotriva deciziei acestei autorități. Aceasta a considerat, fără să fi adresat o întrebare Curții, că clauza de paritate restrânsă restrângea în mod semnificativ concurența pe piața platformelor online de rezervare hotelieră, precum și pe piața cazării hoteliere. O astfel de clauză nu putea fi calificată drept „restricție accesorie”, din moment ce nu se stabilise că, în lipsa sa, rentabilitatea Booking.com ar fi compromisă. Această clauză nu putea beneficia nici de o exceptare în temeiul Regulamentului nr. 330/2010 sau de orice altă exceptare de la interdicția privind înțelegerile în dreptul Uniunii și în dreptul german.
În acest context, Booking.com a sesizat instanța de trimitere cu o cerere prin care solicita să se constate în special că clauzele de paritate pe care le utilizează nu încălcau articolul 101 TFUE. Astfel, 63 de unități hoteliere germane au solicitat, cu titlu reconvențional, acestei instanțe să constate că Booking.com încălcase articolul 101 TFUE și să o oblige la plata de daune interese pentru încălcarea articolului 101 TFUE.
Instanța de trimitere ridică problema dacă clauzele de paritate tarifară practicate de platformele de rezervare hotelieră online trebuie considerate restricții accesorii în sensul articolului 101 alineatul (1) TFUE. În ipoteza în care ar fi necesar să se înlăture această calificare, instanța de trimitere consideră că s‑ar pune atunci problema dacă aceste clauze pot fi exceptate în temeiul Regulamentului nr. 330/2010. Acest lucru o determină să solicite Curții să se pronunțe cu privire la modul de definire a pieței relevante a produselor în speță în scopul aplicării acestui regulament.
Aprecierea Curții
Într‑o primă etapă, Curtea aduce precizările solicitate cu privire la domeniul de aplicare al interdicției înțelegerilor prevăzute la articolul 101 alineatul (1) TFUE. În această privință, astfel cum reiese dintr‑o jurisprudență constantă, dacă o operațiune sau o activitate determinată nu intră sub incidența principiului interdicției prevăzut la articolul 101 alineatul (1) TFUE, având în vedere caracterul său neutru sau efectul său pozitiv asupra concurenței, nici restrângerea autonomiei comerciale a unuia sau mai multor participanți la această operațiune, care ar putea părea la prima vedere anticoncurențială, nu intră sub incidența principiului interdicției menționat dacă această restricție este accesorie operațiunii menționate.
Pentru ca o restricție anticoncurențială să poată fi calificată drept „accesorie”, este necesar în primul rând să se examineze dacă realizarea operațiunii principale ar fi imposibilă în lipsa restricției în discuție, cu precizarea că faptul că operațiunea menționată este doar mai dificil de realizat sau mai puțin profitabilă în lipsa restricției în cauză nu face ca restricția să fie „necesară în mod obiectiv” pentru realizarea operațiunii principale. În al doilea rând, restricția în cauză trebuie să fie proporțională în raport cu obiectivele care stau la baza operațiunii principale.
În acest context, trebuie precizat că este necesar să se facă distincție între noțiunea „restricții accesorii”, astfel cum este examinată în cadrul articolului 101 alineatul (1) TFUE, și exceptarea întemeiată pe articolul 101 alineatul (3) TFUE. Astfel, spre deosebire de aceasta din urmă, caracterul obiectiv necesar al unei restricții în raport cu operațiunea principală nu implică evaluarea comparativă a efectelor proconcurențiale și anticoncurențiale ale unui acord, ci determinarea dacă, în cadrul special al acestei operațiuni, restricția în cauză este indispensabilă pentru realizarea operațiunii menționate. Deși revine în principiu numai instanței de trimitere sarcina de a identifica, ținând seama de ansamblul elementelor de fapt care îi sunt prezentate, dacă sunt îndeplinite condițiile care permit să se stabilească existența unei restricții accesorii, cu toate acestea, Curtea este abilitată să îi ofere indicații pentru a o orienta în examinarea acestor condiții.
În speță, Curtea arată că, deși furnizarea de servicii de rezervare hotelieră online a avut un efect neutru, chiar pozitiv, asupra concurenței, nu s‑a stabilit, în schimb, că clauzele de paritate, atât extinsă, cât și restrânsă, sunt în mod obiectiv necesare pentru realizarea acestei operațiuni principale și proporționale în raport cu obiectivul urmărit de aceasta. Astfel, deși clauzele de paritate extinsă produc în mod evident efecte restrictive limitate, nici clauzele de paritate restrânsă, desigur mai puțin restrictive, nu pot fi considerate ca fiind în mod obiectiv necesare pentru a asigura viabilitatea economică a platformei de rezervare hotelieră.
Faptul, presupunând că este dovedit, că aceste clauze urmăresc să combată eventuale fenomene de parazitism și sunt indispensabile pentru a asigura creșteri în eficiență sau pentru a asigura succesul comercial al serviciilor menționate nu permite calificarea clauzelor menționate drept „restricții accesorii”.
În acest context, Curtea amintește că examinarea necesității obiective a unei restricții se poate întemeia în special pe o analiză contrafactuală care permite să se examineze modul în care ar fi funcționat serviciile în lipsa clauzei de paritate. Ea arată în această privință că activitatea Booking.com nu a fost compromisă în statele membre în care aceste clauze au fost interzise.
Ținând seama de considerațiile care precedă, Curtea este chemată, într‑o a doua etapă, să precizeze condițiile de exceptare a anumitor acorduri, în temeiul articolului 101 alineatul (3) TFUE, prevăzute de Regulamentul nr. 330/2010. Instanța de trimitere a pornit de la premisa potrivit căreia clauzele de paritate tarifară se înscriu într‑un „acord vertical” încheiat între Booking.com și diferiții furnizori de servicii de cazare. Aceste acorduri beneficiază de o exceptare în cazul în care îndeplinesc anumite condiții, printre care figurează plafonarea la 30 % a cotei de piață deținute de operatorul în cauză.
În această privință, Curtea amintește că, pentru a defini piața relevantă a produselor, trebuie să se verifice dacă produsele sau serviciile care fac parte din aceeași piață sunt interschimbabile sau substituibile între ele de către consumatori.
În speță, trebuie analizat dacă alte tipuri de servicii de intermediere și alte canale de vânzare sunt substituibile serviciilor furnizate de Booking.com, atât din punctul de vedere al furnizorilor de servicii de cazare, cât și din cel al clienților finali, chiar dacă aceste canale ar prezenta caracteristici diferite și nu ar oferi aceleași funcționalități de căutare și de comparare a ofertelor. Curtea subliniază că definirea pieței relevante depinde de o examinare factuală aprofundată pe care numai instanța de trimitere o poate efectua, a fortiori atunci când, precum în speță, au fost furnizate Curții puține elemente.
În acest scop, revine acestei instanțe sarcina de a ține seama de ansamblul elementelor care i‑au fost prezentate. În acest cadru, aprecierile autorității federale de concurență și ale instanțelor de control judiciar din Germania referitoare la definirea pieței relevante a produselor fac parte dintre elementele de context deosebit de relevante.
Revine însă acesteia sarcina de a stabili dacă o astfel de definire a pieței, care ține seama de caracteristicile specifice ale „serviciilor contractuale” oferite de platformele de rezervare hotelieră, atât din punctul de vedere al furnizorilor de servicii de cazare, cât și din punctul de vedere al clienților finali, este marcată de vreo eroare de analiză sau se întemeiază pe constatări eronate.
(
1
)	Regulamentul (UE) nr. 330/2010 al Comisiei din 20 aprilie 2010 privind aplicarea articolului 101 alineatul (3) din Tratatul privind funcționarea Uniunii Europene categoriilor de acorduri verticale și practici concertate (JO 2010, L 102, p. 1).