HOTĂRÂREA TRIBUNALULUI FUNCȚIEI PUBLICE
(Camera a doua)
2 aprilie 2009
Cauza F‑129/07
Georges-Stravros Kremlis
împotriva
Comisiei Comunităților Europene
„Funcție publică – Funcționari – Recrutare – Alegerea procedurii – Șef de reprezentanță – Post vacant – Detașare în interesul serviciului – Necompetență – Domeniul de aplicare al procedurii de detașare”
Obiectul: Acțiune formulată în temeiul articolelor 236 CE și 152 EA, prin care domnul Kremlis solicită anularea deciziei din 21 decembrie
2006 prin care se respinge candidatura sa la postul vacant de șef al Reprezentanței Comisiei la Atena (Grecia) și prin care
este numit în acest post domnul P.
Decizia: Constată că nu mai este necesar să se pronunțe asupra concluziilor prin care se solicită anularea deciziei Comisiei din 21
decembrie 2006, în măsura în care, prin aceasta, domnul P. este numit în postul vacant de șef al Reprezentanței Comisiei la
Atena (Grecia). Anulează decizia Comisiei din 21 decembrie 2006 în măsura în care prin aceasta se respinge candidatura reclamantului
la postul vacant de șef al reprezentanței Comisiei la Atena. Obligă Comisia la plata tuturor cheltuielilor de judecată.
Sumarul hotărârii
1.      Funcționari – Detașare în interesul serviciului
[Statutul funcționarilor, art. 37 primul paragraf litera (a) a doua liniuță]
2.      Funcționari – Acțiune – Interesul de a exercita acțiunea – Acțiune îndreptată împotriva respingerii unei candidaturi la un
post de șef de reprezentanță a Comisiei – Candidatură respinsă pe baza unei proceduri inadecvate – Admisibilitate
1.      „Caracterul politic și sensibil” al atribuțiilor exercitate de șefii de reprezentanță a Comisiei nu poate, în sine, să justifice
recurgerea la detașarea unui funcționar. O astfel de interpretare a articolului 37 primul paragraf litera (a) a doua liniuță
din statut ar permite detașarea pe lângă comisarii respectivi a tuturor funcționarilor care exercită în cadrul instituției
funcții „politice și sensibile” care revin în mod normal personalului cu funcții de conducere de nivel superior și ar aduce
astfel atingere structurii înseși a funcției publice europene, astfel cum a fost stabilită la articolul 35 din statut, repunând
în discuție, printre altele, claritatea raporturilor ierarhice.
Pe de altă parte, o detașare în interesul serviciului „pe lângă o persoană care îndeplinește un mandat prevăzut de tratate”
presupune existența unei relații de încredere intuitu personae între aceasta din urmă și funcționarul detașat, relație care implică posibilitatea de a stabili în permanență raporturi directe
și strânse între persoanele interesate, în funcție de metodele de lucru proprii comisarului vizat și de cele ale întregului
său cabinet. Împrejurările că unele rapoarte întocmite de un șef de reprezentanță sunt adresate direct comisarului responsabil,
că există contacte telefonice, schimburi de mesaje electronice sau reuniuni între șeful de reprezentanță și comisar sau membrii
cabinetului său ori că aceste schimburi au un conținut confidențial nu permit, prin ele însele, să se demonstreze caracterul
intuitu personae al raportului de muncă dintre comisarul respectiv și șeful de reprezentanță.
Posibilitatea de a aplica articolul 37 primul paragraf litera (a) a doua liniuță din statut depinde numai de condițiile prevăzute
în această dispoziție, însă în niciun fel de consecințele administrative care ar rezulta din aplicarea sa. Orice altă interpretare
ar echivala cu a permite utilizarea articolului 37 din statut într‑un alt scop decât cel pentru care a fost prevăzut și, prin
urmare, cu a legitima o schimbare a destinației procedurii.
(a se vedea punctele 74, 77, 79 și 81)
2.      Pentru posturile de șefi de reprezentanță, competența de numire este deținută de directorul general pentru comunicare al Comisiei,
în timp ce, pentru aceleași posturi, atunci când șeful de reprezentanță este detașat pe lângă un membru al Comisiei, această
competență aparține membrului Comisiei responsabil pentru problemele de personal și de administrație, cu acordul președintelui
Comisiei, potrivit deciziei autorității împuternicite să facă numiri. Întrucât această diferență este prin ea însăși de natură
să influențeze rezultatul oricărei proceduri de numire, un reclamant, a cărui candidatură ar fi trebuit să fie apreciată în
cadrul uneia dintre aceste proceduri și care a fost respinsă pe baza alteia, își păstrează interesul de a acționa pentru ca
ilegalitatea în cauză să nu se repete în cadrul unei proceduri similare de selecție.
(a se vedea punctul 85)
Trimitere la:
Curte: 7 iunie 2007, Wunenburger/Comisia, C‑362/05 P, Rep., p. I‑4333, punctul 50
Tribunalul de Primă Instanță: 5 iulie 2005, Wunenburger/Comisia, T‑370/03, RecFP, p. I‑A‑189 și II‑853, punctul 20