62024CJ0753
HOTĂRÂREA CURȚII (Camera a noua)
16 aprilie 2026 (
*1
)
„Trimitere preliminară – Protecția consumatorilor – Directiva 93/13/CEE – Articolul 7 alineatul (1) – Clauze abuzive în contractele încheiate cu consumatorii – Efectele constatării caracterului abuziv al unei clauze – Nulitatea contractului de credit – Acțiuni în restituire – Termenul de prescripție a acțiunii profesionistului – Împrejurări care pot justifica neluarea în considerare a expirării termenului de prescripție – Principiul efectivității – Principiul securității juridice – Principiul proporționalității – Dreptul de acces la o instanță – Îmbogățire fără justă cauză”
În cauza C‑753/24 [Rzepacz] (
i
),
având ca obiect o cerere de decizie preliminară formulată în temeiul articolului 267 TFUE de Sąd Okręgowy w Warszawie (Tribunalul Regional din Varșovia, Polonia), prin decizia din 30 octombrie 2024, primită de Curte în aceeași zi, în procedura
Powszechna Kasa Oszczędności Bank Polski S.A.
împotriva
MS și MS,
CURTEA (Camera a noua),
compusă din domnul M. Condinanzi, președinte de cameră, doamna R. Frendo (raportoare) și domnul A. Kornezov, judecători,
avocat general: domnul R. Norkus,
grefier: domnul A. Calot Escobar,
având în vedere procedura scrisă,
luând în considerare observațiile prezentate:
–
pentru Powszechna Kasa Oszczędności Bank Polski S.A., de P. Haiduk, M. Romanowski și M. Woźniak, adwokaci;
–
pentru MS și MS, de W. Budzewski și M. Chęcińska, adwokaci;
–
pentru guvernul polonez, de B. Majczyna, în calitate de agent;
–
pentru Comisia Europeană, de P. Kienapfel și A. Stobiecka‑Kuik, în calitate de agenți,
având în vedere decizia de judecare a cauzei fără concluzii, luată după ascultarea avocatului general,
pronunță prezenta
Hotărâre
1
Cererea de decizie preliminară privește interpretarea articolului 7 alineatul (1) din Directiva 93/13/CEE a Consiliului din 5 aprilie 1993 privind clauzele abuzive în contractele încheiate cu consumatorii (JO 1993, L 95, p. 29, Ediție specială, 15/vol. 2, p. 273), precum și a principiilor efectivității, proporționalității, securității juridice și dreptului de acces la o instanță.
2
Această cerere a fost formulată în cadrul unui litigiu între Powszechna Kasa Oszczędności Bank Polski S.A. (denumită în continuare „PKO Bank”), o instituție bancară, pe de o parte, și MS și MS, doi consumatori, pe de altă parte, în legătură cu recuperarea unei creanțe rezultate din nevaliditatea unui contract de împrumut ca urmare a clauzelor abuzive care figurează în acesta.
Cadrul juridic
Dreptul Uniunii
3
Articolul 6 alineatul (1) din Directiva 93/13/CEE prevede:
„Statele membre stabilesc că clauzele abuzive utilizate într‑un contract încheiat cu un consumator de către un vânzător sau un furnizor [a se citi «un profesionist»], în conformitate cu legislația internă, nu creează obligații pentru consumator, iar contractul continuă să angajeze părțile prin aceste clauze [a se citi «potrivit dispozițiilor sale»], în cazul în care poate continua să existe fără clauzele abuzive.”
4
Articolul 7 alineatul (1) din această directivă prevede:
„Statele membre se asigură că, în interesul consumatorilor și al concurenților, există mijloace adecvate și eficace pentru a preveni utilizarea în continuare a clauzelor abuzive în contractele încheiate cu consumatorii de către vânzători sau furnizori [a se citi «de către profesioniști»].”
Dreptul polonez
5
Articolul 58 alineatul 1 din ustawa- Kodeks cywilny (Legea privind Codul civil) din 23 aprilie 1964 (Dz. U. din 2024, poziția 1061), în versiunea aplicabilă litigiului principal (denumită în continuare „Codul civil”), prevede:
„Un act juridic contrar legii sau prin care se urmărește eludarea legii este nul și neavenit, cu excepția cazului în care o dispoziție relevantă prevede altfel, în special în cazul în care aceasta prevede că dispozițiile nevalide ale actului juridic sunt înlocuite de dispozițiile relevante ale legii.”
6
Articolul 117 alineatele 1 și 21 din acest cod prevede:
„1.   Sub rezerva excepțiilor prevăzute de lege, creanțele patrimoniale sunt prescriptibile.
[…]
21.   După expirarea termenului de prescripție, nu mai este posibilă invocarea unei creanțe împotriva unui consumator.”
7
Articolul 1171 alineatele 1 și 2 din codul menționat prevede:
„1.   În cazuri excepționale, instanța poate, după evaluarea comparativă a intereselor părților, să nu țină seama de expirarea termenului de prescripție a unei creanțe împotriva unui consumator, în cazul în care acest lucru este impus de considerente de echitate.
2.   În exercitarea competenței menționate la alineatul 1, instanța trebuie să ia în considerare în special:
1)
durata termenului de prescripție;
2)
durata intervalului dintre expirarea termenului de prescripție și revendicarea creanței,
3)
natura împrejurărilor care au cauzat nerevendicarea creanței de către creditor, inclusiv efectul comportamentului debitorului asupra întârzierii creditorului în revendicarea creanței sale.”
8
Potrivit articolului 118 din același cod:
„Sub rezerva unor dispoziții speciale contrare, termenul de prescripție este de șase ani, iar pentru creanțele referitoare la prestații periodice și creanțele legate de desfășurarea de activități comerciale este de trei ani. Cu toate acestea, termenul de prescripție expiră în ultima zi a anului calendaristic, cu excepția situației în care termenul de prescripție este mai scurt de doi ani.”
9
Articolul 3851 alineatul 1 din Codul civil prevede:
„Clauzele unui contract încheiat cu un consumator care nu au fost negociate în mod individual nu sunt obligatorii pentru acesta dacă îi stabilesc drepturile și obligațiile într‑un mod care contravine bunelor moravuri, cu încălcarea gravă a intereselor sale (clauze contractuale ilicite). Prezenta dispoziție nu se aplică clauzelor care definesc obligațiile principale ale părților, printre care prețul sau remunerația, atunci când sunt formulate în mod neechivoc.”
10
Articolul 405 din acest cod prevede:
„Orice persoană care, fără temei juridic, a obținut un avantaj patrimonial pe cheltuiala altei persoane este obligată să furnizeze avantajul în natură și, în cazul în care acest lucru nu este posibil, să restituie valoarea sa.”
11
Potrivit articolului 410 alineatele 1 și 2 din codul menționat:
„1.   Dispozițiile articolelor precedente se aplică în special în cazul unei prestații nedatorate.
2.   O prestație este nedatorată dacă persoana care a executat‑o nu avea nicio obligație să o execute sau nu era obligată să o execute în favoarea persoanei pentru care a executat‑o sau dacă temeiul prestației a dispărut sau scopul vizat de prestație nu a fost atins sau dacă actul juridic care obliga la executarea prestației era nul și nu a devenit valid după executarea acesteia.”
Litigiul principal și întrebarea preliminară
12
În luna noiembrie 2007, MS și MS au încheiat cu predecesorul PKO Bank un contract de împrumut exprimat în franci elvețieni (CHF) în executarea căruia banca le‑a plătit acestora suma de 333000 zloți polonezi (PLN) (aproximativ 76000 de euro).
13
În anul 2017, cei doi consumatori au formulat o reclamație, urmată de o acțiune în justiție împotriva PKO Bank, susținând că contractul era lipsit de validitate ca urmare a unor clauze abuzive care figurau în acesta. Prin hotărârea din 30 iunie 2023, Sąd Okręgowy w Warszawie (Tribunalul Regional din Varșovia, Polonia) a declarat contractul nul și a obligat PKO Bank la restituirea unei sume echivalente cu totalitatea ratelor plătite de consumatori, majorată cu dobânzi de întârziere legale, și anume 241416,34 PLN (aproximativ 55591 de euro).
14
La 29 decembrie 2021, PKO Bank a introdus la Sąd Okręgowy w Warszawie (Tribunalul Regional din Varșovia), care este instanța de trimitere, o acțiune prin care solicita ca, în cazul în care contractul de împrumut era declarat nul în cadrul acțiunii, încă pendinte, intentate de consumatori, aceștia să fie obligați să îi restituie capitalul împrumutului plătit, majorat cu dobânzi de întârziere legale.
15
Consumatorii solicită respingerea acestei cereri susținând că acțiunea PKO Bank este prescrisă, având în vedere expirarea termenului de prescripție de trei ani prevăzut la articolul 118 din Codul civil. Ei apreciază că acest termen curge de la data comunicării către PKO Bank a reclamației sau a cererii de sesizare a instanței având ca obiect nevaliditatea contractului de împrumut, astfel încât creanța acesteia s‑a prescris cel târziu la 31 decembrie 2020.
16
Instanța de trimitere explică faptul că existența creanței PKO Bank nu este pusă sub semnul întrebării, din moment ce nevaliditatea contractului de împrumut determină în special obligația părților la contract de a restitui reciproc toate prestațiile furnizate.
17
Ea ridică însă problema dacă în speță împrejurările din litigiul principal pot justifica neluarea în considerare a expirării termenului de prescripție a creanței PKO Bank, în conformitate cu norma de echitate care figurează la articolul 1171 din Codul civil.
18
Potrivit acestei instanțe, formularea foarte generală a acestei dispoziții, care acordă instanței o marjă largă de apreciere pentru a decide dacă se poate admite cererea unui profesionist întemeiată pe o creanță prescrisă, ar ridica, pe de o parte, îndoieli cu privire la conformitatea sa cu articolul 7 alineatul (1) din Directiva 93/13, interpretat în lumina principiilor efectivității și securității juridice. Astfel, consumatorii s‑ar afla în incertitudine cu privire la aspectul dacă creanța profesionistului ar fi considerată de instanța națională ca fiind prescrisă sau, în caz contrar, dacă li s‑ar putea imputa dobânzi de întârziere și cheltuieli de judecată. Astfel, acești consumatori ar putea fi determinați să renunțe la valorificarea drepturilor care le sunt acordate prin Directiva 93/13.
19
Pe de altă parte, imposibilitatea profesionistului de a recupera integral capitalul plătit în executarea unui contract de împrumut nevalid din cauza prezenței unor clauze abuzive i‑ar cauza o pierdere excesivă și disproporționată în raport cu obiectivul de protecție a consumatorului și ar putea fi considerată o încălcare a dreptului de acces la o instanță al acestui profesionist, astfel cum este prevăzut la articolul 47 din Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene.
20
În ceea ce privește împrejurările care pot fi luate în considerare pentru a se decide dacă este necesar să nu se țină seama de expirarea termenului de prescripție, în temeiul articolului 1171 alineatul 2 din Codul civil, instanța de trimitere subliniază că procedura judiciară inițiată de consumatori a durat mai mulți ani, și anume din anul 2017 până în anul 2024, plasând astfel PKO Bank într‑o situație de incertitudine cu privire la rezultatul acesteia. În plus, până în anul 2019, PKO Bank se putea aștepta ca contractul de împrumut în discuție în litigiul principal să fie menținut în vigoare după eliminarea clauzei abuzive, întrucât numai după Hotărârea Curții din 3 octombrie 2019, Dziubak (C‑260/18, EU:C:2019:819), jurisprudența națională ar fi reținut că o clauză referitoare la riscul de schimb valutar care figurează într‑un contract de împrumut indexat într‑o monedă străină definește obiectul principal al acestuia, astfel încât eliminarea sa determină nevaliditatea contractului de împrumut în ansamblul său.
21
În aceste condiții, Sąd Okręgowy w Warszawie (Tribunalul Regional din Varșovia) a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarea întrebare preliminară:
„Articolul 7 alineatul (1) din Directiva [93/13] și principiile efectivității, proporționalității, securității juridice și dreptului de acces la o instanță trebuie interpretate în sensul că se opun unei reglementări naționale care permite unei instanțe naționale să admită o acțiune a unui profesionist împotriva unui consumator având ca obiect restituirea plăților nedatorate plătite în temeiul unui contract devenit nul pentru motivul că include clauze abuzive, atunci când o impun echitatea sau regulile conviețuirii sociale?”
Cu privire la întrebarea preliminară
22
Prin intermediul întrebării formulate, instanța de trimitere solicită în esență să se stabilească dacă articolul 7 alineatul (1) din Directiva 93/13 și principiul efectivității, ținând seama de dreptul de acces la o instanță, precum și de principiile proporționalității și securității juridice, trebuie interpretate în sensul că se opun unei norme de drept intern care permite unei instanțe naționale, în împrejurări excepționale și atunci când echitatea o impune, să admită cererea unui profesionist având ca obiect restituirea de către consumator a unor prestații plătite acestuia în temeiul unui contract de împrumut nevalid ca urmare a unor clauze abuzive care figurează în acesta, chiar dacă termenul de prescripție a creanței acestui profesionist pentru restituirea acestor prestații a expirat.
23
Articolul 7 alineatul (1) din Directiva 93/13 impune statelor membre obligația de a se asigura că, în ordinile lor juridice naționale, există mijloace adecvate și eficace pentru a preveni utilizarea în continuare a unor clauze abuzive în contractele încheiate cu consumatorii de către profesioniști.
24
În această privință, trebuie arătat că, potrivit unei jurisprudențe constante, în lipsa unor reguli ale Uniunii în materie, modalitățile de punere în aplicare a protecției consumatorilor, prevăzută de Directiva 93/13, sunt stabilite de ordinea juridică internă a statelor membre în temeiul principiului autonomiei procedurale a acestora. Totuși, aceste modalități nu trebuie să fie mai puțin favorabile decât cele aplicabile unor situații similare de natură internă (principiul echivalenței) și nici să fie reglementate astfel încât să facă practic imposibilă sau excesiv de dificilă exercitarea drepturilor conferite de ordinea juridică a Uniunii (principiul efectivității) [Hotărârea din 14 decembrie 2023, Getin Noble Bank (Termen de prescripție a acțiunilor în restituire), C‑28/22, EU:C:2023:992, punctul 60 și jurisprudența citată].
25
Potrivit unei jurisprudențe constante, este necesar să se considere, în principiu, că o clauză contractuală declarată abuzivă nu a existat niciodată, astfel încât aceasta nu poate avea efect în ceea ce privește consumatorul. Prin urmare, constatarea pe cale judecătorească a caracterului abuziv al unei astfel de clauze trebuie în principiu să aibă drept consecință restabilirea în drept și în fapt a situației în care s‑ar fi aflat consumatorul în lipsa acestei clauze, mai concret prin instituirea unui drept la restituirea avantajelor dobândite în mod nejustificat, în detrimentul său, de către profesionist în temeiul respectivei clauze abuzive [Hotărârea din 15 iunie 2023, Bank M. (Consecințele anulării contractului), C‑520/21, EU:C:2023:478, punctul 65 și jurisprudența citată]. Situația este aceeași atunci când caracterul abuziv al clauzelor unui contract încheiat între un consumator și un profesionist determină nu numai nulitatea acestor clauze, ci și nevaliditatea acestui contract în totalitate [a se vedea în acest sens Hotărârea din 15 iunie 2023, Bank M. (Consecințele anulării contractului), C‑520/21, EU:C:2023:478, punctul 66 și jurisprudența citată].
26
Cu toate acestea, obiectivul restabilirii în drept și în fapt a situației în care s‑ar afla consumatorul în lipsa clauzei abuzive trebuie urmărit cu respectarea principiului proporționalității, care constituie un principiu general de drept al Uniunii, ce impune ca reglementarea națională care pune în aplicare acest drept să nu depășească ceea ce este necesar pentru atingerea obiectivului urmărit (Hotărârea din 23 noiembrie 2023, Provident Polska, C‑321/22, EU:C:2023:911, punctul 85 și jurisprudența citată).
27
Or, acest principiu al proporționalității ar fi încălcat dacă restitutio in integrum ar trebui exclusă în privința profesionistului. Astfel, obligația de restituire, ca urmare a constatării nevalidității unui contract de împrumut care conține clauze abuzive, trebuie să fie reciprocă, banca neputând totuși să solicite consumatorului o compensație care să depășească rambursarea capitalului plătit pentru executarea aceluiași contract, precum și plata dobânzilor de întârziere la rata legală de la data punerii în întârziere [a se vedea în acest sens Hotărârea din 7 decembrie 2023, mBank (Declarație a consumatorului), C‑140/22, EU:C:2023:965, punctul 62 și jurisprudența citată].
28
Pe de altă parte, efectul restitutoriu al constatării nevalidității unui contract de împrumut care cuprinde clauze abuzive, care justifică cererea instituției bancare menționate la punctul 27 din prezenta hotărâre, permite să se asigure că protecția drepturilor garantate de ordinea juridică a Uniunii nu determină o îmbogățire fără justă cauză a consumatorului (a se vedea prin analogie Hotărârea din 13 iulie 2006, Manfredi ș.a., C‑295/04-C‑298/04, EU:C:2006:461, punctul 94).
29
În speță, instanța de trimitere arată că durata lungă a procedurii inițiate de consumatori pentru a obține constatarea nevalidității contractului de împrumut și schimbarea jurisprudenței naționale în ceea ce privește incidența eliminării clauzei abuzive referitoare la riscul de schimb valutar dintr‑un contract de împrumut indexat într‑o monedă străină asupra validității acestui contract în ansamblul său ar putea conduce la o încălcare a dreptului de acces la o instanță al profesionistului și pot constitui, așadar, potrivit normei de echitate care figurează la articolul 1171 din Codul civil, împrejurări excepționale care îi permit să admită cererea de restituire a PKO Bank, fără a ține seama de expirarea termenului de prescripție a creanței acesteia.
30
În acest context și în lumina jurisprudenței amintite la punctele 25-28 din prezenta hotărâre, norma de echitate care figurează la articolul 1171 din Codul civil, în măsura în care permite evitarea îmbogățirii fără justă cauză a consumatorului, nu poate fi considerată ca atare incompatibilă cu dreptul Uniunii.
31
Desigur, a priori, aplicarea acestei norme de echitate ar putea aduce atingere previzibilității situațiilor și raporturilor juridice în măsura în care debitorul rămâne în incertitudine cu privire la posibilitatea ca această creanță să poată, în pofida expirării acestui termen, să fie considerată în mod excepțional ca nefiind prescrisă.
32
Cu toate acestea, principiul securității juridice nu poate fi interpretat în sensul că se opune unei norme de drept național potrivit căreia revine instanței naționale sarcina de a evalua comparativ interesele părților din procedură pentru a decide, în împrejurări excepționale și atunci când echitatea impune acest lucru, să nu țină seama de expirarea termenului de prescripție, cu condiția ca această evaluare comparativă să fie efectuată pe baza unor criterii obiective prevăzute de lege, pe care instanța națională este obligată să le ia în considerare, precum în speță durata termenului de prescripție, durata perioadei dintre expirarea termenului de prescripție și introducerea cererii și natura împrejurărilor care au făcut ca creditorul să nu își invoce creanța, inclusiv incidența comportamentului debitorului asupra întârzierii creditorului pentru a‑și valorifica creanța.
33
Cu toate acestea, trebuie precizat că aplicarea de către instanța națională competentă a acestei norme de echitate în domeniul clauzelor contractuale abuzive trebuie exercitată cu respectarea principiului efectivității, pentru ca exercitarea drepturilor conferite consumatorului de Directiva 93/13 să nu devină excesiv de dificilă sau practic imposibilă.
34
În această privință, Curtea a statuat deja că modalitățile procedurale care determină costuri prea ridicate pentru consumator ar putea avea drept consecință descurajarea acestuia să intervină în mod util în apărarea drepturilor sale în fața instanței sesizate de profesionist (a se vedea în acest sens Hotărârea din 7 aprilie 2022, Caixabank, C‑385/20, EU:C:2022:278, punctul 54).
35
Aceasta ar fi situația în special atunci când, în cadrul recuperării de către profesionist a creanței sale, al cărei termen de prescripție a expirat totuși, consumatorul este obligat să suporte cheltuieli precum cheltuielile de judecată sau onorariile avocaților, într‑o măsură care ar putea fi de natură să împiedice sau să facă excesiv de dificilă exercitarea efectivă a drepturilor care îi sunt conferite de Directiva 93/13.
36
În acest context, trebuie amintit că principiul interpretării conforme a dreptului național cu dreptul Uniunii impune ca instanțele naționale să facă tot ce ține de competența lor, luând în considerare ansamblul dreptului intern și aplicând metodele de interpretare recunoscute de acesta, pentru a garanta efectivitatea deplină a directivei în discuție și pentru a identifica o soluție conformă cu finalitatea urmărită de aceasta (Hotărârea din 27 noiembrie 2025, Gryczara, C‑746/24, EU:C:2025:925, punctul 60 și jurisprudența citată).
37
Având în vedere ansamblul considerațiilor care precedă, trebuie să se răspundă la întrebarea adresată că articolul 7 alineatul (1) din Directiva 93/13, precum și principiul efectivității, ținând seama de dreptul de acces la o instanță și de principiile proporționalității și securității juridice, trebuie interpretate în sensul că nu se opun în principiu unei norme de drept intern care permite unei instanțe naționale, în împrejurări excepționale și atunci când echitatea impune acest lucru, să admită cererea unui profesionist având ca obiect restituirea de către consumator a unor prestații plătite acestuia în temeiul unui contract de împrumut nevalid ca urmare a unor clauze abuzive care figurează în acesta, chiar dacă termenul de prescripție a creanței acestui profesionist pentru restituirea acestor prestații a expirat, cu condiția ca, în aplicarea acestei norme, instanța menționată să ia toate măsurile necesare pentru a se asigura că exercitarea drepturilor conferite consumatorului prin această directivă nu devine excesiv de dificilă sau practic imposibilă.
Cu privire la cheltuielile de judecată
38
Întrucât, în privința părților din litigiul principal, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere, este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.
Pentru aceste motive, Curtea (Camera a noua) declară:
Articolul 7 alineatul (1) din Directiva 93/13/CEE a Consiliului din 5 aprilie 1993 privind clauzele abuzive în contractele încheiate cu consumatorii și principiul efectivității, ținând seama de dreptul de acces la o instanță precum și principiile proporționalității și securității juridice,
trebuie interpretate în sensul că
nu se opun în principiu unei norme de drept intern care permite unei instanțe naționale, în împrejurări excepționale și atunci când echitatea impune acest lucru, să admită cererea unui profesionist având ca obiect restituirea de către consumator a unor prestații plătite acestuia în temeiul unui contract de împrumut nevalid ca urmare a unor clauze abuzive care figurează în acesta, chiar dacă termenul de prescripție a creanței acestui profesionist pentru restituirea acestor prestații a expirat, cu condiția ca, în aplicarea acestei norme, instanța menționată să ia toate măsurile necesare pentru a se asigura că exercitarea drepturilor conferite consumatorului prin această directivă nu devine excesiv de dificilă sau practic imposibilă.
Semnături
(
*1
)	Limba de procedură: polona.
(
i
)	Numele prezentei cauze este un nume fictiv. El nu corespunde numelui real al niciuneia dintre părțile din procedură.