62024TJ0113_EXT
HOTĂRÂREA TRIBUNALULUI (Camera a opta)
23 iulie 2025 (
*1
)
„Achiziții publice – Protecția intereselor financiare ale Uniunii – Acțiune în anulare – Lipsa afectării directe – Inadmisibilitate în parte – Criterii de excludere de la participarea la procedurile de atribuire a contractelor de achiziții publice – Noțiunea de «hotărâre definitivă prin care se stabilește vinovăția persoanei sau a entității» – Articolul 136 alineatul (1) litera (d) punctul (ii) din Regulamentul (UE, Euratom) 2018/1046 – Persoane care au putere de reprezentare, de decizie sau de control în ceea ce privește o persoană sau o entitate care se află într-o situație de excludere – Articolul 136 alineatul (4) litera (a) din Regulamentul 2018/1046 – Obligația de motivare – Proporționalitate”
În cauza T‑113/24,
Lattanzio KIBS SpA, cu sediul în Milano (Italia),
CY,
CV,
CW,
reprezentați de M. Hommé și B. O’Connor, avocați,
reclamanți,
împotriva
Comisiei Europene, reprezentată de F. Moro și P. Rossi, în calitate de agenți,
pârâtă,
TRIBUNALUL (Camera a opta),
compus din domnii A. Kornezov (raportor), președinte, și K. Kecsmár și doamna S. Kingston, judecători,
grefier: domnul P. Cullen, administrator,
având în vedere Ordonanța din 8 mai 2024, Lattanzio KIBS ș.a./Comisia (T‑113/24 R, nepublicată, EU:T:2024:306),
având în vedere faza scrisă a procedurii,
în urma ședinței din 15 ianuarie 2025,
pronunță prezenta
Hotărâre (
1
)
1
Prin acțiunea întemeiată pe articolul 263 TFUE, reclamanții, Lattanzio KIBS SpA (denumită în continuare „LKIBS”), precum și CY, CV și CW solicită anularea Deciziei Ares(2023) 8545235 a Comisiei din 13 decembrie 2023 privind procedura de excludere a LKIBS de la participarea la procedurile de atribuire a contractelor de achiziții publice și de acordare de subvenții reglementate de Regulamentul (UE, Euratom) 2018/1046 și de Regulamentul (UE) 2018/1877 (denumită în continuare „decizia atacată”).
[omissis]
Concluziile părților
10
Reclamanții solicită Tribunalului:
–
anularea deciziei atacate;
–
obligarea Comisiei la plata cheltuielilor de judecată.
11
Comisia solicită Tribunalului:
–
respingerea acțiunii ca inadmisibilă în măsura în care a fost introdusă de CW și, în orice caz, ca nefondată în totalitate;
–
obligarea reclamanților la plata cheltuielilor de judecată.
În drept
[omissis]
Cu privire la fond
21
În susținerea acțiunii formulate, reclamanții invocă opt motive, întemeiate în esență, primul, pe o eroare vădită de apreciere întrucât Comisia a considerat că hotărârea Tribunalului din Milano era o hotărâre definitivă care stabilește vinovăția lui CY și și a lui CV pentru corupție, al doilea, pe încălcarea articolului 136 alineatul (1) litera (d) punctul (ii) din Regulamentul 2018/1046, al treilea, pe faptul că Comisia ar fi trebuit să țină seama de dreptul național în aplicarea acestei dispoziții, al patrulea, pe încălcarea articolului 136 alineatul (4) din Regulamentul 2018/1046, al cincilea, pe nemotivare, al șaselea, pe încălcarea principiului proporționalității prevăzut la articolul 136 alineatul (3) din Regulamentul 2018/1046 și la articolul 5 alineatul (4) TUE, al șaptelea, pe încălcarea articolului 136 alineatul (6) litera (a) din Regulamentul 2018/1046 și al optulea, pe încălcarea dreptului de a fi ascultat consacrat la articolul 41 din cartă.
Cu privire la primul, la al doilea și la al treilea motiv, întemeiate în esență pe încălcarea articolului 136 alineatul (1) litera (d) punctul (ii) din Regulamentul 2018/1046
22
Prin intermediul primelor trei motive, care trebuie analizate împreună, reclamanții susțin în esență că Comisia a încălcat articolul 136 alineatul (1) litera (d) punctul (ii) din Regulamentul 2018/1046 prin faptul că a considerat că hotărârea Tribunalului din Milano era o hotărâre definitivă care stabilește vinovăția lui CY și a lui CV pentru fapte de corupție.
23
În cadrul primului motiv, reclamanții susțin că Comisia a calificat în mod eronat procedura de „patteggiamento”, care a condus la pronunțarea hotărârii Tribunalului din Milano și care este prevăzută la articolul 444 din codice di procedura penale (Codul de procedură penală), drept procedură de „recunoaștere prealabilă a vinovăției” („plea bargain” în engleză) și că, în cadrul acestei proceduri, CY și CV își recunoscuseră vinovăția. Or, o asemenea concluzie ar fi eronată, în măsura în care, prin pronunțarea unei hotărâri în temeiul acestei dispoziții, instanța națională nu efectuează o apreciere a faptelor și a vinovăției inculpaților.
24
Pe de altă parte, din articolul 445 alineatul 1bis din Codul de procedură penală ar rezulta că o hotărâre pronunțată în temeiul articolului 444 din același cod nu este o hotărâre de condamnare. Astfel, această primă dispoziție ar prevedea că o asemenea hotărâre poate fi doar „asimilată” unei condamnări, ceea ce ar demonstra implicit că o hotărâre de „patteggiamento” nu poate fi calificată drept hotărâre de condamnare.
25
În cadrul celui de al doilea motiv, reclamanții susțin că Comisia a încălcat articolul 136 alineatul (1) litera (d) punctul (ii) din Regulamentul 2018/1046 atunci când a considerat că hotărârea Tribunalului din Milano constituia un temei valabil pentru excluderea LKIBS de la participarea la procedurile de atribuire reglementate printre altele de Regulamentul 2018/1046. Deși aceștia nu contestă că hotărârea Tribunalului din Milano este o hotărâre definitivă, ei susțin că hotărârea menționată nu stabilește că CY și CV sunt vinovați de săvârșirea infracțiunii de corupție.
26
În cadrul celui de al treilea motiv, reclamanții susțin că Comisia era obligată să ia în considerare dreptul național atunci când a interpretat hotărârea Tribunalului din Milano. În special, ea ar fi trebuit să aprecieze această hotărâre în lumina articolului 445 alineatul 1bis din Codul de procedură penală, din care ar reieși că o hotărâre pronunțată în temeiul articolului 444 din acest cod nu poate fi utilizată într‑o procedură administrativă precum cea care a condus la adoptarea deciziei atacate.
27
Comisia solicită respingerea primelor trei motive.
28
Potrivit articolului 136 alineatul (1) litera (d) punctul (ii) din Regulamentul 2018/1046, „[o]rdonatorul de credite competent exclude o persoană sau o entitate menționată la articolul 135 alineatul (2) de la participarea la procedurile de atribuire reglementate de prezentul regulament sau de la selectarea pentru execuția de fonduri ale Uniunii atunci când persoana sau entitatea respectivă se află în una sau mai multe din următoarele situații de excludere: […] printr-o hotărâre judecătorească definitivă s‑a stabilit că persoana sau entitatea se face vinovată de […] corupție, astfel cum este definită la articolul 4 alineatul (2) din Directiva (UE) 2017/1371 […] sau astfel cum este definită în alte legi aplicabile”.
29
În decizia atacată, Comisia a considerat în esență că hotărârea Tribunalului din Milano era o hotărâre definitivă și că, solicitând și acceptând aplicarea unei pedepse reduse, CY și CV și‑au recunoscut vinovăția pentru fapte de corupție în sensul articolului 136 alineatul (1) litera (d) punctul (ii) din Regulamentul 2018/1046.
30
În această privință, în primul rând, trebuie să se constate că din această hotărâre reiese că CY și CV, în calitatea lor [confidențial] (
2
) al „grupului Lattanzio”, inclusiv al Lattanzio Advisory, devenită LAIC, și al celorlalte societăți din grup, au fost acuzați de Ministerul Public însărcinat cu cauza printre altele de corupție în sensul Codului penal italian. Aceste persoane ar fi oferit sume de bani unor funcționari din Republica Macedonia de Nord și ar fi convenit cu ei plata unor sume de bani și a altor servicii sau avantaje pentru a obține dependența permanentă a acestor funcționari față de interesele Lattanzio Advisory și ale „grupului Lattanzio” în cadrul unor cereri de ofertă pentru contracte finanțate de Uniune în acest stat.
31
În al doilea rând, din hotărârea menționată reiese că acuzații au formulat o cerere având ca obiect aplicarea procedurii speciale prevăzute la articolul 444 din Codul de procedură penală și că Ministerul Public și‑a dat acordul cu privire la această propunere.
32
În al treilea rând, Tribunale di Milano (Tribunalul din Milano) a constatat în esență că elementele de probă aflate la dispoziția sa demonstrau suficient, mai întâi, existența faptelor incriminate, în continuare, că aceste fapte corespundeau unei infracțiuni, și anume cea de corupție în sensul Codului penal italian și, în sfârșit, că aceste fapte puteau fi atribuite persoanelor urmărite penal. Tribunale di Milano (Tribunalul din Milano) a constatat de asemenea că nu existau cauze care înlătură caracterul penal al faptei sau vicii referitoare la condițiile procedurale, astfel cum puteau fi deduse din actele de cercetare și în special din sursele de probe furnizate, că părțile își dăduseră în mod valabil consimțământul, că faptele reproșate acuzaților fuseseră calificate în mod corect în drept și că pedeapsa negociată era adecvată pentru infracțiunea în cauză.
33
Pe baza acestor constatări, Tribunale di Milano (Tribunalul din Milano) le‑a aplicat lui CY și lui CV o pedeapsă de doi ani de închisoare cu suspendare, iar societății Lattanzio Advisory, devenită LAIC, o sancțiune pecuniară de 80000 de euro.
34
Reiese astfel din hotărârea Tribunalului din Milano, astfel cum a fost confirmată de reclamanți în ședință, în esență că existau probe suficiente privind existența faptelor incriminate care erau calificate din punct de vedere juridic ca fiind fapte de corupție în sensul Codului penal italian, că aceste fapte puteau fi atribuit printre altele lui CY și lui CV și că le‑a fost aplicată o pedeapsă privativă de libertate cu suspendare pentru faptele menționate. În plus, a fost impusă o sancțiune pecuniară societății Lattanzio Advisory, devenită LAIC, pentru aceleași fapte.
35
În ceea ce privește aspectul dacă hotărârea Tribunalului din Milano constituie o hotărâre definitivă care stabilește vinovăția pentru corupție a persoanelor și a entităților în cauză, în sensul articolului 136 alineatul (1) litera (d) punctul (ii) din Regulamentul 2018/1046, părțile nu contestă că această hotărâre este o hotărâre definitivă.
36
În ceea ce privește condiția potrivit căreia trebuie să se stabilească, printr-o astfel de hotărâre definitivă, că persoana sau entitatea în cauză este vinovată de fapte de corupție, trebuie arătat că modul de redactare a articolului 136 alineatul (1) litera (d) punctul (ii) din Regulamentul 2018/1046 nu precizează dacă trebuie să se considere că o hotărâre definitivă pronunțată în cadrul unei proceduri penale speciale, precum procedura de „patteggiamento” prevăzută în Codul de procedură penală, care, fără a‑i declara în mod formal pe acuzați vinovați de fapte de corupție, stabilește că astfel de fapte le pot fi atribuite și le aplică, pentru aceste fapte, o pedeapsă și o sancțiune pecuniară, îndeplinește această condiție.
37
În aceste împrejurări, este necesar să se procedeze la interpretarea contextuală și teleologică a articolului 136 alineatul (1) litera (d) punctul (ii) din Regulamentul 2018/1046 (a se vedea prin analogie Hotărârea din 4 martie 2020, Bank BGŻ BNP Paribas, C‑183/18, EU:C:2020:153, punctele 42 și 43).
38
În ceea ce privește contextul în care se înscrie această dispoziție, trebuie arătat că dispozițiile Regulamentului 2018/1046, inclusiv cele care intră sub incidența secțiunii 2 din titlul V capitolul 2 din acesta, referitoare la sistemul de detectare timpurie și de excludere, din care face parte articolul 136 alineatul (1) litera (d) punctul (ii) din regulamentul menționat, au caracter administrativ, iar nu penal. În special, în temeiul articolului 91 din Regulamentul 2018/1046, capitolul 5 secțiunea 1 din titlul IV din acesta, intitulat „Răspunderea actorilor financiari”, nu aduce atingere răspunderii penale care poate să revină actorilor financiari în conformitate cu legislația națională aplicabilă și cu dispozițiile în vigoare privind protecția intereselor financiare ale Uniunii și combaterea corupției care implică funcționari ai Uniunii sau ai statelor membre.
39
Astfel, ca dispoziție care are un caracter administrativ, articolul 136 alineatul (1) litera (d) din Regulamentul 2018/1046 nu urmărește să stabilească răspunderea penală, în dreptul național, a unei persoane fizice sau juridice, ci se limitează să stabilească ipotezele în care această persoană trebuie să fie exclusă din procedurile de atribuire reglementate de acest regulament, printre altele în ipoteza corupției care este prevăzută la articolul 136 alineatul (1) litera (d) punctul (ii) din regulamentul menționat.
40
În ceea ce privește interpretarea teleologică a articolului 136 alineatul (1) litera (d) punctul (ii) din Regulamentul 2018/1046, trebuie arătat că reiese atât din considerentul (64) al acestui regulament, cât și din articolul 135 alineatul (1) din regulamentul menționat că obiectivul sistemului de excludere este de a asigura protecția intereselor financiare ale Uniunii. Astfel, pe de o parte, articolul 136 alineatul (1) litera (d) punctul (ii) din Regulamentul 2018/1046 urmărește excluderea de la procedurile de atribuire reglementate de acest regulament a persoanelor și a entităților care, din cauza comportamentelor lor, pot reprezenta un risc pentru interesele financiare ale Uniunii. Pe de altă parte, această dispoziție permite Comisiei să se conformeze obligației de bună gestiune a resurselor financiare ale Uniunii care îi este impusă de articolul 317 TFUE (a se vedea în acest sens Hotărârea din 27 septembrie 2023, Imdea Materiales/Comisia, T‑765/21, nepublicată, EU:T:2023:588, punctul 81).
41
De altfel, tocmai pentru a evita riscul de atingere adusă intereselor financiare ale Uniunii, Regulamentul 2018/1046 prevede ipoteze precum cele prevăzute la articolul 136 alineatele (2) și (5) din acesta, care permit excluderea provizorie a ofertanților de la procedurile de atribuire pe care le reglementează, chiar și în lipsa unei hotărâri definitive care stabilește vinovăția persoanelor sau a entităților în cauză.
42
În plus, potrivit unei jurisprudențe constante, aplicarea normelor naționale nu trebuie să aducă atingere efectului util al unui act al Uniunii [Hotărârea din 16 mai 2024, Toplofikatsia Sofia (Noțiunea de domiciliu al pârâtului), C‑222/23, EU:C:2024:405, punctul 55]. Astfel, în cazul în care o prevedere din dreptul Uniunii poate primi mai multe interpretări, trebuie să se acorde prioritate celei care este de natură să îi păstreze efectul util (a se vedea Hotărârea din 23 noiembrie 2023, EVN Business Service ș.a., C‑480/22, EU:C:2023:918, punctul 37 și jurisprudența citată).
43
Or, o interpretare strictă a articolului 136 alineatul (1) litera (d) punctul (ii) din Regulamentul 2018/1046, precum cea preconizată de reclamanți, ar risca să aducă atingere efectului util al acestei dispoziții, întrucât ar avea drept consecință să permită persoanelor și entităților cărora li s‑au aplicat, printr‑o hotărâre definitivă, pedepse și sancțiuni pecuniare pentru fapte de corupție să participe totuși la proceduri de atribuire a unor contracte de achiziții publice finanțate din bugetul Uniunii, reprezentând astfel un risc pentru interesele financiare ale Uniunii, precum și pentru buna gestiune a resurselor financiare ale acesteia din urmă.
44
Prin urmare, trebuie să se considere că o hotărâre definitivă precum cea a Tribunalului din Milano, care, fără a declara în mod formal vinovăția persoanelor și entităților împotriva cărora s‑a pus în mișcare acțiunea penală, stabilește totuși în esență că le pot fi atribuite fapte de corupție și le aplică, pentru aceste fapte, o pedeapsă și o sancțiune pecuniară, intră sub incidența articolului 136 alineatul (1) litera (d) punctul (ii) din Regulamentul 2018/1046.
45
Această concluzie nu este repusă în discuție de argumentele reclamanților.
46
În primul rând, reclamanții susțin că decizia atacată este afectată de mai multe erori de traducere. Cu toate acestea, chiar presupunând că sunt dovedite, asemenea erori nu au incidență asupra legalității deciziei menționate, în măsura în care nu afectează nici interpretarea articolului 136 alineatul (1) litera (d) punctul (ii) din Regulamentul 2018/1046 reținută în prezenta hotărâre, nici elementele esențiale ale hotărârii Tribunalului din Milano, astfel cum au fost rezumate la punctele 30-34 de mai sus și confirmate de părți în ședință.
47
În al doilea rând, reclamanții susțin că instanța națională nu poate, în temeiul articolului 444 din Codul de procedură penală, să pronunțe o „achitare” în sensul articolului 530 din acest cod, chiar dacă dosarul cuprinde probe privind nevinovăția acuzatului.
48
Această interpretare a dispozițiilor de drept național menționate de către reclamanți, presupunând că este exactă, nu are însă nicio incidență asupra faptului că reiese din hotărârea Tribunalului din Milano, astfel cum a fost rezumată la punctele 30-34 de mai sus, printre altele, că existau probe suficiente că unele fapte de corupție puteau fi atribuite lui CY și lui CV, care au solicitat să poată beneficia de procedura prevăzută la articolul 444 din Codul de procedură penală, și că, în schimb, nu existau probe vădite ale nevinovăției acestora din urmă.
49
În al treilea rând, reclamanții susțin că articolul 445 alineatul 1bis din Codul de procedură penală nu prevede, contrar celor arătate de Comisie în decizia atacată, că o „sentenza di patteggiamento” pronunțată în temeiul articolului 444 din acest cod constituie o condamnare penală, ci numai că o astfel de hotărâre poate fi asimilată unei asemenea condamnări în anumite condiții. În plus, aceștia subliniază diferențele dintre o hotărâre pronunțată în temeiul articolului 444 din codul menționat și o condamnare pronunțată în temeiul articolului 533 din acesta.
50
În această privință, pe de o parte, este suficient să se constate că aceste argumente privesc calificarea în dreptul italian a hotărârii Tribunalului din Milano și diferențele care pot exista între efectele unei astfel de hotărâri și cele legate de o condamnare penală în sensul articolului 533 din Codul de procedură penală. Or, asemenea diferențe nu pot afecta interpretarea articolului 136 alineatul (1) litera (d) punctul (ii) din Regulamentul 2018/1046, care figurează la punctul 44 de mai sus.
51
De asemenea și în orice caz, trebuie arătat, asemenea Comisiei, că, în conformitate cu ultima teză a articolului 445 alineatul 1bis din Codul de procedură penală și sub rezerva excepțiilor prevăzute în această privință în primele două teze ale dispoziției respective, o hotărâre pronunțată în temeiul articolului 444 din codul menționat este „asimilată” unei condamnări.
52
Pe de altă parte, Curtea a avut deja ocazia să statueze că o hotărâre rămasă definitivă și pronunțată în temeiul procedurii de „patteggiamento”, prevăzută la articolul 444 din Codul de procedură penală, constituia, în vederea verificării condițiilor pentru aplicarea principiului ne bis in idem, consacrat la articolul 50 din cartă, o condamnare penală rămasă definitivă (Hotărârea din 20 martie 2018, Garlsson Real Estate ș.a., C‑537/16, EU:C:2018:193, punctele 14, 30, 59 și 63).
53
În al patrulea rând, este adevărat, astfel cum arată reclamanții, că Comisia a afirmat în mod eronat, în considerentul (40) al deciziei atacate, că, prin faptul că au solicitat și și‑au dat consimțământul pentru aplicarea unei pedepse reduse, precum cea care le‑a fost aplicată de Tribunale di Milano (Tribunalul din Milano), reclamanții și‑au recunoscut vinovăția. Astfel, o asemenea recunoaștere explicită a vinovăției nu reiese din hotărârea menționată. Cu toate acestea, pentru a concluziona că această hotărâre intră sub incidența articolului 136 alineatul (1) litera (d) punctul (ii) din Regulamentul 2018/1046, Comisia nu s‑a întemeiat numai pe această afirmație, ci a ținut seama de asemenea, în considerentele (36)-(38) ale deciziei atacate, de faptul, amintit la punctele 32 și 34 de mai sus, că, potrivit hotărârii menționate, existau probe suficiente potrivit cărora printre altele faptele incriminate puteau fi atribuite acuzaților, că articolul 445 alineatul 1bis din Codul de procedură penală asimilează unei condamnări hotărârile pronunțate în temeiul articolului 444 din acest cod și că articolul 136 alineatul (1) litera (d) punctul (ii) din Regulamentul 2018/1046 nu face distincție între hotărârile definitive în funcție de aspectul dacă acestea au fost sau nu pronunțate în urma unui acord intervenit între persoanele în cauză și Ministerul Public.
54
În al cincilea rând, reclamanții se întemeiază pe prima teză a articolului 445 alineatul 1bis din Codul de procedură penală, potrivit căreia o hotărâre pronunțată în temeiul articolului 444 din acest cod nu produce efecte și nu poate fi utilizată ca probă printre altele în procedurile administrative. În opinia lor, întrucât procedura care a condus la adoptarea deciziei atacate este de natură administrativă, Comisia ar fi împiedicată să se prevaleze de hotărârea Tribunalului din Milano în vederea adoptării acesteia.
55
Acest argument nu poate fi decât respins, întrucât echivalează cu a susține că o dispoziție de drept național poate împiedica aplicarea unei dispoziții de drept al Uniunii. Argumentul menționat contravine astfel principiului supremației dreptului Uniunii, care consacră preeminența dreptului Uniunii asupra dreptului statelor membre. Principiul menționat impune, prin urmare, tuturor autorităților statelor membre să asigure efectul deplin al diverselor norme ale dreptului Uniunii, întrucât dreptul statelor membre nu poate afecta efectul recunoscut acestor diferite norme pe teritoriul acestor state (a se vedea Hotărârea din 11 ianuarie 2024, Global Ink Trade, C‑537/22, EU:C:2024:6, punctul 23 și jurisprudența citată). În temeiul principiului supremației dreptului Uniunii, nu se poate admite ca norme de drept intern, fie ele și de natură constituțională, să aducă atingere unității și eficacității dreptului Uniunii (Hotărârea din 21 decembrie 2021, Randstad Italia, C‑497/20, EU:C:2021:1037, punctul 52).
56
În al șaselea rând, trebuie înlăturat argumentul invocat de reclamanți în ședință, întemeiat pe Hotărârea din 18 decembrie 2024, TP/Comisia (T‑776/22, atacată cu recurs, EU:T:2024:908). Astfel, la punctele 44 și 45 din această hotărâre, Tribunalul a statuat că ordonatorul de credite competent să adopte o măsură de excludere în temeiul articolului 136 alineatul (1) literele (b)-(d) și (f)-(h) din Regulamentul 2018/1046 era obligat să respecte calificarea juridică a comportamentului în cauză, reținută într‑o hotărâre definitivă sau într‑o decizie administrativă definitivă, fără a putea dispune de cea mai mică marjă de apreciere în ceea ce o privește. Or, în speță, nu este vorba despre reținerea unei calificări juridice a comportamentelor în cauză diferită de cea reținută în hotărârea Tribunalului din Milano, ci despre interpretarea unei dispoziții de drept al Uniunii pentru a stabili dacă o asemenea hotărâre, ținând seama de calificările juridice astfel cum ele figurează în aceasta, intră în domeniul de aplicare al acesteia.
57
Având în vedere ansamblul considerațiilor care precedă, primele trei motive trebuie respinse ca nefondate.
[omissis]
Cu privire la al optulea motiv, întemeiat pe încălcarea dreptului de a fi ascultat consacrat la articolul 41 alineatul (2) litera (a) din cartă
[omissis]
124
Întrucât niciunul dintre motivele invocate de reclamanți nu a fost admis, acțiunea trebuie respinsă în totalitate.
Cu privire la cheltuielile de judecată
125
Potrivit articolului 134 alineatul (1) din Regulamentul de procedură, partea care cade în pretenții este obligată, la cerere, la plata cheltuielilor de judecată.
126
Întrucât reclamanții au căzut în pretenții, se impune obligarea acestora la plata cheltuielilor de judecată, conform concluziilor Comisiei, inclusiv a celor aferente procedurii măsurilor provizorii.
Pentru aceste motive,
TRIBUNALUL (Camera a opta)
declară și hotărăște:
1)
Respinge acțiunea.
2)
Obligă Lattanzio KIBS SpA, precum și pe CY, CV și CW la plata cheltuielilor de judecată, inclusiv a celor aferente procedurii măsurilor provizorii.
Kornezov
Kecsmár
Kingston
Pronunțată astfel în ședință publică la Luxemburg, la 23 iulie 2025.
Semnături
(
*1
)	Limba de procedură: engleza.
(
1
)	Sunt redate numai punctele din prezenta hotărâre a căror publicare este considerată utilă de către Tribunal.
(
2
)	Date confidențiale ocultate.