62006CC0311
CONCLUZIILE AVOCATULUI GENERAL
M. POIARES MADURO
prezentate la 28 februarie 2008 (
1
)
Cauza C-311/06
Consiglio Nazionale degli Ingegneri
împotriva
Ministero della Giustizia și Marco Cavallera
„Recunoașterea diplomelor — Directiva 89/48/CEE — Omologarea unui titlu de studii — Inginer”
1.
Prin prezenta trimitere preliminară, se solicită Curții, sesizată cu titlu preliminar, să se pronunțe cu privire la interpretarea care trebuie reținută în ceea ce privește Directiva 89/48/CEE a Consiliului din 21 decembrie 1988 privind sistemul general de recunoaștere a diplomelor de învățământ superior acordate pentru formarea profesională cu durata minimă de trei ani (
2
). Mai precis, instanța de trimitere solicită, în esență, să se stabilească dacă este posibil, în lumina obiectivelor directivei, ca un resortisant comunitar, care a urmat întreaga pregătire universitară în țara sa de origine, Italia, și care, printr-o omologare a titlului său italian în Spania, a obținut o diplomă care îi permite accesul la profesia de inginer mecanic în această țară, să poată beneficia de recunoașterea reciprocă a diplomei sale spaniole în Italia pentru a exercita această profesie în statul său de origine, chiar dacă nici nu a urmat o pregătire universitară în Spania și nici nu a dobândit o experiență profesională în acest stat.
I — Situația de fapt și cadrul juridic al acțiunii principale
2.
Domnul Cavallera, de cetățenie italiană, a obținut, la 9 martie 1999, la Universitatea din Torino (Italia), o diplomă de inginer mecanic („laurea in ingegneria meccanica”) care atestă un ciclu de studii cu durata de trei ani. Ulterior, acesta a solicitat Ministerio de Educación y Ciencia (Ministerul Educației și Științelor) omologarea titlului său academic. Întrucât omologarea a fost acordată la, domnul Cavallera a obținut, pe acest temei, înscrierea în Colegiul inginerilor din Catalonia, care îi dă dreptul de a exercita profesia de inginer în Spania.
3.
Astfel, până la intrarea în vigoare a Decretul regal spaniol nr. 285/2004 (
3
), în cursul lunii septembrie 2004, procedura de omologare a diplomelor universitare străine era reglementată în Spania prin Decretul regal nr. 86/1987. În temeiul articolului 1 din Decretul nr. 86/1987 (
4
), omologarea este condiționată de recunoașterea, în Spania, în scopuri academice, a validității oficiale a diplomelor de învățământ superior obținute în străinătate. Potrivit articolului 2 din decretul menționat, aceasta poate fi condiționată de prezentarea la examene suplimentare, în cazul în care pregătirea atestată prin diplomă nu este echivalentă cu cea dovedită prin diploma spaniolă.
4.
Această procedură se diferențiază de procedura de recunoaștere a calificărilor profesionale instituită prin Decretul regal nr. 1665/1991, care transpune Directiva 89/48 în ordinea juridică spaniolă. Întrucât domnul Cavallera nu dispunea, în Italia, de o diplomă care să îi permită accesul la profesia de inginer mecanic în acest stat, ci doar de un titlu academic care atestă o formare universitară de trei ani, îi era aplicabilă numai procedura de omologare. Așadar, acesta a obținut, în temeiul Decretului regal nr. 86/1987, o decizie de omologare a parcursului său academic, care atestă echivalența formării universitare italiene cu formarea universitară spaniolă.
5.
Astfel, pentru a beneficia de un titlu de recunoaștere acordat în temeiul directivei, acesta ar fi trebuit să promoveze în prealabil examenul de stat italian, care condiționează, potrivit Decretului regal nr. 2537 din 25 octombrie 1925 (
5
) și Decretului Președintelui Republicii (DPR) nr. 328 din  (
6
), accesul la profesia de inginer mecanic în Italia.
6.
Cu toate acestea, decizia de omologare acordată în Spania este suficientă în acest stat pentru a exercita profesia menționată. Spre deosebire de Italia, Spania nu impune promovarea unui examen de stat. Accesul la profesia de inginer mecanic în Spania este condiționat doar de posesia unei diplome universitare oficiale, precum și de afilierea la ordinul profesional al inginerilor. Ca și în Italia, această înscriere în ordinul profesional constituie un simplu demers administrativ. Întrucât omologarea are ca efect, potrivit dreptului spaniol, să confere unei diplome străine, de la data la care este acordată și la care este eliberat certificatul corespunzător, aceleași efecte pe întreg teritoriul național precum diploma sau gradul academic spaniol cu care a fost omologată ca fiind echivalentă, în conformitate cu legislația în vigoare, domnul Cavallera a putut să obțină înscrierea în Colegiul inginerilor din Catalonia, care îi dă dreptul de a exercita profesia de inginer mecanic în Spania.
7.
Dispunând din acest moment de o diplomă de inginer mecanic spaniol, domnul Cavallera a solicitat, în aceste condiții, la 6 martie 2002, autorităților italiene competente, recunoașterea în Italia a acestui titlu pentru a exercita, pentru prima dată, profesia de inginer mecanic în Italia.
8.
Prin Decretul din 23 octombrie 2002, ministrul justiției italian a admis cererea sa prin recunoașterea validității titlului spaniol al domnului Cavallera în vederea înscrierii acestuia în tabloul ordinului inginerilor din Alessandria.
9.
Consiglio nazionale degli Ingegneri (Consiliul Național al Inginerilor), reclamantul din acțiunea principală, a atacat decretul ministerial de recunoaștere a titlului spaniol la Tribunale amministrativo regionale del Lazio (TAR Lazio). Acesta susține că autoritățile italiene nu puteau să îi acorde acest titlu domnului Cavallera în temeiul directivei în măsura în care, în temeiul dreptului național, exercitarea profesiei de inginer necesită, pe lângă diploma universitară de care se poate prevala domnul Cavallera, promovarea examenului de stat.
10.
TAR Lazio a respins acțiunea, considerând că Ministerul Justiției nu comisese nicio eroare de drept. Cu toate acestea, Consiglio di Stato (Consiliul de Stat), sesizat cu apelul formulat împotriva acestei hotărâri, consideră că directiva nu este aplicabilă în situația domnului Cavallera, din moment ce acesta nu ar fi obținut în Spania nicio diplomă, în sensul articolului 1 litera (a) din directivă.
11.
Articolul 1 din directivă prevede:
„În sensul prezentei directive:
(a)
prin diplomă se înțelege orice diplomă, certificat sau alt titlu de calificare oficială sau ansamblu de astfel de diplome, certificate sau alte titluri:
—
care au fost eliberate de o autoritate competentă dintr-un stat membru, desemnată în conformitate cu actele cu putere de lege sau actele administrative ale statului membru respectiv;
—
din care rezultă că titularul a urmat cu succes un ciclu de studii postliceale cu o durată minimă de trei ani sau cu o durată echivalentă la fără frecvență, în cadrul unei universități sau altei instituții de învățământ superior sau altei instituții cu un nivel similar și, dacă este cazul, că el a urmat cu succes o formare profesională cerută pe lângă un ciclu de studii postliceale [și]
—
care arată că titularul are calificarea profesională cerută care îi permite accesul la o profesie reglementată în statul membru respectiv sau exercitarea respectivei profesii,
dacă educația și formarea atestate de această diplomă, certificat sau alt titlu de calificare oficială au fost obținute în special în Comunitate sau dacă titularul are o experiență profesională de trei ani atestată de statul membru care recunoaște o diplomă, un certificat sau alt titlu eliberat de o țară terță.
[…]
(b)
prin stat membru gazdă se înțelege orice stat membru în care un resortisant [al unui stat membru] solicită exercitarea unei profesii reglementate în statul membru respectiv, cu excepția statului în care a obținut diploma sau și-a exercitat, pentru prima oară, profesia respectivă;
[…]”
12.
Articolul 2 primul paragraf din Directiva 89/48 prevede:
„Prezenta directivă se aplică oricărui resortisant al unui stat membru care dorește să-și exercite, cu statut de independent sau de salariat, o profesie reglementată în statul membru gazdă.”
13.
Articolul 3 primul paragraf din directivă prevede:
„În cazul în care, într-un stat membru gazdă, accesul la o profesie reglementată sau exercitarea acesteia este condiționată de posesia unei diplome, autoritatea competentă nu îi poate refuza resortisantului unui stat membru, din motiv de calificare necorespunzătoare, accesul la profesia respectivă sau exercitarea ei în aceleași condiții ca și pentru resortisanții statului membru gazdă […]”
14.
Având îndoieli în ceea ce privește interpretarea dreptului comunitar care trebuie reținută, și, mai exact, a Directivei 89/48, Consiglio di Stato, în conformitate cu articolul 234 CE, a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarele întrebări preliminare:
„1)
Directiva 89/48/CEE se aplică în cazul unui resortisant italian care: (a) a obținut în Italia o diplomă de inginer care atestă că au fost urmate studii cu o durată de trei ani; (b) a obținut recunoașterea acestui titlu ca echivalent al titlului spaniol corespunzător; (c) a obținut înscrierea în tabloul spaniol al inginerilor, dar nu a exercitat niciodată această profesie în Spania; (d) a solicitat în Italia înscrierea în tabloul inginerilor pe baza titlului de omologare spaniol?
2)
În cazul unui răspuns afirmativ la prima întrebare, norma de drept intern (articolul 1 din Decretul legislativ nr. 115/1992[ (
7
)]) care nu permite recunoașterea în Italia a unui titlu care a fost eliberat de un stat membru și care este, la rândul său, exclusiv rezultatul recunoașterii unui titlu italian precedent este compatibilă cu Directiva 89/48/CEE?”
II — Analiză juridică
15.
Principala problemă în această cauză este, așadar, aceea de a stabili în ce măsură un resortisant comunitar poate invoca dispozițiile directivei în statul membru de origine al acestuia, în vederea recunoașterii unei diplome care rezultă dintr-o simplă omologare a unui ciclu de studii universitare de trei ani urmat în statul membru de origine al acestuia, fără ca migrantul să fi urmat însă o pregătire universitară sau profesională suplimentară în statul membru care eliberează diploma.
16.
Această cauză ne conduce la analiza succesivă a domeniului de aplicare al directivei și a posibilității invocării sale de către un resortisant care se găsește într-o situație precum cea aflată la originea întrebărilor preliminare adresate.
A — Cu privire la aplicabilitatea directivei în litigiu
17.
Directiva 89/48 instituie un sistem general de recunoaștere a diplomelor și, mai precis, a calificărilor profesionale între statele membre, întemeiat pe principiul recunoașterii reciproce. Potrivit articolului 2 din directivă, aceasta are în vedere orice „resortisant al unui stat membru care dorește să-și exercite […] o profesie reglementată în statul membru gazdă”. Statul membru gazdă este definit la articolul 1 litera (b) din directivă ca fiind „orice stat membru în care un resortisant [al unui stat membru] solicită exercitarea unei profesii reglementate în statul membru respectiv, cu excepția statului în care a obținut diploma sau și-a exercitat, pentru prima oară, profesia respectivă”. În speță, aceste condiții trebuie să fie considerate ca îndeplinite în măsura în care domnul Cavallera este un resortisant comunitar care posedă o diplomă, eliberată de Spania, care îi permite accesul la profesia de inginer în acest stat și a cărei recunoaștere o solicită în Italia, stat membru gazdă din care, în același timp, este originar.
18.
Mai multe state membre au subliniat că aceste condiții nu erau îndeplinite din perspectiva anumitor versiuni lingvistice ale directivei, care se referă, atât în dispozițiile menționate anterior, cât și la articolul 3 primul paragraf și la articolul 3 primul paragraf litera (a) din aceasta, la un resortisant al unui alt stat membru decât statul membru gazdă (
8
). Cu toate acestea, interpretarea literală a acestor variante trebuie să fie înlăturată, având în vedere obiectivul urmărit de directivă. Curtea a precizat foarte devreme că libera circulație a lucrătorilor și libertatea de stabilire constituie libertăți fundamentale, care nu ar putea fi realizate pe deplin dacă statele membre ar putea refuza posibilitatea de a beneficia de dispozițiile dreptului comunitar acelora dintre resortisanții lor care au folosit facilitățile prevăzute de acest drept și care au obținut calificări profesionale într-un alt stat membru decât cel ai cărui resortisanți sunt (
9
). Prin urmare, directiva poate fi invocată de un resortisant al unui stat în propriul stat membru. Aceste diferențe între versiunile lingvistice trebuie interpretate în realitate ca amintind cerința unui element de extraneitate în vederea aplicării dreptului comunitar. Întrucât domnul Cavallera posedă o diplomă spaniolă a cărei recunoaștere o solicită în Italia, se poate considera că situația sa prezintă în mod vădit o legătură cu dreptul comunitar, astfel încât, în opinia noastră, numai pe baza articolelor citate anterior, nu este posibilă excluderea din domeniul de aplicare al directivei a situației de fapt din prezenta cauză.
19.
Această precizare fiind făcută, este necesar în plus ca titlul de care se prevalează domnul Cavallera să corespundă definiției de „diplomă”, astfel cum a fost precizată în Directiva 89/48, pentru ca aceasta să poată fi aplicată. În temeiul articolului 1 litera (a) din directivă, trei condiții cumulative trebuie să fie îndeplinite pentru ca titlul și/sau experiența profesională a căror recunoaștere se solicită să poată fi considerate drept diplomă.
20.
În primul rând, diploma trebuie să fie eliberată de autoritatea competentă dintr-un stat membru. În prezenta cauză, această condiție trebuie să fie considerată ca îndeplinită, deoarece diploma a fost eliberată de Ministerul Educației și Științelor din Spania, care, în conformitate cu legislația spaniolă, este autorizat să emită diplome de inginer tehnic industrial. În al doilea rând, diploma trebuie să ateste că titularul său a urmat cu succes „un ciclu de studii postliceale cu o durată minimă de trei ani sau cu o durată echivalentă la fără frecvență, în cadrul unei universități sau altei instituții de învățământ superior sau altei instituții cu un nivel similar și, dacă este cazul, că el a urmat cu succes o formare profesională cerută pe lângă un ciclu de studii postliceale” (
10
). În al treilea rând, diploma trebuie să permită accesul la o profesie în țara de origine. Cu alte cuvinte, diploma trebuie să permită exercitarea efectivă a unei profesii în statul care a eliberat-o. Sub rezerva îndeplinirii celei de a doua condiții, această din urmă cerință trebuie considerată de asemenea ca îndeplinită. Astfel, diploma spaniolă de care se prevalează pârâtul îl autorizează pe acesta din urmă să exercite în statul care a eliberat diploma, în speță Spania, profesia de inginer mecanic.
21.
Astfel, principalele divergențe privind interpretarea articolului 1 litera (a) din directivă se concentrează, în esență, asupra celei de a doua condiții, care presupune ca diploma să ateste un ciclu de studii postliceale cu o durată minimă de trei ani.
22.
Cei care se opun aplicării directivei în prezenta cauză se întemeiază în esență pe acest aspect pentru a nega calificarea drept diplomă a titlului obținut de pârât în Spania. În sprijinul argumentelor lor, aceștia susțin, în esență, că cererea de recunoaștere adresată de domnul Cavallera autorităților italiene nu se întemeiază pe o diplomă obținută în cadrul unei formări academice sau profesionale spaniole, ci numai pe o decizie de omologare acordată de Spania, care atestă echivalența titlului academic italian cu titlul academic spaniol. Prin urmare, simpla omologare a avut drept consecință faptul că i s-a permis pârâtului accesul la profesia de inginer în Spania.
23.
Astfel, este stabilit în mod neechivoc că pârâtul nici nu a studiat și nici nu a lucrat în Spania, astfel încât, mai precis, acesta nu a urmat nicio formare de ordin profesional sau academic în acest stat. Prin urmare, diploma de inginer mecanic obținută în Spania este rezultatul unei „simple” omologări a titlului universitar/academic italian cu titlul de Ingeniero Tecnico Industrial, Especialidad en Mécanica. Cu alte cuvinte, diploma spaniolă rezultă dintr-o transformare, printr-o procedură administrativă de omologare, a titlului său academic italian într-un titlu de competență profesională spaniol.
24.
Prin urmare, totul depinde de interpretarea care trebuie dată noțiunii „diplomă” avute în vedere de directivă. Potrivit unei interpretări restrictive, decizia de omologare nu poate fi asimilată cu o diplomă în sensul directivei, astfel încât această decizie nu poate avea ca rezultat o operațiune de recunoaștere reciprocă pe baza sistemului general stabilit de directivă. În schimb, potrivit unei interpretări extensive, o astfel de decizie poate fi considerată o diplomă în sensul directivei menționate. Totuși, dacă această din urmă ipoteză ar trebui reținută, având în vedere principiul comunitar al interzicerii practicilor abuzive, s-ar ridica în mod necesar problema posibilității domnului Cavallera de a invoca drepturile conferite prin directivă.
25.
Trebuie admis, încă de pe acum, că alegerea unei interpretări restrictive sau a uneia extensive a directivei oferă Curții două opțiuni de valoare egală, din moment ce interpretarea extensivă este însoțită de o aplicare a principiului interzicerii practicilor abuzive. Aceste abordări reprezintă două mijloace, astfel cum va fi evidențiat, care pot fi reținute fără distincție de instanța comunitară pentru a ajunge la un rezultat identic. Preferința noastră se îndreaptă totuși către o interpretare extensivă a acestui text, și, mai precis, a noțiunii „diplomă”. O astfel de opțiune are nu numai avantajul de a menține puterea de apreciere a statelor membre privind condițiile de acces și de exercitare a profesiilor reglementate de directivă, ci, mai ales, pe acela că evită, astfel cum va fi prezentat în continuare, excluderea din domeniul de aplicare al directivei a situațiilor care se încadrează pe deplin în obiectivul liberei circulații.
26.
În susținerea interpretării restrictive a noțiunii de diplomă, care exclude ca o decizie de omologare, precum cea descrisă mai sus, să fie asimilată cu o diplomă, Comisia Comunităților Europene face referire la considerentul (12) al Directivei 2005/36/CE (
11
), care înlocuiește de acum înainte Directiva 89/48. Considerentul menționat exclude din domeniul de aplicare al acesteia: „[…] recunoașterea de către statele membre a deciziilor de recunoaștere luate în temeiul prezentei directive de alte state membre […] pentru a obține, într-un stat membru de origine, drepturi diferite de cele pe care i le conferă calificarea profesională pe care a obținut-o în respectivul stat membru, cu excepția cazului în care [persoana] face dovada că a obținut calificări profesionale suplimentare în statul membru gazdă”.
27.
Acest argument nu convinge. În primul rând, decizia de care se prevalează domnul Cavallera nu este o „decizie de recunoaștere” întemeiată pe directivă, ci o decizie de omologare acordată în temeiul dreptului național. Astfel, diploma italiană nu este o „diplomă” în sensul articolului 1 litera (a) din directivă. Tocmai aceasta este problema în prezenta cauză, întrucât titlul obținut de domnul Cavallera în Italia, cu toate că atestă un ciclu de studii de trei ani, nu permite totuși accesul la profesia de inginer în Italia. În aceste condiții, a treia cerință pentru ca titlul să fie calificat drept „diplomă” în sensul directivei nu era îndeplinită. De asemenea, omologarea și, ulterior, înscrierea în ordinul inginerilor în Spania s-a realizat numai pe baza dreptului național, și nu în temeiul Directivei 89/48.
28.
În continuare, există o anumită contradicție în a invoca considerentului (12) al Directivei 2005/36 în scopuri interpretative pentru a stabili dacă decizia în cauză corespunde definiției noțiunii „diplomă” în sensul Directivei 89/48. Astfel, motivul poate fi relevant numai dacă și în măsura în care se presupune deja că decizia de omologare nu constituie o diplomă, astfel cum este aceasta definită de Directiva 89/48, cu alte cuvinte, dacă s-a optat deja pentru o interpretare restrictivă a diplomei. În aceste condiții, aceasta înseamnă să se pornească de la o interpretare a noțiunii de diplomă pentru a evidenția interpretarea care trebuie reținută a noțiunii menționate. Considerăm că această abordare prezintă anumite lacune în demonstrație.
29.
În schimb, o astfel de interpretare restrictivă poate să se justifice într-o mai mare măsură având în vedere primul și al cincilea considerent ale directivei, din care rezultă, în esență, că un titlu de competență profesională nu poate fi asimilat cu o diplomă în lipsa dobândirii, în tot sau în parte, a unor calificări în statul membru care eliberează diploma.
30.
Pe de altă parte, această poziție pare să fie confirmată de jurisprudența Curții. În special în Hotărârea Kraus, citată anterior, Curtea considerase că resortisantul unui stat membru se putea prevala în statul menționat de diploma obținută într-un alt stat membru numai dacă acest document „confirmă deținerea unei calificări suplimentare [în raport cu formarea urmată în statul membru de origine] și dovedește, prin urmare, aptitudinea titularului său de a ocupa un post determinat […]” (
12
).
31.
Din aceasta se poate deduce, în prezenta cauză, că cel puțin o parte din pregătirea universitară trebuie să fi fost urmată în Spania sau că o formare profesională trebuie să fi fost obținută în acest stat pentru ca directiva să își găsească aplicarea. Or, astfel cum s-a demonstrat și astfel cum subliniază și Comisia, domnul Cavallera nici nu a urmat și nici nu a obținut vreo calificare sau vreo competență specifică în acest stat, în afara cazului în care trebuie considerat că dobândirea, numai pe calea omologării, a unui titlu de competență profesională echivalează cu dobândirea unei astfel de calificări profesionale.
32.
Totuși, alegerea acestei interpretări prezintă riscul de a se exclude din domeniul de aplicare al directivei situații care în realitate corespund pe deplin obiectivelor liberei circulații. Astfel, sistemul general de recunoaștere a diplomelor trebuie să se poată aplica unei decizii de omologare în cazul în care aceasta este emisă de un stat membru în care a fost dobândită o competență profesională, care rezultă în special din exercitarea profesiei pe teritoriul acestui stat membru. Astfel, în aceste condiții, omologarea care atestă calificările academice ale resortisantului și experiența profesională dobândită pe teritoriul acestui stat trebuie să îi permită persoanei respective să își exercite profesia într-un alt stat membru pe baza unei recunoașteri reciproce a calificărilor sale profesionale efectuate în temeiul directivei (
13
). Cu alte cuvinte, o decizie de omologare trebuie, în opinia noastră, să poată fi calificată, în anumite circumstanțe, drept diplomă, existând în caz contrar riscul de a compromite obiectivele urmărite de directivă. Or, interpretarea restrictivă ar risca să conducă la o excludere sistematică a acestor situații din domeniul de aplicare al directivei.
33.
În plus, întrucât recunoașterea reciprocă a diplomelor se bazează pe principiul încrederii reciproce, o interpretare prea restrictivă a directivei ar putea aduce atingere acestui principiu. În acest context, Curtea a amintit în mod constant că „Directiva 89/48 nu are ca obiect, contrar directivelor sectoriale referitoare la profesii specifice, armonizarea condițiilor de acces sau de exercitare a diferitelor profesii cărora aceasta li se aplică. Statele membre continuă să aibă competența de a defini condițiile respective în limitele impuse de dreptul comunitar” (
14
).
34.
Din această perspectivă, Spania trebuie considerată ca fiind liberă să stabilească accesul la profesia de inginer în Spania atât în temeiul unei decizii de omologare a unei formări urmate pe teritoriul unui alt stat membru, cât și pe baza unei diplome care atestă propriile formări, în măsura în care singura cerință prevăzută de directivă constă în a impune ca titlul să ateste „că titularul a urmat cu succes un ciclu de studii postliceale cu o durată minimă de trei ani […] care arată că titularul are calificarea […] cerută care îi permite accesul la o profesie reglementată în statul membru respectiv” (
15
).
35.
Din lectura acestui articol rezultă că este lipsit de importanță potrivit căror modalități sau proceduri a fost acordată diploma și pe ce teritoriu au fost urmate formările, din moment ce acestea au avut loc în mod preponderent pe teritoriul comunitar (
16
). Prin urmare, interpretarea extensivă a directivei garantează respectarea marjei de apreciere rezervate statelor membre privind calificarea drept „diplomă”. În măsura în care Spania consideră că domnul Cavallera dispune de competențele profesionale suficiente și necesare pentru a profesa pe teritoriul său, pare dificil de negat calitatea de „diplomă” atribuită titlului eliberat de Spania domnului Cavallera (
17
).
36.
Pentru a ne convinge de acest lucru, este suficient să mai amintim că articolul 3 primul paragraf litera (a) din Directiva 89/48 interzice chiar și statelor membre să îi refuze unui resortisant accesul la o profesie din moment ce acesta „deține o diplomă cerută într-un alt stat membru pentru exercitarea respectivei profesii pe teritoriul său”.
37.
Pentru toate aceste motive, suntem de părere că directiva trebuie considerată ca fiind aplicabilă în prezenta cauză. Cu toate acestea, aplicabilitatea directivei nu se confundă cu posibilitatea invocării acesteia. Astfel, după cum s-a subliniat, particularitatea împrejurărilor de fapt din prezentă cauză, care se manifestă în special printr-o confuzie între statul de origine și statul gazdă, incită la aprofundarea analizei pe tărâmul posibilității invocării directivei și, mai precis, al celui al abuzului de drept.
B — Posibilitatea invocării directivei
38.
Dreptul la recunoașterea reciprocă a diplomelor pe teritoriul comunitar este un drept inerent liberei circulații a persoanelor garantate de Tratatul CE. Cererea de recunoaștere în statul gazdă a unei diplome obținute într-un alt stat membru pentru a exercita o profesie nu constituie în sine o folosire abuzivă a dreptului comunitar. Cu toate acestea, „facilitățile create de tratat nu pot avea ca efect să permită persoanelor care beneficiază de acestea să se sustragă în mod abuziv de la aplicarea legislațiilor naționale și să interzică statelor membre să ia măsurile necesare pentru a împiedica astfel de abuzuri” (
18
).
39.
Atunci când instanța de trimitere ridică problema compatibilității cu dreptul comunitar a normei de drept intern (articolul 1 din Decretul legislativ nr. 115/1992) prin care se refuză recunoașterea în Italia a unui titlu care a fost eliberat de un stat membru și care este, la rândul său, exclusiv rezultatul omologării unui titlu obținut anterior în Italia, aceasta abordează pe cale incidentă problema menționată.
40.
Or, dacă un stat membru dorește să se prevaleze de un astfel de principiu în susținerea unei legislații naționale restrictive, acesta trebuie de asemenea, în lipsa oricărei justificări întemeiate pe motive imperative de interes general, să se asigure că împrejurarea vizată de situația în cauză îndeplinește condițiile unei practici abuzive, astfel cum a fost definită de jurisprudența Curții. Aceasta presupune o examinare in concreto a fiecărei situații particulare pentru a verifica dacă sunt îndeplinite condițiile practicii abuzive.
41.
Cu toate că este de competența instanței naționale să verifice dacă elementele constitutive ale unei practici abuzive sunt întrunite în acțiunea principală, Curtea, pronunțându-se asupra trimiterii preliminare, poate totuși oferi precizări destinate să orienteze instanța națională în interpretarea pe care aceasta o va efectua (
19
). Deoarece Curtea nu a trebuit încă să intervină cu privire la acest aspect în cadrul sistemului general de recunoaștere a diplomelor, ni se pare important să prezentăm unele indicații privind punerea în aplicare, în acest domeniu specific, a criteriilor generale ce caracterizează o practică abuzivă.
42.
Pe baza acestor precizări, va fi mai ușor să se ofere instanței naționale elementele care să îi permită să determine compatibilitatea legislației naționale restrictive cu dreptul comunitar.
1. Identificarea unei practici abuzive în cadrul sistemului general de recunoaștere reciprocă a diplomelor
43.
În dreptul comunitar există un principiu de interzicere a practicilor abuzive, potrivit căruia „justițiabilii nu s-ar putea prevala în mod fraudulos sau abuziv de normele comunitare” (
20
). Acest principiu dispune în prezent de un conținut destul de bine precizat de jurisprudența Curții (
21
).
44.
Abuzul presupune întrunirea a două criterii, intrinsec legate și întemeiate, ambele, pe elemente obiective (
22
). Pentru a se putea concluziona, eventual, că există o practică abuzivă, trebuie, pe de o parte, să rezulte dintr-un ansamblu de elemente obiective că, în pofida respectării formale a condițiilor prevăzute de reglementarea comunitară, obiectivul urmărit de această reglementare nu a fost atins și, pe de altă parte, să rezulte din aceste elemente că obiectivul esențial al operațiunii efectuate este obținerea unui avantaj rezultat din reglementarea comunitară prin crearea în mod artificial a condițiilor necesare pentru obținerea sa (
23
).
45.
În ceea ce privește, mai întâi, primul criteriu, privind existența unei contradicții între rezultatul atins și obiectivul urmărit de dispoziția comunitară, trebuie să se examineze dacă recunoașterea diplomei spaniole în Italia conduce la obținerea unui avantaj contrar obiectivului urmărit de sistemul general de recunoaștere a diplomelor.
46.
Această primă etapă în identificarea unei practici abuzive presupune identificarea cu precizie a obiectivelor urmărite de directivă. Recunoașterea reciprocă vizează, în primul rând, să faciliteze libera circulație a persoanelor pe teritoriul comunitar, favorizând libertatea de stabilire, libera prestare a serviciilor și libertatea de circulație a lucrătorilor.
47.
Acest obiectiv prezintă în realitate trei dimensiuni. Acesta presupune ca un resortisant calificat să își poată exercita profesia într-un alt stat membru, în pofida diferențelor de reglementare dintre statul membru de origine și statul membru gazdă (
24
). De asemenea, acesta presupune ca un resortisant să poată alege statul membru în care dorește să își obțină calificarea profesională (
25
). În cele din urmă, obiectivul urmărește să permită instituțiilor de învățământ dintr-un stat membru să furnizeze servicii unor resortisanți ai altor state membre și chiar să furnizeze astfel de servicii pe teritoriul altor state membre (
26
). Cu alte cuvinte, sistemul de recunoaștere a diplomelor se aplică unui resortisant care dorește „[să] exercit[e] [o] profesi[e], în mod independent sau ca salariat, în alt stat membru decât cel în care a fost obținută calificarea profesională” (
27
), celui care dorește „să obțină calificarea profesională într-un alt stat membru decât cel [al cărui cetățean este]” (
28
) sau celui care dorește „[să obțină], într-un alt stat membru, o calificare universitară complementară formării sale de bază” (
29
).
48.
Astfel, Directiva 89/48 și directivele sectoriale care o însoțesc urmăresc în mod explicit să faciliteze exercitarea efectivă a dreptului la libera circulație a persoanelor. Prin urmare, recunoașterea diplomelor este strâns legată de exercitarea efectivă a libertăților recunoscute prin tratat pentru a favoriza „întrepătrunderea economică și socială în interiorul Comunității” (
30
) în acest domeniu. Acesta este motivul pentru care un resortisant al unui stat membru care nici nu a lucrat, nici nu a studiat, nici nu a obținut o diplomă care să ateste o formare într-un alt stat membru decât statul său de origine nu poate invoca drepturile conferite prin Directiva 89/48 (
31
).
49.
În consecință, această întrepătrundere economică și socială urmărită prin intermediul sistemului de recunoaștere a diplomelor presupune, cel puțin, urmarea, parțială sau integrală, a unei formări pe teritoriul statului membru care eliberează diploma sau în cadrul formărilor pe care acesta le asigură ori, mai general, dobândirea unei experiențe academice sau profesionale care să poată fi legată, din punct de vedere teritorial sau material, de statul membru care eliberează diploma a cărei recunoaștere se solicită într-un alt stat membru.
50.
Astfel, împrejurarea că formarea care a permis obținerea diplomei a cărei recunoaștere se solicită s-a efectuat pe teritoriul statului membru în care persoana dorește să se prevaleze de această diplomă nu poate fi considerată contrară obiectivelor urmărite de libera circulație a persoanelor, în condițiile în care formarea menționată poate fi legată de un alt stat membru, în special deoarece aceasta este efectuată în cadrul sistemului de învățământ al statului respectiv. În aceste condiții, exercitarea dreptului la libera circulație trebuie să fie considerată efectivă în măsura în care resortisantul comunitar a putut să beneficieze de un acces la o formare academică și/sau profesională efectuată în cadrul unui sistem dintr-un alt stat membru decât statul de origine al acestuia (
32
). Tot astfel, o asemenea împrejurare îndeplinește întocmai obiectivul privind libera prestare a serviciilor în măsura în care nu este împiedicată furnizarea unui serviciu de învățământ al unei instituții dintr-un stat membru pe teritoriul unui alt stat membru. Astfel, Directiva 89/48 urmărește, în cele din urmă, crearea unei piețe europene a muncii, care nu se poate realiza fără apariția unei piețe a învățământului la nivel european.
51.
În același mod, faptul că un resortisant comunitar a încercat să profite de un acces mai avantajos la o profesie într-un alt stat membru decât acela în care și-a urmat studiile corespunde, în sine, întocmai obiectivelor comunitare.
52.
În schimb, în cazul în care un resortisant dorește să se prevaleze în statul membru A, în care a urmat toată pregătirea sa academică, ce nu îi permite accesul la profesia pe care o dorește în statul menționat, sau să se prevaleze într-un alt stat membru C de o diplomă obținută într-un stat membru B, care îi oferă un astfel de acces în acest stat, dar fără să fi dobândit nicio experiență profesională sau academică susceptibilă a fi legată de statul membru care i-a eliberat diploma respectivă, cu alte cuvinte, fără să fi studiat în cadrul structurilor de formare oferite de acesta și fără să fi lucrat în statul B menționat, pot apărea îndoieli rezonabile cu privire la existența exercitării efective a dreptului la libera circulație, în măsura în care nicio activitate nu a avut loc în statul membru gazdă. Pe scurt, întrepătrunderea economică și socială pe care se întemeiază libera circulație a lucrătorilor nu există.
53.
Rezultatul la care ajunge resortisantul menționat în temeiul directivei, cu toate că îndeplinește condițiile de formă privind aplicarea acesteia, nu corespunde nici exercitării unei profesii, în mod independent sau ca salariat, în alt stat membru decât cel în care a fost obținută calificarea profesională, nici obținerii unei calificări profesionale într-un alt stat membru decât cel al cărui cetățean este, nici obținerii, într-un alt stat membru sau sub tutela acestuia, a unei calificări universitare complementare formării sale de bază. În aceste condiții, recunoașterea reciprocă ar permite persoanei accesul, în statul de origine al acesteia, la o profesie pentru care nu are, în temeiul dreptului național aplicabil, calificarea profesională necesară. Or, al zecelea considerent al directivei indică în mod explicit că sistemul general de recunoaștere creat „nu are ca scop nici modificarea normelor profesionale, inclusiv a normelor de etică profesională, care se aplică în cazul oricărei persoane care își exersează profesia pe teritoriul unui stat membru și nici sustragerea migranților de la aplicarea acestor reguli”. În această ipoteză și în pofida respectării formale a condițiilor de aplicare a dreptului comunitar, rezultatul obținut ar fi, prin urmare, în mod vădit contrar obiectivului urmărit de directivă.
54.
Simpla contradicție aparentă dintre rezultatul obținut și obiectivele urmărite de sistemul general de recunoaștere a diplomelor nu poate totuși să caracterizeze o practică abuzivă. Astfel, este necesar în plus ca avantajul obținut prin intermediul dispozițiilor dreptului comunitar să nu poată fi justificat în mod obiectiv de nicio altă considerație decât aceea de a eluda dispozițiile legislației naționale pentru a obține accesul la o profesie într-un stat membru fără a îndeplini condițiile necesare în acest sens.
55.
Pentru evaluarea acestei condiții, se poate „lua în considerare caracterul pur artificial al acestor operațiuni” (
33
), în speță operațiunile de omologare și de recunoaștere, în scopul de a stabili dacă acestea pot fi considerate ca având o altă justificare, în raport cu diferitele obiective enunțate, decât simplul interes de a eluda legislațiile naționale aplicabile.
56.
În speță, în lipsa oricărei exercitări efective a dreptului la libera circulație, pare foarte posibil ca aranjamentul efectuat să fie artificial. Departe de a favoriza întrepătrunderea economică și socială, rezultatul obținut are ca efect să permită unui resortisant comunitar în statul membru de origine al acestuia accesul la o profesie fără să fi obținut calificările cerute potrivit prevederilor dreptului acestui stat membru și fără să fi fost necesară dobândirea unor competențe profesionale și/sau academice în cadrul unui sistem organizat de un alt stat membru. Acest lucru echivalează cu obținerea unor avantaje comunitare într-o situație de fapt care este în realitate pur internă, dar care a fost plasată în mod artificial în domeniul de aplicare al dreptului comunitar.
57.
Astfel, trebuie considerat drept un avantaj contrar dispozițiilor directivei accesul la o profesie reglementată într-un stat membru fără a îndeplini condițiile prevăzute de reglementarea națională aplicabilă, prin prevalarea de o diplomă obținută într-un alt stat membru, în care nu a fost dobândită nicio calificare profesională, fie prin urmarea unei formări academice suplimentare în cadrul sistemului de învățământ al acelui stat membru, fie prin dobândirea unei experiențe profesionale care să poată fi legată de statul membru menționat, în cazul în care nu poate fi invocată nicio altă justificare legată de obiectivul liberei circulații.
58.
În cazul în care instanța națională concluzionează că domnul Cavallera a utilizat abuziv dreptul comunitar, va trebui să ajungă la concluzia unei imposibilități a acestuia din urmă de a invoca dispozițiile directivei, cu toate că titlul său îndeplinește condițiile de formă pentru a fi calificat drept diplomă în sensul acesteia din urmă. Totuși, această concluzie nu este suficientă în sine pentru a declara conformă cu dreptul comunitar legislația internă care urmărește să restrângă recunoașterea diplomelor, pentru a o aplica în prezenta cauză.
2. Condițiile conformității legislației restrictive italiene din perspectiva combaterii practicilor abuzive
59.
Această a doua etapă a raționamentului este strâns legată de prima. Este de competența instanței naționale să aprecieze dacă restricția privind recunoașterea reciprocă a diplomelor prevăzută de legislația italiană poate fi „justificată prin motive legate de combaterea aranjamentelor pur artificiale și, după caz, dacă aceasta este proporțională în raport cu obiectivul respectiv” (
34
).
60.
Având în vedere obiectivele descrise anterior, pentru ca o restricție privind recunoașterea diplomelor să poată fi „justificată prin motive legate de combaterea practicilor abuzive, scopul specific al unei astfel de restricții trebuie să fie acela de a se opune unor comportamente constând în crearea unor aranjamente pur artificiale, lipsite de realitate economică” (
35
), cu alte cuvinte, unor aranjamente care demonstrează că nu a existat niciodată o exercitare efectivă a libertăților de circulație. Aceste aranjamente arată astfel că operațiunile aveau ca scop exclusiv să eludeze aplicarea legislației naționale privind accesul la profesie.
61.
În prezenta cauză, este foarte posibil ca legislația italiană care refuză recunoașterea „unui titlu care a fost eliberat de un stat membru și care este, la rândul său, exclusiv rezultatul recunoașterii unui titlu italian precedent” să poată contribui la realizarea acestui obiectiv.
62.
Cu toate acestea, legislația națională în cauză trebuie să fie de asemenea proporțională cu obiectivul urmărit și nu trebuie să depășească ceea ce este necesar pentru atingerea acestuia. În prezenta cauză, totul va depinde de interpretarea expresiei „rezultat exclusiv”. Astfel cum s-a arătat, în cazul în care resortisantul poate justifica dobândirea unor competențe profesionale pe teritoriul statului membru care eliberează diploma, el trebuie să se poată prevala de aceasta în statul său de origine prin intermediul unei recunoașteri reciproce a diplomelor.
63.
Prin urmare, este de competența instanței naționale să verifice dacă prin „rezultat exclusiv”, legiuitorul italian nu exclude astfel de situații și se limitează la a avea în vedere împrejurarea în care un resortisant al unui stat membru nu poate justifica în statul membru care eliberează diploma nicio experiență profesională sau academică suplimentară în raport cu cea pe care o obținuse deja inițial în Italia. În schimb, aplicarea acestei legislații trebuie exclusă în cazul în care cererea de recunoaștere poate fi justificată de unul dintre obiectivele privind libera circulație, astfel cum au fost precizate la punctul 47 din prezentele concluzii.
64.
Prin urmare, o legislație națională nu poate restrânge recunoașterea reciprocă a diplomelor, în cazul în care condițiile de formă ale unei astfel de recunoașteri sunt îndeplinite, decât dacă și numai dacă aceasta se justifică prin motive legate de combaterea practicilor abuzive care se caracterizează, în special, prin aranjamente artificiale și cu condiția să fie proporțională cu acest obiectiv specific.
III — Concluzie
65.
Având în vedere considerațiile care precedă, sugerăm Curții să răspundă la întrebările preliminare adresate după cum urmează:
„1)
O decizie de omologare precum cea în cauză în acțiunea principală constituie o diplomă în sensul articolului 1 litera (a) din Directiva 89/48/CEE a Consiliului din 21 decembrie 1988 privind sistemul general de recunoaștere a diplomelor de învățământ superior acordate pentru formarea profesională cu durata minimă de trei ani în cazul în care îndeplinește condițiile obiective stabilite prin această dispoziție.
2)
Cu toate acestea, Directiva 89/48 trebuie interpretată în sensul că nu poate fi invocată în susținerea unei cereri de recunoaștere a unei diplome în cazul în care aceasta din urmă constituie o practică abuzivă.
Pe de o parte, constatarea existenței unei astfel de practici impune ca cererea de recunoaștere să aibă ca rezultat, în pofida aplicării formale a condițiilor prevăzute de dispozițiile relevante ale Directivei 89/48, obținerea unui avantaj a cărui acordare ar fi contrară obiectivului urmărit de aceste dispoziții. Pe de altă parte, trebuie să rezulte de asemenea dintr-un ansamblu de elemente obiective că operațiunile în cauză au ca obiectiv esențial obținerea acestui avantaj.
Trebuie considerat drept un avantaj contrar dispozițiilor relevante ale Directivei 89/48 accesul la o profesie reglementată într-un stat membru fără a îndeplini condițiile prevăzute de reglementarea națională aplicabilă, prin prevalarea de o diplomă obținută într-un alt stat membru, în care nu a fost dobândită nicio calificare profesională, fie prin urmarea unei formări academice suplimentare în cadrul sistemului de învățământ al acelui stat membru, fie prin dobândirea unei experiențe profesionale care să poată fi legată de acest stat membru, în cazul în care nu poate fi invocată nicio altă justificare legată de obiectivul liberei circulații.
3)
O legislație națională nu poate restrânge recunoașterea reciprocă a diplomelor, în cazul în care condițiile de formă ale unei astfel de recunoașteri sunt îndeplinite, decât dacă și numai dacă aceasta se justifică prin motive legate de combaterea practicilor abuzive care se caracterizează, în special, prin aranjamente artificiale și cu condiția să fie proporțională cu acest obiectiv specific.”
(
1
)	Limba originală: franceza.
(
2
)	JO 1989, L 19, p. 16, Ediție specială, 05/vol. 2, p. 76.
(
3
)	Decretul regal din 20 februarie 2004, BOE din .
(
4
)	Decretul regal din 16 ianuarie 1987, BOE din .
(
5
)	Decretul regal nr. 2537 din 23 octombrie 1925 de aprobare a reglementării privind profesiile de inginer și de arhitect, GURI nr. 37 din .
(
6
)	Decretul Președintelui Republicii nr. 328 din 5 iunie 2001 de modificare și de completare a reglementării privind condițiile de admitere la examenul de stat și la probele aferente în vederea exercitării anumitor profesii, precum și a reglementării privind ordinele profesionale în cauză, supliment ordinar la GURI nr. 190 din .
(
7
)	Decretul din 27 ianuarie 1992 (GURI nr. 40 din, p. 6).
(
8
)	A se vedea versiunile în limbile italiană și maghiară ale articolului 1 litera (b) din Directiva 89/48, versiunile în limbile germană și maghiară ale articolului 2 primul paragraf din Directiva 89/48, precum și versiunile în limbile spaniolă, italiană și slovenă ale articolului 3 primul paragraf din Directiva 89/48.
(
9
)	A se vedea în special Hotărârea din 7 februarie 1979, Knoors (115/78, Rec., p. 399, punctul 20), și Hotărârea din, Kraus (C-19/92, Rec., p. I-1663, punctul 16).
(
10
)	Articolul 1 litera (a) a doua liniuță din Directiva 89/48.
(
11
)	Directiva Parlamentului European și a Consiliului din 7 septembrie 2005 privind recunoașterea calificărilor profesionale (JO L 255, p. 22, Ediție specială, 05/vol. 8, p. 3).
(
12
)	Punctul 19 (sublinierea noastră), și Hotărârea din 9 septembrie 2003, Burbaud (C-285/01, Rec., p. I-8219, punctele 50 și 52).
(
13
)	A se vedea în acest sens Hotărârea Kraus, citată anterior (punctele 15-18).
(
14
)	Hotărârea din 7 septembrie 2006, Price (C-149/05, Rec., p. I-7691, punctul 54).
(
15
)	Articolul 1 litera (a) primul paragraf din Directiva 89/48.
(
16
)	A se vedea în acest sens punctele 34-39 din Concluziile avocatului general Bot prezentate la 19 aprilie 2007 în cauza Comisia/Grecia (C-274/05, aflată încă pe rolul Curții).
(
17
)	Pe de altă parte, vom sublinia că procedura de omologare nu conduce în mod automat la rezultatul urmărit și necesită o verificare exactă a calificărilor solicitantului: a se vedea articolul 4 și următoarele din Decretul regal nr. 86/1987 din 16 ianuarie 1987, BOE din, aplicabil la momentul situației de fapt.
(
18
)	A se vedea Hotărârea Knoors, citată anterior (punctul 25), Hotărârea din 3 octombrie 1990, Bouchoucha (C-61/89, Rec., p. I-3551, punctul 14), Hotărârea din, Singh (C-370/90, Rec., p. I-4265, punctul 24), Hotărârea din, Centros (C-212/97, Rec., p. I-1459, punctul 24), Hotărârea din, X și Y (C-436/00, Rec., p. I-10829, punctele 41 și 45), și Hotărârea din, Inspire Art (C-167/01, Rec., p. I-10155, punctul 136).
(
19
)	A se vedea în special Hotărârea din 21 februarie 2006, Halifax și alții (C-255/02, Rec., p. I-1609, punctele 76 și 77).
(
20
)	Hotărârea din 12 mai 1998, Kefalas și alții (C-367/96, Rec., p. I-2843, punctul 20), Hotărârea din, Diamantis (C-373/97, Rec., p. I-1705, punctul 33), Hotărârea Halifax și alții, citată anterior (punctul 68), și Hotărârea din, Cadbury Schweppes și Cadbury Schweppes Overseas (C-196/04, Rec., p. I-7995, punctul 35).
(
21
)	Pentru o reamintire a evoluției jurisprudenței în domeniul abuzului de drept, se va putea face referire la punctul 62 din Concluziile prezentate de noi în cauza Halifax și alții, citată anterior.
(
22
)	A se vedea, cu privire la importanța de a se face dovada existenței practicii abuzive pe baza unor elemente obiective, fără a fi util să se identifice intenția autorului său prezumtiv, Concluziile prezentate de noi în cauza Halifax și alții, citată anterior (punctele 70 și 71).
(
23
)	A se vedea Hotărârea din 14 decembrie 2000, Emsland-Stärke (C-110/99, Rec., p. I-11569, punctele 52 și 53) și, în același sens, Hotărârile citate anterior Centros (punctul 24), Halifax și alții (punctele 74 și 75) și Cadbury Schweppes și Cadbury Schweppes Overseas (punctul 64).
(
24
)	A se vedea în special, privind libertatea de stabilire, Hotărârile citate anterior Centros (punctul 25), X și Y (punctul 42) și Cadbury Schweppes și Cadbury Schweppes Overseas (punctele 41 și 42).
(
25
)	Acest obiectiv trebuie să fie coroborat cu articolul 3 alineatul (1) litera (q) CE și cu articolul 149 alineatul (2) a doua liniuță CE, care vizează mobilitatea profesorilor și a studenților. A se vedea de asemenea Hotărârea din 11 iulie 2002, D’Hoop (C-224/98, Rec., p. I-6191, punctele 30-32), și Hotărârea din, Comisia/Austria (C-147/03, Rec., p. I-5969, punctul 44).
(
26
)	A se vedea punctul 39 din Concluziile prezentate de avocatul general Bot în cauza Comisia/Grecia, citată anterior.
(
27
)	Hotărârea din 2 iulie 1998, Kapasakalis și alții (C-225/95-C-227/95, Rec., p. I-4239, punctul 18).
(
28
)	Hotărârea Kraus, citată anterior (punctul 16).
(
29
)	Ibidem (punctul 17).
(
30
)	Hotărârea Cadbury Schweppes și Cadbury Schweppes Overseas, citată anterior (punctul 53).
(
31
)	A se vedea în special Hotărârea Kapasakalis și alții, citată anterior (punctul 22).
(
32
)	A se vedea punctul 39 din Concluziile avocatului general Bot prezentate în cauza Comisia/Grecia, citată anterior.
(
33
)	Hotărârea Halifax și alții, citată anterior (punctul 81).
(
34
)	Hotărârea Cadbury Schweppes și Cadbury Schweppes Overseas, citată anterior (punctul 57).
(
35
)	Ibidem (punctul 55).