62023CC0641
CONCLUZIILE AVOCATULUI GENERAL
DOMNUL JEAN RICHARD DE LA TOUR
prezentate la 3 aprilie 2025 (
1
)
Cauza C‑641/23 [Dubers] (
i
)
YM
cu participarea
Openbaar Ministerie
[cerere de decizie preliminară formulată de rechtbank Amsterdam (Tribunalul din Amsterdam, Țările de Jos)]
„Trimitere preliminară – Cooperarea judiciară în materie penală – Decizia‑cadru 2008/909/JAI – Recunoașterea hotărârilor judecătorești care impun pedepse sau măsuri privative de libertate în scopul executării lor într‑un alt stat membru – Articolul 7 alineatele (3) și (4) – Articolul 9 alineatul (1) litera (d) – Temei de nerecunoaștere și de neexecutare – Posibilitatea de a refuza recunoașterea și dispunerea executării unei pedepse pronunțate după o predare însoțită de o garanție de returnare – Articolul 25 – Executarea sentințelor ca urmare a unui mandat european de arestare – Decizia‑cadru 2002/584/JAI – Mandat european de arestare – Articolul 2 alineatul (4) – Condiția dublei incriminări – Articolul 4 punctul 1 – Motiv de neexecutare facultativă a mandatului european de arestare – Articolul 5 punctul 3 – Mandat european de arestare emis în scopul urmăririi penale – Predare supusă condiției ca persoana căutată să fie returnată în statul membru de executare pentru a executa acolo pedeapsa sau măsura de siguranță privative de libertate care ar fi pronunțată împotriva sa în statul membru emitent”
I. Introducere
1.
Prezenta cerere de decizie preliminară privește interpretarea articolului 7 alineatul (4), a articolului 9 alineatul (1) litera (d) și a articolului 25 din Decizia‑cadru 2008/909/JAI a Consiliului din 27 noiembrie 2008 privind aplicarea principiului recunoașterii reciproce în cazul hotărârilor judecătorești în materie penală care impun pedepse sau măsuri privative de libertate în scopul executării lor în Uniunea Europeană (
2
), astfel cum a fost modificată prin Decizia‑cadru 2009/299/JAI a Consiliului din 26 februarie 2009 (
3
), precum și interpretarea articolului 2 alineatul (4), a articolului 4 punctul 1 și a articolului 5 punctul 3 din Decizia‑cadru 2002/584/JAI a Consiliului din 13 iunie 2002 privind mandatul european de arestare și procedurile de predare între statele membre (
4
), astfel cum a fost modificată prin Decizia‑cadru 2009/299 (
5
).
2.
Această cerere a fost formulată în cadrul executării, în Țările de Jos, a unui mandat european de arestare emis la 9 mai 2023 de Sąd Okręgowy w Jeleniej Górze, Wydział III Karny (Tribunalul Regional din Jelenia Góra, Secția a treia penală, Polonia) împotriva lui YM în scopul urmăririi penale.
3.
Prin adoptarea articolului 4 punctul 6 și a articolului 5 punctul 3 din Decizia‑cadru 2002/584, legiuitorul Uniunii a intenționat să permită statelor membre, în vederea facilitării reinserției sociale a persoanei căutate, să refuze executarea unui mandat european de arestare sau să condiționeze predarea acestei persoane de returnarea sa în cazul condamnării.
4.
Prezenta cauză oferă Curții ocazia de a preciza, în cazul lipsei dublei incriminări, legătura dintre această decizie‑cadru și Decizia‑cadru 2008/909 atunci când este pus în aplicare mecanismul de predare însoțită de o garanție de returnare, prevăzut la articolul 5 punctul 3 din Decizia‑cadru 2002/584 (
6
).
II. Cadrul juridic
A.
Dreptul Uniunii
1. Decizia‑cadru 2002/584
5.
Articolul 2 din Decizia‑cadru 2002/584, intitulat „Domeniul de aplicare al mandatului european de arestare”, are următorul cuprins la alineatul (4):
„Pentru alte infracțiuni decât cele prevăzute la alineatul (2), predarea poate fi subordonată condiției ca faptele pentru care a fost emis mandatul european de arestare să constituie o infracțiune, în conformitate cu dreptul statului membru de executare, oricare ar fi elementele constitutive sau calificarea acesteia.”
6.
Articolul 4 punctele 1 și 6 din această decizie‑cadru stabilește următoarele motive de neexecutare facultativă a mandatului european de arestare:
„Autoritatea judiciară de executare poate refuza executarea mandatului european de arestare:
1.
atunci când, într‑unul dintre cazurile prevăzute la articolul 2 alineatul (4), fapta care stă la baza mandatului european de arestare nu constituie o infracțiune, în conformitate cu dreptul statului membru de executare […];
[…]
6.
în cazul în care mandatul european de arestare a fost emis în scopul executării unei pedepse sau a unei măsuri de siguranță privative de libertate, atunci când persoana căutată rămâne în statul membru de executare, este resortisant sau rezident al acestuia, iar acest stat se angajează să execute această pedeapsă sau măsură de siguranță în conformitate cu dreptul său intern.”
7.
Articolul 5 din decizia‑cadru menționată, intitulat „Garanții pe care trebuie să le ofere statul membru emitent în cazuri speciale”, prevede la punctul 3:
„Executarea mandatului european de arestare de către autoritatea judiciară de executare poate fi subordonată prin dispozițiile dreptului statului membru de executare următoarelor condiții:
[…]
3.
atunci când persoana care face obiectul unui mandat european de arestare în scopul urmăririi penale este resortisant sau rezident al statului membru de executare, predarea poate fi supusă condiției ca persoana, după ce a fost audiată, să fie returnată în statul membru de executare pentru a executa acolo pedeapsa sau măsura de siguranță privative de libertate care a fost pronunțată împotriva sa în statul membru emitent.”
2. Decizia‑cadru 2008/909
8.
Considerentul (12) al Deciziei‑cadru 2008/909 enunță:
„Prezenta decizie‑cadru ar trebui de asemenea să se aplice mutatis mutandis executării sentințelor în cazurile în care se aplică articolul 4 [punctul] 6 și articolul 5 [punctul] 3 din Decizia‑cadru [2002/584]. Aceasta înseamnă, printre altele, că fără să aducă atingere deciziei‑cadru respective, statul de executare ar putea verifica existența motivelor de nerecunoaștere și neexecutare, astfel cum sunt prevăzute la articolul 9 din prezenta decizie‑cadru, inclusiv verificarea dublei incriminări, în măsura în care statul de executare face o declarație în temeiul articolului 7 alineatul (4) din prezenta decizie‑cadru, drept o condiție pentru recunoașterea și executarea hotărârii judecătorești în vederea stabilirii fie a predării persoanei, fie a executării pedepsei în cazurile în care se aplică articolul 4 [punctul] 6 din Decizia‑cadru 2002/584[…]”
9.
Articolul 3 din Decizia‑cadru 2008/909, intitulat „Scopul și domeniul de aplicare”, prevede la alineatele (1) și (2):
„(1)   Scopul prezentei decizii‑cadru este de a stabili norme în temeiul cărora un stat membru urmează să recunoască o hotărâre judecătorească și să execute pedeapsa, în vederea facilitării reabilitării sociale a persoanei condamnate.
(2)   Prezenta decizie‑cadru se aplică în cazul în care persoana condamnată se află în statul emitent sau în statul de executare.”
10.
Articolul 7 din Decizia‑cadru 2008/909, intitulat „Dubla incriminare”, prevede la alineatele (3) și (4):
„(3)   Pentru alte infracțiuni decât cele aflate sub incidența alineatului (1), statul de executare poate condiționa recunoașterea hotărârii judecătorești și executarea pedepsei de faptul că hotărârea trebuie să se refere la fapte care să reprezinte o infracțiune și în temeiul legislației statului de executare, oricare ar fi elementele constitutive ale acesteia și oricum ar fi descrisă.
(4)   Fiecare stat membru poate, la adoptarea prezentei decizii‑cadru sau ulterior, să declare printr‑o declarație notificată Secretariatului General al Consiliului [Uniunii Europene] că nu va aplica alineatul (1). Orice astfel de declarație poate fi retrasă în orice moment. Declarațiile sau retragerile de declarații se publică în Jurnalul Oficial al Uniunii Europene.”
11.
Articolul 8 din această decizie‑cadru, intitulat „Recunoașterea hotărârii judecătorești și executarea pedepsei”, prevede la alineatul (1):
„Autoritatea competentă din statul de executare a sentinței recunoaște o hotărâre judecătorească transmisă în conformitate cu articolul 4 și conform procedurii enunțate la articolul 5 și ia toate măsurile necesare pentru executarea pedepsei, cu excepția cazurilor în care decide să invoce unul dintre temeiurile de nerecunoaștere sau neexecutare prevăzute la articolul 9.”
12.
Articolul 9 din decizia‑cadru menționată, intitulat „Temeiuri de nerecunoaștere și de neexecutare”, prevede la alineatul (1) litera (d):
„Autoritatea competentă din statul de executare poate refuza să recunoască hotărârea judecătorească și să dispună executarea pedepsei, în cazul în care:
[…]
(d)
hotărârea judecătorească se referă la fapte care nu ar constitui o infracțiune în temeiul legislației statului de executare, în cazurile menționate la articolul 7 alineatul (3) și, dacă statul de executare a făcut o declarație în temeiul articolului 7 alineatul (4), în cazurile menționate la articolul 7 alineatul (1). […]”
13.
Articolul 25 din aceeași decizie‑cadru, intitulat „Executarea sentințelor ca urmare a unui mandat european de arestare”, are următorul cuprins:
„Fără a aduce atingere Deciziei‑cadru [2002/584], dispozițiile prezentei decizii‑cadru se aplică mutatis mutandis, în măsura în care sunt compatibile cu dispozițiile deciziei‑cadru respective, executării pedepselor, în situațiile în care un stat membru se angajează să execute pedeapsa în cazuri în conformitate cu articolul 4 [punctul] 6 din decizia‑cadru respectivă, sau în cazul în care, în temeiul articolului 5 [punctul] 3 din decizia‑cadru respectivă, acesta a impus condiția ca persoana să fie returnată pentru a executa pedeapsa în statul membru în cauză, cu scopul de a se evita impunitatea persoanei respective.”
14.
Printr‑o declarație din 20 septembrie 2012 notificată Secretariatului General al Consiliului în conformitate cu articolul 7 alineatul (4) din Decizia‑cadru 2008/909, Regatul Țărilor de Jos a arătat că nu va aplica articolul 7 alineatul (1) din această decizie‑cadru (
7
).
B.
Dreptul neerlandez
1. Reglementarea privind mandatul european de arestare
15.
Decizia‑cadru 2002/584 a fost transpusă în dreptul neerlandez prin Wet tot implementatie van het kaderbesluit van de Raad van de Europese Unie betreffende het Europees aanhoudingsbevel en de procedures van overlevering tussen de lidstaten van de Europese Unie (Overleveringswet) [(Legea de punere în aplicare a Deciziei‑cadru a Consiliului Uniunii Europene privind mandatul european de arestare și procedurile de predare între statele membre ale Uniunii Europene (Legea privind predarea)] (
8
) din 29 aprilie 2004, astfel cum a fost modificată prin Legea din 3 martie 2021 (
9
) (denumită în continuare „Legea privind predarea”).
16.
Articolul 6 din Legea privind predarea prevede:
„1.   Predarea unui resortisant neerlandez poate fi autorizată în măsura în care aceasta este solicitată în scopul unei anchete penale îndreptate împotriva sa și în măsura în care, în opinia autorității judiciare de executare, este garantat că, dacă acesta este condamnat, în statul membru emitent, la [o pedeapsă sau o măsură de siguranță privative] de libertate necondiționate în ceea ce privește faptele pentru care predarea poate fi autorizată, acesta va putea executa pedeapsa respectivă în Țările de Jos.
[…]
3.   Alineatul 1 se aplică de asemenea unui resortisant străin care, în cursul audierii de către rechtbank [Tribunalul, Țările de Jos], demonstrează că a avut reședința legală timp de cel puțin cinci ani în mod neîntrerupt în Țările de Jos în sensul articolului 8 partea introductivă și literele a)-e) și l) din Vreemdelingenwet 2000 [(Legea din 2000 privind străinii) (
10
) din 23 noiembrie 2000], în măsura în care poate fi urmărit penal în Țările de Jos pentru faptele care stau la baza mandatului european de arestare și în măsura în care se așteaptă ca acesta să nu își piardă dreptul de ședere în Țările de Jos ca urmare a unei pedepse sau a unei măsuri pronunțate împotriva lui după predarea sa. Eventualele documente justificative trebuie depuse în timp util înainte de audierea de către instanță.”
17.
Articolul 7 alineatul 1 din Legea privind predarea prevede:
„Predarea poate fi autorizată în scopul:
a.
unei anchete penale inițiate de autoritățile din statul membru emitent sau de Parchetul European prevăzut la articolul 1 din [Regulamentul (UE) 2017/1939 al Consiliului din 12 octombrie 2017 de punere în aplicare a unei forme de cooperare consolidată în ceea ce privește instituirea Parchetului European (
11
)] în legătură cu prezumția că, potrivit autorității judiciare emitente, persoana căutată a săvârșit:
1°.
o faptă care constituie, potrivit dreptului statului membru emitent, o infracțiune calificată, care figurează de asemenea în lista din anexa 1 la prezenta lege și care este pasibilă, potrivit dreptului statului membru emitent, [de o pedeapsă sau de o măsură de siguranță privative] de libertate cu o durată maximă de cel puțin trei ani sau
2°.
o altă faptă care, atât în conformitate cu dreptul statului membru emitent, cât și în conformitate cu dreptul neerlandez, este pedepsibilă și pentru care dreptul statului membru emitent prevede [o pedeapsă sau o măsură de siguranță privative] de libertate cu o durată maximă de cel puțin douăsprezece luni;
b.
executării [unei pedepse sau unei măsuri de siguranță privative] de libertate cu o durată de patru luni sau cu o durată mai mare, care trebuie executată de persoana căutată pe teritoriul statului membru emitent pentru o faptă precum cea prevăzută la punctul 1° sau la punctul 2°.”
2. Reglementarea privind recunoașterea și executarea pedepselor
18.
Decizia‑cadru 2008/909 a fost transpusă în dreptul neerlandez prin Wet wederzijdse erkenning en tenuitvoerlegging vrijheidsbenemende en voorwaardelijke sancties (Legea privind recunoașterea și executarea reciprocă a condamnărilor la pedepse privative de libertate cu sau fără suspendare) (
12
) din 12 iulie 2012, astfel cum a fost modificată prin Legea din 3 martie 2021 (
13
) (denumită în continuare „WETS”).
19.
Articolul 1:1 litera a din WETS are următorul cuprins:
„În sensul prezentei legi și al dispozițiilor care se întemeiază pe aceasta, se aplică următoarele definiții:
a.
«ministru»: ministrul securității și justiției.”
20.
Potrivit articolului 2:11 din WETS:
„1   Ministrul transmite hotărârea judecătorească și certificatul avocatului general de la parchetul de pe lângă curtea de apel, cu excepția cazului în care consideră de la început că există motive pentru a refuza recunoașterea hotărârii judecătorești.
2   Avocatul general prezintă fără întârziere hotărârea judecătorească și certificatul Camerei specializate a Gerechtshof Arnhem‑Leeuwarden [Curtea de Apel din Arnhem‑Leeuwarden, Țările de Jos] prevăzută la articolul 67 din Wet op de rechterlijke organisatie [(Legea privind organizarea judiciară) (
14
) din 17 mai 1827]. El depune în fața acesteia eventualele sale observații privind documentele sus‑menționate într‑un termen de 14 zile de la data la care el i‑a prezentat documentele.
3   Camera specializată a Curții de Apel apreciază:
a.
dacă există motive pentru a refuza recunoașterea hotărârii judecătorești în aplicarea articolului 2:13 alineatul 1;
[…]
7   În termen de șase săptămâni de la data la care a primit hotărârea judecătorească și certificatul, Camera specializată a Curții de Apel transmite ministrului aprecierea scrisă și motivată pe care a făcut‑o în temeiul alineatului 3.”
21.
Articolul 2:12 alineatul 1 din WETS prevede următoarele:
„Ministrul decide cu privire la recunoașterea hotărârii judecătorești ținând seama de aprecierea Camerei specializate a Curții de Apel.”
22.
Articolul 2:13 din WETS, intitulat „Motive de nerecunoaștere obligatorie”, prevede la alineatul 1 litera f:
„Se refuză recunoașterea hotărârii judecătorești atunci când:
[…]
f.
fapta pentru care [pedeapsa sau măsura de siguranță privative] de libertate a fost pronunțată nu ar fi fost pedepsibilă în dreptul neerlandez dacă ar fi fost săvârșită în Țările de Jos.”
III. Situația de fapt din litigiul principal și întrebările preliminare
23.
Sąd Okręgowy w Jeleniej Górze, Wydział III Karny (Tribunalul Regional din Jelenia Góra, Secția a treia penală) a emis două mandate europene de arestare împotriva lui YM în vederea efectuării urmăririi penale, unul din 9 noiembrie 2020, iar celălalt din 9 mai 2023.
24.
În calitate de autoritate judiciară de executare, rechtbank Amsterdam (Tribunalul din Amsterdam, Țările de Jos), care este instanța de trimitere, este chemat să se pronunțe cu privire la executarea celor două mandate europene de arestare.
25.
Această instanță precizează că trimiterea sa preliminară privește numai al doilea dintre mandatele menționate. Acesta a fost emis în scopul efectuării urmăririi penale împotriva persoanei căutate cu privire la o singură faptă, și anume neîndeplinirea obligației sale de întreținere față de fiul său minor, în conformitate cu hotărârile pronunțate de instanțele poloneze.
26.
Autoritatea judiciară emitentă nu a calificat această faptă ca fiind una dintre infracțiunile prevăzute la articolul 2 alineatul (2) din Decizia‑cadru 2002/584, susceptibilă să conducă la predarea persoanei în cauză fără verificarea dublei incriminări a faptei. Instanța de trimitere a constatat că această faptă nu constituia o infracțiune potrivit dreptului neerlandez, dar intenționează totuși să renunțe la aplicarea motivului de neexecutare facultativă prevăzut la articolul 4 punctul 1 din această decizie‑cadru.
27.
Astfel, această instanță arată că persoana căutată, resortisant polonez, a avut reședința legală și în mod neîntrerupt în Țările de Jos timp de mai mult de cinci ani și, prin urmare, a obținut un drept de ședere permanentă în acest stat. În consecință, această instanță consideră că persoana în cauză este un „rezident” al Regatului Țărilor de Jos în sensul articolului 5 punctul 3 din decizia‑cadru menționată.
28.
În plus, instanța de trimitere constată că persoana căutată are legături strânse cu Regatul Țărilor de Jos, astfel încât executarea în acest stat membru a pedepsei sau a măsurii de siguranță privative de libertate eventual pronunțate în Polonia după predare ar contribui la creșterea șanselor sale de reinserție socială. Instanța menționată arată, în această privință, că persoana respectivă are reședința în Țările de Jos de aproximativ 12 ani, a beneficiat în ultimii ani de venituri substanțiale, vorbește bine limba neerlandeză și, deși nu are un loc de muncă pentru moment, are intenția de a urma un curs de formare ca instructor de fitness.
29.
În cadrul trimiterii preliminare, instanța de trimitere a adresat inițial Curții trei întrebări preliminare. La 13 februarie 2024, această instanță a decis să își retragă prima și a doua întrebare. Potrivit explicațiilor furnizate de instanța menționată, această decizie de retragere parțială este urmarea depunerii, de către guvernul neerlandez, la 21 decembrie 2023, a proiectului de lege al Wet herimplementatie Europees strafrecht (Legea privind noua transpunere a dreptului penal al Uniunii), a cărui adoptare ar permite rezolvarea problemelor de transpunere a Deciziei‑cadru 2002/584 care făceau obiectul primelor două întrebări.
30.
În ceea ce privește a treia întrebare preliminară, care este în prezent singura la care Curtea este invitată să răspundă, aceasta vizează situația în care un mandat european de arestare este emis pentru o faptă prevăzută la articolul 2 alineatul (4) din Decizia‑cadru 2002/584 și care nu constituie o infracțiune potrivit dreptului statului membru de executare. Întrucât a ales să nu se prevaleze de motivul de neexecutare facultativă prevăzut la articolul 4 punctul 1 din această decizie‑cadru, autoritatea judiciară de executare dorește să utilizeze posibilitatea oferită de articolul 5 punctul 3 din decizia‑cadru menționată și intenționează astfel să supună predarea persoanei căutate condiției ca aceasta să fie returnată în statul membru de executare pentru a executa acolo pedeapsa sau măsura de siguranță privative de libertate eventual pronunțată în privința sa în statul membru emitent.
31.
În această privință, instanța de trimitere precizează că, în temeiul reglementării neerlandeze aplicabile la data deciziei de trimitere, recunoașterea unei sancțiuni pronunțate într‑un alt stat membru este refuzată în mod automat atunci când fapta pentru care a fost pronunțată pedeapsa sau măsura de siguranță privative de libertate nu ar constitui o infracțiune potrivit dreptului neerlandez dacă ar fi săvârșită pe teritoriul Țărilor de Jos.
32.
În consecință, atunci când un mandat european de arestare este emis în scopul urmăririi penale pentru fapte care nu sunt pedepsibile în dreptul neerlandez, iar acest mandat de arestare este executat condiționând predarea persoanei în cauză de o garanție de returnare în conformitate cu articolul 5 punctul 3 din Decizia‑cadru 2002/584, această persoană nu va putea executa în Țările de Jos pedeapsa sau măsura de siguranță privative de libertate eventual pronunțată în statul membru emitent.
33.
Instanța de trimitere apreciază că această situație este contrară dreptului Uniunii. Această instanță consideră că articolul 9 alineatul (1) litera (d) din Decizia‑cadru 2008/909 prevede un temei facultativ de nerecunoaștere și de neexecutare. Prin urmare, în cadrul transpunerii acestei dispoziții, statele membre ar trebui să acorde o marjă de apreciere autorităților competente, fără a conferi acestui temei de refuz un caracter imperativ. În plus, temeiul de refuz menționat ar trebui să facă obiectul unei interpretări stricte, în conformitate cu obiectivul de facilitare a reinserției sociale a persoanei în cauză.
34.
Instanța menționată adaugă că, în cadrul punerii în aplicare a unei garanții de returnare pentru o faptă care nu constituie infracțiune în temeiul dreptului statului membru de executare, compatibilitatea unei astfel de marje de apreciere cu dreptul Uniunii este îndoielnică.
35.
Astfel, într‑o asemenea situație, imposibilitatea de a executa pedeapsa sau măsura de siguranță privative de libertate pe teritoriul Țărilor de Jos pare contrară articolului 25 din Decizia‑cadru 2008/909.
36.
În această privință, instanța de trimitere arată că, în conformitate cu acest articol 25, dispozițiile Deciziei‑cadru 2002/584 prevalează asupra celor ale Deciziei‑cadru 2008/909. În plus, ar reieși din jurisprudența Curții că Decizia‑cadru 2002/584, în special articolul 5 punctul 3 din aceasta, permite, în situații specifice, autorității judiciare de executare să decidă că o pedeapsă aplicată în statul membru emitent trebuie să fie executată pe teritoriul statului membru de executare (
15
).
37.
În aceste condiții, instanța menționată consideră că, atunci când autoritatea judiciară de executare a renunțat să invoce motivul de neexecutare facultativă întemeiat pe dubla incriminare, astfel cum este prevăzut la articolul 4 punctul 1 din Decizia‑cadru 2002/584, dar a condiționat predarea de o garanție de returnare pentru a spori șansele de reinserție socială ale persoanei în cauză, în conformitate cu articolul 5 punctul 3 din această decizie‑cadru, dreptul Uniunii se opune ca autoritatea competentă din statul membru de executare să refuze ulterior recunoașterea și executarea pedepsei pronunțate în statul membru emitent invocând temeiul de refuz întemeiat pe dubla incriminare, astfel cum este prevăzut la articolul 9 alineatul (1) litera (d) din Decizia‑cadru 2008/909.
38.
Potrivit instanței menționate, nerecunoașterea pedepsei sau a măsurii privative de libertate pronunțate în statul membru emitent ar fi contrară obiectivului urmărit de articolul 5 punctul 3 din Decizia‑cadru 2002/584, și anume sporirea șanselor de reinserție socială a persoanei condamnate, și ar priva această dispoziție de orice efect util.
39.
Instanța de trimitere mai precizează că răspunsul la această întrebare va influența decizia sa de a preda sau de a nu preda persoana care face obiectul litigiului principal. În cazul în care Curtea ar concluziona că dreptul Uniunii nu se opune aplicării unor dispoziții naționale precum cele descrise în trimiterea sa preliminară, această instanță arată că și‑ar putea reconsidera intenția de a preda această persoană autorităților poloneze sub rezerva unei garanții de returnare. Astfel, în acest caz, nu ar exista garanția că persoana menționată poate executa în Țările de Jos pedeapsa sau măsura privative de libertate care ar fi eventual pronunțată împotriva sa în Polonia, pentru a‑i spori șansele de reinserție socială.
40.
Pe scurt, instanța de trimitere solicită să se stabilească dacă, în etapa de punere în aplicare a garanției de returnare prevăzute la articolul 5 punctul 3 din Decizia‑cadru 2002/584, recunoașterea și executarea în Țările de Jos a pedepsei sau a măsurii privative de libertate care ar fi eventual pronunțată în Polonia este susceptibilă să se lovească de lipsa incriminării faptei în dreptul neerlandez.
41.
În decizia sa de retragere parțială depusă la Curte la 26 februarie 2024, această instanță expune mai precis motivele pentru care o modificare a reglementării neerlandeze care ar conferi un caracter facultativ temeiului de nerecunoaștere și de neexecutare care figurează la articolul 9 alineatul (1) litera (d) din Decizia‑cadru 2008/909 nu ar elimina problema care stă la baza celei de a treia întrebări preliminare. Astfel, chiar și într‑o asemenea situație, ministrul ar avea întotdeauna competența de a refuza de la bun început recunoașterea unei condamnări străine și, prin urmare, returnarea persoanei condamnate în Țările de Jos pentru motivul lipsei incriminării faptei în dreptul neerlandez, în conformitate cu prevederile articolului 2:11 alineatul 1 din WETS. Chiar dacă ministrul nu ar exercita această competență, Gerechtshof Arnhem‑Leeuwarden (Curtea de Apel din Arnhem‑Leeuwarden) ar dispune în continuare de competența de a refuza recunoașterea și, prin urmare, returnarea persoanei condamnate în Țările de Jos ca urmare a lipsei incriminării faptei respective în dreptul neerlandez, în timp ce, în temeiul articolului 2:12 alineatul 1 din WETS, ministrul ar fi obligat să respecte un astfel de refuz.
42.
În aceste condiții, rechtbank Amsterdam (Tribunalul din Amsterdam) a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarea întrebare preliminară:
„Articolul 9 alineatul (1) partea introductivă și litera (d) din Decizia‑cadru [2008/909] coroborat cu articolul 25 din această decizie‑cadru, precum și cu articolul 4 punctul 1 și cu articolul 5 punctul 3 din Decizia‑cadru [2002/584], se opune ca un stat membru care a aplicat articolul 7 alineatul (4) din Decizia‑cadru [2008/909] să transpună dispoziția menționată anterior de așa manieră încât, după ce autoritatea judiciară de executare a permis o predare în vederea urmăririi penale către statul membru emitent, sub o garanție de returnare, pentru o faptă în sensul articolului 2 alineatul (4) din Decizia‑cadru [2002/584] care nu constituie infracțiune în temeiul dreptului statului membru de executare, însă cu privire la care autoritatea judiciară de executare a renunțat în mod expres să refuze predarea pentru acest motiv, alte autorități ale statului membru de executare (în calitate de stat de executare) trebuie sau pot să refuze ulterior recunoașterea și executarea sancțiunii privative de libertate care a fost impusă în statul membru emitent pentru acea faptă, pentru motivul lipsei incriminării în cadrul dreptului statului membru de executare (în calitate de stat de executare) și, prin urmare, acestea trebuie sau pot să refuze punerea în aplicare a garanției de returnare?”
43.
YM, Openbaar Ministerie (Ministerul Public, Țările de Jos), guvernele neerlandez și polonez, precum și Comisia Europeană au depus observații scrise și au participat, cu excepția guvernului polonez, la ședința care a avut loc la 15 ianuarie 2025, în cursul căreia au răspuns printre altele la întrebările cu solicitare de răspuns oral adresate de Curte.
IV. Analiză
44.
Prin intermediul întrebării formulate, instanța de trimitere solicită în esență să se stabilească dacă articolul 9 alineatul (1) litera (d) și articolul 25 din Decizia‑cadru 2008/909 trebuie interpretate în sensul că se opun unei reglementări naționale care prevede obligația sau posibilitatea autorității competente dintr‑un stat membru de a refuza recunoașterea hotărârii judecătorești și de a executa pedeapsa pronunțate într‑un alt stat membru pentru motivul că privesc fapte care nu ar constitui o infracțiune potrivit dreptului primului stat membru, atunci când autoritatea judiciară de executare din acest stat membru a decis în prealabil, în conformitate cu prevederile articolului 5 punctul 3 din Decizia‑cadru 2002/584, să execute un mandat european de arestare, subordonând predarea persoanei căutate condiției ca această persoană, după ce a fost audiată, să fie returnată în statul membru de executare pentru a executa acolo pedeapsa sau măsura de siguranță privative de libertate care ar fi pronunțată în privința sa în statul membru emitent.
45.
Situația avută în vedere în prezenta cauză se prezintă după cum urmează.
46.
Autoritatea judiciară de executare a unui stat membru, sesizată cu un mandat european de arestare emis în scopul urmăririi penale, intenționează să predea persoana căutată, pe de o parte, renunțând să se prevaleze de motivul de neexecutare facultativă prevăzut la articolul 4 punctul 1 din Decizia‑cadru 2002/584, care privește situația în care fapta care stă la baza mandatului european de arestare nu constituie o infracțiune în conformitate cu dreptul statului membru de executare și, pe de altă parte, impunând, în temeiul articolului 5 punctul 3 din această decizie‑cadru, ca persoana respectivă să fie returnată în acest stat membru pentru a executa acolo pedeapsa sau măsura de siguranță privative de libertate care va fi, dacă este cazul, pronunțată în privința sa în statul membru emitent.
47.
În vederea luării deciziei de predare, autoritatea judiciară de executare ridică totuși problema a ceea ce se poate întâmpla, în temeiul dreptului neerlandez, cu această garanție de returnare în etapa recunoașterii hotărârii judecătorești și a executării pedepsei care vor fi, dacă este cazul, pronunțate în statul membru emitent ulterior predării.
48.
Astfel, în versiunea în vigoare la momentul deciziei de trimitere, reglementarea neerlandeză impune autorității competente din statul membru de executare să refuze, în temeiul articolului 9 alineatul (1) litera (d) din Decizia‑cadru 2008/909, recunoașterea hotărârii judecătorești și executarea pedepsei pronunțate în statul membru emitent pentru motivul că faptele incriminate nu constituie o infracțiune potrivit dreptului neerlandez. Această reglementare are drept consecință faptul că nu poate fi recunoscută niciodată o hotărâre de condamnare pronunțată într‑un alt stat membru pentru fapte care nu constituie o infracțiune potrivit dreptului neerlandez. În plus, Regatul Țărilor de Jos, făcând uz de posibilitatea prevăzută la articolul 7 alineatul (4) din Decizia‑cadru 2008/909, a arătat că nu va aplica articolul 7 alineatul (1) din această decizie‑cadru, extinzând astfel cerința dublei incriminări la orice infracțiune.
49.
Rezultă că, în practică, orice garanție de returnare solicitată de autoritatea judiciară de executare în Țările de Jos, în conformitate cu articolul 5 punctul 3 din Decizia‑cadru 2002/584, în cadrul unui mandat european de arestare care vizează fapte care nu constituie o infracțiune potrivit dreptului neerlandez și pentru care această autoritate a renunțat să invoce motivul de neexecutare facultativă prevăzut la articolul 4 punctul 1 din această decizie‑cadru, este destinată a fi lipsită de efect prin aplicarea motivului de refuz automat stabilit la articolul 2:13 din WETS.
50.
Guvernul neerlandez a arătat în ședință că reglementarea sa națională a fost modificată cu privire la acest aspect. Potrivit acestui guvern, reglementarea modificată menționată a intrat în vigoare la 1 octombrie 2024. Astfel, temeiul de nerecunoaștere și de neexecutare prevăzut la articolul 9 alineatul (1) litera (d) din Decizia‑cadru 2008/909 a devenit, se pare, facultativ în cadrul punerii în aplicare a garanției de returnare menționate la articolul 5 punctul 3 din Decizia‑cadru 2002/584.
51.
Această modificare a reglementării neerlandeze este binevenită, în măsura în care articolul 9 alineatul (1) litera (d) din Decizia‑cadru 2008/909 prevede un temei facultativ de nerecunoaștere și de neexecutare. În consecință, această dispoziție nu poate fi transpusă astfel încât să se refuze, în mod obligatoriu sau automat, recunoașterea oricărei hotărâri de condamnare pentru fapte care nu ar constitui o infracțiune în temeiul dreptului național al statului membru de executare. Cu alte cuvinte, autoritatea competentă a acestui stat membru ar trebui să dispună de o marjă de apreciere în aplicarea acestui motiv de refuz în fiecare caz individual.
52.
Astfel, din modul de redactare a acestei dispoziții reiese că „[a]utoritatea competentă din statul de executare poate refuza să recunoască hotărârea judecătorească și să dispună executarea pedepsei, în cazul în care […] hotărârea judecătorească se referă la fapte care nu ar constitui o infracțiune în temeiul legislației statului de executare” (
16
). Termenii „poate refuza” indică în mod clar că astfel se oferă acestei autorități o posibilitate.
53.
În această privință, în Hotărârea din 11 ianuarie 2017, Grundza (
17
), Curtea a arătat în mod explicit că dispoziția menționată prevede „posibilitatea autorității competente din statul de executare de a refuza recunoașterea hotărârii judecătorești pronunțate în statul emitent și executarea pedepsei, dispusă de asemenea în acest din urmă stat, atunci când condiția dublei incriminări nu este îndeplinită” (
18
).
54.
Trebuie precizat că Decizia‑cadru 2002/584 conține, la articolul 4 punctul 1, un motiv de neexecutare facultativă a unui mandat european de arestare care se întemeiază de asemenea pe condiția dublei incriminări și că această dispoziție este redactată în termeni analogi celor ai articolului 9 alineatul (1) litera (d) din Decizia‑cadru 2008/909.
55.
În această privință, amintim că Decizia‑cadru 2002/584 prevede în mod explicit, la articolul 3, motive de neexecutare obligatorie a mandatului european de arestare și, la articolele 4 și 4a, motive de neexecutare facultativă a acestuia.
56.
În ceea ce privește motivele de neexecutare facultativă a mandatului european de arestare enumerate la articolul 4 din Decizia‑cadru 2002/584, reiese din jurisprudența Curții că, în cadrul transpunerii acestei decizii‑cadru în dreptul lor intern, statele membre dispun de o marjă de apreciere. Așadar, acestea sunt libere să transpună sau nu respectivele motive în dreptul lor intern. Ele pot alege de asemenea să limiteze situațiile în care autoritatea judiciară de executare poate refuza executarea unui mandat european de arestare, facilitând astfel predarea persoanelor căutate în conformitate cu principiul recunoașterii reciproce prevăzut la articolul 1 alineatul (2) din decizia‑cadru menționată (
19
).
57.
În plus, este necesar să se observe că, potrivit articolului 4 din Decizia‑cadru 2002/584, autoritatea judiciară de executare „poate refuza” executarea unui mandat european de arestare pentru motivele enumerate la punctele 1-7 ale acestui articol, printre care figurează în special, la punctul 1 al articolului menționat, lipsa dublei incriminări.
58.
Astfel, din formularea articolului 4 din decizia‑cadru menționată rezultă că autoritatea judiciară de executare trebuie să dispună de o anumită marjă de apreciere în ceea ce privește aspectul dacă trebuie sau nu să refuze executarea mandatului european de arestare pentru motivele menționate la acest articol 4 (
20
).
59.
Potrivit Curții, rezultă că, atunci când optează pentru transpunerea unuia sau a mai multe dintre motivele de neexecutare facultativă prevăzute la articolul 4 din Decizia‑cadru 2002/584, statele membre nu pot prevedea că autoritățile judiciare sunt obligate să refuze executarea oricărui mandat european de arestare care intră în mod formal în domeniul de aplicare al motivelor menționate, fără a avea posibilitatea de a lua în considerare împrejurările specifice fiecărei spețe (
21
).
60.
În opinia noastră, această interpretare poate fi extinsă la articolul 9 alineatul (1) litera (d) din Decizia‑cadru 2008/909, având în vedere similitudinile dintre modul de redactare a acestei dispoziții și cel al articolului 4 punctul 1 din Decizia‑cadru 2002/584.
61.
Constatarea potrivit căreia această dispoziție nu poate fi interpretată în sensul că prevede un temei obligatoriu de nerecunoaștere a hotărârilor judecătorești și de neexecutare a pedepselor nu permite totuși să se răspundă în întregime la întrebările instanței de trimitere.
62.
Astfel, în cazul în care posibilitatea oferită de articolul 9 alineatul (1) litera (d) din Decizia‑cadru 2008/909 este pusă în aplicare de autoritatea competentă din statul membru de executare, garanția de returnare care a fost solicitată în etapa predării nu poate fi pusă în aplicare, cu consecința că persoana condamnată nu își va putea executa pedeapsa sau măsura privative de libertate pe teritoriul acestui stat membru. Obiectivul prin care se urmărește facilitarea reinserției sociale a acestei persoane, care justifică declanșarea mecanismului de predare însoțită de o garanție de returnare, astfel cum este prevăzut la articolul 5 punctul 3 din Decizia‑cadru 2002/584, poate fi astfel subminat în etapa recunoașterii hotărârii de condamnare.
63.
Acesta este motivul pentru care instanța de trimitere invită Curtea să precizeze dacă este conform cu articolul 25 din Decizia‑cadru 2008/909 ca autoritatea competentă din statul membru de executare să aibă posibilitatea – iar nu obligația – de a refuza, în aplicarea temeiului prevăzut la articolul 9 alineatul (1) litera (d) din această decizie‑cadru, recunoașterea și executarea unei hotărâri judecătorești pronunțate după o predare însoțită de o garanție de returnare care este efectuată în temeiul articolului 5 punctul 3 din Decizia‑cadru 2002/584.
64.
Considerăm că o astfel de posibilitate nu ar trebui în principiu să fie admisă în lipsa unei schimbări a împrejurărilor care ar fi de natură să justifice reevaluarea, din perspectiva reinserției sociale a persoanei condamnate, a aprecierii inițiale a autorității judiciare de executare care a determinat‑o pe aceasta să renunțe să se prevaleze de motivul de neexecutare facultativă prevăzut la articolul 4 punctul 1 din Decizia‑cadru 2002/584 și să pună în aplicare mecanismul de predare însoțită de o garanție de returnare prevăzut la articolul 5 punctul 3 din această decizie‑cadru. Mai multe motive ne determină să susținem o astfel de soluție.
65.
În primul rând, amintim că, la fel ca Decizia‑cadru 2002/584, Decizia‑cadru 2008/909 concretizează, în domeniul penal, principiile încrederii reciproce și recunoașterii reciproce. Această decizie‑cadru consolidează cooperarea judiciară în ceea ce privește recunoașterea și executarea hotărârilor judecătorești în materie penală atunci când persoanele au fost condamnate la pedepse sau la măsuri care implică privarea de libertate în alt stat membru, în vederea facilitării reintegrării lor sociale (
22
).
66.
Potrivit articolului 3 alineatul (1) din decizia‑cadru menționată, scopul acesteia este de a stabili norme care, în vederea facilitării reinserției sociale a persoanei condamnate, permit unui stat membru să recunoască o hotărâre judecătorească și să execute pedeapsa pronunțate de o instanță dintr‑un alt stat membru.
67.
În acest scop, articolul 8 din Decizia‑cadru 2008/909 prevede că autoritatea competentă din statul membru de executare este în principiu obligată să admită cererea de recunoaștere a unei hotărâri judecătorești și de executare a unei pedepse sau a unei măsuri privative de libertate pronunțate într‑un alt stat membru care i‑a fost transmisă în conformitate cu articolele 4 și 5 din această decizie‑cadru. În principiu, aceasta nu poate refuza să dea curs unei astfel de cereri decât pentru motivele de nerecunoaștere și de neexecutare enumerate limitativ la articolul 9 din decizia‑cadru menționată (
23
).
68.
Orice excepție de la principiul recunoașterii reciproce trebuie să facă obiectul unei interpretări stricte (
24
). Astfel, în ceea ce privește articolul 9 alineatul (1) litera (d) din Decizia‑cadru 2008/909, Curtea a statuat că condiția dublei incriminări reprezintă o excepție de la regula generală a recunoașterii hotărârii judecătorești și a executării pedepsei. Prin urmare, domeniul de aplicare al temeiului de refuz al recunoașterii hotărârii judecătorești și al executării pedepsei, întemeiat pe lipsa dublei incriminări, astfel cum este vizat de această dispoziție, trebuie interpretat în mod strict, în scopul limitării cazurilor de nerecunoaștere și de neexecutare (
25
).
69.
Astfel cum a precizat deja Curtea, interpretarea strictă a articolului 9 alineatul (1) litera (d) din Decizia‑cadru 2008/909 contribuie la îndeplinirea obiectivului de facilitare a reinserției sociale a persoanei condamnate, urmărit de Decizia‑cadru 2008/909, astfel cum prevede articolul 3 alineatul (1) din aceasta (
26
).
70.
Or, acest obiectiv este urmărit și de articolul 5 punctul 3 din Decizia‑cadru 2002/584, care prevede posibilitatea autorității judiciare de executare de a decide că o pedeapsă aplicată trebuie să fie executată pe teritoriul statului membru de executare (
27
). Astfel, această dispoziție urmărește creșterea șanselor de reinserție socială a resortisantului sau a rezidentului statului membru de executare, permițându‑i să execute, pe teritoriul acestuia, pedeapsa sau măsura de siguranță privative de libertate care, ca urmare a predării sale, în executarea unui mandat european de arestare, va fi pronunțată, dacă este cazul, în privința sa în statul membru emitent (
28
).
71.
Decizia de punere în aplicare a mecanismului de predare însoțită de o garanție de returnare, prevăzut la articolul 5 punctul 3 din Decizia‑cadru 2002/584, se întemeiază pe o apreciere globală a șanselor de reinserție socială în statul membru emitent și în statul membru de executare, având în vedere legăturile persoanei în cauză cu fiecare dintre aceste două state (
29
).
72.
Autoritatea judiciară de executare a mandatului european de arestare trebuie, așadar, să poată aprecia, luând în considerare împrejurările specifice ale cazului în cauză, dacă legăturile acestei persoane cu statul membru de executare sunt suficiente pentru ca obiectivul de reinserție socială urmărit de această dispoziție să fie mai în măsură să fie atins în cazul în care persoana menționată ar executa pedeapsa care i‑ar putea fi aplicată în acest stat membru (
30
).
73.
În cadrul acestei aprecieri, autoritatea judiciară de executare trebuie să evalueze comparativ mai multe interese, precum cele legate de reinserția socială a persoanei căutate după o eventuală condamnare, de necesitatea de a evita impunitatea acestei persoane și de lipsa dublei incriminări (
31
).
74.
Faptul că această autoritate decide să pună în aplicare mecanismul de predare însoțită de o garanție de returnare, astfel cum este prevăzut la articolul 5 punctul 3 din Decizia‑cadru 2002/584, renunțând să se prevaleze de motivul de neexecutare facultativă menționat la articolul 4 punctul 1 din această decizie‑cadru, înseamnă că ea consideră că interesele legate de reinserția socială și de combaterea impunității ar trebui să prevaleze asupra constatării potrivit căreia fapta în cauză nu constituie infracțiune în temeiul dreptului său național.
75.
În împrejurările din litigiul principal, instanța de trimitere consideră efectiv că, având în vedere legăturile lui YM cu Țările de Jos, obiectivul care vizează facilitarea reinserției sociale a acestei persoane impune ca ea să își execute pedeapsa pe teritoriul acestui stat membru. Prin urmare, această instanță intenționează să renunțe la invocarea articolului 4 punctul 1 din Decizia‑cadru 2002/584, ridicând totodată problema dacă garanția de returnare pe care o solicită va putea fi pusă în aplicare având în vedere posibilitatea de care va dispune ulterior autoritatea competentă din statul membru de executare de a refuza recunoașterea hotărârii de condamnare în temeiul articolului 9 alineatul (1) litera (d) din Decizia‑cadru 2008/909.
76.
Pentru a reduce această incertitudine, trebuie să se stabilească regula potrivit căreia evaluarea comparativă astfel efectuată de autoritatea judiciară de executare în etapa executării mandatului european de arestare nu ar trebui în principiu să poată fi repusă în discuție în etapa recunoașterii hotărârii de condamnare subsecvente acestui mandat. Astfel, posibilitatea de a invoca motivul de nerecunoaștere și de neexecutare menționat în această dispoziție ar trebui să fie supusă unor condiții stricte atunci când mecanismul de predare însoțită de o garanție de returnare, prevăzut la articolul 5 punctul 3 din Decizia‑cadru 2002/584, a fost pus în aplicare.
77.
Aceasta implică faptul că, în lipsa unei schimbări a împrejurărilor care să poată influența interesul ca, pentru o mai bună reinserție socială a persoanei condamnate, aceasta să își execute pedeapsa pe teritoriul statului membru de executare, autoritatea competentă a statului membru de executare nu ar trebui să poată invoca temeiul de nerecunoaștere și de neexecutare care figurează la articolul 9 alineatul (1) litera (d) din Decizia‑cadru 2008/909.
78.
În al doilea rând, o asemenea soluție este justificată de logica inerentă mecanismului de predare însoțită de o garanție de returnare care este prevăzut la articolul 5 punctul 3 din Decizia‑cadru 2002/584. Astfel, acest mecanism se întemeiază pe un dublu angajament care poate fi formulat după cum urmează: condiționând predarea de o garanție de returnare, statul membru de executare se angajează în mod implicit, dar necesar, să execute în principiu pedeapsa sau măsura privative de libertate care va fi, dacă este cazul, pronunțată în statul membru emitent. În ceea ce îl privește, atunci când oferă o garanție de returnare, acest din urmă stat membru se angajează în mod anticipat să returneze persoana condamnată în statul membru de executare pentru ca ea să execute acolo această pedeapsă sau această măsură de siguranță privative de libertate (
32
). Regula potrivit căreia temeiul de nerecunoaștere și de neexecutare care figurează la articolul 9 alineatul (1) litera (d) din Decizia‑cadru 2008/909 nu ar trebui în principiu să poată fi invocat cu ocazia punerii în aplicare a garanției de returnare prevăzute la articolul 5 punctul 3 din Decizia‑cadru 2002/584 permite să se garanteze că, în lipsa unor noi împrejurări, acest dublu angajament va fi respectat și urmat de efecte.
79.
În al treilea rând, trebuie să se ia în considerare articolul 25 din Decizia‑cadru 2008/909, care reglementează legătura dintre această decizie‑cadru și Decizia‑cadru 2002/584. Amintim că, în conformitate cu acest articol, dispozițiile Deciziei‑cadru 2008/909 se aplică mutatis mutandis, în măsura în care sunt compatibile cu dispozițiile Deciziei‑cadru 2002/584, executării pedepselor, în special atunci când, acționând în temeiul articolului 5 punctul 3 din această din urmă decizie‑cadru, un stat membru impune, drept condiție pentru executarea unui mandat european de arestare, returnarea persoanei în cauză în acest stat, pentru ca aceasta să execute acolo pedeapsa sau măsura de siguranță privative de libertate care va fi, dacă este cazul, pronunțată în privința sa în statul membru emitent, astfel încât să se evite impunitatea persoanei în cauză.
80.
Din această dispoziție rezultă că, la fel ca în cazul punerii în aplicare de către autoritatea judiciară de executare a motivului de neexecutare facultativă prevăzut la articolul 4 punctul 6 din Decizia‑cadru 2002/584, executarea pedepselor care urmează punerii în aplicare a garanției de returnare prevăzute la articolul 5 punctul 3 din această decizie‑cadru presupune respectarea procedurii și a condițiilor stabilite de Decizia‑cadru 2008/909 în vederea recunoașterii și a executării unei hotărâri judecătorești în materie penală într‑un alt stat membru decât statul membru de condamnare (
33
).
81.
Legătura dintre procedurile prevăzute de Decizia‑cadru 2002/584 și de Decizia‑cadru 2008/909 în ceea ce privește punerea în aplicare a garanției de returnare prevăzute la articolul 5 punctul 3 din prima dintre aceste decizii‑cadru este de asemenea confirmată de partea (f) a modelului de certificat care figurează în anexa I la Decizia‑cadru 2008/909. Acest certificat este transmis împreună cu hotărârea judecătorească în scopul recunoașterii și executării acesteia și trebuie să facă referire la garanția de returnare în cazul în care aceasta a fost furnizată de statul membru emitent. Rezultă că executarea unei pedepse care urmează acordării garanției menționate necesită transmiterea de către statul membru de condamnare a hotărârii judecătorești și a certificatului, în conformitate cu normele stabilite de această decizie‑cadru.
82.
Curtea a precizat în Hotărârea SF că relația prevăzută de legiuitorul Uniunii între Decizia‑cadru 2002/584 și Decizia‑cadru 2008/909 trebuie să contribuie la atingerea obiectivului care constă în facilitarea reabilitării sociale a persoanei în cauză. Ea a subliniat, de asemenea, că o asemenea reinserție este nu numai în interesul persoanei condamnate, ci și în cel al Uniunii Europene în general (
34
). Această concepție a legăturii dintre cele două decizii‑cadru ca fiind menită să promoveze obiectivul respectiv consolidează necesitatea de a încadra recurgerea la temeiul de refuz menționat la articolul 9 alineatul (1) litera (d) din Decizia‑cadru 2008/909 în limite stricte atunci când mecanismul de predare însoțită de o garanție de returnare este pus în aplicare în conformitate cu prevederile articolului 5 punctul 3 din Decizia‑cadru 2002/584.
83.
Acest lucru este cu atât mai adevărat cu cât din articolul 25 din Decizia‑cadru 2008/909 rezultă că dispozițiile acesteia sunt aplicabile în măsura în care sunt compatibile cu Decizia‑cadru 2002/584, ceea ce implică o cerință de coerență în punerea în aplicare a acestor două decizii‑cadru. În opinia noastră, această cerință de coerență nu ar fi respectată dacă, în lipsa unei schimbări a împrejurărilor care ar justifica reevaluarea aprecierii inițiale a autorității judiciare de executare care a determinat‑o pe aceasta să acorde prioritate interesului legat de reinserția socială a persoanei în cauză în raport cu cel legat de lipsa dublei incriminări, autoritatea competentă din statul membru de executare ar putea decide, în etapa recunoașterii hotărârii judecătorești în vederea executării pedepsei, să acorde prioritate acestui din urmă interes invocând temeiul de nerecunoaștere și de neexecutare prevăzut la articolul 9 alineatul (1) litera (d) din Decizia‑cadru 2008/909.
84.
În al patrulea rând, trebuie subliniat că, în conformitate cu articolul 1 alineatul (1) din Decizia‑cadru 2002/584, obiectul mecanismului mandatului european de arestare este să permită arestarea și predarea unei persoane căutate pentru ca, având în vedere obiectivul urmărit de această decizie‑cadru, infracțiunea săvârșită să nu rămână nepedepsită, iar această persoană să fie urmărită penal sau să execute pedeapsa privativă de libertate pronunțată împotriva sa (
35
). Astfel, mecanismul mandatului european de arestare urmărește în special combaterea impunității unei persoane căutate care se află pe un alt teritoriu decât cel pe care este suspectată că a săvârșit o infracțiune (
36
).
85.
Adăugăm că, potrivit articolului 25 din Decizia‑cadru 2008/909, legătura dintre această decizie‑cadru și Decizia‑cadru 2002/584 trebuie să urmărească și evitarea impunității persoanei în cauză.
86.
Din accentul pus pe acest din urmă obiectiv, care constituie obiectivul principal al mecanismului de predare instituit prin această decizie‑cadru, rezultă că modul adecvat de corelare a deciziei‑cadru menționate cu Decizia‑cadru 2008/909 trebuie să fie determinat, în fiecare caz, ținând seama nu numai de obiectivul care vizează facilitarea reinserției sociale a persoanei condamnate, ci și de obiectivul de combatere a impunității.
87.
Or, în ceea ce privește actele care nu constituie o infracțiune în temeiul dreptului statului membru de executare, faptul că autoritatea judiciară de executare nu procedează la predarea persoanei căutate prevalându‑se de articolul 4 punctul 1 din Decizia‑cadru 2002/584 are ca efect să aducă atingere obiectivului de combatere a impunității. Acesta este motivul pentru care trebuie reținută o interpretare a articolului 9 alineatul (1) litera (d) din Decizia‑cadru 2008/909 care, prin favorizarea predării, permite realizarea acestui obiectiv, ceea ce implică limitarea strictă a posibilității de a invoca această dispoziție cu ocazia punerii în aplicare a garanției de returnare prevăzute la articolul 5 punctul 3 din Decizia‑cadru 2002/584. În caz contrar, autoritatea judiciară de executare ar putea fi descurajată să declanșeze mecanismul de predare condiționată prevăzut de această dispoziție, ceea ce ar aduce atingere obiectivului de combatere a impunității. Este revelator în această privință faptul că instanța de trimitere evocă posibilitatea de a‑și reconsidera decizia de predare a persoanei căutate.
88.
Din elementele care precedă rezultă că, într‑o situație în care, în lipsa dublei incriminări, autoritatea judiciară de executare nu recurge la posibilitatea de a invoca motivul de neexecutare prevăzut la articolul 4 punctul 1 din Decizia‑cadru 2002/584 și procedează la predarea persoanei căutate condiționând această predare de o garanție de returnare, în conformitate cu articolul 5 punctul 3 din această decizie‑cadru, autoritatea competentă din statul membru de executare nu poate în principiu, în etapa recunoașterii și a executării hotărârii de condamnare pronunțate în privința acestei persoane, să invoce temeiul de nerecunoaștere și de neexecutare menționat la articolul 9 alineatul (1) litera (d) din Decizia‑cadru 2008/909, care se întemeiază de asemenea pe lipsa dublei incriminări.
89.
Deși admite, în conformitate cu această soluție, că aprecierea efectuată inițial de autoritatea judiciară de executare ar trebui, cu excepția unor împrejurări noi, să fie luată în considerare și să i se dea curs în etapa recunoașterii hotărârii de condamnare, guvernul neerlandez arată totuși că, ținând seama de termenul important care poate separa decizia de predare de decizia de recunoaștere a hotărârii de condamnare, trebuie să se ia în considerare, la momentul la care este luată această din urmă decizie, situația reală și actuală a persoanei în cauză în raport cu obiectivul de facilitare a reinserției sociale a acestei persoane.
90.
Prin urmare, acest guvern susține în esență că o nouă evaluare comparativă a intereselor ar trebui să poată fi efectuată în etapa recunoașterii hotărârii judecătorești și a executării pedepsei, în conformitate cu Decizia‑cadru 2008/909. Astfel, este posibil ca, din cauza unor împrejurări noi intervenite ulterior formulării garanției de returnare, precum pierderea dreptului de ședere al persoanei în cauză în statul membru de executare sau o schimbare a situației personale sau familiale a acestei persoane, executarea pedepsei în acest stat membru să nu mai fie de natură să favorizeze reinserția socială a persoanei respective în statul membru respectiv. Potrivit acestui guvern, motivul pentru care autoritatea judiciară de executare a decis, în etapa examinării mandatului european de arestare, să renunțe la invocarea motivului de neexecutare facultativă menționat la articolul 4 punctul 1 din Decizia‑cadru 2002/584 ar fi putut să dispară. Ar deveni astfel posibil ca autoritatea competentă din statul membru de executare să invoce temeiul de nerecunoaștere și de neexecutare prevăzut la articolul 9 alineatul (1) litera (d) din Decizia‑cadru 2008/909.
91.
În ședință, Comisia a admis de asemenea că este posibil ca situația juridică sau de fapt a persoanei în cauză să fi evoluat, astfel încât, pentru a‑i garanta o mai bună reinserție socială, pedeapsa sau măsura privative de libertate ar trebui executată în statul membru de condamnare. Într‑o asemenea situație, autoritatea competentă din statul membru de executare ar putea, așadar, cu titlu excepțional, să invoce temeiul de nerecunoaștere și de neexecutare prevăzut la articolul 9 alineatul (1) litera (d) din Decizia‑cadru 2008/909, chiar dacă lipsa dublei incriminări nu a fost invocată în etapa predării. În această privință, Comisia a precizat că o soluție contrară ar conduce la împiedicarea realizării obiectivului privind facilitarea reabilitării sociale a persoanei condamnate.
92.
Asemenea guvernului neerlandez și Comisiei, recunoaștem că trebuie admisă o excepție de la regula potrivit căreia temeiul de nerecunoaștere și de neexecutare prevăzut la articolul 9 alineatul (1) litera (d) din Decizia‑cadru 2008/909 nu poate în principiu să fie invocat cu ocazia punerii în aplicare a garanției de returnare prevăzute la articolul 5 punctul 3 din Decizia‑cadru 2002/584 (
37
).
93.
Astfel, o schimbare a împrejurărilor în ceea ce privește situația juridică sau de fapt a persoanei condamnate, care contribuie la atenuarea sau la dispariția legăturilor acestei persoane cu statul membru de executare, poate justifica, în etapa recunoașterii hotărârii de condamnare în cadrul Deciziei‑cadru 2008/909, ca, pentru o mai bună reinserție socială a persoanei menționate, pedeapsa sau măsura privative de libertate să fie executată pe teritoriul statului membru de condamnare mai degrabă decât pe cel al statului membru de executare. Prin urmare, trebuie să se asigure că această recunoaștere răspunde în continuare, în această etapă, obiectivului deciziei‑cadru menționate, și anume facilitarea reinserției sociale a persoanei condamnate. Dacă nu mai este cazul, nu mai există niciun motiv pentru a împiedica autoritatea competentă din statul membru de executare să recurgă la posibilitatea pe care i‑o oferă articolul 9 alineatul (1) litera (d) din Decizia‑cadru 2008/909.
94.
Trebuie subliniat că, într‑o asemenea situație, articolul 25 din această decizie‑cadru nu se opune ca articolul 9 alineatul (1) litera (d) din decizia‑cadru menționată să fie aplicat în măsura în care, ca urmare a unei schimbări a împrejurărilor, punerea în aplicare a garanției de returnare care a fost solicitată inițial pe baza unor împrejurări diferite nu se mai justifică (
38
). Prin urmare, nu se aduce atingere mecanismului de predare însoțită de o garanție de returnare, prevăzut la articolul 5 punctul 3 din Decizia‑cadru 2002/584. În plus, obiectivul de combatere a impunității nu este afectat, întrucât persoana condamnată își va executa pedeapsa în statul membru de condamnare.
95.
Pe scurt, considerăm că obiectivele menite să faciliteze reinserția socială a persoanei condamnate și să combată impunitatea sunt cele care trebuie să ghideze, în fiecare caz concret, legătura dintre Decizia‑cadru 2002/584 și Decizia‑cadru 2008/909.
96.
Prin urmare, aceste două obiective justifică faptul că în principiu autoritatea competentă din statul membru de executare nu poate invoca articolul 9 alineatul (1) litera (d) din Decizia‑cadru 2008/909 în etapa recunoașterii hotărârii de condamnare, atunci când garanția de returnare care însoțește predarea este pusă în aplicare, în conformitate cu articolul 5 punctul 3 din Decizia‑cadru 2002/584. Astfel, a admite într‑un sens prea larg posibilitatea de a invoca articolul 9 alineatul (1) litera (d) din Decizia‑cadru 2008/909 ar fi în detrimentul reinserției sociale a persoanei condamnate și ar aduce atingere obiectivului de combatere a impunității, în măsura în care aceasta ar putea descuraja autoritatea judiciară de executare să pună în aplicare mecanismul de predare însoțită de o garanție de returnare, aceasta din urmă fiind în acest caz potențial sortită eșecului.
97.
Aceleași obiective justifică totuși admiterea unei excepții atunci când, având în vedere obiectivul privind favorizarea reinserției sociale a persoanei condamnate, punerea în aplicare a garanției de returnare și‑a pierdut rațiunea de a fi.
98.
Se impune o ultimă precizare.
99.
Astfel, după cum a evocat în special Comisia în ședință, este probabil ca, în majoritatea cazurilor, o schimbare a împrejurărilor care ar justifica executarea în cele din urmă a pedepsei sau a măsurii privative de libertate în statul membru de condamnare va fi constatată și luată în considerare chiar înainte ca autoritatea competentă din statul membru de executare să aibă în vedere posibilitatea de a invoca unul dintre temeiurile de nerecunoaștere și de neexecutare care figurează la articolul 9 alineatul (1) din Decizia‑cadru 2008/909.
100.
În această privință, trebuie amintit că punerea în aplicare a garanției de returnare trebuie, în conformitate cu prevederile articolului 25 din Decizia‑cadru 2008/909, să fie efectuată în conformitate cu normele prevăzute de această decizie‑cadru. Or, decizia‑cadru menționată organizează, la articolul 4 alineatele (2)-(5), dialogul dintre autoritățile competente din statul membru emitent și din statul membru de executare pentru a se stabili în care dintre cele două state membre ar trebui executată pedeapsa sau măsura privative de libertate pentru a facilita reinserția socială a persoanei condamnate.
101.
În cazul în care existența unei garanții de returnare solicitate și obținute în conformitate cu articolul 5 punctul 3 din Decizia‑cadru 2002/584 implică o adaptare a procedurii prevăzute de aceste dispoziții, în măsura în care autoritatea competentă din statul membru emitent ar trebui în principiu, în conformitate cu angajamentul asumat de aceasta în etapa predării, să fie obligată să transmită hotărârea judecătorească însoțită de certificat, este posibil ca o schimbare a împrejurărilor să aibă drept consecință faptul că această garanție de returnare trebuie să fie ridicată și că procedura de recunoaștere nu trebuie să fie inițiată sau finalizată.
102.
În această privință, amintim că, potrivit articolului 5 punctul 3 din Decizia‑cadru 2002/584, persoana în cauză trebuie audiată înainte de a fi returnată în statul membru de executare pentru a executa acolo pedeapsa sau măsura de siguranță privative de libertate pronunțată în privința sa în statul membru emitent. Nu se poate exclude ca această persoană să menționeze o modificare a situației sale care ar justifica executarea pedepsei sale în acest din urmă stat membru.
103.
Pe de altă parte, din moment ce rezultă din consultările dintre autoritățile competente din statul membru de condamnare și din statul membru de executare că, pentru a permite o mai bună reinserție socială a persoanei condamnate, pedeapsa sau măsura privative de libertate care a fost pronunțată în privința sa ar trebui executată în primul dintre aceste state membre, este probabil ca aceste autorități să convină că garanția de returnare prevăzută la articolul 5 punctul 3 din Decizia‑cadru 2002/584 și‑a pierdut rațiunea de a fi și trebuie, așadar, să fie ridicată. Acest lucru va avea drept consecință faptul că fie autoritatea competentă din statul membru de condamnare nu va transmite hotărârea judecătorească și certificatul, fie, în cazul în care o astfel de transmitere a avut deja loc, autoritatea respectivă va decide să retragă certificatul, ceea ce va pune capăt procedurii de recunoaștere. Prin urmare, autoritatea competentă din statul membru de executare nu va trebui să ridice problema oportunității de a invoca unul dintre temeiurile de nerecunoaștere și de neexecutare menționate la articolul 9 alineatul (1) din Decizia‑cadru 2008/909.
104.
În realitate, numai în situația în care, în pofida acestor consultări între autoritățile competente din statul membru de condamnare și din statul membru de executare, procedura de recunoaștere a hotărârii de condamnare a fost inițiată și nu a fost întreruptă, autoritatea competentă din acest din urmă stat membru ar putea fi îndrituită, dacă este cazul și în limitele descrise anterior, să invoce temeiul de nerecunoaștere și de neexecutare menționat la articolul 9 alineatul (1) litera (d) din Decizia‑cadru 2008/909.
V. Concluzie
105.
Având în vedere ansamblul considerațiilor care precedă, propunem Curții să răspundă la întrebarea preliminară adresată de rechtbank Amsterdam (Tribunalul din Amsterdam, Țările de Jos) după cum urmează:
Articolul 5 punctul 3 din Decizia‑cadru 2002/584/JAI a Consiliului din 13 iunie 2002 privind mandatul european de arestare și procedurile de predare între statele membre, astfel cum a fost modificată prin Decizia‑cadru 2009/299/JAI a Consiliului din 26 februarie 2009, precum și articolul 9 alineatul (1) litera (d) și articolul 25 din Decizia‑cadru 2008/909/JAI a Consiliului din 27 noiembrie 2008 privind aplicarea principiului recunoașterii reciproce în cazul hotărârilor judecătorești în materie penală care impun pedepse sau măsuri privative de libertate în scopul executării lor în Uniunea Europeană, astfel cum a fost modificată prin Decizia‑cadru 2009/299,
trebuie interpretate în sensul că,
într‑o situație în care, în lipsa dublei incriminări, autoritatea judiciară de executare nu recurge la posibilitatea de a invoca motivul de neexecutare prevăzut la articolul 4 punctul 1 din Decizia‑cadru 2002/584, astfel cum a fost modificată prin Decizia‑cadru 2009/299, și procedează la predarea persoanei căutate condiționând această predare de o garanție de returnare, în conformitate cu articolul 5 punctul 3 din Decizia‑cadru 2002/584, autoritatea competentă din statul membru de executare nu poate în principiu, în etapa recunoașterii și a executării hotărârii de condamnare pronunțate în privința acestei persoane, să invoce temeiul de nerecunoaștere și de neexecutare menționat la articolul 9 alineatul (1) litera (d) din Decizia‑cadru 2008/909, astfel cum a fost modificată prin Decizia‑cadru 2009/299, care se întemeiază de asemenea pe lipsa dublei incriminări.
Cu toate acestea, în prezența unei schimbări a împrejurărilor intervenită ulterior predării care ar fi de natură să justifice executarea pedepsei sau a măsurii privative de libertate în statul membru emitent mai degrabă decât în statul membru de executare și în cazul în care, în pofida acestei schimbări a împrejurărilor, garanția de returnare nu ar fi fost ridicată în urma consultărilor desfășurate între autoritățile competente ale acestor două state membre, în conformitate cu articolul 4 alineatele (2)-(5) din Decizia‑cadru 2008/909, astfel cum a fost modificată prin Decizia‑cadru 2009/299, articolul 25 din Decizia‑cadru 2008/909 trebuie interpretat în sensul că nu se opune ca autoritatea competentă din statul membru de executare să aibă posibilitatea de a invoca temeiul de nerecunoaștere și de neexecutare prevăzut la articolul 9 alineatul (1) litera (d) din această decizie‑cadru.
(
1
)	Limba originală: franceza.
(
i
)	Numele prezentei cauze este un nume fictiv. El nu corespunde numelui real al niciuneia dintre părțile din procedură.
(
2
)	JO 2008, L 327, p. 27.
(
3
)	JO 2009, L 81, p. 24, denumită în continuare „Decizia‑cadru 2008/909”.
(
4
)	JO 2002, L 190, p. 1, Ediție specială, 19/vol. 6, p. 3.
(
5
)	Denumită în continuare „Decizia‑cadru 2002/584”.
(
6
)	În ceea ce privește legătura dintre aceste două decizii‑cadru în cazul în care este invocat motivul de neexecutare facultativă menționat la articolul 4 punctul 6 din Decizia‑cadru 2002/584, facem referire la Concluziile noastre prezentate în cauzele C.J. (Executarea unei condamnări ca urmare a unui MEA) și Procura generale presso la Corte d’appello di Napoli ș.a. (C‑305/22 și C‑595/23, EU:C:2024:1030), care fac trimitere la Concluziile noastre prezentate în cauza C.J. (Executarea unei condamnări ca urmare a unui MEA) (C‑305/22, EU:C:2024:508).
(
7
)	A se vedea declarația Țărilor de Jos în conformitate cu articolul 7 alineatul (4) din Decizia‑cadru 2008/909 din 20 septembrie 2012, reprodusă în nota de transmitere din 1 octombrie 2012 a domnului F. Teeven, Staatssecretaris van Veiligheid en Justitie (secretarul de stat pentru securitate și justiție, Țările de Jos), Ministerie van Veiligheid en Justitie (Ministerul Securității și Justiției, Țările de Jos), domnului Rafael Fernández‑Pita y González, director general al Consiliului, privind notificarea punerii în aplicare a Deciziei‑cadru 2008/909 de către Țările de Jos (documentul nr. 14427/12), disponibilă, în limba engleză, la următoarea adresă de internet: https://data.consilium.europa.eu/doc/document/ST-14427-2012-INIT/en/pdf
(
8
)	Stb. 2004, nr. 195.
(
9
)	Stb. 2021, nr. 125.
(
10
)	Stb. 2000, nr. 495.
(
11
)	JO 2017, L 283, p. 1.
(
12
)	Stb. 2012, nr. 333.
(
13
)	A se vedea nota de subsol 9 din prezentele concluzii.
(
14
)	Stb. 1827, nr. 20.
(
15
)	Instanța de trimitere face referire la Hotărârea din 11 martie 2020, SF (Mandat european de arestare – Garanție de returnare în statul de executare) (C‑314/18, denumită în continuare „Hotărârea SF, EU:C:2020:191, punctul 41).
(
16
)	Sublinierea noastră.
(
17
)	C‑289/15, EU:C:2017:4.
(
18
)	A se vedea Hotărârea din 11 ianuarie 2017, Grundza (C‑289/15, EU:C:2017:4, punctul 29). Sublinierea noastră.
(
19
)	A se vedea în special Hotărârea din 6 iunie 2023, O. G. (Mandat european de arestare împotriva unui resortisant al unei țări terțe) (C‑700/21, EU:C:2023:444, punctul 35 și jurisprudența citată).
(
20
)	A se vedea în special Hotărârea din 29 aprilie 2021, X (Mandat european de arestare – Ne bis in idem) (C‑665/20 PPU, EU:C:2021:339, punctul 43 și jurisprudența citată).
(
21
)	A se vedea Hotărârea din 29 aprilie 2021, X (Mandat european de arestare – Ne bis in idem) (C‑665/20 PPU, EU:C:2021:339, punctul 44).
(
22
)	A se vedea Hotărârea din 9 noiembrie 2023, Staatsanwaltschaft Aachen (C‑819/21, EU:C:2023:841, punctul 19).
(
23
)	A se vedea Hotărârea din 9 noiembrie 2023, Staatsanwaltschaft Aachen (C‑819/21, EU:C:2023:841, punctul 20).
(
24
)	A se vedea în special Hotărârea din 29 aprilie 2021, X (Mandat european de arestare – Ne bis in idem) (C‑665/20 PPU, EU:C:2021:339, punctul 39), Hotărârea din 14 iulie 2022, Procureur général près la cour d’appel d’Angers (C‑168/21, EU:C:2022:558, punctul 40), și Hotărârea din 6 iunie 2023, O. G. (Mandat european de arestare împotriva unui resortisant al unei țări terțe) (C‑700/21, EU:C:2023:444, punctul 33).
(
25
)	A se vedea Hotărârea din 11 ianuarie 2017, Grundza (C‑289/15, EU:C:2017:4, punctul 46).
(
26
)	A se vedea Hotărârea din 11 ianuarie 2017, Grundza (C‑289/15, EU:C:2017:4, punctul 51).
(
27
)	A se vedea Hotărârea SF (punctul 41).
(
28
)	A se vedea Hotărârea SF (punctul 48), precum și Ordonanța din 16 noiembrie 2023, PY (Resortisant al unui stat terț în statul membru de executare) (C‑636/22, EU:C:2023:899, punctul 37).
(
29
)	În ceea ce privește articolul 4 punctul 6 din Decizia‑cadru 2002/584, a se vedea Hotărârea din 6 iunie 2023, O. G. (Mandat european de arestare împotriva unui resortisant al unei țări terțe) (C‑700/21, EU:C:2023:444, punctele 53-68). În ceea ce privește articolul 5 punctul 3 din această decizie‑cadru, a se vedea Ordonanța din 16 noiembrie 2023, PY (Resortisant al unui stat terț în statul membru de executare) (C‑636/22, EU:C:2023:899, punctele 42 și 43).
(
30
)	A se vedea Ordonanța din 16 noiembrie 2023, PY (Resortisant al unui stat terț în statul membru de executare) (C‑636/22, EU:C:2023:899, punctul 39). Examinarea de către autoritatea judiciară de executare a aspectului dacă există un interes legitim care să justifice executarea pe teritoriul statului membru de executare a pedepsei sau a măsurii de siguranță aplicate în statul membru emitent trebuie efectuată prin intermediul unei aprecieri globale a tuturor elementelor concrete ce caracterizează situația persoanei căutate, susceptibile să indice dacă între această persoană și statul membru de executare există legături care să permită să se constate că persoana menționată este suficient de integrată în acest stat și că, prin urmare, executarea, în statul membru de executare, a pedepsei sau a măsurii de siguranță privative de libertate pronunțate împotriva sa în statul membru emitent va contribui la realizarea obiectivului de reinserție socială urmărit de articolul 5 punctul 3 din Decizia‑cadru 2002/584. Printre aceste elemente figurează legăturile familiale, lingvistice, culturale, sociale sau economice pe care persoana căutată le întreține cu statul membru de executare, precum și natura, durata și condițiile șederii sale în acest stat membru. A se vedea în special prin analogie, în ceea ce privește articolul 4 punctul 6 din Decizia‑cadru 2002/584, Hotărârea din 6 iunie 2023, O. G. (Mandat european de arestare împotriva unui resortisant al unei țări terțe) (C‑700/21, EU:C:2023:444, punctele 60-62 și 65, precum și jurisprudența citată).
(
31
)	Curtea a subliniat deja că obiectivul care constă în facilitarea reinserției sociale a persoanei condamnate, urmărit la articolul 5 punctul 3 din Decizia‑cadru 2002/584, trebuie pus în balanță cu alte interese, în special cu efectivitatea urmăririi penale, pentru a garanta o sancționare completă și eficace a infracțiunii pentru care a fost emis mandatul european de arestare: a se vedea Hotărârea SF (punctul 56). După cum a arătat avocatul general Pikamäe în privința articolului 5 punctul 3 din Decizia‑cadru 2002/584 în Concluziile prezentate în cauza SF (Mandat european de arestare – Garanție de returnare în statul de executare) (C‑314/18, EU:C:2019:427, punctul 61), „[o]biectivul facilitării reinserției sociale a persoanei condamnate nu prezintă, așadar, un caracter absolut și poate fi pus în balanță cu alte cerințe”.
(
32
)	Returnarea de către statul membru emitent poate avea loc numai după ce hotărârea de condamnare a rămas definitivă: a se vedea Hotărârea SF (punctele 52 și 53).
(
33
)	A se vedea de asemenea în această privință Comunicarea Comisiei – Manual pentru emiterea [și] executarea unui mandat european de arestare (JO C, C/2023/1270), punctele 2.5.2 și 5.9.2, din care rezultă că, în ipoteza prevăzută la articolul 5 punctul 3 din Decizia‑cadru 2002/584, pentru transferarea pedepsei în statul membru de executare în care este executată, se aplică procedura și condițiile impuse în Decizia‑cadru 2008/909. Aceasta a determinat Curtea în special să statueze că articolul 25 din Decizia‑cadru 2008/909 trebuie interpretat în sensul că, în cazul în care executarea unui mandat european de arestare emis în scopul urmăririi penale este supusă condiției prevăzute la articolul 5 punctul 3 din Decizia‑cadru 2002/584, statul membru de executare, pentru executarea pedepsei sau a măsurii de siguranță privative de libertate pronunțate în statul membru emitent în privința persoanei în cauză, nu poate adapta durata acestei pedepse decât în condițiile stricte prevăzute la articolul 8 alineatul (2) din Decizia‑cadru 2008/909: a se vedea Hotărârea SF (punctul 68).
(
34
)	A se vedea Hotărârea SF (punctul 51).
(
35
)	A se vedea în special Hotărârea SF (punctul 47 și jurisprudența citată).
(
36
)	A se vedea Hotărârea din 18 aprilie 2023, E. D. L. (Motiv de refuz întemeiat pe boală) (C‑699/21, EU:C:2023:295, punctul 44).
(
37
)	Într‑un mod mai general, subliniem că, în etapa predării, autoritatea judiciară de executare nu poate avea certitudinea că pedeapsa care va fi, dacă este cazul, aplicată va putea fi executată pe teritoriul statului membru de executare. În funcție de tipul pedepsei, anumite motive de nerecunoaștere și neexecutare pot deveni relevante. Aceasta este situația, de exemplu, în ceea ce privește articolul 9 alineatul (1) litera (k) din Decizia‑cadru 2008/909, care prevede ipoteza în care sentința pronunțată include o măsură care constă în asistență psihiatrică sau medicală sau o altă măsură privativă de libertate care, fără a aduce atingere articolului 8 alineatul (3) din această decizie‑cadru, nu poate fi executată de statul de executare în conformitate cu sistemul său juridic sau medical.
(
38
)	Adăugăm că a doua teză a considerentului (12) al Deciziei‑cadru 2008/909 are un caracter exemplificativ, astfel cum indică expresia „printre altele”, și, prin urmare, nu poate furniza o indicație cu privire la faptul că articolul 9 alineatul (1) litera (d) din această decizie‑cadru nu poate fi invocat în niciun caz în contextul punerii în aplicare a garanției de returnare prevăzute la articolul 5 punctul 3 din Decizia‑cadru 2002/584.