62008CC0197_LT
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
I – Įžanga
1. Šiose bylose dėl įsipareigojimų neįvykdymo dar kartą nagrinėjami valstybių narių teisės aktai, kuriuose nustatomos minimalios apdoroto tabako kainos. Remdamasi ligšioline Teisingumo Teismo praktika, Komisija įžvelgia juose 1995 m. lapkričio 27 d. Tarybos direktyvos 95/59/EB dėl kitų nei apyvartos mokesčių, kurie turi įtakos apdoroto tabako suvartojimui(2), 9 straipsnio 1 dalies pažeidimą.
2. Skundžiamos valstybės narės iš esmės mano, kad, priešingai nei nustatyta ligšiolinėje Teisingumo Teismo praktikoje, nustatant minimalias kainas Direktyva 95/59 nepažeidžiama ir kad minimalių kainų nustatymą bet kuriuo atveju galima pateisinti sveikatos apsaugos tikslais. Jos taip pat remiasi Pasaulio sveikatos organizacijos tabako kontrolės pagrindų konvencija(3) .
II – Teisinis pagrindas
A – Bendrijos teisė
3. Direktyvos 95/59 9 straipsnio 1 dalies antroje ir trečioje pastraipose nustatyta:
„Gamintojai arba prireikus jų atstovai ar įgaliotieji tarpininkai Bendrijoje ir tabako importuotojai iš valstybių, nepriklausančių Bendrijai, gali laisvai nustatyti maksimalią mažmeninę kiekvieno savo produkto pardavimo kainą kiekvienai valstybei narei, kurioje atitinkami produktai turi būti išleisti suvartoti.
„Tačiau antroji pastraipa neriboja teisės įgyvendinti nacionalinės teisės normas dėl kainų lygių kontrolės arba nustatytų kainų laikymosi, jeigu minėtosios normos neprieštarauja Bendrijos teisės aktams.“
B – Tarptautinė teisė
4. PSO Pagrindų konvencijos 6 straipsnis pavadintas „Kainodaros ir mokesčių priemonės tabako paklausai mažinti“ ir suformuluotas taip(4) :
„1. Susitariančios šalys pripažįsta, kad kainodaros ir mokesčių priemonės – veiksmingas ir reikšmingas būdas sumažinti įvairių gyventojų grupių, ypač jaunų žmonių, tabako gaminių vartojimą.
2. Nepažeidžiant susitariančiųjų šalių suverenių teisių nustatyti ir formuoti savo mokesčių politiką, kiekviena susitariančioji šalis turi paisyti savo sveikatos politikos tikslų, kiek tai susiję su tabako gaminių vartojimo kontrole, ir priima ar prireikus toliau taiko priemones, galinčias apimti:
a) tabako produktų mokesčių ir prireikus kainų politikos įgyvendinimą, siekiant prisidėti prie sveikatos politikos tikslų, skirtų tabako gaminių vartojimui sumažinti, įgyvendinimo, ir < ... > “
C – Nacionalinė teisė
1. Prancūzija
5. 2004 m. rugpjūčio 9 d. Įstatymu Prancūzijoje buvo pakeistas Bendrasis mokesčių kodeksas ( Code général des impôts ). Pagal įstatymą nustatoma privaloma minimali cigarečių pardavimo kaina. Ši minimali cigarečių kaina atsižvelgiant į vidutinę rinkos kainą nustatoma poįstatyminiu teisės aktu. Be to, į Visuomenės sveikatos sistemos kodeksą ( Code de la santé publique ) buvo įtrauktas draudimas parduoti apdorotą tabaką už skatinančią pirkti kainą, kuri prieštarauja visuomenės sveikatos tikslams.
2. Austrija
6. 2006 m. federaliniu įstatymu į Austrijos Tabako įstatymo ( Tabakgesetz ) 2 straipsnį buvo įtraukta papildoma dalis, kurioje sveikatos apsaugos ministrei suteikta teisė tabako prevencijos sumetimais siekiant užtikrinti minimalų kainos lygį įsakymu nustatyti minimalią mažmeninę tabako produktų pardavimo kainą. Platinti tabako produktus, parduodant juos mažesne nei ši minimali mažmeninė pardavimo kaina, draudžiama. Pagal atitinkamai priimtą įsakymą dėl minimalių kainų reglamentavimo minimali mažmeninė cigarečių pardavimo kaina turi būti mažiausiai 92,75 procento vidutinės svertinės visų per praėjusius metus parduotų cigarečių kainos(5) .
3. Airija
7. Remiantis 1978 m. Apdoroto tabako įstatymo 2 straipsnio 2 dalies i punktu, poįstatyminiais teisės aktais gali būti numatytas draudimas parduoti apdorotą tabaką kainomis, kurios yra tiek daug mažesnės už panašaus apdoroto tabako kainą tam tikru momentu, kad pardavimas šiomis mažesnėmis kainomis, ministro manymu, gali būti laikomas tam tikra prekybos skatinimo forma.
8. Airijos 1991 m. Tabako gaminių nutarimo 16 straipsnio 1 dalyje numatyta, kad mažmeninėje prekyboje niekam neleidžiama parduoti tam tikro prekės ženklo tabako gaminio mažesne nei įprasta šio prekės ženklo tabako produkto kaina. Šio nutarimo 17 straipsnyje nustatyta, kad mažmeninėje prekyboje niekam neleidžiama parduoti tabako gaminio kaina, kuri kompetentingam ministrui atrodo skatinanti šio produkto pardavimą. Vadinamajame Memorandum of Clarification
paaiškinta, kad jei cigarečių pardavimo kaina tampa daugiau nei tris procentus mažesnė nei vidutinė svertinė šios produktų kategorijos kaina, tai laikoma priemone pardavimui skatinti.
III – Ikiteisminė procedūra ir reikalavimai
9. Komisija mano, kad minėti nacionalinės teisės aktai pažeidžia Direktyvos 95/59 9 straipsnio 1 dalį, nes juose nustatytos minimalios cigarečių ir kitų tabako gaminių pardavimo kainos. Todėl Komisija pradėjo nagrinėjamas bylas dėl įsipareigojimų nevykdymo. Paraginusi pareikšti savo poziciją (išsiuntusi oficialų pranešimą), 2006 m. birželio 28 d. (Prancūzijai), 2007 m. birželio 27 d. (Austrijai) ir 2006 m. gruodžio 15 d. (Airijai) Komisija atitinkamai išsiuntė pagrįstas nuomones. Airijai 2004 m. liepos 7 d. ji išsiuntė dar vieną pagrįstą nuomonę, kurioje pateikė kaltinimą dėl EB 10 straipsnio pažeidimo.
10. Valstybėms narėms neįvykdžius šiose pagrįstose nuomonėse išdėstytų reikalavimų, Komisija pareiškė nagrinėjamus ieškinius.
11. Byloje C‑197/08 Komisija prašo:
– pripažinti, kad priėmusi ir palikusi galioti mažiausių kainų sistemą cigaretėms, išleistoms suvartoti Prancūzijoje, bei draudimą parduoti tabako produktus už skatinančią pirkti kainą, kuri prieštarauja visuomenės sveikatos tikslams, Prancūzijos Respublika neįvykdė įsipareigojimų pagal Direktyvos 95/59 9 straipsnio 1 dalį,
– priteisti iš Prancūzijos Respublikos bylinėjimosi išlaidas.
12. Prancūzijos Respublika prašo:
– atmesti ieškinį,
– priteisti iš Komisijos bylinėjimosi išlaidas.
13. Byloje C‑198/08 Komisija prašo:
– pripažinti, kad priėmusi ir išlaikiusi teisės normas, pagal kurias valstybė nustato minimalias cigarečių ir smulkiai supjaustyto tabako savo pačių susukamoms cigaretėms pardavimo kainas, Austrijos Respublika neįvykdė įsipareigojimų pagal Direktyvos 95/59 9 straipsnio 1 dalį,
– priteisti iš Austrijos Respublikos bylinėjimosi išlaidas.
14. Austrijos Respublika prašo:
– atmesti Komisijos ieškinį kaip nepagrįstą,
– priteisti iš Komisijos bylinėjimosi išlaidas.
15. Byloje C‑221/08 Komisija prašo:
– pripažinti, kad, nustačiusi minimalias ir maksimalias mažmenines cigarečių pardavimo kainas, Airija neįvykdė įsipareigojimų pagal Direktyvos 95/59 9 straipsnio 1 dalį,
– kad nepateikusi reikalingos informacijos apie taikytinus Airijos teisės aktus tam, kad Komisija galėtų vykdyti savo pareigą prižiūrėti Direktyvos 95/59 laikymąsi, Airija neįvykdė įsipareigojimų pagal EB 10 straipsnį,
– priteisti iš Airijos bylinėjimosi išlaidas.
16. Airija prašo:
– atmesti ieškinį,
– priteisti iš Komisijos bylinėjimosi išlaidas.
17. Bendrame teismo posėdyje dalyvavo visos trys valstybės narės ir Komisija.
18. Visas tris šias bylas nagrinėsiu bendroje išvadoje, nes jose keliami iš esmės vienodi klausimai.
IV – Teisinis vertinimas
19. Nagrinėjamuose teisės aktuose nustatomos minimalias cigarečių ir kitų apdoroto tabako produktų direktyvos prasme pardavimo kainos. Priešingai nei teigia Airija, minimaliai kainai konstatuoti nėra reikšminga, ar ją tiesiogiai nustato valdžios institucija, ar jos dydis, kaip yra šiais atvejais, siejamas su vidutinėmis rinkos kainomis. Svarbiausia, kad visose trijose valstybėse narėse gamintojams neleidžiama parduoti apdoroto tabako produktų mažesne nei tam tikra kaina, kurią nustato ne jie patys(6) . Esminis klausimas šiose bylose dėl įsipareigojimų neįvykdymo yra toks: ar direktyvos 9 straipsnio 1 dalies 2 pastraipa draudžia tokias valstybės nustatytas minimalias kainas, ar vis dėlto jas apima viena iš 9 straipsnio 1 dalies trečios pastraipos išlygų.
A – Direktyvos 95/59 9 straipsnio 1 dalies aiškinimas
20. Direktyvos 95/59 9 straipsnio 1 dalies antroje pastraipoje nustatyta, ka d gamintojai ir importuotojai gali laisvai nustatyti maksimalią mažmeninę kiekvieno savo produkto pardavimo kainą.
21. Prieš imantis direktyvos 9 straipsnio 1 dalies antros pastraipos aiškinimo reikėtų trumpai pristatyti šios nuostatos reglamentavimo kontekstą.
22. Direktyva 95/59 reglamentuoja akcizo taikymą apdoroto tabako suvartojimui. Šių mokesčių struktūrą nustato direktyvos 8 straipsnio 1 ir 2 dalis bei 16 straipsnis. Pagal tai cigaretės apmokestinamos proporciniu akcizu „pagal maksimalią mažmeninę pardavimo kainą“ ir specifiniu akcizu, „skaičiuojamu produkto vienetui“. Taigi pagal direktyvos reguliavimo mechanizmą proporcinio akcizo apskaičiavimo ir surinkimo pagrindą sudaro maksimalios mažmeninės pardavimo kainos.
23. Faktą, kad 9 straipsnyje kalbama apie maksimalią
mažmeninę pardavimo kainą, paaiškina direktyvoje nustatytas mokesčių surinkimo būdas. Pagal šią maksimalią kainą apskaičiuojamas proporcinis akcizas. Jei šis mokestis nustatomas mažmeninės kainos pagrindu, nustatant maksimalią kainą užtikrinama, kad mokesčio taikymo momentu gamintojai nenurodytų mažesnės pardavimo kainos, siekdami palengvinti mokesčių naštą, tačiau vėliau parduotų prekes brangiau. Taigi maksimalios kainos nustatymas – tai mokestinis saugiklis, turintis užkirsti kelią tokiems veiksmams(7) .
24. Remiantis direktyvos 9 straipsnio 1 dalies antros pastraipos formuluote, pirmiausia reikėtų konstatuoti, kad joje nėra tiesiogiai nustatytas minimalių
kainų draudimas. Direktyvos 9 straipsnio 1 dalies antroje pastraipoje tėra numatyta, kad gamintojai „laisvai“ nustato maksimalią
mažmeninę pardavimo kainą .
1. Ligšiolinė Teisingumo Teismo praktika
a) Dėl Direktyvos 95/59 9 straipsnio 1 dalies antros pastraipos
25. Teisingumo Teismas yra ne kartą pripažinęs, kad iš direktyvos 9 straipsnio 1 dalies antroje pastraipoje reglamentuojamo laisvo maksimalios
mažmeninės pardavimo kainos
nustatymo išplaukia draudimas valstybei nustatyti minimalias kainas . Pavyzdžiui, Teisingumo Teismas yra konstatavęs, kad valdžios institucijoms nustatant minimalią mažmeninę pardavimo kainą neišvengiamai ribojama gamintojų ir importuotojų laisvė nustatyti savo maksimalią mažmeninę pardavimo kainą, nes ji negali būti mažesnė nei nustatyta minimali kaina(8) .
26. Teisingumo Teismo nuomone, tokį 9 straipsnio aiškinimą patvirtina direktyvos prasmė ir tikslas. Kaip išplaukia iš direktyvos antrosios ir trečiosios konstatuojamųjų dalių, ji yra sudėtinė su apdoroto tabako akcizais susijusių struktūrų derinimo politikos, siekiant užtikrinti, kad nebūtų iškreipta konkurencija tarp tai pačiai grupei priklausančių apdoroto tabako kategorijų ir kad būtų atvertos valstybių narių nacionalinės rinkos, dalis(9) .
27. Taigi valstybių narių teisės aktai, nustatantys privalomas apdoroto tabako kainas, pažeidžia direktyvą, nes riboja gamintojų laisvę nustatyti kainas ir dėl to trukdo konkurenciją.
28. Savo aiškinimą Teisingumo Teismas visų pirma grindžia direktyvos septinta konstatuojamąja dalimi, kurioje pabrėžiama, kad konkurencijai būtini poreikiai apima laisvai formuojamų kainų sistemą visose apdoroto tabako grupėse. Teisingumo Teismo nuomone, laisvo kainų nustatymo prekiaujant tabako produktais taisyklė išreiškia kitose konstatuojamosiose dalyse minimą laisvo prekių judėjimo, esant normalioms konkurencijos sąlygoms, principą(10) .
b) Dėl Direktyvos 95/59 9 straipsnio 1 dalies trečios pastraipos išlygų
29. Direktyvos 9 straipsnio 1 dalies trečioje pastraipoje nustatyta, kad antroji pastraipa neriboja teisės įgyvendinti nacionalinės teisės normų dėl kainų lygių kontrolės arba nustatytų kainų laikymosi.
30. Ligšiolinėje praktikoje Teisingumo Teismas šias išlygas yra aiškinęs siaurai ir nėra traktavęs jų kaip leidžiančių valstybei nustatyti minimalias kainas.
31. Jis pabrėžia, kad trečioje pastraipoje minimas išlygas reikia suderinti su antroje pastraipoje suformuluota pagrindine laisvo kainų nustatymo taisykle(11) . Laikantis šio požiūrio, negalima „kainų lygių kontrolės“ sąvokos aiškinti taip, kad ji suteikia valstybėms narėms įgaliojimą savo nuožiūra nustatyti apdoroto tabako kainas, nes pasinaudojimas tokiu plačiu įgaliojimu galiausiai panaikintų bet kokį laisvo kainų nustatymo principo praktinį veiksmingumą(12) .
32. Taigi „nacionalinės teisės normomis dėl kainų lygių kontrolės“ Teisingumo Teismas laiko tik bendras priemones, skirtas kainų didėjimui sustabdyti(13) . Formuluotė „teisės normos dėl nustatytų kainų laikymosi“ taip pat neturi būti suprantama kaip leidžianti valstybėms narėms nustatyti minimalias kainas. Atvirkščiai, šią formuluotę reikia aiškinti taip, kad joje kalbama apie būtinybę laikytis tos kainos, kuri gamintojui ar importuotojui ją nustačius ir valdžios įstaigoms patvirtinus tampa privaloma maksimalia mažmenine pardavimo kaina, kurios reikia laikytis visose realizavimo grandinės etapuose iki pat pardavimo vartotojui(14) . Taigi „nustatytos kainos“ šioje nuostatoje reiškia gamintojo, o ne valstybės nustatytą kainą. Ši sistema turi užkirsti kelią tam, kad viršijus anksčiau nustatytą kainą kils pavojus mokestinių pajamų vientisumui(15) .
2. Tarpinė išvada
33. Taigi pagal ligšiolinę Teisingumo Teismo praktiką Direktyvos 95/59 9 straipsnio 1 dalis draudžia valstybės nustatytas minimalias apdoroto tabako kainas.
3. Būtinybė pakeisti ligšiolinę teismo praktiką?
34. Šiose bylose dėl įsipareigojimų neįvykdymo skundžiamos valstybės narės ragina Teisingumo Teismą persvarstyti ligšiolinį 9 straipsnio 1 dalies aiškinimą. Jų teigimu, atsižvelgiant į direktyvos reguliavimo kontekstą ir tikslus bei turint galvoje pastarųjų metų tarptautines tendencijas, minimalias kainas reglamentuojantys teisės aktai daugiau nebeturėtų būti vertinami kaip pažeidžiantys direktyvą.
a) Argumentai dėl Direktyvos 95/59 tikslų
35. Visų pirma Austrijos vyriausybė teigia, kad direktyvos 9 straipsnio 1 dalies antra pastraipa, atsižvelgiant į jos teisinį pagrindą, neturi būti suprantama kaip draudimas nustatyti minimalias kainas.
36. Austrija atkreipia dėmesį į tai, kad Direktyva 95/59 buvo grindžiama EB sutarties 99 straipsniu (dabar – EB 93 straipsnis), taigi netiesioginiams mokesčiams derinti skirta Sutarties nuostata. Jos teigimu, todėl direktyvos taikymo sritis vien mokestinės prigimties. Be to, skundžiamos valstybės narės pažymi, kad iš direktyvos nėra matyti, jog ją sudarant buvo atsižvelgta į sveikatos apsaugos aspektus. Todėl direktyvos negalima aiškinti kaip iš esmės draudžiančios valstybėms narėms siekti sveikatos apsaugos tikslų minimalių kainų forma.
37. Šio Austrijos vyriausybės argumento negalima iš karto atmesti. Direktyvos 95/59 teisinį pagrindą iš tiesų sudaro netiesioginiams mokesčiams derinti skirta Sutarties nuostata ir todėl ši direktyva visų pirma yra techninis apdoroto tabako apmokestinimo Bendrijoje reguliavimo režimas. Ja suderinamas apdoroto tabako vartojimo apmokestinimo būdas; pavyzdžiui, joje nustatyta, kad proporcinis akcizas turi būti apskaičiuojamas maksimalios mažmeninės pardavimo kainos pagrindu. Iš pirmo žvilgsnio sunku suprasti, kaip draudimas nustatyti minimalias apdoroto tabako kainas gali būti mokesčių suderinimo dalis.
38. Reikėtų pritarti ir valstybėms narėms, kad iš direktyvos konstatuojamųjų dalių neišplaukia, jog ją sudarant buvo atsižvelgta į sveikatos apsaugos aspektus ir tabako gaminių vartojimo ribojimo reikšmę. Tokia išvada nestebina, nes Direktyva 95/59 iš esmės buvo kodifikuotos senesnės direktyvos, siekiančios 1972 metus. 1972 metais tabako gaminių vartojimo pavojai dar buvo menkai suvokiami. Atsižvelgiant į tai, būtų galima pasisakyti už tokį 9 straipsnio 1 dalies aiškinimą, kuris neatimtų iš valstybių narių kovos su tabako gaminių vartojimu priemonės, kartu neparodant, kad direktyvoje tariamai visapusiškai atsižvelgta į veiksmingo tabako gaminių vartojimo apribojimo sumetimus. Ar tokios valstybių narių priemonės suderinamos su kitomis Bendrijos teisės nuostatomis, ypač su EB 28 straipsniu, būtų jau kitas klausimas.
39. Tačiau prieš tokį nuo ligšiolinės teismo praktikos nukrypstantį 9 straipsnio 1 dalies aiškinimą reikia padaryti nuorodą į patį direktyvos tekstą, kur aiškiai kalbama apie laisvą
maksimalios mažmeninės pardavimo kainos nustatymą. Kaip teisingai konstatavo Teisingumo Teismas, kai minimalias kainas nustato valstybė, nebegalima kalbėti apie tai, kad gamintojai kainą nustato laisvai. Tokia kaina nebegali būti mažesnė nei valstybės nustatyta minimali kaina.
40. Be to, antra pastraipa, kurioje nurodyta, kad gamintojas laisvai
nustato maksimalią mažmeninę pardavimo kainą, yra kertinė specifinės direktyva įtvirtintos akcizų reguliavimo sistemos sudedamoji dalis. Kad tokia reguliavimo sistema atitiktų laisvą konkurenciją ir prekių judėjimo laisvę, būtina, kad gamintojai laisvai
nustatytų maksimalią mažmeninę pardavimo kainą. Juk jei kuri nors valstybė narė nustatytų minimalią kainą, kiltų pavojus, kad kitų valstybių narių gamintojai, norėdami konkurencijoje pasinaudoti sąnaudų pranašumu ir pasiūlyti mažesnes maksimalias mažmenines pardavimo kainas, atsidurs nepalankioje padėtyje. Nustačius minimalią kainą, būtų neutralizuotas konkurencinis pranašumas dėl mažesnės importuoto gaminio įsigijimo kainos.
41. Taigi tik gamintojų galimybė laisvai
nustatyti maksimalią mažmeninę pardavimo kainą užtikrina, kad direktyvoje numatyta apmokestinimo sistema kaip šalutinio efekto nesukels konkurencijos iškraipymo ir laisvo prekių judėjimo ribojimo ir kartu neprieštaraus EB 93 straipsnyje nustatytam suderinimo tikslui.
42. Antroje konstatuojamojoje dalyje nustatyta, kad ekonominės sąjungos, kurioje veiktų sveika konkurencija ir kuri savo savybėmis būtų panaši į vidaus rinką, įgyvendinimas, kalbant apie apdorotą tabaką, reiškia, kad šio sektoriaus produktų suvartojimui įtakos turinčių mokesčių taikymas valstybėse narėse neturi iškreipti konkurencijos sąlygų ir trukdyti laisvą prekių judėjimą Bendrijoje. Tačiau tokiu atveju proporcinio akcizo apskaičiavimo pagrindo (maksimalios mažmeninės pardavimo kainos) nustatymo būdas taip pat negali būti konkurencijos iškraipymo priežastis. Tai direktyva pasiekia leisdama gamintojams laisvai
nustatyti maksimalią mažmeninę pardavimo kainą. Septintoje konstatuojamojoje dalyje panašiai pabrėžiama, kad konkurencijai būtini poreikiai apima laisvai formuojamų kainų sistemą.
43. Taigi, atsižvelgiant į šias aplinkybes, Teisingumo Teismo pasirinktas direktyvos 9 straipsnio 1 dalies aiškinimas atrodo visiškai suprantamas. Todėl, mano manymu, nėra jokios priežasties keisti ligšiolinės teismo praktikos. Reikėtų atsižvelgti ir į tai, kad abu šiuo atžvilgiu reikšmingi Teisingumo Teismo sprendimai priimti ne taip jau seniai. Todėl dar vienas argumentas nuo jų nenukrypti – tai teismų praktikos nuoseklumo ir teisinio saugumo principai(16) .
b) Teismo praktikos pakeitimas remiantis PSO Pagrindų konvencija ir Tarybos rekomendacija?
44. Grįsdamos būtinybę keisti ligšiolinę teismo praktiką, valstybės narės remiasi Pasaulio sveikatos organizacijos tabako kontrolės pagrindų konvencija, Bendrijos vardu patvirtinta 2004 m. birželio 2 d. Tarybos sprendimu(17) .
45. Be to, valstybės narės daro nurodą į 2002 m. gruodžio 2 d. Tarybos rekomendaciją dėl rūkymo prevencijos ir priemonių, skirtų pagerinti tabako kontrolę(18) .
46. Remiantis PSO Pagrindų konvencijos 6 straipsnio 1 dalimi, susitariančios šalys pripažįsta, kad kainodaros ir mokesčių priemonės – veiksmingas ir reikšmingas būdas sumažinti įvairių gyventojų grupių, ypač jaunų žmonių, tabako gaminių vartojimą. 6 straipsnio 2 dalyje numatyta, kad susitariančiosios šalys priima ar prireikus toliau taiko priemones, kurioms, be kita ko, priskiriamas tabako produktų mokesčių ir prireikus kainų politikos įgyvendinimas.
47. Teisinga, kad išvestinės Bendrijos teisės nuostatos pagal galimybę turi būti aiškinamos remiantis Bendrijos sudarytomis tarptautinėmis sutartimis. Šios sutartys pagal EB 300 straipsnio 7 dalį yra privalomos Bendrijos institucijoms. Antrinė teisė negali jų pažeisti; jos turi viršenybę išvestinės teisės atžvilgiu(19) .
48. PSO Pagrindų konvencijoje pabrėžiama svarba, kurią sveikatos apsaugai šiuo metu turi tabako vartojimo ribojimas. Joje minimos įvairiausios priemonės, kurias gali panaudoti valstybės, kovodamos su tabako vartojimu. Šiuo atžvilgiu iš 6 straipsnio išplaukia, kad viena iš veiksmų galimybių greta mokesčių politikos yra kainų politika. Minimalios apdoroto tabako kainos gali būti laikomos kainų politikos dalimi.
49. Tačiau, mano manymu, nukrypimo nuo ligšiolinės teismo praktikos vis dėlto negalima grįsti Pagrindų konvencija. PSO Pagrindų konvencijos formuluotės dėl kainodaros priemonių per daug atviros, kad jomis remiantis galima būtų reikalauti kitaip aiškinti Direktyvos 95/59 9 straipsnio 1 dalį.
50. PSO Pagrindų konvencija nenustato jokio konkretaus įpareigojimo branginti apdoroto tabako produktus, taikant specialias kainodaros priemones. Konvencijos 6 straipsnio 2 dalyje tėra numatyta, kad susitariančiosios šalys turi imtis tam tikrų veiksmų, kurie gali apimti tabako produktų mokesčių ir „prireikus kainų politikos“ įgyvendinimą.
51. Taigi apdoroto tabako kainų politikos atžvilgiu PSO Pagrindų konvencija nenumato susitariančiosioms šalims jokių konkrečių įpareigojimų, o tik aprašo galimas, bet neprivalomas veiksmų galimybes.
52. Nieko kita neišplaukia ir iš Tarybos rekomendacijos 2003/54, į kurią nurodo valstybės narės. Jos 7 punkte valstybėms narėms rekomenduojama imtis ir įgyvendinti tinkamas tabako produktų kainodaros priemones, tinkamas atgrasyti nuo tabako vartojimo. Ši rekomendacija taip pat nepagrindžia būtinybės keisti ligšiolinę Teisingumo Teismo praktiką dėl minimalių apdoroto tabako produktų kainų leistinumo. Juk, viena vertus, pati Tarybos rekomendacija neturi privalomosios teisinės galios, o kita vertus, jos neapibrėžtos formuluotės negali būti pagrindas kitaip suprasti ir aiškinti direktyvą.
4. Tarpinė išvada
53. Taigi toliau preziumuotina, kad valstybių narių teisės aktai pažeidžia 9 straipsnio 1 dalies antrą pastraipą.
B – Pateisinimas sveikatos apsaugos sumetimais?
54. Gindamos nacionalines minimalių kainų priemones, valstybės narės taip pat remiasi sveikatos apsaugos sumetimais pagal EB 30 straipsnį. Jos daro nuorodą į kainų konkurenciją, dėl kurios padidėjo pigių cigarečių pasiūla. Sveikatos politikos prasme tai nepageidautina. Todėl įvesdamos minimalias kainas jos tikslingai siekiančios pabranginti pigias cigaretes.
1. Dogmatinė klasifikacija
55. Tiesą sakant, abejotina, ar valstybės narės apskritai gali remtis EB 30 straipsniu, nes EB 30 straipsnyje įvardyti tie visuomenės intereso pagrindai, kurie pateisina EB 28 straipsnio (laisvas prekių judėjimas) veikimo ribojimą. Tačiau šiuo atveju kalbama apie Direktyvos 95/59 9 straipsnio pažeidimo pateisinimą. Jei tam tikri klausimai galutinai suderinti antrinės teisės aktais, valstybė narė negali remtis sveikatos apsauga, siekdama pateisinti šių antrinės teisės aktų pažeidimą(20) . Be to, remiantis EB 30 straipsniu, negalima pateisinti kitų nei EB 28 straipsnyje išvardytų priemonių(21) . Tačiau šiose bylose dėl įsipareigojimų neįvykdymo Komisija nėra pateikusi kaltinimų dėl EB 28 straipsnio pažeidimo. Todėl šis klausimas nėra nagrinėjamų bylų dalykas.
56. Vis dėlto sprendime Komisija prieš Graikiją (22), taip pat priimtame byloje dėl su minimaliomis apdoroto tabako produktų kainomis susijusių įsipareigojimų neįvykdymo, konstatavęs, kad valstybių narių priemonės pažeidžia Direktyvą 95/59, Teisingumo Teismas dar patikrino, ar jas galima pateisinti remiantis EB 30 straipsniu(23) . Tokį patikrinimą būtų galima suprasti kaip direktyvos aiškinimo patvirtinimą, kai faktinės aplinkybės vertinamos pagal pirminę teisę(24) . Taip Teisingumo Teismas konstatavo, kad net jei bylos aplinkybių vertinimas būtų atliktas remiantis vien pirmine teise, kai būtų būtina patikrinti galimą pateisinimą pagal 30 straipsnį, vis tiek reikėtų padaryti tokią pačią išvadą dėl valstybės narės priemonės neleistinumo.
57. Atsižvelgdama į tai, toliau trumpai aptarsiu EB 28 ir 30 straipsnius.
2. Sveikatos apsaugos įvertinimas
58. Teisingumo Teismas jau yra nustatęs, kad minimali importuotų cigarečių galutinio pardavimo kaina, nustatyta taip, kad neutralizuojamas konkurencinis pranašumas dėl mažesnės pirkimo kainos, bet kuriuo atveju yra lygiaverčio poveikio priemonė EB 28 straipsnio prasme(25) . Taip galėtų būti šiuo atveju. Vis dėlto galutinės išvados šiuo klausimu negali būti daromos, nes EB 28 straipsnio pažeidimas nėra bylos dalykas.
59. Valstybių narių nuomone, minimalios kainos tabako rinkoje yra būtinos. Jų teigimu, tik taip įmanoma veiksmingai pabranginti apdoroto tabako produktus, o tai savo ruožtu mažina vartojimą, ypač tarp jaunimo.
60. Rūkymo prevencija ir tabako vartojimo ribojimas – svarbūs sveikatos apsaugos aspektai. Daugelio mirčių, kurių galima išvengti, Europos Sąjungoje priežastis – rūkymas(26) . Atsižvelgiant į tai ypač didelę reikšmę reikėtų skirti jaunimo apsaugai. Ypač pastaruoju metu tabako gaminių vartojimo ribojimo priemonės valstybių narių ir Europos Bendrijos sveikatos politikos srityje užima prioritetinę vietą. Todėl kova su tabako vartojimu neabejotinai yra teisėtas tikslas.
61. Lemiamą reikšmę turi tai, ar aptariamos priemonės yra būtinos šiam tikslui pasiekti, ar vis dėlto egzistuoja taip pat tinkamų, tačiau mažiau ribojančių alternatyvų. Reikia atsižvelgti ir į tai, kad pagal nusistovėjusią Teisingumo Teismo praktiką, vertinant proporcingumo principo laikymąsi visuomenės sveikatos srityje, reikia pripažinti, kad valstybė narė gali nuspręsti, kokio lygio visuomenės sveikatos apsaugą ji ketina užtikrinti ir kaip šį lygį pasiekti. Čia valstybėms narėms suteikiama didelė diskrecija(27) .
62. Sprendime dėl minimalių tabako produktų kainų Teisingumo Teismas priėjo prie išvados, kad siekiant apsaugoti sveikatą nėra būtina nustatyti minimalias kainas. Visuomenės sveikatos apsaugos tikslo tinkamu būdu galima siekti padidinant mokesčius apdorotam tabakui, nesikėsinant į laisvo kainų nustatymo principą. Juk valstybės narės, vadovaudamosi direktyvos 16 straipsniu, turi teisę nustatyti bendrą apdoroto tabako apmokestinimo dydį(28) . Šie argumentai aktualūs ir nagrinėjamose bylose.
63. Valstybės narės tam prieštarauja pažymėdamos, kad gamintojai ir importuotojai gali spręsti padidintų mokesčių problemą mažindami savo pelno maržą. Savo ligšiolinėje praktikoje Teisingumo Teismas yra išnagrinėjęs ir šį argumentą. Jis teisingai atkreipia dėmesį į tai, jog valstybės narės į mažinamą pelno maržą gali reaguoti padidindamos mokesčių lygį, kad galiausiai gamintojai negalėtų apeiti mokesčių padidinimu siekto kainų augimo(29) .
64. Gamintojų ir importuotojų galimybes neperkelti jų gaminiams taikomo padidinto akcizo ant kitų pečių bet kuriuo atveju riboja jų pelno marža, todėl padidintas akcizas anksčiau ar vėliau turės atsiliepti ir mažmeninėms kainoms. Taigi akcizo didinimas – švelnesnė priemonė nei minimalios kainos, kurios, didinant akcizus, tampa nebereikalingos.
3. Tarpinė išvada
65. Kaip tarpinę išvadą telieka konstatuoti, kad Komisijos ieškiniai pagrįsti, nes nustatydamos minimalias apdoroto tabako kainas valstybės narės pažeidė Direktyvą 95/59.
C – Bylos C‑221/08 Komisija prieš Airiją ypatumai
66. Baigiant reikėtų išnagrinėti dar du kaltinimus, kuriuos Komisija pareiškė tik byloje C‑221/08, Komisija prieš Airiją .
1. Maksimalių kainų nustatymas
67. Dėl tabako kainas reglamentuojančių Airijos normų Komisija teigia, jog jose nustatomos ir maksimalios kainos, numatant, kad tabako produkto kaina negali būti daugiau nei trimis procentais didesnė už vidutinę svertinę kainą. Atsiliepime į ieškinį Airija pažymėjo, kad iš Airijos nuostatų neišplaukia privaloma maksimali apdoroto tabako produktų kaina.
68. Dublike Komisija atkreipia dėmesį į tai, kad šiuo klausimu ji rėmėsi Airijos atstovų pareiškimais, padarytais susitikime su Komisija. Atrodo, kad gavusi paaiškinimus Komisija nebėra linkusi laikytis savo tvirtinimo, jog Airijoje egzistuoja tokia maksimali apdoroto tabako kaina. Tačiau ji pabrėžia, kad šio nesusipratimo būtų pavykę išvengti, jei per ikiteisminę procedūrą Airija būtų pakankamai bendradarbiavusi su Komisija. Todėl teismo posėdyje Komisija nurodė, kad neketina atsiimti šios ieškinio dalies.
69. Tačiau kadangi Komisija pati daugiau nebesilaiko savo tvirtinimo, kad Airijoje nustatomos maksimalios apdoroto tabako kainos, šis kaltinimas nebegali būti neigiamo sprendimo valstybės narės atžvilgiu priežastis. Šiuo aspektu Komisijos ieškinys atmestinas. Ar šis kaltinimas susijęs su nepakankamu Airijos bendradarbiavimu per ikiteisminę procedūrą, reikšminga tik kalbant apie Airijos padarytą EB 10 straipsnio pažeidimą, o tai bus nagrinėjama toliau.
2. EB 10 straipsnio pažeidimas
70. Komisijos teigimu, nepateikusi reikalingos informacijos apie taikytinus Airijos teisės aktus tam, kad Komisija galėtų vykdyti savo pareigą prižiūrėti, kaip
laikomasi Direktyvos 95/59, Airija neįvykdė įsipareigojimų pagal EB 10 straipsnį.
71. Pagal EB 10 straipsnį valstybės narės turi geranoriškai bendradarbiauti Komisijai pagal EB 226 straipsnį atliekant tyrimą ir pateikti jai visą šiuo tikslu prašomą informaciją(30) .
72. 2002 m. liepos 29 d. ir 2002 m. spalio 1 d. raštais Komisija pareikalavo Airijos pateikti informaciją apie dabartinius teisės aktus, reglamentuojančius tabako kainas. Atsakymo Komisija negavo. Todėl greta bylos dėl Direktyvos 95/59 pažeidimo Komisija iškėlė dar vieną bylą dėl įsipareigojimų nevykdymo pagal EB 10 straipsnį. 2003 m. spalio 17 d. ji nusiuntė Airijai oficialų pranešimą. Pagrįsta nuomonė buvo pateikta 2004 m. liepos 7 d., joje Airijai suteiktas dviejų mėnesių terminas nuo šio rašto gavimo dienos. Airijos valdžios institucijos į tai atsakė tik 2004 m. gruodžio 10 dieną.
73. Galima abejoti ir tuo, ar 2004 m. gruodžio 10 d. rašte pateikta informacija yra pakankamas atsakymas. Bet kuriuo atveju šis raštas buvo pavėluotas.
74. Savo gynybai Airija remiasi tuo, kad Komisija vėliau gavo pakankamai informacijos. Tačiau šis argumentas negali pateisinti įsipareigojimų nevykdymo.
75. Pagal nusistovėjusią Teisingumo Teismo praktiką valstybės narės įsipareigojimų neįvykdymo buvimas nustatomas atsižvelgiant į valstybės narės padėtį pagrįstoje nuomonėje nurodyto termino pabaigoje(31) . Net ir tuo atveju, kai įsipareigojimai įvykdomi pasibaigus pagrįstoje nuomonėje nurodytam terminui, tikslinga nagrinėti bylą toliau. Šiuo atveju Airijos atsakymo data yra vėlesnė nei nurodytas terminas.
76. Taigi įsipareigojimų nevykdymu pagal EB 10 straipsnį paremtas Komisijos ieškinys yra pagrįstas.
V – Bylinėjimosi išlaidos
77. Pagal Procedūros reglamento 69 straipsnio 2 dalį pralaimėjusiai šaliai nurodoma padengti išlaidas, jei laimėjusi šalis to reikalavo. Prancūzijos Respublika ir Austrijos Respublika bylas visiškai pralaimėjo, Airija bylą pralaimėjo iš esmės, todėl pagal Komisijos prašymus Prancūzijos Respublika, Austrijos Respublika ir Airija padengia atitinkamo bylinėjimosi išlaidas.
VI – Išvada
78. Atsižvelgdama į tai, siūlau Teisingumo Teismui priimti tokį sprendimą.
79. Byloje C‑197/08:
1. Palikusi galioti mažiausių kainų sistemą cigaretėms, išleistoms suvartoti Prancūzijoje, bei draudimą parduoti tabako produktus už skatinančią pirkti kainą, kuri prieštarauja visuomenės sveikatos tikslams, Prancūzijos Respublika neįvykdė įsipareigojimų pagal 1995 m. lapkričio 27 d. Tarybos direktyvos 95/59/EB dėl kitų nei apyvartos mokesčių, kurie turi įtakos apdoroto tabako suvartojimui, 9 straipsnio 1 dalį.
2. Priteisti iš Prancūzijos Respublikos bylinėjimosi išlaidas.
80. Byloje C‑198/08:
1. Priėmusi ir išlaikiusi teisės normas, pagal kurias valstybė nustato minimalias cigarečių ir smulkiai supjaustyto tabako savo pačių susukamoms cigaretėms pardavimo kainas, Austrijos Respublika neįvykdė įsipareigojimų pagal 1995 m. lapkričio 27 d. Tarybos direktyvos 95/59/EB dėl kitų nei apyvartos mokesčių, kurie turi įtakos apdoroto tabako suvartojimui, 9 straipsnio 1 dalį.
2. Priteisti iš Austrijos Respublikos bylinėjimosi išlaidas.
81. Byloje 221/08:
1. Nustačiusi minimalias mažmenines cigarečių pardavimo kainas, Airija neįvykdė įsipareigojimų pagal 1995 m. lapkričio 27 d. Tarybos direktyvos 95/59/EB dėl kitų nei apyvartos mokesčių, kurie turi įtakos apdoroto tabako suvartojimui, 9 straipsnio 1 dalį.
2. Nepateikusi reikalingos informacijos apie taikytinus Airijos teisės aktus tam, kad Komisija galėtų vykdyti savo pareigą prižiūrėti, kaip laikomasi Direktyvos 95/59, Airija neįvykdė įsipareigojimų pagal EB 10 straipsnį.
3. Atmesti likusią ieškinio dalį.
4. Priteisti iš Airijos bylinėjimosi išlaidas.
(1) .
(2)  –	OL L 291, p. 40; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 9 sk., 1 t., p. 283 (toliau – Direktyva 95/59), iš dalies pakeista 1999 m. liepos 29 d. Tarybos direktyva 1999/81/EB, OL L 211, p. 47; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 9 sk., 1 t., p. 326 ir 2002 m. vasario 12 d. Tarybos direktyva 2002/10/EB, OL L 46, p. 26; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 3 sk., 35 t., p. 182.
(3)  –	Bendrijos patvirtinta 2004 m. birželio 2 d. Tarybos sprendimu 2004/513/EB dėl PSO tabako kontrolės pagrindų konvencijos sudarymo (OL L 213, p. 8).
(4)  –	Konvencijos tekstas paskelbtas Europos Sąjungos oficialiajame leidinyje
tik autentiškomis anglų, ispanų ir prancūzų kalbomis. Vertimas į vokiečių kalbą išspausdintas Bundesgesetzblatt 2004, II dalyje, p. 1538.
(5)  –	Smulkiai supjaustytam tabakui – 90 % vidutinės svertinės viso smulkiai supjaustyto tabako savo pačių susukamoms cigaretėms kiekio, parduoto per praėjusius kalendorinius metus, kainos už vieną gramą.
(6)  –	Žr. ir 2002 m. vasario 27 d. Sprendimą Komisija prieš Prancūziją
(C‑302/00, Rink. p. I‑2055, 14 punktas).
(7)  –	Žr. 2000 m. balandžio 13 d. generalinio advokato F. G. Jacobs išvadą byloje Komisija prieš Graikiją
(C‑216/98, Rink. p. I‑8921, 20 punktas) su nuoroda į 1977 m. lapkričio 16 d. Sprendimą GB-Inno-BM
(13/77, Rink. p. 2115, 17 punktas).
(8)  –	2000 m. spalio 19 d. Sprendimas Komisija prieš Graikiją
(C‑216/98, Rink. p. I‑8921, 21 punktas) ir sprendimas Komisija prieš Prancūziją
(minėtas 6 išnašoje, 15 punktas).
(9)  –	Sprendimas Komisija prieš Graikiją
(minėtas 8 išnašoje, 18 punktas).
(10)  –	1983 m. birželio 21 d. Sprendimas Komisija prieš Prancūziją
(90/82, Rink. p. 2011, 20 punktas).
(11)  –	Sprendimai Komisija prieš Prancūziją
(minėtas 10 išnašoje, 20 punktas) ir Komisija prieš Graikiją
(minėtas 8 išnašoje, 25 punktas).
(12)  –	Sprendimas Komisija prieš Prancūziją
(minėtas 10 išnašoje, 21 punktas).
(13)  –	Sprendimai Komisija prieš Prancūziją
(minėtas 10 išnašoje, 21 punktas) ir Komisija prieš Graikiją
(minėtas 8 išnašoje, 25 punktas).
(14)  –	Sprendimas Komisija prieš Graikiją
(minėtas 8 išnašoje, 26 punktas).
(15)  –	Sprendimas Komisija prieš Graikiją
(minėtas 8 išnašoje, 26 punktas).
(16)  –	Šiuo klausimu taip pat žr. 2006 m. vasario 1 d. generalinio advokato P. Maduro išvadą byloje Cipolla ir kt.
(C‑94/04 ir C‑202/04, Rink. p. I‑11421, 27 ir paskesni punktai).
(17)  –	Minėtas 3 išnašoje.
(18)  –	OL L 22, 2003, p. 31.
(19)  –	1996 m. rugsėjo 10 d. Sprendimas Komisija prieš Vokietiją
(C‑61/94, Rink. p. I‑3989, 52 punktas) ir 2004 m. balandžio 1 d. Sprendimas Bellio F.lli
(C‑286/02, Rink. p. I‑3465, 33 punktas).
(20)  –	2007 m. balandžio 17 d. Sprendimas AGM-COS.MET
(C‑470/03, Rink. p. I‑2749, 70 punktas).
(21)  –	Žr. sprendimą Komisija prieš Prancūziją
(minėtas 6 išnašoje, 33 punktas) dėl Direktyvos 95/59 8 straipsnio 2 dalies ir 16 straipsnio 5 dalies pažeidimo.
(22)  –	Minėtas 8 išnašoje.
(23)  –	Sprendimas Komisija prieš Graikiją
(minėtas 8 išnašoje, 30 ir paskesni punktai).
(24)  –	Tuo pačiu klausimu žr. 2008 m. balandžio 3 d. Sprendimą Rüffert
(C‑346/06, Rink. p. I‑1989, 36 punktas).
(25)  –	1991 m. gegužės 7 d. Sprendimas Komisija prieš Belgiją
(C‑287/89, Rink. p. I‑2233, 17 punktas).
(26)  –	Tarybos rekomendacijos 2003/54 septinta konstatuojamoji dalis.
(27)  –	Šiuo klausimu žr. 2004 m. gruodžio 2 d. Sprendimą Komisija prieš Nyderlandus
(C‑41/02, Rink. p. I‑11375, 46 ir 51 punktus); 2009 m. kovo 10 d. Sprendimą Hartlauer
(C‑169/07, Rink. p. I‑0000, 30 punktas) ir 2009 m. gegužės 19 d. Sprendimą Apothekerkammer des Saarlandes ir kt.
(C‑171/07 ir C‑172/07, Rink. p. I‑0000, 19 punktas).
(28)  –	Sprendimas Komisija prieš Graikiją
(minėtas 8 išnašoje, 28 punktas.).
(29)  –	Sprendimas Komisija prieš Graikiją
(minėtas 8 išnašoje, 32 punktas). Taip pat žr. generalinio advokato F. G. Jacobs išvados minėtoje byloje 35 punktą.
(30)  –	1985 m. gruodžio 11 d. Sprendimas Komisija prieš Graikiją
(192/84, Rink. p. 3967, 19 punktas); 2003 m. kovo 6 d. Sprendimas Komisija prieš Liuksemburgą
(C‑478/01, Rink. p. I‑2351, 24 punktas); 2004 m. liepos 13 d. Sprendimas Komisija prieš Italiją
(C‑82/03, Rink. p. I‑6635, 15 punktas); 2005 m. balandžio 26 d. Sprendimas Komisija prieš Airiją
(C‑494/01, Rink. p. I‑3331, 198 punktas).
(31)  –	Be kita ko, žr. 2002 m. sausio 17 d. Sprendimą Komisija prieš Airiją
(C‑394/00, Rink. p. I‑581, 12 punktas) ir 2002 m. birželio 20 d. Sprendimą Komisija prieš Liuksemburgą
(C‑299/01, Rink. p. I‑5899, 11 punktas).