GENERALINĖS ADVOKATĖS
JULIANE KOKOTT IŠVADA,
pateikta 2022 m. balandžio 7 d.(1)
Byla C‑675/20 P
Colin Brown
prieš
Europos Komisiją
ir
Europos Sąjungos Tarybą
„Apeliacinis skundas – Viešoji tarnyba – Tarnybos nuostatų VII priedo 4 straipsnio 1 dalis – Ekspatriacijos išmoka – Kriterijai – Darbo vietos valstybės pilietybės įgijimas pradėjus eiti pareigas – Komisijos atimta teisė gauti ekspatriacijos išmoką“
I.      Įžanga
1.        Kad galėtų dirbti Europos Sąjungai, jos pareigūnai dažnai turi palikti savo kilmės valstybę narę ir apsigyventi valstybėje narėje, kurioje dirba. Siekdamas kompensuoti su tuo susijusius nepatogumus ir sudaryti sąlygas įdarbinti Sąjungos valstybių narių piliečius iš kuo platesnės geografinės teritorijos Sąjungos teisės aktų leidėjas įtvirtino ekspatriacijos išmoką, kurios gavimo sąlygos nustatytos Europos Sąjungos pareigūnų tarnybos nuostatų (toliau – Tarnybos nuostatai)(2) VII priedo 4 straipsnio 1 dalies a ir b punktuose.
2.        Pagal šią nuostatą ekspatriacijos išmoka mokama, pirma, pareigūnams, kurie nėra ir niekada nebuvo valstybės, kurios teritorijoje yra jų darbo vieta, piliečiai ir kurie penkerius metus iki įsidarbinimo nuolat joje negyveno (a punktas). Antra, ekspatriacijos išmoka mokama ir tiems pareigūnams, kurie, nors ir yra valstybės, kurios teritorijoje yra jų darbo vieta, piliečiai, pastaruosius dešimt metų iki įsidarbinimo net ir trumpą laiką negyveno šioje valstybėje (b punktas).
3.        Vis dėlto, kokios nuostatos taikomos pareigūnui, kuris pradėdamas eiti pareigas neturėjo darbo vietos valstybės pilietybės, todėl jam buvo taikomas a punktas, tačiau vėliau, tęsdamas karjerą, įgijo šią pilietybę? Ar šios darbo vietos valstybės pilietybės įgijimas yra pagrindas iš naujo nagrinėti teisę gauti ekspatriacijos išmoką – šį kartą pagal b punktą? Ar, priešingai, vienintelis lemiamas veiksnys, į kurį reikia atsižvelgti, yra pareigūno turėta pilietybė tuo metu, kai jis pradėjo eiti pareigas, todėl vėlesnis darbo vietos valstybės pilietybės įgijimas neturi įtakos teisei gauti ekspatriacijos išmoką?
4.        Tai yra klausimas, į kurį turi atsakyti Teisingumo Teismas, nagrinėdamas šį apeliacinį skundą.
II.    Teisinis pagrindas
5.        Šios bylos teisinis pagrindas yra Tarnybos nuostatai.
6.        Tarnybos nuostatų 69 straipsnio pirmame sakinyje nustatyta:
„Ekspatriacijos išmoka yra 16 % visos bazinės algos, namų ūkio išmokos ir išlaikomo vaiko išmokos, į kurias pareigūnas turi teisę, dydžio.“
7.        Pagal Tarnybos nuostatų VII priedo 4 straipsnio 1 dalį ekspatriacijos išmoka skiriama šiomis sąlygomis:
„1.      Ekspatriacijos išmoka, sudaranti 16 % bazinės mėnesinės algos, namų ūkio išmokos ir išlaikomo vaiko išmokos bendros sumos, mokama:
a)      pareigūnams,
–        kurie nėra ir niekada nebuvo valstybės, kurios teritorijoje yra jų darbo vieta, piliečiai ir
–        kurie penkerių metų laikotarpį, pasibaigusį prieš šešis mėnesius iki įsidarbinimo, nuolat negyveno ir neužsiėmė savo pagrindine veikla tos valstybės europinėje teritorijoje. Taikant šią nuostatą, neatsižvelgiama į aplinkybes, kylančias dėl darbo kitoje valstybėje arba tarptautinėje organizacijoje;
b)      pareigūnams, kurie yra arba buvo valstybės, kurios teritorijoje yra jų darbo vieta, piliečiai, tačiau dešimt metų iki įsidarbinimo dėl su pareigomis valstybės tarnyboje arba tarptautinėje organizacijoje nesusijusių priežasčių nuolat gyveno tos valstybės ne europinėje teritorijoje.
<…>
2.      Pareigūnas, kuris nėra ir niekada nebuvo valstybės, kurioje jis dirba, pilie[tis], tačiau neatitinka 1 dalyje nustatytų sąlygų, turi teisę į ketvirtadalio ekspatriacijos išmokos dydžio išmoką už darbą užsienyje.
3.      Taikant 1 ir 2 dalis, dėl vedybų valstybės, kurioje jis dirba, pilietybę automatiškai įgyjantis ir jos atsisakyti negalintis pareigūnas prilyginamas pareigūnui, kuriam taikoma 1 dalies a punkto pirmoji įtrauka.“
8.        Pagal Tarnybos nuostatų VII priedo 8 straipsnio 1 dalies pirmą pastraipą „<…> pareigūnai, turintys teisę į ekspatriacijos arba gyvenimo užsienyje išmoką, turi teisę, neviršijant 2 dalyje nustatytų ribų, gauti kelionės iš tarnybos vietos į kilmės valstybę, kaip apibrėžta 7 straipsnyje, išlaidas atitinkančią fiksuoto dydžio išmoką sau ir – jeigu jis turi teisę gauti išmoką šeimai – savo sutuoktiniui bei išlaikomiems vaikams, kaip apibrėžta 2 straipsnyje“.
III. Apeliacinio skundo aplinkybės
A.      Ginčo aplinkybės
9.        Bendrasis Teismas 2020 m. spalio 5 d. Sprendimo Brown / Komisija(3) (toliau – skundžiamas sprendimas) 1–8 punktuose apibendrino svarbius šio teisinio ginčo aspektus, kaip nurodyta toliau.
10.      Apeliantas Colin Brown iš pradžių turėjo tik Jungtinės Karalystės pilietybę ir gyveno joje iki 1996 m. 1996 m. ir 1997 m. jis studijavo Italijoje, o nuo 1997 m. rugsėjo mėn. iki 1998 m. birželio mėn. – Belgijoje. Nuo 1998 m. spalio 1 d. iki 1999 m. vasario 28 d. jis stažavosi Europos Komisijoje Briuselyje (Belgija). Galiausiai nuo 1999 m. kovo 1 d. iki 2000 m. gruodžio 31 d. jis dirbo visu etatu privačiame sektoriuje Belgijoje.
11.      2001 m. sausio 1 d. apeliantas pradėjo dirbti Komisijoje. Komisijos Individualių išmokų administravimo ir mokėjimo biuras (PMO) jam skyrė ekspatriacijos išmoką, numatytą Tarnybos nuostatų VII priedo 4 straipsnio 1 dalies a punkte.
12.      2016 m. birželio 23 d. Jungtinės Didžiosios Britanijos ir Šiaurės Airijos Karalystės piliečiai nubalsavo už išstojimą iš Europos Sąjungos. 2017 m. kovo 29 d. Jungtinės Karalystės Ministrė Pirmininkė pranešė Europos Vadovų Tarybai apie šios valstybės narės ketinimą išstoti iš Sąjungos ir Europos atominės energijos bendrijos (Euratomo).
13.      2017 m. birželio 27 d. apeliantas pateikė prašymą suteikti Belgijos pilietybę, o 2017 m. lapkričio 3 d. ją įgijo. 2018 m. sausio 19 d. jis apie tai informavo PMO.
14.      2018 m. vasario 23 d. apeliantas buvo informuotas, kad įgijęs Belgijos pilietybę nuo 2017 m. spalio 31 d. jis nebeturi teisės į ekspatriacijos išmoką, todėl taip pat neteko teisės į kelionės išlaidų kompensaciją pagal Tarnybos nuostatų VII priedo 8 straipsnį.
15.      Apeliantui pateikus prašymą paaiškinti, 2018 m. kovo 5 d. jam atsiųstame elektroniniame laiške nurodyta, kad pagal Tarnybos nuostatų VII priedo 4 straipsnio 1 dalies b punktą mokėtina ekspatriacijos išmoka panaikinta, nes jis nuo 1997 m. gyvena Belgijoje.
16.      2018 m. kovo 19 d. PMO pakeitė 2018 m. vasario 23 d. sprendimą nauju sprendimu; jame nustatė, kad data, nuo kurios apeliantas nebeturi teisės į ekspatriacijos išmoką ir kelionės išlaidų kompensaciją, yra 2017 m. gruodžio 1 d. (toliau – ginčijamas sprendimas).
17.      2018 m. birželio 17 d. apeliantas pateikė skundą, jį paskyrimų tarnyba atmetė 2018 m. spalio 15 d. sprendimu.
B.      Skundžiamas sprendimas
18.      2019 m. sausio 11 d. Bendrojo Teismo kanceliarija gavo apelianto ieškinį; remdamasis SESV 270 straipsniu, jis prašė panaikinti ginčijamą sprendimą, kuriame nustatyta, kad jis nebeturi teisės į ekspatriacijos išmoką ir kelionės išlaidų kompensaciją. Be to, jis prašė Bendrojo Teismo įpareigoti atkurti jo teisę į šias išmokas nuo 2017 m. gruodžio 1 d., taip pat sumokėti išmokas ir atlyginti išlaidas, nesumokėtas ir neatlygintas laikotarpiu nuo 2017 m. gruodžio 1 d. iki jo teisių atkūrimo dienos, kartu su palūkanomis.
19.      Skundžiamu sprendimu Bendrasis Teismas atmetė ieškinį ir nurodė kiekvienai šaliai padengti savo bylinėjimosi išlaidas.
IV.    Apeliacinis procesas ir šalių reikalavimai
20.      2020 m. gruodžio 11 d. apeliantas Teisingumo Teismo kanceliarijai pateikė apeliacinį skundą dėl skundžiamo sprendimo.
21.      Apeliantas Teisingumo Teismo prašo:
–        panaikinti skundžiamą sprendimą, kuriuo Bendrasis Teismas atsisakė panaikinti ginčijamą sprendimą,
–        panaikinti ginčijamą sprendimą, remiantis jam pateikta išsamia bylos medžiaga, ir įpareigoti atkurti apelianto teisę į ekspatriacijos išmoką ir kelionės išlaidų kompensaciją nuo 2017 m. gruodžio 1 d., taip pat išmokėti nuo 2017 m. gruodžio 1 d. iki teisių atkūrimo dienos neišmokėtas išmokas su palūkanomis,
–        priteisti iš Komisijos apelianto bylinėjimosi Bendrajame Teisme ir Teisingumo Teisme išlaidas.
22.      Komisija ir Taryba Teisingumo Teismo prašo:
–        atmesti apeliacinį skundą,
–        priteisti iš apelianto bylinėjimosi išlaidas.
23.      Šalys savo poziciją dėl apeliacinio skundo išdėstė Teisingumo Teismui raštu ir 2022 m. vasario 2 d. posėdyje.
V.      Teisinis vertinimas
A.      Dėl apeliacinio skundo
24.      Kaip minėta, Tarnybos nuostatų VII priedo 4 straipsnio 1 dalies a ir b punktuose numatyta, kad Europos Sąjungos pareigūnams ekspatriacijos išmoka skiriama dviem atvejais.
25.      Pirma, pareigūnams, kurie nėra ir niekada nebuvo valstybės, kurios teritorijoje yra jų darbo vieta, piliečiai ir kurie penkerių metų laikotarpį, pasibaigusį prieš šešis mėnesius iki įsidarbinimo, toje teritorijoje nuolat negyveno ir neužsiėmė savo pagrindine veikla. Taikant šią nuostatą, neatsižvelgiama į aplinkybes, kylančias dėl darbo kitoje valstybėje arba tarptautinėje organizacijoje (a punktas). Pagrindinės veiklos vykdymo ir nuolatinės gyvenamosios vietos kriterijai yra vienodai svarbūs(4), tačiau nagrinėjamoje byloje tai nėra aktualu, todėl toliau minėsiu tik nuolatinės gyvenamosios vietos kriterijų. Taikant šią nuostatą, pareigūnams, kurie nėra valstybės, kurios teritorijoje yra jų darbo vieta, piliečiai, ekspatriacijos išmoka neskiriama tik tuo atveju, jeigu jų nuolatinė gyvenamoji vieta buvo toje šalyje per visą penkerių metų referencinį laikotarpį(5).
26.      Antra, ekspatriacijos išmoka skiriama pareigūnams, kurie yra arba buvo valstybės, kurios teritorijoje yra jų darbo vieta, piliečiai, tačiau dešimt metų iki įsidarbinimo dėl su pareigomis valstybės tarnyboje arba tarptautinėje organizacijoje nesusijusių priežasčių nuolat negyveno tos valstybės teritorijoje. Taikant šią nuostatą, pakanka, kad nuolatinė gyvenamoji vieta valstybėje, kurios teritorijoje yra darbo vieta, per dešimties metų referencinį laikotarpį būtų buvusi tik labai trumpą laiką, kad būtų pateisinamas atsisakymas skirti šią išmoką(6).
27.      Apeliantui, kuris iš pradžių turėjo tik Didžiosios Britanijos pilietybę, pagal Tarnybos nuostatų VII priedo 4 straipsnio 1 dalies a punktą pripažinta teisė į ekspatriacijos išmoką, kai jis 2001 m. pradėjo dirbti Briuselyje, nes jis neturėjo Belgijos pilietybės ir penkerius metus iki įsidarbinimo nuolat negyveno ir nedirbo Belgijoje.
28.      2017 m. apeliantui įgijus Belgijos pilietybę, Komisijos PMO iš naujo išnagrinėjo jo teisę į ekspatriacijos išmoką ir nustatė, kad jam nebetaikomas šios nuostatos a punktas, nes dabar jis turi valstybės, kurioje yra jo darbo vieta, pilietybę.
29.      Be to, PMO išnagrinėjo, ar apeliantas turi teisę gauti ekspatriacijos išmoką pagal Tarnybos nuostatų VII priedo 4 straipsnio 1 dalies b punktą. Tačiau šis prašymas taip pat atmestas, nes apeliantas gyveno Belgijoje nuo 1997 m. iki 2000 m., t. y. per dešimt metų iki tarnybos pradžios 2001 m.
30.      Apeliantas nesėkmingai apskundė šį sprendimą Bendrajam Teismui ir dabar remdamasis dviem apeliacinio skundo pagrindais ginčija tai, kad Bendrasis Teismas atmetė jo argumentus pirmojoje instancijoje.
1.      Dėl apeliacinio skundo pirmojo pagrindo
31.      Pateikdamas pirmąjį apeliacinio skundo pagrindą apeliantas teigia, kad Bendrasis Teismas nepagrįstai pritarė Komisijos nuomonei, kad Tarnybos nuostatų VII priedo 4 straipsnio 1 dalis turi būti aiškinama taip, kad jis netenka teisės į ekspatriacijos išmoką, nes, praėjus 17 metų nuo darbo pradžios, įgijo valstybės, kurioje yra jo darbo vieta, pilietybę.
32.      Bendrasis Teismas skundžiamo sprendimo 36, 41, 45 ir 47–51 punktuose nurodė, kad ginčijamos nuostatos formuluotėje nėra aiškiai numatyta, kad teisė į ekspatriacijos išmoką turi būti iš naujo tikrinama įgijus darbo vietos valstybės pilietybę. Be to, ši išmoka skirta kompensuoti nepatogumams, kuriuos sukelia pareigūno išvykimas iš kilmės valstybės ir kurie tęsiasi per jo karjerą, todėl pareigūno integracija jo darbo vietos valstybėje pradėjus eiti pareigas negali būti kliūtis mokėti ekspatriacijos išmoką.
33.      Vis dėlto Tarnybos nuostatų VII priedo 4 straipsnio 1 dalyje vartodamas esamąjį laiką („pareigūnams, kurie nėra <…> valstybės, kurios teritorijoje yra jų darbo vieta, piliečiai“) ir atsižvelgdamas į tai, kad ši išmoka yra periodinė išmoka, teisės aktų leidėjas neatmetė galimybės, kad pareigūnas, norėdamas išsaugoti teisę į ekspatriacijos išmoką, visą savo karjerą turės atitikti sąlygą nebūti valstybės, kurioje dirba, pilietis(7). Todėl neatmetama galimybė, kad tam tikros rūšies integracija, kai įsidarbinus įgyjama valstybės, kurioje yra darbo vieta, pilietybė, yra esminis padėties pasikeitimas, dėl kurio gali būti prarandama ekspatriacijos išmoka.
34.      Apelianto teigimu, ši išvada padaryta dėl teisės klaidos. Atsižvelgiant į Tarnybos nuostatų VII priedo 4 straipsnio 1 dalies formuluotę bei ekspatriacijos išmokos struktūrą, prasmę ir tikslą matyti, kad „svetimumo“ arba „ekspatriacijos“ kriterijus darbo vietoje turi būti vertinamas įsidarbinimo momentu. Kita vertus, vėlesnis valstybės, kurioje yra darbo vieta, pilietybės įgijimas negali turėti jokios įtakos teisei į ekspatriacijos išmoką. Ši teisė turi būti vertinama iš naujo tik tuo atveju, jei pareigūnas, kuris iš pradžių turėjo teisę gauti ekspatriacijos išmoką, persikelia į darbo vietą savo kilmės valstybėje ir dėl to nebeatitinka ekspatriacijos darbo vietoje kriterijaus.
a)      Ekspatriacijos išmokos struktūra, prasmė ir tikslas
35.      Pagal suformuotą Teisingumo Teismo jurisprudenciją aiškinant Sąjungos teisės nuostatą reikia atsižvelgti ne tik į jos formuluotę, bet ir kontekstą ir teisės akto, kuriame ji įtvirtinta, tikslus(8). Be to, reikia atsižvelgti ir į nuostatos genezę, nes ji atskleidžia tikrąją jos autoriaus valią(9).
36.      Iš Tarnybos nuostatų VII priedo 4 straipsnio 1 dalies struktūros, aptartos šios išvados 25 ir 26 punktuose, matyti, kad aplinkybė, jog asmuo nėra ir nebuvo valstybės, kurioje yra darbo vieta, pilietis, nėra absoliutus kriterijus ekspatriacijos išmokai gauti. Priešingai, kaip Teisingumo Teismas jau aiškiai išaiškino, tai yra antrinis kriterijus. Lemiamas kriterijus ekspatriacijos išmokai gauti yra nuolatinis gyvenimas šalyje per pastaruosius penkerius arba dešimt metų iki įsidarbinimo(10).
37.      Taigi, net ir pareigūnas, kuris nėra ir nebuvo valstybės, kurioje yra jo darbo vieta, pilietis, neturi teisės gauti ekspatriacijos išmokos, jei nuolat gyveno toje šalyje penkerius metus iki įsidarbinimo (4 straipsnio 1 dalies a punktas). Ir atvirkščiai, pareigūnas, kuris yra valstybės, kurioje yra jo darbo vieta, pilietis, gali įgyti teisę gauti ekspatriacijos išmoką, jei per dešimt metų iki įsidarbinimo jis negyveno toje šalyje net ir trumpą laiką (4 straipsnio 1 dalies b punktas)(11).
38.      Kaip Bendrasis Teismas taip pat nurodė skundžiamo sprendimo 75 punkte, darbo vietos valstybės pilietybės kriterijus yra tik veiksnys, pagal kurį sprendžiama, ar nuolatinė gyvenamoji vieta yra svarbi per penkerių metų laikotarpį, ar veikiau per dešimties metų laikotarpį iki įsidarbinimo. Tai paaiškinama tuo, kad faktas, jog asmuo turi arba turėjo atitinkamos valstybės pilietybę, leidžia daryti prielaidą, kad jis turi ypatingą ryšį su ta valstybe ir nėra joje svetimas ar „ekspatrijuotas“. Ir atvirkščiai, faktas, kad asmuo neturi ir neturėjo atitinkamos valstybės pilietybės, leidžia daryti prielaidą, kad jis neturi jokio ypatingo ryšio su ta valstybe, todėl yra svetimas arba „ekspatrijuotas“(12).
39.      Šią ypatingo ryšio su darbo vietos valstybe buvimo ar nebuvimo prielaidą, atsižvelgiant į tai, ar pareigūnas turi arba turėjo jos pilietybę, dabar gali patvirtinti arba paneigti nuolatinio gyvenimo darbo vietos valstybėje prieš įsidarbinimą kriterijus.
40.      Taigi, pareigūnas, kuris nėra ir niekada nebuvo valstybės, kurios teritorijoje yra jo darbo vieta, pilietis, tačiau kuris nuolat gyveno joje pastaruosius penkerius metus prieš įsidarbinimą, nors ir nėra kilęs iš tos valstybės, laikomas per tą laiką užmezgusiu ypatingą ryšį su ta valstybe, todėl nebėra laikomas svetimu arba „ekspatrijuotu“.
41.      Ir atvirkščiai, laikoma, kad pareigūnas, kuris yra ar buvo valstybės, kurios teritorijoje yra jo darbo vieta, pilietis, tačiau dešimt metų iki įsidarbinimo nuolat, net ir trumpai, negyveno toje valstybėje, nutraukė ypatingą ryšį, iš pradžių turėtą su ta valstybe dėl to, kad turėjo jos pilietybę, nes nepertraukiamai negyveno joje dešimt metų, todėl tuo atveju grįždamas į tą valstybę, kad pradėtų dirbti Europos Sąjungai, jis atitinka „svetimumo“ arba „ekspatriacijos“ kriterijų(13).
42.      Taigi, pagrindinis kriterijus, lemiantis teisę gauti ekspatriacijos išmoką, yra svetimumo arba ekspatriacijos darbo vietos valstybėje pradėjus eiti pareigas kriterijus, kurio įvykdymas priklauso nuo nuolatinės gyvenamosios vietos atitinkamu laikotarpiu prieš įsidarbinimą. Generalinio advokato P. Mengozzi nuomone, „ekspatriacijos išmokos suteikimą numatanti sąlyga yra ne ta faktinė aplinkybė, jog pareigūnas nėra valstybės, kurioje yra jo darbo vieta, pilietis, bet pareigūnui pradedant eiti pareigas de facto įvykstanti „ekspatriacija“(14).
43.      Kaip yra konstatavęs Teisingumo Teismas ir skundžiamo sprendimo 48 punkte nurodė Bendrasis Teismas, tai paaiškinama tuo, kad „ekspatriacijos išmoka siekiama kompensuoti konkrečias išlaidas ir nepatogumus dėl tarnybos Sąjungoje pradžios pareigūnams, kurie privalo iš gyvenamosios vietos valstybės persikelti į tarnybos vietos valstybę“(15). Kaip toliau skundžiamo sprendimo 49 punkte nurodė Bendrasis Teismas, ekspatriacijos išmoka sudaro galimybę įdarbinti Sąjungos valstybių narių piliečius iš kuo platesnės geografinės teritorijos, ir taip Sąjungos viešojoje tarnyboje skatinama geografinė pusiausvyra.
44.      Šią ekspatriacijos išmokos prasmę ir tikslą patvirtina aptariamos nuostatos atsiradimo istorija. Iš tiesų, kaip Bendrasis Teismas nurodė skundžiamo sprendimo 47 punkte, iš 1959 m. gruodžio 11 d. Tarybos informacinio pranešimo matyti, kad ekspatriacijos išmokos tikslas buvo „atlyginti finansines išlaidas ir nepatogumus, kuriuos lemia tarnautojo išvykimas iš kilmės vietos“, o „tarnautojai paprastai išlaiko šeiminius ryšius <…> jų kilmės regione“.
b)      Vėlesnė integracija tarnybos vietoje po įsidarbinimo neturi reikšmės teisei į ekspatriacijos išmoką
45.      To negali pakeisti net vėlesnė integracija darbo vietos valstybėje po įsidarbinimo. Kaip Bendrasis Teismas teisingai nurodė skundžiamo sprendimo 47 punkte, šių nepatogumų ir išlaidų gali nepavykti išvengti (ir jie gali net padidėti) karjeros laikotarpiu, nepaisant integracijos valstybėje, kurioje yra darbo vieta. Todėl, kaip nurodė Bendrasis Teismas skundžiamo sprendimo 50 punkte, vėlesnė pareigūno integracija darbo vietos valstybėje tolesnės karjeros eigoje neturi reikšmės teisei gauti ekspatriacijos išmoką.
46.      Šis vėlesnės integracijos darbo vietos valstybėje nereikšmingumas matyti, viena vertus, iš ką tik paaiškinto ekspatriacijos išmokos tikslo. Kitaip tariant, kaip ankstesniame sprendime aiškiai nurodė Bendrasis Teismas, „ekspatriacijos išmokos <…> tikslas – kompensuoti ypatingas išlaidas ir nepatogumus, atsirandančius dėl nuolatinio pareigų vykdymo valstybėje, su kuria pareigūnas prieš pradėdamas eiti pareigas nebuvo užmezgęs ilgalaikių ryšių. Su įsidarbinimu susijusios išlaidos kompensuojamos vieną kartą už konkrečią darbo vietą: kompensuojamos persikraustymo išlaidos ir sumokama įsikūrimo išmoka. O ekspatriacijos išmoka mokama visą tarnybos laikotarpį, net jei pareigūnas sugebėjo integruotis į savo tarnybos vietos valstybę“(16).
47.      Antra, vėlesnio integravimosi darbo vietos valstybėje pradėjus eiti pareigas nereikšmingumas taip pat matyti iš Tarnybos nuostatų VII priedo 4 straipsnio 1 dalies struktūros. Taip yra todėl, kad siekiant nustatyti, ar darbo vietos valstybėje asmuo yra svetimas arba ekspatriantas, remiamasi tik nuolatine gyvenamąja vieta laikotarpiu prieš įsidarbinimą. Pats Bendrasis Teismas skundžiamo sprendimo 50 punkte teigia, kad „teisės aktų leidėjas atmetė galimybę, kad šios išmokos mokėjimui galėtų sutrukdyti pareigūno integravimasis, kuris pasireiškia tuo, kad karjeros laikotarpiu pareigūnas nuolat gyvena savo tarnybos vietos valstybėje“. Priešingu atveju, kaip teisingai nurodo apeliantas, t. y. jei nuolatinė gyvenamoji vieta pradėjus tarnybą būtų svarbi ekspatriacijos išmokai gauti, joks Europos Sąjungos pareigūnas neturėtų teisės į šią išmoką vėliausiai po penkerių metų nuo tarnybos pradžios.
c)      Vėlesnis darbo vietos valstybės pilietybės įgijimas neturi reikšmės teisei į ekspatriacijos išmoką
48.      Vis dėlto, kaip jau minėta šios išvados 33 punkte, Bendrasis Teismas nusprendė, kad Tarnybos nuostatų VII priedo 4 straipsnio 1 dalyje („pareigūnai, kurie nėra <…> valstybės, kurios teritorijoje yra jų darbo vieta, piliečiai“) vartojamas esamasis laikas, atsižvelgiant į tai, kad ekspatriacijos išmoka yra periodinė išmoka, nedraudžia specialios integracijos rūšies, kai pradėjus eiti pareigas įgyjama valstybės, kurioje yra darbo vieta, pilietybė, laikyti esminiu padėties pasikeitimu, dėl kurio gali būti panaikinta ekspatriacijos išmoka.
49.      Apeliantas teisus teigdamas, kad Bendrasis Teismas taip išaiškino Tarnybos nuostatų VII priedo 4 straipsnio 1 dalies formuluotę, prieštaraudamas šios nuostatos prasmei ir tikslui, kaip jis pats juos nustatė.
50.      Iš to matyti, kad valstybės, kurioje yra darbo vieta, pilietybės turėjimo ar neturėjimo kriterijus, taip pat nuolatinės gyvenamosios vietos atitinkamu laikotarpiu iki įsidarbinimo kriterijus turi būti vertinamas tik įsidarbinimo momentu. Kaip jau paaiškinta, pilietybės turėjimas ar neturėjimas lemia tik tai, koks laikotarpis yra svarbus vertinant nuolatinę gyvenamąją vietą prieš įsidarbinant, taigi, ir svetimumo darbo vietos valstybėje kriterijų įsidarbinant(17). Todėl, kaip jau pripažino pats Bendrasis Teismas, teisė į ekspatriacijos išmoką turi būti tikrinama tuo metu, kai pradedama eiti pareigas(18).
51.      Taigi Tarnautojų teismo teiginys, kad Tarnybos nuostatų VII priedo 4 straipsnio 1 dalies a punkte nurodytos sąlygos (nebūti valstybės, kurios teritorijoje yra darbo vieta, piliečiu ir negyventi joje penkerius metus prieš įsidarbinimą) yra kumuliacinės ir turi būti įvykdytos per visą karjerą(19), yra neteisingas.
52.      Atvirkščiai, kaip teisingai nurodo apeliantas, esamojo laiko vartojimas Tarnybos nuostatų 4 straipsnio 1 dalies a punkto pirmoje įtraukoje ir VII priedo 4 straipsnio 1 dalies b punkte paprasčiausiai paaiškinamas tuo, kad kalbama apie pilietybę, kurią pareigūnas „turi“ lemiamu įsidarbinimo momentu. Esamojo laiko vartojimas yra logiškas, nes tam tikru momentu (įsidarbinant) galima tik turėti pilietybę arba jos neturėti. Įprasta, kad abstrakčiuose bendruosiuose teisės aktuose teisės į išmokas sąlygos formuluojamos esamuoju laiku, nesuteikiant vartojamai gramatikai jokios esminės reikšmės.
53.      Tai, kad ekspatriacijos išmoka yra pasikartojanti išmoka, nereiškia, kad dėl to galima daryti kitokią išvadą. Taigi, Tarnautojų teismas teisingai teigia, kad išmoka, mokama kaip kompensacija už tam tikras išlaidas, turi būti nutraukta, kai šių išlaidų nebėra(20). Tačiau išlaidos, kurias siekiama kompensuoti ekspatriacijos išmoka, t. y. atstumas nuo pradinės kilmės valstybės, nesibaigia įgijus darbo vietos valstybės pilietybę. Net ir tokia integracija nekeičia fakto, kad įsidarbinant įvyko ekspatriacija, o tai yra kriterijus ekspatriacijos išmokai gauti.
54.      Priešingai, nei teigia Taryba, tai, kad Tarnybos nuostatų VII priedo 4 straipsnio 1 dalyje kalbama ne tik apie pilietybę, kurią pareigūnas „turi“, bet ir apie tą, kurią jis „turėjo“, nereiškia, kad kalbama apie pilietybę, kurią pareigūnas turi ar turėjo per visą savo karjerą. Aplinkybė, kad asmuo turėjo darbo vietos valstybės pilietybę, kaip ir aplinkybė, kad jis ją turi, yra pirminio specifinio ryšio su ta valstybe požymis, kurio buvimą arba nebuvimą patvirtina arba paneigia nuolatinis gyvenimas toje valstybėje atitinkamu referenciniu laikotarpiu prieš įsidarbinimą.
55.      Tai, kad teisės aktų leidėjas atskirai paminėjo situaciją, kai asmuo „turėjo“ darbo vietos valstybės pilietybę, bet ne situaciją, kai jis „turės“ šią pilietybę ateityje, rodo, kad vėlesnis darbo vietos valstybės pilietybės įgijimas nėra svarbus teisei į ekspatriacijos išmoką.
56.      Vadinamąją išmoką už darbą užsienyje reglamentuojanti nuostata taip pat a contrario patvirtina tai, kad teisės aktų leidėjas nenorėjo susieti jokių ypatingų teisinių pasekmių su vėlesniu darbo vietos valstybės pilietybės įgijimu. Išmoka už darbą užsienyje pagal Tarnybos nuostatų VII priedo 4 straipsnio 2 dalį mokama pareigūnams, kurie nėra ir niekada nebuvo valstybės, kurios teritorijoje yra jų darbo vieta, piliečiai, tačiau neatitinka 1 dalyje nustatytų sąlygų ekspatriacijos išmokai gauti, nes penkerius metus prieš įsidarbinant nuolat gyveno tos valstybėje teritorijoje. Kadangi išmoka už darbą užsienyje priklauso tik nuo to, ar asmuo turi valstybės, kurioje yra jo darbo vieta, pilietybę, ji būtinai nebetaikoma įgijus šią pilietybę(21). Tačiau tokios aiškios teisinės pasekmės nenumatytos būtent dėl ekspatriacijos išmokos.
57.      Aiškinimą, kad darbo vietos valstybės pilietybės įgijimas vėlesniu karjeros laikotarpiu neturi įtakos teisei į ekspatriacijos išmoką, patvirtina ir tai, kad iš naujo vertinant šią teisę tokiu atveju skiriasi šios išmokos gavimo kriterijai. Taip yra todėl, kad, jei, kaip šiuo atveju, pareigūnas įgyja darbo vietos valstybės pilietybę praėjus keleriems metams po tarnybos pradžios, šios pilietybės turėjimas būtų vertinamas tuo metu (nagrinėjamu atveju 2017 m.), tačiau pagrindinis nuolatinės gyvenamosios vietos tarnybos vietoje kriterijus ir toliau būtų taikomas atitinkamu laikotarpiu iki įsidarbinimo (nagrinėjamu atveju iki 2001 m.).
58.      Vis dėlto, kaip teisingai nurodo apeliantas, dėl to pilietybės ir gyvenamosios vietos sąveika atsižvelgiant į Tarnybos nuostatų VII priedo 4 straipsnio 1 dalį tampa beprasmė. Šios sąveikos tikslas – nustatyti, ar pareigūnas, kuris neturi darbo vietos valstybės pilietybės, prieš įsidarbinimą užmezgė tokį glaudų ryšį su ta valstybe, kad nebėra ten svetimas (a punktas), arba, ar pareigūno, kuris prieš įsidarbinimą turėjo darbo vietos valstybės pilietybę, ryšys su ta valstybe nutrūko, todėl dabar jis ten yra svetimas (b punktas)(22).
59.      Iš naujo įvertinti teisę į ekspatriacijos išmoką, kaip tai padarė Komisija, darbo vietos valstybės pilietybės įgijimo momentu reiškia, kad tuo momentu (nagrinėjamu atveju 2017 m.) siekiama nustatyti, ar per dešimt metų iki įsidarbinimo (nagrinėjamu atveju nuo 1990 m. iki 2000 m.) apeliantas nutraukė ryšį, kuris tuo laikotarpiu neegzistavo. Kaip pripažįsta Komisija ir Taryba, tai įmanoma tik darant prielaidą, kad pradėdamas eiti pareigas apeliantas jau turėjo Belgijos pilietybę.
60.      Kaip nurodyta toliau šios išvados 71 ir paskesniuose punktuose nagrinėjant antrąjį apeliacinio skundo pagrindą, dėl šios „klaidingos prielaidos“ (pasak Bendrojo Teismo)(23) pažeidžiamas vienodo požiūrio principas. Taigi apeliantas traktuojamas taip pat, kaip ir pareigūnai, kurie pradėdami eiti pareigas faktiškai turėjo valstybės, kurioje yra jų darbo vieta, pilietybę, todėl jų padėtis skiriasi. Tai yra dar vienas argumentas, prieštaraujantis Bendrojo Teismo pateiktam Tarnybos nuostatų VII priedo 4 straipsnio 1 dalies aiškinimui.
61.      Kitaip yra, jei pareigūnas grįžta į savo kilmės valstybę, pakeisdamas darbo vietą. Šiuo atveju reikia atlikti naują vertinimą, nes, logiškai mąstant, reikalavimai ekspatriacijos išmokai gauti gali būti nagrinėjami tik vienos vietos atžvilgiu; jei vieta pasikeičia, reikia iš naujo patikrinti, ar ankstesnis ryšys su ta vieta atsinaujina(24).
62.      Vis dėlto tokiu atveju, kaip nagrinėjamas, kai pareigūnas turi teisę į ekspatriacijos išmoką pagal Tarnybos nuostatų VII priedo 4 straipsnio 1 dalies a punktą, nes neturi savo darbo vietos valstybės pilietybės ir negyveno joje nepertraukiamai penkerius metus prieš įdarbinimą, o darbo vietos valstybės pilietybę įgyja tik praėjus daugeliui metų po įsidarbinimo, nėra jokio ankstesnio ryšio su darbo vietos valstybe prieš pradedant eiti pareigas, kuris galėtų būti atnaujintas. Todėl šiuo atveju nereikia iš naujo – pagal šios nuostatos b punktą – nagrinėti atitinkamo pareigūno teisės į ekspatriacijos išmoką.
63.      Tai, kad vėlesnis patikrinimas pagal Tarnybos nuostatų VII priedo 4 straipsnio 1 dalies b punktą, koks buvo atliktas šiuo atveju, yra netinkamas, rodo ir tai, kad pareigūnams, kurie, kaip ir apeliantas, įgijo savo darbo vietos valstybės pilietybę praėjus keleriems metams po to, kai pradėjo eiti pareigas, tačiau, priešingai nei apeliantas, negyveno joje dešimt metų prieš pradėdami eiti pareigas, paliekama ekspatriacijos išmoka. Todėl, nepaisydamas, kaip skundžiamo sprendimo 51 punkte suformulavo Bendrasis Teismas, „konkrečios integracijos formos, t. y. valstybės, kurioje yra tarnybos vieta, pilietybės įgijimo pradėjus eiti pareigas“, skundžiamo sprendimo 94 ir 95 punktuose Bendrasis Teismas nurodė, kad daugelis tokioje padėtyje esančių pareigūnų turi teisę toliau gauti ekspatriacijos išmoką, nes prieš pradėdami tarnybą jie negyveno toje šalyje.
64.      Visos šios aplinkybės rodo, kad, kaip teisingai nurodė apeliantas per teismo posėdį, paprasčiausiai nėra jokių požymių, kad darbo vietos valstybės pilietybės įgijimas būtų principo, pagal kurį integracija darbo vietos valstybėje pradėjus eiti pareigas neturi reikšmės ekspatriacijos išmokai gauti, išimtis.
65.      Darbo vietos valstybės pilietybės įgijimas gali būti ypač tvirta integracijos forma. Tačiau tai nėra esmė. Ekspatriacijos išmokos koncepcija tokia, kad, viena vertus, ji nepaneigia fakto, jog Europos Sąjungos pareigūnai integruojasi darbo vietos valstybėje, tačiau, kita vertus, ja taip pat pripažįstama, kad, nepaisant šios integracijos, išlieka išlaidos, susijusios su kelionėmis į kilmės valstybę.
66.      Be to, laikui bėgant, nepriklausomai nuo integracijos priimančiojoje valstybėje tvirtumo, išlaikyti teisėtus ryšius su kilmės valstybe gali tapti netgi brangiau. Pavyzdžiui, kai tenka rūpintis pagyvenusiais ir neįgaliais tėvais ar kitais giminaičiais. Taip pat negalima manyti, kad Europos Sąjungos teisės aktų leidėjas ketino atgrasyti Europos Sąjungos pareigūnus nuo tvirtos integracijos į priimančiąją valstybę narę, „sankcionuodamas“ jos pilietybės įgijimą, kai prarandama ekspatriacijos išmoka. Priešingai, Europos Sąjungos ir jos valstybių narių glaudžių ryšių dvasia reikalauja, kad Europos Sąjungos pareigūnai kuo geriau integruotųsi į savo darbo vietos valstybę narę.
67.      Taigi per teismo posėdį nuskambėjęs ryškus Tarybos argumentas, kad „asmuo, kuris gyvena „savo šalyje“, negali būti „ekspatriantas“, neatitinka ekspatriacijos išmokos sistemos esmės. Todėl darytina išvada, kad sąvoka „svetimumas“ arba „ekspatriacija“, kaip ji suprantama pagal Tarnybos nuostatus, apima situaciją, kai pareigūnas išvyksta iš savo kilmės valstybės, kad pradėtų tarnybą Europos Sąjungoje, neatsižvelgiant į bet kokią vėlesnę integraciją darbo vietos valstybėje, net jei ši valstybė vėliau taptų pareigūno „sava šalimi“ dėl vėliau įgytos pilietybės.
68.      Priešingai, nei teigia Taryba, aiškinimas, pagal kurį pilietybės įgijimas pradėjus tarnybą neturi įtakos teisei į ekspatriacijos išmoką, nepanaikina Tarnybos nuostatų VII priedo 4 straipsnio 1 dalyje nustatyto pilietybės kriterijaus effet utile. Šis kriterijus išlieka nepakitęs ir vertinant, ar įsidarbinimo momentu asmuo darbo vietos valstybėje yra svetimas.
69.      Sprendime Airola / Komisija, kurį skundžiamame sprendime pacitavo ir Bendrasis Teismas, Teisingumo Teismas nusprendė, kad „tiek, kiek [Tarnybos nuostatų] VII priedo 4 straipsnio 1 dalies a punkte kalbama apie pareigūno esamą ar buvusią pilietybę <…>, ši nuostata konceptualiai neapima pilietybės, kurią pareigūnė įgyja dėl santuokos su kitos valstybės piliečiu, be galimybės šios pilietybės atsisakyti“(25). Mutatis mutandis šiuo atveju reikėtų pažymėti, kad šioje nuostatoje taip pat nekalbama apie darbo vietos valstybės pilietybę, kurią Europos Sąjungos pareigūnas įgyja pradėjęs eiti pareigas.
70.      Iš to, kas išdėstyta, matyti, kad Bendrasis Teismas padarė teisės klaidą, nes pritarė Komisijos nuomonei, kad, apeliantui įgijus Belgijos pilietybę, jo teisė į ekspatriacijos išmoką turi būti peržiūrėta. Todėl pirmasis apeliacinio skundo pagrindas yra pagrįstas.
2.      Dėl apeliacinio skundo antrojo pagrindo
71.      Pateikdamas apeliacinio skundo antrąjį pagrindą apeliantas teigia, kad Bendrasis Teismas pažeidė vienodo požiūrio principą, taikydamas Tarnybos nuostatų VII priedo 4 straipsnio 1 dalį – vertindamas jį taip pat, kaip ir pareigūnus, kurie pradėdami eiti pareigas turėjo savo darbo vietos valstybės pilietybę.
72.      Antrasis apeliacinio skundo pagrindas nagrinėjamas tik subsidiariai. Jei Teisingumo Teismas sutiks su mano nuomone dėl apeliacinio skundo pirmojo pagrindo, sprendimas turės būti panaikintas vien remiantis šiuo pagrindu.
73.      Vienodo požiūrio principas draudžia panašias situacijas vertinti skirtingai arba skirtingas situacijas vertinti vienodai, išskyrus atvejus, kai toks skirtingas ar vienodas vertinimas yra objektyviai pagrįstas. Situacijų panašumas vertinamas atsižvelgiant į Europos Sąjungos priemonės, kuria nustatomas skirtumas, paskirtį ir tikslą(26).
74.      Bendrasis Teismas skundžiamo sprendimo 87–90 punktuose konstatavo, kad reikia iš naujo išnagrinėti apelianto teisę į ekspatriacijos išmoką po to, kai jis įgijo Belgijos pilietybę. Priešingu atveju jis būtų vertinamas palankiau nei Belgijos piliečiai pagal kilmę, priimti į Sąjungos tarnybą Belgijoje.
75.      Apeliantas, kuris prieš pradėdamas dirbti Belgijoje neturėjo Belgijos pilietybės ir ją įgijo tik po kelerių metų, iš tiesų yra kitokioje padėtyje, kiek tai susiję su ekspatriacijos išmokos tikslu kompensuoti nepatogumus, susijusius su persikėlimu į tarnybos vietą ir buvimu joje kaip svetimam žmogui(27). Kadangi iš pradžių neturėjo valstybės, kurioje yra jo darbo vieta, pilietybės, jis neturėjo jokio ypatingo ryšio su šia valstybe, kuris galėjo nutrūkti tik dėl nepertraukiamo dešimties metų nebuvimo šalyje prieš pradedant eiti pareigas(28).
76.      Priešingai, nei šiuo klausimu teigė Komisija ir Taryba, visų pirma per teismo posėdį, apeliantas taip pat nėra tokioje pačioje padėtyje kaip Belgijoje dirbantis buvęs belgas, atsisakęs Belgijos pilietybės. Šiuo atveju aplinkybė, kad asmuo „turėjo“ darbo vietos valstybės pilietybę, taip pat yra požymis, kad atitinkamas asmuo iš pradžių turėjo ypatingą ryšį su šia šalimi, kurio buvimą ar nebuvimą lemia nuolatinės gyvenamosios vietos referenciniu laikotarpiu prieš įsidarbinimą nagrinėjimas. Tačiau apelianto, kuris Belgijos pilietybę įgijo tik praėjus keleriems metams po tarnybos pradžios, atveju tokia pradinio ryšio, kurio tęstinumas ar nutrūkimas galėtų būti nagrinėjamas, egzistavimo prezumpcija neegzistuoja.
77.      Kaip paaiškinta pirma, tas pats pasakytina ir apie Komisijos palyginimą su kitoje šalyje dirbančio belgo, kuris persikelia dirbti į savo gimtąją šalį, situacija(29).
78.      Priešingai, nei per teismo posėdį teigė Taryba, kiek tai susiję su ekspatriacijos išmoka, neteisinga, kad visiems pareigūnams, turintiems darbo vietos valstybės pilietybę, turi būti taikomos vienodos sąlygos, neatsižvelgiant į tai, kada jie šią pilietybę įgijo. Kalbant apie šią išmoką, pažymėtina, kad „pilietybė nėra tas pats, kas tautybė“. Darbo vietos valstybės pilietybė lemia tik tai, kuris laikotarpis iki įsidarbinimo yra svarbus nagrinėjant atitiktį ekspatriacijos kriterijui įsidarbinant(30).
79.      Taigi aplinkybė, kad apeliantas faktiškai nebėra tokioje pačioje padėtyje kaip Sąjungos pareigūnai, kurie nėra įgiję darbo vietos valstybės pilietybės, neturi reikšmės teisei į ekspatriacijos išmoką. Kadangi šiuo aspektu svarbu tik tai, kad įsidarbinimo momentu integracija dar neįvykusi, pareigūnų, kurie, pradėję eiti pareigas, įgyja darbo vietos valstybės pilietybę, ir pareigūnų, kurie jos neįgyja, padėtis dėl ekspatriacijos išmokos tikslo yra labai panaši.
80.      Komisija ir Taryba cituoja sprendimo ištraukas, kuriose teigiama, kad ekspatriacijos išmokos mokėjimu siekiama „pašalinti faktinius skirtumus, kylančius tarp pareigūnų, kurie visiškai integravosi į darbo vietos valstybės visuomenę, ir tų, kurie nesiintegravo“(31). Tačiau šias ištraukas reikia suprasti atsižvelgiant į kontekstą, iš kurio matyti, kad kalbama apie integraciją į valstybės, kurioje dirbama, visuomenę prieš įsidarbinant. Kita vertus, pats Bendrasis Teismas jau nurodė, kad integracija po įsidarbinimo neturi reikšmės ekspatriacijos išmokai gauti(32). Todėl, kiek tai susiję su šia išmoka, pareigūnų integracija darbo vietos valstybėje turi būti lyginama prieš įsidarbinimą, o ne po jo.
81.      Komisija ir Taryba per teismo posėdį pačios pripažino, kad apelianto situacija yra „ribinė situacija“, nes taikyti Tarnybos nuostatų VII priedo 4 straipsnio 1 dalį taip, kaip jos nurodo, esant šiai situacijai galima tik elgiantis taip, tarsi apeliantas jau būtų turėjęs Belgijos pilietybę, kai pradėjo eiti pareigas. Apeliantas teisingai pažymi, kad nagrinėjimas, ar egzistuoja nevienodas požiūris, negali būti grindžiamas tokia tikrovės neatitinkančia prielaida.
82.      Kaip pripažino pats Bendrasis Teismas skundžiamo sprendimo 83, 91 ir 92 punktuose, teisės aktų leidėjas nustatė teisės į ekspatriacijos išmoką kategorijas, todėl reikia išnagrinėti, kuriai iš šių kategorijų priskiriami Sąjungos pareigūnai. Nepriimtina, kad pareigūnas būtų perkeliamas iš vienos kategorijos į kitą arba prilyginamas tos kategorijos pareigūnams remiantis tikrovės neatitinkančiomis prielaidomis, nors pagal savo padėtį jis nepriklauso tai kategorijai.
83.      Iš to, kas išdėstyta, matyti, kad Bendrasis Teismas, taikydamas Tarnybos nuostatų VII priedo 4 straipsnio 1 dalį, pažeidė vienodo požiūrio principą ir padarė teisės klaidą. Todėl apeliacinio skundo antrasis pagrindas taip pat yra pagrįstas.
B.      Dėl ieškinio Bendrajame Teisme
84.      Pagal Teisingumo Teismo statuto 61 straipsnio 1 dalį, jei Teisingumo Teismas panaikina Bendrojo Teismo sprendimą, jis gali priimti galutinį sprendimą, jei toje bylos stadijoje tai galima daryti.
85.      Taip yra šiuo atveju.
86.      Apeliantas Bendrojo Teismo prašo panaikinti ginčijamą sprendimą ir įpareigoti atkurti jo teises gauti ekspatriacijos išmoką ir kelionės išlaidų kompensaciją nuo 2017 m. gruodžio 1 d., taip pat išmokėti išmokas, neišmokėtas nuo 2017 m. gruodžio 1 d. iki teisių atkūrimo dienos, ir palūkanas.
87.      Pirma, kalbant apie prašymą panaikinti ginčijamą sprendimą, iš to, kas išdėstyta, matyti, kad 2018 m. kovo 19 d. Komisijos PMO sprendimas, kuriame konstatuota, kad apeliantas nuo 2017 m. gruodžio 1 d. nebeturi teisės į ekspatriacijos išmoką ir kelionės išlaidų kompensaciją, turi būti panaikintas.
88.      Kiek tai susiję su prašymu įpareigoti nuo 2017 m. gruodžio 1 d. grąžinti apeliantui ekspatriacijos išmoką ir atlyginti kelionės išlaidas, iš to, kas išdėstyta, taip pat matyti, kad tai, jog apeliantas 2017 m. lapkričio 3 d. įgijo Belgijos pilietybę, neturėjo įtakos jo teisei gauti ekspatriacijos išmoką pagal Tarnybos nuostatų 4 straipsnio 1 dalies a punktą ir atlyginti kelionės išlaidas pagal Tarnybos nuostatų VII priedo 8 straipsnį. Taigi jo teisės į šias išmokas atkūrimas – jei Teisingumo Teismas pritars šiuo atveju siūlomai pozicijai, – grindžiamas Teisingumo Teismo sprendimu ir Teisingumo Teismas neprivalo to spręsti atskirai. Atvirkščiai, Komisija turi imtis atitinkamų priemonių pagal SESV 266 straipsnį, numatytų Teisingumo Teismo sprendime(33).
89.      Galiausiai, kalbant apie prašymą priteisti išmokas, neišmokėtas nuo 2017 m. gruodžio 1 d. iki teisių atkūrimo dienos, kartu su palūkanomis, pažymėtina, kad pagal Tarnybos nuostatų 91 straipsnio 1 dalies antrą sakinį Teisingumo Teismas turi neribotą jurisdikciją nagrinėti turtinio pobūdžio ginčus dėl viešosios tarnybos, pagal kurią jis gali nurodyti Sąjungos institucijoms sumokėti pagal Tarnybos nuostatus mokėtinas sumas kartu su palūkanomis, jei tokių yra(34). Panaikinus sprendimą, kuriuo atsisakoma suteikti pareigūnui teisę į ekspatriacijos išmoką, Teisingumo Teismas turi jurisdikciją įpareigoti Komisiją išmokėti išmokas, kurias ji turėjo išmokėti po šio sprendimo priėmimo(35).
90.      Taigi reikia nurodyti Komisijai sumokėti apeliantui ekspatriacijos išmokas ir kelionės išlaidas, kurių jis negavo nuo 2017 m. gruodžio 1 d. iki jo teisių šioje srityje atkūrimo dienos.
91.      Be to, iš jurisprudencijos matyti, kad pagal Tarnybos nuostatų 90 straipsnio 2 dalį už pavėluotai sumokėtas pagal Tarnybos nuostatus mokėtinas sumas skaičiuojamos palūkanos nuo skundo pateikimo dienos(36). Todėl už reikalavimus, kurių mokėjimo terminas jau suėjęs skundo pateikimo dieną, t. y. nagrinėjamu atveju 2018 m. birželio 17 d.(37), palūkanos skaičiuojamos nuo tos dienos, o už reikalavimus, kurių mokėjimo terminas suėjo po tos dienos, palūkanos skaičiuojamos nuo atitinkamos mokėjimo termino dienos(38). Galiausiai dėl palūkanų normos iš naujesnės jurisprudencijos matyti, kad mokėtinoms sumoms taikoma palūkanų norma, kurią Europos Centrinis Bankas (ECB) atitinkamu laikotarpiu taiko savo pagrindinėms refinansavimo operacijoms, padidinta 3,5 procentinio punkto(39).
VI.    Dėl bylinėjimosi išlaidų
92.      Pagal Teisingumo Teismo procedūros reglamento 184 straipsnio 2 dalį, jeigu apeliacinis skundas yra pagrįstas ir pats Teisingumo Teismas priima galutinį sprendimą byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą sprendžia Teisingumo Teismas.
93.      Pagal Procedūros reglamento 138 straipsnio 1 dalį, taikomą apeliacinėse bylose pagal jo 184 straipsnio 1 dalį, iš pralaimėjusios šalies priteisiamos bylinėjimosi išlaidos, jei laimėjusi šalis to reikalavo.
94.      Kadangi apeliantas prašė priteisti iš Komisijos bylinėjimosi Bendrajame Teisme ir Teisingumo Teisme išlaidas, o Komisija pralaimėjo bylą, iš Komisijos turi būti priteistos apelianto bylinėjimosi išlaidos ir nurodyta jai padengti savo bylinėjimosi išlaidas tiek pirmojoje, tiek apeliacinėje instancijose.
95.      Pagal Procedūros reglamento 140 straipsnio 1 dalį, taikomą apeliacinėse bylose pagal jo 184 straipsnio 1 dalį, į bylą įstojusios institucijos padengia savo bylinėjimosi išlaidas. Taigi Taryba turi padengti savo bylinėjimosi išlaidas pirmojoje ir apeliacinėje instancijose.
VII. Išvada
96.      Atsižvelgdama į tai, kas išdėstyta, siūlau Teisingumo Teismui nuspręsti taip:
1.      Panaikinti 2020 m. spalio 5 d. Europos Sąjungos Bendrojo Teismo (ketvirtoji išplėstinė kolegija) sprendimą byloje Brown / Komisija (T‑18/19, EU:T:2020:465).
2.      Panaikinti 2018 m. kovo 19 d. Europos Komisijos Individualių išmokų administravimo ir mokėjimo biuro (PMO) sprendimą, kuriame konstatuota, kad Colin Brown nuo 2017 m. gruodžio 1 d. nebeturi teisės į ekspatriacijos išmoką ir kelionės išlaidų kompensaciją.
3.      Priteisti iš Komisijos sumokėti C. Brown nuo 2017 m. gruodžio 1 d. iki jo teisės į ekspatriacijos išmoką ir kelionės išlaidų kompensaciją atkūrimo dienos neišmokėtas ekspatriacijos išmokas ir kelionės išlaidų kompensacijas.
4.      Nuo 2018 m. birželio 17 d. už sumas, kurias Komisija turi sumokėti C. Brown, mokėtinos palūkanos, kurių dydis yra lygus Europos Centrinio Banko nustatytai palūkanų normai, taikomai pagrindinėms refinansavimo operacijoms atitinkamu laikotarpiu, padidintai trimis su puse procentinio punkto. Už 2018 m. birželio 17 d. jau mokėtinas sumas palūkanos skaičiuojamos nuo tos dienos, o už vėliau mokėtinas sumas palūkanos skaičiuojamos nuo atitinkamos mokėjimo dienos.
5.      Komisija padengia savo ir C. Brown bylinėjimosi išlaidas, patirtas pirmojoje ir apeliacinėje instancijose.
6.      Europos Sąjungos Taryba padengia savo bylinėjimosi išlaidas pirmojoje ir apeliacinėje instancijose.
1      Originalo kalba: vokiečių.
2      Reglamentas Nr. 31 (EEB) 11 (EAEB), nustatantis Europos ekonominės bendrijos ir Europos atominės energijos bendrijos pareigūnų tarnybos nuostatus ir kitų tarnautojų įdarbinimo sąlygas (OL P 45, 1962, p. 1385).
3      T‑18/19, EU:T:2020:465.
4      Dėl nuolatinės gyvenamosios vietos ir pagrindinės veiklos vykdymo kriterijų santykio žr. 2019 m. vasario 28 d. Bendrojo Teismo sprendimą Pozza / Parlamentas (T‑216/18, nepaskelbtas Rink., EU:T:2019:118, 28 ir paskesni punktai ir juose nurodyta jurisprudencija).
5      Žr. 2021 m. rugsėjo 15 d. Bendrojo Teismo sprendimą LF / Komisija (T‑466/20, EU:T:2021:574, 40 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija) ir 2007 m. liepos 11 d. Tarnautojų teismo sprendimą B / Komisija (F‑7/06, EU:F:2007:129, 38 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija) bei skundžiamo sprendimo 76 punktą. Tačiau dėl „nereguliaraus ir trumpalaikio nebuvimo“ išlaikant gyvenamąją vietą vėlesnėje darbo vietoje žr. 1984 m. spalio 9 d. Sprendimą Witte / Parlamentas (188/83, EU:C:1984:309, 9–11 punktai).
6      Žr. pirmesnėje išnašoje nurodytus sprendimus LF / Komisija ir B / Komisija.
7      Žr. 2013 m. birželio 26 d. Tarnautojų teismo sprendimą Achab / EWSA (F‑21/12, EU:F:2013:95, 28 punktas).
8      2012 m. birželio 14 d. Sprendimas Banco Español de Crédito (C‑618/10, EU:C:2012:349, 61 punktas), 2016 m. sausio 14 d. Sprendimas Vodafone (C‑395/14, EU:C:2016:9, 40 punktas) ir 2018 m. sausio 25 d. Sprendimas, Komisija / Čekijos Respublika (C‑314/16, EU:C:2018:42, 47 punktas).
9      Šiuo klausimu žr. 2009 m. spalio 22 d. Sprendimą Zurita García ir Choque Cabrera (C‑261/08 ir C‑348/08, EU:C:2009:648, 54 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
10      1975 m. vasario 20 d. Sprendimas Airola / Komisija (21/74, EU:C:1975:24, 6/8 punktas), 1980 m. spalio 16 d. Sprendimas Hochstrass / Teisingumo Teismas (147/79, EU:C:1980:238, 12 punktas) ir 1981 m. liepos 2 d. Sprendimas Garganese / Komisija (185/80, EU:C:1981:161, 11 punktas); taip pat žr. 2019 m. vasario 28 d. Sprendimą Pozza / Parlamentas (T‑216/18, nepaskelbtas Rink., EU:T:2019:118, 37 punktas) ir 2007 m. liepos 11 d. Tarnautojų teismo sprendimą B / Komisija (F‑7/06, EU:F:2007:129, 35 punktas).
11      Žr. 2021 m. rugsėjo 15 d. Bendrojo Teismo sprendimą LF / Komisija (T‑466/20, EU:T:2021:574, 35 ir paskesni punktai ir juose nurodyta jurisprudencija) ir 2007 m. liepos 11 d. Tarnautojų teismo sprendimą B / Komisija (F‑7/06, EU:F:2007:129, 36 ir paskesni punktai ir juose nurodyta jurisprudencija).
12      Žr. 2007 m. liepos 11 d. Sprendimą B / Komisija (F‑7/06, EU:F:2007:129, 39 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija); taip pat žr. skundžiamo sprendimo 82 punktą.
13      1986 m. lapkričio 13 d. Sprendimas Richter / Komisija (330/85, EU:C:1986:430, 6 punktas); 2000 m. rugsėjo 27 d. Sprendimas Lemaître / Komisija (T‑317/99, EU:T:2000:218, 50 punktas) ir 2007 m. liepos 11 d. Tarnautojų teismo sprendimas B / Komisija (F‑7/06, EU:F:2007:129, 39 punktas). Tai, kad darbo valstybės tarnyboje ar tarptautinėje organizacijoje laikotarpiai neįskaičiuojami skaičiuojant laiką, praleistą darbo vietos valstybėje (a punktas) arba už jos ribų (b punktas), grindžiama prielaida, kad darbas valstybei arba darbas tarptautinėje organizacijoje trukdo atsirasti ilgalaikiam ryšiui tarp atitinkamo asmens ir įdarbinimo valstybės; šiuo klausimu žr. generalinio advokato P. Mengozzi išvadą Komisija / Hosman-Chevalier (C‑424/05 P, EU:C:2007:169, 50 ir 51 punktai ir juose nurodyta jurisprudencija); taip pat žr. 2018 m. liepos 13 d. Bendrojo Teismo sprendimą Quadri di Cardano / Komisija (T‑273/17, EU:T:2018:480, 49 punktas).
14      Generalinio advokato P. Mengozzi išvada Komisija / Hosman-Chevalier (C‑424/05 P, EU:C:2007:169, 44 punktas, 23 išnaša).
15      1981 m. liepos 2 d. Sprendimas Garganese / Komisija (185/80, EU:C:1981:161, 11 punktas) ir 1994 m. rugsėjo 15 d. Sprendimas Magdalena Fernández / Komisija (C‑452/93 P, EU:C:1994:332, 20 ir 21 punktai).
16      1993 m. kovo 30 d. Bendrojo Teismo sprendimas Vardakas / Komisija (T‑4/92, EU:T:1993:29, 39 punktas) (išskirta mano).
17      Žr. šios išvados 36–42 punktus.
18      2018 m. liepos 13 d. Bendrojo Teismo sprendimas Quadri di Cardano / Komisija (T‑273/17, EU:T:2018:480, 58 punktas).
19      2013 m. birželio 26 d. Tarnautojų teismo sprendimas Achab / EWSA (F‑21/12, EU:F:2013:95, 28 punktas).
20      2013 m. birželio 26 d. Tarnautojų teismo sprendimas Achab / EWSA  (F‑21/12, EU:F:2013:95, 26 punktas).
21      Žr. 1980 m. spalio 16 d. Sprendimą Hochstrass / Teisingumo Teismas (147/79, EU:C:1980:238, 12 punktas).
22      Žr. šios išvados 38–41 punktus.
23      Žr. skundžiamo sprendimo 85 punktą.
24      Dėl ekspatriacijos išmokos panaikinimo grįžus į kilmės valstybę, žr., pvz., 2005 m. liepos 14 d. Nutartį Gouvras / Komisija (C‑420/04 P, EU:C:2005:482, 57 punktas), atsižvelgiant į 2004 m. liepos 15 d. Sprendimą Gouvras / Komisija (T‑180/02 ir T‑113/03, EU:T:2004:238, 104 punktas; taip pat žr. 85 punktą); žr. 1993 m. rugsėjo 28 d. Bendrojo Teismo Sprendimą Magdalena Fernández / Komisija (T‑90/92, EU:T:1993:78). Laikas, praleistas Sąjungos tarnyboje už kilmės valstybės ribų, kvalifikuojamas kaip laikas, praleistas tarptautinėje organizacijoje, dėl kurio nenutrūksta ryšys su kilmės valstybe; žr. 2018 m. liepos 13 d. Bendrojo Teismo sprendimą Quadri di Cardano / Komisija (T‑273/17, EU:T:2018:480, 50 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
25      1975 m. vasario 20 d. Sprendimas Airola / Komisija (21/74, EU:C:1975:24, 9/12 punktas). Taip pat žr. skundžiamo sprendimo 61 punktą ir Tarnybos nuostatų VII priedo 4 straipsnio 3 dalį.
26      2011 m. kovo 1 d. Sprendimas Association belge des Consommateurs Test-Achats ir kt.
(C‑236/09, EU:C:2011:100, 28 ir 29 punktai); taip pat žr. skundžiamo sprendimo 80 punktą.
27      Žr. šios išvados 43 punktą.
28      Žr. šios išvados 59 punktą.
29      Žr. šios išvados 61 punktą.
30      Žr. šios išvados 38 punktą.
31      2007 m. birželio 21 d. Sprendimas Komisija / Hosman-Chevalier (C‑424/05 P, EU:C:2007:367, 26 punktas) ir 2021 m. kovo 25 d. Sprendimas Alvarez y Bejarano ir kt. / Komisija (C‑517/19 P ir C‑518/19 P, EU:C:2021:240, 69 punktas).
32      1993 m. kovo 30 d. Bendrojo Teismo sprendimas Vardakas / Komisija (T‑4/92, EU:T:1993:29, 39 punktas); taip pat šiuo klausimu žr. šios išvados 46 punktą.
33      Šiuo klausimu žr. 2012 m. gruodžio 5 d. Sprendimą Grazyte / Komisija (F‑76/11, EU:F:2012:173, 24 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
34      Žr. 1997 m. balandžio 17 d. Sprendimą de Compte / Parlamentas (C‑90/95 P, EU:C:1997:198, 45 punktas), 2007 m. gruodžio 18 d. Sprendimą Weißenfels / Parlamentas (C‑135/06 P, EU:C:2007:812, 65–68 punktai ir juose nurodyta jurisprudencija) ir 2010 m. gegužės 20 d. Sprendimą Gogos / Komisija (C‑583/08 P, EU:C:2010:287, 44–46 punktai ir juose nurodyta jurisprudencija).
35      Šiuo klausimu žr. 2012 m. gruodžio 5 d. Sprendimą Grazyte / Komisija (F‑76/11, EU:F:2012:173, 25 ir 26 punktai).
36      Žr. generalinio advokato Y. Bot išvadą byloje Komisija / IPK International (C‑336/13 P, EU:C:2014:2170, 35 ir paskesni punktai, visų pirma 68 punktas).
37      Žr. šios išvados 17 punktą.
38      Žr. 1985 m. sausio 15 d. Sprendimą Battaglia / Komisija (737/79, EU:C:1985:4, 10 punktas) ir kitus sprendimus, nurodytus generalinio advokato Y. Bot išvados Komisija / IPK International (C‑336/13 P, EU:C:2014:2170) 42 išnašoje.
39      Žr., pavyzdžiui, viešosios tarnybos srityje, 2019 m. liepos 3 d. Bendrojo Teismo sprendimą PT / EIB (T‑573/16, EU:T:2019:481, 444 punktas), 2019 m. spalio 3 d. Sprendimą DQ ir kt. / Parlamentas (T‑730/18, EU:T:2019:725, 118 punktas) ir 2019 m. gruodžio 19 d. Sprendimą Wehrheim / EZB (T‑100/18, nepaskelbtas Rink., EU:T:2019:882, 115 punktas); taip pat žr. 2021 m. sausio 20 d. Teisingumo Teismo sprendimą Komisija / Printeos (C‑301/19 P, EU:C:2021:39, 129 punktas). Palūkanų norma, kurią ECB taiko savo pagrindinėms refinansavimo operacijoms, padidinta trimis su puse procentinio punkto, atitinka 2018 m. liepos 18 d. Europos Parlamento ir Tarybos reglamento (ES, Euratomas) 2018/1046 dėl Sąjungos bendrajam biudžetui taikomų finansinių taisyklių (OL L 193, 2018, p. 1) 116 straipsnio 5 dalies a punkte kartu su 99 straipsnio 2 dalies b punktu nustatytą palūkanų normą, taikomą Sąjungos mokėjimams, atliekamiems po mokėjimo terminų, kuriems nenumatyta jokių kitų nuostatų.