62017CJ0556_RES
Mål C‑556/17
Alekszij Torubarov
mot
Bevándorlási és Menekültügyi Hivatal
(begäran om förhandsavgörande från Pécsi Közigazgatási és Munkaügyi Bíróság)
Domstolens dom (stora avdelningen) av den 29 juli 2019
”Begäran om förhandsavgörande – Gemensam politik avseende asyl och subsidiärt skydd – Gemensamma förfaranden för beviljande av internationellt skydd – Direktiv 2013/32/EU – Artikel 46.3 – Full omprövning och prövning av det aktuella behovet – Artikel 47 i Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna – Rätt till ett effektivt rättsmedel – Omfattningen av förstainstansdomstolens befogenheter – Rätt att ändra föreligger inte – Behörig myndighet med domstolsliknande uppgifter eller behörig administrativ myndighet som vägrar att rätta sig efter ett avgörande från nämnda domstol”
Gränskontroller, asyl och invandring – Asylpolitik – Förfaranden för att bevilja och återkalla internationellt skydd – Direktiv 2013/32 – Tillämpning i tiden – Ansökan om internationellt skydd som har getts in före den 20 juli 2015 – En nationell domstols tillämpning av den nationella lagstiftningen om införlivande av direktivet på ett pågående förfarande avseende en sådan ansökan – Tillåtet
(Europaparlamentets och rådets direktiv 2013/32, artikel 52 första stycket)
(se punkterna 39–46)
Gränskontroller, asyl och invandring – Asylpolitik – Flyktingstatus eller status som alternativt skyddsbehövande – Direktiv 2011/95 – Förfaranden för att bevilja och återkalla internationellt skydd – Direktiv 2013/32 – Överklagande av ett beslut angående en ansökan om internationellt skydd – Rätt till ett effektivt rättsmedel – Skyldighet att undersöka de faktiska och rättsliga omständigheterna – Räckvidd
(Europaparlamentets och rådets direktiv 2011/95 och 2013/32, artikel 46.1 och 46.3)
(se punkterna 51–53)
Gränskontroller, asyl och invandring – Asylpolitik – Förfaranden för att bevilja och återkalla internationellt skydd – Direktiv 2013/32 – Överklagande av ett beslut angående en ansökan om internationellt skydd – Rätt till ett effektivt rättsmedel – Upphävande av det ursprungliga beslutet – En behörig nationell myndighets vägran att rätta sig efter ett avgörande från den domstol där målet har anhängiggjorts – Skyldighet för nämnda domstol att ändra avslagsbeslutet – Nationell lagstiftning som förbjuder sådan ändring ska inte tillämpas
(Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna, artikel 47; Europaparlamentets och rådets direktiv 2011/95, artiklarna 13, 14, 18 och 19, och Europaparlamentets och rådets direktiv 2013/32, artikel 46.3)
(se punkterna 54–59, 64–66, 69 och 72–78 samt domslutet)
Resumé
Domstolen (stora avdelningen) gjorde i domen i målet Torubarov (C‑556/17) av den 29 juli 2019 en tolkning av den bestämmelse i direktiv 2013/32 (
1
) som definierar innebörden av den rätt till ett effektivt rättsmedel som personer som ansöker om internationellt skydd (flyktingstatus eller subsidiärt skydd) ska ha, bland annat när det har fattats ett beslut om avslag på deras ansökan. (
2
) Domstolen slog fast att när en domstol – efter att ha gjort en full omprövning, och prövning av det aktuella behovet, av samtliga faktiska och rättsliga omständigheter av relevans som har åberopats av den som ansöker om internationellt skydd – har konstaterat att sökanden enligt kriterierna i direktiv 2011/95/EU (
3
) ska tillerkännas sådant skydd av det skäl som han eller hon har åberopat till stöd för sin ansökan, men en administrativ myndighet eller en myndighet med domstolsliknande uppgifter därefter har antagit ett beslut av motsatt innebörd, utan att i detta avseende fastställa att det har inträffat nya omständigheter som rättfärdigar en ny bedömning av sökandens behov av internationellt skydd, föreligger en skyldighet för nämnda domstol att ändra det beslut som inte överensstämmer med dess föregående avgörande och ersätta det beslutet med sitt eget beslut vad gäller ansökan om internationellt skydd samt vid behov underlåta att tillämpa nationella bestämmelser som förbjuder den att göra detta.
I förevarande fall hade den hänskjutande domstolen för tredje gången beträffande samma ärende mottagit ett överklagande från en rysk medborgare som var föremål för straffrättsliga förfaranden i sitt ursprungsland och som hade ansökt om internationellt skydd i Ungern, med motiveringen att han fruktade att bli föremål för förföljelse i Ryssland på grund av sina politiska åsikter eller utsättas för allvarlig skada där. Den ungerska myndighet som ansvarade för prövningen av ansökan hade nämligen avslagit den vid tre tillfällen, trots att den hänskjutande domstolen två gånger hade undanröjt avslagsbesluten och vid prövningen av den berörda personens andra överklagande, efter att ha gjort en bedömning av samtliga omständigheter i ärendet, hade slagit fast att ansökan om internationellt skydd var välgrundad. Den berörda personen hade i detta sammanhang genom det tredje överklagandet yrkat att den hänskjutande domstolen skulle ersätta de omtvistade besluten med sitt eget beslut vad beträffar det internationella skydd som personen i fråga ska komma i åtnjutande av. Genom en lag från år 2015, som infördes för att hantera massinvandring, upphävdes emellertid domstolarnas rätt att ändra förvaltningsbeslut angående beviljande av internationellt skydd.
Domstolen erinrade inledningsvis, med hänvisning till domen i målet Alheto, (
4
) om att direktiv 2013/32 inte syftar till att likrikta de förfaranderegler som ska tillämpas i medlemsstaterna när det gäller att anta ett nytt beslut beträffande en ansökan om internationellt skydd efter att ett första förvaltningsbeslut om avslag på en sådan ansökan upphävts. Det framgår emellertid av direktivets syfte – som är att säkerställa att denna typ av ansökningar handläggs så fort som möjligt –, av skyldigheten att säkerställa den ändamålsenliga verkan av den ovannämnda direktivbestämmelsen, samt av det krav att garantera att rättsmedlet är effektivt som följer av artikel 47 i Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna, att varje medlemsstat måste utforma sin nationella rätt på ett sådant sätt att ett nytt beslut ska fattas kort tid efter det att det första beslutet har upphävts och ärendet har visats åter till den myndighet med domstolsliknande uppgifter eller den administrativa myndighet som är ansvarig för att pröva ansökan, och att detta nya beslut ska överensstämma med bedömningen i det avgörande genom vilket det första beslutet upphävdes.
Domstolen underströk framför allt att unionslagstiftarens avsikt med att föreskriva att den domstol som är behörig att pröva ett överklagande av ett beslut om avslag på en ansökan om internationellt skydd är skyldig att i förekommande fall undersöka sökandens ”behov av internationellt skydd”, var att ge denna domstol möjlighet att, när denna anser sig förfoga över samtliga i detta avseende nödvändiga uppgifter om de faktiska och rättsliga omständigheterna, och när den har gjort en ”full omprövning” och en ”prövning av det aktuella behovet” – det vill säga en fullständig och uppdaterad prövning – med avseende på dessa uppgifter, med bindande verkan avgöra frågan huruvida sökanden uppfyller de villkor som uppställs i direktiv 2011/95 för att tillerkännas internationellt skydd. I ett sådant fall, när den domstolen uppnår visshet om att ansökan om internationellt skydd ska bifallas och den upphäver det beslut om avslag på ansökan som fattats av den behöriga nationella myndigheten, innan den visar ärendet åter till den myndigheten, så förfogar nämnda myndighet – med förbehåll för om det inträffar faktiska eller rättsliga omständigheter som objektivt sett kräver en ny och uppdaterad bedömning – inte längre över något utrymme för skönsmässig bedömning vad gäller frågan huruvida det begärda skyddet ska beviljas eller ej mot bakgrund av de skäl som åberopats i målet vid den berörda domstolen.
En nationell lagstiftning som leder fram till en situation där en nationell domstol helt saknar möjlighet att se till att dess avgörande följs, skulle således i praktiken kunna göra att en person som ansöker om internationellt skydd blir utan ett effektivt rättsmedel, eftersom ett lagakraftvunnet och bindande domstolsavgörande som rör vederbörande i en sådan situation skulle kunna förbli utan verkan.
(
1
)	Europaparlamentets och rådets direktiv 2013/32/EU av den 26 juni 2013 om gemensamma förfaranden för att bevilja och återkalla internationellt skydd (EUT L 180, 2013, s. 60).
(
2
)	Artikel 46.3.
(
3
)	Europaparlamentets och rådets direktiv 2011/95/EU av den 13 december 2011 om normer för när tredjelandsmedborgare eller statslösa personer ska anses berättigade till internationellt skydd, för en enhetlig status för flyktingar eller personer som uppfyller kraven för att betecknas som subsidiärt skyddsbehövande, och för innehållet i det beviljade skyddet (EUT L 337, 2011, s. 9).
(
4
)	Dom av den 25 juli 2018, Alheto (C-585/16, EU:C:2018:584).