62023CJ0789
DOMSTOLENS DOM (andra avdelningen)
den 11 december 2025 (
*1
)
”Begäran om förhandsavgörande – Unionsmedborgarskap – Artikel 21.1 FEUF – Rätt att fritt röra sig och uppehålla sig på medlemsstaternas territorium – Villkor för registrering i det nationella registret av ett äktenskapsförord som upprättats i en annan medlemsstat – Angivande av personnumret för minst en av makarna –.Begränsning – Motivering – Riktigheten och äktheten hos uppgifterna i det nationella registret – Proportionalitet”
I mål C‑789/23 [Tatrauskė] (
i
),
angående en begäran om förhandsavgörande enligt artikel 267 FEUF, framställd av Lietuvos vyriausiasis administracinis teismas (Högsta förvaltningsdomstolen i Litauen) genom beslut av den 20 december 2023, som inkom till domstolen den 21 december 2023, i målet
I.J.
mot
”Registrų centras” VĮ,
meddelar
DOMSTOLEN (andra avdelningen)
sammansatt av avdelningsordföranden K. Jürimäe (referent), domstolens ordförande K. Lenaerts, tillika tillförordnad domare på andra avdelningen, samt domarna F. Schalin, M. Gavalec och Z. Csehi,
generaladvokat: M. Szpunar,
justitiesekreterare: A. Calot Escobar,
efter det skriftliga förfarandet,
med beaktande av de yttranden som avgetts av:
–
Litauens regering, genom K. Dieninis och V. Kazlauskaitė-Švenčionienė, båda i egenskap av ombud,
–
Europeiska kommissionen, genom E. Montaguti och A. Steiblytė, båda i egenskap av ombud,
och efter att den 22 maj 2025 ha hört generaladvokatens förslag till avgörande,
följande
Dom
1
Begäran om förhandsavgörande avser tolkningen av artikel 21.1 FEUF.
2
Begäran har framställts i ett mål mellan I.J. och Registrų centras VĮ (Registercentrum, Litauen) angående det sistnämndas avslag på I.J:s begäran om att uppgifter om hennes egendomsordning i äktenskapet ska föras in i det nationella äktenskapsförordsregistret.
Tillämpliga bestämmelser
Unionsrätt
3
Artikel 21.1 FEUF har följande lydelse:
”Varje unionsmedborgare ska ha rätt att fritt röra sig och uppehålla sig inom medlemsstaternas territorier, om inte annat följer av de begränsningar och villkor som föreskrivs i fördragen och i bestämmelserna om genomförande av fördragen.”
Litauisk rätt
Civillagen
4
I artikel 3.101 i Lietuvos Respublikos civilinis kodeksas (Republiken Litauens civillag) (nedan kallad civillagen), med rubriken ”Äktenskapsförord”, föreskrivs följande:
”Ett äktenskapsförord är ett avtal som sluts mellan makar och som fastställer deras förmögenhetsrättsliga rättigheter och skyldigheter under äktenskapet samt vid äktenskapsskillnad eller hemskillnad (separation).”
5
Artikel 3.103 i civillagen, med rubriken ”Formen på äktenskapsförord”, har följande lydelse:
”1.   Äktenskapsförord upprättas genom notariebestyrkt handling.
2.   Äktenskapsförord och ändringar därav ska föras in i registret för äktenskapsförord …
3.   Äktenskapsförord och ändringar därav kan endast göras gällande mot tredje man om äktenskapsförordet med ändringar har förts in i äktenskapsförordsregistret. Detta gäller inte om tredje man vid tidpunkten för ingåendet av en rättshandling kände till äktenskapsförordet eller ändringar av detta.”
Bestämmelser som är tillämpliga på äktenskapsförordsregistret
6
Genom Lietuvos Respublikos Vyriausybės nutarimas Nr. 1284 ”Dėl Vedybų sutarčių registro nuostatų patvirtinimo” (Republiken Litauens regerings dekret nr 1284 om antagande av bestämmelser för äktenskapsförordsregistret) av den 13 augusti 2002 (Žin., 2002, nr 82–3523), antog Republiken Litauens regering de bestämmelser som är tillämpliga på äktenskapsförordsregistret. Dessa regler har ändrats och den version som är tillämplig i det nationella målet enligt den hänskjutande domstolen är den av den 10 september 2015, i dess lydelse enligt Lietuvos Respublikos Vyriausybės nutarimas Nr. 773 (Republiken Litauens regerings dekret nr 773) av den 8 juli 2020 (TAR, 2020, nr 2020–15562) (nedan kallade de bestämmelser som är tillämpliga på äktenskapsförordsregistret).
7
Punkt 13 i de bestämmelser som är tillämpliga på äktenskapsförordsregistret har följande lydelse:
”Följande ska införas i registret:
13.1. äktenskapsförord,
…
13.3. fördelning av egendom som avses i [civillagen]”
8
I punkt 17 i dessa bestämmelser föreskrivs följande:
”Följande uppgifter om fördelning av egendom behandlas i registret:
17.1.
identifieringsnummer för fördelningen av egendom,
17.2.
grunden för fördelningen av egendomen (avtal eller domstolsbeslut),
17.3.
datum för bestyrkande av avtalet om fördelning av gemensam egendom (nedan kallat delningsavtalet) eller dagen för domen om fördelning av gemensam egendom (nedan kallat fördelningsbeslutet).
17.4.
personuppgifter (personnummer, förnamn och efternamn, om personuppgifter i folkbokföringsregistret saknas, födelsedatum, förnamn, efternamn) för de fysiska personer som ingått delningsavtalet eller vars egendom har delats genom ett domstolsbeslut,
…
17.7.
namn och förnamn på notarien och namnet på den notariebyrå som bestyrkt att fördelningsavtalet har ingåtts, ändrats eller upphävts eller namnet på den domstol som meddelat delningsbeslutet;
…
17.9.
den rättsliga ordning som fastställts i fördelningsavtalet eller fördelningsbeslutet,
…
17.12.
datum och klockslag för införandet av fördelningen av egendomen i registret eller dess radering ur registret samt för registrering eller ändring av uppgifter om sådan fördelning.”
9
I kapitel IV i dessa bestämmelser regleras införande i registret av rättsliga omständigheter och handlingar som är föremål för registrering. Detta kapitel innehåller bland annat punkterna 67 och 68, vilka har följande lydelse:
”67. Ett äktenskapsförord eller samboavtal som upprättats i en annan stat kan införas i registret om äktenskapsförordet eller samboavtalet innehåller åtminstone den ena avtalspartens personnummer, som tilldelats av det organ som för det litauiska folkbokföringsregistret.
68. Om en av makarna eller samborna vill registrera ett äktenskapsförord eller samboavtal som bestyrkts i en annan stat, eller registrera ändringar i ett sådant avtal eller registrera uppgifter om ett sådant avtals upphörande, får han eller hon inkomma med de uppgifter som ska införas i registret personligen eller genom en befullmäktigad person, per post eller elektroniskt, i enlighet med det förfarande som fastställts av det organ som för registret.”
Målet vid den nationella domstolen och tolkningsfrågan
10
Klaganden i det nationella målet är unionsmedborgare och inskriven i det litauiska folkbokföringsregistret. I denna egenskap har hon ett personnummer som tilldelats av det organ som för detta register samt ett identitetskort med detta nummer.
11
Under år 2006 gifte sig klaganden i det nationella målet med C.B., som är italiensk medborgare, i Italien. Äktenskapet registrerades i en italiensk kommuns äktenskapsregister. Vigselbeviset innehåller en uppgift om att makarna hade valt att omfattas av ordningen med enskild egendom.
12
Äktenskapet i fråga registrerades vid folkbokföringsmyndigheten i Litauen.
13
Den 15 februari 2022 ansökte klaganden i det nationella målet vid registercentret om att en rättslig omständighet som hänför sig till klagandens egendomsordning i äktenskapet, nämligen fördelningen av egendom mellan makarna, skulle skrivas in i äktenskapsförordsregistret.
14
Genom beslut av den 9 mars 2022 avslog registercentret denna ansökan med motiveringen att en fysisk person inte hade rätt att till registercentret lämna uppgifter om fördelningen av egendom mellan makar, vilket innebar att fördelningen av egendomen i fråga inte kunde skrivas in i äktenskapsförordsregistret på begäran av klaganden i det nationella målet. Vidare preciserade registercentret att vigselbeviset som hon hade ingett kunde registreras i äktenskapsförordsregistret som äktenskapsförord, under förutsättning att hon ingav ett tillägg till det vigselbevis som bestyrkts av en notarie eller av en annan behörig italiensk offentlig tjänsteman med uppgift om det litauiska personnumret för åtminstone en av makarna.
15
Klaganden i det nationella målet ingav därefter en kopia av ett e‑postmeddelande av vilket det framgår att hon hade begärt att den berörda folkbokföringsmyndigheten i Italien skulle upprätta en kopia av vigselbeviset, i vilket hennes litauiska personnummer såsom det anges på hennes identitetskort anges. Folkbokföringsmyndigheten vägrade att lägga till denna uppgift på utdraget ur vigselbeviset med motiveringen att den inte kunde intyga äktheten av nämnda personnummer för klaganden i det nationella målet.
16
Klaganden överklagade därför beslutet av den 9 mars 2022 till Vilniaus apygardos administracinis teismas (Regionala förvaltningsdomstolen i Vilnius, Litauen). Överklagandet ogillades genom dom av den 29 juni 2022, bland annat med motiveringen att villkoren för inskrivning i äktenskapsförordsregistret av ett ”avtal som upprättats i en annan stat”, såsom de föreskrivs i punkt 67 i de bestämmelser som är tillämpliga på äktenskapsförordsregistret, inte var uppfyllda, eftersom det litauiska personnumret för åtminstone en av avtalsparterna inte angavs i äktenskapsförordet.
17
Klaganden överklagade denna dom till Lietuvos vyriausiasis administracinis teismas (Högsta förvaltningsdomstolen, Litauen), som är den hänskjutande domstolen.
18
Den hänskjutande domstolen har inledningsvis påpekat att klaganden i det nationella målet i själva verket inte vill att den fördelning av egendom som makarna har samtyckt till ska skrivas in i äktenskapsförordsregistret, utan hennes äktenskapsförord som upprättats i en annan medlemsstat än Republiken Litauen. Hennes rättsliga ställning omfattas av punkt 68 i de bestämmelser som är tillämpliga på äktenskapsförordsregistret, enligt vilken en av makarna kan ansöka om inskrivning i äktenskapsförordsregistret av ett äktenskapsförord som bestyrkts ”i en annan stat”.
19
Den hänskjutande domstolen har i detta avseende påpekat att en sådan inskrivning förutsätter att äktenskapsförordet i fråga innehåller det litauiska personnumret för minst en av avtalsparterna, vilket föreskrivs i punkt 67 i nämnda bestämmelser.
20
Den hänskjutande domstolen har emellertid konstaterat att det litauiska personnumret för klaganden i det nationella målet inte anges i hennes vigselbevis, på grund av att den berörda italienska folkbokföringsmyndigheten vägrat att registrera denna uppgift, vilket innebär att villkoret i punkt 67 i nämnda bestämmelser inte är uppfyllt.
21
Den hänskjutande domstolen har påpekat att ett sådant villkor emellertid endast föreskrivs för äktenskapsförord som upprättas utanför Litauen och att det i de bestämmelser som är tillämpliga på äktenskapsförordsregistret inte föreskrivs något alternativ vad gäller identifieringen av parterna i ett äktenskapsförord som upprättats ”i en annan stat”.
22
Under dessa omständigheter önskar den hänskjutande domstolen få klarhet i huruvida den reglering som införts genom de bestämmelser som är tillämpliga på äktenskapsförordsregistret kan begränsa den rätt som varje unionsmedborgare har enligt artikel 21.1 FEUF att fritt röra sig och uppehålla sig inom medlemsstaternas territorier.
23
Mot denna bakgrund beslutade Lietuvos vyriausiasis administracinis teismas (Högsta förvaltningsdomstolen i Litauen) att vilandeförklara målet och ställa följande tolkningsfråga till EU-domstolen:
”Ska artikel 21.1 FEUF tolkas så, att den utgör hinder för nationell lagstiftning enligt vilken ett avtal om äktenskapsförord som upprättats i en annan medlemsstat [i Europeiska unionen] inte får införas i äktenskapsförordsregistret om äktenskapsförordet inte innehåller personnumret för minst en av avtalets parter, såsom det utfärdats av Republiken Litauens folkbokföringsregister, när, som i förevarande mål, de behöriga myndigheterna i den medlemsstat där äktenskapsförordet upprättats vägrar att tillhandahålla ett utdrag ur avtalet med tillägg av de relevanta personliga identifieringsuppgifterna?”
Huruvida begäran om förhandsavgörande kan tas upp till sakprövning
24
Den litauiska regeringen anser att begäran om förhandsavgörande ska avvisas. Den litauiska regeringen har gjort gällande att de ändringar som gjorts i de bestämmelser som är tillämpliga på äktenskapsförordsregistret, genom antagandet av bestämmelser som trädde i kraft den 1 januari 2023, inte längre föreskriver att ett äktenskapsförord som upprättats i utlandet ska innehålla uppgift om det litauiska personnumret för minst en av makarna för inskrivning i det nationella äktenskapsförordsregistret. Tolkningsfrågan saknar således relevans och det är därför inte längre nödvändigt för domstolen att uttala sig i denna fråga.
25
Som svar på EU-domstolens begäran om upplysningar av den 16 oktober 2024 angav den hänskjutande domstolen att dessa ändringar av tidsmässiga skäl (ratione temporis) inte är tillämpliga i det nationella målet.
26
Den hänskjutande domstolen preciserade dessutom att klaganden i det nationella målet inte hade återkallat sitt överklagande och att hon, enligt de uppgifter som den hänskjutande domstolen hade tillgång till, inte hade ingett någon ny ansökan om inskrivning i äktenskapsförordsregistret efter det att nämnda ändringar hade trätt i kraft. Den hänskjutande domstolen är således fortfarande skyldig att pröva huruvida beslutet av den 9 mars 2022 är lagenligt och välgrundat.
27
EU-domstolen har i detta avseende vid upprepade tillfällen understrukit att det förfarande som har införts genom artikel 267 FEUF utgör ett medel för samarbete mellan EU-domstolen och de nationella domstolarna, genom vilket EU-domstolen tillhandahåller de nationella domstolarna de uppgifter om unionsrättens tolkning som de behöver för att kunna avgöra de mål som de ska pröva. En begäran om förhandsavgörande är inte till för att möjliggöra rådgivande yttranden i generella eller hypotetiska frågor, utan för att tillgodose behov knutna till det faktiska avgörandet av ett mål (se, för ett liknande resonemang, dom av den 16 december 1981, Foglia_244/80, EU:C:1981:302, punkt 18, och dom av den 9 januari 2024, G. m.fl. (Utnämning av domare vid allmänna domstolar i Polen), C‑181/21 och C‑269/21, EU:C:2024:1, punkt 62).
28
Såsom framgår av själva ordalydelsen i artikel 267 FEUF ska det begärda förhandsavgörandet vara ”nödvändigt” för att den hänskjutande domstolen ska kunna ”döma i saken” i det mål som är anhängigt vid den (dom av den 17 februari 2011, Weryński, C‑283/09, EU:C:2011:85, punkt 35, och dom av den 9 januari 2024, G. m.fl. (Utnämning av domare vid allmänna domstolar i Polen), C‑181/21 och C‑269/21, EU:C:2024:1, punkt 63).
29
EU-domstolen har erinrat om att det av såväl ordalydelsen som systematiken i artikel 267 FEUF framgår att förfarandet med förhandsavgörande förutsätter att ett mål faktiskt är anhängigt vid den nationella domstolen och att den nationella domstolen inom ramen för detta mål ska meddela ett avgörande i samband med vilket förhandsavgörandet ska beaktas (se, för ett liknande resonemang, dom av den 21 april 1988, Pardini_338/85, EU:C:1988:194, punkt 11, och dom av den 9 januari 2024, G. m.fl. (Utnämning av domare vid allmänna domstolar i Polen), C‑181/21 och C‑269/21, EU:C:2024:1, punkt 64).
30
I förevarande fall framgår det av punkterna 25 och 26 ovan att EU-domstolens svar på den hänskjutande domstolens fråga är nödvändigt för att den ska kunna avgöra målet, vilket fortfarande är anhängigt vid den.
31
Härav följer att EU-domstolen är behörig att pröva begäran om förhandsavgörande.
Prövning av tolkningsfrågan
32
Den hänskjutande domstolen har ställt sin fråga för att få klarhet i huruvida artikel 21.1 FEUF ska tolkas så, att den utgör hinder för en medlemsstats lagstiftning enligt vilken inskrivning i det nationella äktenskapsförordsregistret av ett äktenskapsförord som upprättats i en annan medlemsstat förutsätter att det personnummer som tilldelats av den förstnämnda medlemsstaten anges i äktenskapsförordet för minst en av makarna, trots att något sådant villkor inte föreskrivs för inskrivning i detta register av ett äktenskapsförord som upprättats i den förstnämnda medlemsstaten.
33
I detta hänseende ska det erinras om att den ställning som unionsmedborgare som klaganden i det nationella målet åtnjuter enligt artikel 20.1 FEUF utgör den grundläggande ställningen för medlemsstaternas medborgare (se, för ett liknande resonemang, dom av den 20 september 2001, Grzelczyk, C‑184/99, EU:C:2001:458, punkt 31, dom av den 4 oktober 2024, Mirin, C‑4/23, EU:C:2024:845, punkt 51, och dom av den 29 april 2025, kommissionen/Malta (Medborgarskap genom investeringar), C‑181/23, EU:C:2025:283, punkt 92).
34
Ställningen som unionsmedborgare gör det möjligt för de medborgare som befinner sig i samma situation att inom fördragets materiella tillämpningsområde (ratione materiae) få samma behandling i rättsligt hänseende, oberoende av nationalitet och med förbehåll för de uttryckliga undantag som föreskrivs i det avseendet (se, bland annat, dom av den 20 september 2001, Grzelczyk, C‑184/99, EU:C:2001:458, punkt 31, och dom av den 25 juli 2018, A (Stöd till en person med funktionsnedsättning), C‑679/16, EU:C:2018:601, punkt 56).
35
Till de situationer som omfattas av unionsrättens materiella tillämpningsområde (ratione materiae) hör de som avser utövandet av grundläggande friheter som följer av fördraget, och särskilt utövandet av rätten att fritt röra sig och uppehålla sig inom medlemsstaternas territorier enligt artikel 21 FEUF (dom av den 24 november 1998, Bickel och Franz, C‑274/96, EU:C:1998:563, punkterna 15 och 16, och dom av den 25 juli 2018, A (Stöd till en person med funktionsnedsättning), C‑679/16, EU:C:2018:601, punkt 57).
36
På unionsrättens nuvarande stadium är det medlemsstaterna som har behörighet att inrätta äktenskapsförordsregister och att fastställa regler för hur de ska fungera. Vid utövandet av denna behörighet är varje medlemsstat emellertid skyldig att iaktta unionsrätten och i synnerhet bestämmelserna i EUF-fördraget om varje unionsmedborgares rätt att röra sig och uppehålla sig inom medlemsstaternas territorier och i detta syfte erkänna den rättsliga status som personer som är bosatta i en annan medlemsstat har i enlighet med den medlemsstatens lagstiftning (se, för ett liknande resonemang, dom av den 2 oktober 2003, Garcia Avello, C‑148/02, EU:C:2003:539, punkt 25, dom av den 14 december 2021, Stolichna obshtina, rayon Pancharevo, C‑490/20, EU:C:2021:1008, punkt 52, och dom av den 4 oktober 2024, Mirin, C‑4/23, EU:C:2024:845, punkt 53).
37
I förevarande fall är det utrett att klaganden, i egenskap av unionsmedborgare, har utövat sin rätt till fri rörlighet. Vid utövandet av denna rätt upprättade hon ett äktenskapsförord i Italien som hon därefter önskade registrera i äktenskapsförordsregistret i Litauen.
38
Registrering vägrades med motiveringen att äktenskapsförordet inte innehöll det personnummer som tilldelats av den sistnämnda staten för minst en av de båda makarna.
39
För det första framgår det av beslutet om hänskjutande att villkoret att åtminstone en av de två makarnas personnummer ska anges i äktenskapsförordet endast gäller för äktenskapsförord som upprättas i en annan medlemsstat än registreringsmedlemsstaten.
40
För det andra ska det påpekas, såsom generaladvokaten har gjort i punkterna 59, 61 och 77 i sitt förslag till avgörande, att formen för en offentlig handling regleras av lagen i den medlemsstat där handlingen upprättades. Uppfyllandet av villkoret att minst en av de två makarnas personnummer ska anges i ett äktenskapsförord beror således på de formkrav som föreskrivs i lagen på den ort där äktenskapsförordet upprättades.
41
I förevarande fall görs det i den nationella lagstiftningen i registreringsmedlemsstaten, det vill säga Litauen, åtskillnad mellan, å ena sidan, äktenskapsförord som upprättats inom dess territorium, vilka kan skrivas in i äktenskapsförordsregistret utan särskilda krav på att personnumret som tilldelats av denna medlemsstat ska anges, och, å andra sidan, äktenskapsförord som upprättas i en annan medlemsstat, vilka ska innehålla ett sådant nummer, oberoende av de formkrav som föreskrivs i lagen på den ort där äktenskapsförordet upprättades.
42
I detta hänseende har domstolen vid upprepade tillfällen slagit fast att nationell lagstiftning som missgynnar vissa medborgare i en medlemsstat endast på grund av att de har utnyttjat rätten att fritt röra sig och uppehålla sig i en annan medlemsstat, utgör en inskränkning i de rättigheter som tillkommer varje unionsmedborgare enligt artikel 21.1 FEUF (se, för ett liknande resonemang, dom av den 18 juli 2006, De Cuyper, C‑406/04, EU:C:2006:491, punkt 39, och dom av den 19 november 2020, ZW, C‑454/19, EU:C:2020:947, punkt 30).
43
Såsom generaladvokaten har påpekat i punkt 54 i sitt förslag till avgörande påverkar det förhållandet att äktenskapsförordet inte kan skrivas in i äktenskapsförordsregistret makarnas rättsliga ställning, eftersom det berövar dem möjligheten att komma i åtnjutande av en åtgärd enligt nationell rätt som gör det möjligt att säkerställa skyddet för deras ekonomiska intressen.
44
Domstolen konstaterar således att bestämmelser i en medlemsstat, enligt vilka ett äktenskapsförord som upprättats i en annan medlemsstat endast kan skrivas in i det nationella äktenskapsförordsregistret under förutsättning att det personnummer som tilldelats av den förstnämnda medlemsstaten för minst en av makarna anges i detta äktenskapsförord, innebär att medborgare i denna medlemsstat som har utövat sin rätt att fritt röra sig och uppehålla sig behandlas annorlunda än medborgare i denna medlemsstat som inte har utövat sin rätt att röra sig och uppehålla sig.
45
Denna skillnad i behandling kan påverka eller till och med begränsa unionsmedborgarnas rätt att röra sig och uppehålla sig i den mening som avses i artikel 21.1 FEUF.
46
Enligt domstolens fasta praxis kan emellertid en inskränkning av unionsmedborgarnas rätt att röra sig och uppehålla sig som är oberoende av de berörda personernas nationalitet vara motiverad om den grundar sig på objektiva skäl av allmänintresse och står i proportion till det legitima syfte som eftersträvas med den aktuella nationella lagstiftningen. En åtgärd är proportionerlig om den är ägnad att säkerställa att det eftersträvade målet uppnås och inte går utöver vad som är nödvändigt för att uppnå detta mål (se, för ett liknande resonemang, dom av den 18 juli 2006, De Cuyper, C‑406/04, EU:C:2006:491, punkterna 40 och 42, och dom av den 19 november 2020, ZW, C‑454/19, EU:C:2020:947, punkt 36).
47
Det ska i detta hänseende påpekas att den litauiska regeringen har gjort gällande att villkoret att personnumret för minst en av makarna ska anges i det äktenskapsförord som upprättats i en annan medlemsstat än den där registreringen skett syftade till att göra det möjligt att identifiera de personer som upprättat äktenskapsförordet och att säkerställa att uppgifterna i äktenskapsförordsregistret var korrekta och äkta. Den litauiska regeringen preciserade i detta avseende att detta villkor följde av att uppgifter om äktenskapsförord som upprättats i en annan medlemsstat än registreringsmedlemsstaten kunde lämnas av fysiska personer, medan uppgifter om äktenskapsförord som upprättats i Litauen endast kunde lämnas av en notarie som hade bestyrkt äktenskapsförordet eller av en domstol med hjälp av en särskild programvara.
48
Såsom generaladvokaten påpekade i punkterna 46, 65 och 66 i sitt förslag till avgörande säkerställer äktenskapsförordsregistren att de uppgifter som de innehåller är korrekta och äkta, och bidrar således, genom den publicitet som införs genom registren, till att säkerställa rättssäkerheten. Införandet av dessa register kan därför anses grunda sig på objektiva skäl av allmänintresse som kan motivera en inskränkning av varje unionsmedborgares rätt att fritt röra sig och uppehålla sig inom medlemsstaternas territorier, såsom denna frihet stadfästs i artikel 21.1 FEUF.
49
Eftersom personnumret utgör en uppgift som säkerställer en korrekt identifiering av fysiska personer, är kravet på att detta nummer ska anges i äktenskapsförordet när det upprättas i en annan medlemsstat än den där registreringen sker och när fysiska personer lämnar in det till äktenskapsförordsregistret, ägnat att säkerställa uppnåendet av det mål som eftersträvas med den nationella lagstiftning som är aktuell i det nationella målet, nämligen att säkerställa att uppgifterna i detta register är korrekta och äkta.
50
Vad däremot gäller frågan huruvida detta villkor är nödvändigt ska det påpekas, såsom generaladvokaten har anfört i punkt 74 i sitt förslag till avgörande, att personnumret inte är den enda uppgift som gör det möjligt att säkerställa en korrekt identifiering av den person som önskar registrera sitt äktenskapsförord i äktenskapsförordsregistret. Andra uppgifter i äktenskapsförordet, såsom personens efternamn, förnamn, födelsedatum och födelseort samt, i förekommande fall, numret på den handling som lämnades in när äktenskapsförordet upprättades, kan säkerställa att uppgifterna i detta register är korrekta och äkta, vilket det emellertid ankommer på den hänskjutande domstolen att kontrollera.
51
Om så är fallet ska villkoret att minst en av de båda makarnas personnummer ska anges i det äktenskapsförord som upprättats i en annan medlemsstat än registreringsmedlemsstaten anses gå utöver vad som är nödvändigt för att uppnå det eftersträvade målet.
52
Mot bakgrund av det ovan anförda ska tolkningsfrågan besvaras enligt följande. Artikel 21.1 FEUF ska tolkas så, att den utgör hinder för en medlemsstats lagstiftning enligt vilken inskrivning i det nationella äktenskapsförordsregistret av ett äktenskapsförord som upprättats i en annan medlemsstat förutsätter att det personnummer som tilldelats av den förstnämnda medlemsstaten anges i äktenskapsförordet för minst en av makarna, trots att något sådant villkor inte föreskrivs för inskrivning i detta register av ett äktenskapsförord som upprättats i den förstnämnda medlemsstaten och trots att det äktenskapsförord som upprättats i en annan medlemsstat innehåller uppgifter som gör det möjligt att identifiera de personer som upprättat äktenskapsförordet.
Rättegångskostnader
53
Eftersom förfarandet i förhållande till parterna i det nationella målet utgör ett led i beredningen av samma mål, ankommer det på den hänskjutande domstolen att besluta om rättegångskostnaderna. De kostnader för att avge yttrande till domstolen som andra än nämnda parter har haft är inte ersättningsgilla.
Mot denna bakgrund beslutar domstolen (andra avdelningen) följande:
Artikel 21.1 FEUF ska tolkas så, att den utgör hinder för en medlemsstats lagstiftning enligt vilken inskrivning i det nationella äktenskapsförordsregistret av ett äktenskapsförord som upprättats i en annan medlemsstat förutsätter att det personnummer som tilldelats av den förstnämnda medlemsstaten anges i äktenskapsförordet för minst en av makarna, trots att något sådant villkor inte föreskrivs för inskrivning i detta register av ett äktenskapsförord som upprättats i den förstnämnda medlemsstaten och trots att det äktenskapsförord som upprättats i en annan medlemsstat innehåller uppgifter som gör det möjligt att identifiera de personer som upprättat äktenskapsförordet.
Underskrifter
(
*1
)	Rättegångsspråk: litauiska.
(
i
)	Förevarande mål har getts ett fiktivt namn. Detta namn är inte någon av rättegångsdeltagarnas verkliga namn.