Preliminär utgåva
FÖRSLAG TILL AVGÖRANDE AV GENERALADVOKAT
TAMARA ĆAPETA
föredraget den 30 april 2026(1)
Mål C‑906/24 [Sirto](i)
A,
B,
C,
D,
E,
F,
G
ytterligare deltagare i rättegången
Migrationsverket
(begäran om förhandsavgörande från Högsta förvaltningsdomstolen (Finland)
” Begäran om förhandsavgörande – Unionsmedborgarskap – Rätt att fritt röra sig och uppehålla sig inom medlemsstaternas territorier – Respekt för privatlivet och familjelivet – Utvisning av en unionsmedborgare av hänsyn till allmän ordning eller säkerhet – Följder för den härledda uppehållsrätten för barnen, som går i skola och förskola i den mottagande medlemsstaten, och för makan, som har den faktiska vårdnaden om dem ”
I.      Inledning
1.        Enligt medborgarskapsdirektivet(2) har familjemedlemmar till en rörlig EU-arbetstagare en härledd uppehållsrätt i den mottagande medlemsstaten som grundar sig på arbetstagarens uppehållsrätt.
2.        Men vad händer om arbetstagaren utvisas från den mottagande medlemsstaten av hänsyn till allmän ordning eller säkerhet? Kan hans eller hennes familjemedlemmar stanna kvar i medlemsstaten, särskilt om vissa av dem är barn som går i skola där? Och hur påverkar deras beslut att stanna kvar i den mottagande staten för att avsluta skolgången ett beslut att utvisa deras förälder, i den händelse att barnen har en självständig uppehållsrätt?
3.        Dessa är i ett nötskal de frågor som har uppkommit vid Högsta förvaltningsdomstolen (Finland), som är hänskjutande domstol i det här målet och som vill att EU-domstolen ska klargöra den korrekta tolkningen av såväl medborgarskapsdirektivet som arbetstagarförordningen.(3)
II.    Målet vid den nationella domstolen, tolkningsfrågorna och förfarandet vid domstolen
4.        A, som är rumänsk medborgare, flyttade till Finland, där han hade anställning och en inkomst åtminstone under åren 2017–2019. Den 1 mars 2018 registrerades hans uppehållsrätt i denna medlemsstat på grundval av hans anställning. Från 2020 till 2021 hade han inga löneinkomster. Enligt inkomstregistret erhöll han senast lön i september 2023.
5.        A är gift med B, som är moldavisk medborgare, och de har fem gemensamma barn (C, D, E, F och G).
6.        B kom till Finland den 15 juli 2018. Den 24 maj 2019 erhöll B, modern i familjen, tillsammans med sina barn C, D och E, ett uppehållskort som familjemedlemmar till en unionsmedborgare för perioden från och med den 24 maj 2019 till och med den 24 maj 2024.
7.        C, D och E – som är födda 2011, 2013 respektive 2015 – är moldaviska medborgare och går i skola i Finland.
8.        F är född 2019 och är rumänsk medborgare. Den 10 maj 2021 ingavs en ansökan om registrering av F:s uppehållsrätt som unionsmedborgare. G är född 2022 och är moldavisk medborgare. F och G går i förskola.
9.        Åren 2019–2022 dömdes A i Finland till ett villkorligt fängelsestraff på sju månader för grov stöld och ett villkorligt fängelsestraff på tre månader för stöld. Han dömdes också till böter för stöld i flera fall och försök till stöld i två fall samt för häleri av oaktsamhet, äventyrande av trafiksäkerheten och innehav av föremål eller ämne som kan användas för att skada någon annan. Han är också misstänkt för att ha gjort sig skyldig till stöld år 2020 och försök till stöld och olaga hot år 2022.
10.      Den 22 november 2022 beslutade Migrationsverket att A skulle utvisas till Rumänien och meddelade honom inreseförbud till Finland för en period av tre år. I utvisningsbeslutet anges att det fattades av hänsyn till allmän ordning och säkerhet, med beaktande av brottens art och återfallen i brottslighet, såsom beskrivs i punkten ovan.
11.      Den 24 november 2022 beslutade Migrationsverket att B tillsammans med barnen C, D, E och G skulle utvisas till deras ursprungsland Moldavien, eftersom referenspersonen A inte längre uppfyllde villkoren för uppehållsrätt. Samma dag och av liknande skäl meddelade Migrationsverket att det inte skulle registrera F:s uppehållsrätt och beslutade även att han skulle avlägsnas till sitt ursprungsland Rumänien.
12.      Genom beslut av den 29 september 2023 ogillade Förvaltningsdomstolen i Helsingfors (Finland) (nedan kallad Förvaltningsdomstolen) de överklaganden av Migrationsverkets beslut som hade ingetts av A, B och deras barn.
13.      Klagandena begärde att Högsta förvaltningsdomstolen
skulle meddela prövningstillstånd för överklagandena av Förvaltningsdomstolens beslut och yrkade att den inom ramen för dessa överklaganden skulle upphäva Migrationsverkets och Förvaltningsdomstolens beslut och att ärendena skulle återförvisas till Migrationsverket för omprövning. De yrkade även att verkställigheten av avlägsnandena skulle inhiberas.
14.      Genom mellankommande beslut av den 21 februari 2024 inhiberade Högsta förvaltningsdomstolen verkställigheten av besluten om att avlägsna klagandena i avvaktan på beslutet om begäran om prövningstillstånd eller beslutet i fråga om överklagandet.
15.      Högsta förvaltningsdomstolen har inledningsvis konstaterat att den bedömning som gjordes av såväl Migrationsverket som Förvaltningsdomstolen är förenlig med nationell rätt, i den mån de fann att A utgjorde ett hot mot allmän ordning och säkerhet på grund av brottens allvar och upprepning. Högsta förvaltningsdomstolen har också konstaterat att det rimligen kan antas att det vid helhetsbedömningen inte framkom några omständigheter som hade företräde framför de skäl som föranledde utvisning i förevarande fall. Den anser emellertid att skälen för utvisning av A, särskilt med hänsyn till hans familjesituation, kan behöva prövas på nytt, om EU-domstolen finner att A:s maka och barn har en självständig uppehållsrätt i Finland även om A utvisas.
16.      Den hänskjutande domstolen vill få klarhet i huruvida artikel 12.3 i medborgarskapsdirektivet och/eller artikel 10 i arbetstagarförordningen bör tolkas så, att de ger barnen i familjen, som går i grundskola eller förskola i Finland, och deras mor, som har vårdnaden om dem, rätt att behålla sin uppehållsrätt i Finland. Den vill även få klarhet i huruvida och i vilken mån barnens potentiella självständiga uppehållsrätt påverkas av den omständigheten att deras far – från vars ställning som rörlig arbetstagare deras uppehållsrätt ursprungligen härleddes – är föremål för ett beslut om utvisning från den mottagande staten, eftersom han utgör ett hot mot allmän ordning och säkerhet.
17.      I den händelse att A:s familjemedlemmar behåller sin uppehållsrätt uppkommer vidare frågan huruvida detta kan göra det nödvändigt att ompröva utvisningsbeslutet. Enligt Högsta förvaltningsdomstolen kräver sistnämnda frågan en tolkning av artikel 28.1 i medborgarskapsdirektivet, jämförd med artiklarna 7, 24.2 och 24.3 i Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna (nedan kallad stadgan), vilka skyddar familjelivet och barnets rättigheter.
18.      Mot denna bakgrund beslutade Högsta förvaltningsdomstolen att vilandeförklara målet och ställa följande frågor till EU-domstolen:
”1.      Ska artikel 12.3 i [medborgarskapsdirektivet] tolkas så, att barn till en unionsmedborgare som är inskrivna vid en grundskola i den mottagande medlemsstaten och den förälder som har den faktiska vårdnaden om barnen inte förlorar sin uppehållsrätt innan barnen har avslutat sina studier, om den berörda unionsmedborgaren är föremål för ett beslut om utvisning på grund av att unionsmedborgaren äventyrar allmän ordning eller säkerhet, men beslutet om avlägsnande inte har vunnit laga kraft och avlägsnandet inte har verkställts och den berörda unionsmedborgaren fortfarande uppehåller sig i den mottagande medlemsstaten?
Om den första frågan ska besvaras nekande:
2.      Ska artikel 10 i [arbetstagarförordningen] tolkas så, att barn som är inskrivna vid en grundskola i den mottagande medlemsstaten till en unionsmedborgare som hade ställning som arbetstagare och den förälder som har den faktiska vårdnaden om barnen inte förlorar sin uppehållsrätt innan barnens studier har avslutats, om den förälder som är unionsmedborgare och som hade ställning av arbetstagare på grund av att han eller hon anses äventyra allmän ordning eller säkerhet är föremål för ett beslut av Migrationsverket om utvisning från den mottagande medlemsstatens?
Om den första eller den andra frågan ska besvaras jakande:
3.      Ska artikel 28.1 i [medborgarskapsdirektivet], i vilken det anges vilka omständigheter som den mottagande medlemsstaten ska beakta innan den fattar ett beslut om utvisning av hänsyn till allmän ordning eller säkerhet, tolkas så, att villkoren för utvisning av en unionsmedborgare som har varit föremål för ett beslut om utvisning ska omprövas om det efter utvisningsbeslutet fastställs att barnen och makan till berörda unionsmedborgare har en självständig uppehållsrätt i den mottagande medlemsstaten och familjemedlemmarna önskar stanna kvar i den medlemsstaten? Om så är fallet, vilka omständigheter ska, särskilt i en sådan situation som den som är aktuell i det nationella målet, prövas med beaktande av den familjesituation och den ekonomiska situation som avses i artikel 28.1 [medborgarskapsdirektivet], jämförd med artikel 7 i Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna om respekt för privatlivet och familjelivet och artikel 24.2 och 24.3 i stadgan om barnets rättigheter?”
19.      Skriftliga yttranden har inkommit till EU-domstolen från den finska regeringen och Europeiska kommissionen.
20.      Förhandling hölls den 4 februari 2026, varvid klagandena i det nationella målet, den finska regeringen och kommissionen yttrade sig muntligen.
III. Bedömning
21.      För att kunna tillämpa unionens lagstiftning om medborgarskap korrekt behöver de nationella domstolarna ha vissa färdigheter inom kombinatorik. Detta visas tydligt av det här målet.
22.      Den hänskjutande domstolen har att avgöra två olika men nära förbundna frågor. Den första frågan är huruvida och på vilken grund olika kategorier av familjemedlemmar (exempelvis en make eller maka som är tredjelandsmedborgare och barn, varav vissa är unionsmedborgare och vissa är tredjelandsmedborgare) kan behålla sin uppehållsrätt i en mottagande medlemsstat när denna rätt har härletts från rätten för en EU-arbetstagare att uppehålla sig i den staten, även om de behöriga myndigheterna därefter har fattat ett beslut om utvisning av sistnämnda person på grund av att vederbörande utgör ett hot mot allmän ordning och säkerhet (men beslutet inte ännu har verkställts). Den andra frågan är hur (det inte ännu verkställda) beslutet om utvisning av EU-arbetstagaren påverkas för det fall att nämnda familjemedlemmar faktiskt behåller sin uppehållsrätt.
23.      Den hänskjutande domstolens första två frågor, som rör den första ovan beskrivna problematiken, behandlas i avsnitt A nedan. Den tredje frågan behandlas därefter i avsnitt B, som rör den andra ovan beskrivna problematiken.
A.      Den första och den andra frågan
24.      Enligt artiklarna 2.2, 7.1 d och 7.2 i medborgarskapsdirektivet har en unionsmedborgares maka eller make och underhållsberättigade barn som är tredjelandsmedborgare i princip en härledd uppehållsrätt i en medlemsstat där nämnda unionsmedborgare har en självständig uppehållsrätt med stöd av samma direktiv.
25.      Efter att ha uppehållit sig lagligt i en mottagande medlemsstat som familjemedlemmar under en period av fem år erhåller dessa personer oavsett nationalitet en självständig permanent uppehållsrätt (artikel 16.1 och 16.2 i medborgarskapsdirektivet). I förevarande fall verkar det emellertid som om den unionsmedborgare från vilken familjemedlemmarnas uppehållsrätt har härletts hade bott mindre än fem år i Finland när utvisningsbeslutet mot honom antogs.(4) De har därför inte permanent uppehållsrätt, vilket det dock ankommer på den hänskjutande domstolen att kontrollera.
26.      Det ska därför bedömas huruvida de kan göra gällande en uppehållsrätt på en annan rättslig grund.
27.      Den hänskjutande domstolen anser att det finns två möjliga rättsliga grunder på vilka uppehållsrätt för åtminstone vissa av de ifrågavarande barnen kan fastställas, vilket sedan kan ge deras mor och syskon en härledd uppehållsrätt. Dessa grunder utgörs av artikel 12.3 i medborgarskapsdirektivet och artikel 10 i arbetstagarförordningen.
28.      Eftersom det redan finns rättspraxis som bekräftar att artikel 10 i arbetstagarförordningen faktiskt ger ett barn som har för avsikt att fortsätta sin skolgång i den mottagande medlemsstaten uppehållsrätt, kommer jag att inleda min bedömning med denna bestämmelse såsom den ska tillämpas på förevarande situation (1).
29.      Däremot har artikel 12.3 i medborgarskapsdirektivet inte ännu tolkats av domstolen. I avsnitt 2 i detta förslag till avgörande kommer jag därför att föreslå att domstolen tolkar även denna bestämmelse, såsom också potentiellt relevant i förevarande mål.
1.      Uppehållsrätt grundad på artikel 10 i arbetstagarförordningen
30.      Den hänskjutande domstolen har ställt den andra frågan för att få klarhet i huruvida artikel 10 i arbetstagarförordningen ska tolkas så, att en unionsmedborgares barn som är inskrivna vid en grundskola i den mottagande medlemsstaten, den förälder som har den faktiska vårdnaden om dessa barn samt deras syskon som går i förskola behåller sin uppehållsrätt till dess att barnen har slutfört sina studier, även om den unionsmedborgare från vilken deras uppehållsrätt ursprungligen härleddes är föremål för ett beslut om utvisning från den mottagande medlemsstaten.
31.      När det gäller minderåriga barn har domstolen slagit fast att artikel 10 i arbetstagarförordningen kan ge barn till en före detta rörlig EU-arbetstagare en självständig uppehållsrätt.(5)
32.      I domen Jobcenter Krefeld slog domstolen fast att barn till en före detta migrerande EU-arbetstagare, vilka har inlett sin skolgång i den mottagande medlemsstaten, har en självständig uppehållsrätt i den mottagande medlemsstaten med stöd av rätten till likabehandling vad gäller tillträde till utbildning, när de önskar följa allmän skolundervisning i denna medlemsstat.(6)
33.      Vad innebär detta i förevarande mål?
34.      Av begäran om förhandsavgörande framgår att barnen C, D och E går i grundskola i Finland.
35.      Eftersom deras far ursprungligen flyttade till Finland som arbetstagare, har de enligt artikel 10 i arbetstagarförordningen såsom den har tolkats av domstolen rätt att stanna kvar Finland så länge de följer allmän skolundervisning. Deras uppehållsrätt är oberoende av faderns ställning som arbetstagare eller huruvida han fortsatt uppehåller sig i Finland.(7)
36.      Deras mor B har, i egenskap av vårdnadshavare av C, D och E, och den som ger barnen grundläggande omvårdnad, en uppehållsrätt som härleds från barnens självständiga rätt att uppehålla sig i Finland.(8)
37.      Då återstår F och G, som är i förskoleåldern.
38.      I den engelska versionen av domen Jobcenter Krefeld anges att en uppehållsrätt föreligger på grundval av artikel 10 i arbetstagarförordningen ”where that child wishes to attend general education courses in that Member State”.(9) I den franska versionen och vissa andra språkversioner används emellertid begreppet ”att fortsätta utbildningen”.(10) I det målet var situation den att barnen i fråga redan följde allmän skolundervisning i den mottagande medlemsstaten och ville fortsätta den.
39.      Kommissionen anser att även F och G har rätt till en självständig uppehållsrätt, eftersom de går i förskola. Också barn som fortfarande går i förskola och även yngre barn kan enligt denna institution gå i skolan i framtiden, vilket innebär att deras rätt att i framtiden erhålla utbildning nödvändigtvis innebär en rätt att stanna kvar i den mottagande staten och att detta är en föreliggande uppehållsrätt.
40.      Den finska regeringen anser däremot att artikel 10 i arbetstagarförordningen inte medför en rätt till framtida utbildning, av vilken en uppehållsrätt kan härledas för varje barn som uppehåller sig inom en medlemsstats territorium.
41.      Vid fastställandet av huruvida artikel 10 i arbetstagarförordningen ska tolkas så, att den ger F och G en självständig uppehållsrätt även om de inte ännu har påbörjat sin skolgång i Finland, är det värt att ha i åtanke att en självständig rätt för minderåriga barn att fortsätta att uppehålla sig i den mottagande staten förefaller följa av övervägandet att barn till rörliga arbetstagare framgångsrikt bör kunna slutföra den utbildning som de har påbörjat.(11)
42.      Jag instämmer därför med den finska regeringen i att artikel 10 i arbetstagarförordningen inte kan tolkas så, att den ger en rätt till utbildning. Den ger endast barn som redan har påbörjat sin skolgång i den mottagande staten rätt att fortsätta skolgången även om deras förälder förlorar den självständiga uppehållsrätt som vederbörande tidigare åtnjutit i egenskap av EU-arbetstagare.
43.      Eftersom barnen F och G går i förskola förefaller de således inte att ha en självständig uppehållsrätt i Finland på grundval av artikel 10 i arbetstagarförordningen. Det ska emellertid hållas i minnet att det ankommer på varje medlemsstat att besluta när den obligatoriska allmänna skolgången börjar.(12) Det ankommer därför på den hänskjutande domstolen att mot bakgrund av finsk rätt avgöra huruvida den omständigheten att ett barn går i förskola ska förstås så, att en formell utbildning har inletts och huruvida barnen F och G därför har uppehållsrätt på denna grund.
44.      Även om F och G inte har uppehållsrätt med stöd av artikel 10 i arbetstagarförordningen innebär detta inte att de inte kan ha en härledd uppehållsrätt på någon annan grund, oberoende av den ursprungliga referenspersonen.
45.      Jag kan härvid instämma med kommissionen i att om F och G tvingades lämna Finland, skulle även B behöva lämna landet, vilket i sin tur skulle leda till att C, D och E också skulle behöva lämna detta land. F:s och G:s rätt att stanna kvar i Finland kan därför härledas från den rätt som C, D och E har enligt unionsrätten att stanna kvar i denna stat.
46.      Varje utvärdering av ett barns rättigheter som följer av unionsrätten ska grundas på en uttömmande bedömning från fall till fall av barnets grad av beroende av den förälder som har uppehållsrätt i en medlemsstat med stöd av unionsrätten.(13) Vid denna utvärdering ska barnets bästa och dess rätt till familjeliv prioriteras (artikel 24 respektive artikel 7 i stadgan), varvid särskild hänsyn ska tas till barnets ålder, utveckling och emotionella band till föräldern samt till de psykologiska risker som en separation skulle medföra.(14)
47.      I detta avseende kan en parallell dras till domen Subdelegación del Gobierno en Toledo (En familjemedlems vistelse – otillräckliga tillgångar).(15)
48.      Det målet rörde på liknande sätt en tredjelandsmedborgare som var förälder till ett minderårigt barn som var unionsmedborgare och ännu ett barn som var tredjelandsmedborgare. I den domen konstaterade domstolen att om det minderåriga barn som var tredjelandsmedborgare nekandes uppehållsrätt skulle barnets mor sannolikt vara tvungen att lämna landet och följaktligen skulle hennes andra barn som var unionsmedborgare också vara tvunget att flytta.
49.      I det nationella målet är sådana övervägande på liknande sätt tillämpliga på G (som är tredjelandsmedborgare), F (som är unionsmedborgare) och deras mor B (som även hon är tredjelandsmedborgare).
50.      Det ska vidare erinras om att domstolen konsekvent har konstaterat att de rättigheter som följer direkt av artikel 10 i arbetstagarförordningen föreligger oberoende av de villkor och begränsningar som fastställs i medborgarskapsdirektivet.(16) Detta gäller enligt min mening även med avseende på de härledda rättigheter som direkt eller indirekt följer av samma bestämmelse, jämförd med stadgan.
51.      Sammanfattningsvis har C, D och E således en självständig uppehållsrätt enligt artikel 10 i arbetstagarförordningen som grundar sig på att de är inskrivna vid en utbildningsanstalt i den mottagande staten. Eftersom B, som har den faktiska vårdnaden om dem, har rätt till en härledd uppehållsrätt under den tid som deras skolgång varar, måste även F och G ha en härledd uppehållsrätt för att C, D och E ska kunna åtnjuta sin uppehållsrätt.
2.      Uppehållsrätt grundad på artikel 12.3 i medborgarskapsdirektivet
52.      Den hänskjutande domstolen har ställt den första frågan för att få klarhet i huruvida en uppehållsrätt för barnen och deras mor kan grundas på artikel 12.3 i medborgarskapsdirektivet. Eftersom jag redan har fastställt att en sådan rättighet direkt eller indirekt kan grundas på artikel 10 i arbetstagarförordningen, är det inte nödvändigt att svara på denna fråga för att den hänskjutande domstolen ska kunna avgöra det nationella målet. Eftersom frågan emellertid har ställts, ska jag ange hur jag anser att den bör besvaras.
53.      Det ska erinras om att i artikel 12.3 i medborgarskapsdirektivet föreskrivs följande:
”Unionsmedborgarens avresa från den mottagande medlemsstaten eller unionsmedborgarens död skall inte medföra förlust av uppehållsrätt för unionsmedborgarens barn eller för den förälder som har den faktiska vårdnaden om barnen, oavsett nationalitet, om barnen är bosatta i den mottagande medlemsstaten och inskrivna vid en utbildningsanstalt för att bedriva studier där, förrän deras studier avslutats.”
54.      A med flera har hävdat att artikel 12.3 i medborgarskapsdirektivet är tillämplig i en sådan situation som den i det nationella målet. Kommissionen anser att eftersom A inte har avrest från Finland, är denna bestämmelse inte tillämplig. Den finska regeringen anser att en sådan omständighet emellertid inte hindrar att artikel 12.3 i medborgarskapsdirektivet tillämpas i förevarande fall.
55.      Artikel 12 i medborgarskapsdirektivet rör bibehållandet av uppehållsrätten för familjemedlemmar om den unionsmedborgare från vilken deras uppehållsrätt härleds avlider eller lämnar landet. Liksom i artikel 10 i arbetstagarförordningen föreskrivs i artikel 12.3 i medborgarskapsdirektivet att barn som redan har påbörjat sin utbildning i den mottagande medlemsstaten ska behålla sin uppehållsrätt, så att de kan avsluta sina studier. Denna bestämmelse är tillämplig på barn oavsett deras nationalitet.
56.      Till skillnad från artikel 10 i arbetstagarförordningen, som är tillämplig oberoende av om den före detta arbetstagaren har lämnat den mottagande staten eller inte, är artikel 12.3 i medborgarskapsdirektivet emellertid tillämplig endast om den person från vilken barnens uppehållsrätt ursprungligen härleddes lämnar den mottagande medlemsstaten eller dör.
57.      Det ska erinras om att beslutet att utvisa A varken har vunnit laga kraft eller har verkställts. Det är i stället föremål för ett överklagande, inom ramen för vilket den hänskjutande domstolen har vilandeförklarat verkställigheten av beslutet i avvaktan på EU-domstolens förhandsavgörande.
58.      Lydelsen av artikel 12.3 i medborgarskapsdirektivet innebär enligt min mening inte nödvändigtvis att utvisningsbeslutet måste ha verkställts för att barnens självständiga rätt till utbildning ska föreligga. Dock måste det vara säkerställt att föräldern antingen redan har avrest eller kommer att avresa. Denna bestämmelse är således enligt min mening tillämplig när ett utvisningsbeslut har vunnit laga kraft, även om det inte ännu har verkställts, eftersom bestämmelsen i annat fall skulle förlora sin ändamålsenliga verkan.
59.      Detta är emellertid inte fallet i det nationella målet, eftersom utvisningsbeslutet har överklagats och det inte är säkert att avresa kommer att ske.
60.      Den första frågan måste därför besvaras så att artikel 12.3 i medborgarskapsdirektivet ska tolkas så, att den endast är tillämplig om beslutet att utvisa referenspersonen antingen har verkställts eller åtminstone har vunnit laga kraft.
61.      Under omständigheterna i förevarande mål och för att ge ett tillfredsställande svar på den hänskjutande domstolens tredje fråga är det dock nödvändigt att pröva en situationen där referenspersonen faktiskt är skyldig att lämna den mottagande medlemsstaten, men där hans eller hennes barn som är inskrivna vid en utbildningsanstalt ändå skulle behålla sin uppehållsrätt i den mottagande staten.
62.      Även om tillkomsthistorien bakom artikel 12.3 i medborgarskapsdirektivet inte är till någon fullständig hjälp, antyder dess lydelse att dess syfte är att skydda barns rätt att erhålla utbildning i den miljö där de redan har påbörjat den.(17) Denna bestämmelses syfte bör således förstås på samma sätt som syftet med artikel 10 i arbetstagarförordningen, såsom den har tolkats av domstolen.
63.      För att sammanfatta det ovan anförda kan barn till en före detta migrerande arbetstagare erhålla en självständig uppehållsrätt i den mottagande medlemsstaten om de är inskrivna vid en utbildningsanstalt, så länge de fortsätter sin utbildning. Om den ursprungliga referenspersonen för deras uppehållsrätt är en migrerande arbetstagare som är unionsmedborgare, kan barnen ha en härledd självständig uppehållsrätt i den mottagande medlemsstaten med stöd av antingen artikel 10 i arbetstagarförordningen eller artikel 12.3 i medborgarskapsdirektivet.
64.      Den återstående fråga som den hänskjutande domstolen har ställt rör huruvida den omständigheten att den ursprungliga referenspersonen för en uppehållsrätt åläggs att lämna den mottagande staten, eftersom vederbörande anses utgöra ett hot mot allmän ordning eller säkerhet, påverkar familjemedlemmarnas rätt att stanna kvar i den mottagande staten.
3.      Huruvida en begräsning av referenspersonens uppehållsrätt av hänsyn till allmän ordning eller säkerhet påverkar familjemedlemmarna
65.      De unionsrättsliga bestämmelserna om begränsning av unionsmedborgares och deras familjemedlemmars rätt att resa in till och stanna kvar inom medlemsstaternas territorium av hänsyn till allmän ordning eller säkerhet grundar sig på en individualisering av sådana ingripande åtgärder.
66.      Denna princip har sitt ursprung i direktiv 64/221/EEG,(18) särskilt artikel 3.1, i vilken det föreskrevs att ”[å]tgärder vidtagna med hänsyn till allmän ordning eller säkerhet skall grunda sig uteslutande på den berörda personens eget uppförande”.(19) Denna principiella ståndpunkt har bekräftats av domstolen i ett stor antal mål.(20)
67.      Direktiv 64/221 har ersatts av medborgarskapsdirektivet och en liknande bestämmelse återfinns i artikel 27.2 däri. Domstolens tolkning av denna bestämmelse har inte ändrats.(21)
68.      Kravet att en åtgärd som begränsar en persons uppehållsrätt ska grundas på personens eget uppförande innebär att familjemedlemmarnas uppehållsrätt i princip inte kan påverkas av faderns och makens eget uppförande.
69.      Av det ovan anförda följer att barnen som går i skola, modern som ger dem den grundläggande omvårdnaden samt syskonen som går i förskola fortfarande har uppehållsrätt i Finland (oavsett om den är självständig eller härledd) med stöd av artikel 10 i arbetstagarförordningen, jämförd med artiklarna 7 och 24 i stadgan, även om A är föremål för ett utvisningsbeslut av hänsyn till allmän ordning eller säkerhet, eftersom dessa familjemedlemmars eget uppförande inte föranleder liknande invändningar som deras ursprungliga referenspersons uppförande.
B.      Den tredje frågan
70.      Den hänskjutande domstolen har ställt den tredje frågan för att få klarhet i huruvida beslutet om utvisning av fadern måste omprövas i enlighet med artikel 28.1 i medborgarskapsdirektivet, jämförd med artiklarna 7 och 24 i stadgan, i syfte att beakta den omständigheten att hans maka och barn önskar stanna kvar i den mottagande medlemsstaten på grundval av sin självständiga eller härledda uppehållsrätt, som inte längre är beroende av A i egenskap av ursprunglig referensperson för deras rätt att stanna kvar i den mottagande staten.
71.      Enligt artikel 28.1 och 28.2 i medborgarskapsdirektivet ska de behöriga myndigheterna i den mottagande staten, innan den fattar ett beslut om utvisning av hänsyn till allmän ordning eller säkerhet, bedöma den berörda personens personliga situation (såsom hans eller hennes hälsotillstånd, familjesituation eller ekonomiska situation) samt vederbörandes band till och integrering i samhället i den mottagande staten och band till ursprungslandet.
72.      Varje beslut om utvisning av en enskild måste vara proportionerligt,(22) vilket innebär en avvägning mellan, å ena sidan, det hot som den berörda medborgarens eget uppförande utgör mot de grundläggande samhällsintressena i den mottagande staten och, å andra sidan, skyddet för unionsmedborgarens och dennes familjemedlemmars rättigheter enligt arbetstagarförordningen, medborgarskapsdirektivet och stadgan.
73.      Såsom den finska regeringen instämde i vid förhandlingen måste varje åtgärd som begränsar rörelsefriheten vara förenlig med den grundläggande rätten till familjeliv enligt artikel 7 i stadgan och barnets bästa, vilket skyddas genom artikel 24.2 i stadgan.(23) Att utvisa en person från en stat där dennes familj uppehåller sig utgör ett direkt ingrepp i dessa rättigheter. Domstolen har dessutom redan konstaterat att barnets bästa ska komma i främsta rummet.(24)
74.      Detta innebär enligt min mening att Migrationsverket hade en skyldighet att beakta barnens och makans rätt att uppehålla sig i landet samt artiklarna 7 och 24 i stadgan när den fattade det ursprungliga beslutet att utvisa A.
75.      Om denna myndighet emellertid underlät att göra en sådan bedömning, måste dess beslut omvärderas när det väl stod klart att familjemedlemmarna till den person mot vilken ett utvisningsbeslut hade fattats har rätt att stanna kvar i Finland och önskar utöva denna rättighet.
76.      Detta besvarar den första delen av den hänskjutande domstolens tredje fråga: Artikel 28.1 i medborgarskapsdirektivet ska tolkas så, att villkoren för ett beslut om utvisning av en unionsmedborgare måste omprövas, om vederbörandes barn och maka eller make tillerkänns en självständig uppehållsrätt i den mottagande medlemsstaten efter det att utvisningsbeslutet fattades och dessa familjemedlemmar önskar stanna kvar i den medlemsstaten.
77.      Den hänskjutande domstolen vill vidare få klarhet i vilka särskilda omständigheter som ska prövas i en sådan situation som den i det nationella målet.
78.      Det följer av fast rättspraxis att vid prövningen av beroendegraden för den berörda personen måste de nationella beslutande myndigheterna göra en heltäckande bedömning av samtliga faktiska omständigheter i det enskilda fallet.(25) Vid den bedömning av barnets bästa som ska göras inför ett beslut om utvisning av en av dess föräldrar måste myndigheterna beakta barnets ålder, dess fysiska och känslomässiga utveckling, styrkan i dess känslomässiga band till denna förälder samt den risk som en separation från föräldern skulle medföra för barnets välbefinnande.(26)
79.      Vid denna bedömning måste myndigheterna beakta inverkan av att familjesammanhållningen bryts samt barnens förmåga att upprätthålla kontakten med båda föräldrarna. Hänsyn kan tas till huruvida hela familjen har möjlighet att flytta till en annan (medlems)stat, i vilket fall de beslutande myndigheterna måste beakta barnets grad av integrering i Finland.
80.      Vid den nationella domstolen har A med flera hävdat att de kan behöva flytta till Moldavien för att bevara familjesammanhållningen, eftersom de inte alla är rumänska medborgare.(27)
81.      I detta avseende kan den linje i rättspraxis som följer av domen Ruiz Zambrano vara relevant.(28) Även om domen Ruiz Zambrano avsåg ett minderårigt barn som var statisk unionsmedborgare, utgör denna linje i rättspraxis generellt hinder för att unionsmedborgare avlägsnas från medlemsstaternas territorier. Eftersom F är unionsmedborgare skulle det om familjen tvingades flytta till Moldavien få följder som strider mot den rättspraxis som följer av domen Ruiz Zambrano.
82.      De nationella myndigheterna i det nationella målet måste därför bedöma huruvida det är möjligt för familjen att fortsätta att leva tillsammans i Rumänien. Denna bedömning får inte grundas på ett rent teoretiskt antagande, utan måste följa av en konkret undersökning av situationen för alla familjemedlemmar.(29)
83.      En omständighet som myndigheterna bör beakta på den andra sidan av avvägningen är allvaret hos de brott som den person som utvisningsbeslutet avser har begått. Som den finska regeringen angav vid förhandlingen är allvaret hos det eller de brott som ligger till grund för det omtvistade utvisningsbeslutet en betydande omständighet vid bedömningen av huruvida åtgärden att utvisa fadern är proportionerlig. Om brottet eller uppförandet är mindre allvarligt kan större tyngd läggas vid att bevara familjesammanhållningen, vilken i vissa fall till och med kan ha företräde framför behovet av utvisning.
84.      I medborgarskapsdirektivet föreskrivs i detta avseende två olika normer som medlemsstaterna måste iaktta när de beslutar huruvida åtgärder ska vidtas för att begränsa en persons rätt att resa in till eller stanna kvar inom deras territorium. Om en person har uppehållit sig i den mottagande staten under mindre än fem år, kan en sådan åtgärd vidtas på grund av uppförande som strider mot allmän ordning, säkerhet eller hälsa (artikel 27.1 i medborgarskapsdirektivet). Beslut att utvisa varaktigt bosatta personer kan emellertid fattas endast om det föreligger ett allvarligt hot mot allmän ordning eller säkerhet (artikel 28.2 i medborgarskapsdirektivet). Det ankommer på den hänskjutande domstolen att kontrollera huruvida den första klaganden i det nationella målet omfattas av den första eller den andra kategorin.
85.      För fullständighetens skull ska det påpekas att som det diskuterades vid förhandlingen anges i artikel 33.2 i medborgarskapsdirektivet att om ett utvisningsbeslut verkställs mer än två år efter det att beslutet fattades, ska medlemsstaten kontrollera om den berörda personen fortfarande utgör ett verkligt hot mot den allmänna ordningen eller säkerheten, och bedöma om omständigheterna har ändrats sedan utvisningsbeslutet utfärdades.
86.      Även om den hänskjutande domstolen i målet om överklagande skulle fastställa Migrationsverkets ursprungliga beslut, kan artikel 33.2 i medborgarskapsdirektivet därför kräva att det görs en ny bedömning mot bakgrund av de aktuella omständigheterna.
87.      Av detta följer att innan de beslutande myndigheterna fattar beslut om att utvisa en person från landet, måste de på ett proportionerligt och väl avvägt sätt bedöma, å ena sidan, vad som är det bästa för den berörda familjen som helhet och vad som är barnens bästa och, å andra sidan, vad som är det bästa för samhället i den mottagande staten. När det gäller det förstnämnda måste myndigheterna bedöma personens familjesituation, skälen till att bevara familjesammanhållningen, möjligheten att bevara familjesammanhållningen i ett annat land, barnens bästa, i förekommande fall inbegripet makans eller makens och barnens önskan att stanna kvar i den mottagande medlemsstat där de har en uppehållsrätt oberoende av den berörda personens uppehållsrätt. När det gäller vad som är det bästa för samhället i den mottagande staten måste myndigheterna beakta brottens allvar, hur länge personen har uppehållit sig i den mottagande staten och hans eller hennes kulturella och sociala band till den staten jämfört med de band som personen har med sitt ursprungsland.
IV.    Förslag till avgörande
88.      Mot bakgrund av det ovan anförda föreslår jag att domstolen besvarar de frågor som ställts av Högsta förvaltningsdomstolen på följande sätt:
(1)       Artikel 12.3 i Europaparlamentets och rådets direktiv 2004/38/EG av den 29 april 2004 om unionsmedborgares och deras familjemedlemmars rätt att fritt röra sig och uppehålla sig inom medlemsstaternas territorier och om ändring av förordning (EEG) nr 1612/68 och om upphävande av direktiven 64/221/EEG, 68/360/EEG, 72/194/EEG, 73/148/EEG, 75/34/EEG, 75/35/EEG, 90/364/EEG, 90/365/EEG och 93/96/EEG
ska tolkas så, att den är tillämplig endast om beslutet att utvisa referenspersonen har verkställts eller har vunnit laga kraft.
När de beslutande myndigheterna beslutar huruvida en person ska utvisas bör de beakta den omständigheten att barnen, som är inskrivna vid en utbildningsanstalt i den mottagande medlemsstaten, kommer att erhålla en självständig uppehållsrätt i den staten med stöd av denna bestämmelse när utvisningsbeslutet väl vinner laga kraft.
(2)       Artikel 10 i Europaparlamentets och rådets förordning (EU) nr 492/2011 av den 5 april 2011 om arbetskraftens fria rörlighet inom unionen, jämförd med artiklarna 7
och 24 i Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna
ska tolkas så, att för det fall en unionsmedborgare tidigare hade ställning som arbetstagare och har barn som är inskrivna vid en grundskola i den mottagande medlemsstaten och går i skola där ska den förälder som har den faktiska vårdnaden om dem samt deras syskon som går i förskola behålla sin uppehållsrätt till dess att barnen har slutfört sina studier, även om den förälder som är unionsmedborgare och tidigare hade ställning som arbetstagare är föremål för ett beslut om utvisning från den mottagande medlemsstaten som har fattats av invandringsmyndigheten på grund av att vederbörande utgör ett hot mot allmän ordning eller säkerhet.
(3)       Artikel 28.1 i direktiv 2004/38, jämförd med artiklarna 7 och 24 i stadgan om de grundläggande rättigheterna,
ska tolkas så, att villkoren för utvisning av en unionsmedborgare måste omprövas, om vederbörandes barn och maka eller make tillerkänns en självständig uppehållsrätt i den mottagande medlemsstaten efter det att utvisningsbeslutet fattades och dessa familjemedlemmar önskar stanna kvar i den medlemsstaten.
Vid omprövningen av ett beslut måste de beslutande myndigheterna eller den nationella domstolen på ett proportionerligt och väl avvägt sätt beakta, å ena sidan, vad som är det bästa för den berörda familjen som helhet och vad som är barnens bästa och, å andra sidan, vad som är det bästa för samhället i den mottagande staten. När det gäller det förstnämnda måste myndigheterna bedöma personens familjesituation, skälen till att bevara familjesammanhållningen, möjligheten att bevara familjesammanhållningen i ett annat land, barnens bästa, i förekommande fall inbegripet makans eller makens och barnens önskan att stanna kvar i den mottagande medlemsstat där de har en uppehållsrätt oberoende av den berörda personens uppehållsrätt. När det gäller vad som är det bästa för samhället i den mottagande staten måste myndigheterna beakta brottens allvar, hur länge personen har uppehållit sig i den mottagande medlemsstaten och hans eller hennes kulturella och sociala band till den staten jämfört med de band som personen har med sitt ursprungsland.
1      Originalspråk: engelska.
i      Förevarande mål har getts ett fiktivt namn. Detta namn är inte någon av rättegångsdeltagarnas verkliga namn.
2      Europaparlamentets och rådets direktiv 2004/38/EG av den 29 april 2004 om unionsmedborgares och deras familjemedlemmars rätt att fritt röra sig och uppehålla sig inom medlemsstaternas territorier och om ändring av förordning (EEG) nr 1612/68 och om upphävande av direktiven 64/221/EEG, 68/360/EEG, 72/194/EEG, 73/148/EEG, 75/34/EEG, 75/35/EEG, 90/364/EEG, 90/365/EEG och 93/96/EEG (EUT L 158, 2004, s. 77, och rättelse EUT L 229, 2004, s. 35, EUT L 197, 2005, s. 34 och EUT L 204, 2007, s. 28 (nedan kallat medborgarskapsdirektivet).
3      Europaparlamentets och rådets förordning (EU) nr 492/2011 av den 5 april 2011 om arbetskraftens fria rörlighet inom unionen (EUT L 141, 2011, s. 1) (nedan kallad arbetstagarförordningen).
4      Det verkar som om hade A bott i Finland under en period av fyra och ett halvt år när besluten av den 22 november 2022 antogs. Han uppfyllde därför inte kraven för permanent uppehållsrätt och det gjorde inte heller hans familjemedlemmar, som hade anslutit sig till honom senare.
5      Se, för ett liknande resonemang, dom av den 17 september 2002, Baumbast och R (C‑413/99, EU:C:2002:493, punkt 63), och dom av den 6 oktober 2020, Jobcenter Krefeld (C‑181/19, EU:C:2020:794, punkt 35) (nedan kallad domen Jobcenter Krefeld).
6      Se, för ett liknande resonemang, domen
Jobcenter Krefeld, punkt 35 och där angiven rättspraxis.
7      Se, för ett liknande resonemang, domen Jobcenter Krefeld, punkt 37 och där angiven rättspraxis.
8      Se, för ett liknande resonemang, domen Jobcenter Krefeld, andra meningen i punkt 35.
9      Domen Jobcenter Krefeld, punkt 35, min kursivering.
10      Franska: ”lorsqu’il souhaite poursuivre des cours d’enseignement général dans cet État membre”, tyska: ”wenn es weiter am allgemeinen Unterricht in diesem Mitgliedstaat teilnehmen möchte”, kroatiska: ”kada ono želi nastaviti s općim obrazovanjem u toj državi članici” eller italienska: ”qualora intenda proseguire corsi di insegnamento generale in tale Stato membro”.
11      Se, för ett liknande resonemang, dom av den 17 september 2002, Baumbast och R (C‑413/99, EU:C:2002:493, punkt 53), och förslag till avgörande av generaladvokaten Geelhoed i målet Baumbast och R (C‑413/99, EU:C:2001:385, punkt 62). Detta speglar för övrigt lydelsen i artikel 12.3 i medborgarskapsdirektivet och den situation som denna bestämmelse syftar till att skydda.
12      Beträffande befogenhetsfördelningen mellan medlemsstaterna och unionen inom utbildningsområdet, se mitt förslag till avgörande i målet kommissionen/Ungern (Europeiska unionens värden) (C‑769/22, EU:C:2025:408, punkt 56) och i målet kommissionen mot Slovakien (Etnisk diskriminering inom utbildningsområdet) (C‑799/23, EU:C:2025:621, punkt 67), i vilka det betonas att unionen endast har stödjande befogenheter inom detta område.
13      F. Ristuccia, ”The Ties that bind and ties that compel: Dependency and the Ruiz Zambrano doctrine”, CMLR, 2023, 5, s. 1227–1268, s. 1252.
14      Se mitt förslag till avgörande i målet Safi (C‑147/24, EU:C:2025:650, punkterna 97–99 och där angiven rättspraxis).
15      Dom av den 5 maj 2022, Subdelegación del Gobierno en Toledo (En familjemedlems vistelse – otillräckliga tillgångar) (C‑451/19 och C‑532/19, EU:C:2022:354).
16      Se, för ett liknande resonemang, domen Jobcenter Krefeld, punkt 38. Detta innebär att B, C, D, E, F och G inte samtliga måste uppfylla de villkor som anges i arbetstagarförordningen och medborgarskapsdirektivet.
17      Av kommissionens meddelanden som åtföljde förslaget till medborgarskapsdirektivet kan det emellertid urskiljas att denna bestämmelse motiverades av omsorgen om barn som redan har anpassat sig till utbildningssystemet i den mottagande staten och kan ha problem med att anpassa sig till ett nytt system. Denna bestämmelse syftar därför till att förhindra att sådana barn straffas på grund av att deras förälder, som är unionsmedborgare, lämnar den mottagande medlemsstaten på grund av arbete eller av något annat skäl. Se, för ett liknande resonemang, Europeiska kommissionen, motiveringen  till förslaget till Europaparlamentets och rådets direktiv om unionsmedborgares och deras familjemedlemmars rätt att fritt röra sig och uppehålla sig inom medlemsstaternas territorier (KOM(2001)0257 slutlig) (EGT C 270 E, 2001, s. 150), som finns på https://eur-lex.europa.eu/legal-content/SV/TXT/HTML/?uri=CELEX:52001PC0257.
18      Rådets direktiv av den 25 februari 1964 om samordningen av särskilda åtgärder som gäller utländska medborgares rörlighet och bosättning och som är berättigade med hänsyn till allmän ordning, säkerhet eller hälsa (EGT 1964, 56, s. 85; svensk specialutgåva, område 5, volym 1, s. 28).
19      Min kursivering.
20      Se, exempelvis, dom av den 28 oktober 1975, Rutili (36/75, EU:C:1975:137, punkt 19), och dom av den 27 oktober 1977, Bouchereau (30/77, EU:C:1977:172, punkt 28).
21      Se nyligen, exempelvis, dom av den 13 juni 2024, Pedro Francisco (C‑62/23, EU:C:2024:502, punkt 32).
22      Skyldigheten att iaktta proportionalitetsprincipen anges uttryckligen i artikel 27.2 i medborgarskapsdirektivet, även om en sådan skyldighet redan följer av artikel 52.1 i stadgan, som kräver att varje begränsning av rätten till fri rörlighet ska vara förenlig med proportionalitetsprincipen.
23      Se, för ett liknande resonemang, dom av den 23 november 2010, Tsakouridis (C‑145/09, EU:C:2010:708, punkt 52), och dom av den 25 november 2025, Wojewoda Mazowiecki (C‑713/23, EU:C:2025:917, punkt 63 och där angiven rättspraxis).
24      Se, exempelvis, dom av den 21 december 2023, GN (Barnets bästa som skäl för avslag) (C‑261/22, EU:C:2023:1017, punkt 41).
25      Se, för ett liknande resonemang, dom av den 13 september 2016, Rendón Marín (C‑165/14, EU:C:2016:675, punkt 85), dom av den 5 maj 2022, Subdelegación del Gobierno en Toledo (En familjemedlems vistelse – otillräckliga tillgångar) (C‑451/19 och C‑532/19, EU:C:2022:354, punkt 53 och där angiven rättspraxis), och dom av den 25 april 2024, NW och PQ (Sekretessbelagda uppgifter) (C‑420/22 och C‑528/22, EU:C:2024:344, punkt 77).
26      Se, för ett liknande resonemang, dom av den 10 maj 2017, Chavez-Vilchez m.fl. (C‑133/15, EU:C:2017:354, punkt 71). Se även, bland annat, dom av den 8 maj 2018, K.A. m.fl. (Familjeåterförening i Belgien) (C‑82/16, EU:C:2018:308, punkt 72), dom av den 7 september 2022, Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid (Arten av uppehållsrätten enligt artikel 20 FEUF) (C‑624/20, EU:C:2022:639, punkterna 38 och 39), och dom av den 22 juni 2023, Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid (Thailändsk mor till ett nederländskt underårigt barn), C‑459/20, EU:C:2023:499, punkt 48).
27      Även om moldaviska medborgare av historiska skäl beviljas särskild behandling i fråga om naturalisation i Rumänien, har de inga privilegier när det gäller uppehållstillstånd. Se artikel 11.1 i Legea nr. 21/1991 a cetăţeniei române (lag 21/1991 om rumänskt medborgarskap), senast ändrad genom Lege nr. 14/2025 (lag nr 14/2025) av den 11 mars 2025.
28      Dom av den 8 mars 2011, Ruiz Zambrano (C‑34/09, EU:C:2011:124) (nedan kallad domen Ruiz Zambrano).
29      Se, för ett liknande resonemang, mitt förslag till avgörande i målet Safi (C‑147/24, EU:C:2025:650, punkterna 81–84).