ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA13. prosince 1979 (*)„Zákaz nové výsadby vinic“Ve věci 44/79_jejímž
předmětem je žádost předložená Soudnímu dvoru na základě článku 177
Smlouvy o EHS Verwaltungsgericht (správní soud) v Neustadt an
der Weinstraße směřující k získání, ve sporu probíhajícím před
tímto soudem meziLiselotte Hauer, s bydlištěm v Bad Dürkheim_aLand Rheinland-Pfalz_rozhodnutí
o předběžné otázce týkající se výkladu článku 2 nařízení Rady
č. 1162/76 ze dne 17. března 1976 o opatřeních na přizpůsobení
potenciálu vinařství potřebám trhu, ve znění nařízení Rady č. 2776/78
ze dne 23. listopadu 1978, s ohledem na článek 1 Gesetz über
Maßnahmen auf dem Gebiete der Weinwirtschaft – Weinwirtschaftsgesetz
(německý zákon o opatřeních v oblasti vinařství)_SOUDNÍ DVŮR_ve
složení H. Kutscher, předseda, A. O’Keeffe a A. Touffait,
předsedové senátů, J. Mertens de Wilmars, P. Pescatore, Mackenzie
Stuart, G. Bosco, T. Koopmans a O. Due, soudci_generální advokát: F. Capotorti_vedoucí soudní kanceláře: A. Van Houtte_vydává tentoRozsudek1        Usnesením
ze dne 14. prosince 1978, došlým Soudnímu dvoru dne 20. března 1979,
položil Verwaltungsgericht v Neustadt an der Weinstraße na základě
článku 177 Smlouvy o EHS dvě předběžné otázky týkající se výkladu
nařízení Rady č. 1162/76 ze dne 17. března 1976 o opatřeních
na přizpůsobení potenciálu vinařství potřebám trhu (Úř. věst. L 135,
s. 32), ve znění nařízení Rady č. 2776/78 ze dne 23. listopadu 1978
(Úř. věst. L 333, s. 1).2        Ze
spisu vyplývá, že dne 6. června 1975 požádala žalobkyně v původním
řízení příslušný správní orgán spolkové země Porýní-Falcko
o povolení vysadit vinici na pozemku, který vlastní v regionu
Bad Dürkheim. Toto povolení jí bylo původně zamítnuto z toho
důvodu, že podle německých právních předpisů použitelných v této
věci, zejména zákona o vinařství (Weinwirtschaftsgesetz) ze dne 10.
března 1977, nebyl dotyčný pozemek pokládán za vhodný k pěstování
vinné révy. Dne 22. ledna 1976 podala dotyčná proti tomuto rozhodnutí
správní odvolání. V době, kdy se odvoláním zabýval příslušný
správní orgán, bylo přijato nařízení č. 1162/76 ze dne 17. května
1976, jehož článek 2 zakazuje na dobu tří let jakoukoliv novou výsadbu
vinic. Dne 21. října téhož roku zamítl správní orgán odvolání, přičemž
uplatnil dva důvody: jednak nevhodnost pozemku, a jednak zákaz
výsadby vyplývající z uvedeného nařízení Společenství.3        Jelikož
dotyčná podala žalobu u Verwaltungsgericht, správní orgán na
základě expertiz provedených na hroznech vinné révy sklizené ve stejné
lokalitě a s přihlédnutím k narovnání, k  němuž
došlo s některými vlastníky sousedních pozemků, uznal, že pozemek
žalobkyně lze považovat za vhodný k pěstování vinné révy podle
minimálních norem stanovených vnitrostátními právními předpisy.
V důsledku toho správní orgán prohlásil, že je připraven udělit
povolení po skončení období zákazu nové výsadby vinic zavedeného
předpisy Společenství. Spor mezi
účastníky řízení se tak nadále týká
výhradně otázek
spadajících do práva Společenství.4        Žalobkyně
v původním řízení se domnívá, že požadované povolení by jí mělo
být vydáno proto, že nařízení č. 1162/76 nelze použít v případě, že
žádost byla podána dlouho před vstupem tohoto nařízení v platnost.
I za předpokladu, že by nařízení bylo použitelné v případě žádostí
podaných před jeho vstupem v platnost, jeho ustanovení se nelze
dovolávat vůči žalobkyni, neboť zasahují do jejího práva vlastnit
majetek a do jejího práva na svobodný výkon povolání, která jsou
zaručená články 12 a 14 Ústavy Spolkové republiky Německo. 5        S
cílem vyřešit tento spor položil Verwaltungsgericht dvě otázky, které
znějí takto:1.      Musí
být nařízení Rady č. 1162/76 ze dne 17. března 1976 ve znění nařízení
Rady č. 2776/78 ze dne 23. listopadu 1978 vykládáno v tom smyslu,
že čl. 2 odst. 1 se použije také na žádosti o povolení nové výsadby
vinic, předložené již před vstupem tohoto nařízení v platnost?2.      V případě kladné odpovědi na první otázku:Musí
být čl. 2 odst. 1 nařízení č. 1162/76 vykládán v tom smyslu, že
zákaz
udělit povolení k nové výsadbě vinic zde stanovený, je –
jsou-li pominuty výjimky stanovené v čl. 2 odst. 2 nařízení –
obecně použitelný, tedy zejména nezávisle na otázce nevhodnosti pozemku,
která je upravena čl. 1 odst. 1 druhou větou a čl. 1 odst. 2
Weinwirtschaftsgesetz (německý zákon o opatřeních v oblasti
vinařství)? K první otázce (časová působnost nařízení č. 1162/76)6        Žalobkyně
v původním řízení uplatňuje, že její žádost podaná
u příslušného správního orgánu již dne 6. června 1975 měla za
běžných okolností vést k rozhodnutí v její prospěch před
vstupem nařízení Společenství v platnost, kdyby správní postup
proběhl řádným způsobem a správní orgán bez prodlení uznal
skutečnost, že její pozemek je vhodný k pěstování vinné révy
v souladu s vnitrostátním právem. Tvrdí, že z hlediska
časové působnosti nařízení Společenství je nezbytné k této situaci
přihlédnout tím spíše, že produkce dotyčné vinice by neměla významnější
vliv na podmínky na trhu vzhledem k době, která uplyne mezi
výsadbou vinice a zahájením produkce.7        Argumenty
uplatněné žalobkyní v původním řízení nelze přijmout. Článek 2
odst. 1 druhý pododstavec nařízení č. 1162/76 totiž výslovně
stanoví, že členské státy ode dne vstupu uvedeného nařízení
v platnost již neudělí žádné další povolení k nové výsadbě.
Tím, že se vztahuje na udělení povolení, toto ustanovení vylučuje
možnost přihlédnout k okamžiku, kdy byla žádost podána. Toto
ustanovení prozrazuje úmysl zajistit okamžitý účinek nařízení takovým
způsobem, že i výkon práva výsadby nebo opětné výsadby nabytého
před vstupem nařízení v platnost je po dobu zákazu na základě
článku 4 uvedeného nařízení pozastaven.8        Jak
je uvedeno v šestém bodě odůvodnění preambule ohledně posledně
uvedeného ustanovení, zákaz nové výsadby vinic je vynucen naléhavým
obecným zájmem na snižování nadprodukce vína v Evropském
společenství, znovunastolení rovnováhy na trhu a předcházení vzniku
strukturálních přebytků. Ukazuje se tak, že nařízení č. 1162/76 má za
cíl okamžité zastavení rozšiřování stávajících vinic. Proto nemůže být
přijata výjimka ve prospěch žádosti podané před vstupem nařízení
v platnost.9        Na
první otázku je tedy třeba odpovědět tak, že nařízení Rady č. 1162/76
ze dne 17. března 1976, ve znění nařízení Rady č. 2776/78 ze dne 23.
listopadu 1978 musí být vykládáno v tom smyslu, že jeho čl. 2 odst.
1 se použije také na žádosti o povolení k nové výsadbě vinic,
podané před vstupem prvně uvedeného nařízení v platnost. Ke druhé otázce (věcný dopad nařízení č. 1162/76)10      Ve
své druhé otázce Verwaltungsgericht žádá Soudní dvůr, aby rozhodl, zda
zákaz udělit povolení k nové výsadbě vinic uvedený v čl. 2
odst. 1 nařízení č. 1162/76 je obecně použitelný, tedy zda zahrnuje
rovněž pozemky, které jsou uznány za vhodné k pěstování vinné révy
podle kritérií stanovených vnitrostátními právními předpisy.11      V
tomto ohledu znění nařízení výslovně stanoví, že článek 2 zakazuje
„veškerou novou výsadbu vinic“, aniž by rozlišoval kvalitu dotyčných
půd. Ze znění i cílů nařízení č. 1162/76 vyplývá, že zákaz musí
zahrnovat nové výsadby vinic nezávisle na povaze půd a jejich
klasifikaci podle vnitrostátních právních předpisů. Cílem nařízení, jak
vyplývá především z druhého bodu odůvodnění preambule, je totiž
ukončit nadprodukci evropského vinařství a obnovit krátkodobou
i dlouhodobou rovnováhu na trhu. Pouze čl. 2 odst. 2 nařízení
připouští určité výjimky z obecného zákazu stanoveného
v odstavci 1 téhož článku, ale je nezpochybněné, že žádná
z těchto výjimek se v projednávaném případě nepoužije.12      Na
druhou otázku je tedy třeba odpovědět tak, že čl. 2 odst. 1 nařízení
Rady č. 1162/76 musí být vykládán v tom smyslu, že v něm
vyjádřený zákaz udělit povolení k nové výsadbě vinic – odhlédne-li
se od osvobození uvedených v čl. 2 odst. 2 uvedeného nařízení – je
obecně platný, tedy zejména nezávisle na otázce, zda pozemek je, či není
vhodný k pěstování vinné révy podle ustanovení vnitrostátního
zákona. K otázce záruky základních práv v právním řádu Společenství13      Ve
svém předkládacím usnesení Verwaltungsgericht líčí, že pokud by
nařízení č. 1162/76 muselo být vykládáno v tom smyslu, že
stanoví zákaz s obecnou platností, který by zahrnoval i půdy
vhodné k pěstování vinné révy, mohlo by toto ustanovení být ve
Spolkové republice Německo případně považováno za nepoužitelné
z důvodu pochybnosti o jeho slučitelnosti se základními právy
zaručenými články 12 a 14 ústavy, které se týkají práva vlastnit
majetek a práva na svobodný výkon povolání.14      Jak
Soudní dvůr stanovil ve svém rozsudku ze dne 17. prosince 1970,
Internationale Handelsgesellschaft (Recueil 1970, s. 1125), otázka
týkající se případného zásahu do základních práv aktem orgánů
Společenství může být posouzena pouze v rámci samotného práva
Společenství. Zavedení zvláštních posuzovacích kritérií, podléhajících
právním předpisům nebo ústavnímu pořádku určitého členského státu, by
z toho důvodu, že by poškozovalo materiální jednotu a účinnost
práva Společenství, mělo nevyhnutelně za následek narušení jednoty
společného trhu a ohrožení soudržnosti Společenství.15      Soudní
dvůr v uvedeném rozsudku a následně v rozsudku ze dne
14. května 1974, Nold (Recueil 1974, s. 491), rovněž zdůraznil, že
základní práva tvoří nedílnou součást obecných právních zásad, jejichž
dodržování sám zajišťuje; že při zajišťování ochrany těchto práv je
Soudní dvůr povinen vycházet z ústavních tradic společných členským
státům, takže ve Společenství nemohou být přijata opatření neslučitelná
se základními právy uznanými ústavami těchto států; že mezinárodně
právní instrumenty týkající se ochrany lidských práv, na jejichž tvorbě
členské státy spolupracovaly nebo k nimž přistoupily, mohou rovněž
skýtat poznatky, k nimž je třeba přihlédnout v rámci práva
Společenství. Toto pojetí bylo později uznáno společným prohlášením
Shromáždění, Rady a Komise ze dne 5. dubna 1977, které se po
připomenutí judikatury Soudního dvora odvolává jednak na práva zaručená
ústavami členských států, a jednak na Evropskou úmluvu
o ochraně lidských práv a základních svobod ze dne 4.
listopadu 1950 (Úř. věst. 1977, C 103, s. 1).16      Za
těchto podmínek musí být pochybnosti Verwaltungsgericht
o slučitelnosti
ustanovení nařízení č. 1162/76 s pravidly
týkajícími se ochrany základních práv chápány jako zpochybnění platnosti
tohoto nařízení z hlediska práva Společenství. V této
záležitosti je třeba rozlišovat mezi případným zásahem do práva vlastnit
majetek a případným omezením svobody výkonu povolání. K otázce práva vlastnit majetek17      Právo
vlastnit majetek je v právním řádu Společenství zaručeno
v souladu s pojetím společným ústavám všech členských států,
odrážejícím se rovněž v prvním dodatkovém protokolu k Evropské
úmluvě o ochraně lidských práv.18      Článek 1 tohoto protokolu stanoví:„Každá
fyzická nebo právnická osoba má právo pokojně užívat svůj majetek.
Nikdo nemůže být zbaven svého majetku s výjimkou veřejného zájmu
a za podmínek, které stanoví zákon a obecné zásady
mezinárodního práva. Předchozí ustanovení
nebrání právu států přijímat zákony, které považují za nezbytné, aby
upravily užívání majetku v souladu s obecným zájmem
a zajistily placení daní a jiných poplatků nebo pokut.“19      Poté,
co potvrdilo úctu k vlastnictví, uvádí toto ustanovení dvě formy
možných zásahů do práv vlastníka podle toho, zda zásah zbavuje vlastníka
jeho práva nebo zda omezuje užívání tohoto práva. V daném případě
je nepochybné, že zákaz nové výsadby vinic nelze považovat za akt
zbavení majetku, neboť vlastník může nadále svobodně nakládat se svým
majetkem a používat jej k jakýmkoli jiným účelům, jež nejsou
zakázány. Naopak není pochyb o tom, že tento zákaz omezuje užívání
majetku. Druhý pododstavec článku 1 protokolu obsahuje v tomto
ohledu důležitý údaj, když státům přiznává právo „přijímat zákony, které
považují za nezbytné, aby upravily užívání majetku v souladu
s obecným zájmem“. Protokol tak připouští princip oprávněnosti
omezení v užívání majetku, zároveň však tato omezení připouští
pouze v rozsahu, v němž je státy považují za „nezbytná“
k ochraně „obecného zájmu“. Toto ustanovení nicméně nedává
dostatečně přesnou odpověď na otázku položenou Verwaltungsgericht.20      Aby
bylo možné na tuto otázku odpovědět, je tedy třeba zohlednit také
ústavní pravidla a praxi všech devíti členských států. V tomto
ohledu se nabízí první zjištění, a sice že tato pravidla
a praxe umožňují zákonodárci upravit užívání soukromého majetku
v obecném zájmu. Za tímto účelem některé ústavy odkazují na
povinnosti inherentní vlastnictví majetku
(německá ústava čl. 14 druhý
pododstavec, první věta), na jeho společenskou funkci (italská ústava,
čl. 42 druhý pododstavec), na podřízenost jeho užívání požadavkům
obecného blaha (německá ústava, čl. 14 odst. 2 druhá věta a irská
ústava, článek 43.2.2) nebo sociální spravedlnosti (irská ústava, článek
43.2.1). Ve všech členských státech dala řada právních předpisů této
společenské funkci vlastnického práva konkrétní podobu. V každém
členském státě tak lze nalézt právní předpisy týkající se zemědělského
a lesního hospodářství, vodohospodářství, ochrany životního
prostředí, územního plánování a urbanismu, které stanoví omezení,
někdy i citelná, pokud jde o užívání pozemkového majetku.21      Konkrétněji,
v každé vinařské zemi Společenství existují, i když
s nestejným stupněm přísnosti, závazné právní předpisy týkající se
výsadby vinic, výběru odrůd a pěstitelských metod. V žádné
z dotyčných zemí nejsou tato ustanovení považována za
v principu neslučitelná s  právem vlastnit majetek.22      S
přihlédnutím k ústavnímu pojetí společnému členským státům
a jejich ustálené zákonodárné praxi v nejrůznějších oblastech
je tak možné prohlásit, že omezení nové výsadby vinic uložené nařízením
č. 1162/76 nelze zpochybnit, pokud jde o samotný jeho princip.
Jedná se o druh omezení, který je v totožné nebo obdobné
podobě znám a uznáván za oprávněný ústavními pořádky všech
členských států.23      Toto
zjištění nicméně nevyčerpává problém vznesený Verwaltungsgericht. I
když nelze zpochybnit samotný princip možnosti Společenství omezit výkon
vlastnického práva v rámci společné organizace trhu a pro
účely strukturální politiky, je však třeba přezkoumat, zda omezení
zavedená spornou právní úpravou skutečně odpovídají cílům obecného zájmu
sledovaným Společenstvím a nepředstavují, vzhledem ke sledovanému
cíli, nepřiměřený a neúnosný zásah do práv vlastníka, jímž by byla
ohrožena samotná podstata práva vlastnit majetek. Takový je totiž
žalobní důvod vznesený žalobkyní v původním řízení, která se
domnívá, že zákonodárci umožňuje omezit užívání vinařského majetku pouze
provádění kvalitativní politiky, takže žalobkyně požívá nedotknutelného
práva, jelikož je uznáno, že její pozemek je způsobilý k pěstování
vinné révy. Je tedy třeba zkoumat, jaký je cíl sporného nařízení,
a posoudit, zda existuje přiměřený vztah mezi opatřeními
stanovenými nařízením a cílem sledovaným v daném případě
Společenstvím.24      Na
nařízení č. 1162/76 je třeba pohlížet v souvislosti se společnou
organizací trhu s vínem, která má úzkou spojitost se
strukturální
politikou zamýšlenou Společenstvím v dotyčné oblasti. Cíle této
politiky se projevují v nařízení č. 816/70 ze dne 28. dubna
1970 o dodatečných ustanoveních ke společné organizaci trhu
s vínem (Úř. věst. L 99, s. 1), které tvoří základ sporného
nařízení, jakož i v nařízení č. 337/79 ze dne 5. února 1979
o společné organizaci trhu s vínem (Úř. věst. L 54,
s. 1), které je kodifikací veškerých ustanovení, jimiž se řídí
společná organizace trhu. Hlava III tohoto nařízení, vztahující se
k pravidlům upravujícím produkci a kontrolu rozvoje výsadby,
tvoří stávající právní rámec v této oblasti. Usnesení Rady ze dne
21. dubna 1975 o nových pokynech k obnovení rovnováhy na trhu
se stolním vínem (Úř. věst. C 90, s. 1) je dalším prvkem, který
umožňuje rozpoznat politiku Společenství v této oblasti.25      Ze
všech těchto aktů vyplývá, že Společenstvím zahájená a částečně
prováděná politika spočívá ve společné organizaci trhů související se
strukturálním zlepšením stavu vinařského odvětví. Tato akce směřuje
v rámci obecných směrů článku 39 Smlouvy o EHS k dosažení
dvojího cíle, a to jednak nastolení trvale udržitelné rovnováhy na
trhu s vínem za ceny ziskové pro producenty a spravedlivé pro
spotřebitele, a jednak zlepšení kvality vína uváděného na trh. Za
účelem dosažení tohoto dvojího cíle, kvantitativní rovnováhy
a kvalitativního zlepšení, právní úprava Společenství vztahující se
na trh s vínem stanovila širokou škálu nástrojů použitelných jak
ve fázi produkce, tak ve fázi uvádění vína na trh.26      V
tomto ohledu je třeba odkázat zvláště na ustanovení článku 17 nařízení
č. 816/70, převzatá v podrobnější podobě do článku 31 nařízení č.
337/79, která stanoví, že členské státy vypracují plány výsadby
a produkce, koordinované v rámci závazného plánu Společenství.
K provedení tohoto plánu mohou být přijata opatření týkající se
výsadby, opětné výsadby, klučení a rušení vinic.27      Nařízení
č. 1162/76 bylo přijato v rámci těchto okolností. Z preambule
tohoto nařízení a z hospodářských okolností jeho přijetí,
které se od sklizně 1974 vyznačují hromaděním stálých přebytků produkce,
je patrné, že toto nařízení plní dvojí úlohu: jednak má umožnit
bezprostředně odvrátit nepřetržitý růst přebytků, a jednak má
poskytnout orgánům Společenství čas nezbytný pro zavedení strukturální
politiky na podporu vysoce kvalitní produkce prostřednictvím výběru půd
pro pěstování vína a odrůd vinné révy, jakož i regulací
výrobních metod, za současného zachování zvláštností a potřeb
různých vinařských oblastí Společenství.28      Právě
se záměrem řešit tyto dvě otázky Rada stanovila nařízením č. 1162/76
obecný zákaz nové výsadby vinic, aniž by přitom, kromě několika přesně
vymezených výjimek, zavedla rozlišení podle kvality půdy. Je nutno
poznamenat, že při své obecné platnosti má toto opatření přijaté Radou
dočasný ráz. Má bezprostředně odvrátit konjunkturální situaci přebytku
a zároveň připravit konečná strukturální opatření.29      Kritizované
opatření takto pojaté nezahrnuje žádné nenáležité omezení výkonu
vlastnického práva. Nová výsadba vinic za situace vyznačující se trvalou
nadprodukcí by totiž z ekonomického hlediska nevedla k ničemu
jinému než ke zvýšení objemu přebytku; mimoto by takovéto rozšíření
v této fázi mohlo ztížit provádění strukturální politiky na úrovni
Společenství v případě, že by se zakládala na používání přísnějších
kritérií, než jsou stávající vnitrostátní právní předpisy ohledně
výběru půd způsobilých k pěstování vinné révy.30      Je
tudíž třeba učinit závěr, že omezení užívání majetku, způsobené zákazem
nové výsadby vinic vydaným na omezenou dobu nařízením č. 1162/76 je
odůvodněné cíli obecného zájmu sledovanými Společenstvím
a nezasahuje do podstaty práva vlastnit majetek tak, jak je uznáno
a zaručeno v právním řádu Společenství. K otázce svobodného výkonu profesní činnosti31      Žalobkyně
v původním řízení se dále domnívá, že zákaz nové výsadby vinic
vydaný nařízením č. 1162/76 poškozuje její základní práva tím, že má za
následek omezení svobodného výkonu její profesní činnosti ve vinařství.32      Jak
již Soudní dvůr uvedl ve svém výše uvedeném rozsudku ze dne 14. května
1974, Nold, ačkoli je pravda, že záruky svobodného výkonu profesní
činnosti jsou zakotveny v ústavním pořádku více členských států,
takto zaručené právo se neprojevuje jako absolutní výsada, ale
i ono musí být posuzováno vzhledem ke společenské funkci chráněných
činností. V daném případě je nutno podotknout, že sporným
opatřením Společenství není žádným způsobem dotčen přístup
k vinařskému povolání ani svobodný výkon tohoto povolání na
plochách v současné době určených k pěstování vinné révy.
Pokud je zákazem nové výsadby vinic dotčen svobodný výkon vinařského
povolání, toto omezení je pouze následkem omezení výkonu vlastnického
práva, takže s ním splývá. Omezení svobodného výkonu vinařského
povolání, i za předpokladu, že by k němu došlo, by tudíž bylo
odůvodněno těmi samými důvody, které odůvodňují omezení dotýkající se
užívání majetku.33      Z
předcházejícího tedy vyplývá, že přezkum nařízení č. 1162/76
s ohledem na
pochybnosti vyjádřené Verwaltungsgericht neodhalil
žádnou skutečnost, kterou by mohla být dotčena platnost tohoto nařízení
na základě rozporu s požadavky vyplývajícími z ochrany
základních práv ve Společenství. K nákladům řízeníVýdaje
vzniklé vládě Spolkové republiky Německo, Radě a Komisi Evropských
společenství, které předložily Soudnímu dvoru vyjádření, se
nenahrazují.Vzhledem k tomu, že řízení
má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního
řízení vzhledem ke sporu probíhajícímu před Verwaltungsgericht
v Neustadt an der Weinstraße, je k rozhodnutí o nákladech
řízení příslušný uvedený soud.Z těchto důvodůSOUDNÍ DVŮRo
otázkách, které mu byly předloženy usnesením Verwaltungsgericht
v Neustadt an der Weinstraße ze dne 14. prosince 1978, rozhodl
takto:1)      Nařízení
Rady č. 1162/76 ze dne 17. března 1976 o opatřeních na
přizpůsobení potenciálu vinařství potřebám trhu, ve znění nařízení Rady
č. 2776/78 ze dne 23. listopadu 1978, kterým se podruhé mění nařízení č.
1162/76, musí být vykládáno v tom smyslu, že jeho čl. 2
odst. 1 se použije také na žádosti o povolení k nové
výsadbě vinic, podané před vstupem tohoto nařízení v platnost.2)      Článek
2 odst. 1 nařízení Rady č. 1162/76 musí být vykládán v tom smyslu,
že v něm vyjádřený zákaz udělit povolení k nové výsadbě vinic
– odhlédne-li se od osvobození uvedených v čl. 2 odst. 2 uvedeného
nařízení – je obecně platný, tedy zejména nezávisle na otázce, zda
pozemek je, či není vhodný k pěstování vinné révy podle ustanovení
vnitrostátního zákona.KutscherO’KeeffeTouffaitMertens de WilmarsPescatoreMackenzie StuartBoscoKoopmansDueTakto vyhlášeno na veřejném zasedání v Lucemburku dne 13.prosince 1979.Vedoucí soudní kanceláře       PředsedaA. Van Houtte       H. Kutscher* Jednací jazyk: němčina.