62018CC0570
STANOVISKO GENERÁLNÍHO ADVOKÁTA
HENRIKA SAUGMANDSGAARDA ØE
přednesené dne 29. ledna 2020 (
1
)
Věc C‑570/18 P
HF
proti
Evropskému parlamentu
„Kasační opravný prostředek – Veřejná služba – Smluvní zaměstnanec Parlamentu – Články 12a a 24 služebního řádu úředníků Evropské unie – Psychické obtěžování – Zamítnutí žádosti o pomoc – Článek 41 Listiny základních práv Evropské unie – Právo být vyslechnut – Přístup k zápisům ze slyšení svědků – Pojem ‚psychické obtěžování‘ – Kritéria pro posouzení – Zohlednění kontextu – Vedlejší kasační opravný prostředek – Přípustnost“
I. Úvod
1.
Kasačním opravným prostředkem se HF domáhá zrušení rozsudku Tribunálu Evropské unie ze dne 29. června 2018, HF v. Parlament (
2
), kterým byla zamítnuta její žaloba směřující ke zrušení rozhodnutí Evropského parlamentu ze dne 3. června 2016, kterým orgán oprávněný k uzavírání smluv zamítl žádost o pomoc, kterou HF podala, a dále k náhradě újmy vzniklé HF v důsledku protiprávního jednání, kterého se Parlament dopustil při vyřizování žádosti o pomoc.
2.
Tento kasační opravný prostředek poskytuje Soudnímu dvoru příležitost k potvrzení nedávné judikatury týkající se rozsahu práva být vyslechnut před tím, než administrativa přijme rozhodnutí, které nepříznivě zasahuje do právního postavení (
3
), a upřesnit skutečnosti, které je třeba zohlednit pro určení, zda jednání zakládají psychické obtěžování.
3.
V souladu s žádostí Soudního dvora se toto stanovisko týká prvního a třetího důvodu kasačního opravného prostředku, jakož i vedlejšího kasačního opravného prostředku podaného Parlamentem.
4.
Navrhuji, aby Soudní dvůr prohlásil vedlejší kasační opravný prostředek za nepřípustný, vyhověl prvnímu důvodu kasačního opravného prostředku a zčásti odmítl a zčásti zamítl jeho třetí důvod.
II. Právní rámec
5.
Služební řád úředníků Evropské unie byl stanoven nařízením č. 31 (EHS)/11 (ESAE), kterým se stanoví služební řád úředníků a pracovní řád ostatních zaměstnanců Evropského společenství a Evropského společenství pro atomovou energii. Uvedený služební řád ve znění použitelném na spor (dále jen „služební řád“) v článku 12a uvádí:
„1.   Úředník se zdrží veškerých projevů psychického nebo sexuálního obtěžování.
[…]
3.   ‚Psychickým obtěžováním‘ se rozumí každé nepřístojné chování, které trvá po delší dobu, je opakované nebo systematické a zahrnuje mluvené nebo psané projevy, úmyslná jednání nebo gesta učiněná úmyslně, které mohou těžce poškodit osobnost, důstojnost nebo fyzickou či psychickou integritu člověka.
[…]“
6.
Článek 24 služebního řádu uvádí:
„Unie pomáhá všem úředníkům zejména při postupu proti jakékoli osobě, která se dopustila vyhrožování, urážky nebo pomluvy nebo jiného útoku vůči osobě nebo majetku, kterému je tato osoba nebo člen její rodiny vystavena z důvodů svého postavení nebo služebních povinností.
Společně a nerozdílně nahradí úředníkovi škody utrpěné v takových případech, pokud úředník nezpůsobil škodu úmyslně nebo hrubou nedbalostí a nemůže-li získat náhradu způsobené škody od jejího původce.“
III. Skutečnosti předcházející sporu, řízení před Tribunálem a napadený rozsudek
A.
Skutečnosti předcházející sporu
7.
Skutečnosti předcházející sporu byly podrobně popsány v napadeném rozsudku (
4
). Podstatné prvky nezbytné k pochopení tohoto stanoviska lze shrnout následovně.
8.
HF byla přijata v roce 2003 do audiovizuálního oddělení generálního ředitelství Parlamentu pro komunikaci a pracovala v tomto oddělení až do roku 2015, tedy po dobu 12 let. Kromě období přibližně jednoho a půl roku, během něhož byla zaměstnána třetí společností, avšak i nadále pracovala v daném oddělení, byla HF zaměstnána přímo Parlamentem a pracovala pro něj postupně jako pomocný, smluvní a dále i dočasný zaměstnanec.
9.
Dopisem ze dne 11. prosince 2014, adresovaným generálnímu tajemníkovi Parlamentu (dále jen „generální tajemník“), jehož kopie byla adresována předsedovi poradního výboru zabývajícího se obtěžováním a jeho prevencí na pracovišti (dále jen „poradní výbor“), jakož i předsedovi Parlamentu a generálnímu řediteli generálního ředitelství generálního sekretariátu Parlamentu pro personál, HF podala na základě čl. 90 odst. 1 služebního řádu žádost o pomoc ve smyslu článku 24 daného řádu (dále jen „žádost o pomoc“).
10.
Na podporu dané žádosti HF tvrdila, že je obětí psychického obtěžování ve smyslu článku 12a služebního řádu ze strany vedoucího audiovizuálního oddělení, které se projevovalo chováním a mluvenými a písemnými projevy posledně uvedeného, zejména pak na schůzích oddělení. Konkrétně požadovala, aby byla přijata naléhavá opatření k tomu, aby byla okamžitě chráněna před domnělým obtěžovatelem a aby orgán oprávněný k uzavírání smluv zahájil správní šetření za účelem zjištění skutečností.
11.
Dopisem ze dne 4. února 2015 generální ředitel pro personál informoval HF, že v její prospěch bylo přijato opatření k jejímu přeložení od vedoucího audiovizuálního oddělení spočívající v jejím přeřazení do oddělení pro návštěvnický program.
12.
Dopisem ze dne 8. prosince 2015 generální ředitel pro personál HF informoval o svém úmyslu považovat žádost o pomoc za neopodstatněnou, a to zejména po vyslechnutí vedoucího audiovizuálního oddělení a čtrnácti dalších úředníků a zaměstnanců tohoto oddělení poradním výborem. V souladu s čl. 41 odst. 2 písm. a) Listiny základních práv Evropské unie (dále jen „Listina“) vyzval HF, aby předložila vyjádření.
13.
Dopisem ze dne 17. prosince 2015 HF požádala o předání, podle ní „vyšetřovací“, zprávy, vypracované poradním výborem. Tato žádost byla zopakována dopisem ze dne 5. února 2016.
14.
Dopisem ze dne 9. února 2016 generální ředitel pro personál určil žalobkyni lhůtu k podání písemného vyjádření končící dne 1. dubna 2016. Kromě toho ji informoval o tom, že mu poradní výbor zaslal pouze stanovisko, v němž byl učiněn závěr o absenci psychického obtěžování. V tomto ohledu je podle něj běžné, že mu poradní výbor zprávu ve smyslu článku 14 vnitřních pravidel v oblasti obtěžování nepředal, jelikož takovou zprávu poradní výbor vyhotovuje, pouze pokud konstatuje existenci psychického obtěžování.
15.
Dne 1. dubna 2016 předložila HF v reakci na dopisy generálního ředitele pro personál ze dne 8. prosince 2015 a 9. února 2016 písemné vyjádření. V něm zopakovala, že chování vedoucího audiovizuálního oddělení vůči ní představovalo psychické obtěžování ve smyslu článku 12a služebního řádu, a zpochybňovala mj. tvrzení generálního ředitele pro personál, podle kterého poradní výbor nevypracoval zprávu ve smyslu článku 14 vnitřních pravidel v oblasti obtěžování, ale pouze vydal stanovisko. V tomto ohledu uvedla, že odmítnutí generálního ředitele pro personál poskytnout jí všechny závěry poradního výboru porušuje její právo na obhajobu a zbavuje veškerého užitečného účinku vyjádření, která předložila.
16.
Rozhodnutím ze dne 3. června 2016 generální ředitel pro personál jakožto orgán oprávněný k uzavírání smluv žádost o pomoc zamítl (dále jen „sporné rozhodnutí“). V tomto rozhodnutí zejména uvedl, že HF byla plně a podrobně informována o důvodech, které jej vedly k tomu, že dne 8. prosince 2015 zamýšlel žádost o pomoc zamítnout. Mimoto podle něj HF neměla žádné subjektivní právo na předání vyšetřovací zprávy, stanoviska nebo zápisů ze slyšení svědků vypracovaných poradním výborem. Generální ředitel dále trval na analýze, kterou uvedl v dopise ze dne 8. prosince 2015, a tudíž rozhodl, že neuzná, že situace popsaná HF spadá pod pojem „psychické obtěžování“ ve smyslu článku 12a služebního řádu.
17.
Dne 6. září 2016 podala HF proti spornému rozhodnutí stížnost na základě čl. 90 odst. 2 služebního řádu. Na podporu uvedené stížnosti se dovolávala porušení práva na obhajobu, článku 41 Listiny, práva být vyslechnut a zásady kontradiktornosti, jakož i vad řízení vedeného poradním výborem, zjevně nesprávných posouzení, porušení článků 12a a 24 služebního řádu a porušení povinnosti poskytnout pomoc a povinnosti náležité péče.
18.
Rozhodnutím ze dne 4. ledna 2017 generální tajemník jakožto orgán oprávněný k uzavírání smluv uvedenou stížnost zamítl.
19.
Pokud jde o výtku HF týkající se nepředání zprávy vyhotovené poradním výborem a zápisů ze slyšení svědků ze strany orgánu oprávněného k uzavírání smluv, generální tajemník měl zejména za to, že s ohledem na judikaturu vyplývající z rozsudků Tzirani v. Komise (
5
) a Cerafogli v. ECB (
6
) neměl uvedený orgán povinnost předat tyto dokumenty HF, zejména proto, že poradní výbor musí v rámci Parlamentu pracovat při zachování nejvyšší důvěrnosti a jeho práce je tajná. Pro účely zajištění svobody projevu všech zúčastněných včetně svědků přitom nebylo možné, aby orgán oprávněný k uzavírání smluv tyto dokumenty HF předal.
20.
Co se týče existence psychického obtěžování ve smyslu čl. 12a odst. 3 služebního řádu v projednávané věci, generální tajemník připustil, že poznatky předložené žalobkyní mohou dokládat opakované a úmyslné jednání ve smyslu uvedeného ustanovení. Konstatoval však toto:
„Je třeba mít na paměti, že domnělý obtěžovatel je nadřízeným [HF]. Z povahy funkce vedoucího oddělení přitom vyplývá, že připomíná svým spolupracovníkům, že musí dodržovat jeho pokyny, přispívat k dobré spolupráci mezi kolegy, přiměřeně sdílet informace užitečné pro práci nebo podat vysvětlení, pokud nebyli přítomni na schůzích. Při komplexním posouzení skutečností uplatňovaných [HF] se nejeví, že by se mělo jednat o nepřístojné chování vedoucího oddělení vůči podřízenému. Dané skutečnosti spíše naznačují, že vedoucí oddělení shledal, že jeho vedoucí pozice je zpochybňována, což vedlo k napětí, takže bylo třeba zasáhnout s cílem zlepšit fungování útvaru. K údajnému očerňování [HF] před jejími kolegy bez možnosti bránit se docházelo právě na schůzích, jejichž cílem bylo hovořit o špatném fungování útvaru. Výroky přisuzované domnělému obtěžovateli jsou sice politováníhodné, avšak musí být vnímány v tomto kontextu napětí a špatného fungování […]“
B.
Řízení před Tribunálem a napadený rozsudek
21.
Podáním došlým kanceláři Tribunálu dne 12. dubna 2017 podala HF žalobu znějící na zrušení sporného rozhodnutí, náhradu újmy, která jí údajně vznikla v důsledku protiprávního jednání ze strany orgánu oprávněného k uzavírání smluv při vyřizování její žádosti o pomoc a na to, aby byla Parlamentu uložena náhrada nákladů řízení.
22.
Na podporu svých návrhových žádání znějících na zrušení uplatňovala HF tři žalobní důvody, z nichž první vycházel z porušení práva na obhajobu, článku 41 Listiny, práva být vyslechnut a zásady kontradiktornosti, druhý z procesních pochybení, jimiž je stiženo řízení vedené poradním výborem v rozsahu, v němž bylo protiprávní, a třetí ze zjevně nesprávných posouzení, porušení povinnosti poskytnout pomoc a povinnosti péče, jakož i porušení článků 12a a 24 služebního řádu.
23.
V rámci svých návrhových žádání znějících na náhradu škody HF požaduje zaplacení 70000 eur jako náhradu nemajetkové újmy, která jí údajně vznikla v důsledku protiprávního jednání ze strany orgánu oprávněného k uzavírání smluv při vyřizování její žádosti o pomoc, a 20000 eur jako náhradu nemajetkové újmy způsobené nesrovnalostmi, které ovlivnily vyšetřovací řízení, konkrétně pokud jde o práci poradního výboru. Podle HF uvedený orgán zejména porušil zásadu přiměřené lhůty při vyřizování její žádosti o pomoc.
24.
Napadeným rozsudkem Tribunál žalobu v plném rozsahu zamítl jako neopodstatněnou.
IV. Řízení před Soudním dvorem a návrhová žádání účastníků řízení
25.
Písemným podáním ze dne 10. září 2018 podala HF kasační opravný prostředek proti napadenému rozsudku.
26.
V kasačním opravném prostředku navrhuje, aby Soudní dvůr:
–
zrušil napadený rozsudek, a tudíž
–
vyhověl jejím návrhovým žádáním předloženým v prvním stupni,
–
zrušil sporné rozhodnutí,
–
uložil Parlamentu náhradu její nemajetkové újmy vyčíslené ex aequo et bono na částku 90000 eur, a
–
uložil Parlamentu náhradu nákladů řízení v obou stupních.
27.
V kasační odpovědi Parlament navrhuje, aby Soudní dvůr:
–
prohlásil kasační opravný prostředek za neopodstatněný a
–
uložil HF náhradu nákladů řízení.
28.
Vedlejším kasačním opravným prostředkem Parlament navrhuje, aby Soudní dvůr:
–
zrušil napadený rozsudek,
–
rozhodl ve věci samé a žalobu zamítl a
–
uložil HF náhradu nákladů řízení.
29.
Na jednání, které se konalo dne 13. listopadu 2019, přednesli HF a Parlament ústní vyjádření.
V. Analýza
30.
Soudnímu dvoru byly předloženy dva kasační opravné prostředky. Na podporu hlavního kasačního opravného prostředku HF uplatňuje tři důvody, z nichž pouze první a třetí budou v souladu s žádostí Soudního dvora předmětem tohoto stanoviska. Tyto důvody vycházejí z porušení práva být vyslechnut podle článku 41 Listiny Tribunálem a z jeho nesprávného posouzení skutkového stavu.
31.
Kromě toho podal Parlament vedlejší kasační opravný prostředek. Ten je založen na dvou důvodech, vycházejících ze dvou nesprávných právních posouzení, prvního v bodě 81 napadeného rozsudku, v němž Tribunál rozhodl, že Parlament měl HF poskytnout stanovisko poradního výboru, a druhého v bodě 123 napadeného rozsudku, jelikož se neomezil na analýzu zjevně nesprávného posouzení, ale provedl analýzu pouhého nesprávného posouzení.
32.
Nejprve budu zkoumat přípustnost vedlejšího kasačního opravného prostředku a následně přistoupím k analýze prvního a třetího důvodu hlavního kasačního opravného prostředku.
A.
K přípustnosti vedlejšího kasačního opravného prostředku
33.
Mám za to, že otázku přípustnosti vedlejšího kasačního opravného prostředku je třeba zkoumat i bez návrhu.
34.
Podle čl. 56 první věty druhého pododstavce statutu Soudního dvora Evropské unie může kasační opravný prostředek podat kterýkoli účastník řízení, jehož návrhovému žádání nebylo vůbec nebo zčásti vyhověno. Toto pravidlo, které se použije na všechny kasační opravné prostředky, a tedy na hlavní i vedlejší kasační opravný prostředek, se odráží v případě prvního v čl. 169 odst. 1 a v případě druhého v čl. 178 odst. 1 jednacího řádu Soudního dvora. Podle posledně uvedeného ustanovení návrhová žádání vedlejšího kasačního opravného prostředku musí směřovat k úplnému nebo částečnému zrušení rozhodnutí Tribunálu.
35.
Kromě toho podle článku 58 statutu Soudního dvora Evropské unie se kasační opravný prostředek nemůže týkat jen určení výše náhrady nákladů řízení nebo rozhodnutí, který z účastníků řízení je má platit.
36.
Pokud jde o první dva body návrhových žádání vedlejšího kasačního opravného prostředku, ty směřují ke zrušení napadeného rozsudku a k zamítnutí kasačního opravného prostředku.
37.
Musím však konstatovat, že těmito dvěma body se Parlament nesnaží v souladu s čl. 178 odst. 1 jednacího řádu Soudního dvora dosáhnout úplného nebo částečného zrušení rozhodnutí Tribunálu. V prvním bodě výroku napadeného rozsudku totiž Tribunál žalobu HF zamítl, a tím i její návrh znějící na zrušení sporného rozhodnutí. V důsledku toho nebyl Parlament ani zdaleka neúspěšný ve svých návrhových žádáních předložených Tribunálu, naopak měl úspěch, a první dva body návrhových žádání tedy nesplňují podmínku stanovenou v čl. 56 druhém pododstavci první větě statutu Soudního dvora Evropské unie (
7
).
38.
Dvěma důvody (
8
) uplatněnými na podporu svého vedlejšího kasačního opravného prostředku se Parlament ve skutečnosti snaží dosáhnout nahrazení odůvodnění.
39.
Parlament se totiž snaží dosáhnout toho, aby Soudní dvůr změnil analýzu provedenou Tribunálem v bodech 81 a 123 napadeného rozsudku, tedy ve dvou částech odůvodnění uvedeného rozsudku. Jak vyplývá z judikatury uvedené v poznámce pod čarou č. 7 tohoto stanoviska, takové návrhy přitom nemohou být předmětem hlavního nebo vedlejšího kasačního opravného prostředku. Proto musí být odmítnuty jako nepřípustné.
40.
Podotýkám, že se zdá, že Parlament to přinejmenším implicitně uznal na jednání před Soudním dvorem. V odpovědi na ústní otázku totiž Parlament uvedl, že první dva body návrhových žádání bere zpět.
41.
Pokud jde o třetí bod návrhových žádání, týkající se nákladů řízení, je tento návrh nepřípustný, jelikož jak je stanoveno v článku 58 statutu Soudního dvora Evropské unie, kasační opravný prostředek se nemůže týkat pouze nákladů řízení.
42.
Uvedl bych k tomu ještě, že na jednání před Soudním dvorem Parlament tvrdil, že mu byla náhrada čtvrtiny nákladů řízení vynaložených HF uložena nesprávně, a to z důvodu nesprávného právního posouzení, kterého se dopustil Tribunál v bodě 81 napadeného rozsudku, a že z toho důvodu žádá o zrušení této části.
43.
Mimo to, že uvedený návrh je nepřípustný, jelikož se týká pouze jednoho bodu odůvodnění napadeného rozsudku (
9
), nelze mu každopádně vyhovět, jelikož souvisí s návrhem týkajícím se pouze určení výše náhrady nákladů řízení nebo rozhodnutí, který z účastníků řízení je má platit.
44.
S ohledem na výše uvedené mám za to, že vedlejší kasační opravný prostředek musí být v celém rozsahu odmítnut jako nepřípustný.
B.
K prvnímu důvodu hlavního kasačního opravného prostředku
45.
Prvním důvodem kasačního opravného prostředku HF tvrdí, že se Tribunál dopustil nesprávného právního posouzení tím, že v bodě 87 napadeného rozsudku rozhodl, že „OOUPS neporušil právo být vyslechnut ve smyslu článku 41 Listiny […], když v projednávaném případě odmítl předat žalobkyni zápisy ze slyšení svědků ve fázi před zahájením soudního řízení“. HF tvrdí, že tím Tribunál porušil čl. 41 odst. 2 Listiny, jakož i čl. 12a odst. 1 a článek 24 služebního řádu. Rovněž si protiřečí a platně neodůvodnil svůj postoj.
46.
HF nejprve tvrdí, že úvahy uvedené v bodech 73 a 74 napadeného rozsudku, které se týkají práva být vyslechnut a o které se Tribunál opřel, když rozhodl, že stanovisko poradního výboru jí mělo být předáno, jsou použitelné rovněž na otázku předání zápisů ze slyšení. Jelikož Parlament při přijetí sporného rozhodnutí vycházel z těchto zápisů, měly být tyto HF předány, tak aby mohla být užitečně vyslechnuta.
47.
HF dále zpochybňuje důvody Tribunálu uvedené v bodech 83 až 85 napadeného rozsudku k odůvodnění nepředání zápisů ze slyšení, přičemž se opírá o následující dva argumenty.
48.
Zaprvé cíl spočívající ve zklidnění situace v útvaru, který vyžaduje, aby tyto zápisy zůstaly důvěrnými, nemůže být podle HF zaručen bezpodmínečně, aniž by byl zohledněn druhý cíl sledovaný článkem 12a služebního řádu, jímž je ochrana úředníků a zaměstnanců před obtěžováním.
49.
Zadruhé ochrana anonymity svědků ve jménu téhož požadavku důvěrnosti rovněž nemůže odůvodnit nepředání zápisů ze slyšení. Bylo možné tyto zápisy anonymizovat, jak ostatně bylo učiněno, pokud jde o stanovisko poradního výboru.
50.
A konečně, HF uvádí, že si Tribunál protiřečil, když rozhodl, že zápisy ze slyšení jí neměly být předány, a současně v bodě 89 napadeného rozsudku uvedl, že orgán oprávněný k uzavírání smluv měl k dispozici nejen stanovisko, jakkoliv stručné, poradního výboru, ale také uvedené zápisy, které poskytovaly ucelený podrobný přehled o existenci vytýkaných skutečností. Podle HF tím Soud uznal užitečnost těchto zápisů pro doplnění uvedeného stanoviska. HF dodává, že z bodu 90 napadeného rozsudku vyplývá, že Tribunál rovněž uznal, že předložila nové argumenty založené na uvedených zápisech. Z toho podle společnosti HF vyplývá, že tyto argumenty měly být považovány za argumenty, které mohou mít dopad na sporné rozhodnutí, a že mělo být rozhodnuto o jeho zrušení.
51.
Parlament zase tvrdí, že první důvod kasačního opravného prostředku musí být zamítnut, a zejména uvádí, že požadavek důvěrnosti představuje legitimní omezení práva být vyslechnut. Důvěrnost svědeckých výpovědí je nezbytná k tomu, aby dotyčné osoby souhlasily s tím, že budou svědčit, dobrovolně, a tudíž k tomu, aby mohla být šetření dokončena. Parlament dodává, že autor žádosti o pomoc nepožívá tak rozsáhlé právní ochrany, jaká je přiznaná v rámci práva na obhajobu.
52.
Na rozdíl od Parlamentu se domnívám, že uvedený první důvod kasačního opravného prostředku je opodstatněný a že se Tribunál dopustil nesprávného právního posouzení, když rozhodl, že daný orgán nebyl povinen předat HF zápisy ze slyšení, aby ji mohl před zamítnutí její žádosti o pomoc užitečně vyslechnout.
53.
Tento důvod kasačního opravného prostředku budu zkoumat s tím, že připomenu dosah práva být vyslechnut z hlediska práva na obhajobu a problematiky související s důvěrností svědectví, a poté z toho vyvodím patřičné závěry, co se týče předání zápisů ze slyšení do rukou HF.
54.
Připomínám, že právo každého být vyslechnut spadá do článku 41 Listiny, který se týká práva na řádnou správu. To zahrnuje mimo práva být vyslechnut (
10
) zejména právo každého na přístup ke spisu, který se jej týká, při respektování oprávněných zájmů důvěrnosti (
11
), a povinnost správních orgánů odůvodňovat svá rozhodnutí (
12
).
55.
V souladu s ustálenou judikaturou právo být vyslechnut, které existuje i v případě neexistence jakéhokoli vnitrostátního pravidla, které by ho výslovně upravovalo, zaručuje každému možnost užitečným a účinným způsobem vyjádřit své stanovisko v průběhu správního řízení před přijetím každého rozhodnutí, které by se mohlo nepříznivě dotknout jeho zájmů (
13
). Dotyčné osobě musí být umožněno vyjádřit své připomínky tak, aby příslušný orgán mohl účelně zohlednit všechny relevantní skutečnosti a přijmout rozhodnutí s plnou znalostí věci (
14
). Tatáž osoba musí mít možnost opravit chybu nebo uplatnit určité skutečnosti, které považuje za důležité (
15
).
56.
Zdůrazňuji, že právo být vyslechnut je nedílnou součástí práva na obhajobu (
16
). Není tedy namístě stavět tyto dva pojmy proti sobě a tvrdit, jak činí Parlament, že autor žádosti o pomoc nepožívá tak rozsáhlé právní ochrany, jaká je přiznaná v rámci práva na obhajobu.
57.
Právo být vyslechnut se použije, jakmile správní orgán zamýšlí přijmout akt proti určité osobě, který nepříznivě zasahuje do jejího právního postavení (
17
), a není nutné, aby dotyčná osoba k tomu, aby toto právo mohla využít, byla žalovaným nebo, v tomto případě, domnělým obtěžovatelem.
58.
Z toho vyplývá, jak Tribunál ostatně správně uvedl v bodech 73 a 74 napadeného rozsudku, že HF měla právo být před přijetím sporného rozhodnutí, které nepříznivě zasáhlo do jejího právního postavení, užitečně vyslechnuta.
59.
Soudní dvůr v nedávné době uplatnil svou judikaturu týkající se práva být vyslechnut v rozsudku OZ v. EIB (
18
), který se týkal sporu o obtěžování, jehož účastníky byli evropští úředníci.
60.
V uvedeném rozsudku, který se týká stížnosti na sexuální obtěžování podané zaměstnankyní Evropské investiční banky, Soudní dvůr rozhodl, že navrhovatelka byla k tomu, aby mohla bance účinně předložit své vyjádření před tím, než tato rozhodne o její stížnosti, oprávněna obdržet minimálně shrnutí vyjádření osoby, jež byla obviněna z obtěžování, a jednotlivých
svědků vyslechnutých v průběhu šetření. Soudní dvůr uvedl, že tomu tak je v rozsahu, v němž byla tato prohlášení použita ve zprávě předané prezidentovi Evropské investiční banky a zahrnovala doporučení, na jejichž základě přijal rozhodnutí o zamítnutí stížnosti (
19
).
61.
Mám za to, že tyto úvahy jsou plně uplatnitelné na projednávanou věc.
62.
Vzhledem k tomu, že orgán oprávněný k uzavírání smluv zohlednil zápisy ze slyšení za účelem přijetí sporného rozhodnutí, bylo důležité, aby se k nim HF mohla vyjádřit.
63.
Zbývá určit, zda ochrana důvěrnosti těchto svědectví mohla představovat překážku pro předání těchto zápisů.
64.
V tomto ohledu poukazuji na to, že Soudní dvůr měl v bodě 57 rozsudku OZ v. EIB za to, že při předávání vyjádření vyslechnutých svědků měly být „případně dodrženy oprávněné zájmy důvěrnosti“ (
20
).
65.
Zdůrazňuji, že čl. 41 odst. 2 písm. b) Listiny, který souvisí s právem být vyslechnut, zaručuje právo každého na přístup ke spisu, který se jej týká, při respektování oprávněných zájmů důvěrnosti a profesního tajemství.
66.
Důvěrnost však neznamená právo na utajení. I v případě, že se jedná o bezpečnost státu, Soudní dvůr uznal nezbytnost sdělit dotyčné osobě alespoň podstatu odůvodnění rozhodnutí, tak aby bylo zachováno její právo na obhajobu (
21
).
67.
Tribunál měl v bodě 83 napadeného rozsudku za to, že administrativa může stanovit možnost zaručit svědkům, kteří souhlasí s poskytnutím svých výpovědí o sporných skutečnostech v případě údajného obtěžování, že jejich svědectví zůstanou důvěrná přinejmenším v rámci postupu pro vyřízení žádosti o pomoc ve smyslu článku 24 služebního řádu, a to vůči domnělému obtěžovateli i vůči domnělé oběti.
68.
Domnívám se, že svědci, kteří dobrovolně souhlasí se svou účastí na šetření, si vskutku mohou přát, aby jejich totožnost nebyla odhalena a aby nemohla být vyvozena z jejich líčení skutečností.
69.
Tato starost se mi jeví být legitimní bez ohledu na důvody svědků a musí být v co největším možném rozsahu zohledněna správním orgánem, třeba jen za účelem zajištění účasti osob, které mohou poskytnout informace užitečné pro zjištění skutkového stavu, na vyšetřování.
70.
Nicméně je třeba nalézt rovnováhu mezi zájmem svědků na ochraně důvěrnosti jejich svědectví a právem autora žádosti o pomoc užitečně vyjádřit své stanovisko k obsahu těchto svědectví. Posledně uvedený totiž nemůže být zbaven znalosti skutečností, na kterých správní orgán zamýšlí založit své rozhodnutí o zamítnutí jeho žádosti o pomoc.
71.
Za tímto účelem lze použít určité techniky, jako je anonymizace, či dokonce, jak tomu bylo v rozsudku OZ v. EIB, zpřístupnění podstaty svědectví ve formě shrnutí nebo jak tomu bylo v projednávané věci v průběhu řízení před Tribunálem, zakrytí některých částí obsahu těchto svědectví.
72.
Mám za to, že dodržení důvěrnosti mohlo být v projednávané věci před tím, než orgán oprávněný k uzavírání smluv přijal sporné rozhodnutí, zajištěno pomocí stejných technik anonymizace a zakrytí, které byly použity v průběhu řízení před Tribunálem.
73.
Předání anonymizované verze zápisů, pouze zčásti zakryté, tak jak bylo nařízeno Tribunálem, bylo o to důležitější, že stanovisko poradního výboru bylo stručné.
74.
Zaprvé bylo tvořeno pouze dvěma stranami obsahujícími anonymizovaný seznam vyslýchaných svědků a tři odrážky stručně popisující stanovisko poradního výboru. Zadruhé, jak Tribunál sám uvedl v bodě 89 napadeného rozsudku, tato stručnost byla kompenzována zápisy ze slyšení svědků, které mohly orgánu oprávněnému k uzavírání smluv poskytnout ucelený podrobný přehled o daných skutečnostech.
75.
V tomto ohledu není dostatečné, že byly HF sděleny důvody, které měl orgán oprávněný k uzavírání smluv v úmyslu uplatnit na podporu zamítnutí její žádosti o pomoc. Jak tvrdila HF na jednání před Soudním dvorem, povinnost uvést odůvodnění rozhodnutí, které nepříznivě zasahuje do právního postavení dotyčného, nemůže být zaměňována s jeho právem být vyslechnut (
22
). Toto právo vyžaduje, aby osoba, která podala žádost o pomoc, měla při respektování důvěrnosti mimo jiné přístup ke svědectvím, na kterých orgán oprávněný k uzavírání smluv založil své rozhodnutí, aby mohla specifikovat, zda jsou skutečnosti zohledněné v průběhu šetření relevantní a zda měly být dle jejího názoru zohledněny některé další.
76.
Mám tudíž za to, že se Tribunál dopustil nesprávného právního posouzení tím, že v bodě 87 napadeného rozsudku rozhodl, že orgán oprávněný k uzavírání smluv neporušil právo být vyslechnut ve smyslu článku 41 Listiny, když v projednávaném případě odmítl předat HF zápisy ze slyšení svědků ve fázi před zahájením soudního řízení. Vzhledem k tomu, že rozhodnutí o zamítnutí žádosti HF o pomoc zasahuje do jejího právního postavení, mám za to, že se skutečnostmi, ze kterých Parlament vycházel při přijetí daného rozhodnutí, tedy výslechy svědků, měla být HF seznámena, přinejmenším v anonymizované podobě shrnutí, tak aby mohla být užitečně vyslechnuta ohledně těchto skutečností před přijetím rozhodnutí Parlamentu. Je třeba mít za to, že toto pochybení mohlo mít dopad na sporné rozhodnutí.
77.
Z toho vyplývá, že prvnímu důvodu kasačního opravného prostředku je třeba vyhovět.
78.
V důsledku toho by měl být napadený rozsudek zrušen.
79.
Přestože opodstatněnost tohoto prvního důvodu odůvodňuje zrušení napadeného rozsudku sama o sobě, mám za to, že je třeba mimoto zkoumat třetí důvod kasačního opravného prostředku uplatněný HF, jelikož se týká věci samé a mohl by v zájmu HF představovat druhý důvod pro zrušení napadeného rozsudku.
C.
Ke třetímu důvodu hlavního kasačního opravného prostředku
80.
Třetím důvodem kasačního opravného prostředku HF tvrdí, že Tribunál porušil čl. 12a odst. 1 a 3 a článek 24 služebního řádu, jakož i čl. 31 odst. 1 Listiny, když v bodech 158, 164 a 166 napadeného rozsudku dospěl k závěru, že jednání vedoucího oddělení nebylo zneužívající a že Parlament platně, aniž se dopustil nesprávného posouzení, její žádost o pomoc zamítl. Tribunál si protiřečil a věc posuzoval v rozporu s vlastní judikaturou.
81.
Na podporu tohoto důvodu uplatňuje HF čtyři argumenty, které budu zkoumat v následujícím pořadí: nejprve první a čtvrtý argument, které považuji za nepřípustné, jelikož se podle mého názoru týkají posouzení skutkového stavu, poté třetí argument, který považuji za zjevně neopodstatněný, a nakonec druhý argument, který podle mého názoru nastoluje právní otázku, jíž se budu zabývat podrobněji.
82.
Prvním argumentem HF tvrdí, že z konstatování učiněných Tribunálem v bodech 141, 143, 144, 158 a 163 napadeného rozsudku, týkajících se používání nevhodného a někdy poněkud žoviálního nebo hrubého tónu vedoucím oddělení, jeho problematického, či někdy dokonce neobratného řešení konfliktních situací a jeho obzvlášť přímého jednání bez okolků nebo i se sarkasmem, či dokonce s jistou mírou agresivity, plyne nepřístojné chování vedoucího oddělení. Na základě tohoto konstatování nemohl Tribunál podle HF dospět k závěru o absenci psychického obtěžování.
83.
Zdůrazňuji, že HF nekritizuje popis skutkového stavu Tribunálem, ale že z něj vyvozuje odlišný závěr. Má za to, že s ohledem na definici psychického obtěžování ve smyslu čl. 12a odst. 3 služebního řádu, tak jak je připomenuta v bodě 119 napadeného rozsudku, měl daný popis nevyhnutelně vést ke konstatování psychického obtěžování.
84.
V tomto ohledu je pojem „psychické obtěžování“ definován v článku 12a služebního řádu jako každé nepřístojné chování, které trvá po delší dobu, je opakované nebo systematické a zahrnuje mluvené nebo psané projevy, úmyslná jednání nebo gesta učiněná úmyslně, které mohou těžce poškodit osobnost, důstojnost nebo fyzickou či psychickou integritu člověka. Tribunál v bodech 119 a 120 napadeného rozsudku uvedl dvě upřesnění týkající se tohoto pojmu. Zaprvé výrazy „po delší dobu, opakované nebo systematické“ znamenají, že psychické obtěžování musí být chápáno jako proces probíhající nezbytně v čase, a předpokládají existenci „úmyslných“ jednání v protikladu k jednání „náhodnému“. Zadruhé, aby se na toto jednání vztahoval uvedený pojem, musí mít tato jednání „za následek“ poškození osobnosti, důstojnosti nebo fyzické integrity osoby. Není nezbytné prokázat, že domnělý obtěžovatel tato jednání spáchal s úmyslem takový následek vyvolat.
85.
Mám za to, že tato upřesnění, která přebírají ustálenou judikaturu Tribunálu i Soudu pro veřejnou službu (
23
), jsou zcela opodstatněná.
86.
Zdůrazňuji, že z uvedené definice psychického obtěžování nevyplývá, že mezi prokázáním určitých skutečností a konstatováním existence takového obtěžování existuje automatičnost. Ta musí naopak vyplývat z pečlivého posouzení skutkového stavu, které spočívá v prvé řadě v ověření, zda kritizované činy posuzované jednotlivě umožňují dospět k závěru o existenci psychického obtěžování, a poté případně, zda k takovému konstatování vedou posuzovány celkově.
87.
V případě neexistence zkreslení skutkového stavu nebo zjevně nesprávného posouzení, které HF neuplatňuje, přitom přísluší Tribunálu, aby v projednávané věci posoudil, zda zjištěné skutečnosti představují psychické obtěžování ve smyslu čl. 12a odst. 3 služebního řádu. Soudní dvůr nemůže svým posouzením skutkových okolností nahradit posouzení provedené Tribunálem (
24
).
88.
Při tomto posouzení přísluší Tribunálu provést test, který je podle mého názoru správně připomenut v bodě 121 napadeného rozsudku, podle něhož je označení za „obtěžování“ podmíněno tím, že chování vykazuje dostatečné objektivní znaky v tom smyslu, že nestranný a rozumný pozorovatel s běžnou citlivostí nacházející se ve stejné situaci by sporné jednání nebo akt považoval za přehnané a hodné kritiky (
25
).
89.
Prvním argumentem se HF ve skutečnosti domáhá toho, aby Soudní dvůr odmítl posouzení skutkového stavu provedené Tribunálem a nahradil jej vlastním posouzením.
90.
Mám tedy za to, že tento první argument je nepřípustný.
91.
Prostřednictvím čtvrtého argumentu HF tvrdí, že Tribunál v bodech 156 a 160 napadeného rozsudku nesprávně vyloučil, že by jednání vedoucího oddělení mohlo spadat do působnosti čl. 12a odst. 3 služebního řádu z důvodu, že toto jednání se týkalo všech osob oddělení a nebylo namířeno pouze proti ní. Tyto úvahy Tribunálu jsou v rozporu s úvahami uvedenými v bodě 89 rozsudku Tzirani v. Komise (
26
).
92.
Podle mého názoru si HF vyložila body 156 a 160 napadeného rozsudku nesprávně a rozsudek Tzirani v. Komise uvedla neuváženě.
93.
Tribunál totiž to, že výhrůžky nemohly spadat do působnosti čl. 12a odst. 3 služebního řádu, nevyvodil pouze z jejich kolektivní povahy. I při zohlednění těchto výhrůžek v bodě 156 napadeného rozsudku rozhodl, že HF nicméně neprokázala existenci výhrůžek, které by vedoucí oddělení vyjádřil specificky vůči ní, pokud šlo o obnovení její pracovní smlouvy.
94.
V rozsudku Tzirani v. Komise Soud pro veřejnou službu uvedl, že „aby se domnělý obtěžovatel vyhnul nařčení z obtěžování určité osoby, měl by předmětné chování spíše rozšířit na větší počet osob nežli jej ukončit, což je evidentně absurdní závěr“. Soud měl tedy za to, že určitá osoba nemůže za kolektivní výhrůžky určené všem vydávat něco, co se ve skutečnosti týká jedné konkrétní osoby. Zdůrazňuji však, že z toho neplyne, že by každá kolektivní výtka byla ve skutečnosti výtka adresovaná konkrétní osobě.
95.
I v takovém případě se jedná o otázku skutkových okolností. Nejeví se přitom, že by je v bodě 156 napadeného rozsudku, který odkazuje na bod 135 uvedeného rozsudku, Tribunál zkreslil.
96.
Podle mého názoru musí tedy být tento čtvrtý argument odmítnut jako nepřípustný, jelikož se stejně jako první argument ve skutečnosti týká nikoliv právní otázky, ale posouzení skutkového stavu Tribunálem.
97.
Třetím argumentem HF tvrdí, že v bodech 141 a 158 napadeného rozsudku Tribunál nesprávně kvalifikoval určitá gesta a písemné projevy vedoucího oddělení jako nahodilé. Podle HF přitom slova sice nahodilá být mohou, ovšem v případě gest a písemností tomu tak prakticky být nemůže.
98.
Tím, že vyloučila „nahodilost“ posledně uvedených projevů HF podle mě nabízí výklad tohoto pojmu, který nespočívá na žádném základě. Stejně jako slova má i gesto rychlou a pomíjivou povahu, která může být rychlejší než myšlení. Písemný projev má sice dlouhodobější povahu, ale nic nebrání tomu, aby i ten byl rychlejší než myšlení. Právě z tohoto důvodu definice uvedená v čl. 12a odst. 3 služebního řádu vyžaduje k tomu, aby mohly gesta a písemné projevy, jakož i mluvený projev představovat psychické obtěžování, aby měly dlouhodobou povahu a byly opakované nebo systematické.
99.
Tímto argumentem HF usiluje o to, aby Soudní dvůr překvalifikoval gesta a písemné projevy vedoucího oddělení z „nahodilých“ na „úmyslné“, aniž by se snažila podložit toto tvrzení skutečnostmi. Tato gesta by tak měla tuto povahu ze své podstaty. Z důvodů uvedených v předchozím bodě tohoto stanoviska se mi tento argument jeví jako zjevně neopodstatněný.
100.
Druhým argumentem HF tvrdí, že Tribunál v bodech 143, 144, 158 a 159 napadeného rozsudku nesprávně vycházel z „kontextu“ panujícího v oddělení, třebaže obtěžování je bez výhrad a nezávisle na kontextu zakázáno. Zohledněním tohoto „kontextu“ a současným uznáním toho, že jednání domnělého obtěžovatele bylo přinejmenším nevhodné, Tribunál nutně porušil čl. 12a odst. 3 služebního řádu, jakož i článek 31 Listiny.
101.
V kasační odpovědi Parlament tvrdí, že kontext, v němž k vytýkanému jednání dojde, má zásadní význam.
102.
Tento druhý argument podle mého názoru dokládá obtíž, která může existovat při odlišování toho, co spadá do posouzení skutkového stavu, které kromě případů zkreslení nebo zjevně nesprávného posouzení spadá pouze do pravomoci Tribunálu, od toho, co je právní otázkou, která může v řízení o kasačním opravném prostředku podléhat přezkumu Soudního dvora.
103.
Vzhledem k tomu, že se kontext týká především skutkového stavu, totiž vyvolává hlavně otázku posouzení tohoto stavu. HF na jednání před Soudním dvorem ostatně připustila, že není možné kontext věci zcela opomíjet.
104.
Podle HF by však podstav zaměstnanců, pracovní přetížení, reorganizace útvaru a špatné rozdělení funkcí v rámci oddělení neměly být zohledňovány. Jejich zohlednění by vedlo k doplnění faktoru, s nímž definice psychického obtěžování v čl. 12a odst. 3 služebního řádu nepočítá a který by byl využíván za účelem vynětí nepřístojného chování z definice psychického obtěžování tím, že by bylo odůvodňováno kontextem, do kterého spadá.
105.
Z tohoto úhlu pohledu se domnívám, že to, zda určité druhy skutečností mohou být plně nebo do určité míry zohledněny při posuzování psychického obtěžování, je právní otázkou. Jedná se totiž o určení, zda a do jaké míry vstupuje skutkový kontext do právní kvalifikace psychického obtěžování.
106.
Jak Tribunál správně uvedl v bodě 123 napadeného rozsudku, v tomto ohledu je třeba zdůraznit, že definice uvedená v článku 12a služebního řádu představuje objektivní pojem, který vychází z „kontextuální kvalifikace“ jednání a chování třetích osob, v projednávaném případě úředníků a zaměstnanců. Otázka, zda určitá osoba byla vystavena situaci psychického obtěžování, tudíž vyžaduje, aby byla dotčená jednání posuzována v daném kontextu.
107.
Objektivní posouzení kritizovaného jednání tedy nemůže být provedeno čistě abstraktně, a tudíž bez kontextu, ale vyžaduje naopak, aby bylo posouzeno konkrétně s ohledem na rámec, v němž k němu došlo. Tento výklad je podpořen testem připomenutým v bodě 88 tohoto stanoviska, který odkazuje na nestranného a rozumného pozorovatele s běžnou citlivostí nacházejícího se ve stejné situaci. Posledně uvedený výraz podle mého názoru znamená, že je třeba zohlednit kontext, do kterého dotčené jednání spadá.
108.
Otázkou, která vyvstává, je, jaký kontext je relevantní.
109.
Mám za to, že je třeba rozlišovat podle toho, zda je kontext na domnělém obtěžovateli, v daném případě vedoucím oddělení, nezávislý, nebo je výsledkem jeho postoje, či je jím dokonce vyvolán.
110.
U příkladů kontextu, které uvádí HF a jsou uvedeny v bodě 104 tohoto stanoviska, je třeba ověřit, zda podstav zaměstnanců, pracovní přetížení služby a reorganizace útvaru existují nezávisle na vedoucím oddělení nebo zda mu lze naopak přičítat špatné rozdělení funkcí v rámci oddělení.
111.
Podle mého názoru Tribunálu přísluší, aby existenci těchto příkladů ověřil, určil, do které kategorie je třeba je zařadit a jakou váhu je případně třeba jim přiznat.
112.
HF v projednávané věci Tribunálu vytýká, že na kontext odkázal v bodech 143, 144, 158 a 159 napadeného rozsudku.
113.
Uvádím, že v těchto čtyřech bodech Tribunál zmiňuje „složité administrativní podmínky“, „problémy fungování útvaru v návaznosti na jeho restrukturalizaci“ a „existenci organizačních obtíží“.
114.
Pokud jsou takto zjištěné potíže v oddělení způsobeny osobností jeho vedoucího, jeho případnou nezkušeností nebo neobratným vedením, nemohou podle mého názoru sloužit k odůvodnění dotčeného jednání. Mohly by naopak zdůraznit jejich přehnanou nebo zneužívající povahu a vést k identifikaci jednání zakládajících psychické obtěžování.
115.
Pokud tyto obtíže měly původ spíše v restrukturalizaci oddělení, která neplynula z pochybného řízení vedoucího oddělení, ale mohla se jevit jako objektivně nutná, měly by být podle mého názoru považovány za součást kontextu nezávislého na uvedeném vedoucím. Rovněž by mohly být případně zohledněny a mít větší či menší roli při posuzování přehnané nebo zneužívající povahy kritizovaného jednání.
116.
Na rozdíl od HF se tedy domnívám, že se Tribunál odkazem na kontext nedopustil nesprávného právního posouzení.
117.
Proto se domnívám, že druhý argument uplatněný HF není opodstatněný.
118.
Z toho plyne, že třetí důvod hlavního kasačního opravného prostředku musí být podle mého názoru zčásti odmítnut jako nepřípustný a zčásti zamítnut jako neopodstatněný.
D.
K žalobě před Tribunálem
119.
V souladu s čl. 61 prvním pododstavcem druhou větou statutu Soudního dvora Evropské unie může Soudní dvůr v případě, že zruší rozhodnutí Tribunálu, vydat sám konečné rozhodnutí ve věci, pokud to soudní řízení dovoluje.
120.
Obdobně jak Soudní dvůr rozhodl v rozsudku OZ v. EIB, se domnívám, že tomu tak je v projednávané věci. V uvedeném rozsudku totiž Soudní dvůr připomněl, že porušení práva na obhajobu, zejména práva být vyslechnut, vede ke zrušení rozhodnutí přijatého na konci řízení pouze tehdy, pokud toto řízení mohlo bez této vady dospět k jinému výsledku (
27
). Soudní dvůr měl za to, že neposkytnutí alespoň shrnutí prohlášení osoby obviněné z obtěžování a různých svědků mělo nutně dopad na obsah zprávy vyšetřovacího výboru i na obsah sporného rozhodnutí v dané věci, takže uvedená zpráva a uvedené rozhodnutí mohly odůvodněně dospět k jinému výsledku (
28
).
121.
Mám za to, že nepředání zápisů ze slyšení svědků v projednávané věci musí být samo o sobě považováno za nedostatek, který by mohl podobným způsobem ovlivnit stanovisko poradního výboru, a tudíž i sporné rozhodnutí.
122.
Jak jsem již uvedl v bodech 62 a 73 tohoto stanoviska, orgán oprávněný k uzavírání smluv zohlednil tyto zápisy pro účely přijetí sporného rozhodnutí a jejich úloha byla o to důležitější, že stanovisko bylo tvořeno pouze stručným dokumentem.
123.
Zejména bych zdůraznil, že pokud by byla HF poskytnuta možnost být užitečně vyslechnuta ohledně různých souvislostí uvedených v zápisech ze slyšení, jež byly zohledněny orgánem oprávněným k uzavírání smluv, nelze vyloučit, že by se jim dostalo jiné váhy, což by uvedený orgán mohlo vést k přijetí rozhodnutí ve prospěch žádosti o pomoc, kterou požaduje HF.
124.
Pokud jde o návrhová žádání znějící na náhradu újmy, jež jsou zmíněna v bodě 26 tohoto rozsudku, mám za to, že nezávisle na druhém důvodu kasačního opravného prostředku a aniž bych předjímal jeho opodstatněnost, zrušení sporného rozhodnutí představuje přiměřené zadostiučinění nahrazující veškerou nemajetkovou újmu, kterou mohla HF v projednávané věci utrpět. Návrhová žádání směřující na náhradu této nemajetkové újmy jsou tudíž bezpředmětná a není třeba o nich rozhodovat.
E.
K nákladům řízení
125.
Článek 184 odst. 2 jednacího řádu Soudního dvora stanoví, že je-li kasační opravný prostředek opodstatněný a Soudní dvůr vydá sám konečné rozhodnutí ve věci, rozhodne o nákladech řízení.
126.
Podle čl. 138 odst. 1 tohoto jednacího řádu, jenž se na řízení o kasačním opravném prostředku použije na základě čl. 184 odst. 1 tohoto jednacího řádu, se účastníku řízení, který neměl úspěch ve věci, uloží náhrada nákladů řízení, pokud to účastník řízení, který měl ve věci úspěch, požadoval.
127.
Vzhledem k tomu, že HF požadovala náhradu nákladů řízení a Parlament neměl úspěch v podstatné části svých návrhových žádání, je důvodné posledně uvedenému uložit, že ponese vlastní náklady řízení a nahradí náklady řízení vynaložené HF v řízení v prvním stupni i v řízení o kasačním opravném prostředku.
VI. Závěry
128.
Vzhledem k předchozím úvahám navrhuji Soudnímu dvoru, aby:
–
vedlejší kasační opravný prostředek odmítl jako nepřípustný,
–
zrušil rozsudek Tribunálu Evropské unie ze dne 29. června 2018, HF v. Parlament (T‑218/17, EU:T:2018:393) v rozsahu, v němž zamítl návrhová žádání HF směřující ke zrušení rozhodnutí Evropského parlamentu ze dne 3. června 2016, kterým byla zamítnuta její žádost o pomoc,
–
ve zbývající části kasační opravný prostředek zamítl,
–
zrušil rozhodnutí ze dne 3. června 2016, kterým se zamítá žádost HF o pomoc,
–
ve zbývající části žalobu zamítl,
–
rozhodl, že Parlament ponese vlastní náklady řízení a nahradí náklady řízení vynaložené HF v řízení v prvním stupni i v řízení o kasačním opravném prostředku.
(
1
) – Původní jazyk: francouzština.
(
2
) – T‑218/17, dále jen „napadený rozsudek“, EU:T:2018:393.
(
3
) – Rozsudek ze dne 4. dubna 2019, OZ v. EIB (C‑558/17 P, dále jen „rozsudek OZ v. EIB, EU:C:2019:289, bod 53).
(
4
) – Viz body 1 až 33 napadeného rozsudku.
(
5
) – Rozsudek ze dne 11. července 2013 (F‑46/11, EU:F:2013:115), dále jen „rozsudek Tzirani v. Komise“.
(
6
) – Rozsudek ze dne 23. září 2015 (T‑114/13 P, EU:T:2015:678).
(
7
) – Viz rozsudky ze dne 15. listopadu 2012, Al-Aqsa v. Rada a Nizozemsko v. Al-Aqsa (C‑539/10 P a C‑550/10 P, EU:C:2012:711, body 43 a 44); ze dne 13. ledna 2015, Rada a další v. Vereniging Milieudefensie a Stichting Stop Luchtverontreiniging Utrecht (C‑401/12 P až C‑403/12 P, EU:C:2015:4, body 32 až 34); ze dne 21. dubna 2016, Rada v. Bank Saderat Iran (C‑200/13 P, EU:C:2016:284, body 114 a 115), jakož i ze dne 25. července 2018, Société des produits Nestlé a další v. Mondelez UK Holdings & Services (C‑84/17 P, C‑85/17 P a C‑95/17 P, EU:C:2018:596, body 41 a 42).
(
8
) – Viz bod 31 tohoto stanoviska.
(
9
) – Viz bod 39 tohoto stanoviska.
(
10
) – Článek 41 odst. 2 písm. a) Listiny.
(
11
) – Článek 41 odst. 2 písm. b) Listiny.
(
12
) – Článek 41 odst. 2 písm. c) Listiny.
(
13
) – Viz rozsudky ze dne 24. října 1996, Komise v. Lisrestal a další. (C‑32/95 P, EU:C:1996:402, bod 21); ze dne 18. prosince 2008, Sopropé (C‑349/07, EU:C:2008:746, body 36 až 38); ze dne 22. listopadu 2012, M. (C‑277/11, EU:C:2012:744, bod 87); ze dne 10. září 2013, G. a R. (C‑383/13 PPU, EU:C:2013:533, bod 35); ze dne 22. října 2013, Sabou (C‑276/12, EU:C:2013:678, bod 38); ze dne 5. listopadu 2014, Mukarubega (C‑166/13, EU:C:2014:2336, bod 46), jakož i ze dne 11. prosince 2014, Boudjlida (C‑249/13, EU:C:2014:2431, bod 36).
(
14
) – Viz rozsudek ze dne 9. února 2017, M (C‑560/14, EU:C:2017:101, bod 32).
(
15
) – Viz rozsudek ze dne 5. listopadu 2014, Mukarubega (C‑166/13, EU:C:2014:2336, bod 47).
(
16
) – Viz rozsudek ze dne 22. listopadu 2012, M. (C‑277/11, EU:C:2012:744, bod 82).
(
17
) – V tomto smyslu viz rozsudek ze dne 18. prosince 2008, Sopropé (C‑349/07, EU:C:2008:746, body 36 a 37).
(
18
) – Viz poznámka pod čarou č. 3 tohoto stanoviska. Poznamenávám, že uvedený rozsudek byl vydán až po vydání napadeného rozsudku.
(
19
) – Viz rozsudek OZ v. EIB, bod 57.
(
20
) – Pokud jde o právo být vyslechnut v řízení, jehož účastníkem je Evropská komise, viz rovněž zejména rozsudek ze dne 21. listopadu 1991, Technische Universität München (C‑269/90, EU:C:1991:438, bod 25).
(
21
) – V tomto smyslu viz rozsudek ze dne 4. června 2013, ZZ (C‑300/11, EU:C:2013:363, body 64, 65 a 68).
(
22
) – Povinnost uvést odůvodnění představuje jeden z aspektů práva na řádnou správu, zakotveného v čl. 41 odst. 2 písm. c) Listiny.
(
23
) – Viz zejména rozsudky ze dne 13. prosince 2017, HQ v. CPVO (T‑592/16, nezveřejněný, EU:T:2017:897, bod 101); ze dne 17. září 2014, CQ v. Parlament (F‑12/13, EU:F:2014:214, body 76 a 77); ze dne 5. června 2012, Cantisani v. Komise (F‑71/10, EU:F:2012:71, bod 89), a ze dne 13. července 2018, Curto v. Parlament (T‑275/17, EU:T:2018:479, body 76 a 77).
(
24
) – Podle článku 256 SFEU jsou kasační opravné prostředky podané k Soudnímu dvoru omezeny na právní otázky. Navrhovatelka v důsledku toho nemůže v řízení o kasačním opravném prostředku dosáhnout toho, aby Soudní dvůr nahradil posouzení Tribunálu vlastním posouzením. Z ustálené judikatury vyplývá, že pouze Tribunál je příslušný ke zjištění a posouzení relevantních skutečností, jakož i k posouzení důkazních materiálů. Posouzení tohoto skutkového stavu a důkazů tedy nepředstavuje, s výhradou případu jejich zkreslení, právní otázku, která by jako taková podléhala přezkumu Soudního dvora v rámci kasačního opravného prostředku (viz zejména rozsudky ze dne 26. ledna 2017, Zucchetti Rubinetteria v. Komise, C‑618/13 P, EU:C:2017:48, bod 68, a ze dne 13. prosince 2018, Evropská unie v. Kendrion (C‑150/17 P, EU:C:2018:1014, bod 79).
(
25
) – Tento test přebírá judikaturu Soudu pro veřejnou službu.Viz zejména rozsudky ze dne 16. května 2012, Skareby v. Komise (F‑42/10.
EU:F:2012:64, bod 65); ze dne 17. září 2014, CQ v. Parlament (F‑12/13, EU:F:2014:214, bod 78), jakož i ze dne 13. července 2018, Curto v. Parlament (T‑275/17, EU:T:2018:479, bod 78).
(
26
) – Viz poznámka pod čarou 5 tohoto stanoviska.
(
27
) – Rozsudek OZ v. EIB, bod 76.
(
28
) – Rozsudek OZ v. EIB, bod 78.