62023CC0641
STANOVISKO GENERÁLNÍHO ADVOKÁTA
JEANA RICHARDA DE LA TOUR
přednesené dne 3. dubna 2025 (
1
)
Věc C‑641/23 [Dubers] (
i
)
YM
za účasti
Openbaar Ministerie
[žádost o rozhodnutí o předběžné otázce, kterou podal rechtbank Amsterdam (soud v Amsterdamu, Nizozemsko)]
„Řízení o předběžné otázce – Justiční spolupráce v trestních věcech – Rámcové rozhodnutí 2008/909/SVV – Uznávání rozsudků ukládajících tresty odnětí svobody nebo opatření spojená se zbavením osobní svobody za účelem jejich výkonu v jiném členském státě – Článek 7 odst. 3 a 4 – Článek 9 odst. 1 písm. d) – Důvod k odmítnutí uznání a výkonu – Možnost odmítnout uznání a výkon trestu uloženého po předání spojeném se zárukou navrácení – Článek 25 – Výkon trestů v návaznosti na evropský zatýkací rozkaz – Rámcové rozhodnutí 2002/584/SVV – Evropský zatýkací rozkaz – Článek 2 odst. 4 – Podmínka oboustranné trestnosti – Článek 4 bod 1 – Důvod, pro který je možné odmítnout výkon evropského zatýkacího rozkazu – Článek 5 bod 3 – Evropský zatýkací rozkaz vydaný pro účely trestního řízení – Předání podmíněné tím, že vyžádaná osoba bude navrácena do vykonávajícího členského státu, aby tam vykonala trest odnětí svobody nebo ochranné opatření spojené se zbavením osobní svobody, které jí byly uloženy ve vystavujícím členském státě“
I. Úvod
1.
Tato žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu čl. 7 odst. 4, čl. 9 odst. 1 písm. d) a článku 25 rámcového rozhodnutí Rady 2008/909/SVV ze dne 27. listopadu 2008 o uplatňování zásady vzájemného uznávání rozsudků v trestních věcech, které ukládají trest odnětí svobody nebo opatření spojená se zbavením osobní svobody, za účelem jejich výkonu v Evropské unii (
2
), ve znění rámcového rozhodnutí Rady 2009/299/SVV ze dne 26. února 2009 (
3
), jakož i výkladu čl. 2 odst. 4, čl. 4 bodu 1 a čl. 5 bodu 3 rámcového rozhodnutí Rady 2002/584/SVV ze dne 13. června 2002 o evropském zatýkacím rozkazu a postupech předávání mezi členskými státy (
4
), ve znění rámcového rozhodnutí 2009/299/SVV (
5
).
2.
Tato žádost byla předložena v rámci výkonu evropského zatýkacího rozkazu v Nizozemsku, který dne 9. května 2023 vydal Krajský soud v Jelení hoře, třetí oddělení pro trestní věci (Sąd Okręgowy w Jeleniej Górze, Wydział III Karny, Polsko) na YM za účelem trestního stíhání.
3.
Přijetím čl. 4 bodu 6 a čl. 5 bodu 3 rámcového rozhodnutí 2002/584 chtěl unijní normotvůrce umožnit členským státům, aby s cílem usnadnit společenskou rehabilitaci vyžádané osoby odmítly výkon evropského zatýkacího rozkazu nebo podmínily předání této osoby jejím navrácením v případě odsouzení.
4.
Projednávaná věc poskytuje Soudnímu dvoru příležitost upřesnit v případě neexistence oboustranné trestnosti vztah mezi tímto rámcovým rozhodnutím a rámcovým rozhodnutím 2008/909, pokud je uplatňován mechanismus předávání spojený se zárukou navrácení stanovený v čl. 5 bodě 3 rámcového rozhodnutí 2002/584 (
6
).
II. Právní rámec
A.
Unijní právo
1. Rámcové rozhodnutí 2002/584
5.
Článek 2 rámcového rozhodnutí 2002/584, nadepsaný „Oblast působnosti evropského zatýkacího rozkazu“, v odstavci 4 stanoví:
„U jiných trestných činů než uvedených v odstavci 2 může být předání podmíněno tím, že jednání, kvůli kterému byl vydán evropský zatýkací rozkaz, představuje trestný čin podle práva vykonávajícího členského státu, nezávisle na znacích skutkové podstaty nebo popisu trestného činu.“
6.
Článek 4 body 1 a 6 tohoto rámcového rozhodnutí stanoví následující důvody, pro které je možné odmítnout výkon evropského zatýkacího rozkazu:
„Vykonávající justiční orgán může odmítnout výkon evropského zatýkacího rozkazu:
1)
pokud v některém z případů uvedených v čl. 2 odst. 4 nepředstavuje jednání, pro které byl vydán evropský zatýkací rozkaz, trestný čin podle práva vykonávajícího členského státu […];
[…]
6)
byl-li evropský zatýkací rozkaz vydán za účelem výkonu trestu odnětí svobody nebo ochranného opatření spojeného s odnětím osobní svobody, vyžádaná osoba se zdržuje ve vykonávajícím členském státě, je jeho státním příslušníkem nebo zde má trvalé bydliště a tento stát se zaváže provést výkon trestu odnětí svobody nebo ochranného opatření spojeného s odnětím osobní svobody v souladu se svým vnitrostátním právem;“
7.
Článek 5 uvedeného rámcového rozhodnutí, nadepsaný „Záruky, které musí v určitých případech poskytnout vystavující členský stát“, v bodě 3 stanoví:
„Výkon evropského zatýkacího rozkazu vykonávajícím justičním orgánem může podle práva vykonávajícího členského státu podléhat těmto podmínkám:
[…]
3)
je-li osoba, na kterou se vztahuje evropský zatýkací rozkaz za účelem trestního stíhání, státním příslušníkem vykonávajícího členského státu nebo zde má trvalé bydliště, může být předání podmíněno tím, že osoba bude po vyslechnutí vrácena do vykonávajícího členského státu, aby zde vykonala trest odnětí svobody nebo ochranné opatření spojené s odnětím osobní svobody uložené ve vystavujícím členském státě.“
2. Rámcové rozhodnutí 2008/909
8.
V bodě 12 odůvodnění rámcového rozhodnutí 2008/909 se uvádí:
„Toto rámcové rozhodnutí by se rovněž mělo obdobně vztahovat na výkon trestů v případech podle čl. 4 odst. 6 a čl. 5 odst. 3 rámcového rozhodnutí [2002/584]. To mimo jiné znamená, aniž je dotčeno uvedené rámcové rozhodnutí, že za účelem posouzení, zda má být osoba v případech podle čl. 4 odst. 6 uvedeného rámcového rozhodnutí předána nebo zda má být vykonán trest, by vykonávající stát mohl jako podmínku pro uznání rozsudku a výkon trestu ověřit existenci důvodů pro odmítnutí uznání a výkonu podle článku 9 tohoto rámcového rozhodnutí, včetně ověření oboustranné trestnosti, pokud vykonávající členský stát učinil prohlášení podle čl. 7 odst. 4 tohoto rámcového rozhodnutí.“
9.
Článek 3 rámcového rozhodnutí 2008/909, nadepsaný „Účel a oblast působnosti“, v odstavcích 1 a 2 stanoví:
„1.   Účelem tohoto rámcového rozhodnutí je stanovení pravidel, podle nichž členský stát, s cílem usnadnit společenskou rehabilitaci odsouzené osoby, uznává rozsudky a provádí výkon trestů.
2.   Toto rámcové rozhodnutí se použije, nachází-li se odsouzená osoba ve vydávajícím nebo vykonávajícím státě.“
10.
Článek 7 rámcového rozhodnutí 2008/909, nadepsaný „Oboustranná trestnost“, v odstavcích 3 a 4 stanoví:
„3.   U jiných trestných činů, než na které se vztahuje odstavec 1, může vykonávající stát podmínit uznání rozsudku a výkon trestu tím, že se rozsudek týká činů, které jsou rovněž trestnými činy podle práva vykonávajícího státu, nezávisle na znacích skutkové podstaty nebo na popisu trestného činu.
4.   Každý členský stát může při přijetí tohoto rámcového rozhodnutí nebo později uvést v prohlášení, které oznámí generálnímu sekretariátu Rady [Evropské unie], že nebude uplatňovat odstavec 1. Toto prohlášení lze kdykoli odvolat. Tato prohlášení nebo jejich odvolání se zveřejní v Úředním věstníku Evropské unie.“
11.
Článek 8 tohoto rámcového rozhodnutí, nadepsaný „Uznání rozsudku a výkon trestu“, v odstavci 1 stanoví:
„Příslušný orgán vykonávajícího státu uzná rozsudek postoupený v souladu s článkem 4 a postupem podle článku 5 a neprodleně přijme veškerá opatření nezbytná pro výkon trestu, nerozhodne-li se uplatnit některý z důvodů pro odmítnutí uznání nebo výkonu stanovených v článku 9.“
12.
Článek 9 uvedeného rámcového rozhodnutí, nadepsaný „Důvody k odmítnutí uznání a výkonu“, v odst. 1 písm. d) stanoví:
„Příslušný orgán vykonávajícího státu může odmítnout uznání rozsudku a výkon trestu, pokud:
[…]
d)
se rozsudek v případě uvedeném v čl. 7 odst. 3, a učinil-li vykonávající stát prohlášení podle čl. 7 odst. 4, v případě uvedeném v čl. 7 odst. 1 týká činu, který by podle práva vykonávajícího státu nebyl trestným činem. […]“
13.
Článek 25 téhož rámcového rozhodnutí, nadepsaný „Výkon trestů v návaznosti na evropský zatýkací rozkaz“, zní takto:
„Aniž je dotčeno rámcové rozhodnutí [2002/584], použijí se ustanovení tohoto rámcového rozhodnutí, jsou-li slučitelná s uvedeným rámcovým rozhodnutím, obdobně na výkon trestů v případech, kdy se členský stát zavázal provést výkon trestu v případech podle čl. 4 odst. 6 uvedeného rámcového rozhodnutí, nebo v případech, kdy podle čl. 5 odst. 3 uvedeného rámcového rozhodnutí podmínil předání tím, že daná osoba bude vrácena k výkonu trestu do dotyčného členského státu, aby se vyloučila její beztrestnost.“
14.
Prohlášením ze dne 20. září 2012 oznámeným generálnímu sekretariátu Rady v souladu s čl. 7 odst. 4 rámcového rozhodnutí 2008/909 Nizozemské království uvedlo, že nebude uplatňovat čl. 7 odst. 1 uvedeného rámcového rozhodnutí (
7
).
B.
Nizozemské právo
1. Právní úprava týkající se evropského zatýkacího rozkazu
15.
Rámcové rozhodnutí 2002/584 bylo do nizozemského práva provedeno prostřednictvím Wet tot implementatie van het kaderbesluit van de Raad van de Europese Unie betreffende het Europees aanhoudingsbevel en de procedures van overlevering tussen de lidstaten van de Europese Unie (Overleveringswet) [zákon, kterým se provádí rámcové rozhodnutí Rady Evropské unie o evropském zatýkacím rozkazu a postupech předávání mezi členskými státy Evropské unie (zákon o předávání osob)] (
8
) ze dne 29. dubna 2004, ve znění zákona ze dne 3. března 2021 (
9
) (dále jen „zákon o předávání osob“).
16.
Článek 6 zákona o předávání osob stanoví:
„1.   Předání nizozemského státního příslušníka lze povolit, je-li vyžádán za účelem trestního stíhání vedeného proti němu a je-li dle názoru vykonávajícího justičního orgánu zaručeno, že bude-li pro skutky, pro něž může být předání povoleno ve vykonávajícím členském státě, pravomocně odsouzen k nepodmíněnému [trestu odnětí svobody nebo ochrannému opatření spojenému se zbavením osobní svobody], bude moci tento trest vykonat v Nizozemsku.
[…]
3.   Odstavec 1 se použije rovněž na cizího státního příslušníka, který v průběhu výslechu před rechtbank [soud prvního stupně, Nizozemsko] prokáže, že v Nizozemsku nepřetržitě oprávněně pobýval po dobu nejméně pěti let ve smyslu čl. 8 a písm. a) až e) a písm. l) Vreemdelingenwet 2000 [(zákon o cizincích z roku 2000) (
10
) ze dne 23. listopadu 2000], pokud může být v Nizozemsku stíhán pro činy, pro které byl vydán evropský zatýkací rozkaz, a pokud se očekává, že neztratí právo pobytu v Nizozemsku v důsledku trestu nebo opatření, které mu budou uloženy po jeho předání. Veškeré podklady je třeba předložit v dostatečném předstihu před soudním jednáním.“
17.
Článek 7 odst. 1 zákona o předávání osob stanoví:
„Předání může být povoleno za účelem:
a.
trestního vyšetřování zahájeného orgány vydávajícího členského státu nebo Úřadem evropského veřejného žalobce uvedeného v článku 1 [nařízení Rady (EU) 2017/1939 ze dne 12. října 2017, kterým se provádí posílená spolupráce za účelem zřízení Úřadu evropského veřejného žalobce (
11
)] v souvislosti s domněnkou, že podle vydávajícího justičního orgánu se vyžádaná osoba dopustila:
1°.
činu, který podle práva vydávajícího členského státu představuje kvalifikovaný trestný čin, který je rovněž uveden na seznamu v příloze 1 tohoto zákona a za který lze podle práva vydávajícího členského státu uložit [trest odnětí svobody nebo ochranné opatření spojené se zbavením osobní svobody] s horní hranicí trestní sazby nejméně tři roky; nebo
2°.
jiného činu, který je trestný jak podle práva vydávajícího členského státu, tak podle nizozemského práva, a za který právo vydávajícího členského státu stanoví [trest odnětí svobody nebo ochranné opatření spojené se zbavením osobní svobody] s horní hranicí trestní sazby nejméně dvanáct měsíců;
b.
výkonu [trestu odnětí svobody nebo ochranného opatření spojeného se zbavením osobní svobody] v délce nejméně čtyř měsíců, který má vyžádaná osoba vykonat na území vydávajícího členského státu za čin uvedený v bodě 1 nebo 2.“
2. Právní úprava týkající se uznávání a výkonu trestů
18.
Rámcové rozhodnutí 2008/909 bylo do nizozemského práva provedeno prostřednictvím Wet wederzijdse erkenning en tenuitvoerlegging vrijheidsbenemende en voorwaardelijke sancties (zákon o vzájemném uznávání a výkonu nepodmíněných a podmíněných trestů odnětí svobody) (
12
), ze dne 12. července 2012, ve znění zákona ze dne 3. března 2021 (
13
) (dále jen „WETS“).
19.
Článek 1:1 písm. a) WETS zní takto:
„V tomto zákoně a ustanoveních přijatých na jeho základě se rozumí:
a.
‚Ministrem‘: ministr bezpečnosti a spravedlnosti.“
20.
Článek 2:11 WETS stanoví:
„1.   Ministr předá soudní rozhodnutí a osvědčení generálnímu advokátovi při státním zastupitelství u odvolacího soudu, ledaže hned na počátku usoudí, že existují důvody pro odmítnutí uznání soudního rozhodnutí.
2.   Generální advokát soudní rozhodnutí bezodkladně předloží zvláštnímu senátu Gerechtshof Arnhem-Leeuwarden [odvolací soud v Arnhem-Leeuwarden, Nizozemsko] uvedenému v článku 67 Wet op de rechterlijke organisatie [(zákon o organizaci soudnictví) (
14
) ze dne 17. května 1827]. Předloží zvláštnímu senátu případná vyjádření k výše uvedeným dokumentům ve lhůtě čtrnácti dnů ode dne, kdy mu tyto dokumenty předložil.
3.   Zvláštní senát odvolacího soudu posoudí:
a.
zda existují důvody pro odmítnutí uznání soudního rozhodnutí podle čl. 2:13 odst. 1;
[…]
7.   Zvláštní senát odvolacího soudu do šesti týdnů ode dne, kdy obdržel soudní rozhodnutí a osvědčení, postoupí ministrovi písemné a odůvodněné posouzení, které provedl podle odstavce 3.“
21.
Článek 2:12 odst. 1 WETS zní následovně:
„Ministr rozhodne o uznání soudního rozhodnutí s přihlédnutím k posouzení zvláštního senátu odvolacího soudu.“
22.
Článek 2:13 WETS, nadepsaný „Důvody pro povinné odmítnutí uznání“, v odst. 1 písm. f) stanoví:
„Uznání soudního rozhodnutí se odmítne, pokud:
[…]
f.
čin, za který byl uložen [trest odnětí svobody nebo ochranné opatření spojené se zbavením osobní svobody], by nebyl podle nizozemského práva trestný, pokud by byl spáchán v Nizozemsku.“
III. Skutkové okolnosti sporu v původním řízení a předběžná otázka
23.
Krajský soud v Jelení hoře, třetí oddělení pro trestní věci (Sąd Okręgowy w Jeleniej Górze, Wydział III Karny) vydal na YM dva evropské zatýkací rozkazy za účelem trestního stíhání, jeden ze dne 9. listopadu 2020 a druhý ze dne 9. května 2023.
24.
Rechtbank Amsterdam (soud v Amsterdamu, Nizozemsko), který je předkládajícím soudem, má jako vykonávající justiční orgán rozhodnout o výkonu těchto dvou evropských zatýkacích rozkazů.
25.
Tento soud upřesňuje, že jeho žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká pouze druhého z uvedených rozkazů. Tento rozkaz byl vydán za účelem trestního stíhání vyžádané osoby pro jediný skutek, který spočívá v porušení povinnosti platit výživné na dítě, která jí byla uložena rozhodnutími polských soudů.
26.
Vystavující justiční orgán nekvalifikoval tento skutek jako trestný čin ve smyslu čl. 2 odst. 2 rámcového rozhodnutí 2002/584, který může vést k předání bez ověření oboustranné trestnosti tohoto činu. Předkládající soud konstatoval, že tento skutek není podle nizozemského práva trestný, považuje ovšem za vhodné upustit od použití důvodu, pro které je možné odmítnout výkon, ve smyslu čl. 4 bodu 1 tohoto rámcového rozhodnutí.
27.
Tento soud totiž uvádí, že vyžádaná osoba polské státní příslušnosti pobývala oprávněně a nepřetržitě v Nizozemsku déle než pět let, a získala tedy v Nizozemsku právo trvalého pobytu. V důsledku toho se tento soud domnívá, že tato osoba má „trvalé bydliště“ v Nizozemském království ve smyslu čl. 5 bodu 3 uvedeného rámcového rozhodnutí.
28.
Kromě toho předkládající soud uvádí, že vyžádaná osoba má úzké vazby na Nizozemské království, takže pokud by výkon trestu odnětí svobody nebo ochranného opatření spojeného se zbavením osobní svobody případně uložený v Polsku po předání vykonala v Nizozemském království, zvýšilo by to její šance na společenskou rehabilitaci. Předkládající soud v tomto ohledu uvádí, že tato osoba pobývá v Nizozemsku přibližně dvanáct let, že v posledních letech měla značné příjmy, dobře ovládá nizozemštinu a ačkoli v současné době není zaměstnána, hodlá absolvovat školení jako instruktor fitness.
29.
Předkládající soud ve své žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce původně předložil Soudnímu dvoru tři předběžné otázky. Dne 13. února 2024 tento soud rozhodl o zpětvzetí první a druhé předběžné otázky. Podle vysvětlení poskytnutých předkládajícím soudem toto rozhodnutí o částečném zpětvzetí následovalo poté, co nizozemská vláda předložila dne 21. prosince 2023 návrh zákona Wet herimplementatie Europees strafrecht (zákon o novém provedení unijního trestního práva), jehož přijetí umožnilo vyřešit problémy s provedením rámcového rozhodnutí 2002/584, které byly předmětem prvních dvou otázek.
30.
Pokud jde o třetí předběžnou otázku, která je nyní jedinou předběžnou otázkou, na kterou má Soudní dvůr odpovědět, ta se týká případu, kdy je evropský zatýkací rozkaz vydán pro čin uvedený v čl. 2 odst. 4 rámcového rozhodnutí 2002/584, který není trestným činem podle práva vykonávajícího členského státu. Vzhledem k tomu, že se vykonávající justiční orgán rozhodl neuplatnit důvod, pro který je možné odmítnout výkon, stanovený v čl. 4 bodě 1 tohoto rámcového rozhodnutí, chce využít možnosti, kterou nabízí čl. 5 bod 3 uvedeného rámcového rozhodnutí, a zamýšlí tak podmínit předání vyžádané osoby tím, že bude navrácena do vykonávajícího členského státu, aby zde vykonala případný trest odnětí svobody nebo ochranné opatření spojené se zbavením osobní svobody, které jí mohou být uloženy ve vystavujícím členském státě.
31.
V tomto ohledu předkládající soud připomíná, že podle nizozemské právní úpravy platné ke dni předkládacího rozhodnutí se uznání trestu uloženého v jiném členském státě automaticky odmítne, pokud by čin, za který byl uložen trest odnětí svobody nebo ochranné opatření spojené se zbavením osobní svobody, nebyl podle nizozemského práva trestným činem, pokud by byl spáchán na území Nizozemska.
32.
Je-li tedy evropský zatýkací rozkaz vydán za účelem trestního stíhání pro činy, které nejsou podle nizozemského práva trestné, a tento zatýkací rozkaz je vykonán tak, že předání vyžádané osoby je podmíněno zárukou navrácení v souladu s čl. 5 bodem 3 rámcového rozhodnutí 2002/584, nemůže tato osoba v Nizozemsku vykonat trest odnětí svobody nebo ochranné opatření spojené se zbavením osobní svobody případně uložené ve vystavujícím členském státě.
33.
Předkládající soud má za to, že tato situace je v rozporu s unijním právem. Tento soud je toho názoru, že čl. 9 odst. 1 písm. d) rámcového rozhodnutí 2008/909 stanoví fakultativní důvod k odmítnutí uznání a výkonu. V rámci provedení tohoto ustanovení by tudíž členské státy měly přiznat příslušným orgánům prostor pro uvážení, aniž tomuto důvodu k odmítnutí přiznaly kogentní povahu. Kromě toho uvedený důvod k odmítnutí musí být předmětem striktního výkladu v souladu s cílem usnadnit společenskou rehabilitaci dotyčné osoby.
34.
Uvedený soud dodává, že v rámci uplatnění záruky navrácení pro čin, který není podle práva vykonávajícího členského státu trestný, je slučitelnost takového prostoru pro uvážení s unijním právem sporná.
35.
V takové situaci se totiž nemožnost vykonat trest odnětí svobody nebo ochranné opatření spojené se zbavením osobní svobody na území Nizozemska jeví být v rozporu s článkem 25 rámcového rozhodnutí 2008/909.
36.
V tomto ohledu předkládající soud uvádí, že v souladu s tímto článkem 25 mají ustanovení rámcového rozhodnutí 2002/584 přednost před ustanoveními rámcového rozhodnutí 2008/909. Kromě toho z judikatury Soudního dvora vyplývá, že rámcové rozhodnutí 2002/584, zejména jeho čl. 5 bod 3, umožňuje vykonávajícímu justičnímu orgánu v konkrétních situacích rozhodnout, že trest uložený ve vystavujícím členském státě má být vykonán na území vykonávajícího členského státu (
15
).
37.
Za těchto okolností se tento soud domnívá, že pokud vykonávající justiční orgán upustil od uplatnění důvodu, pro který je možné odmítnout výkon na základě oboustranné trestnosti, jak je stanoven v čl. 4 bodě 1 rámcového rozhodnutí 2002/584, ale podmínil předání zárukou navrácení, aby zvýšil šance na společenskou rehabilitaci vyžádané osoby v souladu s čl. 5 bodem 3 tohoto rámcového rozhodnutí, brání unijní právo tomu, aby příslušný orgán vykonávajícího členského státu následně odmítl uznat a vykonat trest uložený ve vystavujícím členském státě z důvodu oboustranné trestnosti, jak je stanoveno v čl. 9 odst. 1 písm. d) rámcového rozhodnutí 2008/909.
38.
Podle uvedeného soudu je odmítnutí uznání trestu odnětí svobody nebo opatření spojeného se zbavením osobní svobody uloženého ve vystavujícím členském státě v rozporu s cílem sledovaným čl. 5 bodem 3 rámcového rozhodnutí 2002/584, a sice zvýšit šanci na společenskou rehabilitaci odsouzené osoby, a zbavuje toto ustanovení veškerého užitečného účinku.
39.
Předkládající soud dále uvádí, že odpověď na tuto otázku ovlivní jeho rozhodnutí o předání či nepředání osoby, která je předmětem původního řízení. Pokud by Soudní dvůr dospěl k závěru, že unijní právo nebrání použití takových vnitrostátních ustanovení, jako jsou ustanovení popsaná v jeho žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce, předkládající soud uvádí, že by mohl přehodnotit svůj záměr předat tuto osobu polským orgánům pod podmínkou záruky navrácení. V takovém případě by totiž nebylo zaručeno, že by uvedená osoba mohla vykonat v Nizozemsku případný trest odnětí svobody nebo opatření spojené se zbavením osobní svobody případně uložené v Polsku za účelem zvýšení jejích šancí na společenskou rehabilitaci.
40.
Stručně řečeno, předkládající soud se táže, zda ve fázi uplatnění záruky navrácení stanovené v čl. 5 bodě 3 rámcového rozhodnutí 2002/584 může uznání a výkon trestu odnětí svobody nebo opatření spojeného se zbavením osobní svobody případně uloženého v Polsku narážet v Nizozemsku na to, že skutek není podle nizozemského práva trestný.
41.
V rozhodnutí o částečném zpětvzetí došlém Soudnímu dvoru dne 26. února 2024 tento soud konkrétně uvádí důvody, proč změna nizozemské právní úpravy, která přiznala fakultativní povahu důvodu k odmítnutí uznání a výkonu uvedeného v čl. 9 odst. 1 písm. d) rámcového rozhodnutí 2008/909, neodstranila problém, který je základem třetí předběžné otázky. I v takové situaci má totiž ministr vždy pravomoc odmítnout bez dalšího uznání zahraničního trestu, a tedy navrácení odsouzené osoby do Nizozemska, protože čin není podle nizozemského práva trestný, v souladu s tím, co stanoví čl. 2:11 odst. 1 WETS. I kdyby ministr této pravomoci nevyužil, Gerechtshof Arnhem-Leeuwarden (odvolací soud v Arnhem-Leeuwarden) by měl stále pravomoc odmítnout uznání, a tedy i navrácení odsouzené osoby do Nizozemska, s odůvodněním, že skutek není trestný podle nizozemského práva, přičemž podle čl. 2:12 odst. 1 WETS by byl ministr takovým odmítnutím vázán.
42.
Za těchto okolností se rechtbank Amsterdam (soud v Amsterdamu, Nizozemsko) rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžnou otázku:
„Brání čl. 9 odst. 1 písm. d) rámcového rozhodnutí [2008/909] ve spojení s článkem 25 tohoto rámcového rozhodnutí, jakož i ve spojení s čl. 4 bodem 1 a čl. 5 bodem 3 rámcového rozhodnutí [2002/584] tomu, aby členský stát, který použil čl. 7 odst. 4 rámcového rozhodnutí [2008/909], provedl prvně uvedené ustanovení tak, že poté, co vykonávající justiční orgán pod zárukou navrácení souhlasil s předáním do vystavujícího členského státu k trestnímu stíhání pro skutek ve smyslu čl. 2 odst. 4 rámcového rozhodnutí [2002/584], který podle práva vykonávajícího členského státu není trestný, ale ve vztahu k němuž vykonávající justiční orgán výslovně upustil od odmítnutí předání z tohoto důvodu, jiné orgány vykonávajícího členského státu (jako vykonávajícího státu) musí nebo mohou odmítnout uznání a výkon trestu odnětí svobody nebo ochranného opatření spojeného se zbavením osobní svobody uloženého za tento skutek ve vystavujícím členském státě z důvodu netrestnosti podle práva vykonávajícího členského státu (jako vykonávajícího státu), a proto musí nebo mohou odmítnout i využití záruky navrácení?“
43.
YM, Openbaar Ministerie (státní zastupitelství, Nizozemsko), nizozemská a polská vláda, jakož i Evropská komise předložili písemná vyjádření a s výjimkou polské vlády se zúčastnili jednání konaného dne 15. ledna 2025, na němž odpověděli zejména na otázky k ústnímu zodpovězení položené Soudním dvorem.
IV. Analýza
44.
Podstatou otázky předkládajícího soudu je, zda čl. 9 odst. 1 písm. d) a článek 25 rámcového rozhodnutí 2008/909 musí být vykládány v tom smyslu, že brání vnitrostátní právní úpravě, která stanoví povinnost nebo možnost příslušného orgánu členského státu odmítnout uznat rozsudek a vykonat trest uložený v jiném členském státě z důvodu, že se týkají činů, které podle práva prvního členského státu nejsou trestným činem, pokud vykonávající justiční orgán tohoto členského státu v souladu s čl. 5 bodem 3 rámcového rozhodnutí 2002/584 předběžně rozhodl o výkonu evropského zatýkacího rozkazu, přičemž předání vyžádané osoby podmínil tím, že tato osoba bude po vyslechnutí navrácena do vykonávajícího členského státu, aby zde vykonala trest odnětí svobody nebo ochranné opatření spojené se zbavením osobní svobody uložené ve vztahu k ní ve vystavujícím členském státě.
45.
V projednávané věci se jedná o následující případ.
46.
Vykonávající justiční orgán členského státu, kterému byl předložen evropský zatýkací rozkaz vydaný za účelem trestního stíhání, zamýšlí předat vyžádanou osobu s tím, že neuplatní důvod, pro který je možné odmítnout výkon evropského zatýkacího rozkazu, stanovený v čl. 4 bodě 1 rámcového rozhodnutí 2002/584, který se týká situace, kdy jednání, pro které byl vydán evropský zatýkací rozkaz, není trestným činem podle práva vykonávajícího členského státu, a dále s tím, že na základě čl. 5 bodu 3 tohoto rámcového rozhodnutí vyžaduje, aby tato osoba byla navrácena do tohoto členského státu, aby zde vykonala trest odnětí svobody nebo ochranné opatření spojené se zbavením osobní svobody, které jí budou případně uloženy ve vystavujícím členském státě.
47.
Za účelem přijetí rozhodnutí o předání si však vykonávající justiční orgán klade otázku ohledně toho, jak bude podle nizozemského práva naloženo s touto zárukou navrácení ve fázi uznání rozsudku a výkonu trestu, které budou případně uloženy ve vystavujícím členském státě po předání.
48.
Ve znění platném v době vydání předkládacího rozhodnutí totiž nizozemská právní úprava ukládá příslušnému orgánu vykonávajícího členského státu, aby na základě čl. 9 odst. 1 písm. d) rámcového rozhodnutí 2008/909 odmítl uznat rozsudek a vykonat trest uložený ve vystavujícím členském státě z důvodu, že vytýkané skutky nejsou podle nizozemského práva trestným činem. Důsledkem této právní úpravy je, že nelze nikdy uznat odsuzující rozsudek vydaný v jiném členském státě za činy, které podle nizozemského práva nejsou trestným činem. Kromě toho Nizozemské království, které využilo možnosti stanovené v čl. 7 odst. 4 rámcového rozhodnutí 2008/909, uvedlo, že nepoužije čl. 7 odst. 1 tohoto rámcového rozhodnutí, čímž rozšířilo požadavek oboustranné trestnosti na všechny trestné činy.
49.
Z toho vyplývá, že jakákoli záruka navrácení požadovaná vykonávajícím justičním orgánem v Nizozemsku v souladu s čl. 5 bodem 3 rámcového rozhodnutí 2002/584 v rámci evropského zatýkacího rozkazu týkajícího se skutků, které podle nizozemského práva nejsou trestným činem a u nichž se tento orgán vzdal své pravomoci uplatnit důvod, pro který je možné odmítnout výkon, stanovený v čl. 4 bodě 1 tohoto rámcového rozhodnutí, je v praxi zbavena účinku na základě důvodu pro automatické odmítnutí stanoveného v článku 2:13 WETS.
50.
Nizozemská vláda na jednání uvedla, že její vnitrostátní právní úprava byla v tomto ohledu změněna. Podle této vlády tato pozměněná právní úprava vstoupila v platnost dne 1. října 2024. Důvod k odmítnutí uznání a výkonu stanovený v čl. 9 odst. 1 písm. d) rámcového rozhodnutí 2008/909 se tak podle všeho stal fakultativním v rámci uplatnění záruky navrácení uvedené v čl. 5 bodě 3 rámcového rozhodnutí 2002/584.
51.
Tato změna nizozemské právní úpravy je vítaná, jelikož čl. 9 odst. 1 písm. d) rámcového rozhodnutí 2008/909 stanoví fakultativní důvod k odmítnutí uznání a výkonu. V důsledku toho nelze toto ustanovení provést tak, aby bylo povinné nebo automatické odmítnout uznat jakýkoli odsuzující rozsudek za činy, které podle vnitrostátního práva vykonávajícího členského státu nepředstavují trestný čin. Jinými slovy, příslušný orgán tohoto členského státu by měl mít při uplatňování tohoto důvodu pro odmítnutí v každém jednotlivém případě prostor pro uvážení.
52.
Ze znění tohoto ustanovení je zřejmé, že „[p]říslušný orgán vykonávajícího státu může
odmítnout uznání rozsudku a výkon trestu, pokud: […] [se] týká činu, který by podle práva vykonávajícího státu nebyl trestným činem“ (
16
). Výrazy „může odmítnout“ jasně naznačují, že se jedná o pravomoc, která je tomuto orgánu poskytnuta jako možnost.
53.
V tomto ohledu Soudní dvůr v rozsudku ze dne 11. ledna 2017, Grundza (
17
), výslovně uvedl, že uvedené ustanovení stanoví, že „příslušný orgán vykonávajícího státu může odmítnout uznání rozsudku vyhlášeného ve vydávajícím státě a výkon trestu tam uloženého, pokud není splněna podmínka oboustranné trestnosti“ (
18
).
54.
Je třeba připomenout, že čl. 4 odst. 1 rámcového rozhodnutí 2002/584 obsahuje důvod pro fakultativní odmítnutí výkonu evropského zatýkacího rozkazu, který je rovněž založen na požadavku oboustranné trestnosti, a toto ustanovení je formulováno podobně jako čl. 9 odst. 1 písm. d) rámcového rozhodnutí 2008/909.
55.
V tomto ohledu připomínám, že rámcové rozhodnutí 2002/584 v článku 3 výslovně uvádí důvody pro povinné odmítnutí výkonu evropského zatýkacího rozkazu a v článcích 4 a 4a důvody, pro které je možné odmítnout výkon evropského zatýkacího rozkazu.
56.
Pokud jde o důvody, na základě nichž je možné odmítnout výkon evropského zatýkacího rozkazu, uvedené v článku 4 rámcového rozhodnutí 2002/584, z judikatury Soudního dvora vyplývá, že v rámci provedení tohoto rámcového rozhodnutí do svého vnitrostátního práva mají členské státy prostor pro uvážení. Členské státy tak mohou, ale nemusí tyto důvody zavést do svého vnitrostátního práva. Mohou se rovněž rozhodnout omezit situace, ve kterých vykonávající justiční orgán může odmítnout výkon evropského zatýkacího rozkazu, a usnadnit tak předávání vyžádaných osob v souladu se zásadou vzájemného uznávání stanovenou v čl. 1 odst. 2 tohoto rámcového rozhodnutí (
19
).
57.
Kromě toho je třeba poznamenat, že podle znění článku 4 rámcového rozhodnutí 2002/584 vykonávající justiční orgán „může odmítnout“ výkon evropského zatýkacího rozkazu z důvodů vyjmenovaných v bodech 1 až 7 tohoto článku, mezi něž patří, v bodě 1 uvedeného článku, mimo jiné neexistence oboustranné trestnosti.
58.
Ze znění článku 4 uvedeného rámcového rozhodnutí tedy vyplývá, že vykonávající justiční orgán musí mít prostor pro uvážení, pokud jde o otázku, zda je třeba odmítnout výkon evropského zatýkacího rozkazu z důvodů uvedených v tomto článku 4, či nikoli (
20
).
59.
Podle Soudního dvora z toho vyplývá, že pokud se členské státy rozhodnou pro provedení jednoho nebo více důvodů, pro které lze odmítnout výkon, stanovených v článku 4 rámcového rozhodnutí 2002/584, nemohou stanovit, že justiční orgány musí odmítnout vykonat evropský zatýkací rozkaz, který formálně spadá do rozsahu uvedených důvodů, a nemohou zohlednit okolnosti vlastní každému případu (
21
).
60.
Podle mého názoru lze tento výklad vztáhnout i na čl. 9 odst. 1 písm. d) rámcového rozhodnutí 2008/909 s ohledem na podobnosti mezi zněním tohoto ustanovení a zněním čl. 4 bodu 1 rámcového rozhodnutí 2002/584.
61.
Konstatování, že toto ustanovení nelze vykládat tak, že stanoví povinný důvod pro odmítnutí uznat rozsudky a vykonat tresty, však neumožňuje zcela odpovědět na otázky předkládajícího soudu.
62.
Pokud příslušný orgán vykonávajícího členského státu využije možnosti uvedené v čl. 9 odst. 1 písm. d) rámcového rozhodnutí 2008/909, záruka navrácení požadovaná ve fázi předání nemůže mít žádný účinek, což má za následek, že odsouzená osoba nebude moci vykonat trest odnětí svobody nebo opatření spojené se zbavením osobní svobody na území tohoto členského státu. Cíl usnadnit společenskou rehabilitaci této osoby, který odůvodňuje spuštění mechanismu předání spojeného se zárukou navrácení, jak je stanoven v čl. 5 bodě 3 rámcového rozhodnutí 2002/584, tak může být ohrožen ve fázi uznávání odsuzujícího rozsudku.
63.
Předkládající soud proto žádá Soudní dvůr, aby upřesnil, zda je s článkem 25 rámcového rozhodnutí 2008/909 slučitelné, aby příslušný orgán vykonávajícího členského státu měl možnost – a nikoli povinnost – odmítnout z důvodu uvedeného v čl. 9 odst. 1 písm. d) tohoto rámcového rozhodnutí uznat a vykonat rozhodnutí vydané po předání se zárukou navrácení, které je provedeno podle čl. 5 odst. 3 rámcového rozhodnutí 2002/584.
64.
Mám za to, že taková možnost by v zásadě neměla být připuštěna, pokud nedojde ke změně okolností, která by mohla odůvodnit přehodnocení, z hlediska společenské rehabilitace odsouzené osoby, původního posouzení vykonávajícího justičního orgánu, které vedlo vykonávající justiční orgán k tomu, že se vzdal uplatnění fakultativního důvodu k odmítnutí výkonu stanoveného v čl. 4 bodě 1 rámcového rozhodnutí 2002/584, a k uplatnění mechanismu předání spojeného se zárukou navrácení podle čl. 5 bodu 3 tohoto rámcového rozhodnutí. K podpoře takového řešení mě vede několik důvodů.
65.
Zaprvé připomínám, že stejně jako rámcové rozhodnutí 2002/584 konkretizuje i rámcové rozhodnutí 2008/909 v oblasti trestního práva zásady vzájemné důvěry a vzájemného uznávání. Toto rámcové rozhodnutí posiluje justiční spolupráci v oblasti uznávání a výkonu trestních rozsudků v případech, kdy byly osoby odsouzeny k trestu odnětí svobody nebo k opatření spojenému se zbavením osobní svobody v jiném členském státě, s cílem usnadnit jejich společenskou rehabilitaci (
22
).
66.
Účelem uvedeného rámcového rozhodnutí je podle jeho čl. 3 odst. 1 stanovení pravidel, podle nichž členský stát, s cílem usnadnit společenskou rehabilitaci odsouzené osoby, uznává rozsudky a provádí výkon trestů uložených soudem jiného členského státu.
67.
Za tímto účelem článek 8 rámcového rozhodnutí 2008/909 stanoví, že příslušný orgán vykonávajícího členského státu je v zásadě povinen vyhovět žádosti o uznání rozsudku a o výkon trestu odnětí svobody nebo opatření spojeného se zbavením osobní svobody uložených v jiném členském státě, která mu byla postoupena v souladu s články 4 a 5 uvedeného rámcového rozhodnutí. Nevyhovět takové žádosti v zásadě může pouze z důvodů k odmítnutí uznání a výkonu, které jsou taxativně vyjmenovány v článku 9 téhož rámcového rozhodnutí (
23
).
68.
Jakákoli výjimka ze zásady vzájemného uznávání musí být vykládána restriktivně (
24
). Pokud jde o čl. 9 odst. 1 písm. d) rámcového rozhodnutí 2008/909, Soudní dvůr rozhodl, že podmínka oboustranné trestnosti představuje výjimku ze zásady uznání rozsudku a výkonu trestu. Tudíž působnost důvodu pro odmítnutí uznání rozsudku a výkonu trestu vycházejícího z nedostatku oboustranné trestnosti podle tohoto ustanovení musí být vykládána restriktivně, aby se omezily případy odmítnutí uznání a výkonu (
25
).
69.
Jak již Soudní dvůr objasnil, striktní výklad čl. 9 odst. 1 písm. d) rámcového rozhodnutí 2008/909 přispívá k dosažení cíle usnadnit společenskou rehabilitaci odsouzené osoby, který je sledován rámcovým rozhodnutím 2008/909, jak je uvedeno v jeho čl. 3 odst. 1 (
26
).
70.
Tento cíl sleduje rovněž čl. 5 bod 3 rámcového rozhodnutí 2002/584, který stanoví možnost vykonávajícího justičního orgánu rozhodnout, že uložený trest má být vykonán na území vykonávajícího členského státu (
27
). Toto ustanovení totiž směřuje ke zvýšení vyhlídek na společenskou rehabilitaci státního příslušníka vykonávajícího členského státu nebo státního příslušníka, který má zde trvalé bydliště, tím, že mu umožní na jeho území vykonat trest odnětí svobody nebo ochranné opatření spojené se zbavením osobní svobody, které mu budou v návaznosti na jeho předání v rámci výkonu evropského zatýkacího rozkazu uloženy ve vystavujícím členském státě (
28
).
71.
Rozhodnutí o uplatnění mechanismu předání se zárukou navrácení stanoveného v čl. 5 bodě 3 rámcového rozhodnutí 2002/584 vychází z celkového posouzení vyhlídek na společenskou rehabilitaci ve vystavujícím členském státě a ve vykonávajícím členském státě s ohledem na vazby vyžádané osoby na každý z těchto dvou států (
29
).
72.
Justiční orgán vykonávající evropský zatýkací rozkaz proto musí být schopen s ohledem na konkrétní okolnosti daného případu posoudit, zda vazby této osoby na vykonávající členský stát jsou dostatečné k tomu, aby bylo lépe dosaženo cíle společenské rehabilitace sledovaného tímto ustanovením v případě, že by uvedená osoba vykonala trest, který by jí mohl být v tomto členském státě uložen (
30
).
73.
V rámci tohoto posouzení musí vykonávající justiční orgán zvážit řadu zájmů, jako jsou zájmy týkající se společenské rehabilitace vyžádané osoby po jejím případném odsouzení, potřeby vyloučit její beztrestnost a neexistence oboustranné trestnosti (
31
).
74.
Pokud se tento orgán rozhodne uplatnit mechanismus předání se zárukou navrácení podle čl. 5 bodu 3 rámcového rozhodnutí 2002/584 tím, že upustí od uplatnění důvodu, pro který je možné odmítnout výkon, podle článku 4 bodu 1 uvedeného rámcového rozhodnutí, znamená to, že dospěl k závěru, že zájmy spojené se společenskou rehabilitací a bojem proti beztrestnosti by měly převážit nad konstatováním, že daný čin není podle jeho vnitrostátního práva trestným činem.
75.
Za okolností původního řízení se předkládající soud domnívá, že s ohledem na vazby YM na Nizozemsko vyžaduje cíl usnadnit společenskou rehabilitaci této osoby, aby trest vykonal na území tohoto členského státu. Tento soud proto hodlá upustit od uplatnění čl. 4 bodu 1 rámcového rozhodnutí 2002/584 a zároveň si klade otázku, zda záruka navrácení, kterou vyžaduje, bude mít účinek s ohledem na možnost, kterou následně bude mít příslušný orgán vykonávajícího členského státu, odmítnout uznání odsuzujícího rozsudku na základě článku 9 odst. 1 písm. d) rámcového rozhodnutí 2008/909.
76.
Za účelem snížení této nejistoty je důležité stanovit pravidlo, že vyvážení, které takto provedl vykonávající justiční orgán ve fázi výkonu evropského zatýkacího rozkazu, by v zásadě nemělo být možné zpochybnit ve fázi uznání odsuzujícího rozsudku, jež následuje po tomto rozkazu. Možnost dovolávat se důvodu k odmítnutí uznání a výkonu uvedeného v tomto ustanovení by tedy měla podléhat striktnímu rámci, pokud byl uplatněn mechanismus předání se zárukou navrácení stanovený v čl. 5 bodě 3 rámcového rozhodnutí 2002/584.
77.
To znamená, že při neexistenci změny okolností, která by mohla mít vliv na zájem na tom, aby odsouzená osoba pro lepší společenskou rehabilitaci vykonala svůj trest na území vykonávajícího členského státu, by příslušný orgán vykonávajícího členského státu neměl mít možnost dovolávat se důvodu pro odmítnutí uznání a výkonu uvedeného v čl. 9 odst. 1 písm. d) rámcového rozhodnutí 2008/909.
78.
Zadruhé je takové řešení odůvodněno logikou vlastní mechanismu předání se zárukou navrácení podle čl. 5 bodu 3 rámcového rozhodnutí 2002/584. Tento mechanismus je založen na dvojím závazku, který lze formulovat takto: podmíněním předání zárukou navrácení se vykonávající členský stát implicitně, ale nutně zavazuje vykonat v zásadě trest odnětí svobody nebo opatření spojené se zbavením osobní svobody, které mohou být uloženy ve vydávajícím členském státě. Pokud tento členský stát poskytne záruku navrácení, zavazuje se předem k navrácení odsouzené osoby do vykonávajícího členského státu, aby zde vykonala trest odnětí svobody nebo ochranné opatření spojené se zbavením osobní svobody (
32
). Pravidlo, že důvod k odmítnutí uznání a výkonu stanovený v čl. 9 odst. 1 písm. d) rámcového rozhodnutí 2008/909 by v zásadě neměl být uplatněn při uplatňování záruky navrácení stanovené v čl. 5 bodě 3 rámcového rozhodnutí 2002/584, zajišťuje, že při neexistenci nových okolností bude tento dvojí závazek dodržen a bude mít účinek.
79.
Zatřetí je třeba zohlednit článek 25 rámcového rozhodnutí 2008/909, který upravuje vztah mezi tímto rámcovým rozhodnutím a rámcovým rozhodnutím 2002/584. Připomínám, že podle tohoto článku se ustanovení rámcového rozhodnutí 2008/909 použijí, jsou-li slučitelná s ustanoveními rámcového rozhodnutí 2002/584, obdobně na výkon trestů zejména v případě, kdy členský stát jednající v rámci čl. 5 bodu 3 posledně uvedeného rámcového rozhodnutí stanoví jako podmínku pro výkon evropského zatýkacího rozkazu navrácení dotyčné osoby do tohoto státu, aby v něm vykonala trest odnětí svobody nebo ochranné opatření spojené se zbavením osobní svobody případně uložené ve vystavujícím členském státě, aby se zabránilo beztrestnosti dotyčné osoby.
80.
Z tohoto ustanovení vyplývá, že podobně jako v případě, kdy vykonávající justiční orgán uplatní důvod, pro který je možné odmítnout výkon, stanovený v čl. 4 bodě 6 rámcového rozhodnutí 2002/584, předpokládá výkon trestů, který následuje po uplatnění záruky navrácení stanovené v čl. 5 bodě 3 tohoto rámcového rozhodnutí, dodržení postupu a podmínek stanovených rámcovým rozhodnutím 2008/909 za účelem uznání a výkonu rozsudku v trestních věcech v jiném členském státě, než je členský stát, v němž byl vydán odsuzující rozsudek (
33
).
81.
Vztah mezi postupy stanovenými rámcovým rozhodnutím 2002/584 a rámcovým rozhodnutím 2008/909 při uplatňování záruky navrácení stanovené v čl. 5 bodě 3 prvního z těchto rámcových rozhodnutí potvrzuje rovněž část f) vzoru osvědčení uvedeného v příloze I rámcového rozhodnutí 2008/909. Toto osvědčení se předá spolu s rozsudkem za účelem jeho uznání a výkonu a musí odkazovat na tuto záruku navrácení, pokud ji vystavující členský stát poskytl. Z toho vyplývá, že výkon trestu, který následuje po poskytnutí uvedené záruky, vyžaduje, aby odsuzující členský stát předal rozsudek a osvědčení v souladu s pravidly stanovenými tímto rámcovým rozhodnutím.
82.
Soudní dvůr v rozsudku SF uvedl, že spojitost stanovená unijním normotvůrcem mezi rámcovým rozhodnutím 2002/584 a rámcovým rozhodnutím 2008/909 musí přispívat k dosažení cíle spočívajícího v usnadnění společenské rehabilitace dotyčné osoby. Soudní dvůr také zdůraznil, že taková rehabilitace je ostatně v zájmu nejen odsouzené osoby, ale rovněž Evropské unie obecně (
34
). Toto pojetí vztahu mezi těmito dvěma rámcovými rozhodnutími jako vztahu, který by měl tento cíl podporovat, posiluje potřebu přísně omezit použití důvodu k odmítnutí uvedeného v čl. 9 odst. 1 písm. d) rámcového rozhodnutí 2008/909, pokud je uplatňován mechanismus předání se zárukou navrácení v souladu s čl. 5 bodem 3 rámcového rozhodnutí 2002/584.
83.
To platí tím spíše, že z článku 25 rámcového rozhodnutí 2008/909 vyplývá, že jeho ustanovení jsou použitelná, jsou-li slučitelná s rámcovým rozhodnutím 2002/584, z čehož vyplývá požadavek na soudržnost při uplatňování těchto dvou rámcových rozhodnutí. Podle mého názoru by tento požadavek soudržnosti nebyl splněn, pokud by v případě neexistence změny okolností, která by odůvodňovala přehodnocení původního posouzení ze strany vykonávajícího justičního orgánu, který upřednostnil zájem spojený se společenskou rehabilitací dotčené osoby před zájmem spojeným s neexistencí oboustranné trestnosti, mohl příslušný orgán vykonávajícího členského státu ve fázi uznání rozsudku za účelem výkonu trestu rozhodnout, že upřednostní tento druhý zájem, a to s odvoláním na důvod k odmítnutí uznání a výkonu trestu stanovený v čl. 9 odst. 1 písm. d) rámcového rozhodnutí 2008/909.
84.
Začtvrté je třeba zdůraznit, že v souladu s čl. 1 odst. 1 rámcového rozhodnutí 2002/584 je účelem mechanismu evropského zatýkacího rozkazu umožnit zadržení a předání vyžádané osoby tak, aby s ohledem na cíl sledovaný uvedeným rámcovým rozhodnutím spáchaný trestný čin nezůstal nepotrestán a tato osoba byla stíhána nebo vykonala trest odnětí svobody, který jí byl uložen (
35
). Účelem mechanismu evropského zatýkacího rozkazu je mimo jiné boj proti nepotrestání vyžádané osoby, která se nachází na jiném území, než na kterém je podezřelá ze spáchání trestného činu (
36
).
85.
Dodávám, že podle článku 25 rámcového rozhodnutí 2008/909 musí být vztah mezi tímto rámcovým rozhodnutím a rámcovým rozhodnutím 2002/584 zaměřen rovněž na vyloučení beztrestnosti dotyčné osoby.
86.
Z důrazu kladeného na posledně uvedený cíl, který je hlavním cílem mechanismu předávání zavedeného uvedeným rámcovým rozhodnutím, vyplývá, že vhodný způsob skloubení uvedeného rámcového rozhodnutí a rámcového rozhodnutí 2008/909 musí být v každém případě stanoven s ohledem nejen na cíl usnadnění společenské rehabilitace odsouzené osoby, ale také na cíl boje proti beztrestnosti.
87.
Pokud jde přitom o činy, které podle práva vykonávajícího členského státu nejsou trestným činem, skutečnost, že vykonávající justiční orgán nepředá vyžádanou osobu s odvoláním na čl. 4 bod 1 rámcového rozhodnutí 2002/584, má za následek ohrožení cíle boje proti beztrestnosti. Proto musí být čl. 9 odst. 1 písm. d) rámcového rozhodnutí 2008/909 vykládán v tom smyslu, že podporou předání lze tohoto cíle dosáhnout, což znamená, že možnost dovolávat se tohoto ustanovení při uplatňování záruky navrácení stanovené v čl. 5 bodě 3 rámcového rozhodnutí 2002/584 musí být striktně omezena. V opačném případě by mohl být vykonávající justiční orgán odrazen od spuštění mechanismu podmíněného předání stanoveného v tomto ustanovení, což by narušilo cíl boje proti beztrestnosti. V tomto ohledu je příznačné, že předkládající soud zmiňuje možnost přehodnotit své rozhodnutí o předání vyžádané osoby.
88.
Z výše uvedeného vyplývá, že v situaci, kdy v případě neexistence oboustranné trestnosti vykonávající justiční orgán nevyužije možnosti uplatnit důvod k odmítnutí výkonu stanovený v čl. 4 bodě 1 rámcového rozhodnutí 2002/584 a přistoupí k předání vyžádané osoby, přičemž toto předání podmíní zárukou navrácení podle čl. 5 bodu 3 tohoto rámcového rozhodnutí, se příslušný orgán vykonávajícího členského státu nemůže ve fázi uznání a výkonu odsuzujícího rozsudku vydaného vůči této osobě v zásadě dovolávat důvodu k odmítnutí uznání a výkonu uvedeného v čl. 9 odst. 1 písm. d) rámcového rozhodnutí 2008/909, který je rovněž založen na neexistenci oboustranné trestnosti.
89.
Nizozemská vláda sice v souladu s tímto řešením připouští, že posouzení, které původně provedl vykonávající justiční orgán, by mělo být při neexistenci nových okolností zohledněno a mělo by mít účinek ve fázi uznání odsuzujícího rozsudku, nicméně tvrdí, že vzhledem ke značnému časovému odstupu, který může uplynout mezi rozhodnutím o předání a rozhodnutím o uznání odsuzujícího rozsudku, je vhodné v době přijetí posledně uvedeného rozhodnutí zohlednit skutečnou a aktuální situaci dotyčné osoby s ohledem na cíl usnadnit společenskou rehabilitaci této osoby.
90.
Nizozemská vláda proto v podstatě tvrdí, že by mělo být možné provést nové vyvážení zájmů ve fázi uznání rozsudku a výkonu trestu v souladu s rámcovým rozhodnutím 2008/909. Je totiž možné, že v důsledku nových okolností, které nastaly od doby, kdy byla formulována záruka navrácení, jako je ztráta práva pobytu dotčené osoby ve vykonávajícím členském státě nebo změna její osobní nebo rodinné situace, by výkon trestu v tomto členském státě již nepodporoval společenskou rehabilitaci uvedené osoby v uvedeném členském státě. Podle této vlády by mohl pominout důvod, proč se vykonávající justiční orgán ve fázi přezkumu evropského zatýkacího rozkazu rozhodl upustit od uplatnění důvodu, pro který je možné odmítnout výkon, uvedeného v čl. 4 bodě 1 rámcového rozhodnutí 2002/584. Příslušný orgán vykonávajícího členského státu by tak mohl uplatnit důvod k odmítnutí uznání a výkonu stanovený v čl. 9 odst. 1 písm. d) rámcového rozhodnutí 2008/909.
91.
Komise na jednání rovněž připustila, že se právní nebo faktická situace dotyčné osoby mohla změnit, takže trest odnětí svobody nebo opatření spojené se zbavením osobní svobody by mělo být vykonáno v členském státě, ve kterém byla odsouzena, aby byla zajištěna její lepší společenská rehabilitace. V takové situaci by se tedy příslušný orgán vykonávajícího členského státu mohl výjimečně dovolávat důvodu k odmítnutí uznání a výkonu stanoveného v čl. 9 odst. 1 písm. d) rámcového rozhodnutí 2008/909, i když neexistence oboustranné trestnosti nebyla uplatněna ve fázi předání. V tomto ohledu Komise upřesnila, že opačné řešení by bránilo dosažení cíle spočívajícího v usnadnění společenské rehabilitace odsouzené osoby.
92.
Stejně jako nizozemská vláda a Komise uznávám, že je třeba připustit výjimku z pravidla, podle kterého se důvodu k odmítnutí uznání a výkonu uvedeného v čl. 9 odst. 1 písm. d) rámcového rozhodnutí 2008/909 v zásadě nelze dovolávat při uplatnění záruky navrácení stanovené v čl. 5 bodě 3 rámcového rozhodnutí 2002/584 (
37
).
93.
Změna okolností právní nebo faktické situace odsouzené osoby, která přispívá k oslabení nebo zániku vazeb této osoby na vykonávající členský stát, může ve fázi uznání odsouzení podle rámcového rozhodnutí 2008/909 odůvodnit, aby za účelem lepší společenské rehabilitace této osoby byl trest odnětí svobody nebo opatření spojené se zbavením osobní svobody vykonán na území členského státu, ve kterém byl vynesen rozsudek, a nikoli na území vykonávajícího členského státu. Je tedy třeba dbát na to, aby toto uznání v této fázi stále odpovídalo cíli rámcového rozhodnutí, kterým je usnadnit společenskou rehabilitaci odsouzené osoby. Pokud tomu tak již není, není důvod bránit příslušnému orgánu vykonávajícího členského státu v tom, aby využil možnosti, kterou mu poskytuje čl. 9 odst. 1 písm. d) rámcového rozhodnutí 2008/909.
94.
Je třeba zdůraznit, že v takové situaci článek 25 uvedeného rámcového rozhodnutí nebrání použití čl. 9 odst. 1 písm. d) tohoto rámcového rozhodnutí, pokud v důsledku změny okolností již není odůvodněno uplatnění záruky navrácení, které bylo původně požadováno na základě jiných okolností (
38
). Mechanismus předání se zárukou navrácení stanovený v čl. 5 bodě 3 rámcového rozhodnutí 2002/584 tedy není dotčen. Kromě toho není dotčen cíl spočívající v boji proti beztrestnosti, neboť odsouzená osoba vykoná trest v členském státě, ve kterém byl vynesen rozsudek.
95.
Stručně řečeno mám za to, že vztah mezi rámcovým rozhodnutím 2002/584 a rámcovým rozhodnutím 2008/909 musí být v každém konkrétním případě veden cíli směřujícími k usnadnění společenské rehabilitace odsouzené osoby a boji proti beztrestnosti.
96.
Tyto dva cíle tedy odůvodňují, že příslušný orgán vykonávajícího členského státu se v zásadě nemůže dovolávat čl. 9 odst. 1 písm. d) rámcového rozhodnutí 2008/909 ve fázi uznání odsuzujícího rozsudku při uplatnění záruky navrácení spojené s předáním v souladu s čl. 5 bodem 3 rámcového rozhodnutí 2002/584. Příliš široké připuštění možnosti dovolávat se čl. 9 odst. 1 písm. d) rámcového rozhodnutí 2008/909 by totiž bylo na úkor společenské rehabilitace odsouzené osoby a ohrozilo by cíl boje proti beztrestnosti v rozsahu, v němž by to mohlo vykonávající justiční orgán odradit od uplatňování mechanismu předávání spojeného se zárukou navrácení, která by tak byla potenciálně odsouzena k neúspěchu.
97.
Tytéž cíle však odůvodňují připuštění výjimky, pokud s ohledem na cíl spočívající v podpoře společenské rehabilitace odsouzené osoby ztratilo uplatnění záruky navrácení svůj důvod existence.
98.
Je třeba učinit poslední upřesnění.
99.
Jak totiž Komise uvedla mimo jiné na jednání, je pravděpodobné, že ve většině případů bude změna okolností, která by odůvodňovala konečný výkon trestu odnětí svobody nebo opatření spojené se zbavením osobní svobody v členském státě, ve kterém byl rozsudek vynesen, zjištěna a zohledněna ještě předtím, než příslušný orgán vykonávajícího členského státu zváží možnost uplatnění některého z důvodů k odmítnutí uznání a výkonu trestu stanovených v čl. 9 odst. 1 rámcového rozhodnutí 2008/909.
100.
V této souvislosti je třeba připomenout, že uplatnění záruky navrácení musí být v souladu s článkem 25 rámcového rozhodnutí 2008/909 provedeno v souladu s pravidly stanovenými v uvedeném rámcovém rozhodnutí. Uvedené rámcové rozhodnutí přitom v čl. 4 odst. 2 až 5 upravuje dialog mezi příslušnými orgány vydávajícího a vykonávajícího členského státu s cílem určit, ve kterém z těchto dvou členských států by měl být trest odnětí svobody nebo opatření spojené se zbavením osobní svobody vykonán za účelem usnadnění společenské rehabilitace odsouzené osoby.
101.
Ačkoli existence záruky navrácení vyžadované a získané v souladu s čl. 5 bodem 3 rámcového rozhodnutí 2002/584 znamená úpravu postupu stanoveného v těchto ustanoveních, neboť příslušný orgán vystavujícího členského státu by měl být v zásadě v souladu se závazkem, který přijal ve fázi předání, povinen předat rozsudek spolu s osvědčením, je možné, že změna okolností může vést k tomu, že záruka navrácení bude zrušena a řízení o uznání nebude muset být zahájeno nebo dokončeno.
102.
V tomto ohledu připomínám, že podle čl. 5 bodu 3 rámcového rozhodnutí 2002/584 musí být dotyčná osoba vyslechnuta před svým navrácením do vykonávajícího členského státu, aby zde vykonala trest odnětí svobody nebo ochranné opatření spojené se zbavením osobní svobody uložené ve vystavujícím členském státě. Nelze vyloučit, že tato osoba poukáže na změnu své situace, která by odůvodňovala výkon jejího trestu ve vystavujícím členském státě.
103.
Navíc pokud z konzultací mezi příslušnými orgány členského státu, ve kterém byl vynesen rozsudek, a vykonávajícího členského státu vyplývá, že pro lepší společenskou rehabilitaci odsouzené osoby by měl být trest odnětí svobody nebo opatření spojené se zbavením osobní svobody, které jí byly uloženy, vykonány v prvním z těchto členských států, je pravděpodobné, že se tyto orgány shodnou na tom, že záruka navrácení stanovená v čl. 5 bodě 3 rámcového rozhodnutí 2002/584 ztratila svůj důvod existence, a musí být proto zrušena. Důsledkem toho bude, že příslušný orgán členského státu, ve kterém byl vynesen rozsudek, buď rozsudek a osvědčení nepředá, nebo pokud k předání již došlo, rozhodne o zpětvzetí osvědčení, čímž se řízení o uznání ukončí. Příslušný orgán vykonávajícího členského státu tedy nebude muset zkoumat, zda je vhodné uplatnit některý z důvodů k odmítnutí uznání a výkonu uvedených v čl. 9 odst. 1 rámcového rozhodnutí 2008/909.
104.
Ve skutečnosti pouze v situaci, kdy navzdory těmto konzultacím mezi příslušnými orgány členského státu, ve kterém byl vynesen rozsudek, a vykonávajícího členského státu bylo řízení o uznání odsuzujícího rozsudku zahájeno a nebylo přerušeno, by příslušný orgán posledně uvedeného členského státu mohl být případně a ve výše popsaných mezích nucen uplatnit důvod k odmítnutí uznání a výkonu uvedený v čl. 9 odst. 1 písm. d) rámcového rozhodnutí 2008/909.
V. Závěry
105.
S ohledem na všechny výše uvedené úvahy navrhuji, aby Soudní dvůr odpověděl na předběžnou otázku rechtbank Amsterdam (soud v Amsterdamu, Nizozemsko) následovně:
„Článek 5 bod 3 rámcového rozhodnutí Rady 2002/584/SVV ze dne 13. června 2002 o evropském zatýkacím rozkazu a postupech předávání mezi členskými státy, ve znění rámcového rozhodnutí Rady 2009/299/SVV ze dne 26. února 2009, jakož i čl. 9 odst. 1 písm. d) a článek 25 rámcového rozhodnutí Rady 2008/909/SVV ze dne 27. listopadu 2008 o uplatňování zásady vzájemného uznávání rozsudků v trestních věcech, které ukládají trest odnětí svobody nebo opatření spojená se zbavením osobní svobody, za účelem jejich výkonu v Evropské unii, ve znění rámcového rozhodnutí 2009/299,
musí být vykládány v tom smyslu, že
v situaci, kdy v případě neexistence oboustranné trestnosti vykonávající justiční orgán nevyužije možnosti uplatnit důvod k odmítnutí výkonu stanovený v čl. 4 bodě 1 rámcového rozhodnutí 2002/584, ve znění rámcového rozhodnutí 2009/299, a přistoupí k předání vyžádané osoby, přičemž toto předání podmíní zárukou navrácení podle čl. 5 bodu 3 rámcového rozhodnutí 2002/584, se příslušný orgán vykonávajícího členského státu nemůže ve fázi uznání a výkonu odsuzujícího rozsudku vydaného vůči této osobě v zásadě dovolávat důvodu k odmítnutí uznání a výkonu uvedeného v čl. 9 odst. 1 písm. d) rámcového rozhodnutí 2008/909, ve znění rámcového rozhodnutí 2009/299, který je rovněž založen na neexistenci oboustranné trestnosti.
Nicméně v případě změny okolností, ke které došlo po předání, která by mohla odůvodnit výkon trestu odnětí svobody nebo opatření spojeného se zbavením osobní svobody ve vystavujícím členském státě spíše než ve vykonávajícím členském státě, a v případě, že navzdory této změně okolností nebyla záruka navrácení zrušena po konzultacích mezi příslušnými orgány těchto dvou členských států v souladu s čl. 4 odst. 2 až 5 rámcového rozhodnutí 2008/909, ve znění rámcového rozhodnutí 2009/299, musí být článek 25 rámcového rozhodnutí 2008/909 vykládán v tom smyslu, že nebrání tomu, aby měl příslušný orgán vykonávajícího členského státu možnost uplatnit důvod k odmítnutí uznání a výkonu stanovený v čl. 9 odst. 1 písm. d) tohoto rámcového rozhodnutí.“
(
1
) – Původní jazyk: francouzština.
(
i
) – Název projednávané věci je fiktivní. Neodpovídá skutečnému jménu žádné ze zúčastněných stran.
(
2
) – Úř. věst. 2008, L 327, s. 27.
(
3
) – Úř. věst. 2009, L 81, s. 24, dále jen „rámcové rozhodnutí 2008/909“.
(
4
) – Úř. věst. 2002, L 190, s. 1., Zvl. vyd. 19/06 s. 34.
(
5
) – Dále jen „rámcové rozhodnutí 2002/584“.
(
6
) – Pokud jde o vztah mezi těmito dvěma rámcovými rozhodnutími v případě, že je uplatněn důvod, pro který je možné výkon odmítnout, uvedený v čl. 4 bodě 6 rámcového rozhodnutí 2002/584, odkazuji na své stanovisko ve věci C. J. (Výkon trestu v návaznosti na EZR) a Procura generale presso la Corte d'appello di Napoli a další (C‑305/22 a C‑595/23, EU:C:2024:1030), které odkazuje na mé stanovisko ve věci C. J. (Výkon trestu v návaznosti na EZR) (C‑305/22, EU:C:2024:508).
(
7
) – Viz prohlášení Nizozemska v souladu s čl. 7 odst. 4 rámcového rozhodnutí 2008/909 ze dne 20. září 2012, převzaté v průvodní zprávě M. F. Teevena, Staatssecretaris van Veiligheid en Justitie (státní tajemník pro bezpečnost a spravedlnost, Nizozemsko), Ministerie van Veiligheid en Justitie (ministerstvo bezpečnosti a spravedlnosti, Nizozemsko) ze dne 1. října 2012, adresované generálnímu řediteli Rady Rafaelu Fernández-Pita y Gonzálezovi, týkající se oznámení o provádění rámcového rozhodnutí 2008/909 Nizozemskem (dokument č. 14427/12), k dispozici v anglickém jazyce na následující internetové adrese: https://data.consilium.europa.eu/doc/document/ST‑14427-2012-INIT/en/pdf.
(
8
) – Stb. 2004, č. 195.
(
9
) – Stb. 2021, č. 125.
(
10
) – Stb. 2000, č. 495.
(
11
) – Úř. věst. 2017, L 283, s. 1.
(
12
) – Stb. 2012, č. 333.
(
13
) – Viz poznámka pod čarou 9 tohoto stanoviska.
(
14
) – Stb. 1827, č. 20.
(
15
) – Předkládající soud odkazuje na rozsudek ze dne 11. března 2020, SF (Evropský zatýkací rozkaz – Záruka vrácení do vykonávajícího státu) (C‑314/18, dále jen rozsudek SF, EU:C:2020:191, bod 41).
(
16
) – Kurzivou zvýraznil autor stanoviska.
(
17
) – C‑289/15, EU:C:2017:4.
(
18
) – Viz rozsudek ze dne 11. ledna 2017, Grundza (C‑289/15, EU:C:2017:4, bod 29). Kurzivou zvýraznil autor stanoviska.
(
19
) – Viz zejména rozsudek ze dne 6. června 2023, O. G. (Evropský zatýkací rozkaz vydaný na státního příslušníka třetí země) (C‑700/21, EU:C:2023:444, bod 35 a citovaná judikatura).
(
20
) – Viz rozsudek ze dne 29. dubna 2021, X (Evropský zatýkací rozkaz – Zásada ne bis in idem) (C‑665/20 PPU, EU:C:2021:339, bod 43 a citovaná judikatura).
(
21
) – Viz rozsudek ze dne 29. dubna 2021, X (Evropský zatýkací rozkaz – Zásada ne bis in idem) (C‑665/20 PPU, EU:C:2021:339, bod 44).
(
22
) – Viz rozsudek ze dne 9. listopadu 2023, Staatsanwaltschaft Aachen (C‑819/21, EU:C:2023:841, bod 19).
(
23
) – Viz rozsudek ze dne 9. listopadu 2023, Staatsanwaltschaft Aachen (C‑819/21, EU:C:2023:841, bod 20).
(
24
) – Viz zejména rozsudky ze dne 29. dubna 2021, X (Evropský zatýkací rozkaz – Zásada ne bis in idem) (C‑665/20 PPU, EU:C:2021:339, bod 39); ze dne 14. července 2022, Procureur général près la cour d’appel d’Angers (C‑168/21, EU:C:2022:558, bod 40), a ze dne 6. června 2023, O. G. (Evropský zatýkací rozkaz vydaný na státního příslušníka třetí země) (C‑700/21, EU:C:2023:444, bod 33).
(
25
) – Viz rozsudek ze dne 11. ledna 2017, Grundza (C‑289/15, EU:C:2017:4, bod 46).
(
26
) – Viz rozsudek ze dne 11. ledna 2017, Grundza (C‑289/15, EU:C:2017:4, bod 51).
(
27
) – Viz rozsudek SF (bod 41).
(
28
) – Viz rozsudek SF (bod 48), jakož i usnesení ze dne 16. listopadu 2023, PY (Státní příslušník třetího státu ve vykonávajícím členském státě) (C‑636/22, EU:C:2023:899, bod 37).
(
29
) – Pokud jde o čl. 4 bod 6 rámcového rozhodnutí 2002/584, viz rozsudek ze dne 6. června 2023, O. G. (Evropský zatýkací rozkaz vydaný na státního příslušníka třetí země) (C‑700/21, EU:C:2023:444, body 53 až 68). Pokud jde o čl. 5 bod 3 tohoto rámcového rozhodnutí, viz usnesení ze dne 16. listopadu 2023, PY (Státní příslušník třetího státu ve vykonávajícím členském státě) (C‑636/22, EU:C:2023:899, body 42 a 43).
(
30
) – Viz usnesení ze dne 16. listopadu 2023, PY (Státní příslušník třetího státu ve vykonávajícím členském státě) (C‑636/22, EU:C:2023:899, bod 39). Posouzení vykonávajícího justičního orgánu ohledně toho, zda existuje oprávněný zájem odůvodňující, aby trest nebo ochranné opatření uložené ve vystavujícím členském státě byly vykonány na území vykonávajícího členského státu, musí zahrnovat celkové posouzení všech konkrétních skutečností, kterými se vyznačuje situace vyžádané osoby a mohou ukázat, zda mezi touto osobou a vykonávajícím členským státem existují vazby umožňující konstatovat, že uvedená osoba je v tomto státě dostatečně integrována, a tudíž vykonání trestu odnětí svobody nebo ochranného opatření spojeného s odnětím osobní svobody uložených této osobě ve vystavujícím členském státě ve vykonávajícím členském státě přispěje k dosažení cíle společenské rehabilitace sledovaného čl. 5 bodem 3 rámcového rozhodnutí 2002/584. Mezi tyto skutečnosti patří rodinné, jazykové, kulturní, společenské nebo ekonomické vazby, které má vyžádaná osoba na vykonávající členský stát, jakož i povaha, délka a podmínky jeho pobytu v tomto členském státě. Obdobně ohledně čl. 4 bodu 6 rámcového rozhodnutí 2002/584 viz zejména rozsudek ze dne 6. června 2023, O. G. (Evropský zatýkací rozkaz vydaný na státního příslušníka třetí země) (C‑700/21, EU:C:2023:444, body 60 až 62 a 65 a citovaná judikatura).
(
31
) – Soudní dvůr již zdůraznil, že cíl spočívající v usnadnění společenské rehabilitace odsouzené osoby, sledovaný čl. 5 bodem 3 rámcového rozhodnutí 2002/584, musí být vyvážen s jinými zájmy, zejména s účinností trestního stíhání za účelem zajištění úplné a účinné represe trestného činu, na jehož základě byl vydán evropský zatýkací rozkaz: viz rozsudek SF (bod 56). Jak uvedl generální advokát P. Pikamäe ohledně čl. 5 bodu 3 rámcového rozhodnutí 2002/584 ve svém stanovisku, které přednesl ve věci SF (Evropský zatýkací rozkaz – Záruka vrácení do vykonávajícího státu) (C‑314/18, EU:C:2019:427, bod 61), „[c]íl spočívající v usnadnění opětovného začlenění odsouzené osoby do společnosti proto není absolutní a může být vyvážen jinými požadavky“.
(
32
) – Vrácení vydávajícím členským státem může být provedeno až poté, co rozhodnutí o uložení trestu nabylo právní moci: viz rozsudek SF (body 52 a 53).
(
33
) – V tomto ohledu viz také Oznámení Komise – Příručka k vydávání a výkonu evropského zatýkacího rozkazu (C/2023/1270), body 2.5.2 a 5.9.2, z nichž vyplývá, že v případě uvedeném v čl. 5 bodě 3 rámcového rozhodnutí 2002/584 je pro převedení trestu do vykonávajícího členského státu, ve kterém je vykonán, třeba použít postup a podmínky požadované rámcovým rozhodnutím 2008/909. To vedlo Soudní dvůr zejména k závěru, že článek 25 rámcového rozhodnutí 2008/909 musí být vykládán v tom smyslu, že jestliže výkon evropského zatýkacího rozkazu vydaného za účelem trestního stíhání podléhá podmínce stanovené v čl. 5 bodu 3 rámcového rozhodnutí 2002/584, vykonávající členský stát za účelem výkonu trestu odnětí svobody nebo ochranného opatření spojeného s odnětím osobní svobody uloženého ve vystavujícím členském státě dotyčné osobě může délku tohoto trestu přeměnit pouze za striktních podmínek stanovených v čl. 8 odst. 2 rámcového rozhodnutí 2008/909: viz rozsudek SF (bod 68).
(
34
) – Viz rozsudek SF (bod 51).
(
35
) – Viz zejména rozsudek SF (bod 47 a citovaná judikatura).
(
36
) – Viz rozsudek ze dne 18. dubna 2023, E. D. L. (Důvod odmítnutí na základě onemocnění) (C‑699/21, EU:C:2023:295, bod 44).
(
37
) – Obecněji zdůrazňuji, že ve fázi předání nemůže mít vykonávající justiční orgán jistotu, že trest, který bude případně uložen, bude moci být vykonán na území vykonávajícího členského státu. V závislosti na druhu trestu se mohou některé důvody k odmítnutí uznání a výkonu stát relevantními. Tak je tomu například v případě čl. 9 odst. 1 písm. k) rámcového rozhodnutí 2008/909, který stanoví situaci, kdy uložený trest zahrnuje opatření psychiatrické či zdravotní péče nebo jiné opatření spojené se zbavením osobní svobody, které, aniž je dotčen čl. 8 odst. 3, nemůže být vykonáno vykonávajícím státem s ohledem na jeho právní řád či zdravotnický systém.
(
38
) – Dodávám, že druhá věta bodu 12 odůvodnění rámcového rozhodnutí 2008/909 má příkladnou povahu, jak je uvedeno ve slovním spojení „mimo jiné“, a nemůže tedy nijak naznačovat, že čl. 9 odst. 1 písm. d) tohoto rámcového rozhodnutí nelze za žádných okolností použít v souvislosti s uplatňováním záruky navrácení stanovené v čl. 5 bodě 3 rámcového rozhodnutí 2002/584.