null
STANOVISKO GENERÁLNÍHO ADVOKÁTA
NICHOLASE EMILIOUA
přednesené dne 15. května 2025(1)
Věc C‑209/23
FT,
RRC Sports GmbH
proti
Fédération internationale de football association (FIFA)
[žádost o rozhodnutí o předběžné otázce, kterou podal Landgericht Mainz (Zemský soud v Mohuči, Německo)]
„ Řízení o předběžné otázce – Hospodářská soutěž – Vnitřní trh – Pravidla zavedená mezinárodními sportovními asociacemi – Profesionální fotbal – Světová sportovní federace – Předpisy týkající se fotbalových agentů – Článek
101 odst. 1 SFEU – Pojem ‚protisoutěžní účel‘ – Judikatura Meca-Medina – Článek 101 odst. 3 SFEU – Článek 102 SFEU – Zneužití dominantního postavení – Zneužívající jednání – Jednání spočívající ve vyloučení z trhu – Článek 56 SFEU – Omezení volného pohybu služeb – Ochrana osobních údajů – Článek 6 odst. 1 písm. f) nařízení (EU) 2016/679“
I.      Úvod
1.        V celé řadě věcí z nedávné doby – konkrétně ISU(2), Superleague(3), Royal Antwerp(4) a FIFA(5) – musel Soudní dvůr posuzovat slučitelnost některých předpisů přijatých mezinárodními nebo národními sportovními asociacemi s ustanoveními unijního práva týkajícími se hospodářské soutěže a vnitřního trhu.
2.        Projednávaná věc na výše uvedené věci přirozeně navazuje. Spor v původním řízení se totiž týká předpisů mezinárodní sportovní asociace (dále jen „dotčené předpisy“), které upravují činnosti agentů hráčů (dále jen „agenti“). Předkládající soud položenými předběžnými otázkami v podstatě žádá Soudní dvůr o poskytnutí dalších vodítek k různým výkladovým otázkám vyplývajícím z ustanovení unijního práva v oblasti hospodářské soutěže, vnitřního trhu a ochrany údajů.
3.        Do značné míry podobné otázky vyvstaly i ve dvou dalších žádostech o rozhodnutí o předběžné otázce, a sice ve věcech C‑428/23, ROGON a další(6), a C‑133/24, CD Tondela a další(7), v nichž dnes přednesu své stanovisko. Stanovisko v projednávané věci by proto mělo být vnímáno v kontextu s těmito dalšími stanovisky. V zájmu hospodárnosti řízení a lepší orientace v textu se pomocí řady vzájemných odkazů pokusím vyhnout zbytečnému opakování v uvedených třech stanoviscích.
II.    Právní rámec
4.        Článek 6 nařízení Evropského parlamentu a Rady (EU) 2016/679 ze dne 27. dubna 2016 o ochraně fyzických osob v souvislosti se zpracováním osobních údajů a o volném pohybu těchto údajů a o zrušení směrnice 95/46/ES (obecné nařízení o ochraně osobních údajů) (dále jen „nařízení GDPR“)(8), nadepsaný „Zákonnost zpracování“, stanoví:
„1.      Zpracování je zákonné, pouze pokud je splněna nejméně jedna z těchto podmínek a pouze v odpovídajícím rozsahu:
[…]
f)      zpracování je nezbytné pro účely oprávněných zájmů příslušného správce či třetí strany, kromě případů, kdy před těmito zájmy mají přednost zájmy nebo základní práva a svobody subjektu údajů vyžadující ochranu osobních údajů […]
[…]“
III. Skutkový stav, řízení a předběžná otázka
5.        Žalobci v původním řízení jsou jednak FT, agent hráčů a viceprezident sdružení agentů hráčů Football Forum, a jednak RRC Sports, společnost se sídlem v Německu, která je rovněž činná jako agent hráčů a jejímž jednatelem je FT. Žalovaná, Fédération internationale de football association (Mezinárodní federace fotbalových asociací, dále jen „FIFA“), je neziskovým sdružením
založeným podle švýcarského práva se sídlem v Curychu (Švýcarsko). Je rovněž celosvětově působící zastřešující organizací fotbalu a dohlíží na 211 národních členských asociací, včetně Deutscher Fußball-Bund (německý fotbalový svaz, dále jen „DFB“).
6.        Podle čl. 11 odst. 4 a článku 14 stanov FIFA musí členské asociace dodržovat předpisy FIFA a uznávat její rozhodnutí.
7.        Rada FIFA schválila na svém zasedání dne 16. prosince 2022 FIFA Football Agent Regulations (Předpisy FIFA týkající se fotbalových agentů, dále jen „FFAR“), které byly následně zveřejněny dne 6. ledna 2023. Uvedené předpisy stanoví rámec upravující zejména odměňování, činnosti a chování agentů hráčů. Články 1 až 10 FFAR, jakož i články 22 až 27 FFAR nabyly účinnosti dne 9. ledna 2023. Zbývající ustanovení měla nabýt účinnosti dne 1. října 2023. Pravidla stanovená ve FFAR upravují mimo jiné omezení odměn agentů hráčů a zavádějí další pravidla v oblasti střetů zájmů a smluvních ujednání.
8.        Žalobci v původním řízení podali u Landgericht Mainz (Zemský soud v Mohuči, Německo) návrhy na zdržení se protiprávního jednání, jimiž se snaží zabránit uplatnění určitých pravidel FFAR(9) (dále jen „dotčená pravidla“) z důvodu, že porušují článek 56 SFEU, články 101 a 102 SFEU a článek 6 nařízení GDPR. FIFA trvá na tom, že pravidla obsažená ve FFAR jsou legální a nezbytná pro zachování integrity fotbalu, podporují solidaritu mezi profesionálními a nižšími úrovněmi fotbalu a zajišťují transparentnost a etické normy.
9.        Vzhledem k tomu, že Landgericht Mainz (Zemský soud v Mohuči) měl pochybnosti o správném výkladu relevantních ustanovení unijního práva, rozhodl se přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžnou otázku:
„Musí být článek 101 SFEU (zákaz kartelových dohod), článek 102 SFEU (zákaz zneužití dominantního postavení) a článek 56 SFEU (volný pohyb služeb), jakož i článek 6 [nařízení GDPR] vykládány v tom smyslu, že brání právní úpravě, kterou přijímá světová sportovní federace (v projednávané věci: FIFA), která sdružuje 211 národních sportovních asociací dané sportovní disciplíny (v projednávané věci: fotbal), jejíž pravidla jsou proto závazná přinejmenším pro velkou část subjektů působících v příslušných národních profesionálních soutěžích dané sportovní disciplíny [v projednávané věci: kluby (přičemž se tím mají na mysli i fotbalové kluby, které jsou organizovány jako kapitálové společnosti), hráči (kteří jsou členy klubu) a agenti hráčů], a která má následující obsah:
1)      je zakázáno sjednávat pro agenty hráčů odměny nebo je agentům hráčů platit, které překračují horní hranici vypočtenou procentem z přestupové částky nebo roční odměny tohoto hráče, jak je stanoveno v čl. 15 odst. 2 [FFAR];
2)      je zakázáno, aby odměny ze smlouvy o zastupování hráče agentem platily smluvnímu partnerovi agenta hráčů třetí osoby, jak je stanoveno v čl. 14 odst. 2 a 3 FFAR;
3)      v případech, kdy je agent hráčů činný pro přijímající klub i hráče, se klubům zakazuje platit za služby agenta hráčů více než 50 % celkové odměny placené hráči a klubu, jak je stanoveno v čl. 14 odst. 10 FFAR;
4)      pro vydání licence agenta hráčů, která je předpokladem pro poskytování služeb agenta hráčů, se vyžaduje, aby se žadatel podřídil vnitřním předpisům světové sportovní federace (v projednávané věci: FFAR, stanovám FIFA, disciplinárnímu řádu FIFA, etickému kodexu FIFA, pravidlům FIFA pro status a přestupy hráčů, jakož i stanovám, regulím, směrnicím a rozhodnutím orgánů a grémií), jakož i její rozhodčí pravomoci a rozhodčí pravomoci konfederací a členských asociací, jak je stanoveno v čl. 4 odst. 2, čl. 16 odst. 2 písm. b), článku 20 FFAR ve spojení s čl. 8 odst. 3, čl. 57 odst. 1, čl. 58 odst. 1 a 2 stanov FIFA, čl. 5 písm. a), článku 49, čl. 53 odst. 3 disciplinárního řádu FIFA, čl. 4 odst. 2 a čl. 82 odst. 1 etického kodexu;
5)      jsou stanoveny podmínky pro udělení licence agenta hráčů, podle kterých je navždy vyloučeno udělení licence v případě odsouzení nebo narovnání v trestním řízení nebo zákazu činnosti na dobu nejméně dvou let, pozastavení, odebrání povolení nebo jiné diskvalifikace ze strany orgánu nebo sportovní asociace, a to bez možnosti pozdějšího udělení licence, jak je stanoveno v čl. 5 odst. 1 písm. a) bodech ii) a iii) FFAR;
6)      agentům hráčů se v souvislosti s uzavřením smlouvy o přestupu nebo pracovní smlouvy zakazuje poskytovat služby agenta hráčů nebo jiné služby následujícím subjektům a být za to těmito odměňován: a) uvolňujícímu klubu a přijímajícímu klubu, b) uvolňujícímu klubu a hráči, c) všem zúčastněným stranám (uvolňující klub, přijímající klub a hráč), jak je stanoveno v čl. 12 odst. 8 a odst. 9 FFAR, a
6a)      agentům hráčů se v souvislosti s uzavřením smlouvy o přestupu nebo pracovní smlouvy společně se spřízněným agentem hráčů zakazuje poskytovat služby agenta hráčů nebo jiné služby následujícím subjektům a být za to těmito odměňován: a) uvolňujícímu klubu a přijímajícímu klubu, b) uvolňujícímu klubu a hráči, c) všem zúčastněným stranám (uvolňující klub, přijímající klub a hráč), kdy pojem spřízněného agenta hráčů zahrnuje kooperaci odpovídající definici ‚connected football agent‘ stanovené ve FFAR [čtvrtý pododstavec, s. 6, FFAR], jak je stanoveno v čl. 12 odst. 10 FFAR ve spojení s definicí ‚connected football agent‘, čtvrtý pododstavec, str. 6, FFAR;
7)      agentům hráčů se zakazuje navazovat kontakty nebo uzavřít smlouvu o zastupování s klubem, hráčem, členskou asociací světové sportovní federace nebo právnickou osobou provozující tzv. single-entity-league, které smí angažovat agenty hráčů a uzavřely výhradní smlouvu s jiným agentem hráčů, jak je stanoveno v čl. 16 odst. 1 písm. b) a c) FFAR;
8)      jména a detailní informace o všech agentech hráčů, jména klientů, které zastupují, služby agenta hráčů, které poskytují každému jednotlivému klientovi nebo detaily všech transakcí, do kterých jsou agenti hráčů zapojeni, včetně výše odměny placené agentům hráčů musí být nahrány na platformu světové sportovní federace a tyto informace se částečně zpřístupní jiným klubům, hráčům nebo agentům hráčů, jak je stanoveno v článku 19 FFAR;
9)      je zakázáno sjednávat odměnu za služby agenta hráčů jiným způsobem než výhradně na základě odměny hráče nebo přestupové částky, jak je stanoveno v čl. 15 odst. 1 FFAR;
10)      má se za to, že jiné služby poskytované agentem hráčů nebo s ním spřízněným agentem hráčů 24 měsíců před nebo po poskytnutí služby agenta hráčů klientovi zapojenému do transakce, při které byly služby agenta hráčů poskytnuty, jsou součástí služeb agenta hráčů, a pokud nelze domněnku vyvrátit, považují se odměny za jiné služby za součást odměny za službu agenta hráčů, jak je stanoveno v čl. 15 odst. 3 a 4 FFAR;
11)      výše procentuálně vypočtené odměny agentů hráčů se má vyměřovat pouze z platu skutečně vyplaceného hráči, jak je stanoveno v čl. 14 odst. 7 a odst. 12 FFAR;
12)      agenti hráčů jsou povinni zpřístupnit světové sportovní federaci následující informace:
a)      do 14 dnů od uzavření: každou dohodu s klientem, která není dohodou o zastupování, včetně těch, které zahrnují, avšak neomezují se na jiné služby, a informace požadované platformou,
b)      do 14 dnů po zaplacení odměny: informace požadované platformou,
c)      do 14 dnů od zaplacení odměny související s jakoukoli dohodou s klientem, která není dohodou o zastupování: informace požadované platformou,
d)      do 14 dnů od uzavření: každé smluvní nebo jiné ujednání mezi agenty hráčů o spolupráci při poskytování jakýchkoli služeb nebo o sdílení příjmů nebo zisků z jakékoli části jejich služeb agenta hráčů,
e)      za předpokladu, že provádějí činnost prostřednictvím agentury, do 14 dnů od první transakce za účasti agentury: počet agentů hráčů vykonávajících činnost prostřednictvím stejné agentury a jména všech zaměstnanců, jak je stanoveno v čl. 16 odst. 2 písm. j) bodech ii) až v) a v písm. k) bodě ii) FFAR;
13)      klubům se zakazuje sjednávat s agenty hráčů odměny nebo složky odměn za umístění hráče nebo vyplácet agentům hráčů odměny nebo složky odměn, jejichž vyměřovací základ je (také) závislý na budoucích náhradách za přestup, které klub obdrží z dalšího přestupu hráče, jak je stanoveno v čl. 18b odst. 1 první alternativě [FIFA RSTP] a čl. 16 odst. 3 písm. e) FFAR.“
10.      Písemná vyjádření předložili FT, FIFA, řecká, francouzská a maďarská vláda, jakož i Evropská komise.
11.      Dopisem ze dne 5. března 2024 vyzval Soudní dvůr zúčastněné strany na základě čl. 62 odst. 1 jednacího řádu Soudního dvora, aby se vyjádřily k dopadu rozsudků ve věcech ISU, Superleague a Royal Antwerp na odpověď na předběžnou otázku položenou v projednávané věci. FT, FIFA, řecká, francouzská a maďarská vláda, jakož i Komise této žádosti vyhověli.
12.      FT, FIFA, maďarská vláda a Evropská komise rovněž přednesli ústní vyjádření na jednání, které se konalo dne 12. února 2025.
IV.    Analýza
13.      Položenou předběžnou otázkou předkládající soud žádá Soudní dvůr o posouzení slučitelnosti takových předpisů, jako jsou FFAR přijaté světovou sportovní federací a týkající se činnosti agentů sportovců, s unijním právem. Předběžná otázka se týká správného výkladu čtyř ustanovení unijního práva a jako taková vyvolává řadu právních otázek, které je třeba posuzovat samostatně.
14.      Než přistoupím k posouzení těchto otázek (C, D, E a F), rád bych nejprve učinil několik úvodních poznámek systémové (A) a metodologické povahy (B).
A.      Úvodní poznámky (I) – systémové
15.      Považuji za užitečné uvést na počátku své analýzy tři úvodní poznámky, jimiž nastíním čtenářům tohoto stanoviska situaci, která v projednávané věci nastala (což může být relevantní i pro čtenáře ostatních dvou stanovisek zmíněných v bodě 3 výše).
16.      Zaprvé bych rád připomněl, že podle ustálené judikatury platí, že v rozsahu, v němž výkon sportu představuje hospodářskou činnost, se na něj vztahují ustanovení unijního práva, která se použijí v případě takové činnosti(10). Pravidla, která sportovní asociace přijímají za účelem úpravy zaměstnávání nebo poskytování služeb profesionálních nebo poloprofesionálních hráčů, a v širším rozsahu pravidla, která sice formálně neupravují takové zaměstnávání nebo poskytování služeb, ale mají nepřímý vliv na takové zaměstnávání nebo poskytování služeb, mohou spadat do působnosti unijních ustanovení upravujících volný pohyb. Kromě toho uvedená pravidla a v širším rozsahu jednání asociací, které je přijaly, spadají do působnosti ustanovení unijního práva týkajících se práva hospodářské soutěže, pokud jsou splněny podmínky pro použití těchto ustanovení, mohou-li být tyto asociace kvalifikovány jako „sdružení podniků“ a dotčená pravidla jako „rozhodnutí sdružení podniků“ ve smyslu článku 101 nebo článku 102 SFEU(11).
17.      Podle ustálené judikatury Soudního dvora je však třeba některá zvláštní pravidla, která byla přijata výlučně z jiných než hospodářských důvodů a týkají se záležitostí, které jsou v zájmu pouze sportu jako takového, považovat za pravidla, která jsou mimo jakoukoli hospodářskou činnost. Tak je tomu zvláště v případě pravidel týkajících se vyloučení zahraničních hráčů ze složení týmů, které se účastní soutěží mezi týmy reprezentujícími jejich zemi, nebo stanovení kritérií pro výběr sportovců, kteří se účastní soutěží na individuálním základě(12).
18.      Tato „sportovní výjimka“, jež pochází již od dob zásadního rozhodnutí ve věci Walrave(13) a je často kritizována v právní nauce(14), musí být podle mého názoru vykládána restriktivně(15). Podle ustálené judikatury Soudního dvora skutečnost, že je pravidlo čistě sportovní povahy nebo se vztahuje výlučně na sport, neznamená, že je takové pravidlo, a tím spíše činnost, ke které se vztahuje, od počátku vyloučeno z působnosti Smlouvy(16).
19.      Tato „sportovní výjimka“ totiž rozhodně není žádnou skutečnou výjimkou z použití dotčených unijních ustanovení, nýbrž pouhým uplatněním dvou ustálených zásad.
20.      Podle první z těchto zásad se unijní ustanovení týkající se volného pohybu a hospodářské soutěže obecně vztahují na
hospodářské činnosti
a obchod uvnitř Unie(17). Podle ustálené judikatury například činnosti, které spadají pod výkon výsad veřejné moci, nevykazují hospodářský charakter(18), popřípadě činnosti, které jsou vykonávány v rámci solidarity a nespočívají v nabízení zboží nebo služeb na trhu za úplatu, nepodléhají ustanovením unijního práva týkajícím se hospodářské soutěže(19). To platí navzdory skutečnosti, že z těchto činností může vyplývat určité vedlejší omezení hospodářské soutěže(20). Podobně Soudní dvůr upřesnil, že opatření, která mají vliv pouze na nehospodářské aspekty života občanů Unie, nejsou v zásadě dotčena ustanoveními týkajícími se vnitřního trhu(21).
21.      Druhou zásadou je, že i když určitý nepřímý účinek na výkon hospodářské činnosti nebo na obchod uvnitř EU nemůže být
a priori vyloučen, je i nadále irelevantní, pokud jej lze považovat za bezvýznamný. Podle ustálené judikatury Soudního dvora opatření, jejichž účinky na obchod uvnitř EU jsou příliš nahodilé, nepřímé, vágní, vzdálené, spekulativní nebo hypotetické, nelze považovat za „omezení“ ve smyslu ustanovení unijního práva o volném pohybu(22). Pojem „omezení“ je jistě široký, ale nelze jej rozšiřovat tak, aby pokryl každé drobné narušení způsobu, jakým podniky fungují(23). Stejně tak podle ustálené judikatury platí, že jednání podniků, která nemají citelný dopad na trh(24), například proto, že jakýkoli vliv na parametry fungování hospodářské soutěže je okrajový a nepřímý(25), nespadají do působnosti zákazů stanovených v unijních pravidlech týkajících se hospodářské soutěže.
22.      Mám za to, že „sportovní výjimka“ zahrnuje z velké části základní „pravidla hry“ a některé organizační aspekty nehospodářské povahy: například průběh utkání (počet hráčů, délka utkání, přípustné a nepřípustné formy chování na hřišti, požadavky týkající se oblečení sportovců atd.) a organizace turnajů (počet zúčastněných týmů, počet utkání na turnaj, termíny utkání atd.)(26).
23.      Je nesporné, že použití uvedených pravidel by teoreticky mohlo mít určitý dopad na obchod nebo hospodářskou soutěž mezi podniky na vnitřním trhu(27).
24.      V této souvislosti lze uvést několik, byť extrémních, příkladů: skutečnost, že fotbalové týmy mohou k zápasům nastoupit pouze v počtu 11 hráčů na každé straně (a nikoli například 12 nebo 15 hráčů), nelze považovat za skutečnost, která by neměla vůbec žádný vliv na volný pohyb pracovníků. Větší počet hráčů na hřišti by, jak lze předpokládat, vedl k větší mobilitě fotbalistů v rámci Unie(28). Podobně by bylo možné dokonce tvrdit, že zákaz nosit cokoli nebezpečného (například šperky), který je uložen hráčům, nebo zákaz vstupovat do prostor
pod vlivem alkoholu a mít u sebe
pyrotechniku a zapalovat ji, který musí respektovat diváci fotbalových zápasů, by mohly určité osoby odradit od nákupu uvedeného zboží, a tedy negativně ovlivnit dovoz z jiných členských států(29).
25.      Stejně tak rozhodnutí omezit počet týmů účastnících se fotbalové ligy na určitý předem stanovený počet (např.
18 týmů v Bundeslize) a rozhodnutí, podle kterého může do první ligy na konci sezóny vstoupit pouze několik nových týmů, a to na základě postupů z nižších soutěží a sestupů do nich, vytvářejí fakticky extrémně vysoké překážky vstupu na trhy, na nichž tyto týmy působí. Pravidla týkající se maximálního počtu hráčů, kteří mohou uzavřít smlouvu s týmem (v současné době 25 hráčů v Bundeslize), by naopak mohla některé týmy znevýhodnit (např.
ty, které mají větší finanční zdroje nebo širší mládežnickou základnu) a omezit tak jejich schopnost soutěžit s jinými týmy. Rovněž by bylo možno tvrdit, že takové opatření může představovat omezení volného pohybu kapitálu.
26.      Tohoto typu omezení se nicméně ustanovení unijního práva upravující volný pohyb a hospodářskou soutěž netýkají(30). Cílem uvedených ustanovení není ochrana neomezeného podnikání hospodářských subjektů ani obecná deregulace trhů(31). Mají spíše sloužit k tomu, aby vnitřní trh fungoval v souladu se zásadou otevřeného tržního hospodářství, v němž volný a nenarušený pohyb výrobků, služeb a výrobních faktorů zajišťuje efektivní rozdělení zdrojů(32), čímž přispěje k dobrým životním podmínkám obyvatel
žijících v Evropské unii(33).
27.      Neexistuje-li žádný zjistitelný dopad na oblasti
upravené unijním právem, v projednávané věci na
obchod uvnitř Unie nebo hospodářskou soutěž, nelze ničím odůvodnit, aby unijní právo zasahovalo do předpisů přijatých profesními nebo sportovními asociacemi(34) (často nazývaných lex sportiva)(35), které by měly požívat určité míry vnitřní autonomie(36) a ochrany jimi vykonávaných činností podle čl. 12 odst. 1 Listiny základních práv Evropské unie (dále jen „Listina“), který zakotvuje svobodu shromažďování a sdružování(37).
28.      Přes výše uvedené pouhé tvrzení, že určité pravidlo je čistě sportovní povahy, tj.
že bylo přijato z důvodů týkajících se sportu a upravuje nehospodářské aspekty dotčené činnosti, nepostačuje k tomu, jak bylo vysvětleno výše, aby toto pravidlo nepodléhalo kontrole. Možné použití relevantních ustanovení unijního práva týkajících se volného pohybu a hospodářské soutěže na uvedená pravidla by proto mělo být posuzováno individuálně.
29.      Zadruhé chápu, že se někomu může jevit zvláštní, že se na stejná opatření použijí, možná i společně, unijní ustanovení upravující volný pohyb i ustanovení upravující hospodářskou soutěž. V zásadě totiž platí, že ustanovení upravující volný pohyb se použijí na omezení obchodu vyplývající ze zásahu státu, zatímco pravidla týkající se hospodářské soutěže jsou zaměřena na narušení trhu, jež vyplývají z chování soukromých podniků(38).
30.      Tato nezvyklá situace však vyplývá ze skutečnosti, že v některých oblastech se (unijní nebo vnitrostátní) orgány mohou rozhodnout, že se zdrží úpravy určitých aspektů dané hospodářské činnosti a ponechají jejich úpravu na dotčených organizátorech trhu, aby
prostřednictvím samosprávných orgánů, profesních svazů nebo reprezentativních sdružení vytvořili nezbytná pravidla, v případě nutnosti je vymáhali a urovnávali případné spory(39). Tak je tomu nutně i ve sportu: musí existovat samosprávný subjekt, který mimo jiné stanoví společná pravidla určitého sportu,
rozhoduje o termínech pořádání turnajů a organizuje je. Je nemyslitelné, aby stát nebo politický útvar, jako je Evropská unie, mohl rozhodovat o podrobných pravidlech různých sportů, jako jsou podrobná pravidla postavení mimo hru ve fotbale, výška umístění obručí basketbalových košů nebo o tom, zda se body ve volejbale počítají podle systému bodování se ztrátami či systému bodování beze ztrát při každé rozehře.
31.      Za těchto okolností mohou organizátoři trhu zastávat dvojí funkci: a sice funkci podniku (který soutěží s ostatními podniky působícími na trhu) a funkci regulačního orgánu (který tvoří pravidla, na jejichž základě soutěž funguje). Pokud tomu tak je, může být slučitelnost opatření přijatých těmito organizátory trhu s unijním právem případně zkoumána ze dvou hledisek, a to z hlediska práva vnitřního trhu i z hlediska práva hospodářské soutěže(40).
32.      Zatřetí v rozsudku Superleague Soudní dvůr upřesnil, že článek 165 SFEU, který se týká činnosti Unie v oblasti sportu, nepředstavuje ustanovení, kterého by bylo možné se dovolávat k odůvodnění opatření, která jsou v rozporu s ustanoveními unijního práva v oblasti volného pohybu a hospodářské soutěže. Soudní dvůr nicméně zároveň dodal, že specifické rysy sportu uznané v článku 165 SFEU lze „zohlednit, kromě jiných faktorů a v rozsahu, v jakém jsou relevantní, při použití [ustanovení unijního práva týkajících se volného pohybu a hospodářské soutěže]“(41).
33.      To znamená, že článek 165 SFEU nemůže sám o sobě představovat základ pro uplatnění výjimky z těchto ustanovení unijního práva. Zájmy zakotvené v tomto ustanovení nicméně pochopitelně zohledněny být mohou, pokud jsou splněny podmínky stanovené v jiných ustanoveních unijního práva, která stanovují výjimky nebo odchylky: například těch, která se týkají odůvodnění omezení volného pohybu, legitimních cílů obecného zájmu ve smyslu judikatury Meca-Medina nebo situací, ve kterých může být udělena výjimka podle čl. 101 odst. 3 SFEU. Koneckonců, pokud jsou uvedené zájmy hodnotami, které by měla činnost Unie v této oblasti podporovat, bylo by absurdní považovat je pro účely unijního práva za irelevantní, pokud je uznávají samy sportovní asociace.
34.      Po výše uvedeném upřesnění mohu nyní vysvětlit metodiku, kterou použiji k provedení právní analýzy problémů vznesených v rámci předběžné otázky v projednávané věci. V tomto ohledu uvádím tři poznámky.
B.      Úvodní metodologické poznámky (II)
35.      Zaprvé v projednávané věci předkládající soud Soudní dvůr žádá, aby mu poskytl vodítka k výkladu čtyř různých ustanovení unijního práva, a to ve vztahu k poměrně podrobnému souboru předpisů přijatých světovou sportovní federací, z nichž bylo vybráno 14 konkrétních pravidel.
36.      S ohledem na poměrně složitý právní a hospodářský kontext, o který se tyto předpisy opírají, bych velmi váhal s nabízením jasného a definitivního posouzení slučitelnosti těchto opatření s unijním právem. Domnívám se, že řada právních a skutkových prvků musí být účastníky řízení před předkládajícím soudem lépe objasněna, aby bylo možné plně pochopit právní mechanismy zavedené FFAR a jejich dopad na hospodářské činnosti dotčených subjektů trhu (především fotbalových agentů a fotbalových klubů).
37.      V této souvislosti bych rád připomněl, že v rámci řízení upraveného v článku 267 SFEU, které je založeno na jasném rozdělení funkcí mezi vnitrostátní soudy a Soudní dvůr, je úloha Soudního dvora v zásadě omezena na výklad ustanovení unijního práva, která jsou mu předložena. Obecně tedy nepřísluší Soudnímu dvoru, ale předkládajícímu soudu, aby tato ustanovení použil na spor, který mu byl předložen.
38.      Soudní dvůr však při rozhodování o předběžné otázce může na základě poznatků, které má k dispozici, samozřejmě podat upřesnění, aby vnitrostátnímu soudu poskytl vodítko použitelné při výkladu a tím mu umožnil rozhodnout ve věci, která mu byla předložena. Skutečnost, že Soudní dvůr je v některých případech ochoten plnit svou úlohu podle článku 267 SFEU extenzivním způsobem, aby co nejlépe pomohl předkládajícím soudům nebo jednoduše z toho důvodu, že považuje za potřebné vydat přelomové rozhodnutí a souhlasí s tím, že poskytne odpověď uzpůsobenou skutkovým okolnostem dané věci, nelze považovat za ukazatel toho, že tak Soudní dvůr obvykle učiní, natož aby byl povinen tak učinit(42). Jinými slovy, Soudní dvůr může, ale nemusí poskytnout odpovědi týkající se výsledku konkrétních věcí. Jak již bylo vysvětleno, jsem toho názoru, že projednávaná věc není vhodná k tomu, aby byla „věcí s předurčeným výsledkem“(43).
39.      Zadruhé, mám za to, že za účelem usnadnění právního posouzení mohou být taková pravidla, jako jsou pravidla označená v předběžné otázce, seskupena do následujících pěti kategorií podle
jejich předmětu a cíle:
–        pravidla týkající se odměňování agentů, jako je pravidlo upravující „horní hranici odměny agentů hráčů“, pravidlo „zákazník platí“, pravidlo „50 % platby“, pravidlo „výpočtu maximální výše“, pravidlo „domněnky“, pravidlo „skutečně obdrženého platu“ a pravidlo „budoucího přestupu“ (body 1, 2, 3, 9, 10, 11 a 13 předběžné otázky),
–        pravidla týkající se licence agenta, jako je pravidlo „podřízení se předpisům“ a pravidlo „podmínek“ (body 4 a 5 předběžné otázky),
–        pravidla týkající se vícenásobného zastoupení (body 6 a 6a předběžné otázky),
–        pravidlo týkající se navazování kontaktu (bod 7 předběžné otázky) a
–        pravidla týkající se předkládání a zveřejňování informací, jako je pravidlo „transparentnosti“ a pravidlo „zveřejňování“ (body 8 a 12 předběžné otázky).
40.      Zatřetí
se z důvodů hospodárnosti řízení nebudu zabývat problémy, které jsou podle mého názoru na základě ustálené judikatury poměrně jednoznačně řešitelné. Zejména se domnívám, že předpisy, jako jsou předpisy dotčené v projednávané věci: i) nemohou být s ohledem na svůj předmět, cíle a účinky na hospodářskou činnost agentů, klubů a hráčů považovány za předpisy, na které se vztahuje výše uvedená „sportovní výjimka“(44); ii) představují „rozhodnutí sdružení podniků“ ve smyslu čl. 101 odst. 1 SFEU(45); a iii) mohou ovlivnit obchod uvnitř Unie pro účely ustanovení unijního práva upravujících volný pohyb a hospodářskou soutěž(46).
41.      Někteří zúčastnění dále ve svých vyjádřeních upozornili na určité poměrně složité problémy, byť tyto problémy nebyly zmíněny v žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce, popřípadě se podle všeho nejedná o problémy zásadního významu pro řešení sporu projednávaného předkládajícím soudem. Pokud jde o tyto problémy, nabídnu několik úvah, které by podle mého názoru mohly být předkládajícímu soudu užitečné, aniž bych se však pouštěl do hlubší diskuse, která by přesahovala rámec projednávané věci.
42.      Ve světle výše uvedených úvah nyní posoudím slučitelnost takových předpisů, jako jsou předpisy dotčené v projednávané věci, s ustanoveními unijního práva uvedenými v předběžné otázce.
C.      K článku 101 SFEU
43.      Prvním ustanovením, které předkládající soud zkoumá v předkládacím rozhodnutí, je článek 101 SFEU. Předkládající soud uvádí, že některá pravidla FFAR se prima facie jeví jako pravidla způsobilá omezit hospodářskou soutěž mezi agenty nebo mezi fotbalovými kluby, přičemž jako taková podle všeho spadají do působnosti uvedeného ustanovení Smlouvy.
44.      S tím souhlasím. Považuji za poměrně jasné, že řada těchto pravidel (např.
pravidla týkající se odměňování nebo licenčních podmínek) může v zásadě vést k určitým omezujícím účinkům na relevantních trzích, neboť agentům nebo fotbalovým klubům brání v tom, aby v určitých ohledech vedli svobodnou hospodářskou soutěž.
45.      Aby tedy bylo možné určit, zda článek 101 SFEU uvedeným pravidlům brání, bude se předkládající soud muset, stručně řečeno, zabývat následujícími otázkami.
1.      Struktura analýzy
46.      Zaprvé by měl předkládající soud ověřit, zda uvedená pravidla vedou k omezení hospodářské soutěže „z hlediska účelu“. Pokud by předkládající soud dospěl k závěru, že tomu tak je, nemusel by zkoumat skutečné ani potenciální důsledky uvedených pravidel na trh. Uvedená pravidla by totiž byla zakázána, pokud by se na ně nevztahovala výjimka podle čl. 101 odst. 3 SFEU.
47.      V bodech 23 až 45 svého stanoviska ve věci CD Tondela jsem se podrobně zabýval pojmem omezení „z hlediska účelu“ a způsobem, jakým by mělo být takové omezení prokazováno (tj.
prvky, které jsou relevantní pro analýzu, a přístupem, jejž je třeba v tomto ohledu zaujmout). V zájmu hospodárnosti řízení na tyto pasáže odkazuji.
48.      Zadruhé, pokud dotčená pravidla nemají protisoutěžní účel, měl by předkládající soud posoudit, zda přesto nemají protisoutěžní účinky, a pokud ano,
zda lze tyto účinky odůvodnit na základě „judikatury Meca-Medina“.
49.      Připomínám, že se jedná o judikaturu Soudního dvora, která vychází z rozsudku Wouters a byla následně použita na činnosti související se sportem, a to poprvé ve věci Meca-Medina, a poté byla v nedávné době zmíněna v rozhodnutích ve věcech ISU, Superleague a Royal Antwerp, jakož i v některých následných rozsudcích(47). Z judikatury Meca-Medina v podstatě vyplývá, že na dohody, které omezují svobodu jednání zúčastněných podniků, se zákaz stanovený v čl. 101 odst. 1 SFEU nevztahuje, pokud: i) jsou odůvodněny sledováním jednoho nebo několika legitimních cílů obecného zájmu, které samy o sobě nejsou protisoutěžní, ii) konkrétní prostředky použité k dosažení těchto cílů jsou skutečně nezbytné pro tento účel, a iii) i když se jeví, že vlastním důsledkem těchto prostředků je přinejmenším potenciální omezení nebo narušení hospodářské soutěže, tento vlastní důsledek nepřesahuje rámec toho, co je nezbytné, zvláště tím, že by vylučoval veškerou hospodářskou soutěž.
50.      V bodech 21 až 53 stanoviska ve věci ROGON jsem se podrobně zabýval původem, logikou a působností této judikatury. V zájmu hospodárnosti řízení pak i ohledně této problematiky odkazuji na uvedené pasáže.
51.      Zatřetí, pokud dotčená pravidla představují omezení „z hlediska účelu“, nebo podpůrně, pokud nemohou být odůvodněna na základě judikatury Meca-Medina, měl by předkládající soud určit, zda se na uvedená pravidla může vztahovat výjimka podle čl. 101 odst. 3 SFEU. Podle uvedeného ustanovení lze zákaz uvedený v čl. 101 odst. 1 SFEU prohlásit za neúčinný, pokud jde o formy jednání, které přispívají ke zlepšení výroby nebo distribuce výrobků anebo k podpoře technického či hospodářského pokroku, přičemž vyhrazují spotřebitelům přiměřený podíl na výhodách z toho vyplývajících, a to při splnění určitých podmínek.
52.      Jak je uvedeno v bodech 35 až 37 výše, tato posouzení příslušejí předkládajícímu soudu. Ve snaze poskytnout předkládajícímu soudu určitou nápomoc se však budu zabývat každou z uvedených fází analýzy, a to s ohledem na dotčená pravidla.
2.      Pravidla týkající se odměňování agentů
53.      Pět pravidel týkajících se odměňování agentů uvedených v předkládacím rozhodnutí v podstatě zavádí systém, v němž: i) za služby spojené s přestupem hráčů nemůže odměna agentů překročit horní hranici vypočtenou procentem z přestupové částky nebo roční mzdy skutečně vyplacené hráči; ii) odměny agentů by měly být agentům placeny pouze hráči nebo kluby, které je najmou; iii) v případech, kdy je agent hráčů činný pro přijímající klub i pro hráče, nesmí kluby platit více než 50 % celkové odměny placené hráči a klubu; iv) platí domněnka (iuris tantum), že součástí hlavních služeb jsou i jiné služby poskytnuté týmž agentem nebo spřízněným agentem během 24 měsíců předcházejících poskytnutí hlavních služeb nebo následujících po jejich poskytnutí, a tudíž je odměna za tyto jiné služby součástí odměny vyplácené za hlavní služby agenta.
54.      Úvodem musím podotknout, že pravidla týkající se odměňování agentů patří mezi pravidla zmíněná v předkládacím rozhodnutí, která patrně vyžadují nejpečlivější a nejpodrobnější analýzu ze strany předkládajícího soudu. Nyní vysvětlím, proč tomu tak je.
55.      Zaprvé posoudím, zda by dotčená pravidla měla být považována za omezující „z hlediska účelu“ ve smyslu článku 101 SFEU.
56.      Je všeobecně známo, že dohody mezi soutěžiteli(48), které se týkají cen, jsou obecně považovány z hlediska hospodářské soutěže za jedny z nejškodlivějších. Vedle zjevné skutečnosti, jež je názorně doložena v například rozhodnutími ve věcech
DLG, Budapest Bank a Super Bock(49), že i v případech, kdy dohoda spadá do uvedené (poměrně široké) kategorie, je k tomu, aby mohla být taková dohoda kvalifikována jako protisoutěžní, nezbytné její konkrétní posouzení ve světle jejího obsahu, právního a hospodářského kontextu a jejích cílů, vyžaduje projednávaná věc posouzení ještě dalších skutečností. Dotčená pravidla totiž sice mohou mít dvojí dopad, a sice dopad na hospodářskou soutěž mezi agenty a na hospodářskou soutěž mezi fotbalovými kluby, nicméně v žádném z uvedených případů nejsou povaha a závažnost tohoto dopadu zjevné. Tento názor se opírá o několik důvodů.
57.      Především jistě nemusím zdůrazňovat, že dohody o cenách mezi soutěžiteli nelze považovat za dostatečně homogenní kategorii pro účely čl. 101 odst. 1 SFEU(50). Taková kategorizace by byla příliš široká a zahrnovala by celou škálu dohod, jejichž účinky na hospodářskou soutěž nejsou vůbec podobné. V tomto ohledu je třeba zdůraznit, že dotčená pravidla nestanoví ani nedoporučují pevné ceny nebo minimální ceny, ani se jich žádným způsobem netýkají(51). Zavádějí totiž mechanismus, který má dopad na výpočet maximální sazby odměn, které mohou agenti účtovat za určité druhy služeb.
58.      To je důležitý prvek. Újma způsobená spotřebitelům totiž není tak zřejmá, neboť hospodářská soutěž mezi agenty prostřednictvím snižování cen (což je jistě jedna z nejúčinnějších forem zajištění hospodářské soutěže)(52), je i nadále umožněna. Kromě toho by systém, který umožňuje výpočet maximálních sazeb splatných za danou službu, mohl v některých případech napravit situaci, kdy mezi stranami komplexní dohody o poskytování služeb existuje značná asymetrie týkající se odbornosti a informací(53). Vlastně lze konstatovat, že správní a soudní praxe(54) ani právní a hospodářská doktrína(55) nemají jednotný názor na inherentně škodlivou povahu dohod ovlivňujících maximální ceny.
59.      Samozřejmě se mohou objevit případy, kdy může uvedený druh dohod vést poskytovatele služeb k tomu, že omezí produkci nebo investice do výzkumu, inovací nebo zlepšování kvality. Mimoto nelze vyloučit, že dohody o maximálních cenách mohou de facto vést k (výslovným nebo konkludentním) koluzím o minimálních nebo pevně stanovených cenách. Nelze však předpokládat, že uvedené situace pravděpodobně nastanou ve většině případů, nebo snad ve všech případech. V projednávané věci nenacházím ve spise žádnou skutečnost, z níž by v této fázi mohl takový závěr ve vztahu k agentům vyplývat.
60.      Mimoto bych váhal i s přijetím názoru Komise, podle kterého jsou uvedená pravidla rovnocenná „kartelu kupujících“ na straně fotbalových klubů. Abych se vyjádřil jednoznačně: samozřejmě nerozporuji, že určité dohody mezi soutěžiteli, kteří se vzhledem k tomu, že mají významnou tržní sílu, rozhodnou koordinovat činnost, aby vykořisťovali své (obvykle menší nebo finančně slabší) dodavatele, mohou mít protisoutěžní účel. To vyplývá přímo ze
znění článků 101 a 102 SFEU(56). Uvedený názor podle všeho podporuje i ustálená judikatura unijních(57) a zahraničních soudů(58).
61.      Znovu však musím zopakovat, že taková situace ve většině případů nutně nenastává. Za určitých okolností totiž „antimonopolní komunita“ (mohu-li tento výraz použít) považuje dohody kupujících za „výhodné pro společnost, [například když] dohody o společném nákupu uzavřené mezi malými kupujícími [umožňují] těmto kupujícím těžit z úspor na nákladech, které přenášejí na spotřebitele prostřednictvím nižších cen“(59). Obecně uvádím, že nedávná informace OECD týkající se tohoto tématu zaznamenala „[určitý] skepticismus [vymáhajících orgánů] ohledně toho, že [kupní síla] poškozuje spotřebitele nebo hospodářskou efektivitu“, že „se někdy tvrdí, že kupní síla je prosoutěžní, zejména v kontextu kontroly spojování podniků“ a že „se v současné době diskutuje o vhodné úrovni donucení vůči kupní síle“(60).
62.      Ještě důležitější je, že typický „kartel kupujících“ – přinejmenším ten, který Komise považuje za omezení z hlediska účelu – je dohodou, jejímž cílem je „zmáčknout“ dodavatele, kteří s jednotlivými kupujícími jednají individuálně, přičemž si obecně nejsou vědomi skutečnosti, že jednání nejsou vedena nezávisle a v dobré víře, ale jsou zmanipulována v důsledku koluze na straně kupujících(61). V projednávané věci jsou dotčená pravidla veřejná a transparentní a jejich účelem patrně není narušit individuální vyjednávání, která na trhu probíhají. Dotčená pravidla jsou tedy podle všeho do určité míry blíže typickému „ujednání o společném nákupu“, které „dává dodavatelům jasně najevo, že vyjednávání jsou vedena jménem jeho členů a že členové budou pro své jednotlivé nákupy vázáni dohodnutými smluvními podmínkami“(62). Pokud je mi totiž známo, řada agentů a sdružení agentů předložila FIFA
vyjádření v rámci postupu, který vedl k přijetí FFAR. V závislosti na konkrétních okolnostech projednávané věci platí, že ujednání o společném nákupu mohou, ale nemusí být problematická z hlediska práva hospodářské soutěže(63).
63.      Kromě toho, a to je podle mého názoru nanejvýš důležité, dotčená pravidla nestanoví žádnou konkrétní závaznou maximální úroveň odměn. Není totiž stanovena žádná horní hranice, kterou odměny agentů nemohou překročit. Dotčená pravidla pouze vyžadují, aby byly odměny spojeny s náklady na přestup nebo platem hráče, kterému agent poskytuje služby, a to prostřednictvím omezení horní hranice odměny procentním podílem. Ovšem vzhledem k tomu, že neexistuje žádná horní hranice ve vztahu k uvedeným dvěma parametrům a fotbalové kluby mohou při najímání nových hráčů soutěžit a skutečně tak činí, když nabízejí uvolňujícím klubům vyšší přestupové částky a dotčeným hráčům vyšší platy, mohou v důsledku výše uvedeného růst i odměny agentů bez omezení v podobě horní hranice. To je důvodem, proč se někteří zúčastnění v řízení v projednávané věci vyjadřovali o horní hranici stanovené ve FFAR jako o dynamické maximální ceně.
64.      Jsem tedy toho názoru, že dotčená pravidla nelze jednoduše považovat za omezující z hlediska účelu jejich podřazením do určité kategorie dohod, která je obecně považována za kategorii, jež je ze své podstaty škodlivá pro hospodářskou soutěž. Takové konstatování by případně vyžadovalo zevrubnější analýzu detailů
těchto pravidel, právního a hospodářského kontextu, v němž působí, a v neposlední řadě i samotných cílů sledovaných těmito pravidly(64). Pokud by byly k dispozici relevantní (veřejné či interní) dokumenty FIFA nebo jejích členů, mohly by tyto dokumenty možná rovněž více osvětlit hospodářskou logiku dotčených pravidel i subjektivní záměr, jež je jejich prostřednictvím sledován(65). Zejména účel spočívající v tom, aby se neuplatňovaly odměny, které FIFA nebo její členové považují za zneužívající nebo nepřiměřené(66), by se sám o sobě mohl na první pohled jevit jako problematický. Naproti tomu skutečný cíl spočívající ve snaze bránit střetům zájmů nebo zneužití ze strany agentů by protisoutěžní účel spíše vylučoval.
65.      Pokud jde o skutečné nebo potenciální důsledky uvedených pravidel, úvodem podotýkám, že určité důsledky pro hospodářskou soutěž mezi kluby nebo mezi agenty nelze podle mého názoru vyloučit. Předkládající soud by musel provést srovnávací analýzu: v podstatě posoudit, zda by v případě neexistence dotčených pravidel byla hospodářská soutěž mezi agenty nebo mezi fotbalovými kluby intenzivnější. Jinými slovy, omezují tato pravidla do citelné míry schopnost a motivaci těchto hospodářských subjektů soutěžit se soupeři?
66.      Pokud jde o hospodářskou soutěž mezi agenty, uvedený soud by měl zejména ověřit, zda je pravděpodobné, že kvůli dotčeným pravidlům by mohla být řada agentů
vedena k omezení svých služeb (například tím, že nebudou zastupovat hráče, kteří nejsou dostatečně ziskoví z důvodu nižší přestupové částky nebo odměny) nebo ke snížení investic do činností v oblasti výzkumu a inovací, které by mohly být relevantní pro jejich povolání. Mám za to, že v této souvislosti je třeba si uvědomit,
že dotčená pravidla se uplatní pouze ve vztahu k jednomu druhu služeb poskytovaných agenty. Odměna za služby týkající se jiných činností spočívajících v poradenství a zastupování, které mají agenti vykonávat, může být totiž mezi těmito dvěma stranami sjednávána bez omezení, neboť nespadá do působnosti FFAR. Pravidlo upravující domněnku, které je zakotveno v čl. 15 odst. 3 a 4 FFAR, podle mne nepředstavuje v tomto ohledu žádnou skutečnou překážku, neboť uvedená domněnka je s ohledem na vysvětlení poskytnutá FIFA patrně snadno vyvratitelná.
67.      Pokud jde o hospodářskou soutěž mezi fotbalovými kluby, měl by předkládající soud zvážit, zda by na hospodářskou soutěž nemohla mít citelný dopad skutečnost, že kluby nemohou z důvodu dotčených pravidel například i) nabídnout agentovi hráče vyšší odměnu nebo ii) nabídnout zaplacení vyššího než 50% podílu odměny, pokud agent vykonává činnost jménem klubu i jménem hráče(67).
68.      Pokud by uvedený soud dospěl k závěru, že dotčená pravidla mohou mít určitý skutečný nebo potenciální protisoutěžní důsledek pro hospodářskou soutěž mezi kluby nebo mezi agenty, musel by následně ověřit, zda mohou být tato pravidla odůvodněna na základě judikatury Meca-Medina. Z důvodů, které jsem vysvětlil ve svém stanovisku ve věci ROGON, se totiž domnívám, že národní nebo mezinárodní sportovní asociace (jako je FIFA) by měly být v zásadě považovány za oprávněné k přijímání předpisů, které mohou mít dopad na činnost agentů, pokud sledují cíl obecného zájmu(68). Předkládající soud by však měl samozřejmě posoudit, zda jsou v projednávané věci splněny podmínky stanovené v uvedené judikatuře, a to ve vztahu ke každému pravidlu či souboru pravidel.
69.      V rámci prvního kroku analýzy podle dotčeného kritéria by měl předkládající soud ověřit zejména to, jaké konkrétní cíle dotčená pravidla sledují a zda si uvedené cíle zasluhují ochranu na základě unijního práva. V tomto ohledu musím podotknout, že v projednávané věci se FIFA dovolává nesčetného množství zájmů jakožto zájmů, které jsou údajně chráněny FFAR. Záleží ovšem na skutečném přispění každého pravidla či souboru pravidel k ochraně jednoho nebo několika konkrétních zájmů z množiny zájmů, jichž se FIFA dovolává.
70.      Kromě toho některé z dovolávaných zájmů sice do rámce pojmu „legitimní cíle obecného zájmu“ jednoznačně spadají, nicméně v případě jiných zájmů mám za to, že to tak očividné není. Pouhý hospodářský zájem hospodářských subjektů (samotná federace, fotbalové kluby, sportovci nebo agenti) nemůže sám o sobě odůvodnit jakákoli omezení hospodářské soutěže podle judikatury Meca-Medina. Musí existovat nějaký veřejný zájem nehospodářské povahy, který se buď se soukromým hospodářským zájmem hospodářských subjektů shoduje, nebo je ve spojení s ním chráněn. Cílem obecného zájmu je bezpochyby například ochrana zdraví sportovců nebo předcházení zneužívajícím, podvodným či neetickým praktikám (včetně střetu zájmů) ve vztahu ke sportovcům (zejména mladým sportovcům).
71.      Kromě toho cíl obecného zájmu lze rovněž uznat v případě, že údajně chráněné zájmy umožňují sportovnímu „ekosystému“ fungovat v souladu se zásadami zakotvenými v článku 165 SFEU. Jedním z takových cílů může za určitých okolností být například zachování smluvní stability(69). S největší pravděpodobností bych se však neobešel bez podrobného vysvětlení, proč by měly být za cíle obecného zájmu uznány ty, které jsou formulovány poněkud neurčitě (jako je „zajištění kvality služeb, které agenti hráčů poskytují svým klientům“) nebo které mohou být v určitých ohledech velmi problematické (jako je „zlepšení finanční a administrativní transparentnosti“(70)).
72.      V rámci druhého kroku analýzy podle dotčeného kritéria by měl předkládající soud ověřit zejména to, zda byla dotčená pravidla skutečně nezbytná pro ochranu dovolávaného obecného zájmu. To znamená ověřit především tři úzce související aspekty, a sice zda dotčená pravidla i) byla přijata v reakci na objektivní potřebu sledovat určité cíle, ii) skutečně odrážejí snahu zajistit dosažení těchto cílů soudržným způsobem a iii) jsou vhodná k dosažení uvedených cílů, což znamená, že podle všeho mohou k jejich dosažení významně přispět.
73.      Pokud by dotčená pravidla byla kupříkladu rozumně nezbytná(71) k zajištění toho, aby agenti poskytovali své služby v nejlepším zájmu svých klientů (a nebyli tedy nevhodně ovlivňováni nabídkami, které jsou pro ně finančně zajímavé, ale nejsou nutně v zájmu klientů), nebo k zajištění v určitém rozsahu rovných podmínek mezi týmy při najímání nových hráčů (čímž dochází k odstranění nadměrné „nákupní“ síly nejbohatších týmů), byla by podle mého názoru přijatelná. Tak tomu samozřejmě není, pokud uvedená pravidla směřují především k omezení nákladů, které musí kluby vynaložit v souvislosti se službami agentů.
74.      V rámci třetího a posledního kroku analýzy podle kritéria z rozsudku Meca-Medina by se měl předkládající soud zaměřit zejména na dva aspekty, a sice zda i) existují jiná opatření, která jsou rovněž způsobilá dosáhnout sledovaného cíle, avšak hospodářskou soutěž omezují méně, a zda ii) dotčená pravidla nemají nepřiměřený dopad na hospodářské svobody agentů.
75.      V případě, že by měl předkládající soud za to, že dotčená pravidla sledují protisoutěžní cíl, nebo mají omezující účinky a nesplňují kritérium z rozsudku Meca-Medina, vyvstává otázka, zda lze některým, popřípadě všem uvedeným pravidlům udělit výjimku podle čl. 101 odst. 3 SFEU. Podle čl. 101 odst. 3 SFEU musí být splněny čtyři kumulativní podmínky(72).
76.      Zaprvé musí být prokázáno s dostatečnou pravděpodobností, že dotčená dohoda přispívá k nárůstu efektivnosti zlepšením výroby nebo distribuce dotčených výrobků nebo služeb anebo podporou technického či hospodářského pokroku. Zadruhé musí být ve stejné míře pravděpodobnosti, že přiměřený podíl na výhodách plynoucích z tohoto nárůstu efektivnosti je vyhrazen uživatelům. Zatřetí dotčená dohoda nesmí zúčastněným podnikům ukládat omezení, která nejsou nezbytná k dosažení takového nárůstu efektivnosti. Začtvrté tato dohoda nesmí zúčastněným podnikům umožnit vyloučit veškerou účinnou hospodářskou soutěž ve vztahu k podstatné části dotčených výrobků nebo služeb.
77.      Vzhledem k tomu, že předkládající soud nevznesl žádnou konkrétní otázku k čl. 101 odst. 3 SFEU, budu se tímto ustanovením zabývat pouze stručně a uvedu dvě poznámky.
78.      Má první poznámka se týká různých podmínek, které musí dohoda podle judikatury Meca-Medina a čl. 101 odst. 3 SFEU splňovat. Plnohodnotná diskuse o tomto fascinujícím, byť složitém tématu by vyžadovala dlouhé pojednání, které je v projednávané věci patrně zbytečné. Uvedu tudíž pouze následující úvahy.
79.      Věcná působnost judikatury Meca-Medina je zaprvé užší než věcná působnost čl. 101 odst. 3 SFEU: zatímco dohoda může být odůvodněna podle judikatury Meca-Medina pouze tehdy, sleduje-li
legitimní cíl obecného zájmu a je sjednána v rámci profesních nebo sportovních asociací, jejichž samoregulační činnosti jsou uznány orgány veřejné moci, v čl. 101 odst. 3 SFEU takové požadavky stanoveny nejsou. Uvedené ustanovení se tedy použije i na dohody mezi podniky, které sledují pouze cíle hospodářské a soukromé povahy(73).
80.      To vysvětluje, proč musí být zadruhé podle čl. 101 odst. 3 SFEU splněny přísnější podmínky a proč jsou související důkazní požadavky v některých ohledech vyšší(74). Vzhledem k tomu, že neexistuje žádný obecný zájem spojený s dotčenou dohodou, může být oslabení hospodářské soutěže na trhu odůvodněno pouze tehdy, pokud dotčené podniky dostatečně prokáží zejména existenci nárůstu efektivnosti a skutečnost, že část takto získaných výhod je přenesena na uživatele.
81.      V projednávané věci výše uvedené znamená, že by se FIFA mohla dovolávat čl. 101 odst. 3 SFEU ve vztahu k pravidlům FFAR, která, jak je vysvětleno v bodě 70 výše, nespadají do působnosti výjimky podle judikatury Meca-Medina, protože sledované cíle jsou pouze v zájmu dotčených hospodářských subjektů.
82.      Má druhá poznámka se týká některých požadavků stanovených v čl. 101 odst. 3 SFEU, u kterých se nemohu plně ztotožnit s názory Komise.
83.      Zaprvé podle uvedeného ustanovení lze udělit výjimku,
pokud dohoda „přispív[á] ke zlepšení výroby nebo distribuce výrobků anebo k podpoře technického či hospodářského pokroku“. V projednávané věci to znamená, že předkládající soud by měl ověřit, zda dotčená pravidla i) zvyšují efektivitu na trhu například tím, že umožňují fotbalovým klubům využívat synergií nebo dosahovat úspor na nákladech, jejichž spravedlivý podíl je následně přenesen na uživatele, nebo ii) zajišťují řádný průběh turnajů a utkání, z čehož mají přímý prospěch spotřebitelé, kterým se dostává sportovních událostí vyšší kvality(75).
84.      Komise však vyjádřila jisté pochybnosti o tom, zda by určitý nárůst efektivnosti, který by dotčená pravidla mohla vyvolávat, mohl být zohledněn podle čl. 101 odst. 3 SFEU, pokud by byl jen stěží „kvantifikovatelný“, jak vyžaduje bod 196 rozsudku Superleague. V tomto ohledu Komise rovněž odkazuje na pokyny z roku 2004, které lze označit za určitý posun ve výkladu Komise, pokud jde o druhy výhod, které mohou odůvodnit výjimku podle čl. 101 odst. 3 SFEU. Zatímco před „modernizací“ procesních pravidel v oblasti hospodářské soutěže zastávala Komise ustálený názor, podle kterého se uvedené ustanovení může vztahovat i na jiné než hospodářské výhody(76), v roce 2004 rozhodla, že to již možné nebude a že – pokud se nemýlím – budou přijatelné pouze přímé hospodářské výhody.
85.      V tomto ohledu se domnívám, že i) Komise nesprávně vykládá bod 196 rozsudku Superleague a ii) přístup, který zaujala v pokynech z roku 2004, je možná příliš striktní.
86.      Zaprvé Komise podle mne vykládá
pojem „kvantifikovatelný“ bez kontextu. Z uvedené pasáže rozsudku nevyplývá, že by bylo požadováno, aby podniky, které se dovolávají nárůstu efektivnosti, byly schopny jej přesně vyčíslit (např.
ve formě peněžní hodnoty). To může být často obtížné, ne-li nemožné. Odhad budoucí hospodářské hodnoty daného zlepšení výroby nebo distribuce zboží či služeb může být totiž někdy obtížně předvídatelný, a tedy spekulativní. Tím spíše platí, že pokud nárůst efektivnosti vyplývá z opatření, jejichž účelem je podpora technického nebo hospodářského pokroku, může být zcela nemožné převést takový pokrok na konkrétní peněžní hodnotu.
87.      Podle mého výkladu chtěl Soudní dvůr v uvedené části rozsudku Superleague vyjádřit, že nelze přijmout neurčitá, nepodložená nebo jednoduše spekulativní tvrzení o nárůstu efektivnosti. Strany by měly určit druh přínosu s dostatečnou mírou přesnosti, vysvětlit, jakým způsobem povedou tyto přínosy ke zlepšení trhu, a prostřednictvím náležitého odůvodnění nebo důkazů prokázat, že jsou tyto přínosy skutečné a významné(77). V tomto ohledu totiž existuje ustálená judikatura(78), podle které je na dotčených podnicích, aby prokázaly, že dovolávaný nárůst efektivnosti je „objektivní, konkrétní a ověřitelný“; to ostatní uvádí i sama Komise ve svých pokynech(79). Pokud by tomu mělo být jinak, není mi jasné, jak by příslušné orgány mohly provádět posuzování požadované čl. 101 odst. 3 SFEU. Uvedené posuzování sice není čistě aritmetickým nebo finančním účtováním, nicméně vyžaduje zvažování různých výhod, které mají obecně řečeno určitý aspekt hospodářské povahy.
88.      Nepřesvědčil mne ani postoj Komise k druhům výhod, které lze přijmout podle čl. 101 odst. 3 SFEU. Uvedený přístup je podle mne v rozporu nejen s její předchozí praxí, ale – a to především – se zněním Smlouvy a ustálenou judikaturou Soudního dvora k této problematice.
89.      Článek 101 odst. 3 SFEU totiž rozlišuje mezi „zlepšením výroby nebo distribucí výrobků“ a „podporou technického či hospodářského pokroku“. Pojem „hospodářský pokrok“ uvedený v čl. 101 odst. 3 SFEU nelze vykládat jako synonymum „hospodářského růstu“ nebo „bohatství“. Článek 3 odst. 3 SEU poukazuje na to, že Unie „vytváří vnitřní trh [kterým] [u]siluje o udržitelný rozvoj Evropy, založený na vyváženém hospodářském růstu a na cenové stabilitě, vysoce konkurenceschopném sociálně tržním hospodářství směřujícím k plné zaměstnanosti a společenskému pokroku a na vysokém stupni ochrany a zlepšování kvality životního prostředí. Podporuje vědecký a technický pokrok“(80). Měl-li bych použít základní metaforu, pak je „pokrokem“ z hlediska vnitřního trhu a hospodářské soutěže nejen zvětšení velikosti dortu, ale i zlepšení jeho kvality, spravedlivější rozdělení dortu či zajištění toho, aby bylo možno stejně chutný dort upéct i v dohledné budoucnosti.
90.      Kromě toho patrně není přístup Komise v souladu s přístupem autorů Smluv, pokud jde o volný pohyb(81), ani s výkladem uvedených ustanovení ze strany Soudního dvora(82). Pokud platí, že omezení volného pohybu, která jsou v zásadě zakázána, mohou být odůvodněna nehospodářskými důvody, nedávalo by žádný smysl, aby stejnými důvody nemohla být nikdy odůvodněna omezení hospodářské soutěže. V tomto ohledu nelze přehlížet, že jak je uvedeno v Protokolu č. 27 o vnitřním trhu a hospodářské soutěži, vnitřní trh definovaný v článku 3 SEU zahrnuje systém zajišťující, aby hospodářská soutěž nebyla narušována.
I když tedy uvedené dva soubory pravidel sledují každý svůj vlastní cíl a stanoví vlastní podmínky použití(83), jedná se o dvě součásti téhož právního projektu(84), tudíž by bylo logické mít srovnatelný rámec analýzy, aby bylo možno v konkrétních případech zamezit paradoxním výsledkům(85).
91.      Plně souhlasím s názory, podle kterých by analýza práva hospodářské soutěže neměla být předmětem manipulace za účelem dosahování politických cílů (např.
cílů průmyslové politiky), ani by neměla být zatěžována jinými než hospodářskými úvahami (např.
férovostí chování podniků). Tím by byla opomíjena logika uvedeného souboru právních norem a právní analýza by se stala nepředvídatelnou, nefunkční a netransparentní, možná až zcela předpojatou. Uznání skutečnosti, že cíl spočívající v zajištění volné a nenarušené hospodářské soutěže existuje společně s jinými rovnocennými cíli zakotvenými v unijním právním řádu, s nimiž musí být sladěn, je však něco úplně jiného. Jsou-li splněny striktní podmínky stanovené v čl. 101 odst. 3 SFEU, z nichž jedna vyžaduje, jak již bylo vysvětleno, určitý pozitivní hospodářský dopad na relevantním trhu (nebo na souvisejících trzích), měly by být orgány schopny provést toto posouzení bez ohledu na povahu dotčené výhody.
92.      Restriktivní přístup Komise je rovněž podle všeho neslučitelný s ustálenou judikaturou. Ve známém rozsudku ve věci Metro Soudní dvůr poměrně jasně konstatoval, že „[p]ravomoci svěřené Komisi podle čl. [101 odst. 3 SFEU] ukazují, že podmínky pro zachování fungující hospodářské soutěže mohou být sladěny se zachováním cílů odlišné povahy a že za tímto účelem jsou přípustná určitá omezení hospodářské soutěže […]“(86). Nejsem si vědom toho, že by toto jasné konstatování zásady bylo v novější judikatuře Soudního dvora překonáno(87).
93.      Podrobná analýza této problematiky opět patrně není pro účely tohoto stanoviska nezbytná. Účelem výše uvedených úvah je vysvětlit, proč mám za to, že i výhody nehospodářské povahy mohou být za předpokladu, že mají hmatatelný pozitivní dopad na relevantní trhy či na trzích, které jsou s nimi úzce spojeny(88), relevantní ve smyslu čl. 101 odst. 3 SFEU.
94.      Domnívám se tudíž, že například předcházení podvodům, střetům zájmů nebo zneužívání mladých sportovců jejich vykořisťováním jsou cíle, které nepochybně přispívají ke zlepšení celkového fungování fotbalového ekosystému a mají pozitivní dopady na dotčené trhy výrobků nebo služeb. Je zcela zřejmé, že integrita a odpovědnost se v nedávné době staly významným faktorem v odvětví sportu(89) a image sportovních asociací významným způsobem utrpěla v důsledku řady skandálů(90). Bylo by naivní domnívat se, že uvedené události nemají žádný dopad na zájem a ochotu spotřebitelů, fanoušků a provozovatelů vysílání sport financovat(91).
95.      Konečně, pokud jde o pojem „spotřebitelé“ použitý v čl. 101 odst. 3 SFEU, v projednávané věci by měl uvedený pojem přirozeně odpovídat především fanouškům: těm, kdo v konečném důsledku tento systém financují tím, že zejména nakupují vstupenky na utkání, oficiální klubové zboží nebo jiné služby poskytované fotbalovými kluby, jakož i služby vysílání. Uvedený pojem však nelze vykládat příliš restriktivně, tedy že zahrnuje pouze konečné spotřebitele(92). Soudní dvůr totiž ve své judikatuře týkající se čl. 101 odst. 3 SFEU často odkazuje na „uživatele“, například když zdůrazňuje, že účastníci řízení dovolávající se uvedeného ustanovení musí prokázat, že dotčená opatření vedou k výrazným objektivním výhodám pro různé kategorie dotčených uživatelů, čímž kompenzují nevýhody způsobené na relevantních trzích z hlediska hospodářské soutěže. Například v rozsudku Superleague Soudní dvůr zmínil uživatele, „kterými jsou zejména národní fotbalové asociace, profesionální nebo amatérské kluby, profesionální nebo amatérští hráči, mladí hráči, jakož i v širším rozsahu spotřebitelé, ať už diváci nebo televizní diváci“(93). Za tímto účelem mohou být výhody pro různé typy uživatelů posuzovány společně při zvažování těchto výhod oproti způsobeným omezujícím účinkům(94).
3.      Pravidla týkající se licence agenta
96.      Nyní se budu věnovat posouzení pravidel týkajících se licence agenta podle článku 101 SFEU, přičemž v této souvislosti předkládám následující úvahy.
97.      Zaprvé je nesporné, že v současné společnosti řada různých povolání vyžaduje, aby poskytovatelé služeb získali licenci nebo osvědčení (obvykle) od samosprávného subjektu dotčené profese (který může být veřejnoprávním nebo soukromoprávním subjektem). Za tímto účelem musí žadatel prokázat, že splňuje určitá kritéria nebo musí absolvovat nějaké ad hoc školení či složit zvláštní zkoušku nebo absolvovat test. Je též naprosto běžné, že se v uvedeném kontextu poskytovatel služeb zaváže dodržovat pravidla vydaná danou asociací a v případě nedodržení těchto pravidel mu mohou být uloženy určité sankce(95). Je tomu tak za předpokladu, že jsou uvedené sankce objektivní, přiměřené a nediskriminační a jejich uložení podléhá účinnému soudnímu přezkumu(96).
98.      Politický dokument OECD z nedávné doby zdůrazňuje, že škála povolání, pro něž je vyžadována licence, se v poslední době značně rozšířila a v některých zemích může představovat až 30 % všech pracovních míst. Licenční požadavky jsou často stanoveny prostřednictvím právních předpisů nebo jiných veřejnoprávních regulačních aktů. Důležitou úlohu v této oblasti však hraje i samoregulační činnost vykonávaná přímo soukromoprávními asociacemi. Důvody existence těchto systémů souvisejí především s informační asymetrií (tj.
zákazníci většinou nejsou s to posoudit kvalitu služby požadované od poskytovatele), externalitami (tj.
poskytování dotčené služby může vést ke vzniku negativních externalit pro třetí strany, kterým je třeba zamezit nebo je minimalizovat) nebo s ochranou veřejných statků (tj.
služby vytvářejí nebo ovlivňují určitý obecný zájem, který vyžaduje zajištění jisté úrovně kvality a množství nabídky)(97).
99.      Pokud licenční požadavky vyplývají z předpisů vydaných soukromoprávními profesními nebo sportovními asociacemi (a nejsou tudíž přičitatelné státu), považuji za poměrně jasné, že uvedené požadavky mohou mít v některých případech omezující důsledky pro hospodářskou soutěž, neboť omezují vstup na trh. To by neplatilo jedině v případě, že by tyto předpisy vyžadovaly jen minimální úsilí a náklady na získání licence a byly uplatňovány otevřeným, transparentním a nediskriminačním způsobem. V takových případech by totiž bylo možno tvrdit, že účinky na hospodářskou soutěž nejsou citelné.
100. Bylo by však možné tvrdit, že podobné předpisy mají i protisoutěžní účel? Uvedená problematika je podle mého názoru složitější, a to zejména ze dvou důvodů: i) jak je vysvětleno výše, důvodem přijetí takových předpisů je často náprava určitých selhání trhu s cílem chránit spotřebitele, veřejnou bezpečnost nebo určité společné statky a ii) jejich způsobilost mít citelný dopad na přístup na trh (a do jaké míry může taková situace nastat) se značně liší, a to především v závislosti na tom, jaké jsou požadavky na vydání licence a jakým způsobem funguje postup udělování licence(98).
101. Ve Zprávě o hospodářské soutěži u svobodných povolání z roku 2004 Komise mimo jiné uvedla: i) „kvalitativní omezení vstupu ve spojení s vyhrazenými právy zajišťují, aby určité úkoly mohli vykonávat pouze odborníci s odpovídající kvalifikací a pravomocí, [a] aby mohli významně přispívat k zajištění kvality odborných služeb“; ii) „nadměrná regulace licencí patrně omezí nabídku poskytovatelů služeb, což bude mít negativní důsledky pro hospodářskou soutěž a kvalitu služeb“; iii) „předpisy týkající se licencí by mohly být v některých případech příliš restriktivní a […] spotřebitelé by mohli mít prospěch ze zmírnění stávajících pravidel“; a iv) „mohl by existovat prostor pro zmírnění podmínek vstupu v případech, kdy se jeví jako nepřiměřené ve vztahu ke složitosti úkolů v rámci daného povolání“(99).
102. Domnívám se, že tyto úvahy, které se jeví jako poměrně rozumné, do značné míry odpovídají závěrům, jež unijních soudy vyslovily, když musely přezkoumávat soukromé předpisy, které by mohly kvůli licenčním požadavkům nebo jiným rovnocenným opatřením omezovat přístup na trh služeb(100). Z judikatury vyplývá, že protisoutěžní povaha takových systémů závisí především na jejich konkrétním cíli a koncepci. Existuje skutečný a objektivní (a nikoli sám o sobě protisoutěžní) důvod, proč je licenční systém nezbytný pro výkon určitého povolání? Funguje tento systém způsobem, který je otevřený, transparentní a nediskriminační? Překračuje daný systém zjevně rámec toho, co je nezbytné k ochraně dotčených zájmů? To jsou otázky, na které se unijní soudy v uvedených věcech soustředily především. Větší obezřetnosti při posuzování je zjevně zapotřebí tehdy, když přímo asociace nabízí výrobky nebo služby na trhu, na kterém působí jako strážce přístupu. V takovém případě mohou mít předpisy asociací za následek to, že si tyto asociace vyhradí pro sebe významnou část trhu nebo v jejich důsledku mohou být diskriminování skuteční nebo potenciální soutěžitelé, čímž si tyto asociace chrání svůj faktický monopol(101).
103. Nedomnívám se tedy, že každý soubor soukromých pravidel vyžadujících pro účely výkonu určitého povolání udělení licence lze prima facie považovat za soubor pravidel s protisoutěžním účelem. Vše závisí na obsahu, kontextu a cílech zavedeného systému. Jinými slovy, nevidím žádnou jasnou a zřetelně vymezenou kategorii předpisů týkajících se udělování licencí, jejichž škodlivá povaha by byla obecně známa či by na ní byla shoda. Každopádně
nejsem schopen podřadit dotčená pravidla pod žádnou konkrétní a stejnorodou kategorii chování, kterou by bylo možné na základě zkušenosti označit za protisoutěžní již ze své povahy. Z uvedeného důvodu zastávám předběžný názor, podle kterého dotčená pravidla protisoutěžní účel nemají.
104. Jinak by tomu však bylo v případě, že by předkládající soud prokázal, že uvedená pravidla byla zjevně zbytečná, jelikož nebyl dotčen žádný obecný zájem, který by skutečně vyžadoval takovou úroveň ochrany(102), a jejich přijetí bylo (výlučně nebo především) vysvětleno vůlí zúčastněných hospodářských subjektů (fotbalových klubů nebo agentů samotných) omezit počet odborníků působících na trhu služeb agentů.
105. S ohledem na výše uvedené platí, že pokud by předkládající soud dospěl k závěru, že dotčená pravidla nemají protisoutěžní účel, ale mohou vést k určitým omezujícím účinkům na relevantním trhu, musel by uvedený soud následně ověřit, zda mohou být uvedená pravidla odůvodněna s ohledem na judikaturu Meca-Medina. Bez ohledu na výše uvedené platí, že dotčená pravidla mohou být rovněž posuzována podle čl. 101 odst. 3 SFEU.
106. Pokud jde o tyto dvě fáze analýzy, nemám k výše uvedenému víceméně co dodat. Pouze bych připomněl, že podle jednoho z (dříve platných) pravidel stanovených v předpisech FIFA upravujících činnost agentů hráčů, která musel přezkoumávat Tribunál ve věci Piau, měli agenti povinnost získat licenci vydanou příslušnou národní asociací. V tomto ohledu Tribunál v podstatě konstatoval, že:
i) takové pravidlo vede k omezení hospodářské soutěže „z hlediska důsledku“ na základě (nynějšího) čl. 101 odst. 1 SFEU, ii) Komise se nedopustila zjevně nesprávného posouzení, když měla za to, že uvedené pravidlo splňuje podmínky pro udělení výjimky podle čl. 101 odst. 3 SFEU. Tribunál měl zejména za to, že hospodářská soutěž na relevantním trhu nebyla licenčním systémem vyloučena. Uvedený systém zavedl mechanismus, který s sebou podle Tribunálu nese spíše „kvalitativní výběr, způsobilý vyhovovat cíli profesionalizace činnosti agenta hráčů než kvantitativní omezení v přístupu k ní“(103). Na základě informací obsažených ve spise bych neodmítal možnost, že podobné úvahy lze
mutatis mutandis použít i v projednávané věci.
4.      Pravidla týkající se vícenásobného zastoupení
107. Domnívám se, že pravidla týkající se vícenásobného zastoupení, která zakazují
agentům poskytovat trojí zastupování (a sice zastupování hráče, přijímajícího klubu a uvolňujícího klubu) a některá dvojí zastupování (zastupování hráče a uvolňujícího klubu, popřípadě uvolňujícího klubu a přijímajícího klubu) při transakcích, mají podle všeho zabránit střetům zájmů, které by mohly poškodit dotčené strany, a to zejména sportovce, kteří mohou být hůře informováni a méně obezřetní než fotbalové kluby. Z toho vyplývá, že dotčená pravidla prima facie neomezují hospodářskou soutěž z hlediska účelu, a pokud by byla omezující z hlediska důsledku, což je skutečně možné(104), mohla by být pravděpodobně odůvodněna na základě judikatury Meca-Medina nebo by mohla být předmětem výjimky podle čl. 101 odst. 3 SFEU, pokud by byly splněny příslušné podmínky.
108. Věřím, že v obou případech bude klíčovou otázkou pro předkládající soud ověřit, zda existují jiná opatření, která omezují hospodářskou soutěž méně (jako jsou povinnosti transparentnosti a informování ukládané agentům, jakož i získání písemného souhlasu dotčených stran), a přitom jsou stejně účinná. Tato otázka je podle všeho předmětem určité diskuse(105). Pokud by argumenty obou stran byly obecně řečeno považovány za argumenty, které mají stejnou váhu, přikláněl bych se k tomu, aby byl sportovním asociacím ponechán určitý manévrovací prostor, a to z důvodů uvedených v bodech 35 až 37 mého stanoviska ve věci ROGON (pokud jde o judikaturu Meca-Medina) a v bodech 83 až 94 výše (pokud jde o čl. 101 odst. 3 SFEU).
5.      Pravidlo týkající se navazování kontaktu
109. Pokud jde o pravidlo týkající se navazování kontaktu, mám za to, jak tvrdí žalobci v původním řízení i Komise, že toto pravidlo je již ze své povahy protisoutěžní. Jeho účelem je totiž bránit agentům v tom, aby své služby nabízeli určitým kategoriím nových potenciálních klientů: těm, kteří již uzavřeli výhradní smlouvu s jiným agentem, ledaže do skončení této stávající smlouvy zbývají nejvýše poslední dva měsíce.
110. Nedomnívám se, že lze vážně pochybovat o tom, že účel i důsledek takového pravidla jsou protisoutěžní. Rovněž jsem od zúčastněných neslyšel žádné přesvědčivé vysvětlení, proč by takové pravidlo mohlo být odůvodněno na základě judikatury Meca-Medina, nebo proč by se na něj mohla vztahovat
výjimka podle čl. 101 odst. 3 SFEU.
111. Ať je tomu jakkoli, nevidím žádný legitimní cíl obecného zájmu, který by dotčené pravidlo sledovalo. Pokud jde o odůvodnění tohoto pravidla, dovolává se FIFA potřeby posílení smluvní stability. To je však podle mne zájem hospodářské a čistě soukromé povahy.
I když je určitá stabilita smluv mezi hráči a kluby zásadní pro zajištění regulérnosti turnajů(106), pochybuji o tom, že lze stejnou logiku rovněž použít ve vztahu ke smlouvám mezi agenty a hráči nebo kluby. Stejně tak mi není jasné, jaký nárůst efektivnosti by dotčené pravidlo na trhu vyvolalo, aby mohl kompenzovat způsobené protisoutěžní účinky.
6.      Pravidla týkající se předkládání a zveřejňování informací
112. Pravidla týkající se předkládání a zveřejňování informací patrně nejsou sama o sobě obzvláště problematická z hlediska hospodářské soutěže, ledaže by předkládající soud zjistil, jak je vysvětleno v bodech 171 a 187 níže, že kvůli povaze obchodních informací sdílených mezi agenty, kteří jsou skutečnými nebo potenciálními konkurenty, by mezi nimi mohlo docházet k určitým
koluzím(107).
113. Závěrem k článku 101 SFEU uvádím, že z výše uvedeného vyplývá, že to, zda jsou dotčená pravidla slučitelná s uvedeným ustanovením, bude záviset především na tom, zda mohou být jakékoli citelné protisoutěžní účinky uvedených pravidel odůvodněny na základě judikatury Meca-Medina nebo zda se na ně může vztahovat
výjimka podle čl. 101 odst. 3 SFEU.
D.      K článku 102 SFEU
114. Druhý problém, který je vznesen v předběžné otázce, se týká slučitelnosti takových předpisů, jako jsou FFAR, s článkem 102 SFEU.
115. V rozsudku Superleague Soudní dvůr připomněl ustálenou judikaturu, podle níž se článek 102 SFEU „vztahuj[e] na jakoukoliv jednotku vykonávající hospodářskou činnost, která musí být jako taková kvalifikována jako podnik nezávisle na právním postavení této jednotky a způsobu jejího financování“. Uvedené ustanovení je tedy rovněž použitelné „na entity, které jsou zřízeny ve formě asociací, jejichž účelem je podle jejich stanov organizace a kontrola určitého sportu, pokud tyto entity vykonávají hospodářskou činnost v souvislosti s tímto sportem tím, že nabízejí zboží nebo poskytují služby, a musí být z tohoto důvodu kvalifikovány jako ‚podniky‘“(108). Soudní dvůr dále konstatoval, že FIFA „má dominantní postavení na trhu organizace a obchodního využití klubových fotbalových soutěží na území Unie a využívání různých práv spojených s těmito soutěžemi“ (dále jen „ovládané trhy“)(109).
116. Z rozsudku Superleague a z ustálené judikatury rovněž vyplývá, že článek 102 SFEU zakazuje podnikům, aby zneužívaly svou tržní sílu nejen na trzích, na kterých existuje dominantní postavení, či na ostatních trzích, na kterých případně působí, ale i na jiných souvisejících nebo sousedních trzích, na kterých nepůsobí(110), jako jsou trhy předcházející ovládaným trhům nebo trhy na ně navazující(111).
117. V této souvislosti považuji za poměrně jednoznačné, že přijetím takových předpisů, jako jsou FFAR, je FIFA podle všeho schopna využít svou tržní sílu na ovládaných trzích, aby ovlivnila, jak probíhá hospodářská soutěž na dvou trzích spojených s uvedenými trhy: na trhu služeb agentů (kde soutěží agenti) a na trhu přestupů hráčů (kde soutěží fotbalové kluby) (dále jen „propojené trhy“).
118. FFAR zejména určují, kdo vstupuje na trh služeb agentů (prostřednictvím pravidel pro licence) a jak může či nemůže probíhat konkurenční boj mezi agenty (například kdy mohou navazovat kontakt za účelem získávání nových klientů). Kromě toho regulace činnosti agentů nutně ovlivňuje navazující trh přestupů hráčů, jelikož agenti jsou na tomto trhu klíčovými aktéry a mohou mít významný vliv na to, zda a jakým způsobem dojde k přestupu hráče z jednoho klubu do jiného.
119. Vyvolávají však dotčená pravidla tvrzená zneužití? Podle mého názoru je zodpovězení uvedené otázky s konečnou platností v zásadě úkolem předkládajícího soudu. Abych však byl předkládajícímu soudu při posuzování uvedené otázky nápomocen, nabídnu několik úvah týkajících se dotčené problematiky.
120. Úvodem musím podotknout, že provádění poměrně podrobného posouzení otázky, zda by jednotlivá dotčená pravidla mohla vést ke zneužití dominantního postavení, považuji za poněkud obtížné, neboť předpoklad újmy, z níž tvrzená zneužití vycházejí, je stále do určité míry nejasný. Otázky vznesené na základě článku 102 SFEU v žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce a otázky projednávané zúčastněnými v písemných a ústních vyjádřeních v podstatě odpovídají otázkám vzneseným a projednávaným na základě článku 101 SFEU. S ohledem na tuto skutečnost je namístě zamyslet se nad tím, jaká by mohla být přidaná hodnota posouzení dotčených pravidel podle článku 102 SFEU.
121. V každém případě se domnívám, že žalobci v původním řízení zastávají názor, že dotčená pravidla mají účinky spočívající ve zneužívání i účinky spočívající ve vyloučení z trhu. Pokud jejich argumenty chápu správně, pak by údajné protisoutěžní účinky dotčených pravidel z hlediska článku 102 SFEU byly následující.
122. Účinky spočívající ve zneužívání podle nich vyplývají ze skutečnosti, že některá z dotčených pravidel (jako jsou pravidla týkající se odměňování, předkládání a zveřejňování informací) je nutí dodržovat nerovné obchodní podmínky. Konkrétně tvrdí, že pokud by do podmínek hospodářské soutěže nebylo zasahováno, měli by agenti právo svým klientům účtovat vyšší odměny nebo tyto odměny počítat na základě odlišných parametrů. Dotčená pravidla podle jejich názoru agenty nadměrně znevýhodňují, neboť dostatečně nezohledňují kvalitu a význam služeb, které poskytují.
123. Účinky spočívající ve vyloučení z trhu jsou podle nich zase důsledkem skutečnosti, že některá z dotčených pravidel omezují způsob, jakým mohou agenti vstupovat na trh služeb agentů a následně na uvedeném trhu soutěžit (jako jsou pravidla týkající se licence, vícenásobného zastoupení a navázání kontaktu), a jiná pravidla omezují způsob, jakým kluby soutěží na trhu přestupů hráčů (jako jsou pravidla týkající se odměňování agentů).
124. Zneužívajícího jednání spočívající ve vykořisťování se poněkud odlišuje od zneužívajícího jednání spočívajícího ve vyloučení z trhu, pokud jde o povahu a způsob, jakým poškozuje spotřebitele.
1.      Zneužívající jednání spočívající ve vykořisťování
125. Pokud jde o zneužívající jednání spočívající ve vykořisťování, rád bych zaprvé zdůraznil, že tyto případy vyžadují obzvláště obezřetnou analýzu(112). Není totiž příliš pravděpodobné, že by k takovému zneužívání docházelo na svobodných a otevřených trzích, neboť takové trhy by obvykle samy dosáhly nápravy. Jinak tomu ovšem může být na trzích, kde existují vysoké překážky vstupu nebo kde dominantní podnik působí v právně či fakticky monopolním postavení(113).
126. Ze stávající judikatury Soudního dvora lze dovodit, že základním kritériem ve vztahu k případům zneužívajícího jednání spočívajícího ve vykořisťování je, zda dominantní podnik ukládá svým zákazníkům nebo dodavatelům obchodní podmínky, které nemají žádný důvodný vztah k povaze transakce nebo k hodnotě obchodovaného výrobku nebo služby(114). Takové posouzení vyžaduje analýzu sestávající ze dvou hlavních kroků.
127. V rámci prvního kroku je nutno ověřit, zda existuje rozdíl mezi obchodními podmínkami uloženými dominantním podnikem a podmínkami, které by byly uplatněny, pokud by na trhu existovala účinná hospodářská soutěž. Tento rozdíl musí mít určitý význam a nepříznivý dopad na dotčené zákazníky nebo dodavatele(115).
128. Pokud tomu tak je, je nutno ve druhém kroku analýzy určit, zda jsou obchodní podmínky uplatňované dominantními podniky „nespravedlivé“, ať již samy o sobě, nebo ve srovnání s konkurenčními výrobky nebo službami, které jsou předmětem obchodování. Právě v tomto druhém kroku analýzy nabývá plně na významu nutnost ověřit, zda existuje důvodný
hospodářský
vztah mezi dotčenými obchodními podmínkami a výchozí hospodářskou transakcí. Bylo uplatnění uvedené podmínky dominantním podnikem nezbytné (či důvodné) k tomu, aby mohl uvedený podnik sledovat určitý legitimní obchodní zájem? Byla tato podmínka spravedlivá v tom smyslu, že její dopad na postavení dotčeného zákazníka nebo dodavatele je přiměřený cíli sledovanému dominantním podnikem? To jsou typicky některé z otázek, které lze v uvedeném kontextu posuzovat(116). Značně zjednodušeně lze říci, že pokud nelze nalézt žádné legitimní a racionální vysvětlení pro uplatnění obchodních podmínek, které jsou podle všeho přemrštěné nebo nadměrně zatěžující zákazníky nebo dodavatele dominantního podniku, mohou být tyto podmínky kvalifikovány jako „nespravedlivé“, a v důsledku toho zneužívající ve smyslu článku 102 SFEU(117).
129. Pokud jde o projednávanou věc, rád bych učinil dvě poznámky.
130. Předně lze jen stěží zpochybnit, že situace dotčená v původním řízení vykazuje dva aspekty, které jsou, jak je uvedeno výše, obecně považovány za aspekty umožňující zneužívající jednání spočívající ve vykořisťování(118). Zaprvé na trzích, na kterých působí sportovní asociace (jako je FIFA), existují obzvláště vysoké překážky vstupu(119). Kromě toho faktické monopolní postavení těchto asociací na uvedených trzích je pouze v omezené míře výsledkem vyšší efektivity, investic nebo inovací. Toto postavení totiž vyplývá především z pyramidové struktury odvětví sportu v Evropské unii. Uvedené monopolní postavení je dále umocněno tím, že asociace hrají úlohu faktického  regulátora celého tohoto ekosystému (jehož středem jsou ovládané trhy(120)), což je umožněno díky výslovnému či konkludentnímu přijetí tohoto stavu unijními a vnitrostátními orgány(121).
131. Vzhledem ke spíše výjimečné povaze zneužívajícího jednání spočívajícího ve vykořisťování by nicméně měla být hranice, která musí být překročena, aby bylo možné smluvní ujednání uložené dominantním podnikem prohlásit za zneužívání ve smyslu článku 102 SFEU, stanovena poměrně vysoko. Ujednání není zneužívající pouze proto, že by je zákazníci nebo dodavatelé dominantních podniků nepřijali, pokud by je dominantní podnik nebyl schopen prosadit díky svému monopolnímu postavení. Neplatí, že by jakékoli omezení smluvní svobody bylo protisoutěžní. K tomu je zapotřebí, jak je vysvětleno výše, ještě něco více. Na základě (omezených) informací obsažených ve spise nemohu s jistotou říci, že by kterékoli z dotčených pravidel bylo pro agenty zjevně přemrštěné nebo je nepřiměřeně zatěžovalo, pokud se přihlédne k jejich výchozímu odůvodnění. Tuto otázku každopádně musí rozhodnout předkládající soud.
2.      Zneužívající jednání spočívající ve vyloučení z trhu
132. Rozsudek Superleague(122) ve spojení s dalšími rozsudky vydanými ve stejném období (jako jsou například rozsudky
SEN, Unilever, Google Shopping a Alphabet(123)) rovněž přispěl k lepšímu pochopení významu pojmu „zneužívající jednání spočívající ve vyloučení z trhu“ pro účely článku 102 SFEU. Soudní dvůr zejména zdůraznil dva prvky analýzy týkající se jednání dominantního podniku: zda je toto jednání v souladu s „hospodářskou soutěží na základě výkonnosti“ (resp. „jiné prostředky, než které jsou používány v hospodářské soutěži na základě výkonnosti mezi podniky“) a zda může vyvolávat vylučující účinky.
133. Podrobné pojednání o přesné povaze těchto prvků a jejich vztahu by přesahovalo rámec tohoto stanoviska. Pro účely projednávané věci stačí podotknout, že sílu sportovních asociací přijímat pravidla ovlivňující hospodářskou soutěž na některém relevantním trhu lze jen stěží považovat za výraz „hospodářské soutěže na základě výkonnosti“. Jak je totiž vysvětleno výše, uvedená síla vyplývá především z postavení sportovních asociací jakožto faktických monopolů na ovládaných trzích a z jejich role faktického regulátora celého ekosystému, v jehož středu jsou ovládané trhy.
134. Z toho samozřejmě nevyplývá, že by předpisy přijaté sportovními asociacemi měly být považovány za podezřelé, natož že by u nich platila domněnka, že mají zneužívající povahu. Znamená to pouze, že jejich slučitelnost s článkem 102 SFEU musí být posuzována v každém jednotlivém případě zvlášť, podobně jako je tomu u jiných forem (jednostranného) jednání ze strany dominantních podniků. Stejně jako v případě forem mnohostranného jednání spadajících do působnosti čl. 101 odst. 1 SFEU lze i u forem jednostranného jednání jejich protisoutěžní povahu prokazovat zkoumáním účelu dotčeného jednání nebo jeho důsledku(124).
135. Je pravda, že na rozdíl od rozsudku Superleague platí, že sportovní asociace nejedná při regulování propojených trhů v situaci potenciálního střetu zájmů. Pravidla FFAR zcela zjevně nepřiznávají FIFA žádnou výhodu oproti podnikům, které jsou skutečnými nebo potenciálními konkurenty.
136. Ovšem skutečnost, že FIFA nepůsobí aktivně na žádném z propojených trhů(125) (ani to nemá v úmyslu) a je entitou, která neusiluje o dosahování zisku(126), není v projednávané věci nikterak relevantní. Rovněž není přesné ani tvrzení, že FIFA nemá žádný dotčený hospodářský zájem. FIFA by totiž mohla mít nepřímý zájem na regulaci hospodářské soutěže na uvedených trzích, neboť je asociací, jejímiž členy jsou národní fotbalové asociace, které mají samy za členy nebo za registrované účastníky entity, jako jsou fotbalové kluby(127). Fotbalové kluby jsou, jak již bylo vysvětleno, podniky, které spolu soutěží na jednom z propojených trhů, a kupujícími na druhém propojeném trhu.
137. Mám za to, že pokud podnik může de iure nebo de facto vykonávat úlohu regulátora, neboť stanovuje podmínky pro vstup podniků na daný trh a upravuje podmínky, podle nichž mohou uvedené podniky následně soutěžit, musí být taková síla striktně vymezena a zdrženlivě uplatňována bez ohledu na to, zda uvedený podnik na tomto trhu sám působí(128).
138. Po výše uvedeném vysvětlení uvádím, že vzhledem k tomu, že jak je uvedeno v bodě 120 tohoto stanoviska, otázky vznesené na základě článku 102 SFEU v žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce a otázky projednávané zúčastněnými v písemných a ústních vyjádřeních v podstatě odpovídají otázkám vzneseným a projednávaným na základě článku 101 SFEU, mohou být úvahy rozvinuté v tomto stanovisku ve vztahu k článku 101 SFEU mutatis mutandis relevantní i pro posouzení podle článku 102 SFEU.
139. Jak Soudní dvůr připomněl v rozsudku Superleague, stejné jednání může vést k porušení jak článku 101, tak článku 102 SFEU, i když sledují komplementární cíle a mají různou působnost. Články 101 a 102 SFEU lze proto použít současně, pokud jsou splněny příslušné podmínky pro jejich použití. Soudní dvůr však rovněž zdůraznil, že uvedená ustanovení je třeba vykládat a uplatňovat soudržně, přičemž je však třeba respektovat specifické rysy každého z těchto článků(129).
140. V této souvislosti bych doplnil jeden důležitý aspekt: v bodech 182 až 209 a 231 až 240 rozsudku Superleague Soudní dvůr upřesnil, že různá odůvodnění a výjimky ze zákazů stanovených v čl. 101 odst. 1 SFEU a v článku 102 SFEU musí být v co největším možném rozsahu vykládány harmonicky. Opak by totiž z právního a hospodářského hlediska nedával žádný smysl. Pokud by tedy předkládající soud konstatoval, že některá z dotčených pravidel nespadají do působnosti čl. 101 odst. 1 SFEU (například proto, že se uplatní judikatura Meca-Medina) nebo by mohla být předmětem výjimky podle čl. 101 odst. 3 SFEU, musel by tuto skutečnost zohlednit a vyvodit z ní odpovídající důsledky i při posuzování toho, zda lze stejné jednání odůvodnit podle článku 102 SFEU.
141. Podle ustálené judikatury totiž podnik s dominantním postavením může odůvodnit jednání, na která by se mohl vztahovat zákaz stanovený v článku 102 SFEU. Takový podnik konkrétně může za tímto účelem prokázat, že jeho jednání je objektivně nutné nebo že účinek vyloučení, který způsobuje, může být vyvážen, nebo dokonce převážen nárůstem efektivnosti, ze kterého mají prospěch i spotřebitelé(130).
142. Pokud jde tedy o slučitelnost dotčených pravidel s článkem 102 SFEU, jednou z klíčových otázek posouzení, které bude muset předkládající soud provést, je, zda uvedená pravidla skutečně sledují legitimní cíl a jsou nezbytná a přiměřená tomuto cíli, resp. že jsou vyvolané protisoutěžní účinky vyváženy nebo dokonce převáženy nárůstem efektivnosti na dotčených trzích, ze kterého mají prospěch i spotřebitelé.
E.      K článku 56 SFEU
143. Třetí problém vyplývající z položené předběžné otázky se týká slučitelnosti předpisů, jako jsou FFAR, s článkem 56 SFEU.
144. Uvedené ustanovení zakotvuje volný pohyb služeb ve prospěch poskytovatelů i příjemců takových služeb. V tomto ohledu brání jakémukoli opatření, byť použitelnému bez rozdílu, které může narušit výkon této svobody tím, že zakazuje, brání činnosti
těchto poskytovatelů v členských státech jiných, než ve kterých jsou usazeni, nebo ji činí méně atraktivní(131).
145. Soudní dvůr rozhodl, že tento zákaz platí i v případě, že skupina či subjekt má určitou pravomoc nad jednotlivci a může jim klást podmínky, které omezují výkon základních svobod zaručených Smlouvou(132). V tomto ohledu se zákaz vztahuje nejen na vnitrostátní opatření, ale i na soukromoprávní pravidla nebo praktiky, včetně těch, které byly přijaty sportovními federacemi(133).
146. Soukromoprávní pravidla však mohou být přípustná, i když narušují volný pohyb služeb, pokud se prokáže, že jejich přijetí sleduje legitimní cíl obecného zájmu jiné než čistě hospodářské povahy a jsou v souladu se zásadou proporcionality, což znamená, že jsou způsobilá k zajištění dosažení tohoto cíle a nepřekračují meze toho, co je k jeho dosažení nezbytné. Autorovi dotčených opatření přísluší prokázat, že jsou obě tyto podmínky splněny(134).
147. V zásadě přísluší předkládajícím soudu, aby s ohledem na argumenty a důkazy předložené účastníky původního řízení rozhodl, zda pravidla dotčená v původním řízení omezují obchod uvnitř Unie, a je-li tomu tak, zda mohou být odůvodněná(135). Přesto bych však podotkl následující.
148. Zaprvé je pravda, že do určité míry dotčená pravidla harmonizují na evropské úrovni požadavky na výkon činnosti agenta. Tento soubor pravidel svým způsobem podporuje volný pohyb služeb, neboť agenti usazení v jednom členském státě mohou téměř automaticky poskytovat své služby jako agenti v kterémkoli jiném členském státě(136). Ačkoli mají některé členské státy právní úpravu, jež se odchyluje od FFAR (a tudíž relevantním národním fotbalovým asociacím ukládá povinnost přijmout pravidla, která částečně doplňují nebo nahrazují FFAR)(137), klíčová pravidla FFAR jsou podle mého náhledu použitelná v celé Evropské unii.
149. Přesto nelze popřít, že přijetím některých z dotčených pravidel bylo agentům usazeným v některých členských státech (kde činnost agenta nebyla regulována vůbec nebo byla regulována pouze minimálním způsobem) ztíženo působení v zahraničí. Uvedení agenti totiž nyní musí získat licenci a dodržovat řadu pravidel (která upravují mimo jiné to, koho mohou uvedení agenti zastupovat a jakým způsobem mohou získávat nové klienty), jinak se vystavují hrozbě uložení postihu.
150. Pravidla sportovní asociace, jako jsou dotčená pravidla týkající se licencí, vícenásobného zastoupení a navazování kontaktu, tedy mohou podle mého názoru představovat omezení volného pohybu služeb ve smyslu článku 56 SFEU.
151. Naproti tomu si nejsem jist, že podobný závěr lze dovodit i u pravidel týkajících se odměňování agentů, jakož i předkládání a zveřejňování informací. Pokud jde o uvedenou kategorii, jsou podle mého názoru na dotčený spor v původním řízení mutatis mutandis použitelná konstatování Soudního dvora týkající se italské právní úpravy maximálních sazeb odměn advokátů(138). Pokud jde o pravidla týkající se informací, pak dle mého předběžného názoru by jakýkoli nepříznivý dopad, který by tato pravidla mohla mít na možnost a motivaci agentů vykonávat činnost v zahraničí, byl příliš nahodilý a nepřímý na to, aby mohl být uplatněn článek 56 SFEU(139).
152. Pokud jde o odůvodnění, již jsem vysvětlil, proč některé cíle, kterých se FIFA dovolává, mohou být v zásadě považovány za legitimní cíle, které jsou v obecném zájmu. Ve vztahu k ostatním dovolávaným cílům nicméně situace tak jasná není. Mé úvahy o této záležitosti platí i v tomto kontextu.
153. Předkládající soud by však měl ověřit, zda jsou dotčená pravidla vhodná k dosažení uvedených cílů. Zejména by měl posoudit, zda uvedená pravidla skutečně odpovídají snaze o dosažení uvedených cílů soudržným a systematickým způsobem(140).
154. To je podle mého názoru obzvláště důležitý krok v rámci analýzy. Předkládající soud by totiž měl určit, zda účelem dotčených pravidel je skutečně sledování cílů, kterých se FIFA dovolává, a zda tudíž nebylo jejich přijetí motivováno nějakým skrytým záměrem. Jak jsem uvedl v bodě 50 svého stanoviska ve věci ROGON, mám totiž podezření, že nějaký ten zájem obecné povahy, který je údajně sledován, lze ex post vymyslet ve vztahu k téměř všem opatřením přijatým sportovním svazem, pokud by byla potřeba dané opatření odůvodnit. Kromě toho není pochyb o tom, že určité opatření lze jen stěží považovat za opatření, které skutečně sleduje nějaký obecný zájem, pokud k dosažení uvedeného zájmu žádným smysluplným způsobem nepřispívá.
155. V neposlední řadě musí předkládající soud ověřit, zda dotčená pravidla nepřekračují meze toho, co je nezbytné pro sledování dotčených cílů. Tento krok obnáší především ověření, že stejné úrovně ochrany dotčeného zájmu nelze dosáhnout opatřeními, která by méně omezovala hospodářské svobody agentů. Nakonec musí předkládající soud rovněž zajistit, aby byla dotčená pravidla přiměřená stricto sensu v tom smyslu, že nastolují spravedlivou rovnováhu mezi zájmy, které si FIFA přeje chránit, a zájmy agentů, kteří jsou dotčenými předpisy nepříznivě dotčeni. Takovým případem například není situace, kdy určité pravidlo skutečně sleduje legitimní a platný zájem, ovšem bez ohledu na to, že existují jiná opatření, je
zátěž,
jež bylo za tímto účelem agentům uložena, každopádně nepřiměřená a nadměrná.
156. Podle článku 56 SFEU bude muset předkládající soud ověřit, zda jsou pravidla, která vytvářejí překážku volnému poskytování služeb, odůvodněna jiným legitimním cílem obecného zájmu, který není čistě hospodářské povahy, a zda jsou v souladu se zásadou proporcionality, což znamená, že jsou způsobilá k zajištění dosažení tohoto cíle a nepřekračují meze toho, co je k jeho dosažení nezbytné.
F.      K článku 6 GDPR
157. Čtvrtý a poslední problém nastolený předběžnou otázkou se týká slučitelnosti takových předpisů, jako jsou FFAR, s článkem 6 nařízení GDPR. Předkládající soud v předkládacím rozhodnutí zmiňuje zpracování údajů stanovené v čl. 16 odst. 2 písm. j) bodech ii) až v) a písm. k) bodě ii) FFAR, jakož i v článku 19 FFAR.
158. Článek 16 odst. 2 písm. j) body ii) až v) a písm. k) bod ii) FFAR v podstatě vyžadují, aby agenti do 14 dnů nahráli údaje týkající se smluv s klienty, odměn a spolupráce na platformu provozovanou FIFA. Článek 19 FFAR dále požaduje, aby agenti federaci FIFA zpřístupňovali osobní údaje, včetně informací o klientech, službách a transakcích, které jsou následně zpřístupněny některým zúčastněným subjektům za účelem kontroly dodržování hmotněprávních ustanovení FFAR.
159. Článek 6 odst. 1 nařízení GDPR obsahuje taxativní a restriktivní výčet případů, kdy lze zpracování osobních údajů považovat za zákonné. Předkládající soud sice neupřesnil, který případ podle uvedeného ustanovení považuje za relevantní pro spor v původním řízení, nicméně z informací uvedených v předkládacím rozhodnutí a z povahy dotčených pravidel FFAR vyplývá, že relevantní je v tomto kontextu ustanovení čl. 6 odst. 1 písm. f).
160. Článek 6 odst. 1 písm. f) nařízení GDPR stanoví, že zpracování osobních údajů je zákonné, pokud je „nezbytné pro účely oprávněných zájmů příslušného správce či třetí strany, kromě případů, kdy před těmito zájmy mají přednost zájmy nebo základní práva a svobody subjektu údajů vyžadující ochranu osobních údajů […]“
161. Podle ustálené judikatury stanoví toto ustanovení tři kumulativní podmínky pro to, aby byla zpracování osobních údajů zákonná. Zaprvé musí správce nebo třetí strana sledovat oprávněný zájem. Zadruhé musí být zpracování osobních údajů nezbytné pro uskutečnění uvedeného zájmu. Zatřetí nesmí mít před oprávněným zájmem správce nebo třetí strany přednost zájmy nebo základní práva a svobody osoby, na kterou se vztahuje ochrana údajů(141).
162. Ačkoli je v konečném důsledku na předkládajícím soudu, aby posoudil, zda jsou v souvislosti se zpracováním osobních údajů, o které se jedná ve věci v původním řízení, splněny tři podmínky připomenuté výše, Soudní dvůr může při rozhodování o předběžné otázce podat upřesnění, aby tomuto soudu poskytl vodítko při tomto určení(142). V následujících částech se tedy pokusím poskytnout určité vodítko ke způsobu, jakým by měl předkládající soud ověřit, zda tři kumulativní podmínky zmíněné v předchozím bodě mohou být uplatněny na takové předpisy, jako jsou FFAR.
163. Než však budu pokračovat, považuji za potřebné upozornit na následující skutečnost: podle čl. 1 odst. 1 nařízení GDPR přiznává uvedené nařízení ochranu pouze zpracování údajů fyzických osob. Jak tedy upřesňuje bod 14 odůvodnění nařízení GDPR, toto nařízení se nevztahuje na „zpracování osobních údajů právnických osob, a zejména podniků vytvořených jako právnické osoby, včetně názvu, právní formy a kontaktních údajů právnické osoby“. Pokud by tedy předkládající soud konstatoval, že dotčené předpisy jsou neslučitelné s článkem 6 nařízení GDPR, vztahovalo by se uvedené konstatování pouze na (osobní) údaje týkající se agentů, kteří jsou fyzickými osobami, a na fotbalové hráče či – v relevantních případech – na jiné fyzické osoby (jako jsou pracovníci dotčených fotbalových klubů nebo agentur, jejichž prostřednictvím mohou agenti vykonávat obchodní činnost).
1.      FFAR a oprávněné zájmy
164. Pokud jde o první podmínku, tedy podmínku týkající se sledování oprávněného zájmu, je třeba připomenout, že podle čl. 13 odst. 1 písm. d) nařízení GDPR je povinností správce, aby v okamžiku získání osobních údajů subjektu údajů od tohoto subjektu údajů poskytl uvedené osobě informace o sledovaných oprávněných zájmech v případě, že je zpracování založeno na čl. 6 odst. 1 písm. f) uvedeného nařízení. Předkládajícímu soudu tudíž přísluší hned na počátku ověřit, zda FIFA uvedenou povinnost splnila tím, že přímo informovala agenty v okamžiku získání údajů o sledovaném oprávněném zájmu.
165. Pokud uvedená povinnost splněna nebyla, nemůže být získání údajů odůvodněné na základě čl. 6 odst. 1 písm. f) nařízení GDPR.
166. Je však nutno podotknout, že jelikož v nařízení GDPR není zakotvena definice pojmu „oprávněný zájem“, lze v zásadě za oprávněnou považovat širokou škálu zájmů. Jak vyplývá z bodu 47 odůvodnění nařízení GDPR, tento pojem se neomezuje na zájmy zakotvené a definované zákonem, neboť i hospodářské zájmy mohou být oprávněné. Oprávněný zájem by mohl být dán například v případě, kdy existuje relevantní a odpovídající vztah mezi subjektem údajů a správcem, například pokud je subjekt údajů zákazníkem nebo pracovníkem správce, nebo dokonce v kontextu přímého marketingu(143).
167. V projednávané věci vztah mezi FIFA a agenty nepřipomíná klasický vztah se zákazníkem nebo pracovníkem zmiňovaný v bodě 47 odůvodnění nařízení GDPR. Činnosti agentů jsou nicméně, jak je vysvětleno i v bodech 57, 58 a 65 mého stanoviska ve věci ROGON, úzce spjaty s regulačním rámcem FIFA. Agenti jsou totiž akreditovanými odborníky registrovanými u FIFA, kteří jsou oprávněni zastupovat zúčastněné subjekty a poskytovat jim poradenství v rámci ekosystému odvětví podnikání v oblasti fotbalu, přičemž podléhají pravidlům stanoveným uvedeným regulačním orgánem. Patrně tedy mezi nimi existuje relevantní a odpovídající blízký vztah.
168. Kromě toho,
což je obzvlášť relevantní pro projednávanou věc, čl. 1 odst. 2 FFAR upřesňuje, že pravidla FFAR jsou koncipována tak, aby zajistila, že chování agentů bude v souladu se základními cíli systému přestupů ve fotbale a s dalšími cíli, jež, jak tvrdí FIFA,
zahrnují zachování kvality služeb poskytovaných agenty klientům za spravedlivou a přiměřenou odměnou, omezení střetů zájmů, posílení finanční a administrativní transparentnosti a předcházení zneužívajícím praktikám. FIFA v písemném vyjádření dále vysvětluje, že čl. 16 odst. 2 písm. j) body ii) až v) a písm. k) bod ii) FFAR a článek 19 FFAR zaručují především transparentnost a zajišťují dohled a vymáhání souladu s hmotněprávními ustanoveními FFAR.
169. V tomto ohledu bych rád učinil tři poznámky.
170. Zaprvé mám za to, že omezení střetů zájmů a předcházení zneužívajícím praktikám jsou zcela zjevně oprávněnými zájmy ve smyslu článku 6 nařízení GDPR. Podobně je v zásadě přijatelným cílem i to, že je FIFA umožněno kontrolovat a vymáhat dodržování hmotněprávních pravidel FFAR, pokud, jak jistě nemusím dodávat, dotčená hmotněprávní pravidla neporušují žádné ustanovení unijního práva.
171. Zadruhé musím uvést, že „transparentnost“ lze zajisté považovat za hodnotu, která je hodna ochrany sama o sobě, pokud se týká činnosti veřejných orgánů, neboť existuje zjevná spojitost mezi demokracií a transparentností (či otevřeností) ve veřejné správě(144). Pokud však jde o hospodářské činnosti soukromých osob, není situace tak jasná. Transparentnost totiž musí být v souladu s respektováním soukromí. Kromě toho může mít transparentnost, pokud jde o hospodářské a finanční informace osoby, jisté nepříznivé důsledky, k čemuž se ještě vrátím později, jako je například motivace ke koluznímu jednání mezi soutěžiteli nebo umožnění nekalosoutěžního jednání. V tomto ohledu se tedy domnívám, že by si měl předkládající soud ve vztahu ke každému druhu informací, které mají být předkládány (údajně) z důvodů transparentnosti, položit následující otázku: za jakým účelem má být transparentnost zajištěna?
172. Zatřetí mne rovněž poněkud mate cíl spočívající v „zachování kvality služeb poskytovaných agenty klientům za spravedlivou a přiměřenou odměnu“(145). „Spravedlivá“ a „přiměřená“ jsou dvě přídavná jména, která nevyhnutelně vyžadují subjektivní posouzení. Otázka, zda je určitá odměna „spravedlivá a přiměřená“, zjevně závisí na úhlu pohledu, z něhož je uvedená odměna posuzována. Jsem si víceméně jist, že se názory fotbalových týmů a agentů na tuto problematiku budou často rozcházet. Kromě toho si kladu otázku, zda může sdružení podniků (v projednávané věci FIFA) platně tvrdit, že sleduje oprávněný zájem, pokud některé obchodní partnery (v projednávané věci agenty) žádá o zpřístupnění hospodářských a finančních informací důvěrné povahy, aby ve vztahu k nim mohlo „dosáhnout lepšího výsledku“ (v projednávané věci nižší odměny), než kdyby byla tato záležitost ponechána obvyklým podmínkám hospodářské soutěže. Jiná situace ovšem může nastat, jak je vysvětleno výše, pokud by bylo konstatováno, že k zajištění minimální úrovně konkurenceschopnosti a spravedlnosti v turnajích nebo za účelem ochrany ostatních dotčených hospodářských subjektů (jako jsou sportovci, zejména mladí sportovci) před střety zájmů nebo zneužívajícími či podvodnými praktikami je určitý mechanismus stanovení odměn nutný.
2.      FFAR a nezbytnost
173. Pokud jde o druhou podmínku týkající se nezbytnosti, předkládající soud by měl ověřit, zda může být sledovaného oprávněného zájmu na zpracování údajů rozumně dosaženo stejně účinným způsobem jinými prostředky, které by méně zasahovaly do základních práv a svobod subjektů údajů, zejména práv na respektování soukromého života a na ochranu osobních údajů, které jsou zaručeny články 7 a 8 Listiny(146).
174. Je třeba rovněž připomenout, že podmínka nezbytnosti zpracování údajů musí být posuzována společně se zásadou „minimalizace údajů“, zakotvenou v čl. 5 odst. 1 písm. c) nařízení GDPR, podle které musí být osobní údaje „přiměřené, relevantní a omezené na nezbytný rozsah ve vztahu k účelu, pro který jsou zpracovávány“(147).
175. Ve světle výše uvedeného platí, že určení, zda je určité zpracování údajů „nezbytné“ ve smyslu čl. 6 odst. 1 písm. f) nařízení GDPR, vyžaduje zejména ověření, že opatření upravující takové zpracování: i) skutečně chrání uplatňovaný
veřejný zájem (v tom smyslu, že neexistuje žádný skrytý motiv v pozadí), ii) byla přijata v reakci na objektivní potřebu sledování uvedeného cíle, iii) jsou vhodná k dosažení uvedených cílů (což znamená, že jsou patrně způsobilá významně přispět k jejich dosažení) a iv) nemohla být nahrazena jinými opatřeními, která méně zasahují do soukromí zúčastněných fyzických osob.
176. V projednávané věci FIFA tvrdí, že uvedená ustanovení vyžadují pouze předkládání základních informací a zaručují jejich dostupnost subjektům, pro které je přístup k takovým údajům nezbytně nutný pro výkon jejich hospodářských činností.
177. Já ovšem poukazuji na skutečnost, že dotčená ustanovení FFAR ukládají agentům povinnost předkládat FIFA poměrně značný rozsah údajů (jak co do druhu, tak co do množství)(148). Tyto údaje zahrnují nejen osobní údaje týkající se profilu agenta, seznamu klientů a poskytovaných služeb, ale též podrobnosti o smluvních ujednáních, finančních transakcích a odměňování. Uvedená ustanovení rovněž ukládají povinnost zpřístupnit část těchto informací značně širokému souboru
fyzických a právnických osob: jiným klubům, hráčům a agentům hráčů.
178. Pokud tomu tak je, pak jednou z klíčových otázek, kterou se bude muset předkládající soud zabývat, je podle mého názoru to, zda rozsah údajů, které mají být poskytovány FIFA, a rozsah údajů, které mají být zpřístupňovány třetím osobám, nemůže být přijatelným způsobem zúžen nebo zda nejsou k dispozici jiné stejně účinné možnosti, které by méně zasahovaly do soukromí.
179. Domnívám se, že pro tento účel by měla FIFA předkládajícímu soudu vysvětlit, a to ve vztahu ke každému typu údajů, proč jejich předkládání agenty a případně jejich zpřístupňování zúčastněným stranám musí být zachováno, neboť bez nich by FIFA nemohla vůbec, anebo jen s nadměrnými obtížemi, chránit dotčené legitimní zájmy.
3.      FFAR a převažující zájmy subjektů údajů
180. Pokud jde nakonec o třetí podmínku, je třeba určit, zda zájmy nebo základní práva a svobody subjektu údajů nemají přednost před oprávněným zájmem správce nebo třetí osoby. V tomto ohledu Soudní dvůr rozhodl, že uvedená podmínka zahrnuje vyvážení dotčených protichůdných práv a zájmů, které v zásadě závisí na konkrétních okolnostech každého jednotlivého případu.
181. Uvedené vyvážení, které bude vyžadovat poměrně důkladnou znalost konkurujících si zájmů,(149) je sice úkolem předkládajícího soudu, nicméně nabízím následující poznámky, abych předkládajícímu soudu jeho posuzování usnadnil.
182. Tuto podmínka lze v zásadě shrnout tak, že vyžaduje následující ověření: za předpokladu, že zpracování údajů skutečně sleduje oprávněný zájem a je pro tento účel nezbytné, nezachází nicméně toto zpracování příliš daleko, když neúnosně zatěžuje subjekty údajů? Jinými slovy, nejsou zájmy subjektů údajů ve světle důvodů a způsobu provádění tohoto zpracování údajů jednoduše obětovány v příliš velkém rozsahu?
183. V uvedené souvislosti Soudní dvůr rozhodl, že v rámci poměřování předmětných protichůdných práv a zájmů je třeba zohlednit rozumná očekávání subjektu údajů a rozsah předmětného zpracování a jeho dopad na dotčenou osobu(150). Z bodu 47 odůvodnění GDPR totiž vyplývá, že zájmy a základní práva subjektu údajů mohou převážit nad zájmy správce údajů zejména tehdy, jestliže ke zpracování osobních údajů dochází za okolností, kdy subjekt údajů jejich další zpracování důvodně neočekává.
184. Vzhledem ke konkrétním okolnostem projednávané věci, kdy agenti vykonávají činnost v rámci takové úpravy, jako FFAR, je patrně rozumné očekávat, že jejich údaje bude zpracovávat regulační subjekt, který tento rámec stanovil. Zejména účinná kontrola a vymáhání dodržování pravidel ze strany FIFA by nebyly proveditelné bez přístupu k relevantním údajům týkajícím se agentů a jejich služeb.
185. I v této souvislosti však mohou vyvstat otázky, zda agenti mohou rozumně očekávat, že budou všechny nebo vybrané aspekty těchto údajů zpřístupněny jiným stranám, než je řídicí orgán provádějící regulaci v odvětví fotbalu. Není totiž zřejmé, jakým způsobem má být sladěno zpřístupňování údajů agentů klubům, hráčům a jiným agentům s legitimním zájmem, pro který je zpracování údajů federací FIFA prováděno, a sice s výkonem regulační pravomoci při sledování cílů FFAR.
186. Agenti působí na vysoce konkurenčním trhu, kde jsou informace týkající se jejich klientů a smluvních ujednání cennými obchodními údaji. Pokud budou takové informace dostupné konkurenci (konkurenčním agentům) nebo potenciálním klientům (hráčům a klubům), mohlo by to na jedné straně poškodit strukturu hospodářské soutěže na trhu a na druhé straně způsobit i vážnou finanční újmu agentům.
187. Jak je uvedeno v bodě 171 výše, zpřístupnění hospodářských a finančních údajů agentů konkurenci může představovat motivaci ke koluzním jednáním na trhu. Rovněž by to mohlo vést k nekalosoutěžnímu chování, a sice umožňovat konkurenčním agentům vměšovat se do budoucích vyjednávání. Navíc by to mohlo narušit důvěru ve vztazích mezi agenty a klienty, neboť riziko zveřejnění citlivých smluvních a finančních informací může odrazovat od vedení transparentních jednání a v konečném důsledku narušit důvěru v regulační rámec. Vzhledem k tomu, že FIFA vykonává regulační činnost ve vztahu k agentům, tito agenti by měli mít určitou důvěru v to, že uvedený orgán je schopen zohlednit jejich oprávněné zájmy související se zachováním soukromí a mlčenlivosti. Právní rámec nemůže být zaměřen výlučně na zájmy klubů a hráčů, jakkoli mohou být uvedené zájmy oprávněné.
188. Příliš široká povinnost předkládat údaje a možnost, že k uvedeným údajům budou mít přístup třetí osoby, by mohly zasahovat nejen do práv agentů na respektování soukromého života a na ochranu osobních údajů (články 7 a 8 Listiny), ale případně též do svobody podnikání agentů (článek 16 Listiny).
189. S ohledem na výše uvedené úvahy nelze vyloučit, že zpracování osobních údajů dotčené ve věci v původním řízení možná není, přinejmenším zčásti, odůvodněno jako nezbytné pro účely oprávněných zájmů ve smyslu čl. 6 odst. 1 písm. f) nařízení GDPR, zejména v rozsahu, v němž jsou určité informace hospodářské a finanční povahy zpřístupňovány jiným stranám, než je FIFA a její orgány a subjekty.
190. S ohledem na výše uvedené je třeba na čtvrtou část předběžné otázky odpovědět v tom smyslu, že předpisy vydané sportovní asociací, které se týkají předkládání osobních údajů fyzických osob a jejich zpřístupňování třetím osobám, jsou v souladu s čl. 6 odst. 1 nařízení GDPR zejména tehdy, pokud tyto předpisy: i) skutečně sledují zájem hodný ochrany, ii) jsou omezeny na to, co je pro uvedený účel nezbytně nutné, a iii) neúnosně nezatěžují subjekty údajů, pokud jde o jejich právo na soukromí a jejich finanční zájmy.
V.      Závěry
191. Závěrem navrhuji, aby Soudní dvůr na předběžnou otázku, kterou položil Landgericht Mainz (Zemský soud v Mohuči, Německo), odpověděl tak, že pravidlům stanoveným v předpisech vydaných sportovními asociacemi, která se týkají činnosti fotbalových agentů, nebrání
–        článek 101 SFEU, pokud jakýkoli citelný protisoutěžní účinek, který mohou tato pravidla vyvolávat, může být odůvodněn na základě judikatury Meca-Medina nebo být předmětem výjimky podle čl. 101 odst. 3 SFEU;
–        článek 102 SFEU, pokud uvedená pravidla skutečně sledují legitimní cíl a jsou nezbytná a přiměřená tomuto cíli, nebo pokud jsou způsobené protisoutěžní účinky vyváženy, nebo dokonce převáženy nárůstem efektivnosti na dotčených trzích, ze kterého mají prospěch i spotřebitelé;
–        článek 56 SFEU, pokud jsou uvedená pravidla, představují-li omezení volného pohybu služeb, odůvodněna legitimním cílem obecného zájmu, který není čistě hospodářské povahy, a jsou v souladu se zásadou proporcionality, takže jsou vhodná pro zajištění dosažení uvedeného cíle a nepřekračují meze toho, co je k pro tento účel nezbytné; a
–        článek 6 nařízení Evropského parlamentu a Rady (EU) 2016/679 ze dne 27. dubna 2016 o ochraně fyzických osob v souvislosti se zpracováním osobních údajů a o volném pohybu těchto údajů a o zrušení směrnice 95/46/ES (obecné nařízení o ochraně osobních údajů), pokud pravidla, která se týkají předkládání osobních údajů fyzických osob a jejich zpřístupňování třetím osobám, skutečně sledují zájmy hodné ochrany, týkají se pouze údajů nezbytně nutných pro uvedený účel a nepředstavují nepřijatelnou zátěž pro subjekty údajů, pokud jde o jejich právo na soukromí a finanční zájmy.
1–      Původní jazyk: angličtina.
2–      Rozsudek ze dne 21. prosince 2023, International Skating Union v. Komise (C‑124/21 P, EU:C:2023:1012) (dále jen „rozsudek ISU“).
3–      Rozsudek ze dne 21. prosince 2023, European Superleague Company (C‑333/21, EU:C:2023:1011) (dále jen „rozsudek Superleague“).
4–      Rozsudek ze dne 21. prosince 2023, Royal Antwerp Football Club (C‑680/21, EU:C:2023:1010) (dále jen „rozsudek Royal Antwerp“).
5–      Rozsudek ze dne 4. října 2024, FIFA (C‑650/22, EU:C:2024:824) (dále jen „rozsudek FIFA“).
6–      C‑428/23 (dále jen „stanovisko ve věci ROGON“).
7–      C‑133/24 (dále jen „CD Tondela“).
8–      Úř. věst. 2016, L 119, s. 1.
9–      Případně uplatnění pravidel FFAR ve spojení s dalšími pravidly vydanými FIFA, jako jsou článek 18b pravidel FIFA pro status a přestupy hráčů (dále jen „FIFA RSTP“), článek 7 pravidel FIFA pro práci s agenty, články 8, 14, 57 a 58 stanov FIFA 2021, články 5, 49 a 53 disciplinárního řádu FIFA 2019 a články 4 a 82 etického kodexu FIFA 2020.
10–      Viz rozsudek Superleague, bod 83 a citovaná judikatura.
11–      Tamtéž, body 85 až 87 a citovaná judikatura.
12–      Tamtéž, bod 84.
13–      Rozsudek ze dne 12. prosince 1974, Walrave a Koch (36/74, EU:C:1974:140, bod 8) (dále jen „rozsudek Walrave“). Následně potvrzen zejména v rozsudcích ze dne 15. prosince 1995, Bosman (C‑415/93, EU:C:1995:463, bod 76) (dále jen „rozsudek Bosman“), a ze dne 11. dubna 2000, Deliège (C‑51/96 a C‑191/97, EU:C:2000:199, bod 43) (dále jen „rozsudek Deliège“).
14–      I s dalšími odkazy viz Parrish, R., Miettinen, S., The Sporting Exception in European Union Law, TMC Asser Press, 2008; a Weatherill, S., „The impact of the rulings of 21 December 2023 on the structure of EU sports law“, International Sports Law Journal, sv. 23, 2023, s. 414.
15–      Viz například rozsudek Walrave, bod 9; rozsudky ze dne 14. července 1976, Donà (13/76, EU:C:1976:115, bod 15); ze dne 8. května 2003, Deutscher Handballbund (C‑438/00, EU:C:2003:255, body 54 až 56); a ze dne 18. července 2006, Meca-Medina a Majcen v. Komise (C‑519/04 P, EU:C:2006:492, bod 26) (dále jen „rozsudek Meca-Medina“). V právní nauce viz též Ibáñez Colomo, P., „Competition law and sports governance: Disentangling a complex relationship“, World Competition, 2022, sv. 45, vydání 3, s. 331 až 334.
16–      Viz zejména rozsudek ze dne 13. června 2019, TopFit a Biffi (C‑22/18, EU:C:2019:497, body 49 a 53) (dále jen „rozsudek TopFit“); a rozsudek FIFA, bod 79.
17–      V tomto smyslu viz rozsudek ze dne 19. února 2002, Wouters a další (C‑309/99, EU:C:2002:98, bod 57 a citovaná judikatura) (dále jen „rozsudek Wouters“). Viz též obecněji stanovisko generálního advokáta M. Poiarese Madura ve věci FENIN v. Komise (C‑205/03 P, EU:C:2005:666, bod 15 a citovaná judikatura).
18–      Viz například rozsudky ze dne 1. července 2008, MOTOE (C‑49/07, EU:C:2008:376, bod 24) (dále jen „rozsudek MOTOE“), a ze dne 18. ledna 2024, Lietuvos notarų rūmai a další (C‑128/21, EU:C:2024:49, bod 61 a citovaná judikatura).
19–      Viz zejména rozsudek ze dne 11. června 2020, Komise a Slovenská republika v. Dôvera zdravotná poisťovňa (C‑262/18 P a C‑271/18 P, EU:C:2020:450, body 26 až 52 a citovaná judikatura).
20–      Viz zejména rozsudek ze dne 21. září 1999, Albany (C‑67/96, EU:C:1999:430, body 59 a 60). Viz též stanoviska generálního advokáta F. G. Jacobse ve věci Albany (C‑67/96, EU:C:1999:28, bod 182) a generálního advokáta N. Wahla ve věci FNV Kunsten Informatie en Media (C‑413/13, EU:C:2014:2215, body 31 až 35).
21–      Viz například rozsudky ze dne 5. října 1988, Steymann (196/87, EU:C:1988:475, bod 9), a ze dne 31. května 1989, Bettray (344/87, EU:C:1989:226, body 17 až 20).
22–      Ex multis viz rozsudky ze dne 7. března 1990, Krantz (C‑69/88, EU:C:1990:97, bod 11); ze dne 16. prosince 1992, B & Q (C‑169/91, EU:C:1992:519, bod 15); ze dne 14. července 1994, Peralta (C‑379/92, EU:C:1994:296, bod 24); jakož i ze dne 26. května 2005, Burmanjer a další (C‑20/03, EU:C:2005:307, bod 31).
23–      Viz mé stanovisko ve věci Fastweb a další (Frekvence vyúčtování) (C‑468/20, EU:C:2022:996, bod 50).
24–      V tomto smyslu z poslední doby viz rozsudek ze dne 5. prosince 2024, Tallinna Kaubamaja Grupp a KIA Auto (C‑606/23, EU:C:2024:1004, body 28, jakož i 32 až 34), a rozsudek ISU, bod 109. Viz též rozsudek ze dne 13. prosince 2012, Expedia (C‑226/11, EU:C:2012:795, body 16 a 17).
25–      Viz například rozsudek ze dne 12. září 2000, Pavlov a další (C‑180/98 až C‑184/98, EU:C:2000:428, body 90 až 97).
26–      K této problematice viz zpráva Komise Evropské radě o ochraně současných sportovních struktur a zachování společenské funkce sportu v rámci Společenství ze dne 10. prosince 1999 (Helsinská zpráva o sportu) [COM(1999) 644 final], bod 4.2.1.1.
27–      Stejně jako může mít na kariéru hráčů, a potažmo i na vnímání jejich fotbalových klubů ze strany veřejnosti, určitý dopad kvalifikace hráče hrát v národním týmu, popřípadě jeho zařazení do národního týmu.
28–      Viz například argument zmíněný v rozsudku ze dne 23. listopadu 1989, B & Q (C‑145/88, EU:C:1989:593, bod 7).
29–      Viz mutatis mutandis stanovisko generální advokátky J. Kokott ve věci Mickelsson a Roos (C‑142/05, EU:C:2006:782, bod 45).
30–      Podobně viz rozsudek Deliège, body 64 až 66, v nichž Soudní dvůr odkázal na pravidla sportovní asociace, která „nevyhnutelně omezují počet účastníků turnaje“, avšak tento účinek „je vlastní průběhu mezinárodní sportovní soutěže na vysoké úrovni, což nutně obnáší přijetí určitých pravidel nebo kritérií výběru“. Kurzivou zvýraznil autor tohoto stanoviska.
31–      Viz například stanoviska generálního advokáta G. Tesaura ve věci Hünermund a další (C‑292/92, EU:C:1993:863, body 1 a 28) a generálního advokáta A. Tizzana ve věci CaixaBank France (C‑442/02, EU:C:2004:187, bod 63).
32–      Viz články 120 a 199 SFEU, jakož i Protokol č. 27 o vnitřním trhu a hospodářské soutěži. Viz též stanoviska generálního advokáta C. Gulmanna ve věci Schindler (C‑275/92, EU:C:1993:944, bod 123) a generálního advokáta M. Szpunara ve spojených věcech X a Visser (C‑360/15 a C‑31/16, EU:C:2017:397, bod 1).
33–      Viz zejména čl. 3 odst. 1 a 3 SEU. Viz též stanovisko generálního advokáta N. Wahla ve věci AC-Treuhand v. Komise (C‑194/14 P, EU:C:2015:350, bod 45).
34–      V tomto smyslu viz rozsudky Deliège, body 67 a 68, a TopFit, bod 60.
35–      K pojmu lex sportiva viz například Anderson, J., Modern Sports Law: A Textbook, Hart, 2010, s. 20 až 23; a Parrish, R., Lex Sportiva and EU Sports Law, European Law Review, 2012, 37, s. 716.
36–      Viz například článek 4 revidovaného znění Evropské charty sportu Rady Evropy (2022): „Sportovní organizace požívají plné svobody sdružování zakotvené v Evropské úmluvě o ochraně lidských práv a základních svobod [(dále jen ‚EÚLP‘)]. Uplatňují autonomní rozhodovací procesy a měly by si demokraticky vybírat své vedení v souladu se zásadami řádné správy.“
37–      Jak uvedl Soudní dvůr, čl. 12 odst. 1 Listiny, který odpovídá čl. 11 odst. 1 EÚLP, „je jedním ze základních pilířů demokratické a pluralitní společnosti, jelikož občanům umožňuje jednat kolektivně v oblastech společného zájmu a přispívat tak k řádnému fungování veřejného života“. Toto právo zahrnuje nejen možnost založit nebo zrušit sdružení, ale rovněž možnost tohoto sdružení jednat během své existence, což zejména znamená, že toto sdružení musí mít možnost dále vyvíjet činnost a působit bez neodůvodněného zásahu státu. Viz rozsudek ze dne 18. června 2020, Komise v. Maďarsko (Transparentnost sdružování) (C‑78/18, EU:C:2020:476, body 110 až 113), včetně odkazů na příslušnou judikaturu Evropského soudu pro lidská práva.
38–      Viz například rozsudek ze dne 5. dubna 1984, van de Haar a Kaveka De Meern (177/82 a 178/82, EU:C:1984:144, body 11 a 12).
39–      Srov. například s rozsudkem ze dne 19. února 2002, Arduino (C‑35/99, EU:C:2002:97, bod 43).
40–      K tomuto tématu viz též některé doplňující úvahy ve stanovisku generálního advokáta M. Szpunara ve věci FIFA (C‑650/22, EU:C:2024:375, body 31 až 34).
41–      Viz rozsudek Superleague, body 95 až 106 a citovaná judikatura.
42–      Viz mé stanovisko ve věci KUBERA (C‑144/23, EU:C:2024:522, body 104 a 105 a citovaná judikatura).
43–      Pokud jde o tento výraz v právní nauce, viz například Tridimas, T., „Constitutional review of member state action: The virtues and vices of an incomplete jurisdiction“, International Journal of Constitutional Law, 2011, s. 737 až 756.
44–      V tomto smyslu viz rozsudek ze dne 26. ledna 2005, Piau v. Komise (T‑193/02, EU:T:2005:22, bod 73) (dále jen „rozsudek Piau“).
45–      Viz zejména rozsudek Piau, body 69 až 75, a rozsudek FIFA, body 117 až 120. Viz též výše, bod 16 tohoto stanoviska.
46–      V tomto smyslu viz rozsudek FIFA, body 122 a 123, jakož i citovaná judikatura.
47–      Viz rozsudky ze dne 18. ledna 2024, Lietuvos notarų rūmai a další (C‑128/21, EU:C:2024:49, body 97 až 105), a ze dne 25. ledna 2024, Em akaunt BG (C‑438/22, EU:C:2024:71, body 21 až 35, jakož i 42 až 54).
48–      Výrazem „dohody“ budu označovat všechny formy jednání, na které se vztahuje článek 101 SFEU: „dohody mezi podniky, rozhodnutí sdružení podniků a jednání ve vzájemné shodě“.
49–      Rozsudky ze dne 15. prosince 1994, DLG (C‑250/92, EU:C:1994:413); ze dne 2. dubna 2020, Budapest Bank a další (C‑228/18, EU:C:2020:265); a ze dne 29. června 2023, Super Bock Bebidas (C‑211/22, EU:C:2023:529).
50–      V tomto ohledu viz body 41 a 42 mého stanoviska ve věci CD Tondela.
51–      Pokud jde o uvedené dohody, viz zejména rozsudky ze dne 18. ledna 2024, Lietuvos notarų rūmai a další (C‑128/21, EU:C:2024:49, bod 91 a citovaná judikatura), a ze dne 25. ledna 2024, Em akaunt BG (C‑438/22, EU:C:2024:71, body 50 až 53).
52–      Z hlediska, které je zaměřeno čistě na blahobyt spotřebitelů, se dokonce může stát, že pravidla upravující maximální ceny na předcházejících trzích budou přínosem, neboť hospodářská soutěž při nabízení výrobků nebo služeb pod úrovní maximální ceny by mohla snížit celkové náklady na výrobky či služby nabízené na navazujícím trhu. V projednávané věci by nižší odměny agentů mohly vést k tomu, že by fotbalové kluby mohly hypoteticky vyčlenit více prostředků na jiné oblasti a dosáhnout úspor, které by následně mohly být částečně přeneseny až na spotřebitele (např. snížením cen vstupenek na zápasy). V tomto ohledu podotýkám, že Komise ve Zprávě o hospodářské soutěži u svobodných povolání obsažené ve sdělení Komise (COM/2004/83 final) uvedla: i) „pevné ceny nebo minimální ceny jsou regulačními nástroji, které mohou mít mimořádně škodlivé dopady na hospodářskou soutěž tím, že dojde k úplnému odstranění nebo významnému omezení výhod, které konkurenční trhy přinášejí spotřebitelům“ (bod 31); a ii) „je možné, že maximální ceny by mohly chránit spotřebitele před nadměrnými platbami na trzích vyznačujících se vysokými překážkami vstupu na trh a neexistencí účinné hospodářské soutěže. To však podle všeho neplatí pro většinu povolání v Unii“ (bod 35). Kurzivou zvýraznil autor stanoviska.
53–      V tomto smyslu viz rozsudek ze dne 4. července 2019, Komise v. Německo (C‑377/17, EU:C:2019:562, body 77, 80 a 94); a stanovisko generálního advokáta J. Mazáka ve věci Komise v. Itálie (C‑565/08, EU:C:2010:403, bod 34).
54–      Za obzvláště zajímavou považuji v tomto ohledu judikaturu soudů Spojených států. Například ve věci State Oil Co. v. Khan (522 U. S. 3, 1997) se Supreme Court of the United States (Nejvyšší soud Spojených států) odchýlil od přechozích precedenčních rozhodnutí, když v podstatě rozhodl, že stanovení cen na maximální úrovni by nemělo být samo o sobě považováno za protiprávní, a mělo by být tudíž posuzováno podle „pravidla rozumného uvážení“, což obnáší analýzu skutečných účinků dotčené praktiky na hospodářskou soutěž ve specifickém tržním kontextu. Dále ve věci NCAA v. Alston a další (375, F. Supp. 3d 1058, District Court, 2019) United States Court of Appeals for the Ninth Circuit (Odvolací soud Spojených států pro devátý obvod) zkoumal limity náhrad zavedené National Collegiate Athletic Association (Národní vysokoškolská sportovní asociace, Spojené státy) pro sportovce z řad studentů, které musely být uplatňovány školami, jež jsou členy této asociace. Pravidla pevně stanovila cenu na trhu práce na straně kupujících, čímž snížila náhradu vyplácenou přinejmenším některým studentům pod úroveň, které by bylo dosaženo na konkurenčním trhu. Uvedený soud nicméně zkoumal tato omezení podle pravidla rozumného uvážení, a to zejména z toho důvodu, že na relevantním trhu je určitá míra spolupráce nezbytná. Uvedený rozsudek odvolacího soud byl potvrzen Supreme Court of the United States (Nejvyšším soudem Spojených států) ve stanovisku ze dne 21. června 2021 [141 S. Ct. 2141 (2021)]. K uvedenému stanovisku viz mé stanovisko ve věci ROGON, poznámka č. 61
55–      Včetně dalších odkazů viz Easterbrook, F. H., „Maximum price fixing“, University of Chicago Law Review, sv. 48(4), 1981, s. 886 až 910; a Whish, R. a Bailey, D., „Horizontal guidelines on purchasing agreements: Delineation between by object and by effect restrictions“, závěrečná zpráva, zveřejněná Evropskou komisí v roce 2022.
56–      Článek 101 odst. 1 písm. a) a c) SFEU zmiňuje jako příklady zakázaných druhů dohod ty, které „přímo nebo nepřímo určují nákupní nebo prodejní ceny anebo jiné obchodní podmínky“, a ty, které „rozdělují trhy nebo zdroje zásobování“. Zneužívání podle článku 102 SFEU může v důsledku výše uvedeného spočívat zejména „v přímém nebo nepřímém vynucování nepřiměřených nákupních nebo prodejních cen anebo jiných nerovných obchodních podmínek“. Kurzivou zvýraznil autor stanoviska.
57–      Viz například rozsudky ze dne 4. června 2009, T-Mobile Netherlands a další (C‑8/08, EU:C:2009:343, bod 37), a ze dne 7. listopadu 2019, Campine a Campine Recycling v. Komise (T‑240/17, EU:T:2019:778, bod 297).
58–      Jako jeden příklad za všechny viz rozhodnutí U. S. Supreme Court of the United States (Nejvyšší soud Spojených států) ve věci Mandeville Island Farms, Inc. v. American Crystal Sugar Co., 334 U. S. 219 (1948).
59–      Viz OECD, „Purchasing power and buyers’ cartels“ (Kupní síla a kartely kupujících), OECD Competition Policy Roundtable Background Note (Stručné informace ze zasedání OECD u kulatého stolu týkající se politiky hospodářské soutěže), Paříž, 2022, s. 6 a 7.
60–      Tamtéž. Viz též OECD, „Purchasing power and buyers cartels – Summaries of contributions“ (Kupní síla a kartely kupujících – shrnutí příspěvků), Paříž, 20. června 2022; a Khemani, R. S., konference Organizace spojených národů o obchodu a rozvoji, „Application of competition law: Exemptions and exceptions“, 2002, s. 29.
61–      V této souvislosti na okraj uvádím, že soudy Spojených států obecně konstatovaly, že sportovní ligy by neměly být považovány za „kartelové dohody“. Názory odborné právní nauky ve Spojených státech se však rozcházejí, pokud jde o nejvhodnější způsob posuzování jednání sportovních asociací podle antimonopolního práva. Srov., včetně odkazů na judikaturu a odbornou literaturu, Roberts, G. R., „The antitrust status of sports leagues revisited“, Tulane Law Review, sv. 64, číslo 1, 1989, s. 117; Ross, S. F., Szymanski, S., „Antitrust and inefficient joint ventures: Why sports leagues should look more like McDonald’s and less like the United Nations“, Marquette Sports Law Review, sv. 16, číslo 2, 2006, s. 213; a Dabscheck, B., „The Sporting Cartel in History“, Sport in History, 2008, sv. 28, číslo 2, s. 329.
62–      Sdělení Komise, Pokyny k použitelnosti článku 101 [SFEU] na dohody o horizontální spolupráci (Úř. věst. 2023, C 259, s. 1), body 278 až 304.
63–      Viz rozsudek ze dne 15. prosince 1994, DLG (C‑250/92, EU:C:1994:413, body 28 až 45).
64–      Viz mé stanovisko ve věci CD Tondela, body 43 až 45.
65–      Tamtéž, body 29 a 38.
66–      V tomto ohledu viz čl. 1 odst. 2 písm. b) FFAR.
67–      Považuji za potřebné na okraj podotknout, že v rozsahu, v němž je účelem takových pravidel zajistit, aby agenti jednali v nejlepším zájmu svých klientů a nedocházelo ke střetům zájmů, by mohla být uvedená pravidla patrně odůvodněna na základě judikatury Meca-Medina či být předmětem výjimky podle čl. 101 odst. 3 SFEU. Více k této problematice viz níže.
68–      Viz body 56 až 74 uvedeného stanoviska.
69–      Viz rozsudek FIFA, body 100 až 102 a citovaná judikatura.
70–      V tomto ohledu viz bod 171 níže.
71–      V tomto ohledu viz mé stanovisko ve věci ROGON, body 35 až 37.
72–      Viz mimojiné rozsudek FIFA, body 154 a 155, jakož i citovaná judikatura.
73–      K této otázce viz obecně Monti, G., „Article 81 EC and public policy“, Common Market Law Review, 2002, sv. 39, vydání 5, s. 1057.
74–      V tomto smyslu viz rozsudek FIFA, bod 153 a citovaná judikatura.
75–      V tomto ohledu viz sdělení Komise – Pokyny k uplatňování čl. 81 odst. 3 [Smlouvy o ES] (Úř. věst. 2004, C 101, s. 97) (dále jen „pokyny z roku 2004“), body 102 až 104.
76–      Rozsáhlé pojednání viz Brook, O., „Struggling with Article 101(3) TFEU: Diverging approaches of the Commission, EU Courts, and five competition authorities“, Common Market Law Review, 2019, sv. 56, č. 1, s. 121 až 156.
77–      Viz například rozsudek Superleague, body 237 a 238.
78–      Viz rozsudek Royal Antwerp, bod 120 a citovaná judikatura.
79–      Viz například body 341 a 559 pokynů zmíněných v poznámce pod čarou 62 výše, jakož i bod 56 pokynů
z roku 2004.
80–      Kurzivou zvýraznil autor stanoviska.
81–      Viz zejména článek 36, čl. 45 odst. 3, čl. 52 odst. 1 a čl. 65 odst. 1 SFEU.
82–      V tomto ohledu jistě nemusím zmiňovat ustálenou judikaturu týkající se „kategorických požadavků“ nebo „naléhavých důvodů“ obecného zájmu, které mohou odůvodnit omezení pravidel volného pohybu, vycházející ze zásadního rozsudku Cassis de Dijon: rozsudek ze dne 20. února 1979, Rewe-Zentral (120/78, EU:C:1979:42, bod 8).
83–      Viz rozsudek FIFA, bod 83.
84–      V tomto smyslu viz například rozsudek ze dne 12. května 2022, Servizio Elettrico Nazionale a další (C‑377/20, EU:C:2022:379, body 42 a 43, jakož i citovaná judikatura) (dále jen „rozsudek SEN“).
85–      Viz příklad uvedený generálním advokátem M. Szpunarem v jeho stanovisku ve věci FIFA(C‑650/22, EU:C:2024:375, bod 35).
86–      Viz zejména rozsudek ze dne 25. října 1977, Metro SB-Großmärkte v. Komise (26/76, EU:C:1977:167, bod 21) (kurzivou zvýraznil autor tohoto stanoviska). V právní nauce viz zejména Lugard, P. a Hancher, L. „Honey, I shrunk the article! A critical assessment of the Commission’s Notice on Article 81(3) of the EC Treaty“, European Competition Law Review, 2004, sv. 25, č. 7, s. 410; a Bourgeois, J., H., J. a Bocken, J., „Guidelines on the application of Article 81(3) of the EC Treaty of how to restrict a restriction“, Legal Issues of Economic Integration, sv. 32, č. 2, 2005, s. 111 až 121.
87–      Je nutno připustit, že v nedávných letech se neobjevilo mnoho judikatury týkající se čl. 101 odst. 3 SFEU. Za klíčové věci týkající se této problematiky považuji rozsudky ze dne 6. října 2009, GlaxoSmithKline Services a další v. Komise a další (C‑501/06 P, C‑513/06 P, C‑515/06 P a C‑519/06 P, EU:C:2009:610) (dále jen „rozsudek GlaxoSmithKline“), a ze dne 11. září 2014, MasterCard a další v. Komise (C‑382/12 P, EU:C:2014:2201) (dále jen „rozsudek MasterCard“).
88–      Ve fotbalovém ekosystému, kde je poskytování různých služeb vzájemně propojeným systémem, je při posuzování vytvořených přínosů nutné zohledňovat celkový systém tvořený dotčenými pravidly, včetně případně všech objektivních výhod z nich vyplývajících, a to nejen na trzích, na kterých bylo omezení konstatováno (v projednávané věci na trzích, na nichž soutěží agenti nebo kluby), ale rovněž na ostatních trzích, s nimiž se výše uvedené trhy prolínají. V tomto smyslu viz rozsudek MasterCard, body 236 a 237.
89–      Viz například sdělení Komise „Rozvoj evropského rozměru v oblasti sportu“ ze dne 18. ledna 2011, COM(2011) 12 final, oddíl 41.1.
90–      Viz například Úřad OSN pro drogy a kriminalitu, „Global report on corruption in sport“, 2022 (dostupný on-line), s. 3.
91–      Viz též mé stanovisko ve věci ROGON, bod 49.
92–      Viz zejména rozsudek ze dne 23. listopadu 2006, Asnef-Equifax a Administración del Estado (C‑238/05, EU:C:2006:734, body 64 až 71).
93–      Bod 195 rozsudku Superliga. Viz též rozsudky GlaxoSmithKline, bod 92; Royal Antwerp, body 121 a 122; a FIFA, bod 154.
94–      V tomto smyslu viz rozsudek MasterCard, bod 241.
95–      Obdobně viz rozsudek Superleague, body 144 až 146. Viz též rozsudek Piau, bod 92.
96–      V tomto smyslu viz rozsudky ISU, body 133 až 139; Superleague, body 146 až 152; a FIFA, bod 111.
97–      Obecně viz Evropská komise, Zpráva o hospodářské soutěži u svobodných povolání, zmíněná v poznámce pod čarou 52 výše, zejména s. 9 a 10; sdělení „Svobodná povolání – prostor pro další reformy – Pokračování ke Zprávě Komise o hospodářské soutěži u svobodných povolání“ [COM(2005) 405 final], zejména body 10 až 13 a 33; a OECD, „Competition and regulation in professions and occupations“ (Hospodářská soutěž a regulace ve svobodných povoláních a zaměstnáních), OECD roundtables on competition policy papers (politické dokumenty OECD z diskuzních panelů k hospodářské soutěží), 2024, zejména s. 6, 13, 14, 29, 31 a 47.
98–      Viz dokumenty zmíněné v předchozích poznámkách pod čarou. V jiných zemích viz též kanadský orgán na ochranu hospodářské soutěže, „Self-regulated professions, balancing competition and regulation“ (Samosprávná svobodná povolání, rovnováha mezi hospodářskou soutěží a regulací), zpráva z 11. prosince 2007; a australská komise pro hospodářskou soutěž a spotřebitele, „Regulation, competition and the professions“ (Regulace, hospodářská soutěž a povolání), 13. července 2001. Oba jsou k dispozici on-line.
99–      Zmíněné v poznámkách pod čarou 52 a 97 výše, body 49 až 53.
100–      Viz například rozsudek ze dne 28. února 2013, Ordem dos Técnicos Oficiais de Contas (C‑1/12, EU:C:2013:127, body 68, 69 a 82) (dále jen „rozsudek OTOC“).
101–      V tomto smyslu viz rozsudky MOTOE, body 51 a 52; rozsudek OTOC, body 62 a 88 až 92; rozsudek ISU, body 144 až 146; a rozsudek Superleague, bod 176. Viz též usnesení ze dne 23. února 2006, Piau v. Komise (C‑171/05 P, EU:C:2006:149, bod 38).
102–      V tomto ohledu může být zajímavé, že některé zprávy zadané Komisí v posledních letech podle všeho naznačují, že pro zajištění řádné správy v odvětví fotbalových agentů může být nezbytné zavedení licenčního systému. Viz například „Studie o sportovních agentech v Evropské unii“, listopad 2009, s. 7, 84 až 91 a 107 až 132; a Parrish, R. a kol., „Promoting and Supporting Good Governance in the European Football Agents Industry – Final Report“, 2019, s. 56 až 70 (dále jen „Parrishova zpráva“). Kromě toho i Evropský parlament v usnesení ze dne 17. června 2010 o sportovních agentech (2011/C 236 E/14) uvedl, že je nutný licenční systém fotbalových agentů.
103–      Viz body 100 až 104 rozsudku. Viz usnesení ve věci Piau ze dne 23. února 2006 vydané na základě kasačního opravného prostředku, Piau v. Komise (C‑171/05 P, EU:C:2006:149, bod 38).
104–      Bez dotčené právní úpravy by agenti například mohli stranám navrhnout, že pokud si je strany zvolí, aby zastupovali více než jednu stranu transakce, uplatní nižší odměny pro quota.
105–      V tomto ohledu viz Parrishova zpráva, s. 78 až 84.
106–      V tomto ohledu a s odkazy na judikaturu viz mé stanovisko ve věci CD Tondela, body 58 a 79.
107–      Pokud jde o ustálené zásady týkající se této problematiky, viz zejména rozsudek ze dne 12. ledna 2023, HSBC Holdings a další v. Komise (C‑883/19 P, EU:C:2023:11, body 113 a 114, jakož i citovaná judikatura).
108–      Body 112 a 113 rozsudku Superleague.
109–      Tamtéž, bod 117.
110–      Viz například rozsudek Superleague, bod 129, a v nedávné době rozsudek ze dne 25. února 2025, Alphabet a další (C‑233/23, EU:C:2025:110, bod 54 a citovaná judikatura) (dále jen „rozsudek Alphabet“).
111–      Viz například rozsudek ze dne 19. dubna 2018, MEO – Serviços de Comunicações e Multimédia (C‑525/16, EU:C:2018:270, bod 24 a citovaná judikatura).
112–      Viz například stanovisko generálního advokáta N. Wahla ve věci Autortiesību un komunicēšanās konsultāciju aģentūra – Latvijas Autoru apvienība (C‑177/16, EU:C:2017:286, body 36 až 54) (dále jen „stanovisko ve věci AKKA-LAA“).
113–      Tamtéž, body 3 a 4. Viz rovněž stanovisko generálního advokáta G. Pitruzzelly ve věci SABAM (C‑372/19, EU:C:2020:598, body 23 až 25).
114–      V tomto smyslu viz rozsudky ze dne 14. února 1978, United Brands a United Brands Continentaal v. Komise (27/76, EU:C:1978:22); ze dne 14. září 2017, Autortiesību un komunicēšanās konsultāciju aģentūra – Latvijas Autoru apvienība (C‑177/16, EU:C:2017:689, bod 35) (dále jen „rozsudek AKKA-LAA“); a ze dne 25. listopadu 2020, SABAM (C‑372/19, EU:C:2020:959, bod 28) (dále jen „rozsudek SABAM“).
115–      V tomto smyslu viz body 56 až 58 rozsudku AKKA-LAA.
116–      Viz například rozsudky ze dne 30. ledna 1974, BRT a Société belge des auteurs, compositeurs et éditeurs (127/73, EU:C:1974:6, body 10 až 15); ze dne 6. října 1994, Tetra Pak v. Komise (T‑83/91, EU:T:1994:246, bod 140); a ze dne 22. listopadu 2001, AAMS v. Komise (T‑139/98, EU:T:2001:272, bod 79).
117–      V tomto smyslu viz rozsudek AKKA-LAA, bod 36.; rozsudek SABAM, bod 31 a stanovisko generálního advokáta N. Wahla ve věci AKKA-LAA, bod 131.
118–      V právní nauce i s dalšími odkazy viz Lianos, I., Korah, V. a Siciliani, P., Competition Law –
Analysis, Cases, & Materials, Oxford University Press, 2019, s. 1228; a O’Donoghue, R. a Padilla, J., The Law and Economics of Article 102 TFEU, 3. vydání, Hart Publishing, 2020, s. 294 až 315.
119–      Viz bod 36 rozsudku Superleague.
120–      V tomto ohledu viz bod 149 rozsudku Superleague.
121–      Viz též bod 80 mého stanoviska ve věci CD Tondela.
122–      Viz zejména body 124 až 126 a 131 rozsudku.
123–      Rozsudek SEN, body 44 až 48, jakož i 65 až 77; rozsudky ze dne 19. ledna 2023, Unilever Italia Mkt. Operations (C‑680/20, EU:C:2023:33, bod 39); ze dne 10. září 2024, Google a Alphabet v. Komise (Google Shopping) (C‑48/22 P, EU:C:2024:726, body 165 až 167) (dále jen „rozsudek Google Shopping“); a rozsudek Alphabet, body 37, 38 a 54 až 58.
124–      V tomto smyslu viz rozsudky Superleague, bod 131, a Google Shopping, bod 167. Viz též mé stanovisko ve spojených věcech Illumina a Grail v. Komise (C‑611/22 P a C‑625/22 P, EU:C:2024:264, bod 230).
125–      To vyplývá z judikatury zmíněné v bodě 116 výše. Obdobně viz též rozsudek ze dne 22. října 2015, AC-Treuhand v. Komise (C‑194/14 P, EU:C:2015:717, body 27 a 34 až 36).
126–      Jedná se o další irelevantní skutečnost. V tomto smyslu viz rozsudky MOTOE, bod 27, jakož i OTOC, bod 56 a citovaná judikatura.
127–      Viz rozsudek FIFA, bod 118 a citovaná judikatura.
128–      V tomto smyslu viz rozsudek Superleague, body 135 až 137 a citovaná judikatura.
129–      Bod 119 rozsudku.
130–      Viz novější rozsudek Alphabet, body 70 a 71, jakož i citovaná judikatura.
131–      Viz zejména rozsudek Superleague, bod 247 a citovaná judikatura.
132–      Viz například rozsudek TopFit, bod 39 a citovaná judikatura.
133–      Tamtéž, bod 49.
134–      Viz rozsudek Superleague, body 251 a 252, jakož i citovaná judikatura.
135–      V tomto smyslu viz rozsudek Royal Antwerp, bod 143.
136–      Viz zejména článek 2 FFAR.
137–      Viz čl. 3 odst. 3 FFAR.
138–      Rozsudek ze dne 29. března 2011, Komise v. Itálie (C‑565/08, EU:C:2011:188, body 47 až 54).
139–      Obdobně viz rozsudek ze dne 22. prosince 2022, Airbnb Ireland and Airbnb Payments UK (C‑83/21, EU:C:2022:1018, body 45, 50 a 51).
140–      V tomto smyslu viz rozsudek FIFA, bod 95 a citovaná judikatura.
141–      Rozsudek ze dne 9. ledna 2025, Mousse (C‑394/23, EU:C:2025:2, bod 45 a citovaná judikatura) („rozsudek Mousse“).
142–      Tamtéž, bod 51 a citovaná judikatura.
143–      Tamtéž, body 46 a 47 a citovaná judikatura. Viz též bod 47 odůvodnění nařízení GDPR.
144–      Viz zejména čl. 15 odst. 1 SFEU, který stanoví, že „[s] cílem podpořit řádnou správu věcí veřejných a zajistit účast občanské společnosti jednají orgány, instituce a jiné subjekty Unie co nejotevřeněji“ (kurzivou zvýraznil autor stanoviska). Viz též čl. 15 odst. 2 a 3 SFEU a čl. 11 odst. 1 až 3 SEU.
145–      Kurzivou zvýraznil autor stanoviska.
146–      Rozsudek ze dne 4. října 2024, Koninklijke Nederlandse Lawn Tennisbond (C‑621/22, EU:C:2024:858, bod 42 a citovaná judikatura).
147–      Tamtéž, bod 43 a citovaná judikatura.
148–      Mimochodem uvádím, že podle zprávy FIFA týkající se fotbalových agentů z roku 2024 bylo ke dni 5. prosince 2024 celkem 7 558 osob držiteli licence opravňující je k působení jako fotbaloví agenti. To znamená značný rozsah možného zpracování údajů odpovídající pojmu „rozsáhlé“ ve smyslu bodu 91 odůvodnění nařízení GDPR, který odkazuje na zpracování „značného množství“ osobních údajů, jež by mohlo mít dopad na velký počet subjektů údajů. Tato kvalifikace vyvolává určité důsledky ve smyslu ustanovení nařízení GDPR.
149–      Rozsudek Mousse, bod 50 a citovaná judikatura.
150–      Viz zejména rozsudek ze dne 4. července 2023, Meta Platforms a další (Všeobecné podmínky používání sociální sítě) (C‑252/21, EU:C:2023:537, bod 116).