62024CC0034
STANOVISKO GENERÁLNÍHO ADVOKÁTA
MANUELA CAMPOS SÁNCHEZ-BORDONY
přednesené dne 27. března 2025 (
1
)
Věc C‑34/24
Stichting Right to Consumer Justice,
Stichting App Stores Claims
proti
Apple Distribution International Ltd,
Apple Inc.
[žádost o rozhodnutí o předběžné otázce, kterou podal rechtbank Amsterdam (okresní soud v Amsterdamu, Nizozemsko)]
„Řízení o předběžné otázce – Zneužití dominantního postavení v souvislosti s prodejem prostřednictvím on-line platformy – Soudní spolupráce v občanských a obchodních věcech – Výklad čl. 7 bodu 2 nařízení (EU) č. 1215/2012 – Mezinárodní soudní příslušnost – Místní příslušnost – Místo příčinné události – Místo, kde se škoda projevila – Zástupné žaloby – Vnitrostátní procesní pravidlo o koncentraci řízení před jediným soudem“
1.
Spor, který je předmětem této žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce, se týká žalob podaných dvěma nadacemi (
2
) se sídlem v Nizozemsku proti společnosti Apple Inc. a její evropské dceřiné společnosti Apple Distribution International Ltd (
3
).
2.
Žalující nadace podávají zástupné žaloby (
4
) na základě Wet afwikkeling massaschade in collectieve actie (
5
). Navrhují, aby předkládající soud určil, že se společnosti Apple Inc. a Apple Ireland dopustily jednání v rozporu s právem hospodářské soutěže, a uložil jim povinnost zaplatit náhradu škody.
3.
Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se netýká věci samé, ale výlučně příslušnosti soudu (nebo případně soudů) Nizozemska, který má rozhodnout.
I. Právní rámec
A.
Unijní právo. Nařízení (EU) č. 1215/2012 (
6
)
4.
Článek 7 bod 2 stanoví:
„Osoba, která má bydliště v některém členském státě, může být v jiném členském státě žalována:
2)
ve věcech týkajících se deliktní nebo kvazideliktní odpovědnosti u soudu místa, kde došlo nebo může dojít ke škodné události.“
B.
Vnitrostátní právo
5.
Relevantní je WAMCA, článek 3:305a Burgerlijk Wetboek (občanský zákoník; dále jen „BW“), jakož i články 1 až 14, 209, 220, čl. 1018c odst. 3, čl. 1018d odst. 1 a čl. 1018e odst. 1 až 3 Wetboek van Burgerlijke Rechtsvordering (občanský soudní řád; dále jen „Rv“).
II. Skutkový stav, spor a předběžné otázky
A.
Kontext sporu: fungování App Store
6.
Následující úvahy jsou v podstatě převzaty z předkládacího rozhodnutí.
7.
Společnost Apple vyrábí různá přenosná zařízení (např. iPhone nebo iPad), která používají předinstalovaný operační systém (iOS). Operační systém iOS vyvíjí a spravuje společnost Apple.
8.
Software aplikace (dále jen „aplikace“) pro zařízení Apple se systémem iOS lze zakoupit (
7
) v Apple App Store.
9.
App Store je platforma pro prodej aplikací vyvinutá a provozovaná společností Apple. Od roku 2009 je systematicky instalována na zařízeních Apple vybavených novými verzemi systému iOS.
10.
App Store nabízí bezplatné aplikace a placené aplikace. Některé z nich jsou původní, tj. vyvinuté společností Apple; jiné jsou vyvinuty třetími stranami (dále jen „vývojáři“). Spor, který je základem projednávané žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce, se týká pouze aplikací druhého typu.
11.
Některé aplikace mají integrované digitální produkty, tj. funkce, služby nebo produkty, které lze v rámci aplikace odemknout nebo zakoupit, například předplatné, herní doplňky a další.
12.
Platby v App Store za aplikace (nebo za produkty integrované s aplikacemi) (
8
), které nejsou zdarma, se v zásadě provádějí prostřednictvím platebního systému zavedeného v roce 2009 („in-app purchase“; dále jen „IAP“).
13.
Aplikace, které lze používat v zařízeních Apple, jsou především ty, které jsou k dispozici v App Store: aplikace stažené z jiných zdrojů „nefungují, nebo alespoň ne tak dobře“ (
9
).
14.
Aby mohli uživatelé zařízení Apple používat App Store, musí si vytvořit účet Apple (sestávající z jedinečné kombinace uživatelského jména a hesla), známý také jako „Apple ID“.
15.
Podmínky multimediálních služeb společnosti Apple se vztahují na používání a nákupy v App Store. Pro evropské uživatele, kteří nakupují v App Store, vystupuje Apple Ireland jako zástupce poskytovatele aplikace.
16.
Dostupnost aplikací v App Store se může v jednotlivých zemích lišit. App Store má pro každou zemi internetový obchod, který se používá podle nastavení uživatele a je specifický pro danou zemi.
17.
Pokud se tedy uživatel, jehož Apple ID uvádí jako zemi nebo region Nizozemsko, pokusí zakoupit produkt v App Store, bude obvykle přesměrován do internetového obchodu v Nizozemsku (dále jen „App Store NL“) (
10
). Aby mohl uživatel změnit zemi přidruženou ke svému účtu Apple, musí souhlasit s novými podmínkami a mít k dispozici platební metodu platnou v nové zemi.
18.
App Store představuje (jedinou) možnost vývojářů nabízet své aplikace uživatelům zařízení Apple. Za tímto účelem musí uzavřít dohodu se společností Apple Inc. („Developer Program License Agreement“). Vývojář se za roční poplatek zapojí do Programu vývojářů společnosti Apple a získá licence na software iOS a jeho aplikace.
19.
Vývojáři nabízejí své aplikace společnosti Apple, která rozhoduje o jejich zařazení do App Store. Pokud tato společnost rozhodne kladně, stávají se aplikacemi, které jsou licencovány a digitálně podepsány společností Apple.
20.
Pokud vývojář aplikaci zpoplatní, musí dodržet podmínky distribuce: zejména se zaváže, že uživatelé budou při nákupu aplikace používat platební systém IAP. Za tímto účelem uzavírá se společností Apple samostatnou dohodu.
21.
Společnost Apple nabízí aplikace výlučně v App Store, přičemž jedná jako zástupce vývojářů. To znamená, že jedná na vlastní účet a uzavírá dohody vlastním jménem, ale v konečném důsledku jedná ve prospěch jiných osob. Každý vývojář nadále zůstává odpovědný v případě sporu týkajícího se fungování jeho aplikací.
22.
Částku, která má být zaplacena za aplikaci, zaplatí uživatel společnosti Apple, která ji vybírá prostřednictvím platebního systému IAP. Společnost Apple si zpravidla odečítá 30 % z vyplacené částky jako provizi; v případě prodloužení doby používání produktu může toto procentní vyjádření činit 15 %. Po odečtení provize převede společnost Apple zůstatek vývojáři.
B.
Spor před předkládajícím soudem
23.
Žalující nadace jednají ve prospěch všech uživatelů (spotřebitelů a podnikatelských uživatelů) produktů a služeb společnosti Apple, kterým byly nabídnuty nebo kteří si zakoupili produkty a služby v App Store NL. Jejich zástupné žaloby byly podány v letech 2021 a 2022.
24.
V podstatě navrhují, aby rechtbank Amsterdam (okresní soud v Amsterdamu, Nizozemsko):
–
určil, že společnosti Apple Inc. a Apple Irsko jednaly protiprávně vůči uživatelům softwarových aplikací provozovaných na systému iOS, a
–
uložil žalovaným povinnost společně a nerozdílně zaplatit náhradu škody.
25.
Na podporu svých návrhových žádání tvrdí:
–
že společnost Apple má dominantní postavení na trhu distribuce aplikací provozovaných v systému iOS a v rámci systému plateb za tyto aplikace (IAP);
–
že společnost Apple zneužívá svého dominantního postavení ve smyslu článku 102 SFEU (
11
); a že
–
zneužití dominantního postavení spočívající v účtování nadměrných provizí z prodejní ceny obdržené prostřednictvím platebního systému IAP za aplikace v App Store je protiprávním jednáním vůči uživatelům.
26.
Společnost Apple zpochybňuje příslušnost rechtbank Amsterdam (okresní soud v Amsterdamu). Podle jejího názoru nemůže být tato příslušnost založena na čl. 7 bodu 2 nařízení č. 1215/2012, neboť k údajné škodné události nedošlo v Nizozemsku. Tato skutečnost nemůže být lokalizována v Amsterdamu, neboť žádná konkrétní událost se neodehrála výhradně nebo zejména v Amsterdamu nebo v Nizozemsku.
27.
Podpůrně společnost Apple tvrdí, že předkládající soud je příslušný pouze pro uživatele, kteří žijí v Amsterdamu nebo nakupují v Amsterdamu prostřednictvím App Store NL. Pro nároky týkající se všech ostatních uživatelů nemá takový soud mezinárodní a místní příslušnost podle čl. 7 bodu 2 nařízení č. 1215/2012.
28.
V mezitímním rozhodnutí ze dne 16. srpna 2023 měl předkládající soud, pokud jde o společnost Apple Irsko, za to, že spor spadá do působnosti nařízení č. 1215/2012.
29.
Za tímto účelem měl za to, že podle čl. 7 bodu 2 nařízení č. 1215/2012 mají nizozemské soudy mezinárodní příslušnost jak na základě místa příčinné události, tak na základě místa, kde se škoda projevila. Není však jasné, který z nich je místně příslušný.
30.
V témže rozhodnutí předkládající soud vyjádřil pochybnosti o dopadu skutečnosti, že zástupné žaloby byly podány podle článku 3:305a BW právnickou osobou na základě vlastní aktivní legitimace (tj. nikoliv jako zástupcem, zmocněncem nebo postupníkem). Není jisté, zda tato okolnost může mít vliv na určení místní příslušnosti podle čl. 7 bodu 2 nařízení č. 1215/2012.
31.
Předkládající soud dodal, že pokud by mělo být připuštěno, že v Nizozemsku je místní příslušnost k rozhodování o zástupné žalobě rozdělena mezi soudy různých obvodů, mohly by být věci přesto koncentrovány u jediného soudu na základě ustanovení vnitrostátního práva. Ani v tomto případě si však není jistý, zda je to slučitelné s čl. 7 bodem 2 nařízení č. 1215/2012.
C.
Předběžné otázky
32.
Za těchto okolností položil rechtbank Amsterdam (okresní soud v Amsterdamu) Soudnímu dvoru následující předběžné otázky:
„1)
Místo, kde došlo ke škodné události – ‚Handlungsort‘
a.
Které místo je v případě, o jaký se jedná v projednávané věci, kdy k údajnému zneužívání dominantního postavení ve smyslu článku 102 SFEU docházelo v členském státě prostřednictvím prodejů přes on-line platformu spravovanou společností Apple a určenou pro celé území členského státu, přičemž společnost Apple Ireland vystupuje jako výhradní distributor a komisionář vývojáře a ponechává si provizi z kupní ceny, nezbytné považovat za místo škodné události ve smyslu čl. 7 bodu 2 nařízení [č. 1215/2012]? Je přitom relevantní, že on-line platforma je v zásadě přístupná celosvětově?
b.
Je přitom relevantní, že se v projednávané věci jedná o žaloby, které podle článku 3:305a BW podala právnická osoba, jejímž účelem je na základě vlastní legitimace hájit kolektivní zájmy mnoha uživatelů, kteří mají bydliště v různých soudních obvodech (v Nizozemsku ‚arrondissementen‘) na území jednoho členského státu?
c.
Je-li na základě odpovědi na otázku 1a (nebo 1b) místně příslušný nejen jeden, nýbrž několik vnitrostátních soudů v dotčeném členském státě, brání pak čl. 7 bod 2 nařízení [č. 1215/2012] použití vnitrostátního (procesního) pravidla, které umožňuje postoupení jednomu soudu v tomto členském státě?
2)
Místo, kde vznikla škoda – ‚Erfolgsort‘
a.
Může v případě, o jaký se jedná v projednávané věci, kdy tvrzená škoda vznikla v důsledku nákupu aplikací a digitálních produktů v aplikacích prostřednictvím on-line platformy spravované společností Apple (App Store), přičemž společnost Apple Ireland vystupuje jako výhradní distributor a komisionář vývojářů a ponechává si provizi z kupní ceny (a přičemž došlo k údajnému zneužití dominantního postavení ve smyslu článku 102 SFEU, jakož i k údajnému porušení zákazu kartelových dohod ve smyslu článku 101 SFEU), a kdy nelze určit místo, kde se nákupy uskutečnily, sloužit jako hraniční určovatel pro určení místa, kde vznikla škoda ve smyslu čl. 7 bodu 2 nařízení [č. 1215/2012], výlučně bydliště uživatele? Nebo v této situaci existují i jiné hraniční určovatele pro určení příslušného soudu?
b.
Je přitom relevantní, že se v projednávané věci jedná o žaloby, které podle článku 3:305a BW podala právnická osoba, jejímž účelem je na základě vlastní aktivní legitimace hájit kolektivní zájmy mnoha uživatelů, kteří mají bydliště v různých soudních obvodech (v Nizozemsku ‚arrondissementen‘) na území jednoho členského státu?
c.
Je-li na základě odpovědi na otázku 2a (nebo 2b) místně příslušný vnitrostátní soud v dotčeném členském státě, který je příslušný pouze pro žaloby týkající se části uživatelů v tomto členském státě, zatímco pro jiné uživatele jsou místně příslušné jiné soudy v tomtéž členském státě, brání čl. 7 bod 2 nařízení [č. 1215/2012] použití vnitrostátního (procesního) pravidla, které umožňuje postoupení věci jednomu soudu v tomto členském státě?“
III. Řízení před Soudním dvorem
33.
Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce byla zapsána do rejstříku kanceláře Soudního dvora dne 18. ledna 2024.
34.
Písemná vyjádření předložily žalující nadace, společnosti Apple Inc. a Apple Irsko, nizozemská a portugalská vláda, jakož i Evropská komise. Všechny, s výjimkou portugalské vlády, se zúčastnily jednání, které se konalo dne 10. prosince 2024.
IV. Analýza
35.
Předkládající soud projednává věc, v níž dvě nadace hájící zájmy řady uživatelů uplatňují proti společnosti Apple dvě návrhová žádání: na určení protiprávního jednání z důvodu zneužití dominantního postavení a na uložení povinnosti podnikům, které se dopustili protiprávního jednání, zaplatit náhradu škody.
36.
Zdá se, že předkládající soud již rozhodl, že je mezinárodně příslušný k rozhodnutí sporu (
12
). Nyní se táže, zda je kromě toho místně příslušný ve smyslu čl. 7 bodu 2 nařízení č. 1215/2012.
37.
Považuji za vhodné nejprve připomenout některé relevantní rysy tohoto článku, jak jej vykládá Soudní dvůr. Ve světle těchto úvah se poté budu zabývat odpovědí na otázky.
A.
Článek 7 bod 2 nařízení č. 1215/2012
38.
Článek 7 bod 2 nařízení č. 1215/2012 stanoví pravidlo zvláštní příslušnosti. Podle tohoto ustanovení může žalobce podat žalobu na určení deliktní nebo kvazideliktní odpovědnosti u soudu místa, kde došlo nebo může dojít ke škodné události.
39.
Formulace „místo, kde došlo nebo může dojít ke škodné události“ zahrnuje „buď […] místo, kde se škoda projevila, nebo […] místo, kde došlo k příčinné události“, pokud se neshodují (
13
). V právní literatuře (a v samotném předkládacím rozhodnutí) jsou tyto pojmy často označovány jako „Erfolgsort“ a „Handlungsort“. Volba mezi jedním a druhým přísluší žalobci. Soudní příslušnost však není koncipována tak, aby zvýhodňovala poškozeného (
14
).
40.
Jakožto zvláštní pravidlo musí být vykládáno restriktivně (
15
).
41.
Výklad zvláštního pravidla musí být navíc autonomní, což vylučuje použití vnitrostátních právních pojmů nebo podřízení určení hraničního určovatele kritériím posouzení vycházejícím z vnitrostátního hmotného práva (
16
). „Okolnosti vlastní druhu žaloby upravené použitelným vnitrostátním právem“ jsou tedy irelevantní (
17
).
42.
Důvody, proč unijní normotvůrce zakotvil kritérium čl. 7 bod 2 nařízení č. 1215/2012, jsou uvedeny v bodě 16 odůvodnění nařízení č. 1215/2012 a jsou pro jeho výklad Soudním dvorem zásadní (
18
):
–
Soud určený v souladu s tímto kritériem má obzvláště úzký vztah ke sporu z důvodu zeměpisné blízkosti objektivních prvků (
19
). Tyto prvky budou sloužit k prokázání spáchání protiprávního jednání a jeho následků, a tím i k řádnému výkonu spravedlnosti (
20
).
–
Na základě téže blízkosti může žalobce snadno určit příslušný orgán, jakmile nastanou příslušné skutečnosti (
21
). Pro žalovaného je takový orgán předvídatelný ještě před skutkovým stavem, neboť jeho umístění odpovídá umístění jeho vlastních činností (údajné protiprávní jednání) (
22
).
43.
Z výkladu čl. 7 bodu 2 nařízení č. 1215/2012 provedeného Soudním dvorem vyplývá, že toto ustanovení přímo a bezprostředně přiznává jak mezinárodní příslušnost, tak místní příslušnost soudu místa, kde došlo nebo může dojít ke škodné události (
23
).
44.
Podle Soudního dvora členské státy „nemohou uplatnit kritéria pro určení soudní příslušnosti, která se liší“ od kritérií vyplývajících z uvedeného čl. 7 bodu 2 (
24
).
45.
Tato judikatura je ustálená, předkládá argumenty v jeho prospěch (
25
) a zdá se být v souladu s vůlí normotvůrce. Připustit, že čl. 7 bod 2 nařízení č. 1215/2012 přímo určuje orgán s mezinárodní a místní příslušností, totiž odpovídá záměru normotvůrce v době přijetí tohoto pravidla. Změny, kterými právní předpis od té doby prošel, tento záměr nezpochybňují.
B.
Předběžné otázky 1a a 2a
46.
Předkládající soud se táže, který soud je za takových okolností, jako jsou okolnosti projednávané věci, místně příslušný na základě místa příčinné události (otázka 1a) a místa, kde se škoda projevila (otázka 2a). Tyto dvě otázky zatím nepřihlíží k problémům týkajícím se dopadu zástupných žalob (které budou předmětem otázek 1b a 2b).
1. Místo, kde došlo k události, která vedla ke vzniku (údajné) škody
a) Jaká událost způsobila škodu?
47.
Předkládající soud vychází z toho, že škoda způsobená uživatelům (o jejíž existenci logicky dosud nerozhodl) vyplývá z jednání společnosti Apple, které žalující nadace považují za zneužití dominantního postavení ve smyslu článku 102 SFEU.
48.
Toto jednání v podstatě spočívá v tom, že společnost Apple, která využívá svého dominantního postavení, ukládá vývojářům aplikací nadměrné poplatky za App Store. Výše těchto poplatků je následně přenesena na uživatele, čímž se zvyšuje cena, kterou musí zaplatit při stažení aplikací App Store NL.
49.
Není sporu o tom, že teoreticky může protisoutěžní jednání, kterým podnik zneužívá svého dominantního postavení, vést ke vzniku škody. V rozsudku ve věci flyLAL-Lithuanian Airlines se Soudní dvůr v souvislosti s žalobou na náhradu škody způsobené zneužitím dominantního postavení zabýval místem události, která vedla ke vzniku škody (
26
).
50.
Zásada, že rozhodná příčinná událost ve smyslu čl. 7 bodu 2 nařízení č. 1215/2012 je ztotožněna s úkony, kterými se zneužití dominantního postavení realizuje, se mi jeví jako obecně platná: liší se její konkretizace v jednotlivých případech.
51.
Při použití tohoto kritéria předkládající soud ztotožňuje příčinnou událost s prodejem aplikací v App Store NL, kde společnost Apple působí jako výhradní distributor a zástupce vývojářů a ponechává si provizi z ceny zaplacené uživateli (
27
).
52.
Podle předkládajícího soudu tedy mohou být nizozemské soudy mezinárodně příslušné, a to jakožto trh dotčený protiprávním jednáním, jelikož k prodejům dochází (rovněž) v této zemi.
53.
Nejsem zcela přesvědčen o tom, že za okolností projednávané věci je tato volba příčinné události nejvhodnější (
28
). Pro svou pracovní hypotézu však budu vycházet z volby události učiněné předkládajícím soudem.
b) Kde došlo k události, která vedla ke vzniku škody?
54.
Určení místa, kde došlo k prodeji aplikací prostřednictvím App Store NL, ve smyslu čl. 7 bodu 2 nařízení č. 1215/2012, není bez obtíží. Ačkoli má sám předkládající soud za to, že k prodeji došlo v Nizozemsku, v jedné ze svých otázek (2a) uznává, že „nelze určit místo, kde se nákupy uskutečnily“.
55.
Úvodem podotýkám, že v této situaci lze použít stejné řešení, které již Soudní dvůr přijal v jiných rozsudcích. Pokud je velmi obtížné nebo nemožné určit místo, kde došlo k události, která vedla ke vzniku škody, je možností, kterou má žalobce podle čl. 7 bodu 2 nařízení č. 1215/2012, obrátit se na soud příslušný podle místa, kde se škoda projevila (
29
).
56.
Je mi známo, že Soudní dvůr při jiných příležitostech zvolil jinou cestu a za účelem zachování možnosti uvedené v čl. 7 bodu 2 nařízení č. 1215/2012 odmítá výklady, které činí pro žalobce „nadměrně obtížné“ nebo „nemožné“ určit místo příčinné události, a nabízí jiné (
30
). Proto se budu zabývat i touto cestou.
57.
Podle předkládajícího soudu:
–
V App Store NL společnost Apple poskytuje spotřebitelům a podnikům v Nizozemsku konkrétní nabídku aplikací.
–
Za účelem nákupu aplikací přesměruje společnost Apple uživatele, kteří při zakládání svého Apple ID nebo účtu uvedli svou polohu v daném členském státě, na daný internetový obchod (App Store NL) (
31
).
–
Současně společnost Apple omezuje přístup uživatelů (jejichž Apple ID je umístěno v Nizozemsku) do jiných App Store určených pro veřejnost v jiných státech.
58.
Domnívám se, že argument odůvodňující příslušnost nizozemských soudů (nebo obecně jakéhokoli jiného členského státu) jako místa příčinné události není pouhá dostupnost App Store (
32
) z území tohoto státu.
59.
Podle mého názoru toto určení příslušnosti ve skutečnosti vyplývá z fikce lokalizace: předpokládá se, že uživatelé iOS usazení v Nizozemsku podle svého Apple ID nakupují aplikace v Nizozemsku, když používají App Store NL (
33
). Provize, která vede k přirážce v neprospěch uživatelů, se účtuje při takovém prodeji (
34
)„lokalizovaném“ na území Nizozemska.
60.
I když připustíme, že virtuální prostor tímto způsobem kopíruje zeměpisný prostor členského státu (
35
), v tomto nákupním mechanismu neexistuje (a ve skutečnosti ani nemůže existovat) jedinečný spojovací prvek, který by umožnil přisoudit posouzení žalob tomu či onomu soudu v Nizozemsku.
61.
Podle předkládajícího soudu totiž:
–
Neexistuje žádný jasný hraniční určovatel, podle něhož by žaloby spadaly do pravomoci soudu jednoho nizozemského obvodu, a nikoliv do pravomoci soudu jiného obvodu. App Store NL se obrací na celé Nizozemsko (je přístupný na celém jeho území) a v případě prodeje prostřednictvím App Store NL nelze řádně hovořit o konkrétním místě, kde se uskutečňuje konkrétní plnění.
–
Je sporné, zda by za těchto okolností vedl čl. 7 bod 2 nařízení č. 1215/2012 k určení soudu příslušného ratione locis mezi všemi soudy členského státu příslušnými ratione materiae.
62.
Přijme-li se fikce lokalizace, na kterou jsem se odvolával výše, bylo by v zásadě možné tvrdit, že soud v Nizozemsku, v jehož obvodu se prodej prostřednictvím App Store NL uskutečnil, je místně příslušný. Určení soudní příslušnosti by záviselo na tom, kde se v Nizozemsku nachází zařízení použité k přístupu do App Store NL v době prodeje (
36
).
63.
Takové řešení je však nepraktické:
–
Zařízení Apple, která slouží k nákupům (stahování aplikací), jsou často mobilní: jejich poloha je náhodná, nestabilní a obtížně ověřitelná.
–
Kromě toho zohlednění místa každého prodeje jako zvláštního projevu zneužití dominantního postavení v Nizozemsku otevírá prostor pro pluralitu řízení v tomto státě (
37
).
64.
Jedna ze žalujících nadací ve svém vyjádření tvrdí, že z důvodu jak protiprávního jednání, tak (virtuálního) prostředí, v němž k němu došlo, je každý nizozemský soud místně příslušný podle čl. 7 bodu 2 nařízení č. 1215/2012 (
38
).
65.
Výklad tohoto ustanovení, podle něhož je dána místní příslušnost všech soudů členského státu (jehož veřejnost byla předmětem dané činnosti), byl obsažen ve stanovisku generálního advokáta Niila Jääskinena ve věci C‑170/12 (
39
). V něm navrhl, aby se pro určení mezinárodně příslušného soudu na základě místa, kde se škoda projevila, zohlednilo zaměření činnosti internetové stránky na daný členský stát. Soudní dvůr toto lokalizační kritérium nepřijal.
66.
Výklad čl. 7 bodu 2 nařízení č. 1215/2012, který z hlediska mezinárodní a místní příslušnosti vede k tomu, že všechny soudy členského státu jsou zaměnitelné, je podle mého názoru paradoxní. Účelem tohoto ustanovení je právě určení jednoho konkrétního soudu na základě jeho zvláštní zeměpisné souvislosti se skutečnostmi, které jsou pro spor relevantní (
40
).
67.
Pluralita příslušných soudů (nebo spíše: souběžných řízení u několika soudů, která mohou vést k případným vzájemně neslučitelným rozhodnutím) je řešení, kterému je třeba se při výkladu nařízení č. 1215/2012 obecně vyhnout: také pokud se jedná o čl. 7 bod 2 (
41
).
68.
Z tohoto důvodu měl Soudní dvůr při řešení složitých skutkových okolností tendenci zvolit určitý orgán jako relevantní pro určení soudní příslušnosti. Tímto způsobem „zabraňuje tomu, aby byla založena příslušnost několika soudů zároveň. To je v souladu se zvláštní povahou příslušnosti […] a s požadavkem restriktivního výkladu, což zároveň umožňuje lepší předvídatelnost“ (
42
).
69.
Pokud jde o místo, kde se škoda projevila, Soudní dvůr připustil pluralitu orgánů, přičemž současně stanovil omezení, aby každý orgán projednal škody vzniklé na území členského státu, k němuž náleží (
43
).
70.
Jednotnost příslušnosti podle stejného titulu (místa, kde se škoda projevila) je zachována i v případě žaloby na náhradu škody spočívající v přirážce za překročení nákladů při nákupu různého zboží, které bylo ovlivněno kartelovými dohodami: pokud takové zboží nebylo zakoupeno v rámci obvodu jediného soudu v členském státě, kde se nachází dotčený trh (nebo trhy), je příslušnost dána soudům v místě bydliště kupujícího (
44
).
71.
Není však snadné zachovat tuto argumentaci za takových okolností, jako jsou okolnosti projednávané věci, kdy se prodej striktně vzato neodehrává v hmotném prostoru, ale v digitálním prostředí. K provedení jednotného umístění tohoto prodeje by bylo opět nutné použít fikce lokalizace, přičemž by se z možných míst vybralo takové, které by fungovalo jako jediný situs fictus činnosti žalovaného v členském státě, v němž zneužívá svého dominantního postavení.
72.
Z tohoto pohledu by bylo možné stanovit, že pro uživatele, který je na základě svého Apple ID přesměrován na App Store NL, se veškeré prodeje prostřednictvím tohoto App Store uskutečňují v jeho bydlišti nebo sídle v Nizozemsku bez ohledu na to, kde se v Nizozemsku v době každého prodeje skutečně nachází.
73.
Uživatel (nebo skupina uživatelů s bydlištěm ve stejném územním obvodu) by mohl na základě místa příčinné události podat žalobu u soudu v místě svého bydliště na trhu, který byl dotčen protisoutěžním jednáním společnosti Apple, a to v souvislosti s nákupy uskutečněnými prostřednictvím App Store určeného pro tento trh.
74.
Toto řešení by znamenalo připuštění forum actoris, což je podle mého názoru s ohledem na obchodní strategii společnosti Apple odůvodněné (
45
). Jeho cílem tedy není ochrana poškozeného (
46
).
2. Místo, kde se škoda projevila
75.
Obtíže, které jsem právě popsal při rozlišování místa, kde došlo k příčinné události (míněno k prodeji aplikací uživatelům v App Store NL), jsou menší, pokud jde o místo, kde se škoda projevila.
76.
(Údajná) škoda, která uživateli vznikla, spočívá v přirážce, kterou on sám platí za stahování aplikací z App Store. Cena aplikace se zvyšuje, protože jeho vývojáři přenášejí na uživatele poplatek, který jim ukládá společnost Apple.
77.
Předkládající soud se táže, zda za účelem určení soudu příslušného na základě místa, kde se škoda projevila, „pokud nelze určit místo, kde se nákupy uskutečnily“, může být jako hraniční určovatel použito bydliště uživatele.
78.
Při výkladu čl. 7 bodu 2 nařízení č. 1215/2012 Soudní dvůr dospěl k těmto závěrům:
–
Škoda spočívající „z podstatné části z dodatečných nákladů nesených z důvodu uměle navýšených cen“ představuje „přímou škodu, která umožňuje v zásadě založit příslušnost soudů členského státu, na jehož území se škoda projevila“ (
47
).
–
„Jestliže se přitom trh narušený protisoutěžním jednáním nachází v členském státě, na jehož území údajně nastala tvrzená škoda, je třeba mít za to, že se místo, kde se škoda projevila, pro účely použití čl. 7 bodu 2 nařízení č. 1215/2012 nachází v tomto členském státě“ (
48
).
79.
Příslušnost je tedy založena na shodě dvou prvků ve stejném členském státě: dotčeného trhu a místa, kde konkrétnímu poškozenému vznikla škoda. V projednávané věci je (jedním) dotčeným trhem Nizozemsko.
80.
Ačkoli protiprávní jednání (údajné zneužití dominantního postavení) vedlo k přesunu majetku poškozeného do majetku porušitele, a to zaplacením příplatku v hmotném (nikoli virtuálním) kontextu, Soudní dvůr uznal jako místo, kde se škoda projevila, buď místo nabytí zboží, které je předmětem přirážky (
49
), nebo místo bydliště poškozeného (
50
). Za místo nabytí hmotného zboží označil rovněž místo jeho dodání (
51
).
81.
V souladu s těmito vodítky mám za to, že při určování místa, kde se škoda projevila, lze v tomto sporu jako hraniční určovatel použít sídlo nebo bydliště poškozeného v Nizozemsku, kde se nachází i trh dotčený zneužitím dominantního postavení.
82.
Pokud totiž škoda spočívá v přirážce a uživatel získá produkt (nižší hodnoty, než byla zaplacená cena) ve virtuálním prostředí, jelikož se jedná o digitální aplikaci, která není hmotná, zdá se mi málo účelné snažit se najít příslušný soud s odkazem na jeho dodání (
52
).
83.
Naopak hraniční určovatel založený na bydlišti uživatele je a fortiori o to vhodnější, pokud žalovaný (Apple), jako v projednávané věci, koncipuje svou činnost tak, že rozděluje relevantní trh podle zemí a propojuje koncové uživatele s tímto trhem.
84.
Konečně je třeba uvést, jak uvedl předkládající soud v mezitímním rozhodnutí ze dne 16. srpna 2023 (
53
), že společnost Apple Irsko do smluv s uživateli o používání App Store zahrnuje doložku o soudní příslušnosti. Má-li uživatel bydliště v členském státě Evropské unie, je rozhodným právem a příslušným soudem právo a soud země, v níž má uživatel obvyklé bydliště. Tato skutečnost tedy není společnosti Apple neznámá a ta se jen stěží může dovolávat nepředvídatelnosti nároků v Nizozemsku, které sice nejsou upraveny doložkou o volbě soudu (vztahující se na její smluvní odpovědnost), ale vyplývají přímo z nákupů v App Store NL.
85.
Neshledávám tedy žádné obtíže v tom, aby škoda vzniklá v důsledku nadměrného převodu majetku, který je spojen s úhradou přirážky, byla v rámci dotčeného trhu lokalizována v bydlišti poškozeného, který zde zpravidla soustřeďuje svůj majetek.
86.
Pokud by bylo toto řešení přijato, není nutné vyžadovat další určovatel, jako je skutečnost, že se bankovní účet uživatele, z něhož je platba stržena, nachází ve stejném obvodu. Za popsaných okolností se domnívám, že navrhované řešení splňuje cíle pravidla hospodářské soutěže týkající se blízkosti a předvídatelnosti.
C.
Předběžné otázky 1b a 2b
1. Neexistence dopadu zástupné povahy žaloby
87.
Nic nebrání tomu, aby byly zástupné žaloby podány v situacích vykazujících přeshraniční prvky, jako jsou situace v projednávané věci.
88.
Soudní dvůr dosud nezkoumal dopad, který mohou mít takové žaloby na takové situace (
54
).
89.
Jak jsem již připomněl, čl. 7 bod 2 nařízení č. 1215/2012 stanoví zvláštní pravidlo pro vymezení příslušnosti pro žaloby týkající se mimosmluvních závazkových vztahů, které jsou založeny na odpovědnosti dlužníka vůči věřiteli.
90.
Toto pravidlo není osobním privilegiem, které by zvýhodňovalo pouze věřitele: mohou ho využít i jiné osoby, zejména zástupci věřitele nebo jeho právní nástupci (
55
). Rovněž jej mohou využít zástupci individuálních, ale společných zájmů (
56
) nebo obecného zájmu (
57
).
91.
Cílem čl. 7 bodu 2 nařízení č. 1215/2012 je určit jako (mezinárodně a místně) příslušný soud, který má zvláštní zeměpisný vztah s místem příčinné události nebo způsobené škody.
92.
Pokud tedy postoupení pohledávky nebo hromadná povaha žaloby nevylučuje použití tohoto článku, mezinárodní a místní příslušnost podle něj se v každém případě stále určuje podle činnosti, která škodu způsobila, nebo místa vzniku škody.
93.
Podle mého názoru to platí i pro žaloby podané subjektem, kterému právní řád přiznává samostatné právo, tj. které není závislé na zmocnění nebo postoupení, za účelem získání náhrady individuální škody. Pro toto tvrzení svědčí dva argumenty:
–
Zaprvé procesní oprávnění subjektu, který podává zástupnou žalobu, ve skutečnosti nemění předmět sporu. Konečným cílem je získat individuální odškodnění pro každý přímo dotčený subjekt. Základem hromadné žaloby jsou individuální nároky: právo na odškodnění a jeho výše musí být nakonec stanoveny pro každého poškozeného zvlášť (případně pod dohledem téhož soudu, který tento nárok určí).
–
Zadruhé stejně jako určení „místa škodné události“ nemůže záviset na právu rozhodném pro meritum občanskoprávní odpovědnosti (
58
), nemůže záviset ani na procesním uspořádání, které se liší v závislosti na příslušném členském státě.
94.
Příslušnost soudů v místě škodné události se odvozuje od protiprávního jednání, které je stejné bez ohledu na to, kdo je skutečným věřitelem nebo kdo vystupuje jako žalobce. Nárok na náhradu škody neztrácí vazbu na místo, kde došlo ke škodné události, v důsledku postoupení pohledávky nebo proto, že jej třetí osoba převezme na základě zákonného ustanovení. Stejná je i událost, která škodu způsobila, a důkazy zůstávají tam, kde byly vždy.
95.
Dodržení faktoru „předvídatelnosti“ brání tomu, aby se soud příslušný v případě téže příčinné události lišil podle toho, zda je osoba, která má postavení žalobce, nositelem zájmů, jeho právním nástupcem nebo zástupcem (tohoto nositele nebo těchto zájmů).
96.
Subjekt, který podává zástupnou žalobu, tak může svůj nárok uplatnit pouze u jediného soudu (ve smyslu čl. 7 bodu 2 nařízení č. 1215/2012), pokud škodná událost a) je buď jedinečná a nastala nebo pravděpodobně nastane v územním obvodu tohoto soudu, nebo b) se všechny relevantní události (tj. každá z těch, které mají vliv na konečné nositele zastupovaného zájmu) shodují v tomto obvodu.
97.
Uznávám, že v rámci členského státu takový požadavek snižuje užitečnost mechanismu zástupných žalob, pokud se vnitrostátní zákonodárce rozhodl neurčit pro projednávání těchto žalob jediný soud s jedinou příslušností pro celé území (
59
).
98.
Oprávněný subjekt, který je vázán vymezením místní příslušnosti každého vnitrostátního soudu, totiž musí vymezit objektivní a subjektivní dosah zástupné žaloby tím, že určí „škodnou událost“ ve smyslu čl. 7 bodu 2 nařízení č. 1215/2012 v obvodu každého z těchto soudů (
60
). Širší ochrana dotčených zájmů, která by zahrnovala události a škody, k nimž došlo v jiných územních obvodech téhož státu, by vyžadovala znásobení řízení, která by odpovídala těmto zeměpisným vymezením.
99.
Lze namítnout, že toto řešení příliš neodpovídá logice zástupných žalob, které nejsou založeny na blízkosti mezi sporem a soudem, u něhož byla podána žaloba, ale na podobnosti hájených zájmů. Toto řešení, jakkoli se může zdát neuspokojivé, je však řešením, které vyplývá z použití čl. 7 bodu 2 nařízení č. 1215/2012 na scénář, jehož pravidla nebyla změněna tak, aby odpovídala nové realitě (zástupné žaloby).
100.
Podle stávajících pravidel (
61
) by oprávněný subjekt, který by chtěl podat jedinou zástupnou žalobu na náhradu škody za protiprávní jednání, k němuž došlo na různých místech Nizozemska a jehož důsledky se projevují v několika obvodech téže země, a směřoval by žalobu proti žalovanému se sídlem v jiném členském státě, musel podat žalobu v tomto druhém státě (
62
).
101.
Problémy spojené se zástupnými žalobami v přeshraničních souvislostech nebyly v okamžiku (2012) přepracování nařízení č. 1215/2012 neznámé. Vzhledem k rozdílnosti tehdejších vnitrostátních modelů bylo nakonec rozhodnuto, že v této oblasti nebudou zavedena zvláštní pravidla, dokud se právní předpisy v této oblasti nevyvinou (
63
).
102.
K tomuto vývoji již došlo, ale nevedl ke změnám pravidel pro určení mezinárodní soudní příslušnosti (
64
). Jak vysvětlím níže, směrnice 2020/1828 (jejíž přijetí mohlo být příležitostí) nařízení č. 1215/2012 nezměnila.
103.
Konečně mám za to, že na předběžné otázky 1b a 2b je třeba odpovědět tak, že za současného stavu unijního práva se výklad čl. 7 bodu 2 nařízení č. 1215/2012 neliší podle toho, zda žalobu podává subjekt, který je podle vnitrostátního práva oprávněn podávat vlastním jménem zástupné žaloby na obranu zájmů více uživatelů.
2. Směrnice 2020/1828
104.
Směrnice 2020/1828 v projednávané věci není použitelná (
65
) ani z časového důvodu (vztahuje se pouze na žaloby podané dne 25. června 2023 nebo později), ani z věcného důvodu (její oblast působnosti se v zásadě nevztahuje na zástupné žaloby založené na porušení pravidel hospodářské soutěže).
105.
Aniž bych chtěl snižovat význam účelu posílení užitečného účinku této směrnice (
66
), nejsem přesvědčen, že tento účel ospravedlňuje výklad, který narušuje pravidlo zvláštní příslušnosti v popsaném rozsahu.
106.
V této souvislosti je třeba připomenout, že potřeba „zajistit soudržnost mezi různými akty unijního práva nemůže vést k tomu, že by ustanovení nařízení o pravidlech pro určení příslušnosti byla vykládána v rozporu s jeho systematikou a cíli“ (
67
).
107.
Směrnice 2020/1828 nepřinesla žádné změny nařízení č. 1215/2012. Kromě toho podle jejího čl. 2 odst. 3 touto směrnicí „nejsou dotčena pravidla Unie pro mezinárodní právo soukromé, zejména pravidla týkající se soudní příslušnosti a uznávání a výkonu soudních rozhodnutí v občanských a obchodních věcech […] (
68
)“
108.
Ve stejném duchu bod 21 odůvodnění směrnice 2020/1828 uvádí, že „[n]a procesní mechanismus pro zástupné žaloby vyžadovaný touto směrnicí by se měly uplatňovat stávající nástroje práva Unie“.
109.
Unijní normotvůrce si proto přál podřídit zástupné žaloby stávajícím pravidlům mezinárodní soudní příslušnosti. V pravém slova smyslu neexistuje žádná právní mezera, kterou by byla osoba podávající výklad oprávněna vyplnit, ale úmyslné vyloučení, které chtěl normotvůrce zachovat.
110.
Je na členských státech, aby směrnici 2020/1828 správně provedly. Musely přitom zohlednit, resp. musí zohlednit, že odkazuje na pravidla o mezinárodní příslušnosti obsažená v nařízení č. 1215/2012 a zároveň je ponechává nedotčená.
111.
S vědomím důsledků čl. 7 bodu 2 nařízení č. 1215/2012 pro takové věci, jako je projednávaná věc, jsem již uvedl, že některé členské státy se pro tento typ žalob rozhodly stanovit jediné územní vymezení (a jediný příslušný soud) (
69
).
112.
Zdá se, že jiné členské státy, jako je Nizozemsko, se rozhodly zavést prostředky nápravy ex post, i když pouze pro podání několika souvisejících žalob. Touto možností, která je uvedena v předběžných otázkách 1c a 2c, se budu zabývat později.
3. Podpůrně: připuštění dopadu zástupné povahy žaloby
113.
Někteří účastníci řízení a vedlejší účastníci předložili další návrhy na výklad čl. 7 bodu 2 nařízení č. 1215/2012 s cílem usnadnit podávání zástupných žalob (
70
). Stručně řečeno, tyto návrhy:
–
Navrhují odkázat na sídlo subjektu, který žalobu podal (
71
).
–
Upřednostňují příslušnost soudu místa, kde by jedna nebo více dotčených osob mohly podat žalobu (
72
).
–
Tvrdí, že všechny soudy v Nizozemsku jsou stejně příslušné k projednání zástupné žaloby (
73
).
–
Omezují působnost čl. 7 bodu 2 nařízení č. 1215/2012 na mezinárodní příslušnost s odkazem na vnitrostátní právo pro určení místně příslušného soudu (
74
).
114.
Domnívám se, že ve větší či menší míře jsou tyto návrhy v rozporu se zásadami, na nichž je založen čl. 7 bod 2 nařízení č. 1215/2012 a které jsou inspirací pro jeho ustálený výklad (
75
).
115.
Budu je analyzovat odděleně a do prvního bloku zahrnu návrhy nizozemské vlády, Stichting App Stores Claims a Komise. Ve druhém bloku se budu zabývat návrhy Stichting Right to Consumer Justice.
a) Sídlo subjektu oprávněného k podání zástupné žaloby a místo, kde by jedna nebo více dotčených osob mohly podat žalobu
116.
Řešení spočívající v zohlednění sídla oprávněného subjektu (k podání zástupné žaloby) odděluje kritéria mezinárodní a místní příslušnosti: toto sídlo neodůvodňuje mezinárodní příslušnost podle čl. 7 bodu 2 nařízení č. 1215/2012. Přijetí takového výkladu by tomuto ustanovení propůjčilo funkci rozdělování případů mezi orgány stejné příslušnosti, která je oddělena a odlišena od funkce přiznávání mezinárodní soudní příslušnosti.
117.
Takto formulovaný návrh:
–
Zakotvuje forum actoris, jež nemá žádnou souvislost se skutkovými okolnostmi sporu a jež by navíc žalující subjekt mohl strategicky stanovit pro každou jednotlivou žalobu. Toto riziko se zvyšuje, pokud je subjekt založen, jak se někdy stává, za zvláštním účelem podání zástupné žaloby.
–
Přiznával by příslušnost soudu, kterou žalovaný nemohl před sporem předvídat (
76
) (neboť žalujícímu subjektu jako takovému žádná škoda nevznikla) a jehož blízkost žalovanému (
77
) není nijak zajištěna.
118.
Pokud jde o návrh Komise (
78
), v němž se navrhuje, aby si subjekt, který podává zástupnou žalobu, „mohl zvolit soud“, přičemž postačí, aby tento orgán měl místní příslušnost alespoň pro jednu osobu nebo některé z osob tvořících skupinu, jejíž zájmy tento subjekt zastupuje.
119.
Takto popsaný návrh Komise odděluje v čl. 7 bodě 2 nařízení č. 1215/2012 určení mezinárodní soudní příslušnosti od jejího územního aspektu. Zakotvuje forum actoris, jež žalující subjekt určí podle své vůle, bez jakéhokoli jiného omezení, než že se jedná o místo, kde by alespoň jedna dotčená osoba nebo skupina dotčených osob mohla podat individuální žalobu na základě místa, kde se škoda projevila.
120.
Pro prvky zástupné žaloby, které jsou homogenní, neexistuje větší nebo menší blízkost mezi určeným orgánem a důkazy, než by mohl mít jakýkoli jiný orgán. Pokud jde o prvky, které je třeba odlišit, je blízkost jistá pouze ve vztahu k dotyčnému poškozenému v důsledku konkrétní „škodné události“, jež slouží jako základ místní příslušnosti. Totéž platí pro předvídatelnost na straně žalovaného (
79
).
121.
Kterýkoli z těchto dvou návrhů by v konečném důsledku znamenal hlubokou proměnu pravidla zvláštní příslušnosti a s tím spojenou změnu rovnováhy zájmů, kterou unijní normotvůrce stanovil v nařízení č. 1215/2012: něco, k čemu podle mého názoru není osoba podávající výklad oprávněna (
80
).
122.
Oba návrhy, ačkoli se zjevně nezříkají určení soudu, který se vyznačuje vazbou na spor (
81
), ve skutečnosti vytvářejí nová kritéria pro určení místní příslušnosti.
123.
Tato (nová) kritéria jsou inspirována cílem řádného výkonu spravedlnosti, který není chápán jako snadné získávání, posuzování nebo provádění důkazů, ale jako účinné procesní řízení překrývajících se zájmů. Článek 7 bod 2 nařízení č. 1215/2012 přitom jako takový nesleduje posledně uvedený cíl (
82
).
b) Místní příslušnost jakéhokoli nizozemského orgánu nebo odkaz na vnitrostátní právo
124.
Stichting Right to Consumer Justice tvrdí, že za okolností projednávané věci jsou všechny soudy v Nizozemsku stejně příslušné k projednání zástupné žaloby. Podpůrně navrhuje omezit úlohu čl. 7 bodu 2 nařízení č. 1215/2012 na určení příslušnosti na mezinárodní úrovni.
125.
Již jsem odmítl jako paradoxní výklad tohoto pravidla v tom smyslu, že bez rozdílu přisuzuje mezinárodní a místní příslušnost všem soudům členského státu (
83
).
126.
Větší zájem vzbuzuje návrh na vrácení rozhodnutí o způsobu určení místní příslušnosti členským státům. Pokud by bylo toto pravidlo přijato, mohl by být nadále používán čl. 7 odst. 2 nařízení 1215/2012 (návrh neomezuje možnosti žalobce na soud v místě bydliště žalovaného) v kontextu, jako je kontext zástupných žalob, na který se nařízení 1215/2012 nevztahuje; a je odstraněna překážku pro používání tohoto procesního mechanismu, jehož použití unijní normotvůrce podporuje.
127.
Tento návrh se však vymyká obvyklému chápání tohoto článku, které je podloženo pádnými argumenty (
84
). Z tohoto důvodu se jedná o možnost, kterou lze zvážit pouze de lege ferenda (
85
).
D.
Předběžné otázky 1c a 2c
128.
Předkládající soud se táže, zda čl. 7 bod 2 nařízení č. 1215/2012 brání „použití vnitrostátního (procesního) pravidla, které umožňuje postoupení věci jednomu soudu v tomto členském státě“, a to ve dvou případech:
–
Pokud je „místně příslušný nejen jeden, nýbrž několik vnitrostátních soudů“ v tomto členském státě (otázka 1c).
–
Pokud je „místně příslušný vnitrostátní soud v dotčeném členském státě, který je příslušný pouze pro žaloby týkající se části uživatelů v tomto členském státě, zatímco pro jiné uživatele jsou místně příslušné jiné soudy v tomtéž členském státě“ (otázka 2c).
129.
Tyto otázky mohou být hypotetické vzhledem k tomu, že obě žaloby proti společnosti Apple byly podány u téhož (předkládajícího) soudu (
86
). Nevylučuji však, že odpověď bude pro tento soud užitečná k potvrzení jeho vlastní příslušnosti.
130.
Soudní dvůr rozhodl, že čl. 7 bod 2 nařízení č. 1215/2012 „nebrání tomu, aby se členský stát rozhodl svěřit určitý druh sporu jedinému soudu, který je tedy výlučně příslušný bez ohledu na místo, v němž se v tomto členském státě škoda projevila“ (
87
).
131.
Toto řešení je vysvětleno tím, že nařízení č. 1215/2012 nevyžaduje zřízení soudů v místech, kde se škoda projevila (
88
), a že vymezení obvodu soudů je v zásadě součástí organizační pravomoci členských států (
89
).
132.
Konkrétně „může technická složitost pravidel použitelných na žaloby na náhradu škody v případě jednání v rozporu s ustanoveními práva hospodářské soutěže rovněž svědčit ve prospěch koncentrace příslušnosti“ (
90
).
133.
Ve světle těchto tvrzení nic nebrání tomu, aby nizozemské právo ex ante stanovilo, že všechny zástupné žaloby na náhradu škody vyplývající z porušení práva hospodářské soutěže bude projednávat jediný soud.
134.
Z předkládacího rozhodnutí však vyplývá, že v nizozemské právní úpravě tomu tak není. Článek 220 Rv (
91
) zjevně umožňuje, aby se řízení probíhající u různých soudů v souladu s jejich pravidly příslušnosti spojila ex post u soudu, který zahájil řízení jako první.
135.
Je-li tomu tak, pravidlo koncentrace nespojuje řízení před jediným příslušným soudem v rámci soudní organizace členského státu (který by byl rovněž specializovaný z důvodu předmětu řízení), ale před soudem, u něhož bylo řízení, jedno z mnoha, zahájeno jako první.
136.
Cílem nařízení č. 1215/2012 není sjednotit procesní pravidla členských států, nýbrž rozdělit soudní příslušnost k řešení sporů v občanských a obchodních věcech (
92
). Použitím vnitrostátního procesního práva však nesmí být dotčen užitečný účinek tohoto nařízení (
93
).
137.
Vnitrostátní pravidlo, které napravuje výsledek použití čl. 7 bodu 2 nařízení č. 1215/2012 tím, že řízení probíhající před soudy příslušnými podle tohoto ustanovení koncentruje ex post u jediného orgánu, v zásadě nerespektuje užitečný účinek tohoto ustanovení.
138.
I když příslušnost k témuž vnitrostátnímu soudnímu systému může zmírnit dopad provedené korekce pravidla příslušnosti, je skutečností, že soud, který by projednával druhou a další žaloby, by již nebyl soudem určeným na základě zvláštní zeměpisné souvislosti s každou z nich.
139.
Pravidlo koncentrace však může za určitých okolností přispět k řádnému výkonu spravedlnosti, kterým se rozumí mimo jiné takový, který: a) optimalizuje vedení řízení, b) šetří čas a celkové náklady a c) snižuje riziko nejednotných nebo rozporných rozhodnutí (
94
). Nařízení č. 1215/2012 těmto cílům nebrání (
95
).
140.
Nevylučuji, že tyto faktory jsou přítomny i v případě, kdy je souběžné řízení výsledkem podání zástupné žaloby, tj. že v takových případech zpravidla převažuje obecný zájem na co nejracionálnější organizaci soudnictví nad zájmem účastníků řízení v jednotlivých řízeních.
141.
Samotná skutečnost, že souběžná řízení se týkají zástupných žalob, však sama o sobě nestačí k odůvodnění jejich koncentrace (
96
). V každém jednotlivém případě je proto třeba, aby vnitrostátní soud zvážil výše uvedené zájmy a ověřil, že koncentrace řízení je nejlepším řešením z hlediska řádného výkonu spravedlnosti (
97
).
V. Závěry
142.
S ohledem na výše uvedené navrhuji odpovědět rechtbank Amsterdam (okresní soud v Amsterdamu, Nizozemsko) následovně:
„Článek 7 bod 2 nařízení Evropského parlamentu a Rady (EU) č. 1215/2012 ze dne 12. prosince 2012 o příslušnosti a uznávání a výkonu soudních rozhodnutí v občanských a obchodních věcech
musí být vykládán v tom smyslu, že
–
pokud je jako příčinná událost (v případě zneužití dominantního postavení spočívajícího ve vybírání provize z ceny aplikací nabízených k prodeji na on-line platformě určené konkrétně pro celý členský stát) uznán prodej takových aplikací, může být místem, kde k této události došlo, místo bydliště uživatele, který aplikace zakoupil, v rámci tohoto členského státu;
–
místo, kde se škoda projevila, lze ztotožnit s místem bydliště, v rámci dotčeného trhu, uživatele, který utrpěl následky zneužití dominantního postavení tím, že zaplatil přirážku v rámci nákupu aplikací;
–
za současného stavu unijního práva se výklad čl. 7 bodu 2 nařízení č. 1215/2012 neliší v závislosti na tom, zda žalobu podal subjekt, který je na základě vnitrostátního práva oprávněn podat zástupné žaloby, které mohou zahrnovat návrhy na náhradu škody na obranu, ale nikoli jménem, zájmů více uživatelů;
–
přiznání mezinárodní a místní příslušnosti soudu členského státu, které vyplývá z použití čl. 7 bodu 2 nařízení č. 1215/2012, je slučitelné s vnitrostátním pravidlem, které umožňuje soudu odmítnout svou příslušnost ve prospěch jiného soudu, u něhož již byla podána obdobná žaloba, pokud toto pravidlo slouží cíli řádného výkonu spravedlnosti, což přísluší ověřit předkládajícímu soudu.“
(
1
) – Původní jazyk: španělština.
(
2
) – Nadace Stichting Right to Consumer Justice a Stichting App Stores Claims (dále jen „žalující nadace“).
(
3
) – Při společném označování společností Apple Inc. a Apple Distribution International Ltd (dále jen „Apple Irsko“) budu používat pouze výraz „Apple“.
(
4
) – Tento výraz budu používat, neboť je obsažen ve směrnici Evropského parlamentu a Rady (EU) 2020/1828 ze dne 25. listopadu 2020 o zástupných žalobách na ochranu kolektivních zájmů spotřebitelů a o zrušení směrnice 2009/22/ES (Úř. věst. 2020, L 409, s. 1). Jak vysvětlím níže, tato směrnice se na spor v původním řízení nepoužije.
(
5
) – Zákon o likvidaci hromadných škod cestou zástupné žaloby (dále jen „WAMCA“).
(
6
) – Nařízení Evropského parlamentu a Rady ze dne 12. prosince 2012 o příslušnosti a uznávání a výkonu soudních rozhodnutí v občanských a obchodních věcech (Úř. věst. 2012, L 351, s. 1).
(
7
) – To, co kupující ve skutečnosti získává, jsou uživatelské licence k aplikacím.
(
8
) – V tomto stanovisku budu aplikace a digitální produkty v nich obsažené obecně označovat obecným výrazem „aplikace“, jak činí předkládající soud.
(
9
) – Předkládací rozhodnutí, bod 4.9.
(
10
) – Předkládací rozhodnutí, bod 4.12. Společnost Apple naproti tomu na jednání tvrdila, že prvkem, který spojuje uživatele s určitou App Store, je zvolený způsob platby, který musí tato platforma povolit.
(
11
) – Nadace Stichting Right to Consumer Justice rovněž tvrdí, že společnost Apple uzavřela kartelovou dohodu ve smyslu článku 101 SFEU (vertikální určování cen). Předkládající soud však použití tohoto článku vylučuje z důvodu, že nadace neupřesnila skutečnosti, které by umožnily prokázat kartelovou dohodu (bod 6.10 předkládacího rozhodnutí).
(
12
) – Mezitímní rozhodnutí ze dne 16. srpna 2023, body 6.24, 6.25 a 6.35 až 6.37.
(
13
) – Rozsudek ze dne 30. listopadu 1976, Bier (21/76, EU:C:1976:166, bod 19). Rozdělení místa škodné události na „místo události“ a „místo škody“ je vysvětleno tím, že jinak by obvyklá shoda prvního místa s bydlištěm žalovaného eliminovala užitečný účinek pravidla o zvláštní příslušnosti. Oddělení místa příčinné události a místa, kde se škoda projevila, proto není při výkladu čl. 7 bodu 2 nezbytně nutné.
(
14
) – Rozsudky ze dne 25. října 2012, Folien Fischer a Fofitec (C‑133/11, EU:C:2012:664, bod 46); a ze dne 16. ledna 2014, Kainz (C‑45/13, EU:C:2014:7; dále jen „rozsudek Kainz“, bod 31).
(
15
) – Mimo jiné rozsudek ze dne 22. února 2024, FCA Italy a FPT Industrial (C‑81/23, EU:C:2024:165; dále jen „rozsudek FCA Italy a FPT Industrial“, bod 23).
(
16
) – Rozsudky ze dne 19. září 1995, Marinari (C‑364/93, EU:C:1995:289, bod 18); ze dne 16. května 2013, Melzer (C‑228/11, EU:C:2013:305, body 34 a 35); a ze dne 10. března 2022, BMA Nederland (C‑498/20, EU:C:2022:173; dále jen „rozsudek BMA Nederland“, bod 38).
(
17
) – Rozsudek BMA Nederland (bod 38).
(
18
) – Toto kritérium případně rovněž umožňuje, aby se v souladu s unijním právem shodovalo s právem rozhodným pro meritum věci. Soudní dvůr tuto shodu, kterou v některých rozsudcích uvádí jako požadavek vyplývající z bodu 7 odůvodnění nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 864/2007 ze dne 11. července 2007 o právu rozhodném pro mimosmluvní závazkové vztahy (Řím II) (Úř. věst. 2007, L 199, s. 40), považuje za prvek výkladu: viz rozsudek ze dne 9. července 2020, Verein für Konsumenteninformation (C‑343/19, EU:C:2020:534, bod 39); nebo rozsudek ze dne 15. července 2021, Volvo a další (C‑30/20, EU:C:2021:604; dále jen „rozsudek Volvo“, bod 32). Je však třeba připomenout, že souběžnost forum/ius není prvotním cílem výkladu nařízení č. 1215/2012 a soulad s nástroji rozhodného práva nemůže v žádném případě vést k tomu, že by byla ustanovení tohoto nařízení vykládána v rozporu s jeho systematikou a cíli: rozsudky Kainz, bod 20; a ze dne 3. října 2019, Petruchová (C‑208/18, EU:C:2019:825, bod 63).
(
19
) – To znamená, že se netýká stran sporu. Jiná věc je, když se místo příčinné události často shoduje s bydlištěm žalovaného; stejně tak není neobvyklé, že se místo, kde se škoda projevila, shoduje s bydlištěm poškozeného, a proto je třeba připustit forum actoris. V případě, že složky události nejsou materiální, uchýlil se Soudní dvůr k osobním faktorům, aby lokalizoval příčinnou událost nebo škodu: v souvislosti s internetem hledí na místo, kde jsou soustředěny hlavní zájmy poškozeného, jako na místo, kde škoda vznikla, v rozsudku ze dne 25. října 2011, eDate Advertising a další (C‑509/09 a C‑161/10, EU: C:2011:685; dále jen „eDate Advertising a další“); nebo na místo usazení pachatele protiprávního jednání jako místo příčinné události, v rozsudku ze dne 19. dubna 2012, Wintersteiger (C‑523/10, EU:C:2012:220; dále jen „Wintersteiger“).
(
20
) – V rámci čl. 7 bodu 2 nařízení č. 1215/2012 je ztotožnění řádného výkonu spravedlnosti s užitečnou organizací řízení (díky snadnému získávání a posuzování důkazů o složkách odpovědnosti a škody, které vyplývají z blízkosti určeného soudu a sporu) ustálené: mimo jiné rozsudky Kainz (bod 27); Wintersteiger (body 31 až 33); ze dne 24. listopadu 2020, Wikingerhof, (C‑59/19, EU:C:2020:950, bod 37), jakož i FCA Italy a FPT Industrial (body 24 a 25).
(
21
) – Například rozsudky eDate Advertising a další, bod 50; ze dne 28. ledna 2015, Kolassa (C‑375/13, EU:C:2015:37, bod 56); ze dne 17. října 2017, Bolagsupplysningen a Ilsjan (C‑194/16, EU:C:2017:766, bod 35); a ze dne 12. května 2021, Vereniging van Effectenbezitters (C‑709/19, EU:C:2021:377, bod 33).
(
22
) – Viz odkazy v poznámce pod čarou 21.
(
23
) – Rozsudek Volvo, bod 33.
(
24
) – Rozsudek Volvo, bod 34.
(
25
) – Shrnuté ve stanovisku generálního advokáta J. Richarda de la Tour ve věci Volvo a další (C‑30/20, EU:C:2021:322, body 38 až 47).
(
26
) – Rozsudek ze dne 5. července 2018, flyLAL-Lithuanian Airlines (C‑27/17, EU:C:2018:533; dále jen „rozsudek flyLAL-Lithuanian Airlines“, body 51 a 52).
(
27
) – Předkládací rozhodnutí, body 6.8 a 6.9.
(
28
) – Ztotožnění zneužití dominantního postavení s prodejem koncovému uživateli v App Store NL by mohlo být přílišným zjednodušením. Ačkoli jsou vytýkané škodlivé účinky nepochybně na straně uživatelů, k (údajnému) zneužití dominantního postavení dochází na straně vývojářů, a to v podobě jednostranného kladení podmínek těm, kteří chtějí poskytovat služby spustitelné na iOS. Tyto podmínky zahrnují používání IAP a poplatek, který společnost Apple odečte z ceny, kterou uživatelé iOS zaplatí vývojářům (a který vývojáři přenášejí na uživatele). Podle mého názoru lze tvrdit, že takové uložení je pro účely určení příslušnosti událostí, z níž vznikla škoda. Uznávám, že v závislosti na okolnostech nemusí být pro konečné uživatele snadné toto místo nalézt. Tato obtíž se mi nezdá nepřekonatelná: v tomto ohledu odkazuji na rozsudek ze dne 21. května 2015, CDC Hydrogen Peroxide (C‑352/13, EU:C:2015:335; dále jen „rozsudek CDC Hydrogen Peroxide“, bod 44).
(
29
) – Rozsudek ze dne 27. října 1998, Réunion européenne a další (C‑51/97, EU:C:1998:509, bod 33), ohledně místa, kde došlo k poškození zboží během jeho námořní přepravy.
(
30
) – Rozsudek ze dne 5. září 2019, AMS Neve a další (C‑172/18, EU:C:2019:674, bod 51), pokud jde o „míst[o], kde žalovaný učinil rozhodnutí a technická opatření spočívající ve spuštění zobrazování [určitých výrobků] na internetu“. Rozsudek Wintersteiger (body 34 až 38), přijal stejné kritérium, vyloučil však z důvodu „neurčité umístění “ místo serveru a upřednostnil místo sídla žalovaného.
(
31
) – Tato skutečnost podle mého názoru svědčí o záměru společnosti Apple obrátit se na zemi, a nikoli na obecnou nizozemskou společnost, která by mohla být rozptýlena v několika státech, nebo dokonce kontinentech.
(
32
) – Jak patrně vyplývá z mezitímního rozhodnutí ze dne 16. srpna 2023, bod 6.24.
(
33
) – Vzhledem k překážkám, které brání změně již jednou zavedeného ID, jsou k tomu prakticky nuceni. Tímto obchodním modelem společnost Apple sama fragmentuje svou činnost oddělením trhů. Ve stejném rozsahu umožňuje určit mezinárodní soudní příslušnost a vymezit její rozsah.
(
34
) – Dostupnost aplikace zpravidla následuje během několika okamžiků poté, co uživatel zaplatí cenu (zvýšenou o provizi).
(
35
) – Shoda není úplná, a proto si myslím, že je možné mluvit o fikci lokalizace. On-line nákup v App Store NL je technicky možný i pro uživatele s bydlištěm v Nizozemsku, kteří při zakládání svého Apple ID uvedli Nizozemsko jako zemi, ale dočasně se nacházejí mimo Nizozemsko. Je možný i pro uživatele, kteří nemají bydliště v Nizozemsku, nicméně tento členský stát uvedou ve svém Apple ID. Předkládací rozhodnutí se těmito případy nezabývá: z jeho bodů 6.15 a 6.18 o místě, kde se škoda projevila, lze vyvodit, že se zaměřuje na uživatele, kteří mají bydliště nebo jsou usazeni („wonen oder gevestigd zijn“) v Nizozemsku.
(
36
) – Zařízení by dodalo příčinné události věcnou souvislost, která chybí.
(
37
) – V případě fyzického prodeje v kamenných obchodech (Apple Stores) by se situace, kdy se jedná o mnohočetné řízení pro v podstatě stále stejnou událost, nelišila, ale potenciální mnohočetnost by byla mnohem menší. Například v Nizozemsku jsou podle všeho pouze tři Apple Stores. V každém případě se jedná o nepřímý údaj, který nemůže určit zásadní řešení.
(
38
) – Písemné vyjádření Stichting Right to Consumer Justice, body 69 až 75. Podpůrně v bodě 76 navrhuje omezit působnost čl. 7 bodu 2 nařízení č. 1215/2012, tak aby stanovil pouze mezinárodní příslušnost. S ohledem na obtíže, které představuje použití ustanovení za takových okolností, jako jsou okolnosti projednávané věci, se mi toto posledně uvedené řešení nezdá být nerozumné. To však není v souladu s ustáleným chápáním pravidla: viz výše body 44 a 45.
(
39
) – Stanovisko přednesené ve věci Pinckney (C‑170/12, EU:C:2013:400, bod 67).
(
40
) – Domnívám se, že z rozsudků, které při výkladu čl. 7 bodu 2 nařízení č. 1215/2012 nebo článků, které mu předcházely, odkazují na podání žaloby k „soudům“ určitého členského státu, jako v rozsudku eDate Advertising a další nebo rozsudku Wintersteiger, nelze vyvodit jiný závěr. Množné číslo se používá také v případech, kdy výklad kritéria „místo škodné události“ nepochybně vede k jedinému soudu na určitém území, jako je tomu v případě, kdy je ztotožněno s místem usazení žalovaného nebo místem, kde jsou soustředěny hlavní zájmy poškozeného: kromě těchto věcí viz rozsudek ze dne 21. prosince 2021, Gtflix Tv (C‑251/20, EU:C:2021:1036, bod 30).
(
41
) – Od vydání rozsudku ze dne 11. ledna 1990, Dumez France a Tracoba (C‑220/88, EU:C:1990:8, bod 18).
(
42
) – Rozsudek flyLAL-Lithuanian Airlines, bod 56. Umístění příčinné události do jediného místa je o to rozumnější, že soud, který je na základě čl. 7 bodu 2 nařízení č. 1215/2012 určen jako soud v místě této události, bude mít neomezenou příslušnost, tj. bude mít pravomoc rozhodovat o všech škodách vzniklých v důsledku protiprávní činnosti a o přijetí opatření, která jsou svou povahou nedělitelná: viz rozsudek ze dne 17. října 2017, Bolagsupplysningen a Ilsjan (C‑194/16, EU:C:2017:766).
(
43
) – Na rozdíl od jiných nároků je nárok na náhradu škody dělitelný. To umožnilo Soudnímu dvoru rozvinout mozaikový přístup v reálném světě a přenést jej do světa virtuálního tím, že jako hraniční určovatel byla přijata přístupnost informací zveřejněných na internetu: rozsudky eDate Advertising a další; a ze dne 21. prosince 2021, Gtflix Tv (C‑251/20, EU:C:2021:1036).
(
44
) – Rozsudek Volvo (body 40 až 42).
(
45
) – Tato lokalizace by byla v souladu s obchodní strategií, která „vyhledává“ veřejnost v určitém členském státě. Kromě toho zohledňuje skutečnost, že používání App Store vyžaduje přijetí podmínek multimediálních služeb společnosti Apple, které tato společnost definuje jako smlouvu a je v ní obsažena doložka o příslušnosti soudů místa bydliště uživatele, ke které se vrátím později: viz níže bod 84.
(
46
) – Řešení by mohlo vést k rozdílnému zacházení s případy v závislosti na prostředku použitém k činnosti, která způsobila škodu. Je však pravděpodobné, že se tak již děje v jiných oblastech, například v případě porušení osobnostních práv. Na základě rozsudku eDate Advertising a další je třeba při určování místa, kde se škoda projevila, v případech šíření informací na internetu zohlednit místo, kde jsou soustředěny hlavní zájmy poškozeného.
(
47
) – Rozsudek ze dne 29. července 2019, Tibor-Trans (C‑451/18, EU:C:2019:635, bod 31). Bylo tedy namítáno porušení článku 101 SFEU.
(
48
) – Rozsudky flyLAL-Lithuanian Airlines, bod 40, a ze dne 29. července 2019, Tibor-Trans (C‑451/18, EU:C:2019:635, bod 33).
(
49
) – Rozsudek Volvo (bod 39).
(
50
) – Rozsudek ve věci CDC Hydrogen Peroxide (bod 52); a rozsudek Volvo v případě, že zboží dotčené kartelovými dohodami bylo pořízeno v různých územních obvodech (viz výše poznámka pod čarou 44).
(
51
) – Tento výklad se původně týkal uvádění na trh vozidel vybavených výrobcem softwarem, který nakládá s údaji o emisích výfukových plynů, a vyplývá ze spojení rozsudku ze dne 9. července 2020, Verein für Konsumenteninformation (C‑343/19, EU:C:2020:534), s rozsudkem FCA Italy a FPT Industrial. Vzhledem k tomu, že rozsudek Volvo (bod 39) výslovně odkazuje na první z uvedených případů, lze za místo nákupu fyzického zboží zatíženého přirážkou považovat místo dodání, i když tato přirážka není způsobena věcnou vadou věci.
(
52
) – Digitální obsah jako takový není ani „dodáván“; je zpřístupněn on-line uživateli, který si jej může stáhnout odkudkoli připojením k internetu.
(
53
) – Body 3.8 a 6.41 až 6.46 mezitímního rozhodnutí ze dne 16. srpna 2023. Analýza doložky o soudní příslušnosti obsažené ve smlouvách společnosti Apple s koncovými uživateli vedla předkládající soud k vyloučení použití této doložky na dotčené žaloby.
(
54
) – Rozsudkem ze dne 12. května 2021, Vereniging van Effectenbezitters (C‑709/19, EU:C:2021:377, body 38 a 39), byla otázka v tomto ohledu odmítnuta jako hypotetická, a tudíž nepřípustná. Do sporu, ve kterém byl vydán rozsudek BMA Nederland, vstoupila jako vedlejší účastník nadace zastupující kolektivní zájem. Soudní dvůr kvalifikoval škodu vzniklou věřitelům jako nepřímou, a tudíž irelevantní pro účely čl. 7 bodu 2 nařízení č. 1215/2012. Vyloučil rovněž jakoukoli relevanci, pro stejné účely, žaloby nadace jako pouhého vedlejšího účastníka.
(
55
) – Rozsudky ze dne 18. července 2013, ÖFAB (C‑147/12, EU:C:2013:490); a CDC Hydrogen Peroxide.
(
56
) – Rozsudek BMA Nederland.
(
57
) – Rozsudek ze dne 1. října 2002, Henkel (C‑167/00, EU:C:2002:555).
(
58
) – Viz výše bod 41.
(
59
) – V Rakousku zákon upravující zástupné žaloby [§ 620 a § 630 Verbandsklagen-Richtlinie-Umsetzungs-Novelle, BGBl. I, 85/2024] svěřil výlučnou pravomoc k jejich posouzení jedinému soudu. V Nizozemsku tomu tak není.
(
60
) – Mezi definiční znaky skupiny zastupovaných musí tak či onak patřit skutečnost, že její členové jsou vlastníci právních statků, které byly poškozeny vykonávanou činností, nebo že má účinky na území, na němž je příslušný soud, u něhož byla podána žaloba.
(
61
) – Článek 7 bod 2 nařízení č. 1215/2012 ve spojení s legislativní možností uvedenou v bodě 97. Prozatím ponechávám stranou možnost zavedení prostředků nápravy po určení mezinárodní nebo místní příslušnosti.
(
62
) – Na základě článku 4 nařízení č. 1215/2012.
(
63
) – Bod 23 odůvodnění návrhu nařízení Evropského parlamentu a Rady o příslušnosti a uznávání a výkonu soudních rozhodnutí v občanských a obchodních věcech, COM(2010) 748 final, jakož i bod 3.1 nadepsaný „Právní aspekty návrhu“; a sdělení Komise Evropskému parlamentu, Radě, Evropskému hospodářskému a sociálnímu výboru a Výboru regionů „Směrem k evropskému horizontálnímu rámci pro kolektivní právní ochranu“, COM(2013) 401 final, bod 3.7.
(
64
) – Viz níže bod 107. Revize nařízení č. 1215/2012, která v současné době probíhá, by mohla zahrnovat zvláštní pravidla pro zástupné žaloby.
(
65
) – Jak Komise správně uvedla v písemném vyjádření, bodě 10. Nizozemská vláda, která ve svých vyjádřeních naznačila opak, se k tomuto názoru na jednání připojila.
(
66
) – Proto se jím zabývám navzdory tomu, že směrnice se na tento spor nevztahuje.
(
67
) – Rozsudek ze dne 2. května 2019, Pillar Securitisation (C‑694/17, EU:C:2019:345, bod 35).
(
68
) – Stanovení přesných podmínek vztahu mezi směrnicí 2020/1828 a nařízením č. 1215/2012 vyžaduje rovněž zohlednění unijních právních aktů uvedených v příloze I uvedené směrnice.
(
69
) – Viz výše poznámka pod čarou 59.
(
70
) – Všechny tyto návrhy odkazují na potřebu zachovat užitečný účinek směrnice 2020/1828. Postrádám v nich však větší pozornost tomu, jak by byly skloubeny s řešeními uvedené směrnice. Jako příklad lze uvést zohlednění sídla subjektu oprávněného podat zástupnou žalobu, které vyvolává značné pochybnosti u přeshraničních žalob ve smyslu směrnice 2020/1828: viz její čl. 3 bod 7 a článek 6.
(
71
) – Písemné vyjádření nizozemské vlády, body 3 a 13. Není jasné, zda by tento výklad odpovídal místu příčinné události nebo místu, kde se škoda projevila. Stichting App Stores Claims argumentuje obdobně, pokud jde o místo, kde se škoda projevila (písemné vyjádření, bod 3.1, v odpovědi na otázku 2a).
(
72
) – Písemné vyjádření Komise, body 81, 83 a 88.
(
73
) – Písemné vyjádření Stichting Right to Consumer Justice, bod 94.
(
74
) – Písemné vyjádření Stichting Right to Consumer Justice, bod 95.
(
75
) – Viz výše body 38 a násl. Soudní dvůr se při výkladu čl. 7 bodu 2 nařízení č. 1215/2012 nevyhýbá ani fikci lokalizace. Naopak, jak jsem již vysvětlil, uchyluje se k ní v situacích, kdy je obtížné určit škodnou událost z důvodu nehmotnosti činnosti (události) nebo jejích následků (škody). Za těchto okolností inherentní problém, který souvisí s povahou hraničního určovatele zakotveného v tomto ustanovení, brání jeho použití. Soudní dvůr však používá fikci lokalizace vedenou zásadami, které inspirují samotné ustanovení.
(
76
) – V bodě 19 svého vyjádření se nizozemská vláda dovolává analogie s bodem 42 rozsudku Volvo, aby tvrdila opak. Podle jejího názoru žalovaný zná místo, kde má subjekt sídlo, takže pro něj bude předvídatelné, že bude čelit žalobě u soudů tohoto místa. Dodává, že pokud je takový subjekt založen v Nizozemsku pro konkrétní dluh, musí před podáním žaloby uzavřít s žalovaným dohodu. Nepovažuji za nutné vysvětlovat, že o předvídatelnost uvedenou v čl. 7 bodě 2 nařízení č. 1215/2012 se nejedná. Pokud jde o bod 42 rozsudku Volvo, ten odkazuje na mezinárodní a místní příslušnost přiznanou soudu v místě bydliště poškozeného, jež představuje místo vzniku škody, která vznikla v důsledku nabytí řady hmotných věcí poškozeným na více místech. Nevidím žádnou možnou analogii s argumentem předloženým nizozemskou vládou.
(
77
) – Konkrétně důkazy, které usnadní zjištění odpovědnosti, škody a příčinné souvislosti, jakož i posouzení újmy.
(
78
) – Nizozemská vláda na jednání uvedla, že se může ztotožnit rovněž s tímto výkladem.
(
79
) – Podle Komise (bod 86 jejího písemného vyjádření) musí podnik, který nabízí zboží a služby na daném území, předpokládat, že může být na tomtéž území žalován kupujícími, kteří se domnívají, že byli poškozeni. Domnívám se však, že toto obecné tvrzení neodůvodňuje skutečnost, že takový podnik musí nevyhnutelně předpokládat, že může být žalován za všechny škody způsobené činností pro všechny dotčené osoby, a to před jakýmkoli orgánem nacházejícím se na tomto území, podle volby třetí strany ex post facto: riziko, které je třeba vzít v úvahu, není stejné, stejně jako není stejný postup v řízení.
(
80
) – Odkazuji na své stanovisko ve věci Vereniging van Effectenbezitters (C‑709/19, EU:C:2020:1056, bod 95).
(
81
) – Viz texty uvedené v poznámkách pod čarou 76 a 79. Nizozemská vláda ani Komise neanalyzují důsledky svých návrhů z hlediska blízkosti důkazů, jako by okolnost, že všechny potenciálně příslušné orgány sídlí ve stejném členském státě, byla v tomto ohledu dostatečnou zárukou. Stichting App Stores Claims pouze uvádí, že mezi rechtbank Amsterdam (okresní soud v Amsterdamu) a touto věcí existuje úzká souvislost (bod 2.13 jejího písemného vyjádření).
(
82
) – Aniž je dotčeno to, co uvádím níže: viz body 139 a 140.
(
83
) – Viz výše bod 66.
(
84
) – Viz výše body 44 a 45.
(
85
) – Ve skutečnosti se jedná o návrh, který má významnou akademickou podporu: viz „The Reform of the Brussels I Regulation – Academic Position Paper“, schválený European Association of Private International Law (EAPIL), k dispozici na https://papers.ssrn.com/sol3/papers.cfm?abstract_id= 4853421, s. 13.
(
86
) – To Komise zdůraznila na jednání.
(
87
) – Rozsudek Volvo, bod 35.
(
88
) – Obdobně rozsudek ze dne 18. prosince 2014, Sanders a Huber (C‑400/13 a C‑408/13, EU:C:2014:2461, bod 35).
(
89
) – Rozsudky Volvo, bod 34; a ze dne 30. června 2022, Allianz Elementar Versicherung (C‑652/20, EU:C:2022:514, bod 56).
(
90
) – Rozsudek Volvo (bod 37).
(
91
) – V bodech 7.13 a 7.16 předkládací rozhodnutí zaměřuje otázky 1c a 2c na toto ustanovení Rv, a proto na toto ustanovení odkazuji.
(
92
) – Rozsudky ze dne 15. května 1990, Hagen (C‑365/88, EU:C:1990:203, bod 17); ze dne 31. května 2018, Nothartová (C‑306/17, EU:C:2018:360, bod 28), jakož i ze dne 6. října 2021, TOTO a Vianini Lavori (C‑581/20, EU:C:2021:808, bod 68).
(
93
) – Rozsudky ze dne 15. května 1990, Hagen (C‑365/88, EU:C:1990:203, bod 20); a ze dne 18. prosince 2014, Sanders a Huber (C‑400/13 a C‑408/13, EU:C:2014:2461, bod 32).
(
94
) – V zásadě by k rozporu za okolností projednávané věci došlo na vnitrostátní úrovni. Rozhodnutí členského státu by však mohlo, alespoň hypoteticky, bránit uznání rozhodnutí vydaného v prvním členském státě v jiném členském státě, pokud by bylo neslučitelné s dřívějším rozhodnutím téhož státu, ale v opačném směru. Ustanovení kapitoly II oddílu 9 nařízení č. 1215/2012, která mají podpořit „harmonický výkon spravedlnosti“, mají minimalizovat možnost souběžných řízení a zabránit tomu, aby v členských státech (nebo v určitých případech ve třetích státech) byla vydávána protichůdná rozhodnutí.
(
95
) – Zájem o lepší výkon spravedlnosti ve smyslu uvedeném v tomto stanovisku, a to jak v zájmu účastníků řízení, tak v zájmu celé společnosti, má v nařízení č. 1215/2012 konkrétní projevy: viz článek 8 a ustanovení kapitoly II oddílu 9.
(
96
) – Intuitivně je logické mít za to, že výhody spojené se zástupnou žalobou jsou ve srovnání s individuální žalobou maximalizovány spojením všech žalob týkajících se stejných skutečností a stejného žalovaného, nebo které spolu souvisejí. V praxi to však nemusí nutně platit. K případným nežádoucím účinkům kumulace souvisejících žalob obdobně viz rozsudek ze dne 12. prosince 2024, Rada Nadzorcza Getin Noble Bank a další (C‑118/23, EU:C:2024:1013, bod 74).
(
97
) – V této souvislosti lze zohlednit, zda se žaloby týkají věcí, ve vztahu k nimž normotvůrce (unijní nebo vnitrostátní) podporuje používání zástupných žalob, a zejména zda koncentrace řízení podporuje hlavní cíle, které jsou základem této podpory.