62022CO0495_INF
Usnesení Soudního dvora (šestého senátu) ze dne 27. dubna 2023 – Ministero della Giustizia v. SP (Výběrové řízení na notáře)
(věc C-495/22)
„Řízení o předběžné otázce – Články 53 a 99 jednacího řádu Soudního dvora – Článek 267 SFEU – Rozsah povinnosti vnitrostátních soudů rozhodujících v posledním stupni podat žádost o rozhodnutí o předběžné otázce – Výjimky z této povinnosti – Kritéria – Situace, kdy je správný výklad unijního práva natolik zřejmý, že není ponechán prostor pro žádnou rozumnou pochybnost – Podmínka, aby byl vnitrostátní soud rozhodující v posledním stupni přesvědčen, že stejnou jistotu by měly i ostatní soudy členských států rozhodující v posledním stupni a Soudní dvůr“
Předběžné otázky – Předložení sporu Soudnímu dvoru – Výkladové otázky – Povinnost podat žádost o rozhodnutí o předběžné otázce – Neexistence – Podmínky – Neexistence rozumných pochybností – Kritéria
(Článek 267 SFEU)
(viz body 17–20, 26–36 a výrok)
Výrok
Článek 267 SFEU musí být vykládán v tom smyslu, že vnitrostátní soud, jehož rozhodnutí nelze napadnout opravnými prostředky podle vnitrostátního práva, se nemusí obrátit na Soudní dvůr s otázkou týkající se výkladu unijního práva a může na ni odpovědět sám, jestliže správný výklad unijního práva je natolik zřejmý, že není ponechán prostor pro žádnou rozumnou pochybnost. Existence takové možnosti musí být posuzována v závislosti na charakteristikách vlastních unijnímu právu, zvláštních obtížích, které přináší jeho výklad, a riziku rozcházející se judikatury uvnitř Evropské unie.
Tento vnitrostátní soud není povinen podrobně prokázat, že by ostatní soudy poslední instance členských států a Soudní dvůr provedly tentýž výklad, ale musí nabýt na základě posouzení zohledňujícího tyto skutečnosti přesvědčení, že stejná zřejmost by platila i pro tyto ostatní vnitrostátní soudy a Soudní dvůr.