30 Nd 674/2021-125 
 
 
USNESENÍ 
 
Nejvyšší soud rozhodl v senátě složeném z předsedy JUDr. Pavla Simona a soudců Mgr. 
Víta Bičáka a JUDr. Davida Vláčila v právní věci žalobkyně Inkreal s.r.o., IČO 54263662, se 
sídlem v Nitře, Palánok 1, Slovenská  republika, zastoupené JUDr. Antonínem Blažkem, 
advokátem se sídlem v Uherském Hradišti, Masarykovo náměstí 329, proti žalované  Dúha 
reality s. r. o., IČO 50090577, se sídlem v Bratislavě, Sliezska 1, Slovenská republika, o určení 
místní příslušnosti soudu podle § 11 odst. 3 občanského soudního řádu pro žalobu o zaplacení 
částky 153 740 EUR s příslušenstvím, takto: 
 
I. V řízení o určení místní příslušnosti soudu se pokračuje. 
II. Žalobu společnosti Inkreal s.r.o. proti společnosti Dúha reality s. r. o., o zaplacení 
částky 153 740 EUR s příslušenstvím ze dne 30. 12. 2021, projedná a rozhodne Okresní 
soud ve Vsetíně – pobočka Valašské Meziříčí. 
 
Odůvodnění: 
1. Nejvyššímu soudu bylo dne 30. 12. 2021 doručeno podání žalobkyně označené jako 
žaloba o zaplacení částky 153 740 EUR s příslušenstvím a současně žádost žalobkyně o určení 
místně příslušného soudu pro rozhodnutí ve věci samé podle ustanovení § 11 odst. 3 zákona č. 
99/1963 Sb., občanský soudní řád, ve znění pozdějších předpisů (dále jen „o. s. ř.“). 
2. Z předložených listin vyplývá, že žalovaná částka 153 740 EUR představuje pohledávku 
ze dvou smluv o zápůjčce. Tyto pohledávky byly na žalobkyni coby postupníka postoupeny 
panem A. B., coby postupitelem (dále jen jako „právní předchůdce žalobkyně“), a to smlouvou o 
postoupení pohledávek ze dne 8. 12. 2021 (dále jen jako „smlouva o postoupení pohledávek“). 
Touto byly na žalobkyni postoupeny pohledávky v celkové výši 153 740 EUR, vzniknuvší ze 
smlouvy o peněžité zápůjčce ze dne 29. 6. 2016 a smlouvy o peněžité z ápůjčce ze dne 11. 3. 
2017, které byly uzavřeny mezi právním předchůdcem žalobkyně, v postavení zapůjčitele, a 
žalovanou, v postavení vydlužitele. Žalovaná žalobkyni doposud ničeho neuhradila. 
3. Žádost o určení místně příslušného soudu podle § 11 odst. 3 o. s. ř. žalobkyně zdůvodnila 
tím, že dle ujednání čl. V odst. 3, jež je shodně obsaženo v obou výše uvedených smlouvách o 
zápůjčce, se smluvní strany dohodly, že „veškeré nejasnosti či spory z této Smlouvy vyplývající 
a v souvislosti s ní budou řešit především vzájemným jednáním s cílem dosažení řešení 
přijatelného pro obě smluvní strany. Pokud smluvní strany nemohou vyřešit takový spor, bude 
tento spor řešen prostřednictvím věcně a místně příslušného českého soudu v souladu se 
zákonem č. 99/1963 Sb., obča nský soudní řád, v platném znění.“ Dle názoru žalobkyně se jedná 
o platnou prorogační dohodu (tj. dohodu o příslušnosti českých soudů k rozhodování sporů ze
smluv o peněžité zápůjčce) v soukromoprávním vztahu s mezinárodním prvkem dle čl. 25 odst. 1 
nařízení Evropského parlamentu a Rady (EU) č. 1215/2012 ze dne 12. 12. 2012 o příslušnosti a 
uznávání a výkonu soudních rozhodnutí v občanských a obchodních věcech (přepracované 
znění), dále jen „nařízení Brusel I bis“, přičemž není dána jiná zvláštní či výlučná  příslušnost 
jiného soudu podle tohoto nařízení. Žalobkyně dále uvedla, že s přihlédnutím ke skutečnosti, že 
žalovaná je právnickou osobou se sídlem v zahraničí, která nemá na území České republiky 
žádný závod nebo organizační složku a současně byla podle žalobkyně dána mezinárodní 
příslušnost českých soudů v souladu s nařízením Brusel I bis, nelze místní příslušnost určit 
standartním způsobem podle ustanovení § 84 a násl. o. s. ř., jelikož podmínky pro stanovení 
místní příslušnosti dle občanského soudního řádu chybějí, nebo je nelze zjistit. Žalobkyně tak 
navrhla, aby Nejvyšší soud určil, který soud věc projedná a rozhodne. Jako vhodný místně 
příslušný soud žalobkyně označila s ohledem na hospodárnost řízení Okresní soud v Uherském 
Hradišti, neboť v jeho obvodu má sídlo právní zástupce žalobkyně.  
4. Žalovaná ve svém vyjádření ze dne 26. 5. 2022 k návrhu žalobkyně na určení místně 
příslušného soudu uvádí, že ujednání stran sporu o příslušnosti českého soudu je neplatné, neboť 
se v právním poměru mezi stranam i sporu nevyskytuje relevantní mezinárodní prvek, který by 
umožňoval založit mezinárodní příslušnost českého soudu dle nařízení Brusel I bis. Z tvrzené 
neplatnosti ujednání stran žalovaná vyvozuje i neplatnost smluv o zápůjčce jako celku. Žalovaná 
zdůvodňuje absenci mezinárodního prvku tím, že obě strany sporu jsou domicilovány ve 
Slovenské republice, platebním místem předmětných zápůjček jakožto i místem k úhradě dlužné 
částky byla Slovenská republika, závazky ze smluv o zápůjčce nebyly realizovány mimo 
Slovenskou republiku a nejsou akcesorickými závazky k jiným závazkům ze smluv s 
mezinárodním prvkem. Žalovaná dále namítá, že řízení v dané věci bylo již zahájeno u 
Okresního soudu v Bratislavě III pod sp. zn. 60 C/4/2022, a to žalobou ze dne 28. 12. 2021, t edy 
předtím, než byla věc zahájena u českého soudu. Žalovaná ve svém vyjádření uplatňuje rovněž 
námitku, že ujednání stran o příslušnosti českého soudu narušuje veřejný pořádek, neboť 
vylučuje aplikaci kogentních norem práva státu, do jehož působnosti právnické osoby přísluší. 
Podle žalované může mít vedení řízení, ve kterém chybí mezinárodní prvek, u českého soudu 
jediný účel, a to značné zvýšení nákladů na straně žalované. Žalovaná namítá i neplatnost smluv 
o postoupení pohledávek jako celku a absenci žal obní legitimace. Dle jejího názoru má 
postoupení pohledávek povahu zastřeného právního jednání a je stiženo vadou nicotnosti, 
případně neplatnosti. Na základě všeho uvedeného žalovaná navrhuje, aby Nejvyšší soud 
vyslovil nedostatek mezinárodní příslušnosti  – pravomoci soudů České republiky a rozhodl, že 
se řízení z důvodu neodstranitelného nedostatku podmínky řízení zastavuje. 
5. Dle § 11 odst. 3 o. s. ř. jde -li o věc, která patří do pravomoci soudů České republiky, ale 
podmínky místní příslušnosti chybějí nebo je nelze zjistit, určí Nejvyšší soud, který soud věc 
projedná a rozhodne. 
6. Nejvyšší soud v prvé řadě zkoumal, zda je dána pravomoc (mezinárodní příslušnost) 
českých soudů věc projednat a rozhodnout jako jedna z podmínek postupu podle § 11 odst. 3 o. 
s. ř. (srov. usnesení velkého senátu občanskoprávního a obchodního kolegia Nejvyššího soudu ze 
dne 12. 11. 2014, sp. zn. 31 Nd 316/2013, uveřejněné pod č. 11/2015 Sbírky soudních rozhodnutí 
a stanovisek).  
7. Z členství České republiky v Evropské unii plyne povinnost vnitrostátních soudů 
aplikovat příslušné přímo použitelné předpisy unijního práva přednostně před vnitrostátním 
právem. Vzhledem k tomu, že obě strany sporu mají své bydliště na území Slovenské republiky,
je nutné posoudit přednostní použití unijních předpisů, v projednávaném případě konkrétně 
nařízení Brusel I bis. 
8. Nejprve proto Nejvyšší soud zkoumal, zda je dána příslušnost českých soudů podle 
nařízení Brusel I bis.  
9. S ohledem na argumentaci žalované v řízení vyvstala otázka, zda je vůbec nařízení Brusel 
I bis použitelné na posouzení mezinárodní příslušnosti českých soudů, a to s ohledem na 
existenci mezinárodního prvku jako základní podmínky použitelnosti nařízení v situaci, kdy ta 
měla spočívat výlučně ve volbě soudů jiného členského státu.  
10. S ohledem na to, že jde o otázku v judikatuře Soudního dvora Evropské unie (dále jen 
„SDEU“) dosud neřešenou, z analýzy zahraniční judikatury ve vztahu k uvedenému ustanovení 
plyne rozdílná aplikační praxe a že i závěr odborné literatury je v tomto ohledu sporný (obojím 
se Nejvyšší soud podrobně zabýval ve svém usnesení v této věci ze dne 14. 6. 2022, č. j. 30 Nd 
674/2021-60), postupoval Nejvyšší soud podle § 109 odst. 1 písm. d) o. s. ř. a řízení o určení 
místně příslušného soudu přerušil do doby rozhodnutí SDEU o předběžné otázce položené mu 
uvedeným usnesením Nejvyššího soudu, a to: „Je působnost nařízení Evropského parlamentu a 
Rady (EU) č. 1215/2012 ze dne 12. 12. 2012 o příslušnosti a uznávání a výkonu soudních 
rozhodnutí v občanských a obchodních věcech z hlediska existence mezinárodního prvku, který 
je nezbytný pro použitelnost uvedeného nařízení, založena pouze tím, že si dvě strany s 
bydlištěm ve stejném členském státě sjednají příslušnost soudů jiného členského státu EU?“. 
11. O předložené předběžné otázce bylo rozhodnuto rozsudkem SDEU ze dne 8. 2. 2024, sp. 
zn. C-566/22.  
12. SDEU nejdříve připomněl, že výklad ustanovení unijního práva vyžaduje, aby bylo 
zohledněno nejen znění takového ustanovení, ale i kontext, do něhož je zasazeno, ja kož i cíle a 
účel, které sleduje akt, jehož je součástí (viz rozsudek SDEU ze dne 22. 6. 2023, ve věci 
C-579/21, Pankki S, bod 38 a citovaná judikatura).  
13. K obsahu ustanovení čl. 25 nařízení Brusel I bis SDEU konstatoval, že jeho znění nebrání 
tomu, aby se toto ustanovení vztahovalo na dohodu o příslušnosti, kterou si smluvní strany 
usazené ve stejném členském státě sjednají, že ve sporech z jejich smlouvy mají příslušnost 
soudy jiného členského státu, ačkoliv uvedená smlouva nemá na tento jiný členský stát žádnou 
jinou vazbu. 
14. Pokud jde o kontext, do něhož je čl. 25 odst. 1 nařízení Brusel I bis zasazen, z ustálené 
judikatury dle SDEU vyplývá, že použití pravidel tohoto nařízení o příslušnosti vyžaduje 
existenci mezinárodního prvku (v tomto smyslu vi z rozsudky SDEU ze dne 1. 3. 2005, sp. zn. 
C‑281/02, Owusu, bod 25, jakož i ze dne 8. 9. 2022, sp. zn. C ‑399/21, IRnova, body 27 a 29). K 
tomuto SDEU uvedl, že nařízení Brusel I bis sice v bodě 3 odůvodnění používá pojem 
„občansk(é) věc(i) s mezinárodním p rvkem“ a v bodě 26 odůvodnění pojem „přeshraniční(...) 
spor(y)“, avšak neobsahuje žádnou definici mezinárodního prvku, jehož existence je podmínkou 
použitelnosti tohoto nařízení (v tomto smyslu viz rozsudek SDEU ze dne 3. 6. 2021, sp. zn. 
C‑280/20, Generalno konsulstvo na Republika Bulgaria, bod 30). V článku 3 odst. 1 nařízení 
Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 1896/2006 ze dne 12. 12. 2006, kterým se zavádí řízení o 
evropském platebním rozkazu (Úř. věst. 2006, L 399, s. 1), je přitom definován rovnocenný 
pojem „přeshraniční případ“, a to jako „případ, ve kterém má alespoň jedna ze stran bydliště 
nebo místo obvyklého pobytu v jiném členském státě, než je členský stát soudu, u něhož byl
podán návrh na vydání platebního rozkazu“ (viz rozsudek SDEU ze dne 3. 6. 2021, sp. zn. 
C‑280/20, Generalno konsulstvo na Republika Bulgaria, bod 31 a citovaná judikatura). 
Vzhledem k tomu, že obě tato nařízení spadají do oblasti soudní spolupráce v občanských věcech 
s mezinárodním prvkem, je dle SDEU třeba harmonizovat výkl ad rovnocenných pojmů, které 
unijní normotvůrce v těchto nařízeních použil (viz rozsudek SDEU ze dne 3. 6. 2021, sp. zn. 
C‑280/20, Generalno konsulstvo na Republika Bulgaria, bod 32 a citovaná judikatura). 
15. Podle judikatury SDEU je mezinárodní prvek dán mimo jiné tehdy, může -li situace v 
dotčeném sporu vyvolat otázky ohledně určení mezinárodní příslušnosti soudů (v tomto smyslu 
viz rozsudek SDEU ze dne 8. 9. 2022, sp. zn. C‑399/21, IRnova, bod 28 a citovaná judikatura). V 
tomto smyslu dospěl SDEU k závěr u, že spor v původním řízení naplňuje definici pojmu 
„přeshraniční případ“, která je uvedena v bodě 14 tohoto usnesení, jelikož strany tohoto sporu 
jsou usazeny v jiném členském státě, než je členský stát soudu, u něhož bylo zahájeno řízení na 
základě dotčené dohody o příslušnosti. Spor v původním řízení vyvolává otázku ohledně určení 
mezinárodní příslušnosti, a to konkrétně otázku, zda jsou k rozhodnutí tohoto sporu příslušné 
soudy České republiky, nebo soudy Slovenské republiky jakožto členského státu, v němž jsou 
usazeny obě smluvní strany. Z toho dle SDEU vyplývá, že v takové právní situaci, jako je situace 
dotčená ve věci v původním řízení, je dán mezinárodní prvek, o čemž svědčí již samotná 
existence dohody o příslušnosti soudů jiného členského státu, než ve kterém jsou usazeny 
smluvní strany. 
16. Výklad článku 25 nařízení Brusel I bis musí být dle SDEU kromě toho proveden s 
ohledem na cíle spočívající v respektování smluvní volnosti stran a v posílení účinnosti dohod o 
výlučné volbě soudu, na něž je poukazováno v bodech 15, 19 a 22 odůvodnění tohoto nařízení. 
17. Pokud jde o účel nařízení Brusel I bis, SDEU opakovaně rozhodl, že toto nařízení usiluje 
o sjednocení pravidel o soudní příslušnosti v občanských a obchodních věcech prostřednictvím 
pravidel pro určení příslušnosti, která budou vysoce předvídatelná, a sleduje tak cíl právní jistoty, 
který spočívá v posílení právní ochrany osob usazených v Evropské unii tím, že zároveň 
umožňuje žalobci snadno určit soud, u něhož může podat žalobu, a žalovanému př iměřeně 
předvídat, u kterého soudu může být žalován (rozsudek SDEU ze dne 14. 9. 2023, sp. zn. 
C‑393/22, EXTÉRIA, bod 26 a citovaná judikatura). Cíl právní jistoty v této souvislosti vyžaduje, 
aby vnitrostátní soud, jemuž byla věc předložena, mohl snadno r ozhodnout o vlastní příslušnosti, 
aniž by byl povinen zkoumat meritorní stránku věci (rozsudek SDEU ze dne 28. 1. 2015, sp. zn. 
C‑375/13, Kolassa, bod 61 a citovaná judikatura). Výklad čl. 25 odst. 1 nařízení Brusel I bis, 
podle něhož se toto ustanovení vz tahuje na takovou dohodu o příslušnosti, jako je dohoda 
dotčená ve věci v původním řízení, tak cíli právní jistoty, který sleduje toto nařízení, odpovídá. 
Jestliže si totiž smluvní strany usazené ve stejném členském státě mohou platně sjednat, že ve 
sporech z jejich smlouvy mají příslušnost soudy jiného členského státu, aniž je nutné, aby 
uvedená smlouva měla na tento jiný členský stát nějaké další vazby, přispívá taková možnost k 
zajištění toho, aby žalobce věděl, u kterého soudu může podat žalobu, aby žal ovaný mohl 
předvídat, u kterého soudu může být žalován, a aby soud, jemuž byla věc předložena, mohl 
snadno rozhodnout o vlastní příslušnosti. 
18. Použitelnost čl. 25 odst. 1 nařízení Brusel I bis na takovou dohodu o příslušnosti, jako je 
dohoda dotčená ve věci v původním řízení, dle SDEU také snižuje možnost souběžných řízení a 
zajišťuje, aby v různých členských státech nebyla vydána vzájemně neslučitelná rozhodnutí, což 
je v souladu s cílem harmonického výkonu spravedlnosti, na který poukazuje bod 21 odůvodnění 
tohoto nařízení. Kdyby totiž příslušný soud v projednávané věci nebyl určen na základě
ustanovení nařízení Brusel I bis, ale na základě vnitrostátních pravidel mezinárodního práva 
soukromého platného v dotyčných členských státech, zvýšilo by se riziko vzniku kompetenčních 
sporů narušujících právní jistotu, jelikož by použití těchto vnitrostátních pravidel mohlo vést k 
různým výsledkům. 
19. SDEU dodal, že naplňování cíle právní jistoty by bylo ohroženo i tehdy, kdyby za 
takových okolností, jako jsou okolnosti, které nastaly ve věci v původním řízení, byl čl. 25 odst. 
1 nařízení Brusel I bis použitelný pouze za podmínky, že by kromě dohody o příslušnosti soudů 
jiného členského státu existovaly ještě další skutečnosti, které by mohly svědčit o tom, že je v 
dotyčném sporu dán mezinárodní prvek. Vzhledem k tomu, že na základě takové podmínky by 
soud, jemuž byla věc předložena, musel prověřit, zda takové další skutečnosti nastaly, a posoudit 
jejich relevanci, nejen že by pro smluvní strany bylo méně předvídat elné, který soud je příslušný 
k rozhodnutí o jejich sporu, ale pro soud, jemuž byla věc předložena, by bylo složitější zkoumat 
vlastní příslušnost. SDEU přitom v této souvislosti již rozhodl, že volbu soudu určeného v 
dohodě o příslušnosti lze posuzovat pouze s ohledem na okolnosti související s požadavky 
stanovenými v článku 25 nařízení Brusel I bis; okolnosti týkající se vazeb mezi určeným soudem 
a sporným vztahem nebo odůvodněnosti dohody o příslušnosti přitom s těmito požadavky 
nikterak nesouvisí (v tom to smyslu viz rozsudek SDEU ze dne 16. 3. 1999, sp. zn. C ‑159/97, 
Castelletti, bod 5 výroku). 
20. SDEU dále zdůraznil, že použitelnost čl. 25 odst. 1 nařízení Brusel I bis na takovou 
dohodu o příslušnosti, jako je dohoda dotčená ve věci v původním řízení, je odrazem vzájemné 
důvěry při výkonu spravedlnosti v Evropské unii, na kterou poukazuje bod 26 odůvodnění tohoto 
nařízení, a přispívá tak k udržování a rozvíjení prostoru svobody, bezpečnosti a práva mimo jiné 
tím, že usnadňuje přístup ke spravedlnosti ve smyslu bodu 3 odůvodnění uvedeného nařízení. 
21. Nakonec SDEU uvedl, že tento výklad nemůže být vyvrácen ani pravidlem stanoveným v 
čl. 1 odst. 2 Haagské úmluvy ze dne 30. 6. 2005 o dohodách o volbě soudu, která je obsažena v 
příloze I rozhodnutí Rady 2009/397/ES ze dne 26. 2. 2009 o podpisu Úmluvy o dohodách o 
volbě soudu jménem Evropského společenství (Úř. věst. 2009, L 133, s. 1) a která byla schválena 
rozhodnutím Rady 2014/887/EU ze dne 4. 12. 2014 (Úř. věst. 2014, L 353, s. 5). Podle tohoto 
ustanovení „se jedná o mezinárodní věc, pokud strany nemají bydliště nebo sídlo v témže 
smluvním státě a vztah stran a veškeré další prvky týkající se sporu, bez ohledu na místo 
zvoleného soudu, nesouvisí pouze s tímto státem“. Komise k tomuto uvedla, že pravidlo 
stanovené v čl. 1 odst. 2 zmíněné úmluvy odráží volbu autorů této úmluvy učiněnou s 
přihlédnutím k potřebě řešení, které mohlo získat širokou podporu na mezinárodní úrovni. Na 
rozdíl od autorů uvedené úmluvy se však dle SDEU unijní normotvůrce rozhodl, že do nařízení 
Brusel I bis obdobné pravidlo nezavede, přičemž v bodě 3 odůvodnění tohoto nařízení vyzdvihl 
cíl, kterým je udržovat a rozvíjet prostor svobody, bezpečnosti a práva, a to prostřednictvím 
přijímání opatření v oblasti justiční spolupráce v občanských věcech s mezinárodním prvkem. 
22. S ohledem na výše uvedené SDEU na položenou otázku odpověděl, že čl. 25 odst. 1 
nařízení Evropského parlamentu a Rady (EU) č. 1215/2012 ze dne 12. 12. 2012 o příslušnosti a 
uznávání a výkonu soudních rozhodnutí v občanských a obchodních věcech musí být vykládán v 
tom smyslu, že toto ustanovení se vztahuje na dohodu o příslušnosti, kterou si smluvní strany 
usazené ve stejném členském státě sjednají, že ve sporech ze smlouvy, kterou mezi sebou 
uzavřely, mají příslušnost soudy jiného členského státu, ačkoliv uvedená smlouva nemá na tento 
jiný členský stát žádnou jinou vazbu.
23. Po skončení řízení o předběžné otázce Nejvyšší soud předně rozhodl podle § 111 odst. 2 
věty druhé o. s. ř. o pokračování v řízení o návrhu na určení  místně příslušného soudu, neboť 
překážka, pro kterou bylo řízení přerušeno, vydáním rozhodnutí SDEU o předložené předběžné 
otázce odpadla (výrok I tohoto usnesení). 
24. V návaznosti na rozhodnutí SDEU o předběžné otázce Nejvyšší soud uzavřel, že nařízení 
Brusel I bis je použitelné na posouzení mezinárodní příslušnosti českých soudů v této věci z 
hlediska existence mezinárodního prvku.  
25. Dle č. 25 odst. 1 nařízení Brusel I bis, bez ohledu na bydliště stran, dohodnou- li se tyto 
strany, že v již vzniklém n ebo budoucím sporu z určitého právního vztahu má příslušnost soud 
nebo soudy některého členského státu, je příslušný soud nebo soudy tohoto státu, pokud tato 
dohoda není z hlediska své věcné platnosti podle práva tohoto členského státu neplatná. Pokud se 
strany nedohodnou jinak, je tato příslušnost výlučná.  
26. Nejvyšší soud se k výkladu prorogačních doložek vyjádřil ve svém usnesení ze dne 29. 5. 
2017, sp. zn. 30 Cdo 5260/2015. Uvedl, že výklad dohody o mezinárodní příslušnosti za účelem 
určení sporů, kte ré spadají do její působnosti, přísluší vnitrostátnímu soudu, před kterým je tato 
doložka uplatněna [srov. rozsudky Soudního dvora Evropské unie ze dne 10. 3. 1992, ve věci 
C-214/89, Powell Duffryn plc proti Wolfgangu Petereitovi , body 33 a 35- 37; ze dne 3. 7. 1997, 
ve věci C -269/95, Francesco Benincasa proti Dentalkit Srl. , bod 31; a ze dne 21. 5. 2015, ve 
věci C -352/13, Cartel Damage Claims Hydrogen Peroxide SA (CDC) proti Evonik Degussa 
GmbH a dalším, bod 67]. Doložka o mezinárodní příslušnosti se může t ýkat pouze sporů, které 
již vznikly nebo které v budoucnosti vzniknou v souvislosti s určitým právním vztahem. To 
omezuje rozsah dohody o příslušnosti pouze na spory vzniklé z právního vztahu, v souvislosti se 
kterým byla příslušnost soudu dohodnuta. Cílem  tohoto požadavku je zabránit tomu, aby byla 
jedna strana překvapena tím, že určitému soudu budou přiděleny všechny spory, které vyvstanou 
ve vztazích, jež má se svým smluvním partnerem a které mají původ v jiných vztazích než ve 
vztahu, v souvislosti se kterým byla příslušnost soudu dohodnuta [srov. výše citované rozsudky 
Soudního dvora Evropské unie ve věci C -214/89, Powell Duffryn plc proti Wolfgangu 
Petereitovi, bod 31, a ve věci C -352/13, Cartel Damage Claims Hydrogen Peroxide SA (CDC) 
proti Evonik Degussa GmbH a dalším, bod 68]. 
27. Z čl. 25 nařízení Brusel I bis vyplývá, že při interpretaci prorogační doložky je třeba 
vycházet v první řadě z úmyslu stran a z formulace doložky. V této věci přitom není pochyb o 
tom, že úmyslem stran bylo založit mezinárodní příslušnost českých soudů. Takto formulovaná 
dohoda splňuje formální náležitosti dohody o volbě soudu ve smyslu čl. 25 odst. 1 nařízení 
Brusel I bis. 
28. Pokud jde o námitky žalované, které ve svém vyjádření uvedla, a totiž, že ve věci bylo již 
zahájeno dne 28. 12. 2021 řízení u Okresního soudu v Bratislavě III pod sp. zn. 60C/4/2022, tedy 
dříve, než bylo řízení zahájeno u českých soudů (kdy žalovaná pravděpodobně poukazuje na 
překážku věci zahájené); že ujednání o příslušnosti českého soudu narušuje veřejný pořádek, 
neboť vylučuje aplikaci kogentních norem práva státu, do jehož působnosti žalobkyně a žalovaná 
přísluší; a konečně námitka žalované týkající se neplatnosti smluv o postoupení pohledávek jako 
celku a absence žalobní legitimace, směřují tyto do posouzení věci samé. Rozhodovat o nich tedy 
nepřísluší Nejvyššímu soudu k návrhu na určení místně příslušného soudu, ale soudu, který bude 
rozhodovat o věci samé. Na něm bude, aby posoudil naplnění podmínek řízení. 
29. Poté, co Nejvyšší soud uzavřel, ž e si strany platně sjednaly mezinárodní příslušnost
českých soudů, aniž by sjednaly místní příslušnost konkrétního soudu, zabýval se otázkou, který 
soud má být jako místně příslušný určen.  
30. Podle § 9 odst. 1 o. s. ř. nestanoví -li zákon jinak, jsou k ří zení v prvním stupni příslušné 
okresní soudy. 
31. Podle § 84 o. s. ř. je k řízení příslušný obecný soud účastníka, proti němuž návrh směřuje 
(žalovaného), není-li stanoveno jinak.  
32. Podle ustanovení § 85 odst. 3 o. s. ř. je obecným soudem právnické osoby okresní soud, v 
jehož obvodu má sídlo.  
33. Podle § 86 odst. 2 o. s. ř. proti tomu, kdo nemá jiný příslušný soud v České republice, je 
možno uplatnit majetková práva u soudu, v jehož obvodu má majetek.  
34. Podle § 87 písm. c) o. s. ř. je vedle obecného soudu žalovaného, popřípadě vedle soudu 
uvedeného v § 85a, k řízení příslušný také soud, v jehož obvodu je umístěna organizační složka 
závodu fyzické nebo právnické osoby, která je žalovanou, týká-li se spor této složky.  
35. Nejvyšší soud uvádí, že v dané  věci podmínky místní příslušnosti chybějí, neboť 
žalovaná, jež je právnickou osobou se sídlem na Slovensku, nemá obecný soud v České 
republice, v České republice nemá umístěn závod či organizační složku závodu a není známo, že 
by měla v České republice majetek. Nejsou splněny ani podmínky pro místní příslušnost na 
výběr danou či výlučnou. Nejvyšší soud proto – přihlížeje též k zásadně hospodárnosti řízení (§ 6 
o. s. ř.) – ve smyslu § 11 odst. 3 o. s. ř. určil, že věc projedná a rozhodne Okresní soud ve 
Vsetíně – pobočka Valašské Meziříčí, v jehož obvodu má podle údajů obchodního rejstříku 
bydliště jednatel žalované, a který rovněž není vzdálen sídlu zástupce žalobkyně. Nejvyšší soud 
tak vzal na zřetel zásadu hospodárnosti řízení v podobě dostupnosti určeného soudu z hlediska 
sídla obou účastníků (jejich zástupců) – srov. usnesení Nejvyššího soudu ze dne 12. 1. 2022, sp. 
zn. 30 Nd 673/2021. 
Poučení: Proti tomuto rozhodnutí není přípustný opravný prostředek. 
 
 
V Brně dne 9. 4. 2024 
 
 
 JUDr. Pavel 
Simon 
 předseda senátu