62019CC0883
NICHOLAS EMILIOU
FŐTANÁCSNOK INDÍTVÁNYA
Az ismertetés napja: 2022. május 12. (
1
)
C‑883/19. P. sz. ügy
HSBC Holdings plc,
HSBC Bank plc,
HSBC Continental Europe (korábban HSBC France)
kontra
Európai Bizottság
„Fellebbezés – Verseny – EUMSZ 101. cikk – Az Euribor bankközi referencia‑kamatlábainak manipulációja – Bizalmas információk cseréje – Cél általi korlátozás – Egységes és folyamatos jogsértés – Vitarendezés – Hibrid eljárás – Az ártatlanság vélelme – A megfelelő ügyintézéshez való jog – A pártatlanság kötelezettsége”
I. Bevezetés
1.
Az euróalapú kamatderivatívákat (a továbbiakban: EIRD termékek) a bankok, az intézményi befektetők, a vállalkozások és a magánszemélyek gyakran kockázatfedezetként használják abból a célból, hogy megvédjék magukat a piaci kamatlábak változásától. Az Euro Interbank Offered Rate (a továbbiakban: Euribor) kamatlábak azért jelentősek, mert mindenféle pénzügyi termék – köztük a kamatlábswapok, a határidős kamatlábügyletek, a takarékszámlák és a jelzálogok – kamatlábának árrögzítése során viszonyítási alapjául szolgálnak. Ezzel szemben az Euro Over‑Night Index Average (a továbbiakban: EONIA) az euró egynapos bankközi referencia‑kamatlábaként szolgált. Az EONIA‑t 2022. január 3‑tól megszüntették.
2.
A jelen fellebbezés keretében a HSBC bankcsoporthoz tartozó egyes társaságok azt kérik, hogy a Bíróság helyezze hatályon kívül a Törvényszék ítéletét, (
2
) amelyben az részben elutasította az Euriborhoz és/vagy az EONIA‑hoz kötött EIRD termékek piacán a 2007. február 12. és március 27. közötti időszakban kartellben való részvételük miatt velük szemben bírságot kiszabó bizottsági határozat (
3
) megsemmisítése iránti keresetüket.
3.
E fellebbezés számos, az uniós versenyjoggal kapcsolatos eljárási és anyagi jogi kérdést vet fel. A különösen jelentős kérdések között szerepel a hibrid eljárások (
4
) során az Európai Bizottság pártatlan eljárásra és a vitarendezési eljárásban részt nem vevő felek ártatlansága vélelmének tiszteletben tartására vonatkozó kötelezettsége, valamint a „cél általi jogsértés” fogalma.
II. Tényállás és jogi háttér
4.
A jelen ügy megtámadott ítéletben bemutatott tényállása és jogi háttere (
5
) a következőképpen foglalható össze.
5.
2011. június 14‑én a Barclays bankcsoport (a továbbiakban: Barclays) marker iránti kérelmet nyújtott be a Bizottsághoz a kartellügyek esetében a bírságok alóli mentességről és a bírságok csökkentéséről szóló bizottsági közlemény (
6
) alapján, tájékoztatva a Bizottságot arról, hogy az EIRD termékek ágazatában kartell áll fenn, valamint kifejezve együttműködési szándékát. 2011. október 14‑én a Barclays feltételes mentességben részesült.
6.
2013. március 5‑én és október 29‑én a Bizottság az 1/2003 tanácsi rendelet 11. cikkének (6) bekezdése alapján jogsértési eljárást indított a HSBC Holdings plc, a HSBC Bank plc és a HSBC Continental Europe (korábbi HSBC France) (a továbbiakban: HSBC vagy fellebbezők), valamint a Barclays, a Crédit Agricole SA és a Crédit agricole Corporate and Investment Bank (a továbbiakban együtt: Crédit agricole), a Deutsche Bank AG, a Deutsche Bank Services (Jersey) Ltd és a DB Group Services (UK) Ltd (a továbbiakban együtt: Deutsche Bank), a JP Morgan Chase & Co., a JP Morgan Chase Bank National Association és a JP Morgan Services LLP (a továbbiakban együtt: JP Morgan), a Royal Bank of Scotland plc és a Royal Bank of Scotland Group plc (a továbbiakban együtt: RBS), valamint a Société Générale ellen.
7.
A Barclays, a Deutsche Bank, a Société générale és az RBS a 773/2004 rendelet 10a. cikke alapján részt kívánt venni vitarendezési eljárásban. (
7
) A fellebbezők, a Crédit agricole és a JP Morgan úgy döntött, hogy nem vesz részt e vitarendezési eljárásban.
8.
2013. december 4‑én a Bizottság a Barclays, a Deutsche Bank, a Société générale és az RBS tekintetében elfogadta az EUMSZ 101. cikk és az EGT-Megállapodás 53. cikke alkalmazására vonatkozó eljárásban (AT.39914 – „euróalapú kamatderivatívák [EIRD]” ügy [Vitarendezés]) hozott határozatot (a továbbiakban: vitarendezési határozat), amelyben megállapította, hogy e vállalkozások megsértették az EUMSZ 101. cikket és az EGT‑Megállapodás 53. cikkét azáltal, hogy egységes és folyamatos jogsértésben vettek részt, amelynek célja az volt, hogy az EIRD termékek piacán megváltoztassák az árak rögzítésének rendes menetét.
9.
2014. március 19‑én a Bizottság kifogásközlést intézett a fellebbezőkhöz, valamint a Crédit Agricole‑hoz és a JP Morganhez.
10.
A fellebbezők betekinthettek a Bizottság iratainak hozzáférhető részeibe, jogi képviselőik számára pedig további iratbetekintést biztosítottak a Bizottság helyiségeiben. A fellebbezők betekinthettek továbbá a vitarendezési eljárásban részt vevő felekhez intézett kifogásközlésbe, e felek válaszaiba, valamint a vitarendezési határozatba.
11.
2014. november 14‑én a fellebbezők benyújtották a kifogásközlésre tett írásbeli észrevételeiket, és kifejtették álláspontjukat a 2015. június 15–17. között tartott meghallgatáson.
12.
2016. december 7‑én a Bizottság az 1/2003 rendelet 7. és 23. cikke alapján meghozta a vitatott határozatot.
13.
A vitatott határozat 1. cikke többek között úgy szólt, hogy a fellebbezők megsértették az EUMSZ 101. cikket és az EGT‑Megállapodás 53. cikkét azáltal, hogy 2007. február 12. és 2007. március 27. között „az [EIRD termékek] kapcsán egységes és folyamatos jogsértésben vettek részt. Ez az EGT egész területére kiterjedő jogsértés olyan megállapodásokból és/vagy összehangolt magatartásokból állt, amelyek célja az volt, hogy az euróalapú kamatderivatívák ágazatában torzítsák az árak összetevőinek rendes alakulását […]”.
14.
A vitatott határozat 2. cikke a fellebbezőkkel szemben 33606000 euró összegű bírságot szab ki, amelynek megfizetéséért egyetemlegesen felelősek.
III. A Törvényszék előtti eljárás és a megtámadott ítélet
15.
A fellebbezők az EUMSZ 263. cikk alapján 2017. február 17‑én benyújtott keresetükben lényegében azt kérték, hogy a Törvényszék semmisítse meg a vitatott határozatot, vagy másodlagosan változtassa meg a bírság összegét.
16.
A Törvényszék 2019. szeptember 24‑i ítéletében elutasította a fellebbezők következő jogalapjait: i. a Bizottság által elfogadott, cél általi jogsértésnek minősítést, ii. a Bizottság által elfogadott egységes és folyamatos jogsértésnek minősítést, valamint iii. a téves jogalkalmazást és a közigazgatási eljárás lefolytatását illetően a lényeges eljárási szabályok megsértését. A Törvényszék azonban úgy ítélte meg, hogy a vitatott határozat indokolása elégtelen a bírság összegének meghatározását illetően.
17.
Következésképpen a Törvényszék részben megsemmisítette (a rendelkező rész 1. pontja), részben pedig helybenhagyta a vitatott határozatot (a rendelkező rész 2. pontja), és kötelezte mind a fellebbezőket, mind a Bizottságot a saját költségeik viselésére (a rendelkező rész 3. és 4. pontja).
IV. A Bíróság előtti eljárás és a felek kérelmei
18.
A Bírósághoz 2019. december 3‑án benyújtott fellebbezésükben a fellebbezők azt kérik, hogy a Bíróság: i. helyezze hatályon kívül a megtámadott ítélet rendelkező részének 2. pontját, ii. semmisítse meg a vitatott határozat 1. cikkének b) pontját, vagy másodlagosan semmisítse meg az 1. cikk b) pontjának azt a részét, amely a HSBC egységes és folyamatos jogsértésben való, 2007. március 19‑ét követő részvételére utal, és iii. a Bizottságot kötelezze a költségek viselésére.
19.
A Bizottság azt kéri, hogy a Bíróság utasítsa el a keresetet, és a fellebbezőket kötelezze a költségek viselésére.
20.
A Bíróság elnöke a 2020. július 16‑i végzéseivel engedélyezte a Crédit agricole és a JP Morgan (a továbbiakban: beavatkozó felek) számára, hogy azok beavatkozzanak a fellebbezők kérelmének támogatása végett.
21.
A Bizottság a fellebbezőkkel szemben kiszabott bírság indokolása elégtelenségének orvoslása céljából 2021. június 28‑i határozatával módosította és újból elfogadta a vitatott határozatot (a továbbiakban: 2021. évi határozat). (
8
)
22.
A Bíróság az eljárási szabályzatának 62. cikke alapján 2021. szeptember 7‑én általa elfogadott pervezető intézkedéssel felhívta a Bizottságot, hogy nyújtsa be a 2021. évi határozat egy példányát, és válaszoljon három, e határozatnak a megtámadott ítélet tárgyát képező (eredeti) határozatra gyakorolt joghatásaira vonatkozó kérdésre. A Bizottság 2021. szeptember 16‑i levelében arról tájékoztatta a Bíróságot, hogy a 2021. évi határozat révén kizárólag a fellebbezőkkel szemben kiszabott bírság összegét illetően módosította a vitatott határozat indokolását és rendelkező részét. A 2021. évi határozattal viszont nem módosította a vitatott határozatnak azokat a részeit, amelyek a jelen fellebbezési eljárás tárgyát képezik.
23.
A fellebbezők, a beavatkozók és a Bizottság ismertették álláspontjukat a Bíróság előtt 2022. január 26‑án tartott tárgyaláson.
V. Értékelés
24.
A jelen indítványban mind a hat jogalapot abban a sorrendben tárgyalom, amelyben azokat a fellebbezők előterjesztették, és együttesen tárgyalom az ugyanarra a kérdésre vonatkozó jogalapokat.
25.
Következésképpen először azokkal az állításokkal foglalkozom, amelyek szerint a Bizottság megsértette a fellebbezőket megillető bizonyos eljárási jogokat és garanciákat (A). Másodszor, a fellebbezők arra vonatkozó fellebbezési jogalapjait vizsgálom meg, amelyek szerint a Törvényszék a fellebbezők magatartását az EUMSZ 101. cikk (1) bekezdése értelmében vett, cél általi jogsértésnek minősítette (B). Harmadszor és végezetül, a fellebbezők azon érveivel foglalkozom, amelyek az „egységes és folyamatos jogsértésben” való részvételük Törvényszék általi megállapítására vonatkoznak (C).
26.
A jelen fellebbezésben felhozott kérdések számára és jelentőségére tekintettel a jelen indítványban részletesebben tárgyalom azokat a kérdéseket, amelyek látszólag új jogkérdéseket vetnek fel, vagy mindenesetre bizonyos fokú bonyolultságot mutatnak. Ezzel szemben a többi kérdést rövidebben tárgyalom, mivel álláspontom szerint azokat az állandó ítélkezési gyakorlat alapján el lehet dönteni.
A.
Az első fellebbezési jogalapról: az ártatlanság vélelme és a megfelelő ügyintézéshez való jog
1. A felek érvei
27.
A fellebbezők a megtámadott ítélet 287–292. pontja ellen irányuló első jogalapjukkal arra hivatkoznak, hogy a Törvényszék tévesen alkalmazta a jogot az ártatlanság vélelme elvének, a megfelelő ügyintézéshez való joguknak és a védelemhez való joguknak a Bizottság általi megsértésére vonatkozó jogalapjaik értékelése során.
28.
A fellebbezők előadják, hogy a Bizottság – azáltal, hogy időben eltolt hibrid eljárást (
9
) alkalmazott – a vitatott határozat tényleges elfogadását megelőzően helyrehozhatatlanul prejudikálta pozíciójukat, megsértve ezzel az ártatlanság vélelmét. A vitarendezési határozatban ugyanis – még ha azt nem is a HSBC‑hez címezték – a Bizottság megállapította, hogy az HSBC egy másik bankkal fennálló, a verseny korlátozására irányuló kétoldalú magatartásokban vett részt. A fellebbezők álláspontja szerint ezt a megállapítást nem lehetett cáfolni a későbbi (rendes) eljárás keretében, amely a vitarendezési eljárásban részt nem vevő feleket, köztük a fellebbezőket érintette.
29.
A fellebbezők azt is előadják, hogy a Bizottság megsértette a megfelelő ügyintézéshez való jogukat, mivel az ügyük értékelése során nem pártatlan módon járt el. A fellebbezők álláspontja szerint e mulasztást az európai ombudsman is megerősítette. 2015‑ben az ombudsman megállapította, hogy a Bizottság versenypolitikáért felelős tagja (a továbbiakban: a Bizottság korábbi tagja) 2012‑ben és 2014‑ben nyilvánosan olyan nyilatkozatokat tett, amelyek alapján észszerűen feltételezhető, hogy a Bizottság (vagy maga a Bizottság tagja) már előre eldöntötte a folyamatban lévő vizsgálat eredményét, ami hivatali visszásságnak minősül. (
10
)
30.
A fellebbezők előadják, hogy a Törvényszék az ártatlanság vélelmére és a gondos ügyintézéshez való jogra vonatkozóan felhozott érvek értékelése során téves jogi mércét alkalmazott, amelynek alapján a fellebbezők kötelesek bizonyítani, hogy jogsértés hiányában a határozat eltérő lett volna (
11
) (a továbbiakban: Suiker‑Unie teszt (
12
)). A fellebbezők álláspontja szerint a figyelembe veendő helyes jogi mérce az lett volna, hogy lett‑e volna „esélye, még ha kevés is”, hogy a szóban forgó határozat eltérő lehetett volna. (
13
)
31.
A beavatkozó felek ebben a kérdésben hasonló érveket hoztak fel. Közelebbről, a Crédit Agricole úgy véli, hogy amennyiben a vitarendezési eljárásban részt nem vevő felek ártatlanságára vonatkozó vélelem tiszteletben tartása a vitarendezési határozatban nem biztosítható teljes mértékben, a Bizottságnak egyszerre kell meghoznia a különböző határozatokat (vagyis a vitarendezési határozatot és a rendes határozatokat). A Crédit Agricole a Bizottság pártatlansági kötelezettségét illetően azzal érvel, hogy a megtámadott ítélet indokolása elégtelen annyiban, amennyiben az az objektív pártatlanság állítólagos megsértésével foglalkozik, a szubjektív pártatlanság megsértésével azonban nem. A JP Morgan úgy véli, hogy a Törvényszék a Suiker‑Unie teszt alkalmazásával lehetetlen bizonyítási terhet rótt a fellebbezőkre, ami így az Európai Unió Alapjogi Chartájának (a továbbiakban: Charta) 47. cikkében biztosított, hatékony jogorvoslathoz való joguk megsértését eredményezi.
32.
A Bizottság vitatja a fellebbezők által a megtámadott ítélettel szemben megfogalmazott kifogást. Azt állítja, hogy tiszteletben tartotta mind az objektív pártatlanságra vonatkozó kötelezettségét, mind pedig az ártatlanság vélelmét, amikor a vitarendezési határozatot a vitatott határozat meghozatala előtt elfogadta. A Bizottság ezzel összefüggésben hangsúlyozza, hogy az időben eltolt hibrid vitarendezési eljárást a releváns jogi szabályozás (
14
) és az uniós bíróságok ítélkezési gyakorlata sem zárja ki. (
15
) A Bizottság álláspontja szerint a Törvényszék helyesen állapította meg, hogy a vitarendezési határozatban egyrészt nem állapították meg az HSBC felelősségét, és az a HSBC‑vel szemben semmilyen hátrányos megállapítást nem tartalmazott, másrészt pedig csak néhány olyan utalást tartalmazott a HSBC‑re vonatkozóan, amelyek a vitarendezési eljárásban részt vevő felekkel szembeni ügy bemutatásához és előadásához feltétlenül szükséges mértékre korlátozódtak.
33.
A Bizottság azzal is érvel, hogy a Törvényszék a Suiker‑Unie teszt alkalmazásával megfelelően követte azt az ítélkezési gyakorlatot, amely szerint a Bizottság (vagy személyi állomány tagjai) objektív pártatlanságának esetleges hiányában megnyilvánuló szabálytalanság akkor eredményezhetné az említett határozat megsemmisítését, ha bizonyítást nyerne, hogy e szabálytalanság hiányában e határozat tartalma eltérő lett volna. (
16
) A Bizottság álláspontja szerint a fellebbezők által javasolt mérce egy másik eljárási hibára vonatkozik (valamely vállalkozás védelemhez való jogának megsértése), amely eltér a jelen ügyben felhozott eljárási hibától (a pártatlanság hiánya).
2. Elemzés
34.
A fellebbezők által felhozott érvek lényegében két kérdésre vonatkoznak, amelyeket az alábbiakban egymást követően fogok tárgyalni.
a) Eljárási hibák következményei
35.
A Törvényszék a megtámadott ítéletben a fellebbezők ártatlanság vélelmének elvére és a megfelelő ügyintézéshez való jogra vonatkozó jogalapjait elutasította mint hatástalanokat. Kifejtette, hogy még ha e tekintetben jogsértés is történt, a Bizottság által elkövetett eljárási szabálytalanság kizárólag akkor vonná maga után a vitatott határozat megsemmisítését, ha teljesülnének a Suiker‑Unie tesztben meghatározott követelmények. Mivel azonban a Törvényszék már megállapította, hogy a vitatott határozat a jogilag megkövetelt módon bizonyította az HSBC szóban forgó versenyellenes magatartásokban való részvételét, úgy ítélte meg, hogy nem teljesülnek a tesztben meghatározott követelmények.
36.
A fellebbezők kifogásolják ezt az érvelést, és arra hivatkoznak, hogy a Törvényszék a Bizottság jogsértéseiből eredő következmények tekintetében téves jogi mércét alkalmazott.
37.
Egyetértek ezzel.
38.
Álláspontom kifejtése céljából hasznos lehet a Bizottság által a versenyjogi eljárások lefolytatása során elkövetett esetleges eljárási hibák jogkövetkezményeire vonatkozó ítélkezési gyakorlat rövid áttekintése. Az Európai Unió ugyanis a mai napig nem rendelkezik olyan kimerítő szabályozással, amely meghatározná a Bizottság által a közigazgatási eljárás során elkövetett eljárási hibák jogkövetkezményeit. (
17
) E tekintetben a 1/2003 rendelet sem tartalmaz konkrét szabályokat. Az uniós bíróságra hárul tehát e joghézag kitöltése.
39.
Az ítélkezési gyakorlat első látásra eléggé változatosnak, sőt, némileg zavarosnak tűnhet. (
18
) Kétségkívül nem egyértelmű, hogy az uniós bíróság például miért alkalmazott eltérő jogi mércéket az eljárási hibákból eredő jogkövetkezmények meghatározásához, és/vagy e tekintetben miért követett eltérő elveket a bizonyítási teherrel és a bizonyítékokkal kapcsolatban.
40.
Márpedig, ha valaki a több évtizedes bírósági tevékenység során e tárgyban hozott különböző határozatok puszta terminológiáján túl merészkedik – és bár nem minden határozat illeszkedik bele kényelmesen a meghatározott csoportokba –, az ítélkezési gyakorlat két fő vonulatát azonosíthatja.
41.
Az uniós bíróságok az ítélkezési gyakorlat egyik vonulatában minden felhajtás nélkül megsemmisítették a Bizottság által olyan eljárást követően elfogadott határozatokat, amelyben az „lényeges eljárási szabályt” sértett. A Bíróság ezekben az ügyekben úgy ítélte meg, hogy az eljárási hibára hivatkozó vállalkozásoknak nem kell bizonyítaniuk, hogy a szóban forgó hiba a hátrányukra befolyásolhatta az eljárás lefolyását és a szóban forgó határozatok tartalmát. (
19
)
42.
Álláspontom szerint teljes mértékben indokolt a szigorú megközelítés alkalmazása azokban az esetekben, amelyekben a Bizottság lényeges eljárási szabályokat – vagyis az elsődleges vagy másodlagos uniós jogban rögzített alapvető eljárásjogi rendelkezéseket – nem tart tiszteletben. Ilyen esetekben a Bizottság lényegében a Szerződésekben előírt jogi kereten kívül jár el, megsértve ezzel a jogszerűség és a hatáskör‑átruházás elvét. (
20
)
43.
E tekintetben emlékeztetni kell arra, hogy az EUSZ 13. cikk (2) bekezdése értelmében az uniós intézmények „a Szerződésekben rájuk ruházott hatáskörök határain belül, az ott meghatározott eljárások, feltételek és célok szerint járnak el.” (
21
) Ezenkívül az EUMSZ 296. cikk második bekezdésének megfelelően „[az uniós] jogi aktusoknak indokolást kell tartalmazniuk”. Az uniós intézmények tehát a kötelező joghatásokat kiváltó aktusok elfogadása során nem hagyhatják figyelmen kívül a legalapvetőbb eljárási szabályokat, különösen sui generis eljárások alkalmazásával (
22
) vagy olyan jogi aktusok elfogadásával, amelyek kellő indokolás hiányában lehetetlenné teszik a bírósági felülvizsgálatot. (
23
)
44.
Következésképpen, ha a Bizottság nem tart tiszteletben lényeges eljárási szabályokat, egyértelmű (és feltétlenül érvényesítendő) közérdek fűződik az uniós jogrendnek az ilyen súlyos érvénytelenségi okban szenvedő jogi aktusoktól való megtisztításához. E közérdek a szóban forgó jogi aktusok azonnali megsemmisítését indokolja, függetlenül attól, hogy együtt létezik‑e (és egybevág‑e) egyes olyan vállalkozások magánérdekével, amelyeknek eljárási jogait megsértették. A lényeges eljárási szabály megsértésére hivatkozó vállalkozásoknak ezért tehát nem kell bizonyítaniuk a szabálytalanságból eredő hátrányos hatást: a szabálytalanság puszta megállapítása is az érintett határozat megsemmisítését vonja maga után.
45.
Az uniós bíróságok az ítélkezési gyakorlat másik vonulatában olyan eljárási szabálytalanságokat vizsgáltak, amelyek esetében nem azonosítható a szóban forgó jogi aktus megsemmisítéséhez fűződő nyomós közérdek. Az ilyen esetekben az érintett vállalkozásoknak kell a jogsértésre hivatkozniuk, azt kellően bizonyítani, és – rendszerint – szemléltetni az abból eredő esetleges jogkövetkezményeket. Ezekben az esetekben ugyanis az uniós bíróságok általában azt alkalmazták, amit – az Amerikai Egyesült Államokban megalkotott kifejezéssel élve – az „enyhe hiba” mércéjeként lehetne megjelölni. Egyszerűen megfogalmazva, az eljárási szabálytalanság kizárólag akkor vonja maga után a megtámadott jogi aktus megsemmisítését, ha befolyásolta vagy befolyásolhatta az eljárás kimenetelét.
46.
Az enyhe hiba mércéjének pontos megfogalmazása azonban a különféle határozatokban – az egyes ügyek sajátos körülményeitől függően – egy enyhébb és egy szigorúbb alak között változott. Ezenkívül úgy tűnik, hogy a Bíróság bizonyos esetekben e tekintetben vélelmet alkalmazott. A főként a magánszemélyek jogait érintő szabálytalanságokra vonatkozó ítélkezési gyakorlatban tehát háromféle ítélkezési irányvonal azonosítható.
47.
Az egyik ítéletcsoportban a Bíróság az enyhe hiba mércéjének legszigorúbb formáját alkalmazta, amelyet – a fentiek szerint – legalábbis a versenyjog területén első alkalommal a Suiker Unie ítéletben határozott meg. (
24
) A megtámadott ítéletben a Törvényszék is ezt a mércét alkalmazta. A mérce e megfogalmazása szerint az eljárási hiba kizárólag akkor vonja maga után a Bizottság határozatának megsemmisítését, ha a kérelmező bizonyítani tudja, hogy szabálytalanság hiányában az eljárás eltérő eredményre vezetett
volna. E mérce alapján a kérelmezőt terheli a „mi lett volna, ha” forgatókönyv bizonyítása, és a vitatott határozat megsemmisítését a „majdnem bizonyosság” vagy legalábbis „nagy valószínűség” váltja ki.
48.
Ezt követően, az ítéletek másik csoportjában az enyhe hiba mércéje már láthatólag enyhébb formában jelent meg. Az uniós bíróságok ugyanis több ügyben megállapították, hogy a megtámadott határozatokat meg kell semmisíteni, ha a kérelmezők bizonyítják, hogy eljárási szabálytalanság hiányában az eljárás eltérő eredményre vezethetett
volna. (
25
) A bizonyítási teher – legalábbis eredetileg – ezekben az esetekben is a kérelmezőre hárul. Ugyanakkor a bizonyítás megkövetelt szintje alacsonyabb (rendszerint elegendő a „puszta lehetőség”), így a bizonyítási teher annak a kérelmező általi teljesítését követően a Bizottságra száll át.
49.
Végezetül, az ítéletek harmadik csoportjában a Bíróság – miután megállapította a szóban forgó vállalkozások egyes eljárási jogainak súlyos és nyilvánvaló megsértését eredményező eljárási szabálytalanságot – vélelmezte, hogy e szabálytalanság hatással van, vagy valószínűleg hatással van az eljárás kimenetelére. A Bíróság így nem követelte meg a szóban forgó vállalkozásoktól, hogy e tekintetben bizonyítékot szolgáltassanak. (
26
)
50.
Miért létezik egymás mellett az ítélkezési gyakorlatban az enyhe hiba mércéjének e három formája, és milyen típusú eljárási hibákra alkalmazandók?
51.
E kérdések megválaszolásához célszerű vizsgálni az enyhe hiba mércéjének létjogosultságát.
52.
E mércének az uniós bíróságok általi alkalmazása azzal magyarázható, hogy az eljárási szabálytalanságok nem mindegyike eredményezi ipso facto valamely vállalkozás jogainak megsértését. Egyes eljárási hibák egyszerűen nem érintik (és nem érinthetik) a vizsgálat alá vont feleknek bizonyos jogokat biztosító uniós rendelkezések által védett jogi érdekeket. Az eljárási szabálytalanságok drákói szigorral történő megközelítése – a közérdek hatékony megvalósításának rovására – a közigazgatási eljárásban többek között formalizmust és bürokráciát eredményezne. (
27
)
53.
E tekintetben szem előtt tartandó, hogy a Bíróság állandó ítélkezési gyakorlata szerint a versenypolitika hatékony végrehajtása az Unió által elismert általános érdekű célkitűzésnek minősül. A Szerződés versenyjogra vonatkozó rendelkezései ugyanis az Unióra bízott feladatok megvalósításához, különösen pedig a belső piac működéséhez elengedhetetlen alapvető rendelkezések. (
28
) A versenyszabályok alkalmazása során ezért tiszteletben kell tartani az érintett vállalkozások alapvető jogait, de az alapvető jogokat is úgy kell értelmezni és alkalmazni, hogy azok ne akadályozzák a versenyszabályok hatékony alkalmazását. (
29
)
54.
Ezenkívül, még ha a Bizottság a közigazgatási eljárás során meg is sérti valamely vállalkozás egyes eljárási jogait, nyilvánvaló, hogy a legmegfelelőbb jogorvoslat nem minden esetben a szóban forgó határozat megsemmisítése. Amennyiben egyértelmű, hogy a szóban forgó eljárási szabálytalanság a vállalkozás jogainak megsértése ellenére semmilyen hatással nem lehetett az ügy kimenetelére, a határozat megsemmisítése egyszerre tűnik helytelennek (mivel nem orvosolja a jogsértést) (
30
) és aránytalannak (mivel a szankció nem arányos a hibával). (
31
) A szóban forgó vállalkozások rendelkezésére állhatnak más jogorvoslatok, amelyek jobban megfelelnek a körülményeknek. (
32
)
55.
Ez a logika akkor is érvényes, ha a megsértett jogok alapvető jogoknak minősülnek. Tekintettel arra, hogy mind az Emberi Jogok Európai Bírósága (a továbbiakban: EJEB), mind pedig az uniós bíróságok e jogok közül többnek tág hatályt tulajdonítottak, nyilvánvaló, hogy nem minden jogsértés összehasonlítható. Bizonyos jogsértések nyilvánvalóan súlyosabbak és jelentősebb következményekkel járnak másoknál.
56.
Ezzel együtt számomra logikusnak tűnik, hogy az enyhe hiba mércéje különféle esetekben különböző formákat ölthet, elsősorban a jogsértés súlyától és annak valószínűségétől függően, hogy e jogsértés befolyásolhatja‑e az eljárás kimenetelét. Közelebbről, minél nagyobb a valószínűsége, a kérelmezőnek annál alacsonyabb mércét kell teljesítenie, és fordítva. (
33
) Ezenkívül a bizonyítás kérelmezőtől történő megkövetelése során figyelembe kell venni a kérelmezőnek az állításait alátámasztó egyes bizonyítékok megszerzésére és előterjesztésére való képességét is. Amennyiben tehát a bizonyítási tehernek az érintett vállalkozások közötti (részleges vagy teljes) megosztása probatio diabolicát igényelhet tőlük, enyhe hiba vélelmezhető. (
34
)
57.
Az uniós bíróságok legutóbbi ítélkezési gyakorlata tükrében számomra úgy tűnik, hogy az enyhe hiba enyhébb mércéje vált az „általánossá”, legalábbis akkor, ha az adott ügynek van olyan vetülete, amely valóban alapvető jogokat érint. Ez számomra elsősorban két okból tűnik észszerűnek. Először is nem vitatott, hogy a versenyszabályok megsértésével kapcsolatos bizonyítási teher a Bizottságra hárul, és hogy a megalapozott kétségeknek az eljárás alá vont vállalkozások javát kell szolgálniuk. (
35
) Másodszor, gyakran rendkívül nehéznek bizonyulhat egy vállalkozás számára, hogy tevőlegesen bizonyítson valamely alternatív és hipotetikus forgatókönyvet (az eljárás eredménye az eljárási szabálytalanság hiányában), különösen arra a mérlegelési mozgástérre tekintettel, amelyet az uniós versenyszabályok biztosítanak a Bizottságnak az e szabályok tiszteletben tartásának és végrehajtásának ellenőrzése során.
58.
A mérce szigorú formáját (vagyis a mérce Suiker Unie ítéletben meghatározott formáját) tehát olyan helyzetekre kell tartogatni, amelyekben a felhozott eljárási hibák látszólag kisebb szabálytalanságokra vonatkoznak.
59.
Végezetül, bizonyosan léteznek olyan esetek, amelyekben vélelmezhetők a szabálytalanság eljárás szabályszerűségére és általánosságban vett tisztességességére gyakorolt hatásai. Ezek az eljárási hibák – amellett, hogy különösen súlyosak – szerkezeti jellegűek is: olyan hibákról van szó, amelyek az eljárás keretét érintik, és nem pusztán olyan hibákról, amelyek az egyébként szabályosan lefolytatott eljárás keretében következnek be. (
36
)
60.
A fentiek alapján egyetértek a fellebbezőkkel abban, hogy a megtámadott ítéletben a Törvényszék tévesen alkalmazta a jogot, amikor a pártatlansági kötelezettségnek és az ártatlanság vélelme elvének megsértésére vonatkozó állításaikat az enyhe hiba szigorú tesztjének (Suiker‑Unie teszt) vetette alá, így konkrét bizonyítékokat követelt meg tőlük arra vonatkozóan, hogy a vitatott határozat tartalma a szóban forgó szabálytalanság hiányában eltérő lett volna.
61.
Az, hogy a Bizottság egy adott ügy értékelése során nem pártatlan közigazgatási szervként járt el – mivel részrehajló volt, vagy azért, mert az eljárás alá vont vállalkozások felelősségével kapcsolatban már korábban kialakult elképzelése volt –, a kötelezettségei súlyos megsértésének minősül, ami hatással lehet az eljárás kimenetelére.
62.
Az ilyen hiba aligha mérhető össze az eljárás alakiságaival vagy apróságaival, és nem tekinthető hasonlónak azokhoz a hibákhoz, amelyek csekély befolyást gyakorolhatnak a végleges határozatra. Ezért az ilyen hibákat illetően kizárólag azt kellene előírni a szóban forgó vállalkozásokkal szemben, hogy arra vonatkozóan szolgáltassanak bizonyítékokat, hogy e hibák befolyással lehetnek az eljárás kimenetelére.
63.
A fentiek tükrében arra a következtetésre jutok, hogy a Törvényszék tévesen alkalmazta a jogot, amikor helytelen jogi mércét alkalmazott a fellebbezők arra vonatkozó állításainak felülvizsgálata során, hogy a Bizottság megsértette a pártatlansági kötelezettséget és az ártatlanság vélelmét.
b) Időben eltolt hibrid eljárás
64.
Másodszor, a fellebbezők előadják, hogy a Törvényszék tévesen alkalmazta a jogot, amikor nem vizsgálta meg, hogy a vitarendezési eljárás kiterjedt‑e a felelősségük kifejezett vagy hallgatólagos kinyilvánítására.
65.
Ezzel kapcsolatban is osztom a fellebbezők álláspontját. Számomra ugyanis úgy tűnik, hogy ez a következtetés a Bíróság közelmúltbeli Pometon ítéletéből következik.
66.
A Bíróság a Pometon ítéletben először emlékeztetett az ártatlanság vélelmével kapcsolatos saját ítélkezési gyakorlatára (és az EJEB ítélkezési gyakorlatára), amely szerint az összetett büntetőeljárásokban, amelyek több olyan gyanúsított ellen folynak, akiknek a felelősségét nem lehet egyetlen eljárásban elbírálni, „előfordulhat, hogy a vádlottak bűnösségének értékelése érdekében […] szükségképpen említést kell [tenni] harmadik felek részvételéről, akiknek a felelősségét esetleg külön eljárásban fogják elbírálni. Ugyanakkor, amennyiben harmadik felek érintettségére vonatkozó tényekre kell hivatkozni, az eljáró bíróságnak kerülnie kell, hogy több információt közöljön, mint ami az előtte folyamatban lévő eljárásban vádolt személyek büntetőjogi felelősségének elemzéséhez szükséges. Továbbá a bírósági határozatok indokolását olyan módon kell megfogalmazni, hogy elkerülhető legyen az érintett harmadik személyek bűnösségével kapcsolatos esetleges prejudikálás, ami veszélyeztetheti az ezen személlyel szemben felhozott vádaknak egy külön eljárásban történő méltányos elbírálását.” (
37
)
67.
A Bíróság ezt követően megállapította, hogy ezen elvek mutatis mutandis abban az esetben is relevánsak, amelyben a Bizottság ugyanazon kartell tárgyában időben eltolt hibrid eljárás lefolytatását követően két külön határozatot fogad el. Az ilyen eljárás keretében ugyanis objektíve szükséges lehet, hogy a Bizottság a vitarendezési határozatban foglalkozzon bizonyos, az állítólagos kartell résztvevőire vonatkozó olyan tényekkel és magatartással, amelyek a rendes eljárás tárgyát képezik. Ilyen esetben azonban a Bizottságnak a vitarendezési határozatban ügyelnie kell arra, hogy „biztosítsa azon vállalkozások ártatlanságának vélelmét, amelyek megtagadták a vitarendezésben való részvételt, és akikkel szemben rendes eljárást folytatnak le.” (
38
)
68.
A Bíróság végül azt is megállapította, hogy „[a]nnak ellenőrzése érdekében, hogy a Bizottság tiszteletben tartotta‑e az ártatlanság vélelmét, az uniós bíróság feladata, hogy a vitarendezési eljárást befejező határozatot és annak indokolását összességében, valamint azon sajátos körülmények fényében vizsgálja, amelyek között e határozatot elfogadták. E határozat egyes részeiben ugyanis az állítólagos kartell többi résztvevője felelősségének hiányára való kifejezett utalás értelmét vesztené, ha az említett határozat más részeit a felelősségük idő előtti megállapításaként lehetne értelmezni.” (
39
)
69.
Nem vitatott, hogy a Törvényszék a megtámadott ítéletben nem végzett a Bíróság által a Pometon ítéletben megkövetelthez hasonló elemzést.
70.
A Bizottság ugyanakkor előadja, hogy bár a Törvényszék nem követte a Pometon ítélet „betűjét” – mivel a Pometon ítéletet a megtámadott ítélet kihirdetését követően hozták –, igenis megfelelt a „szellemének”. Álláspontja szerint a Törvényszék de facto meggyőződött arról, hogy a fellebbezők vonatkozásában nem sérült az ártatlanság vélelmének elve.
71.
Nem értek egyet ezzel.
72.
A Törvényszék sem kifejezetten, sem hallgatólagosan nem végzett ilyen felülvizsgálatot. Mint azt a fenti 35. pontban is említettem, a Törvényszék érdemben nem vizsgálta meg a fellebbezők e tekintetben felhozott jogalapjait, mivel azokat hatástalannak minősítette.
73.
Ily módon – elvonatkoztatva a Törvényszék által ebben az összefüggésben alkalmazott jogi mérce megalapozottságára vonatkozó kérdéstől – meglehetősen egyértelmű, hogy a Törvényszék a megtámadott ítéletben egyáltalán nem elemezte a vitarendezési határozat szövegét annak ellenőrzése érdekében, hogy az tiszteletben tartotta‑e az HSBC ártatlansága vélelmének elvét.
74.
Ennek alapján úgy vélem, hogy a Törvényszék tévesen alkalmazta a jogot a fellebbezők arra vonatkozó kifogásainak felülvizsgálata során, hogy a vitarendezési határozat milyen hatásokat gyakorol a pozíciójukra.
75.
A fentiek tükrében úgy vélem, hogy a fellebbezők által felhozott első fellebbezési jogalap főszabály szerint megalapozott.
B.
A második és harmadik jogalapról: cél általi jogsértés
76.
A fellebbezők által hivatkozott második és harmadik fellebbezési jogalap a „cél általi jogsértés” fogalmára, valamint arra vonatkozik, hogy a Törvényszék milyen módon jutott arra a következtetésre, hogy a fellebbezők magatartása cél általi jogsértést eredményezett.
1. A felek érvei
77.
A fellebbezők a második fellebbezési jogalapjukkal előadják, hogy a Törvényszék az EUMSZ 101. cikknek az Euribor 2007. március 19‑i manipulációja tárgyának minősítése során történő téves alkalmazásával és/vagy a releváns bizonyítékok elferdítésével tévesen alkalmazta a jogot.
78.
A beavatkozó felek által támogatott fellebbezők többek között előadják, hogy a Törvényszék tévesen alkalmazta a jogot, amikor a megtámadott ítélet 101. és 102. pontjában megállapította, hogy pusztán az, hogy a manipulációban részt vevő felek jobb feltételeket kínálhatnak, mint versenytársaik (az Euribor mértékére vonatkozó információs aszimmetria miatt), a verseny tekintetében elegendő károssági fokot mutat ahhoz, hogy cél általi jogsértést eredményezzen. A Törvényszéknek felül kellett volna bírálnia a Bizottság megközelítését, mivel az nem vizsgálta meg azt a kulcsfontosságú kérdést, hogy a 2007. március 19‑i manipuláció ismerete arra ösztönözte‑e a kereskedőket, hogy versenyképesebb árakat kínáljanak versenytársaiknál. Az HSBC e tekintetben szakértői véleményt nyújtott be a Törvényszékhez, amelynek értelmében a részt vevő kereskedők nem voltak ösztönözve arra, hogy versenyképesebb árakat kínáljanak, mivel ez csökkentette volna a nyereségüket. A Törvényszéknek a megtámadott ítélet 101. pontjában arra vonatkozóan tett megállapítása, hogy e vélemény „csak általános kijelentéseket tartalmazott”, az említett bizonyíték nyilvánvaló elferdítésének minősül.
79.
Ezenkívül – a beavatkozó felek által ismételten csak támogatott fellebbezők – a harmadik jogalapjukkal előadják, hogy a Törvényszék tévesen alkalmazta a jogot, amikor megállapította, hogy a medián árakkal (
40
) kapcsolatos két megbeszélés cél általi jogsértésnek minősül. Közelebbről, a Törvényszék tévesen állapította meg, hogy e megbeszélések versenyt támogató jellegét vagy az alapügylet járulékos korlátozásai, vagy pedig az EUMSZ 101. cikk (3) bekezdése alapján végzett értékelés keretében lehet csak figyelembe venni. Közelebbről, a Törvényszék a megtámadott ítélet 149–160. pontjában a „járulékos korlátozások” elméletét alkalmazta a fellebbezők által felhozott azon érv értékelése céljából, amely szerint a medián árakra vonatkozó információcsere jellegénél fogva nem tekinthető olyannak, amely káros a rendes verseny megfelelő működésére.
80.
A fellebbezők álláspontja szerint a Törvényszék így nem foglalkozott az első fokon általuk ténylegesen előterjesztett érvvel. A fellebbezők a Törvényszék előtt azzal érveltek, hogy a releváns gazdasági és jogi hátteret figyelembe véve a medián árakkal kapcsolatos megbeszélések valójában támogatják a versenyt. A fellebbezők álláspontja szerint e megbeszélések csökkentették a medián piaci árakra vonatkozó bizonytalanságot, ami lehetővé tette a kereskedők számára, hogy ügyfeleik javára eladási és vételi árfolyamok közötti korlátozottabb eltérést határozzanak meg. Ennélfogva nem lehetett úgy tekinteni, hogy a vitatott magatartás sérti az EUMSZ 101. cikk (1) bekezdését, még kevésbé úgy, hogy cél általi jogsértést valósít meg.
81.
A Bizottság osztja a megtámadott ítéletben szereplő indokolást. Álláspontja szerint a fellebbezők kifogása a Törvényszék megállapításainak csak egy részére összpontosít, és nem kérdőjelezi meg azt az alapvetőbb szempontot, hogy a szóban forgó magatartás megváltoztatta a piaci verseny szerkezetét. A Bizottság azt is vitatja, hogy a Törvényszék elferdítette volna a fellebbezők által első fokon előterjesztett szakértői véleményt. Álláspontja szerint a Törvényszék egyszerűen megállapította, hogy a szakértői vélemény nem meggyőző.
2. Elemzés
82.
Mindenekelőtt, nem győznek meg a fellebbezők által a második fellebbezési jogalapjuk keretében felhozott érvek.
83.
Egyrészt ugyanis, a cél általi versenykorlátozás EUMSZ 101. cikk (1) bekezdése szerinti fogalma az állandó ítélkezési gyakorlat szerint olyan típusú összejátszásokra vonatkozik, amelyek jellegüknél fogva úgy tekinthetők, hogy károsak a rendes verseny megfelelő működésére, így felesleges lenne bizonyítani, hogy ténylegesen hatást gyakorolnak a piacra. (
41
) Amennyiben tehát valamely versenyhatóság – miután megvizsgálta a megállapodás rendelkezéseit és céljait, valamint azt a jogi és gazdasági környezetet, amelyben e megállapodást elfogadták és végrehajtották – arra a következtetésre jut, hogy az olyan megállapodások csoportjába tartozik, amelyek káros jellege a tapasztalat alapján általánosan elfogadott és könnyen azonosítható, nem kell megvizsgálnia, hogy a megállapodás ténylegesen torzította‑e a versenyt.
84.
E hatóságnak csak azt kell kizárnia, hogy a szóban forgó megállapodás „annak ellenére, hogy megfelel az általában versenyellenesnek tekintett megállapodások kategóriáinak, néhány sajátos körülmény miatt teljes mértékben képtelen bármilyen káros hatást kiváltani a piacon, vagy […] akár elő is segíti a versenyt.” (
42
) Másképpen megfogalmazva, az önmagában versenyellenes magatartás valamely formája esetén a hatóság a konkrét esetben csupán azt köteles megvizsgálni, hogy „léteznek‑e olyan jogi vagy ténybeli körülmények, amelyek akadályát képezik annak, hogy a kérdéses megállapodás vagy gyakorlat a versenyt korlátozza.” (
43
)
85.
Ennélfogva az, hogy szóban forgó vállalkozások tudták, kívánták vagy gazdasági érdekük fűződött ahhoz, hogy az adott magatartással korlátozzák a versenyt, általában korlátozott jelentőséggel bír annak a versenyhatóság általi értékelése során, hogy e magatartás cél általi versenykorlátozásnak minősíthető‑e. (
44
) E tekintetben a magatartás verseny korlátozására való alkalmasságának vizsgálata főszabály szerint önmagában elegendő.
86.
Ezzel összefüggésben emlékeztetek arra is, hogy az állandó ítélkezési gyakorlat szerint vélelmezni kell, hogy az összehangolásban részt vevő és a piacon továbbra is tevékeny vállalkozások figyelembe veszik a versenytársaikkal kicserélt információkat a piaci magatartásuk meghatározása érdekében. Az EUMSZ 101. cikk (1) bekezdése megsértésének megállapításához tehát nem kell bizonyítani, hogy a bizalmas információk ilyen cseréje ténylegesen érintette a piaci versenyt. (
45
)
87.
Ezen okok alapján úgy vélem, hogy a Törvényszék a megtámadott ítélet 101. és 102. pontjában nem alkalmazta tévesen a jogot. A Törvényszék helyesen állapította meg, hogy a szóban forgó magatartások cél általi korlátozásnak minősítése szempontjából nem meghatározó az, hogy a részt vevő kereskedők állítólag nem szándékoztak kedvezőbb árakat kínálni és/vagy nem voltak arra ösztönözve, hogy kedvezőbb árakat kínáljanak.
88.
Másrészt, a fenti megfontolások tükrében a fellebbezők arra vonatkozó érvét, hogy a Törvényszék az első fokon előterjesztett gazdasági szakértői véleményt illetően állítólag elferdítette a bizonyítékokat, mint hatástalant el lehet utasítani. Még ha ugyanis a szakértői vélemény – a fellebbezők állításának megfelelően – „a manipulációban részt vevő kereskedők ösztönzését részletező konkrét gazdasági bizonyítékot” is tartalmazna, ez semmilyen hatással nem lenne a szóban forgó magatartás cél általi korlátozásnak minősítésére.
89.
A teljesség kedvéért hozzáteszem, hogy mindenesetre egyetértek a Bizottsággal abban, hogy úgy tűnik, a Törvényszék egyszerűen nem találta meggyőzőnek a véleményt. Ez nem olyan megállapítás, amely fellebbezés tárgyát képezhetné. Álláspontom szerint nem tartalmaz téves jogalkalmazást a Törvényszék fellebbezők által kifogásolt (sajnálatosan tömör) megállapítása.
90.
Ezzel szemben egyetértek a fellebbezők által a harmadik fellebbezési jogalapjuk keretében felhozott érvekkel. Úgy vélem ugyanis, hogy a Törvényszék tévesen alkalmazta a jogot a fellebbezőknek a szóban forgó magatartás versenyt támogató jellegére vonatkozó állításainak értékelése során.
91.
A Törvényszék a megtámadott ítélet 154. pontjában először is megállapította, hogy „az alapügylet járulékos korlátozásai kivételével […] kizárólag az EMUSZ 101. cikk (3) bekezdésének értékelésével összefüggésben lehet figyelembe venni az esetleges versenyt támogató hatásokat.” A Törvényszék ezt követően kifejtette, hogy az EUMSZ 101. cikk (1) bekezdése nem tartalmaz olyan „józan mérlegelést”, amely lehetővé tenné valamely megállapodás versenyt támogató és versenyellenes hatásainak mérlegelését annak meghatározása érdekében, hogy e megállapodást „versenykorlátozásnak” kell‑e minősíteni.
92.
Ezt az álláspontot azonban cáfolja a közelmúltbeli ítélkezési gyakorlat. Közelebbről – amint azt a Bíróság az UK Generics ítéletben egyértelművé tette –, amikor az egyezségben részt vevő felek az egyezség versenyt támogató hatásaira hivatkoznak, az ilyen hatásokat az egyezség hátterét képező körülményekként megfelelően figyelembe kell venni az EUMSZ 101. cikk (1) bekezdés szerinti „cél általi korlátozásként” minősítés szempontjából, mivel az ilyen hatások kétségbe vonhatják az összejátszásra irányuló érintett magatartásnak a verseny tekintetében fennálló elegendő károssági fokával kapcsolatos átfogó értékelést. (
46
)
93.
Ahogyan azt a Bíróság kifejtette, valamely megállapodás állítólagos versenyt támogató hatásainak értékelése nem józan mérlegelés, hanem csupán megragadja az érintett magatartás objektív súlyát. Amikor ugyanis a szóban forgó vállalkozások bizonyítják, hogy e hatások relevánsak, konkrétan az érintett megállapodásra jellemzőek, és kellően jelentősek, lehetővé teszi, hogy „észszerűen kétségbe lehessen vonni az érintett [megállapodásnak] a verseny tekintetében fennálló elegendő károsságát, következésképpen pedig a versenyellenes célját.” (
47
)
94.
Teljesen nyilvánvaló, hogy a Törvényszék nem végzett ilyen értékelést, mivel kizárólag azt vizsgálta, hogy a medián árakra vonatkozó információcserék igazolhatók‑e a „járulékos korlátozás” tana alapján. Ez azonban eltérő típusú elemzésre vonatkozik, amely annak ellenőrzésére irányul, hogy a megállapodásban részes felek magatartásának bizonyos olyan korlátozásai, amelyek nem képezik a megállapodás tárgyát, igazolhatók‑e még akkor is, ha versenykorlátozó jellegűek, mivel a nem versenyellenes megállapodások végrehajtásához „közvetlenül kapcsolódnak és ahhoz szükségesek”. (
48
)
95.
A megtámadott ítélet tehát e tekintetben téves jogalkalmazást tartalmaz, amennyiben a Törvényszék a fellebbezők érveinek értékelése, majd elutasítása céljából nem a megfelelő jogi hátteret alkalmazta.
96.
Ebből tehát arra következtetek, hogy a második fellebbezési jogalapot el kell utasítani, míg a harmadik fellebbezési jogalapnak helyt kell adni.
C.
A negyedik, ötödik és hatodik fellebbezési jogalapról: egységes és folyamatos jogsértés
97.
A negyedik, ötödik és hatodik fellebbezési jogalap a Törvényszék által tett azon megállapításra vonatkozik, amely szerint a fellebbezők „egységes és folyamatos jogsértésben” vettek részt.
1. A felek érvei
98.
A beavatkozó felek által támogatott felperesek azzal érvelnek, hogy az egységes és folyamatos jogsértésben való részvételükre vonatkozó megállapítás több tévedésen alapul.
99.
A fellebbezők a negyedik fellebbezési jogalapjukkal mindenekelőtt előadják, hogy a Törvényszék nyilvánvalóan elferdítette a 2007. február 12‑i megbeszélésekkel kapcsolatos tényeket és bizonyítékokat. A fellebbezők előadják, hogy a szóban forgó napon ugyanazok a kereskedők két egymástól elkülönült és független megbeszélést tartottak. A megtámadott ítéletben szereplő megállapításokkal ellentétben azonban az első megbeszélés nem vonatkozott az Euribor manipulációjára. A fellebbezők által tett előadás szerint csak a második megbeszélés érintette az Euribor 2007. március 19‑i tervezett manipulációját.
100.
A fellebbezők hozzáteszik, hogy a Törvényszék hasonló tévedést követett el a 2007. február 16‑i megbeszéléseket illetően. A kereskedők azon a napon is két külön megbeszélést tartottak. Csak az első megbeszélés vonatkozott a medián árakra, míg a második megbeszélés tárgyát egyetlen múltbeli ügylet képezte. A fellebbezők érvelése szerint a Törvényszék tehát elferdítette a bizonyítékokat, amikor a második megbeszélést az első megbeszéléshez képest „ugyanazon magatartásnak” minősítette. Álláspontjuk szerint az első megbeszélés során nem sérült az EUMSZ 101. cikk (1) bekezdése.
101.
Ezenfelül a fellebbezők az ötödik fellebbezési jogalapjukkal azt kifogásolják, hogy a Törvényszék a megtámadott ítélet 214–229. pontjában arra a következtetésre jutott, hogy a vitatott határozatban meghatározott különféle magatartások egyetlen célt szolgálnak. Álláspontjuk szerint a Törvényszék ezt a következtetést több téves értékelésre alapította.
102.
Végezetül, a fellebbezők a hatodik fellebbezési jogalapjuk keretében a Törvényszék által a megtámadott ítélet 255– 262. pontjában arra vonatkozóan tett megállapítást kifogásolják, amely szerint az HSBC tudomással bírt arról, hogy olyan egységes és folyamatos jogsértésben vesz részt, amely nem pusztán a 2007. március 19‑i manipulációt, hanem a 2007. március 19‑i és 27‑i, a manipuláció megismétlésének lehetőségével kapcsolatos megbeszéléseket is felölelte. A fellebbezők úgy vélik, hogy a megtámadott ítélet e tekintetben túlterjeszkedett a vitatott határozatban szereplő megállapításokon.
103.
A Bizottság álláspontja szerint a negyedik, ötödik és hatodik fellebbezési jogalap elfogadhatatlan, illetve hatástalan, mindenesetre pedig megalapozatlan.
104.
A Bizottság a negyedik jogalapot illetően úgy véli, hogy a Törvényszék helyesen értékelte a 2007. február 12‑i és 16‑i megbeszélések tárgyát. Álláspontja szerint mesterséges az HSBC arra irányuló kísérlete, hogy e beszélgetéseket külön információcserékre bontsa, amelyek mindegyike eltérő célra irányul. A Bizottság hozzáteszi, hogy e fellebbezési jogalap mindenesetre hatástalan, mivel még ha helyt is kellene adni a fellebbezők érveinek, a Törvényszéknek a 2007. február 12. és 2007. március 27. között folytatott versenyellenes információcserére vonatkozó megállapításai akkor is helytállók maradnának.
105.
A Bizottság azzal is érvel, hogy a Törvényszék nem alkalmazta tévesen a jogot, amikor megerősítette azon elemzését, amely szerint a vitatott határozatban meghatározott különféle magatartások egyetlen célra irányulnak. Ezt a célt a vitatott határozat (445) preambulumbekezdésében fejtette ki, amit a megtámadott ítélet nem kérdőjelez meg: „[a kartell tagjai által] fizetendő kifizetések csökkentése (vagy az általuk kapott kifizetések növelése), és ebből következően a portfoliójukban található EIRD termékek értékének növelése ezen EIRD termékek másik feleinek kárára”. A Bizottság hozzáteszi, hogy a fellebbezők ezzel kapcsolatos érvei mindenesetre elfogadhatatlanok, mivel azok a Törvényszék bizonyos ténybeli értékeléseinek vitatására szorítkoznak.
106.
Ezenkívül – a Bizottság álláspontja szerint – a hatodik fellebbezési jogalap egyszerre elfogadhatatlan és megalapozatlan. Előadja, hogy a fellebbezők e tekintetben is vitatják az arra vonatkozó tényeknek és bizonyítékoknak a Törvényszék általi értékelését, hogy az HSBC tudomással bírt más bankoknak a szóban forgó magatartásban való részvételéről. A Bizottság mindenesetre előadja, hogy a Törvényszék értékelése helyes és teljes mértékben összhangban van a vitatott határozatban tett megállapításokkal.
2. Elemzés
107.
Számomra nem meggyőzők a fellebbezők és a beavatkozó felek által előadott azon érvek, amelyek azt vitatják, hogy helyes lenne a Törvényszéknek az HSBC egységes és folyamatos jogsértésben való részvételére vonatkozó értékelése.
108.
E tekintetben emlékeztetek arra, hogy az EUMSZ 256. cikk (1) bekezdésének második albekezdéséből és az Európai Unió Bíróságának alapokmánya 58. cikkének első bekezdéséből az következik, hogy főszabály szerint kizárólag a Törvényszék rendelkezik hatáskörrel a tényállás megállapítására és a tényállás értékelésére. Kizárólag a bizonyítékoknak a Törvényszék általi elferdítése minősül a Bíróság felülvizsgálatának hatálya alá tartozó jogkérdésnek. (
49
)
109.
A fellebbezők a bizonyítékok elferdítésére kizárólag a negyedik fellebbezési jogalapjuk keretében hivatkoznak. Ilyen állítást nem fogalmaztak meg az ötödik és hatodik fellebbezési jogalapot illetően, noha e jogalapok nem vetnek fel semmilyen valódi jogkérdést.
110.
A fellebbezők és a beavatkozó felek nem vitatják az „egységes és folyamatos” jogsértés fogalmának (vagy alkotóelemeinek, köztük az „egyetlen célnak”) a Törvényszék általi értelmezését vagy általánosabban a megtámadott ítéletben alkalmazott jogi keretet. Lényegében a Törvényszék által a kereskedők közötti több megbeszélés tárgyát, jellegét és összefüggéseit illetően tett konkrét megállapításokat vitatják.
111.
A fellebbezők és a beavatkozó felek tehát – amint azzal a Bizottság helyesen érvel – de facto azt kérik, hogy a Bíróság értékelje újra a fellebbezőknek az egységes és folyamatos jogsértésben való részvételével kapcsolatos tényeket és bizonyítékokat. Ez azonban a fellebbezés szakaszában elfogadhatatlan.
112.
Az ötödik és hatodik jogalapot tehát elfogadhatatlannak kell minősíteni. Egyébiránt a negyedik fellebbezési jogalapot illetően úgy vélem, hogy azt mint megalapozatlant el kell utasítani.
113.
E tekintetben rámutatok arra, hogy az állandó ítélkezési gyakorlat szerint az elferdítésnek nyilvánvalónak kell lennie az ügy irataiból, anélkül hogy szükséges lenne a tényállás és a bizonyítékok újbóli értékelése. (
50
) A bizonyítékok elferdítésének bizonyításához nem elegendő a Törvényszéktől eltérően értelmezni ezeket a bizonyítékokat. (
51
)
114.
A jelen ügyben a 2006. február 12‑i és 16‑i megbeszélések „valódi” tartalmának és jelentésének meghatározása kétségkívül nem könnyű feladat. A kereskedők között váltott írásbeli üzenetek megfejtését és annak figyelembevételét követeli meg, hogy ezen üzenetek cseréjét megszakították olyan időszakok, amelyekben a kereskedők a telefonon egyeztettek.
115.
A fellebbezők e megbeszéléseket másként magyarázzák, mint a Törvényszék. Márpedig számomra egyáltalán nem tűnik úgy, hogy a fellebbezők előadása hitelesebb vagy valószínűbb lenne, mint a Törvényszéké, és még kevésbé alkalmas arra, hogy a tények és bizonyítékok Törvényszék általi értékelésében olyan tárgyi tévedést állapítson meg, amely szükséges lenne az elferdítés bizonyításához.
116.
Álláspontom szerint a fentiek tükrében a negyedik, ötödik és hatodik fellebbezési jogalapot el kell utasítani.
VI. Az értékelés következményei
117.
A jelen indítványban arra a következtetésre jutottam, hogy az első és a harmadik fellebbezési jogalap megalapozott.
118.
Mindazonáltal az állandó ítélkezési gyakorlat szerint, amennyiben a Törvényszék határozatának indokolása az uniós jogot sérti, de a rendelkező része egyéb jogi indokok miatt megalapozottnak bizonyul, az ilyen jogsértés nem eredményezheti e határozat hatályon kívül helyezését, és az indokolást meg kell változtatni. (
52
) Ilyen esetben a fellebbezést el kell utasítani. (
53
)
119.
Az alábbiakban kifejtett okok miatt a jelen ügyben ez a helyzet.
A.
A megfelelő ügyintézéshez való jog, az ártatlanság vélelme és a védelemhez való jog
120.
Előzetesen emlékeztetni kell arra, hogy a megfelelő ügyintézéshez való jogot a Charta 41. cikke rögzíti, amelynek értelmében „[m]indenkinek joga van ahhoz, hogy ügyeit az Unió intézményei, szervei és hivatalai részrehajlás nélkül, tisztességes módon és észszerű határidőn belül intézzék.” (
54
) Ahogyan azt a Törvényszék a megtámadott ítéletben megállapította, a pártatlanság e kötelezettsége magában foglalja egyrészt a szubjektív pártatlanságot abban az értelemben, hogy az ügyben eljáró érintett intézmény egyik tagja sem mutathat elfogultságot vagy személyes előítéletet, másrészt pedig az objektív pártatlanságot abban az értelemben, hogy az intézménynek e tekintetben megfelelő biztosítékokat kell nyújtania az összes jogszerű kétely kizárására. (
55
)
121.
Az ártatlanság vélelmének elvét pedig a Charta 48. cikke rögzíti, amely az EJEE 6. cikkének (2) bekezdését megismételve úgy rendelkezik, hogy „[m]inden gyanúsított személyt mindaddig ártatlannak kell vélelmezni, amíg bűnösségét a törvénynek megfelelően meg nem állapították.” Az állandó ítélkezési gyakorlat szerint a szóban forgó jogsértések jellegére, valamint a hozzájuk kapcsolódó szankciók jellegére és súlyosságára tekintettel ezen elv alkalmazandó azokban a vállalkozásokat érintő, versenyszabályok megsértésére vonatkozó eljárásokban, amelyek bírság vagy kényszerítő bírság megállapításához vezethetnek. (
56
)
122.
Végezetül, a Bíróság következetesen megállapította, hogy a védelemhez való jog tiszteletben tartásának elve az uniós jog alapvető elvének minősül. Sértené ezt az elvet, ha valamely bírósági határozat olyan tényeken vagy iratokon alapulna, amelyekről maguk a felek vagy a felek valamelyike nem szerezhetett tudomást, és amelyekről ezáltal álláspontjukat sem adhatták elő. (
57
)
123.
A beavatkozó felek által támogatott felperesek azzal érvelnek, hogy a Bizottság lényegében két módon sértette meg e jogokat. Először is előadják, hogy a Bizottság ezt időben eltolt hibrid eljárás folytatásával és olyan vitarendezési határozat elfogadásával tette, amelyben de facto megállapította az HSBC EUMSZ 101. cikk megsértéséért fennálló felelősségét. Másodszor, a fellebbezők a Bizottságnak a versenypolitikáért akkoriban felelős tagja által azt megelőzően tett egyes nyilatkozatokat kifogásolják, hogy a vitatott határozatot elfogadták volna.
124.
Álláspontom szerint egyik érvelés sem meggyőző. Ahogyan azt az alábbiakban kifejtem, ezek az elvek és jogok nem sérültek. A fellebbezők mindenesetre nem szolgáltattak arra utaló bizonyítékot, hogy az állítólagos szabálytalanságok hiányában a vitatott határozat eltérő lehetett volna.
1. Hibrid eljárás
125.
A fellebbezők lényegében előadják, hogy a Bizottság – azáltal, hogy időben eltolt hibrid eljárást folytatott – a vitatott határozat tényleges elfogadása előtt helyrehozhatatlanul prejudikálta a pozíciójukat. Ugyanis a vitarendezési határozat – még ha azt nem is nekik címezték – több felesleges utalást tartalmazott az HSBC‑re vonatkozóan, így de facto már megállapítást nyert az HSBC felelőssége.
126.
A fellebbezők érvei nem meggyőzőek számomra.
127.
Előzetesen emlékeztetni kell arra, hogy a Bíróság már megállapította, hogy semmi akadálya nincs annak, hogy a Bizottság a kartell különböző résztvevőivel szemben időben eltolt hibrid eljárást alkalmazzon. (
58
) Ellentétes lenne a vitarendezési eljárás céljával, vagyis azzal, hogy egyszerűsítse és meggyorsítsa a közigazgatási eljárásokat, valamint csökkentse az uniós bírósághoz benyújtott keresetek számát, ezáltal lehetővé téve, hogy a Bizottság ugyanazon források felhasználásával több üggyel is foglalkozzon, (
59
) ha arra köteleznék a Bizottságot, hogy egyszerre fogadja el a vitarendezési határozatot és az ahhoz kapcsolódó rendes határozatokat.
128.
A Crédit Agricole ugyanakkor azzal érvel, hogy a Bizottságnak ezt kellene tennie akkor, ha nincs elegendő biztosíték arra, hogy a hibrid eljárás keretében tiszteletben fogják tartani az olyan felek ártatlanságának vélelmét, amelyek nem vettek részt a vitarendezési eljárásban.
129.
Bár elméletileg egyet tudok érteni ezzel a felvetéssel, a gyakorlatban nehezen tudom elképzelni azokat a körülményeket, amelyek között a vitarendezési határozat Bizottság általi elfogadása – még minden lehetséges garancia és óvintézkedés elfogadása esetén is – elkerülhetetlenül a vitarendezési eljárásban részt nem vevő felek felelősségének megállapításához vezetne.
130.
Ahogyan ugyanis arra a Törvényszék egy közelmúltbeli határozatában helyesen rámutatott, az 1/2003 rendelet rendelkezései által szabályozott eljárás kontextusában mind az érintett vállalkozások, mind pedig a Bizottság a korábbi vitarendezési eljáráshoz képest „tabula rasa” helyzetbe kerülnek, amelyben a felelősséget még meg kell határozni. Ezen eljárás keretében a Bizottságot kizárólag az érintett vállalkozásokhoz intézett kifogásközlés köti, és – aligha kell kiemelni – köteles e vállalkozások számára minden lehetőséget megadni a meghallgatásra, megfelelően figyelembe véve az általuk szolgáltatott jogi és ténybeli elemeket. (
60
)
131.
Semmi nem zárja ki azt, hogy a Bizottság a vitarendezési határozatban szereplő más ténybeli és jogi megállapítások ellenére eltérő következtetésre jusson a későbbi rendes határozatban, amennyiben új érvekkel vagy új bizonyítékokkal szembesül. Másképpen megfogalmazva, a Bizottság a későbbi határozatban nem szorítkozhat egyszerűen a vitarendezési határozatban tett megállapításokra. A Bizottság által az 1/2003 rendelet rendelkezései alapján elfogadott minden határozatnak főszabály szerint olyan önálló határozatnak kell lennie, amelyben a hatóságok a megállapításaikat kellően indokolják és alátámasztják. (
61
)
132.
A fellebbezők fő érvét illetően rögtön jelzem, hogy nem látom be, miként lehetne úgy tekinteni, hogy a vitarendezési határozatban szereplő, az HSBC‑re való hivatkozások helyrehozhatatlanul sértik a fellebbezők párhuzamos eljárásban elfoglalt pozícióját.
133.
A felek között formálisan nem vitatott, hogy a vitarendezési határozat nem hivatott, és nem is képes – legalábbis közvetlenül – bármilyen joghatást kifejteni a fellebbezők vonatkozásában, mivel ők nem címzettjei e határozatnak, (
62
) és nem említi őket annak rendelkező része.
134.
Ezenkívül a vitarendezési határozat (3) preambulumbekezdése egyértelműen úgy szól, hogy e határozat kizárólag a vitarendezési eljárásban részt vevő felek által elfogadott tényeken alapul, és hogy „a jelen ügyben nem állapít meg semmilyen felelősséget a vitarendezési eljárásban részt nem vevő felekkel szemben az uniós versenyjog megsértésében való részvételért”. E preambulumbekezdés tartalmaz egy lábjegyzetet is (4. sz. lábjegyzet), amelyben az szerepel, hogy az e határozatban említett, „a vitarendezési eljárásban részt nem vevő feleket érintő [határozat] célját kizárólag a vitarendezési eljárásban részt vevő felek felelősségének megállapítása képezte […]”.
135.
Kétségtelen, hogy e „felelősségkizáró nyilatkozatok” létezése nem elegendő a fellebbezők által hivatkozott jogsértés kizárásához, mivel – amint az a Pometon ítéletből következik – a Bizottságnak egy vitarendezési határozatban kerülnie kell, hogy több információt közöljön, mint ami az ezen eljárásban részt nem vevő vállalkozások jogi felelősségének értékeléséhez szükséges. Ezenkívül a vitarendezési határozatok indokolását olyan módon kell megfogalmazni, hogy elkerülhető legyen a vitarendezési eljárásban részt nem vevő felek külön eljárás tárgyát képező felelősségével kapcsolatos esetleges prejudikálás.
136.
A szóban forgó ügyben a vitarendezési határozatot tehát teljes egészében meg kell vizsgálni annak ellenőrzése érdekében, hogy a fenti 133. és 134. pontban felsorolt bizonyítékok ellenére az abban szereplő, az HSBC‑re való hivatkozások de facto a felelősség idő előtti kifejezésének tekinthetők‑e. Másképpen megfogalmazva, a fellebbezők által a keresetlevelükben használt kifejezésekkel élve, olyan mértékben „kristályosítja‑e ki” a vitarendezési határozat az HSBC pozícióját, hogy az a későbbi eljárásban nem „korrigálható”?
137.
A fellebbezők e tekintetben azt kifogásolják, hogy a Bizottság a vitarendezési határozat 4. sz. lábjegyzetében a „felek” kifejezést úgy határozta meg, mint „az eljárás alá vont valamennyi vállalkozást”, ami tehát magában foglalja a vitarendezési eljárásban részt nem vevő feleket is. A Bizottság ezt követően (a vitarendezési határozat 4. pontjában) ismertette a szóban forgó magatartásokat, és azokat a „feleknek” tulajdonította. (
63
) Ebben az összefüggésben a Bizottság a Barclays és többek között az HSBC közötti kétoldalú kapcsolatokra is hivatkozott. (
64
) Ezenkívül a szóban forgó magatartások korlátozó jellegének értékelése során a vitarendezési határozat a 4. pontban leírt magatartásokra utal.
138.
Márpedig e hivatkozások között nincs olyan, amely – önmagában vagy más hivatkozásokkal együttesen – problematikusnak tűnne számomra.
139.
Egyrészt ugyanis a vitarendezési határozatban a vitarendezési eljárásban részt nem vevő felekre vonatkozóan viszonylag kevés utalás szerepel, míg annak „jogi értékelés” részében egy sem szerepel. (
65
) Másrészt, és ami fontosabb, ezen utalások mindegyike leíró jellegű, és nem vonják magukkal – kifejezetten vagy hallgatólagosan – a HSBC jogi helyzetének értékelését.
140.
Kétségtelen, hogy a Bizottság a vitarendezési határozat jogi értékelésre vonatkozó részében néhány kereszthivatkozást helyez el e határozat leíró részére vonatkozóan, amelyben a HSBC‑ra vagy közvetlenül, vagy közvetetten hivatkozik.
141.
Mivel azonban a vitarendezési eljárásban részt vevő felek vitarendezési határozat tárgyát képező magatartása magában foglalta a vitarendezési eljárásban részt nem vevő felekkel való kapcsolattartást, és e kapcsolattartásnak a határozat rendszerében van bizonyos jelentősége, a Bizottságtól nem lehetett elvárni, hogy kihagyja ezen információkat. Az HSBC e tekintetben fennálló érdekét egyensúlyba kell hozni a Bizottság arra vonatkozó kötelezettségével, hogy a lehető legteljesebb és legátláthatóbb döntéseket hozza meg, amelyek mind ténybeli, mind jogi szempontból kellő indokolást tartalmaznak. Ezek az utalások tehát „objektíven szükségesek” ahhoz, hogy a Pometon ítélet értelmében meg lehessen állapítani a vitarendezési eljárásban részt vevő felek felelősségét.
142.
Ennélfogva számomra úgy tűnik, hogy a vitarendezési határozat nem tartalmazza az HSBC felelősségének rejtett vagy járulékos értékelését. E határozat feleslegesnek vagy haszontalannak tűnő utalást sem tartalmaz az HSBC‑re vonatkozóan.
143.
A vitatott határozat vizsgálata alátámasztja e következtetésemet. A vitarendezési határozatra való utalások ugyanis – ismételten csak – a vitatott határozat leíró részein belül maradnak. A szóban forgó magatartások jogi értékelése, valamint a vitarendezési eljárásban részt nem vevő felek e tekintetben fennálló felelőssége ugyanis olyan önálló elemzésen alapul, amely egyáltalán nem támaszkodik a vitarendezési határozatban tett megállapításokra. Az értékelés egésze ex novo, a vitatott határozat címzettje által előterjesztett érvek és bizonyítékok tükrében történik. Következésképpen a Bizottság megállapításai önmagukban indokoltak és megalapozottak.
144.
A fentiek tükrében nem látok olyan meggyőző érvet, amely arra engedne következtetni, hogy a fellebbezők felelőssége de iure vagy de facto megállapítást nyert volna a vitarendezési határozatban, így a Bizottság semmilyen gyakorlati szempontból nem volt abban a helyzetben, hogy módosítsa következtetéseit a későbbi határozatban. Az ártatlanság vélelme elvének az időben eltolt hibrid eljárás alkalmazásából eredő megsértésére alapított érveket tehát el kell utasítani.
2. A Bizottság tagjának nyilatkozatai
145.
Az állandó ítélkezési gyakorlat szerint az ártatlanság vélelmének elve mindenekelőtt megköveteli, hogy a bíróság tagjai feladatuk teljesítése során ne abból az előfeltevésből induljanak ki, hogy a gyanúsított a bűncselekményt elkövette, és hogy a bizonyítási teher a vádhatóságot terheli, minden ezzel kapcsolatos kétely pedig a vádlott javát szolgálja. (
66
)
146.
Egyébiránt az EJEB állandó ítélkezési gyakorlata szerint az ártatlanság vélelmének elvével ellentétes az is, ha a hatóságok a bűncselekménnyel vádolt személyt bűnösnek nyilvánítják, mielőtt annak bűnössége a törvény szerint bizonyítást nyerne. Ez ugyanis arra bátoríthatja a közvéleményt, hogy az érintett személyt bűnösnek tekintse, így ez hatással lehet e személy jó hírnevére és méltóságára, valamint sérti a kérdésnek a hatáskörrel rendelkező hatóságok általi higgadt és pártatlan értékelését. (
67
)
147.
A szóban forgó hatóságok nem csak a bírákat, hanem egyéb köztisztviselőket (mint például a nyomozó hatóságokat és az állam más képviselőit) is magukban foglalják. (
68
) Az utóbbiak által tett kijelentéseket azonban kevésbé szigorúan kell felülvizsgálni, mint a bíróságok kijelentéseit. (
69
)
148.
Ezenkívül az EJEB úgy ítélte meg, hogy a véleménynyilvánítás szabadságának – és hozzáteszem, a közigazgatás nyitottságának és átláthatóságának követelményei (
70
) – tükrében az ártatlanság vélelmének elve nem értelmezhető úgy, mint amely megakadályozza a hatóságokat abban, hogy a nyilvánosságot tájékoztassák a folyamatban lévő vizsgálatokról. Ez azzal a feltétellel van így, hogy a hatóságok a szükséges diszkrécióval és körültekintéssel járnak el. (
71
)
149.
Az ítélkezési gyakorlat alapvető különbséget tett egyrészt az olyan kijelentések között, amelyek szerint valamely személyt pusztán gyanúsítanak a bűncselekmény elkövetésével, másrészt pedig – a jogerős elítélés hiányában tett – olyan egyértelmű kijelentések között, amelyek alapján valamely személy ténylegesen elkövette a szóban forgó bűncselekményt. Az előbbieket általában jogszerűnek tekintették, míg az utóbbiak sértik az ártatlanság vélelmét. (
72
)
150.
A nyilatkozatban használandó nyelvezet hatóságok általi megválasztása e tekintetben nyilvánvalóan meghatározó jelentőséggel bír. (
73
) A legfontosabb azonban – főleg a „határesetekben” – a hatóságok nyilatkozatainak tényleges értelme, nem pedig azok szó szerinti formája. (
74
)
151.
Az EJEB úgy ítélte meg, hogy bizonyos körülmények között a szerencsétlen nyelvhasználat – amely kifogásolható lehet – nem meghatározó az ártatlanság vélelmének állítólagos megsértése szempontjából. (
75
) Az állandó ítélkezési gyakorlat szerint ugyanis azt a kérdést, hogy valamely hatóság nyilatkozata sérti‑e az ártatlanság vélelmét, a nyilatkozat megtételének sajátos körülményei között kell megválaszolni. (
76
)
152.
A fentiek alapján sérült‑e az ártatlanság vélelmének elve a fellebbezők esetében a Bizottság tagjának 2012. évi és 2014. évi nyilatkozatai miatt?
153.
Jóllehet valamelyest rokonszenvezem a fellebbezők érveivel, úgy vélem, hogy nem történt ilyen jogsértés.
154.
Elöljáróban rá kell mutatni arra, hogy a Bizottság korábbi tagja olyan közigazgatási intézmény (a Bizottság) tagja volt, amely a jelen ügyben vizsgáló hatóságként járt el. A nyilatkozataira alkalmazandó kritérium tehát nem olyan szigorú, mintha e biztos a bírósági rendszer tagja lett volna.
155.
Ezzel együtt el kell ismerni, hogy e nyilatkozatok – a használt kifejezések és a megtételük módja miatt – az egyszerű gyanúra vonatkozó nyilatkozatok és a felelősség idő előtti megállapítása közötti határmezsgyén helyezkedtek el. Több tényezőre figyelemmel mégis hajlok arra, hogy úgy tekintsem, e nyilatkozatok szerencsétlenek, de viszonylag „ártalmatlanok”.
156.
Először is, ami a szóban forgó nyilatkozatok tartalmát illeti, igaz, hogy több észrevétel kettős értelmű volt, és közülük egyeseket a nyilvánosság egy része úgy tekinthetett, mint célozgatást arra, hogy a vizsgálat alá vont vállalkozások (összessége vagy egy része) megsérthették az uniós versenyszabályokat. (
77
) Márpedig tagadhatatlan, hogy e nyilatkozatok inkább homályosak és általánosak voltak, és nem állapították meg a vizsgálat alá vont vállalkozások felelősségét. E nyilatkozatok a vizsgálat tárgyát képező vállalkozásokra vonatkozóan méltatlan vagy rosszmájú megfogalmazást sem tartalmaztak. Konkrétan egy vagy több vállalkozásra sem hivatkoztak, és nem tartalmaztak olyan konkrét részleteket, amelyek lehetővé tennék egy vagy több meghatározott vállalkozás azonosítását, továbbá olyan bizalmas információkat vagy üzleti titkokat sem közöltek, amelyek árthattak volna e vállalkozásoknak.
157.
Másodszor, ami a szóban forgó nyilatkozatok megtételének kontextusát illeti, számomra különösen a „hol”, a „miért” és a „mikor” tűnik relevánsnak. E nyilatkozatokat egyrészt az Európai Parlamentben, másrészt a francia szenátusban, harmadrészt pedig a szaksajtóval folytatott tájékoztató során tették. A szóban forgó nyilatkozatok célja az volt, hogy tájékoztassák a más (uniós vagy nemzeti) intézményeket és az érintett ágazat gazdasági szereplőit a folyamatban lévő vizsgálat állásáról. Egy olyan világban, amely még mindig lábadozott a 2007–2008‑as pénzügyi válság pusztító hatásai után (amelyek több globális pénzügyi intézmény meggondolatlan magatartásában gyökereznek), valamint amelyben az Unió keretében a pénzügyi szolgáltatási ágazat jelentős reformja volt folyamatban, egyértelmű, hogy az ilyen információ komolyan felkeltette a nyilvánosság érdeklődését. Ezenkívül a nyilatkozatokat az EIRD termékek ágazatában folytatott vizsgálat nyilvánosságra hozatalát követően tették meg. (
78
)
158.
Harmadszor, ami a szóban forgó nyilatkozatok esetleges következményeit illeti, nem látom be – és azt a fellebbezők sem próbálták meg részletesen kifejteni –, hogy ezek a nyilatkozatok hogyan befolyásolhatták a fellebbezők jó hírnevét és méltóságát, illetve e tárgykörnek a Bizottság általi higgadt és pártatlan értékelését. (
79
)
159.
Közelebbről, a fellebbezők nem vitatják, hogy egyrészt a közigazgatási eljárás keretében az uniós szabályozás által biztosított valamennyi eljárási garanciában részesültek, másrészt mind a vitarendezési határozat, mind pedig a vitatott határozat a Bizottság (azaz a biztosok testülete), és nem a versenypolitikáért felelős biztos által elfogadott jogi aktus, harmadszor, a vitatott határozat elfogadásának időpontjában az, aki a szóban forgó nyilatkozatokat tette, már nem volt a Bizottság versenypolitikáért felelős tagja.
160.
A fentiek tükrében számomra úgy tűnik, hogy a szóban forgó nyilatkozatok – amelyek az ombudsman állításának megfelelően valóban kifogásolhatók – nem alkalmasak arra és nem olyan súlyúak, hogy kétségbe vonják azt a pártatlanságot, amellyel a Bizottság a vizsgálatát lefolytatta, és a vitatott határozatban értékelte a fellebbezők helyzetét.
161.
Mindenesetre úgy vélem, hogy még ha a Bíróság úgy ítélné is meg, hogy a szóban forgó nyilatkozatok az ártatlanság vélelmének megsértését eredményezték, a fellebbezők semmilyen bizonyítékot nem szolgáltattak arra vonatkozóan, hogy e nyilatkozatok befolyásolhatták volna az eljárás kimenetelét.
162.
Végezetül annyit fűznék hozzá, hogy a fellebbezők által ezzel összefüggésben megfogalmazott, a védelemhez való joguk megsértésére vonatkozó további állítások nem vetnek fel a fent tárgyalt kérdésekhez képest további kérdéseket. Ezen állításokat tehát nem kell külön megvizsgálni.
163.
Álláspontom szerint tehát el kell utasítani a fellebbezők arra vonatkozó állításait, hogy megsértették az ártatlanság vélelmét, a megfelelő ügyintézéshez való jogot és a védelemhez való jogot.
B.
Cél általi korlátozás
164.
A felperesek lényegében azt állítják, hogy a szóban forgó információcsere a kereskedők piaci medián árakkal kapcsolatos bizonytalanságának csökkentése révén lehetővé tette a kereskedők számára, hogy az eladási és vételi árfolyamok közötti korlátozottabb eltérést kínáljanak az ügyfelek számára, ami intenzív versenyt eredményez az érintett piacon.
165.
Ez az érv sem tűnik számomra meggyőzőnek. E tekintetben az ítélkezési gyakorlat viszonylag egyértelmű, így elemzésemet néhány rövid megjegyzésre korlátozom.
166.
Mindenekelőtt kétlem, hogy a szóban forgó magatartást a hatása miatt versenyt támogatónak lehetne tekinteni. E tekintetben megjegyzem, hogy a medián árakra vonatkozó információk – legalábbis bizonyos derivatívák esetében – általában bizalmasak, és nem hozzáférhetők a nyilvánosság számára. A vizsgálat során az HSBC és a JP Morgan is megerősítette, hogy az EIRD termékek piaca nem átlátható. (
80
) Ezenkívül, ami még fontosabb, a medián árakkal kapcsolatos információk különösen az EIRD termékek ágazatában alkalmazott árak rögzítése szempontjából relevánsak. Annak a kereskedőnek ugyanis, aki ismeri a versenytársainak medián árait, nagyobb az esélye arra, hogy pontosabban határozza meg a versenytársak végső vevői vagy eladói árait. (
81
)
167.
Nem látom be, miként rendelkezne e magatartás versenyt támogató aspektussal. A medián árakkal kapcsolatos bizalmas információk cseréje – a versenyt támogató hatások néhány példájával élve – nem tette lehetővé a szóban forgó bankok számára, hogy új vagy továbbfejlesztett szolgáltatásokat nyújtsanak, új piacokra lépjenek be, új ügyfelek számára nyissák meg a piacot, vagy általánosabban javítsák a piac működését, illetve orvosolják annak hiányosságait. A szóban forgó információk cseréjével ugyanis bizonyos bankok véget vetettek a jövőbeli árazási magatartásukkal kapcsolatos bizonytalanságnak, ami az összejátszásban részt vevő bankok javát szolgálta, míg hátrányba hozta az abban részt nem vevő bankokat. (
82
)
168.
Egyébiránt az, hogy a szóban forgó bankok bizonyos előnyöket esetleg átruháztak ügyfeleikre, nem zárja ki a szóban forgó magatartás versenyellenes jellegét. Nem vitatott ugyanis, hogy az uniós versenyjog nem csupán a fogyasztók közvetlen érdekeinek, hanem a piac szerkezetének a védelmére is irányul. (
83
) Ez azt jelenti, hogy az EUMSZ 101. cikk és/vagy az EUMSZ 102. cikk releváns feltételeinek teljesülése esetén versenyellenes magatartásnak tekinthető az olyan magatartás, amely a (hasonlóan hatékony) versenytársak piacon történő versengésre ösztönzését és arra vonatkozó képességét is érintheti.
169.
Ennélfogva az adott magatartás versenyellenes célja fennállásának megállapítása nem tehető függővé annak megállapításától, hogy e magatartás közvetlen kapcsolatban áll a fogyasztói árak emelésével. (
84
) Bizonyos körülmények között még az olyan magatartás is minősülhet jellegéből adódóan versenyellenesnek, amely az érintett áruk vagy szolgáltatások árának bizonyos mértékű csökkenésével járhat. (
85
)
170.
A fentiek tükrében úgy vélem, hogy el kell utasítani a fellebbezőknek a medián árakra vonatkozó információcsere versenyt támogató, az EUMSZ 101. cikk cél szerinti megsértését kizáró jellegére vonatkozó jogalapját.
VII. A költségekről
171.
Az eljárási szabályzat 138. cikkének (1) bekezdése szerint – amely ugyanezen szabályzat 184. cikkének (1) bekezdése értelmében a fellebbezési eljárásban is alkalmazandó ‐ a Bíróság a pervesztes felet kötelezi a költségek viselésére, ha a pernyertes fél ezt kérte.
172.
A fellebbezőket, mivel pervesztesek lettek, a Bizottság kérelmének megfelelően kötelezni kell a jelen fellebbezéssel kapcsolatos költségek viselésére. Mivel azonban a fellebbezők a megtámadott ítéletben szereplő több téves jogalkalmazást sikerrel vitattak, úgy vélem, hogy – az eljárási szabályzat 138. cikkének (3) bekezdése alapján – indokoltnak tűnik a fellebbezőket és a Bizottságot a jelen fellebbezési eljárással kapcsolatban felmerült saját költségeik viselésére kötelezni.
173.
A jelen ügyben szintén indokoltnak tűnik az is, hogy a Bíróság alkalmazza az eljárási szabályzat 140. cikkének (3) bekezdését, amely ugyanezen szabályzat 184. cikkének (1) bekezdése értelmében a fellebbezési eljárásban is alkalmazandó, és amelynek értelmében a Bíróság határozhat úgy, hogy a fellebbezési eljárásba beavatkozó, a magánjogi hatálya alá tartozó felek maguk viselik saját költségeiket.
174.
Végül nem látok okot a Törvényszék elsőfokú eljárás költségeinek viselésével kapcsolatos határozatának megváltoztatására.
VIII. Végkövetkeztetés
175.
A fentiek tükrében azt javaslom a Bíróságnak, hogy:
–
utasítsa el a fellebbezéseket;
–
a HSBC Holdings plc‑t, a HSBC Bank plc‑t, a HSBC Continental Europe‑ot (korábban HSBC France) és az Európai Bizottságot kötelezze a jelen fellebbezési eljárással összefüggésben felmerült saját költségeik viselésére;
–
a Crédit Agricole SA‑t, a Crédit Agricole Corporate and Investment Bankot, a JP Morgan Chase & Co.‑t, a JP Morgan Chase Bank National Associationt és a JP Morgan Services LLP‑t kötelezze a jelen fellebbezési eljárással összefüggésben felmerült saját költségeik viselésére.
(
1
)	Eredeti nyelv: angol.
(
2
)	2019. szeptember 24‑iHSBC Holdings és társai kontra Bizottság ítélet (T‑105/17, EU:T:2019:675, 1–12. pont; a továbbiakban: megtámadott ítélet).
(
3
)	Az EUMSZ 101. cikk és az EGT‑Megállapodás 53. cikke alkalmazására vonatkozó eljárásban (AT.39914 – „euróalapú kamatderivatívák” ügy) 2016. december 7‑én hozott C(2016) 8530 final bizottsági határozat (a továbbiakban: vitatott határozat).
(
4
)	A „hibrid eljárás” olyan eljárás, amelyben a Bizottság párhuzamosan folytatja le a Bizottság által az [EUMSZ 101. és 102. cikk] alapján folytatott eljárásokról szóló, 2004. április 7‑i 773/2004/EK bizottsági rendelet (HL 2004. L 123., 18. o.; magyar nyelvű különkiadás: 8. fejezet, 3. kötet, 81. o.) ‐ amelyet a kartellügyekben folytatott vitarendezési eljárásokkal kapcsolatban módosított a 2008. június 30‑i 622/2008/EK bizottsági rendelet (HL 2008. L 171., 3. o.) ‐ 10a. cikke szerinti vitarendezési eljárást és a[z] [EUMSZ 101. és EUMSZ 102. cikkben] meghatározott versenyszabályok végrehajtásáról szóló, 2002. december 16‑i 1/2003/EK tanácsi rendelet (HL 2003. L 1., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás: 8. fejezet, 2. kötet, 205. o.) 7. cikke szerinti normál közigazgatási eljárást.
(
5
)	A megtámadott ítélet 1–11. pontja.
(
6
)	HL 2006. C 298., 17. o.
(
7
)	HL 2004. L 123., 18. o.; magyar nyelvű különkiadás: 8. fejezet, 3. kötet, 81. o.
(
8
)	A 2016. december 7‑i C(2016) 8530 final bizottsági határozatot (AT.39914 – „euróalapú kamatderivatívák [EIRD]” ügy) módosító, 2021. június 28‑i C(2021) 4600 final bizottsági határozat.
(
9
)	A hibrid eljárás akkor minősül „időben eltoltnak”, ha a vitarendezési határozatot és a rendes határozato(ka)t nem egyidejűleg, hanem időben eltolva hozzák meg.
(
10
)	Az európai ombudsman 2015. november 11‑i, az Európai Bizottság ellen benyújtott 1021/2014/PD. sz. panaszának vizsgálata ügyében hozott határozata (a továbbiakban: az ombudsman határozata).
(
11
)	A megtámadott ítélet 289. és 291. pontja.
(
12
)	A Bíróság ezt először az 1975. december 16‑iSuiker Unie és társai kontra Bizottság ítéletben (40/73‑48/73, 50/73, 54/73‑56/73, 111/73, 113/73 és 114/73, EU:C:1975:174, 90. és 91. pont) fogalmazta meg.
(
13
)	E tekintetben a fellebbezők elsősorban a 2019. január 16‑iBizottság kontra United Parcel Service ítéletre (C‑265/17 P, EU:C:2019:23, 56. pont) utalnak.
(
14
)	A Bizottság az [1/2003] rendelet 7. és 23. cikke szerint kartellügyekben hozott határozatok elfogadása érdekében folytatott vitarendezési eljárások lefolytatásáról szóló bizottsági közlemény (HL 2008. C 167., 1. o.) 9. pontjára hivatkozik.
(
15
)	Lásd különösen: 2021. március 18‑iPometon kontra Bizottság ítélet (C‑440/19 P, EU:C:2021:214; a továbbiakban: Pometon ítélet).
(
16
)	A Bizottság a Törvényszék e tesztet megerősítő két határozatára utal: 2000. július 6‑iVolkswagen kontra Bizottság ítélet (T‑62/98, EU:T:2000:180, 281. és 283. pont); 2017. november 10‑iIcap és társai kontra Bizottság ítélet (T‑180/15, EU:T:2017:795, 278. pont).
(
17
)	Ezzel kapcsolatban lásd bővebben: Lenaerts, K., Vanhamme, I., „Procedural Rights of Private Parties in the Community Administrative Process”, Common Market Law Review, 34. kötet, 1997, 531. és 568. o.
(
18
)	Áttekintésért és a jogi szakirodalomra való további hivatkozásokért lásd többek között: Barbier de La Serre, E., „Procedural Justice in the European Community Case‑law concerning the Rights of the Defence: Essentialist and Instrumental Trends”, European Public Law, 2006, 225–250. o.; Nehl, H.P. Principles of Administrative Procedure in EC Law, Hart Publishing, Oxford, 1999, 167–170. o.
(
19
)	Lásd például: 1994. június 15‑iBizottság kontra BASF és társai ítélet (C‑137/92 P, EU:C:1994:247, 75. és 76. pont); 2000. április 6‑iBizottság kontra ICI ítélet (C‑286/95 P, EU:C:2000:188, 40., 41. és 51. pont); 2017. szeptember 21‑iFeralpi kontra Bizottság ítélet (C‑85/15 P, EU:C:2017:709, 45. és 46. pont).
(
20
)	A hatáskör‑átruházás elvét illetően lásd: 2018. június 21‑iLengyelország kontra Parlament és Tanács ítélet (C‑5/16, EU:C:2018:483, 84. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat). A jogi szakirodalomban lásd: Schwarze, J., European Administrative Law, Sweet communale Maxwell, 1992, 253–56. o.
(
21
)	Kiemelés tőlem.
(
22
)	A versenyjog területén lásd hasonlóképpen: Wahl főtanácsnok Feralpi é társai kontra Bizottság ügyre vonatkozó indítványa (C‑85/15 P, C‑86/15 P, C‑88/15 P és C‑89/15 P, EU:C:2016:940, 60. pont).
(
23
)	Lásd e tekintetben: 2016. március 10‑iHeidelbergCement kontra Bizottság ítélet (C‑247/14 P, EU:C:2016:149, 16. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
(
24
)	Lásd a fenti 30. pontot.
(
25
)	Lásd többek között: 2018. szeptember 26‑iInfineon Technologies kontra Bizottság ítélet (C‑99/17 P, EU:C:2018:773, 78. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat). Bizonyos esetekben (az állítólagosan megsértett jog jellege miatt) a mérce más megfogalmazásban szerepel, de annak lényege ugyanaz; lásd: 2017. január 26‑iDuravit és társai kontra Bizottság ítélet (C‑609/13 P, EU:C:2017:46, 100. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
(
26
)	Lásd például: 2011. október 25‑iSolvay kontra Bizottság ítélet (C‑109/10 P, EU:C:2011:686, 62–65. pont).
(
27
)	Lásd ebben a kérdésben: Hartley, T. C., The Foundations of European Union Law, 8. kiadás, Oxford University Press, Oxford, 2014, 421. o.
(
28
)	Lásd e tekintetben: 2001. szeptember 20‑iCourage és Crehan ítélet (C‑453/99, EU:C:2001:465, 20. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
(
29
)	Lásd e tekintetben: Geelhoed főtanácsnok Bizottság kontra SGL Carbon ügyre vonatkozó indítványa (C‑301/04 P, EU:C:2006:53, 67. pont). A jogi szakirodalomban lásd: Wils, W., „Fundational Rights and Effective pricing of Articles 101 et 102 in the European Competition Network”, World Competition, 2020, 15–18. o.
(
30
)	Lásd analógia útján: 2013. november 26‑iGascogne Sack Deutschland kontra Bizottság ítélet (C‑40/12 P, EU:C:2013:768, 82. pont).
(
31
)	Hasonlóképpen: 1999. július 8‑iHercules Chemicals kontra Bizottság ítélet (C‑511/92 P, EU:C:1999:357, 68. pont).
(
32
)	Például az Unióval szemben szerződésen kívüli felelősség megállapítása iránt indított kereset; lásd e tekintetben: 2003. szeptember 18‑iVolkswagen kontra Bizottság ítélet (C‑338/00 P, EU:C:2003:473, 165. pont). Az EUMSZ 340. cikk értelmében „[s]zerződésen kívüli felelősség esetén az Unió […] megtéríti az intézményei vagy alkalmazottai által feladataik teljesítése során okozott károkat” (kiemelés tőlem). Ezzel kapcsolatban rá kell mutatni arra, hogy az „alkalmazottak” fogalma magában foglalja a Bizottság tagjait is; lásd e tekintetben: 2021. július 15‑iOH (Bírósági eljárás alóli mentesség) ítélet (C‑758/19, EU:C:2021:603).
(
33
)	Vö. például a védelemhez való jog állítólagos megsértésére tekintettel alkalmazott megközelítést (2018. szeptember 26‑iInfineon Technologies kontra Bizottság ítélet [C‑99/17 P, EU:C:2018:773, 78. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat]) azzal a megközelítéssel, amelyet a bizalmasság állítólagos megsértésére tekintettel alkalmaznak (2009. december 3‑iEvropaïki Dynamiki kontra Bizottság ítélet [C‑476/08 P, nem tették közzé, EU:C:2009:752, 33–35. pont]).
(
34
)	Lásd hasonlóképpen: Kokott főtanácsnok Solvay kontra Bizottság ügyre vonatkozó indítványa (C‑110/10 P, EU:C:2011:257, 37. és 47. pont).
(
35
)	Az 1/2003 rendelet 2. cikke. Lásd még többek között: 2012. november 22‑iE.ON Energie kontra Bizottság ítélet (C‑89/11 P, EU:C:2012:738, 71. és 72. pont).
(
36
)	Itt a U.S. Supreme Court 1991. március 26‑iArizona v. Fulminante ítéletének, 499 U.S. 279 (1991), 316. pontját idézem nagyjából.
(
37
)	Uo., 63. pont.
(
38
)	Uo., 64. és 65. pont.
(
39
)	Uo., 66. pont.
(
40
)	A Bizottság a vitatott határozat (34) preambulumbekezdésében (amelyet a megtámadott ítélet 128. pontja megismétel) kifejti, hogy a „mid” kifejezés „egy adott termék vonatkozásában a vevői és eladói (például kapott, modellezett, jegyzett vagy kereskedési) árak medián vagy átlagárára vonatkozik[; e]zek gyakran megbízható becslései azon árnak, amelyen egy árjegyző kereskedne egy ügyféllel, különösen akkor, ha a piac likvid, a vevő/eladó eltérés pedig […] korlátozott”.
(
41
)	Lásd e tekintetben: 2020. április 2‑iBudapest Bank és társai ítélet (C‑228/18, EU:C:2020:265, 36. pont).
(
42
)	Bobek főtanácsnok Budapest Bank és társai ügyre vonatkozó indítványa (C‑228/18, EU:C:2019:678, 45. pont).
(
43
)	Uo., 49. pont.
(
44
)	Lásd például: 2004. január 7‑iAalborg Portland és társai kontra Bizottság ítélet (C‑204/00 P, C‑205/00 P, C‑211/00 P, C‑213/00 P, C‑217/00 P és C‑219/00 P, EU:C:2004:6, 335. pont).
(
45
)	Lásd e tekintetben: 2015. március 19‑iDole Food és Dole Fresh Fruit Europe kontra Bizottság ítélet (C‑286/13 P, EU:C:2015:184, 127. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
(
46
)	2020. január 30‑iGenerics (UK) és társai ítélet (C‑307/18, EU:C:2020:52, 103. pont).
(
47
)	Uo., 104–107. pont.
(
48
)	Lásd többek között: 2014. szeptember 11‑iMasterCard és társai kontra Bizottság ítélet (C‑382/12 P, EU:C:2014:2201, 89–91. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
(
49
)	Lásd e tekintetben: 2021. január 28‑iQualcomm és Qualcomm Europe kontra Bizottság ítélet (C‑466/19 P, EU:C:2021:76, 42. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
(
50
)	Lásd: 2017. április 4‑iOmbudsman kontra Staelen ítélet (C‑337/15 P, EU:C:2017:256, 83. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
(
51
)	2018. július 25‑iQuaMa Quality Management kontra EUIPO ítélet (C‑139/17 P, nem tették közzé, EU:C:2018:608, 35. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
(
52
)	Lásd legutóbb: 2021. november 11‑iAutostrada Wielkopolska kontra Bizottság és Lengyelország ítélet (C‑933/19 P, EU:C:2021:905, 58. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
(
53
)	Lásd: 2020. szeptember 22‑iAusztria kontra Bizottság ítélet (C‑594/18 P, EU:C:2020:742, 47. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
(
54
)	Lásd az (1) bekezdését (kiemelés tőlem).
(
55
)	Lásd a 286. pontját, amely utal a Bíróság ítélkezési gyakorlatára.
(
56
)	Lásd többek között: 2012. november 22‑iE.ON Energie kontra Bizottság ítélet (C‑89/11 P, EU:C:2012:738, 73. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
(
57
)	Lásd például: 2014. november 12‑iGuardian Industries és Guardian Europe kontra Bizottság ítélet (C‑580/12 P, EU:C:2014:2363, 30. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
(
58
)	Lásd különösen: Pometon ítélet (63. pont).
(
59
)	Lásd: 2015. május 20‑iTimab Industries és CFPR kontra Bizottság ítélet (T‑456/10, EU:T:2015:296, 60. pont).
(
60
)	2022. február 2‑iScania és társai kontra Bizottság ítélet (T‑799/17, EU:T:2022:48, 129. pont).
(
61
)	Lásd analógia útján: Bobek főtanácsnok Glencore Agriculture Hungary ügyre vonatkozó indítványa (C‑189/18, EU:C:2019:462, 42. és 48. pont).
(
62
)	Lásd különösen a vitarendezési határozat (1) és (2) preambulumbekezdését.
(
63
)	A (32) preambulumbekezdés.
(
64
)	A (36) preambulumbekezdés.
(
65
)	A (42)–(109) preambulumbekezdés.
(
66
)	Lásd többek között: EJEB, 1988. december 6., Barberà, Messegué és Jabardo kontra Spanyolország ítélet (CE:ECHR:1988:1206JUD001059083, 77. §).
(
67
)	Lásd: EJEB, 2008. április 24., Ismoilov és társai kontra Oroszország ítélet (CE:ECHR:2008:0424JUD000294706, 161. §, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
(
68
)	Lásd például: EJEB, 1995. február 10., Allenet de Ribemont kontra Franciaország ítélet (CE:ECHR:1995:0210JUD00151789, 35. §).
(
69
)	Lásd többek között: EJEB, 2006. szeptember 21., Pandy kontra Belgium ítélet (CE:ECHR:2006:0921JUD001358302, 43. §).
(
70
)	Lásd különösen az EUSZ 10. cikk (3) bekezdését és az EUSZ 11. cikk (2) bekezdését.
(
71
)	Lásd: EJEB, 1995. február 10., Allenet de Ribemont kontra Franciaország ítélet (CE:ECHR:1995:0210JUD00151789, 38. §).
(
72
)	Lásd többek között: EJEB, 2015. november 12., El Kaada kontra Németország ítélet (CE:ECHR:2015:1112JUD000213010, 54. §).
(
73
)	Lásd például: EJEB, 2014. március 27., Müller kontra Németország ítélet (CE:ECHR:2014:0327JUD005496308, 46. §).
(
74
)	Lásd többek között: EJEB, 2002. november 28., Lavents kontra Lettország ítélet (CE:ECHR:2002:1128JUD005844200, 126. §).
(
75
)	Lásd: EJEB, 2014. február 27., Karaman kontra Németország ítélet (CE:ECHR:2014:0227JUD001710310, 63. §, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
(
76
)	Lásd: EJEB, 2004. október 28., Y. B. és társai kontra Törökország ítélet (CE:ECHR:2004:1028JUD004817399, 44. §); 2011. május 24‑i Konstas kontra Görögország ítélet (CE:ECHR:2011:0524JUD005346607, 33. §).
(
77
)	Lásd az ombudsman határozatának 1. és 5. pontját.
(
78
)	Lásd például az Európai Bizottság 2011. október 19‑i sajtóközleményét: „Trösztellenes szabályozás: A Bizottság megerősíti az euróalapú kamatderivatívák ágazatában állítólagosan megvalósuló kartellre vonatkozó vizsgálatok folytatását” (MEMO/11/711).
(
79
)	Ezzel kapcsolatban lásd még az ombudsman határozatának 4. pontját.
(
80
)	Lásd a vitatott határozat (45) és (46) preambulumbekezdését.
(
81
)	Lásd különösen a vitatott határozat (34) preambulumbekezdését.
(
82
)	Lásd e tekintetben a megtámadott ítélet 132. pontját, amely lényegében a vitatott határozat (395) preambulumbekezdését veszi át.
(
83
)	Lásd például: 2015. március 19‑iDole Food és Dole Fresh Fruit Europe kontra Bizottság ítélet (C‑286/13 P, EU:C:2015:184, 125. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
(
84
)	Lásd: 2015. március 19‑iDole Food és Dole Fresh Fruit Europe kontra Bizottság ítélet (C‑286/13 P, EU:C:2015:184, 123–125. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
(
85
)	2020. január 30‑iGenerics (UK) és társai ítélet (C‑307/18, EU:C:2020:52, 109. és 110. pont).