62018CC0240
MICHAL BOBEK
FŐTANÁCSNOK INDÍTVÁNYA
Az ismertetés napja: 2019. július 2. (
1
)
C‑240/18. P. sz. ügy
Constantin Film Produktion GmbH
kontra
Az Európai Unió Szellemi Tulajdoni Hivatala (EUIPO)
„Fellebbezés – Európai uniós védjegy – A »Fack Ju Göhte« szómegjelölés lajstromozásának megtagadása – Feltétlen kizáró ok – Közerkölcs”
I. Bevezetés
1.
Aligha állíthatnánk, hogy Johann Wolfgang von Goethe művei a közzétételük időpontjában osztatlan sikert arattak. Kétségtelenül azonnal akadtak lelkes rajongói. Ugyanakkor komoly kritikákban és elutasításban is részesültek. Különösen a Die Leiden des jungen Werthers (Az ifjú Werther szenvedései) című művét tiltották be számos német területen és máshol. Amint azt például a dán kancellár a dán király részére küldött, a könyv Dániában történő betiltását kérő levelében olvashatjuk, a könyvet olyan munkának minősítették, amely „gúnyt űz a vallásból, bűnöket dicsőít, és sérti a közerkölcsöket”. (
2
)
2.
Van abban némi történelmi irónia, hogy több mint kétszáz évvel később Goethe‑vel (e családi név egy változatával) kapcsolatban még mindig a közerkölcs fenyegetettségéről beszélhetünk. A színtér, a környezet és a szerepek azonban jelentősen megváltoztak.
3.
A Constantin Film Produktion GmbH (a továbbiakban: fellebbező) az Európai Unió Szellemi Tulajdoni Hivatalánál (EUPIO) európai uniós védjegyként lajstromozni kívánta a „Fack Ju Göhte” szómegjelölést, amely a fellebbező által készített sikeres német vígjáték címe. A bejelentést elutasították. Az elutasítás az európai uniós védjegyről szóló, 2009. február 26‑i 207/2009/EK tanácsi rendelet (a továbbiakban: 207/2009 rendelet) 7. cikke (1) bekezdésének f) pontján alapult. (
3
) A kérelmezett szómegjelölés az EUIPO szerint a „közerkölcsbe” ütközik.
4.
A jelen fellebbezés arra hívja fel a Bíróságot – tudomásom szerint első alkalommal –, hogy tisztázza, milyen jogi tesztet kell alkalmazni annak mérlegelésekor, hogy a 207/2009 rendelet 7. cikke (1) bekezdésének f) pontja alapján el kell‑e utasítani a védjegybejelentést: mikor tekinthető úgy, hogy a védjegybejelentés „a közrendbe vagy a közerkölcsbe ütközik”? Ezenfelül azt is kérik a Bíróságtól, hogy a jelen üggyel összefüggésben pontosítsa, hogy az EUIPO milyen mértékben köteles eleget tenni az indokolási kötelezettségének, amikor olyan határozatot kíván hozni, amely a hasonló ügyekben hozott korábbi határozataitól eltérőnek tekinthető.
II. Jogi háttér
5.
A 207/2009 rendelet 7. cikke a következőképpen szól:
„Feltétlen kizáró okok (1) A megjelölés nem részesülhet védjegyoltalomban, ha
[…]
f)
a közrendbe vagy a közerkölcsbe ütközik;
[…]
(2)   Az (1) bekezdést akkor is alkalmazni kell, ha a kizáró ok csak az Unió egy részében áll fenn.
[…]”
III. A tényállás és az eljárás
A.
A jogvita előzményei
6.
A tényállás a megtámadott ítélet (
4
) alapján az alábbiak szerint foglalható össze.
7.
2015. április 21‑én a fellebbező a „Fack Ju Göhte” szómegjelölés európai uniós védjegyként történő lajstromozása iránti kérelmet nyújtott be az EUIPO‑hoz. A kérelmet a védjegyekkel ellátható termékek és szolgáltatások nemzetközi osztályozására vonatkozó, felülvizsgált és módosított, 1957. június 15‑i Nizzai Megállapodás szerinti 3., 9., 14., 16., 18., 21., 25., 28., 30., 32., 33., 38. és 41. osztály tekintetében nyújtották be.
8.
2015. szeptember 25‑én a fellebbező kérelmét a 207/2009 rendelet 7. cikkének (2) bekezdésével összefüggésben értelmezett 7. cikke (1) bekezdésének f) pontja alapján elutasították.
9.
2016. december 1‑jén a fellebbező fenti határozattal szembeni fellebbezését az EUIPO ötödik fellebbezési tanácsa elutasította (az R 2205/2015‑5. sz. Fack Ju Göhte ügy) (a továbbiakban: a megtámadott határozat). Az ötödik fellebbezési tanács úgy ítélte meg, hogy az érintett közönség az Európai Unió németül beszélő fogyasztóiból áll (Németország és Ausztria). Azt is megjegyezte, hogy a szóban forgó árukat és szolgáltatásokat az általános fogyasztóknak szánták, néhánnyal azonban gyermekeket és serdülőket céloztak meg. Ami a bejelentett megjelölés érintett közönség általi észlelését illeti, a fellebbezési tanács úgy vélte, hogy a „Fack ju” szóelem kiejtése azonos volt az angol „Fuck you” kifejezés kiejtésével, következésképpen jelentésük azonos volt. A fellebbezési tanács azt is megállapította, hogy még ha az érintett közönség nem is tulajdonít szexuális jelentést a „Fuck you” kifejezésnek, az mindazonáltal ízléstelen, megbotránkoztató és vulgáris sértésnek minősül. A fellebbezési tanács ebben az összefüggésben példaként a „Fuck” vagy „Ficken” szót tartalmazó szómegjelölésekkel kapcsolatban hozott korábbi határozataira, valamint a Törvényszék és a német bíróságok, illetve a német szabadalmi és védjegyhivatal által hozott határozatokra hivatkozott.
10.
Ami a hozzákapcsolt „Göhte” elemet illeti, a fellebbezési tanács szerint az a tény, hogy egy olyan tiszteletben álló (néhai) írónak az emlékét sértették meg ilyen megalázó és vulgáris módon, mint Johann Wolfgang von Goethe, ráadásul a nevét helytelenül leírva, semmit sem tompított a sértő jellegen. Ehelyett ez inkább a közerkölcs megsértésének újabb szintjét jelentheti.
11.
A fellebbezési tanács azt is megállapította, hogy bár egy sikeres film címe megegyezett a bejelentett védjeggyel, e tény alapján nem lehetett vélelmezni, hogy a kérdéses védjegy nem botránkoztatná meg az érintett közönséget. Az a körülmény, hogy a „Fack ju” szavakat a film címében használták, semmit sem mond a szóban forgó szavak társadalmi elfogadottságáról. A fellebbezési tanács megállapította, hogy bár a védjegybejelentést az alapján kell megítélni, hogy azt a fogyasztók a kérelem benyújtásakor miként észlelik, a 207/2009 rendelet 7. cikkének (3) bekezdése szerinti használat révén megszerzett megkülönböztető képességre vonatkozó bizonyítékkal nem lehet a szóban forgó kizáró ok által jelentett akadályt elhárítani. Egy film sikerére nem lehet ezért egy eredendően megbotránkoztató védjegy lajstromozása érdekében hivatkozni.
B.
A megtámadott ítélet és a Bíróság előtti eljárás
12.
A Törvényszék Hivatalához 2017. február 3‑án benyújtott keresetlevelében a fellebbező a megtámadott határozat hatályon kívül helyezése iránti keresetet terjesztett elő. A megtámadott ítélettel a Törvényszék a keresetet elutasította.
13.
Keresetének alátámasztásaként a fellebbező két jogalapra hivatkozott, amelyek a 207/2009 rendelet 7. cikke (1) bekezdése f) és b) pontjának megsértésén alapultak.
14.
Ami a 207/2009 rendelet 7. cikke (1) bekezdésének f) pontjára vonatkozó jogalapot illeti, a fellebbező azt állította, hogy a fellebbezési tanács tévesen alkalmazta e rendelkezést, mivel a szóban forgó megjelölés nem volt sem vulgáris, sem megbotránkoztató vagy sértő.
15.
Először is, a Törvényszék helybenhagyta a fellebbezési tanács azon megállapítását, mely szerint az érintett közönség a (németországi vagy osztrák) általános fogyasztókból áll, és hogy a – kellőképpen tájékozott, figyelmes és körültekintő – átlagfogyasztó észlelését kell figyelembe venni. (
5
)
16.
Másodszor, ami a szóban forgó megjelölés észlelését illeti, a Törvényszék megállapította, hogy az átlagos fogyasztó a szóban forgó megjelölés és a gyakran használt angol „Fuck you” kifejezés közötti hasonlóságot fogja észrevenni, amihez hozzájön a „göhte” elem, amely Johann Wolfgang von Goethe író nevére hasonlít. A „fuck” kifejezés általában főnévként, melléknévként, határozószóként és indulatszóként használható. Jelentése idővel változik és a szövegösszefüggéstől függ. A kifejezés elsődleges értelmezése szexuális, amely vulgáris töltetű, emellett azonban düh, ellenérzés vagy megvetés kifejezésére is használható. De még így is, e kifejezés továbbra is eredendően vulgáris, és az a tény, hogy azt a „Göhte” elemmel kiegészítették, nem enyhíti e közönségességet. (
6
)
17.
A Törvényszék szerint továbbá az a körülmény, hogy a „Fack Ju Göhte” filmet emberek milliói látták, nem jelenti azt, hogy az érintett közönségben nem fog megütközést kelteni a szóban forgó megjelölés. (
7
)
18.
Ezen indokok alapján a Törvényszék egyetértett a fellebbezési tanács érvelésével. A Törvényszék szintén elutasította a fellebbező által előterjesztett további érveket.
19.
Először is, a fellebbező azzal is érvelt, hogy mind a közrend, mind a közerkölcs szempontjából külön értékelést kellett volna lefolytatni. A Törvényszék szerint azonban ilyen különbségtétel nem következik a 207/2009 rendelet 7. cikke (1) bekezdésének f) pontjából, és a fellebbezési tanács valójában egyébként is közerkölcsbe ütközőként utasította el a szóban forgó megjelölést. (
8
)
20.
Másodszor, a fellebbező azt állította, hogy a „fack” és a „ju” egyedi írásmódja elegendő különbséget jelent a „Fuck you” kifejezéshez viszonyítva. A fellebbező álláspontja szerint a szóban forgó megjelölés „a maga teljességében olyan megkülönböztető képességgel rendelkező összetett szómegjelölés, amely eredeti és emlékezetes, valamint az érintett közönség által könnyen érzékelhető szatirikus, ironikus és játékos jelentéssel bír”. (
9
) A Törvényszék ebben az összefüggésben megjegyezte, hogy az érintett közönség a szóban forgó megjelölést a „Fuck you” kifejezés német nyelvre történő fonetikus átírásaként fogja érzékelni, és szembesülni fog ezen kifejezés közönségességével. Az egyedi írásmód nem biztosít szatirikus jelentést a szóban forgó megjelölésnek. (
10
)
21.
Harmadszor, a Fack ju Göhte filmmel együtt a megjelölés a fellebbező szerint „viccesen [kiemeli] a diákok iskola miatt időnként fellépő frusztrációját, és ennek érdekében a tizenévesek szlengjéből vett szóválasztást használ”. (
11
) A Törvényszék mindazonáltal megállapította, hogy annak megállapítása végett, hogy a védjegy közrendbe vagy közerkölcsbe ütközik‑e, magát a védjegyet, azaz a megjelölést kell megvizsgálni az árujegyzékben szereplő árukkal vagy szolgáltatásokkal összefüggésben. Hozzátette, hogy „a művészet, a kultúra és az irodalom területén állandó aggályokat okoz a véleménynyilvánítás szabadságának megőrzése, ami a védjegyek területén nem létezik”. (
12
) Továbbá nem bizonyították, hogy az érintett közönség a megjelöléssel kapcsolatban értené a viccet.
22.
Negyedszer, a fellebbező azt állította, hogy a szóban forgó megjelöléshez tévesen kapcsoltak szexuális jelentést. Ezt az érvet a Törvényszék hatástalannak nyilvánította annyiban, amennyiben a fellebbezési tanács arra a következtetésre jutott, hogy az érintett közönség még e szexuális jelentés nélkül is ízléstelennek, megbotránkoztatónak és vulgárisnak találná a megjelölést. (
13
)
23.
Ötödször, ami a fellebbező azon érvét illeti, mely szerint a megjelölés a serdülőknek (és különösen a diákoknak) szól, és célja a szórakoztatás, a Törvényszék kimondta, hogy a vizsgálat tárgya nem az érintett közönség azon részének érzékelése, amely semmin nem ütközik meg, sem pedig a közönség azon részének érzékelése, amely nagyon könnyen megbotránkozik, hanem egy olyan észszerűen gondolkodó személy érzékelése, aki átlagos érzékenységi és toleranciaküszöbbel rendelkezik. (
14
)
24.
Hatodszor, a fellebbező azzal érvelt, hogy az EUIPO a negyedik fellebbezési tanácsa a Die Wanderhure határozatban (
15
) elismerte, hogy egy azonos című film sikere és jóhírneve kizárhatja annak megállapítását, hogy valamely megjelölés közerkölcsbe ütközik. A Törvényszék erre azonban azt a választ adta, hogy a két helyzet nem hasonló, mivel a Die Wanderhure ügyben a bejelentett megjelölés az azonos című film tartalma tekintetében volt leíró jellegű, ami nem állja meg a helyét a jelen ügyben bejelentett megjelölés tekintetében. A Törvényszék azt is hozzátette, hogy a Die Wanderhure ügy tárgyát képező megjelölés kevésbé volt megbotránkoztató. (
16
)
25.
Hetedszer, a Törvényszék elutasította a fellebbező arra vonatkozó érvelését, hogy semmi nem utalt arra, hogy egyrészt a megjelölés ne lenne önmagában alkalmas arra, hogy jelezze a szóban forgó termékek és szolgáltatások eredetét, másrészt hogy Németországon és Ausztrián kívül más tagállamokban is közerkölcsbe ütközőnek minősülne. (
17
)
26.
A Törvényszék – miután elutasította a fellebbező által a kérelem első jogalapjának alátámasztására felhozott összes érvet – mint hatástalant elutasította az első jogalap 207/2009 rendelet 7. cikke (1) bekezdése b) pontjának megsértésén alapuló második részét.
27.
Jelen fellebbezése alátámasztása érdekében a fellebbező három jogalapra hivatkozik. Az első jogalapjával a fellebbező a 207/2009 rendelet 7. cikke (1) bekezdése f) pontjának téves értelmezésére és alkalmazására hivatkozik. A második és harmadik fellebbezési jogalap az egyenlő bánásmód, a jogbiztonság és a megfelelő ügyintézés elvének megsértésére vonatkozik.
28.
Az EUIPO ellenkérelmében mindhárom jogalapot vitatta.
29.
A 2019. február 13‑i tárgyaláson a fellebbező és az EUIPO előadta szóbeli észrevételeit.
IV. Értékelés
30.
A jelen indítvány felépítése a következő. Először azt a kérdést fogom vizsgálni, amely központi szerepet tölt be az első jogalap szempontjából: milyen tesztet kell alkalmazni a 207/2009 rendelet 7. cikke (1) bekezdésének f) pontja szerinti feltétlen kizáró ok értékelése során (A)? Elsőként az alapjogok, különösen a véleménynyilvánítás szabadságának védelmével és annak a védjegyjogban betöltött szerepével fogok foglalkozni (A.1.). Ezt követően a közrend és közerkölcs 207/2009 rendelet 7. cikke (1) bekezdésének f) pontja szerinti fogalmának elhatárolására térek majd rá, és a bizonyítás és indokolás szempontjából különösen annak következményeire, hogy a védjegy lajstromozását a közrendre vagy a közerkölcsre hivatkozással utasítják‑e el (A.2.).
31.
Ezen elemzési keret jelen ügyben történő alkalmazásával meggyőződésem szerint a fellebbezés első jogalapjának helyt kell adni, és ezért a megtámadott ítéletet hatályon kívül kell helyezni (A.3.). Ha a Bíróság azonos álláspontra jut, az ügy ezen a ponton lezárulhat. Mindazonáltal a teljesség kedvéért és a Bíróság teljes körű támogatása érdekében foglalkozom a fellebbezés második és harmadik jogalapjával is, amelyeket együtt fogok vizsgálni, mivel lényegében ugyanarra a kérdésre vonatkoznak: az EUIPO‑t terhelő indokolási kötelezettség terjedelme azokban az esetekben, amikor az EUIPO ugyanazt a jogszabályt alkalmazza tényszerűen hasonló körülményekre, miközben láthatóan eltér a hasonló ügyekben általa korábban alkalmazott megközelítéstől (B).
A.
Első fellebbezési jogalap: a 207/2009 rendelet 7. cikke (1) bekezdése f) pontjának téves értelmezése és alkalmazása
32.
Az első jogalap négy részre tagolódik. Miközben az első jogalap részeinek bemutatása nem mintaszerű, azokat a következőképpen lehet értelmezni.
33.
Először is, a fellebbező szerint a Törvényszék megsértette az egyedi vizsgálat elvét, mivel nem a bejelentett „Fack Ju Göhte” megjelölést vizsgálta meg, hanem egy másikat, mégpedig a „Fuck you, Goethe” megjelölést.
34.
Ráadásul a fellebbező azt állítja, hogy a „Fuck” és a „Fuck you” kifejezés a nyelv társadalmi változása következtében elvesztette vulgáris jelentését. A „Fucking Hell”‑hez és a „MACAFUCKER”‑hez hasonló védjegyek lajstromozása is azt mutatja, hogy nem beszélhetünk az e szavakra alapított jelmondatok lajstromozásának általános elutasításáról. (
18
)
35.
Másodszor, a fellebbező azt állítja, hogy a Törvényszék a 207/2009 rendelet 7. cikke (1) bekezdésének f) pontjában szereplő feltétlen kizáró okot túlságosan kiterjesztően alkalmazta, amikor úgy ítélte meg, hogy a „Fack Ju Göhte” szómegjelölés eredendően vulgáris, és hogy a „göhte” elem nem tompítja e közönségességet. E kizáró okot a közerkölcs tekintetében megszorítóan kell alkalmazni. Ez az ok szubjektív értékekre vonatkozik, amelyeket a lehető legtárgyilagosabban kell alkalmazni. Habár a Törvényszék azonosította ezt a problémát, mégsem kellő mértékű érzékenységgel vette azt figyelembe. A bejelentett megjelölést a maga egészében kellett volna vizsgálni azzal a vizuális hatással együtt, amelyet a „Fuck you” kifejezés német nyelvű fonetikus átírása vált ki. Az eredményül kapott megjelölés ártalmatlan, vidám és gyermeki. A „göhte” elemmel kiegészítve a megjelölés egyszerűen a népszerűtlen középiskolai órákra utal.
36.
Harmadszor, a fellebbező szerint a Törvényszék tévesen vélte úgy, hogy nem nyert bizonyítást, hogy a németajkú közönséget a bejelentett megjelölés nem botránkoztatja meg a szóban forgó áruk és szolgáltatások vonatkozásában. Ebben az összefüggésben a fellebbező azt állítja, hogy a Törvényszék tévesen alkalmazta a bizonyítási terhet. A fellebbező megállapítja továbbá, hogy a megjelölésnek a közönség általi észlelése központi jelentőségű, és ezen észlelés értékelése nem választható el az empirikus alapoktól. A fellebbező ismételten hangsúlyozza a nyelvi fejlődés jelentőségét és az azonos címet viselő film sikerét, valamint azt a tényt, hogy a Goethe‑Institut (Goethe Intézet) a szóban forgó filmet pedagógiai célokra használja.
37.
Negyedszer, a fellebbező a Törvényszék téves jogalkalmazására hivatkozik, az ő ahhoz fűződő érdekének, hogy a szóban forgó védjegyet lajstromba vegyék, illetve a vásárlóközönség ahhoz fűződő érdekének egymással való egyensúlyba hozatalát illetően, hogy ne kelljen nyugalmat megzavaró, vulgáris, sértő vagy fenyegető védjeggyel szembesülnie.
38.
Az EUIPO mindezeket az érveket elutasítja. Az EUIPO úgy véli, hogy egyrészt a Törvényszék igenis a megfelelő megjelölést vizsgálta meg, másrészt a szóban forgó megjelölés helytelen jelentésére vonatkozó jogalap ténykérdésnek minősül, amely a fellebbezés keretében nem vizsgálható. Harmadrészt, a Törvényszék helyesen vette figyelembe a nyelv fejlődését. Negyedrészt, az EUIPO ugyanígy elutasítja azt az érvet, amely szerint a szóban forgó megjelölés érzékelésének értékelése kizárólag szubjektív volt. Kifejezetten megvizsgálták annak lehetőségét, hogy a szóban forgó megjelölés nem vulgáris (és, hogy az esetleg viccként is értelmezhető).
39.
Ötödször, hatástalan az a jogalap, amely szerint a közerkölcs fogalmát helytelenül értelmezték a nyilvánvalóan obszcén vagy súlyosan megbotránkoztató védjegyeken túlmutatóan, mivel bizonyítást nyert, hogy a szóban forgó megjelölést eredendően vulgárisnak és megbotránkoztatónak észlelték, és így „nyilvánvalóan obszcén védjegynek” minősül.
40.
Hatodszor, a bizonyítási teher téves alkalmazására vonatkozó jogalap az EUIPO szerint megalapozatlan. A kérelmezőnek kell cáfolnia a közismert tények bemutatását vagy a megjelölés lajstromozásra való alkalmatlanságát igazoló értékelést. A megtámadott ítéletben a Törvényszék azt a közismert tényt is ismertette, hogy a fogyasztók a film címét és a védjegyet a jellegükből és funkciójukból adódó különbségek miatt nem azonos módon érzékelik. E tekintetben a Törvényszék megállapította, hogy nem nyert bizonyítást, hogy az érintett közönség felismerné a szóban forgó megjelölésben állítólagosan benne foglalt viccet, továbbá azt sem bizonyították, hogy azoknak a fogyasztóknak az érzékelését vették figyelembe, akik nem látták a filmet, és nem ismerik a „fiatalok zsargonját”.
41.
Végezetül az érdekek közötti egyensúly hiányára vonatkozó jogalap megalapozatlan, mivel ezen egyensúlyt a jogalkotó már megteremtette, és az belekerült a 207/2009 rendelet 7. cikke (1) bekezdésének f) pontjába. Ezen túlmenően a Törvényszék a szóban forgó védjegyet nem absztrakt módon, hanem az érintett közönség, valamint a védjegybejelentésben szereplő áruk és szolgáltatások tekintetében egyedi és átfogó jelleggel vizsgálta meg.
42.
A fellebbező által előterjesztett érvek jellegüknél fogva sokrétűek. Ezen érvek közül néhányat valóban el lehet utasítani, mivel azok olyan ténybeli kérdéseket érintenek, amelyek főszabály szerint ki vannak zárva a Bíróság által fellebbezés keretében elvégezhető felülvizsgálatból. Mindemellett nem lehet figyelmen kívül hagyni azt a tényt, hogy a fellebbező a jelen ügy tényhatárain belül maradva vitatja a 207/2009 rendelet 7. cikke (1) bekezdésének f) pontja vonatkozásában alkalmazandó jogi tesztet. Az egyes tények értékelésére szolgáló keret helyes (helytelen) meghatározása közvetlen és meghatározó hatással lenne e tények értékelésére. Az egyes tények értékelésére szolgáló jogi keret azonban, természetesen, nem ténykérdés.
43.
Véleményem szerint a jelen fellebbezés első jogalapjával felvetett kulcsfontosságú kérdés arra irányul, hogy milyen tényezőket kell figyelembe venni annak mérlegelésekor, hogy el kell‑e utasítani valamely védjegybejelentést a 207/2009 rendelet 7. cikke (1) bekezdésének f) pontja alapján. Továbbá, milyen mértékben járul hozzá a társadalmi kontextus és hatás egy ilyen értékeléshez? Hagyatkozhat‑e az értékelés a „megjelölésre mint olyanra” (a benne rejlő tulajdonságaira való hivatkozással), vagy a társadalmi környezet egyes elemeit, valamint az érintett közönség bizonyított reakcióját is figyelembe kell‑e venni? Az első jogalap által felvetett további kérdés különösen arra a szerepre vonatkozik, amelyet a véleménynyilvánítás szabadsága tölt be a védjegyek területén.
44.
Elemzésemet az utolsó ponttal kezdem, amely talán a legegyértelműbb (1), mielőtt rátérnék a közrend, illetve a közerkölcs 207/2009 rendelet 7. cikke (1) bekezdésének f) pontja szerinti fogalmának elhatárolására (2), utána pedig e mérce jelen ügyben történő alkalmazására (3).
1. Védjegyoltalom és a véleménynyilvánítás szabadsága
45.
A fellebbezés első jogalapjának negyedik részével a fellebbező azt állítja, hogy a Törvényszék helytelenül végezte el az érdekek egyensúlyba hozását. Amint azt a tárgyaláson részletesebben ismertették, e bírálat alapvetően a megtámadott ítélet 29. pontjára irányul, amelyben a Törvényszék megállapította, hogy a védjegyek területén a véleménynyilvánítás szabadsága nem érvényesül. A tárgyaláson a fellebbező nem értett egyet ezzel a kijelentéssel, mivel úgy véli, hogy a védjegyekre is vonatkoznak a véleménynyilvánítás szabadságához fűződő garanciák.
46.
Írásbeli válaszában az EUIPO kijelentette, hogy nem követett el hibát az érdekek egyensúlyba hozásának értékelése során, és hogy e joggyakorlatot a 207/2009 rendelet 7. cikke (1) bekezdésének f) pontja már tükrözi. Amikor azonban a tárgyaláson ezt kifejezetten kétségbe vonták, az EUIPO egyetértett azzal, hogy a Törvényszék által a megtámadott ítélet 29. pontjában tett megállapítás nem állja meg a helyét.
47.
A véleménynyilvánítás szabadsága valóban szerepet játszik a védjegyjogban.
48.
Először is, az alapvető jogok tiszteletben tartása minden európai uniós intézkedés jogszerűségének feltétele. Az Európai Unió Alapjogi Chartájának (a továbbiakban: Charta) és a Charta által biztosított alapvető jogok hatálya kiterjed az uniós intézmények és szervek valamennyi tevékenységére vagy mulasztására. (
19
) Ugyanez vonatkozik az EUIPO‑hoz hasonló uniós szervek tevékenységére és mulasztására a védjegyek területén is.
49.
Másodszor, valamely lehetséges tevékenység kereskedelmi jellege nem indokolja az alapvető jogok védelmének korlátozását vagy akár kizárását. (
20
) Emlékeztetni lehet arra, hogy az Emberi Jogok Európai Bírósága (a továbbiakban EJEB) megállapította, hogy a véleménynyilvánításnak az emberi jogok európai egyezménye (a továbbiakban: EJEE) 10. cikkében biztosított szabadsága az üzenet jellegétől függetlenül érvényesül, akkor is, ha kereskedelmi hirdetésről van szó. (
21
) Az EJEB a véleménynyilvánítás szabadságát különösen a nemzeti jogszabályok által a védjegyek és a reklámok egyéb formái tekintetében bevezetett korlátozások értékelése során alkalmazta. (
22
)
50.
Harmadszor, a 207/2009 rendelet módosításáról szóló (EU) 2015/2424 rendelet preambuluma egyértelműen megerősítette a véleménynyilvánítás szabadságának a védjegyek területén való alkalmazhatóságát, és azt jelenleg a 2017/1001 rendelet is elismeri. (
23
)
51.
Negyedszer, és inkább mellékesen megjegyezve, a jog ilyen értelmezése összhangban van a Törvényszék korábbi ítélkezési gyakorlatával (
24
) és az EUIPO saját döntéshozatali gyakorlatával is. (
25
)
52.
A védjegyjog területén tehát a véleménynyilvánítás szabadsága egyértelműen érvényesül. E kijelentés azonban több kérdést vet fel, mint ahányat megválaszol. Bármennyire is érdekes e kérdés és az arról folytatott elméleti vita, (
26
) továbbra is kérdéses, hogy pontosan mit jelent e kijelentés a jelen ügy megoldása szempontjából.
53.
Egyrészt az EUIPO azon állítása, miszerint a 207/2009 rendelet 7. cikke (1) bekezdése f) pontjának kidolgozása során a jogalkotó már figyelembe vette az alapvető jogokat és azok egyensúlyát, nehezen védhető. Semmi sem utal arra, hogy az egyes esetekben pontosan hogyan kellene elérni ezt az egyensúlyt. Az a felvetés, miszerint e problémát már megfelelően kezelték azáltal, hogy csupán beillesztették a közrend és a közerkölcs fogalmát a 7. cikk (1) bekezdésének f) pontjába, a kockán forgó sokrétű jogok és érdekek miatt egyszerűen tarthatatlan. (
27
)
54.
Másrészről, amikor a tárgyaláson e tekintetben kérdést intéztek hozzá, a fellebbező számára némi nehézséget okozott, hogy magyarázatot adjon arra, hogy a véleménynyilvánítás szabadságának kifejezett figyelembevétele pontosan hogyan kellett volna hogy módosítsa a 7. cikk (1) bekezdésének f) pontja szerinti tesztet. A fellebbező felvetéseinek középpontjában gyakorlatilag az a megállapítás áll, hogy amennyiben az EUIPO és a Törvényszék a lajstromozási eljárás során figyelembe vette volna a véleménynyilvánítás szabadságát, úgy engedélyezték volna a megtámadott védjegy lajstromozását, az EUIPO ugyanis túl szigorú volt, és jobban figyelembe kellett volna vennie a véleménynyilvánítás szóban forgó védjegy által kifejezett vagy megvalósított szabadságát.
55.
Ezen érv szorosan kapcsolódik, sőt átfedésben is van azokkal a kritikákkal, amelyeket a fellebbező alapvetően a közerkölcsre való, az EUIPO által azonosított érzékenységnek a megállapításával kapcsolatban fogalmazott meg, amely érzékenység – a fellebbező szerint – elszakadt az érintett közönség és a német hatóságok „Fack Ju Göhte” kifejezéssel kapcsolatos álláspontjától. A véleménynyilvánítás szabadsága ezért aligha tekinthető az értékelés önálló mércéjének, a fellebbező véleménye szerint azonban e szabadságnak az EUIPO‑t a közerkölcsre vonatkozó eltérő (liberálisabb) elképzelésre kellett volna sarkallnia. Ez ugyanakkor az érvelést a fellebbezés első jogalapjának fentiekben már kiemelt lényegéhez kapcsolja: mire vonatkozik a közrend és a közerkölcs fogalma, és hogyan kell e két fogalmat meghatározni?
56.
Összegezve, a véleménynyilvánítás szabadsága annak ellenére, hogy az nem a védjegyjog elsődleges célja, abban továbbra is egyértelműen jelen van. Ennek fényében a Törvényszék indokolásának 29. pontjában megfogalmazott kérdéses kijelentés talán kicsit eltérő elképzelést szeretett volna kifejezésre juttatni: nem azt, hogy a védjegyjogban semmilyen szerep nem jut a véleménynyilvánítás szabadságának, hanem azt, hogy – ellentétben a művészetek, a kultúra és az irodalom területével – a véleménynyilvánítás szabadságának a védjegyjog területén némileg eltérő – talán valamennyire kisebb – jelentősége lehet a szóban forgó jogok és érdekek átfogó egyensúlyának megteremtése során.
57.
Az első (szó szerinti) értelmezés szerint a megtámadott ítélet 29. pontjában tett megállapítás egyértelműen helytelen. Amennyiben e megállapítást az imént bemutatott másodlagos jelentés szerint értelmezzük, álláspontom szerint egy ilyen megállapítás védhető: bár az átfogó egyensúly megteremtése során figyelembe kell venni a véleménynyilvánítás szabadságát és az esetlegesen kockán forgó egyéb alapvető jogokat, a véleménynyilvánítás szabadságának védelme a védjegyoltalomnak nem az elsődleges célja.
2. A közrend és/vagy a közerkölcs?
58.
A Törvényszék előtti eljárás során világossá vált, hogy a szóban forgó megjelölést a közrend helyett kifejezetten a közerkölcs alapján vizsgálták meg. (
28
) E megállapítást az EUIPO a tárgyaláson kifejezetten megerősítette.
59.
Ugyanakkor a megtámadott ítéletben a Törvényszék kimondta, hogy bár a „közrend” és a „közerkölcs” fogalma eltérő, gyakran mégis átfedik egymást. (
29
) Így az EUIPO nem köteles különbséget tenni a kettő között.
60.
Ezzel nem értek egyet. Abból, hogy a két fogalom egyes esetekben átfedésbe kerülhet egymással, nem következik, hogy nem kell a kettő között különbséget tenni. Ami a legfontosabb azonban, amint azt a jelen ügy is egyértelműen bizonyítja, hogy a köztük fennálló fogalmi különbség hatással van arra, hogy pontosan mit kell értékelni, és – ha e fogalmak bármelyikére hivatkozunk – hogyan kell ezt az értékelést lefolytatni.
61.
A különbség kifejtése érdekében a) néhány rövid megjegyzést fogok tenni a védjegyoltalom célját és a 207/2009 rendelet 7. cikke (1) bekezdése f) pontjának a védjegyoltalomban betöltött szerepét illetően, mielőtt b) körvonalaznám, hogy a két fogalom közötti különbség milyen módon jelenik meg a gyakorlatban, és végezetül c) javaslatot teszek arra, hogy e két fogalmat hogyan kell megkülönböztetni.
a) A védjegyoltalom célja
62.
Általánosan elfogadott nézet, hogy a védjegyoltalom kizárólagos jogot biztosít az adott jogosultnak arra, hogy őt az érintett közönség összekapcsolja az érintett árukkal és szolgáltatásokkal. (
30
) A védjegyoltalom lehetővé teszi a kereskedők számára, hogy áruik és szolgáltatásaik helyét megerősítsék a fogyasztók körében azzal, hogy meghatározott márkaarculathoz minőséget, innovációt vagy más tulajdonságokat társítanak. Ebben az értelemben a Bíróság úgy ítélte meg, hogy a védjegyoltalom által biztosított kizárólagos jog célja az, hogy lehetővé tegye annak biztosítását, hogy a védjegy betölthesse azt az alapvető funkcióját, hogy a fogyasztók számára garantálja az áru eredetét, valamint annak egyéb funkcióit, például ezen áruk vagy szolgáltatások minőségére való utalást, vagy a kommunikációval, a befektetésekkel, illetve a reklámmal kapcsolatos funkciókat. (
31
)
63.
A megjelölés védjegyként való lajstromozására számos korlátozás vonatkozik. Ami a jelen ügy szempontjából lényeges, az az, hogy a lajstromozás elutasítható az úgynevezett viszonylagos vagy feltétlen kizáró okok alapján, amelyek „más védjegyekhez vagy kereskedelmi nevekhez hasonló megjelölések tekintetében korábban fennálló kizárólagos jogokat […]” és „különböző közérdekeket” védelmeznek. (
32
)
64.
A „közérdekre és közerkölcsre” vonatkozó, jelen ügyben szereplő feltétlen kizáró okot a 207/2009 rendelet 7. cikke (1) bekezdésének f) pontja tartalmazza. (
33
) Miközben e kizáró ok korlátként működik a tekintetben, hogy mely megjelölések részesülhetnek a védjegyhez fűződő sajátos oltalomban, fontos megjegyezni, hogy az nem arra irányul, hogy teljesen megakadályozza az elutasított megjelölések kereskedelmi használatát. Azt, hogy a védjegyoltalom elutasításán felül a megjelölés használata megengedhetetlen‑e, lényegében a tagállamok nemzeti joga határozza meg. (
34
) A megjelölés lajstromba vételének ezen kizáró ok alapján történő elutasítása ugyanis nem feltétlenül akadályozza meg a megjelölés üzleti célú használatát. (
35
) A kizárólagos jog védjegyoltalom általi biztosítása és a termékek és szolgáltatások forgalmazásának lehetősége külön szabályok által kezelt, egymástól elkülönülő kérdések.
65.
Mindemellett a felek között mind írásban, mind a tárgyalás során meglehetősen nagy nézeteltérés alakult ki azzal kapcsolatban, hogy az EUIPO milyen mértékben alakítson ki a 207/2009 rendelet 7. cikke (1) bekezdésének f) pontja szerinti, a közrendre és/vagy a közerkölcsre vonatkozó határozott elképzelést.
66.
Egyrészről, a fellebbező lényegében azzal érvelt, hogy nem az EUIPO‑nak kell betöltenie az „ízlésrendőrség” szerepét a 7. cikk (1) bekezdése f) pontjának kiterjesztő értelmezése révén. Másfelől az EUIPO szerint az európai jogalkotó nyilvánvalóan szeretett volna bizonyos szerepet játszani a közrend és a közerkölcs védelme terén, már önmagában az említett fogalmak 207/2009 rendelet 7. cikke (1) bekezdésének f) pontjába történő beillesztése révén.
67.
E tekintetben egyet kell hogy értsek az EUIPO‑val, azonban egy fontos fenntartás mellett. A 7. cikk (1) bekezdése f) pontjának értelmében az EUIPO‑nak valóban szerepet kell játszania a közrend és a közerkölcs védelmében. Továbbá ez a szerep és annak keretei egyediek lesznek, és függetlenek azoktól az egyéb szabályozási rendszerektől, amelyeken belül valószínűleg használnak ilyen fogalmakat, mivel a védjegyjog területe külön szabályozási rendszert képez.
68.
A közrend és a közerkölcs védelme azonban nem az EUIPO és az uniós védjegyjog kulcsfontosságú vagy meghatározó feladata. A 7. cikk (1) bekezdésének f) pontjában szereplő feltétlen kizáró ok hatékonyan funkcionál védőhálóként, és potenciálisan más célok megvalósítására vonatkozó korlátokat határoz meg. (
36
) Ez azonban önmagában semmiképpen nem cél.
b) A „közrend” és a „közerkölcs” a gyakorlatban
69.
Azonos‑e a 207/2009 rendelet 7. cikke (1) bekezdésének f) pontjában meghatározott „közrend” és „közerkölcs” fogalma?
70.
A megtámadott ítéletben a Törvényszék megállapította, hogy az EUIPO nem köteles különbséget tenni a két fogalom között. (
37
) Úgy tűnik, hogy ezen az állásponton van néhány jogtudós is, akik szerint a két fogalom egymással felcserélhető. (
38
) Egyesek szerint a különbségtétel gyakorlati szempontból szükségtelen, mivel jogkövetkezményeik megegyeznek. (
39
)
71.
A gyakorlati alkalmazás változatos képet mutat. Ami először is az EUIPO gyakorlatát illeti, úgy tűnik, hogy a vizsgálatát esetenként mindkét fogalom együttes figyelembevételével folytatta le, (
40
) néha inkább, vagy akár kizárólag a közrend fogalmára hagyatkozva, (
41
) míg más esetekben az EUIPO a közerkölcs alapján végezte el elemzését. (
42
)
72.
Például az EUIPO az Európai Unió közrendjébe ütközőként elutasította a számítógépes játékokra, az azokhoz kapcsolódó kiadványokra és szórakoztatásra vonatkozó „MECHANICAL APARTHEID” megjelölés lajstromozását, „mivel ellentmond az Unió alapját képező oszthatatlan és egyetemes értékeknek, vagyis az emberi méltóságnak, szabadságnak, testi épségnek, egyenlőségnek és szolidaritásnak, valamint a demokrácia és a jogállamiság elveinek.” (
43
)
73.
Úgy tűnik, hogy a közerkölcsön alapult a fellebbezési tanács azon értékelése, amely ahhoz vezetett, hogy engedélyezték a „JEWISH MONKEYS” védjegy lajstromozását (és így felülbírálták az első vizsgáló e védjegyet elutasító döntését). (
44
) E védjegy a jiddis folklór elemeit a popzenével vegyítő zenei együttes nevét jelölte. (
45
) A Die Wanderhure ügyben hozott határozatára hivatkozva (
46
) a fellebbezési tanács megállapította a „nagy közönségsiker” fennállását, és hogy az együttes fellépéseivel szemben a rendőrség nem lépett fel. (
47
) A szóban forgó kifejezés közönségességét elemezve a fellebbezési tanács többek között megállapította, hogy a vita „az európai jog mint az alapvető és emberi jogokat védő jogrendszer értékeiről folyik, nem pedig egy nemkívánatos szavak tiltására szolgáló, nyelvi szabályokat tartalmazó könyvről”. (
48
)
74.
Vannak olyan ügyek is, amelyekben a „közrendet” és a „közerkölcsöt” együttesen vették figyelembe. A „BIN LADIN” védjegy tekintetében a fellebbezési tanács úgy vélte, „egyértelműen kitűnik, hogy [a védjegy] a közrendbe és a közerkölcsbe ütközött, mivel a terrorista bűncselekmények teljes mértékben ellentétesek mind az Európai Unió valamennyi tagállamában, mind az összes civilizált országban elismert etikai és morális elvekkel”. (
49
)
c) A „közrend” és a „közerkölcs”: fogalmi eltérés
75.
A fent említett példák azt mutatják, hogy a két kategória közötti átfedés ellenére (ami az általuk hivatkozott jogi és morális szabályok közötti átfedés logikus következménye), a kettő között bizonyos fokú eltérés is található. Úgy gondolom, hogy valóban létezik fogalmi különbség a tekintetben, hogy ki határozza meg és hogyan, illetve milyen vonatkozásban az egyes kategóriák tartalmát.
76.
A közrend az értékeknek és céloknak az érintett hatóság által meghatározott, jelenleg és a jövőre nézve követendő normatív víziója. A közrend tehát az állami jogalkotónak a társadalomban tiszteletben tartandó normákra vonatkozó kívánságát fejezi ki. A közrend tartalmának megállapíthatónak kell lennie a hivatalos jogforrások és/vagy szakpolitikai dokumentumok alapján. Bárhogyan is fogalmazzák meg, a közrendet – az útitervekhez hasonlóan – először valamely hatóságnak kell meghatároznia, és csak ezt követően lehet betartani. (
50
)
77.
A közerkölcs értelmezésem szerint egy adott társadalom által aktuálisan tiszteletben tartott értékekre és meggyőződésekre vonatkozik, amely értékeket és meggyőződéseket az e társadalmon belül fennálló társadalmi konszenzus határoz meg és érvényesít egy adott időpontban. A közrend felülről elrendelt jellegével ellentétben a közerkölcs alulról felfelé építkezik. A közerkölcs idővel változik is: vizsgálatakor azonban elsősorban a múltra és a jelenre összpontosítunk. Természetesen, tekintettel arra, amit el kíván érni, az erkölcs is normatív és előretekintő jellegű, abban az értelemben, hogy e szabályrendszer is bizonyos viselkedési formák kialakítására és fenntartására törekszik. (
51
)
78.
A két fogalom közötti legfontosabb különbség az, hogy miként határozzák meg, és így miként vizsgálják azokat. Az EFTA‑Bíróság a 2008/95/EK irányelv összefüggésében hasonló különbségtételre utalt, (
52
) amikor megállapította, hogy „a »közrendi« okokon alapuló elutasításnak az objektív kritériumok értékelésén kell alapulnia, míg a védjeggyel szembeni »közerkölcsön« alapuló kifogás szubjektív értékek értékeléséhez kapcsolódik”. (
53
)
79.
Mivel a közrendet felülről határozzák meg, tartalma „objektív módon” meghatározható, e politikát ugyanis valahol meg kellett állapítani. A közrend tehát a jogszabályok, a szakpolitikák és a hivatalos nyilatkozatok alapján a hatóságok irodáiban „az íróasztalnál” tanulmányozható. Szükségessé válhat egy adott szakpolitikai javaslat pontos forrásának megtalálása annak érdekében, hogy annak bejelentése (vagy valamely intézkedés közrendre való hivatkozás formájában történő elutasítása) megfeleljen az előreláthatóság, az önkényesség hiánya és a megfelelő ügyintézés feltételeinek. Ugyanakkor, amint e követelmények teljesülnek, az egyoldalú közigazgatási szándék és kívánalmak számítanak.
80.
Ezzel szemben ugyanez nem mondható el a közerkölcsről. A közerkölcsöt nem lehet a társadalmi normáktól és kontextustól elszakadva feltárni. A közerkölcs azonosításához némi empirikus értékelést kell végezni arról, hogy egy adott időpontban az érintett társadalom (az érintett közönség) mit tekint elfogadható magatartási normáknak. Más szóval annak megfigyelésekor, hogy egy adott megjelölés ellentétes‑e a közerkölccsel, az adott ügyre vonatkozó bizonyítékokra kell támaszkodni annak megállapítása érdekében, hogy az érintett közönség várhatóan miként reagálna erre az adott árukon vagy szolgáltatásokon elhelyezett megjelölésre.
81.
Hangsúlyozni szeretném, hogy a tényleges eredmény tekintetében néhány esetben a két kategória átfedi egymást. (
54
) Ideális esetben a közrend megfelelő mértékben tükrözi és megerősíti a közerkölcsöt. Más esetekben az, ami kezdetben csak a közrend részét képezte, fokozatosan közerkölccsé alakul át. (
55
)
82.
Általában véve nem ragaszkodnék ahhoz, hogy a közrend és a közerkölcs közötti különbséget illetően hosszas elméleti fejtegetésbe bocsátkozzam. A jelen ügy összefüggésében azonban e különbségtétel jelentőséggel bír. A különbségtétel annak megállapítása tekintetében fontos, hogy az EUIPO‑nak, és közvetett módon a Törvényszéknek, pontosan mit kellett volna figyelembe vennie, amikor az előbbi a közerkölcs különös indokára hivatkozással elutasította a fellebbező kérelmét, az utóbbi pedig egyetértett ezzel a megközelítéssel.
83.
Összegezve, ha az EUIPO a közerkölcs (feltétlen) kizáró okára kíván hivatkozni, a szóban forgó közönség észlelése vonatkozásában meg kell állapítania, hogy miért véli úgy, hogy egy adott megjelölés sértené a közerkölcsöt. Azt nyilvánvalóan senki sem állítja, hogy az EUIPO‑nak mélyreható empirikus felmérést kellene végeznie az adott megjelölésre vonatkozó közerkölcs megállapítása érdekében. Minden további nélkül egyetértek ugyanis az EUIPO által a tárgyaláson kifejtett állásponttal, amely szerint a legtöbb, amit tehetnek, hogy „információkra alapozott becslést” végeznek. Ennek a becslésnek azonban konkrét társadalmi összefüggéseken kell alapulnia, és nem hagyhatja figyelmen kívül azokat a tényszerű bizonyítékokat, amelyek megerősítik, vagy esetleg kétségbe vonják az EUIPO álláspontját arról, hogy mi az, ami egy adott társadalomban adott időpontban megfelel, vagy nem felel meg a közerkölcsnek.
3. A jelen ügyről
84.
Véleményem szerint ebben az ügyben az EUIPO értékelése, amelyet a Törvényszék is elfogadott, nem felelt meg ezeknek a feltételeknek.
85.
Az áruk és szolgáltatások kategóriáinak a fellebbező bejelentésében meghatározott jegyzéke viszonylag sokféle árut és szolgáltatást tartalmazott. (
56
) Ugyanakkor arról nem folyt vita, hogy a szómegjelölés lajstromozását lehetett volna‑e csak egyes kategóriák tekintetében engedélyezni, míg más kategóriák vonatkozásában nem. Ezért nem tartom szükségesnek, hogy e kérdéssel a fellebbezési eljárásban foglalkozni kelljen.
86.
Ugyanakkor vita tárgyát képezte és döntő fontosságú, hogy az EUIPO, miközben a 207/2009 rendelet 7. cikkének (2) bekezdésére is hivatkozott, úgy határozta meg az érintett közönséget, hogy az általános és németül beszélő. Így egyrészt az érintett közönséget úgy határozták meg, hogy ne csak a szóban forgó film középiskolai rajongóit vegyék figyelembe, hanem azokat is, akik lehet, hogy soha nem hallottak a filmről, és esetleg érthető módon meglepődnének, ha a heti vásárlásaik során a polcokon olyan kenyeret (30. osztály) vagy mosószert (3. osztály) találnának, amelyen a „Fack Ju Göhte” címke szerepel.
87.
Másrészről az, hogy az érintett közönséget földrajzi/nyelvi értelemben az Európai Unió németül beszélő közönségére korlátozták, a már idézett 7. cikk (2) bekezdése alapján mindenképpen lehetséges. Ez azonban meglehetősen fontos következményekkel jár. Mindenekelőtt ezután a megjelölés eredendően vulgáris és sértő jellegét kizárólag az angolul nem anyanyelvként beszélőkből álló nagyközönség tekintetében kell vizsgálni. A szóban forgó konkrét megjelölés esetében az, ami egy angol anyanyelvű számára eredendően vulgáris és sértő lehet, az egy németül (nem anyanyelven) beszélő számára esetleg nem tűnik annak, különösen, amikor egy idegen nyelvből eredő sértés szokatlan, fonetikus átírásával találkozik.
88.
Miként lehet mindenesetre egy ilyen megjelölést a közerkölcsnek való megfelelés tekintetében értékelni? Amint ezt az indokot a szabályozó kiválasztja, az alapvető különbség a Törvényszék által elfogadott megközelítéssel szemben álláspontom szerint az, hogy az ilyen értékelést nem lehet csak és kizárólag a szómegjelölés figyelembevételével, a tágabb közvéleménytől és kontextustól elkülönítve elvégezni, amennyiben ezt alátámasztó bizonyíték áll rendelkezésre.
89.
E tekintetben széles körű vita bontakozott ki a felek között azzal a ténnyel kapcsolatban, hogy a „Fack Ju Göhte” filmalkotás e címen történő bemutatását engedélyezték, és hogy láthatóan a fiatal közönség számára nem korlátozták a hozzáférést. A fellebbező ezzel kapcsolatos érvelése lényegében arra irányul, hogy ha az Európai Unió német nyelvű országainak illetékes szabályozó hatóságai nem emeltek kifogást a film címét illetően, akkor miért kellene az EUIPO‑nak kifogással élnie egy e címmel megegyező védjegy lajstromozása során. Ezzel szemben az EUIPO fenntartotta, hogy egy adott tagállamban a filmek bemutatására és vetítésére vonatkozó szabályozás az uniós szintű védjegyszabályozástól teljes mértékben eltérő kérdésekkel foglalkozik.
90.
Strukturális és intézményi szinten egyetértek az EUIPO‑val: a tagállami filmek minősítése és szabályozása valóban eltérő szabályozási rendszert képez, mint az európai uniós védjegyjog. Ezért a nemzeti filmszabályozó hivatal egy film bemutatására és vetítésére vonatkozó feltételek tekintetében hozott döntése önmagában természetesen nem döntő jelentőségű a védjegyekre vonatkozó jogszabályok, pontosabban a 207/2009 rendelet 7. cikke (1) bekezdésének f) pontja szerinti értékelés szempontjából.
91.
Az EUIPO‑val szemben azonban nem hiszem, hogy az értékelés itt véget érhet. Még ha valóban eltérőek is a szabályozási rendszerek, lényeges átfedés van az ilyen párhuzamos értékelések között: mindkét értékelési keret kiindulási pontja ugyanaz a vásárlóközönség, valamint az erkölcs és a vulgarizmus értékelése a hivatkozott azonos vásárlóközönségen belül ugyanabban, vagy egymáshoz nagyon közel eső időpontban. Ezen a szinten, mint ahogy maga az EUIPO is mellékesen elismeri, (
57
) a kifejezés vulgáris jellegére vonatkozó erkölcsi döntés valóban releváns.
92.
Ebben a vetületben a különböző nemzeti hatóságok által elvégzett korábbi értékelések ténylegesen relevánssá válnak. Amennyiben léteznek ilyen értékelések e nemzeti szervek részéről (amely szervek kétségtelenül alkalmasabbak az uniós szintű védjegyhivatalnál annak értékelésére, hogy mi minősül egy adott időben erkölcsösnek [erkölcstelennek] és vulgárisnak egy adott tagállamban), és ezek az EUIPO tudomására jutnak, ezen értékeléseket megfelelően figyelembe kell venni.
93.
Ez természetesen még mindig nem akadályozza meg az EUIPO‑t annak megállapításában, hogy a bejelentett védjegy közerkölcsbe ütközik, különösen, ha a közerkölcsöt uniós szinten kell vizsgálni. E megállapítások és tapasztalati bizonyítékok – különösen, ha pontosan ugyanarra a nyelvre vagy földrajzi területre vonatkoznak, amelyet az EUIPO saját értékelése céljából kiválasztott – mindazonáltal fokozzák az EUIPO‑ra irányadó indokolási kötelezettség szintjét, amennyiben az EUIPO el kíván térni attól, amit a nemzeti szervek közerkölcs alatt – ugyanazon a helyen, láthatóan azonos vásárlóközönség tekintetében és azonos időben – értenek.
94.
A jelen ügyben e követelmény nem teljesült. Az eljárások különböző szakaszaiban a fellebbező mind az EUIPO, mind a Törvényszék előtt felhívta a figyelmet a következő, egyébként nem vitatott tényre, miszerint a film nagy siker volt a német nyelvű országokban, láthatóan anélkül, hogy annak címe különösebb vitát váltott volna ki; a film címét megfelelő módon engedélyezték és bocsátották a fiatalabb közönség elé; valamint hogy a film kedvező megítélését bizonyítja, hogy a Goethe Intézet a filmet beépítette az oktatási programjába.
95.
Ismét hangsúlyozom, ezen állítások önmagukban nem meggyőzőek. A film sorsa ugyanígy nem döntő jelentőségű a védjegy lajstromozása tekintetében. Ugyanakkor a pontosan megegyező cím erkölcsösségének és esetleges vulgarizmusának társadalmi elfogadottságára vonatkozó, ilyen erős bizonyítékok alapján az EUIPO‑nak sokkal meggyőzőbb érveket kell szolgáltatnia annak megállapításához, hogy bár a német nyelvű vásárlóközönség különböző szervei a kifejezést úgy értékelték, hogy az nem botránkoztatja meg az említett vásárlóközönséget, a címmel azonos védjegyet azért nem lehet továbbra sem lajstromozni, mivel ugyanazon vásárlóközönség tekintetében közerkölcsöt sért.
96.
Az ilyen megközelítés véleményem szerint megfelelően tükrözi azt is, hogy milyen szerepet játszik a közerkölcs az európai uniós védjegyjog tekintetében. Tekintettel arra, hogy a közerkölcs alakítása és megállapítása nehezen tekinthető az EUIPO elsődleges feladatának, (
58
) nehezen képzelhető el, hogy az EUIPO felhatalmazással rendelkezne arra, hogy hirtelen a közerkölcs tekintetében olyan határozott elképzelést kezdjen el kialakítani, amely elszakad a szóban forgó tagállam(ok)ban nyilvánvalóan uralkodó közerkölcstől (vagy amely annál sokkal szigorúbb).
97.
Röviden, azon a véleményen vagyok, hogy a Törvényszék tévesen alkalmazta a jogot, amikor a 207/2009 rendelet 7. cikke (1) bekezdésének f) pontját helytelenül értelmezte, mivel nem vette figyelembe annak az összefüggésnek az elemeit, amely lényeges annak megítéléséhez, hogy a megjelölés megfelelt‑e közerkölcsnek.
98.
Az első fellebbezési jogalapnak tehát helyt kell adni, és a megtámadott ítéletet hatályon kívül kell helyezni.
B.
A második és a harmadik fellebbezési jogalapról
99.
Amennyiben a Bíróság az első fellebbezési jogalapot illetően ugyanerre a következtetésre jut, a második és a harmadik jogalap vizsgálata feleslegesnek tekinthető. A főtanácsnoknak azonban az a feladata, hogy teljes mértékben támogassa a Bíróságot, bármely utat is választja. A jelen üggyel összefüggésben a második és harmadik fellebbezési jogalap további adalékul szolgál az első jogalaphoz: annak értékelése, hogy mi felel meg a közerkölcsnek és mi nem, mindig szubjektív döntés lesz. Különösen azonban az ilyen értékítéletek tekintetében legalább bizonyos mértékig egyértelműnek kell lennie, hogy e döntés meghozatalakor milyen szempontokat kell figyelembe venni, annak érdekében, hogy a lehetséges kimenetel legalább észszerű mértékben kiszámítható legyen. A második és harmadik fellebbezési jogalap mindazonáltal azt mutatja, hogy a jelen ügyben némileg hiányzik az ilyen egyértelműség és kiszámíthatóság.
100.
A második és harmadik jogalap az egyenlő bánásmód (második jogalap) és a megfelelő ügyintézés (harmadik jogalap) elvének állítólagos megsértésére vonatkozik. A fellebbező lényegében azt kifogásolja, hogy a Törvényszék nem szankcionálta, hogy a fellebbező kérelmét az EUIPO által a Die Wanderhure ügyben korábban hozott határozatára tekintettel egyenlőtlen bánásmódban részesítették. (
59
)
101.
A második jogalapjával a fellebbező sérelmezi, hogy a Törvényszék a jelen ügyben és a Die Wanderhure ügyben fennálló helyzet közötti hasonlóságok ellenére megerősítette a megtámadott határozatot. A fellebbező hangsúlyozza, hogy az EUIPO által a különböző kimenetelek magyarázataként nyújtott és a Törvényszék által elfogadott indokolás szerint a Die Wanderhure ügyben bejelentett és lajstromozott megjelölés egy film tartalmát írja le. Az EUIPO szerint a fellebbező által bejelentett megjelölés esetében nem ez volt a helyzet. A fellebbező nem ért ezzel egyet, és azt állítja, hogy a szóban forgó megjelölés oly módon írja le a film tartalmát, hogy az kifejezi a diákok amiatt érzett frusztrációját, hogy népszerűtlen középiskolai órákra kell járniuk. A fellebbező továbbá kifogásolja az azzal kapcsolatos magyarázat hiányát, hogy a szóban forgó megjelölés miért nem tekinthető a film tartalma leírásának. Ráadásul nincs olyan objektív érv, amely alátámasztaná a Törvényszék azon állítását, miszerint a „Die Wanderhure” megjelölés a fellebbező által bejelentett megjelöléshez képest sokkal kevésbé megbotránkoztató és vulgáris.
102.
A fellebbezés harmadik jogalapja arra a megállapításra korlátozódik, amely szerint a Törvényszék a megfelelő ügyintézés elvét is megsértette azáltal, hogy a fellebbező tekintetében nem alkalmazta az EUIPO Die Wanderhure ügyben hozott határozatát, és nem vizsgálta meg a jelen ügy ténybeli körülményeit.
103.
Ami a második fellebbezési jogalapot illeti, az EUIPO válasza az, hogy a fellebbező által előterjesztett, egy korábbi határozat figyelembevételének elmulasztására vonatkozó jogalap nyilvánvalóan megalapozatlan, mivel az EUIPO kifejezetten megvizsgálta a szóban forgó korábbi (Die Wanderhure) határozatot. A fellebbezőnek a két helyzet közötti hasonlóságokra hivatkozó érvelése ténykérdésre vonatkozik, így kívül esik a fellebbezés keretein.
104.
Az EUIPO továbbá fenntartja, hogy a fellebbező érvelése az indokolási kötelezettség terjedelmére vonatkozik olyan esetben, amikor két hasonló helyzetben különböző eredmények születtek. A fellebbező által hivatkozott indokolási kötelezettség valójában ahhoz vezetne, hogy az EUIPO‑nak utólag azt kellene megállapítania, hogy egy korábbi (mindazonáltal véglegessé vált) határozatban esetlegesen tévesen alkalmazta a jogot, anélkül hogy a korábbi eljárásban részt vevő felek lehetőséget kapnának arra, hogy állást foglaljanak egy ilyen megállapítással kapcsolatban. Az ilyen indokolási kötelezettség problematikusnak tűnhet akkor is, ha egy már lajstromozott védjegyet kellene utóbb törölni. (
60
) E kérdés mindazonáltal a jelen ügyben némiképp elméleti, mivel a Törvényszék jóváhagyta az EUIPO arra vonatkozó állítását, hogy a két helyzet egymással nem összehasonlítható.
105.
Az EUIPO a harmadik jogalapot mint elfogadhatatlant elutasítja annyiban, amennyiben az magyarázat nélkül a jogbiztonság elvének megsértésére hivatkozik. Ami a megfelelő ügyintézés elvének állítólagos megsértését illeti, az EUIPO úgy véli, hogy ezen állítás nem felel meg a Bíróság eljárási szabályzata 168. cikke (1) bekezdésének d) pontjában foglalt azon követelménynek, amely szerint a fellebbezésnek tartalmaznia kell „a felhozott jogalapok és jogi érvek, valamint az említett jogalapok rövid ismertetés[ét]”. Az EUIPO szerint e jogalap megegyezik az első fellebbezési jogalappal, és a fellebbező nem terjesztett elő olyan érveket, amelyek – a 207/2009 rendelet 7. cikke (1) bekezdése f) pontjának állítólagos megsértésén túl – alátámasztanák a megfelelő ügyintézés elvének megsértését.
106.
Álláspontom szerint a fellebbező által a második és a harmadik jogalap alapján felhozott érvek alapvetően ugyanarra a kérdésre vonatkoznak: a következetesség állítólagos hiányára az EUIPO döntéshozatali gyakorlatában, különösen akkor, ha a szóban forgó ügyben a megtámadott határozat ellentétes az EUIPO által a Die Wanderhure ügyben hozott határozattal. Ezen állítás kétféleképpen értelmezhető: egyrészt az egyenlő bánásmód elvének megsértéseként (második jogalap), vagy – a közigazgatási szervek esetében – a megfelelő ügyintézéssel kapcsolatos problémaként (harmadik jogalap). (
61
) A megfelelő ügyintézés elve ugyanis az indokolási kötelezettségre vonatkozik, amely megmagyarázná, hogy az EUPO miért tért el a korábbi gyakorlatától. Ebben az értelemben ezen elv logikusan összekapcsolódik az egyenlő bánásmód elvével, mivel ez utóbbi ahhoz szükséges, hogy hasonló helyzetekben hasonló, különböző helyzetekben pedig eltérő eredmények szülessenek.
107.
Ezért a két hivatkozott jogalappal együtt foglalkozom.
108.
Az indokolási kötelezettség a 207/2009 rendelet 75. cikkében és a 2017/1001 rendelet 94. cikkének (1) bekezdésében is szerepel, méghozzá az EUMSZ 296. cikk (2) bekezdésével megegyező tartalommal. (
62
) A Bíróság azt is megállapította, hogy az „EUIPO köteles hatásköreit az uniós jog általános elveivel – ideértve az egyenlő bánásmód elvét és a gondos ügyintézés elvét is – összhangban gyakorolni”. (
63
) Ami különösen azt jelenti, hogy „[…] az EUIPO ezen elvekre tekintettel köteles a hasonló kérelmekre vonatkozóan már meghozott határozatokat figyelembe venni, és különös figyelemmel kell megvizsgálnia azt a kérdést, hogy ugyanúgy kell‑e határoznia, ezalatt pedig ezen elvek alkalmazását össze kell egyeztetnie […] a jogszerűség tiszteletben tartásának elvével […]”. (
64
)
109.
A Bíróság továbbá azt is megállapította, hogy „[…] [a Charta] 41. cikkének (2) bekezdése szerint a megfelelő ügyintézéshez való jog többek között az igazgatási szervek azon kötelezettségét is magában foglalja, hogy döntéseiket indokolják. E kötelezettségnek […] kettős célja van: egyrészt az, hogy lehetővé tegye az érdekeltek számára jogaik védelme érdekében a hozott intézkedés indokainak megismerését, másrészt hogy lehetővé tegye az uniós bíróság számára a határozat jogszerűségének felülvizsgálatát”. (
65
)
110.
A Bíróság közelmúltbeli, fentiekben idézett megállapításai már most megcáfoltak az EUIPO által a jelen ügyben felhozott számos érvet. Először is, a koherens döntéshozatal bizonyosan nem jelenti azt, hogy az ügyek kimenetelének azonosnak kell lennie. Nem jelenti azt sem, hogy nem lehet megváltoztatni vagy kijavítani a korábbi hibákat, illetve hogy nem lehet változtatni a megközelítésen és az értelmezésen. Ez mindössze azt jelenti, hogy a lehető legnagyobb mértékben koherens döntéshozatali megközelítésre van szükség, például a jelen ügyben be kell tartani a 207/2009 rendelet 7. cikke (1) bekezdésének f) pontjában szereplő kategóriák értékelése során figyelembe veendő szempontokat és elemeket, valamint azok alkalmazása során szigorú vagy engedékeny megközelítést kell alkalmazni. Szeretném ezt egyértelműen hangsúlyozni: a megközelítésbeli egységesség nem azonos kimenetelt jelent.
111.
Másodsorban, a megközelítés és az alkalmazandó kritériumok kötelezően koherens jellege eljárási következményekkel jár: természetesen van lehetőség arra, hogy a döntéshozatal során bármikor el lehessen térni a korábbi megközelítéstől, az eltérést azonban indokolni kell, és következetesen ki kell fejteni.
112.
Ezen a ponton kell megemlíteni, hogy az EUIPO Die Wanderhure ügyben hozott határozata, valamint számos egyéb, a jelen indítványban hivatkozott határozata nehezen egyeztethető össze a „Fack Ju Göhte” ügyben hozott határozattal.
113.
A Die Wanderhure ügy a „DIE WANDERHURE” megjelölésre vonatkozott, amely egyben egy német regény és annak filmes adaptációjának a címe is volt. A vizsgáló arra a következtetésre jutott, hogy e megjelölést a 7. cikk (1) bekezdésének f) pontja alapján nem lehetett oltalomban részesíteni, mivel az sértő kifejezést tartalmazott, tekintettel arra, hogy a „Hure” szó a német nyelvben a prostituált szinonimája és a köznyelvben a sok szexuális partnerrel rendelkező személyre használják. (
66
)
114.
E határozatot a fellebbezési tanács hatályon kívül helyezte. A fellebbezési tanács megjegyezte, hogy a vizsgáló csak arra szorítkozott, hogy a megjelölés második szóelemét hangsúlyozza anélkül, hogy az elsővel foglalkozott volna. A fellebbezési tanács a regény és az azonos című film tartalmát a bejelentett megjelöléshez hasonlóként írta le, és megjegyezte, hogy a regény és a film is széles körben népszerű. A regény és a film egy fiatal, tévelygő nő történetéről szól, aki a szolgáltatásait a 15. században nyújtja, és az érintett szolgáltatást igénybe vevő személyek között megtaláljuk a konstanzi városi tanács egyházi tagjait. A fellebbezési tanács megállapította, hogy e siker bizonyította, hogy a közönség nem tartja sértőnek sem a könyv tartalmát, sem a címét. Megjegyezte továbbá, hogy Konstanz városa nem látott problémát, mivel „a bejelentett megjelölés nyomdokait követve” külön sétákat szervezett. (
67
)
115.
A fellebbezési tanács megállapította, hogy valamely védjegy „erkölcstelen”, „ha az áruk címzettje a bejelentett megjelölést olvasva […] sértve vagy megbántva érzi magát, vagy ha az egyéneket, illetve emberek csoportját hátrányosan megkülönbözteti vagy kigúnyolja”. (
68
) Az ezen ügy tárgyát képező megjelölés esetében azonban nem ez volt a helyzet. (
69
) Ezen felül „a szótár szerint vulgáris megfogalmazás esetében szintén lehetséges, hogy az a szövegösszefüggéstől függően egyértelműen humoros jelentést kapjon”. A 207/2009 rendelet 7. cikke (1) bekezdésének f) pontja alapján elvégzendő értékelés a fellebbezési tanács szerint „az európai jog mint az alapvető és emberi jogokat védő jogrendszer értékeit [védi], [és nem tekinthető a] káromkodások tiltására szolgáló, nyelvi szabályokat tartalmazó könyv[nek]”. (
70
)
116.
A jelen ügy összefüggésében kifejezetten e határozatra és annak indokolására hivatkozva vélték úgy, hogy az EUIPO által a 207/2009 rendelet 7. cikke (1) bekezdésének f) pontja alapján elfogadott átfogó megközelítés korábban valójában inkább liberális volt, és a Die Wanderhure ügyet e megközelítés példájának tekintették. (
71
) A fellebbező különösen azt hangsúlyozza, hogy ha a „Die Wanderhure” kifejezés nem tekinthető sem megbotránkoztatónak, sem vulgárisnak annak ellenére, hogy szexuális szolgáltatásokat ellenszolgáltatás fejében nyújtó nőre utal, e következtetést kell a fortiori a „Fack Ju Göhte” megjelölés tekintetében is levonni.
117.
E kijelentések fényében úgy vélem, hogy tekintettel arra, hogy egyrészt a szóban forgó megjelölés bejelentését övező helyzet, másrészt a Die Wanderhure ügy alapjául szolgáló helyzet első ránézésre tagadhatatlan hasonló, valamint arra, hogy a fellebbező beadványaiban már többször is utalt e határozatra, észszerűnek tűnik elvárni az EUIPO‑tól, hogy elfogadható magyarázatot adjon (a Törvényszéktől pedig elvárni, hogy ilyen magyarázatot követeljen) az említett két helyzet eltérő kimenetelére vonatkozóan.
118.
E tekintetben a Törvényszék a megtámadott ítélet 40. pontjában azt a megállapítást tette, hogy a szóban forgó megjelölés iránti kérelem és a Die Wanderhure ügyben benyújtott kérelem nem tekinthető hasonlónak. A (fellebbezési tanács értékelésére hivatkozó) Törvényszék szerint ennek oka először is az, hogy a „Die Wanderhure” megjelölés az azonos című film tartalmát írja le, míg a jelen ügy tárgyát képező megjelölés esetében nem ez volt a helyzet. A Törvényszék szerint ezért nem volt lehetséges a Fack Ju Göhte film nagy sikeréből arra következtetni, hogy a közönség a bejelentett megjelölésben azonnal fel fogja ismerni a címet, és azon nem fog megbotránkozni. Másodszor, a „Die Wanderhure” megjelölés az érintett közönség szemében sokkal kevésbé megbotránkoztató. (
72
)
119.
E magyarázatok egyike sem meggyőző.
120.
Először is nem világos számomra, hogy a Törvényszék hogyan jutott arra a következtetésre, hogy a Die Wanderhure ügyben a védjegy a film tartalma tekintetében leíró jellegű, míg a „Fack Ju Göhte” esetében nem. Bár ez ténykérdésnek is tekinthető, a jelen ügy tárgyát alapvetően az a jogi teszt képezi, amelyet az EUIPO és a Törvényszék egy sikeres film (vagy regény) címével azonos, vitathatatlanul vulgáris kifejezést tartalmazó megjelölés lajstromozása iránti kérelem elbírálása során, valamint akkor alkalmaz, amikor e siker közintézményeket (például Konstanz városát vagy a Goethe Intézetet) arra ösztönöz, hogy e nyelvezetet saját közérdekű céljaik érdekében átvegyék (egyik esetben városnézés, másikban nyelvtanulás céljából).
121.
Ami konkrétan a bejelentett megjelölés és a film címe közötti „egyenértékűséget” illeti, nem sikerült megállapítanom, először is, hogy e körülmény egyáltalán miért bír jelentőséggel, másodsorban pedig azt, hogy ezen „egyenértékűséget” miként értékelték.
122.
Még ha ugyanis pontosan tisztáznák is, hogy mi értendő „a film tartalmát leíró cím” alatt, nem világos, hogy miként lehetséges, hogy csak azért, mert egy védjegy megfelel egy film tartalmának, egy adott megjelölés kikerül a 207/2009 rendelet 7. cikke (1) bekezdése f) pontjának alkalmazása alól. Ezen túlmenően az e tekintetben kifejtett indokolás egyszerűen ellentmond az EUIPO által a „Fack Ju Göhte” tekintetében javasolt átfogó értékelési megközelítésnek (amely alapján a megjelölést önmagában, eredendően vulgárisnak kell értékelni, függetlenül attól, hogy létezik‑e azonos című film), míg a Die Wanderhure ügyben éppen az ellenkező megközelítést választották (a megjelölést társadalmi összefüggésében értékelték, valamint a regény és a film sikere jelentette az alapvető érvet amellett, hogy a megjelölés nem volt sértő jellegű).
123.
Ezért tudomásul veszem a tényszerűen hasonló és jogilag azonos helyzetek értékelésére irányuló, egyértelműen ellentétes megközelítéseket, anélkül hogy belekezdenék annak (tényeken alapuló) megvitatásába, hogy a DIE WANDERHURE védjegyet (
73
) – amely kifejezést valamennyi németül beszélő azonnal megért – árukon vagy (különösen) szolgáltatások tekintetében (
74
) megpillantó, vélhetően német anyanyelvű nagyközönséget e kifejezés önmagában miért botránkoztatná meg kevésbé azokhoz képest, akik – anélkül hogy látták volna a filmet – elkezdenek tűnődni azon, hogy mit jelent a „Fack Ju Göhte”.
124.
Tudomásul veszem, hogy a döntéshozatali gyakorlat esetében – ahogy azt az EUIPO is elismerte a tárgyaláson – a következetességre törekvés hosszú távú cél. Figyelembe véve az EUIPO elé kerülő lehetséges tényállások sokféleségét, ez kétségtelenül nem könnyű feladat. E nehézségekre azonban aligha lehet a követelmények csökkentésének vagy akár mellőzésének indokolásaként hivatkozni, amikor valamely határozat megindokolására kerül sor.
125.
Megint csak ismételni lehet, hogy egy ilyen kötelezettség nem jelenti azt, hogy valamely konkrét ügyben ne lehetne más eredményre jutni, amennyiben az ügyek közötti eltérést megfelelően kifejtik, vagy az értelmezési megközelítést alapvetően módosítják, feltéve hogy ezt az eltérést bejelentik és megmagyarázzák. A bírósági döntéshozatallal való analógia e tekintetben viszonylag egyértelmű, bár természetesen az indokolási követelmény szintjét nem határozzák meg olyan magasan. A bíróságok hasonlóképpen nincsenek akadályoztatva abban, hogy idővel megváltoztassák az ítélkezési gyakorlatukat, (
75
) ugyanakkor az ítélkezési gyakorlat tekintetében esetlegesen bekövetkező változást indokolniuk kell. (
76
)
126.
A közös nevező mindkét esetben a törvény előtti egyenlőség, a határozat címzettje szempontjából azonban a kiszámíthatóság is. Még a legóvatosabb gazdasági szereplő is nehezen tudja megtervezni az átfogó kereskedelmi stratégiáját, ha egy adott esetben figyelembe vesznek bizonyos elemeket, az értékelés során alkalmazott megközelítés pedig egészében véve viszonylag liberális és megengedő, miközben ugyanazon jogi rendelkezések másik ügyben történő alkalmazása során, hasonló tényállás mellett, ugyanolyan vagy hasonló elemeket nem tekintenek relevánsnak, és az átfogó megközelítés sokkal szigorúbb.
127.
Végezetül, mindenképpen tudomásul veszem a védjegyjog egyedi szabályozási környezetét, és azt, hogy a korábbi lajstromozások később megtámadhatók, akár a 207/2009 rendelet 7. cikke (1) bekezdése f) pontjának helytelen alkalmazására alapítva is. (
77
) Továbbra sem értem, hogy ezen érv miként támasztaná alá a közigazgatási döntéshozatal következetességére vonatkozó akárcsak minimális követelménytől való eltérést, amely követelmény kétségkívül a közigazgatás valamennyi területén, köztük a védjegyjog esetében is alkalmazandó, átfogó elvnek minősül.
128.
Összegezve, azon az állásponton vagyok, hogy a Törvényszék tévesen alkalmazta a jogot, amikor nem szankcionálta az EUIPO azon mulasztását, hogy megfelelő magyarázatot adjon a korábbi döntéshozatali gyakorlatától való eltérésre, vagy hogy megalapozott érvekkel támassza alá, hogy miért kellett a szóban forgó megjelölés iránti kérelmet a fellebbező által az EUIPO tudomására hozott hasonló ügyben elért eredményhez képest eltérő módon elbírálni.
V. A jelen ügyben benyújtott kérelmek
129.
Jelen fellebbezésében a fellebbező azt kéri a Bíróságtól, hogy helyezze hatályon kívül a megtámadott ítéletet, és az EUIPO‑ot kötelezze a költségek viselésére. Nem kéri továbbá a megtámadott határozat megsemmisítését.
130.
Mindazonáltal az Európai Unió Bírósága alapokmánya 61. cikkének (1) bekezdése, valamint a pergazdaságosság és az eljárások hatékonysága e rendelkezésben megfogalmazott elvének értelmében, ha a megtámadott ítéletet hatályon kívül helyezik, az ügyet maga a Bíróság is érdemben eldöntheti, ha a per állása megengedi.
131.
Úgy vélem, hogy ez utóbbi feltétel a jelen esetben teljesül.
132.
A jelen indítvány A. szakaszában ismertetett okokból javaslatom szerint az első fellebbezési jogalapot megalapozottnak kell tekinteni. A Törvényszék tévesen értelmezte a 207/2009 rendelet 7. cikke (1) bekezdésének f) pontját, ami a megtámadott ítélet (releváns) indokolásának ebből fakadó hiányát eredményezte. Függetlenül attól, hogy a Bíróság milyen következtetéseket von majd le a fellebbezés második és harmadik jogalapja tekintetében, amennyiben a Bíróság helyt ad az első fellebbezési jogalapnak, a Törvényszéknek ugyanezen okból elkerülhetetlenül hatályon kívül kell helyeznie az EUIPO fellebbezési tanácsa által hozott, megtámadott határozatot.
133.
Ilyen körülmények között a Törvényszéknek nem kellene az ügyet újból értékelnie.
VI. Költségek
134.
Az eljárási szabályzat 184. cikkének (2) bekezdése értelmében, ha a fellebbezés megalapozott, és a Bíróság maga hoz a jogvita kapcsán végleges határozatot, a Bíróság határoz a költségekről.
135.
Az eljárási szabályzat 138. cikkének (1) bekezdése alapján, amelyet ugyanezen szabályzat 184. cikkének (1) bekezdése értelmében a fellebbezési eljárásban is alkalmazni kell, a Bíróság a pervesztes felet kötelezi a költségek viselésére, ha a pernyertes fél ezt kérte.
136.
A fellebbező kéri, hogy az EUIPO‑t kötelezzék a költségek viselésére. Ha a Bíróság elfogadja a jelen fellebbezés kimenetelére vonatkozó javaslatomat, ez utóbbi lesz a pervesztes fél. Ezért kötelezni kell az EUIPO‑t a T‑69/17. sz. ügyben mind az elsőfokú eljárással, mind a fellebbezéssel kapcsolatos költségek viselésére.
VII. Végkövetkeztetés
137.
Javaslom, hogy a Bíróság:
–
helyezze hatályon kívül az Európai Unió Törvényszéke 2018. január 24‑iConstantin Film Produktion kontra EUIPO (Fack Ju Göhte) ítéletét (T‑69/17, nem tették közzé, EU:T:2018:27);
–
helyezze hatályon kívül az Európai Unió Szellemi Tulajdoni Hivatala (EUIPO) ötödik fellebbezési tanácsának 2016. december 1‑jei határozatát (R 2205/2015–5. sz. ügy; Fack Ju Göhte);
–
kötelezze az EUIPO‑t saját költségein felül a Constantin Film Produktion GmbH részéről a jelen ügyben mind az elsőfokú eljárás, mind a fellebbezési eljárás során felmerült költségek viselésére.
(
1
)	Eredeti nyelv: angol.
(
2
)	„Die Religion verspottet, die Laster beschönigt und gute Sitten verderben kann”, Brief der dänischen Kanzlei vom 19. September 1776 an den König von Dänemark, idézve: Müller, P. (szerk.), Der junge Goethe im zeitgenössichen Urteil. Akademie‑Verlag GmbH, Berlin, 1969., 130. o., Lásd még: Mandelkow, K. R. (szerk.), Goethe im Urteil seiner Kritiker: Dokumente zur Wirkungsgeschichte Goethes in Deutschland. Teil I 1773–1832, Verlag C. H. Beck, München, 1975., XXV–XXXII és 41–47. o.
(
3
)	HL 2009. L 78., 1. o.; helyesbítés: HL 2017. L 142., 104. o. A 207/2009 rendelet helyébe azóta az európai uniós védjegyről szóló, 2017. június 14‑i (EU) 2017/1001 európai parlamenti és tanácsi rendelet (HL 2017. L 154., 1. o.) lépett.
(
4
)	2018. január 24‑iConstantin Film Produktion kontra EUIPO (Fack Ju Göhte) ítélet (T‑69/17, nem tették közzé, EU:T:2018:27).
(
5
)	A megtámadott ítélet 14–16. pontja.
(
6
)	A megtámadott ítélet 18. pontja.
(
7
)	A megtámadott ítélet 19. pontja.
(
8
)	A megtámadott ítélet 22–24. pontja.
(
9
)	A megtámadott ítélet 25. pontja.
(
10
)	A megtámadott ítélet 26. pontja.
(
11
)	A megtámadott ítélet 27. pontja.
(
12
)	A megtámadott ítélet 28. és 29. pontja.
(
13
)	A megtámadott ítélet 31–32. pontja.
(
14
)	A megtámadott ítélet 33–34. pontja.
(
15
)	A negyedik fellebbezési tanács 2015. május 28‑i határozata (R 2889/2014–4, DIE WANDERHURE).
(
16
)	A megtámadott ítélet 35–40. pontja.
(
17
)	A megtámadott ítélet 42–43. pontja.
(
18
)	A „Fucking Hell” 6025159. sz. európai uniós védjegy, valamint a „MACAFUCKER” 10279644. sz. európai uniós védjegy.
(
19
)	Szemben azzal, hogy a tagállamok kizárólag annyiban címzettjei a Charta rendelkezéseinek, amennyiben az „Unió jogát hajtják végre” (a hatály funkcionális meghatározása), a Charta 51. cikkének (1) bekezdése a Charta rendelkezéseit az Unió intézményeinek és szerveinek valamennyi tevékenységére alkalmazandóvá teszi (a hatály intézményi meghatározása).
(
20
)	Lásd analógia útján továbbá: Fennelly főtanácsnok Németország kontra Parlament és Tanács ügyre vonatkozó indítványa (C‑376/98, EU:C:2000:324, 154. és 155. pont).
(
21
)	EJEB, 2015. augusztus 25., Dor kontra Románia (CE:ECHR:2015:0825DEC005515312, 43. §, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
(
22
)	EJEB, 1994. február 24., Casado Coca kontra Spanyolország (CE:ECHR:1994:0224JUD001545089, 35. §, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat). Lásd még: EJEB, 2015. augusztus 25., Dor kontra Románia (CE:ECHR:2015:0825DEC005515312, 43. §, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat) és EJEB, 2018. január 30., Sekmadienis Ltd. kontra Litvánia (CE:ECHR:2018:0130JUD006931714, 75–84. §).
(
23
)	A közösségi védjegyről szóló 207/2009/EK tanácsi rendelet és a közösségi védjegyről szóló 40/94/EK tanácsi rendelet végrehajtásáról szóló 2868/95/EK bizottsági rendelet módosításáról, valamint a Belső Piaci Harmonizációs Hivatalnak (védjegyek és formatervezési minták) fizetendő díjakról szóló 2869/95/EK bizottsági rendelet hatályon kívül helyezéséről szóló, 2015. december 16‑i (EU) 2015/2424 európai parlamenti és tanácsi rendelet (HL 2015. L 341., 21. o.; helyesbítések: HL 2016. L 71., 322. o.; HL 2016. L 110., 4. o.; HL 2016. L 267., 1. o.; HL 2017. L 142., 104. o.;) (21) preambulumbekezdése. Az utóbbi 2016. március 23‑án lépett hatályba, azaz azt követően, hogy jelen ügyben a fellebbező a kérelmet 2015. április 21‑én benyújtotta. Lásd továbbá a 2017/1001 rendelet (21) preambulumbekezdését.
(
24
)	Például a 2011. szeptember 20‑iCouture Tech kontra OHIM (szovjet címer ábrázolása) ítélet (T‑232/10, EU:T:2011:498, 68–71. pont).
(
25
)	Például a fellebbezési tanácsok 2006. július 6‑i határozata (R 495/2005‑G, SCREW YOU, 15. pont); 2015. május 28‑i határozata (R 2889/2014–4, DIE WANDERHURE, 12. pont); 2015. szeptember 2‑i határozata (R 519/2015–4, JEWISH MONKEYS, 16. pont); 2015. december 14‑i határozata (R 1627/2015–4, PICA, 16. pont) és 2017. június 28‑i határozata (R 2244/2016–2, BREXIT, 26–34. pont).
(
26
)	A szellemi tulajdonjogok és az emberi jogok védelme közötti kapcsolatról lásd például a következőket: Geiger, C., Izyumenko, E., „Intellectual property before the European Court of Human Rights”, in: Geiger, C., Nard, A., Seuba, X., Intellectual Property and the Judiciary, Edward Elgar Publishing, Cheltenham, 2018, 9–90. o., különösen 50–62. o.; Ramsey, L. P.: „A Free Speech Right to Trademark Protection?”, The Trademark Reporter, 106. kötet, 5. szám, 2016, 797. o.
(
27
)	Jelen ügyben a fellebbező hivatkozik a véleménynyilvánítás szabadságára. A véleménynyilvánítás szabadsága, valamint az egyenlet részét képező egyéb jogok és érdekek azonban természetesen nem korlátozódnak a védjegyoltalomból eredő jogok jogosultjaira (vagy lehetséges jogosultjaira). Sőt, a véleménynyilvánítás szabadságára azok is hivatkozhatnak, akik a védjegyet társadalmi szempontból fontosnak tekintett okokból engedély nélkül kívánják felhasználni. Lásd például: Geiger, C. és Iyumenko, E. (szerk.), „Intellectual property before the European Court of Human Rights”, in: Geiger, C., Nard, A. and Seuba, X., Intellectual Property and the Judiciary, Edward Elgar Publishing, Cheltenham, 2018, 9–90. o., különösen 50–54. o. és Senftleben, M., „Free signs and free use: How to offer room for freedom of expression within the trademark system”, in: Geiger, C., Research Handbook on Human Rights and Intellectual Property, Edward Elgar Publishing, Cheltenham, 2015, 354–376. o. Lásd továbbá: Poiares Maduro főtanácsnok Google France és Google egyesített ügyekre vonatkozó indítványa (C‑236/08–C‑238/08, EU:C:2009:569, 102. pont).
(
28
)	A megtámadott ítélet 24. pontja.
(
29
)	A megtámadott ítélet 23. pontja.
(
30
)	Lásd például: Cohen Jehoram, T., Van Nispen, C. és Huydecoper, T., European Trademark Law: Community trademark law and harmonized national trademark law, Wolters Kluwers, Alphen aan den Rijn, 2010, 9. és azt követő oldalak. Lásd továbbá: 2013. március 27‑i Bizottsági szolgálati munkadokumentum, hatásvizsgálat, amely a következő dokumentumot kíséri: Javaslat Az Európai Parlament és Tanács rendelete a közösségi védjegyről szóló, 2009. február 26‑i 207/2009/EK tanácsi rendelet módosításáról és Javaslat a védjegyekre vonatkozó tagállami jogszabályok közelítéséről (átdolgozás) (SWD (2013) 95 final, 5. o.) és az EGK védjegy létrehozásáról szóló, 1976. július 6‑i megállapodás (SEC(76) 2462, 7. o.)
(
31
)	2007. január 25‑iAdam Opel ítélet (C‑48/05, EU:C:2007:55, 21–25. pont); 2010. március 23‑iGoogle France és Google ítélet (C‑236/08–C‑238/08, EU:C:2010:159, 77. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat). Lásd még: 2002. június 18‑iPhilips ítélet (C‑299/99, EU:C:2002:377, 30. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat); 2010. március 25‑iBergSpechte ítélet (C‑278/08, EU:C:2010:163, 31. pont); 2011. szeptember 22‑iInterflora és Interflora British Unit ítélet (C‑323/09, EU:C:2011:604, 38. pont). Lásd még: Werkman, C. J., Trademarks: Their creation, psychology and perception, J. H. de Bussy, Amsterdam, 1974, 4–9. o.
(
32
)	Sakulin, W., Trademark Protection and Freedom of Expression: An Inquiry into the Conflict Between Trademark Rights and Freedom of Expression under European Law, Wolters Kluwer, Alphen aan den Rijn, 2011, 30. o.
(
33
)	Ezzel egyenértékű rendelkezés található a védjegyekre vonatkozó tagállami jogszabályok közelítéséről szóló, 2015. december 16‑i (EU) 2015/2436 európai parlamenti és tanácsi irányelv (HL 2015. L 336., 1. o.; helyesbítések: HL 2016. L 71., 325. o.; HL 2016. L 110., 5. o.) 4. cikke (1) bekezdésének f) pontjában, valamint az ipari tulajdon oltalmáról szóló, 1883. március 20‑i (módosított és felülvizsgált) Párizsi Egyezmény 6 quinquies cikke B) pontjának iii. alpontjában, amely utóbbi úgy rendelkezik, hogy az említett gyári vagy kereskedelmi védjegy lajstromozása csak a következő esetekben utasítható el, vagy érvényteleníthető: „ha az erkölcsöt vagy a közrendet sérti, különösen ha a közönség megtévesztésére alkalmas. Nem tekinthető a védjegy a közrendet sértőnek pusztán abból az okból, hogy az nem felel meg a védjegyekre vonatkozó jogszabályok valamely rendelkezésének, kivéve ha ez a rendelkezés maga is a közrendre vonatkozik.”
(
34
)	Hasselblatt, G. N., Community Trade Mark Regulation: A Commentary, CH Beck‑Hart‑Nomos, München, 2015, 125. o.: „a 7. cikk (1) bekezdésének f) pontja szerinti feltétlen kizáró ok mögött meghúzódó indok tehát nem az, hogy kiszűrje azokat a megjelöléseket, amelyek kereskedelmi célú felhasználását minden eszközzel meg kell akadályozni. E rendelkezés célja inkább annak megakadályozása, hogy a közrendbe vagy közerkölcsbe ütköző megjelöléseket megillessék a védjegy lajstromozásával kapcsolatos kiváltságok.”
(
35
)	Lásd például: 2012. március 9‑iCortés del Valle López kontra OHIM (¡Que buenu ye! HIJOPUTA) ítélet (T‑417/10, nem tették közzé, EU:T:2012:120, 26–27. pont); 2013. november 14‑iEfag Trade Mark Company kontra OHIM (FICKEN LIQUORS) ítélet (T‑54/13, nem tették közzé, EU:T:2013:593, 44. pont).
(
36
)	Lásd a jelen indítvány 62–64. pontját.
(
37
)	A megtámadott ítélet 23. pontja.
(
38
)	Lásd például: Cohen Jehoram, T., Van Nispen, C. és Huydecoper, T., European Trademark Law: Community trademark law and harmonized national trademark law, Wolters Kluwers, Alphen aan den Rijn, 2010, 171. o.
(
39
)	Lásd: Hasselblatt, G. N., Community Trade Mark Regulation: A Commentary, CH Beck‑Hart‑Nomos, München, 2015, 125. o. Lásd még: Jacobs főtanácsnok Hollandia kontra Parlament és Tanács ügyre vonatkozó indítványa (C‑377/98, EU:C:2001:329, 95–99. pont).
(
40
)	Lásd például: a fellebbezési tanács 2004. szeptember 29‑i határozata (R 0176/2004–2, BIN LADIN, 17. és 18. pont); 2017. június 28‑i határozata (R 2244/2016–2, BREXIT, különösen annak 42. pontja); a 2006. július 6‑i határozata (R 495/2005‑G, SCREW YOU); 2012. szeptember 17‑i határozat (R 2613/2011–2, ATATURK).
(
41
)	Lásd: a fellebbezési tanácsok 2015. február 6‑i határozata (R 2804/2014–5, MECHANICAL APARTHEID, 30. pont); 2015. szeptember 22‑i határozata (R 1997/2014–4, OSHO, 34. és 36. pont). Lásd még: 2018. március 15‑iLa mafia Franchises kontra EUIPO – Olaszország (La Mafia SE SIENTA A LA MESA) ítélet (T‑1/17, EU:T:2018:146, 42. és 48. pont).
(
42
)	Lásd például: a fellebbezési tanács 2011. szeptember 1‑jei határozata (R 168/2011–1__ fucking freezing! by TÜRPITZ (ÁBRÁS VÉDJEGY), 25. és 29. pont); 2015. február 23‑i határozata (R 793/2014–2, FUCK CANCER, 19. pont). A 207/2009 rendelet 7. cikke (1) bekezdésének f) pontjával kapcsolatos gyakorlat áttekintéséhez lásd: Az Európai Unió Szellemi Tulajdoni Hivatala, Az európai uniós védjegyek vizsgálatára vonatkozó iránymutatás, B. rész: Vizsgálat; 4. szakasz: Feltétlen kizáró okok; 7. fejezet: A közrendbe vagy a közerkölcsbe ütköző védjegyek (az EUVR 7. cikke (1) bekezdésének f) pontja), 4–6. o.
(
43
)	Lásd: a fellebbezési tanácsok 2015. február 6‑i határozata (R 2804/2014–5, MECHANICAL APARTHEID, 30. pont).
(
44
)	Lásd: A fellebbezési tanácsok 2015. szeptember 2‑i határozata (R 519/2015–4, JEWISH MONKEYS, 3., 10., 15. és 16. pont). Érdekes módon e határozat érintett közönségként az együttes lehetséges rajongóira összpontosított, nem pedig azokra, akik a mindennapi életükben a védjeggyel esetleg találkozhatnak.
(
45
)	Uo., 11. pont.
(
46
)	A fellebbezési tanácsok 2015. május 28‑i határozata (DIE WANDERHURE, R 2889/2014–4).
(
47
)	A fellebbezési tanácsok 2015. szeptember 2‑i határozata (R 519/2015–4, JEWISH MONKEYS, 11. pont).
(
48
)	Uo., 16. pont.
(
49
)	Kiemelés tőlem. Lásd: a fellebbezési tanácsok 2004. szeptember 29‑i határozata (R 176/2004–2, BIN LADIN, 17. pont). Ezzel összefüggésben lásd továbbá: a fellebbezési tanácsok 2006. július 6‑i határozata (R 495/2005‑G, SCREW YOU, 20. pont), amely kimondja, hogy „a lakosság valamely jelentős csoportjának vallási érzékenységét súlyosan sértő megjelöléseket jobb nem lajstromozni, ha nem is erkölcsi okokból, de legalább közrendi okokból, nevezetesen a közrend megzavarásának kockázata miatt”.
(
50
)	Hasonló megközelítésért lásd: Az Európai Unió Szellemi Tulajdoni Hivatala, Az Európai Uniós védjegyek vizsgálatára vonatkozó iránymutatás, B. rész: Vizsgálat; 4. szakasz: Feltétlen kizáró okok; 7. fejezet: A közrendbe vagy a közerkölcsbe ütköző védjegyek (az EUVR 7. cikke (1) bekezdésének f) pontja), 4. o.: „»közrend« egy bizonyos területen alkalmazandó uniós jogra, valamint a Szerződésekben és a másodlagos uniós jogszabályokban meghatározott jogrendre és jogállamra utal, amelyek bizonyos alapvető elvek és értékek, köztük az emberi jogok közös értelmezését tükrözik”.
(
51
)	E tekintetben lásd még ugyanott 4–5. o., amely kimondja, hogy a közerkölcs fogalma „kizárja az istenkáromló, rasszista, hátrányosan megkülönböztető vagy sértő kifejezések vagy mondatok európai uniós védjegyként történő lajstromozását, de kizárólag abban az esetben, ha a bejelentett védjegy ezt a jelentést egyértelműen közvetíti”.
(
52
)	A védjegyekre vonatkozó tagállami jogszabályok közelítéséről szóló, 2008. október 22‑i európai parlamenti és tanácsi irányelv (HL 2008. L 299., 25. o.). Ezt az irányelvet hatályon kívül helyezték, és helyébe a fenti 33. lábjegyzetben hivatkozott (EU) 2015/2436 irányelv lépett.
(
53
)	Lásd: az EFTA‑Bíróság 2017. április 6‑i Municipality of Oslo ítélete (E‑5/16, 86. pont).
(
54
)	Nem kétséges számomra például, hogy a terrorista cselekményekhez vagy terrorista szervezetekhez kapcsolódó vagy azokra hivatkozó védjegyek ellentétesek mind a közrenddel (mivel mindenképpen a közrend részét képezi az ilyen tevékenységek elleni küzdelem és a béke társadalomban való fenntartása), mind a közerkölccsel (mivel egyértelmű, hogy szinte az európai társadalom egésze megveti az ilyen cselekményeket).
(
55
)	Jó példa erre egy olyan új szabálynak a cseh jogalkotó által két évtizeddel ezelőtt történő bevezetése, amely meghatározott helyeken úgynevezett „abszolút prioritást” adott az úttesten átkelő (korábban meglehetősen veszélyeztetett) gyalogosoknak a járművekkel szemben. Amit eredetileg egy újabb közrendi jellegű közlekedési szabálynak tekintettek, időközben (szerencsére) erkölcsi szabállyá is átalakult.
(
56
)	Lásd a jelen indítvány 7. pontjában szereplő jegyzéket.
(
57
)	Ebben az értelemben az Európai Unió Szellemi Tulajdoni Hivatala az európai uniós védjegyek vizsgálatára vonatkozó, a fenti 50. megjegyzésben idézett iránymutatásának 5. oldalán úgy rendelkezik, hogy a „nemzeti szabályozás és gyakorlat olyan ténybeli bizonyítéknak minősül, amely lehetővé teszi az érintett területen az érintett közönség általi észlelés vizsgálatát”.
(
58
)	Lásd a fenti 65–68. pontot.
(
59
)	A fellebbezési tanács 2015. május 28‑i határozata (R 2889/2014–4, DIE WANDERHURE).
(
60
)	A 207/2009 rendelet 52. cikke (1) bekezdése a) pontjának (feltétlen kizáró okok) és ugyanezen rendelet 53. cikke (1) bekezdésének (viszonylagos kizáró okok) alkalmazásában.
(
61
)	Megjegyzem, hogy a harmadik fellebbezési jogalap címe nemcsak a megfelelő ügyintézés elvére, hanem a jogbiztonság elvére is hivatkozik. Az utóbbi elvet azonban a fellebbező nem tárgyalja, és ezért a harmadik fellebbezési jogalapot úgy tekintjük, hogy az csak a megfelelő ügyintézés elvére utal.
(
62
)	A 207/2009 rendelet 75. cikke tekintetében lásd: 2018. június 28‑iEUIPO kontra Puma ítélet (C‑564/16 P, EU:C:2018:509, 65. pont).
(
63
)	Lásd: 2018. június 28‑iEUIPO kontra Puma ítélet (C‑564/16 P, EU:C:2018:509, 60. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
(
64
)	2018. június 28‑iEUIPO kontra Puma ítélet (C‑564/16 P, EU:C:2018:509, 61. pont). Lásd továbbá: 2019. január 16‑iLengyelország kontra Stock Polska és EUIPO ítélet (C‑162/17 P, EU:C:2019:27, 60. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
(
65
)	2018. június 28‑iEUIPO kontra Puma ítélet (C‑564/16 P, EU:C:2018:509, 64. pont).
(
66
)	A fellebbezési tanács 2015. május 28‑i határozata (R 2889/2014–4, DIE WANDERHURE, 3. pont).
(
67
)	A fellebbezési tanács 2015. május 28‑i határozata (R 2889/2014–4, DIE WANDERHURE, 6–9. pont).
(
68
)	A fellebbezési tanács 2015. május 28‑i határozata (R 2889/2014–4, DIE WANDERHURE, 12. pont).
(
69
)	A fellebbezési tanács 2015. május 28‑i határozata (R 2889/2014–4, DIE WANDERHURE, 13. pont).
(
70
)	A fellebbezési tanács 2015. május 28‑i határozata (R 2889/2014–4, DIE WANDERHURE, 12. pont).
(
71
)	Lásd még: a fellebbezési tanács jelen indítvány fenti 73. pontjában véleményezett 2010. január 21‑i határozata (R 385/2008‑–4, Fucking Hell); 2011. szeptember 1‑jei határozata (R 168/2011–1, FUCKING FREEZING!); 2015. szeptember 2‑i határozata (R 519/2015–4, JEWISH MONKEYS). Lásd még: (részben) a fellebbezési tanács 2006. július 6‑i határozata (R 495/2005‑G, SCREW YOU).
(
72
)	A megtámadott ítélet 40. pontja.
(
73
)	A német könyvsorozat angol címe (Lee Chadeayne fordításában) The Wandering Harlot. Ha azonban a modern nyelvezetet vesszük alapul, sokkal kevésbé finom fordításokat is használhatunk.
(
74
)	Érdekes módon a védjegyek lajstromozása nemcsak az áruk (9. és 16. osztály), hanem a szolgáltatások (35., 38. és 41. osztály) esetében is érvényes.
(
75
)	Lásd például: EJEB, 2010. január 14., Atanasovski kontra Macedónia, volt jugoszláv köztársaság (CE:ECHR:2010:0114JUD003681503, 38. §).
(
76
)	Lásd többek között: EJEB, 2010. január 14., Atanasovski kontra Macedónia, Macedónia, volt jugoszláv köztársaság (CE:ECHR:2010:0114JUD003681503, 38. §); 2007. június 7‑i Salt Hiper Sa kontra Spanyolország (CE:ECHR:2007:0607JUD002577903, 26. §); 2010. november 30., S. BALIKLIÇEŞME Beldesi tar. kal. Kooperatfi kontra Törökország (CE:ECHR:2010:1130JUD000357305, 28. §).
(
77
)	Lásd a jelen indítvány fenti 104. pontját és 60. lábjegyzetét.