A BÍRÓSÁG ÍTÉLETE1971. március 31.?(1)„A közúti fuvarozásról szóló európai megállapodás”A 22-70. sz. ügyben_az Európai Közösségek Bizottsága
(képviseli: Jogi Szolgálatának főigazgató- helyettese, Gérard Olivier,
meghatalmazotti minőségben, kézbesítési cím: Luxembourg, a
jogtanácsosánál, Emile Reuternél, 4, boulevard Royal)felperesnekaz Európai Közösségek Tanácsa
(képviseli: Ernst Wohlfart, a Tanács jogtanácsosa, a Tanács
Főtitkárságának főigazgatója, meghatalmazotti minőségben, segítője:
Jean-Pierre Puissochet, a Tanács Főtitkárságának igazgatója, kézbesítési
cím: Luxembourg, J. N. Van den Houtennél, az Európai Beruházási Bank
Jogi Szolgálatának igazgatójánál, 2, place de Metz)alperes ellena
nemzetközi közúti fuvarozást végző járművek személyzetének munkájáról
szóló európai megállapodásról folytatott tárgyalásokról és annak az EGK
tagállamai általi megkötéséről szóló, 1970. március 20-i tanácsi döntés
megsemmisítése iránt benyújtott keresete tárgyában_A BÍRÓSÁG_tagjai:
R. Lecourt elnök, A. M. Donner és A. Trabucchi tanácselnökök, R.
Monaco, J. Mertens de Wilmars, P. Pescatore (előadó) és H. Kutscher
bírák_főtanácsnok: A. Dutheillet de Lamothe_hivatalvezető: A. Van Houtte_meghozta a következőÍtéletet1        1970.
május 19-én benyújtott keresetében az Európai Közösségek Bizottsága a
nemzetközi közúti fuvarozást végző járművek személyzetének munkájáról
szóló európai megállapodásról (AETR) – az Egyesült Nemzetek Európai
Gazdasági Bizottságának égisze alatt – folytatott tárgyalásokról és
annak a Közösség tagállamai általi megkötéséről szóló, 1970. március
20-i tanácsi döntés megsemmisítését kérte.2        A
Tanács pergátló kifogásként a kereset elfogadhatatlanságára
hivatkozott, azon az alapon, hogy a vitatott döntés nem minősül
megtámadható jogi aktusnak a Szerződés 173. cikke (1) bekezdésének
értelmében.3        Ez
a minősítés attól függ, hogy az adott időpontban ki rendelkezett
hatáskörrel az AETR-ről tárgyalások folytatására és annak megkötésére.4        Ugyanis
e döntés jogi hatálya eltérő aszerint, hogy azt a Közösségre ruházott
hatáskör gyakorlásának kell-e tekinteni, vagy az a tagállamok által
megtartott hatáskörök gyakorlásának általuk való koordinálását fejezi
ki.5        Az
elfogadhatatlansági kifogásról való döntés tehát szükségessé teszi azon
kérdés előzetes megválaszolását, hogy a vitatott döntés meghozatalának
időpontjában az AETR-ről történő tárgyalások folytatása és annak
megkötése a Közösség vagy a tagállamok hatáskörébe tartozott-e. 1.     Az előzetes kérdésről6        A
Bizottság úgy ítéli meg, hogy a Szerződés 75. cikke, amely a közös
közlekedéspolitika végrehajtásának érdekében tágan megfogalmazott
hatáskört ruház a Közösségre, az adott téren a külkapcsolatokra éppúgy
alkalmazandó, mint a belső intézkedésekre.7        E
rendelkezés hatékony érvényesülését veszélyeztetné, ha az abban
meghatározott hatáskörök, különösen – a fenti cikk (1) bekezdésének c)
pontjának értelmében – az „egyéb megfelelő rendelkezések” meghozatalára
vonatkozó hatáskör nem terjedhetne ki megállapodásoknak a harmadik
államokkal történő megkötésére.8        Bár
eredetileg ez a hatáskör nem ölelte fel a közlekedés egész területét,
az említett szektorban a közös politika végrehajtása során fokozatosan
általánossá és kizárólagossá kezd válni.9        A
Tanács a maga részéről hangsúlyozza, hogy mivel a Közösség csak olyan
hatáskörökkel rendelkezik, amelyekkel felruházták, a Szerződés erre
vonatkozó kifejezett rendelkezése nélkül nem lehet megállapodások
harmadik államokkal történő megkötésére vonatkozó hatáskört elismerni.10      A
75. cikk csak a Közösség belső intézkedéseire vonatkozik, és azt nem
lehet úgy értelmezni, hogy felhatalmaz nemzetközi megállapodások
megkötésére.11      Még
ha másként volna is, ez a hatáskör nem lehet általános és kizárólagos,
legfeljebb a tagállamokéval versengő.12      Mivel
a közlekedéspolitika terén – amely kategória alá lényegében az AETR is
tartozik – a nemzetközi megállapodásokról folytatott tárgyalásokra és e
megállapodások megkötésére a Szerződés nem tartalmaz külön
rendelkezéseket, így a harmadik államokkal fennálló kapcsolatokra
vonatkozó általános közösségi jogi rendszert kell alapul venni.13      A 210. cikk megállapítja, hogy „a Közösség jogi személy”.14      A
Szerződés hatodik, „általános és záró rendelkezések”-et tartalmazó
részének elején szereplő ezen rendelkezés azt jelenti, hogy a Közösség
külkapcsolataiban a harmadik államokkal szerződéses viszonyokat
létesíthet a Szerződés első részében – amelynek folytatása a hatodik
rész – meghatározott célkitűzések által lefedett területen.15      Annak
érdekében, hogy meghatározott esetben a Közösség nemzetközi
megállapodások megkötésére vonatkozó hatáskörét meg lehessen állapítani,
figyelembe kell venni a Szerződés rendszerét, valamint annak anyagi
rendelkezéseit.16      Ilyen
hatáskör nemcsak a Szerződés kifejezett felhatalmazásából eredhet –
mint a vámtarifa- és kereskedelmi megállapodásokra vonatkozó 113. és
114. cikk esetén és a társulási megállapodásokra vonatkozó 238. cikk
esetén –, hanem a Szerződés más rendelkezéseiből és a közösségi
intézmények által e rendelkezések keretében hozott jogi aktusokból is
származhat.17      Minden
esetben, amikor a Szerződésben meghatározott valamely közös politika
végrehajtása érdekében a Közösség olyan rendelkezéseket hoz, amelyek
bármely formában közös szabályokat állapítanak meg, a tagállamok sem
egyénileg sem pedig közösen nem jogosultak többé e szabályokat érintő,
kötelezettségeket tartalmazó megállapodásokat kötni a harmadik
államokkal.18      Amint
ugyanis e közös szabályok bevezetésére sor kerül, egyedül a Közösség
jogosult a közösségi jogrendszer alkalmazási területének egészére
vonatkozó hatállyal harmadik államokkal szemben szerződéses
kötelezettségeket vállalni és teljesíteni.19      Következésképpen
a Szerződés rendelkezéseinek végrehajtásában nem lehet szétválasztani a
Közösségen belüli intézkedések rendszerét a külkapcsolatokétól.20      A
3. cikk e) bekezdésének értelmében a közös politika elfogadása a
közlekedés területén a Közösség célkitűzései között külön említésre
kerül.21      Az
5. cikk szerint a tagállamok egyrészt megteszik a megfelelő
intézkedéseket a Szerződésből, illetve a Közösség intézményeinek
intézkedéseiből eredő kötelezettségek teljesítésének biztosítása
érdekében, másrészt tartózkodnak minden olyan intézkedéstől, amely
veszélyeztetheti a Szerződés célkitűzéseinek megvalósítását.22      E
rendelkezések összefüggéséből következik, hogy amennyiben a Szerződés
céljainak megvalósítása érdekében közösségi szabályokat fogadtak el, a
tagállamok a közös intézmények keretein kívül nem vállalhatnak olyan
kötelezettségeket, amelyek a fenti szabályokat érinthetik, vagy
módosíthatják azok hatályát.23      A
74. cikk értelmében a Szerződésnek a közlekedés területére vonatkozó
célkitűzéseit egy közös politika keretében valósítják meg.24      E
célból a 75. cikk (1) bekezdése értelmében a Tanács feladata, hogy
megállapítsa a közös szabályokat, és hogy – ezen túlmenően – meghozza
„az egyéb megfelelő rendelkezéseket”.25      Ugyanezen
rendelkezés a) bekezdése értelmében e közös szabályokat a „valamely
tagállam területére irányuló vagy onnan kiinduló, illetve egy vagy több
tagállam területén áthaladó nemzetközi közlekedésre” kell alkalmazni.26      Ez
a rendelkezés a közösségi területen áthaladó útvonalrész vonatkozásában
a harmadik államokból kiinduló vagy oda irányuló közlekedésre is
vonatkozik.27      Az
említett rendelkezés tehát azt feltételezi, hogy a Közösség hatásköre
kiterjed a nemzetközi jog hatálya alá tartozó kapcsolatokra, és
következésképpen magában foglalja az említett területen az érdekelt
harmadik országokkal való megállapodások megkötésének szükségességét.28      Jóllehet
a 74. és 75. cikk nem ír elő kifejezetten a Közösség számára hatáskört
nemzetközi megállapodások megkötésére, a közúti fuvarozáshoz kapcsolódó
egyes szociális jogszabályok összehangolásáról szóló, 1969. március 25-i
543/69 tanácsi rendelet (HL L 77., 1969. március 20., 49. o.)
hatálybaléptetése szükségszerűen maga után vonta a Közösség azon
hatáskörrel való felruházását, hogy az e rendelet által szabályozott
területen harmadik államokkal megállapodásokat kössön.29      E
hatáskörrel való felruházást egyébként a fenti rendelet 3. cikke
kifejezetten elismeri, amikor előírja, hogy „a Közösség megkezdi a
harmadik országokkal azokat a tárgyalásokat, amelyek szükségesnek
bizonyulnak e rendelet alkalmazásához”.30      Mivel
az AETR-ben szabályozott terület az 543/69 rendelet hatálya alá
tartozik, a szóban forgó megállapodásról folytatott tárgyalás és a
megállapodás megkötése a fenti rendelet hatálybalépése óta a Közösség
hatáskörébe tartozik.31      Ez
a közösségi hatáskör kizárja a tagállamok versengő hatáskörének a
lehetőségét, mivel a közös intézmények keretein kívüli bármilyen
kezdeményezés összeegyeztethetetlen a közös piac egységével és a
közösségi jog egységes alkalmazásával.32      E jogi helyzet fényében kell eldönteni az elfogadhatóság kérdését. 2.     A kereset elfogadhatóságáról33      A
Tanács több okból is vitatja a kereset elfogadhatóságát, a vitatott
döntés minősítése alapján, valamint másodlagosan a Bizottság
érdekeltségének hiánya, a Bizottság korábbi magatartása és a kereset
benyújtásának késedelmes volta alapján. a)     Az 1970. március 20-i döntés minősítésére alapított jogalap34      A
Tanács úgy véli, hogy az 1970. március 20-i döntés nem minősül olyan
jogi aktusnak, amelyeket a 173. cikk (1) bekezdésének első mondata
értelmében keresettel meg lehet támadni.35      Ez
a döntés ugyanis sem formája, sem tárgya vagy tartalma alapján nem
minősül a 189. cikk értelmében rendeletnek, határozatnak vagy
irányelvnek.36      Az
valójában csak a Tanács keretében végzett, tagállamok közötti politikai
egyeztetés, amely mint ilyen, nem keletkeztetett semmilyen
jogosultságot, nem írt elő semmilyen kötelezettséget, és nem módosított
semmilyen jogi helyzetet.37      Ez
a minősítés annál is inkább adódik, mivel intézmények közötti jogvita
keretében az elfogadhatóságot különösen szigorúan kell megítélni.38      A
173. cikk értelmében a Bíróság feladata, hogy megvizsgálja „a Tanács
[…] jogi aktusainak jogszerűségét, kivéve az ajánlásokat és
véleményeket”.39      A
173. cikk azzal, hogy a tagállamok és intézmények által benyújtható
megsemmisítés iránti keresetek köréből csupán – a 189. cikk utolsó
bekezdése alapján minden kötelező hatályt nélkülöző – „ajánlásokat és
véleményeket” zárja ki, megsemmisítés iránti keresettel megtámadható
jogi aktusnak minősít az intézmények által hozott és joghatás
kiváltására irányuló minden rendelkezést.40      E
kereset célja a 164. cikk előírásainak megfelelően biztosítani a jog
tiszteletben tartását a Szerződés értelmezése és alkalmazása során.41      E
célkitűzéssel ellentétes lenne a kereset elfogadhatósági feltételeinek
megszorító értelmezése azáltal, hogy azt a jogi aktusoknak csupán a 189.
cikkben említett kategóriáira korlátoznák.42      A
megsemmisítés iránti keresetnek ezért az intézmények által hozott
valamennyi, joghatások kiváltására irányuló rendelkezés vonatkozásában,
azok jellegétől vagy formájától függetlenül nyitva kell állnia.43      A fentiek fényében kell minősíteni a vitatott döntést.44      Az
1970. március 20-i ülésen a Tanács – a tagjai és a Bizottság
képviselője közötti eszmecsere után – „következtetés”-együttest fogadott
el arra nézve, hogy milyen magatartást kell az államok kormányainak
tanúsítaniuk az AETR-ről történő, meghatározó jelentőségű tárgyalások
folyamán.45      Ez
a döntés alapvetően egyrészt a tárgyalás célkitűzésére, másrészt a
tárgyalás lefolytatására vonatkozott.46      Ami
a követendő célkitűzést illeti, a Tanács tárgyalási álláspontot
határozott meg, amely arra irányul, hogy az AETR-t hozzáigazítsák a
közösségi rendelet előírásaihoz, a rendelettől való egyes olyan
eltérések engedélyezése mellett, amelyeket a Közösségnek el kellene
fogadnia.47      Az
így meghatározott célkitűzést szem előtt tartva a Tanács felhívta a
Bizottságot, hogy megfelelő időben és a Szerződés 75. cikkében foglalt
rendelkezéseknek megfelelően nyújtsa be az 543/69 rendelet módosításához
szükséges javaslatokat.48      Ami
a tárgyalási lefolytatását illeti, a Tanács – a korábbi ülései folyamán
elhatározott irányvonalnak megfelelően – úgy döntött, hogy az a hat
tagállam folytassa és zárja le a tárgyalásokat, amelyek az AETR szerződő
felei lesznek.49      A
tárgyalások folyamán és a megállapodás megkötésekor az államok
együttesen lépnének fel, és állandóan egyeztetnék álláspontjukat a
szokásos eljárások szerint, szoros együttműködésben a közösségi
intézményekkel, és az elnökséget éppen betöltő tagállam küldöttsége
járna el szóvivői minőségben.50      A
jegyzőkönyvből nem tűnik ki, hogy a Bizottság kifogást emelt volna a
tárgyalási célkitűzésnek a Tanács általi meghatározása ellen.51      Viszont
kifejezett fenntartást fogalmazott meg a tárgyalás lefolytatására
vonatkozóan, kijelentve, hogy a Tanács által elfogadott álláspontot a
Szerződéssel és különösen annak 228. cikkével összeegyeztethetetlennek
tartja.52      A
fentiekből kitűnik, hogy a Tanács döntése olyan tárgyra vonatkozott,
amely a Közösség hatáskörébe tartozik, és hogy következésképpen a
tagállamok nem járhattak el a közös intézmények keretein kívül.53      Így
a Tanács által meghatározott tárgyalás célkitűzést illetően kitűnik,
hogy az 1970. március 20-i döntés nem lehetett egyszerűen önkéntes
koordináció kifejeződése vagy megállapítása, hanem az intézmények és
tagállamok számára egyaránt kötelező, a rendelet tartalmára utólag
visszaható irányvonal meghatározása volt.54      A
tárgyalás lefolytatására vonatkozó következtetéseiben a Tanács olyan
rendelkezéseket hozott, amelyek a harmadik országokkal folytatott
tárgyalások és megállapodások megkötésének vonatkozásában a Szerződésben
meghatározott eljárásoktól adott esetben eltérhetnek.55      Az
1970. március 20-i döntés tehát meghatározott joghatásokat váltott ki a
Közösség és a tagállamok közötti kapcsolatokban éppúgy, mint az
intézmények közötti viszonyokban. b)     Az elfogadhatóságra vonatkozó másodlagos jogalapok56      A
Tanács azt állítja, hogy azon következmények elemzése, amelyeket az
1970. március 20-i döntés megsemmisítése maga után vonhatna,
megerősítené azt a tényt, hogy ez a döntés minden joghatást nélkülözött.57      Ilyen
megsemmisítésnek, amely törölné a tagállamok közötti koordinációra
vonatkozó megállapítást, semmilyen következménye nem lenne sem e
koordináció tényleges meglétére, sem ezeknek az államoknak az AETR-ről
folytatott tárgyalásokon való későbbi fellépésére.58      Következésképp
mivel a Bizottság keresete nem érheti el a célját, így ahhoz nem
fűződik érdek.59      A
174. cikk értelmében „ha a kereset megalapozott, a Bíróság a
megtámadott jogi aktust semmisnek nyilvánítja”.60      Ebben
az esetben, mivel a Tanács döntését a Bíróság általi megsemmisítés
mértékében nem létezőnek kell tekinteni, a peres felek számára
visszaállna a korábbi állapot, és újra meg kellene vizsgálniuk a vitás
kérdéseket a közösségi joggal összhangban történő megoldásuk érdekében.61      Így a Bizottság eljáráshoz fűződő érdekét nem lehet kétségbe vonni.62      A
Tanács arra is hivatkozik, hogy a Bizottság már nem rendelkezik
kereshetőségi joggal, mivel maga felelős a vitás helyzetért, azáltal,
hogy nem tette meg megfelelő időben a szükséges intézkedéseket annak
érdekében, hogy – a megfelelő javaslatoknak a Tanácshoz történő
benyújtásával – a közösségi hatáskör gyakorlását lehetővé tegye.63      Mivel
a Bizottság által a Bíróság elé terjesztett kérdések a Közösség
intézményi szerkezetére vonatkoznak, a kereset elfogadhatósága nem
függhet a felperes korábbi mulasztásaitól vagy hibáitól.64      Másfelől
a Tanács által emelt kifogásokról való döntés a jogvita érdemi
vizsgálatának körébe tartozik.65      Végül
a Tanács azt is sérelmezi, hogy a kereset megkésett, mivel az 1970.
március 20-i döntés csupán átveszi a Tanács korábbi ülésein – amelyek
közül az utolsó 1969. március 17–18-án volt – meghatározott elveket.66      Az
1970. március 20-i döntést azonban nem lehet csupán a korábbi döntések
egyszerű megerősítésének tekinteni, mivel az 1969. március 25-i 543/69
rendelet a megkezdett tárgyalás tárgya vonatkozásában döntő módon
átalakította a Közösség és a tagállamok közötti hatáskörmegosztást.67      Mindezen megfontolásokból az következik, hogy a kereset elfogadható. 3.     A jogvita érdeméről68      A
Bizottság alapvetően az 1970. március 20-i döntés érvényességét vonja
kétségbe, mivel e döntés sérti a Szerződés szabályait – különösen annak
75., 228. és 235. cikkét – a Tanács és a Bizottság közötti
hatáskörmegosztás, és következésképpen azon jogok tekintetében, amelyek
gyakorlására az AETR-ről szóló tárgyalásokon a Bizottság lett volna
jogosult. a)     A 75. és a 228. cikk megsértésére alapított jogalap69      A
Bizottság hangsúlyozza, hogy figyelembe véve a Közösség 75. cikkből
eredő hatáskörét, a Közösségnek kellett volna a 228. cikk (1) bekezdése
által meghatározott közösségi eljárás szerint az AETR-ről szóló
tárgyalásokat lefolytatnia, és azt megkötnie.70      Jóllehet
e rendelkezések értelmében a Tanács minden esetben eldöntheti, hogy
célszerű-e a harmadik országokkal megállapodást kötni, nem határozhat
szabad belátása szerint arról, hogy kormányközi vagy közösségi
eszközökhöz kell-e folyamodni.71      Azon
döntésével, hogy kormányközi eszközökhöz nyúl, a Tanács lehetetlenné
tette a Bizottság számára, hogy ellássa azt a feladatot, amelyet az a
Szerződés értelmében a harmadik államokkal folytatott tárgyalások
vonatkozásában ellátni hivatott.72      Mivel
a Szerződés nem tartalmaz a szóban forgó megállapodásról szóló
tárgyalások lefolytatására és a megállapodás hatálybaléptetésére
vonatkozó külön rendelkezéseket, az alkalmazandó szabályokat a Szerződés
azon cikkeinek összességéből kell levezetni, amelyeket az AETR-ről
folytatott tárgyalások érintenek.73      A
közösségi intézmények közötti, az AETR-ről történő tárgyalások
lefolytatására és annak hatálybaléptetésére vonatkozó hatáskörmegosztás
meghatározásánál egyaránt figyelembe kell venni a közös
közlekedéspolitikára vonatkozó, valamint a megállapodások Közösség
általi megkötését szabályozó rendelkezéseket.74      A
75. cikk (1) bekezdése szerint a Tanács a Bizottság javaslata alapján,
valamint a Gazdasági és Szociális Bizottsággal és a Közgyűléssel
folytatott konzultációt követően rendeleti vagy más formában meghozza a
közös közlekedéspolitika végrehajtásának érdekében a megfelelő
rendelkezéseket.75      A
228. cikk (1) bekezdése szerint abban az esetben, ha egy vagy több
harmadik állammal vagy egy nemzetközi szervezettel kell megállapodásokat
kötni, azokat a Bizottság tárgyalja meg, és – az esetlegesen a
Bizottságra ruházott tágabb hatáskörre is figyelemmel – a Tanács köti
meg.76      Mivel
a tárgyalásokra az Egyesült Nemzetek Európai Gazdasági Bizottsága
keretében került sor, figyelembe kell venni a 116. cikk első bekezdését
is, amely szerint az átmeneti időszak végétől kezdve „a gazdasági
jellegű nemzetközi szervezetekben a tagállamok csak közösen lépnek fel”,
e közös fellépés végrehajtása pedig a Bizottság javaslatára határozó
Tanács hatáskörébe tartozik.77      E
különböző rendelkezések összefüggéséből következik, hogy mivel egy
közös politika alá tartozó tárgyról van szó, a tagállamok mindenképpen
együttes fellépésre voltak kötelesek a Közösség érdekeinek megóvása
érdekében.78      Ezt
az együttes fellépést az 1970. március 20-i döntés is biztosította,
amely e tekintetben nem adhat okot kritikára.79      Továbbá
e rendelkezések összességéből és különösen a 228. cikk (1) bekezdéséből
kitűnik, hogy a megállapodás megkötésére a Tanács volt jogosult.80      A
Bizottság a maga részéről kétféle módon avatkozhatott be, egyrészt
javaslattételi jogának gyakorlásával, a 75. cikk (1) bekezdésében és a
116. cikk első bekezdésében meghatározottak szerint, másrészt tárgyalói
minőségében, a 228. cikk (1) bekezdésének első albekezdése szerint.81      Mindazonáltal
ez az intézmények közötti hatáskörmegosztás csak az olyan tárgyalások
esetén kötelező, amelyeket azt követően indítottak, hogy a Közösség
hatáskörrel való felruházása vagy maga a Szerződés vagy az intézmények
által hozott rendelkezések alapján már megtörtént.82      E
vonatkozásban meg kell jegyezni, hogy az AETR első változatát már
1962-ben kidolgozták, amikor is a közös közlekedéspolitika megfelelő
fejlettségének hiányában az említett megállapodás megkötése a tagállamok
hatáskörébe tartozott.83      A
tárgyalások azon szakasza, amelynek folyamán a vitatott döntés
megszületett, nem egy új megállapodás kidolgozására irányult, hanem
egyszerűen csak az 1962-es változat azon módosításaira, amelyek lehetővé
teszik a megállapodásnak az összes szerződő fél általi ratifikálását.84      E
tekintetben tehát az AETR-re vonatkozó tárgyalások azzal jellemezhetők,
hogy azok kezdete és az Európai Gazdasági Bizottság keretében végzett
munka jelentős része korábbra esett, mint a Közösség hatáskörrel történő
felruházása az 543/69 rendelet által.85      Következésképpen
kitűnik, hogy a Tanács 1970. március 20-án olyan helyzet tekintetében
határozott, amelyben már nem volt teljes rendelkezési szabadsága az
ugyanazon tárgyalásban részt vevő harmadik államokkal való
kapcsolatokban.86      Ha
a tárgyalások e szakaszában jelezték volna az érdekelt harmadik
államoknak a határkörök Közösségen belüli új megosztását, az
veszélyeztetethette volna a tárgyalás sikeres kimenetelét, ahogyan ezt
egyébként a Bizottság képviselője el is ismerte a Tanács döntéshozatala
folyamán.87      Ilyen
helyzetben a hatáskörében közvetlenül érintett két intézményre – vagyis
a Tanácsra és a Bizottságra – hárult az a feladat, hogy – az Európai
Közösségek egységes Tanácsának és egységes Bizottságának létrehozásáról
szóló, 1965. április 8-i szerződés 15. cikkének megfelelően – a Közösség
érdekeinek leghatékonyabb módon történő védelme érdekében megegyezzenek
az együttműködés megfelelő módjáról.88      Az
1970. március 20-i ülés jegyzőkönyvéből következik, hogy a Bizottság
formálisan nem élt a számára a 75. és 116. cikk által biztosított
javaslattételi joggal.89      Azt
sem követelte, hogy a tárgyalási joga vonatkozásában alkalmazzák
egyszerűen a 228. cikk (1) bekezdését.90      Tehát
el kell fogadni, hogy a tárgyalás lefolytatásában és a megállapodásnak –
a Tanács által meghatározottak szerint – egyidőben történő megkötésével
a tagállamok a Közösség érdekében és nevében jártak és járnak el, a
Szerződés 5. cikke alapján fennálló kötelezettségeiknek megfelelően.91      Így
e körülmények között a tagállamok együttes fellépéséről határozva, a
Tanács nem mulasztotta el a 75. és 228. cikkből eredő kötelezettségeinek
teljesítését.92      E körülmények között ezt a jogalapot el kell utasítani. b)     A Bizottság által felhozott egyéb jogalapok (235. cikk; indokolás hiánya)93      Másodlagosan
a Bizottság azzal érvel, hogy tekintettel a közös közlekedéspolitika
végrehajtásából eredő követelményekre, a Tanácsnak, ha fellépését nem a
75. cikkre alapozta, legalább a 235. cikk által ráruházott hatáskörrel
élnie kellett volna.94      A
Tanács a maga részéről úgy ítéli meg, hogy mivel fennállt a tagállamok
együttes fellépésének lehetősége, nem volt szükség e rendelkezés
igénybevételére, és egyébként a Bizottság nem kezdeményezte a fenti
rendelkezés előírásának megfelelően javaslat benyújtását e célból.95      A
235. cikk – jóllehet a külkapcsolatok terén is lehetővé teszi a Tanács
számára, hogy meghozza a „megfelelő rendelkezéseket” – semmiféle
kötelezettséget nem keletkeztet, hanem olyan jogosultságot biztosít a
Tanácsnak, amellyel ha nem él, az még nem befolyásolja egy döntés
érvényességét.96      Következésképp ezt a jogalapot el kell utasítani.97      A
Bizottság arra is hivatkozik, hogy a megtámadott döntés nem jelöl meg
semmilyen jogalapot, és minden indokolást nélkülöz.98      A
190. cikkben a rendeletekre, irányelvekre és határozatokra vonatkozóan
meghatározott ezen követelmények nem terjeszthetők ki olyan különleges
jellegű jogi aktusra, mint az 1970. március 20-i döntés.99      Ugyanis
a Bizottságnak magában a Tanács munkájában való részvétele biztosítja a
Bizottság számára mindazon jogi garanciát, amelyet a 190. cikk
biztosítani kíván az ott említett jogi aktusok által érintett harmadik
felek számára.100    A keresetet tehát el kell utasítani. 4.     A költségekről101    Az
eljárási szabályzat 69. cikkének 2. §-a alapján a Bíróság a pervesztes
felet kötelezi a költségek viselésére, ha a pernyertes fél ezt kérte.102    Jelen esetben a felek egyike sem nyújtott be a költségekre vonatkozó kérelmet.103    Ennélfogva a felek maguk viselik saját költségeiket.A fenti indokok alapján_tekintettel az eljárási iratokra_az előadó bíró jelentésének meghallgatását követően_a felek szóbeli előadásainak meghallgatását követően_a főtanácsnok
indítványának meghallgatását követően_tekintettel
az Európai Gazdasági Közösséget létrehozó szerződésre, különösen annak
3., 5., 6., 74., 75., 111., 113., 114., 116., 164., 173., 174., 189.,
190., 210., 228., 235. és 238. cikkére, valamint az Európai Közösségek
egységes Tanácsának és egységes Bizottságának létrehozásáról szóló,
1965. április 8-i szerződés 15. cikkére_tekintettel az Európai Közösségek Bíróságának eljárási szabályzatára_A BÍRÓSÁGminden más bővebb vagy ellentétes indítványt elutasítva a következőképpen határozott:1)      A keresetet elutasítja.2)      A felek maguk viselik saját költségeiket.LecourtDonnerTrabucchiMonacoMertens de Wilmars      Pescatore       Kutscher Kihirdetve Luxembourgban, az 1971. március 31‑i nyilvános ülésen.A. Van Houtte       R. Lecourthivatalvezető       elnök1? Az eljárás nyelve: francia