Ideiglenes változat
DEAN SPIELMANN
FŐTANÁCSNOK INDÍTVÁNYA
Az ismertetés napja: 2025. október 23.(1)
C‑242/24. P. sz. ügy
Európai Bizottság
kontra
Németországi Szövetségi Köztársaság
„ Fellebbezés – Állami támogatások – A kapcsolt hő‑ és villamosenergia‑termelésről szóló német törvény egyes rendelkezései által nyújtott támogatások – Az elosztórendszer‑üzemeltetőkkel szemben azon kötelezettséget előíró nemzeti szabályozás, hogy esetleges bónuszokkal kísért felárral megemelt áron szerezzenek be villamos energiát a megújulóenergia‑termelőktől – Az állami támogatás fogalma – Állami forrásokból nyújtott intézkedések ”
Bevezetés
1.        Az Európai Bizottság fellebbezésével az Európai Unió Törvényszéke 2024. január 24‑i Németország kontra Bizottság ítéletének (T‑409/21, a továbbiakban: megtámadott ítélet, EU:T:2024:34) hatályon kívül helyezést kéri, amellyel a Törvényszék megsemmisítette az SA.56826 (2020/N) – Németország – A kapcsolt energiatermelés támogatási rendszerének 2020. évi reformja – állami támogatásról és az SA.53308 (2019/N) – Németország – A meglévő kapcsolt hő‑ és villamosenergia‑termelő létesítmények számára szóló támogatási rendszer módosítása (a 2015. december 21‑i Gesetz zur Neuregelung des Kraft‑Wärme‑Kopplungsgesetzes [a kapcsolt hő‑ és villamosenergia‑termelés újraszabályozásáról szóló törvény] [BGBl. 2015. I., 2498. o., a továbbiakban: 2016. évi KWKG] 13. §‑a) – állami támogatásról szóló, 2021. június 3‑i C(2021) 3918 final bizottsági határozatot (a továbbiakban vitatott határozat) amelyben a Bizottság megállapította, hogy a kapcsolt hő‑ és villamosenergia‑termelést (combined heat and power, a továbbiakban: CHP) végző erőművek villamosenergia‑termelésének támogatására irányuló különböző intézkedések (a továbbiakban: vitatott intézkedések) állami támogatásnak minősülnek.
2.        A jelen ügyben a Bíróságnak az EUMSZ 107. cikk (1) bekezdésében az „állami forrásokra” vonatkozóan meghatározott feltételt kell pontosítania. Különösen arra nyílik alkalma, hogy állást foglaljon abban a kérdésben, hogy a 2001. március 13‑i PreussenElektra ítélet (C‑379/98, a továbbiakban: PreussenElektra ítélet, EU:C:2001:160) hatályát, amely az állami források elkötelezésének kizárására vonatkozó jogi kritériumot tartalmazza, a megtámadott ítéletből következőnél szigorúbban kell‑e értelmezni.
A jogvita előzményei, a vitatott határozat és a megtámadott ítélet
3.        A jogvita előzményeit a megtámadott ítélet 2–26. pontja tartalmazza. Ezek a következőképpen foglalhatók össze.
A vitatott intézkedések és azok finanszírozása
4.        2019. január 28‑án és 2020. szeptember 23‑án a német hatóságok értesítették az Európai Bizottságot a 2016. évi KWKG módosításáról szóló intézkedések sorozatáról, amelyek közül néhányat 2020. december hónap folyamán ismét módosítottak. Mindezen módosítások megfelelnek a CHP támogatására vonatkozó, 2021. január 1‑je óta hatályos jogszabályoknak (a továbbiakban: 2020. évi KWKG), amelyeket kiegészít egy, a 2020. évi KWKG 27. cikkében előírt, a hidrogéngyártók javára szóló pótdíjkorlátozásra vonatkozó utolsó módosítás.
5.        A 2020. évi KWKG célja többek között az energiahatékonyság, valamint az éghajlat és a környezet védelmének javítása azáltal, hogy 2025‑ig növeli a nettó CHP villamosenergia‑termelést.
6.        E célból (i) az újonnan épített, korszerűsített és utólag átalakított nagy hatásfokú CHP‑erőművek általi villamosenergia‑termeléshez, (ii) az energiahatékony távfűtő‑ és távhűtőhálózatok számára, (iii) a fűtési‑ és hűtésienergia‑tároló létesítmények számára, (iv) a távfűtési ágazatban a meglévő, nagy hatásfokú és gáztüzelésű CHP‑erőművek villamosenergia‑termeléséhez (a továbbiakban együttesen: a CHP‑t támogató intézkedések) támogatási intézkedéseket, valamint (v) a hidrogéngyártók javára szóló pótdíjkorlátozására vonatkozó intézkedést ír elő.
7.        Ezek az intézkedések egyrészt egy felár formáját öltik, amely hozzáadódik a termelt villamos energia piaci áron történő értékesítéséből származó bevételekhez, másrészt, kizárólag az iparigáz‑gyártásra vonatkozóan, ahol a hidrogéngyártás a teljes hozzáadott érték többségét teszi ki, a hálózatüzemeltetők által a hidrogéngyártóktól beszedhető pótdíj összegének korlátozása formájában jelennek meg.
8.        A támogatást vagy a nemzeti szabályozó hatóság, vagyis a Bundesnetzagentur (szövetségi hálózati ügynökség, Németország, a továbbiakban: BNetzA) által szervezett pályázati felhívásokon keresztül, vagy közvetlenül a 2020. évi KWKG alapján biztosítják. Ez utóbbi esetben a kedvezményezettek automatikusan jogosultak e támogatásra, amennyiben megfelelnek a támogathatósági feltételeknek, amit e kedvezményezettek kérelmére a Bundesamt für Wirtschaft und Ausfuhrkontrolle (szövetségi gazdasági és exportellenőrzési hivatal, Németország; a továbbiakban: BAFA) ellenőriz. Amennyiben utóbbiak valamennyi feltételnek megfelelnek, a BAFA engedélyt állít ki a támogathatóságukról.
9.        A jelen ügyben különös jelentőséggel bír a vitatott intézkedések finanszírozási mechanizmusa, amely a Törvényszék leírása szerint két szintből áll.
10.      Az első szinten az érintett hálózatüzemeltető vagy átvitelirendszer‑üzemeltető jogilag köteles megfizetni azon CHP‑erőművek, a tárolólétesítmények, valamint a távfűtő‑ és távhűtőhálózatok üzemeltetői (a továbbiakban: a CHP‑erőművek és a CHP‑hez kapcsolódó egyéb létesítmények üzemeltetői, vagy CHP‑kedvezményezettek) részére, amelyekhez ezen erőmű közvetlenül vagy közvetve kapcsolódik, a 2020. évi KWKG által előírt összegeket, a kedvezményezettek pedig jogosultak ezen összegekre (a továbbiakban: KWKG‑felár).
11.      Annak biztosítása érdekében, hogy minden hálózatüzemeltető ellentételezésben részesüljön a 2020. évi KWKG szerinti kötelezettségeiből eredő pénzügyi többletterhet illetően, e törvény olyan mechanizmust hozott létre, amelynek keretében ezt a terhet méltányosan osztják el az (elosztó vagy átviteli) hálózatok üzemeltetői között a hálózatukhoz csatlakozott fogyasztók fogyasztásának arányában, majd e teher a 2020. évi KWKG‑pótdíjjal kompenzálásra kerül.
12.      Így először is az átvitelirendszer‑üzemeltetők visszatérítik az elosztórendszer‑üzemeltetőknek azt a teljes összeget, amelyet ez utóbbiak a CHP‑kedvezményezetteknek fizettek ki. Majd az átvitelirendszer‑üzemeltetők kiszámítják az elosztórendszer‑üzemeltetőknek és a CHP‑kedvezményezetteknek összesen teljesített kifizetések teljes összegét. Ezt a teljes összeget ezt követően el kell osztani a teljes villamosenergia‑fogyasztással. Az eredmény az vitatott intézkedésekben megjelenő átlagos villamosenergia‑díjat jeleníti meg kilowattórában (KWh) meghatározva (a továbbiakban: KWKG‑pótdíj). Az elosztórendszer‑üzemeltetők kötelesek az átvitelirendszer‑üzemeltetők részére KWKG‑pótdíjat fizetni minden egyes, a végső fogyasztók számára szolgáltatott KWh után.
13.      A KWKG‑pótdíj összegét az átvitelirendszer‑üzemeltetők évente számítják ki a 2020. évi KWKG‑ben előírt és a BAFA, valamint a BNetzA által ellenőrzött módszertan szerint. A pótdíjat a fogyasztott villamos energia KWh‑jára vonatkozó egységes árként fejezik ki, figyelemmel a felhasználók bizonyos kategóriái által élvezett kedvezményes mértékre.
14.      A második szinten a hálózatüzemeltetők – anélkül, hogy erre őket törvény kötelezné – jogosultak arra, hogy KWKG‑pótdíjat továbbhárítsák az ügyfeleikre a villamosenergia‑hálózat által Németországban szolgáltatott villamos energia minden kilowattórája (KWh) után felszámított hálózati díjak kiszámítása során. Ettől eltérve az átvitelirendszer‑üzemeltetők jogosultak csökkentett KWKG‑pótdíjat beszedni az energiaigényes vállalkozásoktól, például a hidrogéngyártóktól.
15.      A 2020. évi KWKG 1,8 milliárd eurós éves költségvetési korlátot ír elő a szóban forgó intézkedésekre, és így a teljes KWKG‑pótdíjra.
A vitatott határozat
16.      2021. június 3‑án a Bizottság elfogadta a vitatott határozatot.
17.      E határozatával a Bizottság a szóban forgó intézkedéseket az EUMSZ 107. cikk (1) bekezdése értelmében vett állami támogatásnak minősítette, megállapítva, hogy azokat állami forrásokból finanszírozzák. Közelebbről, a megtámadott határozat 220. és 221. pontjában a Bizottság megállapította egyrészt, hogy a CHP‑t támogató intézkedések az állam által előírt, a jogszabály rendelkezéseinek megfelelően kezelt és felhasznált, de iure kötelező hozzájárulásból származó bevételekből finanszírozták. Másrészt a Bizottság úgy ítélte meg, hogy a KWKG‑pótdíj hidrogéngyártók javára szóló korlátozására vonatkozó intézkedés állami forrásokról való lemondásnak minősül.
18.      A Bizottság mindazonáltal megállapította, hogy a szóban forgó intézkedések az EUMSZ 107. cikk (3) bekezdésének c) pontja értelmében összeegyeztethetők a belső piaccal, így úgy határozott, hogy nem emel kifogást.
A megtámadott ítélet
19.      A Németországi Szövetségi Köztársaság keresetet indított a Törvényszék előtt a vitatott határozat megsemmisítése iránt, amelynek alátámasztása érdekében egyetlen, az EUMSZ 107. cikk (1) bekezdésének téves értelmezésére és alkalmazására alapított jogalapra hivatkozott, amennyiben a Bizottság megállapította, hogy a vitatott intézkedésekkel érintett vállalkozások állami forrásból nyújtott támogatásokban részesültek.
20.      A megtámadott ítélet 36. pontjában a Törvényszék emlékeztetett a 2023. január 12‑i DOBELES HES ítéletből(2) eredő ítélkezési gyakorlatra, amely szerint az EUMSZ 107. cikk (1) bekezdése értelmében vett állami forrásoknak minősíthetők egyrészt a nemzeti szabályozás értelmében valamely adóból vagy más kötelező díjból származó, és e szabályozásnak megfelelően kezelt és felosztott pénzeszközök (első kritérium), másrészt pedig azon összegek, amelyek folyamatosan állami ellenőrzés alatt maradtak, és így az illetékes nemzeti hatóságok rendelkezésére álltak (második kritérium). E két kritérium az EUMSZ 107. cikk (1) bekezdése értelmében vett „állami források” fogalmának vagylagos kritériumát képezi(3).
21.      A Törvényszék először is, a megtámadott ítélet 41–118. pontjában azt elemezte, hogy a CHP‑t támogató intézkedéseket állami forrásokból finanszírozták‑e, majd ezen ítélet 119–126. pontjában megvizsgálta, hogy ez volt‑e a helyzet a KWKG‑pótdíj hidrogéngyártók javára szóló korlátozására vonatkozó intézkedés esetében.
22.      A CHP‑t támogató intézkedések esetében, a Törvényszék először is a megtámadott ítélet 56–90. pontjában megvizsgálta, hogy a KWKG‑pótdíj vagy a KWKG‑felár az első kritérium értelmében vett adónak vagy más kötelező díjnak minősül‑e. Másodszor, ezen ítélet 91–100. pontjában a Törvényszék megvizsgálta, hogy e pótdíj vagy e felár összege a második kritérium értelmében a források folyamatos állami ellenőrzése alatt marad‑e. Harmadszor, az említett ítélet 101–117. pontjában elutasította a Bizottság azon érveit, amelyek a PreussenElektra ítéletből eredő ítélkezési gyakorlat jelen ügyben való alkalmazására vonatkoznak.
23.      Az első kritériumot illetően a Törvényszék mindenekelőtt a megtámadott ítélet 67. pontjában többek között megállapította, hogy a hálózatüzemeltetők által a CHP‑kedvezményezettek részére teljesített kötelező kifizetések, amelyekre az ellátási lánc „első szintjén” került sor, kizárólag a pénzeszközök törvénynek megfelelő felhasználására vonatkoznak, mivel az üzemeltetők jogilag kötelesek pénzügyi támogatást nyújtani a CHP‑kedvezményezettek részére. A Törvényszék szerint annak megállapítása, hogy e kifizetések a releváns ítélkezési gyakorlat értelmében vett adónak vagy más kötelező díjnak minősülnek, egyenértékű azzal a megállapítással, hogy a CHP‑t támogató intézkedések finanszírozása egybeesik a pénzeszközök kedvezményezettek részére történő kifizetésével.
24.      Ezt követően ezen ítélet 68–71. pontjában a Törvényszék különbséget tett a jelen ügyben fennálló helyzet – amelyben a hálózatüzemeltetőket semmilyen jogi kötelezettség nem terheli arra vonatkozóan, hogy a KWKG‑pótdíjat az ellátási lánc második szintjén áthárítsák az ügyfeleikre –, valamint a Bizottság által a határozata alátámasztása érdekében hivatkozott ítélkezési gyakorlatban vizsgált helyzetek között.(4)
25.      Ezenkívül az említett ítélet 71. és 72. pontjában a Törvényszék úgy ítélte meg, hogy a Bizottság nem fejtette ki, hogy mikor és ki végezte a pénzeszközök kezelését.
26.      Végül a Törvényszék ugyanezen ítélet 73–77. pontjában pontosította, hogy nem állítható, hogy az állam kisajátítja a hálózatüzemeltetők forrásait, mivel ezek az üzemeltetők nem feltétlenül a végső fizetésre kötelezettjei a CHP‑t támogató intézkedésekből eredő pénzügyi tehernek. A hálózatüzemeltetők azon lehetősége ugyanis, hogy ezen intézkedések terhét ügyfeleikre hárítsák, elegendő volt annak kizárásához, hogy ezen üzemeltetők e teher végső kötelezettjei lennének.
27.      A második kritériumra, vagyis a szóban forgó források feletti állami ellenőrzésre vonatkozóan a Törvényszék a megtámadott ítélet 93. pontjában megállapította, hogy azt a Bizottság nem vizsgálta meg egyértelműen és kifejezetten a megtámadott határozatban, mivel a szóban forgó két kritérium vagylagos.
28.      Mindenesetre a Törvényszék ezen ítélet 98–100. pontjában úgy ítélte meg, hogy e második feltétel a jelen ügyben nem teljesült. Az a körülmény ugyanis, hogy a felhasznált pénzeszközöket kizárólag a jogszabályban előírt feladatok végrehajtására fordítják, más ellenbizonyíték hiányában inkább azt bizonyítja, hogy az állam éppen hogy nincs abban a helyzetben, hogy az említett pénzeszközökkel rendelkezzen, azaz hogy döntsön a törvény által előírt céltól eltérő célra való felhasználásukról.
29.      A PreussenElektra ítéletből eredő ítélkezési gyakorlatot illetően a Törvényszék a megtámadott ítélet 101–117. pontjában úgy határozott, hogy a Bizottság tévesen állapította meg, hogy az – tekintettel arra, hogy a CHP‑t támogató intézkedések nem minősülnek az ezen ítélet értelmében vett „egyszerű árszabályozásnak” – nem alkalmazható a jelen ügyben. Ehhez ugyanis a Bizottságnak, függetlenül attól, hogy a CHP‑t támogató intézkedések „egyszerű árszabályozási” intézkedésnek minősültek‑e, vagy sem, bizonyítania kellett volna, hogy a CHP‑kedvezményezettek javára biztosított előnyt nem a hálózatüzemeltetők nyújtották, amelyek magánjogi jogalanyok, saját pénzügyi forrásaikból, hanem az állam hatalmazta fel őket arra, hogy állami forrásokat kezeljenek.
30.      A Törvényszék, miután megállapította, hogy a CHP‑t támogató intézkedéseket nem állami forrásokból finanszírozták, a megtámadott ítélet 119–126. pontjában arra a következtetésre jutott, hogy a KWKG‑pótdíjnak a hidrogéngyártók javára megállapított felső határa nem tekinthető állami forrásokról való lemondásnak.
31.      Ezen indokolás alapján a Törvényszék helyt adott a Németországi Szövetségi Köztársaság egyetlen jogalapjának, és megsemmisítette a vitatott határozatot.
Az eljárás és a felek Bíróság előtti kérelmei
32.      2024. április 3‑án a Bizottság fellebbezést nyújtott be a megtámadott ítélettel szemben. A Bizottság azt kéri, hogy a Bíróság helyezze hatályon kívül a megtámadott ítéletet, és az első fokon benyújtott keresetet mint megalapozatlant utasítsa el.
33.      Másodlagosan azt kéri, hogy a Bíróság a vitatott határozat (198) preambulumbekezdésének a)–d) pontjában említett intézkedések, vagyis a CHP‑t támogató intézkedések vonatkozásában helyezze hatályon kívül a megtámadott ítéletet, és az első fokon benyújtott keresetet mint megalapozatlant utasítsa el.
34.      A Bizottság mindenesetre azt kéri, hogy a Bíróság a Németországi Szövetségi Köztársaságot kötelezze az elsőfokú eljárás és a fellebbezési eljárás költségeinek viselésére.
35.      A Németországi Szövetségi Köztársaság azt kéri, hogy a Bíróság utasítsa el a fellebbezést, hagyja helyben a megtámadott ítéletet, és a Bizottságot kötelezze a költségek viselésére.
36.      A felek a 2025. június 11‑i tárgyaláson szóbeli észrevételeket terjesztettek elő.
A fellebbezésről
37.      Fellebbezésének alátámasztására, amely kizárólag a CHP‑t támogató intézkedésekre vonatkozik, a Bizottság egyetlen jogalapra hivatkozik, amely az EUMSZ 107. cikk (1) bekezdése szerinti „állami források” kritériumának értelmezése és a tények jogi minősítése során elkövetett téves jogalkalmazáson alapul. E jogalap két részből áll. Vizsgálatuk előtt mindazonáltal fontosnak tartok megfogalmazni néhány előzetes észrevételt a releváns jogi háttérrel kapcsolatban.
Előzetes észrevételek
38.      Emlékeztetni kell arra, hogy az „állami támogatásnak” való minősítéshez négy feltételnek – köztük az állami beavatkozásnak vagy állami forrásból történő beavatkozásnak – kell teljesülnie. Hosszú ideje megállapításra került, hogy ez a feltétel akkor teljesül, ha egyrészt az intézkedést közvetlenül vagy közvetve ilyen forrásokból nyújtják, másrészt pedig az intézkedés betudható a tagállamnak(5).
39.      A betudhatóságra vonatkozó feltételt illetően azt kell megvizsgálni, hogy a hatóságok részt vettek‑e a szóban forgó intézkedés meghozatalában. Nem vitatott, hogy törvényben megállapított minden intézkedést e ténynél fogva az államnak betudhatóknak kell tekinteni.(6)
40.      A Bizottság által a jelen ügyben előterjesztett egyetlen jogalap tárgyát képező azon feltételt illetően, hogy az előnyt állami forrásokból kell nyújtani, a Bíróság több alkalommal kimondta, hogy e feltétel teljesítéséhez az állami költségvetésre háruló különleges pénzügyi teherre van szükség.(7) Ezt követően pontosította, hogy ilyen pénzügyi teher nemcsak az állami pénzeszközök pozitív átruházása esetén áll fenn, hanem az egyébként az államnak kifizetett bevételekről való lemondás esetén is,(8) és hogy nem szükséges, hogy e teher bizonyított legyen, mivel elegendő, ha a jövőben fennáll annak konkrét kockázata.(9)
41.      A Bíróság végül annak megállapításával egészítette ki az állami források átruházásának ezen ítélkezési gyakorlatból eredő „dematerializációját”, hogy az „állami források” fogalma minden olyan pénzügyi eszközt magában foglal, amelyet a hatóságok ténylegesen felhasználhatnak vállalkozások támogatására, anélkül hogy jelentősége lenne annak, hogy ezen eszközök állandó jelleggel az állam vagyonába tartoznak‑e, vagy sem. A Bíróság szerint, még ha a pénzügyi támogatási intézkedés útján nyújtott összegek nincsenek is állandó jelleggel az államkincstár birtokában, ezek az összegek akkor is „állami forrásnak” minősülhetnek, ha folyamatosan állami ellenőrzés alatt maradnak, és így a hatáskörrel rendelkező nemzeti hatóságok rendelkezésére állnak(10).
42.      Ezt követően a Bíróság a PreussenElektra ítéletben rögzítette az állami ellenőrzés kritériumának határát. Az ezen ítélet alapjául szolgáló ügyben a Bíróság elé terjesztett kérdések a megújuló energiaforrásból származó villamos energia közüzemi hálózatba táplálásáról szóló német törvény 4. §‑ának (2) és (3) bekezdésére vonatkoztak. E rendelkezés értelmében a villamosenergia‑szolgáltató magánvállalkozások kötelesek voltak a szolgáltatási területükön a megújuló energiaforrásokból előállított villamos energiát a villamosenergia‑szolgáltató vállalkozások által az összes végfogyasztó részére szolgáltatott villamos energia kilowattóránkénti átlagárán alapuló minimáláron átvenni.
43.      Arra a kérdésre, hogy ily módon mozgósítottak‑e állami forrásokat, a Bíróság nemleges választ adott. Először is a Bíróság egyértelművé tette, hogy az EUMSZ 107. cikk (1) bekezdése által „a tagállamok által” és az „állami forrásból” nyújtott támogatás között alkalmazott megkülönböztetésnek csak az a célja, hogy „a tagállamok által nyújtott támogatás” fogalma vonatkozzon a közvetlenül az állam által, valamint az általa kijelölt vagy létrehozott köz‑ vagy magánszervezet által nyújtott előnyökre is(11). E megállapítás alapján a Bíróság arra a következtetésre jutott, hogy a villamosenergia‑szolgáltató magánvállalkozásokat sújtó kötelezettség, miszerint megszabott minimáláron át kell venniük a megújuló energiaforrásokból előállított elektromos áramot, nem jár együtt az állami forrásoknak az ilyen típusú villamos energiát termelő vállalkozásokra történő közvetlen vagy közvetett átruházásával(12).
44.      Az ezen ítéletből eredő jogi kritérium képezi a választóvonalat a tisztán szabályozási jellegű nemzeti intézkedések és a támogatási intézkedések között, mivel csak ez utóbbiak járnak állami források felhasználásával.
45.      A közelmúltban a Bíróságnak a villamosenergia‑termelésnek – különösen a megújuló energiaforrásokból származó villamosenergia‑termelésnek – a villamosenergia‑vásárlókra az állam által kivetett felárakból finanszírozott támogatására irányuló nemzeti szabályozásokról szóló ügyek sorozatában kellett megvizsgálnia az „állami források” feltételét. Azon feltételt illetően, hogy az előnyt állami forrásokból kell nyújtani, a Bíróság olyan kritériumot alkalmazott, amely szerint a magánjellegű pénzeszközöket „állami forrásoknak” kell tekinteni, ha az érintett tagállam jogszabályai által előírt kötelező hozzájárulásokból származnak, és azokat e szabályozásnak megfelelően kezelik és osztják fel(13).
46.      A DOBELES HES ítéletben a Bíróság rámutatott, hogy ez utóbbi, valamint az állami ellenőrzés kritériuma az „állami források” fogalmának két vagylagos kritériuma.(14)
Az egyetlen jogalap első részéről
A felek érveinek összefoglalása
47.      Az első részben a Bizottság azt állítja, hogy a Törvényszék tévesen alkalmazta a jogot, amikor úgy ítélte meg, hogy a CHP‑t támogató intézkedéseknek az elosztórendszer‑üzemeltetők által viselt pénzügyi terhe nem minősül a Bíróság ítélkezési gyakorlata értelmében vett adónak vagy más kötelező díjnak, és ezért a jelen ügyben nem mozgósítottak állami forrásokat.
48.      Úgy véli, hogy a Törvényszék következtetése három olyan megállapításból ered, amelyek mindegyike téves jogalkalmazáson alapul.
49.      Először is a Bizottság szerint a Törvényszék a megtámadott ítélet 65–70. és 89. pontjában megállapította, hogy az állami források meglétének megállapítása során el kell kerülni a pénzeszközök felhasználásának és eredetének bármilyen összetévesztését. Így a pótdíj megfizetésére kötelezett személynek különböznie kell attól, aki ezt a pótdíjat beszedte, és azt harmadik személy részére támogatásként kifizette. Nem áll fenn állami forrás, amennyiben – mint a jelen ügyben is – e két személy egybeesik amiatt, hogy az egyes hálózatüzemeltetők kötelesek a KWKG‑pótdíj megfizetésére, és egyúttal felelősek a KWKG‑felárnak a CHP‑kedvezményezettek részére történő kifizetéséért. Ezzel szemben a Bizottság véleménye szerint sem az EUMSZ 107. cikk (1) bekezdése, sem a Törvényszék által hivatkozott ítélkezési gyakorlat nem teszi lehetővé annak megkövetelését, hogy háromoldalú kapcsolat álljon fenn a pótdíj megfizetésére kötelezett személy, a támogatás nyújtásáért felelős személy és a támogatás kedvezményezettje között.
50.      Ezt követően a Bizottság szerint a Törvényszék a megtámadott ítélet 71., 72. és 88. pontjában azt rótta fel neki, hogy nem bizonyította, hogy a KWKG‑felárból származó pénzeszközöket a nemzeti jogszabályoknak megfelelően gyűjtötték és kezelték. A Törvényszék e gyűjtést és kezelést olyan feltételnek minősítette, amely kiegészíti a kötelező pótdíj fennállására vonatkozó feltételt. Ezzel szemben a Bizottság úgy véli, hogy az ítélkezési gyakorlat szerint nem szükséges, hogy más feltételek is teljesüljenek, mint például a pénzeszközök nemzeti jogszabályoknak megfelelő kezelése és elosztása, mivel az adó puszta minősége elegendő az állami források fennállásának megállapításához.
51.      Másodlagosan a Bizottság hozzáteszi, hogy a Törvényszék ezen első két megállapítása mindenképpen egy másik hibán alapul, amennyiben a Törvényszék tévesen állapította meg, hogy a pénzügyi tehernek a hálózatüzemeltetők közötti megosztására irányuló mechanizmus nem tekinthető „pénzeszközök kezelésének”, mivel e mechanizmus kizárólag a hálózatüzemeltetők közötti teher ellentételezését írja elő.
52.      Végül a Bizottság szerint a Törvényszék a megtámadott ítélet 73–76. pontjában úgy ítélte meg, hogy a Bizottság nem bizonyította, hogy a hálózatüzemeltetőket ténylegesen kötelező pótdíj terhelte, mivel ez utóbbiaknak lehetőségük volt arra, hogy a pótdíjat áthárítsák a fogyasztóikra. E tekintetben a Bizottság arra hivatkozik, hogy az ítélkezési gyakorlatnak megfelelően a többletköltségek harmadik személyekre való áthárításának puszta lehetősége hatástalan az állami források fennállásának megállapítása szempontjából.
53.      A Németországi Szövetségi Köztársaság ezen érvek összességét cáfolja.
Értékelés
54.      Az egyértelműség kedvéért az értékelésemben a Bizottság azon kifogásaival foglalkozom, amelyek a Törvényszék által a vitatott határozat megsemmisítésének megállapítása érdekében a megtámadott ítéletben tett különböző megállapításokra vonatkozik.
–       A Törvényszék első megállapításával kapcsolatos kifogásról
55.      E megállapítások közül az elsőt illetően ismét emlékeztetni kell a megtámadott ítélet e részében a Törvényszék által kifejtett érvelés előfeltevésére.
56.      A Törvényszék, miután megjegyezte, hogy valamely adó vagy más, a törvény értelmében kötelező díj fennállása lehetővé teszi annak megállapítását, hogy állami pénzeszközöket használtak fel ezen előny finanszírozására, megállapította, hogy a hálózatüzemeltetők által a CHP‑erőművek és az egyéb CHP‑létesítmények üzemeltetői részére teljesített kötelező kifizetések, amelyekre az ellátási lánc „első szintjén” került sor, „nem utalnak” a hálózatüzemeltetők által a kedvezményezetteknek nyújtott pénzügyi támogatás céljára felhasznált pénzeszközök eredetére. A Törvényszék szerint annak megállapítása, hogy a szóban forgó kifizetések adónak vagy más kötelező díjnak minősülnek, egyenértékű azzal a megállapítással, hogy a CHP‑t támogató intézkedések finanszírozása egybeesik a pénzeszközök kedvezményezettek részére történő kifizetésével(15).
57.      A Törvényszék véleménye szerint e megállapításokat megerősíti a villamosenergia‑termelés, különösen a megújuló energiaforrásokból származó termelés támogatását célzó állami támogatási intézkedésekre vonatkozó ítélkezési gyakorlat. A releváns ítéletekben ugyanis e pénzeszközök a villamos energiát terhelő és a villamosenergia‑fogyasztókra kivetett kötelező pótdíjakból származtak, ami az intézkedések állami finanszírozását bizonyítja. Ezzel szemben az a körülmény, hogy a hálózatüzemeltetőket terhelő azon kötelezettség, hogy a kedvezményezettek részére bizonyos összegeket fizessenek, kizárólag a pénzeszközök jogszabályoknak megfelelő felhasználásának megállapítását teszi lehetővé(16).
58.      A Törvényszék ezen elemzése véleményem szerint nem kifogásolható.
59.      Meg kell ugyanis állapítani, hogy ez az ítélkezési gyakorlat a PreussenElektra ítélet azon olvasatán alapul, amely szerint az EUMSZ 107. cikk (1) bekezdése értelmében vett állami források elkötelezésére nem kerül sor, ha az állami hatóságok által a meghatározott vállalkozásoknak nyújtott pénzügyi támogatást kizárólag a magánszereplőkre háruló terhekből finanszírozzák, és azt közvetlenül e gazdasági szereplők fizetik ki a kedvezményezetteknek. Ebből következik, hogy az ellátási lánc „első szintje”, amely a hálózatüzemeltetőket terhelő, bónuszokkal kísért felárral megemelt áron történő beszerzésre irányuló jogi kötelezettségből áll, önmagában nem jelentheti állami források elkötelezését.
60.      Annak szükségességét, hogy háromoldalú kapcsolat álljon fenn a pótdíj megfizetésére kötelezett személy, a pénzügyi támogatás nyújtására kötelezett jogalany és a támogatás kedvezményezettje között, az magyarázza, hogy az ítélkezési gyakorlat a felhasznált pénzeszközök állami eredetét az ellátási lánc „második szintjén” fennálló kötelező pótdíjtól teszi függővé.
61.      A Bizottság által álláspontjának alátámasztására hivatkozott Essent ítélet, FVE Holýšov ítélet és DOBELES HES ítélet ténylegesen lehetővé teszi annak megerősítését, hogy a Törvényszék e tekintetben tett megállapításai megalapozottak.
62.      Az Essent ítélet alapjául szolgáló ügyben a szóban forgó felárat a fogyasztók fizették az átvitelirendszer‑üzemeltetőknek, azt a törvény által e célra kijelölt társaság szedte be, és a négy nemzeti villamosenergia‑termelő vállalkozásnak fizette meg az e vállalkozások által a piac liberalizációját megelőzően viselt költségek ellentételezéseként.
63.      Ítéletében a Bíróság megállapította, hogy a szóban forgó felár olyan terhet jelent, amelyet a törvény egyoldalúan ír elő a fizetésre kötelezett fogyasztókkal szemben. Így e pótdíj az EUMSZ 30. cikk és az EUMSZ 110. cikk értelmében vett adó volt, így az EUMSZ 107. cikk (1) bekezdése értelmében állami forrásból származott.(17)
64.      Az FVE Holýšov ítélet alapjául szolgáló ügyben a megújuló energiaforrásokból előállított villamos energia termelői javára hozott, minimális vételár vagy a villamosenergia‑hálózat üzemeltetői által fizetett piaci árat növelő felár formáját öltő intézkedésekről volt szó. Ezeket az intézkedéseket külön pótdíjból finanszírozták, a végső fogyasztók által az említett üzemeltetőknek fizetett felár formájában.
65.      A fellebbezési eljárásban a fellebbezők által előadott érvre válaszul a Bíróság ítéletében kimondta, hogy az a tény, hogy a pénzeszközök kötelező pótdíjból származnak, elegendő az állami források megállapításához.(18) Márpedig a Törvényszék ítéletének az e fellebbezők érve által érintett pontjainak egyszerű olvasatából kitűnik(19), hogy a Bíróság ezzel kívánta megcáfolni a kifogásukat az említett külön pótdíj adójellegű járuléknak való minősítésével szemben.
66.      Ezen ítéletekből azt a következtetést vonom le, hogy az ellátási lánc „második szintjén” minden olyan kötelező pótdíj, amely a villamosenergia‑hálózatok és a villamosenergia‑átviteli hálózatok üzemeltetőit terhelő, az ellátási lánc „első szintjén” villamos energia meghatározott áron történő vásárlására irányuló jogszabályi kötelezettségből eredő többletköltségek ellentételezésére szolgál, szükséges az „állami források” feltételét megvalósító adó vagy kötelező hozzájárulás fennállásának megállapításához. Ezzel szemben az ilyen jogi kötelezettség csak akkor vonja maga után állami források elkötelezését, ha azt az említett kötelező pótdíjjal kombinálják. A DOBELES HES ügyben hozott összefoglaló ítélet, amely a jelen ügy tárgyát képezőhöz hasonló, kétszintű finanszírozási rendszerre vonatkozik, megerősíti ezt az értelmezést.(20)
67.      Másként fogalmazva, ellentétben azzal, amit a Bizottság a fellebbezésében állít, az ezen ítélkezési gyakorlatba tartozó ügyekben a „második szint” nem csupán a ténybeli háttér része, hanem a Bíróság jogi értékelése során döntő tényezőnek minősül.
68.      A fentiekre tekintettel véleményem szerint nem állítható, hogy a megtámadott ítélet 65–70. pontjából eredő első megállapítás téves jogalkalmazáson alapul.
–       A Törvényszék második megállapításával kapcsolatos kifogásról
69.      A Törvényszék második megállapítására tekintettel emlékeztetni kell arra, hogy a Bizottság a Törvényszék azon feltevését kifogásolja, hogy a KWKG‑felárnak nem csupán kötelező pótdíjnak kell minősülnie, hanem azt a nemzeti jogszabályoknak megfelelően kell kezelni.(21)
70.      A Bizottság ugyanis nem ért egyet a Törvényszék által a DOBELES HES ítélet 35. pontjára vonatkozóan elfogadott értelmezéssel, amely szerint „[a] pénzeszközöket tehát […] »állami forrásoknak« kell tekinteni, ha az érintett tagállam jogszabályai által előírt kötelező hozzájárulásokból származnak, és azokat e szabályozásnak megfelelően kezelik és osztják fel”. A Bizottság véleménye szerint ezt a pontot és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot úgy kell értelmezni, hogy az adónak vagy illetéknek a puszta kötelező jellege elegendő az EUMSZ 107. cikk (1) bekezdése értelmében vett állami források fennállásának megállapításához. A Bizottság ezen érve két fő indokon alapul.
71.      Először is, az általa javasolt értelmezés összhangban van az Essent ítéletet követő ítélkezési gyakorlattal, különösen az FVE Holýšov ítélet 46. pontjával.
72.      Ezzel nem értek egyet
73.      Az FVE Holýšov ítéletnek a jelen indítvány 65. pontjában már figyelembe vett 46. pontja ugyanis egyértelműen az EEG 2012 ítélet 65–72. pontja értelmének pontosítására irányul, amelyekben a Bíróság azt a kérdést vizsgálta, hogy a villamosenergia‑átviteli rendszer üzemeltetőit a villamosenergia‑szolgáltatókkal szemben megillető kifizetésből származó összegek adóhoz hasonlítható állami forrásnak minősülnek‑e. A Bíróság válasza nemleges volt, mivel a szóban forgó szabályozás nem kötelezte a szolgáltatókat arra, hogy az így kifizetett összegeket továbbhárítsák a végső ügyfelekre.(22)
74.      Az FVE Holýšov ítélet 46. pontjában a Bíróság rámutatott, hogy az állami források fennállásának megállapításához elegendő az a tény, hogy e források kötelező áthárítást magában foglaló pótdíjból származnak. Ezt a fentiekben már megemlítettem. Hozzá kell tenni, hogy a Bíróság ily módon elutasította a fellebbezők által ebben az ügyben előadott azon értelmezést, amely szerint az állam által egyoldalúan előírt fizetési kötelezettség az állami költségvetés ehhez kapcsolódó csökkenésével együtt állami források elkötelezésével jár,(23) amennyiben nem áll fenn az ellátási láncban lefelé történő kötelező áthárítás.
75.      A Bíróság a WEPA Hygieneprodukte és társai kontra Bizottság ítéletben(24) ismételten elutasította ezt az értelmezést. Az ezen ítélet alapjául szolgáló ügyben a fellebbezők azt állították, hogy a Törvényszéknek a „díj” közhatalmi aktussal egyoldalúan előírt fizetési kötelezettségként értelmezett fogalmát, illetve az állami költségvetés és a vitatott pótdíj közötti kellően közvetlen kapcsolat fennállására vonatkozó kritériumot kellett volna alkalmaznia. Ezzel összefüggésben a Bíróság megállapította, hogy többek között a végső felhasználókra vagy ügyfelekre háruló kötelező adókra vagy hozzájárulásokra vonatkozó ítélkezési gyakorlat „egyike sem utal ilyen kritériumra”(25).
76.      Összefoglalva, nem lehet azt állítani, hogy a hálózatüzemeltetők által a megújuló energiaforrásokból villamos energiát előállító vállalkozások részére teljesített kötelező kifizetések, amelyekre az ellátási lánc „első szintjén” került sor, alkalmasak arra, hogy állami forrást mobilizáljanak, pusztán amiatt, hogy azokat a törvény egyoldalúan írta elő. Éppen ellenkezőleg, a források állami jellege kizárólag az e kifizetéseknek megfelelő összegnek a végső ügyfelekre történő, a „második szinten” megvalósuló kötelező áthárítása alapján állapítható meg.
77.      E kötelező pótdíj azonosítását követően az ezen ítélkezési gyakorlatnak az állami ellenőrzésre vonatkozó logikája azt jelenti, hogy ellenőrizni kell, hogy az így beszedett összegeket a jogszabályoknak megfelelően a kedvezményezetteknek nyújtott előny céljára használják‑e fel.
78.      Ebből következik, hogy amennyiben az érintett nemzeti szabályozásban – mint a jelen ügyben is – egy „első szint” szerepel, a nemzeti szabályozásnak megfelelően a kötelező hozzájárulásból finanszírozott pénzeszközök kezelésére és elosztására vonatkozó feltétel elengedhetetlen ahhoz, hogy e pénzeszközöket az EUMSZ 107. cikk (1) bekezdése értelmében vett „állami forrásoknak” lehessen minősíteni.
79.      Másodszor, a Bizottság úgy véli, hogy a DOBELES HES ítélet 34. pontjában hivatkozott Essent ítéletben a Bíróság teljes egészében és további minősítés nélkül átvette a jelenleg EUMSZ 30. cikk (vámmal azonos hatású díjak) és 110. cikk (hátrányosan megkülönböztető belső adók) értelmében vett „adó” vagy „fizetési kötelezettség” fogalmát, és ebből azt a következtetést vonta le, hogy a szóban forgó pótdíj adónak felel meg, és így állami forrásból származik. A Bizottság megjegyzi, hogy e fogalom kizárólag azt követeli meg, hogy „a pénzügyi teher a hatóság egyoldalú aktusa alapján terhelje a gazdasági szereplőt”(26).
80.      Ez az érv nem alkalmas arra, hogy megcáfolja a fenti 78. pontban levont következtetésemet.
81.      Meg kell ugyanis említeni, hogy az Essent ítéletben – amely megelőzte az adó vagy a kötelező hozzájárulás e területen való fennállására vonatkozó kritériumra való hivatkozást(27) – a Bizottság által felidézett érvelést követő pontok rámutatnak annak szükségességére, hogy a pénzeszközöket az állami jogszabályoknak megfelelően kezeljék és osszák el. E pontokból ugyanis kitűnik, hogy a nemzeti szabályozásnak megfelelően a szóban forgó díjat a hálózatüzemeltetőnek fizették meg, majd azt a törvény által kijelölt társaságnak engedték át, amely nem rendelkezett semmiféle lehetőséggel arra, hogy a díj bevételét a törvény által előírttól eltérő célokra fordítsa.(28)
82.      Ennélfogva az Essent ítéletből nem lehet arra következtetni, hogy a források állami jellege kizárólag a közhatalomnak a fizetési kötelezettség előírásával együtt járó gyakorlásától függ, függetlenül a pénzeszközöknek az ilyen kötelezettségből eredő, az érintett tagállam jogszabályainak megfelelő kezelésétől és felosztásától.
83.      Mindenesetre nem hiszem, hogy az a tény, hogy egyrészt az EUMSZ 30. cikk és az EUMSZ 110. cikk, másrészt az EUMSZ 107. cikk az állam belső piacot korlátozó adójogi fellépésére vonatkozik, igazolhatja az „adó” fogalmának egységes értelmezését. E tekintetben emlékeztetni kell arra, hogy ez előbbi két rendelkezés célja eltér ez utóbbi rendelkezés célkitűzésétől. Míg ugyanis az EUMSZ 30. cikk és EUMSZ 110. cikk az áruk szabad mozgásának, valamint a belföldi és az importált termékek közötti versenynek a megőrzésére irányul, az EUMSZ 107. cikk célja általánosabban az, hogy a tagállamok által nyújtott és az ott meghatározott feltételeknek megfelelő bármely támogatás tilalmával megőrizze a vállalkozások közötti versenyt.
84.      Egyébiránt a Bizottság arra hivatkozik, hogy az érintett pénzeszközök állami szabályozásnak megfelelő kezelésére és elosztására vonatkozó feltétel nem vizsgálható önálló feltételként, mivel azt jelenti, hogy a kötelező pótdíj bevezetésére irányuló kezdeményezésnek az államhoz kell tartoznia, nem pedig két magánjogi társuláshoz. E tekintetben a Pearle és társai ítéletet, valamint a Doux Élevage et Coopérative agricole UKL‑ARREE ítéletet idézi.(29)
85.      Az e két ügyben hozott ítéletekben a Bíróság valóban úgy ítélte meg, hogy az olyan fizetési kötelezettség, amely a fizetésre kötelezett személy számára állami beavatkozás útján vált kötelezővé, nem jár állami források felhasználásával, mivel e kötelezettséget nem az állam írta elő.
86.      A Bizottság által javasolt értelmezés mindazonáltal összekeveri azt a feltételt, amely szerint valamely előnyt „állami forrásból” kell nyújtani, az államnak való betudhatóság feltételével. Számomra ugyanis úgy tűnik, hogy a pénzeszközök állami szabályozásnak megfelelő kezelésére és elosztására vonatkozó feltétel nemcsak annak vizsgálatát követeli meg, hogy a pénzügyi támogatás felhasználásának módját előzetesen e szabályozás írja‑e elő, hanem azt is, hogy ugyanezen részletszabályok kizárhatják‑e annak lehetőségét, hogy az érintett pénzeszközöket az említett szabályozásban előírtaktól eltérő célokra használják fel.
87.      Ebből következik, hogy a Bizottság tévesen állította, hogy a Törvényszék tévesen alkalmazta a jogot, amikor úgy ítélte meg először is, hogy a pénzeszközök nemzeti jogszabályoknak megfelelő kezelésére és elosztására vonatkozó feltétel nem szükséges kritériuma az állami források elkötelezésének, másodszor pedig, hogy a KWKG‑felár bevezetésének a német államtól származó kezdeményezése nem elegendő a forrásai elkötelezésének bizonyításához.
88.      A fentiekre tekintettel nem értek egyet a Bizottság azon álláspontjával, amely szerint a megtámadott ítélet 71., 72., 80–85., 88. és 97–99. pontja e két téves jogalkalmazáson alapul.
–       A Törvényszék első és második megállapításával kapcsolatos másodlagos kifogásról
89.      Emlékeztetni kell arra, hogy a Bizottság másodlagosan arra hivatkozik, hogy a Törvényszék első két megállapítása a tények téves jogi minősítésén alapul, amennyiben a Törvényszék tévesen állapította meg, hogy a pénzügyi tehernek a hálózatüzemeltetők közötti, a KWKG‑ben előírt elosztási mechanizmusa nem tekinthető „a pénzeszközök kezelésének”, mivel e mechanizmus kizárólag a tehernek a hálózatüzemeltetők közötti ellentételezését írja elő,(30).
90.      A Bizottság szerint egyrészt az elosztórendszer‑üzemeltetőket terhelő pénzügyi teher nem a KWKG‑felár kifizetéséből ered, amelyet az átvitelirendszer‑üzemeltetők megtérítenek e hálózatüzemeltetőknek, hanem a KWKG‑pótdíj megfizetéséből, amelyet az elosztórendszer‑üzemeltetők fizetnek az átvitelirendszer‑üzemeltetők részére. Ez utóbbiak az ezen pótdíjból származó bevételeket azon többletköltségeik kompenzációjára használják fel, amelyeket az említett felárnak a CHP‑kedvezményezettek részére történő kifizetése következtében viselnek. Másrészt a Törvényszék figyelmen kívül hagyta a BAFA és a BNetzA szerepét a kedvezményezettek kiválasztásában és a KWKG‑felár összegének a törvény alapján történő meghatározásában. Így az ilyen mechanizmus lehetővé teszi a hálózatüzemeltetők számára, hogy „kezeljék és elosszák” a CHP‑t támogató intézkedések pénzügyi terhét.
91.      A Törvényszék e téves jogalkalmazása a megtámadott ítélet hatályon kívül helyezéséhez vezethet, annyiban, amennyiben – feltéve, hogy a Törvényszék által az első megállapításában kifejtettek szerint szükség van a kötelező adó vagy hozzájárulás fizetésére kötelezett személy, a pénzügyi támogatás nyújtására kötelezett jogalany és a támogatás kedvezményezettje közötti háromoldalú viszonyra – e követelmény a jelen ügyben teljesül. Az átvitelirendszer‑üzemeltetőknek az ellentételezési mechanizmusban betöltött szerepe képezi ugyanis e háromoldalú kapcsolatnak az alapját.
92.      A Németországi Szövetségi Köztársaság által az e kifogással szemben felhozott elfogadhatatlansági kifogás tekintetében annak kiemelésére szorítkozom, hogy szemben azzal, amit e tagállam állít, e kifogás a Törvényszék azon megállapítására vonatkozik, amely szerint az átvitelirendszer‑üzemeltetők és az elosztórendszer‑üzemeltetők közötti pénzáramlás nem minősül pénzeszközök kezelésének az adóra vagy kötelező hozzájárulásra vonatkozó ítélkezési gyakorlat értelmében. Márpedig állandó ítélkezési gyakorlat, hogy annak vizsgálata, hogy a Törvényszék a nemzeti jogot az uniós jog valamely rendelkezésére tekintettel jogilag miként minősítette, olyan jogkérdésnek minősül, amely a fellebbezés szakaszában a Bíróság hatáskörébe tartozik.(31)
93.      A jelen kifogás megalapozottsága tekintetében az az álláspontom, hogy a „pénzeszközök kezelésére” való hivatkozás azt feltételezi, hogy a törvénynek megfelelően az adót vagy a kötelező hozzájárulást beszedő jogalany köteles az ezen adóból származó pénzeszközök kezelésére irányuló valamilyen tevékenységet végezni. A jelen ügyben éppen ez az elem hiányzik.
94.      Ilyen kezelői tevékenységet a hálózatüzemeltetők nem végeznek a pénzügyi tehermegosztási mechanizmus keretében, mivel a szóban forgó pénzeszközök nem tekinthetők úgy, hogy adóból vagy kötelező hozzájárulásból származnak. Az említett tevékenységet a KWKG‑felár címzettjei, vagyis a CHP‑erőművek és az egyéb CHP‑létesítmények üzemeltetői sem végezhetik, mivel e jogalanyok a szóban forgó pénzügyi támogatás kedvezményezettjei.
95.      Ebből következik, hogy a megtámadott ítélet 71. és 72. pontjában a Törvényszék a tényállás jogi minősítése során nem alkalmazta tévesen a jogot.
–       A Törvényszék harmadik megállapításával kapcsolatos kifogásról
96.      A Bizottság által a Törvényszék harmadik megállapításával szemben megfogalmazott kifogásnak sem lehet helyt adni.
97.      A Törvényszék ugyanis helyesen állapította meg, hogy a kötelező hozzájárulás fennállásának bizonyításához nem elegendő, ha a Bizottság bizonyítja, hogy a kötelezetteknek lehetőségük volt arra, hogy az e hozzájárulásból eredő gazdasági terhet harmadik személyekre hárítsák át. E tekintetben elegendő utalnom arra az elemzésre, amelyet a Törvényszék első két megállapítása kapcsán fejtettem ki.
98.      Véleményem szerint tehát nem tűnik ki téves jogalkalmazás a Törvényszék által a megtámadott ítélet 73–76. pontjában tett megállapításokból.
Az egyetlen jogalap második részéről
A felek érveinek összefoglalása
99.      Fellebbezésében a Bizottság lényegében azt állítja, hogy a Törvényszék tévesen alkalmazta a jogot a PreussenElektra ítélet értelmezése során.
100. Pontosabban a Bizottság azt kifogásolja, hogy a Törvényszék úgy ítélte meg, hogy ezen ítélet hatálya nem korlátozódik azokra az esetekre, amikor az állam valamely ügylet piaci árának szabályozásával beavatkozik, hanem olyan helyzetekre is kiterjed, amelyekben az állam közvetlen fizetési kötelezettséget ír elő magánfelek között, anélkül hogy e kötelezettségek bármilyen ügyleti kapcsolaton alapulnának.
101. A Bizottság véleménye szerint a PreussenElektra ítéletből eredő ítélkezési gyakorlat annak kizárására szorítkozik, hogy valamely tagállam árszabályozását úgy lehessen tekinteni, mint amely állami forrásokat von maga után. Így kizárólag a vevő számára rögzített minimális, vagy az eladó számára rögzített maximális árakra, vagyis a magánszemélyek közötti ellenszolgáltatásra alkalmazandó. Márpedig a jelen ügyben a német szabályozás nem korlátozódik ilyen árszabályozás előírására. A hálózatüzemeltetők ugyanis mindenfajta villamosenergia‑vásárlástól függetlenül kötelesek kifizetni a KWKG‑felárat a CHP‑kedvezményezetteknek.
102. Végül a Bizottság emlékeztet az EUMSZ 30. cikk és az EUMSZ 110. cikk értelmében vett „adó” fogalmára vonatkozó ítélkezési gyakorlatra, amelyből arra lehet következtetni, hogy a meghatározó tényező az, hogy a fizetés a ténylegesen és egyedileg a gazdasági szereplőnek nyújtott meghatározott szolgáltatás ellenértékének minősül‑e, amely esetben e fizetés nem tartozik az „adó” fogalmába, vagy pedig valamely közszolgáltatási feladat ellátásának finanszírozását szolgálja, amely esetben az adó fogalmába tartozik.
103. A Németországi Szövetségi Köztársaság a Bizottság valamennyi érvét vitatja.
Értékelés
104. Elöljáróban meg kell jegyezni, hogy a Bizottság egyetlen jogalapjának ez a része a Törvényszék által a megtámadott ítélet 101–118. pontjában kifejtett érvelés egészét kritika alá vonja.
105. Konkrétabban azt kifogásolja, hogy a Törvényszék úgy ítélte meg, hogy a PreussenElektra ítélet hatálya kizárólag a magánvállalkozások által a kedvezményezetteknek közvetlenül kifizetett terhek kivetésével finanszírozott pénzügyi támogatási intézkedésekre terjed ki. Így figyelmen kívül hagyta, hogy az ilyen intézkedésnek a piaci árak szabályozásából kell állnia. Ez utóbbit tehát a Bizottság a PreussenElektra ítéletben kialakított jogi mércéhez tartozó utólagos tényezőnek tekintette.
106. Ezen értelmezés alátámasztása érdekében a Bizottság az EEG 2012 ítéletre és az ENEA ítéletre(32) hivatkozik. Úgy véli, hogy ezekben az ítéletekben a szóban forgó nemzeti intézkedések, amelyek a termékek meghatározott áron vagy bizonyos mennyiségben történő megvásárlására vonatkozó kötelezettséget tartalmaztak, piaci árszabályozásnak minősültek. E körülmény igazolta annak megállapítását, hogy nem állt fenn állami források elkötelezése.
107. Márpedig úgy tűnik számomra, hogy ezek az ítéletek nem támasztják alá a Bizottság értelmezését, mégpedig a következő pontokban kifejtett okok miatt.
108. Az EEG 2012 ítélet alapjául szolgáló ügyben a szóban forgó szabályozás arra kötelezte az elosztórendszer‑üzemeltetőket, hogy jogszabályban előírt díjat vagy piaci prémiumot fizessenek a megújuló energiaforrásokból előállított villamos energia termelőinek, és e villamos energiát továbbítsák az átvitelirendszer‑üzemeltetőknek. Ellenszolgáltatásként a feljebb lévő, nagyfeszültségű és extra nagyfeszültségű interregionális átvitelirendszer‑üzemeltetők kötelesek voltak kis‑ vagy középfeszültségű helyi elosztórendszer‑üzemeltetők számára egy olyan összeget fizetni, amely megfelel az utóbbiak által a termelők számára fizetett térítéseknek és piaci prémiumoknak, továbbá kötelesek voltak a piacon értékesíteni azt a villamos energiát, amelyet a hálózatukba táplálnak. Amennyiben az így kapott ár nem tette lehetővé számukra azon pénzügyi teher fedezését, amely az arra vonatkozó törvényi kötelezettségből eredt, hogy e villamos energiáért a törvény által megállapított díjakat fizessék, az átvitelirendszer‑üzemeltetők jogosultak voltak azt követelni, hogy a végső ügyfeleket ellátó szolgáltatók az értékesített mennyiségek arányában fizessék meg számukra a különbséget (az „EEG‑pótdíj”). E szolgáltatók jogosultak voltak az e pótdíj címén megfizetett összegeket továbbhárítani a végső ügyfelekre.(33)
109. Amint az a fentiekben már említésre került, a Bíróság úgy ítélte meg, hogy az EEG‑pótdíj címén fizetett összegek áthárítására vonatkozó puszta jog nem elegendő ahhoz, hogy e pótdíj „adónak” minősüljön. Így kizárólag a villamosenergia‑ellátási lánc „második szintjéről” foglalt állást, anélkül hogy megállapította volna, hogy e lánc „első szintjét” piaci árszabályozás jellemezte.(34)
110. Az ENEA ítélet alapjául szolgáló ügyben az alapügyben szóban forgó szabályozás a kapcsolt energiatermelésből származó villamosenergia‑termelést támogató rendszert hozott létre. E kötelezettség abból állt, hogy a végfelhasználók számára villamos energiát értékesítő vállalkozásoknak előírták, hogy az éves villamosenergia‑értékesítésük egy részének, a szóban forgó esetben 15%‑ának az említett villamosenergia‑kategóriába tartozó termeléséből kell származnia. A nemzeti energiaszabályozási hatóság elnöke jóváhagyta a villamos energia értékesítésének legmagasabb díjait, így bizonyos körülmények között a villamosenergia‑szolgáltatók a végfelhasználók számára történő értékesítés során alkalmazottnál magasabb áron szerezték meg a kapcsolt energiatermelésből származó villamos energiát, amely számukra többletköltséget eredményezett(35).
111. Ítéletében a Bíróság nem állapította meg, hogy a szóban forgó intézkedés árszabályozásnak minősül. Ezenkívül, még ha feltételeznénk is, hogy ez az intézkedés egy ilyen kategóriába tartozik, az állami források elkötelezésére vonatkozó nemleges választ kizárólag „egy ilyen többletköltség végfelhasználókra történő teljes áthárításának, a többletköltség tagállamok által előírt kötelező hozzájárulással történő finanszírozásának, vagy egy teljes kompenzációs mechanizmus hiánya” indokolta.(36) Másként fogalmazva, az említett többletköltség áthárítására vonatkozó kötelező mechanizmus hiányában a PreussenElektra ítéletben meghatározott jogi kritériumot kellett alkalmazni, amely kizárja az állami források felhasználását.
112. A Bizottság arra is hivatkozik, hogy a Törvényszék többek között a megtámadott ítélet 108., 109. és 114. pontjában túlzottan tágan értelmezte a villamosenergia‑termelés támogatási rendszereire vonatkozó ítélkezési gyakorlatot. Pontosabban e kifogás arra a megállapításra vonatkozik, amely szerint az állami források elkötelezésének megállapítása szempontjából döntő tényezőnek minősül az a tény, hogy az ilyen érintett magánvállalkozásokat „az állam hatalmazza fel arra, hogy állami forrásokat kezeljenek, és nem egyszerűen a saját pénzügyi forrásaikból történő vásárlás kötelezettsége terheli őket”(37). A Bizottság szerint a „vásárlás kötelezettsége” valójában piaci árszabályozást jelent. Ezzel szemben e fogalom nem foglalja magában a magánjogi jogalanyt másik magánjogi jogalannyal szemben, e két jogalany közötti szerződéses jogviszonytól függetlenül terhelő fizetési kötelezettséget. Joggal lehetett volna elvárni a Bíróságtól, hogy – amennyiben ilyen fizetési kötelezettségeket kívánt meghatározni – megállapítsa, hogy e magánjogi jogalanyokat „nem terheli egyszerűen a saját forrásból finanszírozott fizetési kötelezettség”(38).
113. Márpedig a „vásárlási kötelezettség” és a „fizetési kötelezettség” közötti szemantikai különbségtétel számomra nem meggyőző. Egyértelműnek tűnik ugyanis, hogy az előbbi kifejezés Bíróság általi használata tisztán eseti jellegű, mivel a villamosenergia‑termelés támogatására irányuló, az ezen ítélkezési gyakorlatban vizsgált nemzeti szabályozások jellemzően a villamosenergia‑ellátási lánc szereplőit terhelő vásárlási kötelezettségeket tartalmaznak.
114. Hozzá kell tenni, hogy a Bizottság állításával ellentétben ezt a különbségtételt a Fallimento Esperia és GSE ítélet(39) nem támasztja alá.
115. Ebben az ítéletben a Bíróság a zöldvillamosenergia‑termelés támogatására irányuló nemzeti rendszert vizsgálta, amelynek célja az volt, hogy évente biztosítsa egy zöldvillamosenergia‑kvótának a nemzeti villamosenergia‑hálózatba történő bevezetését.
116. A Bíróság szerint a zöld bizonyítványoknak a nemzeti zöldvillamosenergia‑termelők részére történő ingyenes rendelkezésre bocsátása nem volt alkalmas állami források mozgósítására, mivel úgy tűnik, hogy e bizonyítványok gazdasági értéke kizárólag az egyes termelőket és importőröket terhelő, azok megvásárlására vonatkozó jogi kötelezettségből következett. Így a zöld tanúsítványok ingyenes rendelkezésre bocsátása által képviselt előnyt a jelek szerint az e termelőktől vagy importőröktől származó forrásokból finanszírozták.(40) A Bíróság mindazonáltal azt is megjegyezte, hogy ugyanez a rendszer egy, a gazdasági és pénzügyminisztérium által ellenőrzött jogalanyt arra kötelezett, hogy vásárolja meg a zöld bizonyítványokat, amelyek meghaladták a vásárlásra kötelezett gazdasági szereplők számára szükséges bizonyítványokat. Így a Bíróság véleménye szerint úgy tűnt, hogy ezeket a vásárlásokat az államnak betudható jogalany valósította meg az olasz jogszabályok által részére előírt megbízás alapján, a fogyasztók által e célból fizetett tarifa‑összetevőből származó bevételből(41). Ezáltal a szóban forgó nemzeti szabályozás az EUMSZ 107. cikk (1) bekezdése értelmében vett állami források átruházásával járt(42).
117. A Bizottság úgy véli, hogy az e rendszer által bevezetett első mechanizmus a zöld villamosenergia éves kvótájának megvásárlására irányuló kötelezettséget, következésképpen pedig a piaci árak szabályozását írta le. A második mechanizmus azonban túlment a piaci árak egyszerű szabályozásán, mivel a gazdasági és pénzügyminisztérium által ellenőrzött jogalanyt arra kötelezte, hogy a fogyasztókat terhelő díjból finanszírozott forrásokból zöld bizonyítvány‑többletet vásároljanak a nemzeti termelőktől.
118. Ugyanezen gondolatmenetet követve a jelen ügyben a KWKG‑felár a Bizottság szerint nem tekinthető piaci árszabályozásnak, mivel a német állam arra kötelezi a hálózatüzemeltetőket, hogy közöttük és a CHP‑üzemeltetők között fennálló kereskedelmi ügyletektől függetlenül fizessenek ki egy összeget ez utóbbi jogalanyok számára.
119. Márpedig nehezen elfogadhatónak látom azt az álláspontot, amely szerint a Fallimento Esperia ítéletben az állami források átruházása fennállásának megállapítása attól függött, hogy a szóban forgó rendszer az előző két pontban leírthoz hasonló közvetlen fizetési kötelezettséget írt‑e elő.
120. Ebből az ítéletből ugyanis egyértelműen kitűnik, hogy a releváns ítélkezési gyakorlattal összhangban alkalmazott jogi kritérium az állami ellenőrzés. A Bíróság szerint a nemzeti termelők által a zöld bizonyítványok értékesítése következtében beszedett összegek nem egyszerűen az „egyik magánjogi jogalany[t]ól a másik[hoz]” irányuló pénzügyi újraelosztás eredményei voltak.(43) A zöld bizonyítványoknak a nemzeti zöldvillamosenergia‑termelők számára történő rendelkezésre bocsátásában álló előnyt ugyanis legalábbis részben az állam által ellenőrzött forrásoknak a zöldbizonyítvány‑többletnek az állam által ellenőrzött jogalany általi megvásárlása miatti csökkenéséből finanszírozták.
121. A Bizottság a vásárlási kötelezettségek és a közvetlen fizetési kötelezettségek megkülönböztetésének alátámasztása érdekében nem hivatkozhat eredményesen a jelenlegi EUMSZ 30. cikk és EUMSZ 110. cikk értelmében vett „adó” vagy „belső adó” fogalmára vonatkozó ítélkezési gyakorlatra – többek között a Dubois és Genéral cargo services ítéletre(44) – sem. Ezzel kapcsolatban hivatkozom a jelen indítványban korábban kifejtett megfontolásokra.
122. Következésképpen úgy vélem, hogy a Törvényszék által a megtámadott ítélet 101–118. pontjában követett érvelés mentes a téves jogalkalmazástól. A Törvényszék ugyanis helyesen állapította meg, hogy a PreussenElektra ítélet hatálya nem korlátozódik azokra az esetekre, amikor az állam valamely ügylet piaci árának szabályozása révén beavatkozik, hanem kiterjed azokra a helyzetekre is, amelyekben az állam magánjogi felek közötti szerződéses jogviszonytól független közvetlen fizetési kötelezettséget ír elő.
123. Mindazonáltal leszögezném, hogy teljes mértékben tisztában vagyok a PreussenElektra ítélet hatályával kapcsolatos jogelméleti vitával.(45) Nem hagyom figyelmen kívül, hogy e terjedelem tág értelmezése olykor olyan eltérést eredményez a jogi és a gazdasági valóság között, amely nem tűnik elfogadhatónak. E tekintetben jogosan merül fel az a kérdés, hogy amennyiben az „állami forrásokra” vonatkozó feltétel teljesülése az állami források betudhatóságának és elkötelezésének kettős követelményétől függ, a nemzeti intézkedések túlzott száma nem jár‑e azzal, hogy végül már nem tartoznak az állami támogatások nyújtásának tilalma alá.(46)
124. Fellebbezésében a Bizottság lényegében azt állítja, hogy a Bíróságnak figyelembe kellene vennie az állam által a vállalkozások kereskedelmi szabadságára gyakorolt befolyás mértékét. Még ha egyet is lehetne érteni ezzel a megközelítéssel, úgy tűnik, hogy mégsem fogadható el a jelen ügyben. Ez ugyanis paradigmaváltásra utalna annak értékelése során, hogy a nemzeti szabályozás által előírt forrásátruházások állami jellegűek‑e, vagy sem. Amint azt a jelen indítványban igyekeztem bemutatni, a Bíróság ítélkezési gyakorlatában alkalmazott jogi kritérium az államnak a magánforrások kezelésére, valamint azok rendeltetésére gyakorolt befolyására vonatkozik, nem pedig általánosságban e vállalkozások kereskedelmi szabadságára. Ennélfogva úgy vélem, hogy ily módon nem állapítható meg téves jogalkalmazás a Törvényszék által a megtámadott ítélet 101–118. pontjában kifejtett érvelésben.
125. A fentiekre tekintettel véleményem szerint az egyetlen jogalap második részét is el kell utasítani.
126. Azt javaslom tehát, hogy a Bíróság a fellebbezést teljes egészében utasítsa el.
A költségekről
127. A Bíróság eljárási szabályzata 184. cikkének (2) bekezdése értelmében, ha a fellebbezés megalapozatlan, a Bíróság határoz a költségekről.
128. E szabályzat 138. cikkének (1) és (2) bekezdése alapján, amelyet annak 184. cikkének (1) bekezdése értelmében a fellebbezési eljárásban is alkalmazni kell, a Bíróság a pervesztes felet kötelezi a költségek viselésére, ha a pernyertes fél ezt kérte. A Bizottságot, mivel pervesztes lett, a Németországi Szövetségi Köztársaság kérelmének megfelelően kötelezni kell a költségek viselésére.
Végkövetkeztetés
129. A fenti megfontolások alapján azt javaslom, hogy a Bíróság a következőképpen határozzon:
1)      A Bíróság a fellebbezést elutasítja.
2)      Az Európai Bizottság maga viseli saját költségeit, valamint a Németországi Szövetségi Köztársaság részéről felmerült költségeket.
1      Eredeti nyelv: francia.
2      C‑702/20 és C‑17/21, a továbbiakban: DOBELES HES ítélet, EU:C:2023:1.
3      DOBELES HES ítélet (38., 39. és 42. pont).
4      Lásd: 2008. július 17‑i Essent Netwerk Noord és társai ítélet (C‑206/06, a továbbiakban: Essent ítélet, EU:C:2008:413); 2019. május 15‑i Achema és társai ítélet (C‑706/17, EU:C:2019:407); 2021. szeptember 16‑i FVE Holýšov I és társai kontra Bizottság ítélet (C‑850/19 P, a továbbiakban: FVE Holýšov ítélet, EU:C:2021:740).
5      2024. szeptember 26‑i Covestro Deutschland és Németország kontra Bizottság ítélet (C‑790/21 P és C‑791/21 P, EU:C:2024:792, 147. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
6      Lásd például: 2019. március 28‑i Németország kontra Bizottság ítélet (C‑405/16 P, a továbbiakban: EEG 2012 ítélet, EU:C:2019:268, 50. pont).
7      Lásd: 1978. január 24‑i van Tiggele ítélet (82/77, EU:C:1978:10); 1993. november 30‑i Kirsammer‑Hack ítélet (C‑189/91, EU:C:1993:907); 1998. május 7‑i Viscido és társai ítélet (C‑52/97–C‑54/97, EU:C:1998:209).
8      Lásd: 1994. március 15‑i Banco Exterior de España ítélet (C‑387/92, EU:C:1994:100, 14. pont).
9      Lásd: 1998. december 1‑jei Ecotrade ítéletet (C‑200/97, EU:C:1998:579, 41. pont).
10      Lásd: 2002. május 16‑i Franciaország kontra Bizottság ítélet (C‑482/99, EU:C:2002:294, 37. pont).
11      PreussenElektra ítélet (58. bekezdés).
12      PreussenElektra ítélet (59. bekezdés).
13      A Bíróság először az 1974. július 2‑i Olaszország kontra Bizottság ítéletben (173/73, EU:C:1974:71) fogalmazta meg, és ezt a kritériumot a 2013. december 19‑i Association Vent De Colère! és társai ítélet (C‑262/12, EU:C:2013:851) óta következetesen alkalmazza.
14      Ezen ítélet 42. pontja.
15      A megtámadott ítélet 65–67. pontja.
16      A megtámadott ítélet 68–70. pontja.
17      Essent ítélet (66. pont).
18      FVE Holýšov ítélet (46. pont).
19      2019. szeptember 20‑i FVE Holýšov I és társai kontra Bizottság ítélet (T‑217/17, EU:T:2019:633). Lásd különösen ezen ítélet 119. pontjának utolsó mondata, amely szerint: „[a] jelen ügyben a kötelező [külön] pótdíjat a végső fogyasztókra vetik ki, és így az lényegében adójellegű járuléknak minősül”.
20      DOBELES HESS ítélet (többek között: a 36. és 37. pont).
21      A megtámadott ítélet 64. pontja.
22      EEG 2012 ítélet (70. és 71. pont).
23      FVE Holýšo ítélet (43. pont).
24      2024. szeptember 26‑i ítélet (C‑795/21 P és C‑796/21 P, EU:C:2024:807).
25      WEPA Hygieneprodukte és társai kontra Bizottság ítélet (C‑795/21 P és C‑796/21 P, EU:C:2024:807, 129. pont).
26      Lásd: 1995. augusztus 11‑i Dubois et Général cargo services ítélet (C‑16/94, EU:C:1995:268, 20. pont).
27      Amint azt a jelen indítvány 13. lábjegyzete kifejti. Lásd: 2013. december 19‑i Association Vent De Colère! és társai ítélet (C‑262/12, EU:C:2013:851, 25. pont).
28      Essent ítélet (67–70. pont).
29      2004. július 15‑i Pearle és társai ítélet (C‑345/02, EU:C:2004:448); 2013. május 30‑i Doux Élevage et Coopérative agricole UKL‑ARREE ítélet (C‑677/11, EU:C:2013:348).
30      A megtámadott ítélet 72. pontja.
31      2021. október 6‑i Prosegur Compañía de Seguridad kontra Bizottság ítélet (C‑55/19 P, EU:C:2021:797, 94. és 95. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
32      2017. szeptember 13‑i ítélet (C‑329/15, a továbbiakban: ENEA ítélet, EU:C:2017:671).
33      EEG 2012 ítélet (3. pont).
34      Amint arra a Törvényszék a megtámadott ítélet 110. pontjában rámutatott.
35      ENEA ítélet (8., 28. és 29. pont).
36      ENEA ítélet (30. pont).
37      Lásd: a megtámadott ítélet 107. pontja, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat.
38      Kiemelés tőlem.
39      2024. március 7‑i ítélet (C‑558/22, a továbbiakban: Fallimento Esperia ítélet, EU:C:2024:209).
40      Fallimento Esperia ítélet (37. és 74. pont).
41      Fallimento Esperia ítélet (75. és 77. pont).
42      Fallimento Esperia ítélet (78. pont).
43      Fallimento Esperia ítélet (74. pont).
44      1995. augusztus 11‑i ítélet (C‑16/94, EU:C:1995:268).
45      Lásd többek között: Rubini, L., The Definition of Subsidy and State Aid: WTO and EC Law in Comparative Perspective, Oxford University Press, New York, 2009, 165. o.; de Cecco, F., State Aid and the European Economic Constitution, Hart Publishing, Oxford and Portland, Oregon, 2013., különösen 114. és 115. o., valamint Werner., P. és Caramazza, M., „»State« Aid or Not – This Is The Question”, European State Aid Law Quarterly, 18. kötet, 4. sz., 2019, 525. o.
46      Ugyanakkor nem hiszem, hogy a PreussenElektra ítélet olyan értelmezése, mint amilyen a megtámadott ítéletben szerepel, alááshatná az EUMSZ 107. cikk (1) bekezdésének hatékony érvényesülését, ahogyan azt a Bizottság a fellebbezésében állítja.