62016CC0046
ЗАКЛЮЧЕНИЕ НА ГЕНЕРАЛНИЯ АДВОКАТ
J. KOKOTT
представено на 30 март 2017 година (
1
)
Дело C‑46/16
Valsts ieņēmumu dienests,
заинтересована страна:
„LS Customs Services“, SIA
(Преюдициално запитване, отправено от Augstākā tiesa (Върховен съд, Латвия)
„Преюдициално запитване — Митнически съюз — Стоки, отклонени от митнически надзор при режим на външен транзит на митническата територия на Съюза — Определяне на митническата стойност — Предпоставки за прилагането на метода на договорната стойност — Продажба за износ с местоназначение в трета държава — Определяне на митническата стойност въз основа на наличните данни в Съюза — Задължения на митническата администрация на държавите членки за определяне на митническата стойност и за мотивиране“
I. Въведение
1.
Във време, когато на много места отново се обсъжда разделяне на пазарите и издигане на нови бариери пред търговията, митническото законодателство и неговото прилагане, като се остави настрана техническият му характер, предлагат възможност за завръщане към ценностите и целите на правната уредба на свободната търговия, приета от Световната търговска организация и от Европейския съюз. Тези ценности и цели се състоят в създаването на справедлива, единна и балансирана митническа система, която е съобразена с потребностите едновременно на световната търговия, стопанските оператори и местната икономика.
2.
Решаващо значение в тази система заема въпросът за изчисляването на митническата стойност и процесуалните гаранции за нейното надлежно определяне. Една все още толкова справедлива система на митнически тарифи, при която се изчислява митническата стойност, всъщност би изгубила своя смисъл, ако това изчисляване не става по правилен и справедлив начин.
3.
Настоящото дело повдига различни въпроси в това отношение. Става въпрос за стоки, които при режим на външен транзит на митническата територия на Съюза са отклонени от митнически надзор. Режимът на външен транзит позволява стоки, които се продават от една трета държава в друга трета държава, да се транспортират от едно до друго място в рамките на митническата територия на Съюза, без да бъдат обложени с вносни мита. Ако обаче стоките не достигнат местоназначението, се приема, че са отклонени от митнически надзор, тоест от контрола на митническите органи (
2
), и следователно, че е осъществен техният внос с местоназначение в митническата територия на Съюза, което води до възникването на митническо задължение.
4.
Във връзка с това до Съда се отправя въпросът по какъв начин в подобен случай следва да се изчисли митническата стойност на съответните стоки, които първоначално не са били продадени за износ с местоназначение в митническата територия на Съюза, а за износ в трета държава.
5.
Освен това запитващата юрисдикция иска от Съда да се произнесе в какви граници митническата администрация на държавите членки е длъжна да определи митническата стойност и да изложи мотиви за избрания за това метод, като се изхожда от приложимия за митническото остойностяване метод.
II. Правна уредба
А. Правото на СТО
1.
ГАТТ (1994)
6.
Член VII, параграф 2, букви a) и b) от Общото споразумение за митата и търговията (1994) (наричано по-нататък „ГАТТ (1994)“) (
3
) гласи следното:
a)
Митническата стойност на стоки за внос се определя според действителната стойност на внесените и подлежащи на обмитяване стоки или на сходен продукт, а не според стойността на стоки с местен произход, нито въз основа на субективно определени или фиктивни стойности.
b)
„Действителната стойност“ на стоката е цената, на която тя или сходен на нея продукт се продава или предлага при обичайни търговски условия и при свободна конкуренция по време и на място, определени от законодателството на страната вносител. […]“ [неофициален превод].
2.
Споразумение по ГАТТ за митническата стойност
7.
В преамбюла на Споразумението за прилагане на член VII от ГАТТ (1994) (наричано по-нататък „Споразумение по ГАТТ за митническата стойност“) (
4
) е пояснено, че първоначална основа за определяне на митническата стойност е договорната стойност, както тя е дефинирана в член 1 от Споразумението. Освен това в преамбюла се посочва, че когато митническата стойност не може бъде определена съгласно разпоредбите на член 1, тя се установява въз основа на договорната стойност на идентични или сходни вносни стоки. Ако и това се окаже невъзможно, предвидени са различни други методи за установяване на митническата стойност.
8.
Член 1, параграф 1 от Споразумението по ГАТТ за митническата стойност гласи следното:
„1.   Митническата стойност на внасяни стоки следва да бъде договорната стойност, която представлява реално платената или подлежаща на плащане цена на стоките, когато са продадени за износ на страната вносител […]“.
9.
Член 2, параграф 1, буква а) от Споразумението по ГАТТ за митническата стойност предвижда:
a)
Ако митническата стойност на внасяните стоки не може да бъде определена съгласно разпоредбите на член 1, митническа стойност следва да бъде договорната стойност на идентични стоки, продадени за износ в същата страна вносител […]“.
10.
Член 3, параграф 1, буква а) от Споразумението по ГАТТ за митническата стойност предвижда:
a)
Ако митническата стойност на внасяните стоки не може да бъде определена съгласно разпоредбите на членове 1 и 2, митническата стойност следва да бъде договорната стойност на сходни стоки, продадени за износ в същата страна вносител […]“.
11.
Съгласно член 6, параграф 1, буква б) от Споразумението по ГАТТ за митническата стойност:
„[м]итническата стойност на внасяните стоки, определена съгласно разпоредбите на настоящия член, […] се основава на изчислена стойност. Изчислената стойност следва да е сборът от:
[…]
б)
сумата за печалба и за общи разходи, равна по размер на тази, която обичайно се начислява при продажбите на стоки от същия клас или вид като стоките, подлежащи на остойностяване, които са произведени от производители в страната на износа за износ за страната вносител“.
12.
Член 7, параграф 1 и член 7, параграф 2, букви д) и ж) от Споразумението по ГАТТ за митническата стойност предвиждат следното:
„1.   Ако митническата стойност на внасяните стоки не може да бъде определена съгласно разпоредбите на членове от 1 до 6 включително, митническата стойност следва да бъде определена, като се използват разумни методи, съответстващи на принципите и общите разпоредби на настоящото споразумение и на член VII от ГАТТ 1994 и на базата данни, които са на разположение в страната вносител.
2.   Митническата стойност, съгласно разпоредбите на този член, не следва да се определя въз основа на:
[…]
д)
цени на стоки, продадени за износ за страна, различна от страната вносител;
[…]
ж)
произволно определени или фиктивни стойности“.
Б. Право на Съюза
1.
Митнически кодекс
13.
Съгласно член 4, точка 13 от Митническия кодекс на Общността (наричан по-нататък: „Митнически кодекс [на ЕС]“ или „МК“) (
5
) за целите на този кодекс „митнически надзор“ е „съвкупността от действията на митническите органи с цел осигуряване спазването на митническото законодателство, както и в определени случаи спазването на други разпоредби, приложими за стоки под митнически надзор“.
14.
Член 37, параграфи 1 и 2 от МК предвиждат, че „от момента на въвеждането на митническата територия на Общността стоките са под митнически надзор“ и „могат да бъдат обект на митнически контрол […]“. Необщностните стоки „остават под митнически надзор […] до реекспортирането им […]“.
15.
Член 6, параграфи 1 и 3 от МК предвижда:
„1.   За издаване на решение от митническите органи по прилагането на митническото законодателство лицето, поискало издаването му, трябва да представи цялата информация и документация, необходими на тези органи, за да се произнесат.
[…]
3.   Решенията на митническите органи, издадени в писмена форма, с които се отхвърлят искания или са неблагоприятни за адресатите, трябва да бъдат мотивирани. Те трябва да посочват възможността за обжалване по член 243“.
16.
Член 12 от МК гласи следното:
„1.   При писмено заявление […] митническите органи издават обвързваща тарифна информация или обвързваща информация за произход.
2.   Обвързващата тарифна информация или обвързващата информация за произход са обвързващи за митническите органи пред титуляра на информацията само във връзка с тарифното класи[ране] или определянето на произхода на стоките.
[…] [Срок на валидност, условия, невалидност]“.
17.
Член 14 от МК предвижда следното:
„За целите на прилагането на митническото законодателство всяко лице, свързано пряко или непряко със съответните операции, извършвани в рамките на търговията със стоки, предоставя на митническите органи, по тяхно искане и в определените срокове, пълната изискуема документация и информация, независимо на какъв информационен носител, както и осигурява пълното си съдействие“.
18.
Член 29, параграф 1 от МК гласи следното:
„1.   Митническата стойност на внасяни стоки е договорната им стойност, а именно, платената действително или подлежаща на плащане цена на стоките при продажбата им за износ с местоназначение в митническата територия на Общността, коригирана, при необходимост, в съответствие с разпоредбите на членове 32 и 33, при условие че:
а)
не съществуват ограничения относно правото на разпореждане или на ползване на стоките от купувача, различни от ограниченията, които:
–
са наложени или изисквани по силата на закон или от публичните органи в Общността,
–
засягат географската област, в която стоките могат да бъдат препродавани, или
–
не засягат значително стойността на стоките;
б)
продажбата или цената не са подчинени на условия или съображения, чиято стойност по отношение на подлежащите на остойностяване стоки не може да бъде определена;
в)
нито една част от прихода от всяка последваща препродажба, последващо [прехвърляне или] ползване на стоките от купувача не се връща пряко или косвено на продавача, освен в случаите, когато е възможна подходяща корекция по силата на член 32; и
г)
купувачът и продавачът не са свързани лица или когато са свързани лица — договорната стойност е приемлива за митнически цели съгласно параграф 2“.
19.
Член 30 от МК предвижда:
„1.   Когато митническата стойност не може да се определи съгласно член 29, се прилагат последователно букви а), б), в) и г) от параграф 2, докато се стигне до първата от тези букви, по която въпросната стойност може да се определи. Изключение от посочения ред се допуска, ако деклараторът изяви желание букви в) и г) да бъдат разменени по ред на прилагане. Само когато тази митническа стойност не може да бъде определена чрез прилагане на дадена буква, може да се приложи непосредствено следващата буква от реда, установен съгласно този параграф.
2.   Митническа стойност, определена в резултат на прилагане на този член, е:
а)
договорната стойност на идентични стоки, продадени с цел износ с местоназначение в Общността и изнесени в същия момент или приблизително в същия момент, както и стоките, подлежащи на остойностяване;
б)
договорната стойност на сходни стоки, продадени с цел износ с местоназначение в Общността и изнесени в същия момент или приблизително в същия момент, както и стоките, подлежащи на остойностяване;
в)
стойността, основававаща се на единичната цена, по която се продава в Общността най-голямото сборно количество от внасяните стоки или от вносни идентични или сходни стоки на лица, които не са свързани с продавачите;
г)
изчислената стойност, представляваща сумата от:
–
разходите или стойността на материалите и на производствените или други операции, използвани при производството на внасяните стоки,
–
сумата от печалбата и общите разходи, равна на тази, която обикновено се калкулира при продажбите на стоки от същото естество или вид като стоките, подлежащи на остойностяване, които са произведени от производители в страната на износа за износ с местоназначение в Общността,
–
разходите или стойността на елементите, посочени в член 32, параграф 1, буква д).
[…]“.
20.
Член 31 от МК гласи:
„1.   Когато митническата стойност на внасяните стоки не може да се определи по силата [на] членове 29 или 30, тя се определя въз основа на наличните данни в Общността и чрез разумни способи, съответстващи на общите принципи и разпоредби на:
–
Споразумението за прилагане на член VII от Общото споразумение по митата и търговията от 1994 г.,
–
Член VII от Общото споразумение по митата и търговията от 1994 г.,
–
разпоредбите на тази глава.
2.   Митническата стойност, определена чрез прилагане на параграф 1, не се основава на:
а)
продажната цена в Общността на стоки, произведени в Общността;
б)
система, предвиждаща приемането за митнически цели на по-високата от две възможни стойности;
в)
цената на стоки на вътрешния пазар на страната на износа;
г)
производствени разходи, различни от изчислените стойности, които са били определени за идентични или сходни стоки в съответствие с член 30, параграф 2, буква г);
д)
цени за износ в страна, която не е част от митническата територия на Общността;
е)
минимални митнически стойности; или
ж)
субективно определени или фиктивни стойности“.
21.
Съгласно член 91, параграф 1, буква а) от МК:
„1.   Режимът външен транзит разрешава превоз от едно до друго място на митническата територия на Общността на:
a)
необщностни стоки, без да бъдат облагани с вносни сборове и други такси и без да подлежат на мерките на търговската политика“.
22.
Член 92, параграф 1 от МК предвижда следното:
„1.   Режимът външен транзит приключва, а задълженията на титуляря са изпълнени, когато стоките, поставени под тази процедура[,] и изискваните документи се представят в митническата служба по направление в съответствие с разпоредбите за въпросния режим“.
23.
Член 94 от МК гласи следното:
„1.   Титулярят предоставя обезпечение, което да осигури изплащане на всякакви митнически задължения или други такси, които могат да възникнат във връзка със стоките.
2.   Обезпечението е:
a)
индивидуално обезпечение, покриващо една-единствена транзитна операция; или
б)
пълно обезпечение, покриващо известен брой транзитни операции, когато титулярят е получил разрешение да използва такова обезпечение от страна на митническите органи на държавата членка, където е установен.
[…]
4.   Лица, които докажат пред митническите власти, че отговарят на по-високи стандарти за благонадеждност, могат да получат разрешение за използване на пълно обезпечение при намален размер или освобождаване от обезпечение. […]
[…]“.
24.
Член 95, параграф 1 от МК предвижда следното:
„1.   С изключение на случаите, които ще бъдат определени, когато е необходимо, в съответствие с процедурата на Комитета, не се налага представяне на обезпечение за [изключения]“.
25.
Член 96, параграф 1 от МК гласи следното:
„1.   Задълженото лице е титулярят на режима външен транзит в Общността. То е длъжно:
a)
да представи стоките в непроменено състояние пред получаващото митническо учреждение в определения срок и при спазване на мерките, предприети от митническите органи за тяхното идентифициране;
б)
да спазва разпоредбите за режима външен транзит в Общността“.
26.
Член 192, параграф 1 от МК гласи следното:
„1.   Когато митническото законодателство разпорежда задължително предоставяне на обезпечение[,] и при условията на специфичните разпоредби, определени за режим транзит в съответствие с процедурата на комитета, митническите органи определят размера на това обезпечение на равнище, равно на:
–
конкретния размер на митническото задължение или задължения, в случай че този размер може със сигурност да бъде определен в момента, в който обезпечението се изисква, или
–
в други случаи на най-високия определен от митническите органи размер на митническото задължение или задължения, които са възникнали или биха могли да възникнат.
[…]“.
27.
Съгласно член 203 от МК:
„1.   Вносно митническо задължение възниква при:
–
отклонение от митнически надзор на стоки, подлежащи на облагане с вносни сборове.
[…]
3.   Длъжникът е:
[…]
–
когато е приложимо, лицето, отговорно да изпълни задълженията, произтичащи от временното складиране на стоките или от ползването на митническия режим, под който са били поставени стоките“.
28.
Член 220, параграф 2, буква б) от МК гласи следното:
„2.   Извън случаите […] последващо вземане под отчет не се допуска, когато:
[…]
б)
размерът на законно дължимите мита не е бил взет предвид вследствие на грешка от страна на самите митнически власти, която не е можела да бъде открита от длъжника, като последният от своя страна е действал добросъвестно и е спазил всички разпоредби, предвидени от действащите разпоредби по отношение на митническата декларация.
[…]“.
2.
Регламент № 2454/93
29.
Член 147, параграф 1 от Регламент № 2454/93 (
6
) гласи следното:
„За целите на член 29 от Кодекса обстоятелството, че стоката, която е предмет на продажба, се декларира за допускане за свободно обращение, се смята за достатъчно доказателство, че тя е продадена за износ в митническата територия на Общността. При последователни продажби преди остойностяване се отчита само последната продажба, довела до въвеждане в митническата територия на Общността, или продажбата на митническата територия на Общността преди допускането за свободно обращение на стоките.
Когато се декларира цена, свързана с продажба преди последната продажба, въз основа на която стоките са въведени в митническата територия на Общността, следва да се докаже пред митническите органи, че продажбата на тези стоки се е състояла с цел износ във въпросната митническа територия.
[…]“.
30.
Член 151 от Регламент № 2454/93 е разпоредбата за прилагане на член 30, параграф 2, буква б) от МК и гласи следното в параграф 3:
„3.   Ако при прилагане на настоящия член се установи повече от една стойност на идентични стоки, за определянето на МОС на вносните стоки се използва най-ниската стойност“.
III. Фактите и главното производство
31.
На 2 юни 2011 г., в качеството си на задължено лице, SIA LS Customs Services (наричано по-нататък „LSCS“) подава пред латвийското митническо бюро Rīgas brīvostas MKP транзитна митническа декларация във връзка с превоза в режим на външен транзит на стоки (детски велосипеди и резервни части за тях) от Китайската народна република до Руската федерация през територията на Европейския съюз. В транзитната декларация като получаващо митническо учреждение е посочено латвийското митническо бюро Terehovas MKP.
32.
Въпросните стоки обаче не са били представени пред този митнически орган, поради което LSCS не е могло да представи доказателство за приключването на митническия режим на външен транзит. Поради това латвийската данъчна администрация приема, че режимът на транзит не е приключен и че неговият титуляр не е изпълнил задълженията си в съответствие с този режим. По този начин стоките са били отклонени от митнически надзор и следователно е възникнало митническо задължение за LSCS. Съответно латвийската данъчна администрация издава първоначално решение на 12 септември 2011 г., а след това и окончателно решение на 8 ноември 2011 г. (наричано по-нататък „спорното решение“), с което установява задължение на LSCS за заплащането на вносно мито, антидъмпингово мито и данък върху добавената стойност във връзка с въпросните стоки.
33.
Латвийската данъчна администрация счита, че член 29 от МК не е приложим при определянето на митническата стойност на тези стоки, тъй като те не са продадени за износ с местоназначение в митническата територия на Съюза, а за износ в Руската федерация. Поради това латвийската данъчна администрация отказва да определи митническата стойност на въпросните стоки въз основа на договорната им стойност. Във връзка с това данъчната администрация твърди, че не разполага с необходимата информация, за да има основание да определи митническата стойност въз основа на методите, предвидени в член 30 от МК. По тези съображения администрацията прилага член 31 МК, като определя митническата стойност въз основа на наличните данни в Съюза.
34.
LSCS подава жалба пред Administratīvā rajona tiesa (Районен административен съд, Латвия), който с решение от 23 август 2012 г. отменя спорното решение поради липса на мотиви. С решение от 10 юни 2014 г. Administratīvā apgabaltiesa (Регионален административен съд, Латвия) потвърждава това решение, тъй като нито в първоначалното, нито в спорното решение латвийската данъчна администрация не е посочила въз основа на каква информация е изчислена митническата стойност на въпросните стоки. Освен това според съда администрацията не е посочила причините, поради които не е могла да издири данни, въз основа на които би било възможно да се приложи друг метод за определяне на митническата стойност, различен от предвидения в член 31 от МК. Така латвийската данъчна администрация не е дала възможност на LSCS да упражни правата си в административното производство, нито в съдебната фаза на производството.
35.
Латвийската данъчна администрация обжалва това решение пред Augstākā tiesa (Върховен съд, Латвия).
IV. Преюдициалното запитване и производството пред Съда
36.
Върховният съд приема, че разрешаването на спора в главното производство зависи от тълкуването на правото на Съюза, и с определение от 21 януари 2016 г. отправя до Съда следните преюдициални въпроси:
„1.
Трябва ли член 29, параграф 1 от Регламент (ЕИО) № 2913/92 на Съвета от 12 октомври 1992 година относно създаване на Митнически кодекс на Общността да се тълкува в смисъл, че установеният в посочения член метод се прилага и когато вносът на стоки и допускането им за свободно обращение на митническата територия на Общността са осъществени като следствие от това, че при транзитната операция тези стоки са били отклонени от митнически надзор, доколкото става въпрос за стоки, подлежащи на облагане с митни сборове и които не са продадени за износ с местоназначение митническата територия на Общността, а за износ извън Общността?
2.
Трябва ли изразът „последователно“, съдържащ се в член 30, параграф 1 от Регламент (ЕИО) № 2913/92 на Съвета от 12 октомври 1992 година относно създаване на Митнически кодекс на Общността, във връзка с правото на добра администрация, прогласено в член 41 от Хартата на основните права на Европейския съюз, наред с принципа за мотивиране на административните актове, да се тълкува в смисъл, че за да се направи извод, че се прилага методът, съдържащ се в член 31, митническата администрация е длъжна във всеки административен акт да изложи причините, поради които при конкретните обстоятелства не могат да бъдат използвани методите за определяне на митническата стойност на стоките, съдържащи се в член 29 или 30?
3.
Може ли твърдението на митническата администрация, че не разполага с необходимата информация, да се приеме за достатъчно основание методът по член 30, параграф 2, буква а) от Митническия кодекс да не бъде приложен, или митническата администрация е задължена да се снабди с тази информация от производителя?
4.
Задължена ли е митническата администрация да се аргументира защо при определяне от нейна страна на стойността на сходни стоки в съответствие с член 151, параграф 3 от Регламент № 2454/93 предвидените в член 30, параграф 2, букви в) и г) от Митническия кодекс методи не трябва да се прилагат?
5.
Трябва ли решението на митническата администрация да съдържа пълно изложение на наличните данни в Общността по смисъла на член 31 от Митническия кодекс, или тези данни могат да бъдат представени на по-късен етап — в съдебната фаза на производството, с представянето на по-конкретни доказателства в този смисъл?“.
37.
В производството пред Съда писмени становища представят LSCS, латвийското правителство и Европейската комисия.
V. Анализ
38.
Петте преюдициални въпроса, които отправя Augstākā tiesa (Върховен съд), се отнасят до два аспекта във връзка със задълженията на митническата администрация на държава членка — от една страна, определянето на митническата стойност на стока, и по-конкретно при какви предпоставки може да се приложи методът на договорната стойност (вж. по-долу буква А). От друга страна, поставя се въпросът за задълженията на митническата администрация за определяне на митническата стойност и мотивиране (вж. по-долу буква Б).
А. По предпоставките за приложимостта на метода на договорната стойност в съответствие с член 29 от МК
39.
С първия си въпрос запитващата юрисдикция иска да се установи дали митническата стойност може да се определи въз основа на метода на договорната стойност по член 29 от МК и в случаите, в които стоките първоначално не са продадени с цел износ в Съюза, а за износ в трета държава, но впоследствие, при транзитната операция, са отклонени от митнически надзор на митническата територия на Съюза.
40.
Отговорът на този въпрос налага, най-напред, да се изясни дали, за да е допустимо прилагането на метода на договорната стойност, цената при продажбата трябва да е равна на цената за износ с местоназначение в митническата територия на Съюза (вж. по-долу в точка 1). След това, следва да се провери релевантно ли е обстоятелството, че митническото задължение е възникнало в резултат на отклоняването на въпросните стоки от митнически надзор при транзитната операция. Във връзка с това следва да се разгледат аргументите на LSCS, което твърди, че размерът на обезпечението, което трябва да се учреди при режима на транзит, предопределя по-късно и самата митническа стойност (вж. по-долу точка 2).
1.
По критерия „продажба за износ с местоназначение в митническата територия на Съюза“
41.
Може ли митническата стойност да се определи въз основа на метода на договорната стойност по член 29 от МК и в случаите, в които цената при продажбата не е равна на цената за износ в митническата територия на Съюза, а на цената за износ в трета държава?
42.
От една страна, самият текст на член 29 от МК, според който „[м]итническата стойност […] е […] платената действително или подлежаща на плащане цена на стоките при продажбата им за износ с местоназначение в митническата територия на [Съюза]“ (
7
), не дава основание да се отговори утвърдително на този въпрос (
8
). Според Съда от посочения текст следва, че към момента на продажбата трябва да бъде доказано, че стоките с произход от трета държава ще бъдат превозени към митническата територия на Съюза (
9
). Този принцип е установен и в член 147, параграф 1, втора алинея от Регламент № 2454/93, който предвижда, че когато се декларира цена, свързана с продажба преди последната продажба, следва да се докаже пред митническите органи, че продажбата на тези стоки се е състояла с цел износ с местоназначение в митническата територия на Съюза.
43.
От друга страна, систематиката и целта на разпоредбите на членове 29—31 от МК, които уреждат методите за определяне на митническата стойност, налагат извода, че митническото остойностяване може да се извършва само въз основа на цената за износ в митническата територия на Съюза.
44.
Действително от тези разпоредби, както и от залегналите в основата им норми на Кодекса по ГАТТ за митническата стойност, следва, че митническата стойност на стоките следва да се определя във възможно най-голяма степен въз основа на договорната им стойност (
10
). Това се потвърждава не само от преамбюла на Кодекса по ГАТТ за митническата стойност, но и от обстоятелството, че алтернативните методи за определяне на митническата стойност се прилагат само когато не е възможно митническата стойност да бъде определена въз основа на договорната стойност на внесените стоки (
11
). Съответно Съдът уточнява, че за да бъде запазен приоритетът на договорната стойност, разпоредбата, установяваща този метод, не следва да бъде тълкувана твърде тясно (
12
).
45.
Същевременно обаче от посочените разпоредби, както и от член VII от Споразумението по ГАТТ, който съответно е залегнал в основата им, произтича, че митническата стойност всъщност трябва да съответства на „реалната стойност“ на внесените стоки. Следователно договорната стойност може да се използва за целите на митническото остойностяване само ако тя отразява реалната икономическа стойност на внесената стока и отчита всички елементи на тази стока, които имат икономическа стойност (
13
).
46.
Тази предпоставка не е налице, когато определената, съответно договорената цена на стоката не е за износ с местоназначение в митническата територия на Съюза, а е за износ в трета държава. Цената на стока в определена митническа зона всъщност отразява ситуацията на пазара в тази зона (
14
) и следователно представлява един от елементите, които формират икономическата стойност на стоката: когато детски велосипед, предназначен за износ от Китай в Русия, струва 3,90 EUR, както е в настоящия случай, това още не означава, че при износ за Съюза тази стока би била продавана на същата цена.
47.
Поради това теоретичната „нормална цена“ съгласно Брюкселското споразумение, която е служела като основа за определянето на „реалната стойност“ по член VII от ГАТТ до въвеждането на метода на договорната стойност (
15
), е била цената на внесената стока на мястото на нейното въвеждане в съответната митническа територия. При това по никакъв начин не е ставало въпрос за цена на чуждестранни стоки, изнесени в страни, различни от страната по местоназначението (
16
). Днешната система държи сметка за този принцип на „нормалната“ или „истинската“ стойност, доколкото като общо правило договорната стойност на внесената стока служи за основа при определянето на митническата стойност, но само при определени условия.
48.
Ако тези условия не са налице, митническата стойност трябва да бъде определена въз основа на договорната стойност на идентични или сходни внесени стоки, или в съответствие с други методи. Съответните релевантни разпоредби потвърждават основната роля, която играе при митническото остойностяване критерият на продажбата с цел износ с местоназначение в дадената митническа територия, като трябва да става въпрос за идентични, съответно сходни стоки, които се продават за износ в същата държава вносител (Споразумение по ГАТТ за митническата стойност) (
17
) или за износ в Съюза (Митнически кодекс на Съюза) (
18
). По същия начин, когато поради липсата на референтни стойности митническата стойност се изчислява в съответствие с други методи, е недопустимо тя да се определя въз основа на цената за износ на стоките в друга страна, различна от страната вносител (Споразумение по ГАТТ за митническата стойност) (
19
), съответно в страна, която не е част от митническата територия на Съюза (Митнически кодекс на Съюза) (
20
).
49.
По тези съображения, ако цена при продажба за износ в трета държава бъде призната за „договорна стойност“ по смисъла на член 29 от МК, това би било в противоречие и с целта, която преследва правната уредба на Съюза относно митническото остойностяване. Въпросът е в това, че тази уредба цели да установи справедлива, еднообразна и обективна система, която изключва използването на субективно определени или фиктивни митнически стойности (
21
). Ако митническата стойност на стока в митническата територия на Съюза се определяше въз основа на цена за нейния износ в трета страна, постигането на тази цел нямаше да може да бъде гарантирано. Всъщност, тъй като цените са различни в зависимост от съответната митническа зона, митническото остойностяване може да стане по справедлив, еднообразен и обективен начин само ако митническата стойност на стока за внос в дадена митническа зона се определя въз основа на цена при нейната продажба за износ именно в същата тази зона.
50.
В противен случай би се стигнало до различно третиране и до нарушаване на неутралността на условията за конкуренция по отношение на вносителя на стока в Съюза, която е продадена именно с цел износ в митническата територия на Съюза, в сравнение с вносителя на стока в Съюза, която е продадена за износ в трета страна, например при отклоняване на стоката от митнически надзор (независимо дали това е сторено умишлено или, както се твърди в настоящия случай, по вина на трето лице). Освен това, такова положение би открило възможността за злоупотреби, когато, както е в настоящия случай, договорната стойност за износ в трета страна е много по-ниска от тази за износ в митническата територия на Съюза.
2.
По юридическия факт, водещ до възникването на митническото задължение, и значението на обезпечението при режима на външен транзит
51.
От гореизложените съображения следва, че приложимостта на метода на договорната стойност не зависи от юридическия факт, в резултат на който е възникнало вносното митническо задължение (дали в резултат на деклариране за допускане на стоката в свободно обращение или на отклоняване на стоката от митнически надзор при транзитната операция). Единствено меродавно всъщност е обстоятелството дали внесените стоки са били продадени за износ с местоназначение в митническата територия на Съюза.
52.
Във връзка с този въпрос Комисията с основание изтъква, че презумпцията по член 147, параграф 1 от Регламент № 2454/93 е неприложима в настоящия случай, тъй като съгласно тази разпоредба обстоятелството, че стоката, която е предмет на продажба, се декларира за допускане за свободно обращение в Съюза, се смята за достатъчно, за да се приеме, че тя е продадена за износ в митническата територия на Съюза. В настоящия случай обаче стоките не са декларирани за допускане за свободно обращение, а за поставяне под митнически режим на транзит.
53.
Както Комисията поддържа по-нататък, това обаче още не означава, че при липсата на декларация за допускане за свободно обращение автоматично трябва да се приеме, че стоките не са продадени за износ в митническата територия на Съюза. Всъщност митническата администрация, съответно запитващата юрисдикция е тази, която въз основа на обстоятелствата и разполагаемите документи трябва да провери дали в конкретния случай стоките са продадени за износ в митническата територия на Съюза. За тази проверка от решаващо значение е обстоятелството дали продажбата на стоките, която е в основата на митническото остойностяване, е сключена за износ с местоназначение в митническата територия на Съюза. От представената от LSCS информация и от изложените от запитващата юрисдикция факти изглежда, че настоящият случай не е такъв.
54.
От своя страна LSCS по-специално не оспорва, че въпросните стоки не са продадени за износ в митническата територия на Съюза. Също така LSCS не оспорва, че е възникнало митническо задължение и че в качеството си на задължено лице то е станало длъжник по това задължение. В същото време обаче LSCS изтъква, че размерът на митническото задължение не може да надвишава стойността на обезпечението, което то е учредило при поставянето на стоките под режим на външен транзит. Тъй като размерът на това обезпечение бил изчислен въз основа на договорната стойност при продажбата на стоките за внос от Китай за Русия, окончателната митническа стойност също трябвало да се определи в съответствие с метода на договорната стойност.
55.
Този довод не може да бъде споделен.
56.
Действително основателен е доводът, че обезпечението, което задълженото лице трябва да учреди при поставянето на стоките под митнически режим на външен транзит, има за цел покриването на потенциално митническо задължение. Поради това стойността на това обезпечение следва да се изчисли въз основа на точния или на прогнозния максимално възможен размер на митническото задължение, което трябва да бъде обезпечено (
22
). Както е видно от представените от LSCS сведения, това очевидно не е било сторено в случая по главното производство: като са определили митническата стойност в съответствие с метода на договорната стойност, за да изчислят размера на дължимото обезпечение, латвийските митнически органи не са спазили изискването стойността на обезпечението да е равна на максималния възможен размер на митническото задължение. Всъщност тъкмо в такава ситуация, в която не е изяснен въпросът за приложимостта на член 29 от МК в случай като настоящия, тези органи не са могли да несъмнено приемат, че възможният размер на митническото задължение няма да надвишава стойността, изчислена в съответствие с този метод.
57.
Това не означава, че в ситуация като тази в настоящия случай задълженото лице може да се позовава на принципа на защита на оправданите правни очаквания, като твърди, че е очаквало размерът на митническото задължение да съответства на стойността на обезпечението, което то е учредило при поставянето на стоките в режим на външен транзит.
58.
Действително, както Съдът вече многократно е подчертавал, принципът на защита на оправданите правни очаквания е един от основните принципи на правото на Съюза (
23
). Правната възможност за позоваване на този принцип предполага обаче на заинтересованото лице да са предоставени конкретни, безусловни и непротиворечиви уверения, произтичащи от оправомощени и достоверни източници (
24
), и национален орган да е породил основателни очаквания за това лице (
25
).
59.
Настоящият случай не е такъв.
60.
От приложимите разпоредби на Митническия кодекс следва друго, а именно че изчисляването на стойността на обезпечението, което задълженото лице трябва да учреди при поставянето на стоките в режим на транзит, в никакъв случай не може да се отъждестви с изчисляването на размера на действителното митническо задължение.
61.
Доколкото прегледът на законодателството показва, никъде не е предвидено, че уведомлението за изчисления размер на това обезпечение представлява обвързваща митническа информация от страна на митническите органи. За разлика от това член 12 от МК изрично установява кои уведомления представляват обвързваща информация. Следователно, като се има предвид изчерпателността на уредбата в Митническия кодекс, определено може да се приеме, че ако законодателят е имал намерението да придаде обвързващо действие на стойността на обезпечението, както е определена при режима на транзит, и за последващото изчисляване на размера на митническото задължение, той щеше да предвиди изрично и това положение.
62.
Същото съображение се отнася и за изричните разпоредби на Митническия кодекс, съгласно които като общо правило (освен при евентуални съображения за защита на оправданите очаквания) митническите органи могат да правят последваща проверка на митническа декларация и в резултат на това да определят нов размер на митническото задължение (
26
). По отношение и на тези разпоредби следва да се приеме, че ако законодателят е имал намерението да придаде обвързващо действие на стойността на обезпечението, както е определена при режима на транзит, за определянето на размера на митническото задължение, той щеше да уреди условията за последващо изменение на Митническия кодекс, което обаче не се е случило.
63.
На следващо място, тезата за задължителен характер на размера на обезпечението за по-късното определяне на размера на митническото задължение се опровергава и от обстоятелството, че при определени условия митническите органи могат да разрешат освобождаване от обезпечение или намаляване на неговия размер (
27
), без да е необходимо да са уредени последиците от такава мярка за по-късното изчисляване на размера на митническото задължение. Това съображение се отнася и до възможността за определяне на обезпечението въз основа на предварително фиксирани суми, когато органът не разполага с данните, необходими за изчисляването на размера на потенциално митническо задължение (
28
). На последно място, ако стойността на обезпечението предопределяше размера на бъдещото митническо задължение, в това отношение нямаше да се прави разлика между тази хипотеза и случаите, в които въобще не се изисква учредяване на обезпечение (
29
).
64.
Ето защо не е имало основания LSCS да приеме, че релевантните разпоредби на Митническия кодекс допускат възможност за латвийските митнически органи да предоставят на това лице конкретни и безусловни уверения във връзка с потенциално митническо задължение, като счетат за приемлив предложения размер на обезпечението. Това важи на още по-голямо основание, като се има предвид, че LSCS осъществява професионално представителство по митнически процедури за външен транзит и следователно, доколкото от фактите не е видно друго, трябва да се изходи от това, че то разполага с опит в областта на митническото оформяне на стоки и е добре запознато с разпоредбите на митническото законодателство. Поради това LSCS не може да се позовава на принципа на защита на оправданите правни очаквания, като твърди, че посочените органи са създали у него основателно очакване, че размерът на митническото задължение няма да е по-висок от стойността на обезпечението, изисквано при режима на транзит.
3.
Заключение
65.
Предвид гореизложените съображения предлагам на първия преюдициален въпрос да се отговори по следния начин: член 29, параграф 1 от МК трябва да се тълкува в смисъл, че предвиденият в този член метод за определяне на митническата стойност е приложим само когато договорната стойност на въпросните стоки е равна на цена за износ в митническата територия на Съюза. В това отношение е без значение обстоятелството дали митническото задължение е възникнало в резултат на отклоняването на стоките от митнически надзор при режим на външен транзит.
Б. По задълженията на митническата администрация за определяне на митническата стойност и за мотивиране
1.
По задължението на администрацията за определяне на митническата стойност
66.
С третия си въпрос запитващата юрисдикция иска от Съда да изясни задълженията, които има митническата администрация във връзка с прилагането на метода за митническо остойностяване, предвиден в член 30, параграф 2, буква а) от МК. Тази разпоредба предвижда, че митническата стойност се определя въз основа на договорната стойност на идентични стоки, продадени за износ с местоназначение в Съюза и изнесени в същия момент или приблизително в същия момент като стоките, подлежащи на остойностяване. Във връзка с това запитващата юрисдикция иска да се установи дали митническата администрация може да не приложи посочения метод, когато не разполага с подходящи за целта данни, или пък е задължена да изиска такива сведения от производителя на въпросната стока.
67.
На първо място следва да се отбележи, че доколкото прегледът на законодателството показва, нито в Митническия кодекс, нито в Регламент № 2454/93 не е предвидено задължение на митническата администрация да изиска от производителя на стоката сведения, които са необходими, за да се приложи методът по член 30, параграф 2, буква а) от МК (или на друг метод за митническо остойностяване). В това отношение единствено в приложното поле на член 30, параграф 2, буква г) от МК (метод на „изчисление на стойността“, която се състои от сбора на разходите за материалите, добавка за печалба и т.н.) се упоменава, че митническите органи на държава членка могат да проверяват в страна извън Съюза сведения, дадени от производителя на въпросните стоки, със съгласието на този производител и при условие че органите на съответната трета държава страна не възразят срещу проучването (
30
).
68.
Въпреки това, когато определя митническата стойност, администрацията по необходимост има определени задължения за проверка. Определено от систематиката на членове 29—31 от МК следва, че различните възможни методи за митническо остойностяване се намират в отношение на субсидиарност помежду си (
31
). Това означава, че във всеки отделен случай митническата администрация трябва да провери с необходимата грижа дали са налице предпоставките за прилагане на даден метод, преди да премине към проверка на съответно следващия предвиден метод. За целта Митническият кодекс предоставя (с известни ограничения) (
32
) на митническите органи на държавите членки правомощието да се снабдяват със сведения от лицата, които участват пряко или непряко в съответните операции, извършвани в рамките на търговията със стоки (
33
).
69.
Задължението на митническите органи за грижлива проверка на въпроса дали са налице предпоставките за прилагането на съответните методи за митническо остойностяване, съответства и на волята на законодателя да предвиди субсидиарна приложимост на съответно последващо предвидените методи. С оглед на това законодателят не е оставил на митническите органи свобода да избират измежду различните методи, поради което тези органи най-напред трябва да направят сериозен опит да използват методите, приложими с приоритет, а едва след това да прибягнат към съответно следващите предвидени методи.
70.
В същото време обаче задълженията на митническата администрация да извърши проверка и да положи необходимата грижа се намират в отношение на корелация с определени задължения на участниците в търговията със стоки, които от своя страна са длъжни да оказват сътрудничество и да предоставят изисканите сведения. В това отношение по-специално член 6, параграф 1 от МК предвижда, че лицето, поискало от митническите органи издаването на решение, трябва да представи цялата информация и документация, необходими на тези органи, за да се произнесат. Особено когато стопански субект иска да се възползва от по-благоприятен за него метод за определяне на митническата стойност, както е в настоящия случай, не изглежда непропорционално администрацията да изиска от него, съобразено с възможностите му, да представи необходимите сведения, за да се приложи този метод.
71.
Наред с това от някои разпоредби на Митническия кодекс, както и от съответните разпоредби по прилагането му произтича, че като общо правило митническата администрация следва да изпълнява задължението си за проверка в сътрудничество със заинтересованите стопански субекти. Така например е предвидено, че когато митническите органи не могат да установят дали договорната стойност е приемлива, без да извършат допълнително проучване, те предоставят възможност на купувача да представи по-подробна информация (
34
).
72.
Комисията излага убедителни доводи за необходимостта от сътрудничество в случаи като настоящия. В съответствие с разбирането за задължителност на такова сътрудничество митническата администрация, преди да се откаже от прилагане на член 30, параграф 2, буква а) от МК, трябва да проучи цялата информация и всички данни, които са на нейно разположение, и да предостави възможност на заинтересованите стопански субекти да представят необходимите данни (
35
). Що се отнася до производителя обаче, на него не би следвало да се възлага задължение за допълнително проучване, тъй като това би довело до значителни разходи и по принцип би засегнало търговската тайна на предприятия, които участват само непряко в съответните операции.
73.
В същото време следва да се отбележи, че не е ясно по какви съображения Комисията предлага този подход да бъде ограничен до случаите на отклоняване на стоките от митнически надзор при транзитната операция, какъвто е и настоящият случай. Определено не е видно по каква причина в случай като този трябва да бъде смекчено изискването за субсидиарност между различните методи за определяне на митническата стойност, като така се пренебрегва и необходимостта администрацията грижливо да провери приложимостта на всеки един от тези методи последователно по реда на предвиждането им.
74.
Предвид гореизложените съображения предлагам на третия преюдициален въпрос да се отговори по следния начин: митническият орган не е длъжен да изиска от производителя на въпросните стоки данните, необходими за прилагането на член 30, параграф 2, буква а) от МК. Преди обаче да се откаже от прилагането на тази разпоредба, органът трябва да проучи всички източници на информация и бази данни, които са на негово разположение, и да предостави на заинтересованите стопански субекти възможност да представят данните, необходими за прилагането на посочената разпоредба.
2.
По задълженията на митническата администрация за мотивиране
75.
Вторият, четвъртият и петият прюдициалeн въпрос, които следва да се разгледат заедно, без изключение се отнасят до задълженията на митническата администрация да мотивира избора на приложения метод за определяне на митническата стойност. Така запитващата юрисдикция иска да се установи дали митническата администрация е задължена да посочи мотиви във връзка със следното:
–
защо за целите на определянето на митническата стойност не е приложила методите по членове 29 и 30 от МК, а този по член 31 от МК (втори въпрос),
–
защо при определяне от нейна страна на стойността на сходни стоки в съответствие с член 151, параграф 3 от Регламент № 2454/93 не трябва да се прилагат методите по член 30, параграф 2, букви в) и г) (четвърти въпрос) и
–
дали нейното решение трябва да съдържа пълно изложение на данните по смисъла на член 31 от МК, налични в Общността, или тези данни могат да бъдат представени на по-късен етап — в съдебната фаза на производството, с представянето на по-конкретни доказателства в този смисъл (пети въпрос).
76.
Отговорът на всички тези въпроси произтича още от самия текст на член 6, параграф 3 от МК. Тази разпоредба предвижда, че решенията на митническите органи, издадени в писмена форма, които са неблагоприятни за адресатите, трябва да бъдат мотивирани.
77.
Освен това като общо правило, когато прилагат правото на Съюза, националните административни органи са длъжни да мотивират своите актове. Вярно е, че член 41 от Хартата на основните права не е пряко приложим, когато органите на държавите членки прилагат правото на Съюза (
36
). Правото на добра администрация, прогласено в тази разпоредба, се явява обаче проявление на общ принцип на правото на Съюза и следователно, когато държавите членки прилагат това право, те трябва да спазват и произтичащите от него изисквания (
37
).
78.
На следващо място, задължението за достатъчно мотивиране е абсолютно необходимо, за да се гарантира спазването на правото на ефективна съдебна защита, което произтича от принципа на ефективност. Именно само такова мотивиране предоставя на частноправния субект възможността да узнае всички обстоятелства, въз основа на което да може да реши дали е в негова полза да сезира съда. Освен това достатъчното мотивиране на актовете дава възможност на съдилищата да упражняват контрол върху решението на административен орган, с което се отказва право, предоставено от правния ред на Съюза (
38
).
79.
В съответствие с тези изисквания и въз основа на гореспоменатата субсидиарност между методите за определяне на митническата стойност, предвидени в Митническия кодекс, налага се очевидният извод, че на първо място, митническият орган трябва в достатъчна степен да мотивира в своето решение избора си на даден метод за определяне на митническата стойност, който е приложил вместо приоритетните методи. Другояче казано, ако митническата администрация приложи метода по член 31 от МК, тя трябва да посочи мотиви за констатацията си, че не са били налице предпоставките за прилагане на методите по членове 29 и 30 от МК.
80.
На второ място, от отношението на субсидиарност между методите за митническо остойностяване, които законът предвижда в определена последователност, следва, че не е необходимо администрацията да посочва мотиви защо не е приложила непосредствено следващите предвидени методи. Тъй като член 151, параграф 3 от Регламент № 2454/93 се явява разпоредбата по прилагането на член 30, параграф 2, точка б) от МК, когато определя митническата стойност в съответствие с метода по член 151, параграф 3 от Регламент № 2454/93, не е необходимо митническата администрация да посочва мотиви защо е счела, че методите по член 30, параграф 2, букви в) и г) не са приложими.
81.
На трето място, от задължението на митническата администрация за мотивиране следва, че тя трябва да изложи в решението си начина, по който е изчислена окончателната митническа стойност. В съответствие с това, когато тази стойност е определена в резултат на прилагането на член 31 от МК, администрацията трябва да посочи наличните в Съюза данни, въз основа на които е извършила митническото остойностяване.
82.
На последно място, самото решение относно митническата стойност по необходимост трябва да бъде достатъчно мотивирано. Въпросът е в това, че задължението за мотивиране изисква от митническия орган да документира начина, по който е процедирал, когато е проучвал приложимостта на различните методи за определяне на митническата стойност. Единствено по този начин се създава гаранция, че администрацията грижливо ще провери дали са налице предпоставките за приложимост на всеки един от методите. Когато не е налице информацията за постановяване на решението, най-малкото е много трудно впоследствие да се установи дали органът, постановил това решение, изобщо е направил такава проверка, или дали решението, което впоследствие се обосновава в съдебното производство, не е взето по други съображения (
39
). Ето защо не би следвало да съставлява трудност за митнически орган, който е спазил разпоредбите на членове 29—31 от МК и грижливо е проверил дали са налице предпоставките за приложимост на различните методи последователно по реда на предвиждането им, да изложи в окончателното си решение мотивите, въз основа на които е приложил именно избрания от него метод, а не предходно предвидените методи.
83.
За такъв самоконтрол от страна на митническата администрация, и то в смекчена форма, може да става въпрос единствено когато по искане на заинтересованото лице митническият орган впоследствие му представи мотивите, въз основа на които е взел решението (
40
). Това важи на още по-голямо основание за последващото излагане на мотивите в съдебната фаза на производството. Тази фаза впрочем не дава възможност на заинтересованото лице, разполагайки с цялата информация, да реши дали изобщо е в негова полза да сезира съда.
84.
Въпросът за задължението на органите на държавите членки за мотивиране следва обаче да се различава от въпроса за правните последици по националното право от недостатъчното мотивиране на актовете, а с това и дали е възможно саниране на порока във връзка с мотивите на по-късен етап, в хода на съдебното производство. Митническият кодекс не урежда този въпрос, нито правото на Съюза съдържа обща уредба на последиците от пороци във връзка с мотивирането.
85.
Следователно държавите членки, като упражняват процесуалната си автономия, трябва да уредят последиците от неизпълнението на задължението за мотивиране от страна на митническите органи и да установят дали и доколко е възможно такъв порок да бъде саниран в хода на съдебната фаза от производството. В това отношение държавите членки са обвързани обаче от принципите на равностойност и ефективност (
41
).
86.
Предвид гореизложените съображения предлагам на втория, четвъртия и петия въпрос да се отговори по следния начин: от текста на член 6, параграф 3 от МК, както и от общото задължение на администрацията да мотивира актовете си, а също така и от отношението на субсидиарност, в което се намират помежду си различните методи за определяне на митническата стойност, следва, че митническата администрация е задължена да изложи в решението си достатъчно мотиви, с които да обоснове защо е избрала да приложи даден метод за определяне на митническата стойност, а не някой от приоритетно приложимите методи. Освен това митническата администрация е длъжна да изложи в решението си достатъчно информация за начина, по който е изчислена окончателната митническа стойност, както и въз основа на какви данни е определена тази стойност. Що се отнася до въпроса допустимо ли е и в какви граници последващо представяне на мотивите в рамките на съдебното производство, той се отнася към националното право и се урежда от държавите членки, като се спазват принципите на равностойност и ефективност.
VI. Заключение
87.
Предвид всички гореизложени съображения предлагам на Съда да отговори на преюдициалните въпроси, отправени от Augstākā tiesa (Върховен съд, Литва), по следния начин:
„1.
Член 29, параграф 1 от МК трябва да се тълкува в смисъл, че предвиденият в този член метод за определяне на митническата стойност е приложим само когато договорната стойност на въпросните стоки е равна на цена за износ в митническата територия на Съюза. В това отношение е без значение обстоятелството дали митническото задължение е възникнало в резултат на отклоняването на стоките от митнически надзор при режим на външен транзит.
2.
Митническият орган не е длъжен да изиска от производителя на въпросните стоки данните, необходими за прилагането на член 30, параграф 2, буква а) от МК. Преди обаче да се откаже от прилагането на тази разпоредба, органът трябва проучи всички източници на информация и бази данни, които са на негово разположение, и да предостави на заинтересованите стопански субекти възможност да представят данните, необходими за прилагането на посочената разпоредба.
3.
От текста на член 6, параграф 3 от МК, както и от общото задължение на администрацията да мотивира актовете си, а също така и от отношението на субсидиарност, в което се намират помежду си различните методи за определяне на митническата стойност, следва, че митническата администрация е задължена да изложи в решението си достатъчно мотиви, с които да обоснове защо е избрала да приложи даден метод за определяне на митническата стойност, а не някой от приоритетно приложимите методи. Освен това митническата администрация е длъжна да изложи в решението си достатъчно информация за начина, по който е изчислена окончателната митническа стойност, както и въз основа на какви данни е определена тази стойност. Що се отнася до въпроса допустимо ли е и в какви граници последващо представяне на мотивите в рамките на съдебното производство, той се отнася към националното право и се урежда от държавите членки, като се спазват принципите на равностойност и ефективност“.
(
1
)	Език на оригиналния текст: немски.
(
2
)	За понятието „отклонение от митнически надзор“ по смисъла на Митническия кодекс вж. решение от 12 юни 2014 г., SEK Zollagentur (C‑75/13, EU:C:2014:1759, т. 28 и цитираната съдебна практика).
(
3
)	Общо споразумение за митата и търговията от 1994 г. (ГАТТ), в приложение 1A към Споразумението за създаване на Световната търговска организация (СТО), подписано на 15 април 1994 г. в Маракеш и одобрено с Решение 94/800/ЕО на Съвета от 22 декември 1994 година относно сключването от името на Европейската общност, що се отнася до въпроси от нейната компетентност, на споразуменията, постигнати на Уругвайския кръг на многостранните преговори (1986—1994 г.) (ОВ L 336, 1994 г., стр. 1; Специално издание на български език, 2007 г., глава 11, том 10, стр. 14). Цитираната тук разпоредба е от главното споразумение ГАТТ от 1947 г., което беше възприето в ГАТТ (1994).
(
4
)	ОВ L 336, 1994 г., стр. 119; Специално издание на български език, 2007 г., глава 11, том 10, стр. 128.
(
5
)	Регламент (ЕИО) № 2913/92 на Съвета от 12 октомври 1992 година относно създаване на Митнически кодекс на Общността (ОВ L 302, 1992 г., стр. 1; Специално издание на български език, 2007 г., глава 2, том 5, стр. 58), в редакцията след изменението му с Регламент (ЕО) № 1186/2009 на Съвета от 16 ноември 2009 г. (ОВ L 324, 2009 г., стр. 23). Първоначално Регламент № 2913/92 трябваше да бъде заменен с Регламент (ЕО) № 450/2008 на Европейския парламент и на Съвета от 23 април 2008 година за създаване на Митнически кодекс на Общността (Модернизиран митнически кодекс) (ОВ L 145, 2008 г., стр. 1), но последният така и не стигна до пълно прилагане поради липсата на актове за изпълнение. Регламент № 450/2008 беше отменен с Регламент (ЕС) № 952/2013 на Европейския парламент и на Съвета от 9 октомври 2013 година за създаване на Митнически кодекс на Съюза (ОВ L 269, 2013 г., стр. 1). Тъй като обаче последният се прилага едва от 2013 г., съответно 2016 г., към настоящия случай е приложим и по-старият Регламент № 2913/92.
(
6
)	Регламент (ЕИО) № 2454/93 на Комисията от 2 юли 1993 година за определяне на разпоредби за прилагане на Регламент (ЕИО) 2913/92 на Съвета за създаване на Митнически кодекс на Общността (ОВ L 253, 1993 г., стр. 1; Специално издание на български език, 2007 г., глава 2, том 7, стр. 3), в редакцията след изменението му с Регламент (ЕС) № 1063/2010 на Комисията от 18 ноември 2010 г. (ОВ L 307, 2010 г., стр. 1).
(
7
)	Курсивът мой.
(
8
)	Вж. съответно и член 1, параграф 1 от Споразумението по ГАТТ за митническата стойност, съгласно който договорната стойност е „реално платената или подлежаща на плащане цена на стоките, които са продадени за
за износ в страната вносител“ (курсивът мой).
(
9
)	Решения от 6 юни 1990 г., Unifert (C‑11/89, EU:C:1990:237, т. 11) и от 28 февруари 2008 г., Carboni e derivati (C‑263/06, EU:C:2008:128, т. 28).
(
10
)	В този смисъл постановява и Съдът в решение от 19 октомври 2000 г., Sommer (C‑15/99, EU:C:2000:574, т. 22), съгласно което в съответствие със „системата, установена“ от Митническия кодекс, а по онова време — от Регламент № 1224/80, основа за определянето на митническата стойност е „договорната стойност“. Относно необходимостта митническото законодателство на Съюза да се тълкува в съответствие с ГАТТ, вж. заключението ми по дело The International Association of Independent Tanker Owners и др. (C‑308/06, EU:C:2007:689, т. 107 и цитираната съдебна практика).
(
11
)	Решение от 12 декември 2013 г., Christodoulou и др. (C‑116/12, EU:C:2013:825, т. 41—43).
(
12
)	Във връзка с понятието „продажба“, което фигурира в текста на член 29, параграф 1 от МК, вж. решение от 12 декември 2013 г., Christodoulou и др. (C‑116/12, EU:C:2013:825, т. 45).
(
13
)	Решения от 16 ноември 2006 г., Compaq Computer International Corporation (C‑306/04, EU:C:2006:716, т. 30), от 15 юли 2010 г., Gaston Schul (C‑354/09, EU:C:2010:439, т. 29) и от 12 декември 2013 г., Christodoulou и др. (C‑116/12, EU:C:2013:825, т. 40).
(
14
)	Вж. по въпроса Krockauer, L. Zollwert. 3. ed., Verlag für Wirtschaft und Verwaltung, Frankfurt am Main, 1974, р. 24.
(
15
)	Брюкселското споразумение относно митническата стойност на стоките, подписано на 15 декември 1950 г., както и прогласените в него принципи са реципирани в общностното право с Регламент № 803/68 на Съвета от 27 юни 1968 година относно митническата стойност на стоките [неофициален превод] (ОВ L 148, 1968 г., стр. 6). През 1979 г. Брюкселското споразумение относно митническата стойност е заменено със Споразумението за прилагане на член VII от Общото споразумение за митата и търговията, договорено на Токийския кръг преговори по ГАТТ (ОВ L 71, 1980 г., стр. 1 и 107), като последното въвежда договорната стойност като основа за определянето на митническата стойност и е въведено в правото на Общността с Регламент № 1224/80 на Съвета от 28 май 1980 година относно митническата стойност на стоките (ОВ L 134, 1980 г., стр. 1).
(
16
)	Вж. по въпроса Krockauer, L. Zollwert. 3. ed., Verlag für Wirtschaft und Verwaltung, Frankfurt am Main, 1974, р. 24 et 41.
(
17
)	Член 2, параграф 1, буква а) и член 3, параграф 1, буква а) от Споразумението по ГАТТ за митническата стойност.
(
18
)	Член 30, параграф 2, букви а) и б) от МК.
(
19
)	Член 7, параграф 2, буква д) от Споразумението по ГАТТ за митническата стойност. Вж. също член 6, параграф 1, буква б) от Споразумението по ГАТТ за митническата стойност, който предвижда, че когато митническата стойност следва да се основава на изчислена стойност, която е сбор от различни фактори, сумата за печалба и за общи разходи трябва да е равна по размер на тази, която обичайно се начислява при продажбите на стоки, които са произведени от производителите в страната на износа за износ в страната вносител.
(
20
)	Член 31, параграф 2, буква д) от МК. Вж. също член 30, параграф 2, буква г), второ тире от МК, който предвижда, че когато митническата стойност е определена въз основа на изчислена стойност, която се състои от сбора на различни елементи, сумата на печалбата и общите разходи трябва да е равна на тази, която обикновено се калкулира от производителите в страната на износа при продажбите на стоки за износ в Съюза.
(
21
)	Решения от 6 юни 1990 г., Unifert (C‑11/89, EU:C:1990:237, т. 35), от 19 октомври 2000 г., Sommer (C‑15/99, EU:C:2000:574, т. 25), от 16 ноември 2006 г., Compaq Computer International Corporation (C‑306/04, EU:C:2006:716, т. 30) и от 19 март 2009 г., Mitsui & Co. Deutschland (C‑256/07, EU:C:2009:167, т. 20).
(
22
)	Вж. член 192, параграф 1 от МК, а също така и разпоредбите на член 379 от Регламент № 2454/93, които уреждат учредяването на обща гаранция, съгласно които задълженото лице евентуално трябва да внесе референтна сума и да следи потенциалните митнически задължения във връзка с текущи операции да не надвишат тази референтна сума. Митническите органи също могат да следят за съответствието на референтната сума със задълженията по всяка една операция.
(
23
)	Решения от 5 май 1981 г., Dürbeck (112/80, EU:C:1981:94, т. 48) и от 24 март 2011 г., ISD Polska и др. (C‑369/09 P, EU:C:2011:175, т. 122).
(
24
)	Решения от 14 юни 2016 г., Marchiani/Парламент (C‑566/14 P, EU:C:2016:437, т. 77) и от 19 юли 2016 г., Kotnik и др. (C‑526/14, EU:C:2016:570, т. 62); вж. освен това решения от 22 юни 2006 г., Белгия и Forum 187/Комисия (C‑182/03 и C‑217/03, EU:C:2006:416, т. 147) и от 16 декември 2008 г., Masdar (UK)/Комисия (C‑47/07 P, EU:C:2008:726, т. 81 и 86).
(
25
)	Решение от 10 декември 2015 г., Veloserviss (C‑427/14, EU:C:2015:803, т. 39).
(
26
)	Вж. член 78 и член 220, параграф 2, буква б) от МК, както и решение от 10 декември 2015 г., Veloserviss (C‑427/14, EU:C:2015:803, т. 17 и сл., и по-специално т. 28 и т. 43 и 44).
(
27
)	Вж. член 94, параграф 4 от МК, както и член 372, параграф 1, буква а) и член 380, параграфи 2 и 3 от Регламент № 2454/93.
(
28
)	Вж. член 379, параграф 2, трета алинея от Регламент № 2454/93.
(
29
)	Вж. член 95 от МК.
(
30
)	Вж. член 153, параграф 1 от Регламент № 2454/93. Точка 1 от тълкувателните бележки към член 30, параграф 2, буква г) от МК в приложение 23 („Тълкувателни бележки относно митническата стойност“) към Регламент № 2454/93 допълва по този въпрос следното: „1. Като общо правило, митническата стойност се определя съгласно тези разпоредби на базата на информацията, която е общодостъпна в Общността. За да се определи стойност чрез метод на изчисление, обаче, може да се окаже необходимо да се проверят разходите за производство на стоките, които се остойностяват, както и друга информация от източник извън Общността. Освен това в повечето случаи производителят на стоките се оказва извън юрисдикцията на органите на държавите членки. Използването на метода на изчисление на стойността като цяло се ограничава до случаите, при които купувачът и продавачът са свързани и производителят е готов да предостави на органите на държавата на внос необходимите сметки на разходите и да осигури възможност за проверка впоследствие, ако бъде необходимо.“ (Курсивът само в цитата).
(
31
)	Решения от 12 декември 2013 г., Christodoulou и др. (C‑116/12, EU:C:2013:825, т. 41—43), от 16 юни 2016 г., EURO 2004. Hungary (C‑291/15, EU:C:2016:455, т. 27—29) и от 9 март 2017 г., GE Healthcare (C‑173/15, EU:C:2017:195, т. 75—77).
(
32
)	Вж. член 153, параграф 1 от Регламент № 2454/93.
(
33
)	Вж. член 14 от МК.
(
34
)	Вж. напр. член 29, параграф 2 от МК, както и точка 3 от тълкувателните бележки към тази разпоредба в приложение 23 („Тълкувателни бележки относно митническата стойност“) към Регламент № 2454/93.
(
35
)	По въпроса за необходимостта на стопанския субект да се предостави възможност да изложи становището си по обективен и навременен начин вж. решения от 18 декември 2008 г., Sopropé (C‑349/07, EU:C:2008:746, т. 36 и сл.) и от 3 юли 2014 г., Kamino International Logistics (C‑129/13 и C‑130/13, EU:C:2014:2041, т. 38).
(
36
)	Вж. по въпроса представеното от мен заключение по дело Mellor (C‑75/08, EU:C:2009:32, т. 25).
(
37
)	Решение от 8 май 2014 г., N. (C‑604/12, EU:C:2014:302, т. 49 и 50); вж. също представеното от мен заключение по дело Mellor (C‑75/08, EU:C:2009:32, т. 33 и цитираната съдебна практика).
(
38
)	Вж. по въпроса представеното от мен заключение по дело Mellor (C‑75/08, EU:C:2009:32, т. 28 и 31 цитираната съдебна практика). Вж. също решение от 23 февруари 2006 г., Molenbergnatie (C‑201/04, EU:C:2006:136, т. 54).
(
39
)	Вж. по въпроса също съображенията, изложени в представеното от мен заключение по дело Mellor (C‑75/08, EU:C:2009:32, т. 29 и 30).
(
40
)	Тази възможност, упомената в точки 59—61 и в точка 1 от диспозитива на решение от 30 април 2009 г., Mellor (C‑75/08, EU:C:2009:279), не е релевантна в настоящия случай, тъй като за разлика от директивата, разглеждана в посоченото съдебно решение, в Митническия кодекс е изрично предвидено задължение за мотивиране на утежняващите решения.
(
41
)	Вж. по въпроса за границите, в които е възможно санирането на пороци, свързани с нарушения на правото на Съюза, решение от 3 юли 2008 г., Комисия/Ирландия (C‑215/06, EU:C:2008:380, т. 57 и сл.).