62024CJ0902
РЕШЕНИЕ НА СЪДА (девети състав)
22 януари 2026 година (
*1
)
„Преюдициално запитване — Защита на потребителите — Директива 93/13/ЕИО — Неравноправни клаузи в потребителските договори — Член 6, параграф 1 и член 7, параграф 1 — Договор за ипотечен кредит, който е индексиран в чуждестранна валута и съдържа неравноправни клаузи — Последици от установяването на неравноправността на клауза — Недействителност на договора — Национална съдебна практика, която предвижда възникването на две самостоятелни вземания за връщане на суми — Иск на потребителя за връщане на платените по договора месечни вноски — Вземане на доставчика, съответстващо на размера на кредита — Събиране — Право на доставчика да повдигне възражение за прихващане на вземането си с това на потребителя — Режим на разпределяне на съдебните разноски — Възпиращ ефект на забраната на неравноправните клаузи — Принцип на ефективност — Задължение за тълкуване в съответствие с правото на Съюза“
По дело C‑902/24 [Herchoski] (
i
)
с предмет преюдициално запитване, отправено на основание член 267 ДФЕС от Sąd Okręgowy w Warszawie (Окръжен съд Варшава, Полша) с акт от 19 декември 2024 г., постъпил в Съда на 22 декември 2024 г., в рамките на производство по дело
RM,
EM
срещу
Santander Bank Polska S.A.,
СЪДЪТ (девети състав),
състоящ се от: M. Condinanzi, председател на състава, N. Jääskinen и R. Frendo (докладчик), съдии,
генерален адвокат: R. Norkus,
секретар: A. Calot Escobar,
предвид изложеното в писмената фаза на производството,
като има предвид становищата, представени:
–
за RM и EM, от B. Sobierajska, radca prawny,
–
за Santander Bank Polska S.A., от J. Kowalczyk, P. Litwiński, M. Valirakis-Wołyńska и R. Wechman, radcowie prawni,
–
за полското правителство, от B. Majczyna, в качеството на представител,
–
за португалското правителство, от A. Pimenta и A. Rodrigues, в качеството на представители,
–
за Европейската комисия, от P. Kienapfel и B. Sasinowska, в качеството на представители,
предвид решението, взето след изслушване на генералния адвокат, делото да бъде разгледано без представяне на заключение,
постанови настоящото
Решение
1
Преюдициалното запитване се отнася до тълкуването на член 6, параграф 1 и член 7, параграф 1 от Директива 93/13/ЕИО на Съвета от 5 април 1993 година относно неравноправните клаузи в потребителските договори (ОВ L 95, 1993 г., стр. 29; Специално издание на български език, 2007 г., глава 15, том 2, стр. 273), както и на принципите на равностойност, ефективност, правна сигурност и пропорционалност.
2
Запитването е отправено в рамките на спор между RM и EM, двама потребители, пребиваващи в Полша, от една страна, и Santander Bank Polska S.A. (наричана по-нататък „SBP“), установена в Полша банка, от друга страна, относно искането на тези потребители за връщане на сумите, платени на SBP в изпълнение на договор за ипотечен кредит, обявен за недействителен, и относно направеното от SBP при условията на евентуалност възражение за прихващане на това вземане с вземането на банката от посочените потребители, съответстващо на размера на кредита.
Правна уредба
Правото на Съюза
3
Двадесет и четвърто съображение от Директива 93/13 гласи, че „като има предвид, че съдилищата и административните органи на държавите членки трябва да разполагат с адекватни и ефективни средства да наложат преустановяването на включването на неравноправни клаузи в потребителски договори“.
4
Член 6, параграф 1 от тази директива гласи:
„Държавите членки определят изискването, включените неравноправни клаузи в договори между потребители и продавачи или доставчици да не са обвързващи за потребителя, при условията на тяхното национално право, и че договорът продължава да действа за страните по останалите условия, когато може да се изпълнява и без неравноправните клаузи“.
5
Член 7, параграф 1 от посочената директива предвижда:
„Държавите членки осигуряват, че в интерес на потребителите и конкурентите, съще[с]твуват подходящи и ефективни мерки за предотвратяване на употребата на неравноправни клаузи в договори, сключени между потребители и продавачи или доставчици“.
Полското право
Гражданският кодекс
6
Съгласно член 58, параграф 1 от Ustawa — Kodeks cywilny (Закон — Граждански кодекс) от 23 април 1964 г. (Dz. U. от 1964, бр. 16, позиция 93), в приложимата в главното производство редакция (наричан по-нататък „Гражданският кодекс“):
„Нищожна е правната сделка, която противоречи на закона или го заобикаля, освен ако приложима разпоредба не предвижда друга последица, и в частност че нищожните клаузи на правната сделка се заместват от съответните правила на закона“.
7
Член 405 от този кодекс гласи:
„Който без правно основание получи имуществена облага за сметка на другиго, е длъжен да я върне, а ако това не е възможно, да възстанови стойността ѝ“.
8
Член 410 от посочения кодекс предвижда:
„1.   Разпоредбите на предходните членове се прилагат и за даденото без основание.
2.   Даденото е без основание, когато даващият не е имал задължение въобще или не е имал задължение към получателя или когато основанието за даденото е отпаднало или целта му не е осъществена, или също когато правната сделка, от която произтича задължението, е недействителна и не е станала действителна след изпълнението“.
9
Член 455 от същия кодекс има следния текст:
„Ако срокът за изпълнение на задължението не е определен и не следва от естеството на задължението, същото се дължи незабавно след като длъжникът бъде поканен да го изпълни“.
10
Член 498, параграфи 1 и 2 от Гражданския кодекс предвижда:
„1.   Когато две лица си дължат взаимно пари или родово определени вещи с еднакво качество, всяко от тях може да прихване вземането си с вземането на другата страна, ако и двете вземания са изискуеми и могат да бъдат предявени пред съд или друг държавен орган.
2.   С прихващането двете насрещни вземания се погасяват до размера на по-малкото“.
11
Член 499 от същия кодекс гласи следното:
„Прихващането се извършва чрез изявление на едната страна, отправено до другата. Изявлението има обратно действие от деня, в който прихващането е могло да се извърши“.
Гражданският процесуален кодекс
12
Член 98, параграф 1 от Ustawa — Kodeks postępowania cywilnego (Закон — Граждански процесуален кодекс) от 17 ноември 1964 г. (Dz. U., 1964 г., бр. 43, позиция 296), в приложимата в главното производство редакция (наричан по-нататък „Гражданският процесуален кодекс“), гласи:
„Загубилата делото страна е длъжна по искане на насрещната страна да ѝ заплати разноските, необходими за целесъобразното осъществяване на правата ѝ и целесъобразната ѝ защита (съдебни разноски)“.
13
Член 100 от Гражданския процесуален кодекс предвижда:
„Ако искът е уважен само частично, всеки понася своите разноски или те се присъждат съразмерно. Независимо от това съдът може да възложи всички разноски в тежест на едната от страните, ако исканията на насрещната страна са отхвърлени само в незначителна част или когато определянето на дължимата ѝ сума зависи от взаимния разчет или преценката на съда“.
14
Съгласно член 102 от този кодекс:
„В случаите, в които има особено основание за това, съдът може да осъди загубилата страна да плати само част от разноските по делото или изобщо да не я осъди да заплаща разноски“.
15
По силата на член 203, параграф 1 от този кодекс:
„Исковата молба може да бъде оттеглена без съгласието на ответника до началото на съдебното заседание, или, ако оттеглянето включва отказ от иска, до постановяване на съдебното решение“.
16
Член 2031 от същия кодекс гласи следното:
„1.   Възражение за прихващане се допуска само за вземане:
1)
на ответника, произтичащо от същото правоотношение като предявеното от ищеца вземане, освен ако вземането е безспорно, установено с влязъл в сила съдебен акт, с решение на арбитражен съд, със споразумение, сключено пред съд или арбитражен съд, със споразумение, сключено пред медиатор и одобрено от съд, или ако вземането вероятно съществува и това е видно от документ, който потвърждава признаването му от ищеца;
2)
относно връщане на даденото, което един от солидарните длъжници има право да иска от останалите съдлъжници.
2.   Ответникът може да направи възражение за прихващане най-късно в съдебното заседание по съществото на спора или в срок от две седмици от датата, на която вземането му е станало изискуемо.
3.   Възражението за прихващане може да се направи само с писмено изявление. Към него се прилагат съответно правилата относно исковата молба, с изключение на правилата за съдебните разноски“.
Спорът в главното производство и преюдициалните въпроси
17
На 28 август 2008 г. RM и EM сключват със SBP договор за ипотечен кредит в швейцарски франкове, въз основа на който последната им отпуска кредит в размер на 360000 PLN (полски злоти) (около 84634 евро) за срок от 360 месеца (наричан по-нататък „разглежданият договор“).
18
Разглежданият договор съдържа редица клаузи относно условията за преизчисляване между швейцарския франк и полската злота (наричани по-нататък „преизчислителните клаузи“).
19
Между 5 септември 2008 г. и 15 март 2022 г. SBP е получила от RM и EM сума в общ размер на 327338 PLN (около 76956 евро) като месечни погасителни вноски по този кредит.
20
На 17 ноември 2022 г. RM и EM предявяват иск пред Sąd Okręgowy w Warszawie (Окръжен съд Варшава, Полша), който е запитващата юрисдикция, да обяви разглеждания договор за недействителен поради предполагаема неравноправност на преизчислителните клаузи, да установи, че този договор не може да продължи да действа без тях и да осъди SBP да им върне сумата от 327338 PLN (около 76956 евро), съответстваща на месечните вноски, платени в изпълнение на посочения договор, заедно със законната лихва за забава от 7 септември 2022 г., и също и съдебните разноски.
21
Пред запитващата юрисдикция SBP твърди, че разглежданият договор е действителен и моли искът да бъде отхвърлен, а RM и EM да бъдат осъдени да заплатят разноските по делото.
22
На 18 юли 2024 г. SBP отправя покана до RM и EM да ѝ върнат най-късно до 5 август 2024 г. сумата от 360000 PLN (около 84634 евро), която са усвоили в изпълнение на разглеждания договор.
23
На 9 август 2024 г. SBP връчва на RM и EM изявление, с което ги уведомява, че възнамерява да прихване вземането си в размер на 360000 PLN (около 84634 евро) с предявеното от тях пред запитващата юрисдикция вземане.
24
На 14 август 2024 г. SBP повдига пред посочената юрисдикция възражение за прихващане на тези две вземания, което RM и EM молят да бъде отхвърлено.
25
На 19 декември 2024 г. запитващата юрисдикция постановява частично решение, с което обявява разглеждания договор за недействителен на основание член 58, параграф 1 от Гражданския кодекс, поради това че преизчислителните клаузи са неравноправни, а без тях този договор не може да продължи да се изпълнява.
26
Освен това, що се отнася до направеното от SBP възражение за прихващане и до последиците, които биха произтекли от решение, с което то е уважено, запитващата юрисдикция иска да се установи дали тълкуването на разпоредбите на националното право, което би довело до произнасяне в този смисъл, няма да е несъвместимо с правото на Съюза.
27
Според тази юрисдикция обявяването на даден договор за недействителен означава, че по силата на член 405 от Гражданския кодекс страните трябва да си върнат взаимно всичко дадено в изпълнение на този договор, което следва да се счита за дадено без основание вследствие на това изявление.
28
Посочената юрисдикция уточнява, че всяка страна има вземане към другата за връщане на даденото без основание. По-конкретно съгласно така наречената теория за „двете кондикции“, често прилагана в полската съдебна практика, вземанията на двете страни, произтичащи от недействителността на договора, съществуват самостоятелно от друго. Така всяка страна може да иска вземането си от насрещната страна в рамките на отделно производство. За сметка на това съдът, сезиран с иск за плащане от една от страните, няма правомощие служебно да прихваща насрещните вземания на страните. Страната, която иска прихващане на тези вземания, обаче може да повдигне възражение за прихващане при условията, предвидени в член 2031 от Гражданския процесуален кодекс.
29
Според запитващата юрисдикция в случая направеното от SBP възражение за прихващане отговаря на тези условия и се основава на изявление за прихващане, съответстващо на предвидените в членове 498 и 499 от Гражданския кодекс условия. Ето защо според нея това възражение за прихващане трябва да бъде уважено.
30
Тази юрисдикция счита, че поради това би трябвало да уважи само частично искането на RM и EM за възстановяване, като от сумата, която им се полага, приспадне сумата, поискана от SBP с това прихващане. В случая сумата, която последната би трябвало да възстанови на RM и EM, би възлязла на 401195 PLN (около 94263 евро), или 327338 PLN (около 76956 евро), които са платените месечни вноски, заедно с лихвите, начислени между 7 септември 2022 г. и 5 август 2024 г., а именно 73857 PLN (около 17363 евро). Така след прихващане с вземането ѝ в размер на 360000 PLN (около 84634 евро) SBP би трябвало да бъде осъдена да заплати на RM и EM сумата от 41195 PLN (около 9685 евро), заедно със законната лихва за забава от 6 август 2024 г. до датата на плащането. Що се отнася до съдебните разноски, посочената юрисдикция счита, че би трябвало да ги разпредели, като вземе предвид в какво съотношение всяка от страните е загубила делото.
31
Запитващата юрисдикция обаче се съмнява, че такова решение е съвместимо с правото на Съюза.
32
На първо място, тя посочва, че от една страна, отхвърлянето в значителна част на искането на RM и EM може да застраши реституционния ефект и възпиращия ефект, които съгласно решение от 21 декември 2016 г., Gutiérrez Naranjo и др. (C‑154/15, C‑307/15 и C‑308/15, EU:C:2016:980, т. 62 и 63), член 6, параграф 1 и член 7, параграф 1 от Директива 93/13 имат за цел да придадат на констатацията за неравноправността на клаузи, съдържащи се в сключените с потребителите договори.
33
От друга страна, ако доставчикът бъде лишен напълно от възможността да повдигне възражение за прихващане, това би могло да наруши принципите на равностойност, пропорционалност и правна сигурност, както и правото му на ефективна съдебна защита. Всъщност това лишаване би довело до съществено ограничаване на възможността му да се защити пред съд, особено при положение че разпоредбите на Гражданския кодекс и на Гражданския процесуален кодекс му позволяват да повдигне такова възражение. Запитващата юрисдикция обаче отбелязва, че по-специално в решение от 14 декември 2023 г., Getin Noble Bank (Давност за реституционните искове) (C‑28/22, EU:C:2023:992, т. 87), Съдът е изключил възможността търговец да се позове на възражение за задържане при обстоятелства, които според нея са сходни с тези в настоящия случай.
34
На второ място, запитващата юрисдикция посочва, че полската съдебна практика допуска възможността доставчик да повдигне при условията на евентуалност възражение за прихващане, когато твърди главно, че предявеното от потребителя вземане не е доказано по принцип или по размер.
35
В това отношение запитващата юрисдикция отбелязва, че подобно възражение поставя потребителя в процесуално положение, което би могло да е несъвместимо с член 7, параграф 1 от Директива 93/13 и с принципа на ефективност. Всъщност при валидно повдигнато от доставчика възражение за прихващане потребителят по принцип би трябвало да оттегли искането си за плащане по член 203, параграф 1 от Гражданския процесуален кодекс. На практика обаче за потребителя би било трудно да оттегли по този начин иска си, тъй като претенцията му за плащане е част от иска за обявяване на сключения с доставчика договор за недействителен. Ако не бъде оттеглен обаче, съществува опасност искът на потребителя да бъде частично отхвърлен и поради това той да бъде осъден да заплати част от съдебните разноски.
36
Според запитващата юрисдикция процесуалното положение на потребителя не би било толкова сложно, ако доставчикът повдигне възражение за прихващане, като същевременно признае безусловно недействителността на сключения с този потребител договор за кредит и че последният има вземане срещу него в размер на месечните кредитни вноски. Тази юрисдикция обаче иска да се установи дали изключването на възможността за доставчика да повдигне възражение за прихващане при условията на евентуалност не нарушава принципите на равностойност, пропорционалност и правна сигурност, както и правото му на ефективна съдебна защита.
37
Освен това посочената юрисдикция отбелязва, че безспорно съгласно полската съдебна практика от член 455 от Гражданския кодекс следва, че вземане, произтичащо от задължението за връщане на даденото без основание в изпълнение на недействителния договор, става изискуемо по смисъла на член 498, параграф 1 от този кодекс след отправяне на покана за плащане на определена сума. Такова вземане обаче би предполагало недействителността на този договор.
38
На трето място, запитващата юрисдикция иска да се установи дали е съвместим с правото на Съюза толкова кратък срок за възстановяване като двуседмичния срок, изискван от SBP в поканата ѝ за изпълнение. В това отношение от полската съдебна практика следва, че думата „незабавно“ в член 455 от Гражданския кодекс следва да се разбира в смисъл, че в типичния случай задължението трябва да бъде изпълнено в четиринадесетдневен срок от поканата за изпълнение. Тъй като SBP е действала в съответствие с тази съдебна практика, вземането ѝ би трябвало да се счита за изискуемо от тази гледна точка.
39
По-конкретно тази юрисдикция иска да се установи дали член 7, параграф 1 от Директива 93/13 и принципът на ефективност допускат възможността доставчик да прикани потребител да плати в кратък срок сума, която изглежда висока с оглед на средствата на последния. Тя обаче посочва, че в случая предварително е информирала RM и EM за последиците от обявяването на разглеждания договор за недействителен, и по-специално за задължението да върнат сума, равна на отпуснатите по кредита средства.
40
На четвърто и последно място, запитващата юрисдикция припомня, че RM и EM вече са спечелили делото относно недействителността на разглеждания договор. Така, в случай че отхвърли повдигнатото от SBP възражение за прихващане и присъди в полза на RM и EM цялата предявена от тях сума, SBP би загубила делото изцяло и следователно би трябвало да понесе всички съдебни разноски съгласно член 98, параграф 1 от Гражданския процесуален кодекс.
41
Ако обаче уважи възражението за прихващане, тя не би могла да възложи всички съдебни разноски на SBP, а би трябвало да възложи част от тях на RM и EM, доколкото те неоснователно са твърдели, че това възражение следва да бъде отхвърлено. В резултат на такова разпределяне, извършено в съответствие с член 100, първо изречение от Гражданския процесуален кодекс, RM и EM ще получат само сумата от 5504 PLN (около 1293 евро) като подлежащи на възстановяване съдебни разноски, докато в действителност разходите им възлизат на 17334 PLN (около 4071 евро).
42
Запитващата юрисдикция се съмнява, че такъв резултат е съвместим с член 6, параграф 1 и член 7, параграф 1 от Директива 93/13, както и с принципа на ефективност. Въпреки това, на основание член 102 от Гражданския процесуален кодекс тя би могла да постанови решение относно съдебните разноски, което е по-благоприятно за RM и EM.
43
При тези обстоятелства Sąd Okręgowy w Warszawie (Окръжен съд Варшава) решава да спре производството и да постави на Съда следния преюдициален въпрос:
„Трябва ли в контекста на обявяването на договор за ипотечен кредит за изцяло недействителен поради това, че не може да се изпълнява след премахването на неравноправните клаузи от него, член 6, параграф 1 и член 7, параграф 1 от Директива [93/13], както и принципите на ефективност, равностойност, пропорционалност и правна сигурност да се тълкуват в смисъл, че не допускат съдебна практика по тълкуването на националното право, съгласно която:
–
в производството по иск на потребителя срещу банката за връщане на равностойността на кредитните вноски банката може валидно да повдигне възражение за прихващане на своето вземане за връщане на равностойността на сумата на кредита с вземането на потребителя,
–
банката може валидно да повдигне посоченото възражение за прихващане и при условията на евентуалност, докато главното ѝ възражение по делото е, че кредитният договор е действителен и не съдържа неравноправни клаузи,
–
банката може валидно да отправи покана до потребителя за връщането на равностойността на сумата на кредита, усвоена в изпълнение на недействителния договор (вследствие от което това вземане на банката става изискуемо), докато главното ѝ възражение по делото е, че кредитният договор е действителен и не съдържа неравноправни клаузи,
–
банката може да определи на потребителя двуседмичен срок за връщането на равностойността на цялата сума на кредита (вследствие от което вземането на банката за връщането на равностойността на цялата сума на кредита става изискуемо), [и]
–
потребителят ще бъде осъден да заплати част от разноските по делото съобразно степента, в която искът за вземането му е отхвърлен поради уважаването на повдигнатото от банката възражение за прихващане?“.
По компетентността на Съда
44
Португалското правителство изтъква, че Съдът не е компетентен да разгледа преюдициалното запитване, тъй като с него запитващата юрисдикция иска от Съда да тълкува националното право.
45
От текста на преюдициалния въпрос обаче е видно, че той се отнася всъщност до тълкуването на разпоредби и принципи на правото на Съюза.
46
Следователно, тъй като е компетентен да тълкува разпоредбите и принципите на правото на Съюза, Съдът е компетентен да разгледа преюдициалното запитване и да отговори на поставения му от запитващата юрисдикция въпрос.
По допустимостта на преюдициалното запитване
47
Полското правителство изтъква, че е недопустима частта от преюдициалния въпрос, която се отнася до възможността за доставчика да повдигне при условията на евентуалност възражение за прихващане в рамките на спора между него и потребителя, който иска да бъде обявен за недействителен сключения заедно от тях договор за ипотечен кредит, като същевременно главно доставчикът твърди, че този договор е действителен. Всъщност с частичното съдебно решение, посочено в точка 25 от настоящото решение, запитващата юрисдикция вече е решила, че разглежданият договор е недействителен.
48
Съгласно постоянната съдебна практика основанието за отправяне на преюдициално запитване е не формулирането на консултативни становища по общи или хипотетични въпроси, а необходимостта от отговор за ефективното решаване на даден правен спор (вж. решения от 16 декември 1981 г., Foglia, 244/80, EU:C:1981:302, т. 18, и от 11 септември 2025 г.Banco Santander (Преструктуриране на Banco Popular III), C‑687/23, EU:C:2025:687, т. 35).
49
В случая несъмнено е вярно, че с частично решение запитващата юрисдикция е обявила разглеждания договор за недействителен. Едновременно с това обаче тя е решила да сезира Съда с настоящото преюдициално запитване, тъй като счита, че се нуждае от тълкуване на разпоредби и принципи на правото на Съюза, за да може в същото производство, по което е постановено това частично решение, да се произнесе по останалата част от иска на RM и EM с оглед възражение за прихващане, което към момента на подаването му е било средство за защита, изтъкнато при условията на евентуалност спрямо твърдението относно действителността на този договор.
50
При тези обстоятелства не може да се приеме за очевидно, че отговорът на преюдициалния въпрос в тази му част е от хипотетично естество. Всъщност този отговор може да е необходим за разрешаването на спора в главното производство, и по-специално, за да се прецени съответствието на националното право с разпоредбите от правото на Съюза, чието тълкуване се иска.
51
Следователно преюдициалното запитване е изцяло допустимо.
По преюдициалния въпрос
52
В самото начало следва да се припомни, че съгласно постоянната съдебна практика в рамките на въведеното с член 267 ДФЕС производство за сътрудничество между националните юрисдикции и Съда той трябва да даде на националния съд полезен отговор, който да му позволи да реши спора, с който е сезиран. С оглед на това при необходимост Съдът може да преформулира въпросите, които са му зададени. В това отношение той е длъжен да извлече от цялата информация, предоставена от националния съд, и по-специално от мотивите на акта за преюдициално запитване, разпоредбите от правото на Съюза, които изискват тълкуване предвид предмета на спора (вж. решения от 29 ноември 1978 г., Redmond, 83/78, EU:C:1978:214, т. 26, и от 25 февруари 2025 г., Alphabet и др., C‑233/23, EU:C:2025:110, т. 33 и цитираната съдебна практика).
53
В случая преюдициалното запитване не съдържа обяснение, от което може да се разбере защо принципът на равностойност, макар и посочен в поставения въпрос, е релевантен.
54
Ето защо следва да се приеме, че с единствения си въпрос запитващата юрисдикция по същество иска да се установи дали член 6, параграф 1 и член 7, параграф 1 от Директива 93/13, както и принципът на ефективност, разглеждани в светлината на принципите на правна сигурност и на пропорционалност, а също и на правото на ефективна съдебна защита, допускат съдебна практика по тълкуване на националното право, съгласно която в рамките на производство, заведено от потребител, за да бъде обявен за недействителен сключеният от него с доставчика договор за ипотечен кредит, и да бъдат върнати месечните вноски, платени в изпълнение на този договор, доставчикът, макар да поддържа главно, че посоченият договор е действителен, може да повдигне при условията на евентуалност възражение за прихващане, основано на вземане, съответстващо на размера на ипотечния кредит, при положение че това вземане трябва да се счита за изискуемо, тъй като е изтекъл определеният на потребителя двуседмичен срок в поканата за изпълнение, а уважаването на това възражение води, тъй като потребителят неуспешно му се е противопоставил, до разпределяне на съдебните разноски съобразно степента, в която всяка от страните е загубила делото.
55
Съгласно член 6, параграф 1 от Директива 93/13 държавите членки определят изискването включените неравноправни клаузи в договори между потребители и продавачи или доставчици да не са обвързващи за потребителя при условията на тяхното национално право.
56
Освен това, с оглед на естеството и значението на обществения интерес, който представлява защитата на потребителите, които са в положение на по-слаба страна спрямо продавачите или доставчиците, тази директива задължава държавите членки да предвидят подходящи и ефективни мерки „за предотвратяване на употребата на неравноправни клаузи в договори, сключени между потребители и продавачи или доставчици“, както следва от член 7, параграф 1 в светлината на двадесет и четвърто съображение от тази директива (вж. в този смисъл решение от 21 декември 2016 г., Gutiérrez Naranjo и др., C‑154/15, C‑307/15 и C‑308/15, EU:C:2016:980, т. 56 и цитираната съдебна практика).
57
Следователно националният съд е длъжен да изключи действието на неравноправната договорна клауза, която налага плащането на суми, оказали се недължими. Подобно задължение по принцип поражда съответния реституционен ефект по отношение на тези суми, доколкото липсата на такъв реституционен ефект би поставила под въпрос възпиращия ефект, с който член 6, параграф 1 във връзка с член 7, параграф 1 от тази директива придружава констатацията за неравноправността на клаузи, съдържащи се в сключените между потребители и продавач или доставчик договори (вж. в този смисъл решение от 15 юни 2023 г.Bank M. (Последици от обявяването на договора за недействителен), C‑520/21, EU:C:2023:478, т. 58 и цитираната съдебна практика).
58
Директива 93/13 не урежда изрично последиците, които поражда недействителността на договор, сключен между продавач или доставчик и потребител, след премахването на съдържащите се в него неравноправни клаузи. Следователно държавите членки трябва да определят последиците, до които води подобна констатация, като се има предвид, че правилата, които установяват в това отношение, трябва да бъдат съвместими с правото на Съюза, и по-специално с преследваните от тази директива цели (решение от 15 юни 2023 г., Bank M. (Последици от обявяването на договора за недействителен), C‑520/21, EU:C:2023:478, т. 64 и цитираната съдебна практика).
59
В случая, на първо място, от акта за преюдициално запитване е видно, че положението, което е накарало запитващата юрисдикция да сезира Съда с това запитване, произтича от т.нар. теория за „двете кондикции“, съгласно която недействителността на такъв договор поражда две вземания, които могат да бъдат събрани самостоятелно.
60
В това отношение преди всичко Съдът вече е постановил, че член 7, параграф 1 от Директива 93/13 трябва да се тълкува в смисъл, че не допуска национална съдебна практика, съгласно която, когато договор за кредит е обявен за нищожен, тъй като съдържа клауза, квалифицирана като неравноправна, търговецът има право да иска от потребителя връщане на цялата номинална сума по отпуснатия кредит, независимо от размера на погасителните вноски, изплатени от потребителя в изпълнение на този договор, и независимо от остатъка от дължимата сума (решение от 19 юни 2025 г., Lubreczlik, C‑396/24, EU:C:2025:460, т. 44).
61
От акта за преюдициално запитване обаче е видно, че уважаването на възражението за прихващане, повдигнато от доставчика в отговор на искането на потребителя да му бъде върнато платеното от него в изпълнение на обявен за недействителен договор за ипотечен кредит, води до положение, при което само страната, която е имала по-високото вземане, продължава да бъде кредитор на другата страна. Следователно в такъв случай се вземат предвид размерът на вноските, извършени от потребителя в изпълнение на недействителния договор, и остатъкът по дължимата сума, така че потребителят не е длъжен да върне целия номинален размер на получения кредит.
62
При това положение припомнените в точка 60 от настоящото решение принципи допускат тълкуване на релевантните националноправни норми, което позволява да се стигне до положение, при което вследствие на прихващане между две насрещни вземания, чиито съответни суми не са еднакви, само страната, която остава длъжник по сумата, непокрита от собственото ѝ вземане срещу другата страна, е осъдена да заплати тази сума на последната.
63
След това няма съмнение, че съгласно съдебната практика член 6, параграф 1 и член 7, параграф 1 от Директива 93/13 във връзка с принципа на ефективност не допускат съдебна практика по тълкуване на националното право, съгласно която при невъзможност договор за ипотечен кредит, сключен между потребител и доставчик, да продължи да действа след отстраняването на съдържащите се в него неравноправни клаузи, доставчикът може да упражни право на задържане, с което да обвърже връщането на полученото от потребителя с условието този потребител да направи предложение за връщане на това, което самият той е получил от посочения доставчик, или да предостави обезпечение за връщане на полученото, при положение че упражняването от страна на същия доставчик на това право на задържане води до загуба за потребителя на правото да получи лихви за забава (вж. в този смисъл решение от 14 декември 2023 г., Getin Noble Bank (Давност за реституционни искове), C‑28/22, EU:C:2023:992, т. 87, и определение от 8 май 2024 г., Santander Bank Polska, C‑424/22, EU:C:2024:398, т. 38).
64
Правото на задържане, разглеждано по делата, по които е постановена тази съдебна практика, обаче се състои в това, че първата страна поставя като условие за връщане на даденото, дължимо от нея на втората страна, последната да се задължи да върне даденото ѝ от първата страна. Освен това от акта за преюдициално запитване е видно, че ако бъде уважено повдигнатото от SBP възражение за прихващане, размерът на главното вземане на RM и на EM във всички случаи ще бъде увеличен с лихви за забава.
65
За разлика от това, освен ако запитващата юрисдикция не установи друго, от акта за преюдициално запитване е видно, че в полското право прихващането има ефект, еквивалентен на изпълнението на задължения от двете страни.
66
Ето защо при такива обстоятелства, за разлика от упражняването на правото на задържане, за което става въпрос в цитираните в точка 63 от настоящото решение дела, прихващането между съответните вземания на доставчика и на потребителя по принцип не може да застраши защитата, която Директива 93/13 гарантира на последния.
67
Накрая, за да се преценят последиците за положението на потребителя, до които води обявяването на договора за недействителен в неговата цялост, определяща е изразената от потребителя воля. Всъщност системата на защита, предвидена в Директива 93/13, не се прилага, ако потребителят възрази. Той може, след като е бил уведомен от националния съд, да не се позове на неравноправния и необвързващ характер на дадена клауза, като по този начин даде свободно и информирано съгласие с нея и така избегне обявяването на договора за недействителен. За да може потребителят да даде свободно и информирано съгласие, националният съд трябва да посочи на страните — в рамките на националните процесуални разпоредби и с оглед на принципа на справедливост в гражданското производство — по обективен и изчерпателен начин правните последици, които би могло да има премахването на неравноправната клауза. Такова информиране е от особено значение, когато неприлагането на неравноправната клауза би могло да доведе до недействителност на целия договор и до евентуално задължение на потребителя за връщане на даденото му (вж. в този смисъл решение от 16 март 2023 г., M. B. и др. (Последици от обявяване на недействителност на договора), C‑6/22, EU:C:2023:216, т. 38—41 и цитираната съдебна практика).
68
Въпреки това, когато потребителят, макар да е получил от компетентния съд информация за последиците, които могат да произтекат от обявяването за недействителен на договора между него продавача или доставчика, реши да не възрази срещу обявяването на договора за недействителен от този съд, следва да се приеме, че уважаването от съда на искането на продавача или доставчика за взаимно прихващане на съответните вземания на двете страни, произтичащо от тази недействителност, не противоречи на защитата, гарантирана на потребителя от Директива 93/13. Всъщност такова прихващане е един от начините доставчикът да получи връщане на заетата главница, на което има право вследствие обявяването на посочения договор за недействителен.
69
Освен това такъв механизъм за прихващане позволява да се избегне възможността продавачът или доставчикът да избере да предяви отделно иск за вземането си срещу потребителя, което би довело до умножаване на броя на производствата, а следователно и до допълнителни разходи, което не би било в интерес на потребителя.
70
В това отношение, на второ място, следва да се подчертае, че макар лицата, които считат себе си за увредени от нарушение на правото на Съюза, да могат да се позоват на правото на справедлив съдебен процес, гарантирано от член 47 от Хартата на основните права на Европейския съюз, това право защитава и ответника, включително когато вече е било установено, че последният е нарушил Директива 93/13. Всъщност правото на справедлив съдебен процес защитава всяко юридическо лице, разглеждано индивидуално. В този смисъл за потребителските съдебни спорове се прилагат произтичащите от този член процесуални гаранции (вж. по аналогия с член 101 ДФЕС решение от 11 юли 2024 г., Volvo (Връчване на съдебни съобщения, извършено на адреса по седалището на дъщерно дружество на ответника), C‑632/22, EU:C:2024:601, т. 54).
71
Ако обаче на продавача или доставчика бъде отнета предвидената в приложимото национално право възможност да противопостави на потребителя възражение за прихващане, правото му на ефективна съдебна защита ще бъде засегнато непропорционално, доколкото продавачът или доставчикът няма да може да се позове на това средство за защита.
72
Ето защо, след като потребител може да поиска от компетентния съд, ако последният обяви за недействителен договора, сключен от него с продавач или доставчик, да осъди продавача или доставчика да върне полученото от потребителя в изпълнение на този договор, принципът на равни процесуални възможности, който произтича от самото понятие за справедлив процес (вж. в този смисъл решение от 12 юли 2022 г., Nord Stream 2/Парламент и Съвет, C‑348/20 P, EU:C:2022:548, т. 128 и цитираната съдебна практика), изисква този продавач или доставчик на свой ред да разполага с такава възможност да му бъде върнато предоставеното от него на същия потребител, включително чрез възражение за прихващане, повдигнато при условията на евентуалност, в случай че бъде отхвърлено основното средство за защита на същия продавач или доставчик, а именно че посоченият договор е действителен.
73
В този контекст обаче трябва да се уточни, че от съдебната практика следва, че член 6, параграф 1 и член 7, параграф 1 от Директива 93/13 не допускат съдебна практика по тълкуване на правото на държава членка, според която след обявяване на недействителността на договор за ипотечен кредит, банката има право да иска от потребителя сума, която надвишава връщането на капитала, отпуснат за изпълнението на този договор, и плащане на законна лихва за забава, считано от поканата за изпълнение. С тази уговорка относно законната лихва за забава банката няма право да получи възнаграждение за използването на тези средства от потребителя (вж. в този смисъл решение от 7 декември 2023 г., mBank (Изявление на потребител), C‑140/22, EU:C:2023:965, т. 62 и 63 и цитираната съдебна практика).
74
В контекста на възражение за прихващане, повдигнато при условията на евентуалност, посочената уговорка води до това, че докато доставчикът твърди, че сключеният с потребителя договор е действителен, никоя покана за изпълнение, която той връчва на потребителя с цел връщане на заетата главница, не може да породи действие, по-специално за целите на плащането на лихви за забава, до окончателното обявяване на този договор за недействителен.
75
На трето място, що се отнася до продължителността на срока за плащане, който доставчикът може да определи в отправената до потребителя покана за изпълнение, следва да се приеме, че тази продължителност е част от цялата информация относно последиците от обявяването на договора за недействителен, която компетентният съд трябва да предостави на този потребител в съответствие със съдебната практика, припомнена в точка 67 от настоящото решение, преди да може да обяви такава недействителност. Макар определянето на тази продължителност да зависи от националното право, с оглед на всички релевантни обстоятелства този съд трябва все пак да се погрижи тя да не е такава, че да възпре или дори да попречи на потребителя да се позове на защитата, която му предоставя Директива 93/13.
76
На четвърто и последно място, що се отнася до последиците, които уважаването на повдигнатото от продавача или доставчика възражение за прихващане може да има върху разноските по делото, следва да се отбележи, че разпределянето на разноските в съдебните производства пред националните съдилища попада в обхвата на процесуалната автономия на държавите членки, при условие че се спазват принципите на равностойност и на ефективност (решение от 22 септември 2022 г., Servicios prescriptor y medios de pagos EFC, C‑215/21, EU:C:2022:723, т. 34 и цитираната съдебна практика).
77
Що се отнася до принципа на ефективност, за който единствено става дума в съображенията на запитващата юрисдикция в това отношение, следва да се припомни, че всеки случай, в който се поставя въпросът дали национална процесуална разпоредба прави невъзможно или прекомерно трудно прилагането на правото на Съюза, трябва да се анализира, като се държи сметка за мястото на тази разпоредба в цялото производство, за неговия ход и за особеностите му пред различните национални инстанции. В тази насока следва, когато е необходимо, да се вземат предвид принципите, които стоят в основата на националната правораздавателна система, като гарантирането на правото на защита, принципът на правна сигурност и правилното развитие на производството (решение от 22 септември 2022 г., Servicios prescriptor y medios de pagos EFC, C‑215/21, EU:C:2022:723, т. 35 и цитираната съдебна практика).
78
Макар принципът на ефективност като цяло да допуска потребителят да понесе определени съдебни разноски, когато предявява иск за установяване на неравноправния характер на договорна клауза (решение от 7 април 2022 г., Caixabank, C‑385/20, EU:C:2022:278, т. 51), следва също да се отбележи, че Директива 93/13 предоставя на потребителя право да сезира съответния съд, за да се установи неравноправният характер на договорна клауза и да се откаже нейното прилагане — право, чиято ефективност трябва да се запази. Поради това режимът на разпределяне на съдебните разноски в такова производство не трябва да възпира потребителя да упражни това право (вж. в този смисъл решение от 22 септември 2022 г., Servicios prescriptor y medios de pagos EFC, C‑215/21, EU:C:2022:723, т. 37 и цитираната съдебна практика).
79
В случая запитващата юрисдикция счита, че ако уважи подигнатото от SBP възражение за прихващане, тя няма да може да приложи член 98, параграф 1 от Гражданския процесуален кодекс, за да осъди тази банка да заплати всички разноски в производството, като се има предвид, че RM и EM ще са загубили делото в частта от искането си за връщане на сумите, които са платили на SBP по силата на разглеждания договор, и размерът на това връщане трябва да бъде намален с размер, съответстващ на вземането, което SBP има срещу тях. Тя уточнява, че би могла да приложи тази разпоредба, ако RM и EM не бяха се противопоставили на възражението за прихващане, повдигнато от SBP, и бяха оттеглили частично искането си. При тези обстоятелства посочената юрисдикция счита, че е длъжна да приложи член 100, първо изречение от този кодекс и да разпредели съдебните разноски, като вземе предвид в какво съотношение всяка от страните е загубила делото. Въпреки това тази юрисдикция сочи възможността да приложи член 102 от Гражданския процесуален кодекс, който ѝ позволява да осъди загубилата делото страна да заплати само част от съдебните разноски или да не я осъди изобщо да заплати такива разноски, като по този начин се произнесе по разноските по-благоприятно за ищците.
80
В това отношение е важно да се припомни, че принципът за тълкуване на националното право в съответствие с правото на Съюза изисква националните юрисдикции, при спазване по-специално на забраната за тълкуване contra legem на националното право, да направят всичко в границите на правомощията си, като вземат предвид цялото вътрешно право и като приложат признатите от последното методи за тълкуване, за да гарантират пълната ефективност на съответната директива и да стигнат до решение, което съответства на нейната цел (вж. в този смисъл решение от 5 октомври 2004 г., Pfeiffer и др., C‑397/01—C‑403/01, EU:C:2004:584, т. 118 и 119, и от 15 октомври 2024 г., KUBERA, C‑144/23, EU:C:2024:881, т. 51 и цитираната съдебна практика).
81
В писменото си становище полското правителство посочва, че националните съдилища разполагат с достатъчно правни инструменти, за да гарантират ефективността на правата, които потребителите черпят от Директива 93/13. По-конкретно тези съдилища можели да разпоредят възстановяване на разходите на основание член 102 от Гражданския процесуален кодекс, който прогласява принципа на справедливост. По силата на принципа на съответстващо тълкуване тези съдилища можели да се отклонят от ограничителното тълкуване на този член.
82
В крайна сметка запитващата юрисдикция е компетентната да прецени дали приложимата в главното производство национална правна уредба може да се тълкува в съответствие с Директива 93/13, и ако е така, да изведе съответните правни последици от това.
83
По-конкретно тази юрисдикция трябва, от една страна, да гарантира, че RM и EM имат ефективно право да бъде обявен за недействителен разглежданият договор, съдържащ неравноправни клаузи, и да им бъдат върнати сумите, получени без основание от доставчика, като не допусне режимът на разпределяне на съдебните разноски да възпре потребителите да се позовават на правата, предоставени им с Директива 93/13.
84
От друга страна, посочената юрисдикция трябва също така да може да прецени всички обстоятелства по делото, с което е сезирана, за да вземе предвид, ако е необходимо, евентуалната недобросъвестност на потребителите, които въпреки получената от съда информация неоснователно се противопоставят на прихващането на взаимно дължимите вземания между тях и доставчика (вж. в този смисъл решение от 22 септември 2022 г., Servicios prescriptor y medios de pagos EFC, C‑215/21, EU:C:2022:723, т. 42 и 43).
85
С оглед на изложените по-горе съображения на поставения въпрос следва да се отговори, че член 6, параграф 1 и член 7, параграф 1 от Директива 93/13, както и принципът на ефективност, разглеждани в светлината на принципите на правна сигурност и на пропорционалност, а също и на правото на ефективна съдебна защита, трябва да се тълкуват в смисъл, че допускат съдебна практика по тълкуване на националното право, съгласно която в рамките на производство, заведено от потребител, за да бъде обявен за недействителен сключеният от него с доставчика договор за ипотечен кредит, и да бъдат върнати месечните вноски, платени в изпълнение на този договор, доставчикът, макар да поддържа главно, че посоченият договор е действителен, може да повдигне при условията на евентуалност възражение за прихващане, основано на вземане, съответстващо на размера на ипотечния кредит, стига последното вземане да не се счита за изискуемо, преди компетентният съд да обяви за недействителен същия договор, а от друга страна, фактът, че такова възражение е уважено, да не води до решение относно разноските по делото, което може да възпре потребителя да упражни правата, предоставени му от тази директива.
По съдебните разноски
86
С оглед на обстоятелството, че за страните по главното производство настоящото дело представлява отклонение от обичайния ход на производството пред запитващата юрисдикция, последната следва да се произнесе по съдебните разноски. Разходите, направени за представяне на становища пред Съда, различни от тези на посочените страни, не подлежат на възстановяване.
По изложените съображения Съдът (девети състав) реши:
Член 6, параграф 1 и член 7, параграф 1 от Директива 93/13/ЕИО на Съвета от 5 април 1993 година относно неравноправните клаузи в потребителските договори, както и принципът на ефективност, разглеждани в светлината на принципите на правна сигурност и на пропорционалност, а също и на правото на ефективна съдебна защита,
трябва да се тълкуват в смисъл, че
допускат съдебна практика по тълкуване на националното право, съгласно която в рамките на производство, заведено от потребител, за да бъде обявен за недействителен сключеният от него с доставчика договор за ипотечен кредит, и да бъдат върнати месечните вноски, платени в изпълнение на този договор, доставчикът, макар да поддържа главно, че посоченият договор е действителен, може да повдигне при условията на евентуалност възражение за прихващане, основано на вземане, съответстващо на размера на ипотечния кредит, стига последното вземане да не се счита за изискуемо, преди компетентният съд да обяви за недействителен същия договор, а от друга страна, фактът, че такова възражение е уважено, да не води до решение относно разноските по делото, което може да възпре потребителя да упражни правата, предоставени му от тази директива.
Подписи
(
*1
)	Език на производството: полски.
(
i
)	Името на настоящото дело е измислено. То не съвпада с истинското име на никоя от страните в производството.