62017TO0494(02)
ОПРЕДЕЛЕНИЕ НА ОБЩИЯ СЪД (осми състав)
19 ноември 2018 година (
*1
)
„Жалба за отмяна и искане за обезщетение — Икономически и паричен съюз — Банков съюз — Единен механизъм за преструктуриране на кредитни институции и някои инвестиционни посредници (ЕМП) — Единен фонд за преструктуриране (ЕФП) — Определяне на предварителната вноска за 2016 г. — Погрешно посочване на ответника — Срок за обжалване — Просрочие — Хипотетични актове — Искане за обезщетение — Тясна връзка с искането за отмяна — Възражение за незаконосъобразност — Явна недопустимост“
По дело T‑494/17
Iccrea Banca SpA Istituto Centrale del Credito Cooperativo, установена в Рим (Италия), за която се явяват P. Messina, F. Isgrò и A. Dentoni Litta, адвокати,
жалбоподател,
срещу
Европейска комисия, за която се явяват V. Di Bucci, A. Steiblytė и K.‑Ph. Wojcik, в качеството на представители,
и
Единен съвет за преструктуриране (ЕСП), за който се явяват G. Rumi, S. Raes, M. Merola и T. Van Dyck, адвокати,
ответници,
с предмет като главно искане, от една страна, жалба, подадена на основание член 263 ДФЕС, за отмяна на решението на ЕСП, прието на неговата изпълнителна сесия от 15 април 2016 г., относно предварителните вноски за 2016 г. в Единния фонд за преструктуриране (SRB/ES/SRF/2016/06), както и на всички други негови решения, въз основа на които Banca d’Italia е приела следните национални актове: № 1249264/15 от 24 ноември 2015 г., № 1262091/15 от 26 ноември 2015 г., № 1547337/16 от 29 декември 2016 г., № 333162/17 от 14 март 2017 г. и № 334520/17 от 14 март 2017 г., в частта им, в която се отнасят до жалбоподателя, от друга страна, искане за обезщетение на основание член 268 ДФЕС, и при условията на евентуалност, искане на основание член 277 ДФЕС,
ОБЩИЯТ СЪД (осми състав),
състоящ се от: A. M. Collins, председател, R. Barents и J. Passer (докладчик), съдии,
секретар: E. Coulon,
постанови настоящото
Определение
Обстоятелствата по спора
1
С решение от 15 април 2016 г. относно предварителните вноски за 2016 г. в Единния фонд за преструктуриране (SRB/ES/SRF/2016/06) (наричано по-нататък „решението от 15 април 2016 г.“) Единният съвет за преструктуриране (ЕСП) на изпълнителната си сесия одобрява предварителните вноски за 2016 г. в Единния фонд за преструктуриране (ЕФП), учреден с Регламент (ЕС) № 806/2014 на Европейския парламент и на Съвета от 15 юли 2014 година за установяването на еднообразни правила и еднообразна процедура за преструктурирането на кредитни институции и някои инвестиционни посредници в рамките на Единния механизъм за преструктуриране и Единния фонд за преструктуриране и за изменение на Регламент (ЕС) № 1093/2010 (ОВ L 225, 2014 г., стр. 1).
2
ЕСП уведомява за това решение националните органи за преструктуриране (наричани по-нататък „НОП“), отговарящи за събирането на индивидуалните вноски от съответните банки на тяхната територия.
3
С писмо от 3 май 2016 г., получено същия ден, Banca d’Italia (наричана по-нататък „италианският НОП“) уведомява жалбоподателя, Iccrea Banca SpA Istituto Centrale del Credito Cooperativo, че ЕСП е определил неговата предварителна вноска за 2016 г. във ЕФП, и му съобщава сумата.
Производството и исканията на страните
4
На 28 юли 2017 г. жалбоподателят подава в секретариата на Общия съд настоящата жалба.
5
Жалбоподателят моли Общия съд:
–
като главно искане, от една страна, да отмени на основание член 263 ДФЕС решението на ЕСП от 15 април 2016 г., както и всички други негови решения, въз основа на които италианският НОП е приел националните актове № 1249264/15 от 24 ноември 2015 г., № 1262091/15 от 26 ноември 2015 г., № 1547337/16 от 29 декември 2016 г., № 333162/17 от 14 март 2017 г. и № 0334520/17 от 14 март 2017 г., в частта, в която се отнасят до нея, и от друга страна, да осъди ЕСП да ѝ изплати обезщетение на основание член 268 ДФЕС за вредата, която му е била причинена през 2015 г. и 2016 г. при изпълнение на функциите му за определяне на дължимите от него вноски, вреда, състояща се в определения по-голям размер на дължимите от него суми,
–
при условията на евентуалност, на основание член 277 ДФЕС да прогласи невалидността на член 5, параграф 1, букви а) и е) от Делегиран регламент (ЕС) 2015/63 на Комисията от 21 октомври 2014 година за допълване на Директива 2014/59/ЕС на Европейския парламент и на Съвета по отношение на предварителните вноски в механизмите за финансиране на преструктурирането (ОВ L 11, 2015 г., стр. 44) или евентуално на целия регламент,
–
да осъди ЕСП да заплати съдебните разноски.
6
С отделен акт, подаден в секретариата на Общия съд на 31 октомври 2017 г. на основание член 130, параграф 1 от Процедурния правилник на Общия съд, Европейската комисия повдига възражение за недопустимост. Комисията иска от Общия съд:
–
да отхвърли с определение жалбата като лишена от предмет или явно недопустима,
–
при условията на евентуалност, да отхвърли жалбата като лишена от предмет или недопустима,
–
да осъди жалбоподателя да заплати съдебните разноски.
7
С акт от 8 ноември 2017 г. ЕСП представя писмената си защита в секретариата на Общия съд. ЕСП иска от Общия съд:
–
да отхвърли жалбата като неоснователна,
–
при условията на евентуалност, да отхвърли жалбата като неоснователна,
–
да осъди жалбоподателя да заплати съдебните разноски.
8
С актове, подадени в секретариата на Общия съд на 11 януари 2018 г., жалбоподателят представя становището си по възражението за недопустимост, направено от Комисията, както и репликата.
9
Жалбоподателят моли по същество Общия съд:
–
да отхвърли възраженията за недопустимост, направени от Комисията и от ЕСП,
–
да уважи жалбата съгласно нейния петитум.
10
С определение от 5 февруари 2018 г. Общият съд разпорежда на ЕСП, като действие по събиране на доказателства, да представи по-конкретно поверителен и неповерителен вариант на пълното копие от оригинала на решението от 15 април 2016 г., включително неговото приложение.
11
На 21 февруари 2018 г. ЕСП изпълнява определението на Общия съд от 5 февруари 2018 г.
12
С писмо от 12 март 2018 г. Общият съд, като процесуално-организационно действие, поставя въпроси на ЕСП.
13
На 27 март 2018 г. ЕСП отговаря частично на тези въпроси, като по отношение на останалата част от въпросите изтъква необходимостта да се предприеме мярка за събиране на доказателства поради наличието на поверителни данни.
14
С определение от 2 май 2018 г. Общият съд приема мярка по събиране на доказателства.
15
С писмо от 18 май 2018 г., изменено на 8 и 29 юни 2018 г., ЕСП изпълнява определението на Общия съд от 2 май 2018 г.
16
С решение от 16 юли 2018 г. Общият съд изтегля от преписката поверителните варианти на представените от ЕСП документи с изключение на файловете с формат TXT, съдържащи се в USB устройствата, представени на 18 май 2018 г. от ЕСП, които не съдържат никаква поверителна информация и които са присъединени към преписката на хартиен носител.
От правна страна
По повдигнатото от Комисията възражение за недопустимост
17
По силата на член 130, параграфи 1 и 7 от Процедурния правилник, по искане на ответника Общият съд може да се произнесе по недопустимостта или липсата на компетентност, без да разглежда спора по същество. В случая, след като Комисията е внесла искане на основание член 130, параграф 1 от горепосочения правилник, Общият съд, намирайки, че делото е достатъчно изяснено от доказателствата по преписката, решава да се произнесе по това искане, без да дава по-нататъшен ход на производството.
18
Комисията изтъква, че по отношение на нея жалбата е недопустима, тъй като решението от 15 април 2016 г. е решение на ЕСП. Що се отнася до възражението за незаконосъобразност, направено от жалбоподателя, то не можело да постави под съмнение тази констатация.
19
Видно от постоянната съдебна практика, жалба за отмяна на основание член 263 ДФЕС се подава срещу институцията или органа на Европейския съюз, който е приел оспорвания акт (вж. в този смисъл решения от 11 септември 2003 г., Австрия/Съвет, C‑445/00, EU:C:2003:445, т. 32 и цитираната съдебна практика, и от 15 септември 2016 г., La Ferla/Комисия и ECHA, T‑392/13, EU:T:2016:478, т. 60 и цитираната съдебна практика).
20
В случая решението от 15 април 2016 г. не е решение на Комисията, а решение на ЕСП. Следва да се добави, че съгласно текста на жалбата това се отнася за всички евентуални „други решения на [ЕСП]“, въз основа на които италианският НОП е приел петте национални акта, посочени в жалбата.
21
Освен това позоваването, какъвто е случаят, на неприложимостта на акт с общо приложение по силата на член 277 ДФЕС не представлява самостоятелно право за започване на съдебно производство и може да се упражнява само инцидентно. Следователно самото позоваване от жалбоподателя на възражение за незаконосъобразност срещу приетия от Комисията Делегиран регламент № 2015/63 не е от естество да позволи призоваването на посочената институция пред Общия съд. Всяко друго тълкуване би поставило под въпрос обстоятелството, че възможността за позоваване на неприложимостта на акт с общо приложение по силата на член 277 ДФЕС не съставлява самостоятелно право за започване на съдебно производство (вж.решение от 15 септември 2016 г., La Ferla/Комисия и ECHA, T‑392/13, EU:T:2016:478, т. 40 и цитираната съдебна практика).
22
Видно от предходните съображения, настоящата жалба за отмяна е недопустима по отношение на Комисията.
По недопустимостта на жалбата, повдигната от ЕСП
23
Съгласно член 126 от Процедурния правилник, когато разглеждането на иск или жалба явно не е от компетентността на Общия съд или когато искът или жалбата е явно недопустим(а) или явно лишен(а) от всякакво правно основание, Общият съд може по предложение на съдията докладчик във всеки един момент, без да провежда докрай производството, да реши да се произнесе с мотивирано определение. В настоящия случай Общият съд намира, че делото е достатъчно изяснено от доказателствата по преписката, и решава да се произнесе, без да дава по-нататъшен ход на производството.
По недопустимостта на жалбата от гледна точка на сроковете, доколкото тя е насочена срещу решението от 15 април 2016 г.
24
Жалбоподателят поддържа, че е подал жалбата в определения срок. Той твърди, че до 29 май 2017 г. реално не е знаел за решението от 15 април 2016 г. От това следвало, че настоящото искане за отмяна е подадено в срок. Освен това жалбоподателят посочва, че искането, предявено пред Tribunale amministrativo regionale per il Lazio (Регионален административен съд на Лацио, Италия), се отнасяло и до други италиански актове за 2015 г. и 2017 г., за които обаче не били представени съответните решения на ЕСП.
25
ЕСП изтъква, че жалбата е явно просрочена, щом като жалбоподателят, макар и да е узнал за съществуването на решението от 15 април 2016 г. най-късно през май 2016 г., подава жалбата си повече от година след това.
26
Според ЕСП, независимо от всичко, жалбоподателят не е пряко и лично засегнат от решението от 15 април 2016 г. Единствено актът, приет от италианския НОП въз основа на решението на ЕСП, произвеждал правно действие по отношение на жалбоподателя. Последният следвало да сезира националния съд, който можел да постави преюдициален въпрос на Съда.
27
На първо място, видно от приложимата по делото правна уредба, и по-конкретно от член 54, параграф 1, буква б) и от член 70, параграф 2 от Регламент № 806/2014, както конкретният автор на изчисленията на индивидуалните вноски, така и авторът на решението от 15 април 2016 г., с което са одобрени тези вноски, е ЕСП. Обстоятелството, че съществува сътрудничество между ЕСП и НОП, не променя тази констатация.
28
На второ място, следва да се посочи, че каквито и да са терминологичните вариации, които съществуват между текстовете на различните езици на член 5 от Регламент за изпълнение (ЕС) 2015/81 на Съвета от 19 декември 2014 година за определяне на еднообразни условия за прилагане на Регламент (ЕС) № 806/2014 на Европейския парламент и на Съвета по отношение на предварителните вноски в Единния фонд за преструктуриране (ОВ L 15, 2015 г., стр. 1), органите, до които ЕСП, автор на решението, с което се определят предварителните вноски, го изпраща, са НОП, а не банките. Фактически съгласно приложимата правна уредба НОП са единствените структури, до които авторът на разглежданото решение е длъжен да го изпрати, и следователно в крайна сметка те са адресатите на това решение по смисъла на член 263, четвърта алинея ДФЕС.
29
Констатацията, че НОП имат качеството на адресати на решението на ЕСП по смисъла на член 263, четвърта алинея ДФЕС, всъщност се потвърждава от обстоятелството, че в рамките на системата, създадена с Регламент № 806/2014, и в съответствие с член 67, параграф 4 от този регламент на тях е възложено събирането на индивидуалните вноски от банките.
30
Без да е необходимо да се обсъжда дали са спазени условията за допустимост на член 263, четвърта алинея ДФЕС, се налага изводът, че настоящата жалба е явно недопустима от гледна точка на сроковете по следните причини.
31
Съгласно член 263, шеста алинея ДФЕС жалбите за отмяна се подават в срок от два месеца, считано, в зависимост от случая, от публикуването на акта, от неговото съобщаване на жалбоподателя или, при липса на уведомяване, от деня, в който той е узнал за него.
32
В случая решението от 15 април 2016 г. не е било нито публикувано, нито съобщено на жалбоподателя, който не е негов адресат.
33
Съгласно постоянната съдебна практика при липса на публикуване или на уведомяване страната, узнала за съществуването на акт, който я засяга, е длъжна да поиска неговия пълен текст в разумен срок. При това условие срокът за обжалване започва да тече едва от момента, в който третото засегнато лице се е запознало с точното съдържание и мотивите на разглеждания акт, така че да може да упражни правото си на обжалване (вж. в този смисъл определение от 5 март 1993 г., Ferriere Acciaierie Sarde/Комисия, C‑102/92, EU:C:1993:86, т. 18; решения от 19 февруари 1998 г., Комисия/Съвет, C‑309/95, EU:C:1998:66, т. 18, и от 14 май 1998 г., Windpark Groothusen/Комисия, C‑48/96 P, EU:C:1998:223, т. 25).
34
Така двумесечният срок, предвиден в член 263, шеста алинея ДФЕС, който при липсата на публикуване или на уведомяване за акта, който може да бъде предмет на жалба за отмяна, считано от датата, на която жалбоподателят е узнал за него, е различен от разумния срок, с който тази страна разполага, за да поиска да ѝ бъде съобщен пълния текст на същия този акт с цел да получи пълна представа за него (определение от 10 ноември 2011 г., Agapiou Joséphidès/Комисия и EACEA, C‑626/10 P, непубликувано, EU:C:2011:726, т. 128).
35
В случая следва да се посочи, че жалбоподателят, както всички засегнати институции от плащането на предварителна вноска за 2016 г. на ЕФП, е получил необходимите документи и въпросници, за да предостави данните, позволяващи изчисляването на индивидуалните вноски от ЕСП. Тези документи и въпросници са уведомявали жалбоподателя, че вноската на ЕФП е изчислена от ЕСП. Жалбоподателят задължително се е запознал с тези документи, преди да им отговори.
36
По-нататък, жалбоподателят узнава за съществуването на решението от 15 април 2016 г. от писмото на италианския НОП от 3 май 2016 г., получено същия ден.
37
С това писмо италианският НОП уведомява жалбоподателя, че ЕСП е изчислил неговата предварителна вноска за 2016 г. във ЕФП, и му посочва дължимата сума.
38
Следователно, след като жалбоподателят е знаел за съществуването на решението от 15 април 2016 г., той е трябвало, ако не е подал жалба като обезпечителна мярка до получаването на съответното решение, да поиска то да му бъде изпратено в разумния срок, определен в съдебната практика, посочена в точки 33 и 34 по-горе.
39
„Разумният срок“ за отправяне на искане за съобщаване на дадено решение след узнаването за неговото съществуване не е предварително определен срок, който автоматично се извежда от продължителността на срока за подаване на жалбата за отмяна, а срок, който зависи от обстоятелствата по делото (вж. в този смисъл решение от 28 февруари 2013 г., Réexamen Arango Jaramillo и др./ЕИБ, C‑334/12 RX-II, EU:C:2013:134, т. 32—34).
40
Що се отнася до понятието за разумен срок, следва да се отбележи, от една страна, че по други дела Съдът е приел, че двумесечен срок, изчислен от датата на узнаването за съществуването на дадено решение с цел да се поиска неговото съобщаване, надвишава разумния срок (определение от 5 март 1993 г., Ferriere Acciaierie Sarde/Комисия, C‑102/92, EU:C:1993:86, т. 19; вж. също така в този смисъл определение от 10 ноември 2011 г., Agapiou Joséphidès/Комисия и EACEA, C‑626/10 P, непубликувано, EU:C:2011:726, т. 131 и 132).
41
Следва да се посочи, от друга страна, че според преценката, която Общият съд прави по други дела, искане за съобщаване на пълния текст на решение, представено четири месеца след като жалбоподателят е узнал за съществуването на акта, трябва да се счита за направено извън всякакъв разумен срок (вж. в този смисъл определения от 15 юли 1998 г., LPN и GEOTA/Комисия, T‑155/95, EU:T:1998:167, т. 44, и от 8 май 2010 г., Abertis Infraestructuras/Комисия, T‑200/09, непубликувано, EU:T:2010:200, т. 63).
42
С оглед на обстоятелствата по делото не следва да се възприема преценка, различна от тази, която вече е изведена от Съда и от Общия съд.
43
Жалбоподателят обаче, след като узнава за съществуването на обжалваното решение, не е поискал това решение да му бъде съобщено, и още по-малко е направил това в разумен срок.
44
Всъщност жалбоподателят твърди, че едва по повод на подадената жалба от него почти година по-късно, през април 2017 г., на национално равнище срещу италианския НОП и с оглед на отговорите, представени от последния в рамките на производството по обжалване, той бил „поставен в положение да узнае за съществуването на решенията на ЕСП“ и за необходимостта да сезира съда на Съюза със жалба за отмяна.
45
Налага се обаче констатацията, че с оглед на обстоятелствата, изложени в точки 35—37 по-горе, не е било възможно жалбоподателят, считано от 3 май 2016 г., да не е знаел за съществуването на решението от 15 април 2016 г.
46
Освен това жалбоподателят не е изтъкнал, нито е доказал наличието на случайно събитие или на непреодолима сила, което би позволило срокът за обжалване да бъде дерогиран на основание член 45, втора алинея от Статута на Съда на Европейския съюз, приложим към производството пред Общия съд по силата на член 53 от този статут.
47
От това следва, че настоящата жалба за отмяна на решението от 15 април 2016 г., подадена на 28 юли 2017 г., е явно просрочена и трябва да бъде отхвърлена като явно недопустима.
По недопустимостта на жалбата в частта ѝ, която е насочена срещу всички други решения на ЕСП, въз основа на които италианският НОП е приел националните решения № 1249264/15 от 24 ноември 2015 г., № 1262091/15 от 26 ноември 2015 г., № 1547337/16 от 29 декември 2016 г., № 333162/17 от 14 март 2017 г. и № 334520/17 от 14 март 2017 г.
48
Жалбоподателят иска отмяната на всички други решения на ЕСП, въз основа на които [италианският НОП] е приел национални актове № 1249264/15 от 24 ноември 2015 г., № 1262091/15 от 26 ноември 2015 г., № 1547337/16 от 29 декември 2016 г., № 333162/17 от 14 март 1917 г. и № 334520/17 от 14 март 2017 г.
49
ЕСП отбелязва, че тези актове на италианския НОП не са се основавали на негови решения. Всички те били решения, свързани с вноски в италианския национален фонд за преструктуриране, изисквани и изчислени от посочения НОП извън областта на компетентност на ЕСП. Освен това някои от решенията на този НОП дори предхождали възлагането на компетентност на ЕСП за изчисляване на предварителните вноски във ЕФП.
50
Жалбоподателят отговаря, че по този начин той иска да получи пълна правна защита срещу „евентуални неизвестни решения на ЕСП“, които да са били в основата на актовете на италианския НОП, посочени в точка 48 по-горе.
51
Следва да се припомни, че съгласно член 76 от Процедурния правилник исковата молба или жалбата трябва да съдържа предмета на спора, като това посочване трябва да е достатъчно ясно и точно, за да позволи на ответника да подготви защитата си, а на Общия съд — да се произнесе по жалбата, ако е необходимо, без да разполага с други данни (решения от 23 май 2014 г., European Dynamics Luxembourg/ЕЦБ, T‑553/11, непубликувано, EU:T:2014:275, т. 53, и от 5 октомври 2017 г., Ben Ali/Съвет, T‑149/15, непубликувано, EU:T:2017:693, т. 33). Следователно ответник, който е длъжен да спазва горепосочената разпоредба, не може да възложи на Общия съд, а последният не може да бъде задължен да определи вместо него предмета на жалбата (вж. в този смисъл и по аналогия определение от 24 март 1993 г., Benzler/Комисия, T‑72/92, EU:T:1993:27, т. 18 и 19; решения от 30 ноември 2009 г., Ridolfi/Комисия, F‑3/09, EU:F:2009:162, т. 81, и от 5 март 2015 г., Gyarmathy/FRA, F‑97/13, EU:F:2015:7, т. 29).
52
От предходните съображения е видно, че настоящата жалба, в частта ѝ, в която се отнася до евентуални и неизвестни и следователно хипотетични решения на ЕСП, които да са били в основата на петте италиански акта, посочени в точка 48 по-горе, е явно недопустима от гледна точка на член 76 от Процедурния правилник. Не може да бъде уважено искането на жалбоподателя, отнасящо се до това Общият съд да разпореди на ЕСП да му разреши да проучи и да получи копие от решенията, приети за финансовите години 2015—2017 по отношение на него (вж. в този смисъл определение от 19 октомври 2012 г., Ellinika Nafpigeia и Hoern/Комисия, T‑466/11, непубликувано, EU:T:2012:558, т. 28).
По недопустимостта на искането за обезщетение
53
Жалбоподателят иска ЕСП да бъде осъден да му плати обезщетение на основание член 268 ДФЕС за вредата, която му причинил през 2015 г. и през 2016 г. при изпълнение на своите функции за определяне на дължимите от жалбоподателя вноски, състояща се в по-големия размер на сумите.
54
В репликата жалбоподателят поддържа, че искането за обезщетение е самостоятелно спрямо неговите искания за отмяна. Той изтъква, че ако последните искания бъдат уважени, вече платените суми биха му били възстановени, а също така, за целите на бъдещото определяне на вноските, вътрешногруповите задължения съгласно член 5, параграф 1, букви a) и е) от Делегирания регламент 2015/63 биха били изключени от основата за изчисляване на вноските, докато в случай, че бъде уважено искането за обезщетение, той би получил обезщетение за претърпените и бъдещите вреди, произтичащи от обстоятелството, че не е могъл да разполага с недължимо платените суми. Според него обстоятелството, че не е разполагал с недължимо платените суми, не му е позволило да направи някои инвестиции, без които се наложило да прибегне към скъпоструващата помощ на консултанти.
55
ЕСП поддържа, че искането за обезщетение няма самостоятелен характер спрямо исканията за отмяна и в крайна сметка то има за цел да се направи опит за преодоляване на недопустимостта на последните искания.
56
Съгласно постоянната съдебна практика, въпреки че една страна може да се защити, като предяви иск за обезщетение, без при това никоя разпоредба да я принуждава да иска отмяната на увреждащия я незаконосъобразен акт, тя същевременно не може по посочения начин да заобиколи недопустимостта на искане, което се отнася до същата незаконосъобразност и цели същите имуществени резултати (вж. решение от 12 май 2016 г., Holistic Innovation Institute/Комисия, T‑468/14, EU:T:2016:296, т. 46 и цитираната съдебна практика).
57
Следователно искът за обезщетение трябва да се обяви за недопустим, когато в действителност цели отмяната на влязло в сила индивидуално решение и в случай че бъде уважен, би довел до обезсилване на правните последици на това решение. Случаят е такъв, когато с иска за обезщетение ищецът цели да постигне същия резултат като този, който би получил при уважаване на жалба за отмяна, която е пропуснал да подаде своевременно (решение от 12 май 2016 г., Holistic Innovation Institute/Комисия, T‑468/14, EU:T:2016:296, т. 47).
58
Освен това искът за обезщетение би могъл да обезсили правните последици на влязло в сила решение и когато ищецът цели да постигне по-широка полза, която обаче включва ползата, която би могъл да извлече от отменително съдебно решение. В този случай все пак е необходимо да се установи наличието на тясна връзка между иска за обезщетение и жалбата за отмяна, за да се приеме, че първият е недопустим (определение от 13 януари 2014 г., Investigación y Desarrollo en Soluciones y Servicios IT/Комисия, T‑134/12, непубликувано, EU:T:2014:31, т. 62, и решение от 12 май 2016 г., Holistic Innovation Institute/Комисия, T‑468/14, EU:T:2016:296, т. 48).
59
В случая най-напред следва да се припомнят констатациите, направени в точка 52 по-горе, относно недопустимостта на жалбата от гледна точка на член 76 от Процедурния правилник, доколкото с нея се иска отмяната на евентуални неизвестни решения на ЕСП, които да са били в основата на някои от италианските актове. С оглед на тези констатации искането за обезщетение на жалбоподателя във всички случаи не може да се разглежда като допустимо по отношение на решението от 15 април 2016 г.
60
Що се отнася до решението от 15 април 2016 г., следва да се посочи, че искането за обезщетение включва по същество, от една страна, искане ЕСП да плати на жалбоподателя обезщетение за вредата, състояща се в това, че в резултат от това решение са платени по-големи суми, и от друга страна, искане ЕСП да обезщети жалбоподателя за последиците от това, че е бил лишен от платените суми, а именно невъзможността да направи определени инвестиции и необходимостта да прибегне до външни консултанти.
61
Що се отнася на първо място, до искането ЕСП да плати обезщетение на жалбоподателя за вредата, състояща се в по- големите суми, платени в резултат на решението от 15 април 2016 г., това искане в крайна сметка цели връщането на сумите, за които се твърди, че са платени неоснователно в изпълнение на посоченото решение. Следователно искането цели да се преодолее окончателният характер на това решение. То цели в имуществен аспект отмяна, която вече е невъзможна поради изтичането на сроковете. Следователно такова искане е явно недопустимо поради тясната му връзка с искането за отмяна, което само по себе си е явно недопустимо.
62
Що се отнася, на второ място, до искането относно последиците, понесени от обстоятелството, че вече не е имало възможност за разпореждане със сумите, платени в изпълнение на решението от 15 април 2016 г., последици, които се изразявали според жалбоподателя в невъзможността да се правят определени инвестиции и в необходимостта да се прибягва до външни консултанти, следва да се посочи, че с това искане жалбоподателят моли по същество да бъде възстановен в положението, в което е бил, когато посоченото решение не е съществувало. Следователно това искане има тясна връзка по смисъла на цитираната съдебна практика в точка 58 по-горе с искането за отмяна на това решение.
63
В заключение на предходните съображения, когато искане за обезщетение в крайна сметка с двата си компонента води до заобикаляне на последиците с окончателен характер на решението от 15 април 2016 г., който то е придобило, тъй като не е подадена жалба за отмяна в сроковете по член 263 ДФЕС, това искане трябва да бъде отхвърлено като явно недопустимо.
По недопустимостта на искането за обявяване на невалидността на член 5, параграф 1, букви а) и е) от Делегирания регламент 2015/63 или на този регламент в неговата цялост
64
При условията на евентуалност в своята жалба за отмяна жалбоподателят иска от Общия съд, ако не бъдат уважени главните искания, най-малкото да обяви невалидността на член 5, параграф 1, букви а) и е) от Делегирания регламент № 2015/63 или евентуално на регламента в неговата цялост.
65
Както това вече беше посочено в точка 21 по-горе, възможността за позоваване на незаконосъобразността на акт с общо приложение на основание член 277 ДФЕС не представлява самостоятелно право за започване на съдебно производство и не може да бъде упражнена при липсата на право на главна жалба (вж. решение от 6 юни 2013 г., T & L Sugars и Sidul Açúcares/Комисия, T‑279/11, EU:T:2013:299, т. 96 и цитираната съдебна практика).
66
От това следва, че искането на жалбоподателя в случай че не бъде отменено решението от 15 април 2016 г., да бъде обявена частичната или пълната незаконосъобразност на Делегирания регламент 2015/63, е явно недопустимо, тъй като не съществува самостоятелно право за започване на съдебно производство с цел да се оспори законосъобразността на акт с общо приложение.
67
Освен това и щом като искането на жалбоподателя да постигне частично или пълно обявяване на незаконосъобразност на Делегирания регламент 2015/63 a fortiori има за цел имплицитно, но задължително установяване на незаконосъобразност в контекста на искане на отмяна на решението от 15 април 2016 г., следва да се посочи, че липсата на самостоятелно право предполага също така, че недопустимостта на главното искане води до недопустимост на възражението за незаконосъобразност, направено в негова подкрепа.
68
Както обаче вече беше констатирано, жалбата за отмяна, доколкото е насочена срещу решението от 15 април 2016 г., което единствено се оспорва по делото, е явно недопустима (вж. т. 47 по-горе). От това следва, че искането на жалбоподателя за частично или пълно обявяване на незаконосъобразността на Делегирания регламент 2015/63 във всички случаи е явно недопустимо.
Общо заключение
69
Видно от всички гореизложени съображения, настоящата жалба трябва по отношение на различните ѝ аспекти и части да бъде отхвърлена като недопустима, доколкото е насочена срещу Комисията, съгласно член 130 от Процедурния правилник, и като явно недопустима, доколкото е насочена срещу ЕСП, съгласно член 126 от Процедурния правилник.
По съдебните разноски
70
Съгласно член 134, параграф 1 от Процедурния правилник загубилата делото страна се осъжда да заплати съдебните разноски, ако е направено такова искане. Тъй като жалбоподателят е загубил делото, той трябва да бъде осъден да заплати съдебните разноски в съответствие с исканията, направени от ЕСП и от Комисията.
По изложените съображения
ОБЩИЯТ СЪД (осми състав)
определи:
1)
Отхвърля жалбата.
2)
Осъжда Iccrea Banca SpA Istituto Centrale del Credito Cooperativo да понесе направените от нея съдебни разноски, както и съдебните разноски на Единния съвет за преструктуриране (ЕСП) и на Европейската комисия.
Съставено в Люксембург на 19 ноември 2018 година.
Секретар
E. Coulon
Председател
A. M. Collins
(
*1
)	Език на производството: италиански.