62021CJ0554_RES
Съединени дела C‑554/21, C‑622/21 и C‑727/21
Financijska agencija
срещу
Hann-Invest d.o.o._Mineral-Sekuline d.o.o.иUdruga KHL Medveščak Zagreb
(Преюдициално запитване, отправено отVisoki trgovački sud Republike Hrvatske)
Решение на Съда (голям състав) от 11 юли 2024 година
„Преюдициално запитване — Член 19, параграф 1, втора алинея ДЕС — Ефективна съдебна защита в областите, обхванати от правото на Съюза — Независимост на съдиите — Съд, предварително създаден със закон — Справедлив процес — Служба за регистриране на съдебни актове — Национална правна уредба, която предвижда въвеждането във второинстанционните съдилища на фигурата на регистриращия съдия, който на практика има властта да спира произнасянето на съдебния акт, да дава указания на съдебните състави и да иска свикване на събрание на отделение — Национална правна уредба, която овластява събранията на отделенията или на всички съдии от съответния съд да приемат обвързващи „правни позиции“, включително по дела, по които вече са проведени разискванията между съдиите“
Преюдициални въпроси — Компетентност на Съда — Граници — Задължение на държавите членки да установяват правните средства, необходими за осигуряването на ефективна съдебна защита — Въпроси, отнасящи се до национален съд, който може да се произнася по въпроси за тълкуването или прилагането на правото на Съюза — Включване
(член 19, параграф 1, втора алинея ДЕС; член 267 ДФЕС)
(вж. т. 35—38)
Държави членки — Задължения — Установяване на правните средства, необходими за осигуряването на ефективна съдебна защита — Спазване на принципа за независимост на съдебната власт — Право на независим и безпристрастен съд, предварително създаден със закон — Национални правила относно формирането на съдебните състави — Условия
(член 2 и член 19, параграф 1, втора алинея ДЕС; член 47, втора алинея и член 53, параграф 3 от Хартата на основните права на Европейския съюз)
(вж. т. 44—59)
Държави членки — Задължения — Установяване на правните средства, необходими за осигуряването на ефективна съдебна защита — Вътрешен за даден национален съд механизъм, при който изпращането на съдебния акт на страните е обвързано с одобряването на съдържанието му от незаседаващ в съдебния състав съдия — Недопустимост
(член 19, параграф 1, втора алинея ДЕС)
(вж. т. 61—69 и 81 и диспозитива)
Държави членки — Задължения — Установяване на правните средства, необходими за осигуряването на ефективна съдебна защита — Вътрешен за даден национален съд механизъм, при който събрание на съдиите от този съд има властта да застави съдебния състав да измени съдържанието на вече издадения съдебен акт — Недопустимост
(член 19, параграф 1, втора алинея ДЕС)
(вж. т. 70—79 и 81 и диспозитива)
Държави членки — Задължения — Установяване на правните средства, необходими за осигуряването на ефективна съдебна защита — Спазване на принципа за независимост на съдебната власт — Право на независим и безпристрастен съд, предварително създаден със закон — Национални мерки, с които се цели да са избегнат или отстранят различията в съдебната практика — Процесуален механизъм, който позволява на незаседаващ в съдебния състав съдия от национален съд да препрати дадено дело на разширен състав на този съд — Допустимост — Условия
(член 19, параграф 1, втора алинея ДЕС)
(вж. т. 80)
Резюме
Големият състав на Съда намира за несъвместим с изискванията, присъщи на правото на ефективна съдебна защита и на справедлив съдебен процес, вътрешен за даден национален съд механизъм, който за да се осигури съгласуваност на практиката на съответния съд предвижда намеса на други съдии от този съд в процеса на вземане на решения от разглеждащия делото съдебен състав.
Запитване до Съда по този въпрос е отправено от Visoki trgovački sud (Апелативен търговски съд, Хърватия), който е сезиран с три въззивни жалби срещу постановени в производство по несъстоятелност определения. Запитващата юрисдикция, заседаваща в тричленен състав, разглежда тези три жалби и ги отхвърля с единодушие, като съответно потвърждава първоинстанционните съдебни актове. Съответните съдии подписват актовете си и ги предават на службата за регистриране на съдебни актове на тази юрисдикция (
1
).
Съдията от службата за регистриране (наричан по-нататък „регистриращият съдия“) обаче отказва да регистрира тези три съдебни акта и ги връща на съответните съдебни състави заедно с писмо, в което посочва, че не споделя възприетото правно разрешение. По две от тези дела (C‑554/21 и C‑622/21) този съдия споменава други актове, в които запитващата юрисдикция се е произнесла различно спрямо възприетото по делата в главните производства. По третото дело (C‑727/21) той изразява несъгласие с правното тълкуване, възприето от съдебния състав, без обаче да споменава друг съдебен акт.
Впоследствие по дело C‑727/21 съдебният състав се събира за нови разисквания. След като преразглежда въззивната жалба и становището на регистриращия съдия, той решава да не променя по-рано възприетото разрешение на спора. Съответно постановява нов съдебен акт и го препраща на службата за регистриране.
Тъй като предпочита различно правно разрешение на спора, регистриращият съдия препраща делото по главното производство на отделението за търговски и други спорове на запитващата юрисдикция. Това отделение приема „правна позиция“, в която възприема предпочетеното от регистриращия съдия разрешение на спора. Впоследствие същото дело още веднъж е върнато на съдебния състав, за да се произнесе в съответствие с тази „правна позиция“.
Тъй като има съмнения дали е в съответствие с правото на Съюза механизмът, предвиждащ в процеса на вземане на решения намеса на регистриращия съдия и на други съдии, приемащи „правни позиции“, запитващата юрисдикция решава да сезира Съда с преюдициално запитване.
Съображения на Съда
Съдът подчертава най-напред, че всяка национална мярка или практика, чиято цел е да се избегнат или отстранят различията в съдебната практика и по този начин да се гарантира правната сигурност, присъща на принципа на правовата държава, трябва да бъде в съответствие с изискванията, произтичащи от член 19, параграф 1, втора алинея ДЕС.
На първо място, той проверява от гледна точка на тези изисквания практиката, по силата на която издаденият от съдебния състав по делото съдебен акт може да се приеме за окончателен и да се изпрати на страните само ако съдържанието му е одобрено от регистриращия съдия, който обаче не е част от този съдебен състав.
В това отношение отбелязва, че макар да не може да замени със своя преценката на съдебния състав по съответното дело, регистриращият съдия може фактически да блокира регистрирането на приетия съдебен акт и така да възпрепятства завършването на процеса по вземане на решение и връчването на този акт на страните. Регистриращият съдия може тогава да върне делото на съдебния състав за преразглеждане на въпросния акт с оглед на правните съображения, които е изложил, а в случай на продължаващо несъгласие със съдебния състав — да поиска от председателя на съответното отделение да свика събрание на отделението, за да приеме то „правна позиция“, която да е задължителна в частност за същия съдебен състав. При такава практика е възможно вмешателство по съответното дело от страна на регистриращия съдия, който по този начин може да повлияе на окончателното решаване на това дело.
Първо, спорната в главното производство национална правна уредба обаче не изглежда да предвижда такава намеса на регистриращия съдия. Второ, такава намеса се осъществява, след като съдебният състав, на който е разпределено съответното дело, е издал след проведени разисквания съдебния си акт, като регистриращият съдия не е част от този съдебен състав и следователно не е участвал в предходните етапи на производството, довело до издаването на съдебния акт. Трето, правомощието за намеса на регистриращия съдия не изглежда дори да е ограничено чрез ясно посочени обективни критерии, които почиват на конкретна обосновка и не допускат упражняване на дискреционна власт.
Предвид тези обстоятелства Съдът постановява, че намесата на регистриращия съдия не е съвместима с изискванията, присъщи на правото на ефективна съдебна защита и на справедлив съдебен процес.
На второ място, Съдът преценява националната правна уредба, която допуска събрание на отделение на национален съд чрез приемането на „правна позиция“ да застави съдебния състав по съответното дело да измени съдържанието на вече издадения от него съдебен акт, при все че това събрание включва и съдии, различни от съдиите в този съдебен състав, както и евентуално външни за съответния съд лица, пред които страните нямат възможност да изложат доводите си.
В това отношение той отбелязва, че намесата на събранието на отделение на практика позволява вмешателство, от страна на участващите в него съдии, при окончателното решаване на дело, по което компетентният съдебен състав вече е провел разисквания и се е произнесъл, но актът му все още не е регистриран и изпратен на страните. Всъщност перспективата въпросният съдебен състав, в случай че поддържа правно гледище, противоположно на това на регистриращия съдия, да се окаже в положение, при което съдебният му акт се проверява от събрание на съответното отделение, и задължението на този състав въпреки приключените разисквания да се съобрази с приетата от това събрание „правна позиция“, могат да повлияят върху окончателното съдържание на съдебния акт.
От една страна, не се установява обаче спорното в главните производства правомощие за намеса на събранието на съответното отделение да е достатъчно ограничено чрез обективни и прилагани такива, каквито са, критерии. По-специално, от разпоредбата, предвиждаща свикването на събрание на отделение (
2
), не следва, че такова събрание може да бъде свикано, както по дело C‑727/21, само поради това че регистриращият съдия не споделя правното гледище на компетентния съдебен състав. От друга страна, свикването на събрание на съответното отделение и приемането от същото на „правна позиция“, обвързваща по-специално решаващия съдебен състав, не са доведени до знанието на страните в нито един момент. Поради това не изглежда тези страни да имат възможност да упражнят пред такова събрание на отделение процесуалните си права.
С оглед на тези съображения Съдът приема, че спорната национална правна уредба не е съвместима с изискванията, присъщи на правото на ефективна съдебна защита и на справедлив съдебен процес.
Съдът също така уточнява, че за да се избегнат или отстранят различия в съдебната практика и по този начин да се гарантира правната сигурност, присъща на принципа на правовата държава, процесуален механизъм, който позволява на незаседаващ в компетентния съдебен състав съдия от национален съд да препрати дадено дело на разширен състав на този съд, не е в разрез с изискванията по член 19, параграф 1, втора алинея ДЕС, при условие че първоначално определеният съдебен състав все още не е провел разисквания по делото, че обстоятелствата, при които се допуска такова препращане, са ясно посочени в приложимото законодателство и че с препращането не се лишават засегнатите лица от възможността да участват в производството пред този разширен съдебен състав. Освен това първоначално определеният съдебен състав винаги може да вземе решение за такова препращане.
(
1
)	В съответствие с член 177, параграф 3 от Sudski poslovnik (Правилник за дейността на съдилищата), който гласи: „Делото пред второинстанционния съд се счита за приключено на датата на изпращане на съдебния акт от кабинета на съдията след връщане на делото от службата за проследяване и регистриране на съдебни актове. Службата за проследяване и регистриране на съдебни актове е длъжна да върне преписката по делото в кабинета на съдията във възможно най-кратък срок, считано от датата на получаването ѝ. След това съдебният акт се изпраща от съда в нов осемдневен срок“.
(
2
)	Член 40, параграф 1 от Zakon o sudovima (Закон за организацията на съдилищата) предвижда, че събрание на отделение или на съдиите се свиква, когато се установят тълкувателни различния между отделения, състави или съдии по въпроси, свързани с прилагането на закона, или когато състав или съдия от дадено отделение се отклонява от вече приета правна позиция.