62025CJ0132
РЕШЕНИЕ НА СЪДА (осми състав)
23 април 2026 година (
*1
)
„Преюдициално запитване — Интелектуална собственост — Директива 2004/48/ЕО — Упражняване на права върху интелектуалната собственост — Член 9, параграф 5 — Временни мерки — Непредявяване на иск, водещ до решение по същество — Национална правна уредба, предвиждаща запазване на действието на временни мерки, които изпреварват последиците от решението по същество“
По дело C‑132/25
с предмет преюдициално запитване, отправено на основание член 267 ДФЕС от Corte suprema di cassazione (Върховен касационен съд, Италия) с акт от 10 февруари 2025 г., постъпил в Съда същия ден, в рамките на производство по дело
M.M. Ristorazione Srl
срещу
Villa Ramazzini Srl,
СЪДЪТ (осми състав),
състоящ се от: O. Spineanu-Matei (докладчик), председател на състава, S. Rodin и N. Piçarra, съдии,
генерален адвокат: T. Ćapeta,
секретар: A. Calot Escobar,
предвид изложеното в писмената фаза на производството,
като има предвид становищата, представени:
–
за M.M. Ristorazione Srl, от B. Pasanisi, avvocato,
–
за Villa Ramazzini Srl, от M. Machetta, avvocato,
–
за италианското правителство, от S. Fiorentino, подпомаган от F. Montanaro, avvocato dello Stato, и I. Fresu, procuratore dello Stato,
–
за нидерландското правителство, от A. Hanje и J. Langer,
–
за Европейската комисия, от C. Biz, J. Samnadda и M. J. Szczodrowski,
предвид решението, взето след изслушване на генералния адвокат, делото да бъде разгледано без представяне на заключение,
постанови настоящото
Решение
1
Преюдициалното запитване се отнася до тълкуването на член 9, параграф 5 от Директива 2004/48/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 29 април 2004 година относно упражняването на права върху интелектуалната собственост (ОВ L 157, 2004 г., стр. 45; Специално издание на български език, 2007 г., глава 17, том 2, стр. 56, и поправка в ОВ L 195, 2004 г., стр. 16).
2
Запитването е отправено в рамките на спор между M.M. Ristorazione Srl и Villa Ramazzini Srl, притежател на фигуративната марка „Mò Mò“, във връзка с искане на M.M. Ristorazione да се обезсили определение за обезпечителни мерки, с което му е забранено да използва отличителния знак „Mò Mò Pizza, Sapori e Salute“ и всеки друг отличителен знак, съдържащ марката „Mò Mò“.
Правна уредба
Международното право
3
Споразумението за свързаните с търговията аспекти на правата върху интелектуалната собственост представлява Приложение 1В към Споразумението за създаване на Световната търговска организация (СТО), подписано в Маракеш на 15 април 1994 г. и одобрено с Решение 94/800/ЕО на Съвета от 22 декември 1994 година относно сключването от името на Европейската общност, що се отнася до въпроси от нейната компетентност, на споразуменията, постигнати на Уругвайския кръг на многостранните преговори (1986—1994 г.) (ОВ L 336, 1994 г., стр. 1; Специално издание на български език, 2007 г., глава 11, том 10, стр. 3, наричано по-нататък „Споразумението ТРИПС“). Страни по Споразумението ТРИПС са членовете на СТО, сред които са всички държави — членки на Съюза, както и самият Съюз.
4
Член 50 от това споразумение, който е включен в раздел III от него, гласи:
„1.   Съдебните власти следва да бъдат упълномощени да се разпореждат за незабавни и ефективни временни мерки:
а)
за предотвратяване на нарушенията на правата върху интелектуалната собственост и в частност за предотвратяване на влизане в търговските канали под тяхна юрисдикция на стоки, включително и вносни стоки, незабавно след освобождаването им от митницата;
б)
за запазване на съответните доказателства относно предполагаемо нарушение.
2.   Съдебните власти следва да бъдат упълномощени при подходящи случаи да приемат временни мерки inaudita altera parte и в частност, когато всяко забавяне би нанесло непоправима вреда на притежателя на правото или когато има очевиден риск да бъдат унищожени доказателства.
[…]
6.   Без да се накърнява действието на ал. 4, временните мерки, предприети въз основа на ал. 1 и 2, се отменят по молба на ответника или прекратяват по друг начин действието си, ако процедурите, довели до решението по същината на делото, не са започнати в рамките на приемлив период, определен от съдебните власти, разпоредили тези мерки, когато законодателството на страната членка позволява това, или при отсъствие на такова решение — срок, непревишаващ 20 работни дни или 31 календарни дни, като се избира по-дългият от двата.
[…]“.
Правото на Съюза
5
Съображения 4, 5 и 22 от Директива 2004/48 гласят:
„(4)
На международно ниво всички държави членки, както и самата [Европейска общност] по отношение на въпросите от нейна компетентност, са задължени да съблюдават [Споразумението ТРИПС] […].
(5)
По-специално, в [Споразумението ТРИПС] се съдържат разпоредби относно средствата за изпълнение на правата върху интелектуалната собственост, които представляват общи стандарти, които се прилагат на международно ниво и се изпълняват във всички държави членки. Настоящата директива следва да не накърнява международните задължения на държавите членки, включително тези, определени в [Споразумението ТРИПС].
[…]
(22)
От съществено значение е също така да се предвидят временни мерки за незабавно прекратяване на нарушенията [на правата върху интелектуалната собственост], без да се чака [решение] по съществото на случая, като се съблюдава [правото на защита], като гарантират съответно пропорционалността на временните мерки спрямо спецификата на [всеки отделен] случай и като [предвидят] необходимите гаранции за покриване на разходите и вредите, причинени на ответника поради неоснователен иск. Такива мерки са оправдани, особено когато всяко забавяне би причинило непоправима щета на притежателя на право върху интелектуална собственост“.
6
Член 2 от посочената директива, озаглавен „Обхват“, предвижда в параграф 1:
„Без да се засягат средствата, които са или могат да бъдат предвидени в законодателството на Общността или в националното законодателство, доколкото тези средства могат да са по-благоприятни за притежателите на права, мерките, процедурите и средствата за защита, предвидени в настоящата директива, се прилагат в съответствие с член 3 за всички нарушения на права върху интелектуална собственост, както е предвидено в законодателството на Общността и/или в националното законодателство на съответната държава членка“.
7
Член 3 от посочената директива, озаглавен „Общо задължение“, гласи:
„1.   Държавите членки предвиждат мерки, процедури и средства, които са необходими за гарантиране на изпълнението на права върху интелектуалната собственост, обхванати от настоящата директива. Тези мерки, процедури и средства за защита са лоялни и справедливи и не могат да бъдат ненужно сложни или скъпи, нито да са свързани с неразумни срокове или с неоправдани забавяния.
2.   Също така тези мерки, процедури и средства за защита са ефективни, пропорционални и разубеждаващи и се прилагат по начин, чрез който се избягва създаването на препятствия пред законната търговия и се предвиждат предпазни механизми срещу злоупотреба с тях“.
8
Член 9 от същата директива, озаглавен „Временни и предпазни мерки“, предвижда:
„1.   Държавите членки гарантират, че по искане на заявителя съдебните органи могат:
а)
да постановят неокончателна забрана на предполагаемия нарушител, чието предназначение е да се предотврати всяко неминуемо нарушение на право върху интелектуална собственост, или да се забрани, на временни начала и при заплащане, когато е приложимо, на парична глоба, когато това е предвидено в националното законодателство, продължаването на предполагаемите нарушения на това право или това продължаване да стане обект на внасяне на гаранции с цел да се гарантира обезщетение за притежателя на правото. Неокончателна забрана може също така да се постанови при същите условия за посредник, чиито услуги се ползват от трета страна за нарушаване на право върху интелектуална собственост. Забраните спрямо посредници, чиито услуги се използват от трета страна за нарушаване на авторско право или на сродно на него право, са обхванати от Директива 2001/29/ЕО [на Европейския парламент и на Съвета от 22 май 2001 година относно хармонизирането на някои аспекти на авторското право и сродните му права в информационното общество (OB L 167, 2001 г., стр. 10; Специално издание на български език, 2007 г., глава 17, том 1, стр. 230)];
б)
да разпоредят конфискация или предаване на стоките, за които има съмнения, че нарушават право върху интелектуална собственост, за да се предотврати тяхното навлизане или движение по каналите за търговия.
2.   В случай на нарушение, извършено в търговски мащаб, държавите членки гарантират, че ако ощетената страна покаже обстоятелства, които могат да бъдат пречка при покриване на обезщетението, съдебните органи могат да постановят предохранително конфискуване на движимото и недвижимото имущество на предполагаемия извършител, включително блокиране на неговите банкови сметки и други активи. За тази цел компетентните органи могат да разпоредят да се съобщи за банкови, финансови или търговски документи или да се даде подходящ достъп до съответната информация.
3.   По отношение на мерките, упоменати в параграфи 1 и 2, съдебните органи следва да разполагат с правомощия да изискват от заявителя да предостави всички основателни налични доказателства, за да се уверят със сигурност в това, че заявителят е притежател на правото и че правото на заявителя се нарушава, или че това нарушение е неминуемо.
4.   Държавите членки гарантират, че временните мерки, посочени в параграфи 1 и 2, в уместни случаи могат да се предприемат, без да е изслушан ответникът, по-специално когато всяко забавяне би причинило непоправима вреда за притежателя на правото. В такъв случай страните се уведомяват за това без забавяне най-късно след изпълнение на мерките.
Преразглеждане, включително правото на изслушване, се осъществява по искане на ответника в разумен срок след нотифицирането на мерките с оглед на решаване на въпроса, дали мерките да бъдат променени, отменени или потвърдени.
5.   Държавите членки гарантират, че временните мерки, посочени в параграфи 1 и 2, се отменят или по друг начин се прекратява тяхната правна сила по искане на ответника, ако ищецът не образува в разумен срок производство пред компетентния съдебен орган, водещо до решение по съществото на случая, като срокът се определя от съдебния орган, постановил мерките, когато това се разрешава от законодателството на държавата членка, или при липса на такова определ[яне], в срок, който не превишава 20 работни дни, или 31 календарни дни, в зависимост от това, кой е по-дълъг.
[…]“.
Италианското право
CPI
9
Член 131 от Decreto legislativo n. 30 — Codice della proprietà industriale, a norma dell’articolo 15 della legge 12 dicembre 2002, n. 273 (Законодателен декрет № 30 относно Кодекса на индустриалната собственост съгласно член 15 от Закон № 273 от 12 декември 2002 г.) от 10 февруари 2005 г. (GURI, бр 52 от 4 март 2005 г., редовна притурка № 28), в редакцията му, приложима към фактите по спора в главното производство (наричан по-нататък „CPI“), озаглавен „Разпореждане за преустановяване на нарушение“, предвижда:
„1.   Притежателят на право на индустриална собственост има право да поиска издаването на разпореждане за преустановяване на всяко неминуемо нарушение на неговото право, както и на продължаването или повторното извършване на текущо нарушение. На основание на разпоредбите на Гражданския процесуален кодекс [(наричан по-нататък „CPC“)] относно обезпечителните производства той има право да поиска и издаването на разпореждане за преустановяване на производството, търговията и използването на нарушаващи марка стоки, както и определение за изтегляне на тези стоки от пазара, по отношение на всеки, който ги владее или по друг начин има достъп до тях.
Издаването на разпореждане за преустановяване и на определение за изтегляне на тези стоки от пазара може да бъде поискано на същото основание по отношение на всеки, чиито услуги се използват за нарушаване на право на индустриална собственост.
2.   Когато се произнася с разпореждане за преустановяване, съдът определя дължимата сума за всяко установено впоследствие нарушение или неизпълнение и за всяко забавяне на изпълнението на мярката“.
10
Член 132 от CPI, озаглавен „Предварително предоставяне на обезпечителна защита и връзка между обезпечителното производство и производството по същество“, гласи:
„1.   Мерките по членове 126, 128, 129, 131 и 133 могат да бъдат предоставени и в хода на патентно производство или на производство по регистрация, при условие че заявлението е достъпно за обществеността или за лицата, на които е нотифицирано.
2.   Ако съдът, постановил временна мярка, не определи срок на страните за завеждане на производство по същество, производството трябва да се образува в срок от 20 работни дни или 31 календарни дни, в зависимост от това кой е по-дълъг. Срокът започва да тече от постановяването на определението, когато е произнесено в публично заседание, а ако това не е така, от неговото нотифициране. Когато едновременно с описанието на нарушението или при условията на евентуалност са поискани и допълващи временни мерки, за изчисляването на срока се взема предвид определението на съда, който е определен да се произнесе и по допълващите мерки.
3.   Когато в императивния срок по параграф 2 не е образувано производство по същество или образуваното производство е прекратено, действието на временната мярка се прекратява.
4.   Разпоредбите на параграф 3 не се прилагат за спешните мерки, постановени на основание член 700 от [CPC], както и за другите обезпечителни мерки, които са предназначени да изпреварят последиците от решението по същество [(наричани по-нататък „мерките с изпреварващ характер“)]. В такива случаи всяка от страните може да предяви иск по същество.
[…]“.
CPC
11
Член 700 от CPC гласи:
„Извън случаите по предходните раздели от настоящата глава всеки, който има основание да се опасява, че в срока, който му е нужен, за да предяви правото си по общия ред, е застрашен от непосредствена и непоправима вреда, може да поиска от съда постановяването на онези спешни мерки, които според обстоятелствата счита за най-подходящи да осигурят временно последиците на решението по същество“.
Спорът в главното производство и преюдициалният въпрос
12
Villa Ramazzini, установено в Италия дружество, е притежател на фигуративната марка „Mò Mò“.
13
M.M. Ristorazione също е установено в Италия дружество, което използва отличителния знак „Mò Mò Pizza, Sapori e Salute“.
14
С определение за допускане на обезпечителни мерки от 22 март 2018 г. Tribunale di Roma (Първоинстанционен съд Рим, Италия) уважава искане за постановяване на временни мерки, подадено от Villa Ramazzini. В частност, този съд забранява на M.M. Ristorazione да използва отличителния знак „Mò Mò Pizza, Sapori e Salute“ и всеки друг отличителен знак, съдържащ марката „Mò Mò“, разпорежда премахването на този отличителен знак от наименованието на търговския обект на M.M. Ristorazione и налага на M.M. Ristorazione парична глоба за всеки ден забава на изпълнението на съдебния акт, считано от неговото нотифициране като изпълнително основание.
15
M.M. Ristorazione подава пред Tribunale di Roma (Първоинстанционен съд Рим) искане за обезсилване на определението за обезпечителни мерки от 22 март 2018 г. M.M. Ristorazione твърди, че на основание член 132, параграф 3 от CPI и член 9, параграф 5 от Директива 2004/48 това определение е загубило правна сила, тъй като Villa Ramazzini не е предявило иск по същество за установяване на неговото право.
16
С решение от 8 юли 2020 г. Tribunale di Roma (Първоинстанционен съд Рим) отхвърля искането за обезсилване на определението на основание член 132, параграф 4 от CPI, съгласно който санкцията обезсилване на временната мярка поради непредявяване своевременно на иск по същество, не се прилага по отношение на обезпечителните мерки, които са с изпреварващ характер, каквото според запитващата юрисдикция е разпореждането за преустановяване на нарушението, издадено срещу M.M. Ristorazione. Според запитващата юрисдикция член 9 от Директива 2004/48 се отнася единствено до мерки, които са обезпечителни по своя характер, а не до такива, които могат да изпреварят правните последици на решението по същество.
17
M.M. Ristorazione подава въззивна жалба срещу това съдебно решение пред Corte d’appello di Roma (Апелативен съд Рим, Италия), който потвърждава решението на първата инстанция. След като квалифицира разпореждането за преустановяване на нарушението по член 131 от CPI като мерки с изпреварващ характер, въззивната инстанция приема, че доколкото мерките са придобили окончателен характер, самите те могат окончателно да защитят правото на ищеца. В това отношение трябвало да се направи разграничение между посочените мерки и мерките по член 9 от Директива 2004/48, характеризиращи се с намерението да се запази дадено фактическо положение с цел основното решение да породи правни последици в бъдеще. Според този съд правната уредба на мерките с изпреварващ характер има за цел да осигури принципа на процесуална икономия в съответствие с член 3 от тази директива.
18
M.M. Ristorazione подава касационна жалба пред Corte suprema di cassazione (Върховен касационен съд, Италия), който е запитващата юрисдикция. В подкрепа на жалбата си M.M. Ristorazione изтъква две основания, първото от които е свързано по-специално с нарушение на член 9 от Директива 2004/48 и на член 132 от CPI. Според M.M. Ristorazione член 9 обхваща мерките с изпреварващ характер, каквито са разпорежданията за предотвратяване или за преустановяване на нарушения. Освен това член 3 от тази директива допускал прекратяване на действието на изпреварващите мерки.
19
Запитващата юрисдикция отбелязва, на първо място, че макар член 132, параграф 3 от CPI да установява общото правило, съгласно което временната мярка се обезсилва, ако не е предявен иск по същество в предвидения императивен срок, все пак член 132, параграф 4 от CPI предвижда, че посоченото правило не се прилага за спешните мерки, постановени на основание член 700 от CPC, както и за другите обезпечителни мерки, които могат да изпреварят последиците от решението по същество, тъй като всяка от страните може да предяви иск по същество.
20
Запитващата юрисдикция допълва, че съгласно член 9, параграф 5 от Директива 2004/48 временните мерки, посочени в параграфи 1 и 2 от тази разпоредба, трябва да се отменят или по друг начин да се прекрати тяхната правна сила по искане на ответника, ако ищецът не образува в разумен срок производство, водещо до решение по съществото на случая.
21
Запитващата юрисдикция уточнява, че съгласно практиката на Съда мерките, посочени в член 9, параграф 5 от Директива 2004/48, са сред предвидените от законодателя на Съюза правни инструменти, които позволяват да се намали като цяло рискът ответникът да претърпи вреда вследствие на временните мерки, и по този начин да бъде защитен.
22
Запитващата юрисдикция отбелязва, че сред мерките, посочени в член 9, параграф 1, буква а) от Директива 2004/48, фигурира неокончателната забрана, която съответства на разпореждането за преустановяване на нарушение по член 131, параграф 1 от CPI, а заплащането на парична глоба е еквивалент на определянето на „дължимата сума за всяко установено впоследствие нарушение или неизпълнение и за всяко забавяне на изпълнението на мярката“, предвидено в член 131, параграф 2 от CPI.
23
На второ място, запитващата юрисдикция посочва, че на национално равнище съдебната практика и правната доктрина не дават еднозначен отговор дали член 132, параграф 4 от CPI нарушава разпоредбите на Директива 2004/48.
24
При тези обстоятелства Corte suprema di cassazione (Върховен касационен съд) решава да спре производството и да постави на Съда следния преюдициален въпрос:
„Трябва ли член 9, параграф 5 от Директива [2004/48] да се тълкува в смисъл, че не допуска националната разпоредба на член 132, параграф 4 от [CPI], съгласно която правилото, с което се предвижда прекратяване на правната сила на обезпечителната мярка, в случай че не е образувано производство, водещо до решение по съществото на случая в императивен срок, съдържащо се в параграф 3 от същия член 132 [от] CPI, не се прилага за спешните мерки, постановени на основание член 700 от [CPC], както и за другите обезпечителни мерки, които могат да изпреварят последиците от решението по същество, въпреки че в тези случаи всяка от страните може да образува посоченото производство, водещо до решение по съществото на случая?“.
По преюдициалния въпрос
25
С единствения си въпрос запитващата юрисдикция иска по същество да се установи дали член 9, параграф 5 от Директива 2004/48 трябва да се тълкува в смисъл, че не допуска прилагането на национална разпоредба, която позволява запазване на действието на някои временни мерки, като например временни мерки, които могат да изпреварят последиците от решението по същество, въпреки че ищецът не е образувал производство, водещо до решение по същество, в предвидения в член 9, параграф 5 срок, и ответникът иска тези временни мерки да се отменят или по друг начин да се прекрати тяхната правна сила.
26
Най-напред, трябва да се припомни, че след като Споразумението ТРИПС, което е неразделна част от правния ред на Съюза, обвързва Съюза и следователно има предимство пред актовете на вторичното право на Съюза, последните трябва, доколкото е възможно, да се тълкуват в съответствие с разпоредбите на това споразумение (вж. в този смисъл решение от 27 февруари 2024 г., EUIPO/The KaiKai Company Jaeger Wichmann, C‑382/21 P, EU:C:2024:172, т. 70 и цитираната съдебна практика).
27
В това отношение в съображения 4 и 5 от Директива 2004/48 е посочено, че тази директива следва да не накърнява задълженията на държавите членки, произтичащи от Споразумението ТРИПС, което всички държави членки, както и самият Съюз са задължени да съблюдават. Член 9 от посочената директива отразява и текста на член 50 от посоченото споразумение. Следователно в рамките на възможното Директива 2004/48 следва да се тълкува съобразно международните задължения на Съюза, произтичащи от това споразумение.
28
Освен това съгласно постоянната съдебна практика при тълкуването на разпоредба от правото на Съюза е необходимо да се имат предвид не само текстът ѝ, но и нейният контекст и целите и предназначението на акта, от който тя е част (вж. решения от 17 ноември 1983 г., Merck_292/82, EU:C:1983:335, т. 12, и от 19 юни 2025 г., CeramTec, C‑17/24, EU:C:2025:455, т. 33 и цитираната съдебна практика).
29
На първо място, член 9, параграф 5 от Директива 2004/48 налага задължение на държавите членки да гарантират, че временните мерки, посочени в член 9, параграфи 1 и 2, се отменят или по друг начин се прекратява тяхната правна сила по искане на ответника, ако ищецът не образува в разумен срок производство пред компетентния съдебен орган, водещо до съдебен акт по съществото на спора, в срока, определен от съдебния орган, или при липсата на такова определяне, в срок, който не превишава 20 работни дни или 31 календарни дни, в зависимост от това кой е по-дълъг.
30
От текста на член 9, параграф 5 от Директива 2004/48 е видно, че най-напред става въпрос за временните мерки по член 9, параграф 1, буква а) от тази директива. Тези мерки, по-специално в определение за постановяване на временни мерки, имат за цел да се предотврати всяко неминуемо нарушение на право върху интелектуална собственост, да се забрани, на временни начала и при заплащане, когато е приложимо, на парична глоба, когато това е предвидено в националното законодателство, продължаването на предполагаемите нарушения на това право или това продължаване да стане обект на внасяне на гаранции с цел да се гарантира обезщетение за притежателя на правото.
31
По-нататък, става въпрос за временните мерки по член 9, параграф 1, буква б) от посочената директива, а именно мерките, с които се разпорежда конфискация или предаване на стоките, за които има съмнения, че нарушават право върху интелектуална собственост, за да се предотврати тяхното навлизане или движение по каналите за търговия.
32
Накрая, става въпрос за временните мерки по член 9, параграф 2 от същата директива, които имат за цел постановяване на предохранително конфискуване на движимото и недвижимото имущество на предполагаемия извършител, включително блокиране на неговите банкови сметки и други активи.
33
Така текстът на член 9, параграф 5 във връзка с параграфи 1 и 2 от Директива 2004/48 обхваща широк спектър от временни мерки и не изключва временни мерки, които могат да изпреварят последиците от решението по същество.
34
На второ място, от контекста, в който се вписва член 9, параграф 5 от Директива 2004/48, следва, че целта на тази разпоредба е да се предостави право на ответника, спрямо когото е постановена временна мярка, да прекрати тази мярка, ако се окаже, че ищецът се отказва от по-нататъшното разглеждане на спора и не образува в определения срок производство, водещо до решение по същество (вж. по аналогия решение от 13 септември 2001 г., Schieving-Nijstad и др., C‑89/99, EU:C:2001:438, т. 42).
35
Всъщност член 9, параграф 5 от Директива 2004/48 не налага задължение на държавите членки да предвидят автоматично прекратяване на действието на съответните временни мерки поради изтичането на определения срок за образуване от страна на ищеца на производство, водещо до решение по същество, тъй като тази разпоредба предвижда изрично да бъде подадено искане с такава цел от ответника (вж. по аналогия решение от 13 септември 2001 г., Schieving-Nijstad и др., C‑89/99, EU:C:2001:438, т. 60).
36
Освен това член 9, параграф 4 от тази директива предвижда, че дори когато временните мерки са разпоредени без изслушване на ответника, преразглеждането им се осъществява само по негово искане.
37
На трето място, що се отнася до целите и предназначението на Директива 2004/48, следва да се отбележи, че с тях се цели да се уредят аспектите на правата върху интелектуалната собственост, свързани, от една страна, със спазването на тези права и от друга страна, с нарушенията на последните, като изискват наличието на ефективни правни средства за защита, предназначени да предотвратят, преустановят или поправят всяко нарушение на съществуващо право върху интелектуална собственост (решение от 28 април 2022 г., Phoenix Contact, C‑44/21, EU:C:2022:309, т. 39 и цитираната съдебна практика). Съгласно член 3, параграф 1 от тази директива мерките, процедурите и средствата за защита, които са необходими за гарантиране на изпълнението на тези права, трябва по-специално да са лоялни и справедливи.
38
Освен това в член 3, параграф 2 от посочената директива се подчертава, че тези мерки, процедури и средства за защита трябва да са ефективни, пропорционални и разубеждаващи и да се прилагат по начин, чрез който се избягва създаването на препятствия пред законната търговия и се предвиждат предпазни механизми срещу злоупотреба с тях. Така тази разпоредба налага на държавите членки и в крайна сметка на националните съдилища да предлагат гаранции по-специално за това, че с посочените в член 9 от Директива 2004/48 мерки и процедури няма да се злоупотребява (решение от 28 април 2022 г., Phoenix Contact, C‑44/21, EU:C:2022:309, т. 43 и цитираната съдебна практика).
39
Освен това преследваната с член 9, параграф 5 от Директива 2004/48 цел, както това е видно и от съображение 22 от тази директива, е да се гарантира, че съответните временни мерки не остават в сила неограничено дълго, без да е налице произнасяне по съществото на случая. Следователно член 9, параграф 5 във връзка с член 3 от тази директива има за цел да се предотвратят непропорционалната употреба на временни мерки и злоупотребата с тях и да се избегне създаването на препятствия пред законната търговия, като се осигури възможност на ответника да поиска отмяната на тези мерки, ако ищецът не образува производство по съществото на случая.
40
По този начин член 9, параграф 5 от Директива 2004/48, който не предвижда никакво ограничение на прогласеното в него правило, представлява една от гаранциите в полза на ответника, които законодателят на Съюза е счел за необходимо да предвиди като компенсация за предвидената от него възможност за налагането на незабавни и ефективни временни мерки, които засягат интересите на ответника (вж. в този смисъл решение от 28 април 2022 г., Phoenix Contact, C‑44/21, EU:C:2022:309, т. 43—48).
41
Запазването обаче на действието на някои временни мерки, без наличието на задължение за ищеца да образува производство по същество, може да доведе до положения, при които при липсата на съдебен контрол по съществото на случая дадена временна мярка, която изглежда оправдана в рамките на спешно производство, но впоследствие би могла да се окаже необоснована, да продължи да засяга ответника и да застраши целта, преследвана с член 9, параграф 5 от Директива 2004/48, както и принципа на пропорционалност, посочен в член 3, параграф 2 от тази директива, при прилагането на мерките относно защитата на правата върху интелектуалната собственост.
42
Освен това принципът на процесуална икономия, който запитващата юрисдикция изтъква, не може да има превес над изричните разпоредби от вторичното право на Съюза, които налагат задължение за въвеждането на гаранции, позволяващи да се осигури правото на защита, както следва от членове 3 и 9 от Директива 2004/48 във връзка с член 50 от Споразумението ТРИПС и членове 47 и 48 от Хартата на основните права на Европейския съюз.
43
Накрая, член 2, параграф 1 от Директива 2004/48, от който е видно, че тази директива се прилага, без да се засягат средствата, които са или могат да бъдат предвидени в националното законодателство, доколкото те са по-благоприятни за притежателите на правата (решение от 28 април 2022 г., Phoenix Contact, C‑44/21, EU:C:2022:309, т. 37 и цитираната съдебна практика), не може да се тълкува в смисъл, че допуска запазване на действието на някои временни мерки, без ищецът, който се позовава на право на интелектуална собственост, да е длъжен да образува производство по съществото на случая. Всъщност, макар дадена национална разпоредба, която предвижда подобно запазване на действието на временните мерки, да е по-благоприятна за притежателите на права върху интелектуална собственост, в членове 3 и 9 от посочената директива законодателят на Съюза е определил условията за прилагането на временни мерки, и то по начин, който е в съответствие с член 50 от Споразумението ТРИПС, като е гарантирал постигането на баланс между правото на притежателите на права върху интелектуална собственост и правото на защита по членове 47 и 48 от Хартата на основните права. Следователно такива условия не попадат в обхвата на процесуалната автономия на държавите членки.
44
На четвърто място, запитващата юрисдикция посочва, че според част от доктрината мерките с изпреварващ характер, предвидени в член 132, параграф 4 от CPI, не попадат в обхвата на временните мерки по член 9, параграф 5 от Директива 2004/48. За разлика от временните мерки в тесен смисъл, се приемало, че мерките с изпреварващ характер са предназначени да защитят правата върху интелектуалната собственост по същия начин, както биха били защитени с окончателно решение. Като изпреварват решението по съществото на случая, тези мерки представлявали атипични временни мерки.
45
В това отношение запитващата юрисдикция следва да определи дали постановените по делото в главното производство мерки с изпреварващ характер представляват временни мерки по смисъла на член 9, параграф 1, буква а) от Директива 2004/48.
46
Следва да се отбележи обаче, от една страна, че няма спор, че както ищецът, така и ответникът могат да образуват производство по съществото на случая, поради което е очевидно, че такива изпреварващи мерки не са замислени от законодателя като окончателни от правна гледна точка, доколкото самият законодател ги е квалифицирал като временни мерки (вж. по аналогия решение от 16 юни 1998 г., Hermès, C‑53/96, EU:C:1998:292, т. 38).
47
От друга страна, следва да се припомни, че съгласно постоянната съдебна практика „евентуалната воля да страните да приемат обезпечителния съдебен акт като „окончателно“ разрешаване на спора помежду им не може да промени правния характер на мярка, която се квалифицира като „временна“ по смисъла на член 50 от [Споразумението ТРИПС]“ (решение от 16 юни 1998 г., Hermès, C‑53/96, EU:C:1998:292, т. 44).
48
С оглед на изложените съображения на поставения въпрос следва да се отговори, че член 9, параграф 5 от Директива 2004/48 трябва да се тълкува в смисъл, че не допуска прилагането на национална разпоредба, която позволява запазване на действието на някои временни мерки, като например временни мерки, които могат да изпреварят последиците от решението по същество, въпреки че ищецът не е образувал производство, водещо до решение по същество, в предвидения в този член 9, параграф 5 срок, и ответникът иска тези временни мерки да се отменят или по друг начин да се прекрати тяхната правна сила.
По съдебните разноски
49
С оглед на обстоятелството, че за страните по главното производство настоящото дело представлява отклонение от обичайния ход на производството пред запитващата юрисдикция, последната следва да се произнесе по съдебните разноски. Разходите, направени за представяне на становища пред Съда, различни от тези на посочените страни, не подлежат на възстановяване.
По изложените съображения Съдът (осми състав) реши:
Член 9, параграф 5 от Директива 2004/48/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 29 април 2004 година относно упражняването на права върху интелектуалната собственост
трябва да се тълкува в смисъл, че
не допуска прилагането на национална разпоредба, която позволява запазване на действието на някои временни мерки, като например временни мерки, които могат да изпреварят последиците от решението по същество, въпреки че ищецът не е образувал производство, водещо до решение по същество, в предвидения в този член 9, параграф 5 срок, и ответникът иска тези временни мерки да се отменят или по друг начин да се прекрати тяхната правна сила.
Подписи
(
*1
)	Език на производството: италиански.