62023CC0641
ЗАКЛЮЧЕНИЕ НА ГЕНЕРАЛНИЯ АДВОКАТ
J. RICHARD DE LA TOUR
представено на 3 април 2025 година (
1
)
Дело C‑641/23 [Dubers] (
i
)
YM
при участието на
Openbaar Ministerie
(Преюдициално запитване, отправено от Rechtbank Amsterdam (Районен съд Амстердам, Нидерландия)
„Преюдициално запитване — Съдебно сътрудничество по наказателноправни въпроси — Рамково решение 2008/909/ПВР — Признаване на съдебни решения по наказателни дела, с които се налагат наказания лишаване от свобода или мерки, включващи лишаване от свобода, за целите на тяхното изпълнение в друга държава членка — Член 7, параграфи 3 и 4 — Член 9, параграф 1, буква г) — Основание за отказ на признаване и изпълнение — Възможност да се откаже признаването на изпълнението на наказание, наложено след предаване с гаранция за връщане — Член 25 — Изпълнение на наказания след Европейска заповед за арест — Рамково решение 2002/584/ПВР — Европейска заповед за арест — Член 2, параграф 4 — Условие за двойна наказуемост — Член 4, точка 1 — Случай, при който изпълнението на европейска заповед за арест може да бъде отказано — Член 5, точка 3 — Европейска заповед за арест, издадена с цел наказателно преследване — Предаване, обвързано с условието издирваното лице да бъде върнато в изпълняващата държава членка, за да изтърпи там евентуално наложеното му в издаващата държава членка наказание лишаване от свобода или мярка, изискваща задържане“
I. Въведение
1.
Настоящото преюдициално запитване се отнася до тълкуването на член 7, параграф 4, член 9, параграф 1, буква г) и член 25 от Рамково решение 2008/909/ПВР на Съвета от 27 ноември 2008 година за прилагане на принципа за взаимно признаване към съдебни решения по наказателни дела, с които се налагат наказания лишаване от свобода или мерки, включващи лишаване от свобода, за целите на тяхното изпълнение в Европейския съюз (
2
), изменено с Рамково решение 2009/299/ПВР на Съвета от 26 февруари 2009 г. (
3
), и до тълкуването на член 2, параграф 4, член 4, точка 1 и член 5, точка 3 от Рамково решение 2002/584/ПВР на Съвета от 13 юни 2002 година относно европейската заповед за арест и процедурите за предаване между държавите членки (
4
), изменено с Рамково решение 2009/299 (
5
).
2.
Запитването е отправено във връзка с изпълнението в Нидерландия на европейска заповед за арест, издадена на 9 май 2023 г. от Sąd Okręgowy w Jeleniej Górze, Wydział III Karny (Окръжен съд Йеленя Гура, трето наказателно отделение, Полша) срещу YM с цел провеждане на наказателно преследване.
3.
С приемането на член 4, точка 6 и член 5, точка 3 от Рамково решение 2002/584 законодателят на Съюза е искал да позволи на държавите членки, с оглед улесняването на социалната реинтеграция на издирваното лице, да откажат да изпълнят европейска заповед за арест или да обвържат предаването на това лице с неговото връщане в случай на осъждане.
4.
Настоящото дело предоставя на Съда възможност да изясни — при липсата на двойна наказуемост — връзката между това рамково решение и Рамково решение 2008/909, когато се прилага предвиденият в член 5, точка 3 от Рамково решение 2002/584 механизъм за предаване с гаранция за връщане (
6
).
II. Правна уредба
А.
Правото на Съюза
1. Рамково решение 2002/584
5.
Член 2 от Рамково решение 2002/584 е озаглавен „Обхват на европейската заповед за арест“ и параграф 4 от него гласи:
„За престъпления, различни от посочените в параграф 2, предаването може да зависи от условието, деянията, за които е издадена европейска заповед за арест, да съставляват престъпление съгласно законодателството на изпълняващата държава членка независимо от елементите на състава или начина, по който е описано“.
6.
Член 4, точки 1 и 6 от това рамково решение установява следните случаи, при които изпълнението на европейска заповед за арест може да бъде отказано:
„Изпълняващият съдебен орган може да откаже да изпълни европейска заповед за арест:
1)
когато в някои от посочените в член 2, параграф 4 случаи, деянието, за което е издадена европейска заповед за арест, не е престъпление съгласно правото на изпълняващата държава членка […];
[…]
6)
когато европейската заповед за арест е издадена с оглед изпълнение на присъда за лишаване от свобода или мярка, изискваща задържане и издирваното лице се намира или е гражданин или пребиваващ в изпълняващата страна, а същата поема изпълнението на присъдата или мярката, изискваща задържане съгласно националното си право“.
7.
Член 5 от посоченото рамково решение е озаглавен „Гаранции, предоставени от издаващата държава членка в особени случаи“ и точка 3 от него гласи:
„Съгласно законодателството на изпълняващата държава членка изпълнението на европейската заповед за арест от изпълняващия съдебен орган може да бъде обвързано от следните условия:
[…]
3)
когато лицето, обект на европейска заповед за арест с оглед провеждане на наказателно производство, е гражданин или пребиваващ в изпълняващата държава членка, предаване може да се извърши, при условие че то, след като бъде изслушано, бъде върнато в изпълняващата държава членка, за да изтърпи наложеното наказание лишаване от свобода или мярка, изискваща задържане в издаващата държава членка“.
2. Рамково решение 2008/909
8.
Съображение 12 от Рамково решение 2008/909 гласи:
„Настоящото рамково решение следва също така да се прилага, mutatis mutandis, и към изпълнението на наказания в случаите по член 4, параграф 6 и член 5, параграф 3 от Рамково решение [2002/584]. Това означава, inter alia, че без да засяга това рамково решение, изпълняващата държава може да провери наличието на основание за отказ от признаване и изпълнение съгласно член 9 от настоящото рамково решение, включително и да извърши проверка за двойна наказуемост, доколкото изпълняващата държава е направила декларация по член 7, параграф 4 от настоящото рамково решение, като условие за признаването и изпълнението на съдебното решение, за да се прецени дали лицето да бъде предадено или да се изпълни наказанието в случаите по член 4, параграф 6 от Рамково решение [2002/584]“.
9.
Член 3 от Рамково решение 2008/909 е озаглавен „Цел и приложно поле“ и в параграфи 1 и 2 уточнява:
„1.   Целта на настоящото рамково решение е да установи пр[а]вила, съгласно които държавите членки, с оглед улесняване на социалната реинтеграция на осъденото лице, да признават постановените съдебни решения и да изпълняват наказанието.
2.   Настоящото рамково решение се прилага, когато осъденото лице се намира в издаващата или в изпълняващата държава“.
10.
Член 7 от Рамково решение 2008/909 е озаглавен „Двойна наказуемост“ и параграфи 3 и 4 от него предвиждат:
„3.   За деяния, различни от посочените в параграф 1, изпълняващата държава може да постави по отношение на признаването на съдебното решение и изпълнението на наказанието условието то да се отнася за деяния, които са наказуеми и съгласно правото на изпълняващата държава, независимо от елементите на състава или начина, по който са описани.
4.   Всяка държава членка може, при приемане на настоящото рамково решение или по-късно, да заяви в декларация, нотифицирана на Генералния секретариат на Съвета [на Европейския съюз], че няма да прилага параграф 1. Декларацията може да бъде оттеглена по всяко време. Тези декларации и оттеглянето им се публикуват в Официален вестник на Европейския съюз“.
11.
Член 8 от това рамково решение е озаглавен „Признаване на съдебното решение и изпълнение на наказанието“ и параграф 1 от него гласи:
„Компетентният орган на изпълняващата държава признава решението, което е предадено в съответствие с член [4] и съгласно процедурата по член 5, и незабавно предприема необходимите действия за изпълнение на наказанието, освен ако не реши да се позове на някое от основанията за отказ от признаване или от изпълнение по член 9“.
12.
Член 9 от посоченото рамково решение е озаглавен „Основания за отказ от признаване на съдебното решение и изпълнение на наказанието“ и параграф 1, буква г) от него гласи:
„Компетентният орган на изпълняващата държава може да откаже да признае решението и изпълни наказанието, ако:
[…]
г)
в случая, посочен в член 7, параграф 3, и — когато изпълняващата държава е направила декларация по член 7, параграф 4 — в случая, посочен в член 7, параграф 1, съдебното решение се отнася до деяние, което не е наказуемо съгласно правото на изпълняващата държава. […]“.
13.
Член 25 от същото рамково решение, озаглавен „Изпълнение на наказания след Европейска заповед за арест“, гласи следното:
„Без да се засягат разпоредбите на Рамково решение [2002/584], разпоредбите на настоящото рамково решение се прилагат mutatis mutantis, доколкото са съвместими с разпоредбите на това рамково решение, към изпълнението на наказанията в случаи, когато държава членка се задължава да изпълни наказание съгласно член 4, параграф 6 от това рамково решение, или когато, действайки съгласно член 5, параграф 3 от това рамково решение, тя е поставила условие за последващо връщане на осъденото лице в съответната държава за изтърпяване на наказанието, за да се избегне възможността съответното лице да остане ненаказано“.
14.
С декларация от 20 септември 2012 г., нотифицирана на Генералния секретариат на Съвета в съответствие с член 7, параграф 4 от Рамково решение 2008/909, Кралство Нидерландия заявява, че няма да прилага член 7, параграф 1 от това рамково решение (
7
).
Б.
Нидерландското право
1. Правната уредба относно европейската заповед за арест
15.
Рамково решение 2002/584 е транспонирано в нидерландското право с Wet tot implementatie van het kaderbesluit van de Raad van de Europese Unie betreffende het Europees aanhoudingsbevel en de procedures van overlevering tussen de lidstaten van de Europese Unie (Overleveringswet) (Закон за транспониране на Рамковото решение на Съвета на Европейския съюз относно европейската заповед за арест и процедурите за предаване между държавите — членки на Европейския съюз (Закон за предаването) (
8
), от 29 април 2004 г., изменен със Закона от 3 март 2021 г. (
9
) (наричан по-нататък „Законът за предаването“).
16.
Член 6 от Закона за предаването гласи:
„1.   Предаването на нидерландски гражданин може да бъде разрешено, когато е поискано за целите на наказателно разследване срещу него и според изпълняващия съдебен орган е гарантирано, че ако бъде осъден ефективно на [лишаване от свобода или мярка, изискваща задържане,] в издаващата държава членка за деяние, за което се разрешава предаване, той ще може да изтърпи това наказание в Нидерландия.
[…]
3.   Параграф 1 се прилага и към чужденец, който в хода на изслушването от Rechtbank [Районен съд, Нидерландия] докаже, че е пребивавал законно в Нидерландия в продължение на поне пет последователни години по смисъла на член 8, букви а)—е) и буква л) от Vreemdelingenwet 2000 (Закон за чужденците от 2000 г. (
10
), от 23 ноември 2000 г.), доколкото той може да бъде преследван в Нидерландия за деянието, за което е издадена европейската заповед за арест, и доколкото се очаква да не загуби правото си на пребиваване в Нидерландия в резултат на присъда или мярка, наложена му след предаването му. Евентуалните доказателства трябва да бъдат представени преди изслушването от Районния съд“.
17.
Член 7, параграф 1 от Закона за предаването предвижда:
„Предаването може да бъде разрешено за целите на:
а.
наказателно разследване, започнато от органите на издаващата държава членка или от Европейската прокуратура, посочена в член 1 от [Регламент (ЕС) 2017/1939 на Съвета от 12 октомври 2017 година за установяване на засилено сътрудничество за създаване на Европейска прокуратура (
11
)], що се отнася до презумпцията, че според издаващия съдебен орган издирваното лице е извършило:
1°.
деяние, представляващо съгласно правото на издаващата държава членка квалифицирано престъпление, което е включено също в списъка в приложение 1 към настоящия закон и което съгласно правото на издаващата държава членка се наказва с [лишаване от свобода или мярка, изискваща задържане,] с максимален размер от не по-малко от три години; или
2°.
друго деяние, което е наказуемо както съгласно правото на издаващата държава членка, така и съгласно нидерландското право, и за което правото на издаващата държава членка предвижда [наказание лишаване от свобода или мярка, изискваща задържане,] с максимален размер от не по-малко от дванадесет месеца;
b.
изпълнение [на наказание лишаване от свобода или мярка, изискваща задържане,] с размер от четири и над четири месеца, което да бъде изтърпяно от издирваното лице на територията на издаващата държава членка за деяние, посочено в точка 1 или точка 2“.
2. Правната уредба относно признаването и изпълнението на наказания
18.
Рамково решение 2008/909 е транспонирано в нидерландското право с Wet wederzijdse erkenning en tenuitvoerlegging vrijheidsbenemende en voorwaardelijke sancties (Закон за взаимното признаване и изпълнение на наказания лишаване от свобода със или без отложено изпълнение) (
12
) от 12 юли 2012 г., изменен със закона от 3 март 2021 г. (
13
) (наричан по-нататък „WETS“).
19.
Член 1:1, буква а) от WETS гласи:
„За целите на настоящия закон и на основаващите се на него разпоредби се прилагат следните определения:
а.
„министър“ означава министърът на сигурността и правосъдието“.
20.
Съгласно член 2:11 ч. от WETS:
„1.   Министърът изпраща съдебното решение и удостоверението на прокурора към апелативния съд, освен ако в самото начало не приеме, че са налице основания за отказ на признаването на това съдебно решение.
2.   Прокурорът незабавно изпраща съдебното решение и удостоверението на специализирания състав на Gerechtshof Arnhem-Leeuwarden (Апелативен съд Арнем-Леуварден, Нидерландия), посочен в член 67 от Wet op de rechterlijke organisatie (Закон за организацията на съдебната власт) (
14
) от 17 май 1827 г.). Той представя на този състав евентуалното си становище по горепосочените документи в срок от четиринадесет дни от датата, на която ги е изпратил на същия състав.
3.   Специализираният състав на Апелативния съд преценява:
а.
дали са налице основания за отказ на признаване на съдебното решение в приложение на член 2:13, параграф 1;
[…]
7.   В срок от шест седмици от датата, на която е получил съдебното решение и удостоверението, специализираният състав на Апелативния съд изпраща на министъра писмена и мотивирана преценка, която е извършил съгласно параграф 3“.
21.
Член 2:12, параграф 1 от WETS има следния текст:
„Министърът приема решение относно признаването на съдебното решение, като взема предвид преценката на специализирания състав на Апелативния съд“.
22.
Член 2:13 от WETS е озаглавен „Задължителни основания за отказ за признаване“ и параграф 1, буква f) от него гласи:
„Признаването на съдебното решение се отказва, когато:
[…]
f.
деянието, за което е наложено [наказанието лишаване от свобода или мярката, изискваща задържане,], не би било наказуемо по нидерландското право, ако е извършено в Нидерландия“.
III. Фактите по спора в главното производство и преюдициалният въпрос
23.
Sąd Okręgowy w Jeleniej Górze, Wydział III Karny (Окръжен съд Йеленя Гура, трето наказателно отделение, Полша) издава две европейски заповеди за арест срещу YM с цел провеждане на наказателно преследване, едната от 9 ноември 2020 г., другата от 9 май 2023 г.
24.
В качеството си на изпълняващ съдебен орган Rechtbank Amsterdam (Районен съд Амстердам, Нидерландия), който е запитващата юрисдикция, следва да се произнесе по изпълнението на тези две европейски заповеди за арест.
25.
Този съд уточнява, че отправеното от него преюдициално запитване се отнася само до втората заповед. Тя е издадена с цел провеждане на наказателно преследване срещу издирваното лице във връзка с едно-единствено деяние, а именно неизпълнение на задължението му за изплащане на издръжка на непълнолетния му син в съответствие с решенията на полски съдилища.
26.
Издаващият съдебен орган не е квалифицирал това деяние като престъпление по смисъла на член 2, параграф 2 от Рамково решение 2002/584, което да даде основание за предаване на съответното лице без проверка за двойна наказуемост на деянието. Запитващата юрисдикция констатира, че деянието не е престъпление по нидерландското право, но въпреки това решава да не приложи факултативното основание за отказ на изпълнение, предвидено в член 4, точка 1 от това рамково решение.
27.
Всъщност тази юрисдикция отбелязва, че издирваното лице е полски гражданин, пребивавал законно в продължение на поне последователни пет години в Нидерландия и следователно придобил там право на постоянно пребиваване. Следователно според посочената юрисдикция това лице е „пребиваващо“ в Кралство Нидерландия по смисъла на член 5, точка 3 от посоченото рамково решение.
28.
Освен това запитващата юрисдикция констатира, че издирваното лице поддържа тесни връзки с Нидерландия, така че изпълнението в тази държава членка на присъда лишаване от свобода или мярка, изискваща задържане, евентуално наложена в Полша след предаването му, би допринесло за увеличаване на шансовете му за социална реинтеграция. В това отношение тази юрисдикция отбелязва, че това лице пребивава в Нидерландия от приблизително дванадесет години, че през последните години е разполагало със значителни доходи, че владее добре нидерландски език и че макар понастоящем да не работи, възнамерява да премине обучение за фитнес инструктор.
29.
В преюдициалното си запитване запитващата юрисдикция първоначално е отправила до Съда три преюдициални въпроса. На 13 февруари 2024 г. тази юрисдикция решава да оттегли първия и втория въпрос. Според предоставените от посочената юрисдикция разяснения това решение за частично оттегляне е прието, след като на 21 декември 2023 г. нидерландското правителство внася Wet herimplementatie Europees strafrecht (Закон за ново транспониране на наказателното право на Съюза), чието приемане би дало възможност да се решат проблемите с транспонирането на Рамково решение 2002/584, които са предмет на първите два въпроса.
30.
Що се отнася до третия въпрос, който вече е единственият, на който Съдът трябва да отговори, той се отнася до случай, при който европейската заповед за арест е издадена за деяние, посочено в член 2, параграф 4 от Рамково решение 2002/584, което обаче не представлява престъпление съгласно правото на изпълняващата държава членка. Тъй като е избрал да не се позове на факултативното основание за отказ за изпълнение, предвидено в член 4, точка 1 от това рамково решение, изпълняващият съдебен орган желае да използва предвидената в член 5, точка 3 от посоченото рамково решение възможност, и съответно възнамерява да обвърже предаването на издирваното лице с условието то да бъде върнато в изпълняващата държава членка, за да изтърпи там евентуално наложеното му в издаващата държава членка наказание лишаване от свобода или мярка, изискваща задържане.
31.
В това отношение запитващата юрисдикция уточнява, че съгласно нидерландската правна уредба, приложима към датата на акта за преюдициално запитване, признаването на наложено в друга държава членка наказание се отказва автоматично, когато деянието, за което е наложено наказанието лишаване от свобода или мярката, изискваща задържане, не би представлявало престъпление съгласно нидерландското право, ако е било извършено на нидерландска територия.
32.
Следователно, когато е издадена европейска заповед за арест с цел наказателно преследване за деяния, които не са наказуеми по нидерландското право, и тази заповед е изпълнена, като предаването на съответното лице е обвързано с гаранция за връщане съгласно член 5, точка 3 от Рамково решение 2002/584, това лице не може да изтърпи в Нидерландия евентуално наложено му в издаващата държава членка наказание лишаване от свобода или мярка, изискваща задържане.
33.
Запитващата юрисдикция счита, че това положение противоречи на правото на Съюза. Тя приема, че член 9, параграф 1, буква г) от Рамково решение 2008/909 предвижда факултативно основание за отказ на признаване и изпълнение. Следователно при транспонирането на тази разпоредба държавите членки следва да предоставят на компетентните органи свобода на преценка, без да превръщат това основание за отказ в задължително. Освен това посоченото основание за отказ трябва да се тълкува стриктно в съответствие с целта за улесняване на социалната реинтеграция на съответното лице.
34.
Посочената юрисдикция добавя, че при прилагането на гаранция за връщане за деяние, което не е наказуемо съгласно правото на изпълняващата държава членка, съвместимостта на такава свобода на преценка с правото на Съюза е съмнителна.
35.
Всъщност в подобен случай невъзможността за изпълнение на нидерландска територия на наказанието лишаване от свобода или на мярката, изискваща задържане, изглежда, противоречи на член 25 от Рамково решение 2008/909.
36.
В това отношение запитващата юрисдикция посочва, че съгласно този член 25 разпоредбите на Рамково решение 2002/584 имат предимство пред тези на Рамково решение 2008/909. Всъщност според нея от практиката на Съда било видно, че Рамково решение 2002/584, и по-специално член 5, точка 3 от него, предоставя възможност на компетентния орган в особени случаи да реши изпълнението на наложено в издаващата държава членка наказание да се извърши на територията на изпълняващата държава членка (
15
).
37.
При тези обстоятелства запитващата юрисдикция счита, че когато изпълняващият съдебен орган се е отказал да се позове на свързаното с двойната наказуемост факултативно основание за отказ на изпълнение, предвидено в член 4, точка 1 от Рамково решение 2002/584, но е обвързал предаването с гаранция за връщане, за да увеличи шансовете за социална реинтеграция на съответното лице в съответствие с член 5 точка 3 от това рамково решение, правото на Съюза не допуска компетентният орган на изпълняващата държава членка впоследствие да откаже да признае и изпълни произнесената в издаващата държава членка присъда, като се позове на свързаното с двойната наказуемост основание за отказ, предвидено в член 9, параграф 1, буква г) от Рамково решение 2008/909.
38.
Според посочената юрисдикция непризнаването на наложеното в издаващата държава членка наказание лишаване от свобода или мярка, изискваща задържане, би било в противоречие с целта, преследвана с член 5, точка 3 от Рамково решение 2002/584, а именно да се увеличи възможността за социална реинтеграция на осъденото лице, и би лишило тази разпоредба от полезно действие.
39.
Запитващата юрисдикция уточнява още, че отговорът на този въпрос ще повлияе на решението ѝ дали да предаде лицето, което е обект на главното производство. Ако Съдът заключи, че правото на Съюза допуска прилагането на национални разпоредби като описаните в преюдициалното запитване, запитващата юрисдикция посочва, че може да преразгледа намерението си да предаде това лице на полските органи чрез гаранция за връщане. В такъв случай според нея всъщност няма гаранция, че посоченото лице ще може да изтърпи в Нидерландия евентуално наложеното му в Полша наказание лишаване от свобода или мярка, изискваща задържане, за да се увеличи възможността му за социална реинтеграция.
40.
Накратко, запитващата юрисдикция иска да се установи дали на етапа на прилагане на гаранцията за връщане, предвидена в член 5, точка 3 от Рамково решение 2002/584, признаването и изпълнението в Нидерландия на евентуално наложено в Полша наказание лишаване от свобода или мярка, изискваща задържане, може да влезе в противоречие с липсата на наказуемост на деянието съгласно нидерландското право.
41.
В решението си за частично оттегляне, постъпило в Съда на 26 февруари 2024 г., тази юрисдикция излага по-специално причините, поради които изменение на нидерландската правна уредба, с което основанието за отказ на признаване и изпълнение, предвидено в член 9, параграф 1, буква г) от Рамково решение 2008/909, би приело незадължителен характер, не би отстранило проблема, който е в основата на третия преюдициален въпрос. Всъщност, дори и в този случай министърът все още ще има правомощието от самото начало да откаже да признае постановено в друга държава наказание и съответно да върне осъденото лице в Нидерландия поради липсата на наказуемост на деянието съгласно нидерландското право, в съответствие с предвиденото в член 2:11, параграф 1 от WETS. Дори министърът да не упражни това правомощие, Gerechtshof Arnhem-Leeuwarden (Апелативен съд Арнем-Леуварден) все така ще разполага с правомощието да откаже признаването и съответно връщането на осъденото лице в Нидерландия поради липсата на наказуемост на деянието съгласно нидерландското право, докато съгласно член 2:12, параграф 1 от WETS министърът ще бъде обвързан с такъв отказ.
42.
При тези условия Rechtbank Amsterdam (Районен съд Амстердам) решава да спре производството и да постави на Съда следния преюдициален въпрос:
„Препятства ли член 9, параграф 1, буква г) от Рамково решение [2008/909] във връзка с член 25 от това рамково решение, както и във връзка с член 4, точка 1 и член 5, точка 3 от Рамково решение [2002/584], възможността държава членка, която е приложила член 7, параграф 4 от Рамково решение [2008/909], да имплементира първата от посочените разпоредби по такъв начин, че след като изпълняващият съдебен орган е дал — под условие за предоставяне на гаранция за връщане — съгласие за предаване на издаващата държава членка с цел наказателно преследване по смисъла на член 2, параграф 4 от Рамково решение [2002/584] за деяние, което не е наказуемо съгласно правото на изпълняващата държава членка, но по отношение на което изпълняващият съдебен орган изрично се е въздържал от отказ от предаване на това основание, други органи на изпълняващата държава членка (в качеството ѝ на държава членка по привеждане на решенията в изпълнение) трябва или могат да откажат признаването и изпълнението на наказанието лишаване от свобода, наложено в издаващата държава членка за това деяние, на основание липса на наказуемост съгласно правото на изпълняващата държава членка (в качеството ѝ на държава членка по привеждане на решенията в изпълнение) и следователно трябва или могат да откажат и предоставената гаранция за връщане?“.
43.
YM, Openbaar Ministerie (Прокуратура, Нидерландия), нидерландското и полското правителство, както и Комисията представят писмени становища и, с изключение на полското правителство, участват в съдебното заседание, проведено на 15 януари 2025 г., в хода на което отговарят по-специално на поставените от Съда въпроси за устен отговор.
IV. Анализ
44.
С въпроса си запитващата юрисдикция иска по същество да се установи дали член 9, параграф 1, буква г) и член 25 от Рамково решение 2008/909 трябва да се тълкуват в смисъл, че не допускат национална правна уредба, предвиждаща задължение или възможност за компетентния орган на държава членка да откаже да признае съдебното решение и да изпълни наказанието, постановени в друга държава членка, тъй като те се отнасят до деяния, които не съставляват престъпление съгласно правото на първата държава членка, когато съгласно член 5, точка 3 от Рамково решение 2002/584 изпълняващият съдебен орган на тази държава членка е взел предварително решение да изпълни европейска заповед за арест, като обвърже предаването на издирваното лице с условието, след като бъде изслушано, то да бъде върнато в изпълняващата държава членка, за да изтърпи там евентуално наложеното му в издаващата държава членка наказание лишаване от свобода или мярка, изискваща задържане.
45.
Случаят, посочен в настоящото дело, е следният.
46.
Изпълняващият съдебен орган на държава членка, сезиран с европейска заповед за арест, издадена с цел наказателното преследване, възнамерява да предаде издирваното лице, от една страна, като отказва да се позове на факултативното основание за отказ на изпълнение, предвидено в член 4, точка 1 от Рамково решение 2002/584, което се отнася до положение, при което деянието, за което е издадена европейската заповед за арест, не съставлява престъпление съгласно правото на изпълняващата държава членка, и от друга страна, като на основание член 5, точка 3 от това рамково решение изисква лицето да бъде върнато в тази държава членка, за да изтърпи там евентуално наложеното му в издаващата държава членка наказание лишаване от свобода или мярка, изискваща задържане.
47.
За да вземе решението си за предаване обаче, изпълняващият съдебен орган иска да установи какво съгласно нидерландското право може да се случи с тази гаранция за предаване на етапа на признаване на съдебното решение и изпълнението на наказанието, които могат да бъдат постановени в издаващата държава членка след предаването.
48.
Всъщност в редакцията в сила към момента на акта за преюдициално запитване нидерландското законодателство изисква от компетентния орган на изпълняващата държава членка да откаже, съгласно член 9, параграф 1, буква г) от Рамково решение 2008/909, да признае съдебното решение и да изпълни наказанието, постановени в издаващата държава членка, на основание, че инкриминираните деяния не съставляват престъпление съгласно нидерландското право. Последицата от тази правна уредба е, че осъдителна присъда, постановена в друга държава членка за деяния, които не съставляват нарушение съгласно нидерландското право, не може да бъде призната. Освен това, като е използвало предвидената в член 7, параграф 4 от Рамково решение 2008/909 възможност, Кралство Нидерландия е заявило, че няма да прилага член 7, параграф 1 от това рамково решение, като по този начин прилага изискването за двойна наказуемост към всяко престъпление.
49.
От това следва, че на практика всяка гаранция за връщане, която съгласно член 5, точка 3 от Рамково решение 2002/584 е изискана от нидерландски изпълняващ съдебен орган в рамките на европейска заповед за арест, отнасяща се за деяния, които не съставляват престъпление съгласно нидерландското право и във връзка с които този орган се е отказал да се позове на факултативното основание за отказ на изпълнение, предвидено в член 4, точка 1 от посоченото рамково решение, ще бъде лишена от полезно действие чрез прилагане на основанието за автоматичен отказ, установено в член 2:13 от WETS.
50.
В съдебното заседание нидерландското правителство посочва, че националната правна уредба е била изменена в това отношение. Според това правителство изменената правна рамка е влязла в сила на 1 октомври 2024 г. Така основанието за отказ на признаване и изпълнение, предвидено в член 9, параграф 1, буква г) от Рамково решение 2008/909, изглежда, е станало факултативно при прилагането на гаранцията за връщане, посочена в член 5, точка 3 от Рамково решение 2002/584.
51.
Това изменение на правната уредба е своевременно, доколкото член 9, параграф 1, буква г) от Рамково решение 2008/909 предвижда факултативно основание за отказ на признаване и изпълнение. Поради това тази разпоредба не следва да бъде транспонирана така, че с нея задължително или автоматично да се отказва признаването на осъдителна присъда за деяния, които не съставляват престъпление съгласно националното право на изпълняващата държава членка. С други думи, компетентният орган на тази държава членка следва да разполага със свобода на преценка при прилагането на това основание за отказ във всеки отделен случай.
52.
Всъщност от текста на тази разпоредба е видно, че „[к]омпетентният орган на изпълняващата държава може да откаже да признае решението и изпълни наказанието, ако […] съдебното решение се отнася до деяние, което не е наказуемо съгласно правото на изпълняващата държава“ (
16
). Думите „може да откаже“ ясно показват, че това е възможност, предоставена на този орган.
53.
В това отношение в решение от 11 януари 2017 г., Grundza (
17
), Съдът изрично отбелязва, че тази разпоредба предвижда „възможността компетентният орган на изпълняващата държава да откаже признаването на решението, постановено от издаващата държава, и изпълнението на наказанието, наложено също в последната държава, когато условието за двойна наказуемост не е изпълнено“ (
18
).
54.
Следва да се уточни, че член 4, точка 1 от Рамково решение 2002/584 съдържа факултативно основание за отказ на изпълнение на европейска заповед за арест, което също се основава на изискването за двойна наказуемост, и че тази разпоредба е формулирана аналогично на член 9, параграф 1, буква г) от Рамково решение 2008/909.
55.
В това отношение припомням, че в член 3 от Рамково решение 2002/584 изрично са посочени случаите, при които не се допуска изпълнение, а в членове 4 и 4а от него — случаите, при които може да се откаже изпълнение на европейската заповед за арест.
56.
Що се отнася до изброените в член 4 от Рамково решение 2002/584 случаи, при които изпълнението на европейска заповед за арест може да бъде отказано, от практиката на Съда е видно, че при транспонирането на това рамково решение в своето вътрешно право държавите членки разполагат със свобода на преценка. Следователно те са свободни да транспонират или не тези основания за отказ във вътрешното си право. Те могат също да решат да ограничат случаите, при които изпълняващият съдебен орган може да откаже да изпълни европейска заповед за арест, улеснявайки по този начин предаването на издирваните лица, в съответствие със закрепения в член 1, параграф 2 от посоченото рамково решение принцип на взаимното признаване (
19
).
57.
Освен това следва да се отбележи, че съгласно текста на член 4 от Рамково решение 2002/584 изпълняващият съдебен орган „може да откаже“ да изпълни европейска заповед за арест на основанията, изброени в точки 1—7 от този член, които в точка 1 от посочения член включват по-специално липсата на двойна наказуемост.
58.
Така от текста на член 4 от това рамково решение следва, че изпълняващият съдебен орган трябва да има право на преценка по въпроса дали следва да откаже или не изпълнението на европейска заповед за арест в случаите, посочени в този член 4 (
20
).
59.
Според Съда от това следва, че когато изберат да транспонират едно или няколко от посочените в член 4 от Рамково решение 2002/584 основания за неизпълнение, държавите членки не биха могли да предвидят, че съдебните органи са длъжни да откажат да изпълнят европейска заповед за арест, която формално попада в обхвата на посочените основания, без да имат възможност да вземат предвид характерните за всеки случай обстоятелства (
21
).
60.
Според мен това тълкуване може да се разшири, като включи член 9, параграф 1, буква г) от Рамково решение 2008/909, с оглед на сходството на текста на тази разпоредба с този на член 4, точка 1 от Рамково решение 2002/584.
61.
Въпреки това констатацията, че тази разпоредба не може да се тълкува като предвиждаща задължително основание за отказ на признаване на съдебни решения и на изпълнение на наказания, не позволява да се даде пълен отговор на въпросите на запитващата юрисдикция.
62.
Всъщност, когато компетентният орган на изпълняващата държава членка упражни възможността, предвидена в член 9, параграф 1, буква г) от Рамково решение 2008/909, гаранцията за връщане, изискана на етапа на предаването, не може да доведе до това осъденото лице да не може да изтърпи наложеното му наказание лишаване от свобода или мярка, изискваща задържане, на територията на тази държава членка. В такъв случай целта за улесняване на социалната реинтеграция на това лице, която обосновава задействането на предвидения в член 5, точка 3 от Рамково решение 2002/584 механизъм за предаване с гаранция за връщане, може да бъде подкопана на етапа на признаване на осъдителната присъда.
63.
Поради това запитващата юрисдикция иска от Съда да уточни дали член 25 от Рамково решение 2008/909 допуска компетентният орган на изпълняващата държава членка да има възможността, а не задължението, да откаже, в приложение на основанието, предвидено в член 9, параграф 1, буква г) от това рамково решение, да признае и изпълни съдебно решение, постановено след предаване с гаранция за връщане, извършено съгласно член 5, точка 3 от Рамково решение 2002/584.
64.
Считам, че такава възможност по принцип не следва да се допуска, освен ако не е налице промяна на обстоятелствата, която от гледна точка на социалната реинтеграция на осъденото лице да обосновава преразглеждане на първоначалната преценка на изпълняващия съдебен орган, която го е накарала да се откаже да се позове на предвиденото в член 4, точка 1 от Рамково решение 2002/584 факултативно основание за отказ на изпълнение на наказанието и да приложи предвидения в член 5, точка 3 от това решение механизъм за предаване с гаранция за връщане. Има няколко причини, поради които поддържам такова решение.
65.
На първо място, припомням, че подобно на Рамково решение 2002/584, Рамково решение 2008/909 конкретизира в областта на наказателното право принципите на взаимно доверие и на взаимно признаване. Това рамково решение укрепва съдебното сътрудничество в областта на признаване и изпълнение на съдебни решения по наказателни дела, с които лица са осъдени на наказания или мерки, включващи лишаване от свобода в друга държава членка, за улесняване на тяхната социална реинтеграция (
22
).
66.
Съгласно член 3, параграф 1 от посоченото рамково решение то има за цел да установи правила, съгласно които държавите членки, с оглед улесняване на социалната реинтеграция на осъденото лице, да признават съдебните решения и да изпълняват наказанието, постановени от съд на друга държава членка.
67.
За тази цел член 8 от Рамково решение 2008/909 предвижда, че компетентният орган на изпълняващата държава по принцип е задължен да уважи предаденото му в съответствие с членове 4 и 5 от това рамково решение искане за признаване на съдебно решение и за изпълнение на наказанието или мярката, включваща лишаване от свобода, наложени в друга държава членка. По принцип той може да отхвърли такова искане само на някое от основанията за отказ на признаване или на изпълнение, изчерпателно изброени в член 9 от същото рамково решение (
23
).
68.
Всяко изключение от принципа на взаимно признаване трябва да се тълкува стриктно (
24
). Така, що се отнася до член 9, параграф 1, буква г) от Рамково решение 2008/909, Съдът постановява, че условието за двойна наказуемост представлява изключение от правилото на принципа за признаване на съдебното решение и изпълнение на наказанието. Поради това приложното поле на основанието за отказ на признаване на съдебното решение и изпълнение на наказанието, изведено от липсата на двойна наказуемост, посочено в тази разпоредба, трябва да се тълкува стриктно, за да се ограничат случаите на отказ на признаване и изпълнение (
25
).
69.
Както Съдът вече е уточнил, стриктното тълкуване на член 9, параграф 1, буква г) от Рамково решение 2008/909 допринася за постигане на целта за улесняване на социалната реинтеграция на осъденото лице, която се преследва с Рамково решение 2008/909, както е посочено в член 3, параграф 1 от него (
26
).
70.
Тази цел обаче се преследва и с член 5, точка 3 от Рамково решение 2002/584, което предвижда възможността за изпълняващия съдебен орган да реши изпълнението на наложено наказание да се извърши на територията на изпълняващата държава членка (
27
). Всъщност тази разпоредба има за цел да увеличи шансовете за социална реинтеграция на гражданин или пребиваващ в изпълняващата държава членка, като му даде възможност да изтърпи на нейна територия наказанието лишаване от свобода или мярка, изискваща задържане, които евентуално ще му бъдат наложени в издаващата държава членка след предаването му в изпълнение на европейска заповед за арест (
28
).
71.
Решението за прилагане на механизма за предаване с гаранция за връщане, предвиден в член 5, точка 3 от Рамково решение 2002/584, се основава на цялостна преценка на шансовете за социална реинтеграция в издаващата и в изпълняващата държава членка, като се вземат предвид връзките на лицето с всяка от тези две държави (
29
).
72.
Следователно съдебният орган, изпълняващ европейската заповед за арест, трябва да може да прецени, като вземе предвид конкретните обстоятелства по съответния случай, дали връзките на това лице с изпълняващата държава членка са достатъчни, за да може преследваната с тази разпоредба цел за социална реинтеграция да бъде постигната по-добре, ако посоченото лице изтърпи в тази държава членка наказанието, което може да му бъде наложено (
30
).
73.
В рамките на тази преценка изпълняващият съдебен орган трябва да претегли редица интереси, като тези, свързани със социалната реинтеграция на издирваното лице след евентуалното му осъждане, с необходимостта да се избегне възможността това лице да остане ненаказано и с липсата на двойна наказуемост (
31
).
74.
Ако този орган реши да приложи механизма на предаване с гаранция за връщане, предвиден в член 5, точка 3 от Рамково решение 2002/584, като откаже да се позове на факултативното основание за отказ на изпълнение, посочено в член 4, точка 1 от това рамково решение, то е защото той счита, че интересите на социалната реинтеграция и на борбата срещу безнаказаността следва да имат предимство пред констатацията, че разглежданото деяние не е наказуемо съгласно националното му право.
75.
При обстоятелствата по спора в главното производство запитващата юрисдикция действително счита, че с оглед на връзките на YM с Нидерландия целта за улесняване на социалната му реинтеграция изисква той да изтърпи наказанието си на територията на тази държава членка. Поради това тази юрисдикция възнамерява да не се позовава на член 4, точка 1 от Рамково решение 2002/584, като същевременно иска да установи дали изискваната от нея гаранция за връщане ще породи действия с оглед на възможността, с която впоследствие ще разполага компетентният орган на изпълняващата държава членка, да откаже да признае осъдителната присъда въз основа на член 9, параграф 1, буква г) от Рамково решение 2008/909.
76.
За да се намали тази несигурност, е важно да се установи правилото, че така извършеното от изпълняващия съдебен орган претегляне на етапа на изпълнението на европейската заповед за арест по принцип не следва да може да бъде поставено под въпрос на етапа на признаването на постановената след тази заповед осъдителна присъда. Следователно, когато е приложен предвиденият в член 5, точка 3 от Рамково решение 2002/584 механизъм за предаване с гаранция за връщане, възможността за позоваване на посоченото в тази разпоредба основание за отказ на признаване и прилагане следва да подлежи на строг контрол.
77.
Това означава, че при липса на промяна на обстоятелствата, която може да повлияе на интереса на осъденото лице да изтърпи наказанието си на територията на изпълняващата държава членка с цел подобряване на социалната му реинтеграция, компетентният орган на изпълняващата държава членка не следва да може да се позове на основанието за отказ на признаване и изпълнение, посочено в член 9, параграф 1, буква г) от Рамково решение 2008/909.
78.
На второ място, такова решение е обосновано от логиката, присъща на предвидения в член 5, точка 3 от Рамково решение 2002/584 механизъм за предаване с гаранция за връщане. Всъщност този механизъм се основава на двоен ангажимент, който може да бъде формулиран по следния начин: като обвързва предаването с гаранцията за връщане, изпълняващата държава членка имплицитно, но задължително се ангажира по принцип да изпълни наказанието лишаване от свобода или мярката, изискваща задържане, които могат да бъдат наложени в издаващата държава членка. От своя страна, когато предоставя гаранция за връщане, последната държава членка се ангажира предварително да върне осъденото лице в изпълняващата държава членка, за да изтърпи там наказанието лишаване от свобода или мярката, изискваща задържане (
32
). Правилото, че на основанието за отказ на признаване и изпълнение, предвидено в член 9, параграф 1, буква г) от Рамково решение 2008/909, по принцип не следва да може да се прави позоваване при прилагането на гаранцията за връщане, предвидена в член 5, точка 3 от Рамково решение 2002/584, гарантира, че ако липсват нови обстоятелства, този двоен ангажимент ще бъде спазен и изпълнен.
79.
На трето място, важно е да се вземе предвид член 25 от Рамково решение 2008/909, който урежда връзката между това рамково решение и Рамково решение 2002/584. Припомням, че съгласно този член разпоредбите на Рамково решение 2008/909 се прилагат mutatis mutandis, доколкото са съвместими с разпоредбите на Рамково решение 2002/584, към изпълнението на наказания, по-специално когато при своите действия в рамките на член 5, точка 3 от посоченото рамково решение държава членка постави като условие за изпълнението на европейска заповед за арест връщането на съответното лице в тази държава, за да изтърпи в нея наказанието лишаване от свобода или мярката, изискваща задържане, които евентуално ще му бъдат наложени в издаващата държава членка, за да се избегне възможността съответното лице да остане ненаказано.
80.
От тази разпоредба следва, че подобно на това, което важи за прилагането от изпълняващия съдебен орган на факултативното основание за отказ на изпълнение, предвидено в член 4, точка 6 от Рамково решение 2002/584, изпълнението на наказанията след прилагане на гаранцията за връщане, предвидена в член 5, точка 3 от това рамково решение, предполага спазване на процедурата и условията, предвидени в Рамково решение 2008/909 за признаване и изпълнение на съдебно решение по наказателни дела в държава членка, различна от осъждащата държава (
33
).
81.
Връзката между процедурите, предвидени в Рамкови решения 2002/584 и 2008/909, при прилагането на гаранцията за връщане, предвидена в член 5, точка 3 от първото от тези рамкови решения, се потвърждава и от част е) от образеца на удостоверение, съдържащ се в приложение I към Рамково решение 2008/909. Това удостоверение се изпраща заедно със съдебното решение за целите на неговото признаване и изпълнение и трябва да съдържа посочване на тази гаранция за връщане, когато тя е предоставена от издаващата държава членка. От това следва, че изпълнението на наказание след предоставянето на посочената гаранция изисква осъждащата държава членка да изпрати съдебното решение и удостоверението в съответствие с правилата, установени в това рамково решение.
82.
В решение SF Съдът уточнява, че предвидената от законодателя на Съюза връзка между Рамково решение 2002/584 и Рамково решение 2008/909 трябва да допринесе за постигането на целта по улесняване на социалната реинтеграция на съответното лице. Той подчертава също, че тази реинтеграция е в интерес не само на осъденото лице, но и на Европейския съюз като цяло (
34
). Това схващане за връзката между тези две рамкови решения като такава, която трябва да улесни постигането на тази цел, засилва необходимостта от поставяне на строги ограничения върху използването на основанието за отказ, посочено в член 9, параграф 1, буква г) от Рамково решение 2008/909, при прилагането на механизма на предаване с гаранция за връщане съгласно член 5, точка 3 от Рамково решение 2002/584.
83.
Това важи в още по-голяма степен, тъй като от член 25 от Рамково решение 2008/909 следва, че разпоредбите на последното са приложими, доколкото са съвместими с Рамково решение 2002/584, което предполага изискване за съгласуваност при прилагането на тези две рамкови решения. Според мен това изискване за съгласуваност не би било изпълнено, ако при липсата на промяна на обстоятелствата, която да обоснове преразглеждане на първоначалната преценка на изпълняващия съдебен орган, поради която той е дал предимство на интереса, свързан със социалната реинтеграция на съответното лице, пред този, свързан с липсата на двойна наказуемост, компетентният орган на изпълняващата държава членка може да реши — на етапа на признаването на съдебното решение с оглед на изпълнението на наказанието — да даде предимство на последния интерес, като се позове на основанието за отказ на признаване и изпълнение, предвидено в член 9, параграф 1, буква г) от Рамково решение 2008/909.
84.
На четвърто място, следва да се подчертае, че съгласно член 1, параграф 1 от Рамково решение 2002/584 целта на механизма на европейската заповед за арест е да бъде възможно задържането и предаването на издирвано лице, така че — в светлината на целта, преследвана с това рамково решение — извършеното престъпление да не остане ненаказано и това лице да бъде преследвано или да изтърпи наложеното му наказание лишаване от свобода (
35
). Следователно механизмът на европейската заповед за арест има за цел по-специално борбата срещу безнаказаността на издирвано лице, което се намира на територия, различна от територията, на която се твърди, че е извършило престъпление (
36
).
85.
Ще добавя, че съгласно член 25 от Рамково решение 2008/909 връзката между това рамково решение и Рамково решение 2002/584 трябва също да има за цел да се избегне възможността съответното лице да остане ненаказано.
86.
От акцента, поставен върху последната цел, която е основна цел на механизма за предаване, установен с това рамково решение, следва, че подходящият начин посоченото рамково решение да се свърже с Рамково решение 2008/909 трябва във всеки отделен случай да се определя, като се вземат предвид не само целта за улесняване на социалната реинтеграция на осъденото лице, но и целта за борба с безнаказаността.
87.
Що се отнася обаче до деяния, които не съставляват престъпление съгласно правото на изпълняващата държава членка, фактът, че изпълняващият съдебен орган не предава издирваното лице, като се позовава на член 4, точка 1 от Рамково решение 2002/584, застрашава целта за борба с безнаказаността. Ето защо следва да се възприеме тълкуване на член 9, параграф 1, буква г) от Рамково решение 2008/909, което чрез насърчаване на предаването позволява да се постигне тази цел, което означава строго да се ограничи възможността за позоваване на тази разпоредба при прилагането на гаранцията за връщане, предвидена в член 5, точка 3 от Рамково решение 2002/584. В противен случай изпълняващият съдебен орган би могъл да бъде разубеден да задейства предвидения в тази разпоредба механизъм за условно предаване, което би подкопало целта за борба с безнаказаността. В това отношение е показателно, че запитващата юрисдикция се позовава на възможността да преразгледа решението си за предаване на издирваното лице.
88.
От изложените съображения следва, че в хипотеза, при която, при липса на двойна наказуемост, изпълняващият съдебен орган не използва възможността да се позове на основанието за отказ на изпълнение, предвидено в член 4, точка 1 от Рамково решение 2002/584, и предава издирваното лице, като обвързва това предаване с гаранция за връщане в съответствие с член 5, точка 3 от това рамково решение, компетентният орган на изпълняващата държава членка по принцип не може — на етапа на признаване и изпълнение на постановената спрямо това лице осъдителна присъда — да се позове на основанието за отказ на признаване и изпълнение, предвидено в член 9, параграф 1, буква г) от Рамково решение 2008/909, което също се основава на липсата на двойна наказуемост.
89.
Макар в съответствие с това решение да признава, че освен ако не са налице нови обстоятелства, първоначално извършената от изпълняващия съдебен орган преценка следва да се вземе предвид и да породи действие на етапа на признаване на осъдителната присъда, нидерландското правителство все пак твърди, че с оглед на значителния период от време, който може да раздели решението за предаване от решението за признаване на осъдителната присъда, следва към момента на вземане на последното решение да се отчете действителното и актуално положение на съответното лице с оглед на целта за улесняване на социалната му реинтеграция.
90.
Ето защо това правителството твърди по същество, че на етапа на признаване на съдебното решение и на изпълнение на наказанието следва да е възможно да се извърши ново претегляне на интересите в съответствие с Рамково решение 2008/909. Всъщност е възможно поради нови обстоятелства, възникнали след формулирането на гаранцията за връщане, като например загубата на правото на пребиваване на съответното лице в изпълняващата държава членка или промяна в личното или семейното му положение, изпълнението на присъдата в тази държава членка вече да не улеснява социалната реинтеграция на посоченото лице в посочената държава членка. Според това правителство причината, поради която изпълняващият съдебен орган е решил на етапа на разглеждане на европейската заповед за арест да не се позове на факултативното основание за отказ на изпълнение, посочено в член 4, точка 1 от Рамково решение 2002/584, може междувременно да е отпаднала. В такъв случай компетентният орган на изпълняващата държава членка би могъл отново да се позове на основанието за отказ на признаване и изпълнение, предвидено в член 9, параграф 1, буква г) от Рамково решение 2008/909.
91.
В съдебното заседание Комисията също признава, че правното или фактическото положение на съответното лице може да се е променило, така че, за да му бъде осигурена по-добра социална реинтеграция, наказанието лишаване от свобода или мярката, изискваща задържане, да трябва да бъдат изтърпени в осъждащата държава членка. Следователно при такава хипотеза компетентният орган на изпълняващата държава членка можел по изключение да се позове на основанието за отказ на признаване и изпълнение, предвидено в член 9, параграф 1, буква г) от Рамково решение 2008/909, дори на етапа на предаването да не се е позовал на липсата на двойна наказуемост. В това отношение Комисията уточнява, че обратното решение би възпрепятствало постигането на целта за улесняване на социалната реинтеграция на осъденото лице.
92.
Споделям позицията на нидерландското правителство и на Комисията, че следва да се направи изключение от правилото, че основанието за отказ на признаване и изпълнение, предвидено в член 9, параграф 1, буква г) от Рамково решение 2008/909, по принцип не може да се използва при прилагането на гаранцията за връщане, предвидена в член 5, точка 3 от Рамково решение 2002/584 (
37
).
93.
Всъщност промяна на обстоятелствата, свързани с правното или фактическото положение на осъденото лице, която допринася за отслабване или отпадане на връзките на това лице с изпълняващата държава членка, може на етапа на признаване на осъдителната присъда съгласно Рамково решение 2008/909 да обоснове необходимостта с цел подобряване на социалната реинтеграция на посоченото лице наказанието лишаване от свобода или мярката, изискваща задържане, да се изпълни на територията на издаващата, а не на изпълняващата държава членка. Поради това е важно да се гарантира, че на този етап това признаване все още отговаря на целта на посоченото рамково решение, а именно да се улесни социалната реинтеграция на осъденото лице. Ако това вече не е така, няма причина компетентният орган на изпълняващата държава членка да бъде възпрепятстван да използва възможността, предоставена му от член 9, параграф 1, буква г) от Рамково решение 2008/909.
94.
Следва да се подчертае, че при това положение член 25 от това рамково решение допуска прилагането на член 9, параграф 1, буква г) от посоченото рамково решение, доколкото поради промяна в обстоятелствата прилагането на гаранцията за връщане, която първоначално е била изискана въз основа на различни обстоятелства, вече не е обосновано (
38
). Следователно механизмът на предаване с гаранция за връщане, предвиден в член 5, точка 3 от Рамково решение 2002/584, не се засяга. Освен това не се засяга и целта за борба с безнаказаността, тъй като осъденото лице ще изтърпи наказанието си в осъждащата държава членка.
95.
Накратко, струва ми се, че именно целите за улесняване на социалната реинтеграция на осъденото лице и за борба с безнаказаността следва във всеки конкретен случай да определят връзката между Рамкови решения 2002/584 и 2008/909.
96.
Ето защо тези две цели са основание компетентният орган на изпълняващата държава членка по принцип да не може да се позове на член 9, параграф 1, буква г) от Рамково решение 2008/909 на етапа на признаване на осъдителната присъда при прилагането на гаранцията за връщане, с която е обвързано предаването съгласно член 5, точка 3 от Рамково решение 2002/584. Предоставянето на твърде широка възможност за позоваване на член 9, параграф 1, буква г) от Рамково решение 2008/909 би било в ущърб на социалната реинтеграция на осъденото лице и би засегнало целта за борба с безнаказаността, тъй като би могло да разубеди изпълняващия съдебен орган да приложи механизма за предаване с гаранция за връщане, тъй като в такъв случай той би бил обречен на неуспех.
97.
Същите тези цели обаче обосновават допускането на изключение, когато с оглед на целта за улесняване на социалната реинтеграция на осъденото лице прилагането на гаранцията за връщане вече е загубило основанието си.
98.
Необходимо е да се направи едно последно уточнение.
99.
Всъщност, както по специално е посочила Комисията в съдебното заседание, вероятно в повечето случаи промяна на обстоятелствата, която би обосновала наказанието лишаване от свобода или мярката, изискваща задържане, в крайна сметка да бъдат изпълнени в осъждащата държава членка, ще бъде констатирана и взета предвид още преди компетентният орган на изпълняващата държава членка да предвиди възможността да се позове на някое от основанията за отказ на признаване и изпълнение, предвидени в член 9, параграф 1 от Рамково решение 2008/909.
100.
В това отношение следва да се припомни, че съгласно член 25 от Рамково решение 2008/909 прилагането на гаранцията за връщане трябва да се извършва в съответствие с правилата, предвидени в това рамково решение. Член 4, параграфи 2—5 от посоченото рамково решение обаче урежда консултациите между компетентните органи на издаващата и изпълняващата държава членка, за да се определи в коя от тези две държави членки следва да бъде изтърпяно наказанието лишаване от свобода или мярката, изискваща задържане, за да се улесни социалната реинтеграция на осъденото лице.
101.
Макар наличието на гаранция за връщане, изискана и получена в съответствие с член 5, точка 3 от Рамково решение 2002/584, да предполага адаптиране на предвидената в тези разпоредби процедура, доколкото компетентният орган на издаващата държава членка по принцип следва да е задължен, в съответствие с поетия от него ангажимент на етапа на предаването, да изпрати съдебното решение заедно с удостоверението, възможно е при промяна на обстоятелствата гаранцията за връщане да бъде отменена, а процедурата по признаване да не трябва да бъде започната или приключена.
102.
В това отношение припомням, че съгласно член 5, точка 3 от Рамково решение 2002/584 съответното лице трябва да бъде изслушано, преди да бъде върнато в изпълняващата държава членка, за да изтърпи там наложеното му в издаващата държава членка наказание лишаване от свобода или мярка, изискваща задържане. Не е изключено положението на това лице да се е променило, което да обоснове то да изтърпи наказанието си в последната държава членка.
103.
Освен това, когато от консултациите между компетентните органи на издаващата и изпълняващата държава членка стане ясно, че с оглед на по-добрата социална реинтеграция на осъденото лице наложеното му наказание лишаване от свобода или мярка, изискваща задържане, следва да бъде изтърпяно в първата от тези държави членки, вероятно тези органи ще се съгласят, че предвидената в член 5, точка 3 от Рамково решение 2002/584 гаранция за връщане е загубила основанието си и следователно трябва да бъде отменена. Последицата от това ще бъде, че или компетентният орган на осъждащата държава членка няма да изпрати съдебното решение и удостоверението, или, ако те вече са изпратени, този орган ще реши да оттегли удостоверението, което ще сложи край на процедурата по признаване. В такъв случай на компетентния орган на изпълняващата държава членка няма да се налага да решава дали да се позове на някое от посочените в член 9, параграф 1 от Рамково решение 2008/909 основания за отказ на признаване и изпълнение.
104.
Всъщност само ако, въпреки тези консултации между компетентните органи на осъждащата и изпълняващата държава членка, процедурата по признаване на наказанието е започнала и не е прекъсната, компетентният орган на последната държава членка може да трябва, евентуално и в рамките на описаните по-горе ограничения, да се позове на основанието за отказ на признаване и изпълнение, посочено в член 9, параграф 1, буква г) от Рамково решение 2008/909.
V. Заключение
105.
С оглед на всички гореизложени съображения предлагам на Съда да отговори на поставения от Rechtbank Amsterdam (Районен съд Амстердам, Нидерландия) преюдициален въпрос, както следва:
„Член 5, точка 3 от Рамково решение 2002/584/ПВР на Съвета от 13 юни 2002 година относно европейската заповед за арест и процедурите за предаване между държавите членки, изменено с Рамково решение 2009/299/ПВР на Съвета от 26 февруари 2009 г., както и член 9, параграф 1, буква г) и член 25 от Рамково решение 2008/909/ПВР на Съвета от 27 ноември 2008 година за прилагане на принципа за взаимно признаване към съдебни решения по наказателни дела, с които се налагат наказания лишаване от свобода или мерки, включващи лишаване от свобода, за целите на тяхното изпълнение в Европейския съюз, изменено с Рамково решение 2009/299
трябва да се тълкуват в смисъл, че
в хипотеза, при която, при липса на двойна наказуемост, изпълняващият съдебен орган не използва възможността да се позове на основанието за отказ на изпълнение, предвидено в член 4, точка 1 от Рамково решение 2002/584, изменено с Рамково решение 2009/299, и предава издирваното лице, като обвързва това предаване с гаранция за връщане в съответствие с член 5, точка 3 от Рамково решение 2002/584, компетентният орган на изпълняващата държава членка по принцип не може — на етапа на признаване и изпълнение на постановената спрямо това лице осъдителна присъда — да се позове на основанието за отказ на признаване и изпълнение, предвидено в член 9, параграф 1, буква г) от Рамково решение 2008/909, изменено с Рамково решение 2009/299, което се основава също на липсата на двойна наказуемост.
При все това, при наличие на промяна на обстоятелствата, настъпила след предаването, която би могла да обоснове наказанието лишаване от свобода или мярката, изискваща задържане, да бъдат изпълнени в издаващата вместо в изпълняващата държава членка, и когато въпреки тази промяна на обстоятелствата гаранцията за връщане не е била отменена след консултациите между компетентните органи на тези две държави членки, проведени съгласно член 4, параграфи 2—5 от Рамково решение 2008/909, изменено с Рамково решение 2009/299, член 25 от Рамково решение 2008/909 трябва да се тълкува в смисъл, че допуска възможността компетентният орган на изпълняващата държава членка да се позове на основанието за отказ на признаване и изпълнение, предвидено в член 9, параграф 1, буква г) от това рамково решение“.
(
1
)	Език на оригиналния текст: френски.
(
i
)	Името на настоящото дело е измислено. То не съвпада с истинското име на никоя от страните в производството.
(
2
)	ОВ L 327, 2008 г., стр. 27.
(
3
)	ОВ L 81, 2009 г., стр. 24, наричано по-нататък „Рамково решение 2008/909“.
(
4
)	ОВ L 190, 2002 г., стр. 1; Специално издание на български език, 2007 г., глава 19, том 6, стр. 3.
(
5
)	Наричано по-нататък „Рамково решение 2002/584“.
(
6
)	Що се отнася до връзката между тези две рамкови решения, когато е изтъкнато факултативното основание за отказ на изпълнение, посочено в член 4, точка 6 от Рамково решение 2002/584, препращам към моето заключение по дела C.J. (Изпълнение на наказание след ЕЗА) и Procura generale presso la Corte d’appello di Napoli и др. (C‑305/22 и C‑595/23, EU:C:2024:1030), които препращат към заключението ми по дело C. J. (Изпълнение на наказание след ЕЗА) (C‑305/22, EU:C:2024:508).
(
7
)	Вж. декларация на Кралство Нидерландия по член 7, параграф 4 от Рамково решение 2008/909 от 20 септември 2012 г., възпроизведена в придружителното писмо от 1 октомври 2012 г. на F. Teeven, Staatssecretaris van Veiligheid en Justitie (държавен секретар по сигурността и правосъдието, Нидерландия), Ministerie van Veiligheid en Justitie (Министерство на сигурността и правосъдието, Нидерландия), до Rafael Fernández-Pita y González, генерален директор на Съвета, относно нотифицирането на прилагането от Нидерландия на Рамково решение 2008/909 (документ № 14427/12), достъпна на английски език на следния интернет адрес: https://data.consilium.europa.eu/doc/document/ST‑14427‑2012-INIT/en/pdf.
(
8
)	Stb. 2004, № 195.
(
9
)	Stb. 2021, № 125.
(
10
)	Stb. 2000, № 495.
(
11
)	ОВ L 283, 2017 г., стр. 1.
(
12
)	Stb. 2012, № 333.
(
13
)	Вж. бележка под линия 9 от настоящото заключение.
(
14
)	Stb. 1827, № 20.
(
15
)	Запитващата юрисдикция се позовава на решение от 11 март 2020 г., SF (Европейска заповед за арест — Гаранция за връщане в изпълняващата държава) (C‑314/18, наричано по-нататък решение SF, EU:C:2020:191, т. 41).
(
16
)	Курсивът е мой.
(
17
)	C‑289/15, EU:C:2017:4.
(
18
)	Вж. решение от 11 януари 2017 г., Grundza (C‑289/15, EU:C:2017:4, т. 29). Курсивът е мой.
(
19
)	Вж. по-специално решение от 6 юни 2023 г., O. G. (Европейска заповед за арест срещу гражданин на трета държава) (C‑700/21, EU:C:2023:444, т. 35 и цитираната съдебна практика).
(
20
)	Вж. по-специално решение от 29 април 2021 г., X (Европейска заповед за арест — Ne bis in idem) (C‑665/20 PPU, EU:C:2021:339, т. 43 и цитираната съдебна практика).
(
21
)	Вж. решение от 29 април 2021 г., X (Европейска заповед за арест — Ne bis in idem) (C‑665/20 PPU, EU:C:2021:339, т. 44).
(
22
)	Вж. решение от 9 ноември 2023 г., Staatsanwaltschaft Aachen (C‑819/21, EU:C:2023:841, т. 19).
(
23
)	Вж. решение от 9 ноември 2023 г., Staatsanwaltschaft Aachen (C‑819/21, EU:C:2023:841, т. 20).
(
24
)	Вж. по-специално решения от 29 април 2021 г., X (Европейска заповед за арест — Ne bis in idem) (C‑665/20 PPU, EU:C:2021:339, т. 39), от 14 юли 2022 г., Procureur général près la cour d’appel d’Angers (C‑168/21, EU:C:2022:558, т. 40), и от 6 юни 2023 г., O. G. (Европейска заповед за арест срещу гражданин на трета държава) (C‑700/21, EU:C:2023:444, т. 33).
(
25
)	Вж. решение от 11 януари 2017 г., Grundza (C‑289/15, EU:C:2017:4, т. 46).
(
26
)	Вж. решение от 11 януари 2017 г., Grundza (C‑289/15, EU:C:2017:4, т. 51).
(
27
)	Вж. решение SF (т. 41).
(
28
)	Вж. решение SF (т. 48), както и определение от 16 ноември 2023 г., PY (Гражданин на трета държава в изпълняващата държава членка) (C‑636/22, EU:C:2023:899, т. 37).
(
29
)	Що се отнася до член 4, точка 6 от Рамково решение 2002/584, вж. решение от 6 юни 2023 г., O. G. (Европейска заповед за арест срещу гражданин на трета държава) (C‑700/21, EU:C:2023:444, т. 53—68). Що се отнася до член 5, точка 3 от това рамково решение, вж. определение от 16 ноември 2023 г., PY (Гражданин на трета държава в изпълняващата държава членка) (C‑636/22, EU:C:2023:899, т. 42 и 43).
(
30
)	Вж. определение от 16 ноември 2023 г., PY (Гражданин на трета държава в изпълняващата държава членка) (C‑636/22, EU:C:2023:899, т. 39). Проверката от изпълняващия съдебен орган дали е налице легитимен интерес, който обосновава наложеното в издаващата държава членка наказание или мярка, изискваща задържане, да се изпълни на територията на изпълняващата държава членка, трябва да се извърши чрез цялостна преценка на всички конкретни обстоятелства, които характеризират положението на издирваното лице и от които може да се установи дали между това лице и изпълняващата държава членка съществуват връзки, които позволяват да се установи, че посоченото лице е интегрирано в достатъчна степен в тази държава и че поради това изпълнението в изпълняващата държава членка на наложеното му в издаващата държава членка наказание лишаване от свобода или мярка, изискваща задържане, ще спомогне за постигането на целта за социална реинтеграция, преследвана с член 5, точка 3 от Рамково решение 2002/584. Сред тези обстоятелства са семейните, езиковите, културните, социалните или икономическите връзки на издирваното лице с изпълняващата държава членка, както и естеството, продължителността и условията на пребиваването му в тази държава членка. Във връзка с член 4, точка 6 от Рамково решение 2002/584, вж. по аналогия по-специално решение от 6 юни 2023 г., O. G. (Европейска заповед за арест срещу гражданин на трета държава) (C‑700/21, EU:C:2023:444, т. 60—62 и 65 и цитираната съдебна практика).
(
31
)	Съдът вече е подчертал, че целта за улесняване на социалната реинтеграция на осъденото лице, преследвана с член 5, точка 3 от Рамково решение 2002/584, трябва да се претегли с други интереси, по-специално с ефективността на наказателното преследване, за да се гарантира пълна и ефективна наказателна репресия за престъплението, което е основание за европейската заповед за арест: вж. решение SF (т. 56). Както отбелязва генерален адвокат Pikamäe във връзка с член 5, точка 3 от Рамково решение 2002/584 в заключението си по дело SF (Европейска заповед за арест — Гаранция за връщане в изпълняващата държава) (C‑314/18, EU:C:2019:427, т. 61), „[с]ледователно целта за улесняване на социалната реинтеграция на осъденото лице не е абсолютна и може да се претегли спрямо други изисквания“.
(
32
)	Връщането от страна на издаващата държава членка може да се извърши едва след като осъдителната присъда стане окончателна: вж. решение SF (т. 52 и 53).
(
33
)	В това отношение вж. също Известие на Комисията — Наръчник за издаване и изпълнение на европейска заповед за арест (ОВ C C/2023/1270), точки 2.5.2 и 5.9.2, от които следва, че в хипотезата по член 5, точка 3 от Рамково решение 2002/584 по отношение на трансфера на присъдата към издаващата държава членка, за да бъде изпълнена там, се прилагат процедурата и условията, определени в Рамково решение 2008/909. Поради това по-специално Съдът е постановил, че член 25 от Рамково решение 2008/909 трябва да се тълкува в смисъл, че когато изпълнението на европейска заповед за арест, издадена с оглед провеждане на наказателно производство, е поставено под условието, предвидено в член 5, точка 3 от Рамково решение 2002/584, за да изпълни наложеното на съответното лице в издаващата държава членка наказание лишаване от свобода или мярка, изискваща задържане, изпълняващата държава членка може да адаптира срока на това наказание само при стриктните условия, предвидени в член 8, параграф 2 от Рамково решение 2008/909: вж. решение SF (т. 68).
(
34
)	Вж. решение SF (т. 51).
(
35
)	Вж. по-специално решение SF (т. 47 и цитираната съдебна практика).
(
36
)	Вж. решение от 18 април 2023 г., E. D. L. (Основание за отказ поради заболяване) (C‑699/21, EU:C:2023:295, т. 44).
(
37
)	В по-общ план подчертавам, че на етапа на предаването изпълняващият съдебен орган не може да е сигурен, че наказанието, което евентуално ще бъде наложено, ще може да бъде изпълнено на територията на изпълняващата държава членка. В зависимост от вида на наказанието някои основания за отказ на признаване и изпълнение могат да станат релевантни. Такъв е случаят например с член 9, параграф 1, буква к) от Рамково решение 2008/909, който предвижда хипотеза, при която наложеното наказание включва мярка за психиатрични или здравни грижи или друг вид мярка, предвиждаща лишаване от свобода, която, независимо от член 8, параграф 3 от това рамково решение, не може да бъде изпълнена от изпълняващата държава в съответствие с нейната правна или здравна система.
(
38
)	Ще добавя, че второто изречение от съображение 12 от Рамково решение 2008/909 има примерен характер, както е видно от израза „inter alia“, и следователно не може да се приеме като указание, че член 9, параграф 1, буква г) от това рамково решение не може по никакъв начин да се изтъкне при прилагането на гаранцията за връщане, предвидена в член 5, точка 3 от Рамково решение 2002/584.