62008CC0012
FÖRSLAG TILL AVGÖRANDE AV GENERALADVOKAT
PAOLO MENGOZZI
föredraget den 21 januari 2009 (
1
)
Mål C-12/08
Mono Car Styling SA, i likvidation
mot
Dervis Odemis m.fl.
”Begäran om förhandsavgörande — Direktiv 98/59/EG — Artiklarna 2 och 6 — Förfarande för att informera och hålla överläggningar med arbetstagarna vid kollektiva uppsägningar — Arbetsgivarens skyldigheter — Arbetstagarnas rätt att föra talan — Kravet på en direktivkonform tolkning”
I — Inledning
1.
I förevarande mål ges domstolen möjlighet att klargöra vissa aspekter av gemenskapslagstiftningen rörande kollektiva uppsägningar. Den huvudsakliga fråga som domstolen ska ta ställning till avser huruvida arbetstagarna direkt tillerkänns rättigheter genom direktiv 98/59/EG och, i så fall, huruvida dessa rättigheter är individuella eller kollektiva. Vidare ska det prövas huruvida det är förenligt med ovannämnda direktiv att en nationell lagstiftning begränsar möjligheten att väcka talan avseende en kollektiv uppsägning då en föreskrift i direktivet har åsidosatts. Slutligen är det nödvändigt att bedöma de eventuella begränsningar som på det aktuella området kan följa direkt av gemenskapsrättens allmänna principer, särskilt rätten till ett effektivt domstolsskydd.
2.
Cour du travail de Liège, vilken har att ta ställning till en rad mål där talan har väckts av vissa arbetstagare som berörs av en kollektiv uppsägning, har gett domstolen anledning att göra dessa klargöranden genom att ställa vissa tolkningsfrågor till domstolen.
II — Tillämpliga bestämmelser
A — Gemenskapsrätten
3.
De gemenskapsbestämmelser som är aktuella i förevarande mål finns i rådets direktiv 98/59/EG av den 20 juli 1998 om tillnärmning av medlemsstaternas lagstiftning om kollektiva uppsägningar (nedan kallat direktivet). (
2
)
4.
Skälen 1 och 2 i direktivet har följande lydelse:
”1.
För att skapa klarhet och av praktiska skäl bör en kodifiering av rådets direktiv 75/129/EEG av den 17 februari 1975 om tillnärmning av medlemsstaternas lagstiftning om kollektiva uppsägningar företas.
2.
Det är viktigt att arbetstagare ges större skydd vid kollektiva uppsägningar, samtidigt som hänsyn måste tas till behovet av en välbalanserad ekonomisk och social utveckling inom gemenskapen.”
5.
I artikel 2 i direktivet föreskrivs följande:
”1.   Överväger en arbetsgivare att vidta kollektiva uppsägningar skall han i god tid inleda överläggningar med arbetstagarrepresentanterna i syfte att söka nå en överenskommelse.
2.   Dessa överläggningar skall i varje fall omfatta olika möjligheter att undvika kollektiva uppsägningar eller att minska antalet berörda arbetstagare samt att lindra konsekvenserna av uppsägningarna genom åtgärder i synnerhet i syfte att bistå med omplacering eller omskolning av övertaliga arbetstagare.
Medlemsstaterna kan föreskriva att arbetstagarrepresentanterna skall ha rätt att anlita experthjälp enligt nationell lagstiftning och/eller praxis.
3.   För att göra det möjligt för arbetstagarrepresentanterna att lägga fram konstruktiva förslag skall arbetsgivarna i god tid under överläggningarna
a)
förse dem med all relevant information, och
b)
skriftligen anmäla i varje fall
i)
skälen till de planerade uppsägningarna,
ii)
antalet arbetstagare som skall sägas upp, och vilka kategorier de tillhör,
iii)
antalet arbetstagare som normalt sysselsätts, och vilka kategorier de tillhör,
iv)
den tidsperiod under vilken de planerade uppsägningarna skall verkställas,
v)
vilka kriterier som föreslås gälla för urvalet vid uppsägningarna, i den mån nationell lagstiftning och/eller praxis ger arbetsgivaren befogenhet att avgöra detta,
vi)
beräkningsmetoden för eventuella ersättningar vid uppsägning, utöver dem som är fastställda i nationell lagstiftning och/eller praxis.
Arbetsgivaren skall tillställa den behöriga myndigheten en kopia av i varje fall de delar av skriftväxlingen som sker enligt första stycket punkt b i–v.
…”
6.
I artiklarna 3–6 i direktivet föreskrivs följande:
”Artikel 3
1.   Arbetsgivarna skall skriftligen anmäla alla planerade kollektiva uppsägningar till den behöriga myndigheten.
…
2.   Arbetsgivarna skall tillställa arbetstagarrepresentanterna en kopia av sin anmälan enligt punkt 1.
Arbetstagarrepresentanterna får lämna synpunkter till den behöriga myndigheten.
Artikel 4
1.   Planerade kollektiva uppsägningar som har anmälts till den behöriga myndigheten får verkställas tidigast 30 dagar efter anmälan enligt artikel 3.1, utan att de bestämmelser som gäller individuella rättigheter beträffande besked om uppsägning därigenom åsidosätts.
Medlemsstaterna får ge den behöriga myndigheten rätt att förkorta den tid som föreskrivs i föregående stycke.
…
Artikel 5
Detta direktiv skall inte påverka medlemsstaternas rätt att tillämpa eller utfärda lagar eller andra författningar som är gynnsammare för arbetstagarna eller att främja eller tillåta tillämpning av kollektivavtal som är förmånligare för arbetstagarna.
Artikel 6
Medlemsstaterna skall se till att arbetstagarrepresentanterna och/eller arbetstagarna har tillgång till administrativa och/eller rättsliga förfaranden för att genomdriva skyldigheter enligt detta direktiv.”
B — Den nationella rätten
7.
Bestämmelserna i direktiv 75/129 (och följaktligen i direktiv 98/59) införlivades i Belgien genom kollektivavtal nr 24 av den 2 oktober 1975, vilket gavs tvingande verkan genom kunglig kungörelse av den 21 januari 1976 (nedan kallat kollektivavtal nr 24). I artikel 6 i kollektivavtal nr 24 föreskrivs följande:
”En arbetsgivare som överväger att vidta en kollektiv uppsägning ska i förväg informera och inleda överläggningar med arbetstagarrepresentanterna. Denna skyldighet ska fullgöras inom ramen för företagsrådet eller, om sådant saknas, gentemot de fackliga förtroendemännen...
Om varken företagsråd eller fackliga förtroendemän finns, ska skyldigheten fullgöras gentemot arbetstagarna eller deras representanter.
Överläggningarna ska avse möjligheterna att undvika kollektiva uppsägningar eller att minska antalet berörda arbetstagare samt att lindra konsekvenserna av uppsägningarna genom åtgärder i synnerhet i syfte att bistå med omplacering eller omskolning av övertaliga arbetstagare.
Arbetsgivaren ska därför, för att göra det möjligt för arbetstagarrepresentanterna att lägga fram synpunkter och förslag i tillräckligt god tid för att dessa ska kunna beaktas, förse arbetstagarrepresentanterna med all relevant information och skriftligen i varje fall anmäla skälen till de planerade uppsägningarna, vilka kriterier som föreslås gälla för urvalet vid uppsägningarna, antalet arbetstagare som ska sägas upp och vilka kategorier de tillhör, antalet arbetstagare som normalt sysselsätts och vilka kategorier de tillhör, liksom beräkningsmetoden för eventuella ersättningar vid uppsägning, utöver dem som är fastställda i lagstiftning eller kollektivavtal, och den tidsperiod under vilken de planerade uppsägningarna ska verkställas.”
8.
I Belgien föreskrivs ytterligare bestämmelser om skydd för arbetstagare vid kollektiva uppsägningar i lag av den 13 februari 1998 om anställningsfrämjande åtgärder. I artiklarna 66–69 i nämnda lag föreskrivs följande:
”Artikel 66
1.   En arbetsgivare som avser att vidta en kollektiv uppsägning ska iaktta det förfarande för information och överläggningar som gäller för kollektiva uppsägningar, på det sätt som föreskrivs i ett kollektivavtal som har ingåtts inom ramen för Conseil national du Travail.
Arbetsgivaren ska i detta hänseende uppfylla följande villkor:
1)
Arbetsgivaren ska upprätta en skriftlig rapport med underrättelse om avsikten att vidta en kollektiv uppsägning. Rapporten ska lämnas till företagsrådet eller, om sådant saknas, till de fackliga förtroendemännen eller, om sådana saknas, till arbetstagarna.
2)
Arbetsgivaren ska kunna styrka att denne har sammanträtt med företagsrådet eller, om sådant saknas, med de fackliga förtroendemännen eller, om sådana saknas, med arbetstagarna, beträffande avsikten att vidta en kollektiv uppsägning.
3)
Arbetsgivaren ska ge arbetstagarrepresentanterna i företagsrådet eller, om ett sådant saknas, de fackliga förtroendemännen eller, om sådana saknas, arbetstagarna, möjlighet att ställa frågor angående den planerade kollektiva uppsägningen, liksom att anföra argument eller motförslag i frågan.
4)
Arbetsgivaren ska analysera och yttra sig över de frågor, argument och motförslag som avses i punkt 3.
Det ankommer på arbetsgivaren att styrka att de villkor som avses i föregående stycke är uppfyllda.
2.
Arbetsgivaren ska anmäla avsikten att vidta en kollektiv uppsägning till den tjänsteman som i detta syfte har utsetts av konungen. Anmälan ska innehålla en bekräftelse om att villkoren i punkt 1 andra stycket är uppfyllda. En kopia av anmälan ska, samma dag som den sänds till den tjänsteman som avses i första stycket, överlämnas till företagsrådet eller, om sådant saknas, de fackliga förtroendemännen, och anslås på företaget. Dessutom ska en kopia av anmälan, samma dag som den anslås, skickas med rekommenderat brev till de arbetstagare som omfattas av den kollektiva uppsägningen och vars anställningsavtal redan har upphört den dag anmälan anslås.
Artikel 67
En uppsagd arbetstagare har enbart rätt att bestrida att förfarandet för information och överläggningar har iakttagits när grunden för bestridandet är att arbetsgivaren inte har iakttagit villkoren i artikel 66.1 andra stycket.
Om arbetstagarrepresentanterna i företagsrådet eller, om ett sådant saknas, de fackliga förtroendemännen eller, om sådana saknas, de arbetstagare som hade rätt att omfattas av förfarandet för information och överläggningar, inte har anmält några invändningar angående iakttagandet av ett eller flera av de villkor som föreskrivs i artikel 66.1 andra stycket till arbetsgivaren inom 30 dagar från det att anmälan anslogs i enlighet med vad som föreskrivs i artikel 66.2 andra stycket, förlorar den uppsagda arbetstagaren rätten att bestrida att förfarandet för information och överläggningar har iakttagits.
En uppsagd arbetstagare ska, inom 30 dagar från och med dagen för dennes uppsägning eller från och med det datum då uppsägningarna har förvärvat karaktären av kollektiv uppsägning, genom rekommenderat brev informera arbetsgivaren om att arbetstagaren bestrider att förfarandet för information och överläggningar har iakttagits.
Artikel 68
1.   Om en uppsägningstid har börjat att löpa eller ska börja att löpa för en uppsagd arbetstagare som bestrider att förfarandet för information och överläggningar har iakttagits, ska denna uppsägningstid upphöra att löpa från och med den tredje arbetsdagen efter avsändandet av det rekommenderade brev som avses i artikel 67 tredje stycket, om det finns fog för bestridandet.
…
Artikel 69
1.   Om anställningsavtalet redan har upphört för en uppsagd arbetstagare som bestrider att förfarandet för information och överläggningar har iakttagits, ska arbetstagaren i det rekommenderade brev som avses i artikel 67 tredje stycket även begära att vederbörande ska återanställas.
…”
III — Bakgrund, förfarandet vid den nationella domstolen och tolkningsfrågorna
9.
I det långa beslutet om hänskjutande har det ytterst detaljerat redogjorts för bakgrunden till förevarande tvist. Utan att gå in på detaljerna kan målet sammanfattas enligt följande.
10.
Bolaget Mono Car Styling (nedan kallat Mono Car), vilket tillverkar bildelar, genomgick under år 2004 en särskilt svår period på grund av den kraftigt minskade orderingången. Mot den bakgrunden beslutade bolaget att minska sin personal genom en kollektiv uppsägning.
11.
Bolaget träffade i det avseendet en överenskommelse med arbetstagarrepresentanterna: i överenskommelsen fastställdes antalet anställda som skulle sägas upp till 30 och det beslutades om särskilda åtgärder i fråga om ersättning och stöd till den personal som berördes av uppsägningarna. Både arbetstagarrepresentanterna och de lokala arbetsförmedlingarna ansåg att företaget hade iakttagit de förfaranden för information och överläggningar som föreskrivs i lagstiftningen om kollektiva uppsägningar.
12.
Målet vid den nationella domstolen har sin upprinnelse i den talan som väcktes individuellt av 21 arbetstagare som berördes av den kollektiva uppsägningen. Grunden för talan var bolaget Mono Cars påstådda åsidosättande av vissa krav vad gäller det förfarande som föreskrivs i lagstiftningen om kollektiva uppsägningar. Jag anser att detaljerna i de bestridanden som anförts vid den nationella domstolen kan utelämnas här, eftersom de inte har direkt betydelse för de frågor som domstolen ska ta ställning till.
13.
Under alla omständigheter har den nationella domstolen att ta ställning till ett överklagande som ingetts av bolaget Mono Car, efter det att arbetstagarna i föregående instans tillerkändes (ekonomisk) ersättning för den skada som uppkommit på grund av oegentligheter i samband med uppsägningsförfarandet.
14.
Den nationella domstolen anser att vissa frågor rörande tolkningen av gemenskapsrätten först måste besvaras innan tvisten vid den nationella domstolen kan lösas och den har därför hänskjutit följande tolkningsfrågor till domstolen:
”1)
Ska artikel 6 i... direktiv 98/59... tolkas så att den utgör hinder för en nationell bestämmelse, såsom artikel 67 i lag av den 13 februari 1998...,
—
i den mån denna innebär att en arbetstagare enbart har rätt att bestrida att förfarandet för information och överläggningar har iakttagits under förutsättning att grunden för bestridandet är att arbetsgivaren inte har iakttagit villkoren i artikel 66.1 andra stycket i samma lag, och
—
under förutsättning att arbetstagarrepresentanterna i företagsrådet eller, om ett sådant saknas, de fackliga förtroendemännen eller, om sådana saknas, de arbetstagare som hade rätt att omfattas av förfarandet för information och överläggningar, inom 30 dagar från det att anmälan om den planerade kollektiva uppsägningen anslogs enligt artikel 66.2 andra stycket, har anmält invändningar till arbetsgivaren beträffande att ett eller flera av de villkor som föreskrivs i artikel 66.1 andra stycket inte har iakttagits, och
—
under förutsättning att den uppsagda arbetstagaren genom rekommenderat brev har informerat arbetsgivaren om att vederbörande bestrider att förfarandet för information och överläggningar har iakttagits och begär att arbetstagaren ska återanställas [inom 30 dagar från och med dagen för dennes uppsägning] eller från och med det datum då uppsägningarna har förvärvat karaktären av kollektiv uppsägning?
2)
För det fall artikel 6 i... direktiv 98/59... kan tolkas så, att en medlemsstat har rätt att anta en sådan nationell bestämmelse som artikel 67 i lag av den 13 februari 1998..., enligt vilken en uppsagd arbetstagare enbart har rätt att bestrida att förfarandet för information och överläggningar har iakttagits under förutsättning att grunden för bestridandet är att arbetsgivaren inte har iakttagit villkoren i artikel 66.1 andra stycket i samma lag, och under förutsättning att arbetstagarrepresentanterna i företagsrådet eller, om ett sådant saknas, de fackliga förtroendemännen eller, om sådana saknas, de arbetstagare som hade rätt att omfattas av förfarandet för information och överläggningar, inom 30 dagar från det att anmälan om den planerade kollektiva uppsägningen anslogs enligt artikel 66.2 andra stycket, har anmält invändningar till arbetsgivaren beträffande att ett eller flera av de villkor som föreskrivs i artikel 66.1 andra stycket inte har iakttagits, och under förutsättning att den uppsagda arbetstagaren genom rekommenderat brev har informerat arbetsgivaren om att vederbörande bestrider att förfarandet för information och överläggningar har iakttagits och begär att arbetstagaren ska återanställas inom 30 dagar från och med dagen för dennes uppsägning eller från och med det datum då uppsägningarna har förvärvat karaktären av kollektiv uppsägning,
är då ett sådant system förenligt med den enskildes grundläggande rättigheter, vilka utgör en integrerad del av de allmänna rättsprinciper som gemenskapsdomstolen ska säkerställa efterlevnaden av, och särskilt med artikel 6 i Europeiska konventionen om skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna?
3)
Kan en nationell domstol som ska avgöra en tvist mellan två enskilda parter, i det aktuella fallet en arbetstagare och dennes före detta arbetsgivare, underlåta att tillämpa en bestämmelse i nationell rätt, såsom artikel 67 i lag av den 13 februari 1998..., som strider mot bestämmelserna i ett gemenskapsdirektiv, i syfte att tillämpa andra nationella bestämmelser, vilka antas innebära ett korrekt införlivande av ett gemenskapsdirektiv, såsom bestämmelserna i kollektivavtal nr 24 av den 2 oktober 1975_... men som i praktiken har satts ur spel till följd av den nationella bestämmelse som strider mot bestämmelserna i ett gemenskapsdirektiv, i det aktuella fallet artikel 67 i lag av den 13 februari 1998?
4)
1.
Ska artikel 2 i... direktiv 98/59..., särskilt punkterna 1, 2 och 3 i artikeln, tolkas så att den är till hinder för en nationell bestämmelse, såsom artikel 66.1 i lag av den 13 februari 1998..., i den mån det i denna föreskrivs att en arbetsgivare som avser att fullgöra de skyldigheter som åligger vederbörande i samband med en kollektiv uppsägning endast behöver styrka att följande villkor är uppfyllda:
1)
Arbetsgivaren ska upprätta en skriftlig rapport med underrättelse om avsikten att vidta en kollektiv uppsägning. Rapporten ska lämnas till företagsrådet eller, om sådant saknas, till de fackliga förtroendemännen eller, om sådana saknas, till arbetstagarna.
2)
Arbetsgivaren ska kunna styrka att denne har sammanträtt med företagsrådet eller, om sådant saknas, med de fackliga förtroendemännen eller, om sådana saknas, med arbetstagarna, beträffande avsikten att vidta en kollektiv uppsägning.
3)
Arbetsgivaren ska ge arbetstagarrepresentanterna i företagsrådet eller, om ett sådant saknas, de fackliga förtroendemännen eller, om sådana saknas, arbetstagarna, möjlighet att ställa frågor angående den planerade kollektiva uppsägningen, liksom att anföra argument eller motförslag i frågan.
4)
Arbetsgivaren ska analysera och yttra sig över de frågor, argument och motförslag som avses i punkt 3.
2.
Ska nämnda bestämmelse [i direktivet] förstås så att den utgör hinder för en nationell bestämmelse, såsom artikel 67 andra stycket i lagen av den 13 februari 1998..., i den mån det i denna föreskrivs att en uppsagd arbetstagare enbart har rätt att bestrida att förfarandet för information och överläggningar har iakttagits under förutsättning att grunden för bestridandet är att arbetsgivaren inte har iakttagit de villkor i artikel 66.1 andra stycket som avses i punkt 1 ovan?”
IV — Tolkningarna av nationell rätt och huruvida frågorna kan tas upp till sakprövning
15.
Innan jag övergår till att pröva tolkningsfrågorna, anser jag att det är nödvändigt att ta ställning till tolkningen av nationell rätt och de därmed sammanhängande frågorna huruvida begäran om förhandsavgörande kan tas upp till sakprövning.
16.
Enligt vad som framgår av beslutet om hänskjutande och av parternas yttranden kan nämligen artikel 67 i 1998 års lag, i vilken det föreskrivs en rad begränsningar av den enskilda arbetstagarens rätt att angripa en kollektiv uppsägning, tolkas på två helt olika sätt.
17.
Enligt en första tolkning är de begränsningar av möjligheterna att väcka enskild talan som föreskrivs i ovannämnda artikel 67 endast tillämpliga på talan som väcks för att få till stånd de särskilda åtgärder som föreskrivs i 1998 års lag för att avhjälpa en olaglig kollektiv uppsägning: med andra ord är dessa begränsningar endast tillämpliga på talan som syftar till att den uppsagda arbetstagaren ska återanställas eller att uppsägningstiden ska upphöra att löpa. Skälet till detta är att dessa åtgärder är specifika för 1998 års lag. (
3
)
18.
Enligt en andra tolkning anses däremot de begränsningar av möjligheterna att väcka enskild talan som föreskrivs i artikel 67 i 1998 års lag inte enbart vara tillämpliga på de specifika åtgärder för avhjälpande som föreskrivs i nämnda lag, utan mer allmänt på samtliga fall där enskild talan väcks av arbetstagare avseende en kollektiv uppsägning för att bestrida att förfarandet för information och överläggningar har iakttagits. Enligt denna tolkning är begränsningarna i artikel 67 tillämpliga även på talan som väcks av enskilda arbetstagare för att exempelvis erhålla skadestånd. Den nationella domstolen har visserligen inte klart tagit ställning, men den tycks föredra den andra tolkningen.
19.
Det står klart att om man tillämpar den första tolkningen så är förevarande förfarande om förhandsavgörande inte längre relevant. Enligt denna tolkning kan nämligen de begränsningar som föreskrivs i artikel 67 i 1998 års lag på sin höjd hindra en arbetstagare från att få till stånd vissa specifika åtgärder för avhjälpande, men de kan aldrig hindra arbetstagaren från att väcka talan vid domstol för att angripa en kollektiv uppsägning med stöd av en annan lagstiftning än 1998 års lag och eventuellt få lämplig gottgörelse, exempelvis genom skadestånd. Följaktligen är det helt uppenbart att det inte längre skulle föreligga någon konflikt vare sig med artikel 6 i direktiv 98/59, med principen om rätt till ett effektivt domstolsskydd eller med Europeiska konventionen om skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna Skälet till detta är att det enligt dessa bestämmelser krävs att det säkerställs lämpliga skyddsmekanismer och inte en specifik åtgärd för avhjälpande.
20.
Åtminstone i en del av belgisk rättspraxis har den första tolkningen tillämpats: som exempel kan nämnas den domstol som prövade målet i första instans och vars avgörande därefter har överklagats till Cour du travail de Liège. Sistnämnda domstol meddelade, i en annan sammansättning, den 30 april 2007 ett avgörande med den innebörden, genom att särskilt påpeka att tolkningen enligt vilken villkoren i artikel 67 i 1998 års lag är tillämpliga på samtliga fall där talan väcks, och inte bara när talan syftar till att få till stånd de ytterligare specifika åtgärder för avhjälpande som införts genom nämnda lag, ”utgör... en ytterst stor inskränkning av de rättigheter och den talerätt som arbetstagare har enligt kollektivavtal nr 24” (
4
).
21.
Vidare framgår det av handlingarna i målet, och bekräftades vid förhandlingen, att frågan om arbetstagarnas eventuella återanställning i bolaget Mono Car inte ens har tagits upp vid den nationella domstolen, vilket gör att hela den frågeställning som den nationella domstolen har tagit upp blir irrelevant i dubbelt hänseende, om man tillämpar den första tolkningen.
22.
Det är inte EG-domstolens uppgift att tolka nationell rätt, men jag måste erkänna att jag har svårt att förstå hur den nationella domstolen kan föredra den mer restriktiva tolkningen av artikel 67, särskilt med beaktande av det förhållandet, vilket även erinrades om vid förhandlingen, att 1998 års lag, vari nämnda artikel har införts, antogs med anledning av en chockartad kollektiv uppsägning vid en Renault-anläggning, i syfte att stärka arbetstagarnas skydd vid kollektiva uppsägningar. Redan av det skälet kan det svårligen anses att en lag som tillkommit i ett sådant sammanhang i själva verket har till syfte att konkret inskränka de rättigheter som uppsagda arbetstagare har getts.
23.
Det ska vidare påpekas att i artiklarna 68 och 69 i 1998 års lag regleras endast de situationer då uppsägningstiden upphör att löpa (artikel 68) och arbetstagarens begäran om återanställning (artikel 69). Dessa två fall tycks, med hänsyn till systematiken i 1998 års lag, helt täcka de åtgärder för avhjälpande som det hänvisas till i nämnda lag, vilket bekräftar att 1998 års lag har ett tillämpningsområde som är begränsat till dessa specifika undantagsåtgärder för avhjälpande (att uppsägningstiden upphör att löpa och återanställning). Det ska nämligen påpekas att enligt artikel 68 upphör uppsägningstiden automatiskt att löpa och när villkoren för detta inte är uppfyllda så tillämpas artikel 69, enligt vilken arbetstagaren är skyldig att begära att denne ska återanställas: ”arbetstagaren... [ska] även begära att vederbörande ska återanställas ”.
24.
Det är särskilt den belgiska regeringen som i sina skriftliga yttranden har gjort gällande att tolkningsfrågorna inte kan tas upp till sakprövning, eftersom artikel 67 i 1998 års lag inte är tillämplig i förevarande fall.
25.
Det måste medges att det logiska resonemang som den nationella domstolen har följt för att ställa tolkningsfrågor till domstolen inte saknar brister. Efter att ha presenterat två möjliga tolkningar av den nationella rätten, utan att klart ta ställning för en av dessa tolkningar, har den nationella domstolen ställt en rad frågor till domstolen som endast är av relevans om man väljer den ena av de två tolkningarna. Följaktligen har domstolen i förevarande mål ombetts att ta ställning till en frågeställning som kan bli fullkomligt irrelevant om den nationella domstolen slutligen beslutar att välja en annan tolkning av den nationella rätten.
26.
Mot denna bakgrund anser jag dock att förevarande begäran om förhandsavgörande inte uppfyller de faktiskt ganska stränga villkor som i domstolens rättspraxis har angetts vara nödvändiga för att de frågor som ställts av den nationella domstolen inte ska besvaras.
27.
Enligt domstolens fasta rättspraxis ankommer det nämligen på den nationella domstolen att bedöma sammanhanget i den nationella rätten och nyttan av ett avgörande av domstolen för att avgöra tvisten vid den nationella domstolen. (
5
)
28.
Vidare anser jag att de frågor som har ställts av Cour du travail de Liège hur som helst kan tolkas som en allmän begäran om att domstolen ska klargöra vissa aspekter av direktiv 98/59, för att möjliggöra för den nationella domstolen att tolka den nationella rätten på ett sätt som inte står i strid med bestämmelserna i gemenskapsrätten.
29.
Jag anser följaktligen att Konungariket Belgiens invändningar om rättegångshinder inte kan godtas.
V — Direktiv 98/59
30.
Innan jag övergår till att pröva de enskilda tolkningsfrågorna är det lämpligt att göra vissa allmänna påpekanden beträffande direktiv 98/59. När vissa aspekter som kännetecknar direktivet väl har klargjorts blir det enklare att besvara frågorna.
A — Direktivets bakgrund, syften och kännetecken
31.
Den första gemenskapslagstiftning som behandlade kollektiva uppsägningar var direktiv 75/129/EEG. (
6
) Det avgörande skälet till att nämnda direktiv antogs var konstaterandet att de stora industrikoncernerna, vid kollektiva uppsägningar, valde att säga upp de arbetstagare som var anställda i de medlemsstater i gemenskapen där skyddet mot uppsägning var särskilt svagt.
32.
Allt sedan början har faktiskt gemenskapslagstiftningen rörande uppsägningar haft karaktär av dubbelnatur. Å ena sidan påpekade lagstiftaren redan från början att det förelåg sociala syften som låg till grund för gemenskapssystemet, genom att ange behovet av att ”arbetstagare ges större skydd” såsom det avgörande skälet till att direktiv 75/129 antogs. (
7
) Å andra sidan antogs direktivet med nuvarande artikel 94 (f.d. artikel 100) i fördraget som rättslig grund, i vilken det föreskrivs att direktiv ska utfärdas om tillnärmning av nationella bestämmelser ”som direkt inverkar på den gemensamma marknadens upprättande eller funktion”.
33.
Denna dubbla natur går lätt att finna i skälen i direktiv 75/129. Som angetts ovan anges i första skälet behovet av att arbetstagare ges större skydd. I andra skälet beaktas de skillnader som fortfarande finns i de olika medlemsstaterna i fråga om kollektiva uppsägningar. I tredje skälet påpekas slutligen att ”[a]lla sådana skillnader kan ha direkt betydelse för den gemensamma marknadens funktion”.
34.
Direktiv 75/129 ändrades första gången genom direktiv 92/56. (
8
) Till följd av denna ändring blev lagstiftningen, även om det inte gjordes några genomgripande ändringar, (åtminstone teoretiskt sett) mer ”social” till sin karaktär, vilket framhålls bland annat i första skälet i detta direktiv från år 1992, vari det hänvisas till gemenskapsstadgan om arbetstagares grundläggande sociala rättigheter, som antogs år 1989.
35.
Såsom klargörs i skäl 1 innebär direktiv 98/59 en kodifiering av direktiv 75/129 och utgör således huvudsakligen en konsoliderad version av nämnda direktiv, i dess lydelse enligt direktiv 92/56.
36.
Det är således möjligt att anse att direktiv 98/59 i alla avseenden utgör den version av direktiv 75/129 som för närvarande är i kraft. Det möjliggör särskilt hänvisningar även till den rättspraxis som avser sistnämnda direktiv, vilken jag följaktligen kommer att citera när det är lämpligt, utan att upprepa det faktum att denna rättspraxis formellt sett avser direktiv 75/129.
37.
Det huvudsakliga syftet med direktiv 98/59 är att fastställa en rad skyldigheter vad gäller förfarandet vid kollektiva uppsägningar. Med andra ord syftar inte direktivet till att ur materiell synvinkel begränsa de val som näringsidkaren kan göra vid driften av företaget. Som påpekats i domstolens rättspraxis inverkar inte direktivet på näringsidkarens rätt att vidta uppsägningar (
9
) och mer allmänt, på rätten att organisera sin näringsverksamhet på det sätt som denne anser lämpligast. (
10
)
38.
Såsom särskilt framgår av artikel 5 i direktivet, står det även klart att direktivet utgör en harmoniseringslagstiftning som fastställer en lägsta standard, genom att det står medlemsstaterna fritt att utfärda bestämmelser som är gynnsammare för arbetstagarna. (
11
) Av det skälet är den harmonisering av lagstiftningarna om kollektiva uppsägningar som skett genom direktivet partiell och begränsad till sin karaktär. (
12
)
39.
Det är för övrigt betecknande att domstolens rättspraxis avseende denna lagstiftning framför allt har varit inriktad på lagstiftningens tillämpningsområde. Prövningen har i synnerhet avsett begreppet arbetsplats (
13
) och begreppet uppsägning (
14
) samt direktivets tillämplighet när företaget helt upphör med sin verksamhet (
15
) och gentemot arbetsgivare som bedriver verksamhet utan vinstsyfte. (
16
) Likaså har domstolen bedömt hur undantagen från direktivets tillämpningsområde ska tolkas, (
17
) hur tröskelvärdena för en tillämpning av direktivet ska beräknas (
18
) och vid vilken tidpunkt uppsägningen ska anses ha skett. (
19
)
B — Tillerkänns rättigheter genom direktivet?
40.
En särskild frågeställning som inledningsvis måste behandlas är huruvida rättigheter tillerkänns genom direktiv 98/59 och, i så fall, huruvida dessa rättigheter är individuella (det vill säga tillerkänns arbetstagarna såsom individer) eller kollektiva (det vill säga tillerkänns arbetstagarrepresentanterna).
41.
De arbetstagare som berörs av uppsägningen har, av lättbegripliga skäl, särskilt gjort gällande att varje enskild arbetstagare som berörs av en kollektiv uppsägning tillerkänns rättigheter genom direktivet. Kommissionen anser tvärtom att kollektiva rättigheter tillerkänns genom direktiv 98/59.
42.
Jag anser att frågan, såsom den har framförts i parternas nyss angivna yttranden, är felformulerad.
43.
I synnerhet är direktivet sådant att det inte i sig skapar eller tillerkänner någon några rättigheter, vare sig individuella eller kollektiva. I direktivet föreskrivs att medlemsstaterna ska ge vissa garantier vad gäller förfarandet vid kollektiva uppsägningar. I direktivet föreskrivs vidare, särskilt genom artikel 6, att medlemsstaterna ska inrätta lämpliga mekanismer ”för att genomdriva skyldigheter enligt detta direktiv” (min kursivering).
44.
Som framgår har gemenskapslagstiftaren, i den enda artikel som rör metoderna för att säkerställa direktivbestämmelsernas konkreta verkan, undvikit att använda uttrycket ”rättigheter”, utan i stället föredragit att tala om ”skyldigheter”. Utgångspunkten är således inte en rad rättigheter som har tillerkänts de personer som berörs av en kollektiv uppsägning, utan snarare en rad skyldigheter som åligger de arbetsgivare som beslutar att vidta en sådan uppsägning.
45.
Det påpekande som nyss gjorts kan visserligen utgöra en indikation på lagstiftarens inställning, vilken inom ett sådant område som kollektiva uppsägningar – vilket per definition är mycket känsligt och kännetecknas av nationella traditioner som skiljer sig mycket åt – har försökt att förena mycket skilda ståndpunkter. Faktum kvarstår dock att en skyldighet logiskt sett motsvaras av en rättighet. Följaktligen uppstår frågan vilken person som åtnjuter en rättighet, det vill säga som är innehavare av en rättighet, enligt artikel 6 i direktivet.
46.
Jag anser att denna person inte anges i själva direktivet, vilket överlåter åt medlemsstaterna att fritt bestämma detta. Det ska här särskilt erinras om ordalydelsen i artikel 6. Enligt nämnda artikel ska medlemsstaterna se till att ”arbetstagarrepresentanterna och/eller arbetstagarna har tillgång till administrativa och/eller rättsliga förfaranden för att genomdriva skyldigheter enligt detta direktiv” (min kursivering).
47.
Ordalydelsen i artikel 6 är klar. Medlemsstaterna kan, helt i överensstämmelse med artikel 6, utforma en talerätt vid kollektiva uppsägningar a) endast för arbetstagarrepresentanterna, b) endast för de individuella arbetstagarna eller c) både för arbetstagarrepresentanterna och de enskilda arbetstagarna. (
20
)
48.
Jag anser att mina påpekanden beträffande bakgrunden till direktiv 98/59 och dess kännetecken helt motiverar en tolkning av artikel 6 i direktivet i enlighet med ordalydelsen. I synnerhet anser jag att det inte bara är onödigt, utan även helt obefogat, att använda ytterligare tolkningskriterier för att utläsa mer ur bestämmelsen än vad gemenskapslagstiftaren avsett. Det är uppenbart att gemenskapslagstiftarens avsikt var att ge medlemsstaterna ett stort utrymme för skönsmässig bedömning på området: lagstiftaren var angelägen om att säkerställa att det garanterades effektiva rättsmedel vid kollektiva uppsägningar, oberoende av att dessa ytterst är resultatet av att medlemsstaterna tillerkänner någon en individuell talerätt, en kollektiv talerätt eller både en individuell och kollektiv talerätt.
49.
För övrigt föreskrivs i artikel 27 i Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna, vilken proklamerades i Nice den 7 december 2000, (
21
) att ”[a]rbetstagarna eller deras representanter skall på lämpliga nivåer garanteras rätt till information och samråd vid lämplig tidpunkt, i de fall och på de villkor som föreskrivs i gemenskapsrätten och i nationell lagstiftning och praxis” (min kursivering). Även däri har således lagstiftaren, genom att använda konjunktionen ”eller”, bekräftat att rätten till information och samråd kan tillerkännas både på kollektiv och individuell nivå.
50.
Även i direktiv 2002/14, (
22
) varigenom det har inrättats en allmän ram för information till och samråd med arbetstagare och vilket enligt artikel 9 i direktivet inte inverkar på bestämmelserna i direktiv 98/59, anses på samma sätt arbetstagarrepresentanterna vara de enda som faktiskt är delaktiga i förfarandet för information och samråd. I skäl 15 i direktiv 2002/14 anges att ”[d]etta direktiv påverkar inte de nationella system inom vilkas ram det konkreta utövandet av denna rättighet förutsätter en kollektiv viljeyttring från rättsinnehavarnas sida”.
51.
Det ska slutligen preciseras att hela resonemanget i förevarande förslag till avgörande enbart avser eventuella åsidosättanden av den enda materiella rätt som kan anses följa av direktiv 98/59, nämligen rätten till information och överläggningar. Varje annan rätt som arbetstagarna och/eller deras representanter eventuellt tillerkänns i de nationella rättsordningarna är således inte aktuell i förevarande mål.
52.
Efter att ha klargjort dessa inledande aspekter övergår jag nu till att pröva de frågor som har ställts av den nationella domstolen.
VI — Prövning av tolkningsfrågorna
A — Den första och den fjärde frågan
1. Huruvida rätten är individuell eller kollektiv (första frågans första del)
53.
Den nationella domstolen har ställt den första frågan för att domstolen ska klargöra huruvida det är förenligt med artikel 6 i direktiv 98/59 att det i en nationell bestämmelse uppställs som villkor för en enskild arbetstagares rätt att angripa en kollektiv uppsägning
a)
att det ska göras gällande specifika åsidosättanden (underlåtenhet att iaktta de villkor som föreskrivs i artikel 66 i 1998 års belgiska lag), och
b)
framför allt, att arbetstagarrepresentanterna formellt ska ha påpekat de påstådda åsidosättandena för arbetsgivaren.
54.
Vid diskussionen rörande den första frågan har parterna huvudsakligen inriktat sig på den frågeställning som anges i led b i föregående punkt, det vill säga huruvida rätten att angripa en kollektiv uppsägning är individuell eller kollektiv. Följaktligen kommer jag först och främst att behandla denna första aspekt. Diskussionen rörande de begränsningar av möjligheten att väcka talan som hänger samman med kravet att det endast kan göras gällande vissa specifika åsidosättanden (led a i föregående punkt) kommer i stället att behandlas tillsammans med den fjärde tolkningsfrågan.
a) Parternas ståndpunkter
55.
Dervis Odemis m.fl., det vill säga de arbetstagare som berörs av den kollektiva uppsägningen, har framför allt påpekat att den tolkning av den belgiska lagstiftningen om kollektiva uppsägningar som har tillämpats av den nationella domstolen för att formulera den första tolkningsfrågan långtifrån är en tolkning som enhälligt följs. Som jag för övrigt redan har påpekat ovan finns det en annan tolkning som förefaller vara mer i överensstämmelse med andan i 1998 års lag. Enligt denna tolkning medför en underlåtenhet att iaktta de villkor som föreskrivs i artikel 67 i lagen att de enskilda arbetstagarna endast är förhindrade att begära att de ska återanställas eller att uppsägningstiden ska upphöra att löpa, men hindrar inte på något sätt deras möjlighet att väcka talan för att exempelvis erhålla skadestånd för den skada som uppstått till följd av att förfarandet för information och överläggningar inte har iakttagits. (
23
)
56.
Det svar som dessa parter har föreslagit på den första tolkningsfrågan förefaller följaktligen i viss mån nästan ha formulerats i andra hand, eftersom arbetstagarna i första hand tycks ha gjort gällande den tolkning av den belgiska lagstiftningen som angetts ovan, även om den inte direkt går att tillämpa vid domstolen. Under alla omständigheter har dessa parter gjort gällande att det i direktivet föreskrivs en rätt till information och överläggningar som även avser de individuella arbetstagarna och inte enbart arbetstagarrepresentanterna: följaktligen innebär artikel 6 i direktivet en skyldighet att tillerkänna även de individuella arbetstagarna talerätt.
57.
Konungariket Belgien har endast i andra hand behandlat tolkningsfrågorna i sak, efter att i första hand ha gjort gällande att tolkningsfrågorna inte kan tas upp till sakprövning. (
24
) Konungariket Belgien har hävdat att valet av åtgärd för att säkerställa de rättigheter som följer av gemenskapens rättsordning, i avsaknad av närmare anvisningar i direktivet, omfattas av varje medlemsstats utrymme för skönsmässig bedömning. Förutsatt att de föreskrivna åtgärderna gör det möjligt att effektivt säkerställa rättigheterna, kan följaktligen en medlemsstats val av åtgärder inte ifrågasättas. Eftersom det i belgisk rätt föreskrivs en rad åtgärder som kan säkerställa att bestämmelserna i direktiv 98/59 efterlevs i tillräcklig utsträckning, står bestämmelserna i den belgiska rättsordningen inte i strid med direktivet.
58.
Kommissionen har hävdat att kollektiva, och inte individuella, rättigheter tillerkänns genom direktiv 98/59. Följaktligen anser kommissionen att det inte föreligger några problem vad gäller förenligheten med det aktuella direktivet.
59.
Slutligen har Förenade kungarikets regering hävdat att det inte genom tolkning går att komma ifrån att sammansättningen ”och/eller” i artikel 6 i direktivet är disjunktiv till sin karaktär, också därför att själva funktionen i det system som inrättats genom direktivet i annat fall skulle försvåras betydligt.
b) Bedömning
60.
Den logiska konsekvensen av de påpekanden som jag gjort ovan avseende direktivets allmänna karaktär (
25
) är konstaterandet att direktiv 98/59 i sig inte medför en skyldighet att ge de enskilda arbetstagarna individuellt en självständig rätt att angripa en kollektiv uppsägning vid åsidosättande av rätten till information och överläggningar.
61.
I synnerhet framgår detta tydligt av ordalydelsen i artikel 6 i direktivet, enligt vilken medlemsstaterna ska ge ”arbetstagarrepresentanterna och/eller arbetstagarna” tillgång till lämpliga administrativa och/eller rättsliga förfaranden för att genomdriva skyldigheter enligt direktivet.
62.
I 1998 års belgiska lag, om den tolkas på det sätt som den nationella domstolen tycks vilja göra, har det utformats en särskild modell, där en enskild talerätt för varje arbetstagare har behållits, förutsatt dock att arbetstagarrepresentanterna först har gjort en ”invändning” mot den kollektiva uppsägningen. I praktiken förefaller den belgiska lagstiftaren ha utformat en kollektiv, och inte individuell, rätt. Det förhållandet att talan hur som helst väcks individuellt gör inte att man kan bortse från det faktum att det ändå är arbetstagarrepresentanterna som har behörighet att fatta det väsentliga beslutet huruvida uppsägningen ska bestridas eller ej. Detta strider inte mot direktiv 98/59, i vilket i själva verket just arbetstagarrepresentanterna, snarare än de enskilda arbetstagarna, anges som motparter till den arbetsgivare som avser att vidta en kollektiv uppsägning (se exempelvis artikel 2 i direktivet).
63.
Följaktligen förefaller inte lagen stå i strid med artikel 6 i direktivet, vilken artikel gör det möjligt för en medlemsstat att utforma rätten till information och överläggningar vid kollektiva uppsägningar som en kollektiv rätt.
64.
Domstolen har redan vid ett annat tillfälle, om än med avseende på en annan specifik fråga, inte godtagit en teleologisk tolkning av direktivet om kollektiva uppsägningar utan noggrant gjort en bokstavstolkning av direktivets bestämmelser. (
26
)
65.
Vidare anser jag att en bokstavstolkning av artikel 6 i direktiv 98/59 helt överensstämmer med direktivets utmärkande drag, nämligen att ge upphov till kompromissbestämmelser som är avsedda att uppnå en jämvikt både mellan arbetsgivarnas och arbetstagarnas olika intressen och mellan de olika traditioner som finns i de olika medlemsstaterna i gemenskapen vad gäller förhållandena mellan arbetsmarknadens parter.
2. Huruvida en begränsning av möjligheterna att väcka talan till de fall då det har skett specifika åsidosättanden är förenlig med direktivet (första frågans andra del och fjärde frågan)
66.
Vad beträffar den andra aspekt som aktualiseras genom den första tolkningsfrågan, nämligen huruvida en nationell lagstiftning som begränsar de fall då det är möjligt att angripa en kollektiv uppsägning till att avse specifika åsidosättanden är förenlig med artikel 6 i direktiv 98/59, har denna frågeställning samband med den som aktualiseras genom den fjärde tolkningsfrågan, avseende huruvida artiklarna 66 och 67 i 1998 års belgiska lag är förenliga med artikel 2 i direktiv 98/59.
67.
Närmare bestämt ska det prövas huruvida ett system som innebär att arbetsgivarens skyldigheter vid kollektiva uppsägningar faktiskt begränsas till iakttagandet av vissa specifika villkor, vilka dock inte helt täcker de skyldigheter som föreskrivs i direktiv 98/59, är förenligt med direktiv 98/59 (både med artikel 2 och artikel 6 i direktivet). På samma sätt ska det fastställas huruvida det medför några problem vad gäller förenligheten med ovannämnda direktiv att det endast är möjligt att väcka talan avseende en kollektiv uppsägning om ovannämnda villkor inte har iakttagits.
68.
Konkret uppstår problemet på grund av att det, såsom framgått ovan, genom artiklarna 66 och 67 i 1998 års belgiska lag har inrättats ett system där arbetsgivaren endast är skyldig att styrka att denne har iakttagit de fyra villkor som anges i artikel 66.1 andra stycket: att ha upprättat en skriftlig rapport som lämnats till arbetstagarrepresentanterna, sammankallat dessa representanter, gett dem möjlighet att ställa frågor och anföra förslag samt yttrat sig över eventuella frågor och förslag. Enligt artikel 67 i nämnda lag får talan avseende en kollektiv uppsägning endast väckas vid ett påstått åsidosättande av dessa fyra villkor.
69.
I likhet med den första frågan anser jag även här att den tolkning av den nationella rätten som den nationella domstolen tycks föredra uppriktigt sagt är diskutabel. Om man, såsom den belgiska regeringen korrekt har erinrat om i sitt yttrande även med avseende på den fjärde tolkningsfrågan, följer tolkningen i rättspraxis, enligt vilken de bestämmelser som begränsar möjligheterna att väcka talan avseende kollektiva uppsägningar och som föreskrivs i 1998 års lag endast syftar på åtgärder för avhjälpande genom återanställning och genom att uppsägningstiden upphör att löpa, försvinner problemen vad gäller den belgiska lagstiftningens förenlighet med direktiv 98/59, eftersom möjligheten att utnyttja alla de andra åtgärder för avhjälpande som föreskrivs i belgisk arbetsrätt fortfarande kvarstår, i synnerhet skadestånd. (
27
)
70.
Det är ostridigt att samtliga de skyldigheter för arbetsgivaren som föreskrivs i direktiv 98/59 har införlivats med belgisk rätt på ett korrekt sätt genom kollektivavtal nr 24. Om man tolkar 1998 års lag som enbart ett instrument för att stärka arbetstagarnas ställning, är det uppenbart att reglerna i kollektivavtal nr 24, vilka fortsätter att gälla, utgör ett korrekt införlivande av direktivet.
71.
Även här ska det överlåtas på den nationella domstolen att tolka medlemsstatens nationella rätt, men utgångspunkten måste vara ett tolkningssynsätt, vilket förefaller vara det som den nationella domstolen föredrar, enligt vilket de begränsningar av möjligheterna att väcka talan som föreskrivs i 1998 års lag är tillämpliga på varje talan som väcks av arbetstagare som berörs av en kollektiv uppsägning och som gör gällande att förfarandet för information och överläggningar har åsidosatts.
72.
Om det ska anses att 1998 års lag har väsentligt inskränkt arbetsgivarens skyldigheter och följaktligen arbetstagarnas möjligheter att väcka talan till att endast avse de skyldigheter som föreskrivs i artikel 66.1 andra stycket i samma lag, anser jag att det är uppenbart att det är oförenligt med gemenskapsrätten.
73.
Det råder nämligen inget tvivel om att de skyldigheter som anges i artikel 66.1 andra stycket i 1998 års lag inte utgör samtliga skyldigheter som uppställs i direktiv 98/59. Som de i målet berörda arbetstagarna korrekt har påpekat saknas exempelvis en uttrycklig uppgift om att det krävs att kontakterna mellan arbetsgivaren och arbetstagarrepresentanterna i allmänhet åtminstone syftar till att nå en överenskommelse. Just avsaknaden av en uttrycklig uppgift om detta syfte låg till grund för en fällande fördragsbrottsdom mot Förenade kungariket år 1994. (
28
) Vidare föreskrivs inte i exempelvis artikel 66 i 1998 års lag att arbetsgivarens skriftliga anmälan ska innehålla de detaljer om de planerade uppsägningarna som anges i artikel 2.3 första stycket b i direktivet.
74.
Den belgiska regeringen har för övrigt underförstått medgett att de krav som ställs på arbetsgivaren i artikel 66 i 1998 års lag inte utgör samtliga krav som uppställs i direktiv 98/59. Denna regering har dock vidhållit att det i 1998 års lag endast föreskrivs en ytterligare skyddsnivå för de arbetstagare som berörs av kollektiva uppsägningar, utan att på något sätt påverka det system som inrättats genom kollektivavtal nr 24. Även kommissionen är av denna åsikt.
3. Slutsatser beträffande den första och den fjärde frågan
75.
Jag anser följaktligen att den första och den fjärde tolkningsfrågan ska besvaras enligt följande. Direktiv 98/59 utgör inte hinder för en nationell bestämmelse enligt vilken rätten att angripa en kollektiv uppsägning, vid åsidosättande av förfarandet för information och överläggningar, begränsas till att enbart gälla arbetstagarrepresentanterna, eller enligt vilken den individuella rätten att angripa den kollektiva uppsägningen villkoras av att arbetstagarrepresentanterna har gjort en invändning. Direktivet utgör däremot hinder för en nationell lagstiftning enligt vilken det är tillåtet att angripa en kollektiv uppsägning endast vid vissa specifika åsidosättanden av de skyldigheter som föreskrivs i direktivet och inte vid alla åsidosättanden av dessa skyldigheter.
B — Den andra frågan
1. Inledning
76.
Den nationella domstolen har ställt den andra frågan, vilken har ställts i andra hand, för att få klarhet i huruvida de nationella bestämmelser som det hänvisas till i den första frågan, för det fall dessa bestämmelser inte är oförenliga med direktiv 98/59, är oförenliga med de grundläggande rättigheterna, närmare bestämt med artikel 6 i Europeiska konventionen om skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna.
77.
Eftersom jag, såsom nyss angetts, föreslår att domstolen ska slå fast att det i ett av de två fall som den nationella domstolen har hänvisat till föreligger en oförenlighet med direktiv 98/59, nämligen vad gäller begränsningen av de möjliga grunderna för talan, anser jag att frågan huruvida det är förenligt med de grundläggande rättigheterna särskilt uppstår med avseende på att det som ett villkor för att en enskild talan ska kunna tas upp till sakprövning krävs att arbetstagarrepresentanterna först har gjort en invändning.
78.
Jag vill för övrigt påpeka att om skyddet av rättigheterna i kollektiv form är rättsstridigt, kan det inverka på lagenligheten av direktiv 98/59. Som framgått ovan är det nämligen enligt artikel 6 i direktivet i allmänhet möjligt att även tillerkänna enbart en kollektiv talerätt vid åsidosättanden av förfarandet för information och överläggningar.
2. Parternas argument
79.
Dervis Odemis m.fl. har i det avseendet hävdat att även om en nationell lagstiftning som begränsar rätten att angripa en kollektiv uppsägning till att enbart gälla arbetstagarrepresentanterna, och som följaktligen utesluter en möjlighet för arbetstagarna att väcka talan individuellt, är förenlig med direktiv 98/59, står den hur som helst i strid med principen om rätt till ett effektivt domstolsskydd.
80.
Kommissionen har vidhållit sin egen tolkning, enligt vilken en kollektiv, och inte individuell, rätt tillerkänns genom direktiv 98/59, och den har bestritt att det kan föreligga någon möjlig konflikt med rätten till ett effektivt domstolsskydd och med Europeiska konventionen om skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna (nedan kallad Europakonventionen). Förenade kungariket har i huvudsak intagit samma ståndpunkt.
81.
Konungariket Belgien utgår fortfarande från antagandet att 1998 års belgiska lag inte på något sätt har begränsat de rättigheter som arbetstagarna redan har tillerkänts genom kollektivavtal nr 24. I den belgiska regeringens yttrande har det följaktligen endast påpekats att det förhållandet att de individuella arbetstagarna inte har möjlighet att begära att den specifika åtgärden återanställning ska vidtas utan att arbetstagarrepresentanterna först har gjort en invändning inte utgör ett åsidosättande av den grundläggande rätten till ett effektivt domstolsskydd, eftersom de enskilda arbetstagarna fortfarande har möjlighet att utnyttja ett flertal andra åtgärder för avhjälpande.
3. Bedömning
82.
Även i detta fall är naturligtvis frågan endast av relevans om man utgår från en tolkning av 1998 års belgiska lag enligt vilken bestämmelserna i denna lag ytterst utgör en inskränkning av de rättigheter som arbetstagarna har tillerkänts genom redan existerande lagstiftning, särskilt genom kollektivavtal nr 24.
83.
Som bekant har domstolen slagit fast att rätten till ett effektivt domstolsskydd utgör en grundläggande princip för gemenskapsrätten, (
29
) en princip som har sitt ursprung i medlemsstaternas gemensamma konstitutionella traditioner och som har stadfästs både i artiklarna 6 och 13 i Europakonventionen och i Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna.
84.
Denna rätt innebär i första hand att berörda personer kan göra gällande sina rättigheter enligt gemenskapsrätten vid nationell domstol, på de sätt som eventuellt har fastställts av medlemsstaterna. (
30
)
85.
Rätten till ett effektivt domstolsskydd, i dess vidaste bemärkelse, är dock inte bara tillämplig med avseende på de rättigheter som tillerkänns i gemenskapens rättsordning, utan kan även ses i ett vidare perspektiv, med hänvisning till alla de rättigheter som garanteras i varje medlemsstats nationella rättsordning. Denna specifika innebörd av principen kan bedömas särskilt med avseende på Europakonventionen.
86.
Vad beträffar de specifika bestämmelser i Europakonventionen som ska beaktas i förevarande mål har den nationella domstolen – enligt min mening med rätta – endast åberopat artikel 6 i konventionen, vari föreskrivs rätten till en rättvis rättegång och följaktligen även rätten till domstolsprövning, både på det civilrättsliga- och straffrättsliga området.
87.
Artikel 13 i Europakonventionen avser uttryckligen rätten till ett effektivt domstolsskydd och tycks inte kunna åberopas i förevarande mål, eftersom artikeln förutsätter att det görs gällande en kränkning av en materiell rättighet som garanteras i konventionen. I förevarande fall har dock ingen av parterna gjort gällande att det föreligger en kränkning av en i Europakonventionen angiven grundläggande rättighet.
88.
I artikel 6 i Europakonventionen föreskrivs som bekant att ”[v]ar och en skall, vid prövningen av hans civila rättigheter och skyldigheter eller av en anklagelse mot honom för brott, vara berättigad till en rättvis och offentlig förhandling inom skälig tid och inför en oavhängig och opartisk domstol, som upprättats enligt lag”.
89.
Europeiska domstolen för de mänskliga rättigheterna (nedan kallad Europadomstolen) har i sin rättspraxis tolkat artikel 6 i Europakonventionen och slagit fast att denna artikel framför allt garanterar ”rätten till domstolsprövning”, det vill säga rätten att få sin sak prövad av en domstol. (
31
) Enligt Europadomstolens rättspraxis anses dock, för att den aktuella bestämmelsen ska kunna tillämpas, att det är nödvändigt att det föreligger en tvist avseende en ”rättighet” som rimligen kan anses ha erkänts i den berörda statens nationella rätt. (
32
)
90.
Som framgått tycks rätten till information och överläggningar tillerkännas, inte som en individuell, utan kollektiv rätt i den belgiska rättsordningen. (
33
) Samtidigt åtföljs denna rätt i 1998 års lag av specifika skyddsmekanismer som i huvudsak är till förmån för arbetstagarrepresentanterna.
91.
Det förhållandet att en sådan rätt erkänns som en kollektiv rätt i belgisk rätt medför inte i sig några problem vad gäller förenligheten med Europakonventionen, eftersom den aktuella rätten inte föreskrivs i själva konventionen.
92.
Om denna rätt, mot bakgrund av Europakonventionen och de grundläggande rättigheterna i allmänhet, lagenligt kan utgöra en kollektiv rätt, är det helt godtagbart att även skyddet för denna rätt är kollektivt, via en eventuell talan av arbetstagarrepresentanterna. Enligt min mening kan i det avseendet en princip om symmetri mellan innehavet av den materiella rätten och möjligheten att väcka talan för att säkerställa skyddet av denna rätt anses väsentlig. Om en rätt är kollektiv kan, på grundval av denna princip, även skyddet av denna rätt vara kollektivt.
93.
Med avseende på en kollektiv rätt är den hänvisning som Dervis Odemis m.fl. har gjort till Europadomstolens dom i målet Philis inte relevant. I nämnda dom slogs det fast att grekiska bestämmelser, enligt vilka endast en yrkesorganisation hade rätt att väcka talan vid domstol för att erhålla betalning av arvoden som skulle utges till en fri yrkesutövare, stred mot artikel 6 i Europakonventionen. (
34
) I det fallet rådde det nämligen inget tvivel om att yrkesutövaren hade en individuell rätt att erhålla betalningen, vilket medförde att det förelåg en oberättigad asymmetri mellan innehavet av rätten och möjligheten att göra gällande denna rätt vid domstol. I förevarande fall motsvaras däremot rättens kollektiva karaktär av avhjälpandeåtgärdens kollektiva karaktär.
94.
Om det, i motsats till vad som tycks framgå av beslutet om hänskjutande, ansågs att det i belgisk rätt ges en individuell rätt till information och överläggningar, exempelvis på grundval av artikel 23 i den belgiska konstitutionen, (
35
) skulle utgångspunkten ändras radikalt och det skulle föreligga ett motsvarande fall som det som var aktuellt i Europadomstolens dom i det nyssnämnda målet Philis. I sådant fall skulle det enligt min mening stå klart att det strider mot artikel 6 i Europakonventionen, eftersom det uppenbart strider mot artikel 6 i Europakonventionen att endast tillerkänna ett kollektivt skydd för en individuell rätt. Det ankommer dock på den nationella domstolen, vilken ensam är behörig att tolka den nationella rätten, att undersöka huruvida det i belgisk rätt ges en individuell rätt till information och överläggningar.
95.
En sista särskild aspekt som ska beaktas rör den eventuella betydelsen, i förevarande mål, av artikel 30 i stadgan om de grundläggande rättigheterna, där det föreskrivs att ”[v]arje arbetstagare har rätt till skydd mot uppsägning utan saklig grund, i enlighet med gemenskapsrätten samt nationell lagstiftning och praxis”.
96.
Frågan kan ställas huruvida denna bestämmelse kan ha relevans i förevarande mål, särskilt genom att föreskriva att det i vilket fall som helst ska tillerkännas en individuell talerätt vid åsidosättanden av förfarandet för information och överläggningar från arbetstagarens sida. Jag anser dock att svaret ska vara nekande.
97.
I det avseendet går det inte att bortse från det val som har gjorts, då det i denna artikel anges att varje arbetstagare garanteras skydd mot uppsägning ”utan saklig grund”. Denna precisering visar att skyddet inte omfattar, såsom en grundläggande individuell rättighet, alla typer av oegentligheter som kan känneteckna en uppsägning. (
36
) Den visar tydligt att det ska vara fråga om en allvarlig oegentlighet, som exempelvis avser just valet att vidta uppsägningar. Åsidosättanden av direktiv 98/59 förefaller däremot inte vara sådana att det är berättigat att åberopa artikel 30 i stadgan, eftersom dessa, med hänsyn till direktivets innehåll, medför en rättsstridighet i formellt/processuellt hänseende.
98.
Sammanfattningsvis finns det inte tillräckligt stöd för att anse att direktiv 98/59 i viss mån har blivit obsolet på grund av gemenskapsrättens senare utveckling eller att direktivet, mot bakgrund av de allmänna principerna, är rättsstridigt i den del det enligt direktivet är möjligt att utforma rätten till information och överläggningar som en kollektiv rätt. Vid införlivandet av de skyddskrav som föreskrivs i direktiv 98/59 är dock medlemsstaterna, enligt principen om ett effektivt domstolsskydd, skyldiga att föreskriva ett skydd som motsvarar den typ av materiell rätt som de har tillerkänt, oavsett om den är individuell eller kollektiv.
99.
Jag föreslår följaktligen att domstolen ska besvara den andra tolkningsfrågan enligt följande. Principen om rätt till ett effektivt domstolsskydd utgör inte hinder för en lagstiftning som, vid kollektiva uppsägningar, erkänner rätten till information och överläggningar som en kollektiv rätt och följaktligen endast ger arbetstagarrepresentanterna, och inte de individuella arbetstagarna, rätt att väcka talan vid åsidosättande av denna rätt. Om rätten till information och överläggningar har utformats som en individuell rätt i den nationella rättsordningen utgör dock principen om rätt till ett effektivt domstolsskydd hinder för en lagstiftning som endast tillåter arbetstagarrepresentanterna att åberopa denna rätt eller som uppställer en föregående invändning av arbetstagarrepresentanterna som villkor för en enskild talan.
C — Den tredje frågan
100.
Den nationella domstolen har ställt den tredje frågan för att få klarhet i huruvida en nationell domstol, i en tvist mellan enskilda parter, kan underlåta att tillämpa en nationell bestämmelse (i detta fall artikel 67 i 1998 års lag) som strider mot ett gemenskapsdirektiv, för att i det specifika fallet kunna tillämpa en annan nationell bestämmelse som är förenlig med nämnda direktiv (i detta fall kollektivavtal nr 24 från år 1975).
101.
Frågan är naturligtvis endast relevant om domstolen anser att det kan föreligga problem vad gäller den belgiska lagstiftningens förenlighet med direktiv 98/59.
102.
Jag anser dock att frågans utformning, nämligen att den avser möjligheten att underlåta att tillämpa en bestämmelse och följaktligen ett direktivs eventuella horisontella direkta effekt, i onödan komplicerar ett problem som kan lösas på ett mycket enklare sätt.
103.
Som jag redan utförligt har angett ovan råder det inte något tvivel om att den nationella rätten kan tolkas på två olika sätt i förevarande fall. Enligt en första tolkning, vilken är den enda som kan medföra problem vad gäller förenligheten med gemenskapsrätten, har skyddet för de enskilda arbetstagarna vid kollektiva uppsägningar väsentligt inskränkts genom 1998 års lag. Enligt en andra tolkning anses tvärtom 1998 års lag inte på något sätt ha begränsat de rättigheter som arbetstagarna redan har tillerkänts enligt tidigare bestämmelser, särskilt kollektivavtal nr 24. Den andra tolkningen medför inte några problem vad gäller förenligheten med gemenskapsrätten.
104.
Eftersom den belgiska lagstiftningens eventuella oförenlighet med gemenskapsrätten hänger samman med endast en av de två möjliga tolkningarna av den nationella rätten, är det uppenbart att domstolens eventuella konstaterande, att en sådan oförenlighet föreligger, på sin höjd kan medföra att den nationella domstolen tvingas tillämpa den andra tolkningen. Med andra ord är det inte fråga om att underlåta att tillämpa en nationell bestämmelse utan endast om att den nationella rätten ska tolkas på ett sätt som står i överensstämmelse med gemenskapsrätten, i enlighet med domstolens fasta rättspraxis med den innebörden. (
37
)
105.
Jag noterar att parterna i förevarande mål, däribland de berörda arbetstagarna, faktiskt har föreslagit domstolen en lösning som ligger i linje med den som föreslås här. (
38
)
106.
Eftersom jag, såsom angetts ovan, anser att den tolkning av 1998 års lag som innebär att det i denna lag uppställs begränsningar och villkor för samtliga fall där enskild talan väcks avseende kollektiva uppsägningar (och inte enbart med avseende på talan som syftar till återanställning eller att uppsägningstiden ska upphöra att löpa) strider mot gemenskapsrätten, anser jag att den nationella domstolen i förevarande fall ska tillämpa den andra tolkningen, enligt vilken villkoren i artikel 67 i 1998 års lag endast är tillämpliga på yrkanden som syftar till att få till stånd de specifika åtgärder för avhjälpande som införts genom nämnda lag.
107.
Såsom den nationella domstolens fråga har utformats, nämligen att den avser möjligheten att underlåta att tillämpa en nationell lagstiftning, behöver frågan inte ens besvaras. Genom att omformulera frågan för att ändå kunna ge den nationella domstolen användbara upplysningar, föreslår jag att domstolen ska slå fast att när det föreligger två möjliga tolkningar av en nationell lagstiftning, i detta fall lag av den 13 februari 1998 om anställningsfrämjande åtgärder, varav den ena står i strid med gemenskapsrätten, är den nationella domstolen skyldig att tillämpa den tolkning som inte är oförenlig med gemenskapsrätten.
VII — Förslag till avgörande
108.
Mot bakgrund av det ovan anförda föreslår jag att domstolen ska besvara de frågor som har ställts av Cour du travail de Liège på följande sätt:
Direktiv 98/59 utgör inte hinder för en nationell bestämmelse enligt vilken rätten att angripa en kollektiv uppsägning, vid åsidosättande av förfarandet för information och överläggningar, begränsas till att enbart gälla arbetstagarrepresentanterna, eller enligt vilken den individuella rätten att angripa den kollektiva uppsägningen villkoras av att arbetstagarrepresentanterna har gjort en invändning. Direktivet utgör däremot hinder för en nationell lagstiftning enligt vilken det är tillåtet att angripa en kollektiv uppsägning endast vid vissa specifika åsidosättanden av de skyldigheter som föreskrivs i direktivet och inte vid alla åsidosättanden av dessa skyldigheter.
Principen om rätt till ett effektivt domstolsskydd utgör inte hinder för en lagstiftning som, vid kollektiva uppsägningar, tillerkänner rätten till information och överläggningar som en kollektiv rätt och följaktligen endast ger arbetstagarrepresentanterna, och inte de individuella arbetstagarna, rätt att väcka talan vid åsidosättande av denna rätt. Om rätten till information och överläggningar har utformats som en individuell rätt i den nationella rättsordningen utgör dock principen om rätt till ett effektivt domstolsskydd hinder för en lagstiftning som endast tillåter arbetstagarrepresentanterna att åberopa denna rätt eller som uppställer en föregående invändning av arbetstagarrepresentanterna som villkor för en enskild talan.
När det föreligger två möjliga tolkningar av en nationell lagstiftning, i detta fall lag av den 13 februari 1998 om anställningsfrämjande åtgärder, varav den ena står i strid med gemenskapsrätten, är den nationella domstolen skyldig att tillämpa den tolkning som inte är oförenlig med gemenskapsrätten.
(
1
)	Originalspråk: italienska.
(
2
)	EGT L 225, s. 16, och rättelse i EGT L 37, 2000, s. 35.
(
3
)	Att uppsägningstiden upphör att löpa och att den uppsagda arbetstagaren återanställs utgör till synes ganska drastiska åtgärder, men även de syftar i själva verket endast till att anställningsförhållandet ska fortsätta (eller återställas) så länge de korrekta förfarandena för kollektiv uppsägning inte har följts. Se beslutet om hänskjutande, s. 22.
(
4
)	”[C]onstituerait … un vertigineux recul des droits et actions que les travailleurs puisent dans la C.C.T. no 24”: Cour du travail de Liège, dom av den 30 april 2007, R.G. 32.872/04, s. 34.
(
5
)	Se exempelvis dom av den 17 juli 2008 i mål C-500/06, Corporación Dermoestética (REG 2008, s. I-5784), punkt 23 och där angiven rättspraxis.
(
6
)	Rådets direktiv 75/129/EEG av den 17 februari 1975 om tillnärmning av medlemsstaternas lagstiftning om kollektiva uppsägningar (EGT L 48, s. 29; svensk specialutgåva, område 5, volym 1, s. 185).
(
7
)	Första skälet i direktiv 75/129.
(
8
)	Rådets direktiv 92/56/EEG av den 24 juni 1992 om ändring av direktiv 75/129/EEG om tillnärmning av medlemsstaternas lagstiftning om kollektiva uppsägningar (EGT L 245, s. 3; svensk specialutgåva, område 5, volym 5, s. 162).
(
9
)	Dom av den 12 februari 1985 i mål 284/83, Nielsen & Søn (REG 1985, s. 553), punkt 10, och av den 7 september 2006 i de förenade målen C-187/05–C-190/05, Agorastoudis m.fl. (REG 2006, s. I-7775), punkt 35.
(
10
)	Dom av den 7 december 1995 i mål C-449/93, Rockfon (REG 1995, s. I-4291), punkt 21.
(
11
)	Se även dom av den 8 juni 1982 i mål 91/81, kommissionen mot Italien (REG 1982, s. 2133), punkt 11.
(
12
)	Se dom av den 8 juni 1994 i mål C-383/92, kommissionen mot Förenade kungariket (REG 1994, s. I-2479; svensk specialutgåva, volym 15, s. I-187), punkt 25.
(
13
)	Domen i målet Rockfon (ovan fotnot 10) och dom av den 15 februari 2007 i mål C-270/05, Athinaïki Chartopoïïa AE (REG 2007, s. I-1499).
(
14
)	Domen i målet Nielsen & Søn (ovan fotnot 9) och dom av den 12 oktober 2004 i mål C-55/02, kommissionen mot Portugal (REG 2004, s. I-9387).
(
15
)	Dom av den 28 mars 1985 i mål 215/83, kommissionen mot Belgien (REG 1985, s. 1039), och domen i de förenade målen Agorastoudis m.fl. (ovan fotnot 9).
(
16
)	Dom av den 16 oktober 2003 i mål C-32/02, kommissionen mot Italien (REG 2003, s. I-12063).
(
17
)	Dom av den 17 december 1998 i mål C-250/97, Lauge m.fl. (REG 1998, s. I-8737), och domen i de förenade målen Agorastoudis m.fl. (ovan fotnot 9), punkt 29.
(
18
)	Dom av den 18 januari 2007 i mål C-385/05, Confédération générale du travail m.fl. (REG 2007, s. I-611).
(
19
)	Dom av den 27 januari 2005 i mål C-188/03, Junk (REG 2005, s. I-885).
(
20
)	Vid en jämförelse mellan de olika språkversionerna framkommer i det avseendet inte några skillnader mellan dessa. Vad särskilt beträffar den första delen av meningen, vilken är av störst betydelse i detta sammanhang, se exempelvis den franska språkversionen (”les représentants des travailleurs et/ou les travailleurs”), den engelska (”the workers’ representatives and/or workers”), den tyska (”Arbeitnehmervertreter und/oder … Arbeitnehmer”) och den nederländska (”de vertegenwoordigers van de werknemers en/of de werknemers”). Den spanska språkversionen utgör ett undantag, eftersom endast konjunktionen ”o” används i denna och det föreskrivs att rätten tillerkänns ”los representantes de los trabajadores o los trabajadores”. Jag anser för övrigt, även enbart med stöd av den spanska språkversionen, att det inte bör utgöra något problem att såväl de individuella arbetstagarna som deras representanter tillerkänns talerätt: se dom av den 12 juli 2005 i mål C-304/02, kommissionen mot Frankrike (REG 2005, s. I-6263), punkt 83.
(
21
)	EGT C 364, s. 1, och rättelse i EGT C 7, 2001, s. 8.
(
22
)	Europaparlamentets och rådets direktiv 2002/14/EG av den 11 mars 2002 om inrättande av en allmän ram för information till och samråd med arbetstagare i Europeiska gemenskapen (EGT L 80, s. 29).
(
23
)	Se ovan punkt 17.
(
24
)	Se ovan punkt 24.
(
25
)	Se ovan punkt 30 och följande punkter.
(
26
)	Domen i målet Nielsen & Søn (ovan fotnot 9), punkterna 8–10.
(
27
)	Se ovan punkt 19 och följande punkter.
(
28
)	Domen i målet kommissionen mot Förenade kungariket (ovan fotnot 12), punkt 34 och följande punkter.
(
29
)	Se exempelvis dom av den 15 maj 1986 i mål 222/84, Johnston (REG 1986, s. 1651; svensk specialutgåva, volym 8, s. 597), punkt 18, av den 13 mars 2007 i mål C-432/05, Unibet (REG 2007, s. I-2271), punkt 37, och av den 15 april 2008 i mål C-268/06, Impact (REG 2008, s. I-2483), punkt 43.
(
30
)	Domen i målet Unibet (ovan fotnot 29), punkterna 38–40.
(
31
)	Europadomstolens dom av den 21 februari 1975 i målet Golder mot Förenade kungariket, serie A nr 18, § 35.
(
32
)	Se exempelvis Europadomstolens dom av den 25 november 1993 i målet Zander mot Sverige, serie A nr 279 B, § 22 och där angiven rättspraxis.
(
33
)	Se ovan punkt 62.
(
34
)	Europadomstolens dom av den 27 augusti 1991 i målet Philis mot Grekland, serie A nr 209.
(
35
)	Såsom påpekats i den ovan i fotnot 4 nämnda domen av den nationella domstolen, s. 19. I artikel 23 anges, bland de grundläggande rättigheter som tillkommer var och en, ”rätten till information, överläggningar och kollektiva förhandlingar”.
(
36
)	De olika språkversionerna av stadgan bekräftar denna tolkning. Se exempelvis den franska språkversionen (”licenciement injustifié”), den engelska (”unjustified dismissal”), den tyska (”ungerechtfertigte Entlassung”), den spanska (”despido injustificado”), den nederländska (”kennelijk onredelijk ontslag”) och den portugisiska (”despedimentos sem justa causa”).
(
37
)	Se exempelvis dom av den 11 januari 2007 i mål C-208/05, ITC (REG 2007, s. I-181), punkt 68 och där angiven rättspraxis.
(
38
)	Konungariket Belgien har, i enlighet med sin ståndpunkt att den för arbetstagarna mest fördelaktiga tolkningen av belgisk rätt är den enda tänkbara, hävdat att det är onödigt att avgöra frågan då det inte föreligger någon konflikt mellan den nationella rätten och gemenskapsrätten.