61997CC0176_SV
Generaladvokatens förslag till avgörande
Generaladvokatens förslag till avgörande
I - Inledning
1 I förevarande mål har domstolen att avgöra den talan om fördragsbrott som kommissionen väckt mot Konungariket Belgien (mål C-176/97) och mot Storhertigdömet Luxemburg (mål C-177/97).
I dessa mål har kommissionen gjort gällande att de två svarande medlemsstaterna har åsidosatt artikel 5 i rådets förordning (EEG) nr 4055/86 av den 22 december 1986 om tillämpning av principen om frihet att tillhandahålla tjänster på sjötransportområdet mellan medlemsstater samt mellan medlemsstater och tredje land(1) (nedan kallad förordningen) genom att införa och bibehålla bestämmelser om lastdelning - i det förevarande fallet sjöfartsavtalet mellan den belgisk-luxemburgska ekonomiska unionen och Malaysia (nedan kallat avtalet), som har godkänts av Konungariket Belgien såväl i eget namn som för Storhertigdömet Luxemburg och som trädde i kraft den 17 augusti 1987.
II - Tillämpliga bestämmelser
A - De gemenskapsrättsliga bestämmelserna
2 Förordningen trädde i kraft den 1 januari 1987 (artikel 12). I artikel 5.1 i förordningen stadgas följande:
"I framtida avtal med tredje land är bestämmelser om lastdelning förbjudna utom i de undantagsfall då gemenskapens linjerederier inte har faktisk möjlighet att bedriva transport till och från det berörda tredje landet på något annat sätt. Under dessa omständigheter kan sådana bestämmelser tillåtas enligt föreskrifterna i artikel 6."
I artikel 6 i samma förordning föreskrivs bland annat att när en medborgare eller ett rederi i en medlemsstat inte har någon faktisk möjlighet att bedriva transport till eller från ett visst tredje land skall rådet, på förslag av kommissionen och med kvalificerad majoritet, fatta beslut om åtgärder som skall vidtas. Dessa åtgärder kan även inbegripa att förhandla och överenskomma om lastdelning.
B - De konventionsrättsliga bestämmelserna
3
Artiklarna 2, 3 och 16 (i synnerhet artikel 16.2) i avtalet innehåller ett antal bestämmelser enligt vilka endast de avtalsslutande parternas nationella rederier kan deltaga i last och volym i handelsutbytet till sjöss mellan de avtalsslutande parterna. Fartyg under andra medlemsstaters flagg tillåts däremot inte att deltaga i det system som föreskrivs i avtalet.
4 Det framgår dessutom av handlingarna i målet att avtalet trädde i kraft den 17 augusti 1987 för de stater som är avtalsslutande parter.
III - Bakgrund till målet
5 Den bakgrund mot vilken kommissionen väckte förevarande talan kan sammanfattas på följande sätt.
Kommissionen föreslog den 23 juni 1992 att den belgiska regeringen skulle anpassa avtalet till gemenskapsrätten. Kommissionens förslag formulerades med utgångspunkt i att artiklarna 2, 3 och 16 i det nämnda avtalet inte var förenliga med artiklarna 5 och 6 i förordningen.
Avtalet förblev emellertid oförändrat, trots att den belgiska regeringen vid flera tillfällen förklarade sig villig att i samarbete med den luxemburgska regeringen anpassa detta till gemenskapsrätten.
6 Kommissionen inledde därför det administrativa förfarandet i syfte att anmärka på de två de svarande medlemsstaternas ovannämnda åsidosättande av bestämmelserna i förordningen. Eftersom detta förfarande inte ledde till något resultat, väckte kommissionen den 5 maj 1997 vid domstolen talan om fastställelse av att medlemsstaterna i fråga har begått fördragsbrott.
IV - Prövning av tvisten
7 De svarande medlemsstaterna medger att avtalet strider mot de ovannämnda gemenskapsrättsliga bestämmelserna. De gör emellertid, för att rättfärdiga sitt handlande, gällande att deras ansträngningar för att få till stånd en ändring av avtalet som skulle göra detta förenligt med förordningen inte har lett till något märkbart resultat, trots de åtgärder som de har vidtagit. Dessa medlemsstater anser dessutom att en ren uppsägning av avtalet, såsom den enda åtgärd som de under de förevarande omständigheterna har möjlighet att vidta för att få överträdelsen att upphöra, inte skulle stå i proportion till det mål som eftersträvas med kommissionens talan.
8 I det avseendet anser jag att det bör påpekas att enligt domstolens fasta rättspraxis(2) kan inte medlemsstaterna göra en sådan invändning som den ovannämnda för att förneka det fördragsbrott som de anklagas för. Det framgår nämligen tydligt av handlingarna i målet att Konungariket Belgien och Storhertigdömet Luxemburg ingick avtalet efter ikraftträdandet av förordningen. I det avseendet är det av liten betydelse att de svarande medlemsstaternas ansträngningar att utöva rätten till ändring av det nämnda avtalet hittills har varit helt resultatlösa och att således en uppsägning av avtalet i fråga för närvarande förefaller vara den enda möjlighet som står till buds för medlemsstaterna i fråga för att få överträdelsen att upphöra.
V - Rättegångskostnader
9 Enligt artikel 69 i rättegångsreglerna skall tappande part förpliktas att ersätta rättegångskostnaderna, om den vinnande parten har yrkat detta. Kommissionen har yrkat att svaranden skall förpliktas att ersätta rättegångskostnaderna. Jag föreslår därför att de två medlemsstaterna i fråga skall ersätta rättegångskostnaderna.
VI - Förslag till avgörande
Mot bakgrund av det ovan anförda föreslår jag att domstolen skall
- fastställa att Konungariket Belgien har underlåtit att uppfylla sina skyldigheter enligt artikel 5 i rådets förordning (EEG) nr 4055/86 av den 22 december 1986 om tillämpning av principen om frihet att tillhandahålla tjänster på sjötransportområdet mellan medlemsstater samt mellan medlemsstater och tredje land genom att bibehålla och införa bestämmelser om lastdelning i avtalet mellan den belgisk-luxemburgska ekonomiska unionen och Malaysia, vilket trädde i kraft den 17 augusti 1987,
- fastställa att Storhertigdömet Luxemburg har underlåtit att uppfylla sina skyldigheter enligt artikel 5 i rådets förordning (EEG) nr 4055/86 av den 22 december 1986 om tillämpning av principen om frihet att tillhandahålla tjänster på sjötransportområdet mellan medlemsstater samt mellan medlemsstater och tredje land genom att bibehålla och införa bestämmelser om lastdelning i avtalet mellan den belgisk-luxemburgska ekonomiska unionen och Malaysia, vilket trädde i kraft den 17 augusti 1987,
samt
- förplikta Konungariket Belgien och Storhertigdömet Luxemburg att ersätta rättegångskostnaderna.
(1) -
EGT L 378, s. 1; svensk specialutgåva, område 7, volym 3, s. 145.
(2) - I domstolens rättspraxis har i ett flertal fall (dom av den 11 april 1978 i mål 100/77, kommissionen mot Italien, REG 1978, s. 879; av den 14 december 1979 i mål 93/79, kommissionen mot Italien, REG 1979, s. 3837; av den 20 oktober 1981 i mål 137/80, kommissionen mot Belgien, REG 1981, s. 2393; av den 17 december 1981 i förenade målen 30/81, 31/81, 32/81, 33/81 och 34/81, kommissionen mot Italien, REG 1981, s. 3379; av den 11 maj 1989 i mål 46/88, kommissionen mot Belgien, REG 1989, s. 1133; av den 18 januari 1990 i mål C-287/87, kommissionen mot Grekland, REG 1990, s. I-125; och av den 13 december 1990 i mål C-240/89, kommissionen mot Italien, REG 1990, s. I-4853) fastslagits att bestämmelser eller administrativ praxis inte rättfärdigar ett påstått fördragsbrott. I det förevarande fallet är det fråga om vissa bestämmelser i en internationell traktat och möjligheten att ändra denna är även beroende av ett tredje lands vilja. Detta fall skiljer sig emellertid inte i huvudsak från dem som tidigare har behandlats i domstolens rättspraxis just eftersom den traktat som strider mot de gemenskapsrättsliga bestämmelserna har ingåtts efter ikraftträdandet av förordningen och det kan inte heller hävdas att det är fråga om en force majeure-situation, med hänsyn till den långa tidsperiod som därefter har förflutit (dom av den 11 juli 1985 i mål 101/84, kommissionen mot Italien, REG 1985, s. 2629).