FÖRSTAINSTANSRÄTTENS BESLUT (avdelningen för överklaganden)
den 18 december 2008
Mål T‑223/07 P
Michel Thierry
mot
Europeiska gemenskapernas kommission
”Överklagande – Personalmål – Tjänstemän – Befordran – Befordringsförfarandet år 2004 – Avslag på begäran om vittnesförhör – Uppenbart att överklagandet inte kan tas upp till prövning”
Saken: Överklagande av det beslut som Europeiska unionens personaldomstol (andra avdelningen) meddelade den 16 april 2007 i mål F-82/05,
Thierry mot kommissionen (REG 2007, s. I‑A‑1‑0000 och II‑A-1-0000), med yrkande om upphävande av beslutet.
Avgörande: Överklagandet ogillas. Michel Thierry ska bära sina rättegångskostnader och ersätta kommissionens rättegångskostnader i denna
instans.
Sammanfattning
1.      Överklagande – Grunder – Felaktig bedömning av de faktiska omständigheterna – Avvisning – Förstainstansrättens prövning av
bevisvärderingen – Får inte ske såvida inte bevisningen missuppfattats
(Artikel 225a EG; domstolens stadga, bilaga I, artikel 11.1)
2.      Förfarande – Åtgärder för bevisupptagning – Hörande av vittnen – Förstainstansrättens utrymme för skönsmässig bedömning
(Förstainstansrättens rättegångsregler, artikel 59.1; Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna, artikel 47)
3.      Överklagande – Grunder – Grund som åberopas för första gången i ett överklagande – Avvisning
(Förstainstansrättens rättegångsregler, artiklarna 48.2 och 144)
1.      Det följer av artikel 225a EG och artikel 11.1 i bilaga I till domstolens stadga att ett överklagande av ett beslut från Europeiska
gemenskapernas personaldomstol endast ska avse rättsfrågor och inte får avse en bedömning av de faktiska omständigheterna.
Den första instansen är dels ensam behörig att fastställa de faktiska omständigheterna, utom då det av handlingarna i målet
framgår att de fastställda omständigheterna är materiellt oriktiga, dels ensam behörig att bedöma dessa faktiska omständigheter.
Bedömningen av de faktiska omständigheterna utgör därför inte en rättsfråga som den andra instansen kan pröva i sig, utom
då den bevisning som framlagts vid denna instans har missuppfattats.
(se punkt 20)
Hänvisning till domstolen den 28 maj 1998, C‑8/95 P, New Holland Ford mot kommissionen, REG 1998, s. I‑3175, punkterna 25
och 26; förstainstansrätten den 12 juli 2007, T‑252/06 P, Beau mot kommissionen, REG 2007, s. II‑0000, punkterna 45 och 46
2.      Den första instansen är ensam behörig att avgöra huruvida det föreligger ett eventuellt behov av att komplettera den information
som den har tillgång till i anhängiggjorda mål. Även om det i en begäran om hörande av vittnen exakt anges beträffande vilka
faktiska omständigheter vittnet eller vittnena ska höras och de skäl som kan motivera hans hörande, ankommer det på den första
instansen att bedöma begärans relevans i förhållande till tvistens föremål och behovet av att höra nämnda vittnen.
Att den första instansen har ett utrymme för skönsmässig bedömning i detta avseende kan inte med framgång ifrågasättas genom
att åberopa den allmänna gemenskapsrättsliga principen att alla har rätt till en rättvis rättegång, såsom denna följer av
artikel 47 i Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna. Den tilltalade ges genom princip nämligen inte
en absolut rätt att kräva att vittnen ska inställa sig vid en domstol. Istället ankommer det i princip på rätten att avgöra
huruvida det är nödvändigt eller lämpligt att kalla ett vittne, eftersom målet med domstolsförfarandet är att, med strikt
hänsyn till principen om jämlikhet i medel, ge sökanden möjlighet att i lämplig och tillräcklig utsträckning försvara grunden
för sin talan.
(se punkterna 21 och 22)
Hänvisning till domstolen den 28 juni 2005, C‑189/02 P, C‑202/02 P, C‑205/02 P–C‑208/02 P och C‑213/02 P, Dansk Rørindustri m.fl.
mot kommissionen, REG 2005, s. I‑5425, punkterna 67–71, och där angiven rättspraxis
3.      Det följer av artikel 48.2 i förstainstansrättens rättegångsregler, som i enlighet med artikel 144 i samma rättegångsregler
är tillämplig i mål vid förstainstansrätten om överklagande av avgöranden från personaldomstolen, att nya grunder inte får
åberopas under rättegången. Överklagandet ska alltså inte tas upp till sakprövning såvitt avser invändningen om att bevisningen
missuppfattats, som för första gången framfördes i begäran om hörande.
(se punkt 27)