Mål C‑509/18
PF
(begäran om förhandsavgörande från Supreme Court)
Domstolens dom (stora avdelningen) av den 27 maj 2019
”Begäran om förhandsavgörande – Polissamarbete och straffrättsligt samarbete – Europeisk arresteringsorder – Rambeslut 2002/584/RIF – Artikel 6.1 – Begreppet utfärdande rättslig myndighet – Europeisk arresteringsorder som utfärdas av riksåklagaren i en medlemsstat – Ställning – Garanti för oavhängighet”
1.        Polissamarbete – Straffrättsligt samarbete – Rambeslutet om en europeisk arresteringsorder och överlämnande mellan medlemsstaterna – Begreppet utfärdande rättslig myndighet i den mening som avses i artikel 6.1 i rambeslutet – En medlemsstats myndigheter som inte är domstolar och som deltar i rättskipningen i straffrättsliga förfaranden i medlemsstaten – Omfattas – Begreppet myndighet som deltar i rättskipningen i straffrättsliga förfaranden – Åklagare med behörighet att lagföra en brottsmisstänkt – Omfattas
(Rådets rambeslut 2002/584, i dess lydelse enligt rambeslut 2009/299, artiklarna 1.1 och 6.1)
(se punkterna 28–42)
2.        Polissamarbete – Straffrättsligt samarbete – Rambeslutet om en europeisk arresteringsorder och överlämnande mellan medlemsstaterna – Begreppet utfärdande rättslig myndighet i den mening som avses i artikel 6.1 i rambeslutet – Åklagare med behörighet att lagföra en brottsmisstänkt – Omfattas – Villkor – Nödvändigt att myndigheten är oavhängig i förhållande till den verkställande makten – Nödvändigt att beslutet att utfärda en europeisk arresteringsorder går att överklaga till domstol
(Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna, artikel 6; rådets rambeslut 2002/584, i dess lydelse enligt rambeslut 2009/299, artiklarna 1.3 och 6.1)
(se punkterna 45–53, 56 och 57 samt domslutet)
Resumé
Det finns inte någon garanti för att tyska åklagarmyndigheter är tillräckligt oavhängiga i förhållande till den verkställande makten för att de ska kunna utfärda en europeisk arresteringsorder
Riksåklagaren i Litauen är däremot oavhängig på detta sätt
I de förenade mål som avgjorts genom domen OG och PI (Åklagarmyndigheten i Lübeck och Zwickau) (C‑508/18 och C‑82/19 PPU), som meddelades den 27 maj 2019, slog EU-domstolen (stora avdelningen) fast att begreppet ”[d]en utfärdande rättsliga myndigheten” i artikel 6.1 i rambeslut 2002/584/RIF,(1) det vill säga den myndighet som är behörig att utfärda en europeisk arresteringsorder, ska tolkas så, att begreppet inte omfattar åklagarmyndigheten i en medlemsstat som direkt eller indirekt kan påtvingas påbud eller anvisningar i ett enskilt ärende från den verkställande makten – såsom från en justitieminister – i samband med att beslut fattas om att utfärda en europeisk arresteringsorder. På motsatt sätt har EU-domstolen (stora avdelningen) i domen PF (Litauens riksåklagare) (C‑509/18), som meddelades samma dag, slagit fast att begreppet omfattar riksåklagaren i en medlemsstat som – samtidigt som riksåklagaren i organisatoriskt hänseende är oavhängig i förhållande till den dömande makten – är behörig att väcka åtal och vars ställning i medlemsstaten säkerställer att riksåklagaren är oavhängig i förhållande till den verkställande makten då beslut fattas om att utfärda en europeisk arresteringsorder.
Dessa olika mål handlade om verkställandet i Irland av europeiska arresteringsorder som utfärdats av tyska åklagarmyndigheter för lagföring av en litauisk medborgare (målet OG) och mot en rumänsk medborgare (målet PI) samt av en europeisk arresteringsorder som utfärdats av Litauens riksåklagare för lagföring av en litauisk medborgare (målet PF).
I dessa domar erinrade EU-domstolen inledningsvis om att begreppet ”rättslig myndighet” i artikel 6.1 i rambeslut 2002/584 ska ges en självständig tolkning, och att detta begrepp inte endast pekar ut domstolarna i en medlemsstat, utan att det kan täcka in de myndigheter som deltar i rättskipningen i straffrättsliga förfaranden i medlemsstaten i en vidare bemärkelse, till skillnad från bland annat ministerier eller polismyndigheten vilka är hänförliga till den verkställande makten. Begreppet kan således omfatta de myndigheter i en medlemsstat som – utan att det nödvändigtvis måste vara fråga om domare eller domstolar – deltar i rättskipningen i straffrättsliga förfaranden i den medlemsstaten. Den europeiska arresteringsordern underlättar den fria rörligheten för rättsliga avgöranden som meddelats före dom och som avser åtgärder i samband med lagföring. Mot denna bakgrund finner EU-domstolen att de myndigheter som enligt nationell rätt är behöriga att meddela sådana avgöranden kan omfattas av rambeslutets tillämpningsområde. En myndighet (såsom en åklagarmyndighet) – som i ett straffrättsligt förfarande är behörig att vidta åtgärder i samband med lagföring av en brottsmisstänkt person så att åtal kan väckas vid domstol – ska anses delta i rättskipningen i den berörda medlemsstaten. Detta fann EU-domstolen vara fallet i fråga om åklagarmyndigheten i Tyskland (målen OG och PI) och Litauens riksåklagare (målet PF).
EU-domstolen erinrade därefter om att systemet med en europeisk arresteringsorder innehåller två nivåer av skydd för de processuella rättigheter och grundläggande rättigheter som den eftersökta personen ska åtnjuta. Det rättsliga skyddet på den första nivån, det vill säga vid antagandet av ett nationellt rättsligt avgörande, såsom en nationell arresteringsorder, kompletteras nämligen av skyddet på den andra nivån, det vill säga när den europeiska arresteringsordern utfärdas. Vad gäller en åtgärd, såsom en europeisk arresteringsorder, som kan begränsa den rätt till frihet som den berörda personen har och som har stadfästs i artikel 6 i Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna, innebär detta skydd att ett avgörande ska meddelas på i vart fall den ena av dessa båda skyddsnivåer för att det ska kunna anses uppfylla de krav som uppställs inom ramen för ett effektivt domstolsskydd. När behörigheten att utfärda en europeisk arresteringsorder enligt lagstiftningen i den utfärdande medlemsstaten tillkommer en myndighet som deltar i rättskipningen i medlemsstaten men som varken är en domare eller en domstol, ska således det nationella rättsliga avgörandet – såsom en nationell arresteringsorder – som den europeiska arresteringsordern hänför sig till uppfylla dessa krav. När dessa krav är uppfyllda så utgör det en garanti för den verkställande rättsliga myndigheten att beslutet att utfärda en europeisk arresteringsorder för lagföring har meddelats inom ramen för ett nationellt förfarande som står under domstolskontroll, och att den som är föremål för den nationella arresteringsordern har kommit i åtnjutande av alla de skyddsregler som gäller för detta slags beslut.
Den andra skyddsnivån för den berördes rättigheter innebär att den rättsliga myndighet som enligt nationell rätt är behörig att utfärda en europeisk arresteringsorder särskilt kontrollerar att erforderliga villkor för utfärdandet är uppfyllda och prövar huruvida utfärdandet är proportionerligt mot bakgrund av de särskilda omständigheterna i varje enskilt fall. Den utfärdande rättsliga myndigheten ska dessutom kunna garantera för den verkställande rättsliga myndigheten att den – mot bakgrund av de skyddsregler som föreskrivs i den utfärdande medlemsstatens rättsordning – agerar på ett oavhängigt sätt då den utfärdar en europeisk arresteringsorder. Det är med tanke på denna oavhängighet påkallat att det finns föreskrifter och organisatoriska bestämmelser som säkerställer att den utfärdande rättsliga myndigheten, då den beslutar att utfärda en europeisk arresteringsorder, inte riskerar att påtvingas bland annat anvisningar i ett enskilt ärende från den verkställande makten. När behörigheten att utfärda en europeisk arresteringsorder enligt lagstiftningen i den utfärdande medlemsstaten tillkommer en myndighet som deltar i rättskipningen i medlemsstaten men som inte är en domstol, så ska beslutet att utfärda en sådan arresteringsorder – bland annat vad avser frågan om beslutet är proportionerligt eller ej – i medlemsstaten kunna överklagas till domstol på ett sätt som till fullo uppfyller de krav som uppställs inom ramen för ett effektivt domstolsskydd.
1      Rådets rambeslut 2002/584/RIF av den 13 juni 2002 om en europeisk arresteringsorder och överlämnande mellan medlemsstaterna (EGT L 190, 2002, s. 1).