62019CC0086
MIŠLJENJE NEZAVISNOG ODVJETNIKA
GIOVANNIJA PITRUZZELLE
od 11. ožujka 2020. (
1
)
Predmet C‑86/19
SL
protiv
Vueling Airlines SA
(zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Juzgado de lo Mercantil (Trgovački sud, Španjolska))
„Zahtjev za prethodnu odluku – Međunarodni zračni prijevoz – Montrealska konvencija – Odgovornost zračnih prijevoznika u vezi s prtljagom – Dokazani gubitak predane prtljage – Odšteta – Pretpostavke za dodjelu najvišeg iznosa odštete – Teret dokazivanja – Potrebni standard dokazivanja – Narav potrebnih dokaza – Postupovna autonomija država članica – Načela ekvivalentnosti i djelotvornosti”
1.
Nije teško zamisliti nezadovoljstvo i – nadasve – neugodnost koji su uzrokovani putniku kada mu zračni prijevoznik s kojim je putovao objavi da je izgubio prtljagu koju je predao. Međutim, je li gubitak njegove prtljage nužno najteži oblik štete uzrokovane prtljazi koji bi, u slučaju da se dokaže, opravdao da se putniku dodijeli najviši iznos predviđen Konvencijom o ujednačavanju određenih pravila u međunarodnom zračnom prijevozu, sklopljenom u Montrealu 28. svibnja 1999. (u daljnjem tekstu: Montrealska konvencija) (
2
) po osnovi naknade pretrpljene štete i mora li u toj situaciji putnik biti oslobođen tereta dokazivanja? To je pitanje u biti predmet ovog zahtjeva za prethodnu odluku.
I. Pravni okvir
A.
Montrealska konvencija
2.
Prema trećoj uvodnoj izjavi preambule Montrealske konvencije, države stranke „prepoznaj[u] značaj zajamčene zaštite interesa korisnika u međunarodnom zračnom prijevozu i potrebe za pravičnom naknadom temeljenom na načelu naknade štete”.
3.
U petoj uvodnoj izjavi spomenute preambule navodi se da je „zajedničko djelovanje država s ciljem daljnjeg usklađivanja i kodifikacije određenih pravila koja uređuju međunarodni zračni prijevoz kroz novu Konvenciju najprikladniji način postizanja pravedne uravnoteženosti interesa”.
4.
Članak 3. stavak 3. Montrealske konvencije predviđa da „[p]rijevoznik izdaje putniku oznaku za označavanje prtljage za svaki komad predane prtljage”.
5.
Stavci 2. i 3. članka 17. Montrealske konvencije glase kako slijedi:
„2.   Prijevoznik je odgovoran za pretrpljenu štetu u slučaju uništenja ili gubitka, ili štete na predanoj prtljazi isključivo pod uvjetom da [s]e događaj koji je prouzročio uništenje, gubitak ili štetu dogodio u zrakoplovu ili tijekom bilo kojeg razdoblja u kojem je predana prtljaga bila pod nadzorom prijevoznika. Međutim, prijevoznik nije odgovoran ako i u mjeri u kojoj je šteta nastala radi svojstvenog nedostatka, kvalitete ili greške na prtljazi. U slučaju prtljage koja nije predana, uključujući osobne stvari, prijevoznik je odgovoran ako je šteta nastala njegovom greškom ili greškom njegovih službenika ili agenata.
3.   Ako prijevoznik prizna gubitak predane prtljage, ili ako predana prtljaga nije stigla nakon isteka dvadeset jednog dana od datuma kada je trebala stići, putnik ima pravo protiv prijevoznika ostvariti svoja prava koja proizlaze iz ugovora o prijevozu”.
6.
Članak 22. Montrealske konvencije naslovljen je „Ograničenja odgovornosti vezana uz kašnjenje, prtljagu i teret”. Stavak 2. navedenog članka glasi kao slijedi:
„Pri prijevozu prtljage, odgovornost prijevoznika u slučaju uništenja, gubitka, štete ili kašnjenja ograničena je na 1000 posebnih prava vučenja [u daljnjem tekstu: SDR] za svakog putnika ako putnik nije ispunio, u trenutku predaje provjerene prtljage prijevozniku, posebnu izjavu interesa za isporuku u odredište i ako nije platio dodatni iznos ako je to od njega zahtijevano. U takvom će slučaju prijevoznik imati obvezu platiti iznos koji ne prekoračuje iznos naveden u izjavi, ako ne dokaže da je iznos veći od putnikovoga stvarnog interesa za isporuku u odredištu”.
7.
U skladu s postupkom predviđenim u članku 24. Montrealske konvencije, ograničenje odgovornosti predviđeno u članku 22. stavku 2. navedene konvencije povećano je od 30. prosinca 2009. na 1131 SDR‑a.
B.
Pravo Unije
8.
Montrealska konvencija odobrena je u ime Europske zajednice Odlukom Vijeća 2001/539/EZ od 5. travnja 2001. o sklapanju Konvencije o ujednačavanju određenih pravila u međunarodnom zračnom prijevozu (Montrealska konvencija) od strane Europske zajednice (
3
) i, u pogledu Europske unije, stupila je na snagu 28. lipnja 2004.
9.
Nakon stupanja Montrealske konvencije na snagu u Uniji, Uredbom (EZ) br. 889/2002 Europskog parlamenta i Vijeća od 13. svibnja 2002. (
4
) izmijenjena je Uredba Vijeća (EZ) br. 2027/97 od 9. listopada 1997. o odgovornosti zračnih prijevoznika u slučaju nesreća (
5
).
10.
Članak 1. izmijenjene Uredbe br. 2027/97 od tada predviđa da se „[o]vom […] Uredbom provode odgovarajuće odredbe Montrealske konvencije u pogledu zračnog prijevoza putnika i njihove prtljage te se utvrđuju određene dodatne odredbe. Područje primjene tih odredaba također se proširuje na zračni prijevoz unutar pojedine države članice”.
11.
Članak 3. stavak 1. izmijenjene Uredbe br. 2027/97 određuje da „[o]dgovornost zračnog prijevoznika Zajednice u pogledu putnika i njihove prtljage uređen[a je] svim odredbama Montrealske konvencije koje se odnose na takvu odgovornost”.
II. Glavni postupak, prethodno pitanje i postupak pred Sudom
12.
Osoba SL uputila se 18. rujna 2017. zrakoplovom s Ibize (Španjolska) u Fuerteventuru (Španjolska), s presjedanjem u Barceloni (Španjolska). Zračni prijevotnik za predmetni let bilo je društvo Vueling Airlines SA. Potonje je društvo priznalo gubitak prtljage koju je osoba SL uredno predala. Osoba SL je zatim zatražila isplatu iznosa od 1131 SDR (oko 1400 eura) radi naknade imovinske i neimovinske štete koju je pretrpjela uslijed gubitka svoje prtljage. U svojem zahtjevu osoba SL nije iznijela nikakav navod o sadržaju ili težini izgubljene prtljage, nego je samo istaknula nužnost nabave odjeće i osnovnih životnih potrepština te je svoju štetu procijenila na 1131 SDR bez navođenja ikakva dokaza. Iako Vueling Airlines priznaje gubitak prtljage, osobi SL nudi samo 250 eura po osnovi pretrpljene štete koja nije dokazana.
13.
Iz zahtjeva za prethodnu odluku proizlazi da postoji razlika u stajalištima među španjolskim sudovima o tome treba li najviši iznos dodijeliti automatski kada se dokaže gubitak prtljage, a da se ne razmotre moguća dokazna sredstva koja podnese putnik kojemu je ta prtljaga pripadala, ili će, naprotiv, iznos dodijeljen putniku sud utvrditi ovisno o dokazima koje taj putnik podnese.
14.
U tim je okolnostima Juzgado de lo Mercantil (Trgovački sud, Španjolska) odlučio prekinuti postupak te je odlukom, koju je tajništvo Suda zaprimilo 6. veljače 2019., potonjem sudu uputio sljedeće prethodno pitanje:
„Treba li u svakom slučaju kada je utvrđen gubitak kovčega zračni prijevoznik naknaditi štetu putniku u najvišem iznosu odštete od 1131 SDR‑a, s obzirom na to da se radi o najtežem slučaju od onih predviđenih u članku 17. stavku 2. i članku 22. stavku 2. Montrealske konvencije, ili, pak, u najvišem iznosu odštete koji sud može s obzirom na okolnosti izmijeniti, što uključuje i slučaj gubitka kovčega, na način da će se iznos od 1131 SDR‑a dodijeliti samo ako putnik na bilo koji pravno dopušteni način dokaže davrijednost predmeta i osobnih stvari koje je nosio u predanoj prtljazi te vrijednost predmeta koje je morao kupiti da ih nadomjesti dosiže taj iznos, odnosno, ako to ne učini, može li sud uzeti u obzir i druge kriterije kao što su to masa kovčega ili činjenica da je prtljaga bila izgubljena na odlaznom ili povratnom putovanju, u svrhu ocjene neimovinske štete uzrokovane putniku nepogodnošću koja proizlazi iz gubitka njegove prtljage?”
15.
Pisana očitovanja podnijeli su Vueling Airlines, njemačka i nizozemska vlada te Europska komisija.
16.
Na raspravi održanoj pred Sudom 15. siječnja 2020. saslušana su izlaganja osobe SL, društva Vueling Airlines, njemačke vlade i Komisije.
III. Analiza
17.
Prethodno pitanje može se podijeliti na dvije problematike. Prva se odnosi na pitanje je li svota od 1131 SDR‑a, navedena u članku 22. stavku 2. Montrealske konvencije, najviši iznos odštete, ili, naprotiv, paušalna svota koju sud mora automatski dodijeliti putniku koji je oštećen zbog gubitka svoje prtljage. Druga se tiče pitanja raspodjele tereta dokazivanja i standarda dokazivanja koje sud može zahtijevati od putnika kada potonji mora dokazati štetu pretrpljenu povodom gubitka prtljage. U skladu sa zahtjevom Suda, ovo će se mišljenje usredotočiti na tu drugu problematiku.
A.
Uvodne napomene
18.
Ove su uvodne napomene dvojake. Prvo ću podsjetiti da je Sud nadležan za tumačenje Montrealske konvencije. Potom ću odgovoriti na argumente koje je iznio Vueling Airlines kako bi od Suda ishodio utvrđenje nedopuštenosti ovog zahtjeva za prethodnu odluku.
19.
Kao prvo, glede nadležnosti Suda, valja podsjetiti da je Montrealsku konvenciju Europska zajednica potpisala 9. prosinca 1999., a potom je 5. travnja 2001. Vijeće Europske unije istu odobrilo u njezino ime. Ona je u pogledu Unije stupila na snagu 28. lipnja 2004. Iz ustaljene sudske prakse proizlazi da je od tog datuma navedena konvencija sastavni dio pravnog poretka Unije te je slijedom toga Sud nadležan u prethodnom postupku odlučivati o njezinu tumačenju (
6
). U svojem interpretativnom radu Sud će se morati voditi odredbama članka 31. Bečke konvencije o pravu međunarodnih ugovora od 23. svibnja 1969., prema kojem se međunarodni ugovor mora tumačiti u dobroj vjeri, prema uobičajenom smislu izraza iz ugovora u njihovu kontekstu i u svjetlu predmeta i svrhe ugovora (
7
).
20.
Kao drugo, glede dopuštenosti zahtjeva za prethodnu odluku, Vueling Airlines tvrdi, u biti, da su odredbe čije se tumačenje traži – to jest članak 17. stavak 2. i članak 22. stavak 2. Montrealske konvencije – u potpunosti jasne i da se odgovor na pitanje koje je postavio sud koji je uputio zahtjev već nalazi u postojećoj sudskoj praksi Suda. U tom pogledu valja ustvrditi da navodno postojanje ranije sudske prakse nije razlog za nedopuštenost zahtjeva za prethodnu odluku. U svakom slučaju, kao što sam to prethodno istaknuo, u okviru pitanja upućenog Sudu pojavljuju se dvije različite problematike, pri čemu se čini da Vueling Airlines prikriva činjenicu da je ona koja se odnosi na određivanje potrebnog standarda dokazivanja novo pitanje.
21.
Osim toga, podsjećam da pitanja o tumačenju prava Unije koja uputi nacionalni sud unutar pravnog i činjeničnog okvira koji utvrđuje pod vlastitom odgovornošću uživaju presumpciju relevantnosti i da Sud može odbiti odlučiti o zahtjevu za prethodnu odluku koji je uputio nacionalni sud samo ako je očito da zatraženo tumačenje prava Unije nema nikakve veze s činjeničnim stanjem ili predmetom spora u glavnom postupku, ako je problem hipotetski ili ako Sud ne raspolaže činjeničnim i pravnim elementima potrebnima da bi se mogao dati koristan odgovor na upućena pitanja (
8
). U ovom predmetu to nije slučaj.
22.
Zbog svih tih razloga treba odbiti argument Vueling Airlinesa kojim se osporava dopuštenost ovog zahtjeva za prethodnu odluku.
B.
Je li ograničenje odštete od 1131 SDR‑a gornja granica ili paušal
23.
Osoba SL tvrdi da joj je, s obzirom na to da je gubitak njezine prtljage dokazan i da je riječ o najtežem obliku štete uzrokovane prtljazi, sud dužan automatski dodijeliti svotu od 1131 SDR‑a koju, po tumačenju članka 17. stavka 2., u vezi s člankom 22. stavkom 2. Montrealske konvencije, treba shvatiti kao paušal.
24.
Ovdje ću samo podsjetiti na to da iz teksta Montrealske konvencije proizlazi da se, iako je sâmo načelo odgovornosti zračnog prijevoznika u slučaju uništenja, gubitka ili štete na predanoj prtljazi proizašlo iz članka 17. stavka 2. navedene konvencije, na tu odgovornost primjenjuju „ograničenja” (
9
) iz članka 22. čiji stavak 2. izričito predviđa da je „odgovornost prijevoznika u slučaju uništenja, gubitka, štete ili kašnjenja ograničena [pri prijevozu prtljage] na [1131] SDR‑a” (
10
). Tako je Montrealsku konvenciju protumačio i zakonodavac Unije, koji u uvodnoj izjavi 12. Uredbe br. 889/2002 navodi s njom u vezi „jedinstvene granice odgovornosti za gubitak, oštećenje ili uništenje prtljage” (
11
).
25.
Osim toga, Sud je već presudio da je cilj članka 22. stavka 2. Montrealske konvencije „ograničiti obvezu u vidu odgovornosti zračnih prijevoznika” (
12
) i da se „ograničenje odštete koje iz tog proizlazi mora primijeniti ‚za svakog putnika’” (
13
). Sud smatra da je riječ o jasnom ograničenju odštete (
14
). On je tako presudio da se „tako osmišljenim ograničenjem odštete omogućuje da se putnicima lako i brzo nadoknadi šteta a da se pritom zračnim prijevoznicima ne nameće vrlo opsežna obveza naknade štete koju je teško utvrditi i izračunati, a kojom bi se mogla ugroziti, pa čak i paralizirati, njihova ekonomska aktivnost” (
15
). Osim toga, Sud je odlučio da je „ograničenje odgovornosti zračnog prijevoznika za štetu, koja proizlazi iz gubitka prtljage, predviđeno u tom članku apsolutno ograničenje koje obuhvaća kako neimovinsku tako i imovinsku štetu, ako nije drukčije određeno” (
16
).
26.
Naposljetku, nedvosmislen odgovor na prvu problematiku koja se pojavljuje u okviru prethodnog pitanja koje je Sudu uputio nacionalni sud nalazi se ponajprije u točki 34. presude Espada Sánchez i dr. (
17
), u skladu s kojom je Sud presudio da „glede prtljage, predviđeno ograničenje jest, na temelju članka 22. stavka 2. Montrealske konvencije, gornja granica odštete, koju stoga svaki putnik ne može automatski i paušalno dobiti u slučaju gubitka svoje prtljage” (
18
).
C.
Teret dokazivanja i traženi standard dokazivanja
27.
Budući da je načelo da sud određuje iznos odštete, unutar granice od 1131 SDR‑a, u okviru drugog dijela prethodnog pitanja upitno je prema kojim pravilima sud mora odrediti iznos odštete i koje dokaze on mora zahtijevati od putnika u tu svrhu.
28.
Sud koji je uputio zahtjev ukazuje na različita stajališta španjolskih sudova. Neki od njih smatraju da se u slučaju kada se dokaže gubitak prtljage, putniku može dodijeliti najviša svota a da se ne traži podnošenje dokaza o stvarnom sadržaju zagubljene prtljage. Naime, prema njihovu stajalištu, zahtijevati takve dokaze značilo bi zahtijevati od putnika probatio diabolica. Drugi sudovi drže, naprotiv, da se položaj putnika ne razlikuje od bilo koje druge osobe koja potražuje naknadu štete. Stoga sam gubitak prtljage nije dostatan da se dodijeli najviši iznos i na putniku je da dokaže prirodu i vrijednost predmeta sadržanih u izgubljenoj prtljazi.
29.
Podsjećam da se u okviru glavnog postupka osoba SL samo poziva na nesporni gubitak svoje prtljage a da ne opisuje njezin sadržaj, niti iznosi popratnu dokumentaciju kojom se potvrđuje vrijednost robe i predmeta koje je morala nabaviti kako bi nadomjestila izgubljeni sadržaj, niti navodi težinu svoje prtljage. U tim okolnostima Vueling Airlines predlaže da se osobi SL nadoknadi šteta u iznosu od 250 eura.
30.
Uvodno, moram reći da sam skloniji priznati da nijedan putnik, ni uz primjenu dužne pažnje, neće sačuvati dokaz o kupnji svakog predmeta u svojoj prtljazi, niti će snimiti fotografiju njezina sadržaja misleći da bi mu takav dokaz mogao poslužiti u slučaju problema. I da nisu probatio diabolica, takve dokaze može nedvojbeno biti teško podnijeti. Osim toga, dodijeljena odšteta, čak i kad dosegne najvišu vrijednost, može biti nedostatna za potpuno popravljanje štete koju je putnik pretrpio, s obzirom na to da, kao što sam na to gore podsjetio, Montrealska konvencija predviđa ograničenu odgovornost zračnih prijevoznika (
19
). Ovo može biti tim više točno jer odšteta treba „popraviti” ne samo imovinsku, nego i pretrpljenu neimovinsku štetu (
20
). Mora se, međutim, priznati da sustav odgovornosti zračnih prijevoznika, kako je određen u Montrealskoj konvenciji, proizlazi iz kompromisa koji su postigli njezini autori koji su morali očuvati „pravednu uravnoteženost interesa” (
21
), na koju se ne moramo vratiti. Valja također priznati da se mora naći pravedna sredina između obvezivanja putnika da podnese dokaz za svaki predmet u izgubljenoj prtljazi i stava osobe SL koja sudu kojem je uputila zahtjev nije podnijela nikakav dokaz.
31.
Međutim, iako je u Montrealskoj konvenciji utvrđeno načelo odgovornosti zračnih prijevoznika, osobito u slučajevima gubitka prtljage, u njoj nije ništa navedeno o pretpostavkama pod kojima ta odgovornost nastaje ili se na nju može pozivati. U njoj nije ništa navedeno ni o pitanju dokaza koji putnik mora podnijeti.
32.
Međutim, s obzirom na to da je Montrealska konvencija sastavni dio prava Unije, tim više jer je provedena izmijenjenom Uredbom br. 2027/97, države članice su dužne poštovati druga načela prava Unije kada primjenjuju njezina pravila. Drugim riječima, budući da ni Montrealskom konvencijom niti izmijenjenom Uredbom br. 2027/97 nisu predviđene pretpostavke pod kojima odgovornost zračnih prijevoznika može nastati u slučaju gubitka prtljage, te se pretpostavke moraju prepustiti državama članicama na ocjenu, poštujući njihovu postupovnu autonomiju (
22
). Stoga je na tim državama da urede postupovna pravila za sudske postupke namijenjene zaštiti prava koja putnici imaju na temelju Montrealske konvencije. Ta postupovna pravila ne smiju biti nepovoljnija od onih koja uređuju slična nacionalna pravna sredstva (načelo ekvivalentnosti) i u praksi ne smiju onemogućavati ili pretjerano otežavati ostvarivanje prava koja dodjeljuje pravni poredak Unije (načelo djelotvornosti) (
23
). Poštovanje tih zahtjeva mora se ispitati vodeći računa o ulozi tih pravila u cjelokupnom postupku, tijeku navedenog postupka i posebnostima tih pravila pred različitim nacionalnim tijelima (
24
).
33.
Smatram da u trenutačnom stanju prava Unije nije moguće više regulirati pravni režim dokazivanja u postupcima u kojima putnici nastoje ishoditi naknadu štete pretrpljene uslijed gubitka svoje prtljage. Teza osobe SL nema nikakvog pravnog uporišta u pravu Unije i sam Sud nije smatrao da se putnika mora osloboditi svake obveze na području dokazivanja jer je već presudio – doduše, u predmetu u kojem nije bio izravno upitan o toj problematici – da iz članka 22. stavka 2. Montrealske konvencije proizlazi da je na dotičnim putnicima da pod nadzorom nacionalnog suda u dovoljnoj mjeri dokažu sadržaj zagubljene prtljage (
25
).
34.
Budući da spis ne sadržava pojašnjenja glede pravila primjenjivih na području dokazivanja u okviru glavnog postupka, na sudu koji je uputio zahtjev će biti da ocijeni nacionalna postupovna pravila s obzirom na gore navedena načela ekvivalentnosti i – nadasve – djelotvornosti.
35.
Iz teksta prethodnog pitanja ipak se može zaključiti da sud koji je uputio zahtjev smatra da pretrpljenu štetu putnik može dokazati bilo kojim pravnim sredstvom. Bez namjere sveobuhvatnog nabrajanja, to će dakle moći obuhvatiti istovremeno dokumentarne dokaze (fotografije, predočenje blagajničkih računa ili računa itd.) i iskaze svjedoka. Na sudu će biti da ocijeni dokaznu snagu svih elemenata koju su mu podneseni. On će također moći uzeti u obzir težinu prtljage, ako mu nacionalno pravo to dopušta i pod uvjetom da je poznata (
26
). Isto tako, glede procjene neimovinske štete, čini se da sud koji je uputio zahtjev polazi od zamisli da gubitak prtljage ima teže posljedice ako do njega dođe prilikom odlaznog leta nego tijekom povratnog leta. Riječ je doista o elementu koji se može uzeti u obzir. Na tako kazuističkom području neću, međutim, postaviti kao apsolutnu istinu to da je neugodnost veća na odlasku, nego na povratku. Primjerice, ako su osobne stvari određene sentimentalne vrijednosti bile izgubljene, čini mi se da neimovinska šteta koja iz toga proizlazi ima isti intenzitet neovisno je li nastala pri odlasku ili povratku.
36.
Slijedom navedenog, prethodna razmatranja nedvojbeno pokazuju kazuističku narav postupaka u kojima putnici nastoje ishoditi naknadu štete pretrpljenu povodom gubitka svoje prtljage i sve poteškoće toga da se pravilo o dokazivanju unaprijed utvrdi, s obzirom na to da se slučajevi mogu razlikovati. Stoga to treba prepustiti ocjeni nacionalnog suda koji je u najboljem položaju da primijeni pravila o dokazivanju koja su određena na nacionalnoj razini, tako da se uvjeri da ona ne onemogućavaju ili pretjerano ne otežavaju ostvarivanje prava na odštetu, kako je utvrđeno u članku 17. stavku 2. i članku 22. stavku 2. Montrealske konvencije.
37.
Iz prethodno navedenog proizlazi da je na nacionalnom sudu da, poštujući najviši iznos od 1131 SDR‑a, utvrdi iznos koji treba dodijeliti putniku po osnovi naknade imovinske i neimovinske štete pretrpljene uslijed gubitka njegove predane prtljage. Iako je na putniku da iznese dokazna sredstva nužna za utvrđivanje njegove štete, nacionalni se sud mora uvjeriti da nacionalna pravila koja se primjenjuju na tom području ne onemogućavaju ili pretjerano ne otežavaju ostvarivanje prava na odštetu, kako je utvrđeno u članku 17. i članku 22. stavku 2. Montrealske konvencije.
IV. Zaključak
38.
S obzirom na sva prethodna razmatranja, predlažem Sudu da na prethodno pitanje koje je uputio Juzgado de lo Mercantil (Trgovački sud, Španjolska) odgovori na sljedeći način:
1.
Članak 17. stavak 2. i članak 22. stavak 2. Konvencije o ujednačavanju određenih pravila u međunarodnom zračnom prijevozu, sklopljene 28. svibnja 1999. u Montrealu, treba tumačiti na način da najviši iznos odštete predviđen u slučaju uništenja, gubitka ili štete na predanoj prtljazi jest gornja granica odštete, koju stoga svaki putnik ne može automatski i paušalno dobiti u slučaju gubitka svoje predane prtljage.
2.
Na nacionalnom je sudu da, poštujući najviši iznos od 1131 SDR‑a, utvrdi iznos koji treba dodijeliti putniku po osnovi naknade imovinske i neimovinske štete pretrpljene uslijed gubitka njegove predane prtljage. Iako je na putniku da iznese dokazna sredstva nužna za utvrđivanje njegove štete, nacionalni se sud mora uvjeriti da nacionalna pravila koja se primjenjuju na tom području ne onemogućavaju ili pretjerano ne otežavaju ostvarivanje prava na odštetu, kako je utvrđeno u članku 17. stavku 2. i članku 22. stavku 2. Montrealske konvencije.
(
1
)	Izvorni jezik: francuski
(
2
)	SL 2001., L 194, str. 39. (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 7., svezak 21., str. 6.)
(
3
)	SL 2001., L 194, str. 38. (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 7., svezak 21., str. 5.)
(
4
)	SL 2002., L 140, str. 2. (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 7., svezak 4., str. 60.)
(
5
)	SL 1997., L 285, str. 1. (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 7., svezak 3., str. 45.)
(
6
)	Vidjeti presudu od 12. travnja 2018., Finnair (C‑258/16, EU:C:2018:252, t. 20. i navedena sudska praksa). Vidjeti također presudu od 22. studenoga 2012., Espada Sánchez i dr. (C‑410/11, EU:C:2012:747, t. 20. i navedena sudska praksa).
(
7
)	Vidjeti presudu od 12. travnja 2018., Finnair (C‑258/16, EU:C:2018:252, t. 21. i navedena sudska praksa). Vidjeti također presudu od 22. studenoga 2012., Espada Sánchez i dr. (C‑410/11, EU:C:2012:747, t. 20. do 22. i navedena sudska praksa).
(
8
)	Vidjeti, među opsežnom sudskom praksom, presudu od 31. siječnja 2017., Lounani (C‑573/14, EU:C:2017:71, t. 56.).
(
9
)	Vidjeti naslov članka 22. Montrealske konvencije. Moje isticanje
(
10
)	Moje isticanje
(
11
)	Moje isticanje
(
12
)	Presuda od 6. svibnja 2010., Walz (C‑63/09, EU:C:2010:251, t. 34.). Moje isticanje
(
13
)	Presuda od 6. svibnja 2010., Walz (C‑63/09, EU:C:2010:251, t. 34.). Moje isticanje
(
14
)	Vidjeti presudu od 6. svibnja 2010., Walz (C‑63/09, EU:C:2010:251, t. 35.).
(
15
)	Presuda od 6. svibnja 2010., Walz (C‑63/09, EU:C:2010:251, t. 36.). Moje isticanje
(
16
)	Presuda od 6. svibnja 2010., Walz (C‑63/09, EU:C:2010:251, t. 38.). Moje isticanje
(
17
)	Presuda od 22. studenoga 2012. (C‑410/11, EU:C:2012:747)
(
18
)	Moje isticanje
(
19
)	Osim u slučajevima u kojima je putnik ispunio, u trenutku predaje provjerene prtljage prijevozniku, posebnu izjavu o interesu za isporuku u odredište i ako je platio dodatni iznos, ako je to od njega zahtijevano: vidjeti članak 22. stavak 2. Montrealske konvencije.
(
20
)	Vidjeti presudu od 6. svibnja 2010., Walz (C‑63/09, EU:C:2010:251, t. 39.). Odšteta predviđena Montrealskom konvencijom samo je naknada jer je navedenom konvencijom izričito isključena mogućnost da se „[naplate] kaznene, preventivne ili bilo kakve druge štete koje se ne mogu nadoknaditi” (članak 29. Montrealske konvencije. Vidjeti također treću uvodnu izjavu u preambuli te konvencije).
(
21
)	Peta uvodna izjava Montrealske konvencije
(
22
)	Vidjeti, po analogiji, presudu od 12. prosinca 2019., Aktiva Finants (C‑433/18, EU:C:2019:1074, t. 29. i navedena sudska praksa).
(
23
)	Vidjeti, po analogiji, presudu od 12. prosinca 2019., Aktiva Finants (C‑433/18, EU:C:2019:1074, t. 29. i navedena sudska praksa).
(
24
)	Vidjeti, po analogiji, presudu od 11. rujna 2019., Călin (C‑676/17, EU:C:2019:700, t. 31.).
(
25
)	Vidjeti presudu od 22. studenoga 2012., Espada Sánchez i dr. (C‑410/11, EU:C:2012:747, t. 35.).
(
26
)	Čini se da je iz diskusija na raspravi pred Sudom proizašlo da zračni prijevoznik bilježi pojedinačnu težinu predane prtljage. Pod pretpostavkom, dakle, da je ta težina poznata zračnom prijevozniku ili samom putniku, ona neće biti, međutim, nužno odlučujuća jer težina odjeće ne govori u konačnici ništa o njezinoj cijeni.