62023CJ0417
PRESUDA SUDA (veliko vijeće)
18. prosinca 2025. (
*1
)
„Zahtjev za prethodnu odluku – Jednako postupanje prema osobama bez obzira na njihovo rasno ili etničko podrijetlo – Direktiva 2000/43/EZ – Pojmovi ‚etničko podrijetlo’, ‚izravna diskriminacija’ i ‚neizravna diskriminacija’ – Nacionalni propis kojim se zahtijeva donošenje planova prostornog razvoja namijenjenih smanjenju postotka obiteljskih javnih stanova u određenim stambenim područjima – Utvrđivanje tih područja na temelju udjela ‚imigranata i njihovih potomaka iz nezapadnih zemalja’ – Opravdanje – Socijalna kohezija i integracija – Stambena politika – Članak 7. Povelje Europske unije o temeljnim pravima – Pravo na poštovanje doma – Proporcionalnost”
U predmetu C‑417/23,
povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Østre Landsret (Žalbeni sud regije Istok, Danska), odlukom od 30. lipnja 2023., koju je Sud zaprimio 6. srpnja 2023., u postupcima
Slagelse Almennyttige Boligselskab, Afdeling Schackenborgvænge,
protiv
MV,
EH,
LI,
AQ,
LO,
uz sudjelovanje:
BL – Danmarks Almene Boliger,
Institut for Menneskerettigheder,
i
XM,
ZQ,
FZ,
DL,
WS,
JI,
PB,
VT,
YB,
TJ,
RK
protiv
Social-, Bolig- og Ældreministeriet,
uz sudjelovanje:
Institut for Menneskerettigheder,
FN’s særlige rapportør E. Tendayi Achiume,
FN’s særlige rapportør Balakrishnan Rajagopal,
SUD (veliko vijeće),
u sastavu: K. Lenaerts, predsjednik, T. von Danwitz, potpredsjednik, K. Jürimäe, C. Lycourgos, I. Jarukaitis, M. L. Arastey Sahún (izvjestiteljica), I. Ziemele, J. Passer i O. Spineanu‑Matei, predsjednici vijeća, S. Rodin, E. Regan, A. Kumin, N. Jääskinen, D. Gratsias i Z. Csehi, suci,
nezavisna odvjetnica: T. Ćapeta,
tajnik: C. Strömholm, administratorica,
uzimajući u obzir pisani dio postupka i nakon rasprave održane 30. rujna 2024.,
uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:
–
za Slagelse Almennyttige Boligselskab, Afdeling Schackenborgvænge, H. Qwist, advokat,
–
za osobe XM, ZQ, FZ, DL, WS, JI, PB, VT, YB, TJ i RK, P. A. Fokdal i E. O. R. Rosenberg Khawaja, advokater,
–
za osobe MV, EH, LI, AQ i LO, N.-E. Hansen i M. Tarp, advokater,
–
za BL – Danmarks Almene Boliger, K. Paludan i L. V. Thomsen, advokater,
–
za Institut for Menneskerettigheder, M. Akhtar, P. Hjaltason, L. Teilgård, T. B. Thomsen i M. Ventegodt, u svojstvu agenata,
–
za FN’s særlige rapportør E. Tendayi Achiume i FN’s særlige rapportør Balakrishnan Rajagopal, P. A. Fokdal i E. O. R. Rosenberg Khawaja, advokater,
–
za dansku vladu, C. A.‑S. Maertens, u svojstvu agenta, uz asistenciju R. Holdgaarda i J. Pinborga, advokater,
–
za španjolsku vladu, A. Pérez‑Zurita Gutiérrez, u svojstvu agenta,
–
za Europsku komisiju, P. Carlin, F. Clotuche‑Duvieusart i C. Vang, u svojstvu agenata,
saslušavši mišljenje nezavisne odvjetnice na raspravi održanoj 13. veljače 2025.,
donosi sljedeću
Presudu
1
Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 2. stavka 2. točaka (a) i (b) Direktive Vijeća 2000/43/EZ od 29. lipnja 2000. o provedbi načela jednakog postupanja prema osobama bez obzira na njihovo rasno ili etničko podrijetlo (SL 2000., L 180, str. 22.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 20., svezak 1., str. 19.).
2
Zahtjev je upućen u okviru pet sporova između, u pogledu prvih četiriju, javnog najmodavca Slagelse Almennyttige Boligselskab, Afdeling Schackenborgvænge (u daljnjem tekstu: SAB), i petero najmoprimaca obiteljskih javnih stanova i, u pogledu petog spora, jedanaestero najmoprimaca obiteljskih javnih stanova i Social‑, Bolig‑ og Ældreministerieta (Ministarstvo socijalne skrbi, stanovanja i starijih osoba, Danska) u vezi s nacionalnim propisom kojim se predviđa obveza donošenja planova prostornog razvoja namijenjenih smanjenju postotka obiteljskih javnih stanova u stambenim područjima koja su obilježena, među ostalim, činjenicom da je tijekom posljednjih pet godina udio „imigranata i njihovih potomaka iz nezapadnih zemalja” premašio 50 %.
Pravni okvir
Pravo Unije
Direktiva 2000/43
3
Uvodne izjave 2., 3., 4., 9., 12., 13., 15., 16. i 28. Direktive 2000/43 predviđaju:
„(2)
U skladu s člankom 6. [UEU‑a], Europska unija temelji se na načelima slobode, demokracije, poštovanja ljudskih prava i temeljnih sloboda te vladavine prava, načelima koja su zajednička državama članicama, te bi trebala poštovati temeljna prava kako su zajamčena Europskom konvencijom za zaštitu ljudskih prava i temeljnih sloboda [potpisanom u Rimu 4. studenoga 1950. (u daljnjem tekstu: EKLJP)] i kako proistječu iz ustavnih tradicija zajedničkih državama članicama kao opća načela prava Zajednice.
(3)
Pravo svih osoba na jednakost pred zakonom i na zaštitu od diskriminacije predstavlja opće pravo priznato Općom deklaracijom o ljudskim pravima, Konvencijom Ujedinjenih naroda o ukidanju svih oblika diskriminacije žena, Međunarodnom konvencijom o ukidanju svih oblika rasne diskriminacije, Međunarodnim paktom Ujedinjenih naroda o građanskim i političkim pravima te Međunarodnim paktom Ujedinjenih naroda o gospodarskim, socijalnim i kulturnim pravima, kao i [EKLJP‑om] čije su potpisnice sve države članice.
(4)
Važno je poštovati takva temeljna prava i slobode, uključujući i pravo na slobodu udruživanja. U kontekstu pristupa robi i uslugama te pružanja robe i usluga također je važno poštovanje prava na privatnost i obiteljski život te transakcija koje se obavljaju u tom kontekstu.
[…]
(9)
Diskriminacija temeljena na rasnom ili etničkom podrijetlu može ugroziti postizanje ciljeva iz [UFEU‑a], a posebno postizanje visoke razine zaposlenosti i socijalne zaštite, podizanje životnog standarda i kakvoće života, gospodarske i socijalne kohezije te solidarnosti. Također može ugroziti cilj razvoja Europske unije kao područja, slobode, sigurnosti i pravde.
[…]
(12)
S ciljem osiguravanja razvoja demokratskih i tolerantnih društava koja omogućavaju sudjelovanje svih osoba bez obzira na njihovo rasno ili etničko podrijetlo, posebno bi djelovanje na polju diskriminacije temeljene na rasnom ili etničkom podrijetlu trebalo ići dalje od pristupa djelatnostima u svojstvu zaposlenika i samostalnim djelatnostima te pokrivati područja poput obrazovanja, socijalne zaštite, uključujući socijalnu sigurnost i zdravstvenu zaštitu, socijalne pogodnosti i pristup robi i uslugama te pružanje robe i usluga.
(13)
Zbog toga bi bilo kakva izravna ili neizravna diskriminacija koja se temelji na rasnom ili etničkom podrijetlu u područjima koja pokriva ova Direktiva trebala biti zabranjena na području cijele Zajednice. Ova bi se zabrana diskriminacije trebala odnositi i na državljane trećih zemalja, ali ne pokriva razlike u postupanju na temelju državljanstva i ne dovodi u pitanje propise kojima je uređeno pitanje ulaska i boravka državljana trećih zemalja te njihovog pristupa zapošljavanju i radu.
[…]
(15)
Procjena činjenica na temelju kojih se može zaključiti da postoji izravna ili neizravna diskriminacija u nadležnosti je nacionalnih pravosudnih ili drugih nadležnih tijela, u skladu s pravilima nacionalnog prava ili prakse. Takvim se pravilima osobito može predvidjeti utvrđivanje postojanja neizravne diskriminacije bilo kojim sredstvima, uključujući i na temelju statističkih dokaza.
(16)
Važno je zaštititi sve fizičke osobe od diskriminacije na temelju rasnog ili etničkog podrijetla. […]
[…]
(28)
[…] cilj ove Direktive, to jest, osiguravanje zajedničke visoke razine zaštite od diskriminacije u svim državama članicama, ne mogu dostatno ostvariti države članice […]”
4
U članku 1. te direktive, naslovljenom „Svrha”, navedeno je:
„Svrha ove direktive jest utvrditi okvir za borbu protiv diskriminacije na temelju rasnog ili etničkog podrijetla s ciljem ostvarenja načela jednakog postupanja u državama članicama.”
5
Članak 2. navedene direktive, naslovljen „Pojam diskriminacije”, određuje:
„1.   Za potrebe ove Direktive načelo jednakog postupanja znači nepostojanje izravne ili neizravne diskriminacije na temelju rasnog ili etničkog podrijetla.
2.   Za potrebe stavka 1.:
(a)
izravna diskriminacija postoji ako se prema nekoj osobi zbog njezina rasnog ili etničkog podrijetla postupa, ako se postupalo ili bi se postupalo nepovoljnije nego prema nekoj drugoj osobi u usporedivoj situaciji;
(b)
neizravna diskriminacija postoji ako bi naizgled neutralna odredba, kriterij ili praksa doveli osobe određenog rasnog ili etničkog podrijetla u posebno nepovoljan položaj u usporedbi s drugim osobama, osim ako se takva odredba, kriterij ili praksa objektivno mogu opravdati zakonitim ciljem, a sredstva za njegovo postizanje prikladna su i potrebna.
[…]”
6
Članak 3. te direktive, naslovljen „Područje primjene”, propisuje:
„1.   U okvirima ovlasti prenesenih na Zajednicu, ova se Direktiva primjenjuje na sve osobe, kako u javnom tako i u privatnom sektoru, uključujući javna tijela, s obzirom na:
[…]
(h)
pristup robi i uslugama te pružanje robe i usluga dostupnih javnosti, uključujući one u području stanovanja.
2.   Ova Direktiva ne pokriva razlike u postupanju koje se temelje na državljanstvu i ne dovodi u pitanje odredbe i uvjete za ulazak i boravak državljana trećih zemalja i osoba bez državljanstva na području država članica niti postupanje koje je povezano s pravnim statusom dotičnih državljana trećih zemalja i osoba bez državljanstva.”
7
Članak 8. Direktive 2000/43, naslovljen „Teret dokazivanja”, u stavku 1. propisuje:
„Države članice donose sve potrebne mjere u skladu sa svojim nacionalnim pravosudnim sustavima kako bi osigurale da, u slučajevima kada osobe koje smatraju da im je nanesena šteta zbog neprimjenjivanja načela jednakog postupanja, pred sudom ili nekim drugim nadležnim tijelom, [učine vjerojatnim] činjenice na temelju kojih se može pretpostaviti postojanje izravne ili neizravne diskriminacije, teret dokazivanja da nije bilo kršenja načela jednakog postupanja leži na tuženiku.”
Direktiva 2006/123/EZ
8
U uvodnoj izjavi 27. Direktive 2006/123/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 12. prosinca 2006. o uslugama na unutarnjem tržištu (SL 2006., L 376, str. 36.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 13., svezak 47., str. 160.) navodi se:
„Ova Direktiva ne obuhvaća socijalne usluge u području stanovanja, dječje skrbi i pomoći potrebitim obiteljima i osobama, koje država osigurava na nacionalnoj, regionalnoj ili lokalnoj razini preko posebno ovlaštenih pružatelja ili dobrotvornih organizacija, koje je država priznala kao takve, da bi se osigurala potpora osobama koje trebaju trajnu ili privremenu pomoć zbog nedostatnih obiteljskih primanja, potpune ili djelomične ovisnosti o drugima te opasnosti od marginalizacije. Ova direktiva ne smije utjecati na spomenute usluge koje imaju ključnu važnost da bi se zajamčilo temeljno pravo na ljudsko dostojanstvo i integritet, i kojima se očituje načelo socijalne kohezije i solidarnosti.”
9
U skladu s člankom 2. stavcima 1. i 2. te direktive:
„1.   Ova se Direktiva primjenjuje na usluge koje dostavljaju pružatelji s poslovnim nastanom u državi članici.
[…]
2.   Ova se Direktiva ne primjenjuje na sljedeće djelatnosti:
[…]
(j)
socijalne usluge području stanovanja […]
[…]”
10
U članku 4. točki 1. navedene direktive određuje se:
„U smislu ove Direktive primjenjuju se sljedeće definicije:
1.
‚usluga’ je svaka samostalna gospodarska djelatnost koja se obično obavlja za naknadu, kako je spomenuto u članku [57. UFEU‑a]”.
Dansko pravo
11
Članak 27. stavak 4. lovbekendtgørelse nr. 1877 om almene boliger m.v. (almenboligloven) (Odluka o kodifikaciji br. 1877 o, među ostalim, javnom stanovanju (Zakon o javnom stanovanju)) od 27. rujna 2021. (u daljnjem tekstu: Zakon o javnom stanovanju) glasi kako slijedi:
„Za stambene objekte koji se nalaze na području transformacije u smislu članka 61.a stavka 4. ministar odobrava prodaju pod uvjetom da se raskinu […] ugovori o najmu sklopljeni s najmoprimcima koji ne ispunjavaju kriterije koje je odredilo općinsko vijeće na temelju članka 27.c stavka 1.”
12
U članku 27. tog zakona navodi se:
„1.   Općinsko vijeće utvrđuje kriterije za iznajmljivanje nekretnina koje se nalaze u osjetljivom stambenom području u smislu članka 61.a stavka 1. prodanih privatnim kupcima. Kriterije iz prve rečenice donosi općinsko vijeće najkasnije u trenutku odobrenja prijenosa i vrijede 10 godina od dana kada je dotično zemljište predano u posjed. Kriteriji utvrđeni u skladu s prvom rečenicom primjenjuju se i na nove stambene objekte za najam izgrađene na zemljištu.
[…]
3.   Ako se nekretnina daje u najam protivno navedenim kriterijima, općinsko vijeće nalaže najmodavcu obvezu raskida ugovora o najmu.”
13
Članak 61.a navedenog zakona određuje:
„1.   Osjetljivo stambeno područje je područje koje ispunjava najmanje dva od sljedećih kriterija:
1)
Udio stanovnika u dobi od 18 do 64 godine koji nisu uključeni u tržište rada ili obrazovanje iznosi više od 40 %, izračunan kao prosjek u posljednje dvije godine.
2)
Udio stanovnika osuđenih za kaznena djela na temelju Kaznenog zakona, Zakona o oružju ili Zakona o drogama barem je tri puta veći od nacionalnog prosjeka, izračunan kao prosjek u posljednje dvije godine.
3)
Udio stanovnika u dobi od 30 do 59 godina sa završenim samo osnovnoškolskim obrazovanjem premašuje 60 %.
4)
Prosječni bruto dohodak poreznih obveznika u dobi od 15 do 64 godine na tom području, isključujući one koji se školuju, iznosi manje od 55 % prosječnog bruto dohotka za istu skupinu poreznih obveznika u regiji.
2.   Paralelno društvo definira se kao stambeno područje u kojem udio imigranata i njihovih potomaka iz nezapadnih zemalja premašuje 50 % i u kojem su ispunjena barem dva kriterija navedena u stavku 1.
[…]
4.   Područje transformacije znači stambeno područje koje je ispunjavalo uvjete iz stavka 2. tijekom posljednjih pet godina.
5.   [Indenrig- og boligministeren (ministar unutarnjih poslova i stanovanja, Danska)] objavljuje 1. prosinca svake godine [popis] područja koja ispunjavaju uvjete predviđene u stavcima 1., 2. i 4. kao i u članku 61.b.”
14
Člankom 168.a stavcima 1. i 2. tog zakona predviđa se:
„1.   Javni najmodavac i općinsko vijeće zajednički pripremaju plan prostornog razvoja za područje transformacije u smislu članka 61.a stavka 4. Cilj zajedničkog plana prostornog razvoja mora biti smanjenje udjela obiteljskih javnih stanova do 1. siječnja 2030. na najviše 40 % svih stambenih jedinica u dotičnom području transformacije u smislu članka 61.a stavka 4. Stambeni objekti srušeni nakon 2010. koji nisu zamijenjeni drugim obiteljskim javnim stanovima mogu se uključiti u izračun ukupnog broja stambenih jedinica u dotičnom stambenom području. Poslovni prostori ulaze u izračun broja stambenih jedinica, tako da se svaka površina od 75 kvadratnih metara [(m2)] poslovnog prostora računa kao stambena jedinica.
2.   Ministar unutarnjih poslova i stanovanja odobrava planove prostornog razvoja iz stavka 1.”
15
Članak 168.b stavci 1. i 2. Zakona o javnom stanovanju propisuje:
„1.   Ako se ne postigne dogovor o zajedničkom planu prostornog razvoja u smislu članka 168.a stavka 1., općinsko vijeće može zatražiti od ministra unutarnjih poslova i stanovanja da odobri općinski plan prostornog razvoja. Cilj tog plana mora biti smanjenje udjela obiteljskih javnih stanova do 1. siječnja 2030. na najviše 40 % svih stambenih jedinica u dotičnom području transformacije u smislu članka 61.a stavka 4. Stambeni objekti srušeni nakon 2010. koji nisu zamijenjeni drugim obiteljskim javnim stanovima mogu se uključiti u izračun ukupnog broja stambenih jedinica u dotičnom stambenom području. Poslovni prostori ulaze u izračun broja stambenih jedinica, tako da se svaka površina od 75 kvadratnih metara poslovnog prostora računa kao stambena jedinica. Ministar općinski plan prostornog razvoja prosljeđuje javnom najmodavcu radi savjetovanja prije donošenja odluke na temelju prve rečenice.
2.   Općinsko vijeće može naložiti javnim najmodavcima da provedu općinski plan odobren u skladu sa stavkom 1., uključujući provedbu mjera od velike važnosti za provedbu općinskog plana prostornog razvoja i za zaštitu općeg javnog interesa, u roku koji odredi općinsko vijeće.”
16
Iz zahtjeva za prethodnu odluku proizlazi da je, u svojoj prvotnoj verziji, članak 61.a Zakona o javnom stanovanju, koji je u taj zakon unesen lovom nr. 1610 om ændring af lov om almene boliger m.v. (Zakon br. 1610 o izmjeni, među ostalim, Zakona o javnom stanovanju) od 22. prosinca 2010., u stavku 2. upotrebljavao pojam „geto”, a u stavku 4. pojam „izrazito getoizirano područje” umjesto pojmova koji se trenutačno koriste, a to su pojmovi „paralelno društvo” i „područje transformacije”.
17
U pripremnim aktima za taj Zakon br. 1610 od 22. prosinca 2010. za definiranje pojma „geto” ili „getoizirano područje” bilo je „predloženo da se naglasak stavi na tri kriterija […]: udio imigranata i njihovih potomaka iz nezapadnih zemalja, udio osoba koje nisu povezane s tržištem rada i udio osoba osuđenih za kaznena djela iz Kaznenog zakona, Zakona o oružju ili Zakona o drogama, pri čemu svaki od tih čimbenika upućuje na postojanje socijalnog i društvenog problema koji toliko odstupa od općeg stanja u Danskoj da je potrebno uložiti poseban napor”.
18
Definicija pojma „getoizirano područje” izmijenjena je lovom nr. 1609 om ændring af lov om almene boliger m.v. (Zakon br. 1609 o izmjeni, među ostalim, Zakona o javnom stanovanju) od 26. prosinca 2013., kojim su dodana dva nova kriterija koji se odnose na obrazovanje i dohodak. U pripremnim aktima Zakona br. 1609 od 26. prosinca 2013. navodi se, među ostalim, sljedeće:
„Integracija imigranata i njihovih potomaka iz nezapadnih zemalja u siromašnim četvrtima središnja je točka. Važno je da se stanovnici stambenih područja susreću bez obzira na svoje etničko podrijetlo. U suprotnom, kulturno i jezično razumijevanje može postati teže, a predrasude, negativni stavovi i opasna podjela na ‚njih’ i ‚nas’ mogu se lakše pojaviti. Time se ugrožava kohezija društva. Velika koncentracija građana drugog etničkog podrijetla stoga upućuje na to da je potrebno obratiti pozornost na dotično područje.”
19
Obveza donošenja planova prostornog razvoja poput onih o kojima je riječ u glavnom postupku uspostavljena je lovom nr. 1322 om ændring af lov om almene boliger m.v., lov om leje af almene boliger og lov om leje (Zakon br. 1322 o izmjeni, među ostalim, Zakona o javnom stanovanju, Zakona o najmu javnih stanova i Zakona o najmu) od 27. studenoga 2018. Na temelju Zakona br. 1322 od 27. studenoga 2018., kriterij koji se odnosi na činjenicu da udio „imigranata i njihovih potomaka iz nezapadnih zemalja” premašuje 50 % u dotičnom stambenom području postao je nužan uvjet da bi se takvo stambeno područje moglo kvalificirati kao „getoizirano područje”. Iz pripremnih akata tog zakona proizlazi da taj kriterij „naglašava činjenicu da je u getoiziranim područjima glavni problem nedovoljna integracija imigranata i njihovih potomaka iz nezapadnih zemalja”.
20
Prijedlog zakona na temelju kojeg je donesen zakon naveden u prethodnoj točki temeljio se na prijedlogu koji je danska vlada pripremila u ožujku 2018., naslovljenom „Danska bez paralelnih društava – bez geta do 2030.”. U tom se prijedlogu, među ostalim, navodilo:
„Vlada želi kohezivnu Dansku. […]
U posljednjih 40 godina etnički sastav Danske znatno se promijenio. Danska je 1980. imala 5,1 milijun stanovnika. Danas ima gotovo 5,8 milijuna. Rast stanovništva dolazi izvana. Od imigranata i njihovih potomaka. Većina novih Danaca je nezapadnog podrijetla.
[…]
Postoji previše imigranata koji ne sudjeluju aktivno [u danskom društvu]. Među osobama nezapadnog podrijetla uspostavilo se paralelno društvo. Previše imigranata i njihovih potomaka posve se udaljilo od društva koje ih okružuje. Bez obrazovanja, zaposlenja i dostatnog znanja danskog jezika.
[…]
U Danskoj je zadnjih desetljeća primljeno previše izbjeglica i članova spojenih obitelji, a da nisu integrirani u dansko društvo. Dopustili smo im da se grupiraju u geta bez kontakta s društvom koje ih okružuje, čak i nakon mnogo godina provedenih u Danskoj, i to zato što nismo jasno zahtijevali od njih da budu dio danskog društva.
[…]
Na danskom državnom području oblikovali su se otoci. Mnogi ljudi žive u više ili manje izoliranim enklavama. Prevelik broj građana ondje ne preuzima dovoljno odgovornosti. Ne sudjeluju aktivno u danskom društvu i na tržištu rada. [Prihvatili smo] skupinu građana koji se ne pridržavaju u potpunosti danskih standarda i vrijednosti. [Skupinu] u kojoj se žene smatraju manje vrijednima od muškaraca, gdje društveni nadzor i nedostatak jednakosti postavljaju stroga ograničenja slobodi izražavanja pojedinca.
[…]”
Glavni postupci i prethodna pitanja
21
Kao što je to navedeno u točki 2. ove presude, zahtjev za prethodnu odluku upućen je u okviru pet sporova, od kojih se četiri odnose na Schackenborgvænge, naselje koje se nalazi u stambenom području u Ringparkenu u Slagelseu (Danska), a jedan se odnosi na Mjølnerparken, naselje koje se nalazi u Kopenhagenu (Danska).
Sporovi koji se odnose na naselje Schackenborgvænge
22
Stambeno područje Ringparken sastoji se od pet naselja, od kojih četirima upravlja javni najmodavac Fællesorganisationens Boligforening, a petim, odnosno Schackenborgvængeom, upravlja SAB.
23
Od 1. prosinca 2018. stambeno područje u Ringparkenu određeno je kao „izrazito getoizirano područje” u smislu prvotne verzije članka 61.a stavka 4. Zakona o javnom stanovanju, pri čemu se to područje sada kvalificira kao „područje transformacije” u smislu verzije te odredbe koja je primjenjiva na glavne postupke. Do tog je određenja došlo zbog toga što je, s jedne strane, navedeno stambeno područje ispunjavalo četiri kriterija predviđena u tom članku 61.a stavku 1., odnosno povezanost stanovnikâ s tržištem rada ili obrazovanjem, razinu kriminaliteta, razinu osnovnog obrazovanja i prosječni dohodak (u daljnjem tekstu: socioekonomski kriteriji) i, s druge strane, 55,6 % stanovnika tog stambenog područja pripadalo je kategoriji „imigranata i njihovih potomaka iz nezapadnih zemalja” u smislu navedenog članka 61.a stavka 2.
24
Fællesorganisationens Boligforening, SAB i Slagelse Kommune (općina Slagelse, Danska) izradili su plan prostornog razvoja za stambeno područje Ringparken, koji je općinsko vijeće odobrilo 27. svibnja 2019., kako bi se udio obiteljskih javnih stanova smanjio na 40 % svih stambenih jedinica u tom stambenom području, u skladu s člankom 168.a stavkom 1. Zakona o javnom stanovanju.
25
Tijekom lipnja 2019. SAB je odlučio privatnom kupcu prodati 136 obiteljskih javnih stanova u Schackenborgvængeu. Budući da ta prodaja nije bila predviđena planom prostornog razvoja koji se navodi u prethodnoj točki, taj je plan 26. kolovoza 2019. ažurirala i odobrila općina Slagelse (u daljnjem tekstu: plan prostornog razvoja Ringparkena).
26
Ta je općina 26. kolovoza i 17. rujna 2019., u skladu s člankom 27.c Zakona o javnom stanovanju, također odobrila kriterije za iznajmljivanje stambenih objekata prodanih privatnim kupcima u osjetljivim stambenim područjima koja se nalaze na području općine Slagelse. Tim se kriterijima određuju uvjeti koji se zahtijevaju kako bi najmoprimci stanova koji se nalaze u Schackenborgvængeu mogli ostati u svojim stanovima nakon takve prodaje, odnosno uvjet da raspolažu određenom razinom dohotka i da ni ti najmoprimci ni njihovi partneri nisu počinili kazneno djelo tijekom posljednjih šest mjeseci.
27
Dana 14. siječnja 2020. Trafik‑, Bygge‑ og Boligstyrelsen (Ured za promet, izgradnju i stanovanje, Danska) odobrio je plan prostornog razvoja Ringparkena i prodaju naselja Schackenborgvænge.
28
SAB je 17. veljače 2020. raskinuo ukupno 17 ugovora o najmu u Schackenborgvængeu. Iz odluke kojom se upućuje prethodno pitanje proizlazi da su se ti raskidi ugovora temeljili na kriterijima iz točke 26. ove presude.
29
Budući da se petero dotičnih najmoprimaca Schackenborgvængea (u daljnjem tekstu: pet najmoprimaca Schackenborgvængea) usprotivilo raskidu svojeg ugovora o najmu unatoč tomu što im je ponuđen zamjenski smještaj, SAB je 7. svibnja 2020. podnio tužbu protiv svakog od njih kako bi se utvrdilo da je raskid navedenog najma bio zakonit i da ispunjava uvjete predviđene, među ostalim, člankom 61.a stavkom 1. Zakona o javnom stanovanju. Tih pet najmoprimaca zahtijevalo je da se te tužbe odbiju te su, osim toga, zahtijevali da SAB prizna ništavost članka 61.a tog zakona.
30
Iz odluke kojom se upućuje prethodno pitanje proizlazi da su tri od pet najmoprimaca Schackenborgvængea danski državljani, ali su rođeni u „nezapadnim zemljama” u smislu članka 61.a stavka 2. navedenog zakona, da je četvrti od tih najmoprimaca državljanin takve zemlje i u njoj je rođen i da ne postoje informacije o mjestu rođenja ili državljanstvu petog od navedenih najmoprimaca. Jedan od njih boravi u Schackenborgvængeu od 2012., drugi od 2013., a ostala tri od 2017.
31
BL – Danmarks Almene Boliger (danska Organizacija za javno stanovanje) intervenirao je u potporu zahtjevu SAB‑a, dok je Institut for Menneskerettigheder (Institut za ljudska prava, Danska) intervenirao u potporu zahtjevu pet najmoprimaca Schackenborgvængea.
32
Od 1. prosinca 2021. stambeno područje u Ringparkenu više nije područje transformacije jer više ne ispunjava tri socioekonomska kriterija. Međutim, SAB je i dalje obvezan provesti plan prostornog razvoja Ringparkena.
Spor koji se odnosi na naselje Mjølnerparken
33
Peti spor u glavnom postupku odnosi se na naselje Mjølnerparken, kojim upravlja javni najmodavac Bo‑Vita i koji se sastoji od 528 obiteljskih javnih stanova i 32 stambena prostora za mlade, podijeljenih u četiri bloka.
34
Od 1. prosinca 2018. stambeno područje u Mjølnerparkenu određeno je kao „izrazito getoizirano područje” u smislu prvotne verzije članka 61.a stavka 4. Zakona o javnom stanovanju, pri čemu se to područje sada kvalificira kao „područje transformacije” u smislu verzije te odredbe koja je primjenjiva na glavne postupke. Do tog je određenja došlo zbog toga što je, s jedne strane, navedeno stambeno područje ispunjavalo tri socioekonomska kriterija, i s druge strane, oko 80 % stanovnika tog stambenog područja pripadalo je kategoriji „imigranti i njihovi potomci iz nezapadnih zemalja” u smislu tog članka 61.a stavka 2. U trenutku podnošenja ovog zahtjeva za prethodnu odluku Mjølnerparken je i dalje bio područje transformacije.
35
U skladu s člankom 168.a stavkom 1. Zakona o javnom stanovanju, Bo‑Vita je pripremila plan prostornog razvoja Mjølnerparkena, koji su 20. lipnja 2019. odobrili Københavns Kommune (općina Kopenhagen, Danska), a 10. rujna 2019. Transport‑ og Boligministeriet (Ministarstvo prometa i stanovanja, Danska), koje je postalo Indenrigs- og Boligministeriet (Ministarstvo unutarnjih poslova i stanovanja, Danska), a zatim Ministarstvo socijalne skrbi, stanovanja i starijih osoba. Tim planom prostornog razvoja predviđa se, među ostalim, da smanjenje udjela obiteljskih javnih stanova na 40 % u skladu s tim člankom 168.a stavkom 1. treba provesti prodajom blokova 2 i 3.
36
Bo‑Vita je sklopila sporazum o prodaji tih blokova, a prodaju je 2. lipnja 2022. odobrila općina Kopenhagen, a zatim 4. siječnja 2023. Social‑ og Boligstyrelsen (Tijelo za socijalna pitanja i stanovanje, Danska).
37
Sud koji je uputio zahtjev pojašnjava da na temelju zakona Bo‑Vita treba raskinuti ugovore o najmu najmoprimaca navedenih blokova.
38
Jedanaest najmoprimaca koji žive ili su živjeli u blokovima 2 i 3 u Mjølnerparkenu (u daljnjem tekstu: jedanaest najmoprimaca Mjølnerparkena) podnijelo je 27. svibnja 2020. tužbu protiv Ministarstva socijalne skrbi, stanovanja i starijih osoba radi utvrđenja da je odobrenje tog ministarstva za plan prostornog razvoja iz točke 35. ove presude nevaljano, osobito u dijelu u kojem se temelji na članku 61.a stavku 4. Zakona o javnom stanovanju. To je ministarstvo zahtijevalo da se tužba odbije.
39
Iz odluke kojom se upućuje prethodno pitanje proizlazi da su svih jedanaest najmoprimaca danski državljani, ali da je njih osam rođeno u „nezapadnim zemljama” u smislu članka 61.a stavka 2. tog zakona i da su roditelji jednog navedenog najmoprimca rođeni u Libanonu. Devet tih najmoprimaca živi u Mjølnerparkenu već više od dvadeset godina, a ostalih dvoje ondje živi od 2012. odnosno 2014.
40
U potporu zahtjevima jedanaest najmoprimaca Mjølnerparkena intervenirao je Institut za ljudska prava kao i posebna izvjestiteljica Ujedinjenih naroda za suvremene oblike rasizma, rasne diskriminacije, ksenofobije i srodne oblike nesnošljivosti i posebni izvjestitelj Ujedinjenih naroda za odgovarajući stambeni standard kao element prava na dostatni životni standard i pravo na nediskriminaciju u tom pogledu.
Razmatranja suda koji je uputio zahtjev o glavnim postupcima
41
Østre Landsret (žalbeni sud regije Istok, Danska), sud koji je uputio zahtjev, tvrdi da se u pet glavnih postupaka središnje pitanje odnosi na to znače li nacionalne odredbe o planovima prostornog razvoja namijenjene smanjenju udjela obiteljskih javnih stanova u područjima transformacije, predviđene člankom 168.a stavkom 1. Zakona o javnom stanu, diskriminaciju na temelju etničkog podrijetla koja je protivna lovu nr. 374 om etnisk ligebehandling (Zakon br. 374 o jednakom postupanju na temelju etničkog podrijetla), od 28. svibnja 2003., u verziji koja je primjenjiva na glavni postupak, i Direktivi 2000/43, koja se potonjim zakonom prenosi u dansko pravo.
42
Taj sud navodi da je pet najmoprimaca Schackenborgvængea i jedanaest najmoprimaca Mjølnerparkena, među ostalim, istaknulo da raskid njihova ugovora o najmu ili donošenje plana prostornog razvoja koji se na njih odnosi čini izravnu diskriminaciju na temelju etničkog podrijetla zabranjenu Direktivom 2000/43 jer je kriterij „imigranata i njihovih potomaka iz nezapadnih zemalja”, predviđen člankom 61.a stavkom 2. Zakona o javnom stanovanju, obuhvaćen pojmom „etničko podrijetlo” u smislu članka 2. stavka 2. točke (a) te direktive.
43
Podredno, ti najmoprimci tvrde da raskidi ugovora o najmu koje osporavaju dovode do neizravne diskriminacije jer praksa raskida takvih ugovora osobito utječe na osobe „određenog etničkog podrijetla” u smislu članka 2. stavka 2. točke (b) navedene direktive.
44
Prema navodu suda koji je uputio zahtjev, SAB i Ministarstvo socijalne skrbi, stanovanja i starijih osoba osobito su tvrdili da kriterij „imigranti i njihovi potomci iz nezapadnih zemalja”, predviđen člankom 61.a stavkom 2. Zakona o javnom stanovanju, nije obuhvaćen pojmom „etničko podrijetlo” ili pojmom „određeno etničko podrijetlo” iz članka 2. stavka 2. točaka (a) i (b) Direktive 2000/43.
45
Taj sud navodi da pojam „nezapadne zemlje” koji je razvio Danmarks Statistik (danski Ured za statistiku) obuhvaća sve zemlje osim država članica Europske unije, Andore, Islanda, Lihtenštajna, Monaka, Norveške, Ujedinjene Kraljevine Velike Britanije i Sjeverne Irske, San Marina, Švicarske, Države Vatikanskoga Grada, Kanade, Sjedinjenih Američkih Država, Australije i Novog Zelanda.
46
Taj ured definira pojam „imigrant” kao osobu rođenu u inozemstvu čiji nijedan od roditelja nije rođen u Danskoj i nije danski državljanin. Navedeni ured definira pojam „potomak” kao osobu koja je rođena u Danskoj, ali nijedan od njezinih roditelja nije rođen u Danskoj i nije danski državljanin, ili oba njezina roditelja, čak i ako su rođeni u Danskoj i ako su stekli dansko državljanstvo, i dalje imaju i strano državljanstvo.
47
Sud koji je uputio zahtjev smatra da se ni iz teksta članka 2. stavka 2. točaka (a) i (b) Direktive 2000/43 ni iz sudske prakse Suda koja proizlazi iz presuda od 16. srpnja 2015., ČEZ Razpredelenie Blgarija (C‑83/14, u daljnjem tekstu: presuda ČEZ Razpredelenie Blgarija, EU:C:2015:480), od 6. travnja 2017., Jyske Finans (C‑668/15, EU:C:2017:278), i od 10. lipnja 2021., Land Oberösterreich (Potpora za stanovanje) (C‑94/20, EU:C:2021:477), ne može zaključiti uključuje li pojam „etničko podrijetlo” skupinu osoba koje su definirane kao „imigranti i njihovi potomci iz nezapadnih zemalja” i, ako uključuje, čini li nacionalni propis o kojem je riječ u glavnom postupku izravnu ili neizravnu diskriminaciju u smislu te odredbe.
48
U tim je okolnostima Østre Landsret (Žalbeni sud regije Istok) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:
„1.
Treba li pojam ‚etničko podrijetlo’ iz članka 2. stavka 2. točaka (a) i (b) Direktive 2000/43 tumačiti na način da taj pojam, u okolnostima kao što su one o kojima je riječ u ovom slučaju, u kojima se danskim Zakonom o javnom stanovanju predviđa smanjenje udjela obiteljskih javnih stanova u ‚područjima transformacije’ i u kojima se stambeno područje kvalificira kao područje transformacije pod uvjetom da više od 50 % stanovnika tog stambenog područja čine ‚imigranti i njihovi potomci iz nezapadnih zemalja’, obuhvaća skupinu osoba koje su definirane kao ‚imigranti i njihovi potomci iz nezapadnih zemalja’?
2.
U slučaju da je odgovor na prvo pitanje u cijelosti ili djelomično potvrdan, treba li članak 2. stavak 2. točke (a) i (b) Direktive 2000/43 tumačiti na način da sustav opisan u ovom slučaju dovodi do izravne ili neizravne diskriminacije?”
O prethodnim pitanjima
49
Svojim pitanjima, koja valja ispitati zajedno, sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 2. stavak 2. točke (a) i (b) Direktive 2000/43 tumačiti na način da nacionalni propis kojim se predviđa obveza donošenja planova prostornog razvoja radi smanjenja postotka obiteljskih javnih stanova u stambenim područjima koja su obilježena, među ostalim, činjenicom da je tijekom posljednjih pet godina udio „imigranata i njihovih potomaka iz nezapadnih zemalja” koji žive u tim područjima premašio 50 %, čini izravnu ili neizravnu diskriminaciju na temelju etničkog podrijetla u smislu te odredbe.
Materijalno područje primjene Direktive 2000/43
50
Najprije valja provjeriti jesu li glavni postupci, u dijelu u kojem se odnose na danski sustav obiteljskog javnog stanovanja, kako je uređen Zakonom o javnom stanovanju, obuhvaćeni materijalnim područjem primjene Direktive 2000/43.
51
U tom pogledu, na prvom mjestu, iz uvodne izjave 12. te direktive proizlazi da je zakonodavac Unije smatrao da bi, s ciljem osiguravanja razvoja demokratskih i tolerantnih društava koja omogućavaju sudjelovanje svih osoba bez obzira na njihovo rasno ili etničko podrijetlo, posebno djelovanje na području diskriminacije temeljene na rasnom ili etničkom podrijetlu trebalo osobito proširiti na područja kao što su ona nabrojena u članku 3. stavku 1. navedene direktive (presude od 12. svibnja 2011., Runevič-Vardyn i Wardyn, C‑391/09, EU:C:2011:291, t. 41., i od 15. studenoga 2018., Maniero, C‑457/17, EU:C:2018:912, t. 35.).
52
Stoga, kao što je to Sud već presudio, uzimajući u obzir cilj Direktive 2000/43 i vrstu prava koja ona štiti te činjenicu da je ta direktiva u materijalnim područjima koja obuhvaća konkretan izraz načela zabrane diskriminacije na temelju rasnog i etičnog podrijetla utvrđenog člankom 21. Povelje Europske unije o temeljnim pravima (u daljnjem tekstu: Povelja), područje primjene navedene direktive ne može se usko odrediti (presuda ČEZ Razpredelenie Blgarija, t. 42. i 72., i presuda od 15. studenoga 2018., Maniero, C‑457/17, EU:C:2018:912, t. 36.).
53
Na drugom mjestu, članak 3. stavak 1. točka (h) Direktive 2000/43 određuje da se, u granicama nadležnosti prenesenih na Uniju, ta direktiva primjenjuje na sve osobe, kako u javnom tako u privatnom sektoru, uključujući javna tijela, s obzirom na pristup robi i uslugama te pružanje robe i usluga dostupnih javnosti, uključujući one u području stanovanja.
54
U tom pogledu, članak 2. stavak 1. Direktive 2006/123, predviđa da se ona primjenjuje na usluge koje dostavljaju pružatelji s poslovnim nastanom u državi članici, pri čemu se pojam „usluga”, u skladu s člankom 4. točkom 1. te direktive, definira kao „svaka samostalna gospodarska djelatnost koja se obično obavlja za naknadu, kako je spomenuto u članku [57. UFEU‑a]”.
55
Na temelju članka 57. UFEU‑a, „uslugama” u smislu Ugovorâ smatraju se one usluge koje se uobičajeno obavljaju uz naknadu, pri čemu one uključuju, među ostalim, djelatnosti komercijalne prirode. U skladu s ustaljenom sudskom praksom Suda, bitna je značajka naknade to da je ona ekonomska protučinidba za uslugu o kojoj je riječ (presuda od 23. veljače 2016., Komisija/Mađarska, C‑179/14, EU:C:2016:108, t. 151. i 153. i navedena sudska praksa).
56
U tom pogledu Sud je presudio da je djelatnost iznajmljivanja nekretnine koju obavlja pravna osoba obuhvaćena pojmom „usluga” u smislu članka 4. točke 1. Direktive 2006/123 (vidjeti u tom smislu presudu od 22. rujna 2020., Cali Apartments, C‑724/18 i C‑727/18, EU:C:2020:743, t. 34.).
57
U ovom slučaju, kao što je to nezavisna odvjetnica u biti istaknula u točkama 41. i 42. svojeg mišljenja, iz objašnjenja koja su na raspravi pružili danska Organizacija za javno stanovanje, pet najmoprimaca Schackenborgvængea i jedanaest najmoprimaca Mjølnerparkena proizlazi da danski sustav obiteljskog javnog stanovanja obilježava, među ostalim, činjenica da njime upravljaju javni najmodavci, odnosno neprofitne organizacije. Svaka osoba u dobi od najmanje 15 godina mogla bi se upisati na listu čekanja za dodjelu tih stanova, i to bez uvjeta dohotka. Osobe kojima je dodijeljen obiteljski javni stan dužne su plaćati najamninu čiji je iznos niži od tržišne cijene, s obzirom na to da je ta najamnina namijenjena isključivo pokrivanju troškova funkcioniranja i održavanja navedenih stanova.
58
S obzirom na te naznake, a što je na sudu koji je uputio zahtjev da provjeri, valja utvrditi da stavljanje na raspolaganje smještaja u zamjenu za najamninu, u okviru sustava poput danskog sustava obiteljskog javnog stanovanja, treba smatrati pružanjem „usluga” u smislu članka 57. UFEU‑a i, posljedično, u smislu članka 4. točke 1. Direktive 2006/123, s obzirom na to da je riječ o uslugama pruženima uz naknadu.
59
U tom pogledu nije relevantna okolnost da su javni najmodavci koji upravljaju tim sustavom neprofitne organizacije i da je iznos najamnine koju plaćaju najmoprimci niži od tržišne cijene.
60
Naime, odlučujući čimbenik za to je li djelatnost obuhvaćena područjem primjene odredbi UFEU‑a o slobodnom pružanju usluga jest njezina ekonomska priroda, odnosno to da se ne smije obavljati bez protučinidbe. Nasuprot tomu, u tom pogledu nije nužno da pružatelj teži cilju ostvarivanja dobiti (presude od 18. prosinca 2007., Jundt, C‑281/06, EU:C:2007:816, t. 32. i 33., i od 23. veljače 2016., Komisija/Mađarska, C‑179/14, EU:C:2016:108, t. 154.).
61
Sud je također presudio da se gospodarskim djelatnostima mogu kvalificirati usluge koje se pružaju uz naknadu i koje se, iako nisu obuhvaćene izvršavanjem prerogativa javne vlasti, osiguravaju u javnom interesu i bez namjere stjecanja dobiti i koje konkuriraju onima koje nude gospodarski subjekti čiji je cilj stjecanje dobiti (vidjeti po analogiji presude od 6. rujna 2011., Scattolon, C‑108/10, EU:C:2011:542, t. 44. i navedenu sudsku praksu, i od 27. lipnja 2017., Congregación de Escuelas Pías Provincia Betania, C‑74/16, EU:C:2017:496, t. 45. i 46. i navedenu sudsku praksu). Okolnost da su takve usluge manje konkurentne od usporedivih usluga koje pružaju operatori koji imaju cilj ostvarivanja dobiti ne može spriječiti to da se predmetne djelatnosti smatraju gospodarskim djelatnostima (presude od 25. listopada 2001., Ambulanz Glöckner, C‑475/99, EU:C:2001:577, t. 21., i od 11. studenoga 2021., Manpower Lit, C‑948/19, EU:C:2021:906, t. 39.).
62
Osim toga, činjenica da se usluga pruža po cijeni nižoj od uobičajene tržišne cijene ne može sama po sebi biti prepreka tomu da se ta usluga kvalificira kao gospodarska djelatnost, s obzirom na to da takva okolnost sama po sebi ne može utjecati na postojanje izravne veze između navedene usluge i njezine ekonomske protučinidbe (vidjeti u tom smislu i po analogiji presudu od 15. travnja 2021., Administration de l’Enregistrement, des Domaines et de la TVA, C‑846/19, EU:C:2021:277, t. 43. i navedenu sudsku praksu).
63
U tim okolnostima, s obzirom na to da iz spisa kojim Sud raspolaže proizlazi da danski sustav obiteljskog javnog stanovanja obuhvaća usluge u smislu članka 4. točke 1. Direktive 2006/123, valja utvrditi da se on odnosi na pristup uslugama i pružanje usluga u području stanovanja u smislu članka 3. stavka 1. točke (h) Direktive 2000/43.
64
Čini se da se taj zaključak ne može dovesti u pitanje člankom 2. stavkom 2. točkom (j) Direktive 2006/123, kojim se predviđa da se ona ne primjenjuje na socijalne usluge koje se odnose na socijalno stanovanje. Naime, tumačena s obzirom na uvodnu izjavu 27. te direktive, ta odredba znači da se navedena direktiva ne primjenjuje na djelatnosti koje su ključne za osiguranje temeljnog prava na ljudsko dostojanstvo, čiji je cilj izbjeći rizik od marginalizacije osoba koje su njezini korisnici i koje u tom smislu predstavljaju izraz načela socijalne kohezije i solidarnosti (vidjeti u tom smislu presudu od 11. srpnja 2013., Femarbel, C‑57/12, EU:C:2013:517, t. 42. i 43.), s obzirom na to da se takve djelatnosti zapravo ne mogu kvalificirati kao „gospodarske”.
65
U ovom slučaju, uzimajući u obzir značajke danskog sustava obiteljskog javnog stanovanja navedene u točki 57. ove presude, stavljanje na raspolaganje stambenih jedinica uz naknadu na temelju tog sustava ima prirodu gospodarske djelatnosti i stoga nije obuhvaćeno „socijalnim uslugama” koje se odnose na socijalno stanovanje u smislu članka 2. stavka 2. točke (j) Direktive 2006/123.
66
Stoga, pod uvjetom da sud koji je uputio zahtjev provede provjere iz točke 58. ove presude, valja smatrati da se danski sustav obiteljskog javnog stanovanja odnosi na područje obuhvaćeno područjem primjene Direktive 2006/123, što je dovoljno da se utvrdi primjenjivost Direktive 2000/43 u okviru tog sustava na temelju njezina članka 3. stavka 1.
67
Iz navedenog slijedi da glavni postupci potpadaju pod materijalno područje primjene Direktive 2000/43.
Postojanje izravne diskriminacije na temelju etničkog podrijetla u smislu članka 2. stavka 2. točke (a) Direktive 2000/43
68
Članak 2. stavak 1. Direktive 2000/43 konkretizira načelo jednakog postupanja na način da se ono odnosi na nepostojanje svake izravne ili neizravne diskriminacije na temelju rasnog ili etničkog podrijetla.
69
Budući da svojim pitanjima sud koji je uputio zahtjev u biti pita čini li nacionalni propis poput onoga o kojem je riječ u glavnom postupku, koji se temelji na kriteriju koji se odnosi na „imigrante i njihove potomke iz nezapadnih zemalja”, izravnu ili neizravnu diskriminaciju na temelju etničkog podrijetla u smislu članka 2. stavka 2. točaka (a) i (b) te direktive, valja započeti s ispitivanjem može li primjena tog kriterija u članku 61.a stavku 2. Zakona o javnom stanovanju činiti izravnu diskriminaciju u smislu članka 2. navedene direktive.
70
Članak 2. stavak 2. točka (a) iste direktive pojašnjava da, za potrebe primjene stavka 1. tog članka, izravna diskriminacija postoji ako se prema nekoj osobi zbog njezina rasnog ili etničkog podrijetla postupa, ako se postupalo ili bi se postupalo nepovoljnije nego prema nekoj drugoj osobi u usporedivoj situaciji.
Pojam „etničko podrijetlo” u smislu Direktive 2000/43
71
Pojam „etničko podrijetlo” u Direktivi 2000/43 nije definiran.
72
Međutim, Sud je već presudio da pojam „etničko podrijetlo” u smislu te direktive proizlazi iz ideje da se društvene skupine identificiraju osobito zajednicom državljanstva, religije, jezika, kulturalnog i tradicijskog podrijetla i životne sredine (presuda ČEZ Razpredelenie Blgarija, t. 46., i presuda od 6. travnja 2017., Jyske Finans, C‑668/15, EU:C:2017:278, t. 17.).
73
Iz sudske prakse Suda također proizlazi, s jedne strane, da, s obzirom na to da je popis kriterija navedenih u prethodnoj točki ove presude uveden izrazom „osobito”, on nije taksativan i, s druge strane, da se etničko podrijetlo ne može utvrditi na temelju samo jednog kriterija, nego se, naprotiv, mora temeljiti na skupu elemenata, od kojih su neki objektivne, a drugi subjektivne naravi (vidjeti u tom smislu presudu od 6. travnja 2017., Jyske Finans, C‑668/15, EU:C:2017:278, t. 18. i 19.).
74
Iz toga slijedi da, u nedostatku definicije pojma „etničko podrijetlo” u Direktivi 2000/43, granice tog pojma treba odrediti na temelju kombinacije kriterija poput onih iz točke 72. ove presude.
75
U tu svrhu valja uzeti u obzir cilj koji se želi postići tom direktivom kao i kontekst u kojem se nalazi navedeni pojam.
76
Naime, u skladu s ustaljenom sudskom praksom, iz zahtjeva za ujednačenu primjenu prava Unije kao i načela jednakosti proizlazi da se izrazi odredbe prava Unije koja ne sadržava nikakvo izravno upućivanje na pravo država članica radi utvrđenja njezina smisla i dosega moraju u pravilu autonomno i ujednačeno tumačiti u cijeloj Uniji, uzimajući u obzir ne samo tekst te odredbe nego i njezin kontekst i ciljeve propisa kojeg je ona dio (presude od 18. siječnja 1984., Ekro, 327/82, EU:C:1984:11, t. 11., i od 8. travnja 2025., Ured europskog javnog tužitelja (Sudsko preispitivanje postupovnih akata), C‑292/23, EU:C:2025:255, t. 51.).
77
Kad je riječ, na prvom mjestu, o cilju koji slijedi Direktiva 2000/43, iz njezina članka 1. proizlazi da je njezina svrha utvrditi okvir za borbu protiv diskriminacije na temelju rasnog ili etničkog podrijetla s ciljem ostvarenja načela jednakog postupanja u državama članicama. Osim toga, kao što se to navodi u uvodnoj izjavi 28. te direktive, njezin je cilj osigurati zajedničku visoku razinu zaštite od diskriminacije na tim osnovama u svim državama članicama.
78
Na drugom mjestu, kad je riječ o kontekstu u kojem se nalazi pojam „etničko podrijetlo” u smislu Direktive 2000/43 i osobito njezina članka 2., valja podsjetiti, kao prvo, na to da je, kao što je to već istaknuto u točki 52. ove presude, ta direktiva konkretan izraz, u materijalnim područjima koja obuhvaća, načela nediskriminacije na temelju rasnog ili etničkog podrijetla utvrđenog u članku 21. Povelje. U skladu s Objašnjenjima koja se odnose na Povelju Europske unije o temeljnim pravima (SL 2007., C 303, str. 17.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 1., svezak 7., str. 120.), njezin članak 21. stavak 1. temelji se, među ostalim, na članku 14. EKLJP‑a i, u dijelu u kojem se podudara s njim, primjenjuje se u skladu s njime.
79
U tom pogledu, iz sudske prakse Europskog suda za ljudska prava koja se odnosi na članak 14. EKLJP‑a, kojim se zabranjuje svaka diskriminacija na temelju, među ostalim, rase, proizlazi da diskriminacija na temelju etničkog podrijetla osobe predstavlja oblik rasne diskriminacije i da je riječ o osobito nepriličnom obliku diskriminacije koji, s obzirom na opasnost njezinih posljedica, zahtijeva poseban oprez i snažan odgovor tijela vlasti. Ona moraju upotrijebiti sva sredstva kojima raspolažu za borbu protiv rasizma, jačajući tako demokratsko shvaćanje društva (presuda ESLJP‑a od 13. studenoga 2007., D. H. i drugi protiv Češke Republike, CE:ECHR:2007:1113JUD005732500, t. 176., i presuda ESLJP‑a od 20. veljače 2024., Wa Baile protiv Švicarske, CE:ECHR:2024:0220JUD004386818, t. 90.).
80
Kao drugo, u uvodnoj izjavi 3. Direktive 2000/43 podsjeća se na to da pravo svake osobe na jednakost pred zakonom i na zaštitu od diskriminacije predstavlja opće pravo priznato različitim međunarodnim sporazumima, među kojima je i Međunarodna konvencija o ukidanju svih oblika rasne diskriminacije, donesena 21. prosinca 1965., koju su potpisale sve države članice i koju stoga treba uzeti u obzir. U skladu s člankom 1. te konvencije, „izraz ‚rasna diskriminacija’ odnosi se na svako razlikovanje, isključivanje, ograničavanje ili davanje prvenstva koji se zasnivaju na rasi, boji, precima, nacionalnom ili etničkom porijeklu”, tako da diskriminacija na temelju etničkog podrijetla osobe predstavlja oblik rasne diskriminacije u smislu navedene konvencije (vidjeti u tom smislu presudu ČEZ Razpredelenie Blgarija, t. 73.).
81
Kao treće, kao što to proizlazi iz uvodne izjave 13. Direktive 2000/43 i njezina članka 3. stavka 2., ona se ne odnosi na razlike u postupanju na temelju državljanstva jer državljanstvo neke osobe ne može samo po sebi biti temelj za pretpostavku pripadnosti određenoj etničkoj skupini.
82
Ta odredba ipak ne može biti prepreka tomu da se državljanstvo ili kriteriji na kojima se temelji njegovo dodjeljivanje uzmu u obzir, među ostalim čimbenicima, u svrhu određivanja granica pojma „etničko podrijetlo”. Naime, iz popisa kriterija koji se odnose na taj pojam iz točke 72. ove presude proizlazi da je „zajednica državljanstva” jedan od elemenata na temelju kojih se, zajedno s drugima, može zaključiti o pripadnosti etničkoj skupini.
83
Isto tako, kriterij zemlje rođenja osobe može biti jedan od posebnih čimbenika na temelju kojih se može zaključiti da ta osoba pripada etničkoj skupini (vidjeti u tom smislu presudu od 6. travnja 2017., Jyske Finans, C‑668/15, EU:C:2017:278, t. 18.).
84
Naime, zemlja rođenja osobe može biti povezana s državljanstvom, religijom, jezikom, kulturalnim i tradicijskim podrijetlom ili pak životnom sredinom te osobe i stoga biti jedan od elemenata koji se mogu uzeti u obzir prilikom utvrđivanja pripadnosti osobe etničkoj skupini, pod uvjetom da je dio skupa elemenata koji se odnose na pojam „etničko podrijetlo”.
85
Suprotno tomu, predmnijeva pripadnosti određenoj etničkoj skupini ne može se temeljiti samo na kriteriju zemlje rođenja osobe. Naime, ne može se predmnijevati da u svakoj suverenoj državi postoji samo jedno etničko podrijetlo (presuda od 6. travnja 2017., Jyske Finans, C‑668/15, EU:C:2017:278, t. 21.).
86
Slijedom toga, iako ni kriterij državljanstva neke osobe ni kriterij zemlje njezina rođenja nisu sami po sebi dovoljni da se na njima temelji takva pretpostavka pripadnosti etničkoj skupini, i jedno i drugo može se uzeti u obzir, zajedno s drugim elementima, kako bi se ocijenilo postojanje izravne diskriminacije na temelju „etničkog podrijetla” u smislu Direktive 2000/43.
Pojam „izravna diskriminacija” u smislu Direktive 2000/43
87
Kao što je to istaknuto u točki 70. ove presude, različito postupanje treba kvalificirati kao „izravnu diskriminaciju” na temelju etničkog podrijetla u smislu članka 2. stavka 2. točke (a) Direktive 2000/43 ako se prema nekoj osobi zbog etničkog podrijetla postupa, ako se postupalo ili bi se postupalo nepovoljnije nego prema drugoj osobi koja se nalazi u usporedivoj situaciji. Stoga je u ovom slučaju važno, kao prvo, utvrditi uspostavlja li se nacionalnim propisom o kojem je riječ u glavnom postupku različito postupanje na temelju etničkog podrijetla i, u slučaju potvrdnog odgovora, ispitati dovodi li to različito postupanje do stavljanja u nepovoljniji položaj određenih osoba u odnosu na druge osobe koje se nalaze u usporedivoj situaciji.
88
Kad je riječ, kao prvo, o uvjetu koji se odnosi na činjenicu da je različito postupanje uvedeno „zbog etničkog podrijetla”, valja istaknuti da iz Zakona o javnom stanovanju, a osobito njegovih članaka 168.a i 168.b, proizlazi da se obveza donošenja plana prostornog razvoja namijenjenog smanjenju postotka obiteljskih javnih stanova primjenjuje na „područja transformacije” u smislu tog zakona. Ona su u članku 61.a stavku 4. navedenog zakona definirana kao stambena područja koja su tijekom posljednjih pet godina ispunjavala uvjete navedene u tom članku 61.a stavku 2. Potonja odredba definira „paralelna društva” na način da odgovaraju stambenim područjima koja, s jedne strane, ispunjavaju najmanje dva socioekonomska kriterija i, s druge strane, imaju udio „imigranata i njihovih potomaka iz nezapadnih zemalja” koji premašuje 50 %.
89
Zakonom o javnom stanovanju tako se uvodi razlika u postupanju između tih stambenih područja i onih koja tijekom posljednjih pet godina također ispunjavaju barem dva od tih socioekonomskih kriterija, ali u kojima udio „imigranata i njihovih potomaka iz nezapadnih zemalja” nije premašio 50 %. Naime, za potonja područja, nazvana „osjetljiva stambena područja”, taj zakon ne nalaže obvezu donošenja takvog plana prostornog razvoja ni, slijedom toga, smanjenja postotka obiteljskih javnih stanova.
90
U ovom slučaju, čini se da navedeni socioekonomski kriteriji nisu ni u kakvoj izravnoj vezi s etničkim podrijetlom stanovnika područjâ transformacije. Stoga će sud koji je uputio zahtjev morati utvrditi može li se na temelju uzimanja u obzir petog kriterija, povezanog s udjelom „imigranata i njihovih potomaka iz nezapadnih zemalja”, smatrati da Zakon o stanovanju uspostavlja različito postupanje na temelju etničkog podrijetla.
91
U tom kontekstu valja naglasiti da potonji kriterij ima odlučujuću ulogu u utvrđivanju područjâ transformacije. Naime, čak i ako su u određenom području stanovanja ispunjeni svi socioekonomski kriteriji tijekom razdoblja od pet godina, što je okolnost kojom se dokazuje postojanje problematičnog socioekonomskog stanja, Zakon o javnom stanovanju ne nalaže obvezu donošenja plana prostornog razvoja ako u tom stambenom području udio „imigranata i njihovih potomaka iz nezapadnih zemalja” ne premašuje 50 %. Nasuprot tomu, ako udio „imigranata i njihovih potomaka iz nezapadnih zemalja” premašuje 50 %, dovoljno je da su ispunjena dva od četiri socioekonomska kriterija kako bi se predmetno područje kvalificiralo kao „područje transformacije” i da se, slijedom toga, primjenjuje obveza donošenja plana prostornog razvoja za to područje.
92
Slijedom toga, čini se da se različito postupanje o kojem je riječ u glavnom postupku ponajprije temelji na kriteriju „imigranti i njihovi potomci iz nezapadnih zemalja” u smislu Zakona o javnom stanovanju.
93
U skladu s onim što je izloženo u točki 87. ove presude, valja stoga ispitati uspostavlja li taj kriterij „imigranti i njihovi potomci iz nezapadnih zemalja” različito postupanje na temelju etničkog podrijetla u smislu članka 2. stavka 2. točke (a) Direktive 2000/43.
94
Budući da je navedeni kriterij predviđen danskim pravom, na sudu koji je uputio zahtjev je da odluči u tom pogledu.
95
Naime, u skladu s ustaljenom sudskom praksom, u okviru postupka koji je uveden člankom 267. UFEU‑a, odredbe unutarnjeg prava tumače sudovi država članica, a ne Sud, te Sud nema nadležnost za odlučivanje o usklađenosti normi unutarnjeg prava s odredbama prava Unije. Međutim, Sud je nadležan pružiti nacionalnom sudu sve odgovarajuće elemente tumačenja prava Unije koji mu omogućuju ocjenu usklađenosti takvih pravila s propisima Unije (presude od17. prosinca 1981., Frans‑Nederlandse Maatschappij voor Biologische Producten, 272/80, EU:C:1981:312, t. 9.; od 30. studenoga 1995., Gebhard, C‑55/94, EU:C:1995:411, t. 19., i od 30. studenoga 2023., Ministero dell’Istruzione et INPS, C‑270/22, EU:C:2023:933, t. 43.).
96
U tom pogledu, najprije, iz odluke kojom se upućuje zahtjev za prethodnu odluku proizlazi da pojam „imigrant” u smislu Zakona o javnom stanovanju znači osobu rođenu u inozemstvu čiji nijedan od roditelja nije rođen u Danskoj i nije danski državljanin.
97
Zatim, prema odluci kojom se upućuje zahtjev za prethodnu odluku pojam „potomak” znači osobu koja je rođena u Danskoj, ali nijedan od njezinih roditelja nije rođen u Danskoj i nije danski državljanin, ili oba njezina roditelja, čak i ako su rođeni u Danskoj i ako su stekli dansko državljanstvo, i dalje imaju i strano državljanstvo.
98
Naposljetku, pojam „zapadne zemlje” obuhvaća države članice Europske unije, Andoru, Island, Lihtenštajn, Monako, Norvešku, Ujedinjenu Kraljevinu Velike Britanije i Sjeverne Irske, San Marino, Švicarsku, Državu Vatikanskoga Grada, Kanadu, Sjedinjene Američke Države, Australiju i Novi Zeland. Sve zemlje koje nisu one navedene stoga se smatraju „nezapadnim zemljama”.
99
Kao što je to istaknuto u točkama 81. i 85. ove presude, kriteriji koji se odnose na zemlju rođenja dotične osobe, kao i na zemlju rođenja i državljanstvo njezinih roditelja, nisu dovoljni, promatrani zasebno, za utvrđivanje pripadnosti etničkoj skupini. Slijedom toga, svaki od tih kriterija može se smatrati neutralnim u tom pogledu.
100
Međutim, kao što je to danska vlada potvrdila u svojim pisanim očitovanjima, opći kriterij „imigranti i njihovi potomci iz nezapadnih zemalja” ne temelji se samo na kriteriju zemlje rođenja određene osobe i njezinih roditelja ni samo na kriteriju njihova državljanstva, nego na složenoj kombinaciji tih kriterija. Naime, s jedne strane, uzima se u obzir zemlja rođenja dotične osobe, kao i zemlja rođenja i državljanstvo njezinih roditelja. S druge strane, valjalo bi utvrditi smatra li se zemlja ili zemlje u kojima su sve te osobe rođene i/ili čije državljanstvo imaju „nezapadnom zemljom”.
101
Također je važno dodati, na prvom mjestu, da sama činjenica da se za opći kriterij kao što je onaj „imigranti i njihovi potomci iz nezapadnih zemalja” može smatrati da se odnosi na više etničkih podrijetla kao takva nije dovoljna da bi se isključilo da se takav opći kriterij temelji na etničkom podrijetlu dotičnih osoba.
102
Naime, bilo bi protivno korisnom učinku Direktive 2000/43 da se cilj borbe protiv diskriminacije na temelju rasnog ili etničkog podrijetla, kako je predviđen u njezinu članku 1., ne primjenjuje kada je više etničkih skupina predmet iste diskriminacije.
103
U tom pogledu, Sud je u točki 28. presude od 10. srpnja 2008., Feryn (C‑54/07, EU:C:2008:397), koja se odnosila na predmet u kojem je direktor društva javno izjavio da ono odbija zaposliti „allochtones”, odnosno antonim izraza „autochtones” koji je u biti istovjetan „strancima” ili „imigrantima”, presudio da činjenica da je poslodavac javno izjavio da neće zaposliti radnike određenog etničkog ili rasnog podrijetla čini izravnu diskriminaciju u smislu članka 2. stavka 2. točke (a) te direktive. Sud stoga nije isključio mogućnost da se širok pojam kao što je pojam „allochtones”, koji u biti obuhvaća sve strance, može odnositi na rasno ili etničko podrijetlo u smislu navedene direktive.
104
U tim okolnostima, doseg Direktive 2000/43 ne može se ograničiti na borbu protiv diskriminacije usmjerene na samo jednu etničku skupinu.
105
Na drugom mjestu, kontekst donošenja općeg kriterija kao što je onaj „imigranti i njihovi potomci iz nezapadnih zemalja”, kako je pojašnjen pripremnim aktima zakonodavstva čiji je taj kriterij dio, također može sadržavati relevantne elemente kako bi se utvrdilo provodi li se tim zakonodavstvom različito postupanje na temelju etničkog podrijetla. Tako u ovom slučaju mogu biti relevantni pripremni akti poput onih navedenih u odluci kojom se upućuje zahtjev za prethodnu odluku i koji su navedeni u točkama 18. i 20. ove presude.
106
U tom pogledu valja podsjetiti na to da je Sud presudio da je dovoljno, kako bi postojala izravna diskriminacija u smislu članka 2. stavka 2. točke (a) Direktive 2000/43, da je razlog povezan s etničkim podrijetlom bio odlučujuć za donošenje odluke kojom se uvodi različito postupanje (vidjeti u tom smislu presudu ČEZ Razpredelenie Blgarija, t. 76.).
107
Na trećem mjestu, sama okolnost da su stanovnici područjâ transformacije ujedno i osobe koje nisu „imigranti i njihovi potomci iz nezapadnih zemalja” ne može isključiti činjenicu da se za nacionalni propis poput onoga o kojem je riječ u glavnom postupku može smatrati da je donesen na temelju etničkog podrijetla (vidjeti u tom smislu presudu ČEZ Razpredelenie Blgarija, t. 75.).
108
Naposljetku, na četvrtom mjestu, čini se da upotreba pojma „nezapadne zemlje” nije prepreka, pod uvjetom da to provjeri sud koji je uputio zahtjev, tomu da se opći kriterij „imigranti i njihovi potomci iz nezapadnih zemalja” može odnositi na osobe čije se mjesto rođenja i/ili mjesto rođenja njihovih roditelja nalazi u „zapadnoj zemlji” ili osobe čije je državljanstvo i/ili državljanstvo njihovih roditelja državljanstvo takve „zapadne zemlje”.
109
Međutim, takva okolnost ne može sama po sebi biti dovoljna da se isključi to da složena kombinacija kriterija navedena u točki 100. ove presude može dovesti do različitog postupanja na temelju etničkog podrijetla.
110
Kao što je to navedeno u točki 87. ove presude, ako sud koji je uputio zahtjev, nakon svih provjera koje treba provesti, dođe do zaključka da opći kriterij „imigranti i njihovi potomci iz nezapadnih zemalja” u smislu Zakona o javnom stanovanju uspostavlja različito postupanje na temelju etničkog podrijetla, na njemu je da, kao drugo, provjeri ima li taj zakon za učinak to da se prema određenim osobama postupa nepovoljnije u odnosu na druge osobe koje se nalaze u usporedivoj situaciji.
111
Naime, članak 2. stavak 2. točka (a) Direktive 2000/43, osim uvjeta koji se odnosi na činjenicu da je različito postupanje uvedeno „zbog etničkog podrijetla”, predviđa još dva uvjeta, koji se odnose na postojanje „nepovoljnijeg postupanja” odnosno na „usporedivost” razmatranih situacija.
112
Potrebno je podsjetiti na to da se zahtjev u vezi s „usporedivosti” situacija u svrhu utvrđivanja postojanja povrede načela jednakog postupanja mora ocijeniti s obzirom na sve elemente koji ih obilježavaju (presuda ČEZ Razpredelenie Blgarija, t. 89. i navedena sudska praksa).
113
U ovom slučaju, čini se da su najmoprimci obiteljskih javnih stanova koji žive u područjima transformacije, kad je riječ o njihovu najmu, u situaciji usporedivoj sa situacijom najmoprimaca koji imaju sličan najam u osjetljivim stambenim područjima koja su tijekom posljednjih pet godina ispunjavala najmanje dva socioekonomska kriterija, ali u kojima udio „imigranti i njihovi potomci iz nezapadnih zemalja” nije premašio 50 %.
114
U pogledu postojanja „nepovoljnijeg postupanja”, sud koji je uputio zahtjev trebat će ispitati posljedice koje za sve stanovnike stambenog područja proizlaze iz njegova određenja kao „područja transformacije”.
115
U tom pogledu valja podsjetiti na to da članci 168.a i 168.b Zakona o stanovanju nalažu obvezu donošenja plana prostornog razvoja čiji je cilj smanjenje udjela obiteljskih javnih stanova do 1. siječnja 2030. na najviše 40 % svih stambenih jedinica u dotičnom području transformacije.
116
Čini se da taj zakon, time što predviđa takvu obvezu, ima za učinak to da se svi stanovnici područjâ transformacije izlažu povećanom riziku od prijevremenog raskida njihova ugovora o najmu i, slijedom toga, gubitka njihova mjesta stanovanja.
117
Naime, čini se, pod uvjetom da to provjeri sud koji je uputio zahtjev, da sam Zakon o javnom stanovanju predviđa da je prijevremeni raskid ugovora o najmu jedna od posljedica koje mogu proizići iz odobrenja plana prostornog razvoja za područje transformacije.
118
Tako iz spisa kojim Sud raspolaže proizlazi da, kada se takav plan provodi prodajom stambenih jedinica privatnom kupcu, članak 27. stavak 4. tog zakona predviđa da je odobrenje nadležnog ministra za takvu prodaju uvjetovano raskidom ugovora o najmu najmoprimaca koji ne ispunjavaju kriterije koje je općinsko vijeće dužno odobriti u skladu s člankom 27.c stavkom 1. navedenog zakona.
119
Slično tomu, članak 27.c stavak 3. istog zakona određuje da ako se nekretnina daje u najam protivno tim kriterijima, općinsko vijeće nalaže najmodavcu obvezu raskida ugovora o najmu.
120
U tim okolnostima, čini se da stanovnicima područjâ transformacije prijeti povećan rizik od prijevremenog raskida njihovih ugovora o najmu, dok stanovnici osjetljivih stambenih područja, koja su obilježena problematičnom socioekonomskom situacijom koja je u najmanju ruku slična onoj koja prevladava u područjima transformacije, nisu izloženi takvom riziku.
121
Valja naglasiti da je pravo na poštovanje doma temeljno pravo zajamčeno člankom 7. Povelje, koji sadržava prava koja odgovaraju pravima zajamčenima člankom 8. stavkom 1. EKLJP‑a i kojem se stoga, u skladu s člankom 52. stavkom 3. Povelje, mora priznati isto značenje i opseg kao i potonjim pravima (vidjeti u tom smislu presudu od 4. listopada 2024., Mirin, C‑4/23, EU:C:2024:845, t. 63. i navedenu sudsku praksu).
122
U tom pogledu iz sudske prakse Europskog suda za ljudska prava proizlazi da gubitak mjesta stanovanja predstavlja najtežu povredu prava na poštovanje doma. Naime, takav gubitak stavlja dotičnu osobu i njezinu obitelj u osobito osjetljivu situaciju (vidjeti u tom smislu presudu ESLJP‑a od 13. svibnja 2008., McCann protiv Ujedinjene Kraljevine, CE:ECHR:2008:0513JUD001900904, t. 50., i presudu od 10. rujna 2014., Kušionová, C‑34/13, EU:C:2014:2189, t. 63. i 64.).
123
Iz toga slijedi da povećan rizik utvrđen u točki 120. ove presude može predstavljati „nepovoljnije postupanje” u smislu članka 2. stavka 2. točke (a) Direktive 2000/43.
124
Valja još pojasniti da za ocjenu postojanja takvog nepovoljnijeg postupanja nije važno uključuju li kriteriji u skladu s kojima se pojedinačno izabiru ugovori o najmu koje treba raskinuti kriterij „imigranti i njihovi potomci iz nezapadnih zemalja”. Naime, takva okolnost ne može dovesti u pitanje postojanje povećanog rizika od prijevremenog raskida tih ugovora.
125
Osim toga, u tu svrhu nije relevantno ni pitanje jesu li najmoprimci čiji je ugovor o najmu raskinut „imigranti i njihovi potomci iz nezapadnih zemalja”. Naime, Sud je već presudio da se načelo jednakog postupanja koje se provodi Direktivom 2000/43 ne primjenjuje na određenu kategoriju osoba, već ovisno o razlozima navedenima u članku 1. te direktive, pa to načelo također treba primijeniti i na osobe prema kojima se nepovoljno postupa ili ih se stavlja u posebno nepovoljan položaj zbog jednog od tih razloga, iako one same ne pripadaju dotičnoj rasi ili etničkoj skupini (vidjeti u tom smislu presudu ČEZ Razpredelenie Blgarija, t. 56. i navedenu sudsku praksu).
126
Naposljetku, kako bi ocijenio postoji li „nepovoljnije postupanje” u smislu članka 2. stavka 2. točke (a) Direktive 2000/43, koje proizlazi iz kvalifikacije stambenog područja kao „područja transformacije”, sud koji je uputio zahtjev također bi mogao ispitati je li, kao što su to tvrdile određene stranke i zainteresirane osobe koje su podnijele pisana očitovanja, sam naziv „područje transformacije”, iz kojeg za stanovnike takvih područja proizlazi povećan rizik od prijevremenog raskida njihovih ugovora o najmu, koji je zamijenio naziv „izrazito getoizirano područje”, na nacionalnoj razini ponižavajuć i stigmatizirajuć (vidjeti u tom smislu presudu ČEZ Razpredelenie Blgarija, t. 87.).
127
U tom okviru taj bi sud također mogao ocijeniti mogu li određene tvrdnje sadržane u različitim pripremnim aktima navedenima u odluci kojom se upućuje zahtjev za prethodnu odluku i navedenima u točkama 17. do 20. ove presude upućivati na to da se predmetni nacionalni propis temelji na stereotipima ili predrasudama u pogledu „imigranata i njihovih potomaka iz nezapadnih zemalja”, odnosno, kao što je to nezavisna odvjetnica u biti navela u točki 152. svojeg mišljenja, pridonosi održavanju takvih stereotipa i predrasuda.
128
Također je važno istaknuti da bi, ako sud koji je uputio zahtjev zaključi da postoji pretpostavka izravne diskriminacije na temelju etničkog podrijetla, učinkovita provedba načela jednakog postupanja zahtijevala da je teret dokazivanja stoga osobito na Ministarstvu socijalne skrbi, stanovanja i starijih osoba, koje bi, u skladu s pravilom predviđenim u članku 8. stavku 1. Direktive 2000/43, trebalo dokazati da nije došlo do povrede tog načela i da se donošenje Zakona o javnom stanovanju, s obzirom na to da definira područja transformacije i predviđa obvezu donošenja planova prostornog razvoja za ta područja, ni na koji način ne temelji na etničkom podrijetlu većine stanovnika navedenih područja, nego se temelji isključivo na objektivnim čimbenicima koji nisu povezani ni s kakvom diskriminacijom na temelju etničkog podrijetla (vidjeti u tom smislu presudu ČEZ Razpredelenie Blgarija, t. 85. i navedenu sudsku praksu).
129
S obzirom na prethodno navedeno, valja utvrditi da članak 2. stavak 2. točku (a) Direktive 2000/43 treba tumačiti na način da nacionalni propis kojim se predviđa obveza donošenja planova prostornog razvoja namijenjenih smanjenju postotka obiteljskih javnih stanova u stambenim područjima koja su obilježena, među ostalim, činjenicom da je tijekom posljednjih pet godina udio „imigranata i njihovih potomaka iz nezapadnih zemalja” koji žive u tim područjima premašio 50 %, čini izravnu diskriminaciju u smislu te odredbe ako se pokaže da se donošenje tog nacionalnog propisa temelji na etničkom podrijetlu većine stanovnika tih stambenih područja i da navedeni nacionalni propis ima za posljedicu to da se prema svim stanovnicima tih područja postupa nepovoljnije nego prema stanovnicima usporedivih stambenih područja, ali čiji udio tih „imigranata i njihovih potomaka iz nezapadnih zemalja” nije premašio 50 %.
Postojanje neizravne diskriminacije u smislu članka 2. stavka 2. točke (b) Direktive 2000/43
130
U slučaju da sud koji je uputio zahtjev zaključi da nacionalni propis o kojem je riječ u glavnom postupku ne čini izravnu diskriminaciju u smislu članka 2. stavka 2. točke (a) Direktive 2000/43, trebat će još ispitati može li taj propis činiti neizravnu diskriminaciju u smislu točke (b) tog članka 2. stavka 2.
131
U skladu s tim člankom 2. stavkom 2. točkom (b) neizravna diskriminacija postoji ako bi naizgled neutralna odredba, kriterij ili praksa doveli osobe određenog rasnog ili etničkog podrijetla u posebno nepovoljan položaj u usporedbi s drugim osobama, osim ako se takva odredba, kriterij ili praksa objektivno mogu opravdati zakonitim ciljem, a sredstva za njegovo postizanje prikladna su i potrebna.
132
Što se tiče, na prvom mjestu, postojanja „naizgled neutralne” odredbe, kriterija ili prakse, Sud je presudio da taj uvjet podrazumijeva da predmetna odredba, kriterij ili praksa moraju biti formulirani ili primijenjeni na naizgled neutralan način, odnosno uzimajući u obzir čimbenike koji su različiti od zaštićene značajke a ne one koji su joj jednakovrijedni (vidjeti u tom smislu presudu ČEZ Razpredelenie Blgarija, t. 93. i 109.).
133
Na drugom mjestu valja podsjetiti na to da ako je mjera kojom se uvodi različito postupanje koje dovodi do nepovoljnijeg postupanja uvedena zbog rasnog ili etničkog podrijetla, takvu mjeru treba kvalificirati kao izravnu diskriminaciju u smislu članka 2. stavka 2. točke (a) Direktive 2000/43. Nasuprot tomu, neizravna diskriminacija na temelju rasnog ili etničkog podrijetla ne zahtijeva da se predmetna mjera zasniva na takvim razlozima. Naime, kako bi mjera mogla biti obuhvaćena člankom 2. stavkom 2. točkom (b) te direktive, dovoljno je da, premda uz primjenu neutralnih kriterija koji se ne temelje na zaštićenoj značajki, potonja mjera može staviti u posebno nepovoljan položaj osobe s tom značajkom (vidjeti u tom smislu presudu ČEZ Razpredelenie Blgarija, t. 95. i 96. i navedenu sudsku praksu).
134
Na trećem mjestu, kad je riječ o uvjetu predviđenom u tom članku 2. stavku 2. točki (b), prema kojem predmetna mjera mora moći dovesti do „posebno nepovoljnog položaja” za osobe određenog rasnog ili etničkog podrijetla u odnosu na druge osobe, Sud je presudio da taj uvjet treba shvatiti da znači da se posebno osobe određenog etničkog podrijetla zbog predmetne odredbe, kriterija ili prakse nalaze u nepovoljnom položaju (presuda ČEZ Razpredelenie Blgarija, t. 100., i presuda od 15. studenoga 2018., Maniero, C‑457/17, EU:C:2018:912, t. 47.).
135
S obzirom na to, sporna odredba, kriterij ili praksa ne moraju nužno imati učinak stavljanja u nepovoljan položaj samo jednog određenog etničkog podrijetla.
136
Naime, kao što su to Institut za ljudska prava i Europska komisija istaknuli u svojim pisanim očitovanjima, dok više jezičnih verzija članka 2. stavka 2. točke (b) Direktive 2000/43 sadržava pojam koji odgovara pojmu na danskom jeziku „bestemt” („dokazan” ili „određen”), druge jezične verzije te odredbe ne sadržavaju takav pojam, nego samo upućuju na „etničko podrijetlo” ili „etnicitet”, bez drugog pojašnjenja.
137
Stoga tumačenje navedene odredbe prema kojem se neizravna diskriminacija može utvrditi samo ako naizgled neutralna odredba, kriterij ili praksa dovodi u posebno nepovoljan položaj samo jednu etničku skupinu, isključujući odredbe, kriterije ili prakse koji dovode u nepovoljniji položaj više etničkih skupina, nema uporište u tekstu više jezičnih verzija iste odredbe.
138
U tom kontekstu, prema ustaljenoj sudskoj praksi, izričaj koji se koristi u jednoj od jezičnih verzija neke odredbe prava Unije ne može služiti kao jedini temelj za tumačenje te odredbe, niti mu se u tom pogledu daje prednost u odnosu na druge jezične verzije. Naime, nužnost ujednačene primjene i stoga ujednačenog tumačenja akta Unije isključuje da se on razmatra izdvojeno u jednoj od svojih jezičnih verzija, nego, naprotiv, zahtijeva njegovo tumačenje s obzirom na opću strukturu i svrhu propisa kojeg je dio (presude od 25. ožujka 2010., Helmut Müller, C‑451/08, EU:C:2010:168, t. 38., i od 8. svibnja 2025., Pielatak, C‑410/23, EU:C:2025:325, t. 58.).
139
Tumačenje poput onoga iz točke 137. ove presude teško bi bilo u skladu s ciljevima Direktive 2000/43, kako su navedeni u točki 77. ove presude.
140
U tom pogledu valja podsjetiti na to da se, zbog razloga izloženih u točkama 102. i 103. ove presude, doseg te direktive ne može ograničiti na borbu protiv diskriminacije usmjerene na samo jednu etničku skupinu.
141
Naposljetku, valja istaknuti da, kao što je to navedeno u uvodnoj izjavi 15. navedene direktive, pravom ili praksom država članica može se predvidjeti da se postojanje neizravne diskriminacije može utvrditi bilo kojim sredstvima, uključujući i na temelju statističkih dokaza.
142
U tom je pogledu na nacionalnom sudu da ocijeni u kojoj su mjeri pouzdani i mogu li se uzeti u obzir statistički podaci koji su pred njim izneseni, odnosno jesu li oni, među ostalim, izraz čisto slučajnih ili cikličkih pojava i jesu li dovoljno značajni (vidjeti u tom smislu presudu od 24. rujna 2020., YS (Strukovne mirovine zaposlenika), C‑223/19, EU:C:2020:753, t. 51. i navedenu sudsku praksu).
143
Ako nakon ispitivanja koje treba provesti sud koji je uputio zahtjev zaključi da odredba i opći kriterij o kojima je riječ u glavnom postupku dovode osobe koje pripadaju određenim etničkim skupinama u posebno nepovoljan položaj u smislu članka 2. stavka 2. točke (b) Direktive 2000/43, on će morati ispitati jesu li ta odredba i taj opći kriterij objektivno opravdani legitimnim ciljem i jesu li sredstva za postizanje tog cilja prikladna i nužna.
144
U tom pogledu, u skladu sa sudskom praksom Suda, načelo proporcionalnosti nalaže da se provjeri jesu li nacionalne mjere, prvo, prikladne za ostvarivanje predviđenog cilja u općem interesu, drugo, ograničene na ono što je krajnje nužno, u smislu da taj cilj razumno gledajući ne bi mogao biti ostvaren na jednako učinkovit način drugim sredstvima kojima se manje ugrožavaju prava i slobode koje se jamče dotičnim osobama i, treće, da nisu nerazmjerne u odnosu na navedeni cilj, što posebno podrazumijeva odmjeravanje njegove važnosti te ozbiljnosti zadiranja u ta prava i slobode (presuda od 5. prosinca 2023., Nordic Info, C‑128/22, EU:C:2023:951, t. 77. i navedena sudska praksa).
145
Kako bi se utvrdilo poštuje li ograničenje to načelo proporcionalnosti, zadaća je države članice koja se poziva na cilj koji može opravdati zapreku temeljne slobode ili temeljnog prava da nacionalnom sudu podnese sve elemente na temelju kojih se on može uvjeriti da mjera o kojoj je riječ udovoljava zahtjevima koji proizlaze iz tog načela, pri čemu opravdavajući razlozi na koje se ta država članica može pozvati moraju biti popraćeni analizom prikladnosti i nužnosti te mjere kako bi se postigao taj cilj kao i preciznim elementima kojima se potkrjepljuje njezina argumentacija (presuda 10. srpnja 2025., INTERZERO i dr., C‑254/23, EU:C:2025:569, t. 101. i navedena sudska praksa).
146
Osim toga, valja podsjetiti na to da pojam objektivnog opravdanja u smislu članka 2. stavka 2. točke (b) Direktive 2000/43 treba usko tumačiti (presuda ČEZ Razpredelenie Blgarija, t. 112.).
147
U ovom slučaju, kad je riječ, kao prvo, o ciljevima Zakona o javnom stanovanju, valja istaknuti da se, prema navodu danske vlade, člancima 61.a i 168.a tog zakona nastoje riješiti problemi povezani s formiranjem „paralelnih društava” koja su se pojavila u danskom sustavu javnog stanovanja kao i osigurati uspješnu integraciju.
148
Ta se vlada stoga poziva na razloge koji se odnose na socijalnu koheziju i integraciju državljana trećih zemalja u okviru tog sustava, kao i na razloge povezane s politikom socijalnog stanovanja i njezinim financiranjem.
149
U pogledu, kao prvo, cilja koji se odnosi na socijalnu koheziju i integraciju, Sud je već presudio da cilj koji se sastoji od jamčenja uspješne integracije državljana trećih zemalja može, s obzirom na važnost koja se u okviru prava Unije daje mjerama integracije, kao što to proizlazi iz članka 79. stavka 4. UFEU‑a, predstavljati važan razlog u općem interesu, s obzirom na to da je integracija tih državljana ključni element promicanja ekonomske i socijalne kohezije, temeljnog cilja Unije navedenog u UFEU‑u (vidjeti po analogiji, presude od 12. travnja 2016., Genc, C‑561/14, EU:C:2016:247, t. 55. i 56., i od 22. prosinca 2022., Udlændingenævnet (Jezični ispit koji se nalaže strancima), C‑279/21, EU:C:2022:1019, t. 37. i 38.).
150
S obzirom na važnost tog temeljnog cilja Unije, države članice u načelu imaju široku marginu prosudbe pri donošenju mjera kojima se osigurava socijalna kohezija i integracija, uključujući mjere urbanističkog razvoja.
151
Međutim, valja naglasiti da, kao što to proizlazi iz točke 108. ove presude, pojam „imigranti i njihovi potomci iz nezapadnih zemalja” obuhvaća i osobe koje imaju državljanstvo države članice, uključujući Kraljevinu Dansku. Stoga, budući da se primjenjuje na državljane država članica, nacionalni propis o kojem je riječ u glavnom postupku ne može se opravdati navedenim ciljem.
152
Kao drugo, u pogledu cilja koji se odnosi na postizanje, u okviru sustava javnog stanovanja, zahtjeva koji se odnose na stambenu politiku, Sud je također presudio da zahtjevi koji se odnose na politiku socijalnog stanovanja države članice i njezino financiranje mogu biti važni razlozi u općem interesu (presuda od 1. listopada 2009., Woningstichting Sint Servatius, C‑567/07, EU:C:2009:593, t. 30.). To je također slučaj sa zahtjevima kojima se promiče pristup stanovanju za ranjive osobe ili osobe s niskim prihodima (presuda od 27. veljače 2025., AEON NEPREMIČNINE i dr., C‑674/23, EU:C:2025:113, t. 55.).
153
Točno je da države članice u okviru svoje stambene politike također u načelu raspolažu širokom marginom prosudbe.
154
Međutim, čini se da se u ovom slučaju nacionalnim propisom o kojem je riječ u glavnom postupku, time što se njime propisuje obveza donošenja planova prostornog razvoja namijenjenih smanjenju postotka obiteljskih javnih stanova u područjima transformacije, ne nastoje riješiti problemi povezani s financiranjem javnog stanovanja, nego prije socioekonomski problemi u vezi sa socijalnom kohezijom i integracijom koji postoje u tim područjima. Slijedom toga, s obzirom na važne razloge u općem interesu na koje se poziva danska vlada, navedene u točki 147. ove presude, treba smatrati da je cilj koji se odnosi na stambenu politiku dio šireg okvira cilja koji se odnosi na socijalnu koheziju i integraciju.
155
Uostalom, s obzirom na to da ti planovi prostornog razvoja mogu dovesti do gubitka mjesta stanovanja, čini se da se ne mogu opravdati ciljem promicanja pristupa stanovanju za određene kategorije osoba.
156
Kao treće, iako se za propis o kojem je riječ u glavnom postupku načelno može smatrati da ulazi u područje u kojem države članice raspolažu širokom marginom prosudbe, one su ipak dužne poštovati zabranu svake diskriminacije na temelju rasnog ili etničkog podrijetla, utvrđenu u članku 21. Povelje i konkretiziranu Direktivom 2000/43.
157
U tom pogledu iz uvodnih izjava 9., 12. i 13. te direktive proizlazi s jedne strane, da diskriminacija na temelju rasnog ili etničkog podrijetla može ugroziti postizanje ciljeva iz UFEU‑a, a posebno postizanje visoke razine zaposlenosti i socijalne zaštite, podizanje životnog standarda i kakvoće života, gospodarske i socijalne kohezije i solidarnosti kao i cilja razvoja Unije kao područja slobode, sigurnosti i pravde i, s druge strane, da zabrana svake diskriminacije tog tipa, utvrđena tom direktivom u područjima koja ona pokriva, osobito ima za cilj osiguravanje razvoja demokratskih i tolerantnih društava koja omogućavaju sudjelovanje svih osoba bez obzira na njihovo rasno ili etničko podrijetlo (presuda ČEZ Razpredelenie Blgarija, t. 74.).
158
Kad je riječ, na drugom mjestu, o pitanju poštuje li propis o kojem je riječ u glavnom postupku načelo proporcionalnosti, valja ispitati, kao prvo, jesu li mjere koje su njime predviđene prikladne za ostvarenje važnog cilja u općem interesu koji se želi postići tim propisom.
159
U tom pogledu, donošenje planova prostornog razvoja kojima se nastoje riješiti socioekonomski problemi koji osobito utječu na određena stambena područja u načelu se može smatrati mjerom prikladnom za postizanje cilja promicanja socijalne kohezije i integracije.
160
S obzirom na navedeno, kao što je to nezavisna odvjetnica u biti istaknula u točkama 167. i 168. svojeg mišljenja, sud koji je uputio zahtjev morat će utvrditi je li mu danska vlada dostavila elemente kojima se može dokazati da se konkretnom mjerom kojom se nastoji smanjiti postotak obiteljskih javnih stanova u područjima transformacije stvarno može postići taj cilj.
161
Kad je riječ o prikladnosti mjere da osigura ostvarenje važnog cilja u općem interesu, iz ustaljene sudske prakse proizlazi da je zakonodavstvo prikladno za jamčenje ostvarenja postavljenog cilja samo ako mjere koje predviđa doista služe ostvarenju tog cilja i ako se provode na dosljedan i sustavan način (vidjeti u tom smislu presude od 28. studenoga 2023., Commune d’Ans, C‑148/22, EU:C:2023:924, t. 37. i navedenu sudsku praksu, i od 21. ožujka 2024., Landeshauptstadt Wiesbaden, C‑61/22, EU:C:2024:251, t. 94. i navedenu sudsku praksu).
162
U ovom slučaju valja utvrditi da u osjetljivim stambenim područjima, koja obilježava postojanje socioekonomskih problema koji su u najmanju ruku slični onima koji postoje u područjima transformacije, Zakon o javnom stanovanju ne nalaže obvezu donošenja planova prostornog razvoja poput onih o kojima je riječ u glavnom postupku. Iz toga slijedi da se u osjetljivim stambenim područjima takvi problemi po potrebi rješavaju drugim sredstvima kojima se jamči socijalna kohezija.
163
Stoga je na sudu koji je uputio zahtjev da utvrdi nastoji li se predviđanjem obveze donošenja takvih planova postići cilj dosljednog i sustavnog promicanja socijalne kohezije, iako se ta obveza primjenjuje samo na područja transformacije u kojima udio „imigranata i njihovih potomaka iz nezapadnih zemalja” premašuje 50 %, isključujući osjetljiva stambena područja u kojima je taj udio manji od 50 %.
164
U slučaju da sud koji je uputio zahtjev ipak zaključi da je nacionalni propis o kojem je riječ u glavnom postupku prikladan za jamčenje ostvarenja cilja koji se odnosi na socijalnu koheziju i integraciju, na njemu je da, kao drugo, kako bi utvrdio je li takva mjera nužna za postizanje tog cilja, provjeri može li se, kao što je to tvrdilo više stranaka i zainteresiranih osoba koje su podnijele pisana očitovanja, navedeni cilj jednako učinkovito postići drugim sredstvima kojima se manje zadire u prava i slobode zajamčene osobama o kojima je riječ.
165
Pod pretpostavkom da se ne može utvrditi nijedna druga jednako učinkovita mjera, sud koji je uputio zahtjev još bi trebao, kao treće, ispitati proporcionalnost tog propisa u užem smislu. Taj bi sud stoga trebao provjeriti jesu li nepovoljnosti uzrokovane navedenim propisom neproporcionalne u odnosu na ciljeve na koje se poziva i ograničavaju li se njime prekomjerno zakoniti interesi stanovnika područjâ transformacije (vidjeti u tom smislu presudu ČEZ Razpredelenie Blgarija, t. 123. i navedenu sudsku praksu).
166
U tom kontekstu valja podsjetiti, kao što je to navedeno u točki 121. ove presude, na to da je pravo na poštovanje doma temeljno pravo zajamčeno člankom 7. Povelje.
167
U uvodnoj izjavi 4. Direktive 2000/43 uostalom se navodi da je u kontekstu pristupa robi i uslugama te pružanja robe i usluga, odnosno, kao što to proizlazi iz točaka 63. i 66. ove presude, u području na koje se odnosi ovaj predmet važno poštovati zaštitu privatnog i obiteljskog života, odnosno temeljnog prava na zaštitu doma osobe i njezine obitelji (vidjeti u tom smislu presudu od 24. lipnja 2025., GR REAL, C‑351/23, EU:C:2025:474, t. 93.).
168
Potrebno je podsjetiti na to da se ciljevi u općem interesu, kao što su socijalna kohezija i integracija, ne mogu ostvariti nacionalnom mjerom ako se pritom ne uzme u obzir činjenica da oni moraju biti u skladu s temeljnim pravima i načelima na koja se ta mjera odnosi, kako su utvrđena u Ugovorima i Povelji, i to tako da se provede uravnoteženo odmjeravanje između, s jedne strane, tih ciljeva u općem interesu i, s druge strane, prava i načela o kojima je riječ, kako bi se osiguralo da nedostaci koje ta mjera uzrokuje nisu nerazmjerni u odnosu na te ciljeve. Dakle, mogućnost da se opravda ograničavanje prava zajamčenih člankom 7. Povelje treba ocjenjivati na način da se odmjeri ozbiljnost zadiranja koje podrazumijeva takvo ograničavanje i da se provjeri je li važnost ciljeva u općem interesu koji se tim ograničavanjem želi postići povezana s tom ozbiljnošću (vidjeti u tom smislu presudu od 10. srpnja 2025., INTERZERO i dr., C‑254/23, EU:C:2025:569, t. 109. i navedenu sudsku praksu).
169
U tom pogledu valja podsjetiti na to da se čini da Zakon o javnom stanovanju, time što predviđa obvezu donošenja planova prostornog razvoja za područjâ transformacije, za njihove stanovnike dovodi do povećanog rizika od prijevremenog raskida njihova ugovora o najmu i, slijedom toga, od gubitka njihova mjesta stanovanja.
170
Međutim, kao što to proizlazi iz točaka 121. i 122. ove presude, gubitak mjesta stanovanja jedna je od najtežih povreda prava na poštovanje doma u smislu članka 7. Povelje i stavlja dotičnu osobu i njezinu obitelj u osobito osjetljivu situaciju.
171
Iz sudske prakse Europskog suda za ljudska prava koja se odnosi na članak 8. EKLJP‑a, čijim se stavkom 1. predviđaju prava ekvivalentna onima zajamčenima člankom 7. Povelje, najprije proizlazi da, iako kada su u pitanju socijalna ili ekonomska politika, uključujući u području stanovanja, nacionalna tijela raspolažu širokom marginom prosudbe, margina prosudbe koja je tako ostavljena tim tijelima je tim ograničenija što je pravo o kojem je riječ važnije kako bi se dotičnom pojedincu zajamčilo stvarno uživanje temeljnih ili „intimnih” prava koja su mu priznata. To je osobito slučaj s pravima zajamčenima tim člankom 8., koja su prava od ključne važnosti za identitet osobe, njezino samoodređenje, fizički i moralni integritet, održavanje njezinih društvenih odnosa kao i stabilnost i sigurnost njezina položaja u društvu (presuda ESLJP‑a od 17. listopada 2013., Winterstein i drugi protiv Francuske, CE:ECHR:2013:1017JUD002701307, t. 148.).
172
Nadalje, svaka osoba koja može biti žrtva ozbiljne povrede prava na poštovanje doma, koju čini gubitak mjesta stanovanja, u načelu mora moći imati pravo da neovisni sud ispita proporcionalnost takve mjere s obzirom na relevantna načela koja proizlaze iz navedenog članka 8. Radi ocjene proporcionalnosti mjere protjerivanja, valja konkretnije uzeti u obzir sljedeće, odnosno: je li prebivalište zakonito ustanovljeno, to umanjuje legitimnost svake mjere protjerivanja i, nasuprot tomu, ako nije, dotična osoba nalazi se u slabijem položaju. Osim toga, ako zamjenski smještaj nije dostupan, zadiranje je ozbiljnije nego ako je takav smještaj dostupan, pri čemu se njegova prikladnost ocjenjuje osobito s obzirom na posebne potrebe dotičnog pojedinca (vidjeti u tom smislu presudu ESLJP‑a od 17. listopada 2013., Winterstein i drugi protiv Francuske, CE:ECHR:2013:1017JUD002701307, t. 148.).
173
Naposljetku, pripadnost dotičnih osoba skupini čiji je položaj u društvu nepovoljniji i njihove posebne potrebe po toj osnovi treba uzeti u obzir prilikom ispitivanja proporcionalnosti koje su nacionalna tijela dužna provesti (presuda ESLJP‑a od 17. listopada 2013., Winterstein i dr. protiv Francuske, CE:ECHR:2013:1017JUD002701307, t. 160.).
174
U ovom slučaju, činjenica da u danskom sustavu javnog stanovanja nacionalna tijela preuzimaju odgovornost za smještaj osoba kojima je prijevremeno otkazan ugovor o najmu može biti jedan od elemenata koje sud koji je uputio zahtjev treba uzeti u obzir, među ostalim, u okviru ispitivanja proporcionalnosti nacionalnog propisa o kojem je riječ u glavnom postupku. Naime, taj element može dovesti do ublažavanja težine povrede prava na poštovanje doma koja proizlazi iz takvog prijevremenog raskida, pod uvjetom da je to preuzimanje odgovornosti djelotvorno i da je zamjenski smještaj prilagođen posebnim potrebama tih osoba i njihovih obitelji. Međutim, valja uzeti u obzir činjenicu da su neke od navedenih osoba i obitelji već dugi niz godina zakonito boravile u obiteljskom domu koji su izgubile.
175
S obzirom na prethodno navedeno, valja utvrditi da članak 2. stavak 2. točku (b) Direktive 2000/43 treba tumačiti na način da nacionalni propis kojim se predviđa obveza donošenja planova prostornog razvoja namijenjenih smanjenju postotka obiteljskih javnih stanova u stambenim područjima koja su obilježena, među ostalim, činjenicom da je tijekom posljednjih pet godina udio „imigranata i njihovih potomaka iz nezapadnih zemalja” koji žive u tim područjima premašio 50 %, čini neizravnu diskriminaciju u smislu te odredbe, ako se pokaže da, s jedne strane, taj nacionalni propis, iako je formuliran ili primijenjen na naizgled neutralan način, odnosno uzimajući u obzir čimbenike koji nisu etničko podrijetlo, dovodi u posebno nepovoljan položaj osobe koje pripadaju određenim etničkim skupinama i, s druge strane, da navedeni nacionalni propis ne poštuje, radi ostvarenja važnog cilja u općem interesu koji slijedi, načelo proporcionalnosti.
176
U tim okolnostima, na postavljena pitanja valja odgovoriti tako da članak 2. stavak 2. točke (a) i (b) Direktive 2000/43 treba tumačiti na način da nacionalni propis kojim se predviđa obveza donošenja planova prostornog razvoja za smanjenje postotka obiteljskih javnih stanova u stambenim područjima koja su obilježena, među ostalim, činjenicom da je tijekom posljednjih pet godina udio „imigranata i njihovih potomaka iz nezapadnih zemalja” koji žive u tim područjima premašio 50 %,
–
čini izravnu diskriminaciju u smislu tog članka 2. stavka 2. točke (a) ako se pokaže da se donošenje tog nacionalnog propisa temelji na etničkom podrijetlu većine stanovnika tih stambenih područja i da navedeni nacionalni propis ima za posljedicu to da se prema svim stanovnicima tih područja postupa nepovoljnije nego prema stanovnicima usporedivih stambenih područja, ali čiji udio tih „imigranata i njihovih potomaka iz nezapadnih zemalja” nije premašio 50 %;
–
čini neizravnu diskriminaciju, u smislu tog članka 2. stavka 2. točke (b), ako se pokaže da, s jedne strane, isti nacionalni propis, iako je formuliran ili primijenjen na naizgled neutralan način, odnosno uzimajući u obzir čimbenike koji nisu etničko podrijetlo, dovodi u posebno nepovoljan položaj osobe koje pripadaju određenim etničkim skupinama i, s druge strane, da navedeni nacionalni propis ne poštuje, radi ostvarenja važnog cilja u općem interesu koji slijedi, načelo proporcionalnosti.
Troškovi
177
Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.
Slijedom navedenog, Sud (veliko vijeće) odlučuje:
Članak 2. stavak 2. točke (a) i (b) Direktive Vijeća 2000/43/EZ od 29. lipnja 2000. o provedbi načela jednakog postupanja prema osobama bez obzira na njihovo rasno ili etničko podrijetlo
treba tumačiti na način da:
nacionalni propis kojim se predviđa obveza donošenja planova prostornog razvoja za smanjenje postotka obiteljskih javnih stanova u stambenim područjima koja su obilježena, među ostalim, činjenicom da je tijekom posljednjih pet godina udio „imigranata i njihovih potomaka iz nezapadnih zemalja” koji žive u tim područjima premašio 50 %,
–
čini izravnu diskriminaciju u smislu tog članka 2. stavka 2. točke (a) ako se pokaže da se donošenje tog nacionalnog propisa temelji na etničkom podrijetlu većine stanovnika tih stambenih područja i da navedeni nacionalni propis ima za posljedicu to da se prema svim stanovnicima tih područja postupa nepovoljnije nego prema stanovnicima usporedivih stambenih područja, ali čiji udio tih „imigranata i njihovih potomaka iz nezapadnih zemalja” nije premašio 50 %;
–
čini neizravnu diskriminaciju, u smislu tog članka 2. stavka 2. točke (b), ako se pokaže da, s jedne strane, isti nacionalni propis, iako je formuliran ili primijenjen na naizgled neutralan način, odnosno uzimajući u obzir čimbenike koji nisu etničko podrijetlo, dovodi u posebno nepovoljan položaj osobe koje pripadaju određenim etničkim skupinama i, s druge strane, da navedeni nacionalni propis ne poštuje, radi ostvarenja važnog cilja u općem interesu koji slijedi, načelo proporcionalnosti.
Potpisi
(
*1
)	Jezik postupka: danski