62019TO0627(01)_RES
Mål T‑627/19
(publicerat i utdrag)
Harry Shindler m.fl.
mot
Europeiska kommissionen
Tribunalens beslut (tionde avdelningen) av den 14 juli 2020
”Passivitetstalan och talan om ogiltigförklaring – Område med frihet, säkerhet och rättvisa – Förenade kungarikets utträde ur unionen – Ansökningar om att åtgärder ska vidtas för att vissa medborgare i Förenade kungariket ska få behålla sitt unionsmedborgarskap och om att vissa åtgärder ska vidtas med avseende på rättigheter för medborgare i Förenade kungariket – Kommissionens ställningstagande – Avsaknad av anmodan att vidta åtgärder – Beslut att inte vidta några åtgärder för att se till att vissa medborgare i Förenade kungariket får behålla sitt unionsmedborgarskap – Berättigat intresse av att få saken prövad saknas – Uppenbart att talan ska avvisas”
Passivitetstalan – Passivitet – Begrepp – Underlåtenhet att agera – Rättsakt som inte motsvarar den som sökanden hade önskat eller ansett nödvändig – Omfattas inte
(Artikel 265 FEUF)
(se punkt 28)
Passivitetstalan – Fysiska eller juridiska personer – Sakprövningsförutsättningar – Föregående anmodan att vidta åtgärder – Institutionen har inte gjort något ställningstagande – Talerätt – Kumulativa villkor – Avvisning av talan om ett av dessa villkor inte är uppfyllt
(Artikel 265 FEUF)
(se punkt 32)
Passivitetstalan – Anmodan till institutionen – Föreligger inte – Avvisning
(Artikel 265 andra stycket FEUF)
(se punkt 35)
Talan om ogiltigförklaring – Fysiska eller juridiska personer – Berättigat intresse av att få saken prövad – Krav på ett faktiskt intresse – Talan som kan ge sökanden en fördel – Föreligger inte – Avvisning
(Artikel 263 fjärde stycket FEUF)
(se punkt 47)
Talan om ogiltigförklaring – Fysiska eller juridiska personer – Berättigat intresse av att få saken prövad – Ogiltigförklaring kan endast medföra att ett nytt beslut fattas som är identiskt i sak – Berättigat intresse saknas
(Artikel 263 FEUF)
(se punkterna 48 och 49)
Resumé
Den 23 juni 2016 röstade medborgarna i Förenade konungariket Storbritannien och Nordirland i en folkomröstning för att lämna Europeiska unionen. Med tillämpning av artikel 50.2 FEU anmälde Förenade kungariket den 29 mars 2017 till Europeiska rådet sin avsikt att lämna unionen. Europeiska rådet, i samförstånd med Förenade kungariket, antog därefter flera beslut (
1
) om förlängning av den i artikel 50.3 FEU föreskrivna tidsfristen; efter denna tidsfrist upphör fördragen att vara tillämpliga i Förenade kungariket om det inte finns något utträdesavtal. Enligt artikel 1 i beslut 2019/584 skulle denna tidsfrist i princip löpa ut den 31 oktober 2019.
Den 31 juli 2019 skickade flera i Italien eller i Frankrike bosatta medborgare i Förenade kungariket (nedan kallade sökandena) en skrivelse till Europeiska rådet och Europeiska unionens råd. Den 1 augusti skickade de en skrivelse med i huvudsak identiskt innehåll till Europeiska kommissionen. I dessa skrivelser uppmärksammade sökandena de tre ovannämnda institutionerna på situationen för de medborgare i Förenade kungariket som är bosatta i andra medlemsstater än Förenade kungariket och som har sitt privat- och familjeliv där och begärde att nämnda institutioner skulle förklara sig ha varit ”passiva” på grund av att de ”olagligen underlåtit att se till att dessa medborgare kunde behålla sitt unionsmedborgarskap”. De hemställde dessutom om att dessa tre institutioner – före Förenade kungarikets utträde ur unionen som planerats till den 31 oktober 2019 – skulle besluta att dessa medborgare skulle få behålla sitt unionsmedborgarskap efter utträdet, oavsett om något utträdesavtal undertecknats eller ej. I ett brev undertecknat den 11 september 2019 besvarade kommissionen skrivelsen av den 1 augusti 2019 (nedan kallat brevet av den 11 september 2019). I detta brev uppgav sig kommissionen inte ha för avsikt att vidta några åtgärder i enlighet med vad som begärts i den skrivelsen. Kommissionen påpekade i detta sammanhang att den enligt fördragen inte kunde fatta ett sådant beslut som sökandena hade begärt.
Sökandena väckte därför talan vid tribunalen. Denna talan innehöll passivitetsyrkanden enligt artikel 265 FEUF. Talan innehöll vidare yrkanden om att tribunalen skulle ogiltigförklara ”kommissionens uttryckliga beslut av den [11] september 2019 att inte förklara sig ha varit passiv”, vilka sökandena, på anmodan av tribunalen, definierade som ogiltighetsyrkanden enligt artikel 263 FEUF.
Genom beslut av den 14 juli 2020 ogillade tribunalen sökandenas talan, efter att ha konstaterat att såväl passivitetsyrkandena som ogiltighetsyrkandena inte kunde tas upp till prövning.
Vad gäller ogiltighetsyrkandena hade sökandena yrkat att tribunalen skulle ogiltigförklara beslutet i skrivelsen av den 11 september 2019, där kommissionen i huvudsak hade beslutat att inte vidta några åtgärder för att se till att vissa medborgare i Förenade kungariket som vid Förenade kungarikets utträde ur unionen inte är medborgare i någon medlemsstat i unionen ska få behålla sitt unionsmedborgarskap från och med nämnda utträde, oavsett om något utträdesavtal ingåtts eller ej. Till stöd för dessa yrkanden åberopade sökandena tre grunder som går ut på att dessa medborgare inte ska förlora sitt unionsmedborgarskap.
Tribunalen prövade inledningsvis ex officio om sökandena hade ett intresse av att åberopa dessa tre grunder. Det följer nämligen av fast rättspraxis i detta hänseende att en sökande inte kan anses ha ett berättigat intresse av att få ett beslut ogiltigförklarat om det redan är säkert att beslutet endast kan fastställas gentemot denne sökande. Vidare har det redan slagits fast att en grund till stöd för en talan om ogiltigförklaring inte kan tas upp till sakprövning på grund av att det saknas ett berättigat intresse av att få saken prövad, när en ogiltigförklaring av den angripna rättsakten med stöd av nämnda grund inte kan medföra att sökanden når sådan framgång som eftersträvas, även om det antas att det skulle finnas fog för grunden. En sökande kan således inte anses ha ett intresse av att få ett beslut ogiltigförklarat där institutionen underlåtit att vidta åtgärder på ett visst område på grundval av en viss rättslig grund, när institutionen i vart fall inte är behörig på detta område.
Tribunalen påpekade vidare att för det fall beslutet i skrivelsen av den 11 september 2019 ogiltigförklaras på de grunder som åberopats av sökandena, skulle de endast kunna vinna framgång i sak om kommissionen därefter själv antar en bindande rättsakt om att vissa medborgare i Förenade kungariket ska få behålla sitt unionsmedborgarskap när Förenade kungariket väl lämnar unionen.
Tribunalen konstaterade i detta hänseende, efter att ha påpekat att enligt artikel 13.2 FEU ska varje institution handla inom ramen för de befogenheter som den har tilldelats genom fördragen, att det inte fanns någon bestämmelse i fördragen eller i sekundärrätten som gav kommissionen befogenhet att anta bindande rättsakter för att ge vissa personkategorier unionsmedborgarskap. Detta konstaterande vinner stöd i att denna institution i princip endast får lägga fram förslag i enlighet med vad som anges i artikel 17.2 FEU.
Tribunalen fann således att oavsett om alla de medborgare i Förenade kungariket som vid landets utträde ur unionen inte är medborgare i en medlemsstat kan komma att förlora sitt unionsmedborgarskap med anledning av detta utträde, har kommissionen således inte någon befogenhet att anta bindande rättsakter för att se till att vissa personkategorier behåller sitt unionsmedborgarskap efter utträdet. Kommissionen var därmed skyldig att besluta att inte vidta några åtgärder med anledning av sökandenas hemställan. För det fall tribunalen skulle ogiltigförklara beslutet i skrivelsen av den 11 september 2019 mot bakgrund av de grunder som åberopats av sökandena, är det uppenbart att kommissionen kommer att sakna befogenhet. Kommissionen skulle därmed endast ånyo kunna besluta att inte vidta några åtgärder med anledning av sökandenas hemställan. Tribunalen påpekade således att sökandena därmed inte kunde anses kunna vinna framgång i sak om beslutet i skrivelsen av den 11 september 2019 ogiltigförklaras, vilket i sin tur medför att de inte kan anses ha något berättigat intresse av att åberopa de ovannämnda grunderna.
Tribunalen fann att inte någon av dessa grunder kunde tas upp till sakprövning och att det således, eftersom talan inte kunde tas upp till prövning såvitt avsåg någon av grunderna, var uppenbart att ogiltighetsyrkandena skulle avvisas.
(
1
)	I synnerhet beslut (EU) 2019/476 av den 22 mars 2019 (EUT L 80 I, 2019, s. 1) och beslut (EU) 2019/584 av den 11 april 2019 (EUT L 101, 2019, s. 1).