62023CJ0086
DOMSTOLENS DOM (fjärde avdelningen)
den 5 september 2024 (
*1
)
”Begäran om förhandsavgörande – Civilrättsligt samarbete – Tillämplig lag för utomobligatoriska förpliktelser – Förordning (EG) nr 864/2007 – Artikel 16 – Överordnade tvingande bestämmelser – Trafikolycka – Rätt till ersättning som tillerkänns familjemedlemmarna till en avliden person – Skälighetsprincipen tillämpas vid ersättning för den ideella skada som vållats – Bedömningskriterier”
I mål C‑86/23,
angående en begäran om förhandsavgörande enligt artikel 267 FEUF, framställd av Varhoven kasatsionen sad (Högsta domstolen, Bulgarien) genom beslut av den 7 februari 2023, som inkom till domstolen den 15 februari 2023, i målet
E.N.I.,
Y.K.I.
mot
HUK-COBURG-Allgemeine Versicherung AG,
meddelar
DOMSTOLEN (fjärde avdelningen)
sammansatt av avdelningsordföranden C. Lycourgos samt domarna O. Spineanu-Matei (referent), J.-C. Bonichot, S. Rodin och L.S. Rossi,
generaladvokat: M. Szpunar,
justitiesekreterare: A. Calot Escobar,
efter det skriftliga förfarandet,
med beaktande av de yttranden som avgetts av:
–
HUK-COBURG-Allgemeine Versicherung AG, genom G.I. Ilieva och L.I. Todev, advokati,
–
Tjeckiens regering, genom A. Edelmannová, M. Smolek och J. Vláčil, samtliga i egenskap av ombud,
–
Tysklands regering, genom J. Möller, P. Busche och M. Hellmann, samtliga i egenskap av ombud,
–
Europeiska kommissionen, genom C. Georgieva och W. Wils, båda i egenskap av ombud,
och efter att den 14 mars 2024 ha hört generaladvokatens förslag till avgörande,
följande
Dom
1
Begäran om förhandsavgörande avser tolkningen av artikel 16 i Europaparlamentets och rådets förordning (EG) nr 864/2007 av den 11 juli 2007 om tillämplig lag för utomobligatoriska förpliktelser (Rom II) (EUT L 199, 2007, s. 40).
2
Begäran har framställts i ett mål mellan å ena sidan E.N.I. och Y.K.I., som är bulgariska medborgare, och å andra sidan HUK-COBURG-Allgemeine Versicherung AG (nedan kallat HUK-COBURG). Målet rör den ersättning som HUK-COBURG enligt den obligatoriska ansvarsförsäkringen för motorfordon ska utbetala för den ideella skada som E.N.I. och Y.K.I. vållats på grund av att deras dotter omkommit vid en trafikolycka i Tyskland.
Tillämpliga bestämmelser
Unionsrätt
Rom II‑förordningen
3
I skälen 6, 7, 14, 16 och 32 i Rom II‑förordningen anges följande:
”(6)
För att den inre marknaden skall kunna fungera väl, i syfte att förbättra möjligheten att förutse resultatet av en tvist, öka säkerheten i fråga om vilken lag som är tillämplig och öka den fria rörligheten för domar, måste medlemsstaternas lagvalsregler leda till att samma nationella lag är tillämplig oavsett vid vilket lands domstol talan har väckts.
(7)
Denna förordnings materiella tillämpningsområde och bestämmelser bör överensstämma med rådets förordning (EG) nr 44/2001 av den 22 december 2000 om domstols behörighet och om erkännande och verkställighet av domar på privaträttens område [(EGT L 12, 2001, s. 1),] … och de instrument som rör tillämplig lag på avtalsförpliktelser.
…
(14)
Kravet på rättssäkerhet och behovet av att skipa rättvisa i enskilda fall utgör viktiga delar i ett område med rättvisa. I denna förordning fastställs de anknytningsfaktorer som är mest lämpliga för att uppnå dessa mål. I denna förordning fastställs därför en allmän regel, men också särskilda regler och, i vissa bestämmelser, en ’undantagsregel’ som gör det möjligt att göra undantag från dessa regler om det klart framgår av alla omständigheter i fallet att den skadeståndsgrundande händelsen har en uppenbart närmare anknytning till ett annat land. Alla dessa regler bildar således ett flexibelt ramverk av lagvalsregler. Det gör det även möjligt för den domstol där talan har väckts att behandla enskilda fall på lämpligt sätt.
…
(16)
Enhetliga regler bör öka möjligheten att förutse hur domstolarna kommer att döma och garantera rimlig avvägning mellan de intressen som den vars ansvar görs gällande och den skadelidande har. Anknytningen till det land där den direkta skadan uppkom (lex loci damni) skapar en rimlig balans mellan de intressen som den vars ansvar görs gällande och den skadelidande har, och den avspeglar även den moderna uppfattningen om civilrättsligt ansvar och utvecklingen av system för strikt ansvar.
…
(32)
Allmänintresset motiverar att medlemsstaternas domstolar i vissa undantagsfall bör få möjlighet att tillämpa undantag genom att åberopa grunderna för rättsordningen och övergripande tvingande bestämmelser. I synnerhet kan tillämpningen av en bestämmelse i den lag som anvisas i denna förordning, beroende på omständigheterna i det enskilda fallet och rättsordningen i den medlemsstat där talan väckts, anses stå i strid med grunderna för domstolslandets rättsordning om den leder till utdömande av ett orimligt icke-kompensatoriskt skadestånd, vars syfte är att avskräcka eller bestraffa.”
4
I artikel 4.1 i förordningen föreskrivs följande:
”Om inte annat föreskrivs i denna förordning, skall i fråga om en utomobligatorisk förpliktelse som har sin grund i en skadeståndsgrundande händelse lagen i det land där skadan uppkommer tillämpas oavsett i vilket land den skadevållande händelsen inträffade och oavsett i vilket eller vilka länder indirekta följder av händelsen uppkommer.”
5
I artikel 15 c i förordningen föreskrivs följande:
”Tillämplig lag för utomobligatoriska förpliktelser enligt denna förordning skall reglera särskilt
…
c)
förekomsten, arten och bedömningen av skadorna eller den gottgörelse som begärs,
…”
6
Artikel 16 med rubriken ”Överordnade tvingande bestämmelser” i samma förordning har följande lydelse:
”Denna förordning skall inte begränsa tillämpningen av bestämmelser i domstolslandets lag när de är tvingande, oavsett vilken lag som i övrigt skall tillämpas på den utomobligatoriska förpliktelsen.”
Rom I‑förordningen
7
Artikel 9 i Europaparlamentets och rådets förordning (EG) nr 593/2008 av den 17 juni 2008 om tillämplig lag för avtalsförpliktelser (Rom I) (EUT L 177, 2008, s. 6) har rubriken ”Internationellt tvingande regler”. I punkterna 1 och 2 i den artikeln föreskrivs följande:
”1.   Internationellt tvingande regler är regler som ett land anser vara så avgörande för att skydda allmänintressen, t.ex. sin politiska, sociala och ekonomiska struktur, att landet kräver att de tillämpas vid alla situationer inom dess tillämpningsområde, oavsett vilken lag som annars ska tillämpas på avtalet enligt denna förordning.
2.   Bestämmelserna i denna förordning ska inte begränsa tillämpningen av internationellt tvingande regler i domstolslandet.”
Bulgarisk rätt
8
Skadeståndsansvar utanför avtalsförhållanden regleras inom bulgarisk rätt i artiklarna 45–54 i zakon za zadalzheniyata i dogovorite (lagen om skyldigheter och avtal, DV nr 275 av den 22 november 1950), i den lydelse som är tillämplig i det nationella målet (nedan kallad ZZD).
9
I artikel 45 ZZD föreskrivs följande:
”1)   Var och en är skyldig att ersätta de skador som vållas andra.
2)   I samtliga fall av skadevållande handling presumeras culpa föreligga om inte annat visas.”
10
I artikel 52 ZZD föreskrivs följande:
”Domstolen ska fastställa ersättningen för ideell skada i enlighet med vad som är skäligt.”
Tysk rätt
BGB
11
I 253 § Bürgerliches Gesetzbuch (civillagen), i den lydelse som är tillämplig i det nationella målet (nedan kallad BGB), som har rubriken ”Ideell skada”, föreskrivs följande:
”1)   Det är endast möjligt att kräva ekonomisk ersättning för ideell skada i de fall som anges i lag.
2)   Om skadestånd ska utbetalas för personskada, hälsoskada, eller en kränkning av frihet eller sexuellt självbestämmande kan även skälig ekonomisk ersättning för ideell skada begäras.”
12
823 § BGB har rubriken ”Skyldighet att ersätta skada”. I 823 § punkt 1 BGB föreskrivs följande:
”Den som uppsåtligen eller av oaktsamhet olovligen skadar annans liv, kropp, hälsa, frihet, egendom eller annan rättighet är skyldig att ersätta den skadelidande för vållad skada.”
Vägtrafiklagen
13
7 § Straßenverkehrsgesetz (vägtrafiklagen), i den lydelse som är tillämplig i det nationella målet har rubriken ”Fordonsinnehavarens skadeståndsansvar, användning av motorfordonet utan innehavarens vetskap eller samtycke”. I punkt 1 i den § föreskrivs följande:
”Om en person vid användandet av ett motorfordon omkommer, vållas en personskada eller hälsoskada, eller om en sak skadas, är innehavaren skyldig att ersätta den skada som den skadelidande vållats.”
14
11 § vägtrafiklagen, i den lydelse som är tillämplig i det nationella målet, har rubriken ”Skadeståndsskyldighetens omfattning vid personskada”. I den § föreskrivs följande:
”Vid personskada eller hälsoskada ska den skadelidandes vårdkostnader ersättas samt den inkomstförlust som uppkommer genom att den skadelidandes arbetsförmåga sätts ned tillfälligt eller permanent eller att den skadelidandes förvärvsförmåga sätts ned, eller att den skadelidande tillfälligt eller permanent har större behov på grund av personskadan eller hälsoskadan. Den skadelidande kan även begära skälig ekonomisk ersättning för ideell skada.”
Lagen om försäkringsavtal
15
115 § Gesetz über den Versicherungsvertrag (lagen om försäkringsavtal) av den 23 november 2007 (BGBl. 2007 I, s. 2631), i den lydelse som är tillämplig i det nationella målet har rubriken ”Direktanspråk”. I punkt 1 i den § föreskrivs följande:
”Utomstående kan även göra gällande sin rätt till ersättning gentemot försäkringsgivaren
1.   om det rör sig om en ansvarsförsäkring vars syfte är att fullgöra försäkringsplikten som följer av lagen om obligatorisk försäkring …
…
Rätten att rikta anspråk direkt mot försäkringsgivaren följer av försäkringsgivarens skyldigheter enligt försäkringsförhållandet och, i avsaknad av en skyldighet, av 117 § punkterna 1–4. Försäkringsgivaren ska betala ut ersättningen i pengar. Försäkringsgivaren och den försäkringstagare som är ansvarig för att ersätta skadan är solidariskt ansvariga.”
Målet vid den nationella domstolen och tolkningsfrågan
16
Den 27 juli 2014 omkom dottern till E.N.I. och Y.K.I., som är klagande i det nationella målet, i en trafikolycka i Tyskland. Den som vållat olyckan var försäkrad och hade tecknat obligatorisk ansvarsförsäkring hos HUK-COBURG, ett försäkringsbolag etablerat i Tyskland.
17
Den 25 juli 2017 väckte klagandena talan mot HUK-COBURG vid Sofiyski gradski sad (Stadsdomstolen i Sofia, Bulgarien) och yrkade att en ersättning på 250000 bulgariska leva (BGN) (cirka 125000 euro) skulle betalas ut till var och en av dem som ersättning för den ideella skada som de lidit till följd av att deras dotter avlidit.
18
Den 27 september 2017 utbetalade HUK-COBURG till var och en av föräldrarna 2500 euro som ersättning för den skada som vållats till följd av att deras dotter avlidit.
19
Genom dom av den 23 december 2019 biföll Sofiyski gradski sad (Stadsdomstolen i Sofia) delvis klagandenas yrkande genom att bevilja var och en av dem ersättning till ett belopp på 100000 BGN (cirka 50000 euro), från vilket det belopp på cirka 2500 euro som utbetalats av försäkringsgivaren drogs av.
20
Den domen ändrades av Apelativen sad – Sofia (Appellationsdomstolen i Sofia, Bulgarien). Nämnda domstol ogillade klagandenas talan i sin helhet då den ansåg att de inte hade styrkt att smärtan och det psykiska lidande som de hade vållats hade lett till en patologisk skada, vilket i enlighet med tysk lag som är tillämplig enligt artikel 4.1 i Rom II‑förordningen utgör en förutsättning för ersättning för ideell skada. Den domstolen underkände deras argument att det enligt artikel 16 i Rom II‑förordningen inte är tysk lag utan domstolslandets lag, det vill säga artikel 52 ZZD, som ska tillämpas. Enligt nämnda domstol utgör de belopp som HUK-COBURG redan utbetalat inte ett erkännande från försäkringsgivarens sida av att klagandenas anspråk är välgrundade och motsvarar den ”lilla ersättning” för ideell skada som föreskrivs i 253 § punkt 2 BGB.
21
Klagandena har överklagat den domen till Varhoven kasatsionen sad (Högsta domstolen, Bulgarien), som är den hänskjutande domstolen.
22
Den hänskjutande domstolen har inledningsvis påpekat att den tyska lagstiftning som är tillämplig i förevarande mål enligt artikel 4 i Rom II‑förordningen är identisk med den som var aktuell i det mål som avgjordes genom domen av den 15 december 2022, HUK-COBURG-Allgemeine Versicherung (C‑577/21, EU:C:2022:992), vilken rörde samma trafikolycka som den som är aktuell i förevarande mål.
23
Den hänskjutande domstolen har vidare påpekat att EU-domstolen i den domen fann att den tyska lagstiftningen omfattades av den materiella nationella rätt om civilrättsligt ansvar, som det hänvisas till i Europaparlamentets och rådets direktiv 2009/103/EG av den 16 september 2009 om ansvarsförsäkring för motorfordon och kontroll av att försäkringsplikten fullgörs beträffande sådan ansvarighet (EUT L 263, 2009, s. 11). I den tyska lagstiftningen föreskrivs ett objektivt kriterium som gör det möjligt att identifiera den ideella skada som en nära familjemedlem till den skadelidande vid en trafikolycka, kan få ersättning för. EU-domstolen slog fast att direktiv 2009/103 inte utgör hinder för nationella bestämmelser som fastställer tvingande kriterier för fastställandet av den ideella skada som kan ersättas.
24
Den hänskjutande domstolen har slutligen preciserat att det, i motsats till den tyska lagstiftningen enligt vilken rätten till ersättning för ideell skada är underställd tre villkor, nämligen att den skadelidandes egen hälsa har skadats, att vederbörande är en närstående familjemedlem till den direkt skadelidande och att det finns ett orsakssamband mellan det fel som begåtts av den som är ansvarig för olyckan och hälsoskadan, i den bulgariska lagstiftningen, det vill säga artikel 52 ZZD, föreskrivs att domstolen ska fastställa ersättningen för ideell skada i enlighet med vad som är skäligt. Det följer av bindande rättspraxis från Varhoven sad (Högsta domstolen, Bulgarien) och Varhoven kasatsionen sad (Högsta domstolen) att all smärta och psykiskt lidande som föräldrarna har vållats på grund av att deras barn har avlidit till följd av en trafikolycka som orsakats genom ett brott, i enlighet med bulgarisk rätt kan berättiga till ersättning utan att det krävs att skadan har lett till en patologisk skada hos föräldrarna. Skadeståndsbeloppet beror på de särskilda omständigheterna i det enskilda fallet, varvid det belopp som vanligtvis beviljades en förälder för ideell skada då ett barn omkommit i en trafikolycka under år 2014 var cirka 120000 BGN (cirka 61000 euro). Den hänskjutande domstolen anser att även om det antas att klagandenas yrkande ska bifallas och att de har styrkt att en patologisk skada föreligger, uppgår den maximala ersättning som klagandena kan erhålla enligt tysk rätt till 5000 euro.
25
Mot denna bakgrund beslutade Varhoven kasatsionen sad (Högsta domstolen) att vilandeförklara målet och ställa följande fråga till EU-domstolen:
”Ska artikel 16 i [Rom II‑förordningen] tolkas på så sätt att en bestämmelse i nationell rätt, som den som är aktuell i det nationella målet och i vilken det föreskrivs att en grundläggande rättsprincip i medlemsstaten, såsom principen om skälighet vid fastställande av ersättning för ideell skada i de fall då en närståendes död har inträffat till följd av ett brott, ska tillämpas, kan betraktas som en överordnad tvingande bestämmelse i den artikelns mening?”
Prövning av tolkningsfrågan
26
Den hänskjutande domstolen har ställt sin fråga för att få klarhet i huruvida artikel 16 i Rom II‑förordningen ska tolkas så, att en nationell bestämmelse som föreskriver att ersättning för ideell skada som vållats närstående familjemedlemmar till en person som omkommit i en trafikolycka ska fastställas av domstolen i enlighet med vad som är skäligt, kan anses utgöra en ”överordnad tvingande bestämmelse” i den mening som avses i den artikeln.
27
Det följer av artikel 4.1 i Rom II‑förordningen att om inte annat föreskrivs i denna förordning, ska i fråga om en utomobligatorisk förpliktelse som har sin grund i en skadeståndsgrundande händelse lagen i det land där skadan uppkommer tillämpas oavsett i vilket land den skadevållande händelsen inträffade och oavsett i vilket eller vilka länder indirekta följder av händelsen uppkommer. I artikel 15 c i samma förordning föreskrivs att tillämplig lag för utomobligatoriska förpliktelser enligt denna förordning ska reglera särskilt förekomsten, arten och bedömningen av skadorna eller den gottgörelse som begärs.
28
Enligt artikel 16 i Rom II‑förordningen ska denna förordning emellertid inte begränsa tillämpningen av bestämmelser i domstolslandets lag när de är tvingande, oavsett vilken lag som i övrigt ska tillämpas på den utomobligatoriska förpliktelsen.
29
För det första ska det påpekas att det framgår av ordalydelsen i artikel 16 i Rom II‑förordningen att den föreskriver ett undantag från den lag som ska tillämpas på den utomobligatoriska förpliktelsen och som fastställts i enlighet med de lagvalsregler som fastställs i Rom II‑förordningen, såsom artikel 4 och artikel 15 c i förordningen, eftersom artikel 16 tillåter att domstolsmedlemsstatens lag tillämpas.
30
Artikel 16 ska således tolkas restriktivt (se, analogt, dom av den 31 januari 2019, Da Silva Martins, C‑149/18, EU:C:2019:84, punkt 29 och där angiven rättspraxis).
31
Det mål som eftersträvas med Rom II‑förordningen är bland annat, såsom framgår av skälen 6, 14 och 16 i förordningen att garantera säkerheten i fråga om tillämplig lag oavsett i vilket land talan väcks, att göra domstolsavgörandena mer förutsägbara och att garantera en rimlig avvägning mellan de intressen som den vars ansvar görs gällande och den skadelidande har (dom av den17 maj 2023, Fonds de Garantie des Victimes des Actes de Terrorisme et d’Autres Infractions (FGTI), C‑264/22, EU:C:2023:417, punkt 30). En extensiv tolkning av artikel 16 i Rom II‑förordningen skulle således strida mot det målet.
32
Det framgår vidare av ordalydelsen i artikel 16 i Rom II‑förordningen att det undantag som föreskrivs däri ska tillämpas när bestämmelserna i domstolslandets lag ”är tvingande”.
33
För att sådana bestämmelser ska kunna tillämpas och för att motivera en tillämpning av artikel 16 måste emellertid den rättsliga situation som ska prövas av den nationella domstolen ha tillräckligt nära anknytning till domstolsmedlemsstaten.
34
Ett beslut att inte tillämpa den utländska lag som anges i artikel 4 i Rom II‑förordningen innebär således, såsom generaladvokaten har påpekat i punkt 52 i sitt förslag till avgörande, att den domstolen först ska kontrollera huruvida den rättsliga situationen har en sådan anknytning till den medlemsstaten.
35
Om den rättsliga situationen har anknytning till flera medlemsstater, är det således möjligt att nämnda domstol, bland annat med hänsyn till den anknytning som denna rättsliga situation har till den medlemsstat vars lag anges i enlighet med lagvalsreglerna, måste konstatera att det saknas en tillräckligt nära anknytning till domstolsmedlemsstaten.
36
I förevarande fall har klagandena, som är bulgariska medborgare med hemvist i Bulgarien, väckt talan vid en domstol i den medlemsstaten. Den trafikolycka som ledde till att klagandenas dotter avled inträffade emellertid i Tyskland. Den som vållat olyckan var försäkrad hos ett försäkringsbolag som var etablerat i Tyskland. Dessutom var både den skadelidande och den som vållat olyckan bulgariska medborgare som var bosatta i Tyskland, såsom framgår av punkterna 15–17 i domen av den 15 december 2022, HUK-COBURG-Allgemeine Versicherung (C‑577/21, EU:C:2022:992), vilken, såsom angetts i punkt 22 ovan, rör samma trafikolycka. Det är bland annat mot bakgrund av dessa faktiska omständigheter som det ankommer på den hänskjutande domstolen att pröva huruvida det föreligger en tillräckligt nära anknytning till Bulgarien i det nationella målet.
37
För det andra, vad gäller frågan huruvida en nationell bestämmelse ska anses utgöra en ”överordnad tvingande bestämmelse” i den mening som avses i artikel 16 i Rom II‑förordningen, ska det erinras om att det begreppet är identiskt med begreppet ”internationellt tvingande regler” i den mening som avses i artikel 9 i Rom I‑förordningen. Domstolens tolkning av sistnämnda begrepp kan med andra ord tillämpas även med avseende på det förstnämnda begreppet, med hänsyn till kravet på konsekvens vid tillämpningen av Rom I‑förordningen och Rom II‑förordningen (se, för ett liknande resonemang, dom av den 31 januari 2019, Da Silva Martins, C‑149/18, EU:C:2019:84, punkt 28).
38
I artikel 9 i Rom I‑förordningen definieras internationellt tvingande regler som regler som ett land anser vara så avgörande för att skydda allmänintressen, t.ex. sin politiska, sociala och ekonomiska struktur, att landet kräver att de tillämpas vid alla situationer inom dess tillämpningsområde, oavsett vilken lag som annars ska tillämpas på avtalet enligt denna förordning.
39
Enligt domstolens praxis avseende artikel 9 ankommer det på den nationella domstolen att – vid sin bedömning av huruvida den nationella lagen utgör ”internationellt tvingande regler” – ta hänsyn inte bara till den exakta lydelsen av denna lag, utan även till systematiken i och samtliga omständigheter under vilka lagen antogs, för att kunna avgöra om den är tvingande, om det framgår att den nationella lagstiftaren har antagit lagen för att skydda ett intresse som av den berörda medlemsstaten anses vara väsentligt (dom av den 31 januari 2019, Da Silva Martins, C‑149/18, EU:C:2019:84, punkt 30 och där angiven rättspraxis).
40
För att bedöma om det föreligger en ”överordnad tvingande bestämmelse” i den mening som avses i artikel 16 i Rom II‑förordningen, ska den nationella domstolen i analogi härmed, på grundval av en utförlig bedömning av den aktuella nationella bestämmelsens lydelse, systematik och mål samt det sammanhang i vilket bestämmelsen antogs, avgöra om den är av så stor betydelse i den nationella rättsordningen att den motiverar att den lag som anges enligt artikel 4 i den förordningen frångås (dom av den 31 januari 2019, Da Silva Martins, C‑149/18, EU:C:2019:84, punkt 31). Det framgår av punkterna 30 och 34 i den domen att tillämpningen av en överordnad tvingande bestämmelse kräver att den domstolen konstaterar att det föreligger särskilt viktiga skäl som motiverar dess tillämpning.
41
Tillämpningen av en sådan bestämmelse kräver således att den nationella domstolen, utöver lydelsen och systematiken i den nationella bestämmelse som antas vara tvingande, kontrollerar de skäl och mål som lett till att den antagits, för att avgöra huruvida den nationella lagstiftaren haft för avsikt att göra bestämmelsen tvingande. Den nationella domstolen ska således pröva huruvida denna bestämmelse har antagits för att skydda ett eller flera intressen som domstolsmedlemsstaten anser vara väsentliga och huruvida den medlemsstaten anser att iakttagandet av nämnda bestämmelse är avgörande för att skydda dessa intressen.
42
Det ska vidare framgå av den nationella domstolens bedömning av den rättsliga situation som den ska pröva att det är absolut nödvändigt att tillämpa denna bestämmelse för att skydda det väsentliga intresse som berörs i det aktuella fallet.
43
Härav följer att den nationella domstolen inte kan tillämpa undantaget i artikel 16 i Rom II‑förordningen om målet att skydda det aktuella intresset som eftersträvas med den aktuella bestämmelsen i domstolslandets lag även kan uppnås genom att tillämpa den lag som anges enligt lagvalsreglerna i förordningen.
44
För det tredje ska det påpekas att medlemsstaternas domstolar endast kan tillämpa internationellt tvingande regler i vissa undantagsfall, när detta, såsom anges i skäl 32 i Rom II‑förordningen, är motiverat av hänsyn till ”allmänintresset”. Det framgår i detta sammanhang av definitionen av begreppet ”internationellt tvingande regler” (se punkt 38 ovan), vars innebörd med hänsyn till den rättspraxis som det erinrats om i punkt 37 ovan, är identisk med definitionen av en ”överordnad tvingande bestämmelse” i artikel 16 i förordningen, att sådana regler eller en sådan bestämmelse med nödvändighet måste avse skyddet av allmänintressen av en särskild betydelse såsom de som rör domstolsmedlemsstatens politiska, sociala och ekonomiska struktur. De intressen som berörs är de som nämnda medlemsstat anser vara väsentliga, såsom framgår av den rättspraxis som det hänvisas till i punkt 39 ovan.
45
Det följer visserligen av hänvisningen i skäl 32 i Rom II‑förordningen till regler för bedömningen av ersättning för skada att unionslagstiftaren i princip inte har uteslutit möjligheten att bestämmelser som skyddar individuella intressen i förekommande fall kan anses utgöra överordnade tvingande bestämmelser. Det följer nämligen av den andra delen av detta skäl att de överväganden som ligger till grund för de bestämmelser om ersättning för utomobligatorisk skada som gäller i en medlemsstat kan motivera att domstolslandets lag tillämpas i enlighet med artikel 16 i den förordningen.
46
Med hänsyn till definitionen av begreppet ”internationellt tvingande regler” kan de nationella bestämmelser som är avsedda att skydda individuella intressen emellertid endast tillämpas av en nationell domstol såsom ”överordnade tvingande bestämmelser” om den utförliga bedömning som nämnda domstol är skyldig att göra tydligt visar att det skydd av en viss personkategoris individuella intressen som dessa nationella bestämmelser avser motsvarar ett väsentligt allmänintresse som dessa bestämmelser avser att skydda. Såsom generaladvokaten har påpekat i punkt 62 i sitt förslag till avgörande ska det styrkas att det finns en tillräcklig anknytning till ett sådant allmänintresse som anses vara väsentligt i domstolsmedlemsstatens rättsordning.
47
Såsom framgår av punkt 40 ovan kan artikel 52 ZZD i förevarande fall endast tillämpas på den rättsliga situation som är aktuell, i stället för den tyska lag som i princip anges i enlighet med artikel 4 i Rom II‑förordningen, om dess tillämpning är motiverad av särskilt viktiga skäl som avser allmänintressen som i den bulgariska rättsordningen anses vara väsentliga. Den hänskjutande domstolen har i detta avseende påpekat att skälighetsprincipen, som tillämpas i artikel 52 ZZD, är en grundläggande princip i bulgarisk rätt och utgör en del av grunderna för rättsordningen i Bulgarien. I den mån denna bestämmelse syftar till att skydda en kategori fysiska personers individuella intressen ska det erinras om att den utförliga bedömning som den nationella domstolen ska göra dessutom förutsätter att det tydligt framgår att det skyddet motsvarar ett väsentligt allmänintresse som nämnda bestämmelse avser att skydda, vilket innebär att den berörda medlemsstaten anser att det är av avgörande betydelse att den iakttas.
48
Även om det inte ankommer på domstolen att bedöma en nationell bestämmelse mot bakgrund av de kriterier som anges i punkt 40 ovan, erinrar domstolen om att det framgår av punkt 43 ovan att undantaget i artikel 16 i Rom II‑förordningen inte kan tillämpas när tillämpningen av den lag som anvisas i förordningen också gör det möjligt att uppnå målet att skydda det väsentliga allmänintresse som den aktuella bestämmelsen i domstolslandets lag avser att skydda.
49
Det framgår i förevarande fall av begäran om förhandsavgörande att även om en domstol i enlighet med artikel 52 ZZD ska fastställa ersättningen för ideell skada ”i enlighet med vad som är skäligt” är det enligt den tyska lagen möjligt att erhålla ”skälig ersättning” för ideell skada, vilket innebär att båda de nationella lagstiftningarna verkar grundas på skälighetsprincipen.
50
Det framgår emellertid även av begäran om förhandsavgörande att det högsta ersättningsbelopp som kan beviljas enligt den tyska lagen är cirka 5000 euro, medan det belopp som normalt beviljas i enlighet med artikel 52 ZZD uppgår till cirka 120000 BGN (cirka 61000 euro). Såsom generaladvokaten har påpekat i punkt 32 i sitt förslag till avgörande är det emellertid inte möjligt att enbart av den anledningen att tillämpningen av domstolslandets lag, vad gäller skadeståndsbeloppet, leder till en annan lösning än den som skulle ha blivit resultatet av en tillämpning av den lag som anvisas genom lagvalsregeln, dra slutsatsen att tillämpningen av sistnämnda lag inte kan uppnå målet att skydda det väsentliga allmänintresse som den aktuella bestämmelsen i domstolsmedlemsstaten i förekommande fall avser att skydda.
51
Det framgår vidare av begäran om förhandsavgörande att enligt artikel 52 ZZD kan ekonomisk ersättning systematiskt beviljas för smärta och psykiskt lidande, medan den tyska lag som anges i enlighet med artikel 4 i Rom II‑förordningen endast medger ersättning för denna typ av skada när den skadeståndsgrundande händelsen har lett till en patologisk skada. Med förbehåll för den hänskjutande domstolens prövning verkar den tyska och den bulgariska lagen således, i dessa två avseenden, grundas på helt olika uppfattningar vad gäller rätten till ersättning.
52
Det kan följaktligen inte uteslutas att den skadelidande – i identiska fall – skulle kunna få ersättning som kan uppgå till 120000 BGN (cirka 61000 euro) för den smärta och det psykiska lidande som denne har vållats och som inte har lett till någon patologisk skada, i enlighet med bulgarisk rätt, trots att denna person enligt tysk rätt inte kan erhålla någon ersättning.
53
Det ankommer således på den hänskjutande domstolen att avgöra huruvida tillämpningen av den tyska lagen, i vilken det inte föreskrivs ersättning för smärta och psykiskt lidande som inte lett till en patologisk skada, gör det möjligt att uppnå målet att skydda det väsentliga allmänintresse som artikel 52 ZZD i förekommande fall avser att skydda.
54
För det fjärde ska det slutligen erinras om att det följer av EU-domstolens praxis att lagen i en medlemsstat, som ger det i ett unionsdirektiv föreskrivna minimiskyddet får lämnas utan avseende till förmån för domstolslandets lag på grundval av att den lagen är tvingande om den domstol där talan väckts ingående fastställer att lagstiftaren i den stat där domstolen är belägen vid direktivets införlivande har ansett det vara avgörande att den berörda personen, i den rättsordningen, ges ett skydd som går längre än det skydd som föreskrivs i nämnda direktiv, varvid hänsyn tas till sådana tvingande reglers art och syfte (se, för ett liknande resonemang, dom av den 17 oktober 2013, Unamar, C‑184/12, EU:C:2013:663, punkterna 50–52).
55
EU-domstolen fann emellertid i punkterna 34–37, 42 och 48 i domen av den 15 december 2022, HUK-COBURG-Allgemeine Versicherung (C‑577/21, EU:C:2022:992), att även om det ankommer på medlemsstaterna att säkerställa att ersättning för ideell skada som anhöriga till skadelidande i trafikolyckor har lidit täcks av en obligatorisk försäkring upp till åtminstone de minimibelopp som föreskrivs i direktiv 2009/103, uppställer det direktivet inte några särskilda krav vad gäller valet av system för civilrättsligt ansvar för att fastställa omfattningen av den ersättning som ska utgå på grundval av den försäkrades civilrättsliga ansvar, vilket i huvudsak regleras av nationell rätt.
56
Eftersom nämnda direktiv inte syftar till att harmonisera omfattningen av ersättningen för den skada som en indirekt skadelidande i en trafikolycka har lidit och eftersom artikel 52 ZZD, som syftar till att fastställa omfattningen av ersättningen för den ideella skada som lidits av en sådan skadelidande, således inte kan anses ha antagits i samband med det direktivets införlivande, omfattas inte artikel 52 ZZD av det fall som avses i den rättspraxis som det erinrats om i punkt 54 ovan.
57
Mot denna bakgrund ska frågan besvaras enligt följande. Artikel 16 i Rom II‑förordningen ska tolkas så, att en nationell bestämmelse som föreskriver att ersättning för ideell skada som vållats närstående familjemedlemmar till en person som omkommit i en trafikolycka ska fastställas av en domstol i enlighet med vad som är skäligt, inte kan anses utgöra en ”överordnad tvingande bestämmelse” i den mening som avses i den artikeln, såvida inte den domstol som ska pröva målet – i de fall då den aktuella rättsliga situationen har tillräckligt nära anknytning till domstolsmedlemsstaten – på grundval av en utförlig bedömning av den nationella bestämmelsens lydelse, systematik och mål samt det sammanhang i vilket bestämmelsen antogs fastställer att det inom den medlemsstatens rättsordning anses vara av avgörande betydelse att bestämmelsen iakttas, eftersom den eftersträvar målet att skydda ett väsentligt allmänintresse som inte kan uppnås genom tillämpning av den lag som anvisas enligt artikel 4 i förordningen.
Rättegångskostnader
58
Eftersom förfarandet i förhållande till parterna i det nationella målet utgör ett led i beredningen av samma mål, ankommer det på den hänskjutande domstolen att besluta om rättegångskostnaderna. De kostnader för att avge yttrande till domstolen som andra än nämnda parter har haft är inte ersättningsgilla.
Mot denna bakgrund beslutar domstolen (fjärde avdelningen) följande:
Artikel 16 i Europaparlamentets och rådets förordning (EG) nr 864/2007 av den 11 juli 2007 om tillämplig lag för utomobligatoriska förpliktelser (Rom II)
ska tolkas så,
att en nationell bestämmelse som föreskriver att ersättning för ideell skada som vållats närstående familjemedlemmar till en person som omkommit i en trafikolycka ska fastställas av en domstol i enlighet med vad som är skäligt, inte kan anses utgöra en ”överordnad tvingande bestämmelse” i den mening som avses i den artikeln, såvida inte den domstol som ska pröva målet – i de fall då den aktuella rättsliga situationen har tillräckligt nära anknytning till domstolsmedlemsstaten – på grundval av en utförlig bedömning av den nationella bestämmelsens lydelse, systematik och mål samt det sammanhang i vilket bestämmelsen antogs fastställer att det inom den medlemsstatens rättsordning anses vara av avgörande betydelse att bestämmelsen iakttas, eftersom den eftersträvar målet att skydda ett väsentligt allmänintresse som inte kan uppnås genom tillämpning av den lag som anvisas enligt artikel 4 i förordningen.
Underskrifter
(
*1
)	Rättegångsspråk: bulgariska.