Privremena verzija
MIŠLJENJE NEZAVISNOG ODVJETNIKA
MACIEJA SZPUNARA
od 23. travnja 2026.(1)
Predmet C-164/25
T–2 družba za ustvarjanje, razvoj in trženje elektronskih komunikacij in opreme d.o.o.
protiv
TELEKOM SLOVENIJE, d.d.
(zahtjev za prethodnu odluku koji je uputilo Vrhovno sodišče Republike Slovenije (Slovenija))
(„Zahtjev za prethodnu odluku – Direktiva 2014/61/EU o mjerama za smanjenje troškova postavljanja elektroničkih komunikacijskih mreža velikih brzina – Pristup postojećoj fizičkoj infrastrukturi – Obveza osiguravanja da bilo koja stranka ima pravo uputiti spor nadležnom nacionalnom tijelu za rješavanje sporova – Pretpostavka obustave postupka pred nacionalnim tijelom za rješavanje sporova ako je zahtjev podnesen sudu – Načelo djelotvornosti – Pravo na djelotvoran pravni lijek”)
I.      Uvod
1.        Direktivom 2014/61/EU(2) nastoji se olakšati i potaknuti brzo uvođenje elektroničkih komunikacijskih mreža velikih brzina, među ostalim poticanjem zajedničkog korištenja postojeće fizičke infrastrukture.
2.        U tu su svrhu države članice dužne uspostaviti mehanizam izvansudskog rješavanja spora koji obje stranke u sporu mogu iskoristiti u slučaju da im je odbijen pristup fizičkoj infrastrukturi ili ako ne uspiju postići dogovor o uvjetima takvog pristupa.
3.        Što u slučaju kada jedna stranka najprije pokrene postupak pred nacionalnim tijelom za rješavanje sporova (u daljnjem tekstu: tijelo za rješavanje sporova) kako bi ostvarila pristup fizičkoj infrastrukturi, nakon čega druga stranka pokrene postupak pred sudom zahtijevajući utvrđenje da takav pristup ne bi trebao biti odobren?
4.        To je kontekst ovog zahtjeva za prethodnu odluku. Kao prvo, sud koji je uputio zahtjev pita nalaže li se Direktivom 2014/61 obveza da se postupak najprije pokrene pred tijelom za rješavanje sporova (u daljnjem tekstu: postupni sustav) ili stranke mogu birati između postupka [izvansudskog] rješavanja spora i sudskog postupka (u daljnjem tekstu: usporedni sustav). Kao drugo, ako je usporedni sustav u skladu s tom direktivom, sud koji je uputio zahtjev nastoji doznati kako tumačiti načelo djelotvornosti i članak 47. Povelje Europske unije o temeljnim pravima (u daljnjem tekstu: Povelja) s obzirom na nacionalno postupovno pravilo kojim se zahtijeva obustava izvansudskog postupka kako bi se potom postupak s istim predmetom spora pokrenuo pred redovnim sudom.
II.    Pravni okvir
A.      Pravo Unije
5.        Uvodne izjave 2., 9., 11., 13., 14., 19., 34. i 39. Direktive 2014/61 glase:
„2.      Priznajući važnost uvođenja širokopojasne mreže velikih brzina, države članice prihvatile su ambiciozne ciljeve širokopojasnog pristupa ... [te] osigurati da do 2020. svi Europljani imaju pristup znatno višim internetskim brzinama, većim od 30 Mbit/s, te da najmanje 50 % kućanstava u Uniji bude pretplaćeno na internetske veze iznad 100 Mbit/s.
…
9.      Mjere kojima je cilj povećanje učinkovitosti korištenja postojeće infrastrukture … trebale bi, [...] pružiti znatan doprinos osiguranju brzog i opsežnog postavljanja elektroničkih komunikacijskih mreža velike brzine ...
…
11.      Ova Direktiva ima za cilj utvrditi neka minimalna prava i obveze primjenjive diljem Unije ... Uz osiguranje minimalnih ravnopravnih uvjeta, njome se ne bi trebale dovesti u pitanje postojeće najbolje prakse i mjere usvojene na nacionalnoj i lokalnoj razini koje sadrže detaljnije odredbe i uvjete kao i dodatne mjere kojima se ta prava i odredbe nadopunjuju, u skladu s načelom supsidijarnosti.
…
13.      Bilo bi znatno učinkovitije za operatore elektroničkih komunikacijskih mreža, osobito one novopridošle, da ponovno koriste postojeću fizičku infrastrukturu, uključujući onu drugih sektora komunalnih usluga, za uvođenje elektroničkih komunikacijskih mreža ...
14.      S ciljem poboljšanja postavljanja komunikacijskih elektroničkih mreža velike brzine na unutarnjem tržištu, ova bi Direktiva trebala utvrditi prava pristupa fizičkoj infrastrukturi za pružatelje usluga javnih komunikacijskih mreža, neovisno o njezinoj lokaciji pod pravičnim i razumnim uvjetima ...
…
19.      U slučaju neslaganja tijekom komercijalnih pregovora … o tehničkim i komercijalnim uvjetima, svaka stranka treba biti u mogućnosti obratiti se [tijelu za rješavanje sporova] na nacionalnoj razini koje bi strankama nametnulo rješenje, a kako bi se izbjegla neutemeljena odbijanja djelovanja ili nametanje nerazumnih uvjeta ...
34.      U skladu s načelom supsidijarnosti, ovom se Direktivom ne bi trebalo dovoditi u pitanje mogućnost država članica da predviđene regulatorne zadatke dodijele nadležnim tijelima najprikladnijima za njihovo provođenje u skladu s domaćim ustavnim sustavom za dodjelu nadležnosti i ovlasti te sa zahtjevima određenima u ovoj Direktivi.
…
39.       Ova Direktiva poštuje temeljna prava i pridržava se načela priznatih prije svega u [Povelji], a posebno … prava na djelotvoran pravni lijek. …”
6.        Članak 1. stavci 1. do 3. te direktive propisuju:
„1.      Ova Direktiva ima za cilj olakšati i potaknuti uvođenje elektroničkih komunikacijskih mreža velike brzine promičući zajedničko korištenje postojeće fizičke infrastrukture ...
2.      Ovom Direktivom uspostavljaju se minimalni zahtjevi u vezi s građevinskim radovima i fizičkom infrastrukturom, s ciljem približavanja određenih aspekata zakona i drugih propisa država članica u tim područjima.
3.      Države članice mogu zadržati ili uvesti mjere u skladu s pravom Unije koje nadilaze minimalne zahtjeve uspostavljene ovom Direktivom s ciljem uspješnijeg ostvarivanja cilja iz stavka 1.”
7.        U skladu s člankom 3. stavcima 2. do 5. te direktive:
„2.      Države članice osiguravaju da na pisani zahtjev poduzetnika koji daje na korištenje ili je ovlašten za davanje na korištenje javnih komunikacijskih mreža, svaki mrežni operator ima obvezu udovoljiti svim razumnim zahtjevima za pristup njegovoj fizičkoj infrastrukturi pod pravičnim i razumnim uvjetima, uključujući cijenu, radi postavljanja elemenata elektroničkih komunikacijskih mreža velikih brzina ...
3.      Države članice zahtijevaju da svako odbijanje pristupa bude zasnovano na objektivnim, transparentnim i razmjernim kriterijima ...
4.      Ako je pristup odbijen ili ako nije postignut dogovor o posebnim uvjetima, uključujući cijenu, u roku od dva mjeseca od dana primitka zahtjeva za pristup, države članice osiguravaju da bilo koja stranka ima pravo uputiti to pitanje nadležnom [tijelu za rješavanje sporova].
5.      Države članice zahtijevaju da tijelo za rješavanje sporova iz stavka 4. donese, vodeći u potpunosti računa o načelu proporcionalnosti, obvezujuću odluku o rješavanju spora pokrenutog na temelju stavka 4. uključujući utvrđivanje pravičnih i razumnih uvjeta te uključujući, prema potrebi, cijene.
Nacionalno tijelo za rješavanje sporova rješava spor u najkraćem mogućem roku, a u svakom slučaju u roku od četiri mjeseca od dana primitka cjelovitog zahtjeva, osim u iznimnim okolnostima, ne dovodeći u pitanje mogućnost bilo koje stranke da se vezano za konkretni slučaj obrati sudu.”
8.        Članak 10. stavak 6. te direktive propisuje da „[p]rotiv svih odluka koje donese bilo koje nadležno tijelo iz ovog članka može se, u skladu s nacionalnim pravom, podnijeti žalba sudu.”
B.      Slovensko pravo
9.        Direktiva 2014/61 prenesena je u slovensko pravo Zakonom o elektronskih komunikacijah (Zakon o elektroničkim komunikacijama; u daljnjem tekstu: ZEKom-1). Članak 93. stavci 3. do 5. i članak 93. stavak 7., članak 217. stavak 3., članak 218. stavak 6. i članak 220.a stavak 5. tog zakona u biti odgovaraju članku 3. stavcima 2. do 5. te direktive. Nadalje, članak 192. stavak 1. ZEKom-1 u biti odgovara članku 10. stavku 6. Direktive 2014/61.
10.      Osim toga, u skladu s člankom 218. stavkom 4. ZEKom-1, „ako tijekom postupka rješavanja spora pred [Agencijom za komunikacijska omrežja in storitve Republike Slovenije (Agencija za komunikacijske mreže i usluge Republike Slovenije, u daljnjem tekstu: Agencija)] bilo koja stranka pokrene sudski postupak pred nadležnim sudom u vezi s istim pitanjem ili povuče zahtjev za rješavanje spora pred Agencijom, postupak za rješavanje spora obustavit će se”.
III. Činjenice, postupak i prethodna pitanja
11.      Društvo Telekom Slovenije (u daljnjem tekstu: Telekom) zatražilo je 19. studenoga 2020. pristup fizičkoj infrastrukturi telekomunikacijske mreže koja je u vlasništvu društva T-2 družba za ustvarjanje, razvoj in trženje elektronskih komunikacij in opreme d. o. o. (u daljnjem tekstu: T-2), što je društvo T-2 odbilo dopisom od 21. siječnja 2021.
12.      Dana 29. travnja 2021. društvo Telekom je Agenciji podnijelo zahtjev za rješavanje sporova, u kojem navodi da od tog tijela zahtijeva da društvu T-2 naloži da odobri pristup svojoj infrastrukturi.
13.      Društvo T-2 podnijelo je 6. rujna 2021. Okrožnom sodišču v Ljubljani (Okružni sud u Ljubljani, u daljnjem tekstu: Okružni sud, Slovenija) deklaratornu tužbu radi utvrđenja da društvo Telekom nema pravo pristupa svojoj fizičkoj infrastrukturi.
14.      Društvo Telekom pozvalo se na nenadležnost tog suda, navodeći da je riječ o upravnom predmetu koji nije u nadležnosti građanskih sudova.
15.      Agencija je 2. studenoga 2021. obustavila postupak koji je pred njom pokrenut uz obrazloženje da je predmet materijalno istovjetan tužbi koju je društvo T-2 podnijelo Okrožnom sodišču v Ljubljani (Okružni sud u Ljubljani) te da se rješavanjem spora koje provodi Agencija ne dovodi u pitanje nadležnost sudova.
16.      Društvo Telekom podnijelo je žalbu protiv te odluke Upravnom sodišču Republike Slovenije (Upravni sud Republike Slovenije).
17.      Odlukom od 12. rujna 2023. taj je sud odbio žalbu. Taj je sud smatrao da se izrazom „ne dovodeći u pitanje mogućnost bilo koje stranke da se vezano za konkretan slučaj obrati sudu” (u daljnjem tekstu: klauzula o nedovođenju u pitanje), u skladu s člankom 3. stavkom 5. drugim podstavkom Direktive 2014/61, isključuje povreda prava na pokretanje postupka pred sudom.
18.      Rješenjem od 25. veljače 2022. Okrožno sodišče v Ljubljani (Okružni sud u Ljubljani)
odbio je prigovor nenadležnosti koji je istaknulo društvo Telekom.(3) Taj je sud smatrao da bi odluka u tom sporu utjecala na nastanak obveza između stranaka, što je stoga u nadležnosti građanskih sudova.
19.      Društvo Telekom je protiv tog rješenja podnijelo žalbu Višjem sodišču v Ljubljani (Visoki sud u Ljubljani, Slovenija).
20.      Rješenjem od 9. lipnja 2022. taj je sud usvojio žalbu društva Telekom na način da je prihvatio prigovor nenadležnosti. Visoki sud utvrdio je da teleološko i kontekstualno tumačenje Direktive 2014/61 upućuje na namjeru smanjenja troškova postavljanja elektroničkih komunikacijskih mreža velikih brzina, da je cilj prava na pristup pružatelja mreža fizičkoj infrastrukturi ubrzati postavljanje takvih mreža te da je, kako bi se osigurao brži pristup, uspostavljeno posebno nacionalno tijelo za rješavanje sporova, uz propisane rokove u kojima to tijelo mora donijeti svoju odluku. U tom kontekstu, restriktivno doslovno tumačenje koje ide u prilog sudskom rješavanju sporova i ne propisuje rok za donošenje odluke bilo bi protivno namjeri zakonodavca Unije. Osim toga, time što je smatrao da Agencija djeluje kao tijelo javne vlasti kada odlučuje o sporu između operatora koji se odnosi na pristup fizičkoj infrastrukturi, taj je sud zaključio da je predmet o kojem je riječ upravni predmet, koji nije u nadležnosti građanskih sudova.
21.      Društvo T-2 podnijelo je žalbu protiv tog rješenja Vrhovnom sodišču Republike Slovenije (Vrhovni sud Republike Slovenije), sudu koji je uputio zahtjev. Dana 14. rujna 2022. taj je sud dopustio društvu T-2 podnošenje žalbe.
22.      Sud koji je uputio zahtjev smatra da se klauzula o nedovođenju u pitanje, iz članka 3. stavka 5. drugog podstavka Direktive 2014/61, ne može tumačiti isključivo na temelju njezina teksta. Usto, taj sud smatra da su moguća različita tumačenja s obzirom na ciljeve te direktive.
23.      U tim je okolnostima sud koji je uputio zahtjev odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:
„1.      Treba li Direktivu [2014/61] – konkretno, izraz „ne dovodeći u pitanje mogućnost bilo koje stranke da se vezano za konkretni slučaj obrati sudu” iz članka 3. stavka 5. drugog podstavka te direktive, tumačiti na način da joj se protivi nacionalni propis na temelju kojeg mrežni operator ima pravo podnijeti zahtjev za rješavanje spora koji se odnosi na pristup postojećoj fizičkoj infrastrukturi ili [tijelu za rješavanje sporova] ili (redovnom) sudu?
2.      Treba li članak 3. stavak 5. drugi podstavak Direktive [2014/61], s obzirom na načela ekvivalentnosti i djelotvornosti te članak 47. [Povelje], tumačiti na način da mu se protivi nacionalno postupovno pravno pravilo na temelju kojeg se postupak rješavanja spora pred nacionalnim [tijelom za rješavanje sporova] obustavlja u slučaju kad jedna od stranaka tijekom postupka rješavanja spora pred tim tijelom pokrene postupak u vezi s istim predmetom pred [nadležnim sudom]?”
24.      Društvo Telekom, društvo T-2, talijanska i slovenska vlada, te Europska komisija, podnijeli su pisana očitovanja. Iste stranke, s izuzetkom talijanske vlade, prisustvovale su raspravi održanoj 29. siječnja 2026.
IV.    Ocjena
A.      Prvo prethodno pitanje
1.      Uvodna opažanja
25.      Prvo prethodno pitanje općenito se odnosi na Direktivu 2014/61, a osobito na klauzulu o nedovođenju u pitanje iz članka 3. stavka 5. drugog podstavka te direktive. Kako bi se sudu koji je uputio zahtjev dao koristan odgovor, smatram da je potrebno tumačiti i stavak 4. te zakonske odredbe.(4)
26.      Slijedom toga, svojim prvim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti nastoji doznati treba li članak 3. stavak 4. i članak 3. stavak 5. drugi podstavak Direktive 2014/61 tumačiti na način da im se protivi nacionalni propis na temelju kojeg mrežni operator ima pravo podnijeti zahtjev za rješavanje spora koji se odnosi na pristup postojećoj fizičkoj infrastrukturi ili tijelu za rješavanje sporova ili (redovnom) sudu?
27.      Sve zainteresirane strane, osim društva Telekom, predlažu da se na to pitanje odgovori niječno.
28.      Suprotno tomu, društvo Telekom u biti tvrdi da je jedini način postizanja ciljeva Direktive 2014/61 da se tijelu za rješavanje sporova dodijeli isključiva nadležnost za rješavanje sporova koji se odnose na pristup postojećoj fizičkoj infrastrukturi, uz mogućnost podnošenja žalbe upravnom sudu protiv odluke tijela za rješavanje sporova.
29.      Kako bih odgovorio na to pitanje, primijenit ću uobičajenu metodu tumačenja Suda, uzimajući u obzir ne samo tekst članka 3. stavka 4. i članka 3. stavka 5. drugog podstavka Direktive 2014/61 nego i kontekst te odredbe, kao i ciljeve akta kojeg je ona dio.(5)
2.      Tekst članka 3. stavka 4. i članka 3. stavka 5. drugog podstavka Direktive 2014/61
30.      U skladu s člankom 3. stavkom 4. Direktive 2014/61, bilo koja stranka mora imati pravo uputiti spor nadležnom tijelu za rješavanje sporova u vezi s pristupom postojećoj fizičkoj infrastrukturi.
31.      U članku 3. stavku 5. te direktive utvrđuju se kriteriji i načela kojih se tijelo za rješavanje sporova mora pridržavati pri izvršavanju svojih zadaća, pri čemu je u drugom podstavku dodano da se time „ne [dovodi] u pitanje mogućnost bilo koje stranke da se vezano za konkretni slučaj obrati sudu”.
32.      Prema mojem mišljenju, iz zajedničkog tumačenja tih dvaju stavaka članka 3. proizlazi da stranke mogu odlučiti pokrenuti postupak ili pred tijelom za rješavanje sporova ili pred sudom.
33.      To je tumačenje potkrijepljeno usporedbom teksta članka 3. stavka 4. i članka 3. stavka 5. drugog podstavka Direktive 2014/61 s tekstom drugih odredaba prava Unije, odnosno koje, kako ih tumači Sud, dopuštaju usporedni sustav, ali zahtijevaju postupni sustav.
34.      Kao prvo, Uredbom (EU) 2016/679(6) predviđena su različita pravna sredstva za pojedince koji se pozivaju na povredu te uredbe. U tom pogledu, članak 77. stavak 1. te uredbe utvrđuje da „ne dovodeći u pitanje nijedan drugi upravni ili sudski pravni lijek” svaki ispitanik ima pravo podnijeti pritužbu nadzornom tijelu. Nadalje, u skladu s člankom 78. stavkom 1. navedene uredbe, svaka fizička ili pravna osoba ima pravo na učinkoviti sudski pravni lijek protiv pravno obvezujuće odluke nekog nadzornog tijela koja se na nju odnosi „ne dovodeći u pitanje nijedan drugi upravni ili izvansudski pravni lijek”. Naposljetku, članak 79. stavak 1. te uredbe jamči ispitaniku pravo na učinkoviti sudski pravni lijek „ne dovodeći u pitanje nijedan dostupan upravni ili izvansudski pravni lijek, uključujući pravo na podnošenje pritužbe nadzornom tijelu na temelju članka 77.”(7)
35.      Sud je naglasio da se svako od tih pravnih sredstava mora moći koristiti „ne dovodeći u pitanje” ostala. Imajući također na umu kontekst i ciljeve koji se nastoje postići Uredbom 2016/679, Sud je stoga utvrdio da navedene odredbe ne predviđaju prioritetnu ili isključivu nadležnost ni pravilo prvenstva ocjene koju provodi navedeno tijelo ili navedeni sud u pogledu postojanja povrede prava dodijeljenih tom uredbom.(8)
36.      Kao drugo, u skladu s Direktivom 2001/14/EZ,(9) program ubiranja pristojbi za korištenje željezničke infrastrukture mora, među ostalim, poštovati načelo jednakog postupanja između željezničkih prijevoznika.(10) U tom kontekstu, u skladu s člankom 30. stavkom 2. te direktive, „[p]odnositelj zahtjeva [ima se] pravo žaliti regulatornom tijelu ako smatra da se prema njemu nepošteno postupilo, da ga se diskriminiralo ili da mu se na bilo koji drugi način naškodilo, a posebno protiv odluka koje je donio upravitelj infrastrukture ili prema potrebi željeznički prijevoznik ...”. Zatim, u skladu sa stavkom 6. te odredbe „[d]ržave članice poduzimaju potrebne mjere kako bi osigurale da odluke koje donese regulatorno tijelo podliježu sudskoj kontroli”.
37.      S obzirom na kontekst i ciljeve koji se nastoje postići Direktivom 2001/14, Sud je utvrdio da članak 30. te direktive regulatornom tijelu dodjeljuje isključivu nadležnost za rješavanje sporova koji se odnose na program ubiranja pristojbi za korištenje željezničke infrastrukture.(11)
38.      Prema mojem mišljenju, upotrijebljena formulacija – a time i predviđeni sustav – u Direktivi 2014/61 slična je onoj iz Uredbe 2016/679, ali se razlikuje od teksta Direktive 2001/14. Stoga se iz toga može zaključiti da usporedni sustav nije protivan Direktivi 2014/61.
39.      Međutim, priznajem i da se članak 3. stavak 5. drugi podstavak Direktive 2014/61 može različito tumačiti. Konkretno, klauzula o nedovođenju u pitanje prethodi upućivanju na rok u kojem tijelo za rješavanje sporova mora riješiti spor. Osim toga, prvi podstavak te odredbe određuje doseg odluke koju tijelo za rješavanje sporova treba donijeti. Stoga bi se klauzula o nedovođenju u pitanje doista mogla tumačiti na način da se odnosi na pravo na podnošenje žalbe protiv te odluke upravnog suda.
40.      Međutim, neke zainteresirane strane tvrdile su da se članku 10. stavku 6. Direktive 2014/61 protivi takvo tumačenje upravo zato što je pravo na žalbu utvrđeno tom odredbom. To me dovodi do razmatranja konteksta članka 3. stavka 4. i članka 3. stavka 5. Direktive 2014/61.
3.      Kontekst
a)      Članak 10. stavak 6. Direktive 2014/61
41.      Člankom 10. stavkom 6. Direktive 2014/61 određuje se da se protiv odluke tijela za rješavanje sporova „može [...], u skladu s nacionalnim pravom, podnijeti žalba sudu”. Tekst te odredbe razlikuje se od teksta članka 3. stavka 5. drugog podstavka te direktive, u kojem se navodi „mogućnost upućivanja predmeta sudu”.
42.      To upućuje na to da potonja odredba daje mogućnost pokretanja postupka pred (građanskim) sudovima, dok se prvonavedenom odredbom jamči pravo na žalbu protiv odluke tijela za rješavanje sporova donesene na temelju članka 3. stavaka 4. i 5. Direktive 2014/61.
43.      Točno je da se člankom 10. stavkom 6. Direktive 2014/61 jamči pravo na žalbu protiv svake odluke tijela za rješavanje sporova, čime su obuhvaćene i odluke koje nisu ograničene samo na one koje se odnose na pristup postojećoj fizičkoj infrastrukturi. Naime, mogućnost upućivanja spora tijelu za rješavanje sporova u predmetu koji se odnosi na druga pitanja obuhvaćena područjem primjene te direktive propisana je člankom 4. stavkom 6., člankom 5. stavkom 4., člankom 6. stavkom 4. i člankom 9. stavkom 3. drugim podstavkom navedene direktive.
44.      Stoga bi se članak 3. stavak 5. drugi podstavak i članak 10. stavak 6. Direktive 2014/61 i dalje mogli tumačiti na način da imaju različita područja primjene, iako se djelomično preklapaju: s jedne strane, prvi bi se isključivo odnosio na žalbe podnesene protiv odluke tijela za rješavanje sporova koja se odnosi na pristup postojećoj fizičkoj infrastrukturi. S druge strane, drugi bi se odnosio na svaku žalbu protiv bilo koje odluke tijela za rješavanje sporova.
45.      Međutim, svaka odredba navedena u točki 43. ovog mišljenja sadržava klauzulu o nedovođenju u pitanje sličnu onoj iz članka 3. stavka 5. drugog podstavka Direktive 2014/61.(12)
46.      Polazeći od pretpostavke da zakonodavac nije donosio suvišne odredbe, podsjećam na to da se člankom 3. stavkom 5. drugim podstavkom Direktive 2014/61 daje mogućnost pokretanja postupka pred (građanskim) sudovima, dok se člankom 10. stavkom 6. te direktive jamči pravo na žalbu protiv odluke tijela za rješavanje sporova donesene na temelju članka 3. stavaka 4. i 5. navedene direktive.
b)      Drugi zakoni u telekomunikacijskom sektoru
47.      Kao prvo, to je utvrđenje potkrijepljeno Uredbom 2024/1309, kojom je stavljena izvan snage Direktiva 2014/61.(13) Naime, kao što je to istaknuo sud koji je uputio zahtjev, čini se da članak 13. stavak 1. točka (a) i članak 13. stavak 5. te uredbe jasno upućuju na to da je paralelni sustav u skladu s pravom Unije.
48.      Člankom 13. stavkom 1. točkom (a) Uredbe 2024/1309 utvrđeno je da „[n]e dovodeći u pitanje mogućnost upućivanja predmeta sudu, svaka stranka ima pravo uputiti [...] tijelu za rješavanje sporova spor do kojeg može doći [...] ako je pristup postojećoj infrastrukturi odbijen ili ako nije postignut dogovor o specifičnim uvjetima, uključujući cijenu”.
49.      Stoga mogućnost upućivanja predmeta sudu više nije sadržana u istoj odredbi kojom se utvrđuju zahtjevi koji se primjenjuju na odluke tijela za rješavanje sporova.(14) Stoga se čini da su otklonjene eventualne dvojbe u pogledu pitanja treba li takav pristup sudu tumačiti kao pravo na žalbu protiv te odluke.
50.      Nadalje, u članku 13. stavku 5. Uredbe 2024/1309 navodi se da se „[o]vim [...] člankom dopunjuju i ne dovode u pitanje pravni lijekovi i postupci u skladu s člankom 47. [Povelje]”.
51.      Usto, u skladu s člankom 14. stavkom 10. prvim podstavkom navedene uredbe „svaka odluka koju donese nadležno tijelo podliježe žalbi, u skladu s nacionalnim pravom, pred potpuno neovisnim žalbenim tijelom, uključujući pravosudna tijela”. Na temelju drugog podstavka te odredbe, „[p]ravom na žalbu u skladu s prvim podstavkom ne dovodi se u pitanje pravo stranaka na pokretanje spora pred nadležnim nacionalnim sudom”.
52.      Slijedom toga, smatram da se Uredbi 2024/1309 ne protivi usporedni sustav kao što je onaj o kojem je riječ u ovom predmetu.
53.      Svakako je točno da Uredba 2024/1309 nije primjenjiva ratione temporis na ovaj predmet. Međutim, ništa u pripremnim aktima ne upućuje na to da je predviđena promjena pristupa. Stoga je razumno zaključiti da je zakonodavac samo namjeravao pojasniti sustav rješavanja sporova koji se odnosi na pristup postojećoj fizičkoj infrastrukturi koja proizlazi iz Direktive 2014/61.
54.      Kao drugo, u skladu s člankom 26. stavkom 5. Direktive (EU) 2018/1972,(15) izvansudskim rješavanjem sporova između poduzetnika „ne sprečava [se] stranke u sporu da pokrenu postupak pred sudom”.
55.      Kao treće, na temelju članka 34. stavka 1. Direktive 2002/22/EZ, (16) „[d]ržave članice osiguravaju mogućnost transparentnih, jednostavnih i ekonomičnih izvansudskih postupaka za rješavanje neriješenih sporova koji uključuju potrošače, a koji su u vezi s pitanjima obuhvaćenima [navedenom direktivom]”. U skladu sa stavkom 4. te odredbe, „[o]vaj članak ne dovodi u pitanje sudske postupke na nacionalnoj razini”.
56.      Sud je članak 34. te direktive tumačio na način da mu se ne protivi – ali niti ne propisuje– postupni sustav.(17)
57.      Stoga u području sličnom onome koje uređuje Direktiva 2014/61, pravo Unije ne isključuje primjenu usporednog sustava poput onoga o kojem je riječ u glavnom postupku .
4.      Ciljevi Direktive 2014/61
58.      Treba ocijeniti potvrđuju li ciljevi koji su doveli do donošenja Direktive 2014/61 takvo tumačenje.
59.      U tom pogledu, kao što to osobito proizlazi iz članka 1. stavka 1. Direktive 2014/61, u vezi s njezinim uvodnim izjavama 2., 9., 13. i 14., cilj je te direktive olakšati i potaknuti brzo uvođenje elektroničkih komunikacijskih mreža velikih brzina, posebno promicanjem zajedničkog korištenja postojeće fizičke infrastrukture.
60.      Iako bi se, kao što su to istaknuli društvo Telekom i sud koji je uputio zahtjev, taj cilj prije ostvario da je Direktivom 2014/61 državama članicama bila propisana obveza uspostave postupnog sustava. Naime, cilj izvansudskih postupaka jest brže rješavanje sporova i smanjenje troškova, čime se olakšava pristup fizičkoj infrastrukturi, a slijedom toga i brzo uvođenje predviđeno tom direktivom.(18)
61.      Međutim, zbog sljedećih razloga ne smatram da usporedni sustav nije u suprotnosti s ciljevima Direktive 2014/61.
62.      Kao prvo, u skladu s člankom 1. stavcima 2. i 3. Direktive 2014/61, u vezi s njezinom uvodnom izjavom 11., tom se direktivom utvrđuju minimalni zahtjevi u pogledu pristupa fizičkoj infrastrukturi. Slijedom toga, čini se da usklađivanje provedeno tom direktivom ne ide do te mjere da nalaže uspostavu postupnog sustava na štetu sudskih postupaka. Iako je točno da države članice mogu uspostaviti takav sustav, one to nisu obvezne učiniti. Prema mojem mišljenju, u biti, radi ostvarenja ciljeva te direktive dovoljno je osigurati dostupnost izvansudskih postupaka, a da ih pritom nije potrebno učiniti obveznima.
63.      U tom kontekstu treba naglasiti da se funkcioniranje i učinkovitost upravnih tijela i sudova može razlikovati među državama članicama. Stoga se čini opravdanim da im se u tom pogledu prizna određena margina prosudbe. Iako neke države članice mogu smatrati primjerenim uspostaviti postupni sustav kako bi se rasteretili sudovi, druge se za to ne moraju odlučiti.(19)
64.      Kao drugo, kao što to tvrdi društvo Telekom, sporovi koji se odnose na pristup postojećoj fizičkoj infrastrukturi u području telekomunikacija mogu zahtijevati određeni stupanj stručnog znanja. Međutim, ne smatram da prvostupanjski nacionalni sud nije sposoban za obavljanje takve zadaće, koja se u biti sastoji od utvrđivanja pravičnih i razumnih uvjeta pristupa (članak 3. stavak 5. prvi i treći podstavak Direktive 2014/61). U svakom slučaju, čini se da određivanje naknada za pristup fizičkoj infrastrukturi telekomunikacija ne zahtijeva centralizirani nadzor regulatornog tijela, za razliku od pristojbi za korištenje željezničke infrastrukture o kojima se raspravljalo u predmetu u kojem je donesena presuda CTL Logistics.(20)
65.      Stoga zaključujem da je usporedni sustav poput onog o kojem je riječ u ovom predmetu u skladu s ciljevima Direktive 2014/61.
66.      Stoga, kao odgovor na prvo pitanje predlažem da se članak 3. stavak 4. i članak 3. stavak 5. drugi podstavak Direktive 2014/61 treba tumačiti na način da im se ne protivi nacionalni propis na temelju kojeg mrežni operator ima pravo podnijeti zahtjev za rješavanje spora koji se odnosi na pristup postojećoj fizičkoj infrastrukturi ili tijelu za rješavanje sporova ili (redovnom) sudu?
B.      Drugo prethodno pitanje
1.      Uvodna opažanja
67.      Drugo pitanje odnosi se na članak 3. stavak 5. drugi podstavak Direktive 2014/61, u vezi s načelima ekvivalentnosti i djelotvornosti te člankom 47. Povelje. U tom je pogledu potrebno istaknuti dvije napomene.
68.      Kao prvo, budući da sud koji je uputio zahtjev nije pružio nijedan dokaz na temelju kojeg bi Sud mogao ocijeniti poštovanje načela ekvivalentnosti, u ovom je predmetu relevantno isključivo načelo djelotvornosti.
69.      Kao drugo, sud koji je uputio zahtjev smatra načelo djelotvornosti i članak 47. Povelje jednakovrijednim. Time se postavlja pitanje je li analiza tih dvaju elemenata nužna ili bi se ovaj predmet trebao ocijeniti samo kroz prizmu jednog od navedenih.(21)
70.      Međutim, s obzirom na razloge navedene u odluci kojom se upućuje zahtjev za prethodnu odluku, čini mi se da, s jedne strane, sud koji je uputio zahtjev nastoji doznati protivi li se načelu djelotvornosti nacionalno postupovno pravilo prema kojem se izvansudski postupak obustavlja ako jedna od stranaka naknadno pokrene postupak pred sudom. S druge strane, čini se da sud koji je uputio zahtjev ima dvojbe o tome može li takvo postupovno pravilo ipak biti nužno s obzirom na pravo na djelotvoran pravni lijek, osobito kako bi se izbjegle proturječne odluke i osigurala pravna sigurnost.
71.      Barem sa stajališta suda koji je uputio zahtjev, u biti, može postojati očita proturječnost između osiguravanja djelotvornosti prava koja proizlaze iz Direktive 2014/61 i jamčenja prava na djelotvoran pravni lijek.(22) Stoga predmetno nacionalno postupovno pravilo valja analizirati s obzirom na načelo djelotvornosti i pravo na djelotvoran pravni lijek kako bi se pronašlo uravnoteženo rješenje kojim bi se izbjegao očiti sukob na koji je ukazao sud koji je uputio zahtjev.
72.      Slijedom navedenog, svojim drugim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 3. stavak 5. drugi podstavak Direktive 2014/61 i načelo djelotvornosti tumačiti na način da im se protivi nacionalno postupovno pravilo na temelju kojeg se postupak rješavanja spora pred nadležnim nacionalnim tijelom za rješavanje sporova mora obustaviti ako jedna od stranaka, tijekom navedenog postupka pred tim tijelom, pokrene postupak u vezi s istim predmetom spora pred nadležnim sudom. U slučaju potvrdnog odgovora, taj sud nastoji doznati proizlazi li iz članka 47. Povelje potreba za takvim nacionalnim postupovnim pravilom.
2.      Načelo djelotvornosti
73.      Nakon presude u predmetu Rewe-Zentralfinanz i Rewe-Zentral,(23) Sud je više puta utvrdio da se, u nedostatku pravila Unije o tom pitanju, nadležni sudovi i detaljna postupovna pravila o postupcima za zaštitu prava koja pojedinci imaju na temelju prava Unije određuju u pravnom sustavu svake pojedine države članice. Ta pravila, međutim, ne smiju biti nepovoljnija od onih koja se odnose na slična pravna sredstva u nacionalnom pravu (načelo ekvivalentnosti) niti u praksi onemogućiti ili pretjerano otežati korištenje pravima koja priznaje pravni poredak Unije (načelo djelotvornosti).
74.      Stoga, načelo djelotvornosti primjenjuje se samo u slučaju da ne postoje postupovna pravila Unije kojima se uređuju pravna sredstva koja osiguravaju zaštitu prava koja pojedinci imaju na temelju prava Unije.
75.      U tom pogledu, kad je riječ o Direktivi 2014/61, iz moje analize prvog prethodnog pitanja proizlazi da i. države članice moraju uspostaviti izvansudski postupak za rješavanje sporova koji se odnosi na pristup fizičkoj infrastrukturi (članak 3. stavak 4.); ii. svaka stranka treba imati pravo podnošenja žalbe sudu protiv odluke tijela za rješavanje sporova (članak 10. stavak 6.); te iii. svaka stranka treba imati pravo pokrenuti postupak pred sudom (članak 3. stavak 5. drugi podstavak).
76.      Međutim, Direktivom 2014/61 ne utvrđuju se pravila prvenstva između pravnih sredstava navedenih pod i. i iii. Iz toga slijedi da je svako nacionalno postupovno pravilo kojim se utvrđuje takvo prvenstvo obuhvaćeno načelom postupovne autonomije, pod uvjetom poštovanja načela ekvivalentnosti i djelotvornosti.
77.      U tom pogledu, prema ustaljenoj sudskoj praksi Suda, svaki predmet u kojem se postavlja pitanje da li nacionalna postupovna odredba onemogućava ili pretjerano otežava primjenu prava Unije treba razmotriti uzimajući u obzir mjesto te odredbe u cjelokupnom postupku, njegov tijek i posebnosti, pred različitim nacionalnim tijelima. S obzirom na tu analizu, valja po potrebi uzeti u obzir načela na kojima se temelji nacionalni pravni sustav, kao što su to zaštita pravâ obrane, načelo pravne sigurnosti i pravilno odvijanje postupka.(24)
78.      Treba podsjetiti na to da bi, s obzirom na okolnosti ovog predmeta, u skladu s uvodnom izjavom 9. Direktive 2014/61, mjere kojima je cilj povećanje učinkovitosti korištenja postojeće infrastrukture trebale pružiti znatan doprinos osiguranju brzog i opsežnog postavljanja elektroničkih komunikacijskih mreža velike brzine, što je i cilj te direktive.
79.      U skladu s tim, svaki mrežni operator ima pravo pristupa fizičkoj infrastrukturi drugog operatora, pod uvjetom da su ispunjeni uvjeti iz članka 3. stavka 2. Direktive 2014/61 i da, u skladu sa stavkom 3. te odredbe, upravitelj infrastrukture nije naveo nijedan objektivan, transparentan i razmjeran razlog za odbijanje pristupa.
80.      Uspostava postupka rješavanja sporova koji se odnose na pristup fizičkoj infrastrukturi, u skladu s kojim tijelo za rješavanje sporova, u načelu, mora odlučiti u najkraćem mogućem roku, a u svakom slučaju u roku od četiri mjeseca,(25) jasno olakšava pristup postojećoj fizičkoj infrastrukturi, čime se dodatno ostvaruje svrha Direktive 2014/61.
81.      U ovom je predmetu društvo Telekom pokrenulo navedeni postupak kako bi ostvarilo pristup fizičkoj infrastrukturi društva T-2. Društvo T-2 zatim je pokrenulo postupak pred sudom kako bi se utvrdilo da društvo Telekom nema pravo pristupa njegovoj fizičkoj infrastrukturi. Na temelju nacionalnog prava, u tim se okolnostima postupak pred tijelom za rješavanje sporova automatski obustavlja.
82.      Prema mojem mišljenju, navedeno društvu Telekom pretjerano otežava ili praktički onemogućava pravo na pravodoban pristup fizičkoj infrastrukturi društva T-2, zajamčeno člankom 3. stavkom 2. Direktive 2014/61, u vezi s uvodnom izjavom 9. Osim toga, to ugrožava punu učinkovitost (effet utile) postupka izvansudskog rješavanja sporova predviđenog člankom 3. stavkom 4. Direktive 2014/61.(26)
83.      Naime, mogućnost obraćanja tijelu za rješavanje sporova i, slijedom toga, brzo rješavanje spora u vezi s pristupom fizičkoj infrastrukturi ili uvjetima takvog pristupa usmjerena je na osiguranje djelotvornosti prava na pristup. U situaciji u kojoj je operator de facto odlučio pokrenuti postupak pred tijelom za rješavanje sporova, a ne pred građanskim sudom, automatsko obustava prvotnog postupka koja nastupa nakon što je druga stranka pokrenula postupak pred sudom s istim predmetom spora protivna je načelu djelotvornosti i punoj učinkovitosti članka 3. stavka 4. Direktive 2014/61.
84.      U predmetnom slučaju iz spisa Suda proizlazi da se postupak pred tijelom za rješavanje sporova i postupak pred građanskim sudom odnose na isti predmet spora. Osim toga, nijedna od zainteresiranih stranaka nije osporavala tu pretpostavku. Zapravo, tužba kojom se zahtijeva utvrđenje da mrežni operator nema pravo pristupa fizičkoj infrastrukturi može se čak smatrati tek obranom u odnosu na postupak koji je već u tijeku pred tijelom za rješavanje sporova, a koja je pokrenut kao zaseban sudski postupak.(27) U svakom slučaju, na sudu koji je uputio zahtjev jest da se uvjeri da dva postupka koja su u tijeku imaju isti predmet spora i da ne postoje dodatni razlozi koji bi opravdali naknadno pokretanje postupka pred sudom.(28)
3.      Pravo na djelotvoran pravni lijek
85.      U točki 76. ovog mišljenja utvrdio sam da se Direktivom 2014/61 ne utvrđuju pravila prvenstva između postupaka rješavanja sporova i sudskih postupaka koji imaju isti predmet spora.
86.      Stoga je, u načelu, na državama članicama koje se odluče za provedbu članka 3. Direktive 2014/61 uspostavom usporednog sustava da utvrde pravila kojima se utvrđuju praktična rješenja za ostvarivanje pravnih sredstava predviđenih tom odredbom.
87.      U ovom je slučaju nacionalni zakonodavac doista donio takva pravila. Međutim, kao što to proizlazi iz moje analize iz prethodnog odjeljka, ta pravila mogu pretjerano otežati ili praktički onemogućiti ostvarivanje prava dodijeljenih mrežnim operatorima, koji su zatražili pristup postojećoj fizičkoj infrastrukturi na temelju Direktive 2014/61. U tim je okolnostima, u načelu, na nacionalnim tijelima, uključujući sudovima i nadležnim tijelima za rješavanje sporova, da osiguraju učinkovitu zaštitu prava koja proizlaze iz Direktive 2014/61 na način da izuzmu iz primjene pravila nacionalnog prava kojim se nalaže obustava postupka pred tijelom za rješavanje sporova.
88.      Međutim, iz takvog izuzimanja od primjene, a time i iz potrebe da se osigura puna djelotvornost Direktive 2014/61, može nastati mogući problem: u nedostatku pravila prvenstva, usporedno vođenje dvaju postupaka o istom predmetu spora stvara opasnost od proturječnih odluka, što dovodi do pravne nesigurnosti. To se može smatrati ograničenjem prava na djelotvoran pravni lijek zajamčeno člankom 47. Povelje.(29)
89.      Međutim, ustaljena je sudska praksa da temeljna prava nisu apsolutna i da se mogu ograničiti. U skladu s člankom 52. stavkom 1. Povelje, ograničenje prava na djelotvoran pravni lijek, u smislu članka 47. Povelje može biti opravdano ako je propisano zakonom, ako poštuje bit tog prava i ako je, podložno načelu proporcionalnosti, potrebno i ako zaista odgovara ciljevima od općeg interesa koje priznaje Europska unija ili potrebi zaštite prava i sloboda drugih osoba.(30)
90.      U ovom predmetu, kao prvo, osiguravanje djelotvornosti prava na pristup postojećoj fizičkoj infrastrukturi zajamčeno člankom 3. stavkom 2. Direktive 2014/61, osobito time što se operatoru omogućava brzo rješavanje spora u vezi s takvim pristupom, kako je utvrđeno člankom 3. stavkom 4. te direktive, nužno predstavlja cilj od općeg interesa koji priznaje Unija.
91.      Kao drugo, usporedno vođenje dvaju postupaka čini se nužnim za ostvarenje tog cilja. Može se smatrati da bi se utvrđivanjem načela prvenstva tijela pred kojim je postupak prvo počeo teći, što je u ovom slučaju tijelo za rješavanje sporova, osigurala djelotvornost prava na pristup fizičkoj infrastrukturi i smanjila opasnost od proturječnih odluka.(31) Međutim, time bi se također ograničilo pravo druge stranke na djelotvoran pravni lijek s obzirom na to da bi to podrazumijevalo prekid ili obustavu sudskog postupka. Nadalje, budući da se Direktivom 2014/61 ne utvrđuju pravila prvenstva, smatram da načelo prvenstva tijela pred kojim je postupak prvo počeo teći ne bi nužno trebalo biti nametnuto državama članicama.
92.      Kao treće, smatram da sljedeći čimbenici smanjuju opasnost od proturječnih odluka.
93.      Za početak, ako je odluka tijela za rješavanje sporova donesena prije donošenja sudske presude, ta će odluka biti obvezujuća i stoga će ju operator, koji traži pristup fizičkoj infrastrukturi, moći izvršiti.(32) Time se ostvaruje cilj Direktive 2014/61.
94.      Isto tako, kao što je to Komisija istaknula na raspravi, ta će odluka zasigurno biti korisna sudu koji odlučuje o istom predmetu spora.(33) Naime, s obzirom na stručno znanje tijela za rješavanje sporova, njegova odluka može otkloniti potrebu nacionalnog suda za pribavom nalaza i mišljenja vještaka, čime se ubrzava sudski postupak. Osim toga, ne dovodeći u pitanje detaljnija nacionalna pravila kojima se uređuje učinak upravnih odluka u građanskim postupcima, nacionalni sud može se pozvati na odluku tijela za rješavanje sporova pri obrazlaganju svoje odluke.(34)
95.      Nadalje, mogu se primijeniti i druga nacionalna postupovna pravila kojima se smanjuje opasnost od proturječnih odluka, posebice u slučaju žalbe protiv odluke tijela za rješavanje sporova pred upravnim sudom, pod uvjetom da se poštuju načela ekvivalentnosti i djelotvornosti.(35)
96.      S obzirom na prethodno navedeno, zaključujem da članak 3. stavak 5. drugi podstavak Direktive 2014/61, u vezi s načelom djelotvornosti, treba tumačiti na način da mu se protivi nacionalno postupovno pravilo na temelju kojeg se postupak rješavanja spora pred nadležnim nacionalnim tijelom za rješavanje sporova obustavlja ako jedna od stranaka, tijekom navedenog postupka pred tim tijelom, pokrene postupak s istim predmetom spora pred nadležnim sudom. Usto, takvo nacionalno postupovno pravilo ne predstavlja zahtjev koji proizlazi iz prava na djelotvoran pravni lijek iz članka 47. Povelje.
97.      Ako Sud, protivno mojem prijedlogu, smatra da se načelu djelotvornosti ne protivi takvo nacionalno postupovno pravilo ili da takvo pravilo proizlazi iz članka 47. Povelje, sud koji je uputio zahtjev ipak treba osigurati da sudski postupak, koji je pokrenut dok je u tijeku izvansudski postupak s istim predmetom spora, ne bude usmjeren isključivo tome da stranku, koja traži pristup fizičkoj infrastrukturi, liši prava na brzo rješavanje spora. U tom pogledu osobito bi trebalo uzeti u obzir okolnosti navedene u točki 84. ovog mišljenja.
98.      Ako sud koji je uputio zahtjev zauzme suprotno stajalište, mora primijeniti bilo koje nacionalno postupovno pravilo koje ima na raspolaganju kako bi spriječio zlouporabu postupka.(36)
V.      Zaključak
99.      S obzirom na sva prethodna razmatranja, predlažem Sudu da na pitanja koja je uputilo Vrhovno sodišče Republike Slovenije (Vrhovni sud Republike Slovenije) odgovori na sljedeći način:
1.      Članak 3. stavak 4. i članak 3. stavak 5. drugi podstavak Direktive 2014/61/EU Europskog parlamenta i Vijeća od 15. svibnja 2014. o mjerama za smanjenje troškova postavljanja elektroničkih komunikacijskih mreža velikih brzina
treba tumačiti na način da im se ne protivi nacionalni propis na temelju kojeg mrežni operator ima pravo podnijeti zahtjev za rješavanje spora koji se odnosi na pristup postojećoj fizičkoj infrastrukturi ili nadležnom nacionalnom tijelu za rješavanje sporova ili redovnom sudu.
2.      Članak 3. stavak 5. drugi podstavak Direktive 2014/61, u vezi s načelom djelotvornosti,
treba tumačiti na način da mu se protivi nacionalno postupovno pravilo na temelju kojeg se postupak rješavanja sporova pred nadležnim nacionalnim tijelom za rješavanje sporova obustavlja ako jedna od stranaka, tijekom postupka rješavanja spora pred tim tijelom, pokrene postupak u vezi s istim predmetom spora pred nadležnim sudom. Takvo nacionalno postupovno pravilo ne predstavlja zahtjev koji proizlazi iz prava na djelotvoran pravni lijek, zajamčeno člankom 47. Povelje Europske unije o temeljnim pravima.
1      Izvorni jezik: engleski
2      Direktiva Europskog parlamenta i Vijeća od 15. svibnja 2014. o mjerama za smanjenje troškova postavljanja elektroničkih komunikacijskih mreža velikih brzina (SL 2014., L 155, str. 1.).
3      Vidjeti točku 14. ovog mišljenja.
4      Vidjeti u tom smislu presude od 20. ožujka 1986., Tissier (35/85, EU:C:1986:143, t. 9.) i od 5. ožujka 2026., Daraa (C-458/24, EU:C:2026:146, t. 40.).
5      Presude od 17. studenoga 1983., Merck (292/82, EU:C:1983:335, t. 12.) i od 5. ožujka 2026., ErdrichUmformtechnik (C-828/24, EU:C:2026:154, t. 24.).
6      Uredba (EU) 2016/679 Europskog parlamenta i Vijeća od 27. travnja 2016. o zaštiti pojedinaca u vezi s obradom osobnih podataka i o slobodnom kretanju takvih podataka te o stavljanju izvan snage Direktive 95/46/EZ (Opća uredba o zaštiti podataka) (SL 2016., L 119, str. 1. i ispravci SL 2018., L 127, str. 2. i SL 2021., L 74, str. 35.).
7      Presuda od 12. siječnja 2023., NemzetiAdatvédelmiésInformációszabadságHatóság (C-132/21, EU:C:2023:2, t. 33., u daljnjem tekstu: presuda u predmetu Nemzeti Adatvédelmi és Információszabadság Hatóság).
8      Presuda u predmetu Nemzeti Adatvédelmi és Információszabadság Hatóság (t. 34. i 35.). Što se tiče konteksta i ciljeva koji se nastoje postići Uredbom 2016/679, vidjeti točke 36. do 44. te presude.
9      Direktiva Europskog parlamenta i Vijeća od 26. veljače 2001. o dodjeli željezničkog infrastrukturnog kapaciteta i ubiranju pristojbi za korištenje željezničke infrastrukture i dodjeli rješenja o sigurnosti (SL 2001., L 75, str. 29.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 7., svezak 5., str. 27.). Ta je direktiva, s učinkom od 17. lipnja 2015., stavljena izvan snage i zamijenjena Direktivom 2012/34/EU Europskog parlamenta i Vijeća od 21. studenoga 2012. o uspostavi jedinstvenog Europskog željezničkog prostora (SL 2012., L 343, str. 32.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 7., svezak 25., str. 136. i ispravci SL 2015., L 67, str. 32. i SL 2016., L 210, str. 150.).
10      Vidjeti u tom smislu presudu od 9. studenoga 2017., CTL Logistics (C-489/15, EU:C:2017:834, t. 45.).
11      Vidjeti u tom smislu presudu od 9. studenoga 2017., CTL Logistics (C-489/15, EU:C:2017:834, t. 86.).
12      Nadalje, navodim da su sve odredbe Direktive 2014/61 koje predviđaju mogućnost upućivanja spora tijelu za rješavanje sporova sada objedinjene u članku 13. Uredbe (EU) 2024/1309 Europskog parlamenta i Vijeća od 29. travnja 2024. o mjerama za smanjenje troškova postavljanja gigabitnih elektroničkih komunikacijskih mreža, izmjeni Uredbe (EU) 2015/2120 i stavljanju izvan snage Direktive 2014/61/EU (Akt o gigabitnoj infrastrukturi) (SL 2024./1309, L). Vidjeti u tom smislu korelacijsku tablicu iz priloga toj uredbi.
13      Na temelju članka 18. stavka 1. Uredbe 2024/1309 i podložno odstupanju predviđenom u njezinu stavku 2., Direktiva 2014/61 stavljena je izvan snage s učinkom od 12. studenoga 2025.
14      Vidjeti točku 39. ovog mišljenja.
15      Direktiva Europskog parlamenta i Vijeća od 11. prosinca 2018. o Europskom zakoniku elektroničkih komunikacija (SL 2018., L 321, str. 36. i ispravak SL 2019., L 334, str. 164.).
16      Direktiva 2002/22/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 7. ožujka 2002. o univerzalnoj usluzi i pravima korisnika u vezi s elektroničkim komunikacijskim mrežama i uslugama (Direktiva o univerzalnoj usluzi) (SL 2002., L 108, str. 51.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 13., svezak 50., str. 3.). Ta je direktiva stavljena izvan snage Direktivom 2018/1972. Članak 34. Direktive 2002/22 u biti odgovara članku 25. Direktive 2018/1972.
17      Presuda od 18. ožujka 2010., Alassini dr. (C-317/08 do C-320/08, EU:C:2010:146, t. 42. do 44.,
u daljnjem tekstu: presuda u predmetu Alassini i dr.).
18      Vidjeti po analogiji presudu u predmetu Alassini i dr. (t. 45. i 65.).
19      Vidjeti, po analogiji, presudu u predmetu Alassini i dr. (t. 64.).
20      Presuda od 9. studenoga 2017., (C-489/15, EU:C:2017:834, t. 57. i 58.).
21      Sud još nije imao priliku u potpunosti pojasniti odnos između načela djelotvornosti i prava na djelotvoran pravni lijek u situacijama obuhvaćenima nacionalnom postupovnom autonomijom (vidjeti moje mišljenje u predmetu Finanmadrid EFC, C-49/14, EU:C:2015:746, t. 85.). To je pak razmatralo nekoliko nezavisnih odvjetnika (navedenih u mojem mišljenju u predmetu FinanmadridEFC, C-49/14, EU:C:2015:746, bilješka 28.) i o kojima se opširno raspravljalo u pravnoj teoriji (vidjeti, među ostalim, Prechal, S. i Widdershoven, R., „Redefining the Relationship between ‚Rewe-effectiveness’ and Effective Judicial Protection”), Review of European Administrative Law, sv. 4., br. 2, 2011., str. 31. do 50. i Krommendijk, J., „Is there light on the horizon? The distinction between “Rewe effectiveness” and the principle of effective judicial protection in Article 47 of the Charter after Orizzonte’, Common Market Law Review, sv. 53., br. 5., 2016., str. 1395. do 1418. S jedne strane, u tom je kontekstu Sud smatrao da zahtjev djelotvornosti u biti odražava opću obvezu država članica da osiguraju sudsku zaštitu pravâ koja pojedinci imaju na temelju prava Unije (vidjeti, među ostalim, presudu u predmetu Alassini i dr., t. 49.). Osim toga, u presudama poput one od 22. prosinca 2010., DEB (C-279/09, EU:C:2010:811, t. 27. do 29.), Sud se uglavnom oslonio na načelo djelotvorne sudske zaštite, iako je sud koji je uputio zahtjev pitanje postavio isključivo s obzirom na načelo djelotvornosti. S druge strane, predmet se može ocijeniti samo s obzirom na načelo djelotvornosti kada je, među ostalim, predmetno nacionalno pravilo dio upravnog postupka (vidjeti u tom smislu presudu od 27. lipnja 2018., Diallo, C-246/17, EU:C:2018:499, t. 45.). Usto, u načelu, nacionalno postupovno pravilo koje ne ispunjava zahtjev djelotvornosti, a koje se može činiti manje strogim, također je protivno članku 47. Povelje, u vezi s njezinim člankom 52. stavkom 1. (vidjeti u tom smislu presudu od 3. travnja 2025., Barouk, C-283/24, EU:C:2025:236, t. 41. i 42.). Stoga se čini suvišnom naknadna analiza predmetnog nacionalnog postupovnog pravila s obzirom na članak 47. Povelje. Međutim, u određenim posebnim područjima, kao što je zaštita potrošača, zaštita koju pruža načelo djelotvornosti može zamijeniti zaštitu iz članka 47. Povelje (vidjeti u tom smislu moje mišljenje u predmetu Finanmadrid EFC, C-49/14, EU:C:2015:746, t. 89. do 92.).
22      U slučajevima u kojima se načelo djelotvornosti i pravo na djelotvoran pravni lijek čine protivnima te ih je potrebno uskladiti, vidjeti Peers, S., Hervey, T., Kenner, J. i Ward, A. (eds.), The EU Charter of Fundamental Rights, A Commentary, Hart Publishing, 2021., str. 1258.
23      Presuda od 16. prosinca 1976. (33/76, EU:C:1976:188).
24      Presuda od 14. prosinca 1995., van Schijndel i van Veen (C-430/93 i C-431/93, EU:C:1995:441, t. 19.).
25      Članak 3. stavak 5. drugi podstavak Direktive 2014/61.
26      Vidjeti po analogiji presudu od 14. travnja 2016., Sales Sinués i Drame Ba (C-381/14 i C-385/14, EU:C:2016:252, t. 36.).
27      Vidjeti po analogiji presudu od 8. prosinca 1987., GubischMaschinenfabrik (144/86, EU:C:1987:528, t. 16.). Iako se ta presuda odnosi na pojam litispendencije u okviru Konvencije od 27. rujna 1968. o nadležnosti i izvršenju sudskih odluka u građanskim i trgovačkim stvarima (Briselska konvencija), ona ukazuje na situaciju u kojoj je podnesena tužba kako bi se onemogućio postupak u tijeku koji je pokrenula druga stranka.
28      U pogledu koncepta „isti predmet”, iako u okviru onoga što su momentalno članak 29. stavak 1. Uredbe (EU) br. 1215/2012 Europskog parlamenta i Vijeća od 12. prosinca 2012. o nadležnosti, priznavanju i izvršenju sudskih odluka u građanskim i trgovačkim stvarima (SL 2012., L 351, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 11., str. 289. i ispravci SL 2014., L 160, str. 40., SL 2016., L 202, str. 57. i SL 2016., L 311, str. 26., SL L, 2025/90143 i SL L, 2025/90335) te članak 136. stavak 1. Uredbe (EU) 2017/1001 Europskog parlamenta i Vijeća od 14. lipnja 2017. o žigu Europske unije (SL 2017., L 154, str. 1.), vidjeti presudu od 19. listopada 2017., Merck (C-231/16, EU:C:2017:771, t. 39. i 40. i navedenu sudsku praksu).
29      Vidjeti u tom smislu presudu u predmetu Nemzeti Adatvédelmi és Információszabadság Hatóság (t. 51., 53. i 56.) i od 13. srpnja 2023., Ferrovienord (C-363/21 i C-364/21, EU:C:2023:563, t. 98.). U sudskoj praksi Europskog suda za ljudska prava (ESLJP), proturječne sudske odluke u sličnim predmetima, iako se ne odnose na iste stranke ili se temelje na istim činjenicama, uvijek su se ocjenjivale na temelju načela pravne sigurnosti, koje je utvrđeno člankom 6. stavkom 1. Europske konvencije za zaštitu ljudskih prava i temeljnih sloboda, potpisane u Rimu 4. studenoga 1950. Vidjeti u tom smislu presude ESLJP-a od 20. listopada 2011., Nejdet Şahin i Perihan Şahin protiv Turske, CE:ECHR:2011:1020JUD001327905, t. 56. do 58.; presuda ESLJP-a od 29. studenoga 2016., Grkokatolička župa Lupeni i dr. protiv Rumunjske, CE:ECHR:2016:1129JUD007694311, t. 116. i presuda ESLJP-a od 8. lipnja 2023., Aydin i dr. protiv Turske, CE:ECHR:2023:0516DEC002372111, t. 60.
30      Presuda od 27. rujna 2017., Puškár (C-73/16, EU:C:2017:725, t. 62. i navedena sudska praksa). Vidjeti također presude u predmetu Alassini i dr. (t. 63.) i u predmetu Nemzeti Adatvédelmi és Információszabadság Hatóság (t. 51.).
31      To je slučaj s člankom 132. Uredbe 2017/1001, kojim se propisuje da, „osim ako postoje posebni razlozi za nastavak postupka”, tijelo nadležno u prvom stupnju u sporu o valjanosti žiga Europske unije nadležno je u tom slučaju (vidjeti presudu od 8. lipnja 2023., LM (Protutužba za proglašenje žiga ništavim), C-654/21, EU:C:2023:462, t. 53.). Što se općenito tiče pravila prvenstva, vidjeti mišljenje nezavisnog odvjetnika J. Richarda de la Toura u predmetu NemzetiAdatvédelmiésInformációszabadságHatóság (C-132/21, EU:C:2022:661, t. 68. i 69.).
32      Vidjeti članak 3. stavak 5. prvi podstavak Direktive 2014/61.
33      Vidjeti u tom smislu presudu od 27. rujna 2017., Puškár (C-73/16, EU:C:2017:725, t. 66.).
34      Presuda od 27. listopada 2022., DB Station & Service (C-721/20, EU:C:2022:832, t. 83.).
35      Vidjeti, po analogiji, presudu od 13. srpnja 2023., Ferrovienord (C-363/21 i C-364/21, EU:C:2023:563, t. 98.).
36      Za komparativnu studiju o zlouporabi postupovnih prava vidjeti Taruffo, M., Abuse of Procedural Rights: Comparative Standards of Procedural Fairness, Kluwer Law International, 1999.