61996CC0048_DA
Generaladvokatens forslag til afgørelse
Generaladvokatens forslag til afgørelse
I - Indledende bemaerkninger
1 I den foreliggende sag skal Domstolen traeffe afgoerelse om en appel, som Windpark Groothusen GmbH & Co. Betriebs KG (herefter »Windpark«) har ivaerksat til proevelse af en dom afsagt den 13. december 1995 af De Europaeiske Faellesskabers Ret i Foerste Instans, Foerste Afdeling (herefter »dommen« eller »den appellerede dom«) (1).
2 I dommen forkastede Retten for det foerste en paastand om annullation af Kommissionens beslutning af 13. januar 1994, hvorved en finansiel stoette til Windpark i henhold til Thermie-programmet for 1993 blev afslaaet, og for det andet en paastand om, at det blev paalagt Kommissionen at traeffe en ny beslutning.
II - Faktiske omstaendigheder
3
Der kan udledes foelgende oplysninger om de faktiske omstaendigheder af den appellerede dom (praemis 1 til 16):
4
Den 29. juni 1990 udstedte Raadet forordning (EOEF) nr. 2008/90 om fremme af energiteknologi i Europa (Thermie-programmet) (2) (herefter »Thermie-forordningen«). Thermie-programmet omfatter i alt 17 anvendelsessektorer, herunder vindenergi.
5
I henhold til Thermie-forordningens artikel 8 indledes fremgangsmaaden til fastlaeggelse af egnede projekter af Kommissionen, som skal offentliggoere en indkaldelse af forslag i De Europaeiske Faellesskabers Tidende. Ved udvaelgelse af projekter med samlede omkostninger paa over 500 000 ECU bistaas Kommissionen af et udvalg bestaaende af repraesentanter for medlemsstaterne (herefter »Thermie-Udvalget«), som afgiver udtalelse om det udkast til foranstaltninger, som Kommissionen har forelagt udvalget. Saafremt de af Kommissionen vedtagne foranstaltninger ikke er i overensstemmelse med den af Thermie-Udvalget afgivne udtalelse, skal Kommissionen straks underrette Raadet herom. Raadet kan i saa fald i medfoer af Thermie-forordningens artikel 10, stk. 1, traeffe en afgoerelse, der afviger fra Kommissionens.
6
For 1993 offentliggjorde Kommissionen den 16. juli 1992 i De Europaeiske Faellesskabers Tidende (3) en meddelelse om ydelse af finansiel stoette til projekter til fremme af energiteknologi - Thermie-programmet. Den opfordrede interesserede til inden den 1. december 1992 at indsende projekter til Kommissionen med henblik paa udvaelgelse til eventuel tildeling af finansiel stoette i 1993. Kommissionen angav ligeledes i overensstemmelse med Thermie-forordningens artikel 8, stk. 2, hvilke sektorer der havde foersteprioritet, nemlig »lavenergibygninger med lav CO2-emission« og »integrerede styringssystemer for bytrafik«. Kommissionen anfoerte desuden, at naermere oplysninger om den procedure, der skulle foelges ved indgivelse af forslag, og om betingelserne for deltagelse, udvaelgelseskriterier og andre relevante forhold fremgik af et dokument, som kunne faas ved henvendelse til Kommissionen.
7
Windpark er et selskab, der har til formaal at oprette og drive en vindenergipark i Groothusen ved Emden i Tyskland.
8 Den 27. november 1992 indgav Windpark anmodning til Kommissionen om stoette paa 1 933 495 ECU til oprettelse af en vindmoellepark.
9
Kommissionen modtog omkring 700 forslag. I marts 1993 udarbejdede Generaldirektoratet for Energi et dokument, hvori det tog stilling til disse projekter. Den 5. april 1993 blev projekterne behandlet af Det Tekniske Udvalg for Vindenergi og den 3. og 4. juni 1993 af Thermie-Udvalget (4).
10 Den 19. juli 1993 traf Kommissionen afgoerelse om at yde finansiel stoette til i alt 137 projekter. Ved samme afgoerelse opstillede Kommissionen ligeledes en »reserveliste« bestaaende af 49 erstatningsprojekter. Af de 52 projekter inden for vindenergiomraadet opnaaede 11 finansiel stoette, og 8 blev opfoert paa reservelisten. En kortfattet meddelelse om afgoerelsen blev offentliggjort i EF-Tidende den 24. juli 1993 (5), og ifoelge den appellerede dom havde meddelelsen foelgende ordlyd:
»Kommissionen har for nylig truffet foelgende afgoerelse:
-
til 137 projekter til fremme af energiteknologi ydes under Thermie-programmet en finansiel stoette paa i alt 129 182 448 ECU (bilag I)
-
etablering af en reserveliste bestaaende af 49 erstatningsprojekter (bilag II)
Eksemplarer af bilag I og II kan rekvireres (skriftligt) hos:
...«
11 Den 5. august 1993 meddelte Kommissionen Windpark, at selskabets projekt var blevet opfoert paa en »supplerende liste over projekter, som muligvis kan opnaa finansiel stoette foer den 31. december 1993, saafremt tilstraekkelige bevillinger er til raadighed, navnlig hvis de projekter, der allerede har opnaaet finansiel stoette, ikke gennemfoeres«. Ifoelge et bilag til denne skrivelse var den maksimale finansielle stoette til projektet blevet fastsat til 918 028 ECU. Kommissionen understregede, at det forhold, at projektet var opfoert paa den supplerende liste, var uden forbindende for institutionen, og den fralagde sig ethvert ansvar for eventuelle foelger af en endelig beslutning om ikke at yde Windpark finansiel stoette.
12 Ved telefax af 9. august 1993 til Kommissionen anmodede Windpark om yderligere oplysninger samt om tilladelse til at paabegynde arbejdet. Delstaten Niedersachsen's Forbindelseskontor ved De Europaeiske Faellesskaber meddelte dernaest Windpark, at selskabets projekt var opfoert paa reservelisten, og at der ville blive truffet beslutning om en eventuel finansiel stoette efter september maaned 1993.
13 Kommissionen meddelte ved skrivelse af 13. januar 1994 Windpark, at projektet ikke kunne opnaa finansiel stoette i 1993, eftersom der ikke var de fornoedne bevillinger til raadighed.
14 Windpark svarede i skrivelser af 9. og 23. februar 1993, hvori man gav udtryk for sin skuffelse og anmodede om, at den »fulgte fremgangsmaade og beslutningen af 13. januar 1994 paa ny underkastes en omhyggelig undersoegelse«. Kommissionen besvarede disse skrivelser ved skrivelse af 16. marts 1994, hvori den bekraeftede indholdet af sine skrivelser af 5. august 1993 og af 13. januar 1994.
15 Herefter anlagde Windpark den 17. marts 1994 sag ved Retten med paastand om annullation af Kommissionens beslutning af 13. januar 1994 og om, at det blev paalagt Kommissionen at traeffe en ny beslutning i overensstemmelse med de af Domstolen fastlagte retsprincipper. Windpark paastod desuden Kommissionen
tilpligtet at betale sagens omkostninger.
16 Kommissionen nedlagde paastand om frifindelse og om, at det blev paalagt Windpark at betale sagens omkostninger.
17 I dommen opstillede Retten en sondring mellem paa den ene side Kommissionens afgoerelse af 19. juli 1993 og paa den anden side den beslutning, der var indeholdt i Kommissionens skrivelse af 13. januar 1994 til Windpark, og den fastslog paa dette grundlag, at soegsmaalet alene kunne antages til realitetsbehandling for saa vidt angik den sidstnaevnte retsakt (praemis 17 ff.). Med den begrundelse, der blev angivet i dommen, forkastede Retten desuden Windpark's anbringender til stoette for en annullation af retsakten, nemlig: 1) Tilsidesaettelse af vaesentlige formforskrifter, idet beslutningen ikke var tilstraekkeligt begrundet, 2) overtraedelse af vaesentlige retsregler om anvendelsen af traktaten, idet Windpark's ret til kontradiktion ikke var blevet overholdt, og 3) magtfordrejning, idet selskabets anmodning var blevet afslaaet tilsyneladende uden begrundelse.
III - Parternes paastande i appelsagen
18 Ved appelskrift indleveret til Domstolens Justitskontor den 19. februar 1996 har Windpark ivaerksat appel af Rettens dom og nedlagt foelgende paastande: 1) Den appellerede dom af 13. december 1995 ophaeves, 2) Kommissionens beslutninger om ikke at yde finansiel stoette til Windpark i henhold til Thermie-forordningen (som meddelt Windpark ved skrivelse af 13.1.1994 fra Generaldirektoratet for Energi i fortsaettelse af Generaldirektoratets skrivelse af 5.8.1993), annulleres, 3) det paalaegges Kommissionen i overensstemmelse med de af Domstolen fastlagte retsprincipper at traeffe en beslutning til fordel for Windpark om at yde selskabet en finansiel stoette paa op til 918 028 ECU, og 4) Kommissionen tilpligtes at betale omkostningerne ved sagen i foerste og anden instans.
19 Kommissionen har nedlagt foelgende paastande: 1) Appellen forkastes, og 2) Windpark tilpligtes at betale sagens omkostninger.
IV - Appellantens anbringender
20 Windpark har fremfoert seks anbringender til stoette for sin paastand om ophaevelse af Rettens dom: 1): Tilsidesaettelse af kravet om fuld retsbeskyttelse, 2) fejlagtig anvendelse af bestemmelsen i traktatens artikel 173, stk. 5, hvad angaar spoergsmaalet om, hvornaar soegsmaalsfristen begynder at loebe, 3) tilsidesaettelse af Kommissionens pligt til i henhold til traktatens artikel 190 at begrunde sin beslutning, 4) tilsidesaettelse af Windpark's ret til kontradiktion, 5) magtfordrejning, og 6) tilsidesaettelse af traktatens artikel 175, stk. 3, artikel 173, stk. 4, og artikel 176.
A - Tilsidesaettelse af kravet paa fuld retsbeskyttelse
21 Med sit foerste anbringende har Windpark gjort gaeldende, at den appellerede dom skal ophaeves, fordi Retten har tilsidesat Windpark's grundlaeggende ret til fuld retsbeskyttelse (6). Efter Windpark's opfattelse har Retten (i den appellerede doms praemis 22) med urette sondret mellem paa den ene side Kommissionens afgoerelse af 19. juli 1993 om ydelse af finansiel stoette paa 129 182 448 ECU til i alt 137 projekter til fremme af energiteknologi (»bilag I«) og om etablering af en reserveliste bestaaende af 49 erstatningsprojekter (»bilag II«), og paa den anden side den retsakt, som var indeholdt i Kommissionens skrivelse af 13. januar 1994. Retten har dermed ifoelge Windpark kun realitetsbehandlet soegsmaalet, for saa vidt som det var rettet mod beslutningen af 13. januar 1994, idet Retten har afvist sagen, som anlagt for sent, for saa vidt den angik afgoerelsen af 19. juli 1993. Retten har saaledes ikke behandlet de anbringender, der blev fremfoert til stoette for at annullere den sidstnaevnte afgoerelse, og Windpark blev saaledes frataget sin ret til retsbeskyttelse.
22 Retten har (i praemis 23) betragtet Kommissionens afgoerelse af 19. juli 1993 som endelig, for saa vidt angaar gennemgangen og udvaelgelsen af de projekter, som kunne opnaa stoette under Thermie-programmet for 1993. Den har udtalt, at projekterne ved udloebet af 1993 ikke blev behandlet paa ny, og at det eneste spoergsmaal, som paa dette tidspunkt stod aabent, var, om der endnu var disponible bevillinger, eller om de projekter, som havde faaet finansiel stoette, alle var blevet gennemfoert, og om de disponible bevillinger foelgelig var opbrugt. Retten fandt desuden (i praemis 23), at selv om Kommissionen ved skrivelsen af 5. august 1993 til Windpark havde meddelt, at den forbeholdt sig mulighed for at traeffe anden afgoerelse alt efter de disponible bevillinger, maatte det konstateres, at Windpark's projekt paa dette tidspunkt ikke var blandt de 137 udvalgte, saaledes at Kommissionens afgoerelse om at afslaa Windpark's ansoegning om finansiel stoette var endelig.
23 De naevnte afgoerelser fra Kommissionen - som beskrevet i den appellerede dom - nemlig 1) afgoerelsen af 19. juli 1993 om ydelse af finansiel stoette til 137 projekter til fremme af energiteknologi, som Windpark's projekt ikke var blandt, og 2) den retsakt, som var indeholdt i Kommissionens skrivelse af 13. januar 1994, er med rette blevet betragtet som to saerskilte afgoerelser fra Kommissionen.
24 Da det - som jeg senere skal omtale naermere - ogsaa maa konstateres, at Windpark fik kendskab til indholdet af den foerste afgoerelse fra Kommissionen, afgoerelsen af 19. juli 1993, den 5. august 1993, var det for sent at anlaegge sag den 17. marts 1994.
25 Retten har saaledes med foeje lagt til grund, at der var tale om to saerskilte afgoerelser fra Kommissionen (7), og at soegsmaalet kun kunne antages til realitetsbehandling, for saa vidt det angik den anden retsakt, der var indeholdt i skrivelsen af 13. januar 1994, mens sagen derimod var anlagt for sent hvad angik afgoerelsen af 19. juli 1993, hvori Windpark's anmodning om finansiel stoette til selskabets projekt blev afslaaet. De anbringender, der gaar i modsat retning, skal derfor forkastes, mens de anbringender, der vedroerer Rettens bedoemmelse af de faktiske omstaendigheder, skal afvises fra realitetsbehandling (8).
26 Windpark's anbringende om, at Kommissionen »kun var villig til at yde en stoette paa maksimalt 918 028 ECU« skal af to grunde forkastes. For det foerste fordi anbringendet angaar bedoemmelsen af de faktiske omstaendigheder i sagen, saaledes som disse er blevet fastslaaet af Retten, og for det andet fordi Retten, som Kommissionen korrekt har anfoert, udtrykkeligt har fastslaaet, at det modsatte er tilfaeldet. I den appellerede doms praemis 8 har Retten saaledes udtalt foelgende: »Den 5. august 1993 meddelte Kommissionen sagsoegeren, at sagsoegerens projekt var blevet opfoert paa en 'supplerende liste over projekter, som muligvis kan opnaa finansiel stoette foer den 31. december 1993, saafremt tilstraekkelige bevillinger er til raadighed, navnlig hvis de projekter, der allerede har opnaaet finansiel stoette, ikke gennemfoeres'. Ifoelge et bilag til denne skrivelse var den maksimale finansielle stoette til projektet blevet fastsat til 918 028 ECU. Kommissionen understregede, at det forhold, at projektet var opfoert paa den supplerende liste, var uden forbindende for institutionen, og den fralagde sig ethvert ansvar for eventuelle foelger af en endelig beslutning om ikke at yde sagsoegeren finansiel stoette«.
27 Det fremgaar tydeligt af den citerede praemis 8, at Windpark fra den 5. august 1993 vidste, at der muligvis ikke ville vaere bevillinger til raadighed, og at selskabet maatte anfaegte denne afgoerelse, der var bebyrdende for det (9). Foelgelig har Windpark hermed blot gentaget anbringender om faktiske forhold, som det allerede har gjort gaeldende for Retten, men som Retten har forkastet, og selskabet har saaledes i det vaesentlige anmodet om en fornyet stillingtagen til anbringenderne, hvilket ikke er tilladt i en appelsag (10).
28 Det foerste anbringende skal derfor afvises i sin helhed.
B - Fejlagtig anvendelse af traktatens artikel 173, stk. 5
29 Med sit andet anbringende har Windpark gjort gaeldende, at Retten har anvendt traktatens artikel 173, stk. 5, forkert. Selv hvis man maatte gaa ud fra, at Kommissionen i sin afgoerelse af 19. juli 1993 i det hele afslog ansoegningen om finansiel stoette, blev soegsmaalsfristen paa to maaneder overholdt ved indleveringen af staevningen den 17. marts 1994. Til stoette herfor har Windpark desuden fremfoert, at Rettens udtalelser, navnlig i praemis 9 og 28, er selvmodsigende.
30 Windpark har henvist til, at selskabet, saaledes som det anfoeres i den appellerede doms praemis 9, ved telefax af 9. august 1993 anmodede om yderligere oplysninger. Kommissionen besvarede ikke denne henvendelse. Ifoelge Windpark maatte Kommissionen have kunnet udlede af telefaxen, at Windpark ikke havde forstaaet den noejagtige betydning af meddelelsen af 5. august 1993, og Kommissionen skulle have svaret selskabet og forklaret, hvad der var det noejagtige indhold af dens afgoerelse. Det foerste svar fra Kommissionens side var skrivelsen af 13. januar 1994, og det var derfor denne skrivelse, der medfoerte, at soegsmaalsfristen begyndte at loebe.
31 Windpark har desuden gjort gaeldende, at soegsmaalsfristen, eftersom afgoerelsen hverken blev offentliggjort eller blev meddelt selskabet, foerst begyndte at loebe fra det tidspunkt, hvor selskabet fik kendskab til den, dvs. gennem skrivelsen af 13. januar 1994. Traktatens artikel 173, stk. 5, skal efter Windpark's opfattelse fortolkes strengt, saaledes at fristen ikke allerede loeber fra det tidspunkt, hvor en person, der er individuelt beroert, kan have kendskab til retsakten, men foerst fra det tidspunkt, hvor vedkommende rent faktisk har faaet kendskab til den. Ifoelge Windpark kan det efter retsstatsprincippet ikke kraeves af den beroerte, at denne selv skal soege at fremskaffe afgoerelsen og dens begrundelse. Retsakten skal derimod meddeles den paagaeldende, hvis denne anmoder herom (11).
32 Jeg skal i det foelgende tage stilling til, om traktatens artikel 173, stk. 5, er blevet anvendt fejlagtigt. Det, der skal afgoeres, er, fra hvilket tidspunkt fristen for at anfaegte Kommissionens afgoerelse begyndte at loebe.
33 Lad mig indledningsvis bemaerke, at Domstolen flere gange har fastslaaet, at soegsmaalsfristen i tilfaelde, hvor en retsakt hverken er offentliggjort eller meddelt, foerst kan loebe fra det tidspunkt, hvor den beroerte erhverver et saa noejagtigt kendskab til retsaktens indhold og begrundelse, at han kan goere brug af sin soegsmaalsret (12). Ifoelge Domstolens faste praksis skal »den, som er bekendt med, at retsakten beroerer ham, selv inden for en rimelig frist begaere retsaktens fuldstaendige ordlyd meddelt« (13).
34 Efter denne faste retspraksis mener jeg ikke, at Retten har foretaget en fejlagtig retsanvendelse ved at konstatere (14), at Windpark fra august 1993 havde kendskab til de omstaendigheder, som burde have faaet selskabet til at reagere, idet det havde faaet meddelelse om, at dets projekt var blevet opfoert paa en reserveliste, og at dette forhold var uden forbindende for Kommissionen (praemis 8).
35 Hvad angaar spoergsmaalet om eventuelle selvmodsigelser i den appellerede dom, er dommens praemis 9 og 28 efter min opfattelse, og som Kommissionen med rette har paapeget, ikke paa nogen maade selvmodsigende. I dommens praemis 28 har Retten konstateret, at »sagsoegeren for saa vidt angaar afgoerelsen om ikke i 1993 at medtage selskabets projekt blandt de 137, der skulle modtage finansiel stoette, hverken har benyttet lejligheden til at anmode om den fulde ordlyd eller til at faa individuelle forklaringer«.
36 I praemis 9 har Retten anfoert, at »ved telefax af 9. august 1993 til Kommissionen anmodede sagsoegeren om yderligere oplysninger«, men Windpark anmodede ikke om den fuldstaendige ordlyd af afgoerelsen af 19. juli 1993. Selskabet reagerede heller ikke paa meddelelsen i De Europaeiske Faellesskabers Tidende (15), og det anmodede heller ikke om individuelle oplysninger om grundene til, at dets projekt var blevet opfoert paa en reserveliste (supplerende liste) og kun kunne opnaa finansiel stoette, »saafremt tilstraekkelige bevillinger er til raadighed, navnlig hvis de projekter, der allerede har opnaaet finansiel stoette, ikke gennemfoeres« (16). I oevrigt har Retten i praemis 9 udtrykkeligt udtalt, at »sagsoegeren [anmodede] om yderligere oplysninger samt om tilladelse til at paabegynde arbejdet«. Paa trods af, at selskabet vidste, at afgoerelsen af 19. juli 1993 - som ifoelge Windpark var bebyrdende for selskabet - var truffet, undlod det altsaa at anmode om afgoerelsens fulde ordlyd (17).
37 For saa vidt angaar denne del af anbringendet maa Windpark's argument om, at den appellerede doms praemisser er selvmodsigende, saaledes forkastes.
38 Windpark's andet anbringende skal herefter i det hele forkastes.
C - Tilsidesaettelse af begrundelsespligten
39 Windpark's tredje anbringende gaar ud paa, at der paa budgettet for 1993 var afsat 174 000 000 ECU til Thermie-programmet. Af dette beloeb blev 129 000 000 ECU stillet til raadighed til gennemfoerelse af projekter inden for energiteknologiomraadet. Selskabet har derefter henvist til indledningen til Thermie-rapporten, hvoraf det fremgaar, at der i 1993 blev ydet en finansiel stoette paa i alt 140 000 000 ECU til 139 projekter, mens der blev brugt 34 000 000 ECU paa ledsageforanstaltninger. Da der ved afgoerelsen af 19. juli 1993 blev ydet en stoette paa ca. 129 000 000 ECU til 137 projekter, var der ifoelge Windpark ca. 11 000 000 ECU til raadighed, som ikke blev fordelt til bestemte projekter.
40 Windpark har endvidere gjort gaeldende, at der i indledningen til Thermie-rapporten ikke blev sondret mellem formidlingsprojekter i henhold til Thermie-forordningens artikel 2 og maalrettede projekter i henhold til forordningens artikel 4. Ifoelge Windpark er denne sondring heller ikke blevet benyttet, hverken under sagens behandling ved Retten eller i budgetprogrammet. Windpark har anfoert, at Kommissionen, selv hvis de bevillinger, der var til raadighed efter den 19. juli 1993, maatte vaere blevet givet til maalrettede projekter, som grundlag for sin afgoerelse skulle have sammenlignet disse projekter med Windpark's projekt og have anfoert en begrundelse for, at de maalrettede projekter blev foretrukket.
41 Windpark har ogsaa fremfoert, at det stadig ikke vides, hvilke grunde der laa bag Kommissionens afgoerelse af 19. juli 1993, hvori Windpark's ansoegning i det hele blev afslaaet, og at dette maa foere til, at afgoerelsen annulleres. Selskabet har desuden gjort gaeldende, at den fulde ordlyd af Kommissionens afgoerelse ikke blev gengivet i Kommissionens skrivelse af 13. januar 1994, og at begrundelsen for retsakten, nemlig at bevillingerne skulle vaere opbrugt, var forkert, eftersom Kommissionen indtil den 31. december 1993 raadede over 10 817 552 ECU til bestemte maalrettede projekter. Retten skulle derfor have fastslaaet, at den beslutning, som var indeholdt i skrivelsen af 13. januar 1994, ikke var begrundet i det fornoedne omfang.
42 Windpark har til stoette for sin paastand om, at det var urigtigt, naar Kommissionen haevdede, at alle de bevillinger, der var til raadighed til Thermie-programmet efter den 19. juli 1993, var blevet givet til bestemte »maalrettede projekter«, henvist til udtalelser, som kommissaer Christos Papoutsis fremsatte i Europa-Parlamentet den 29. april 1996 (18).
43 Windpark har desuden gjort gaeldende, at da det fremgaar af indledningen til Thermie-rapporten, at Kommissionen, i modsaetning til hvad der fremgik af afgoerelsen af 19. juli 1993, havde ydet en finansiel stoette paa 2 189 356 ECU inden for vindenergisektoren, uden hoering af Thermie-Udvalget, til fire projekter, som var opfoert paa reservelisten, og som altsaa ikke var maalrettede projekter, har Retten foretaget en fejlagtig bedoemmelse ved at antage, at dette beloeb hoerte til de beloeb, der var bevilget til maalrettede projekter (19).
44 Paa baggrund af Christos Papoutsis' udtalelser til Europa-Parlamentet maa skrivelsen af 13. januar 1994 ifoelge Windpark forstaas som en meddelelse til Windpark om en afgoerelse af 13. december 1994, som imidlertid ikke fremgaar af akterne. Ogsaa af denne grund maa den paagaeldende afgoerelse af 13. december 1993 (20) efter Windpark's opfattelse antages at vaere behaeftet med en begrundelsesmangel og med magtfordrejning.
45 I det foelgende skal jeg gennemgaa Windpark's argumenter vedroerende dette anbringende i den angivne raekkefoelge og opdelt i tre grupper. Indledningsvis skal jeg omtale argumenterne vedroerende omfanget af Kommissionens begrundelsespligt i forbindelse med beslutningen af 13. januar 1994 og derefter den maade, hvorpaa Retten har anvendt de relevante bestemmelser. Derefter vil jeg tage stilling til, i hvilket omfang Retten har foretaget en fejlagtig anvendelse af Thermie-forordningen med hensyn til de maalrettede projekter, der blev ydet stoette til. Endelig vil jeg undersoege, i hvilket omfang Retten ved sin fremstilling af de faktiske omstaendigheder og ved at undlade at tage stilling til et vaesentligt faktisk anbringende har begaaet en fejl, som medfoerer, at den appellerede dom skal ophaeves.
a) Begrundelsespligtens omfang
46 Anbringendet om, at begrundelsespligten er tilsidesat, kan kun antages til behandling, for saa vidt det er rettet mod den appellerede dom fra Retten og ikke mod den omtvistede afgoerelse fra Kommissionen. I forbindelse med, at der tages stilling til anbringendet, skal det dog, som anfoert ovenfor, undersoeges, i hvilket omfang Kommissionen har haft pligt til at angive en fuldstaendig og korrekt begrundelse for den anfaegtede beslutning. Jeg skal bemaerke foelgende herom.
47 For det foerste skal det erindres, at der ifoelge traktatens artikel 190 er pligt til at begrunde retsakter fra Faellesskabets institutioner. Ifoelge Domstolens faste praksis (21) skal den begrundelse, som kraeves efter traktatens artikel 190, dog »vaere tilpasset den paagaeldende retsakts karakter. Det skal klart og utvetydigt fremgaa af begrundelsen, hvilke betragtninger den institution, som har udstedt retsakten, har lagt til grund, saaledes at den beroerte kan goere sig bekendt med baggrunden for den trufne foranstaltning, og Domstolen kan udoeve sin kontrol. Det fremgaar endvidere af retspraksis, at det ikke kan kraeves, at alle de faktiske og retlige elementer, som retsakten bestaar af, er specificeret i begrundelsen, naar retsakten indgaar i en generel ordning af foranstaltninger for det paagaeldende omraade«.
48 Domstolen har desuden i fast praksis (22) fastslaaet, at »begrundelseskravet skal fastlaegges i lyset af den konkrete sags omstaendigheder, navnlig indholdet af den paagaeldende retsakt, indholdet af de anfoerte grunde samt den interesse, som retsaktens adressater - samt andre der i henhold til traktatens artikel 173, stk. 2, maa anses for umiddelbart og individuelt beroert af retsakten - kan have i begrundelsen«.
49 I den foreliggende sag maa det konstateres, at en deltagelse i et finansielt stoetteprogram som Thermie-programmet ikke i sig selv giver den, der ansoeger om en saadan stoette, nogen rettighed eller fordel. Dette gaelder naturligvis under forudsaetning af, at den udvaelgelsesprocedure, der er foreskrevet i det enkelte tilfaelde, er blevet fulgt fuldt ud, og at ansoegningen er blevet behandlet paa objektiv og upartisk vis. Det samme gaelder for det tilfaelde, at ansoegningen afslaas, idet dette ikke aendrer den paagaeldendes retsstilling. Dette forhold paavirker naturligvis pligten til at give en tilstraekkelig begrundelse. Begrundelsespligten indebaerer, at ansoegeren skal informeres om, at hans projekt er blevet behandlet, og at der er truffet beslutning om projektet inden for rammerne af den fastsatte procedure. Windpark's anbringende om, at begrundelsen ogsaa skal indeholde en angivelse af alle grundene til, at andre projekter er blevet foretrukket frem for Windpark's, er fuldstaendig ubegrundet (23). Set under denne synsvinkel er den appellerede dom saaledes ikke behaeftet med en fejl, der kan begrunde, at den skal ophaeves.
50 Efter min opfattelse er forpligtelsen til at give en fyldestgoerende begrundelse for Kommissionens beslutning af 13. januar 1994, som gyldigt er blevet anfaegtet for Retten, ogsaa opfyldt, eftersom den foreliggende sag vedroerer en udvaelgelsesprocedure med et stort antal deltagere, og de paagaeldende paa forhaand kendte udvaelgelseskriterierne. I udvaelgelsesproceduren vedroerende den finansielle stoette medvirkede desuden et raadgivende udvalg (Thermie-Udvalget), der skulle afgive en positiv udtalelse om ydelse af stoette til nogle af projekterne, og Kommissionen skulle i henhold til Thermie-forordningen (artikel 10, stk. 1) principielt foelge denne udtalelse (24). Resultaterne af udvaelgelsesproceduren blev offentliggjort, og det var derfor ikke noedvendigt at give en individuel, detaljeret begrundelse for en beslutning om afslag paa en ansoegning om finansiel stoette (25). Dette fratager naturligvis ikke ansoegerne retten til at anmode om oplysninger om resultaterne af udvaelgelsesproceduren, saaledes som disse er offentliggjort i De Europaeiske Faellesskabers Tidende.
51 Paa grundlag heraf mener jeg ikke, at Retten har gjort sig skyldig i en urigtig retsanvendelse ved at laegge til grund (praemis 45), at Kommissionens meddelelse af 13. januar 1994 til Windpark var tilstraekkeligt og korrekt begrundet, nemlig med, at der paa dette tidspunkt ikke laengere var bevillinger til raadighed, saaledes at Windpark's projekt ikke kunne opnaa stoette. Retten har saaledes med rette fastslaaet, at Windpark's anbringende om, at begrundelsen var utilstraekkelig, ikke kan tages til foelge for saa vidt angaar skrivelsen af 13. januar 1994.
b) Fejlagtig anvendelse af Thermie-forordningen
52 Vedroerende dette punkt har Kommissionen anfoert, at de fire projekter, der ud over afgoerelsen af 19. juli 1993 blev ydet stoette til, efter udtalelse fra Thermie-Udvalget var blevet opfoert paa reservelisten og i modsaetning til Windpark's projekt indebar et »samarbejde mellem mindst to uafhaengige virksomheder, der er etableret i forskellige medlemsstater«. Der skulle saaledes i henhold til artikel 6, stk. 3, litra a), i Thermie-forordningen gives forrang til disse projekter. Kommissionen har ogsaa gjort gaeldende, at i og med at Windpark's projekt var et formidlingsprojekt (26), kunne der ikke ydes stoette til det med de beloeb, der stod til raadighed for »maalrettede projekter« (27). Ifoelge Kommissionen fremgaar denne sondring mellem projekter, der gives stoette til efter henholdsvis artikel 2 og 4 i Thermie-forordningen, af selve forordningen, og afgoerelsen af, om et projekt hoerer under den ene eller den anden af disse artikler, kan ikke anfaegtes.
53 Ifoelge Kommissionen var der forud for afgoerelsen af 13. december 1993 blevet indkaldt forslag til et maalrettet projekt for varmgasrensning (28). Ved afgoerelsen blev der bevilget 12 653 339 ECU til gennemfoerelse af maalrettede projekter. Da Windpark's projekt var et formidlingsprojekt, blev der ikke ydet finansiel stoette til det.
54 Retten har i denne forbindelse (praemis 44) udtalt, at »Kommissionen, da den skulle traeffe den i skrivelsen af 13. januar 1994 indeholdte beslutning, alene skulle tage stilling til, om der stadig var bevillinger til raadighed, eller om de projekter, som havde faaet finansiel stoette, alle var blevet gennemfoert, og foelgelig, om bevillingerne var opbrugt. Skoent der stadig var bevillinger til raadighed paa budgettet for Thermie-programmet i juli 1993, efter at der var truffet afgoerelse om finansiering af visse projekter, blev disse bevillinger imidlertid ifoelge Kommissionen i loebet af de sidste maaneder af aaret tildelt visse 'maalprojekter', og herefter var der ikke laengere bevillinger til raadighed ved udloebet af aaret 1993«.
55 Paa baggrund heraf er der efter min opfattelse ikke foretaget en fejlagtig anvendelse af en materielretlig regel (i Thermie-forordningen), da Retten har henvist til sondringen mellem maalrettede projekter, der i sidste instans blev ydet finansiel stoette til, og andre projekter, der - som Windpark's - ikke var maalrettede projekter. Som foelge heraf kan Windpark's argument om det modsatte ikke tages til foelge.
c) Fejlagtig bedoemmelse af de faktiske omstaendigheder
56 Lad mig indledningsvis sige, at der efter min mening ikke kan tages hensyn til Christos Papoutsis' udtalelser, som Windpark har henvist til i replikken, og at dette maa gaelde uafhaengigt af, om udtalelserne rent faktisk er fremsat, og om Parlamentet i april 1996 afholdt et saerligt moede om Thermie-programmet, idet Kommissionen har bestridt begge disse forhold. Paa trods af, at der er tale om et nyt faktisk forhold, som foerst er blevet paaberaabt under appellen, kan der ikke tages hensyn til udtalelserne, fordi Domstolen kun har kompetence til at efterproeve den retlige bedoemmelse af anbringender, der er blevet fremfoert for Retten (29). Desuden er Rettens bedoemmelse af de beviser, der er foert - naar bortses fra det tilfaelde, at de omstaendigheder, der er lagt til grund, er materielt forkerte - ifoelge Domstolens praksis ikke et retligt spoergsmaal, der som saadant er underlagt Domstolens kontrol (30).
57 Paa denne baggrund kan Windpark's argumenter herom ikke tages til foelge.
58 Windpark har desuden gjort gaeldende, at der fortsat stod et beloeb paa 10 817 552 ECU til raadighed, som der ikke var disponeret over. Dette beloeb naevnes ikke udtrykkeligt i Rettens dom, men Retten har muligvis taget hensyn til det, da den i (praemis 44) konstaterede, at der stadig var bevillinger til raadighed. Efter min opfattelse kan det ikke, blot fordi beloebet ikke naevnes i Rettens dom, konstateres, at de faktiske omstaendigheder er beskrevet fejlagtigt i dommen. Dette anbringende maa derfor afvises, da det vedroerer bedoemmelsen af faktiske omstaendigheder, og appelinstansen ikke er befoejet til at efterproeve bedoemmelsen.
59 Endelig har Windpark fremfoert, at der i den appellerede dom ikke siges noget om, hvad der skete efter modtagelsen af det brev, som selskabet sendte til Kommissionen den 9. august 1993, og at dette skyldes, at skrivelsen rent faktisk ikke blev besvaret. Retten har heller ikke praecist angivet, af hvilke grunde og med hvilke beloeb Kommissionen tildelte et samlet beloeb paa 10 817 552 ECU til bestemte projekter, og hvorfor Kommissionen ikke bevilgede Windpark det beloeb paa 918 028 ECU, der fremgik af Kommissionens skrivelse af 5. august 1993 til Windpark.
60 Som Kommissionen med rette har fremhaevet, udtalte Retten (i den appellerede doms praemis 7 og 24), at der blev offentliggjort en kortfattet meddelelse om afgoerelsen af 19. juli 1993 i De Europaeiske Faellesskabers Tidende (31), og at Windpark fik meddelelse om den ved skrivelse af 5. august 1993.
61 Paa baggrund heraf vil jeg mene, at heller ikke disse anbringender fra Windpark's side giver grundlag for at fastslaa, at den appellerede dom er behaeftet med en retlig fejl i form af, at Retten skulle have undladt at tage stilling til et vaesentligt faktisk forhold, som, hvis det maatte vaere korrekt, ville medfoere, at Windpark vandt sagen. Anbringenderne skal foelgelig forkastes. I modsat fald ville man foretage en ny efterproevelse af de faktiske omstaendigheder, og dette ville stride mod de processuelle principper for appelsager.
62 Foelgelig skal det tredje anbringende i det hele forkastes.
D - Tilsidesaettelse af Windpark's ret til kontradiktion
63 Windpark har anfoert, at enhver, der umiddelbart og individuelt er beroert af en afgoerelse, i medfoer af grundlaeggende faellesskabsretlige principper har ret til at udtale sig om de faktiske og retlige forhold, der er lagt til grund for at afslaa den paagaeldendes ansoegning. Under henvisning til Domstolens praksis (32) har Windpark gjort gaeldende, at retten til kontradiktion skal respekteres »uanset de eventuelle praktiske vanskeligheder«.
64 Ifoelge Windpark har Retten anlagt en urigtig bedoemmelse ved at fastslaa, at Kommissionen kan undlade at give personer, der deltager i en procedure for tildeling af finansiel stoette, for hvilken betingelserne er offentliggjort paa forhaand, adgang til at blive hoert, saaledes at de med henblik paa deres indgivelse af ansoegning selv kan vurdere, om de opfylder betingelserne for at opnaa finansiel stoette.
65 Windpark har understreget, at selskabets projekt, som Retten ogsaa har konstateret, var opfoert paa reservelisten og opfyldte betingelserne for at faa bevilget en finansiel stoette paa samme maade som de 137 projekter, der til slut blev udvalgt. Under den mundtlige forhandling har Windpark fremhaevet, at hvis Kommissionen havde givet selskabet lejlighed til at udtale sig, kunne det have fremfoert grunde, som ville have faaet Kommissionen til at bevilge stoette til Windpark's projekt.
66 Ifoelge Windpark har Retten anlagt en urigtig bedoemmelse ved (i den appellerede doms praemis 49) at fastslaa, at der ikke kunne gives Windpark medhold i anbringendet om, at retten til kontradiktion var tilsidesat, eftersom selskabet havde undladt at anmode om supplerende forklaringer, paa trods af at Retten i den appellerede doms praemis 9 har udtalt, at Windpark havde anmodet om yderligere oplysninger ved telefax af 9. august 1993.
67 Endelig undlod Retten efter Windpark's opfattelse med urette at tage hensyn til, at Kommissionen i tidsrummet fra den 19. juli til den 31. december 1993 havde bevilget 10 817 552 ECU til maalrettede projekter, hvilket Windpark ogsaa skulle have haft adgang til at udtale sig om.
68 Windpark's anbringende rejser spoergsmaal om, hvorvidt der skal gives de beroerte adgang til at udtale sig, foer der traeffes afgoerelse om bevilling af en finansiel stoette til bestemte projekter og om afslag til andre, saaledes som problemet ogsaa fremstaar for saa vidt angaar den finansielle stoette inden for Thermie-programmet.
69 Efter min opfattelse kan Windpark's anbringende dog - som Kommissionen med rette har anfoert - ikke rejse tvivl om, at udtalelserne i den appellerede doms praemis 48, 49 og 50 er retligt korrekte.
70 Retten har med foelgende begrundelse (i praemis 48) forkastet anbringendet om, at Windpark's ret til kontradiktion blev tilsidesat (33). »Retten konstaterer indledningsvis, at Kommissionen i den informationsbrochure, som er omtalt i meddelelsen om, at interesserede kunne indsende deres projekter, jf. offentliggoerelsen i EF-Tidende af 16. juli 1992 ... har redegjort for den fremgangsmaade, der skal foelges, naar der indgives projekter med henblik paa at opnaa finansiel stoette under Thermie-programmet. I dette dokument praeciseres det, at naar forslaget er indgivet, anmodes forslagsstillerne om ikke at fremsende yderligere oplysninger til Kommissionen, medmindre denne udtrykkeligt afkraever saadanne oplysninger. Det er i oevrigt i overensstemmelse med det system, som anvendes ved finansielle stoetteprogrammer, at ansoegerne om en saadan stoette saedvanligvis ikke bliver hoert under udvaelgelsesproceduren, da denne gennemfoeres paa baggrund af de af ansoegerne fremsendte dokumenter. En saadan fremgangsmaade er hensigtsmaessig i en situation, hvor hundredvis af ansoegninger skal vurderes, og udgoer foelgelig ikke en tilsidesaettelse af retten til kontradiktion«.
71 Retten udtalte herefter (i praemis 49): »... at Kommissionen ikke var forpligtet til at give sagsoegeren lejlighed til at udtale sig, foer institutionen fremsendte skrivelsen af 13. januar 1994 til sagsoegeren, eftersom denne ikke havde anmodet Kommissionen om supplerende forklaringer, efter at meddelelsen om at yde finansiel stoette til 137 projekter var blevet offentliggjort i EF-Tidende den 24. juli 1993, eller efter at Kommissionen havde fremsendt skrivelsen af 5. august 1993. Retten til kontradiktion er saaledes heller ikke blevet tilsidesat i denne sammenhaeng« (34).
72 Denne vurdering fra Rettens side er korrekt, da der i en administrativ procedure for tildeling af finansiel stoette, hvori der - som her - er et stort antal deltagere, ikke er nogen form for pligt til at give den beroerte virksomhed (her Windpark) lejlighed til at goere naermere rede for sit synspunkt. Den paagaeldende procedure blev nemlig ikke indledt over for en person - her Windpark, der havde indgivet en ansoegning - og afgoerelsen blev ikke truffet paa grundlag af bestemte kriterier vedroerende selskabets adfaerd (35), men derimod ud fra den ansoegning, virksomheden indsendte.
73 Inden for rammerne af en procedure som den, der er fastlagt i Thermie-forordningen, kan et afslag paa at bevilge en finansiel stoette til en virksomhed i oevrigt ikke vaere udtryk for en vaesentlig kraenkelse af virksomhedens interesser (36). Der er naermere betegnet heller ikke tale om et indgreb i en retsposition for Windpark, som forpligter den institution, der har truffet afgoerelsen, til at hoere selskabet som beroert part (37).
74 Endelig er det efter min opfattelse ogsaa noedvendigt at naa til dette resultat, fordi afslaget paa ansoegningen om finansiel stoette ganske enkelt hindrer, at den rene forventning om at opnaa stoette, som opstaar i det oejeblik, hvor ansoegningen om finansiel stoette indgives, forvandles til et krav paa at modtage stoette, dvs. et krav, som, hvis det blev kraenket, uvaegerligt ville medfoere, at kontradiktionsprincippet skulle overholdes. Med andre ord opstaar der ikke som foelge af afslaget paa en saadan ansoegning et bebyrdende forhold for den beroerte erhvervsdrivende, og afslaget paavirker ikke den erhvervsdrivende paa en saadan maade, at den institution, som har vedtaget beslutningen, skal give den paagaeldende lejlighed til at udtale sig som beroert part.
75 Paa baggrund heraf mener jeg, at den foreliggende sag adskiller sig klart fra sagen Kommissionen mod Lisrestal m.fl., der blev truffet afgoerelse i ved Rettens dom af 6. december 1994 (38) og derefter under appelsagen ved Domstolens dom af 24. oktober 1996 (39), og som Windpark har henvist til. Da udgangspunktet var et andet, kan den loesning, man naaede frem til i Lisrestal-sagen, ikke overfoeres til det foreliggende tilfaelde, og den appellerede dom er derfor efter min opfattelse ikke behaeftet med nogen fejl.
76 I sag C-32/95 P, Kommissionen mod Lisrestal m.fl., udtalte Domstolen naermere (40), at »under enhver procedure, der ivaerksaettes over for en person, og som kan munde ud i en retsakt, der indeholder et klagepunkt mod den paagaeldende, er retten til kontradiktion et grundlaeggende faellesskabsretligt princip, som skal overholdes, selv om der ikke er fastsat nogen bestemmelser vedroerende den paagaeldende procedure ... Kontradiktionsprincippet indebaerer, at de adressater for en beslutning, hvis interesser i vaesentlig grad beroeres deraf, skal have mulighed for at goere deres synspunkter gaeldende«. Kommissionen skal saaledes, hver gang den paataenker at nedsaette en oprindeligt bevilget finansiel stoette, give den stoetteberettigede mulighed for at tage stilling til de punkter, der ligger til grund for beslutningen om nedsaettelse af den finansielle stoette (41).
77 Som Retten korrekt har fastslaaet (praemis 50), havde Windpark i den foreliggende sag ikke faaet bevilget nogen finansiel stoette, eftersom selskabet blot var blevet opfoert paa en reserveliste for eventuelle modtagere af en finansiel stoette fra Faellesskabet, og denne loesning kan derfor ikke anvendes her.
78 Paa baggrund heraf skal det fjerde anbringende i det hele forkastes.
E - Magtfordrejning
79 Med sit femte anbringende har Windpark i det vaesentlige gjort gaeldende, at Retten har foretaget en urigtig retsanvendelse ved at undlade at annullere Kommissionens beslutning, paa trods af at der fra Kommissionens side forelaa magtfordrejning og misbrug af dens skoensbefoejelse.
80 Windpark har naermere anfoert, at Retten med urette antog, at Kommissionen havde foretaget en korrekt vurdering af Windpark's projekt, i og med at den stoettede sin afgoerelse paa Thermie-Udvalgets udtalelse. Udvalget afholdt moede, foer beslutningen af 19. juli 1993 blev truffet. Da Retten imidlertid har afvist at realitetsbehandle de forhold, der laa forud for dette tidspunkt, skulle den ifoelge Windpark have undersoegt, om ikke der forelaa magtfordrejning fra Kommissionens side, da den i tidsrummet fra den 19. juli til den 31. december 1993 bevilgede finansiel stoette til andre ansoegere. Da stoetten blev bevilget til maalrettede projekter (den appellerede doms praemis 44) og ikke til projekter, der var opfoert paa reservelisten, var Thermie-Udvalget ikke blevet hoert. Efter Windpark's opfattelse foreligger der magtfordrejning, fordi Kommissionen ikke har fremfoert holdepunkter for, at den skulle have udoevet et skoen i denne forbindelse, og dette paa trods af, at Kommissionen har vidtgaaende skoensbefoejelser. Ifoelge Windpark bygger anbringendet saaledes paa, at Retten har tilsidesat princippet om, at der foreligger magtfordrejning, hvis der som grundlag for en afgoerelse skal udoeves et skoen, men dette ikke er sket.
81 Selv hvis Kommissionen maatte have tilsluttet sig Thermie-Udvalgets udtalelse, kan man ifoelge Windpark ikke haevde, at Kommissionen, da den traf afgoerelsen, udoevede sit skoen korrekt, eller - saafremt skoennet rent faktisk blev udoevet korrekt, hvilket ikke er godtgjort - at der ikke kunne vaere truffet en anden afgoerelse.
82 I oevrigt begik Retten ifoelge Windpark en retlig fejl ved ikke at tage hensyn til, at de af Kommissionen benyttede uafhaengige tekniske sagkyndige, der opfoerte Windpark's projekt paa reservelisten (den anfaegtede doms praemis 56), i deres egenskab af embedsmaend i medlemsstaterne muligvis kan have ladet sig lede af nationale oekonomiske interesser.
83 Retten har i denne forbindelse (praemis 58) fastslaaet, at »sagsoegeren ikke har fremfoert noget faktisk eller retligt forhold, der kan godtgoere, at Kommissionens og Thermie-Udvalgets vurdering af sagsoegerens projekt har vaeret behaeftet med en aabenbar fejl eller vaeret udtryk for magtfordrejning«.
84 Lad mig indledningsvis bemaerke to ting. For det foerste gik Retten med foeje ud fra, at det, som tidligere anfoert, kun var paastandene vedroerende den beslutning, der var indeholdt i skrivelsen af 13. januar 1994, der kunne antages til realitetsbehandling. For det andet fastslog Retten, at Windpark ikke forskriftsmaessigt og inden for den fastsatte frist havde fremfoert noget faktisk eller retligt forhold, af hvilket det klart fremgik, at der paa den ene side forelaa magtfordrejning i form af, at Kommissionen udstedte retsakten udelukkende eller dog i det mindste overvejende med det formaal at forfoelge andre maal end dem, der var angivet (42), og at Kommissionen paa den anden side ikke udoevede sit skoen korrekt.
85 Efter min opfattelse er det ikke muligt at fremfoere saadanne beviser i en appelsag, da dette ville foere til en fornyet efterproevelse af de faktiske omstaendigheder i sagen og dermed ville overskride graenserne for, hvad der kan efterproeves under en appelsag.
86 Det femte anbringende kan saaledes ikke tages til foelge.
F - Tilsidesaettelse af traktatens artikel 175, stk. 3, artikel 173, stk. 4, og artikel 176
87 Med sit sjette anbringende har Windpark gjort gaeldende, at traktatens artikel 175, stk. 3, artikel 173, stk. 4, og artikel 176 er blevet tilsidesat, idet Retten ikke har taget hensyn til de forskelle, der bestaar mellem de sager, der anlaegges i medfoer af de enkelte artikler.
88 Windpark har naermere anfoert, at Kommissionen ikke forskriftsmaessigt tog stilling til den ansoegning om en finansiel stoette paa 918 028 ECU, som selskabet indgav den 27. november 1992. Windpark kunne derfor anlaegge sag i henhold til traktatens artikel 175, stk. 3. Domstolen skal tage hensyn til, at afgoerelsen af 19. juli 1993 bekraeftede, at Windpark's projekt kunne opnaa en finansiel stoette, eftersom det var anfoert paa reservelisten. Windpark har ogsaa gjort gaeldende, at det er godtgjort, at Kommissionen i andet halvaar af 1993 havde et beloeb paa 10 817 552 ECU til raadighed, der blev bevilget til projekter, som var opfoert paa reservelisten. Som foelge heraf skal Domstolen efter Windpark's opfattelse paalaegge Kommissionen at traeffe en beslutning herom, og Domstolen skal anfoere de aspekter, der skal laegges til grund for beslutningen.
89 Jeg har allerede foreslaaet, at alle de oevrige anbringender skal afvises eller forkastes. Det er derfor ikke noedvendigt at tage stilling til, hvilke eventuelle konsekvenser en afgoerelse om ophaevelse af dommen ville have.
90 Jeg skal blot erindre om, at Retten ved (i praemis 61) at traeffe afgoerelse om at forkaste et soegsmaal af denne art har fulgt Domstolens faste praksis (43), idet den med hensyn til Windpark's paastand om, at Retten skulle paalaegge den sagsoegte institution »at traeffe en ny beslutning i overensstemmelse med de af Domstolen formulerede retsprincipper« har udtalt, »at Retten ikke kan rette paabud til institutionerne i forbindelse med den legalitetskontrol, den foretager«. Retten understregede ogsaa korrekt, at »det paahviler det paagaeldende forvaltningsorgan at traeffe de noedvendige foranstaltninger til opfyldelse af en dom i et annullationssoegsmaal«.
91 Foelgelig skal ogsaa det sidste anbringende forkastes.
V - Forslag til afgoerelse 92 Sammenfattende foreslaar jeg Domstolen
1) at forkaste appellen og
2)
at tilpligte Windpark at betale sagens omkostninger.
(1) - Sag T-109/94, Windpark Groothusen mod Kommissionen, Sml. II, s. 3007.
(2) - EFT L 185, s. 1.
(3) - EFT C 179, s. 14.
(4) - I overensstemmelse med artikel 9, stk. 2, sammenholdt med artikel 10, stk. 1, i Thermie-forordningen fandt den i udbuddene angivne fastlaeggelse af prioriteringerne sted efter den saakaldte »komitéprocedure«.
(5) - EFT C 200, s. 4.
(6) - Som fastslaaet i artikel F, stk. 2, i traktaten om Den Europaeiske Union, jf. artikel 6 i den europaeiske konvention til beskyttelse af menneskerettigheder og grundlaeggende frihedsrettigheder og traktatens artikel 173, stk. 4. Windpark har desuden henvist til kendelse af 29.1.1997, sag C-393/96 P(R), Antonissen mod Raadet og Kommissionen, Sml. I, s. 441, praemis 36, og dom af 22.4.1997, sag C-395/95 P, Geotronics mod Kommissionen, Sml. I, s. 2271.
(7) - Det skal bemaerkes, at det i foerste omgang er Windpark selv, der har opstillet sondringen. Dette fremgaar af praemis 17 i den appellerede dom: »Sagsoegeren har i staevningen udelukkende nedlagt paastand om annullation af Kommissionens beslutning af 13.1.1994. Imidlertid har sagsoegeren i replikken anfoert, at sagen ligeledes boer antages at vaere rettet imod Kommissionens tidligere vedtagelser, navnlig afgoerelsen af 19.7.1993, for saa vidt som soegsmaalsgrundene staar i forbindelse hermed«.
(8) - Jf. i denne forbindelse dom af 1.10.1991, sag C-283/90 P, Vidrányi mod Kommissionen, Sml. I, s. 4339, praemis 12, af 1.6.1994, sag C-136/92 P, Kommissionen mod Brazzelli Lualdi m.fl., Sml. I, s. 1981, praemis 66, kendelse af 17.9.1996, sag C-19/95 P, San Marco mod Kommissionen, Sml. I, s. 4435, praemis 40, og af 16.9.1997, sag C-59/96 P, Koelman mod Kommissionen, Sml. I, s. 4809, praemis 31.
(9) - Retten har i denne forbindelse desuden udtalt foelgende i praemis 27: »Sagsoegeren har fra august 1993, da selskabet modtog Kommissionens skrivelse af 5.8.1993, haft kendskab til, at der var truffet afgoerelse om udvaelgelse af projekter, der opnaaede finansiel stoette i 1993. Som svar paa et af Retten stillet mundtligt spoergsmaal har sagsoegeren medgivet paa det paagaeldende tidspunkt hverken at have anmodet om afgoerelsens fulde ordlyd eller om individuelle forklaringer, navnlig fordi sagsoegeren med urette troede, at udsigterne til at opnaa stoette var lovende. Under retsmoedet har sagsoegeren desuden forklaret ikke at have forstaaet skrivelsen af 5.8.1993 som et afslag, fordi Kommissionen havde meddelt sagsoegeren, at selskabets projekt var opfoert paa en 'supplerende' liste. Sagsoegeren har tvaertimod vaeret af den opfattelse, at en eventuel stoette ikke var udelukket. Kommissionen har for sin del under retsmoedet bekraeftet, at institutionen ville have givet sagsoegeren individuelle forklaringer, saafremt denne udtrykkeligt havde anmodet herom«.
(10) - Der kan f.eks. henvises til dom af 24.10.1996, sag C-73/95 P, Viho mod Kommissionen, Sml. I, s. 5457, praemis 25 og 26, kendelse af 26.4.1993, sag C-244/92 P, Kupka-Floridi mod OESU, Sml. I, s. 2041, praemis 7-11, af 26.9.1994, sag C-26/94 P, X mod Kommissionen, Sml. I, s. 4379, praemis 10-13, og i sagen Koelman mod Kommissionen, jf. ovenfor i fodnote 8, praemis 52.
(11) - Windpark har i denne forbindelse henvist til dom af 9.1.1997, sag C-143/95 P, Kommissionen mod Socurte m.fl., Sml. I, s. 1. Selskabet har desuden henvist til dom af 12.11.1996, sag C-84/94, Det Forenede Kongerige mod Raadet, Sml. I, s. 5755, praemis 19, hvori Domstolen henviste til sin faste praksis, hvorefter en praksis i Raadet (og ifoelge Windpark derfor ogsaa en praksis i Kommissionen) ikke kan aendre traktatens bestemmelser og saaledes ikke kan vaere en praecedens, der er bindende for Faellesskabets institutioner med hensyn til spoergsmaalet om, hvad der er den rette hjemmel.
(12) - Jf. f.eks. dom af 6.12.1990, sag C-180/88, Wirtschaftsvereinigung Eisen- und Stahlindustrie mod Kommissionen, Sml. I, s. 4413, praemis 22, af 6.7.1988, sag 236/86, Dillinger Huettenwerke mod Kommissionen, Sml. s. 3761, praemis 14, og den i fodnote 11 naevnte dom i sagen Kommissionen mod Socurte m.fl., praemis 31, jf. ogsaa mit forslag til afgoerelse i den verserende sag C-309/95, Kommissionen mod Raadet, punkt 30 ff.
(13) - Jf. f.eks. de i fodnote 12 naevnte domme i sagerne Wirtschaftsvereinigung Eisen- und Stahlindustrie mod Kommissionen, praemis 22, 23 og 24, og Dillinger Huettenwerke mod Kommissionen, praemis 14, samt Domstolens kendelse af 5.3.1993, sag C-102/92, Ferriere Acciaierie Sarde mod Kommissionen, Sml. I, s. 801, praemis 18.
(14) - Jf. den appellerede doms praemis 27, der er gengivet i fodnote 9.
(15) - Naevnt ovenfor i fodnote 5.
(16) - Den appellerede doms praemis 8.
(17) - Som Retten har anfoert (praemis 3 og 48) kunne der ved henvendelse til Kommissionen faas et dokument med naermere oplysninger om den procedure, der skulle foelges ved indgivelse af forslag, og om betingelserne for deltagelse, udvaelgelseskriterier og andre relevante forhold. Windpark har ogsaa selv naevnt disse oplysninger, hvoraf det fremgik, at de beroerte parter ikke var berettiget til at afholde udgifter, foer Kommissionen havde truffet beslutning om den finansielle stoette.
(18) - Dokumentet har ifoelge Windpark journalnummer 0627/96 FR. Ifoelge Windpark's oplysninger er indholdet af udtalelserne foelgende: a) Efter at Thermie-Udvalget havde afgivet en positiv udtalelse, blev der ved Kommissionens afgoerelse af 19.7.1993 bevilget en stoette paa 129 180 000 ECU til gennemfoerelse af projekter til fremme af energiteknologi. b) Ved Kommissionens afgoerelse af 13.12.1993 blev der stillet 12 890 000 ECU til raadighed til gennemfoerelse af projekter. c) I 1993 blev der ydet stoette paa 138 000 000 ECU til gennemfoerelse af projekter. d) Derefter blev der ved Kommissionens afgoerelse af 13.12.1993 udvalgt tre projekter fra reservelisten og tre andre projekter - som man under den skriftlige procedure efter artikel 10, stk. 1, i forordning nr. 2008/90 havde opnaaet enighed om sammen med medlemsstaterne - som stoetteberettigede til erstatning for projekter, som var opfoert paa den oprindelige liste, men som var blevet opgivet.
(19) - Under den mundtlige forhandling har Windpark fremfoert, at der ud over de 137 projekter, der ved afgoerelsen af 19.7.1993 oprindelig blev ydet finansiel stoette til, til slut blev givet stoette til i alt 14 projekter.
(20) - I replikken har Windpark, utvivlsomt ved en fejltagelse, omtalt afgoerelsen af 13.7.1993.
(21) - Jf. f.eks. dom af 14.7.1994, sag C-353/92, Graekenland mod Raadet, Sml. I, s. 3411, praemis 19, af 13.10.1992, forenede sager C-63/90 og C-67/90, Portugal og Spanien mod Raadet, Sml. I, s. 5073, praemis 16, og af 9.11.1995, sag C-466/93, Atlanta Fruchthandelsgesellschaft m.fl., Sml. I, s. 3799, praemis 16.
(22) - Dom af 13.3.1985, forenede sager 296/82 og 318/82, Nederlandene og Leeuwarder Papierwarenfabriek mod Kommissionen, Sml. s. 809, praemis 19.
(23) - En videregivelse af forhold, som maatte fremgaa af en sammenligning med andre virksomheders projekter, ville muligvis ogsaa stride mod pligten til at bevare tjenestehemmeligheder efter traktatens artikel 214, jf. dom af 24.6.1986, sag 53/85, AKZO Chemie mod Kommissionen, Sml. s. 1965, praemis 26, 27 og 28, og ogsaa dommen i sagen Nederlandene og Leeuwarder Papierwarenfabriek mod Kommissionen, naevnt ovenfor i fodnote 22, praemis 27.
(24) - Naar den myndighed, der traeffer en beslutning, er befoejet til at udoeve et skoen, er begrundelsespligten strengere, end naar myndigheden udoever et bundet skoen, jf. generaladvokat Lagrange's forslag til afgoerelse i sag 66/63, dom af 15.7.1964, Nederlandene mod Den Hoeje Myndighed, Sml. 1954-1964, s. 525, org. ref. Rec. s. 1047, paa s. 1087.
(25) - Lad mig minde om, at Domstolen har fastslaaet, at administrationen ved ansaettelse af en tjenestemand paa grundlag af en udvaelgelsesproeve ikke er forpligtet til at begrunde sin afgoerelse over for forbigaaede ansoegere, jf. dom af 31.3.1965, sag 16/64, Rauch mod Kommissionen, Sml. 1965-1968, s. 39, org. ref. Rec. s. 179. I dom af 26.11.1981, sag 195/80, Michel mod Parlamentet, Sml. s. 2861, om en udvaelgelseskomités begrundelse i forbindelse med en udvaelgelsesproeve med mange deltagere, fastslog Domstolen (praemis 27) ligeledes, at det kan tillades, at en udvaelgelseskomité paa det foerste stadium blot tilsender ansoegerne en meddelelse om kriterierne og resultatet af udvaelgelsen, og foerst giver individuelle oplysninger senere og kun til de ansoegere, der udtrykkeligt anmoder herom. Der kan ogsaa henvises til dom af 28.2.1980, sag 89/79, Bonu mod Raadet, Sml. s. 553, praemis 6, af 9.6.1983, sag 225/82, Verzyck mod Kommissionen, Sml. s. 1991, praemis 16 og 17, og af 12.7.1989, sag 225/87, Belardinelli m.fl. mod Domstolen, Sml. s. 2353, praemis 7; jf. ogsaa dom af 7.2.1990, sag C-213/87, Gemeente Amsterdam og VIA mod Kommissionen, Sml. I, s. 221, hvori Domstolen fastslog, at den omstaendighed, at begrundelsen for en kommissionsbeslutning om at naegte tilskud fra Den Europaeiske Socialfond til en erhvervsuddannelsesforanstaltning var kortfattet, var en uundgaaelig foelge af edb-behandlingen af adskillige tusinde ansoegninger om tilskud, som Kommissionen skulle tage stilling til inden for en kort frist. En mere detaljeret begrundelse for hver enkelt individuel beslutning ville derfor kunne vaere en hindring for en rationel og effektiv tildeling af oekonomiske tilskud fra fonden.
(26) - Ved formidlingsprojekter forstaas i henhold til Thermie-forordningens artikel 2, stk. 2, litra b), »projekter, der tager sigte paa at fremme innovative teknikker, processer eller produkter, der allerede har vaeret udnyttet i praksis, men som paa grund af bestaaende risici endnu ikke er slaaet igennem paa markedet med henblik paa stoerre udnyttelse heraf i Faellesskabet enten under forskellige oekonomiske eller geografiske forhold eller med forskellig teknik«.
(27) - Hvad angaar »maalrettede projekter« bestemmes foelgende i Thermie-forordningens artikel 4: »Hvis det skoennes noedvendigt, bl.a. naar et behov ikke er opfyldt eller et betydeligt teknologisk fremskridt kan opnaas gennem samarbejde mellem personer eller virksomheder i mindst to medlemsstater, kan der tages initiativ til at paabegynde eller samordne tilrettelaeggelsen af saerlige, saakaldt 'maalrettede' projekter (min fremhaevelse).
(28) - EFT 1993 C 171, s. 21.
(29) - Jf. f.eks. dommen i sagen Kommissionen mod Brazzelli Lualdi m.fl., praemis 59, og kendelsen i sagen San Marco mod Kommissionen, praemis 49, naevnt ovenfor i fodnote 8.
(30) - Jf. f.eks. dom af 2.3.1994, sag C-53/92 P, Hilti mod Kommissionen, Sml. I, s. 667, praemis 10 og 42, kendelsen i sagen San Marco mod Kommissionen, naevnt ovenfor i fodnote 8, praemis 39, og kendelse af 16.10.1997, sag C-140/96 P, Dimitriadis mod Revisionsretten, Sml. I, s. 5635, praemis 26.
(31) - Meddelelsen er naevnt ovenfor i punkt 10.
(32) - Dom af 24.10.1996, sag C-32/95 P, Kommissionen mod Lisrestal m.fl., Sml. I, s. 5373.
(33) - Det fremgaar ogsaa udtrykkeligt af selve Thermie-forordningen, at proceduren er skriftlig (artikel 8).
(34) - Jf. ogsaa praemis 50 i den appellerede dom.
(35) - Jf. dom af 28.11.1991, sag C-170/89, BEUC mod Kommissionen, Sml. I, s. 5709, praemis 21 og 22, hvori Domstolen fastslog, at overholdelse af retten til kontradiktion i en antidumping- og subsidieprocedure ikke indebaerer ret til aktindsigt i procedurens ikke-fortrolige dokumenter, hvis proceduren ikke kan foere til vedtagelse af en akt, der indeholder et klagepunkt i forhold til den, der anmoder om aktindsigt - i det konkrete tilfaelde Bureau européen des unions de consommateurs (BEUC) - idet der ikke var rejst nogen kritik over for den paagaeldende.
(36) - Med andre ord ville proceduren i den foreliggende sag hverken kunne foere til en sanktion mod selskabet eller medfoere andre negative foelger for det, jf. ogsaa dom af 27.6.1991, sag C-49/88, Al-Jubail Fertilizer mod Raadet, Sml. I, s. 3187, praemis 15, vedroerende retten til kontradiktion i administrative antidumpingprocedurer og faellesskabsinstitutionernes pligt til at informere de beroerte virksomheder.
(37) - Dette spoergsmaal er uafhaengigt af spoergsmaalet om, hvorvidt betingelserne for at anlaegge sag til proevelse af beslutningen i henhold til traktatens artikel 173, stk. 4, er opfyldt.
(38) - Sag T-450/93, Sml. II, s. 1177.
(39) - Naevnt ovenfor i fodnote 32.
(40) - Praemis 21, jf. ogsaa dom af 29.6.1994, sag C-135/92, Fiskano mod Kommissionen, Sml. I, s. 2885, praemis 39, og af 12.2.1992, forenede sager C-48/90 og C-66/90, Nederlandene m.fl. mod Kommissionen, Sml. I, s. 565, praemis 44.
(41) - Dette fremgaar af Rettens dom i sagen Lisrestal m.fl. mod Kommissionen, naevnt ovenfor i fodnote 38. I appelsagen (Kommissionen mod Lisrestal m.fl., naevnt ovenfor i fodnote 32, praemis 21 til 38) fastslog Domstolen, at Rettens vurdering ikke var udtryk for en urigtig retsanvendelse.
(42) - Jf. f.eks. dommen i sagen Det Forende Kongerige mod Raadet, naevnt ovenfor i fodnote 11, praemis 69, og af 13.7.1995, sag C-156/93, Parlamentet mod Kommissionen, Sml. I, s. 2019, praemis 31.
(43) - Jf. f.eks. dommen i sagen AKZO Chemie mod Kommissionen, naevnt ovenfor i fodnote 23, praemis 23.