61989TJ0122_DA
Dommens præmisser
Afgørelse om sagsomkostninger
Afgørelse
Dommens præmisser
Faktiske omstaendigheder og skriftveksling
1 Sagsoegeren, F ., blev ansat i Kommissionen i 1975 og blev fastansat som tjenestemand i loenklasse A5 med virkning fra 1 . april 1980 . Efter at det var kommet til et voldsomt sammenstoed mellem sagsoegeren og generaldirektoeren for Personale og Administration den 6 . oktober 1982, blev der truffet afgoerelse om, at sagsoegeren skulle fjernes fra tjenesten uden reduktion eller frakendelse af retten til alderspension . Efter at Domstolen havde annulleret denne afgoerelse paa grund af utilstraekkelig begrundelse ( dom af 29 . januar 1985, F . mod Kommissionen, 228/83, Sml . s . 275 ), traf Kommissionen den 6 . maj 1985 en ny, behoerigt begrundet afgoerelse om sagsoegerens fjernelse fra tjenesten uden reduktion eller frakendelse af retten til alderspension . Ved dom af 5 . februar 1987 frifandt Domstolen Kommissionen i den sag, sagsoegeren havde anlagt til proevelse af sidstnaevnte afgoerelse ( F . mod Kommissionen, 403/85, Sml . s . 645 ).
2 Efter at den foerste afgoerelse om fjernelse fra tjenesten var annulleret, indgav F . den 22 . marts 1985 en ansoegning i henhold til tjenestemandsvedtaegtens artikel 78 ( herefter benaevnt "vedtaegten "), hvorefter "... den tjenestemand, der er ramt af vedvarende invaliditet, som anses for fuldstaendig, og medfoerer, at den paagaeldende er ude af stand til at goere tjeneste i en stilling i hans tjenestegruppe, (( er )) berettiget til invalidepension ".
Ansoegningen gav anledning til en brevveksling mellem sagsoegeren og Kommissionen, der kan sammenfattes saaledes :
- Som svar paa ansoegningen i henhold til artikel 78 og efter at den anden afgoerelse om fjernelse fra tjenesten var truffet den 6 . maj 1985, meddelte generaldirektoeren for Personale og Administration ved skrivelse af 11 . juni 1985 sagsoegeren, at "som foelge af den ( nye ) afgoerelse om fjernelse fra tjenesten med virkning fra den 31 . maj 1985 ( havde ) det herefter intet formaal at foretage yderligere i Deres invaliditetssag";
- efter at have modtaget denne skrivelse sendte sagsoegeren den 26 . juni 1985 en skrivelse til generaldirektoeren, hvori han protesterede mod afgoerelsen af 11 . juni og anmodede om, at sagen i henhold til artikel 78 blev fremmet . Den 27 . juni 1985 sendte han endvidere en protestskrivelse til Kommissionens formand og anfoerte herved, at han havde indgivet ansoegning i henhold til vedtaegtens artikler 73 og 78, og at den maade, hvorpaa Kommissionen den 11 . juni 1985 havde ytret sig om hans ansoegning af 22 . marts 1985 "baade var i strid med faellesskabsbestemmelsernes aand og bogstav ...";
- ved en skrivelse af 28 . januar 1986 til sagsoegte som svar paa en skrivelse af 21 . januar 1986, der kun naevnte den i henhold til artikel 73 rejste sag, kraevede sagsoegeren ikke alene ydelser efter artikel 73, men ogsaa efter artikel 78 .
3 Den 15 . maj 1985 indgav sagsoegeren desuden ansoegning i henhold til vedtaegtens artikel 73, hvorefter "... tjenestemanden fra tiltraedelsesdagen (( sikres )) imod risiko for erhvervssygdomme og ulykker ." Kommissionen ivaerksatte herefter proceduren for saadanne sager som foreskrevet i den ordning, hvori institutionerne efter faelles aftale i henhold til vedtaegtens artikel 73, stk . 1, har fastsat sikringsbetingelserne ( herefter benaevnt "ordningen "). Det bestemmes navnlig i ordningen, at "afgoerelse om fastsaettelse af tjenestemandens invaliditetsgrad traeffes, efter at hans laesioner er konsolideret" ( artikel 20 ). I medfoer af ordningens artikel 21 gav ansaettelsesmyndigheden den 28 . juli 1987 sagsoegeren meddelelse om udkastet til afgoerelsen om invaliditetsgradens fastsaettelse og vedlagde de konklusioner, der var afgivet af den af institutionen udpegede laege, professor De Buck . I udkastet var sagsoegerens invaliditetsgrad fastsat til 60%, hvoraf 30% var erhvervsbetinget . Efter at sagsoegeren havde faaet denne meddelelse, anmodede han i medfoer af ordningens artikel 21 om, at laegeudvalget afgav udtalelse . Laegeudvalget - som bestaar af tre laeger, én udpeget af ansaettelsesmyndigheden, én af tjenestemanden eller af de oevrige ydelsesberettigede og én af disse to laeger i faellesskab - skal efter arbejdets slutning anfoere sine konklusioner i en erklaering, som tilsendes ansaettelsesmyndigheden samt tjenestemanden eller de oevrige ydelsesberettigede .
4 Laegeudvalget konkluderede den 26 . maj 1988, at sagsoegerens sygdom var stationaer og fastsatte graden af vedvarende, delvis invaliditet til 80% fordelt paa foelgende maade : 12% maatte tilskrives sagsoegerens tilstand foer ansaettelsen i Faellesskaberne og "i oevrigt, dvs . for 68%' s vedkommende har invaliditeten oprindelse i tjenesten i Faellesskaberne, og der foreligger ikke andre medvirkende invaliditetsaarsager ". I de naevnte 68% medregnede udvalget en invaliditet paa 18% som fremkaldt af haendelsen den 6 . oktober 1982, der var anledning til, at sagsoegeren blev fjernet fra tjenesten .
5 I afgoerelsen af 15 . juli 1988 anfoerte sagsoegte, at laegeudvalget ved i den erhvervsbetingede invaliditet at medregne en invaliditet paa 18% som fremkaldt af den ovennaevnte haendelse den 6 . oktober 1982 "var gaaet ud over udvalgets opgave ved saaledes at bedoemme de retsvirkninger, der foelger af de medicinske konklusioner, en bedoemmelse som alene tilkommer administrationen ". Kommissionen henviser i den naevnte afgoerelse til Domstolens dom af 21 . januar 1987, Rienzi mod Kommissionen ( 76/84, Sml . s . 315 ), til stoette for, at de 18% ikke kan tages i betragtning under ordningen for daekning af risikoen for erhvervssygdomme efter vedtaegtens artikel 73; Kommissionen anerkender herefter en invaliditetsgrad paa 50% for sagsoegeren under henvisning til naevnte artikel . Den 7 . oktober 1988 indgav sagsoegeren i medfoer af vedtaegtens artikel 90, stk . 2, en klage over den naevnte afgoerelse . Foer udloebet af soegsmaalsfristen i vedtaegtens artikel 91, stk . 3, andet led, afviste Kommissionen udtrykkeligt klagen den 20 . april 1989 . Herefter indgav sagsoegeren staevning til Domstolens Justitskontor den 5 . juli 1989 - inden for fristen paa tre maaneder fra det udtrykkelige afslag, jf . den naevnte vedtaegtsbestemmelse in fine - med paastand om annullation af afgoerelsen af 15 . juli 1988 .
6 Hele skriftvekslingen er gennemfoert for Domstolen . Ved kendelse af 15 . november 1989 henviste Domstolen sagen til Retten under henvisning til artikel 3, stk . 1, i Raadets afgoerelse af 24 . oktober 1988 om oprettelse af De Europaeiske Faellesskabers Ret i Foerste Instans . Ved kendelse af 23 . januar 1990 tillod Retten Société Royale Belge at intervenere til stoette for Kommissionens paastande, for saa vidt de angaar anvendelsen af vedtaegtens artikel 73 . Paa grundlag af den refererende dommers rapport har Retten besluttet at indlede den mundtlige forhandling uden forudgaaende bevisfoerelse . Efter Rettens anmodning har sagsoegeren under retsmoedet fremlagt klagen, som blev indgivet ved skrivelse af 26 . juni 1985 til generaldirektoeren for Personale og Administration over afgoerelsen af 11 . juni 1985, samt skrivelsen af 21 . januar 1986 til sagsoegeren fra den paagaeldende kontorchef .
Parternes paastande
7 Sagsoegeren har nedlagt foelgende paastande :
- naervaerende soegsmaal antages til paakendelse, og der gives sagsoegeren medhold;
- foelgelig annulleres Kommissionens afgoerelse som meddelt i R . Hays skrivelse af 15 . juli 1988, hvorved graden for sagsoegerens varige, erhvervsbetingede invaliditet blev nedsat til 50%;
- sagsoegeren tilkendes erstatning med et beloeb svarende til 24 maaneders loen for en tjenestemand i loenklasse A5/6;
- sagsoegte tilpligtes at betale samtlige sagsomkostninger .
Sagsoegte har nedlagt foelgende paastande :
- frifindelse i det hele og med hensyn til det andet anbringende principalt afvisning, subsidiaert frifindelse;
- sagsoegeren tilpligtes at betale sine egne omkostninger i henhold til procesreglementets artikel 69, stk . 2, jf . artikel 70 .
Anbringendet om tilsidesaettelse af vedtaegtens artikel 73
8 For saa vidt angaar fastsaettelsen af den erhvervsbetingede invaliditetsgrad, har sagsoegeren bestridt den anfaegtede afgoerelses begrundelse . I modsaetning til Kommissionen er han af den opfattelse, at laegeudvalget ikke har overskredet sin kompetence og navnlig da det udtalte sig om aarsagen til den omtvistede invaliditet paa 18% ikke har grebet ind i administrationens enekompetence til at bedoemme, hvilke retsvirkninger, der skal drages af de laegelige konstateringer . Sagsoegeren stoetter sig foerst og fremmest paa laegeudvalgets erklaering . Som sagsoegeren specielt har fremhaevet under retsmoedet, fastslaar erklaeringen, at invaliditeten paa 18%, der henfoeres til hans handling den 6 . oktober 1982, i realiteten dels skal ses som en erhvervsbetinget forvaerring af sagsoegerens helbredstilstand ved hans ansaettelse i Kommissionen, dels som en foelge af "hans mange genvordigheder i tjenesten", som dokumenteres i de sagkyndige erklaeringer : Han har herved gjort gaeldende, at det er udtryk for en rent laegelig vurdering, at de 18% er betragtet som en foelge af en erhvervssygdom, der forelaa foer haendelsen den 6 . oktober 1982 . Paa dette punkt adskiller naervaerende sag sig fra Rienzi-sagen, hvor den paagaeldende tjenestemands forhold, som gav anledning til disciplinaere sanktioner, der fremkaldte hans sygdom, ikke - i modsaetning til sagsoegeren i naervaerende sag - var knyttet til en allerede indtraadt erhvervssygdom . Sagsoegeren udleder heraf, at det i naervaerende sag er administrationen, som har overskredet graenserne for sin beslutningskompetence ved efter eget forgodtbefindende og uden begrundelse at fravige laegeudvalgets konklusioner, hvorimod det tilkom administrationen at fastslaa "de direkte, umiddelbare og uomtvistelige retsvirkninger" af laegeudvalgets erklaering, som enstemmigt var vedtaget efter en saglig, grundig undersoegelse .
9 Sagsoegte har heroverfor anfoert, at spoergsmaalet, om den vedtaegtsstridige adfaerd den 6 . oktober 1982 skyldes en erhvervsbetinget psykose, er helt irrelevant under en invaliditetssag . Sagsoegte har i denne forbindelse understreget, at laegeudvalget fandt, at sagsoegeren var ansvarlig for sine handlinger paa tidspunktet for haendelsen den 6 . oktober 1982 . Dette fremgaar af Kommissionens afgoerelse af 6 . maj 1985, hvorved det som disciplinaer sanktion bestemtes, at sagsoegeren skulle fjernes fra tjenesten .
Sagsoegte har til stoette for sit synspunkt henvist til Rienzi-dommen, hvor Domstolen - uden at tillaegge det betydning om den vedtaegtsstridige opfoersel skyldtes en erhvervssygdom i forvejen - udtalte, at kun en erhvervssygdom, der foelger af "forskriftsmaessigt udfoerte opgaver", kan begrunde anvendelsen af vedtaegtens artikler 73 og 78, stk . 2 ( praemis 10 ). Ifoelge sagsoegte ville det nemlig "stride mod begrebet erhvervssygdom at lade det omfatte sygdomme, der skyldes forhold, som ikke har sammenhaeng med tjenesten eller som strider mod tjenestemandens grundlaeggende tjenstlige forpligtelser ". Heraf udleder sagsoegte, at laegeudvalget har overskredet sin kompetence ved at konkludere, at den vedvarende invaliditet paa 18%, som kan tilskrives haendelsen den 6 . oktober 1982, giver ret til ydelser i medfoer af vedtaegtens artikel 73 . Kommissionen har saaledes anfoert, at efter fast praksis "er spoergsmaalet, om den naevnte begivenhed og dens foelgevirkninger for sagsoegerens helbred udgjorde en risiko, som fulgte af udoevelsen af funktioner, der er daekket efter artikel 73, eller om det tvaertimod er en risiko, der er udloest af sagsoegerens tilsidesaettelse af sine forpligtelser i henhold til vedtaegten, et retsspoergsmaal, som det tilkommer ansaettelsesmyndigheden at besvare ( Rienzi-dommen, praemis 20 )". Kommissionen har derfor ikke overskredet sin kompetence ved i sin afgoerelse at fravige laegeudvalgets konklusioner, for saa vidt angaar invaliditet paa 18%, som tilskrives haendelsen den 6 . oktober 1982 .
10 Intervenienten stoetter i det hele Kommissionens indlaeg . Intervenienten har navnlig understreget, at laegeudvalget udtalte sig om et juridisk spoergsmaal i sin erklaering om, at invaliditeten paa 18%, der skyldes haendelsen den 6 . oktober 1982, er erhvervsbetinget, idet udvalget ikke fandt det "rimeligt", at der ikke skulle tilkomme sagsoegeren en ydelse for denne del af invaliditeten .
11 Det er derfor fornoedent at fastlaegge det faktiske indhold af laegeudvalgets erklaering, som er omtvistet mellem parterne .
12 Retten skal indledningsvis bemaerke, at laegeudvalget i sin erklaering til ansaettelsesmyndigheden klart har ansat den endelige vedvarende, delvise invaliditet til 80%, hvoraf 12% skal henfoeres til sagsoegerens helbredstilstand ved sin ansaettelse i Faellesskaberne, og invaliditeten "i oevrigt, dvs . for 68%' s vedkommende, har ... oprindelse i tjenesten i Faellesskaberne, og der foreligger ikke andre, medvirkende invaliditetsaarsager" ( side 26 i laegeudvalgets erklaering ).
13 Det fremgaar desuden af erklaeringens begrundelse, at laegeudvalget klart og ubestrideligt har paavist, at den omtvistede invaliditet paa 18% er erhvervsbetinget i henhold til vedtaegtens artikel 73 og den gaeldende ordning . Laegeudvalget har nemlig i erklaeringens afsnit "Droeftelse" begrundet sine resultater paa foelgende maade : "Udvalget anser det for klart, at haendelsen den 6 . oktober 1982 er en direkte foelge af de problemer i tjenesten, som patienten havde haft i flere aar . Den voldelige adfaerd, som er blevet lagt patienten til last, er netop et udslag af patientens neurose og en konstitutiv del af denne ... Udvalget mener derfor, at den delvise, vedvarende uarbejdsdygtighed, jr . herom udvalgets konklusioner, i det hele skyldes de arbejdsbetingelser, som F . har haft under udfoerelsen af sine opgaver, og som har vaeret den vaesentligste aarsag til, at hans gamle sygdomstilstand er blevet forvaerret" ( udvalgets erklaering, s . 23, 24 ).
14 Laegeudvalget har hermed i fornoedent omfang paavist, at den forvaerring af F .' s invaliditet, som indtraadte efter haendelsen den 6 . oktober 1982, faktisk skyldes udoevelsen af hans opgaver som EF-ansat, for saa vidt som forvaerringen i sidste ende skyldes den erhvervssygdom, som sagsoegeren i forvejen led af . Udvalget har nemlig givet "en rationel beskrivelse af sammenhaengen mellem resultaterne af de laegelige undersoegelser som beskrevet i erklaeringen og de konklusioner, disse har kunnet give anledning til", saaledes som det paahviler udvalget i henhold til Domstolens praksis, jf . domme af 26 . januar 1984, Seiler mod Raadet, praemis 15 ( 189/82, Sml . s . 229 ) og af 10 . december 1987, Jaensch mod Kommissionen, praemis 15 ( 277/84, Sml . s . 4923 ).
15 Retten finder derfor, at laegeudvalget alene har draget de laegelige konklusioner af sine undersoegelser vedroerende aarsagen til sagsoegerens sygdom, og at det herved ikke har taget stilling til juridiske spoergsmaal .
16 Det foelger i det hele af det anfoerte, at sagsoegte har fortolket laegeerklaeringen fejlagtigt ved alene at laegge vaegt paa forholdet mellem den omtvistede invaliditet paa 18% og tildragelsen den 6 . oktober 1982 uden at tage hensyn til, at der i laegeerklaeringen er paavist en klar sammenhaeng mellem denne tildragelse og sagsoegerens sygdom i forvejen, som ifoelge erklaeringen beviseligt er en erhvervssygdom . Idet Kommissionen i afgoerelsen ikke anerkender sagsoegeren som erhvervsinvalid, for saa vidt angaar den under sagen omtvistede del af invaliditeten, saetter den sig ud over laegeerklaeringens konklusioner og anlaegger i deres sted sin egen vurdering af et rent laegeligt spoergsmaal, som henhoerer under laegeudvalgets enekompetence, og dettes skoen skal derfor anses for definitivt, naar det som i naervaerende sag er udoevet forskriftsmaessigt, jf . domme af 29 . november 1984, Suss mod Kommissionen, praemis 9-15 ( 265/83, Sml . s . 4029 ) og af 19 . januar 1988, Biedermann mod Revisionsretten, praemis 8 ( 2/87, Sml . s . 143 ). I denne forbindelse skal Retten bemaerke, at den omstaendighed, at sagsoegerens adfaerd den 6 . oktober 1982 var vedtaegtsstridig, ikke aendrer det forhold, at den omtvistede invaliditet paa 18% er erhvervsbetinget . Den omstaendighed, at sagsoegerens adfaerd den 6 . oktober 1982 var vedtaegtsstridig, bryder ikke forbindelsen mellem denne haendelse og sagsoegerens mentale forstyrrelser i forvejen . Vedtaegtsstridigheden beroerer ikke den aarsagssammenhaeng, som laegeudvalget har paavist mellem sagsoegerens bestaaende erhvervssygdom og den omtvistede forvaerring paa 18% af sagsoegerens invaliditet .
17 Afgoerelsen skal foelgelig annulleres, for saa vidt som den omtvistede invaliditet paa 18%, hvis tjenstlige oprindelse er bevist, herved ikke anerkendes som en erhvervssygdom med henblik paa en ydelse til sagsoegeren i henhold til vedtaegtens artikel 73 .
Anbringendet om tilsidesaettelse af artikel 78
18 Sagsoegeren har endvidere kritiseret Kommissionen for ikke at have taget vedtaegtens artikel 78 i betragtning ved den omtvistede afgoerelse . Sagsoegeren har anfoert, at han, da han den 6 . december 1985 anlagde sag til proevelse af afgoerelsen af 6 . maj 1985 om fjernelse fra tjenesten - som havde foert til, at hans ansoegning efter vedtaegtens artikel 78 blev henlagt - forudsaetningsvis anfaegtede henlaeggelsen af sagen vedroerende artikel 78, idet - forklarer han - der i tilfaelde af annullation af afgoerelsen om fjernelse fra tjenesten "ex officio skulle ske en faerdigbehandling af sagen vedroerende vedtaegtens artikel 78 ". Sagsoegeren har under retsmoedet haevdet, at han i oevrigt har forbeholdt sig sine rettigheder i henhold til artikel 78, idet han ved flere lejligheder har skrevet til de kompetente administrative instanser og klaget over, at behandlingen af sagen efter artikel 78 var standset .
19 Med hensyn til realiteten er sagsoegeren af den opfattelse, at spoergsmaalet, om artikel 78' s betingelser er opfyldt, skal afgoeres paa det tidspunkt, da ansoegningen indgives . Da han paa dette tidspunkt stadig var tjenestemand ved Kommissionen, er betingelserne opfyldt for hans vedkommende . Sagsoegeren er derfor af den opfattelse, at han har krav paa ydelser efter artikel 78 fra det tidspunkt, da hans invaliditet blev anerkendt som delvis erhvervsbetinget .
20 Heroverfor har Kommissionen gjort gaeldende, at dette andet anbringende principalt skal afvises og subsidiaert er ubegrundet . Kommissionen har for det foerste anfoert, at afslaget af 11 . juni 1985 paa sagsoegerens ansoegning i henhold til vedtaegtens artikel 78 er blevet endeligt, idet sagsoegeren hverken har indgivet klage eller anlagt sag inden for den fastsatte frist . Kommissionen har herved anfoert, at kun saafremt sagsoegeren havde faaet medhold, dvs . hvis afgoerelsen om fjernelsen fra tjenesten var blevet annulleret, ville sagsoegerens sagsanlaeg vedroerende afgoerelsen om fjernelsen fra tjenesten have gjort det overfloedigt at gennemfoere en saerskilt klagesag m.v . vedroerende afslaget af 11 . juni 1985 .
21 For saa vidt angaar realiteten har Kommissionen anfoert, at sagsoegeren ikke opfylder betingelserne for at faa invalidepension efter artikel 78 og navnlig ikke betingelsen om, at sagsoegeren som foelge af invaliditeten skal vaere ude af stand til at goere tjeneste . Kommissionen bemaerker, at F .' s invaliditet ikke gjorde ham ude af stand til at goere tjeneste, fordi hans tjeneste allerede var ophoert med afgoerelsen om at fjerne ham fra tjenesten . Idet sagsoegerens status som tjenestemand er bortfaldet med den omtalte afgoerelse, er denne til hinder for, at han stadig skulle kunne faa invalidepension, da alene tjenestemaend kan faa invalidepension i henhold til vedtaegten . Sagsoegte har bestridt sagsoegerens anbringende om det relevante tidspunkt for opfyldelsen af artikel 78' s betingelser og har herved henvist til artikel 14 i vedtaegtens bilag VIII, som omhandler betingelserne for retten til invalidepension, og hvorefter retten til invalidepension opstaar den foerste dag i den kalendermaaned, der foelger efter den maaned, i hvilken ansaettelsesmyndigheden har fastslaaet, at tjenestemanden er endeligt uarbejdsdygtig og ikke kan udoeve sit hverv . Ifoelge Kommissionen foelger det heraf, at eftersom det paa tidspunktet for sagsoegerens fjernelse fra tjenesten ikke var fastslaaet, at han var endeligt uarbejdsdygtig, indebaerer fjernelsen fra tjenesten, at sagsoegerens ansoegning i henhold til vedtaegtens artikel 78 var blevet uden genstand .
22 Retten skal foerst bemaerke, at Kommissionen ved skrivelse af 11 . juni 1985 meddelte sagsoegeren, at sagen om invalidepension i henhold til artikel 78 ikke ville blive fremmet . Det fremgaar dernaest af afgoerelsen af 15 . juli 1988, som er genstand for denne sag, at den blev truffet vedroerende en ansoegning i henhold til artikel 73 . Kommissionen har derfor kun truffet afgoerelse om sagsoegerens ansoegning i henhold til artikel 73, og har ikke taget spoergsmaalet om en eventuel invalidepension efter artikel 78 op til fornyet overvejelse . Selv om den omhandlede afgoerelse kunne fortolkes som - tillige - et stiltiende afslag paa sagsoegerens ansoegning i henhold til artikel 78, ville dette afslag i mangel af nye omstaendigheder i forhold til afgoerelsen af 11 . juni 1985 vaere en bekraeftelse af denne afgoerelse og derfor ikke indeholde et klagepunkt . Paastanden om annullation af afgoerelsen af 15 . juli 1988, som stoettes paa artikel 78, maa derfor afvises, selv om der med afgoerelsen antages at foreligge et stiltiende afslag paa ansoegningen i henhold til artikel 78 .
23 Retten skal endvidere bemaerke, at afgoerelsen af 11 . juni 1985 ikke kan anfaegtes, idet sagsoegeren ikke har anlagt sag inden for den i vedtaegtens artikel 91, stk . 2, fastsatte frist . Sagsoegerens anbringende om, at han har forbeholdt sig sine rettigheder med hensyn til artikel 78, kan ikke tages til foelge . De i vedtaegtens artikler 90 og 91 fastsatte klage - og soegsmaalsfrister er praeceptive : de kan derfor ikke fraviges af parterne eller af Retten, da de har til formaal at tilvejebringe retssikkerhed ( dom af 12 . december 1967, Collignon mod Kommissionen, 4/67, Sml . 1965-1967, s . 415; dom af 12 . juli 1984, Moussis mod Kommissionen, 227/83, Sml . s . 3133, og dom af 7 . maj 1986, Barcella mod Kommissionen, 191/84, Sml . s . 1541 ). Navnlig goer det ingen forskel, at sagsoegeren angiveligt, i det mindste implicit, har anfaegtet henlaeggelsen af hans ansoegning i henhold til artikel 78 ved sit annullationssoegsmaal vedroerende den anden afgoerelse om fjernelse fra tjenesten . Idet der ikke var fremkommet nye omstaendigheder, og forudsat at han ikke fik medhold i sit soegsmaal til proevelse af afgoerelsen om fjernelse fra tjenesten, kunne sagsoegeren alene anfaegte Kommissionens afslag paa hans ansoegning i henhold til artikel 78, hvorom han fik meddelelse ved skrivelse af 11 . juni 1985, efter den fastsatte fremgangsmaade i vedtaegtens artikler 90 og 91 . Sagsoegeren indbragte faktisk en klage over afgoerelsen af 11 . juni 1985 ved skrivelse af 26 . juni 1985 til generaldirektoeren for Personale og Administration, hvori han i henhold til artikel 90 klart angav formaalet med og begrundelsen for klagen . Men han har ikke inden for den fastsatte frist anlagt sag med paastand om annullation af afgoerelsen . Det fremgaar af sagen, at Kommissionen ikke besvarede klagen inden for fristen paa fire maaneder fra den datoen for indgivelsen af klagen, og ved udloebet af denne frist, dvs . den 26 . oktober 1985, forelaa der saaledes en stiltiende afvisning . Denne stiltiende afvisning kunne goeres til genstand for et soegsmaal inden for en frist paa tre maaneder med tillaeg af seks dage under hensyn til afstanden, idet sagsoegeren bor paa Korsika . Da sagsoegeren ikke inden for denne frist har anlagt sag ved Domstolen med henblik paa annullation af afgoerelsen af 11 . juni 1985 og af det stiltiende afslag paa hans klage, er afgoerelsen af 11 . juni 1985 blevet endelig, jf . Domstolens dom af 13 . januar 1987, Misset mod Raadet ( 152/88, Sml . s . 223 ).
24 Det foelger i det hele af det anfoerte, at det andet anbringende, som stoettes paa artikel 78, skal afvises . Retten skal derfor ikke i dommen tage stilling til det realitetsspoergsmaal, som er rejst i forbindelse med anbringendet .
Erstatningspaastanden
25 Sagsoegeren har endvidere nedlagt paastand om erstatning .
a ) For det foerste er sagsoegeren af den opfattelse, at sagsoegte har begaaet en fejl i den indledende fase af invaliditetssagen - naermere bestemt i udkastet til den endelige fastsaettelse af invaliditetsgraden, som sagsoegeren fik tilsendt den 28 . juli 1987 - idet den vedvarende invaliditet var ansat til 60%, uanset at der ifoelge laegeerklaeringen herved var tale om en midlertidig sats, idet sagsoegeren skulle gennemgaa en ny laegeundersoegelse inden to aar .
b ) For det andet mener sagsoegeren, at Kommissionen har paadraget sig ansvar ved at traeffe den omtvistede afgoerelse, for saa vidt som afgoerelsen ikke tager hensyn til de 18%' s invaliditet, der skyldes haendelsen den 6 . oktober 1982 .
c ) Kommissionen har endvidere begaaet en fejl, for saa vidt som den anfaegtede afgoerelse ikke tager sagsoegerens ansoegning i henhold til artikel 78 i betragtning .
d ) Endelig har den sagsoegte institution begaaet en alvorlig fejl, da den den 6 . maj 1985 traf afgoerelse om at fjerne sagsoegeren fra tjenesten, mens sagsoegeren havde sygeorlov, uden at afvente laegeerklaeringen for saa vidt angik spoergsmaalet om hans ansvar . Sagsoegeren har anfoert, at "den nu nedlagte erstatningspaastand ikke praejudicieres af, at han ikke fik medhold i sit soegsmaal med paastand om annullation af den anden afgoerelse om fjernelse fra tjensten ".
26 Sagsoegeren har gjort gaeldende, at disse fejl - navnlig "den belastning, der er forbundet med en aarelang sagsbehandling ( fra 1982 til i dag ) og med de mange sagkyndige udtalelser og laegeundersoegelser" - har paafoert ham stor skade ved yderligere at forvaerre hans helbredstilstand og ved i betydeligt omfang at paavirke hans chancer for at komme i arbejde igen : han er for oejeblikket arbejdsloes paa trods af talrige forsoeg paa at finde et arbejde og befinder sig i en meget vanskelig oekonomisk situation . Under henvisning hertil finder han det rimeligt, at erstatningen for det lidte tab fastsaettes til et beloeb svarende til 24 maaneders loen for en tjenestemand i loenklasse A5/6, som var den loenklasse, han tilhoerte, da han forlod Kommissionen .
27 Sagsoegte har heroverfor anfoert, at sagsoegeren ikke har bevist de paastaaede fejl . Kommissionen bemaerker for det foerste, at det udkast til afgoerelse, som sagsoegeren blev underrettet om den 6 . august 1987, fulgte laegeerklaeringen fra professor De Buck . Med hensyn til de to klagepunkter vedroerende den anfaegtede afgoerelse henviser sagsoegte til de argumenter, som er fremfoert i forbindelse med annullationspaastanden . For saa vidt angaar den fjerde fejl, som sagsoegeren kritiserer sagsoegeren for at have begaaet, har sagsoegte anfoert, at "sagsoegeren ikke i forbindelse med et erstatningssoegsmaal kan rejse tvivl om den tidligere sagsbehandling forud for afgoerelsen om at fjerne ham fra tjenesten paa et tidspunkt, hvor Domstolen allerede har frifundet i den sag, sagsoegeren havde anlagt med henblik paa anerkendelse af, at sagsbehandlingen havde vaeret behaeftet med uregelmaessigheder"; sagsoegte henviser til Domstolens faste praksis om, at afvisning med hensyn til en annullationspaastand foerer til afvisning vedroerende erstatningspaastanden, jf . bl.a . dom af 14 . februar 1989, Bossi mod Kommissionen ( 346/87, Sml . s . 303 ).
28 Sagsoegte har desuden bestridt, at der er aarsagsforbindelse mellem den skade, sagsoegeren haevder at have lidt, og den trufne afgoerelse . Ifoelge den sagsoegte institution "skyldes den omhandlede skade ene og alene afgoerelsen om at fjerne sagsoegeren fra tjenesten ". Sagsoegte udleder heraf, at naar Domstolen har statueret frifindelse, for saa vidt angaar sagsoegerens soegsmaal med paastand om annullation af denne afgoerelse, kan erstatningspaastanden heller ikke tages til foelge .
29 De af sagsoegeren fremfoerte anbringender skal behandles hver for sig .
30 a ) Med hensyn til fastsaettelsen af den vedvarende invaliditet til 60% ved begyndelsen af behandlingen af invaliditetssagen, en invaliditetsgrad som ifoelge laegeerklaeringen kun var ansat foreloebigt, skal Retten bemaerke, at sagsoegeren hverken har bevist, at den sagsoegte institution har undladt at opfylde sine forpligtelser i henhold til vedtaegten, eller bevist den skade, han skulle vaere paafoert som foelge af den fremgangsmaade ved sagsbehandlingen, som han bebrejder Kommissionen .
31 Det bemaerkes, at ifoelge den tidligere naevnte ordnings artikel 20 fastsaettes invaliditetsgraden, efter at tjenestemandens laesioner er konsolideret . Artikel 20, stk . 2, foreskriver, at "saafremt invaliditetsgraden efter laegebehandlingens ophoer endnu ikke kan bestemmes endeligt, skal erklaeringen .. angive den dato, hvor tjenestemandens akter skal undersoeges paa ny ". Det er disse principper, som professor De Buck, den af Kommissionen konsulterede sagkyndige, lagde til grund, da han konkluderede, at "idet F .' s nuvaerende invaliditetsgrad er fastsat til 80%, mener jeg, at hans vedvarende invaliditet straks kan fastsaettes til 60%, og at der skal foretages en ny undersoegelse af den paagaeldende om to aar med henblik paa fastsaettelse af den endelige, vedvarende invaliditetsgrad ". De Buck henfoerte invaliditeten til foelgende komponenter :
"- procent hidroerende fra helbredstilstanden foer ansaettelsen i Faellesskaberne
12%
- procent hidroerende fra overfaldet den 2 . september 1978
0%
- procent hidroerende fra haendelsen den 6 . oktober 1982, som medfoerte, at sagsoegeren blev fjernet fra tjenesten
18%
- procent hidroerende fra den paagaeldendes tjeneste
30 %".
32 Herefter skulle ansaettelsesmyndigheden i henhold til ordningens artikel 20, stk . 3, yde en foreloebig erstatning, svarende til den del af invaliditeten, som ikke omtvistes . Naevnte erstatning modregnes i de endelige ydelser .
33 Retten skal bemaerke, at Kommissionens udkast til afgoerelse, som sagsoegeren fik meddelelse om i henhold til ordningens artikel 21, er i overensstemmelse med ordningen, idet det herved i tilslutning til professor De Bucks erklaering anerkendes, at der foreligger en erhvervsbetinget invaliditet paa 30%, svarende til den ikke omtvistede del af den permanente invaliditet . Under henvisning hertil finder Retten herefter, at Kommisisonen har opfyldt de forpligtelser, den ifoelge vedtaegten har over for sagsoegeren, og at denne i oevrigt ikke har foert bevis for det tab, han haevder at have lidt . Det foerste anbringende til stoette for erstatningspaastanden er herefter uden grundlag .
34 b ) For saa vidt angaar paastanden om erstatning af det tab, sagsoegeren haevder at have lidt, fordi Kommissionen ikke anerkendte 18% af hans erhvervsbetingede invaliditet, skal Retten indledningsvis bemaerke, at det af sagsoegeren paastaaede tab skyldes den omtvistede afgoerelse . Retten finder, at annullationen af den forkerte afgoerelse og den fastsaettelse af graden for sagsoegerens erhvervsbetingede, vedvarende invaliditet, som Kommissionen vil foretage til opfyldelse af naervaerende dom, vil give sagsoegeren den ret, der tilkommer ham . Sagsoegeren har nemlig ikke naermere dokumenteret det tab, som han blandt andet paastaar at have lidt som foelge af en forvaerring af sit helbred og sin erhvervsmaessige situation . Han har hverken bevist eller tilbudt at bevise, at en saadan forvaerring er indtraadt efter, at den anfaegtede afgoerelse blev truffet, eller at der er aarsagsforbindelse mellem det paastaaede tab og den naevnte afgoerelse . Foelgelig er det andet anbringende til stoette for erstatningspaastanden uden grundlag .
35 c ) Det tredje anbringende, der stoettes paa, at sagsoegte ikke anvendte artikel 78, da den anfaegtede afgoerelse blev truffet, kan ikke tages i betragtning . Afgoerelsen er nemlig allerede blevet proevet i lyset af, om artikel 78 fandt anvendelse, og Retten har fastslaaet, at afgoerelsen paa dette punkt ikke er ulovlig . Det foelger heraf, at Kommissionen ikke har begaaet en tjenstlig fejl, for saa vidt angaar den anfaegtede afgoerelse, og at der derfor ikke foreligger noget tab, der skal erstattes .
36 d ) Med hensyn til kravet om erstatning under anbringende af, at Kommissionen begik en alvorlig fejl, for saa vidt som den fremmede behandlingen af disciplinaersagen under sagsoegerens sygeorlov, skal Retten bemaerke, at paastanden for saa vidt ikke har samme genstand som de i klagen anfoerte indsigelser . Klagen var nemlig kun rettet mod den anfaegtede afgoerelse og mod behandlingen af invaliditetssagen . For saa vidt som erstatningspaastanden stoettes paa anbringendet om en alvorlig fejl, idet disciplinaersagen blev fremmet, maa den derfor afvises, eftersom den er nedlagt uden iagttagelse af reglerne om den forudgaaende administrative procedure i henhold til vedtaegtens artikel 90, som finder tilsvarende anvendelse paa tjenestemaends erstatningspaastande . Det anfoerte bekraeftes af Domstolens praksis, idet Domstolen vedroerende paastande om erstatning har udtalt, at "de for Domstolen nedlagte paastande i tjenestemandssager ... kun (( kan )) have samme genstand som de i klagen anfoerte, og der kan kun fremsaettes indsigelser, som hviler paa samme grundlag som de i klagen anfoerte", jf . dom af 20 . maj 1987, Geist mod Kommissionen, praemis 9 ( 242/85, Sml . s . 2181 ) og naevnte dom af 14 . februar 1989, Bossi mod Kommissionen ( 346/87 ). Det foelger heraf, at kravet om erstatning paa grund af de omstaendigheder, hvorunder disciplinaersagen blev gennemfoert, skal afvises .
Afgørelse om sagsomkostninger
Sagens omkostninger
37 I henhold til artikel 69, stk . 2, i Domstolens procesreglement, som i medfoer af artikel 11, stk . 3, i Raadets afgoerelse af 24 . oktober 1988 finder tilsvarende anvendelse ved Retten, doemmes den part, der taber sagen, til at afholde sagens omkostninger, hvis der er nedlagt paastand herom . Sagsoegeren har i det vaesentlige faaet medhold, og sagsoegte boer derfor betale sagens omkostninger .
Afgørelse
Paa grundlag af disse praemisser
udtaler og bestemmer
RETTEN ( Tredje Afdeling )
1 ) Kommissionens afgoerelse af 15 . juli 1988 annulleres, for saa vidt som den fastsaetter den varige invaliditetsgrad til 50 %.
2 ) Kommissionen frifindes for erstatningspaastanden .
3 ) Kommissionen betaler sagens omkostninger med undtagelse af intervenientens, der baeres af denne .