62023CJ0001_RES
Sag C-1/23 PPU
X m.fl.
mod
État belge
(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af tribunal de première instance francophone de Bruxelles)
Domstolens dom (Tredje Afdeling) af 18. april 2023
»Præjudiciel forelæggelse – præjudiciel hasteprocedure – grænsekontrol, asyl og indvandring – indvandringspolitik – direktiv 2003/86/EF – ret til familiesammenføring – artikel 5, stk. 1 – indgivelse af en ansøgning om tilladelse til indrejse og ophold med henblik på udøvelse af retten til familiesammenføring – en medlemsstats lovgivning, hvorefter referencepersonens familiemedlemmer er forpligtede til at indgive ansøgningen personligt ved denne medlemsstats kompetente diplomatiske repræsentation – umuligt eller uforholdsmæssigt vanskeligt at begive sig til den nævnte repræsentation – Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder – artikel 7 og 24«
Præjudicielle spørgsmål – præjudiciel hasteprocedure – betingelser – unge børn, der er adskilt og langt fra deres far, som er en person med international beskyttelse – risiko for at skade deres forhold alvorligt – løsningen på tvisten kan have en indvirkning på den situation, der ligger til grund for denne risiko – anvendelse af den præjudicielle hasteprocedure
(Statutten for Domstolen, art. 23a; Domstolens procesreglement, art. 107)
(jf. præmis 25-27)
Grænsekontrol, asyl og indvandring – indvandringspolitik – ret til familiesammenføring – direktiv 2003/86 – overholdelse af de grundlæggende rettigheder – ret til respekt for familieliv – pligt til at tage hensyn til barnets tarv – national lovgivning, hvorefter referencepersonens familiemedlemmer er forpligtede til at indgive ansøgningen om familiesammenføring personligt ved den kompetente diplomatiske repræsentation – umuligt eller uforholdsmæssigt vanskeligt at begive sig til den nævnte repræsentation – ulovlighed – den pågældende medlemsstats mulighed for at kræve, at disse familiemedlemmer giver personligt fremmøde på et senere trin af proceduren for ansøgning om familiesammenføring
(Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder, art. 7 og art. 24, stk. 2 og 3; Rådets direktiv 2003/86, art. 5, stk. 1)
(jf. præmis 40, 41 og 44-60)
Resumé
X og Y, der er syriske statsborgere, indgik ægteskab i Syrien i 2016. De har to børn, der er født i 2016 og 2018. I 2019 forlod Y Syrien for at rejse til Belgien, mens X og deres to børn blev i byen Afrin, der er beliggende i det nordøstlige Syrien, og hvor de fortsat opholder sig på nuværende tidspunkt. I august 2022 blev Y tildelt flygtningestatus i Belgien.
Ved e-mail af 28. september 2022 fremsendt til Office des étrangers (udlændingekontoret, Belgien) (herefter »udlændingekontoret«) indgav sagsøgernes advokat en ansøgning om familiesammenføring på vegne af X og de to børn, således at de kunne slutte sig til Y i Belgien. I denne e-mail blev det præciseret, at ansøgningen var blevet indgivet til udlændingekontoret af sagsøgernes advokat, eftersom X og hendes børn befandt sig i en usædvanlig situation, der i praksis forhindrede dem i at begive sig til en belgisk diplomatisk repræsentation med henblik på dér at indgive deres ansøgning om familiesammenføring, således som det kræves i henhold til belgisk lovgivning.
Den 29. september 2022 svarede udlændingekontoret, at det ifølge den nævnte lovgivning ikke var muligt at indgive en sådan ansøgning pr. e-mail, og opfordrede sagsøgerne til at kontakte den kompetente belgiske ambassade. Ved anmodning om foreløbige forholdsregler af 9. november 2022 anlagde sagsøgerne sag mod État belge ved den forelæggende ret med påstand om registrering af deres ansøgning om familiesammenføring. De var af den opfattelse, at den belgiske lovgivning, hvorefter en flygtnings familiemedlemmer kun kan indgive en ansøgning om tilladelse til indrejse og ophold personligt og kun ved en diplomatisk repræsentation, selv i tilfælde, hvor det er umuligt for disse personer at begive sig dertil, ikke er i overensstemmelse med EU-retten.
Den forelæggende ret bekræftede, at der i henhold til belgisk lovgivning ikke er fastsat nogen undtagelse fra forpligtelsen til fysisk tilstedeværelse ved indledningen af proceduren i en situation som den, der var omhandlet i den pågældende sag. Den forelæggende ret anførte imidlertid, at X og hendes børn ikke havde nogen reel mulighed for at forlade Afrin for at begive sig til en kompetent belgisk diplomatisk repræsentation, eftersom de grænselande, hvor disse repræsentationer er beliggende, ikke er sikre for de personer, som flygter fra Syrien, eller ikke er tilgængelige, idet en rejse dertil forudsætter en frontlinjepassage. Selv om artikel 5, stk. 1, i direktiv 2003/86 (
1
) overlader det til medlemsstaterne at afgøre, hvem blandt referencepersonen og familiemedlemmerne der kan indgive en ansøgning om familiesammenføring, svarede den belgiske lovgivers valg i det foreliggende tilfælde til at nægte X og hendes børn enhver mulighed for at indgive deres. Den forelæggende ret ønskede derfor at få afgjort, om dette afslag bragte det nævnte direktivs effektive virkning i fare eller tilsidesatte de grundlæggende rettigheder (
2
), som direktivet tilsigter at beskytte.
Inden for rammerne af den præjudicielle hasteprocedure fastslog Domstolen, at direktiv 2003/86 (
3
), sammenholdt med chartret (
4
), er til hinder for en national lovgivning, som med henblik på indgivelse af en ansøgning om tilladelse til indrejse og ophold med henblik på familiesammenføring opstiller et krav om, at familiemedlemmerne til referencepersonen, navnlig til en anerkendt flygtning, personligt begiver sig til den diplomatiske eller konsulære repræsentation for en medlemsstat, der har kompetencen for så vidt angår deres bopælssted eller deres opholdssted i udlandet, selv når det er umuligt eller uforholdsmæssigt vanskeligt for dem at begive sig til denne repræsentation. Denne medlemsstat bevarer imidlertid muligheden for at kræve, at disse familiemedlemmer giver personligt fremmøde på et senere trin af proceduren for ansøgning om familiesammenføring.
Domstolens bemærkninger
For at nå frem til denne konklusion bemærkede Domstolen for det første, at med henblik på at nå det med direktiv 2003/86 forfulgte mål om at fremme familiesammenføring skal medlemsstaterne i situationer som den i hovedsagen omhandlede udvise den fornødne fleksibilitet for at gøre det muligt for de berørte effektivt at kunne indgive deres ansøgning om familiesammenføring rettidigt ved at gøre indgivelsen af denne ansøgning lettere og ved navnlig at tillade anvendelse af fjernkommunikationsmidler. I mangel af en sådan fleksibilitet gør et krav om personligt fremmøde ved en kompetent diplomatisk eller konsulær repræsentation i forbindelse med indgivelsen af ansøgningen det nemlig ikke muligt at tage hensyn til eventuelle hindringer, som kan forhindre den faktiske indgivelse af en sådan ansøgning, navnlig når referencepersonens familiemedlemmer befinder sig i et land, der er ramt af en væbnet konflikt. Hvad angår den særlige situation for flygtninge kan den mangel på nogen som helst grad af fleksibilitet fra den pågældende medlemsstats side, der forhindrer deres familiemedlemmer i at indgive deres ansøgning om familiesammenføring uanset omstændighederne, desuden have til følge, at de berørte personer ikke vil kunne overholde den frist, der er fastsat i artikel 12, stk. 1, tredje afsnit, i direktiv 2003/86 (
5
), hvilket indebærer, at deres familiesammenføring i strid med målet om at være særligt opmærksom på flygtninges situation vil kunne blive underlagt yderligere betingelser. Kravet om personligt fremmøde på tidspunktet for indgivelsen af en ansøgning om familiesammenføring, uden at der tillades undtagelser, som gør det muligt at tage hensyn til den konkrete situation, som referencepersonens familiemedlemmer befinder sig i, medfører følgelig, at udøvelsen af retten til familiesammenføring i praksis gøres umulig, således at en sådan lovgivning, når den anvendes uden den fornødne fleksibilitet, er i strid med det med direktiv 2003/86 forfulgte mål og fratager direktivet dets effektive virkning.
For det andet fastslog Domstolen, at en national bestemmelse, der uden undtagelser kræver, at referencepersonens familiemedlemmer skal give personligt fremmøde for at indgive en ansøgning om familiesammenføring, selv når dette fremmøde er umuligt eller uforholdsmæssigt vanskeligt, tilsidesætter retten til respekt for familiens enhed som fastsat i chartrets artikel 7, i givet fald sammenholdt med chartrets artikel 24, stk. 2 og 3. En sådan forpligtelse udgør nemlig et indgreb i retten til respekt for familiens enhed, der ikke står i forhold til det ganske vist legitime formål om bekæmpelse af svig i forbindelse med familiesammenføring. Eftersom proceduren for ansøgning om familiesammenføring forløber etapevis, kan medlemsstaterne anmode om, at referencepersonens familiemedlemmer giver personligt fremmøde på et senere trin i denne procedure, uden at det med henblik på behandlingen af ansøgningen om familiesammenføring er nødvendigt at kræve et sådant fremmøde allerede ved indgivelsen af ansøgningen. For at der ikke skal foreligge et indgreb i det med direktiv 2003/86 forfulgte mål om at fremme familiesammenføringen og de grundlæggende rettigheder, som direktivet tilsigter at beskytte, skal medlemsstaten, når den opstiller et krav om, at referencepersonens familiemedlemmer skal give personligt fremmøde på et senere trin i proceduren, imidlertid gøre et sådant fremmøde lettere, bl.a. ved at udstede konsulære dokumenter eller passérsedler, og begrænse antallet af fremmøder til det strengt nødvendige.
(
1
) – Rådets direktiv 2003/86/EF af 22.9.2003 om ret til familiesammenføring (EUT 2003, L 251, s. 12).
(
2
) – Disse vedrørte den ret til respekt for privatliv og familieliv, der er sikret ved artikel 7 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder (herefter »chartret«), samt den ret til en hensyntagen til barnets tarv og den ret for barnet til regelmæssigt at have personlig forbindelse med begge sine forældre, som er fastsat i chartrets artikel 24.
(
3
) – Der er tale om artikel 5, stk. 1, i direktiv 2003/86.
(
4
) – Domstolen henviste til chartrets artikel 7 og artikel 24, stk. 2 og 3.
(
5
) – Det fremgår af denne bestemmelse, at »[m]edlemsstaterne kan kræve, at flygtningen opfylder betingelserne i artikel 7, stk. 1, hvis der ikke indgives ansøgning om familiesammenføring inden for en periode på tre måneder efter, at der er givet status som flygtning«. Nævnte artikel 7, stk. 1, i direktiv 2003/86 fastsætter følgende: »Ved indgivelsen af ansøgning om familiesammenføring kan medlemsstaten kræve, at ansøgeren godtgør, at referencepersonen råder over:a) en bolig, der betragtes som normal standard for en familie af tilsvarende størrelse i samme område, og som opfylder de generelle sikkerheds- og sundhedsstandarder i den pågældende medlemsstatb) en sygeforsikring for referencepersonen selv og dennes familiemedlemmer, som dækker alle de risici i den pågældende medlemsstat, som dens egne statsborgere normalt er forsikret modc) faste og regelmæssige indtægter, der er tilstrækkelige til, at referencepersonen kan forsørge sig selv og sine familiemedlemmer uden social bistand fra den pågældende medlemsstat. Medlemsstaterne vurderer disse indtægter på grundlag af deres art og regelmæssighed og kan tage hensyn til niveauet for nationale mindstelønninger og pensioner samt antallet af familiemedlemmer.«