62003CJ0378_DA
Parter
Dommens præmisser
Afgørelse
Parter
I sag C-378/03,
angående et traktatbrudssøgsmål i henhold til artikel 226 EF, anlagt den 9. september 2003,
Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber
ved G. Wilms og C. Giolito, som befuldmægtigede, og med valgt adresse i Luxembourg,
sagsøger,
mod
Kongeriget Belgien
ved E. Dominkovits og A. Goldman, som befuldmægtigede, bistået af avocat B. van de Walle de Ghelcke,
sagsøgt,
har
DOMSTOLEN (Første Afdeling)
sammensat af afdelingsformanden, P. Jann, og dommerne N. Colneric, J.N. Cunha Rodrigues (refererende dommer), M. Ilešič og E. Levits,
generaladvokat: C. Stix-Hackl
justitssekretær: ekspeditionssekretær L. Hewlett,
på grundlag af den skriftlige forhandling og efter retsmødet den 4. maj 2005,
og efter at generaladvokaten har fremsat forslag til afgørelse den 26. januar 2006,
afsagt følgende
Dom
Dommens præmisser
1. Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber har nedlagt påstand om, at det fastslås, at Kongeriget Belgien har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til artikel 6, 10 og 11 i Rådets forordning (EF, Euratom) nr. 1150/2000 af 22. maj 2000 om gennemførelse af afgørelse 94/728/EF, Euratom om ordningen for Fællesskabernes egne indtægter (EFT L 130, s. 1), som med virkning fra den 31. maj 2000 har ophævet og erstattet Rådets forordning (EØF, Euratom) nr. 1552/89 af 29. maj 1989 om gennemførelse af afgørelse 88/376/EØF, Euratom om ordningen for Fællesskabernes egne indtægter (EFT L 155, s. 1), hvis genstand er identisk, idet det har betalt de egne indtægter for sent i tilfælde, hvor toldskyldneren betalte told i rater.
Retsforskrifter
Ordningen for Fællesskabernes egne indtægter
2. I forordning nr. 1552/89, afsnit I, der har overskriften »Almindelige bestemmelser«, bestemmes i artikel 2:
»Ved anvendelsen af denne forordning foreligger der en fordring fra Fællesskabet på de i artikel 2, stk. 1, litra a) og b), i afgørelse 88/376/EØF, Euratom omhandlede egne indtægter, så snart medlemsstatens kompetente tjenestegren har meddelt debitor det skyldige beløb. Denne meddelelse skal afgives under iagttagelse af alle relevante fællesskabsforskrifter, så snart debitor kendes, og når de kompetente administrative myndigheder kan beregne fordringens størrelse.«
3. Denne bestemmelse blev med virkning fra den 14. juli 1996 ændret ved Rådets forordning (Euratom, EF) nr. 1355/96 af 8. juli 1996 (EFT L 175, s. 3), hvis indhold er blevet gentaget i artikel 2 i forordning nr. 1150/2000, som har følgende ordlyd:
»1. Med henblik på anvendelsen af nærværende forordning opstår der en fordring for Fællesskaberne på de i artikel 2, stk. 1, litra a) og b), i afgørelse 94/728/EF, Euratom omhandlede egne indtægter, når toldbestemmelsernes betingelser om bogføring af fordringen er opfyldt, og beløbet er meddelt debitor.
2. Den i stk. 1 omhandlede fastlæggelse anses for at have fundet sted på den i toldbestemmelserne fastsatte bogføringsdato.
[…]«
4. I forordning nr. 1552/89, afsnit II, der har overskriften »Bogføring af egne indtægter«, bestemmes i artikel 6, stk. 1, og artikel 6, stk. 2, litra a) og b) [efter ændring nu artikel 6, stk. 1, og artikel 6, stk. 3, litra a) og b), i forordning nr. 1150/2000]:
»1. Et regnskab over egne indtægter, opdelt efter indtægternes art, føres af hver medlemsstats finansforvaltning eller af det af hver medlemsstat udpegede organ.
2. a)	De i henhold til artikel 2 konstaterede fordringer opføres, med forbehold af litra b), i regnskabet [normalt betegnet »A-regnskabet«] senest den første arbejdsdag efter den 19. i den anden måned efter den måned, i hvilken fordringen blev konstateret.
b) De fordringer, der er konstateret, men ikke opført i det regnskab, der er omhandlet i litra a), fordi de endnu ikke er […] [inddrevet], og der ikke er stillet sikkerhed, opføres inden for den i litra a) fastsatte frist i et særskilt regnskab [normalt betegnet »B-regnskabet«]. Medlemsstaterne kan benytte samme fremgangsmåde, når fordringer, der er konstateret og dækket af garantier, anfægtes og forventes at blive ændret som følge af de opståede uoverensstemmelser.«
5. I forordning nr. 1552/89 og nr. 1150/2000 har artikel 9 i afsnit III med overskriften »Overdragelse af egne indtægter« følgende ordlyd:
»1. Som fastlagt i artikel 10 fører hver enkelt medlemsstat egne indtægter til kredit for den konto, som med henblik herpå er oprettet i Kommissionens navn hos medlemsstatens finansforvaltning eller hos det af medlemsstaten udpegede organ.
Denne konto føres vederlagsfrit.
2. De krediterede beløb omregnes af Kommissionen og opføres på dens regnskab […]«
6. I artikel 10, stk. 1, i samme afsnit III i forordning nr. 1552/89 og nr. 1150/2000 bestemmes:
»Efter fradrag af 10% i opkrævningsomkostninger, jf. artikel 2, stk. 3, i afgørelse 88/376/EØF, Euratom [henholdsvis afgørelse 94/728/EF, Euratom] foretages den i artikel 2, stk. 1, litra a) og b), i [disse afgørelser] omhandlede kreditering senest den første arbejdsdag efter den 19. i den anden måned efter den måned, i hvilken fordringen blev fastlagt i henhold til artikel 2.
For de fordringer, som er opført i [B-regnskabet] i henhold til [henholdsvis artikel 6, stk. 2, litra b), og artikel 6, stk. 3, litra b)], skal krediteringen dog foretages senest den første arbejdsdag efter den 19. i den anden måned efter den måned, i hvilken fordringen er […] [inddrevet].«
7. Artikel 11, der også er indeholdt i afsnit III i forordning nr. 1552/89, henholdsvis forordning nr. 1150/2000, lyder som følger:
»Enhver forsinkelse af krediteringen af den i artikel 9, stk. 1, foreskrevne konto medfører, at den pågældende medlemsstat skal betale en rente, hvis sats er lig med den på forfaldsdagen på medlemsstatens pengemarked gældende rentesats for kortfristet finansiering forhøjet med 2 procentpoint. Denne sats forhøjes med 0,25 procentpoint for hver måneds forsinkelse. Den således forhøjede sats anvendes på hele forsinkelsesperioden.«
De nationale forskrifter
8. Artikel 263 i den generelle lov om told og afgifter (»loi générale sur les douanes et accises«) af 18. juli 1977 ( Moniteur belge af 21.9.1977) bekræftet ved lov af 6. juli 1978 (Moniteur belge af 12.8.1978) har følgende ordlyd:
»Forvaltningen eller dennes bemyndigede kan indgå forlig for så vidt angår bøder, konfiskering, nedlukning af fabrikker og værksteder, for alle overtrædelser af denne lov, og af særlove vedrørende afgiftsopkrævning, i alle sager, hvor der er formildende omstændigheder, og hvor det med rimelighed kan formodes, at overtrædelsen snarere er sket på grund af forsømmelser eller fejl end på grund af forsætligt svig.«
9. Lovens artikel 264 bestemmer:
»Ethvert forlig er forbudt, hvis overtrædelsen skal betragtes som tilstrækkelig retligt godtgjort, og hvis der ikke er tvivl om, at der foreligger forsætligt svig.«
10. Samme lov bestemmer i artikel 281, stk. 1 og 2:
»1. Enhver sag vedrørende overtrædelser, svig eller forbrydelser, som told- og afgiftslovene pålægger straf for, skal anlægges i første instans ved kriminalretterne og, i tilfælde af appel, ved appelretterne for straffesager, for at blive behandlet og bedømt i henhold til straffelovgivningen (Code d’instruction criminelle).
2. Alle de af de ovennævnte søgsmål, som tilsigter udstedelse af bøder, konfiskering eller nedlukning af fabrikker og værksteder, anlægges og føres af forvaltningen eller i dennes navn ved de pågældende domstole, som i ingen tilfælde kan afsige dom, før anklagemyndigheden er blevet hørt. Anklagemyndigheden kan imidlertid efter skriftlig anmodning fra en tjenestemand fra told- og skattemyndighederne, som mindst er direktør, anmode dommeren om at oplyse om den offentlige påtaleret, som forvaltningen har for det overskydende beløb.«
Den administrative procedure
11. Det fremgår af Kommissionens rapport nr. 96-0-1 af 29. september 1997 vedrørende en kontrol med traditionelle egne indtægter i Belgien gennemført i perioden fra den 19. til den 23. november 1996, at de belgiske myndigheder den 10. maj 1994 havde udstedt en bøde til en virksomhed, der havde importeret tekstiler fra Bangladesh med falske oprindelsescertifikater. De belgiske toldmyndigheder havde bogført toldbeløbet på i alt 2 011 294 BEF i B-regnskabet i andet kvartal af 1993 efter at have underrettet Kommissionen om svigen i første kvartal samme år.
12. Med henblik på at afslutte sagen uden retsforfølgning indrømmede de belgiske myndigheder den 31. august 1993 toldskyldneren betalingslempelser i form af månedlige ratebetalinger på 100 000 BEF. Den samlede gæld, som var omfattet af den pågældende forligsaftale, beløb sig til 2 223 710 BEF, hvori det nævnte toldbeløb indgik. Forligsaftalen indeholdte en resolutiv klausul, hvorefter muligheden for strafforfølgning fortsat består, således at toldmyndighederne kan anlægge sag, hvis den, der har begået overtrædelsen af toldlovgivningen, ikke overholder sine forpligtelser. Forliget indeholdt ligeledes en bestemmelse om, at såfremt debitor ikke længere opfylder sine betalingsforpligtelser, og myndighederne anlægger sag mod denne med krav om betaling, forbliver de allerede erlagte beløb »deponeret« hos toldmyndighederne.
13. Den aftalte betaling af rater blev afbrudt i slutningen af august 1997, hvor et samlet beløb på 1 818 710 BEF var blevet betalt. De belgiske myndigheder anlagde sag ved den kompetente domstol med henblik på at opnå tvangsfuldbyrdelse hos importøren. Denne blev ved dom af 30. september 1998 pålagt at betale restgælden i form af månedlige ratebetalinger, hvoraf den første blev betalt den 22. oktober 1998. Det nævnte beløb på 1 818 710 BEF blev bogført i A-regnskabet den 22. januar 1998.
14. Ved skrivelse af 12. maj 1999 gjorde Kommissionen den belgiske regering opmærksom på, at i tilfælde af betaling af toldskyld i form af ratebetaling skulle ethvert modtaget beløb bogføres i A-regnskabet på tidspunktet for modtagelsen og stilles til rådighed for Kommissionen i henhold til bestemmelserne i artikel 10, stk. 1, i forordning nr. 1552/89. Følgelig anmodede Kommissionen ved skrivelse af 18. november 1999 de belgiske myndigheder om at betale et beløb på 959 144 BEF i morarenter.
15. Da de belgiske myndigheder ved skrivelser af 15. marts 2000 og 12. februar 2001 anfægtede Kommissionens synspunkt, fremsendte Kommissionen den 18. juli 2001 en åbningsskrivelse til Kongeriget Belgien. Da dette fastholdt sin holdning i en svarskrivelse, fremsendte Kommissionen en begrundet udtalelse den 11. april 2002. Medlemsstaten blev anmodet om at træffe de nødvendige foranstaltninger for at efterkomme den begrundede udtalelse inden for en frist på to måneder regnet fra modtagelsen heraf.
16. Efter at have opnået en yderligere frist på to måneder til at besvare den begrundede udtalelse, anførte de belgiske myndigheder i deres svar af 16. september 2002, at de holdt fast ved det synspunkt, de tidligere havde fremsat.
17. På dette grundlag besluttede Kommissionen at anlægge nærværende sag.
Om formaliteten med hensyn til spørgsmålet
Parternes argumenter
18. Kongeriget Belgien er af den opfattelse, at Kommissionen ikke inden for rammerne af denne sag kan anføre anbringender vedrørende tilsidesættelse af bestemmelser i forordning nr. 1150/2000, som udspringer af forordning nr. 1552/89, som ændret ved forordning nr. 1355/96, som trådte i kraft den 14. juli 1996. Sådanne anbringender kan ikke antages til realitetsbehandling, for så vidt som de ikke bygger på bestemmelserne i forordning nr. 1552/89 i den oprindelige affattelse, som var gældende på tidspunktet for sagens faktiske omstændigheder, idet betalingsanmodningerne vedrørende alle de omhandlede oprindelsescertifikater blev udstedt før den 14. juli 1996.
19. Kommissionen har anført, at forordning nr. 1150/2000 blot udgør en kodificering af forordning nr. 1552/89 og de forordninger, der efterfølgende har ændret den. Forordning nr. 1150/2000 har ikke medført nogen ændring af de bestemmelser, der er gjort gældende inden for rammerne af denne sag.
Domstolens bemærkninger
20. Spørgsmålet, om der foreligger et traktatbrud under en i medfør af artikel 226 EF anlagt sag, skal ifølge Domstolens praksis behandles i lyset af den fællesskabslovgivning, der var gældende på tidspunktet for udløbet af den frist, som Kommissionen har givet den pågældende medlemsstat til at rette sig efter den begrundede udtalelse (jf. bl.a. dom af 10.9.1996, sag C-61/94, Kommissionen mod Tyskland, Sml. I, s. 3989, præmis 42, og af 9.11.1999, sag C-365/97, Kommissionen mod Italien, Sml. I, s. 7773, præmis 32).
21. Selv om påstandene i stævningen i princippet ikke kan udvides i forhold til de overtrædelser, der er angivet i den begrundede udtalelses konklusion og i åbningsskrivelsen, står det dog fast, at Kommissionen har adgang til at få en traktatbrudspåstand prøvet for så vidt angår forpligtelser, der har deres oprindelse i en – senere ændret eller ophævet – fællesskabsretsakts oprindelige affattelse, når disse fortsat består i henhold til nye bestemmelser. Sagens genstand kan derimod ikke udvides til også at omfatte forpligtelser i henhold til nye bestemmelser, der ikke findes tilsvarende i vedkommende retsakts oprindelige affattelse, idet dette ville være en tilsidesættelse af væsentlige formforskrifter med hensyn til traktatbrudsprocedurens lovlighed (jf. i denne retning dom af 12.6.2003, sag C-363/00, Kommissionen mod Italien, Sml. I, s. 5767, præmis 22).
22. Det er imidlertid ubestridt, at de forpligtelser, der følger af artikel 6, stk. 3, litra a) og b), artikel 9, stk. 1, artikel 10, stk. 1, og artikel 11 i forordning nr. 1150/2000, allerede fandt anvendelse i henhold til artikel 6, stk. 2, litra a) og b), artikel 9, stk. 1, artikel 10, stk. 1, og artikel 11 i forordning nr. 1552/89 (jf. vedrørende artikel 9, stk. 1, og artikel 11 dommen af 12.6.2003 i sagen Kommissionen mod Italien, præmis 23).
23. Herefter har Kommissionen adgang til at få prøvet, om Kongeriget Belgien har tilsidesat de forpligtelser, der påhviler det i henhold til artikel 6, 9, 10 og 11 i forordning nr. 1150/2000.
Om realiteten
Parternes argumenter
24. Kommissionen har gjort gældende, at artikel 6, stk. 3, litra b), i forordning nr. 1150/2000 giver mulighed for at bogføre fordringer, som endnu ikke er modtaget, i B-regnskabet, hvis der ikke er stillet garanti for dem. Det samme gælder konstaterede fordringer, som er dækket af en garanti, hvis de har været genstand for en anfægtelse, som kan medføre ændringer i fordringernes værdi.
25. Kommissionen har anført, at den manglende betaling af de månedlige rater, som er aftalt ved en forligsaftale, som har til formål at bringe en anfægtelse til ophør eller forhindre en anfægtelse i at opstå, ikke kan betragtes som en anfægtelse af fordringerne i den forstand, hvori udtrykket er anvendt i nævnte artikel 6, stk. 3, litra b), idet en sådan anfægtelse skal være skriftlig. Betalingen er i øvrigt en af de måder, hvorpå man kan opfylde sin forpligtelse, og den debitor, der indbetaler en rate i henhold til en forligsaftale, har ikke til hensigt at stille sikkerhed, men ønsker alene at nedbringe gældens størrelse.
26. Artikel 6, stk. 3, litra b), i forordning nr. 1150/2000 kan følgelig ikke finde anvendelse, end ikke analogt, i tilfælde af en debitors delvise betaling på baggrund af en forligsaftale indeholdende en aftale om betaling i rater. Sådanne beløb skal – bortset fra den del, der måtte svare til eventuelle bøder pålagt af de nationale myndigheder – således ifølge Kommissionen overføres fra B-regnskabet til A-regnskabet løbende i takt med debitors betaling af rater, og ikke, som den belgiske regering har anført, efter modtagelsen af den samlede toldskyld. Hvis dette ikke sker, påløber der morare nter i henhold til artikel 11 i forordning nr. 1150/2000, uden at det er nødvendigt at undersøge grundene til en sådan forsinkelse. De belgiske myndigheders aktuelle praksis vil således begrænse den effektive virkning af forordningens artikel 6, stk. 3, hvis formål er at sikre, at ordningen med Fællesskabernes egne indtægter fungerer korrekt.
27. Formålet med at indføre ordningen med B-regnskabet, som var at give Kommissionen mulighed for bedre at følge medlemsstaternes handlinger på området for inddrivelse af egne indtægter, ville heller ikke blive nået, hvis hver medlemsstat frit i henhold til national ret kunne afgøre, hvornår et beløb skulle betragtes som »inddrevet« i den pågældende forordnings forstand.
28. Kommissionen er af den opfattelse, at sondringen i belgisk ret mellem begreberne »deponering« og »inddrivelse« ingen betydning har for forpligtelsen til at overføre egne indtægter i henhold til fællesskabsretten. Selve formålet med et forlig er at undgå en tvist eller bringe en tvist endeligt til ophør. Når debitor indbetaler de skyldige beløb, gør han det betingelsesløst, og netop fordi han ikke anfægter toldskylden. Fordringerne skal således betragtes som inddrevet i den forstand, hvori udtrykket er anvendt i artikel 10 i forordning nr. 1150/2000, på trods af at forliget efterfølgende ikke gennemføres fuldstændigt, og retssagen genåbnes efter belgisk ret. Fællesskabsretten skal finde anvendelse på en effektiv og ensartet måde med henblik på, at Fællesskabets egne indtægter stilles til rådighed uden ophold.
29. Kongeriget Belgien har anført, at B-regnskabet er blevet indført med henblik på at give medlemsstaterne mulighed for at udsætte overdragelsen af de konstaterede fordringer indtil deres faktiske inddrivelse. De anfægtede importafgifter blev bogført i B-regnskabet, idet der ikke var stillet sikkerhed herfor, og da toldskylden ikke var opkrævet. Den belgiske regering har anført, at denne oprindelige bogføring af de omhandlede beløb i B-regnskabet ikke er blevet anfægtet af Kommissionen, og har gjort gældende, at Kommissionen med urette efterfølgende har anført, at den belgiske stat burde have overført de månedligt indbetalte rater, som var deponeret hos de nationale myndigheder, til A-regnskabet, og burde have stillet dem til rådighed for Kommissionen.
30. Den belgiske regering er af den opfattelse, at de fællesskabsretlige bestemmelser ikke indeholder nogen bestemmelser vedrørende overførsel mellem B- og A-regnskaberne, hvorfor ratebetaling ikke kan bogføres før den fuldstændige gennemførelse af forliget eller efter en tvangsfuldbyrdelse.
31. Begrebet »inddrivelse« i de fællesskabsretlige bestemmelsers forstand burde inden for rammerne af et forlig omfatte en betaling, som faktisk medfører en ubetinget overførsel af ejendomsret, hvilket skyldes, at de overførte beløb som egne indtægter udgør en disponibel del af Fællesskabernes budget. Følgelig burde betalinger, som er »deponeret« hos toldmyndighederne for debitors regning, bogføres i B-regnskabet.
32. Inden for rammerne af et forlig, som indebærer en betalingsforsinkelse, som det er tilfældet i nærværende sag, finder overførslen af ejendomsret sted enten på tidspunktet for den fuldstændige betaling af toldskylden og udelukkelsen af strafferetlig forfølgelse, eller på tidspunktet for fastlæggelsen af toldskylden og tildelingen af beløb i deponering hos den belgiske stat af en domstol, der skal træffe afgørelse som følge af betalingsophør. Det er alene i dette tilfælde, at ejendomsretten bliver overført til den belgiske stat, og følgelig at der sker en faktisk inddrivelse i henhold til artikel 6 i forordning nr. 1552/89.
33. Synspunktet om, at de betalinger, der er deponeret, udgør endelige og ikke midlertidige betalinger, er uforeneligt med indholdet af den aftale, der er indgået mellem den belgiske stat og debitor, og den ville betyde en delvis udelukkelse af retsforfølgning, hvilket ville være uholdbart i forhold til belgisk strafferet, idet muligheden for retsforfølgning først er udelukket i tilfælde af fuldstændig betaling af det skyldige beløb.
34. Det var nødvendigt at indsætte en resolutiv betingelse i forliget, idet den frigjorde myndighederne fra deres forpligtelse til at afholde sig fra at anlægge sag. Dommen afsagt af den domstol, der skulle træffe afgørelse vedrørende betalingsophøret, udgjorde det eneste lovlige tvangsfuldbyrdelsesgrundlag for de fordringer og bøder, der skulle betales. Hvis den resolutive betingelse skal betragtes som ikke-eksisterende på baggrund af fællesskabsrettens forrang, vil ethvert forlig reelt være umuligt.
35. Den belgiske regering har tilføjet, at hvis den ratemæssige betaling i modsætning til regeringens og Kommissionens synspunkter skulle betragtes som en garanti efter artikel 6, stk. 2, litra b), i forordning nr. 1552/89 og ikke blot som en midlertidig og delvis opfyldelse af forpligtelserne inden for rammerne af forliget, således at en bogføring i B-regnskabet ikke ville være berettiget efter den pågældende bestemmelse, udgør ophøret med at betale rater, som førte til forligets sammenbrud, en situation, der svarer til en anfægtelse af gælden i bestemmelsens forstand, og berettiger således en bogføring i B-regnskabet, idet det tvang den belgiske stat til at anlægge retssag med henblik på at opnå et tvangsfuldbyrdelsesgrundlag for hele det skyldige beløb.
36. Kongeriget Belgien har endelig anført, at der i nærværende sag alene var tale om en effektiv inddrivelse på tidspunktet for dommen af 30. september 1998, som var den dato, hvor toldskylden blev fastlagt endeligt. Ved at bogføre et beløb svarende til den omhandlede toldskyld i A-regnskabet og stille det til rådighed for Kommissionen fra januar 1998, dvs. før beløbets endelige modtagelse, har den belgiske stat ikke handlet med forsinkelse i forhold til den frist, der er fastsat i artikel 11 i forordning nr. 1552/89, hvorfor der ikke er påløbet morarenter.
Domstolens bemærkninger
37. Det bemærkes, at afviklingen af den omtvistede toldskyld, hvis anfægtelse såvel som størrelse ikke er blevet anfægtet, har været genstand for en forligsaftale, hvorved debitor har opnået betalingslempelser i form af månedlige ratebetalinger (jf. denne doms præmis 12).
38. Kommissionen ønsker med nærværende søgsmål at få fastslået, at Kongeriget Belgien har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til for det første artikel 6 og 10 i forordning nr. 1150/2000 ved ikke løbende at overføre beløbet for ratemæssige betalinger fra B-regnskabet til A-regnskabet i takt med deres betaling, og for det andet samme forordnings artikel 10 og 11 ved ikke at stille de pågældende beløb eller de påløbne morarenter til rådighed for Kommissionen inden for de fastsatte frister.
Om den påståede fejlagtige bogføring af ratebetalingerne
39. Kommissionen har ikke inden for rammerne af nærværende sag foreholdt den belgiske regering, at den har bogført toldskylden i B-regnskabet som en direkte følge af at gælden var blevet konstateret. Klagepunktet består i, at de beløb, der svarer til de ratemæssige betalinger, som er blevet aftalt i forbindelse med forligsaftalen, burde have været overført fra B-regnskabet til A-regnskabet i takt med toldmyndighedernes modtagelse heraf.
40. Det skal bemærkes, at for så vidt angår bogføringen af egne indtægter fastsætter artikel 6, stk. 1, i forordning nr. 1150/2000, at der af medlemsstaternes finansforvaltning eller af et af medlemsstaterne udpeget organ føres et regnskab over disse indtægter. Ifølge artikel 6, stk. 3, litra a) og b), skal medlemsstaterne i A-regnskabet opføre de i henhold til forordningens artikel 2 konstaterede fordringer senest den første arbejdsdag efter den 19. i den anden måned efter den måned, i hvilken fordringen blev konstateret, dog kan de i B-regnskabet inden for samme frist opføre de fordringer, der er konstateret, men endnu ikke er inddrevet, og for hvilke der ikke er stillet sikkerhed, samt fordringer, der er konstateret og »dækket af garantier, [men som] anfægtes og forventes at blive ændret som følge af de opståede uoverensstemmelser«.
41. For at de egne indtægter kan blive stillet til rådighed, bestemmer artikel 9, stk. 1, i forordning nr. 1150/2000, at hver enkelt medlemsstat som fastlagt i artikel 10 fører egne indtægter til kredit for den konto, som med henblik herpå er oprettet i Kommissionens navn. I overensstemmelse med artikel 10, stk. 1, foretages krediteringen efter fradrag af opkrævningsomkostninger senest den første arbejdsdag efter den 19. i den anden måned efter den måned, i hvilken fordringen blev »fastlagt« i henhold til samme forordnings artikel 2, bortset fra fordringer som i medfør af forordningens artikel 6, stk. 2, litra b), er opført i B-regnskabet, hvor krediteringen skal foretages senest den første arbejdsdag efter den 19. i den anden måned efter den måned, i hvilken fordringen er »[…] [inddrevet]«.
42. Som den belgiske regering med rette har anført, indeholder forordning nr. 1150/2000 ingen bestemmelser om overførsel af fordringer på egne indtægter fra B-regnskabet til A-regnskabet.
43. Når betingelserne for den oprindelige bogføring af toldskylden i B-regnskabet er opfyldt, hvilket Kommissionen har anerkendt er tilfældet i nærværende sag, idet toldskylden ikke er dækket af en garanti, skal de egne indtægter stilles til rådighed for Kommissionen inden for den tidsfrist, der er fastsat i artikel 10, stk. 1, i forordning nr. 1150/2000, som løber fra »inddrivelsen« heraf og ikke fra fordringernes konstatering, som det er tilfældet med de beløb, der skal bogføres i A-regnskabet.
44. At forpligte toldmyndighederne til at overføre ratebetalinger betalt i forbindelse med en afvikling af toldskyld, som retmæssigt er blevet bogført i B-regnskabet, som Kommissionen har gjort gældende, ville således have den paradoksale virkning, at for disse beløb ville den frist for at stille midlerne til rådighed, som gælder for fordringer bogført i A-regnskabet, begynde at løbe, således at alle de beløb, der var opkrævet efter udløbet af denne frist, som løber fra fastlæggelsen af toldskylden, nødvendigvis ville være krediteret for sent på Kommissionens konto, på trods af at disse beløb gyldigt kunne bogføres i B-regnskabet før toldmyndighedernes opkrævning heraf.
45. Denne del af Kommissionens klagepunkt skal derfor forkastes.
Om den påståede omstændighed, at de egne indtægter er stillet til rådighed for sent
46. Det fremgår af de ovenstående betragtninger, at for så vidt som toldskylden i nærværende sag retmæssigt er blevet bogført i B-regnskabet, skal de egne indtægter stilles til rådighed for Kommissionen senest den første arbejdsdag efter den 19. i den anden måned efter den måned, i hvilken fordringen er »inddrevet«.
47. Det skal således undersøges, hvorvidt de beløb, der er opkrævet i tilfælde af ratebetaling på grundlag af en forligsaftale, som den i den foreliggende sag omhandlede – således som Kommissionen har anført – skal betragtes som »inddrevet« i den forstand, hvori udtrykket er anvendt i artikel 10, stk. 1, andet afsnit, i forordning nr. 1150/2000, således at beløbene skal bogføres løbende i takt med deres kreditering af Kommissionens konto inden for den i bestemmelsen fastsatte frist.
48. I denne forbindelse skal det indledningsvis bemærkes, at bestemmelserne om inddrivelse af toldskyld skal fortolkes i lyset af formålet med, at Fællesskabets egne indtægter skal stilles til rådighed hurtigt og effektivt (jf. i denne retning bl.a. dom af 14.11.2002, sag C-112/01, SPKR, Sml. I, s. 10655, præmis 34, og af 14.4.2005, sag C-460/01, Kommissionen mod Nederlandene, Sml. I, s. 2613, præmis 60, 63, 69 og 70).
49. Som generaladvokaten i øvrigt har anført i punkt 46 og 47 i forslaget til afgørelse, tilsigtede indførelsen af B-regnskabet, ud over som angivet i femte betragtning til forordning nr. 1552/89 (11. betragtning til forordning nr. 1150/2000) at give Kommissionen mulighed for bedre at følge medlemsstaternes handlinger vedrørende inddrivelse af egne indtægter, også at tage medlemsstaternes finansielle risici i betragtning.
50. Som det fremgår af denne doms præmis 12, forblev de rater, som debitor indbetalte, i overensstemmelse med forligsaftalen »deponeret« hos toldmyndighederne i tilfælde, hvor den pågældende ikke længere opfyldte sine betalingsforpligtelser, og de kompetente myndigheder indledte betalingsforanstaltninger mod den pågældende debitor.
51. Herefter og henset til kravet om, at de egne indtægter skal stilles til rådighed uden ophold på den ene side, og idet der tages tilstrækkeligt hensyn til beskyttelsen af medlemsstaternes finansielle interesser på den anden side, skal artikel 10 i forordning nr. 1150/2000 fortolkes således, at de beløb, der er modtaget i tilfælde af ratebetaling af toldskylden i henhold til en forligsaftale som den i den foreliggende sag omhandlede, skal betragtes som inddrevet i bestemmelsens forstand, således at de skal krediteres Kommissionens konto senest den første arbejdsdag efter den 19. i den anden måned efter den måned, i hvilken beløbet er modtaget.
52. I modsætning til hvad den belgiske regering har gjort gældende, og som sammenfattet i denne doms præmis 33 og 34, forhindrer denne fortolkning af de fællesskabsretlige toldbestemmelser vedrørende inddrivelse af egne indtægter ikke toldmyndighederne i retsforfølgning i tilfælde af afbrydelse af de aftalte betalinger, hvilket blot er tilfældet for så vidt som den pågældende fortolkning ikke har nogen betydning for bestemmelsen af betalingerne i henhold til belgisk ret og forligsaftalen.
Om den manglende betaling af morarenter
53. Ifølge artikel 11 i forordning nr. 1150/2000 medfører enhver forsinkelse med krediteringen af den i samme forordnings artikel 9, stk. 1, omhandlede konto, at den pågældende medlemsstat skal betale en rente for hele forsinkelsesperioden. De pågældende renter kan kræves betalt uanset grunden til den forsinkelse, hvormed de egne indtægter er blevet krediteret Kommissionens konto (jf. bl.a. dommen i sagen Kommissionen mod Nederlandene, præmis 91).
54. For så vidt som det fremgår af de ovenstående bemærkninger, at bogføringen på Kommissionens konto af de månedlige rater, der er opkrævet i henhold til forligsaftalen, er sket for sent, er der følgelig påløbet morarenter i henhold til artikel 11 i forordning nr. 1150/2000. Kongeriget Belgien har ikke anfægtet den manglende betaling af disse morarenter.
55. Herefter skal det fastslås, at Kongeriget Belgien har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til artikel 10 og 11 i forordning nr. 1150/2000, som fra den 31. maj 2000 har ophævet og erstattet forordning nr. 1552/89, hvis genstand er identisk, idet det har betalt de egne indtægter for sent i tilfælde, hvor toldskyldneren betalte i rater.
Sagens omkostninger
56. I henhold til procesreglementets artikel 69, stk. 2, pålægges det den tabende part at betale sagens omkostninger, hvis der er nedlagt påstand herom. Da Kommissionen har nedlagt påstand om, at Kongeriget Belgien tilpligtes at betale sagens omkostninger, og Kongeriget Belgien har tabt sagen, bør det pålægges det at betale sagens omkostninger.
Afgørelse
På grundlag af disse præmisser udtaler og bestemmer Domstolen (Første Afdeling):
1) Kongeriget Belgien har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til artikel 10 og 11 i Rådets forordning (EF, Euratom) nr. 1150/2000 af 22. maj 2000 om gennemførelse af afgørelse 94/728/EF, Euratom om ordningen for Fællesskabernes egne indtægter, som fra den 31. maj 2000 har ophævet og erstattet Rådets forordning (EØF, Euratom) nr. 1552/89 af 29. maj 1989 om gennemførelse af afgørelse 88/376/EØF, Euratom om ordningen for Fællesskabernes egne indtægter, hvis genstand er identisk, idet det har betalt de egne indtægter for sent i tilfælde, hvor toldskyldneren betalte i rater.
2) I øvrigt frifindes Kongeriget Belgien.
3) Kongeriget Belgien betaler sagens omkostninger.