62024CJ0136_RES
Sag C-136/24 P
Alaa Hamoudi
mod
Det Europæiske Agentur for Grænse- og Kystbevogtning
Domstolens dom (Store Afdeling) af 18. december 2025
»Appel – fælles asyl- og indvandringspolitik – forordning (EU) 2019/1896 – integreret europæisk forvaltning af Den Europæiske Unions ydre grænser – den europæiske grænse- og kystvagt – Det Europæiske Agentur for Grænse- og Kystbevogtning (Frontex) – forpligtelser, der påhviler Frontex med hensyn til beskyttelse af grundlæggende rettigheder – praksis med summarisk tilbagesendelse (pushback) til et tredjeland i området ved Det Ægæiske Hav – Frontex’ ansvar uden for kontraktforhold – faktisk og reel skade – bevisbyrde – effektiv retsbeskyttelse – bevismateriale, som umiddelbart forekommer overbevisende – Den Europæiske Unions Rets forpligtelse til at undersøge sagen«
Appel – anbringender – præcis kritik af et punkt i Rettens argumentation nødvendig – behovet for en præcis angivelse af de retlige argumenter, der fremsættes til støtte for de påberåbte anbringender – foreligger ikke – afvisning
[Art. 256, stk. 1, andet afsnit, TEUF; statutten for Domstolen, art. 58, stk. 1; Domstolens procesreglement, art. 168, stk. 1, litra d), og art. 169, stk. 2]
(jf. præmis 54 og 55)
Appel – anbringender – regler om bevisbyrde og bevisførelse – retsspørgsmål
(Art. 256 TEUF; statutten for Domstolen, art. 58, stk. 1)
(jf. præmis 60)
Ansvar uden for kontraktforhold – betingelser – ulovlighed – tab – skadens eksistens og omfang – bevisbyrde
(Art. 340, stk. 2, TEUF)
(jf. præmis 71)
EU-ret – Unionens værdier og mål – værdier – respekt for retsstaten – omfang – effektiv domstolsprøvelse – adgang til effektive retsmidler – erstatningssøgsmål – vurdering på baggrund af systemet til beskyttelse af privates rettigheder i sin helhed
(Art. 2 TEU; art. 256, stk. 1, TEUF, art. 268 TEUF og art. 340, stk. 2 og 3, TEUF; Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder, art. 47)
(jf. præmis 72-75)
EU-ret – principper – ret til en effektiv domstolsbeskyttelse – bevisbyrde og bevisoptagelse – rettigheder, der tillægges borgerne i henhold til EU-retten – Rettens pligt til ikke at skade den effektive retsbeskyttelse – overholdelse princippet om processuel ligestilling og kontradiktionsprincippet – pligt til fuldt ud at sikre en effektiv klageadgang
(Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder, art. 47)
(jf. præmis 77 og 78)
Retslig procedure – bevisoptagelse – anmodning om fremlæggelse af dokumenter – Unionens retsinstansers skønsbeføjelse – grænser – forpligtelse til at sikre den fulde overholdelse af de krav, der følger af retten til effektive retsmidler – rækkevidde – reglerne om bevisbyrde og bevisførelse giver ikke mulighed for at sikre en effektiv retsbeskyttelse – pligt for Unionens retsinstanser til at supplere det tilgængelige bevismateriale
(Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder, art. 47; Rettens procesreglement, art. 88, 89 og 91)
(jf. præmis 79 og 80-83)
Appel – anbringender – Domstolens kontrol med Rettens nægtelse af at anordne bevisoptagelse – Domstolens kontrol af Rettens bedømmelse af, om det er nødvendigt at supplere bevismaterialet – formodede ofre for en summarisk tilbagesendelsesoperation – Rettens bedømmelse af, om der foreligger afgørende beviser, i stedet for om beviserne umiddelbart forekommer overbevisende – retlig fejl – ophævelse af den appellerede kendelse
(Art. 256 TEUF)
(jf. præmis 104-106 og 110-112)
Appel – anbringender – Domstolens kontrol med Rettens nægtelse af at anordne bevisoptagelse – Domstolens kontrol af Rettens bedømmelse af, om det er nødvendigt at supplere bevismaterialet – beviser – bevisværdi – forhold, der er tilstrækkeligt til at beviserne umiddelbart forekommer overbevisende – Unionens retsinstansers bedømmelse – overholdelse af princippet om fri bevisbedømmelse – en sagsøgers vidneudsagn forkastes som værende af ringe bevisværdi – manglende hensyntagen til alle de fremlagte beviser – retlig fejl
(Art. 256 TEUF)
(jf. præmis 115-117, 119, 123 og 152)
Appel – anbringender – Domstolens kontrol med Rettens nægtelse af at anordne bevisoptagelse – Domstolens kontrol af Rettens bedømmelse af, om det er nødvendigt at supplere bevismaterialet – beviser – forhold, der er tilstrækkeligt til at beviserne umiddelbart forekommer overbevisende – Unionens retsinstansers’ afslag på at fortsætte behandlingen af en verserende sag og undersøge den, før den træffer afgørelse – tilsidesættelse af artikel 47 i chartret om grundlæggende rettigheder – retlig fejl
(Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder, art. 47)
(jf. præmis 130-132, 147, 148 og 150)
Resumé
Domstolen (Store Afdeling) præciserede, idet den gav medhold i den appel, som Alaa Hamoudi, en syrisk statsborger (herefter »appellanten«), havde iværksat til prøvelse af Rettens kendelse af 13. december 2023 (
1
), for så vidt angår til forpligtelsen til at sikre en effektiv domstolsbeskyttelse, de beviskrav, der finder anvendelse, og de forpligtelser der påhviler Retten med hensyn til sagens oplysning, når en flygtning hævder at have været offer for en summarisk tilbagesendelse, som Det Europæiske Agentur for Grænse- og Kystbevogtning (Frontex) har været involveret i, og denne flygtning derfor har anlagt et erstatningssøgsmål mod dette agentur.
Ved den appellerede kendelse frifandt Retten Frontex i appellantens søgsmål (
2
) med påstand om erstatning for den skade, som han angiveligt havde lidt som følge af Frontex’ tilsidesættelse af visse rettigheder, der er fastsat i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder (herefter »chartret«) (
3
), og af visse forpligtelser, som dette agentur er pålagt ved forordning 2019/1896 (
4
). Denne tilsidesættelse fandt sted i forbindelse med Frontex’ operationer i Det Ægæiske Hav og nærmere bestemt i forbindelse med de græske myndigheders angivelige refoulement fra Unionens område til Tyrkiet (herefter »den summariske tilbagesendelsesoperation«). I forbindelse med denne operation blev appellanten sammen med andre personer, der flygtede fra deres oprindelsesland, blot nogle timer efter ankomsten til en græsk ø drevet tilbage af søvejen uden at have haft mulighed for at indgive en ansøgning om international beskyttelse.
Under sagen i første instans støttede appellanten sig på flere beviser for at godtgøre, at han var til stede under den nævnte operation, nemlig på hans egen vidneforklaring, på en medieartikel, der var offentliggjort på internettet, og på to videoer heri samt fire fotografier. Desuden anmodede appellanten gentagne gange Retten om at træffe foranstaltninger med henblik på sagens tilrettelæggelse eller bevisoptagelse, bl.a. for at få Frontex til at fremlægge visse dokumenter i agenturets besiddelse, som kunne understøtte appellantens søgsmål.
Da Retten fandt, at de beviser, som appellanten havde fremlagt, var utilstrækkelige til endegyldigt at godtgøre, at han var til stede i forbindelse med den summariske tilbagesendelsesoperation, og dermed at den påberåbte skade var reel, frifandt Retten Kommissionen, idet den fandt at søgsmålet var åbenbart ugrundet.
Til støtte for appellen gjorde appellanten bl.a. gældende, at Retten havde tilsidesat principperne om bevisbyrde ved at opstille beviskrav, som er vanskelige, endog umulige, at opfylde i forbindelse med summariske tilbagesendelsesoperationer.
Retten begik nærmere bestemt retlige fejl, idet den ikke tog hensyn til, at det var nødvendigt at tilpasse bevisbyrden, og idet den undlod at efterkomme appellantens anmodning om at pålægge Frontex at fremlægge visse dokumenter, henset til de særlige omstændigheder i forbindelse med søgsmålet om ansvar uden for kontraktforhold mod Frontex for skade, som appellanten angiveligt havde lidt som følge af de angivelige tilsidesættelser af forordning 2019/1896 og chartret som følge af den angiveligt summariske tilbagesendelse.
Domstolens bemærkninger
Domstolen efterprøvede i dommen bl.a., om Retten havde tilsidesat sin forpligtelse til at tilpasse reglerne om bevisbyrde og bevisførelse med henblik på at sikre en appellanten effektiv retsbeskyttelse.
Domstolen fastslog indledningsvis, at selv om Frontex og de nationale myndigheder med ansvar for grænseforvaltning har et fælles ansvar for den integrerede forvaltning af Unionens ydre grænser, er Frontex fuldt ud ansvarligt for enhver afgørelse, det træffer, og for enhver aktivitet, som det i henhold til forordning 2019/1896 er eneansvarlig for. For så vidt angår ansvar uden for kontrakt foreskriver denne forordnings artikel 97, stk. 4, og artikel 340, stk. 2, TEUF, som den udgør et konkret udtryk for, at Frontex i overensstemmelse med de almindelige retsprincipper, der er fælles for medlemsstaternes retssystemer, erstatter de skader, der forvoldes af dets afdelinger eller af dets personale under udførelsen af deres opgaver.
Domstolen bemærkede, at det fremgår af dens praksis, at Unionens ansvar uden for kontraktforhold i henhold til artikel 340, stk. 2, TEUF forudsætter, at en række betingelser er opfyldt, herunder navnlig betingelsen om, at det tab, som påstås erstattet, er faktisk og reelt. Så snart en af disse betingelser ikke er opfyldt, må sagsøgte frifindes i det hele.
Dernæst behandlede Domstolen reglerne om bevisbyrde og bevisførelse i forbindelse med Unionens ansvar uden for kontraktforhold. Domstolen anførte, at det principielt påhviler den part, der gør dette ansvar gældende, at godtgøre, at de dertil knyttede betingelser for at ifalde ansvar er opfyldt. Denne part skal således bl.a. føre bevis for det påberåbte tabs eksistens og omfang. I denne forbindelse kan den pågældende part benytte sig af alle former for bevismidler i medfør af princippet om den frie bevisbedømmelse.
Ved udøvelsen af den kompetence, som Retten og Domstolen (
5
) er tillagt til at påkende tvister vedrørende de i artikel 340, stk. 2, TEUF omhandlede skadeserstatninger, skal Unionens retsinstanser imidlertid sikre en effektiv retsbeskyttelse af private.
Et erstatningssøgsmål skal nemlig vurderes i forhold til hele det system til beskyttelse af privates rettigheder, der er indført ved traktaterne, og bidrager til denne beskyttelses effektive karakter. Domstolen præciserede i denne henseende, at princippet om effektiv domstolsbeskyttelse fremgår af såvel artikel 2 TEU som chartrets artikel 47, og at anvendelsen af reglerne om bevisbyrde og bevisførelse ikke må være til skade for den effektive domstolsbeskyttelse af de rettigheder, som private er tillagt ved EU-retten. Retten kan således ikke pålægge en bevisbyrde, der er uforholdsmæssig tung, eller endog umulig at løfte, eller rejse tvivl om princippet om processuel ligestilling, men skal sikre, at retten til effektive retsmidler respekteres fuldt ud under hensyntagen til de særlige omstændigheder i den sag, den skal påkende, om nødvendigt ved at tilpasse reglerne om bevisbyrde og bevisførelse.
Endelig bemærkede Domstolen, at Retten er blevet tildelt beføjelser med henblik på fremme af og bevisoptagelse i de sager, der er indbringes for den, hvilket bl.a. giver den mulighed for at træffe foranstaltninger med henblik på sagens tilrettelæggelse og bevisoptagelse. Retten kan således anmode parterne om at fremlægge alle dokumenter eller aktstykker vedrørende sagen og om at meddele alle de oplysninger, som den finder nødvendige.
Selv om det tilkommer Retten at afgøre, om det er nødvendigt at gøre brug af disse beføjelser, skal de krav, der følger af chartrets artikel 47, overholdes fuldt ud. Når anvendelsen af reglerne om bevisbyrde og bevisførelse undtagelsesvis ikke gør det muligt at sikre sagsøgeren en effektiv retsbeskyttelse, skal Retten følgelig udøve disse beføjelser med henblik på at supplere de oplysninger, som den råder over i den sag, der verserer for den, forudsat at sagsøgeren har fremlagt visse holdepunkter for nytteværdien af denne intervention. Retten kan således ikke blot forkaste sagsøgerens påstande med den begrundelse, at der ikke er ført tilstrækkeligt bevis herfor, da det beror på Retten, bl.a. gennem en imødekommelse af en anmodning fra sagsøgeren om, at der anordnes bevisoptagelse, som f.eks. meddelelse af pålæg om fremlæggelse af dokumenter, at fjerne den usikkerhed, der kan bestå med hensyn til rigtigheden af disse påstande.
Domstolen fastslog, at det inden for rammerne af en appel, hvorved Rettens anvendelse af reglerne om bevisbyrde og bevisførelse anfægtes, tilkommer den at efterprøve, om Retten har opfyldt sine forpligtelser under fuld overholdelse af de krav, der følger af chartrets artikel 47.
I denne henseende bemærkede Domstolen for det første, at en summarisk tilbagesendelsesoperation som den i appelsagen omhandlede, er kendetegnet ved, at de personer, der udsættes for den, er meget sårbare, og at myndighederne ikke identificerer og behandler dem individuelt. Hertil kommer, at sådanne personer på tidspunktet for de faktiske omstændigheder befinder sig i en situation, der gør det yderst vanskeligt for dem at indsamle bevismateriale med henblik på at godtgøre sådanne omstændigheder, eller som endog udelukker enhver mulighed herfor. Henset til de opgaver, der er fastsat i forordning 2019/1896, kan Frontex derimod i princippet være i besiddelse af relevante oplysninger med henblik på at bevise, at der har fundet summariske tilbagesendelser sted.
Henset til disse særlige kendetegn, kan det ikke kræves, at personer som appellanten skal fremlægge afgørende beviser for forløbet af denne operation eller for deres tilstedeværelse under denne. En manglende tilpasning af bevisbyrden kan nemlig hæmme ethvert søgsmål anlagt af ofrene for en sådan summarisk tilbagesendelsesoperation mod Frontex på grund af ulovlige handlinger, der angiveligt er blevet begået af dette agentur, som herved indrømmes en de facto-immunitet, hvorved den effektive beskyttelse af disse ofres grundlæggende rettigheder bringes i fare. Den fulde overholdelse af retten til et effektivt retsmiddel, som er sikret ved såvel chartrets artikel 47 som ved Den Europæiske Menneskerettighedskonvention, således som den fortolkes af Den Europæiske Menneskerettighedsdomstol, kræver således, at det er tilstrækkeligt, at disse personer fremlægger bevismateriale, som umiddelbart forekommer overbevisende, for forløbet af den pågældende operation, hvori Frontex har deltaget, og for deres tilstedeværelse under denne. Retten begik således en retlig fejl, da den lagde til grund, at det skulle vurderes, om appellanten havde ført afgørende beviser for denne tilstedeværelse. Denne retlige fejl gjorde nødvendigvis dens vurderinger af de beviser, som appellanten havde fremlagt, ugyldige, idet de blev foretaget på baggrund af et for højt beviskrav i strid med den fulde overholdelse af retten til effektive retsmidler.
For det andet undersøgte Domstolen på grundlag af Rettens konstateringer, om appellanten havde fremlagt et sådant bevismateriale, som umiddelbart forekommer overbevisende. Den anførte, at den logiske følge af princippet om den frie bevisbedømmelse er princippet om den frie bevisbedømmelse, hvorefter det eneste relevante kriterium for vurderingen af beviser, der er lovligt frembragt, er deres troværdighed.
Hvad navnlig angår vurderingen af bevisværdien af appellantens skriftlige vidneforklaring fastslog Domstolen, at denne vurdering kræver en efterprøvelse af troværdigheden og sandsynligheden af de oplysninger, som vidneforklaringen indeholder. Navnlig kan der ikke ses bort fra en sagsøgers vidneforklaring som værende af ringe bevisværdi, uden at der tages hensyn til alle de beviser, der er fremlagt i en konkret sag. Det udgør derfor en retlig fejl at lægge til grund, således som Retten gjorde, at en sagsøgers egne vidneudsagn som hovedregel har ringe bevisværdi. Det fremgik endvidere af Rettens konstateringer, at appellantens skriftlige vidneforklaring var tilstrækkeligt detaljeret, specifik og samstemmende til at udgøre bevismateriale, som umiddelbart forekom overbevisende, for at han faktisk var offer for en summarisk tilbagesendelsesoperation, hvilket i øvrigt understøttedes af andre beviser, som appellanten havde fremlagt, bl.a. en medieartikel, som således udgjorde en række samstemmende beviser.
For det tredje fastslog Domstolen, at når en sagsøger fremlægger bevismateriale, som umiddelbart forekommer overbevisende, for, at vedkommende har været offer for en summarisk tilbagesendelse, og foreholder Frontex at have været involveret i den pågældende summariske tilbagesendelse, påhviler det Retten at fortsætte sagens behandling og at undersøge den sag, der er indbragt for den, med henblik på på grundlag af alle de oplysninger, som den har til sin rådighed, at vurdere, om dette forhold er sandfærdigt. Hvis det konkluderes, at det pågældende bevismateriale, som umiddelbart forekommer overbevisende, ikke afkræftes af en afhøring af sagsøgeren eller af de beviser og argumenter, som de øvrige parter i sagen har fremlagt i deres skriftlige indlæg, eller af eventuelle andre beviser, der måtte være indsamlet som led i dens undersøgelse af sagen, skal det pågældende forhold formodes at være godtgjort.
I det foreliggende tilfælde var Retten navnlig forpligtet til at træffe foranstaltninger med henblik på sagens tilrettelæggelse eller bevisoptagelse for at få adgang til alle relevante oplysninger, som Frontex måtte have til sin rådighed, med henblik på at klarlægge omstændighederne ved den omhandlede summariske operation, og med henblik på at Retten kunne finde, at sagen var tilstrækkeligt oplyst til, at den kunne vurdere, om appellanten skulle gives medhold i sit søgsmål, og for at kunne sikre en effektiv domstolsbeskyttelse af sidstnævntes rettigheder. Retten begik derfor en retlig fejl ved at afslå appellantens anmodninger herom.
På baggrund af det ovenstående annullerede Domstolen den anfægtede kendelse og hjemviste sagen til Retten.
(
1
) – Kendelse af 13.12.2023, Hamoudi mod Frontex (T-136/22, EU:T:2023:821, herefter »den appellerede kendelse«).
(
2
) – Søgsmål anlagt i henhold til artikel 268 TEUF, ifølge hvilken bestemmelse [»d]en Europæiske Unions Domstol har kompetence til at afgøre tvister vedrørende de i artikel 340, stk. 2 og 3, omhandlede skadeserstatninger« og artikel 340 TEUF, hvis stk. 2 bestemmer, at »[f]or så vidt angår ansvar uden for kontraktforhold, skal Unionen i overensstemmelse med de almindelige retsgrundsætninger, der er fælles for medlemsstaternes retssystemer, erstatte skader forvoldt af dets institutioner eller af dets ansatte under udøvelsen af deres hverv«.
(
3
) – Artikel 1-4, 6, 18, 19 og 21.
(
4
) – Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) 2019/1896 af 13.11.2019 om den europæiske grænse- og kystvagt og om ophævelse af forordning (EU) nr. 1052/2013 og (EU) 2016/1624 (EUT 2019, L 295, s. 1). Den påståede tilsidesættelse vedrører navnlig artikel 46, stk. 4 og 5.
(
5
) – Artikel 268 TEUF sammenholdt med artikel 256, stk. 1, TEUF.