61984CC0240_DA
Generaladvokatens forslag til afgørelse
Generaladvokatens forslag til afgørelse
++++
Hoeje Domstol .
1 . Ved fem saerskilte i oktober og november 1984 anlagte soegsmaal i henhold til EOEF-traktatens artikel 173, stk . 2, har de japanske selskaber NTN Toyo Bearing ( sag 240/84 ), Nachi Fujikoshi ( sag 255/84 ), Koyo Seiko ( sag 256/84 ), Nippon Seiko KK ( sag 258/84 ) og Minebea ( sag 260/84 ) for Domstolen nedlagt paastand om annullation af Raadets forordning nr . 2089/84 af 19 . juli 1984 om indfoerelse af en endelig antidumpingtold paa visse kuglelejer med oprindelse i Japan og Singapore ( EFT L 193, s . 1 ).
Alle de naevnte sagsoegende selskaber undtagen Minebea er Domstolen velbekendt, for de er identiske med sagsoegerne i de foerste antidumping-sager, som Domstolen ved fire domme af 29 . marts 1979 afgjorde i deres favoer ( Sml . s . 1185 ff .).
Tvisten drejer sig nu som dengang om den rette anvendelse af midlerne til beskyttelse af Faellesskabets handel . Derimod er i al fald delvis de regler, der nu er relevante, nye, mens modsaetningsforholdet mellem parterne er blevet skaerpet og deres argumentation i den anledning tilsvarende mere indviklet . Der er desuden tale om nye produkter og et nyt marked . Der er ikke laengere tale om de aeldre store kuglelejer til den mekaniske industri og bilindustrien, men om enradede sporkuglelejer med en stoerste udvendig diameter paa 30 mm ( henhoerende under pos . ex . 84.62 i den faelles toldtarif ), dvs . minikuglelejer, der i stadig stoerre omfang efterspoerges af den elektroniske industri og edb-industrien samt selvfoelgelig af produktionsvirksomheder inden for teledata - og robotstyringsindustrien .
2 . Efter disse indledende bemaerkninger skal jeg gennemgaa hovedtraekkene i den regulering, der bliver afgoerende for afgoerelsen af de foreliggende tvister . Faellesskabets antidumping-regler hviler som bekendt paa artikel VI i Den almindelige Overenskomst om Told og Udenrigshandel ( GATT ) og bestemmelserne til gennemfoerelse heraf ( den saakaldte antidumpingkodeks ). Den internationale ordning grundes paa et princip om, at "dumping, hvorved et lands varer indfoeres paa markedet i et andet land til priser, der er lavere end varernes normale vaerdi, er forkastelig, saafremt den forvolder eller truer med at forvolde vaesentlig skade for en paa den kontraherende parts territorium etableret erhvervsgren" ( artikel VI, stk . 1 ).
I 1979 foerte de multilaterale forhandlinger i Tokyo til vedtagelsen af en ny kodeks, der blev inkorporeret i faellesskabsretten ved Raadets forordning nr . 3017/79 af 20 . december 1979 om beskyttelse mod dumpingimport eller subsidieret import fra lande, der ikke er medlemmer af Det Europaeiske OEkonomiske Faellesskab ( EFT L 339, s . 1 ). Denne forordning blev ophaevet ved Raadets forordning nr . 2176/84 af 23 . juli 1984 ( EFT L 201, s . 1 ), men var gaeldende paa tidspunktet for indfoerelsen af den i sagerne omtvistede antidumpingtold og indeholder derfor de bestemmelser, der er relevante i den forbindelse .
De vigtigste regler i denne forordning er velbekendte . Artikel 2, stk . 2, indeholder reglen om, at en indfoert vare betragtes en dumpingvare, naar dens ekportpris til Faellesskabet "er lavere end den normale vaerdi af samme vare" i oprindelseslandet . Indfoerelsen af en antidumpingtold forudsaetter imidlertid, at "en saadan vare ved overgang til fri omsaetning i Faellesskabet forvolder skade", jfr . artikel 2, stk . 1 . I saa fald kan faellesskabstolden ikke vaere hoejere end dumpingmargenen, dvs . forskellen mellem varens normalvaerdi og dens eksportpris, og dersom skaden kan afhjaelpes ved en lavere told, boer toldsatsen fastsaettes i overensstemmelse hermed ( artikel 13, stk . 3 ).
Normalvaerdien og eksportprisen er altsaa led i hvad man kunne kalde "antidumpingligningen", og for at undgaa, at en unoejagtig fastsaettelse af dem aendrer dumpingmargenen positivt eller negativt ( dvs . til skade for en af parterne ), maa de fastsaettes med den stoerste noejagtighed . Kravet herom imoedekommes i faellesskabsretten ved et stort antal praecise regler . I foernaevnte forordning stilles der saaledes navnlig krav om, at reglerne for fastsaettelse af den normale vaerdi ( A ) og eksportprisen ( B ) "affattes paa en klar og tilstraekkelig detaljeret maade", og for at sikre en passende sammenligning af de to stoerrelser ( C ) angiver forordningen retningslinjerne for fastsaettelsen af de justeringer, der skal foretages for eventuelle forskelle mellem produkternes egenskaber, salgsvilkaar, og de handlede maengder ( jfr . betragtningerne 6, 7 og 8 til grundforordningen ). Reglerne herom vil jeg gennemgaa punkt for punkt i det foelgende .
A - Med hensyn til fastlaeggelsen af normalvaerdien angiver forordning nr . 3017/79 forskellige metoder . Der skal herefter saa vidt muligt laegges vaegt paa den pris, "der faktisk er betalt eller skal betales i normal handel for samme vare til forbrug i eksport - eller oprindelseslandet" ( artikel 2, stk . 3, litra a ) )).
Altsaa ikke en hvilken som helst detailpris men - lad det vaere sagt endnu en gang - udelukkende den pris, der faktisk er betalt i normal handel . Hvad er grunden til denne praecisering? Den forklares i betragtning 6 til forordningen, hvori det hedder : "salg paa eksportlandets eller oprindelseslandets hjemmemarked ... udgoer (( ikke altid )) et passende grundlag for at fastslaa, om der foreligger dumping ". Det kan nemlig forekomme, at der af en eller anden grund handles til priser under kostprisen ( artikel 2, stk . 4 ), eller at salget er sket mellem parter, der ikke er indbyrdes uafhaengige, eksempelvis mellem et moderselskab og et datterselskab, eller mellem parter, som har en kompensationsaftale ( artikel 2, stk . 7 ).
Og hvad skal man saa stille op i disse situationer? Lovgiver har valgt at loese problemet ved hjaelp af begrebet "den beregnede vaerdi ". Det er vigtigt at goere sig klart, hvad der skal laegges heri; den beregnede vaerdi er ikke en fiktion, men en stoerrelse der fastlaegges paa grundlag af konkrete kontrollerbare oekonomiske faktorer . Ifoelge forordningen repraesenterer den saaledes "omkostningerne i normal handel, til materialer og fremstilling i oprindelseslandet plus en rimelig margen for generalomkostninger og fortjeneste" (( artikel 2, stk . 3, litra b ), punkt ii ) )), eller som det hedder i antidumpingkodeks, fastsaettes som prisen i normal handel efter en sammenligning "med produktionsomkostningerne i oprindelseslandet med et rimeligt tillaeg for administrations - salgs - og andre omkostninger samt fortjeneste" ( antidumpingkodeks af 1979 ).
At begge regelsaet indeholder en henvisning til "normal handel" beviser, at ogsaa ved fastlaeggelsen af hjemmemarkedsprisen maa de forskellige omkostninger, der medtages ved beregningen, det vaere sig omkostninger, der er paaloebet saavel foer som efter den egentlige produktionsfase, saasom raavareomkostninger og generalomkostninger, ikke vaere fiktive . Den beregnede vaerdi skal med andre ord ligesom normalvaerdien i alle elementer svare til den effektive koebspris paa et frit marked for en vare til forbrug dér (( jfr . artikel 2, stk . 3, litra a ), samt stk . 4, hvori der tales om "den pris, som en vare faktisk saelges til med henblik paa forbrug i oprindelseslandet ") )).
B - I artikel 2, stk . 8, litra a ), bestemmes eksportprisen som "den pris, der faktisk er betalt, eller som skal betales for den vare, der saelges til eksport til Faellesskabet ". Men ogsaa i denne forbindelse skal der ses bort fra den pris, hvortil der er faktureret, hvis der "eksisterer en forretningsforbindelse eller kompensationsaftale mellem eksportoer og importoer ( koeber )". I mangel af andre sikre holdepunkter maa det foretraekkes herefter at konstruere den omhandlede faktor paa grundlag af den foerste for kontrolorganet disponible oplysning, dvs . den pris, forbrugeren betaler paa faellesmarkedet . I litra b ) i naevnte bestemmelse tilfoejes det i overensstemmelse med artikel 2, stk . 5, i antidumpingkodekset, at "eksportprisen beregnes paa grundlag af den pris, til hvilken den indfoerte vare foerste gang videresaelges til en uafhaengig koeber ... I saa fald foretages der justeringer under hensyn til samtlige omkostninger, der er paaloebet mellem indfoersel og videresalg, herunder ... skatter og afgifter, samt til en rimelig fortjenstmargen ".
Sammenfattende bliver resultatet altsaa foelgende : I henhold til bestemmelserne i GATT og faellesskabsrettens bestemmelser fastlaegges normalvaerdien og eksportprisen navnlig paa grundlag af de priser, der faktisk anvendes paa markedet i oprindelseslandet . Kan denne fremgangsmaade ikke benyttes paa grund af forhold, der kan skabe tvivl om de tal, der herved opnaas, kan ligningens to led konstrueres ud fra ikke-homogene systembegreber i relation til kriterier eller endog markeder, der ligger langt fra hinanden . Anvendelsen af saadanne metoder maa imidlertid foere til vaerdier, der ikke er fiktive, dvs . vaerdier, der svarer til de priser, der betales af forbrugeren og eksportoeren ved normal handel paa markedet i oprindelseslandet .
C - Paa dette punkt i fremstillingen kan det spoerges, om den omstaendighed, at de to tal beregnes ved forskellige metoder, foerer til et forkert facit paa antidumpingligningen . Svaret herpaa er benaegtende .
Herved skal jeg i foerste raekke bemaerke, at "for at der kan foretages en passende sammenligning, skal der for eksportprisen og den normale vaerdi anvendes et ensartet sammenligningsgrundlag for saa vidt angaar varens fysiske egenskaber, maengder samt salgsvilkaar, (( og at disse )) normalt (( skal )) sammenlignes i samme handelsled, fortrinsvis ab fabrik, og paa tidspunkter, der ligger saa taet op ad hinanden som muligt" ( artikel 2, stk . 9 ). Er sammenligningen herefter ikke mulig ud fra disse faktorer, "skal der i hvert enkelt tilfaelde alt efter omstaendighederne tages behoerigt hensyn til forskelle, der paavirker prisernes sammenlignelighed ". Saafremt en beroert part anmoder om en saadan hensyntagen, maa vedkommende naturligvis bevise, at anmodningen er berettiget ( artikel 2, stk . 10 ).
Etaperne i denne fremgangsmaade kan belyses gennem en analogi . Man taenker sig, at der er tale om paa en vaegt at fastslaa forskellen i vaegt mellem genstandene A og B . Der er imidlertid to saeregenheder ved disse genstande; de foreligger ikke umiddelbart, men maa konstrueres hver isaer paa grundlag af en saerlig raekke af specielle komponenter . Endvidere kan deres vaegt paavirkes paa forskellig maade af bestemte ydre forhold, idet de er strukturelt og funktionelt forskellige . Gaas der nu frem i den af loven fastlagte raekkefoelge konstrueres foerst genstanden A og dernaest genstanden B . Herved benytter vi os naturligvis af de elementer, der er angivet i komponentlisten for hver genstand, elementer, der som tidligere naevnt har en uensartet karakter .
Naar A og B er konstrueret, anbringes de paa hver sin vaegtskaal, men resultatet af den vejning, der herefter vil opnaas, vil ikke kunne anses for korrekt . For vi er bekendt med, at forskellige ydre forhold ( her fysiske egenskaber, maengder samt salgsvilkaar ) kan have aendret de to genstandes vaegt . OEnsker vi nu alligevel et trovaerdigt resultat af vejningen, maa vi tage hensyn til disse aendringer, idet vi til genstandene paa vaegtskaalene foejer passende rettelseselementer ( som vi kalder "sammenligningskorrektiver" for at angive forskellen mellem dem og de elementer, der blev brugt til konstruktionen af A og B ). Det er imidlertid klart, at ved korrektionen af den ene/eller den anden genstand, kan man ikke uden risiko for at goere fysiologisk forskellige elementer lige, tage hensyn til alle de forskelle, der er mellem dem . Gjorde man det ville man - idet der herved bortses fra den anvendte metafor - reducere begge led i ligningen, for saa vidt angaar produktionsomkostningerne for varen med tillaeg af generalomkostningerne ved enhver art salg, det vaere sig salg til forbrug paa hjemmemarkedet eller eksportsalg, og dermed ville man radikalt udelukke enhver mulighed for at beregne en dumpingmargen .
Forordningens bestemmelser soerger da ogsaa for, at dette resultat undgaas . Det er navnlig for saa vidt angaar forskelle i salgsvilkaar i artikel 2, stk . 10, litra c ), bestemt, at "justeringerne (( normalt )) begraenses ... til forskelle, som har direkte tilknytning til det paagaeldende salg og f.eks . omfatter forskelle i afgifter og indirekte beskatning, kreditvilkaar, kautioner, garantier, teknisk bistand, kundeservice, provisioner eller loen til saelgere, samt emballerings -, transport -, forsikrings -, haandterings -, laste - og losseomkostninger samt andre omkostninger, (( hvorimod )) der almindeligvis ikke (( vil )) blive foretaget justeringer for forskelle i administrative og generelle omkostninger, herunder forsknings - og udviklingsomkostninger eller reklame ".
Ratio i dette sidste princip ( om at omkostninger til administration eller generalomkostninger ikke kan fradrages ) er enkel . Lovgiver vil for at undgaa en meningsloes nivellering af de omtalte stoerrelser og for at sikre parternes adgang til en gyldig prissammenligning paa vaegten kun medtage de forskelle, "som har direkte tilknytning til salgene" enten paa hjemmemarkedet eller paa eksportmarkedet i normal handel . Det kriterium, der hermed er opstillet, goer det derfor muligt at holde de omkostninger, en virksomhed har foer salg paa det ene eller det andet marked, uden for justeringerne paa grundlag af sammenligning . Men saadan forholder det sig netop med de omtalte omkostninger . For som regel vedroerer de fremstillingen af varen eller varens lancering paa markedet, og de har saaledes ikke den efter bestemmelsen noedvendige direkte tilknytning til salget .
Naar tilpasningerne er gennemfoert, kan A og B omsider vejes, og dermed kan det konstateres, om den vare, de vedroerer, er genstand for dumping . Ogsaa denne sidste fase maa afvikles i henhold til praecise regler . Naar der er tale om varierende priser, "kan dumpingmargenen fastsaettes for hver enkelt transaktion, eller ud fra de hyppigst anvendte priser, de repraesentative priser eller de vejede gennemsnitspriser" (( artikel 2, stk . 13, litra b ) )). De fire fremgangsmaader, der hermed er anvist, er naturligvis forskellige, og det kan ikke goeres gaeldende, at de er opregnet i bestemmelsen i rangorden, eller at de giver kriterier, paa grundlag af hvilke det kan fastslaas, hvornaar den ene og ikke den anden skal anvendes . Men tavsheden paa dette punkt er absolut velbegrundet .
Og hvorfor nu det? Jo, for ses der nu et oejeblik bort fra retsgrundlaget, maa det huskes, at oekonomisk gaar dumping ud paa at anvende price discrimination paa forskellige nationale markeder, hvilket saedvanligvis skyldes oensket om at erobre nye markeder ved helt eller delvis eliminering af konkurrenterne paa disse markeder . Ved fastlaeggelsen af antidumpingregler, kan der imidlertid ikke tages hensyn til dumpingforvolderens motiver . Det eneste afgoerende er, at der forvoldes oekonomisk skade . Og det er en kendsgerning, at denne foelge ikke altid kan bevises klart .
Lad os se paa et eksempel . En virksomhed X, der har en dominerende stilling paa et nationalt marked, hvor priserne er hoeje og hvor den told, der opkraeves, giver den beskyttelse mod tilstroemning af udenlandske billigere produkter, beslutter at bemaegtige sig et i toldmaessig forstand samlet oekonomisk omraade, der omfatter flere stater, og som derfor indadtil fremviser forskellige produktions - og handelsvilkaar ( saaledes kan netop EOEF karakteriseres ). Under disse omstaendigheder kan den omtalte virksomhed blandt flere mulige strategier vaelge én, der er saerlig effektiv, idet den gradvis kan isolere konkurrenterne inde i omraadet . De varer, der eksporteres til et givet omraade A inden for helheden, saelges til en pris ( f.eks . til -100 ), der ligger under normalvaerdien . Eksportprisen for samme vare til delmarkederne B, C, D, E og F fastsaettes derimod paa naevnte normalvaerdis niveau og i al fald i et tilfaelde hoejere (+ 100 ). Konkurrenten i staten A bliver dermed isoleret i forhold til konkurrenterne i de oevrige stater og maa hurtigt give op . Offer for price discrimination og for uddrivelse fra markedet bliver derfor konkurrenten i staten B, og derefter konkurrenten i staten C osv . indtil det hele omraade er erobret .
At der i en saadan situation vil kunne tales om skade er efter min mening haevet over enhver tvivl . Men aritmetisk sker der en udligning af forskellene i eksportpriserne til de forskellige stater, og dersom disse priser kun kunne kontrolleres som et gennemsnit, ville det derfor ikke vaere muligt at afsloere dumpingen og undgaa skaden . Men lovgiver har netop for at raade bod paa denne ulempe bestemt, at naar forbrugerprisen og/eller eksportpriserne paa varens hjemmemarked svinger mellem et givet minimum og et givet maksimum, skal eksportprisen og normalvaerdien beregnes pragmatisk paa grundlag af de i artikel 2, stk . 13, litra b ), naevnte kriterier, der synes bedst i overensstemmelse med situationen for det ene eller det andet af de to led . Jeg skal herved henvise til betragtning 9 til forordning nr . 3017/79, hvorefter "Faellesskabets gaeldende praksis med hensyn til beregningsmetoder, naar der er tale om varierende priser eller margener, boer kodiciferes ".
Er der endelig tale ogsaa om varierende dumpingmargener "kan der beregnes et vejet gennemsnit af disse" (( artikel 2, stk . 13, litra c ) )).
3 . Lad os herefter se paa de faktiske omstaendigheder i sagen . Ca . en maaned efter afsigelsen af dommen af 29 . marts 1979 ( jfr . ovenfor afsnit 1 ) modtog Kommissionen fra Federation of European Bearing Manufacturers' Association ( FEBMA ), hvis medlemmer er de stoerste producenter i Faellesskabet af kuglelejer, en klage over japanske virksomheders nye dumping paa det faelles marked for minikuglelejer . Kommissionens undersoegelse blev afsluttet ved afgoerelse 406/81 af 4 . juni 1981 ( EFT L 152, s . 44 ), der indeholder en bekraeftelse af en mellem parterne indgaaet aftale om priserne . Der var dog kun tale om en vaabenhvile . For i marts 1983 henvendte FEBMA sig paa ny til Bruxelles og fremlagde nye beviser for de japanske virksomheders illoyale konkurrence og de skader, der herved forvoldtes Faellesskabets industri . Paa baggrund af de hermed fremkomne oplysninger og den bemaerkelsesvaerdige udvikling, der havde fundet sted paa markedet for minikuglelejer, og de oplysninger, Kommissionen selv havde indsamlet i forbindelse med overvaagelsen af aftalen fra 1981, fandt Kommissionen det berettiget at tage afgoerelsen op til fornyet behandling .
Der blev herefter indledt en antidumpingprocedure vedroerende importen af visse kuglelejer med oprindelse i Japan og Singapore ( EFT 1983 C 188, s . 8 ). Paa grundlag af de oplysninger, der var indhentet under undersoegelsen, der blev gennemfoert for tidsrummet 1 . juli 1982 til 30 . juni 1983, annullerede Kommissionen afgoerelse 406/81 og indfoerte en midlertidig antidumpingtold paa importen af de naevnte varer . I forordningen herom ( forordning nr . 744/84 af 19 . marts 1984, EFT L 79, s . 8, punkt 21 ) udtalte Kommissionen, at den for hver af de af undersoegelsen omfattede eksportoerer havde konstateret foelgende dumpingmargener : Koyo Seiko ( herefter benaevnt "Koyo "), 4,36%; Minebea, 10,20%; Nippon Seiko KK ( herefter benaevnt "NSK "), 18,30%; Nachi Fujikoshi ( herefter benaevnt "Nachi "), 11,88%; NTN Toyo Bearing ( herefter benaevnt "NTN "), 18,45 %.
I forordningen hedder det desuden : "Den normale vaerdi blev ... fastlagt paa grundlag af hjemmemarkedspriserne hos de producenter, der eksporterer til Faellesskabet, som fremlagde tilstraekkelige beviser, og hvis priser ansaas for at vaere repraesentative for det paagaeldende hjemmemarked" ( punkt 11 ). Der blev imidlertid gjort undtagelse for Minebea' s eksport fra Singapore . Med hensyn til den ansaa Kommissionen det for hensigtsmaessigt at anvende den i artikel 2, stk . 3, litra b ), punkt ii ), i grundforordningen fastsatte metode . Den beregnede vaerdi blev derfor "fastlagt paa grundlag af selskabets samlede materiale - og fremstillingsomkostninger, herunder generalomkostninger, og med et tillaeg paa 6% til daekning af fortjeneste, som ansaas for rimelig paa baggrund af den paagaeldende industris indtjening i en repraesentativ periode med overskud" ( forordning nr . 744/84, punkt 15 ).
Eksportprisen . For Nachi' s vedkommende, hvor eksporten sker til en uafhaengig importoer i Faellesskabet, blev denne beregnet "paa grundlag af de priser, der faktisk var betalt eller skulle betales for de solgte varer ". For de oevrige selskabers vedkommende, hvor varen omvendt eksporteredes til datterselskaber i Faellesskabet, blev naevnte pris beregnet "paa grundlag af de priser, hvortil den importerede vare foerste gang videresolgtes til en uafhaengig koeber, idet der blev taget passende hensyn til alle omkostninger, der paaloeb mellem import og videresalg, herunder ... en fortjenstmargen paa 6% ( punkterne 17 og 18 ).
Endelig fastslog Kommissionen, for saa vidt angaar dumpingimportens skadelige virkninger for faellesskabsindustrien, at fra 1979 til 1983 foroegedes "eksportlandenes markedsandel fra 17,5 til 27,9%" ( punkt 23 ). Og navnlig skoennedes markedsandelen for de mest solgte importerede kuglelejetyper at vaere naaet op paa mellem 40,1% og 84,5 %. Og det er ikke det hele . Importoerernes priser var i samme periode naesten altid lavere end de priser "der var noedvendige for at sikre faellesskabsproducenterne daekning for omkostningerne og en rimelig fortjeneste" ( punkt 24 ). Der blev derfor navnlig for mindre virksomheder tale om betydelige tab og dermed vanskeligheder for beskaeftigelsen, og det var derfor noedvendigt at fastsaette toldsatserne paa niveau med de margener, der hidtil var konstateret .
Da de fem virksomheder var blevet bekendt med forordningens indhold, fik de lejlighed til at udtale sig til Kommissionen, som de tilstillede forskellige skrivelser og tilboed at give pristilsagn . Kommissionen var yderst aktiv med at give oplysninger og redegoerelser, men besluttede i enighed med Raadet ikke at acceptere tilsagnene . I punkt 24 i den anfaegtede forordning hedder det saaledes : "Tidligere erfaringer med pristilsagn inden for kuglelejesektoren har vist, at tilsagn, selv om de i almindelighed overholdes, ikke er nogen tilfredsstillende loesning, synes at give anledning til tvister og er vanskelige at kontrollere, hvilket i hoej grad er tids - og udgiftskraevende ".
Raadet bekraeftede indfoerelsen af antidumpingtolden paa grundlag af oplysninger, det selv havde skaffet sig og efter forslag fra Kommissionen . I den allerede omtalte forordning nr . 2089/84 blev foelgende endelige satser fastsat : Koyo, 4,03%; Minebea, 10,91%; Nachi, 9,65%; NSK, 14,71%; NTN, 11,97 %.
4 . Under sagens behandling har NTN i henhold til procesreglementets artikel 83 fremsat begaering om, at det som foreloebig forholdsregel bestemmes, at der indtil afsigelse af den endelige dom i sagen ikke opkraeves antidumpingtold . Domstolens praesident har ved kendelse af 7 . december 1984 i sag 240/84 R ( Sml . s . 4093 ) afvist at tage denne begaering til foelge .
Domstolen har i sagerne 256/84 ( Koyo ) og 260/84 ( Minebea ), hvor Kommissionen er sagsoegt sammen med Raadet, ved to kendelser afsagt den 8 . maj 1985 henholdsvis afvist foerstnaevnte sag og bestemt, at den sidstnaevnte sag skal slettes af Domstolens register, i begge sager dog kun for saa vidt som de var anlagt mod Kommissionen . Desuden har Minebea oplyst, at selskabet har benyttet restitutionsordningen for at holde sig skadesloes for den told, der er opkraevet for importen fra Singapore . Den af dette selskab anlagte sag angaar altsaa udelukkende tolden paa importen af smaa kuglelejer fra Japan . Endelig har Kommissionen og FEBMA i alle sagerne fremsat begaering om at maatte intervenere til stoette for den sagsoegte institution, hvilke begaeringer er taget til foelge .
Med hensyn til sagens mindre betydningsfulde detaljer tillader jeg mig herefter at henvise til retsmoederapporterne i de forskellige sager .
5 . Over for Koyo' s, Nachi' s, NSK' s og NTN' s principale paastand om annullation i det hele af forordning nr . 2089/84, har Raadet fremsat paastand om delvis afvisning af sagen, idet det herved anfoeres, at disse kun kan antages til realitetsbehandling i det omfang, de er anlagt til proevelse af den del af retsakten, der finder anvendelse paa hver enkelt sagsoegers eksport . Sagsoegerne har ikke fremsat en faelles indsigelse mod denne paastand . NTN har f.eks . udtalt, at selskabet ikke har indsigelser mod denne begraensning af kravet . Nachi har derimod rejst forskellige subsidiaere krav paa linje med sagsoegtes paastand, mens Koyo og NSK fastholder deres paastand under henvisning til Domstolens dom af 4 . oktober 1983, Fediol mod Kommissionen, 191/82, Sml . s . 2913 .
Raadets paastand er grundloes . Den sagsoegte institution vil tilsyneladende afvise, at hver enkelt sagsoegende selskab har interesse i at opnaa en retsakt annulleret i dens helhed, naar akten kun delvis beroerer selskabet . Den forveksler saaledes tilsyneladende soegsmaalsinteressen og de foelger, en annullationsdom kan faa for den af samtlige sagsoegere paaberaabte ret til at eksportere til Faellesskabet paa lige fod med andre producenter af smaa kuglelejer .
Efter min mening maa i foerstnaevnte henseende naevnte dom ( samt Domstolens dom af 20 . marts 1985 i sag 264/82, Timex mod Raadet og Kommissionen, Sml . s . 849 ) medfoere, at de japanske virksomheder har en praecis selvstaendig interesse i at opnaa annullation af den anfaegtede akt, for det er indlysende, at de er umiddelbart og individuelt beroert af den . Spoergsmaalet om foelgerne af en dom, der giver sagsoegerne medhold, er derimod det spoergsmaal, jeg her beskaeftiger mig med, uvedkommende . Disse foelger beror nemlig saavel paa afgoerelsens bestemmelser om arten af retsakten som paa de mangler, som den eventuelt vil kunne anses for behaeftet med, og eftersom afgoerelsen paa sidstnaevnte punkt vil blive truffet under behandlingen af sagens realitet, vil det foerst paa tidspunktet for den endelige afgoerelse kunne fastslaas, hvilken raekkevidde dommen har for adressaterne for den annullerede forordning . Vejledende er herved Domstolens dom af 29 . marts 1979, 118/77, ISO mod Raadet, Sml . s . 1277, hvor Domstolen antog en sag anlagt af et importfirma fra Faellesskabet, der var datterselskab af en japansk virksomhed, til realitetsbehandling og dernaest annullerede forordningen om indfoerelse af antidumpingtold erga omnes .
6 . Sagerne kan altsaa antages til realitetsbehandling . Vedroerende realiteten maa jeg foerst og fremmest bemaerke, at selv om der foreligger en umaadelig maengde oplysninger fra sagsoegernes side, er de anbringender og argumenter, de stoetter deres paastande paa, i alt vaesentligt identiske . Jeg vil derfor, for saa kortfattet som muligt at kunne redegoere for samtlige sager, ordne denne oplysningsmasse i fire hovedanbringender . Men det maa tilfoejes, at en raekke anbringender vedroerende den af Kommissionen fulgte procedure unddrager sig ethvert forsoeg paa klassificering . Dem vil jeg behandle foerst .
A - I sag 256/84 har selskabet Koyo gjort gaeldende, at den undersoegelse, der blev indledt af dets forhold, ikke har vaeret begrundet . Det fremhaeves herved navnlig, at 1 ) FEBMA' s klage vedroerte ikke dets eksport, 2 ) at det fortsat havde overholdt de tilsagn, der var afgivet til institutionen den 20 . juni 1977 vedroerende samtlige kuglelejetyper, og naar Bruxelles ikke udtrykkeligt afviste tilsagnene, maatte de fortsat vaere gaeldende, og 3 ) at antidumpingproceduren, som tilintetgjorde naevnte tilsagn, ikke har kunnet gennemfoeres i henhold til forordning nr . 3017/79, idet selskabet havde afgivet dem i henhold til de tidligere gaeldende regler . Dermed har kontrolorganet overtraadt de dagaeldende procedureregler samt princippet om den berettigede forventning .
Der savnes grundlag for denne argumentation . Af sagen fremgaar nemlig, at de tilsagn, Koyo henviser til, vel blev afgivet den 20 . juni 1977, men at de derefter blev fornyet den 7 . november 1980 og den 3 . marts 1981 . Kommissionen godtog sidstnaevnte tilsagn i henhold til artikel 10 i naevnte forordning, der naturligvis har afloest den tidligere gaeldende .
FEBMA erkender, at det ikke i klagen udtrykkeligt har tildelt denne eller hin eksportoer en bestemt importmaengde . Det har organisationen imidlertid heller ikke vaeret forpligtet til ifoelge forordningen . I dennes artikel 5 hedder det saaledes : "Klagen skal indeholde tilstraekkelige beviser for forekomsten af dumping ... og den deraf foelgende skade ". Det er det hele . Det er Kommissionen, der inden for rammerne af sine kontrolbefoejelser bestemmer, hvad der i oevrigt skal ske, og altsaa afgoer arten af det initiativ, der skal tages .
I den forbindelse maa der sondres mellem de i forordningens artikel 10, stk . 6, og artikel 14 beskrevne muligheder . Foerstnaevnte bestemmelse omhandler tilbagetraekning eller misligholdelse af et tilsagn, mens den sidstnaevnte regulerer en mulig fornyet undersoegelse af afgivne tilsagn . Men som det fremgaar af forordningen om indfoerelse af den midlertidige antidumpingtold, var der i det foreliggende tilfaelde to grunde til en fornyet undersoegelse : smaa kuglelejer til avanceret industriel anvendelse var et nyt marked, og Kommissionen oenskede at besidde alle oplysninger om dette marked ved spoergeskemaer, der blev tilstillet producenterne . Det tidsrum, som undersoegelsen blev gennemfoert for, blev i al fald meddelt sagsoegeren, der altsaa har haft adgang til at fremsaette sine synspunkter .
B - Selskaberne Koyo, NSK og Minebea ( sagerne 256, 258 og 260/84 ) har beklaget sig over, at Kommissionen under den anfaegtede procedure beregnede dumpingmargenerne paa grundlag af en ny fremgangsmaade, nemlig den saakaldte "fra handel til handel-metode ". Det fik parterne ikke besked om, og den ensidige vedtagelse af denne metode, der skete, mens de tidligere tilsagn, der var afgivet i henhold til andre metoder, endnu var gaeldende, udgjorde en tilsidesaettelse af princippet om den berettigede forventning, af princippet om retsvished i oekonomiske anliggender samt princippet om god forvaltning . Valget af den nye metode er heller ikke paa noget tidspunkt blevet begrundet .
For saa vidt angaar det hermed sammenfattede anbringende, kan der henvises til Domstolens dom af 28 . oktober 1982, 52/81, Faust mod Kommissionen, Sml . s . 3745, praemis 27 . Om forbindelserne udadtil hedder det i denne dom, at "Faellesskabets institutioner har et vidt skoen med hensyn til valget af de midler, der er noedvendige for at virkeliggoere deres politik, hvorfor de erhvervsdrivende ikke kan have nogen berettiget forventning med hensyn til opretholdelsen af en bestaaende situation, som kan aendres ved beslutninger taget af disse institutioner inden for rammerne af deres frie skoen ". Parterne kunne saaledes ikke paaberaabe sig, at de fortsat havde ret til at den tidligere beregningsmetode blev anvendt . Og forordning nr . 3017/79 indeholder da ogsaa en bestemmelse om, at naar der er tale om varierende priser, kan dumpingmargenen fastsaettes "for hver enkelt transaktion ". Og det er i al fald sikkert, at de japanske virksomheder i overensstemmelse med artikel 3 i forordning nr . 744/84 blev opfordret til at tilkendegive deres mening om den omtvistede metode og modtog alle de forklaringer, de anmodede om . Raadet har endelig i forordning nr . 2089/84 udfoerligt redegjort for de grunde, Kommissionen havde til at benytte denne metode ( punkt 18 ).
Paa baggrund heraf mener jeg, at dette anbringende skal forkastes .
7 . Jeg er herefter naaet til sagsoegernes hovedanbringender . Som tidligere naevnt kan de sammenfattes i fire anbringender : a ) den endelige ved forordning nr . 2089/84 indfoerte antidumpingtold blev beregnet ulovligt ( retsaktens punkter 11, 16 og 18 ); b ) sagsoegernes forslag om at saette eksportpriserne i vejret blev ladt ude af betragtning uden begrundelse; c ) under og efter undersoegelsesperioden, satte nogle af sagsoegerne af egen drift disse priser op, men heller ikke dette blev der taget hensyn til ( punkt 25 ); d ) toldsatserne staar ikke i et passende forhold til den skade, faellesskabsindustrien virkelig har lidt ( punkt 21 ).
Det foerste anbringende gaar ud paa overtraedelse af to bestemmelser i forordning nr . 3017/79, nemlig artikel 2, stk . 13, litra b ), der handler om beregningen af dumpingmargenen, og artikel 2, stk . 9 og stk . 10, der fastsaetter princippet om den "passende sammenligning ". De japanske virksomheder har i den forbindelse fremfoert tre argumenter . A . Margenen blev ikke beregnet ved en af de i den foerste bestemmelse anfoerte metoder, men efter en uacceptabel blanding af fremgangsmaaden om beregning af et saakaldt "vejet gennemsnit" og "for hver enkelt transaktion"-metoden ( sagerne 240, 255, 258 og 260/84 ). B . De i den anden bestemmelse omhandlede justeringer blev navnlig for normalvaerdiens vedkommende gennemfoert forkert og uden begrundelse ( sagerne 255, 258 og 260/84 ). C . Kommissionen sammenlignede priser paa forskellige varer ( sag 260/84 ).
A - Jeg begynder med det foerste argument og skal herved endnu engang citere artikel 2, stk . 13, litra b ): "Naar der er tale om varierende priser, kan dumpingmargenen fastsaettes for hver enkelt transaktion eller ud fra de hyppigst anvendte priser, de repraesentative priser eller de vejede gennemsnitspriser ." Nu goer sagsoegerne - i al fald saaledes som jeg har forstaaet deres tankegang - gaeldende, at Kommissionen har beregnet margenen paa foelgende maade : Den har foerst og fremmest fastlagt normalvaerdien ud fra et vejet gennemsnit af forbrugerpriserne for samtlige salg i Japan . Den har derefter sammenlignet det herved fremkomne tal "for hver enkelt transaktion" med samtlige eksportpriser for at udskille de priser, der laa under normalvaerdien ( eller dumpingpriserne fra de priser, der laa over den ) eller priser, der ikke var dumpingpriser . Endelig har den udskilt disse sidste og har fradraget det til dumpingprisernes gennemsnit svarende tal i normalvaerdien .
Institutionen har med andre ord fastlagt normalvaerdien ved hjaelp af kriteriet om et vejet gennemsnit af priser og eksportprisen fastsat efter "for hver enkelt transaktion"-metoden . En saadan fremgangsmaade er ifoelge sagsoegerne retsstridig, idet der efter reglerne maa foretages et valg mellem de forskellige beregningsmetoder, der ikke saaledes ogsaa kan anvendes blandet . Den er desuden afgjort fejlagtig, idet den bevirker, dels at der bortses fra de mange eksportsalg, der er sket til priser, der ikke er dumpingpriser, dels at der fastslaas dumping, selv om eksportpriserne ikke gennemsnitligt adskiller sig fra forbrugerpriserne paa det japanske marked .
Raadet bestrider rigtigheden heraf . Forordning nr . 3017/79 indeholder efter det ikke noget "forbud mod blanding ". Definitionen af henholdsvis normalvaerdien, eksportprisen og dumpingmargenen er nemlig ikke af samme art, idet der i hvert enkelt tilfaelde maa benyttes de for begreberne saeregne oplysninger og forhold . De maa derfor ogsaa grundes paa forskellige beregningsmetoder . Jamen, hvis de er forskellige, indvendes det fra japansk side, staar det dog fast, at naar meningen i al fald er at muliggoere gennemfoerelsen af en "passende sammenligning", kan der ikke blive tale om at anse definitionerne for indbyrdes uafhaengige . Det er forkert, svarer sagsoegte, for eksportpriserne og normalvaerdien goeres sammenlignelige ikke ved hjaelp af den metode, de beregnes efter, men ved hjaelp af de i artikel 2, stk . 10, omhandlede tilpasninger .
Jeg kunne fortsaette med redegoerelsen for droeftelsen heraf over flere sider, men det tror jeg ikke er umagen vaerd . Jeg har i afsnit 2 gjort meget ud af redegoerelsen for fremgangsmaaderne for konstatering og sammenligning af de to tal, og emnet forekommer mig i al fald irrelevant for bedoemmelsen af det her omhandlede anbringende . Afgoerende for dette anbringende er udelukkende beregningen af dumpingmargenen og spoergsmaalet herom kan formuleres som foelger : Naar salgspriserne paa varens hjemmemarked og/eller eksportpriserne svinger meget, skal normalvaerdien og eksportprisen da altid fastlaegges ved samme metode, eller kan der benyttes forskellige metoder?
Det er efter min mening det sidste, der er tilfaeldet . Som omtalt i afslutningen i afsnit 2, er meningen med artikel 2, stk . 13, litra b ), at hindre, at den skade, som en "selektiv" praksis forvolder, skjules af en veltilrettelagt anvendelse af hoejere og lavere priser . Under saadanne omstaendigheder maa kontrolorganet afgoere, hvilken metode der er den bedste til at fastlaegge det ene og/eller det andet led i antidumping-ligningen, og det er rimeligt, at dets undersoegelser i saa henseende ikke begraenses . Det kan derfor ikke vaere forpligtet til at anvende et enkelt af de fire opregnede kriterier, men maa efter en korrekt analyse af den oekonomiske sammenhaeng frit kunne vaelge det, der synes at passe bedst i den foreliggende situation .
Paa baggrund heraf er det klart, at i tilfaelde, hvor forvaltningen ifoelge loven skal paatage sig komplicerede oekonomiske overvejelser og derved traeffe valg af teknisk art, maa Domstolen "begraense sin bedoemmelse ... til en efterproevelse af, om formforskrifterne er overholdt, om begrundelsen er tilstraekkelig, om de faktiske omstaendigheder materielt er rigtige, samt om der foreligger en klar faktisk vildfarelse eller magtfordrejning" ( Domstolens dom af 11 . juli 1985, 42/84, Remia m.fl . mod Kommissionen, praemis 34, Sml . s . 2545 ), jfr . desuden generaladvokat Warner' s forslag til afgoerelse i de foerste kuglelejesager, Sml . 1979, s . 1212 og specielt om dette punkt s . 1259 .
I denne sag laster de sagsoegende selskaber imidlertid Kommissionen for ved fastlaeggelsen af eksportprisen for smaa kuglelejer blandt de mange priser, den har konstateret, udelukkende at have lagt vaegt paa de priser, der for hver enkelt transaktion var lavere end normalvaerdien . Med denne beregningsmaade maa der ifoelge sagsoegerne bestemt foreligge en aabenbar faktisk og retlig vildfarelse .
Men indsigelsen herom savner grundlag . Det fremgaar hverken af sagens akter eller af besvarelserne af de skriftlige spoergsmaal fra Domstolen, at der ikke er blevet henset til eksport til priser, der ikke var dumpingpriser ( dvs . priser svarende til eller hoejere end normalvaerdien ). Derimod har Kommissionen anset denne eksport for at vaere sket til en pris, der svarer til normalvaerdien, og har klassificeret den sammen med den eksport, der synes at vaere sket til lavere priser . Dernaest er det vejede gennemsnit blevet beregnet paa grundlag af denne eksportmasse, der omfatter samtlige salg til Faellesskabet, og endelig er der sket en sammenligning af dette vejede gennemsnit angivet i procent og normalvaerdien, der ligeledes fastsattes som et gennemsnit .
Den eksport, der er sket til priser over normalvaerdien, er ganske vist ikke blevet medregnet med det beloeb, den faktisk er sket til . Spoergsmaalet er imidlertid ogsaa, om dette ville have vaeret muligt . Dette spoergsmaal maa efter min mening besvares benaegtende . Som tidligere naevnt ophaever udligningen mellem eksportpriser, der ligger over eller under normalvaerdien, matematisk dumpingen saaledes, at den skade, denne forvolder produktionen i Faellesskabet, fortsat bestaar . Men at anerkende, at dette er muligt, er det samme som at acceptere en tilsidesaettelse paa lovligt grundlag af det formaal, som indfoerelsen af antidumpingtolden ifoelge loven har . Jeg skal i den forbindelse henvise til artikel 4, stk . 2, i grundforordningen, hvori det hedder : "En undersoegelse af, om der foreligger skade, omfatter foelgende faktorer, ... a ) omfanget af dumpingimporten ...; b ) priserne paa dumpingimporten ...". Fastlaeggelsen af margenen, der er en forudsaetning for, at en vurdering af skaden overhovedet kan foretages, kraever, at faellesskabsmyndighederne kun laegger vaegt paa hele den import, der er sket til dumpingpriser, men ikke som haevdet af sagsoegerne paa det samlede salg, og herunder det salg, der er sket til priser, der ikke er dumpingpriser .
Kommissionen har alt i alt handlet mere i overensstemmelse med eksportoerernes interesser end paakraevet efter bestemmelsen . Paa baggrund af dette resultat finder jeg det unoedvendigt at undersoege, hvorledes de oevrige kriterier i artikel 2, stk . 13, litra b ), har fungeret, og at vurdere de resultater, anvendelsen af dem i det foreliggende tilfaelde ville have medfoert .
B - Jeg gaar herefter videre med den anden soegsmaalsgrund . Selskaberne Nachi, NSK og Minebea, har henvist til bestemmelsen i artikel 2, stk . 9, om at "for at (( foretage )) en passende sammenligning, skal der for eksportprisen og den normale vaerdi anvendes et ensartet sammenligningsgrundlag ". Disse stoerrelser skal altsaa - som det tilfoejes i stk . 10 - justeres paa grundlag af de forskelle, der maatte vaere i varens fysiske egenskaber, maengder, art og salgsvilkaar . Princippet om en passende sammenligning forudsaetter derfor, at de samme omkostninger fradrages i antidumpingligningens to led . Ved gennemfoerelsen af de justeringer, der herved bliver noedvendige, har kontrolorganet imidlertid i foerste led fradraget alle de omkostninger, sagsoegernes europaeiske datterselskaber havde haft i tiden mellem indfoerslen og salgstidspunktet . De japanske datterselskabers omkostninger i forbindelse med markedsfoering af kuglelejerne paa hjemmemarkedet er derimod ikke blevet fradraget i normalvaerdien .
Virkningerne af denne forskelsbehandling er ioejnefaldende, for da de stoerste fradrag er sket for et enkelt led i sammenligningen ( eksportens ), er det andet leds beloeb automatisk blevet stoerre, hvilket har foert til en kunstig overdrivelse af dumpingen . Metodens urimelighed er isaer ioejnefaldende for Nachi' s og NSK' s vedkommende, idet disse selskaber som besvarelserne af Domstolens spoergsmaal viser, afsaetter deres varer gennem et forhandlernet, der arbejder henholdsvis paa det japanske marked og paa faellesskabsmarkedet . Men det anfoerte gaelder imidlertid ogsaa for Minebea . Dette selskab er ganske vist hjemmehoerende i Singapore, hvorfor dets japanske datterselskaber maa ligestilles med selskaber, der ( som det tyske eller det engelske ) virker i importstaten . Det er imidlertid lige saa klart, at MNB Japan ikke blot forhandler smaa kuglelejer paa det japanske marked, men at det ogsaa driver anden virksomhed; selskabet maa derfor anses for en produktionsvirksomhed med tilhoerende salgsafdelinger .
Dette synspunkt kan forekomme besnaerende, men maa afvises, fordi ordningen principielt bortser fra og konkret udelukker den af Nachi, NSK og Minebea paaberaabte symmetri . De fradrag, Kommissionen har foretaget i eksportprisen, er nemlig - og lad det vaere sagt nok engang, under opfyldelse af en kontrolorganet paahvilende forpligtelse (( jfr . artikel 2, stk . 8, litra b ) )) - sket som et led i rekonstruktionen af naevnte stoerrelse . De fradrag, der ifoelge sagsoegernes soegsmaalsgrund ikke er sket, kunne derimod kun vaere foretaget, for saa vidt angaar sammenligningen mellem de to led . De var imidlertid i det foreliggende tilfaelde - og det er det vaesentlige - udelukket i medfoer af bestemmelsen om justeringerne paa grundlag af sammenligning (( artikel 2, stk . 10, litra c ) )).
Som det vil huskes, anerkendes saadanne justeringer kun for omkostninger "med direkte forbindelse til salget", og de udgifter, de tre sagsoegende selskabers datterselskaber har haft i forbindelse med markedsfoeringen af varerne paa hjemmemarkedet, er bestemt ikke omkostninger af denne art . Grunden hertil er indlysende . For antidumpinglovgiveren er der ikke forskel paa disse udgifter og de omkostninger, et selskab maa afholde for at oprette og drive en salgsafdeling inden for rammerne af dets egen virksomhed, dvs ., at de som de her omhandlede omkostninger er en del af virksomhedens generalomkostninger, der som saadanne ikke kan fradrages . Det er med andre ord i denne sammenhaeng uden stoerre betydning, at et datterselskab og en under selskabets egen virksomhed henhoerende afdeling juridisk fremtraeder paa forskellig maade, idet begges virksomhed kontrolleres af en enkelt producent .
Hertil maa foejes, at der ved fastlaeggelsen af normalvaerdien skal tages hensyn til handelsomkostningerne (( jfr . artikel 2, stk . 3, litra b ), punkt ii ), samt artikel 2, stk . 4, i antidumpingkodeksen, hvor det siges endnu tydeligere )). Det ville derfor vaere meningsloest, hvis lovgiver straks derefter tillader, at de kan fradrages som sammenligningsjusteringer .
Selskabet NSK har fremdeles i forbindelse med den anden soegsmaalsgrund beklaget sig over, at Kommissionen har set bort fra kommunikationsomkostninger og kun delvis medtaget de omkostninger, selskabet har haft paa det japanske marked til teknisk bistand og transport . Saadanne omkostninger kan i princippet fradrages, jfr . artikel 2, stk . 10, litra c ). Af sagen fremgaar imidlertid, at selskabet ikke har foert det bevis, der ifoelge forordning nr . 3017/79 er noedvendigt i denne forbindelse . Raadet har derfor ikke kunnet fastlaegge disse omkostninger .
C - Minebea er ene om den tredje soegsmaalsgrund . Dette selskab goer gaeldende, at Kommissionen ved undersoegelsen af det marked for smaa kuglelejer, som dette selskab producerer til, fejlagtigt har sammenlignet et i Faellesskabet udbudt produkt med et lignende men kvalitetsmaessigt ringere produkt, der saelges i Japan . Lad det straks vaere sagt, at det ikke er helt klart, hvad det drejer sig om . Under den mundtlige forhandling har Minebea nemlig anerkendt rigtigheden af de tekniske oplysninger, tjenestegrenene i Bruxelles har indsamlet vedroerende de omtvistede kuglelejer . Det omtvistede punkt skulle herefter have tabt sin betydning . Virksomheden har paa den anden side muligvis til hensigt at kritisere Kommissionen for at have ladt den ved tilpasningerne oplyste forskel ude af betragtning; i saa fald burde den have bevist, at der har vaeret tale om en forkert eller ufuldstaendig vurdering, og det ses ikke at vaere tilfaeldet .
8 . De sagsoegende selskaber har med deres anden og tredje soegsmaalsgrund gjort gaeldende, at Raadet og Kommissionen ikke har lagt vaegt paa de tilsagn, de tilboed, eller paa de prisforhoejelser, som nogen af dem foretog i og efter den periode, undersoegelsen vedroerte .
Ses der foerst paa afslaget paa tilbudene om tilsagn, kan det spoerges - og det er vel at maerke det eneste tilladte spoergsmaal i denne forbindelse - om dette afslag blev tilstraekkelig begrundet . I den forbindelse maa det fastslaas, at Kommissionen ved udoevelsen af de befoejelser, der er tillagt den efter forordning nr . 3017/79, har pligt til objektivt at fastslaa de faktiske omstaendigheder med hensyn til, om der foreligger dumping fra tredjelandsvirksomheders side . I dommen af 4 . oktober 1983 i den allerede naevnte sag 191/82, fastslaas det imidlertid i praemis 26 vedroerende disse befoejelser, "at Kommissionen (( dog )) har et saerdeles vidt skoen ved afgoerelsen af, hvilke foranstaltninger der i Faellesskabets interesse eventuelt boer indfoeres for at imoedegaa den konstaterede situation ".
Kun Kommissionen har saaledes kunnet afgoere, om et pristilsagn paa tilfredsstillende maade ville have beskyttet Faellesskabets oekonomiske interesser . Dette har efter dens opfattelse ikke vaeret tilfaeldet, fordi der paa markedet for kuglelejer udbydes for stort et sortiment til for varierende priser til, at overholdelsen af tilsagnene kan kontrolleres . I oevrigt staar det fast, at Faellesskabet i situationer som den foreliggende maa have mulighed for at handle "hurtigt og effektivt" ( betragtning 15 til grundforordningen ), og faellesskabslovgiver giver netop af denne grund indfoerelsen af antidumpingtolden efter konstateringen af, at der foreligger dumping og deraf foelgende skade, foersteprioriteten, dog saaledes at tolden kan tilbagebetales, saafremt en eksportoer godtgoer, at den "overstiger den faktiske dumpingmargen" ( artikel 15, stk . 1 ). I punkterne 24 og 25 i forordning nr . 2089/84 er alt dette - dvs . grundene til afslaget og de for lovgiver retningsgivende omstaendigheder - omtalt og forklaret tydeligt . Denne soegsmaalsgrund maa derfor forkastes .
Den tredje soegsmaalsgrund er ikke mindre skroebelig . Forordning nr . 3017/79 indeholder ikke regler, hvorefter Kommissionen eller Raadet er forpligtet til positivt at ansaette de prisforhoejelser, der gennemfoeres af eksportoererne . Som det fremhaeves i punkt 25 i den anfaegtede forordning, er det nemlig normalt - og det betyder ikke, maa jeg tilfoeje, anger eller vilje til at opfoere sig korrekt i fremtiden - at en eksportoer, hvis forhold undersoeges, eller som udsaettes for en foreloebig told, saetter sine priser op, navnlig naar importoeren staar i handelsmaessig forbindelse med eksportoeren . Det synes mig i al fald klart, at en accept af sagsoegernes synspunkt ville vaere ensbetydende med, at der indfoeres en permanent undersoegelsesordning og hvad vaerre er, at ethvert forsoeg paa at faa fastslaaet, at der foreligger en dumpingmargen, ville blive forgaeves . Dette udgoer tilstraekkelig grund til, at lovgiver ikke er gaaet ind for synspunktet .
9 . Den fjerde og sidste soegsmaalsgrund er hurtigt sammenfattet; NTN, Nachi og NSK goer gaeldende, at institutionerne ved fastsaettelsen af toldsatserne ikke har overholdt artikel 13, stk . 3, i forordning nr . 3017/79, og saaledes har overtraadt proportionalitetsprincippet .
Det bemaerkes, at tolden ifoelge naevnte bestemmelse ikke maa vaere hoejere end dumpingmargenen og boer vaere lavere, saafremt en saadan lavere told er tilstraekkelig til at afhjaelpe skaden . Dette er som anfoert i dommen af 23 . maj 1985 i sag 53/83, ( Allied Corp ., Sml . s . 1622, praemis 18 ), grunden til, at "Raadet (( ved vedtagelsen af en antidumpingforordning )) ... er forpligtet til at fastslaa, om den fastsatte told er noedvendig for at fjerne skaden ". Men en undersoegelse af forordning nr . 744/84 ( punkterne 23-34 ) og af den anfaegtede forordning ( punkt 21 ) viser, at der i det foreliggende tilfaelde er blevet taget grundigt og noejagtigt hensyn til skadens omfang og de faellesskabsinteresser, der stod paa spil . Paa baggrund af disse forklaringer synes det aabenbart, at satserne fuldt ud svarer til de af lovgiver forfulgte formaal .
Nachi har nemlig gjort gaeldende, at tolden er blevet fastsat uden hensyntagen til opskrivningen af den japanske valuta under antidumpingproceduren . Raadet har med rette indvendt, at svingningerne i yen' ens kurs har vaeret uden betydning for fastlaeggelsen af de omhandlede toldsatser . Den skade, der er forvoldt faellesskabsindustrien, maa nemlig ansaettes efter importoerernes salg, der udtrykkes i vedkommende medlemsstats valuta .
10 . Paa grundlag af disse overvejelser foreslaar jeg Domstolen at frifinde Raadet for De europaeiske Faellesskaber for de sagsoegende selskaber NTN Toyo Bearing, Nachi Fjujikoshi, Koyo Seiko, Nippon Seiko KK og Minebea' s paastande . I henhold til procesreglementets artikel 69, stk . 2 boer sagsoegerne afholde sagens omkostninger, herunder intervenientens omkostninger .
(*) Oversat fra italiensk .