62023CJ0322
DOMSTOLENS DOM (Syvende Afdeling)
17. oktober 2024 (
*1
)
»Præjudiciel forelæggelse – socialpolitik – direktiv 1999/70/EF – rammeaftalen vedrørende tidsbegrænset ansættelse, der er indgået af EFS, UNICE og CEEP – § 4 – offentlig sektor – lærere – fastansættelse i den offentlige forvaltning af arbejdstagere med tidsbegrænset ansættelse gennem en ansættelsesprocedure på grundlag af eksamensbeviser – fastlæggelse af ancienniteten – delvis hensyntagen til de tjenesteperioder, som er tilbagelagt inden for rammerne af tidsbegrænsede ansættelseskontrakter – efterfølgende medregning af den anciennitet, der ikke er taget i betragtning – ingen betydning for vurderingen af, om der foreligger forskelsbehandling«
I sag C-322/23 [Lufoni] (
i
),
angående en anmodning om præjudiciel afgørelse i henhold til artikel 267 TEUF, indgivet af Tribunale di Lecce (retten i Lecce, Italien) ved afgørelse af 22. maj 2023, indgået til Domstolen den 24. maj 2023, i sagen
ED
mod
Ministero dell’Istruzione e del Merito,
Istituto nazionale della previdenza sociale (INPS)
har
DOMSTOLEN (Syvende Afdeling),
sammensat af formanden for Første Afdeling, F. Biltgen, som fungerende formand for Syvende Afdeling, M.L. Arastey Sahún (refererende dommer), formand for Femte Afdeling, og dommer J. Passer,
generaladvokat: J. Kokott,
justitssekretær: A. Calot Escobar,
på grundlag af den skriftlige forhandling,
efter at der er afgivet indlæg af:
–
Istituto nazionale della previdenza sociale (INPS) ved avvocati C. D’Aloisio, E. De Rose, E. Sciplino og A. Sgroi,
–
den italienske regering ved G. Palmieri, som befuldmægtiget, bistået af avvocati dello Stato L. Fiandaca og F. Sclafani,
–
Europa-Kommissionen ved D. Recchia og F. van Schaik, som befuldmægtigede,
og idet Domstolen efter at have hørt generaladvokaten har besluttet, at sagen skal pådømmes uden forslag til afgørelse,
afsagt følgende
Dom
1
Anmodningen om præjudiciel afgørelse vedrører fortolkningen af § 4 i rammeaftalen om tidsbegrænset ansættelse, som blev indgået den 18. marts 1999 (herefter »rammeaftalen«), der er opført som bilag til Rådets direktiv 1999/70/EF af 28. juni 1999 om rammeaftalen vedrørende tidsbegrænset ansættelse, der er indgået af EFS, UNICE og CEEP (EFT 1999, L 175, s. 43).
2
Anmodningen er blevet indgivet i forbindelse med en tvist mellem på den ene side ED og på den anden side Ministero dell’Istruzione e del Merito (ministeriet for uddannelses og merit, Italien) og Istituto nazionale della previdenza sociale (INPS) (det nationale institut for social sikring (INPS), Italien) vedrørende beregningen af den anciennitet, som ED havde opnået i henhold til en række tidsbegrænsede kontrakter som ikke-fastansat lærer, på det tidspunkt, hvor ED opnåede fastansættelse som lærer.
Retsforskrifter
EU-retten
3
Rammeaftalens § 3 bestemmer følgende:
»I denne aftale forstås ved:
1.
»en person med tidsbegrænset ansættelse«: en person, som har en ansættelseskontrakt, der er indgået direkte mellem den pågældende og en arbejdsgiver, eller som indgår i et ansættelsesforhold, etableret direkte mellem den pågældende og en arbejdsgiver, når tidspunktet for ansættelseskontraktens eller ansættelsesforholdets udløb er fastlagt ud fra objektive kriterier, såsom en bestemt dato, fuldførelsen af en bestemt opgave eller indtrædelsen af en bestemt begivenhed.
2.
»en sammenlignelig fastansat«: en fastansat i samme virksomhed, der har en tidsubegrænset ansættelseskontrakt eller indgår i et tidsubegrænset ansættelsesforhold, og som udfører samme eller tilsvarende arbejde/beskæftigelse, idet der tages hensyn til kvalifikationer/færdigheder. Hvor der ikke findes nogen sammenlignelig fastansat i samme virksomhed, skal sammenligningen ske ved henvisning til den kollektive aftale, der gælder på området, eller – hvis en sådan ikke foreligger – til national lovgivning, kollektive aftaler eller praksis.«
4
Rammeaftalens § 4, stk. 1 og 4, er affattet som følger:
»1.
Ansættelsesvilkårene for personer med tidsbegrænset ansættelse må ikke være mindre gunstige end de[m], der gælder for sammenlignelige fastansatte, hvis dette udelukkende er begrundet i kontraktens tidsbegrænsede varighed, og forskelsbehandlingen ikke er begrundet i objektive forhold.
[...]
4.
Bestemmelser, hvorefter der ved særlige ansættelsesvilkår kræves tilbagelagt en bestemt tjenesteperiode, skal være de samme for personer med tidsbegrænset ansættelse som for fastansatte, medmindre kravet om en forskellig ansættelsesperiode er begrundet i objektive forhold.«
Italiensk ret
Lovdekret nr. 297/1994
5
Artikel 485, stk. 1, i decreto legislativo n. 297 – Approvazione del testo unico delle disposizioni legislative vigenti in materia di istruzione, relative alle scuole di ogni ordine e grado (lovdekret nr. 297 om godkendelse af den konsoliderede lovtekst vedrørende bestemmelserne om undervisning på skoler af enhver art og på alle niveauer«) af 16. april 1994 (GURI nr. 115 af 19.5.1994, almindeligt tillæg nr. 79), i den affattelse, som finder anvendelse på tvisten i hovedsagen (herefter »lovdekret nr. 297/1994«), bestemmer:
»For lærere på skoler på sekundærniveau og på skoler for kunstneriske aktiviteter anerkendes tjenesteperioder tilbagelagt i egenskab af ikke fastansat lærer ved disse statslige skoler og hermed sidestillede skoler, herunder skoler i udlandet, som periode med fast ansættelse, i retlig og økonomisk forstand, som helhed for de første fire år og for to tredjedele i den eventuelt overskydende periode, samt udelukkende i økonomisk forstand med hensyn til den sidste tredjedel. De økonomiske rettigheder, som følger af denne anerkendelse, bevares og vurderes i alle de lønklasser, som følger efter den, som bliver tildelt på tidspunktet for anerkendelsen.«
6
Lovdekretets artikel 489, stk. 1, fastsætter:
»Med henblik på anerkendelse i medfør af de foregående artikler skal en undervisningsperiode anses for et fuldstændigt skoleår, hvis den har været af den varighed, som i henhold til den på tidspunktet for udførelse af ydelsen gældende skolelovgivning er påkrævet for gyldigheden af skoleåret.«
Lov nr. 124/1999
7
Artikel 11, stk. 14, i legge n. 124 – Disposizioni urgenti in materia di personale scolastico (lov nr. 124 om hastebestemmelser vedrørende ansatte i skoler) af 3. maj 1999 (GURI nr. 107 af 10.5.1999) i den version, der finder anvendelse på tvisten i hovedsagen (herefter »lov nr. 124/1999«), bestemmer:
»Artikel 489, stk. 1, i [lovdekret nr. 297/1994] skal opfattes således, at en undervisningsperiode i egenskab af ikke fastansat lærer fra og med skoleåret 1974-1975 anses for et fuldstændigt skoleår, hvis den har varet i mindst 180 dage, eller hvis tjenesteperioden er blevet tilbagelagt uden afbrydelse fra den 1. februar og indtil afgivelsen af årskarakterer ved skoleårets afslutning.«
Præsidentielt dekret nr. 399/1988
8
Artikel 4, stk. 3, i decreto del Presidente della Repubblica n. 399 – Norme risultanti dalla disciplina prevista dall’accordo per il triennio 1988-1990 del 9 giugno 1988 relativo al personale del comparto scuola (dekret fra republikkens præsident nr. 399 med regler, der følger af ordningen i aftalen af 9.6.1988 for treårsperioden 1988-1990 vedrørende ansatte i skoler) af 23. august 1988 (GURI nr. 213 af 10.9.1988, almindeligt tillæg nr. 85, herefter »præsidentielt dekret nr. 399/1988«) bestemmer:
»Ved fuldførelse af det 16. tjenesteår med hensyn til lærere med kandidateksamen på skoler på sekundærniveau, det 18. tjenesteår hvad angår administrative koordinatorer, pædagoger i børnehaver og lærere på grundskoler samt lærere med studentereksamen på skoler på sekundærniveau, det 20. tjenesteår for så vidt angår assisterende personale og medarbejdere eller det 24. tjenesteår vedrørende lærere på konservatorier og kunstakademier opnår den alene i økonomisk forstand gyldige anciennitet fuldstændig gyldighed ved den efterfølgende tildeling af løntrin.«
Tvisten i hovedsagen og de præjudicielle spørgsmål
9
ED arbejdede som lærer på sekundærniveau i henhold til flere tidsbegrænsede kontrakter i løbet af skoleårene 1996/1997 – 1998/1999, 2000/2001 – 2009/2010 og 2011/2012 – 2014/2015, inden han blev tilbudt fastansættelse som lærer gennem en ansættelsesprocedure på grundlag af eksamensbeviser med virkning fra den 1. september 2015.
10
I forbindelse med denne fastansættelse blev ED i retlig og økonomisk henseende i henhold til den gældende nationale lovgivning godskrevet en anciennitet, der var optjent i henhold til disse tidsbegrænsede kontrakter, svarende til en periode på 10 år, 5 måneder og 10 arbejdsdage.
11
Da ED var af den opfattelse, at beregningen af denne anciennitet var i strid med rammeaftalens § 4, for så vidt som der heri ikke blev taget hensyn til den samlede varighed af den tjeneste, som han havde udført inden sin fastansættelse, anlagde han den 22. april 2021 sag ved Tribunale di Lecce (retten i Lecce, Italien), som er den forelæggende ret, med henblik på at få godskrevet en anciennitet, der var optjent i henhold til de nævnte tidsbegrænsede kontrakter, svarende til en periode på 10 år, 10 måneder og 17 dage.
12
Hvad angår den ordning for beregning af anciennitet, der er fastsat i den nationale lovgivning, har den forelæggende ret for det første anført, at artikel 11, stk. 14, i lov nr. 124/1999 bestemmer, at når den tjeneste, der for et givent skoleår er udført som ikke-fastansat lærer, har varet i mindst 180 dage eller er blevet udført fra den 1. februar til afslutningen af den endelige bedømmelse af eleverne, anses den for at være udført i et helt skoleår. Når en sådan tjeneste derimod ikke opfylder nogen af disse to betingelser, tages den ikke i betragtning.
13
Det fremgår således af forelæggelsesafgørelsen, at der for så vidt angår ED ikke blev taget hensyn til skoleårene 2000/2001, 2011/2012 og 2012/2013, eftersom varigheden af tjenesten for disse år ikke opfyldte de betingelser, der er fastsat i denne artikel 11, stk. 14, i lov nr. 124/1999.
14
For det andet tages der, efter at varigheden af den tilbagelagte tjeneste er blevet beregnet i henhold til de regler, der er nævnt i denne doms præmis 12, i henhold til artikel 485 i lovdekret nr. 297/1994 fuldt ud hensyn til denne varighed for så vidt angår de første fire år, mens den for så vidt angår de følgende år tages i betragtning i retlig og økonomisk henseende med to tredjedele. Den resterende tredjedel tages i betragtning i økonomisk forstand, dvs. med henblik på efterfølgende indplacering i lønskalaen, i forbindelse med de tidsrum, der er fastsat i artikel 4, stk. 3, i præsidentielt dekret nr. 399/1988, og navnlig i forbindelse med fuldførelsen af det 16. tjenesteår med hensyn til lærere med kandidateksamen på skoler på sekundærniveau.
15
Den forelæggende ret har tilføjet, at artikel 4, stk. 3, i præsidentielt dekret nr. 399/1988 har en særlig relevans for afgørelsen af tvisten i hovedsagen, for så vidt som det i henhold til denne bestemmelse er muligt i økonomisk forstand, dvs. i en situation som den, der genstand for denne tvist, at medregne den del af ancienniteten, der ikke tages i betragtning ved fastansættelsen af den pågældende. For de personer, der befinder sig i samme situation som ED, indebærer dette således, at der ikke ses bort fra den fulde varighed af den tjeneste, der er tilbagelagt som ikke-fastansat lærer, men kun at hensyntagen hertil udskydes til det 16. tjenesteår.
16
Den forelæggende ret har anført, at Domstolen i dom af 20. september 2018, Motter (C-466/17, herefter Motter-dommen, EU:C:2018:758), som vedrørte den i hovedsagen omhandlede beregningsordning for anciennitet, ikke tog hensyn til navnlig artikel 4, stk. 3, i præsidentielt dekret nr. 399/1988, eftersom den forelæggende ret i den sag, der gav anledning til denne dom, ikke nævnte denne bestemmelse. Ifølge den forelæggende ret er det i det foreliggende tilfælde derfor nødvendigt at indgive nye præjudicielle spørgsmål til Domstolen ved at fremlægge en mere fuldkommen juridisk ramme.
17
Den forelæggende ret har ligeledes præciseret, at de elementer, som Domstolen fremhævede i samme dom for så vidt angår sammenligneligheden af de omhandlede situationer og for så vidt angår de objektive forhold, som den italienske regering havde påberåbt sig, kan overføres til den foreliggende sag.
18
Corte suprema di cassazione (kassationsdomstol, Italien) fastslog i sin dom nr. 31149 af 28. november 2019, som blev afsagt på grundlag af Motter-dommen, at artikel 485 i lovdekret nr. 297/1994 var i strid med rammeaftalens § 4, og at denne artikel 485 følgelig ikke fandt anvendelse, når ancienniteten for lærere med tidsbegrænset ansættelse, der efterfølgende fastansættes – beregnet i overensstemmelse med kriterierne i dette lovdekrets artikel 485 og 489, som suppleret ved artikel 11, stk. 14, i lov nr. 124/1999 – er lavere end ancienniteten for en lærer, der befinder sig i en sammenlignelig situation, og som har været fastansat fra sit ansættelsestidspunkt.
19
Corte suprema di cassazione (kassationsdomstol) har således fastslået, at spørgsmålet om, hvorvidt der foreligger forskelsbehandling, skal vurderes ved at sammenligne den anciennitet, der følger af den beregning, der er fastsat ved hvert af de to beregningsordninger, som er nævnt i den foregående præmis, med henblik på at anvende den mest fordelagtige ordning på tidspunktet for den pågældendes fastansættelse.
20
I det foreliggende tilfælde har ED i henhold til de principper, der er fastlagt af Corte suprema di cassazione (kassationsdomstol), nedlagt påstand om, at han tildeles en anciennitet på 10 år, 10 måneder og 17 dage, dvs. 5 måneder og 7 dage mere end den anciennitet, som han har fået godskrevet.
21
Den forelæggende ret har anført, at i henhold til den beregningsordning, som ED har påberåbt sig, mister han bl.a. den ret, der er fastsat i artikel 4, stk. 3, i præsidentielt dekret nr. 399/1988, til ved fuldførelsen af sit 16. tjenesteår at få godskrevet en yderligere anciennitet på 3 år, 2 måneder og 20 dage alene i økonomisk forstand.
22
Den omstændighed, at det afgørende tidspunkt for vurderingen af, om der foreligger forskelsbehandling i henhold til rammeaftalens § 4, ifølge praksis fra Corte suprema di cassazione (kassationsdomstol) er tidspunktet for fastansættelsen, indebærer således i praksis en anciennitetsforhøjelse for ED på ca. fem måneder, idet han dog fratages mulighed for at få godskrevet den supplerende anciennitetsperiode, der er nævnt i den foregående præmis.
23
Den forelæggende ret er derfor af den opfattelse, at den ordning for beregning af anciennitet, der følger af praksis fra Corte suprema di cassazione (kassationsdomstol), fører til en større forskel mellem arbejdstagere med tidsbegrænset ansættelse og fastansatte, der befinder sig i sammenlignelige situationer, end den ordning for beregning af anciennitet, der er fastsat i artikel 485 i lovdekret nr. 297/1994 – og i hvilken forbindelse sidstnævnte ret har fastslået, at ordningen har diskriminerende karakter – hvilket kan være i strid med de principper, som Domstolen udledte i dom af 18. oktober 2012, Valenza m.fl. (C-302/11 – C-305/11, EU:C:2012:646).
24
Følgelig ønsker den forelæggende ret oplyst, om medregning af ancienniteten, således som det følger af artikel 4, stk. 3, i præsidentielt dekret nr. 399/1988, kan udgøre en objektiv begrundelse for den forskelsbehandling, der er fastslået at være i strid med rammeaftalens § 4.
25
Når dette er sagt, har den forelæggende ret i denne henseende nærmere bestemt fremhævet, at denne medregning af ancienniteten i henhold til den nævnte artikel 4, stk. 3, kan anses for at være et fremtidigt og usikkert element, som er forbundet med betragtninger om den enkeltes faktiske omstændigheder.
26
Under disse omstændigheder har Tribunale di Lecce (retten i Lecce) besluttet at udsætte sagen og forelægge Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål:
»1)
Er [rammeaftalens] § 4 […] til hinder for en national lovgivning som den, der følger af artikel 485 og 489 i lovdekret nr. 297/1994, artikel 11, stk. 14, i lov nr. 124/99 og artikel 4, stk. 3, i [præsidentielt dekret] nr. 399/88, som med henblik på beregning af den inden fastansættelsen optjente anciennitet – hvilken beregning foretages under hensyntagen til nævnte artikel 11, stk. 14 – fastsætter, at kun de første fire år medregnes fuldt ud, hvorimod de yderligere tjenesteperioder medregnes med to tredjedele i retlig og økonomisk forstand, og den sidste tredjedel medregnes udelukkende i økonomisk forstand, efter at en given anciennitet ifølge artikel 4, stk. 3, i [præsidentielt dekret] nr. 399/88 er blevet optjent?
2)
Skal den nationale ret i forbindelse med vurdering af, hvorvidt der foreligger forskelsbehandling som omhandlet i [rammeaftalens] § 4 […], under alle omstændigheder tage højde for udelukkende den inden fastansættelsen optjente anciennitet, som er blevet anerkendt på tidspunktet for fastansættelsen, eller skal der omvendt tages hensyn til den samlede ordning vedrørende behandling af nævnte anciennitet og derfor også til de regler, ifølge hvilke ancienniteten geninkluderes fuldt ud, dog udelukkende i økonomisk forstand, i perioder efter fastansættelsen?«
Om de præjudicielle spørgsmål
Om formaliteten
27
Den italienske regering har gjort gældende, at de præjudicielle spørgsmål ikke kan antages til realitetsbehandling, da besvarelsen af disse ikke giver anledning til nogen tvivl, navnlig henset til Motter-dommen. Det første spørgsmål er i øvrigt hypotetisk, for så vidt som det afspejler, at den forelæggende ret ikke er enig i den praksis, der er anlagt af Corte suprema di cassazione (kassationsdomstol), og for så vidt som den nationale retsorden tilbyder midler til at overvinde en sådan uenighed.
28
I denne forbindelse følger det af fast retspraksis, at det inden for rammerne af den procedure, der er indført ved artikel 267 TEUF, udelukkende tilkommer den nationale ret, for hvilken en tvist er indbragt, og som har ansvaret for den retlige afgørelse, som skal træffes, på grundlag af omstændighederne i den konkrete sag at vurdere, såvel om en præjudiciel afgørelse er nødvendig for, at den kan afsige dom, som relevansen af de spørgsmål, den forelægger Domstolen. Når de forelagte spørgsmål vedrører fortolkningen af en EU-retlig regel, er Domstolen derfor principielt forpligtet til at træffe afgørelse (dom af 9.3.2023, Vapo Atlantic, C-604/21, EU:C:2023:175, præmis 31 og den deri nævnte retspraksis).
29
Det skal i det foreliggende tilfælde for det første bemærkes, at det på ingen måde er udelukket for en national ret at forelægge Domstolen et præjudicielt spørgsmål, hvor svaret ifølge en af de parter, som har deltaget i retsforhandlingerne for Domstolen, ikke giver anledning til nogen rimelig tvivl. Selv om det antages, at dette er tilfældet, skal anmodningen om præjudiciel afgørelse, der indeholder sådanne spørgsmål, således ikke afvises (jf. i denne retning dom af 9.3.2023, Vapo Atlantic, C-604/21, EU:C:2023:175, præmis 33 og den deri nævnte retspraksis).
30
Den forelæggende ret har for det andet anført grundene til, at en besvarelse af de forelagte spørgsmål efter dens opfattelse er nødvendig med henblik på at afgøre tvisten i hovedsagen. I denne henseende har den forelæggende ret anført, at den er i tvivl om, hvorvidt de konklusioner, som Corte suprema di cassazione (kassationsdomstol) har draget af Motter-dommen, er forenelige med Domstolens praksis. Den forelæggende ret har tilføjet, at Domstolen i denne dom ikke tog hensyn til alle aspekter af den i hovedsagen omhandlede nationale lovgivning, og at der fortsat hersker tvivl om, hvorledes rammeaftalens § 4 skal fortolkes i situationer som den, ED befinder sig i. Det problem, der er rejst med det første spørgsmål, er således ikke af hypotetisk karakter.
31
Det følger heraf, at de præjudicielle spørgsmål kan antages til realitetsbehandling.
Om realiteten
32
Den forelæggende ret ønsker med sine spørgsmål, som skal behandles samlet, nærmere bestemt oplyst, om rammeaftalens § 4 skal fortolkes således, at denne bestemmelse er til hinder for en national lovgivning, der med henblik på anerkendelse af en arbejdstagers anciennitet ved dennes fastansættelse som tjenestemand begrænser hensyntagen til de tjenesteperioder, der ud over fire år er tilbagelagt i henhold til tidsbegrænsede ansættelseskontrakter, til to tredjedele, herunder når den resterende tredjedel af tjenesteperioderne efter et vist antal tjenesteår på ny medregnes alene i økonomisk forstand.
33
Det bemærkes i denne henseende, at rammeaftalens § 4, der har direkte virkning, i stk. 1 fastsætter et forbud mod at behandle personer med tidsbegrænset ansættelse mindre gunstigt med hensyn til ansættelsesvilkår end sammenlignelige fastansatte, hvis dette udelukkende er begrundet i kontraktens tidsbegrænsede varighed, og forskelsbehandlingen ikke er begrundet i objektive forhold. Rammeaftalens § 4, stk. 4, indeholder samme forbud for så vidt angår bestemmelser, hvorefter der ved særlige ansættelsesvilkår kræves tilbagelagt en bestemt tjenesteperiode (dom af 30.11.2023, Ministero dell’Istruzione og INPS, C-270/22, herefter dommen i sagen Ministero dell’Istruzione og INPS, EU:C:2023:933, præmis 52 og 53 og den deri nævnte retspraksis).
34
Desuden har Domstolen allerede fastslået, at bestemmelser om tjenesteperioder, der skal tilbagelægges med henblik på at kunne blive indplaceret i en lønramme, henhører under begrebet »ansættelsesvilkår« i rammeaftalens § 4 (dommen i sagen Ministero dell’Istruzione og INPS, præmis 55 og den deri nævnte retspraksis).
35
Det skal med henblik på at besvare de forelagte spørgsmål derfor undersøges, om en national lovgivning som den i hovedsagen omhandlede indebærer en forskelsbehandling som omhandlet i rammeaftalens § 4, inden det i givet fald afgøres, om en sådan forskel kan begrundes i objektive forhold som omhandlet i denne bestemmelse.
36
Hvad for det første angår spørgsmålet om, hvorvidt den i hovedsagen omhandlede nationale lovgivning indebærer en forskelsbehandling som omhandlet i rammeaftalens § 4, skal det bemærkes, at forelæggelsesafgørelsen vedrører artikel 485, stk. 1, og artikel 489, stk. 1, i lovdekret nr. 297/1994, artikel 11, stk. 14, i lov nr. 124/1999 og artikel 4, stk. 3, i præsidentielt dekret nr. 399/1988.
37
Artikel 485, stk. 1, i lovdekret nr. 297/1994 var genstand for den sag, der gav anledning til Motter-dommen.
38
Den forelæggende ret har imidlertid anført, at Domstolen i denne sag ikke rådede over en fuldstændig juridisk ramme, hvorfor retten besluttede at indgive den foreliggende anmodning om præjudiciel afgørelse. Den har i denne forbindelse henvist til de øvrige bestemmelser, der er nævnt i denne doms præmis 36.
39
I denne henseende skal det bemærkes, at de grunde, som den forelæggende ret har anført for at begrunde nærværende præjudicielle forelæggelse, i det væsentlige er de samme som dem, der førte til, at Tribunale ordinario di Ravenna (retten i Ravenna, Italien) indgav den anmodning om præjudiciel afgørelse, der gav anledning til dommen i sagen Ministero dell’Istruzione og INPS, således som det fremgår af denne sidstnævnte doms præmis 41. Denne dom blev afsagt den 30. november 2023, dvs. efter indgivelsen af anmodningen om præjudiciel afgørelse i den foreliggende sag.
40
I den nævnte dom bemærkede Domstolen, at i overensstemmelse med den i hovedsagen omhandlede nationale lovgivning kan der med henblik på indplaceringen i en lønkategori af fastansatte lærere, der er ansat på grundlag af en udvælgelsesprøve, fuldt ud tages hensyn til deres anciennitet (jf. i denne retning dommen i sagen Ministero dell’Istruzione og INPS, præmis 57).
41
Hvad derimod angår lærere med tidsbegrænset ansættelse, som er integreret i den offentlige forvaltning gennem en udvælgelsesprøve på grundlag af eksamensbeviser, tages der med henblik på anerkendelsen af deres anciennitet ikke hensyn til de tidsbegrænsede tjenesteperioder, der er tilbagelagt i løbet af et skoleår, og som ikke når de tærskler, der er fastsat i artikel 489 i lovdekret nr. 297/1994, som suppleret ved artikel 11, stk. 14, i lov nr. 124/1999. De tjenesteperioder, der når disse tærskler, medregnes desuden kun fuldt ud i fire år og begrænses til to tredjedele de efterfølgende år i overensstemmelse med artikel 485 i lovdekret nr. 297/1994 (jf. i denne retning dommen i sagen Ministero dell’Istruzione og INPS, præmis 58). Som anført i den foreliggende doms præmis 13 er alle disse bestemmelser blevet anvendt på ED.
42
Endvidere tog Domstolen i præmis 59 i dommen i sagen Ministero dell’Istruzione og INPS udtrykkeligt hensyn til den medregningsmekanisme, der er fastsat i artikel 4, stk. 3, i præsidentielt dekret nr. 399/1988, hvorefter en tredjedel af ancienniteten, der ikke tages i betragtning ved fastansættelsen, i givet fald efter en vis periode kan medregnes på ny med henblik på de pågældende læreres efterfølgende indplacering i lønskalaen. I denne henseende fremhævede Domstolen, at en sådan medregning først kan ske efter en særlig lang periode, nemlig efter 16 og 24 års tjeneste. Den bemærkede ligeledes nærmere bestemt, at medregningen kun er er mulig, for så vidt som den pågældende lærer ved udløbet af denne periode fortsat er ansat under ministeriet for undervisning og merit.
43
Det er under hensyntagen til samtlige de bestemmelser, der er nævnt i de to foregående præmisser, at Domstolen fastslog, at en national lovgivning som den i hovedsagen omhandlede indebærer en forskelsbehandling til skade for lærere med tidsbegrænset ansættelse i forhold til lærere, der er ansat tidsubegrænset på grundlag af almindelige udvælgelsesprøver, som ikke er omfattet af de begrænsninger, der er nævnt i den foregående præmis (dommen i sagen Ministero dell’Istruzione og INPS, præmis 60).
44
Det følger således af dommen i sagen Ministero dell’Istruzione og INPS, at en lovgivning som den i hovedsagen omhandlede indebærer en forskelsbehandling som omhandlet i rammeaftalens § 4, og at den medregningsmekanisme, der er fastsat i artikel 4, stk. 3, i præsidentielt dekret nr. 399/1988, som den forelæggende ret tillægger særlig betydning, er en del af de regler, der indfører en sådan forskelsbehandling.
45
Det skal tilføjes, således som den forelæggende ret selv har fremhævet, at mens to tredjedele af den anciennitet, der tages i betragtning ved fastansættelsen af en lærer, anerkendes i retlig og økonomisk forstand, sker en eventuel medregning af en tredjedel af ancienniteten i henhold til artikel 4, stk. 3, i præsidentielt dekret nr. 399/1988 udelukkende i økonomisk forstand.
46
Det følger heraf, at den nævnte medregningsmekanisme ikke alene er kendetegnet ved den omstændighed, der er nævnt i denne doms præmis 42, at dens eventuelle anvendelse – som forudsætter, at den pågældende person stadig udfører opgaver som fastansat lærer – udskydes i flere år – i ED’s tilfælde indtil fuldførelsen af det 16. tjenesteår – og dermed er fremtidig og usikker, men ligeledes ved den omstændighed, at virkningerne af denne mekanisme, selv når den anvendes, har en begrænset rækkevidde.
47
Den omstændighed, at anvendelsen af denne mekanisme i visse tilfælde eventuelt kan være til fordel for de pågældende lærere, kan derfor i givet fald kun delvist kompensere for den forskelsbehandling, der på tidspunktet for deres fastansættelse er sket som følge af anvendelsen af en national lovgivning som den i hovedsagen omhandlede.
48
Under alle omstændigheder skal det objektivt vurderes, om der foreligger en mindre gunstig behandling som omhandlet i rammeaftalens § 4, stk. 1 (dom af 20.2.2024, X (Ingen opsigelsesgrund), C-715/20, EU:C:2024:139, præmis 51). Spørgsmålet om, hvorvidt der foreligger en forskelsbehandling, skal derfor vurderes på grundlag af de faktiske og retlige omstændigheder, der kan konstateres på det tidspunkt, hvor den person, der mener at være udsat for forskelsbehandling, påberåber sig denne forskelsbehandling, uden at eventuelle fremtidige forhold, hvis eksistens og nøjagtige rækkevidde fortsat er usikre på dette tidspunkt, kan tages i betragtning.
49
For at en forskellig behandling kan udgøre en forskelsbehandling, der er forbudt i henhold til rammeaftalens § 4, er det en betingelse, at den vedrører sammenlignelige situationer, og at den ikke er begrundet i objektive forhold (dommen i sagen Ministero dell’Istruzione og INPS, præmis 61 og den deri nævnte retspraksis).
50
Hvad således for det andet angår sammenligneligheden af de omhandlede situationer skal det med henblik på bedømmelsen af, om arbejdstagere udfører samme eller lignende arbejde som omhandlet i rammeaftalen, i henhold til dennes § 3, stk. 2, og § 4, stk. 1, undersøges, om disse arbejdstagere, henset til en helhed af omstændigheder, herunder arbejdets art, uddannelseskrav og arbejdsforhold, kan anses for at befinde sig i en sammenlignelig situation. Såfremt det kan lægges til grund, at personer med tidsbegrænset ansættelse udfører de samme opgaver for den samme arbejdsgiver som personer med tidsubegrænset ansættelse under deres ansættelse eller bestrider den samme stilling som disse, skal disse to kategorier af personer i princippet anses for at være sammenlignelige (dommen i sagen Ministero dell’Istruzione og INPS, præmis 62 og 63 og den deri nævnte retspraksis).
51
I denne henseende fremgår det af forelæggelsesafgørelsen, at det i hovedsagen er ubestridt, at de omhandlede situationer er sammenlignelige, navnlig hvad angår de opgaver, der udføres af lærere med tidsbegrænset ansættelse og fastansatte lærere.
52
I øvrigt har Domstolen allerede fastslået, at de opgaver, der udføres af ikke-fastansatte lærere, såsom ED, principielt skal anses for at være sammenlignelige med de opgaver, der udføres af fastansatte lærere (jf. i denne retning dommen i sagen Ministero dell’Istruzione og INPS, præmis 67 og den deri nævnte retspraksis).
53
Hvad for det tredje og sidste angår spørgsmålet om, hvorvidt en forskelsbehandling som den i hovedsagen omhandlede kan begrundes ved »objektive forhold« som omhandlet i rammeaftalens § 4, skal det bemærkes, at dette begreb skal forstås således, at en forskellig behandling af arbejdstagere med tidsbegrænset ansættelse og fastansatte personer ikke kan begrundes med, at denne forskel er fastsat ved en generel og abstrakt national retsforskrift, såsom en lov eller en kollektiv overenskomst. Dette begreb kræver, at den konstaterede ulige behandling er begrundet i, at der foreligger præcise og konkrete omstændigheder, der kendetegner det ansættelsesvilkår, der er tale om, i den særlige sammenhæng, det indgår i (dommen i sagen Ministero dell’Istruzione og INPS, præmis 69 og den deri nævnte retspraksis).
54
På grundlag af objektive og gennemsigtige kriterier skal det kunne efterprøves, om denne ulighed opfylder et reelt behov, at den er egnet til at nå det forfulgte formål, og at den er nødvendig herfor. Disse omstændigheder kan bl.a. opstå på grund af den særlige art opgaver, med henblik på hvis udførelse tidsbegrænsede kontrakter er indgået, samt de hermed forbundne kendetegn eller i givet fald på grund af en medlemsstats forfølgelse af et lovligt socialpolitisk formål (dommen i sagen Ministero dell’Istruzione og INPS, præmis 70 og den deri nævnte retspraksis).
55
I det foreliggende tilfælde har den forelæggende ret anført, at de objektive forhold, som den italienske regering har påberåbt sig i den sag, der gav anledning til Motter-dommen, kan overføres på den foreliggende sag. Det fremgår af sidstnævnte doms præmis 42, at denne regering påberåbte sig formål, der i det væsentlige bestod i dels at afspejle forskellene i arbejdet mellem fastansatte lærere, der fra begyndelsen er blevet ansat efter afholdelsen af almindelige udvælgelsesprøver, og lærere, der er blevet fastansat efter at have opnået erhvervserfaring i henhold til tidsbegrænsede ansættelseskontrakter, dels at undgå omvendt forskelsbehandling til skade for de førstnævnte. Det skal ligeledes præciseres, at den nævnte regering i sit skriftlige indlæg ligeledes har henvist til de formål, som Domstolen undersøgte i Motter-dommen.
56
Ifølge Domstolens praksis kan ethvert af disse formål anses for at udgøre et »objektivt forhold« som omhandlet i rammeaftalens § 4, stk. 1 eller 4 (dommen i sagen Ministero dell’Istruzione og INPS, præmis 73 og den deri nævnte retspraksis).
57
Domstolen anerkendte ligeledes, at de nævnte formål principielt og med forbehold af den forelæggende rets efterprøvelse kan anses for at tilsigte at opfylde et reelt behov, og at den i hovedsagen omhandlede nationale lovgivning principielt kan anses for egnet til at nå de samme mål (jf. i denne retning dommen i sagen Ministero dell’Istruzione og INPS, præmis 75 og 76 og den deri nævnte retspraksis).
58
Domstolen fastslog imidlertid, at en lovgivning som den i hovedsagen omhandlede går ud over, hvad der er nødvendigt for at nå de to formål, der er nævnt i denne doms præmis 55, for så vidt som den fastsætter, at en undervisningsperiode, som ikke har varet 180 dage pr. år, eller som ikke er blevet tilbagelagt kontinuerligt fra den 1. februar og indtil afgivelsen af årskarakter ved skoleårets afslutning, ikke tages i betragtning, end ikke i begrænset omfang, og for så vidt som denne udelukkelse sker i kombination med, at medregningen af anciennitet på mere end fire år, der er optjent i henhold til tidsbegrænsede ansættelseskontrakter, begrænses til to tredjedele (jf. i denne retning dommen i sagen Ministero dell’Istruzione og INPS, præmis 81).
59
Domstolen fastslog således i præmis 84 i dommen i sagen Ministero dell’Istruzione og INPS, at rammeaftalens § 4 er til hinder for en national lovgivning som den i hovedsagen omhandlede, idet den i forbindelse med denne fortolkning tog hensyn til den omstændighed, at denne lovgivning efter et vist antal tjenesteår tillader, at en tredjedel af den anciennitet, der ikke er taget i betragtning ved den pågældendes fastansættelse, medregnes i økonomisk forstand.
60
Endelig har den forelæggende ret henvist til muligheden for, at den objektive begrundelse for den i hovedsagen omhandlede forskelsbehandling består i denne medregningsmekanisme, der er fastsat i artikel 4, stk. 3, i præsidentielt dekret nr. 399/1988.
61
Ud over den omstændighed, at anvendelsen af denne mekanisme er fremtidig og usikker, og at den, selv når den finder anvendelse, kun har en begrænset rækkevidde, skal det i denne henseende fastslås, at for så vidt som den nævnte mekanisme, således som det fremgår af denne doms præmis 44, er en del af de regler, der danner grundlag for en sådan forskelsbehandling, kan den ikke påberåbes som et »objektivt forhold« som omhandlet i rammeaftalens § 4 med henblik på at begrunde denne forskelsbehandling.
62
Henset til ovenstående betragtninger skal de forelagte spørgsmål besvares med, at rammeaftalens § 4 skal fortolkes således, at denne bestemmelse er til hinder for en national lovgivning, der med henblik på anerkendelse af en arbejdstagers anciennitet ved dennes fastansættelse som tjenestemand begrænser hensyntagen til de tjenesteperioder, der ud over fire år er tilbagelagt i henhold til tidsbegrænsede ansættelseskontrakter, til to tredjedele, herunder når den resterende tredjedel af tjenesteperioderne efter et vist antal tjenesteår på ny medregnes alene i økonomisk forstand.
Sagsomkostninger
63
Da sagens behandling i forhold til hovedsagens parter udgør et led i den sag, der verserer for den forelæggende ret, tilkommer det denne at træffe afgørelse om sagsomkostningerne. Bortset fra nævnte parters udgifter kan de udgifter, som er afholdt i forbindelse med afgivelse af indlæg for Domstolen, ikke erstattes.
På grundlag af disse præmisser kender Domstolen (Syvende Afdeling) for ret:
§ 4 i rammeaftalen om tidsbegrænset ansættelse, som blev indgået den 18. marts 1999 og er knyttet som bilag til Rådets direktiv 1999/70/EF af 28. juni 1999 om rammeaftalen vedrørende tidsbegrænset ansættelse, der er indgået af EFS, UNICE og CEEP,
skal fortolkes således, at
denne bestemmelse er til hinder for en national lovgivning, der med henblik på anerkendelse af en arbejdstagers anciennitet ved dennes fastansættelse som tjenestemand begrænser hensyntagen til de tjenesteperioder, der ud over fire år er tilbagelagt i henhold til tidsbegrænsede ansættelseskontrakter, til to tredjedele, herunder når den resterende tredjedel af tjenesteperioderne efter et vist antal tjenesteår på ny medregnes alene i økonomisk forstand.
Underskrifter
(
*1
) – Processprog: italiensk.
(
i
) – Den foreliggende sags navn er et vedtaget navn. Det svarer ikke til et navn på en part i sagen.