Foreløbig udgave
FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA GENERALADVOKAT
A.
RANTOS
fremsat den 19.
marts 2026 (1)
Sag C-762/24 P
Conserve Italia – Consorzio Italiano fra cooperative agricole Soc. coop.
agr.,
Conserves France SA
mod
Europa-Kommissionen
» Appel – konkurrence – artikel 101
TEUF – karteller – forordning (EF) nr. 1/2003 – bøder – artikel 23, stk. 2 – fastsættelse af det lovbestemte bødeloft – relevant omsætning – enhed, der driver virksomhed inden for forarbejdning af landbrugsvarer – enhed, der driver virksomhed som et andelsselskab – enhed, der både kan betegnes som en »virksomhed« og en »virksomhedssammenslutning« «
I.      Indledning
1.        Conserve Italia – Consorzio Italiano fra cooperative agricole Soc. coop. agr. (herefter »Conserve Italia«) og Conserves France SA (herefter under ét »appellanterne«) har med deres appel nedlagt påstand om ophævelse af Den Europæiske Unions Rets dom af 4.
september 2024, Conserve Italia og Conserves France mod Kommissionen (T-59/22, herefter »den appellerede dom«, EU:T:2024:574), hvorved Retten frifandt Europa-Kommissionen for appellanternes påstand om delvis annullation af Kommissionens afgørelse C(2021) 8259 final af 19.
november 2021 om en procedure i henhold til artikel 101
TEUF og EØS-aftalens artikel 53 (2) (sag AT.40127 – grøntkonserves) (herefter »den omtvistede afgørelse«) (3) og om nedsættelse af den bøde, som de blev pålagt. Ved denne afgørelse pålagde Kommissionen nærmere bestemt appellanterne en bøde på 20
mio.
EUR til solidarisk hæftelse for i årene 2000 til 2013 at have deltaget i et kartel på markedet for afsætning af grønærter og/eller gulerødder på dåse samt majs på dåse.
2.        I forbindelse med den foreliggende appel såvel som i søgsmålet i første instans har appellanterne hverken bestridt eksistensen af den omhandlede overtrædelse eller deres deltagelse heri, men udelukkende kritiseret størrelsen af den bøde, som Kommissionen pålagde dem. De har nærmere bestemt gjort gældende, at Conserve Italia i kraft af sin karakter af andelsforetagende og sin struktur med vertikal gensidighed burde være blevet kvalificeret som en »virksomhedssammenslutning«. Det lovbestemte loft på 10%, som er fastsat i artikel 23, stk. 1, i forordning (EF) nr. 1/2003 (4), burde dermed ikke være blevet beregnet på basis af den samlede omsætning hos Conserve Italia-gruppen i dennes egenskab af »virksomhed« i henhold til denne bestemmelses stk. 2, men i henhold til den nævnte bestemmelses stk. 3 alene på basis af den omsætning, som Conserve Italia havde på de af kartellet omfattede forarbejdede varer, idet disse varer blev leveret af 350 landbrugsbedrifter, der handlede i egenskab af »medlemmer« af Conserve Italia.
3.        Den foreliggende sag giver således Domstolen lejlighed til at præcisere de regler, der finder anvendelse på fastlæggelsen af det lovbestemte loft over de bøder, som kan pålægges af Kommissionen i tilfælde af overtrædelse af konkurrencereglerne, navnlig når den omhandlede enhed er blevet kvalificeret som både en »virksomhed« og en »virksomhedssammenslutning«.
II.    Retsforskrifter
A.      Forordning nr. 1/2003
4.        Artikel 23 i forordning nr. 1/2003 med overskriften »Bøder« bestemmer i stk. 2:
»Kommissionen kan ved beslutning pålægge virksomheder og virksomhedssammenslutninger bøder, hvis de forsætligt eller uagtsomt:
a)      overtræder artikel [101
TEUF] eller [102 TEUF] […]
[…]
Bøden kan for hver af de virksomheder, som har deltaget i overtrædelsen, ikke overstige 10% af den samlede omsætning i det foregående regnskabsår.
Hvis en overtrædelse begået af en virksomhedssammenslutning vedrører medlemsvirksomhedernes aktiviteter, kan bøden ikke overstige 10% af summen af den samlede omsætning for de medlemmer, der er aktive på det marked, der er berørt af den af virksomhedssammenslutningen begåede overtrædelse.
[…]«
B.      Retningslinjer for beregning af bøder
5.        Retningslinjerne for beregningen af bøder efter artikel 23, stk. 2, litra
a), i forordning nr. 1/2003 (herefter »retningslinjer for beregning af bøder«) (5) foreskriver i punkt 14, 32 og 33:
»14. Hvis en overtrædelse begået af en virksomhedssammenslutning vedrører medlemmernes aktiviteter, svarer afsætningens værdi normalt til den samlede værdi af medlemmernes afsætning.
[…]
32.       For den enkelte virksomhed og virksomhedssammenslutning, der deltager i overtrædelsen, skal den endelige bøde under ingen omstændigheder overstige 10% af dens samlede omsætning i det foregående regnskabsår, som det fremgår af artikel 23, stk. 2, i forordning nr. 1/2003.
33.       Hvis en overtrædelse begået af en virksomhedssammenslutning vedrører medlemmernes aktiviteter, skal bøden ikke overstige 10% af summen af den samlede omsætning for de medlemmer, der er aktive på det marked, der berøres af sammenslutningens overtrædelse.«
III. Tvistens baggrund og den omtvistede afgørelse
6.        Tvistens baggrund, som beskrevet af Retten i den appellerede doms præmis
2-9, kan med henblik på dette forslag til afgørelse sammenfattes som følger.
7.        Conserve Italia og datterselskabet Conserves France, hvori Conserve Italia ejer 99,77%, driver virksomhed på markedet for forarbejdning af fødevarer.
8.        Med den omtvistede afgørelse konstaterede Kommissionen, at appellanterne havde deltaget i en samlet overtrædelse af artikel 101, stk. 1,
TEUF og af EØS-aftalens artikel 53, stk. 1. Denne overtrædelse bestod i, at de i perioden fra den 15.
marts 2000 til den 1.
oktober 2013 koordinerede priserne, delte markederne mellem sig og udvekslede følsomme oplysninger om afsætningen af visse typer grøntkonserves til distributørerne eller restaurationsbranchen i EØS. Nærmere bestemt havde appellanterne deltaget i to særskilte aftaler, hvoraf den ene gjaldt salg af grøntsager på dåse såsom grønne bønner, grønærter og blandinger af ærter og gulerødder og den anden salg af majs på dåse (6).
9.        Kommissionen pålagde følgelig appellanterne en bøde solidarisk på 20
mio.
EUR efter artikel 23, stk. 2 og 3, i forordning nr. 1/2003 og retningslinjerne for beregning af bøder (7).
IV.    Sagen for Retten og den appellerede dom
10.      I henhold til den fulde prøvelsesret som fastsat i artikel 261
TEUF og i artikel 31 i forordning nr. 1/2003 anlagde appellanterne søgsmål for Retten med påstand om dels delvis annullation af den omtvistede afgørelse for så vidt angik fastsættelsen af bødens størrelse, dels nedsættelse af størrelsen af den bøde, som de var blevet pålagt.
11.      Til støtte for deres påstande påberåbte appellanterne sig to anbringender vedrørende for det første en tilsidesættelse af artikel 23, stk. 2, i forordning nr. 1/2003 og af punkt 33 i retningslinjerne for beregning af bøder med hensyn til bestemmelsen af den omsætning, der blev lagt til grund for beregningen af bødeloftet (8), og for det andet en tilsidesættelse af artikel 101
TEUF og af artikel 23, stk. 3, i forordning nr. 1/2003 samt de nævnte retningslinjers punkt
14, 19, 20, 22, 24 og 25 med hensyn til fastsættelsen af bødens grundbeløb (9).
12.      Ved den appellerede dom frifandt Retten Kommissionen.
13.      Det første anbringende om det lovbestemte bødeloft, der blev fastsat og anvendt af Kommissionen i den omtvistede afgørelse, blev af Retten forkastet som ugrundet med den nærmere bestemte begrundelse, at Conserve Italia med rette var blevet kvalificeret som »virksomhed« af Kommissionen som omhandlet i artikel 23, stk. 2, andet afsnit, i forordning nr. 1/2003, hvorfor appellanternes argumenter om den parallelle betegnelse af Conserve Italia som »virksomhedssammenslutning« ikke var relevante, og deres argumenter vedrørende for det første den specifikke retlige og faktiske situation, nemlig Conserve Italias gensidighedsstruktur, og for det andet dennes og dens medlemmers adfærd på de af overtrædelsen berørte markeder i øvrigt enten ikke var relevante for fastsættelsen af det lovbestemte loft for den bøde, der skulle pålægges appellanterne efter denne forordnings artikel 23, stk. 2, andet afsnit, eller ikke begrundede (den appellerede doms præmis
29-46). Endvidere fastslog Retten, at betingelserne for anvendelse af det lovbestemte bødeloft i den nævnte forordnings artikel 23, stk. 2, tredje afsnit, under alle omstændigheder ikke var opfyldt (denne doms præmis
47-51).
14.      Med hensyn til det andet anbringende om beregningen af grundbeløbet for den bøde, der blev pålagt appellanterne, som ikke er blevet fremført i forbindelse med den foreliggende appel, forkastede Retten det ligeledes som ugrundet, idet den bl.a. med hensyn til fastsættelsen af afsætningens værdi henviste til visse af sine vurderinger i forbindelse med det første anbringende (den nævnte doms præmis
67 og 68).
V.      Retsforhandlingerne for Domstolen og parternes påstande
15.      Den 31.
oktober 2024 iværksatte appellanterne appel til prøvelse af den appellerede dom. De har nedlagt påstand om, at denne dom ophæves, at størrelsen af den dem pålagte bøde nedsættes, og at Kommissionen tilpligtes at betale sagsomkostningerne i forbindelse med appelsagen såvel som sagen i første instans.
16.      Kommissionen har nedlagt påstand om, at appellen forkastes, og at appellanterne tilpligtes at betale sagsomkostningerne.
17.      Parterne har afgivet mundtlige indlæg og besvaret spørgsmål fra Domstolen i retsmødet den 17.
december 2025.
VI.    Bedømmelse
18.      Appellanterne har til støtte for deres appel fremsat to anbringender. Det første anbringende vedrører en begrundelsesmangel og en fejlagtig anvendelse af artikel 23, stk. 2, i forordning nr. 1/2003. Det andet anbringende, som delvist overlapper med det første, vedrører retlige fejl begået af Retten i henseende til de krav, der stilles i denne bestemmelse, sammenholdt med artikel 49 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder (herefter »chartret«).
A.      Indledende bemærkninger
19.      Før jeg undersøger disse anbringender, vil jeg gøre nogle indledende bemærkninger. For så vidt som appellen i sin helhed vedrører anvendelsen af artikel 23, stk. 2, andet og tredje afsnit, i forordning nr. 1/2003, finder jeg det nødvendigt at minde om disse bestemmelsers indhold og anvendelse henset til deres ordlyd, deres tilblivelseshistorie, den sammenhæng, hvori de indgår, og de mål, der forfølges hermed (10).
20.      Hvad i første række angår ordlyden af artikel 23, stk. 2, andet afsnit, i forordning nr. 1/2003 fastsætter denne bestemmelse den generelle regel om, at det lovbestemte loft »for hver af de virksomheder, som har deltaget i overtrædelsen«, ikke må overstige 10% af den samlede omsætning, mens tredje afsnit derimod fremstår som en art lex specialis, idet det herved fastsættes, at »[h]vis en overtrædelse begået af en virksomhedssammenslutning vedrører medlemsvirksomhedernes aktiviteter, kan bøden ikke overstige 10% af summen af den samlede omsætning for de medlemmer, der er aktive på det marked, der er berørt af den af virksomhedssammenslutningen begåede overtrædelse« (11).
21.      Det fremgår af det indbyrdes forhold mellem disse afsnit, at når en enhed, der deltager i en overtrædelse af EU-konkurrenceretten, kvalificeres som »virksomhedssammenslutning«, er Kommissionen normalt forpligtet til at anvende den generelle regel om beregning af det lovbestemte bødeloft, der er fastsat i andet afsnit, medmindre to betingelser er opfyldt, nemlig for det første at overtrædelsen »vedrører« medlemmernes aktiviteter, for det andet at mindst nogle af denne virksomhedssammenslutnings medlemmer er »aktive på det marked, der er berørt af overtrædelsen«. Den første betingelse forekommer forholdsvis let at opfylde, eftersom »virksomhedssammenslutningerne« normalt forsvarer deres medlemmers fælles interesser, navnlig over for andre økonomiske aktører (12), og derfor let fremstår således, at deres aktiviteter »vedrører« deres medlemmers aktiviteter, idet verbet »vedrøre« opfattes bredt og ikke er nøje defineret. Den anden betingelse er mere krævende, for så vidt som medlemmerne skal være »aktive på det marked, der er berørt af den af virksomhedssammenslutningen begåede overtrædelse«. Eftersom denne anden betingelse nødvendigvis indebærer, at den første betingelse er opfyldt, består den eneste betingelse, der skal opfyldes ifølge tredje afsnit, reelt i, at den af virksomhedssammenslutningen begåede overtrædelse vedrører et marked, hvor dennes medlemmer er aktive.
22.      Det følger heraf, at en virksomhedssammenslutnings omsætning generelt udgør et egnet grundlag for fastsættelsen af det lovbestemte bødeloft, når sammenslutningen selv er aktiv på det af overtrædelsen berørte marked, for så vidt som den selv afsætter varer på dette marked – en afsætning, der bogføres i dens omsætning. Hvis dette ikke er tilfældet, og overtrædelsen vedrører et marked, hvor denne sammenslutnings medlemmer er aktive, kan den dog selv blive pålagt en bøde på indtil 10% af disse aktive medlemmers omsætning.
23.      En ren ordlydsfortolkning af artikel 23, stk. 2, andet og tredje afsnit, i forordning nr. 1/2003 gør det imidlertid ikke muligt at dække alle situationer. Det er f.eks. spørgsmålet om, hvilken referenceomsætning, der skal lægges til grund for den bedst egnede, når visse medlemmer af sammenslutningen er aktive på det relevante marked, og sammenslutningen selv ligeledes udøver selvstændig virksomhed på dette marked. Skal den generelle regel (andet afsnit) i en sådan situation have forrang for lex specialis (tredje afsnit)?
24.      I så henseende kan må jeg i anden række med hensyn til tilblivelseshistorien for artikel 23, stk. 2, i forordning nr. 1/2003 konstatere, at der i den gamle forordning nr. 17 ikke fandtes en bestemmelse svarende til tredje afsnit (13). Det har dog ikke hindret Unionens retsinstanser, herunder Retten, i at beregne det lovbestemte loft over en bøde, der pålægges virksomhedssammenslutninger, ved at tage udgangspunkt i omsætningen hos disses medlemmer, når en sådan beregning bedre kunne afspejle sammenslutningens størrelse og økonomiske styrke på markedet (14). Denne tilgang blev i øvrigt bekræftet af Domstolen i Finnboard-dommen, idet den fastslog, at »når en sammenslutning af virksomheder, hvis omsætning som oftest ikke svarer til sammenslutningens størrelse og styrke på markedet, skal pålægges en bøde, er det – som anført af Kommissionen – kun muligt at fastsætte en sanktion, der er afskrækkende, hvis der tages hensyn til medlemsvirksomhedernes omsætning […] Det er herved ikke nødvendigt, at sammenslutningens medlemmer faktisk har deltaget i overtrædelsen, idet det er tilstrækkeligt, at sammenslutningen i henhold til sine interne regler kan forpligte medlemmerne« (15). Det var først efter denne dom, at EU-lovgiver i sit forslag til forordning nr. 1/2003 tilføjede dette tredje afsnit til denne forordnings artikel 23, stk. 2. Dette afsnit, som hverken optrådte i Kommissionens oprindelige forslag til forordning (16) eller i Parlamentets forskellige ændringsforslag (17), blev nemlig først indført i sidste fase af vedtagelsen af denne forordning, sandsynligvis for at kodificere denne retspraksis, der hidrører fra anvendelsen af artikel 15, stk. 2, i forordning nr. 17 (18).
25.      Efter denne kodificering i forordning nr. 1/2003 af retspraksis afsagde Domstolen to domme af relevans for anvendelsen på virksomhedssammenslutninger af reglerne for beregning af det lovbestemte bødeloft, nemlig dels dommen i sagen Coop de France bétail et viande (19) (som dog vedrørte analysen af artikel 15, stk. 2, i forordning nr. 17), dels dommen i sagen om notarer i Litauen. I begge sager bekræftede og bestyrkede Domstolen tanken om, at anvendelsen af omsætningen hos medlemmerne af en sammenslutning er begrundet i behovet for bedre at kunne afspejle størrelsen og den økonomiske styrke af den virksomhedssammenslutning, der har begået en overtrædelse af konkurrenceretten, med henblik på at fastsætte en sanktion, der er reelt afskrækkende (20).
26.      Hvad endelig i tredje og sidste række angår de formål, der forfølges med artikel 23, stk. 2, i forordning nr. 1/2003, påpeger jeg, at i overensstemmelse med Domstolens faste praksis er formålet med fastlæggelsen af et lovbestemt loft at undgå, at pålæggelsen af en bøde på et beløb, der er højere end dette loft, overstiger virksomhedens (eller virksomhedssammenslutningens) betalingsevne på det tidspunkt, hvor den identificeres som ansvarlig for overtrædelsen, og hvor den pålægges en økonomisk sanktion af Kommissionen (21). Denne bestemmelse skal således sikre, at bøderne ikke er urimelige i forhold til størrelsen af den virksomhed, der har deltaget i overtrædelsen, idet det faktisk kun er den samlede omsætning, som kan give en omtrentlig forestilling herom (22). Dette formål skal imidlertid kombineres med ønsket om at give bøden en tilstrækkeligt afskrækkende karakter, hvilket kan begrunde, at der tages hensyn til den omhandlede virksomheds størrelse og økonomiske styrke, dvs. de samlede ressourcer for ophavsmanden til overtrædelsen (23).
27.      Det er i lyset af disse principper, at den foreliggende appel skal undersøges.
B.      Det første anbringende vedrørende en begrundelsesmangel og en tilsidesættelse af artikel 23, stk. 2, i forordning nr. 1/2003
28.      Med det første anbringende, som består af to led, har appellanterne gjort gældende, at den appellerede dom er behæftet med en åbenbar begrundelsesmangel, for så vidt som Retten, idet den med urette kvalificerede Conserve Italia som »virksomhed« med henblik på fastlæggelsen af bødeloftet i henhold til artikel 23, stk. 2, i forordning nr. 1/2003, blot bekræftede Kommissionens ræsonnement og ikke tog hensyn til appellanternes argumenter om kendetegnene ved et gensidigt andelsselskab som f.eks. Conserve Italia og dets funktionsmåde (første led). Endvidere tilsidesatte Retten denne forordnings artikel 23, stk. 2, idet den bekræftede anvendelsen af samme forordnings artikel 23, stk. 2, andet afsnit, med henblik på beregningen af den bøde, der blev pålagt af Kommissionen i den omtvistede afgørelse, samtidig med at den lagde til grund, at betingelserne for anvendelse af den nævnte forordnings artikel 23, stk. 2, tredje afsnit, ikke var opfyldt (andet led).
1.      Formaliteten
29.      Indledningsvis skal det anføres, at Kommissionen uden officielt at fremsætte en formalitetsindsigelse har udtrykt tvivl med hensyn til formaliteten vedrørende det første appelanbringende med den begrundelse, at appellanterne nærmere bestemt har ændret sagens genstand, som den forelå for Retten. Selv om appellanterne i forbindelse med sagen i første instans søgte at godtgøre, at Kommissionen fejlagtigt havde kvalificeret dem som »virksomhed«, og at den følgelig med urette havde udelukket at anvende den bestemmelse om fastlæggelsen af bødeloftet, der efter dens opfattelse var gældende for »virksomhedssammenslutninger«, dvs. artikel 23, stk. 2, tredje afsnit, i forordning nr. 1/2003, må det nemlig konstateres, at appellanterne i henhold til den foreliggende appels første anbringende ikke længere har anfægtet den appellerede dom, for så vidt som Retten herved bekræftede kvalificeringen af Conserve Italia som en »virksomhed« (24), men i det væsentlige har gjort gældende, at selv med denne kvalificering burde Retten set i lyset af denne virksomheds særlige karakter have ændret den omtvistede afgørelse og anvendt den nævnte bestemmelse på dem (25).
30.      I denne henseende erindrer jeg om, at der i henhold til artikel 170, stk. 1, i Domstolens procesreglement ikke må foretages nogen ændring i appelskriftet af sagens genstand, som den forelå for Retten, idet Domstolen under en appel kun har kompetence til at tage stilling til den retlige afgørelse, der er blevet truffet vedrørende de anbringender, der blev behandlet i første instans (26).
31.      I den foreliggende sag fremgår det af undersøgelsen af sagens akter i første instans, at selv om appellanterne i deres stævning faktisk gjorde gældende, at Kommissionen fejlagtigt havde kvalificeret Conserve Italia som »virksomhed« frem for »virksomhedssammenslutning« (27), hvilket medførte, at den ikke anvendte artikel 23, stk. 2, tredje afsnit, i forordning nr. 1/2003 (28), nuancerede de denne tilgang i forbindelse med deres replik, hvori de accepterede muligheden af, at Conserve Italia blev betragtet som både »virksomhed« og »virksomhedssammenslutning«, idet de tilføjede, at Conserve Italia »primært« hørte til i sidstnævnte kategori (29). Det følger heraf, at appellanternes argumentation ikke kan anses for at være »ny«, eftersom spørgsmålet om anvendeligheden af denne forordnings artikel 23, stk. 2, tredje afsnit, uanset den valgte kvalificering af Conserve Italia, er blevet rejst og drøftet for Retten, bl.a. henset til dennes særlige karakter (30).
32.      På grundlag af ovenstående overvejelser er jeg af den opfattelse, at det første appelanbringende skal antages til realitetsbehandling.
2.      Realiteten
a)      Det første anbringendes første led vedrørende en begrundelsesmangel i den appellerede dom
1)      Parternes argumenter
33.      Til støtte for det første anbringendes første led har appellanterne nærmere bestemt gjort gældende, at den appellerede doms præmis
31-52 er behæftet med en begrundelsesmangel, for så vidt som Retten, idet den på den ene side kvalificerede Conserve Italia som en »virksomhed«, der er omfattet af bestemmelserne i artikel 23, stk. 2, andet afsnit, i forordning nr. 1/2003, og på den anden side afviste argumenterne for at kvalificere Conserve Italia som en »virksomhedssammenslutning« som irrelevante, blot bekræftede Kommissionens ræsonnement uden at tage hensyn til argumenterne om kendetegnene ved et gensidigt andelsselskab, der sælger mange forskellige varer, som f.eks. Conserve Italia, og dets funktionsmåde (31). I denne forbindelse kræver Domstolens praksis, at Kommissionen ikke udøver sin beføjelse til »formalistisk« at pålægge sanktioner, uden at der er taget behørigt hensyn til den pågældende virksomheds kendetegn (32). Ved at kende Conserve Italias kendetegn irrelevante undlod Retten imidlertid ikke blot at undersøge dem med henblik på sin afgørelse, men begrundede heller ikke afvisningen af appellanternes argumenter tilstrækkeligt.
34.      Kommissionen har gjort gældende, at appellanternes skriftlige indlæg ikke gør det muligt præcist at identificere de angivelige begrundelsesmangler, idet de i det væsentlige blot gengiver de argumenter, der allerede er fremført for Retten, og således har til formål at opnå, at Domstolen foretager en ny behandling af søgsmålet i første instans. Kommissionen er af den opfattelse, at appellanternes argumentation ikke kan antages til realitetsbehandling, og at den under alle omstændigheder er ugrundet.
2)      Bedømmelse
35.      Indledningsvis skal jeg minde om, at ifølge Domstolens faste praksis skal Retten ifølge den begrundelsespligt, der påhviler den i medfør af artikel 296, stk. 2,
TEUF og af artikel 36 og artikel 53, første afsnit, i statutten for Den Europæiske Unions Domstol, klart og utvetydigt angive de betragtninger, som den har lagt til grund, således at de berørte parter kan få kendskab til grundlaget for den trufne beslutning, og således at Domstolen kan udøve sin prøvelsesret (33). Som Domstolen ligeledes har præciseret, indebærer denne begrundelsespligt imidlertid ikke, at Retten skal fremkomme med en udtømmende fremstilling og et for et behandle alle de argumenter, der er fremført af sagens parter. Begrundelsen kan således fremgå indirekte, forudsat at de berørte parter kan få kendskab til begrundelsen for, at Retten ikke har godtaget deres argumenter, og at Domstolen kan råde over de oplysninger, der er nødvendige for, at den kan udøve sin prøvelsesret i forbindelse med en appelsag (34). Endvidere påpeger jeg, at begrundelsespligten udgør et væsentligt formkrav, som bør adskilles fra begrundelsens materielle indhold, der henhører under spørgsmålet om lovligheden af den anfægtede retsakt (35).
36.      Det er derfor i lyset af disse betragtninger, at det første anbringendes første led skal undersøges.
37.      I den henseende forekommer Retten i den foreliggende sag, og i modsætning til hvad appellanterne har gjort gældende, at have givet en tilstrækkelig begrundelse for, hvorfor den fandt, at deres argumenter om Conserve Italias kendetegn og funktionsmåde ikke kunne begrunde anvendelsen af artikel 23, stk. 2, tredje afsnit, i forordning nr. 1/2003.
38.      I første række lagde Retten i den appellerede doms præmis
27-32 nemlig til grund, at Kommissionen med rette havde kvalificeret Conserve Italia som en »virksomhed« som omhandlet i denne forordnings artikel 23, stk. 2, andet afsnit. Efter at have påpeget, at begrebet »virksomhed« inden for konkurrenceretten omfatter enhver enhed, der udøver en økonomisk aktivitet, uanset sin juridiske status og finansieringsmåde, fandt Retten med føje, at enhver aktivitet, der består i at udbyde varer eller tjenester på et givet marked, er at betragte som en sådan økonomisk aktivitet. Det var således netop tilfældet med Conserve Italia, hvis primære aktivitet bestod i at producere og sælge frugtdrikke og frugt- og grøntkonserves, nemlig den aktivitet, der ifølge den omtvistede afgørelse var berørt af overtrædelsen. Det var således ved anvendelse på den foreliggende sag af en fast retspraksis
(36), at Retten med rette konkluderede, at Conserve Italia var en »virksomhed«, og at det lovbestemte bødeloft skulle beregnes på grundlag af dens omsætning i overensstemmelse med den nævnte forordnings artikel 23, stk. 2, andet afsnit. Denne bedømmelse synes så meget desto mere begrundet, som appellanternes hovedargument, således som det er gengivet i punkt
29 i dette forslag til afgørelse, byggede på anfægtelsen af kvalificeringen af Conserve Italia som en »virksomhed«.
39.      I anden række lagde Retten til grund, at denne konklusion ikke kunne drages i tvivl af appellanternes argumenter, hvorved disse dels tilsigtede at anfægte kvalificeringen af Conserve Italia som en »virksomhed« med den begrundelse, at Conserve Italia var en »virksomhedssammenslutning« (den appellerede doms præmis
34 og 35) (37), dels søgte at begrunde anvendelsen af artikel 23, stk. 2, tredje afsnit, i forordning nr. 1/2003 med Conserve Italias angivelige kendetegn (denne doms præmis
37-46).
40.      For så vidt som kvalificeringen som »virksomhed« i forbindelse med den foreliggende appel ikke længere anfægtes (38), er alene argumenterne om Conserve Italias kendetegn, der kunne begrunde anvendelsen af denne forordnings artikel 23, stk. 2, tredje afsnit, relevante for bedømmelsen af, hvorvidt den appellerede doms begrundelse er tilstrækkelig.
41.      I denne henseende finder jeg det nødvendigt indledningsvis at minde om, at samtlige disse argumenter, således som de optrådte i stævningen i første instans, havde til formål at godtgøre, at Conserve Italia udelukkende skulle kvalificeres som »virksomhedssammenslutning« (39). Undersøgelsen af de nævnte argumenter i henseende til Rettens begrundelsespligt har således kun relevans, hvis Domstolen er af den opfattelse, at der, eventuelt til overflod, bestod en sådan pligt, for så vidt som denne kvalificering som »virksomhedssammenslutning« ville have været relevant for anvendelsen af den nævnte forordnings artikel 23, stk. 2.
42.      Under alle omstændigheder havde appellanterne baseret deres argumenter i første instans på talrige særlige kendetegn ved Conserve Italias lovgivningsmæssige, organisatoriske og driftsmæssige struktur med henblik på nærmere bestemt at godtgøre, at Conserve Italia kun var aktiv på det omhandlede marked for at forfølge sit formål om gensidighed til landbrugsbedrifternes bedste gennem andelsselskaberne i første led. Landbrugsbedrifterne udstak nemlig retningslinjer for Conserve Italia gennem andelsselskaberne i første led og traf beslutning om dens ledelse og indsats med det ene slutmål at forfølge et formål om gensidighed.
43.      Disse argumenter, som appellanterne fremførte i første instans, kan sammenfattes som følger:
–        Landbrugsbedrifterne er selvstændige enheder, der ikke er vertikalt integreret i Conserve Italia, men alene benytter Conserve Italia til at drive virksomhed på markedet for grøntkonserves (40).
–        Conserve Italia er ganske vist den enhed, som materielt udmøntede kartellet, men det er ikke Conserve Italia, der profiterer heraf (41).
–        Conserve Italias struktur har en overordentlig decentraliseret karakter, som adskiller den fra strukturen i en virksomhedssammenslutning, idet i) beslutningerne om typer og mængder af produkter og om strategierne træffes autonomt af landbrugsbedrifterne (42), ii) de retlige pligter, der påhviler landbrugsbedrifterne i medfør af Conserve Italias vedtægter, garanterer det decentrale forhold mellem Conserve Italia og landbrugsbedrifterne (43), iii) de pågældende varer forbliver landbrugsbedrifternes ejendom, indtil de er afsat til tredjemand på markedet, og landbrugsbedrifterne bærer fortsat risikoen for eventuelle tab eller forringelser af råvarerne, selv efter overdragelsen af landbrugsprodukterne (44), og iv) prisen på de omhandlede varer fastsættes efter salget af grøntkonservesprodukterne på markedet (45).
–        Conserve Italia opfylder betingelserne ifølge Unionens retspraksis for at kunne kvalificeres som en »virksomhedssammenslutning«, for det første for så vidt som den alene handler i landbrugsbedrifternes interesse (idet den således ikke er den eneste virksomhed på markedet), og for det andet fordi repræsentanterne for andelsselskaberne i første led er i flertal i dens ledelsesorganer, har stemmeflertal på generalforsamlingen og vælger størstedelen af medlemmerne i dens bestyrelse (46).
–        Conserve Italia har en struktur, der er sammenlignelig med strukturen i de landbrugsorganisationer, der er omfattet af EU’s ad
hoc-lovgivning (47), som pålægger producentorganisationerne at sikre, at produktionen planlægges og tilpasses efter efterspørgslen, navnlig hvad angår kvalitet og mængde, at fremme koncentrationen af udbuddet og markedsføringen af medlemmernes produktion, at reducere produktionsomkostningerne og stabilisere producentpriserne. For at et landbrugsandelsselskab kan få status af »producentorganisation« i henhold til EU-retten, er det bl.a. et krav, at i) de tilsluttede producenter på demokratisk vis udøver kontrol med deres organisation og dens beslutninger, at ii) det pågældende andelsselskab udbyder hovedparten af de produkter, som er leveret af medlemmerne, til salg, og at iii) provenuet af afsætningen af produkterne betales til de tilsluttede producenter på gennemsigtig vis. Ifølge appellanterne opfyldes samtlige disse betingelser af Conserve Italia som datterselskab af producentorganisationen »Apo Conerpo« (48).
44.      I denne henseende undersøgte Retten i den appellerede doms præmis
37-45 de forskellige argumenter vedrørende Conserve Italias kendetegn med hensyn til realiteten og nåede til den konklusion, at disse argumenter i det væsentlige var irrelevante af følgende grunde:
–        Et andelsselskabs udøvelse af en økonomisk aktivitet kan principielt ikke unddrages anvendelsen af de EU-retlige konkurrenceregler, og betingelserne for anvendelsen af disse regler på andelssektoren kan ikke være forskellige fra de betingelser, der gælder for anvendelsen heraf på andre former for virksomhedsorganisation, idet en økonomisk enhed, der er organiseret efter andelsprincipperne meget vel kan kvalificeres som en virksomhed, uanset sin karakter af gensidighed (den appellerede doms præmis
37 og
38) (49).
–        Den omstændighed, at Conserve Italia ikke har profiteret af den af sidstnævnte begåede overtrædelse henset til
virksomhedens gensidighedsbaserede aktivitet, men at denne overtrædelse alene kom de berørte landbrugsbedrifter til gode, havde, såfremt dette måtte anses for godtgjort, ingen betydning for det forhold, at Conserve Italia udøvede en økonomisk aktivitet på det marked, der var berørt af overtrædelsen, og at den begik den nævnte overtrædelse (den appellerede doms præmis
39).
–        Den omstændighed, at Conserve Italia udøvede sin aktivitet udelukkende til sine medlemmers bedste, såfremt dette måtte anses for godtgjort, var irrelevant, for så vidt som kvalificeringen som virksomhed på baggrund af udøvelsen af en virksomhed af økonomisk karakter ikke er betinget af forfølgelsen af et lukrativt formål (den appellerede doms præmis
40) (50).
–        Udsagnet om, at Conserve Italia ikke har selvstændig beslutningskompetence og blot er et koordineringsorgan, hvorigennem landbrugsbedrifterne via deres medlemsselskaber iværksætter deres egen forretningsstrategi, som de selvstændigt har defineret, blev i det væsentlige modsagt af andre af appellanternes udsagn i deres skriftlige indlæg (den appellerede doms præmis
41) (51).
–        Udsagnene om dels, at beslutningerne om strategien på markedet for grøntkonserves blev truffet selvstændigt af landbrugsbedrifterne og ikke af Conserve Italia, dels, at Conserve Italias vedtægter garanterede det decentrale forhold mellem landbrugsbedrifterne og Conserve Italia, blev ikke bekræftet af faktuelle oplysninger, der vedrørte denne virksomheds organisation og aktivitet (den appellerede doms præmis
42-44) (52).
–        Udsagnene om for det første, at de friske grøntsager, som leveres til Conserve Italia, efter italiensk ret forbliver landbrugsbedrifternes ejendom, indtil de er forarbejdet, ligesom de forarbejdede grøntsager forbliver landbrugsbedrifternes ejendom, indtil de er blevet afsat til tredjemand på markedet, og for det andet, at Conserve Italia fastsætter salgsprisen på de forarbejdede grøntsager i landbrugsbedrifternes interesse og med deres medvirken, kunne, såfremt dette måtte anses for godtgjort, ikke afkræfte det forhold, at Conserve Italia udøvede en økonomisk aktivitet på markedet for grøntkonserves (den appellerede doms præmis
45).
45.      Henset til denne bedømmelse, som Retten foretog i den appellerede doms præmis
37-45, er det efter min opfattelse nødvendigt at konstatere følgende forhold.
46.      Først må jeg minde om, at den
omstændighed, at Retten, der alene har kompetence til at bedømme de faktiske omstændigheder, anlagde en anden fortolkning end appellanterne, ikke i sig selv kan udgøre en begrundelsesmangel (53). Denne konstatering forekommer navnlig relevant henset til appellanternes argument om, at Conserve Italia ikke havde selvstændig beslutningskompetence (54). Vurderingen af de faktiske omstændigheder udgør i øvrigt ikke, når det ikke drejer sig om en eventuel urigtig gengivelse af faktiske omstændigheder eller beviser (55) et retsspørgsmål, der som sådant er undergivet Domstolens prøvelsesret (56).
47.      Det er endvidere min opfattelse, at det af Rettens bedømmelse ligeledes fremgår, at den udtrykkeligt undersøgte samtlige de af appellanterne fremførte argumenter, omend i en anden rækkefølge end den, der fremgik af stævningen, med undtagelse af argumentet om, at Conserve Italia havde en struktur, der var sammenlignelig med strukturen i de landbrugsorganisationer, der er omfattet af EU-lovgivningen. Dette valg finder jeg fuldt ud begrundet.
48.      Det er nemlig for det første vigtigt at påpege, at denne argumentation set i lyset af de skriftlige indlæg i første instans havde til formål at godtgøre, at Conserve Italia skulle betragtes som et andelsselskab og så meget desto mere som en »virksomhedssammenslutning« (57). Det følger nemlig af replikken, at appellanterne fandt det hensigtsmæssigt at henvise til EU-lovgivningen vedrørende producentorganisationer for at »lette forståelsen af reglerne for funktionsmåden i andelsselskaber som f.eks. Conserve Italia« og at fremhæve, at »de særlige kendetegn ved […] gensidige selskabers funktionsmåde, der pålægges ved de civil- og skatteretlige regler, som gælder for nationale andelsselskaber« ligeledes »er anerkendt på EU-plan i [forordning
nr. 1435/2003], som regulerer de europæiske andelsselskaber« (58). Retten mindede imidlertid ikke alene i den appellerede doms præmis
35 om, at Kommissionen i den omtvistede afgørelse havde anerkendt, at Conserve Italia også kunne kvalificeres som en »virksomhedssammenslutning«, men i denne doms præmis
45 tillige om, at de nationale retsregler ikke kunne så tvivl om det forhold, at Conserve Italia udøvede en økonomisk aktivitet på markedet for grøntkonserves. Denne analyse gælder analogt også for de EU-retlige regler, hvorfor svaret på denne argumentation blev givet i den nævnte dom, omend implicit.
49.      Jeg påpeger for det andet for fuldstændighedens skyld, at appellanterne ikke har præciseret, hvordan de forpligtelser, der udspringer af denne EU-lovgivning, har kunnet påvirke reglerne for pålæggelse af en bøde inden for konkurrenceretten, endsige anvendelsen af artikel 23, stk. 2, i forordning nr. 1/2003. De har heller ikke henvist til en modsigelse i EU-retten, herunder mellem konkurrencerettens krav og kravene i bestemmelserne om den fælles markedsordning for landbrugsprodukter, på nationalt plan eller EU-plan
(59). De konstaterede nemlig blot, at Conserve Italia bidrog til forfølgelsen af formålene med producentorganisationen »Apo Conerpo« og følgelig heri udgjorde et »datterselskab«, som opfyldte EU-lovgivningens betingelser, uden dog at forklare, hvorfor denne omstændighed skulle udelukke kvalificeringen som »virksomhed«. I denne henseende påpeger jeg for alle tilfældes skyld, at selv hvis det antages, at Conserve Italia har en struktur svarende til en »landbrugsorganisations« struktur som omhandlet i forordning nr. 1308/2013, gør ingen af denne forordnings bestemmelser det muligt med henblik på pålæggelse af en sanktion at tilskrive en »fælles organisations« adfærd dens medlemmer alene.
50.      På denne baggrund er det min opfattelse, at det ikke kan foreholdes Retten, at den undlod at besvare argumenterne om Conserve Italias særlige kendetegn, idet dens begrundelse herfor i den appellerede doms præmis
37-45 var tilstrækkelig til, at appellanterne kunne få kendskab til Rettens begrundelse for at have kendt deres argumenter irrelevante, og til, at Domstolen kunne råde over de oplysninger, der er nødvendige for, at den kan udøve sin prøvelsesret i forbindelse med den foreliggende appelsag.
51.      Desuden kan denne konklusion ikke ændres af de argumenter, som appellanterne har fremsat for nærmere bestemt at kritisere Rettens angiveligt »formalistiske« anvendelse af de omtvistede bestemmelser, hvorved denne ifølge appellanterne ikke tog hensyn til Conserve Italias kendetegn. Denne argumentation har nemlig ikke til formål at anfægte tilstrækkeligheden af Rettens begrundelse, men om den er velbegrundet, og en bedømmelse heraf vedrører det første anbringendes andet led (60). Nærmere bestemt vedrører spørgsmålet om, hvorvidt Retten anvendte artikel 23, stk. 2, i forordning nr. 1/2003 alt for »formalistisk«, selve anvendelsen af retsreglen og ikke begrundelsens omfang.
52.      Følgelig foreslår jeg, at det første anbringendes første led forkastes som ugrundet.
b)      Det første anbringendes andet led om en fejlagtig anvendelse af artikel 23, stk. 2, i forordning nr. 1/2003
1)      Parternes argumenter
53.      Til støtte for det første anbringendes andet led har appellanterne gjort gældende, at Retten i den appellerede doms præmis
47-51 begik en retlig fejl, idet den anlagde en »rigid og formalistisk fortolkning« af bestemmelserne om beregning er bøder i strid med artikel 23, stk. 2, tredje afsnit, i forordning nr. 1/2003. I denne forbindelse har de gjort gældende, at selv om det er ubestridt, at det ifølge Domstolens praksis er en anerkendt mulighed, at samme enhed kan kvalificeres som både »virksomhed« og »virksomhedssammenslutning«, udelukkede Retten på forhånd anvendelsen af denne bestemmelse, selv om betingelserne for anvendelsen heraf var opfyldt. Dette var tilfældet, eftersom den omtvistede overtrædelse for det første omfattede de aktiviteter, der blev udøvet af de ca.
350 landbrugsbedrifter, der var »medlemmer« af Conserve Italia i dennes egenskab af »virksomhedssammenslutning«, og for det andet fordi disse landbrugsbedrifter var aktive på det marked, der var berørt af overtrædelsen (nemlig markedet for grøntkonserves). Ifølge en »funktionel« anvendelse af denne forordnings artikel 23, stk. 2, tredje afsnit, burde det lovbestemte bødeloft følgelig ikke være blevet fastlagt på basis af appellanternes samlede omsætning (61), men af Conserve Italias omsætning på de produkter, der var omfattet af kartellet i løbet af det sidste år af deltagelsen i overtrædelsen (62). Den omstændighed, at det burde have været Conserve Italias omsætning og ikke landbrugsbedrifternes omsætning, der blev taget i betragtning, således som ordlyden af den nævnte forordnings artikel 23, stk. 2, tredje afsnit, kræver, udspringer af, at det er nødvendigt at tage hensyn til andelssektorens kendetegn uden at bringe konkurrencerettens mål og navnlig pålæggelsen af en bøde af en størrelse, der står i rimeligt forhold til overtrædelsens alvor og de involverede erhvervsdrivendes økonomiske styrke (63), i fare. Denne tilgang er så meget desto mere begrundet, som kun de 350 landbrugsbedrifter, der leverede de omtvistede produkter, fik gavn af de højere priser, som kartellet sikrede, og derfor skulle bære den pålagte bøde.
54.      Kommissionen har gjort gældende, at appellanternes argumentation bør afvises, og at den under alle omstændigheder er ugrundet.
2)      Bedømmelse
55.      Indledningsvis gør jeg opmærksom på, at Retten for det første lagde til grund, at bødeloftet med rette var blevet fastlagt i henhold til artikel 23, stk. 2, andet afsnit, i forordning nr. 1/2003, eftersom det er ubestridt, at Conserve Italia deltog i kartellet i egenskab af »virksomhed« (den appellerede doms præmis
46), og for det andet fandt, at bødeloftet »under alle omstændigheder« ikke gyldigt kunne beregnes på grundlag af denne forordnings artikel 23, stk. 2, tredje afsnit, idet de i denne bestemmelse fastsatte betingelser ikke var opfyldt. Nærmere bestemt forklarede Retten, at overtrædelsen berørte markedet for grøntkonserves, hvor kun Conserve Italia var aktiv, og ikke upstreammarkedet for friske grøntsager afsat til Conserve Italia til forarbejdning til grøntkonserves, hvor de landbrugsbedrifter, der var medlem af de 34 andelsselskaber, som selv var medlemmer af Conserve Italia, drev forretning (denne doms præmis
49 og 50). Desuden udelukkede Retten anvendelsen af denne bestemmelse med den begrundelse, at denne anvendelse i den foreliggende sag ville stride mod bestemmelsens ratio legis, som består i at styrke og ikke at svække de pålagte bøders afskrækkende virkning. Retten lagde således til grund, at eftersom Conserve Italia udøvede en økonomisk aktivitet, der var adskilt fra dens medlemmers aktivitet, og realiserede sin egen omsætning, hvilket i tilstrækkelig grad afspejlede dens størrelse og økonomiske styrke, var det hverken nødvendigt eller hensigtsmæssigt at lægge dens medlemmers samlede omsætning til grund for beregningen af en afskrækkende bøde (den nævnte doms præmis
51).
56.      Jeg finder denne bedømmelse begrundet, hvorfor det ikke kan foreholdes Retten, at den tilsidesatte en retsregel ved ikke at tage appellanternes krav om en såkaldt »funktionel« anvendelse af artikel 23, stk. 2, tredje afsnit, i forordning nr. 1/2003 til følge.
57.      Idet Retten fastslog, at det lovbestemte bødeloft skulle beregnes på grundlag af den enhed, der var aktiv på det af den omhandlede overtrædelse berørte marked, og som faktisk genererede sin egen omsætning, dvs. Conserve Italia, anvendte den nemlig blot den generelle regel om, at det lovbestemte bødeloft »for hver af de virksomheder, som har deltaget i overtrædelsen«, ikke må overstige 10% af den samlede omsætning (64).
58.      De forskellige argumenter, som appellanterne har fremført, kan ikke rejse tvivl om en sådan konklusion.
59.      I første række fastslår jeg, at det første anbringendes andet led i det væsentlige har til formål at så tvivl om Rettens bedømmelse af de faktiske omstændigheder, hvilket ikke kan antages til realitetsbehandling under appellen. For det første hviler det klagepunkt, som appellanterne har fremført, nemlig implicit på Rettens angivelige fejlskøn ved vurderingen af de faktiske omstændigheder, for så vidt som Retten undlod at anerkende, at den omhandlede overtrædelse vedrørte aktiviteterne for de 350 landbrugsbedrifter, der var tilsluttet Conserve Italia. Retten afgjorde imidlertid ved henvisning til 8. og 656.
betragtning til den omtvistede afgørelse udtrykkeligt (og endegyldigt) dette spørgsmål, idet den gentog, at det var ubestridt, at det af denne overtrædelse berørte marked var markedet for grøntkonserves, som udelukkende blev udnyttet af Conserve Italia, og ikke upstreammarkedet, nemlig markedet for friske grøntsager, hvor de 350 landbrugsbedrifter var aktive (65). I mangel af et åbenbart urigtigt skøn kan der ikke på dette stadium sås tvivl om denne bedømmelse. For det andet gør jeg opmærksom på, at appellanterne i modsætning til deres oprindelige synspunkt i første instans (66) ikke længere har anfægtet, at Conserve Italia kan kvalificeres som »virksomhed«, idet den udøver en økonomisk aktivitet, og at de retlige betingelser for anvendeligheden af artikel 23, stk. 2, andet afsnit, i forordning nr. 1/2003 derfor formelt set er opfyldt. De har imidlertid gjort gældende, at Retten burde have set bort fra en ifølge appellanterne »rigid og formalistisk« fortolkning af denne forordning, bl.a. på grund af de særlige kendetegn ved Conserve Italias funktionsmåde. Appellanterne har på denne måde og under dække af en angivelig tilsidesættelse af en retsregel reelt anmodet Domstolen om fornyet prøvelse af de faktuelle oplysninger vedrørende Conserve Italias funktionsmåde og dens rolle i overtrædelsen, hvilket i mangel af en urigtig gengivelse (som i øvrigt ikke er blevet underbygget af appellanterne
(67)) ikke kan ske på dette trin af proceduren. Af disse grunde er det min opfattelse, at dette led bør afvises fra realitetsbehandling.
60.      I anden række skal det påpeges, såfremt det antages, at Domstolen finder det nødvendigt at foretage en prøvelse af det første anbringendes andet led, at appellanternes udsagn under alle omstændigheder savner ethvert grundlag.
61.      For det første, således som det allerede er anført i forbindelse med bedømmelsen af det første anbringende, fremstillede Retten i den appellerede doms præmis
29-45 detaljeret grundene til, at Conserve Italia skulle kvalificeres som dels en »virksomhed« med sin egen forretningspolitik og ikke blot som et redskab for gennemførelsen af landbrugsbedrifternes forretningsstrategi, dels en selvstændigt drevet enhed på det af den omhandlede overtrædelse berørte marked. På grundlag af disse faktuelle oplysninger forekommer det mig således, at Retten fuldstændig logisk og sammenhængende og uden udslag af »overdreven formalisme« lagde til grund, at Kommissionen med rette beregnede det lovbestemte bødeloft efter artikel 23, stk. 2, andet afsnit, i forordning nr. 1/2003, hvilken bestemmelse gælder for »virksomheder«.
62.      For det andet er det ligeledes min opfattelse, at Retten med føje fastslog, at denne forordnings artikel 23, stk. 2, tredje afsnit, ikke kunne finde anvendelse på den foreliggende sag. Uafhængigt af den omstændighed, at Retten gjorde rede for grundene til, at betingelserne, der er fastsat i denne bestemmelse, ikke var opfyldt i det pågældende tilfælde, og at det drejer sig om en bedømmelse af de faktiske omstændigheder, der ikke henhører under Domstolens kompetence (jf. punkt
55-59 i dette forslag til afgørelse), bør det bemærkes, at selv hvis det antages, at denne bestemmelse kan finde anvendelse, er det åbenbart, at den fortolkning, som appellanterne har foreslået af den, ikke svarer til den nævnte bestemmelses ordlyd (68).
63.      Appellanterne har som tidligere nævnt gjort gældende, at det lovbestemte bødeloft burde være blevet beregnet på basis af »Conserve Italias omsætning på de produkter, der var omfattet af kartellet i løbet af det sidste år af deltagelsen i overtrædelsen«. En sådan anvendelse svarer imidlertid ikke til ordlyden af tredje afsnit i den nævnte forordnings artikel 23, stk. 2. Dels omhandler denne bestemmelse omsætningen hos »medlemmerne« af virksomhedssammenslutningen og ikke omsætningen hos sammenslutningen selv, i endnu mindre grad forholdsmæssigt. Dels bør det fremhæves, at selv om denne forordnings artikel 23, stk. 2, tredje afsnit, ikke præciserer referenceåret for omsætningen – hvilket er en mangel i henseende til forudsigelighed og retssikkerhed – fastsætter den nævnte bestemmelses andet afsnit udtrykkeligt det regnskabsår, der går forud for vedtagelsen af afgørelsen, som referenceåret. Af hensyn til sammenhængen vil der i modsætning til, hvad appellanterne under appellen har gjort gældende, derfor ikke være nogen grund til at fravige denne regel i forbindelse med anvendelsen af dette tredje afsnit (69).
64.      For det tredje og for fuldstændighedens skyld finder jeg det hensigtsmæssigt at undersøge, om den såkaldte »funktionelle« anvendelse af artikel 23, stk. 2, tredje afsnit, i forordning nr. 1/2003 kunne have været begrundet af de øvrige grunde, som appellanterne har nævnt i forbindelse med det første anbringendes andet led.
65.      Hvad dels angår det angivelige behov for at »tage hensyn til andelssektorens kendetegn uden at bringe konkurrencerettens mål i fare«, må det konstateres, at argumentet om, at det i det væsentlige ville være mere rimeligt over for de øvrige landbrugsbedrifter, som i stedet for at samle sig i et andelsselskab selv forarbejder og markedsfører produkterne, at tage hensyn til Conserve Italias omsætning på de omtvistede produkter end omsætningen hos de relevante 350 landbrugsbedrifter, er irrelevant. Det fremgår nemlig ikke af de sagsakter, der er forelagt Domstolen, at sådanne landbrugsbedrifter faktisk deltog i det omhandlede kartel. I øvrigt rokker dette argument ikke ved det ubestridte forhold, at Conserve Italia selv solgte grøntkonservesvarerne på markedet og begik overtrædelsen, og at dens omsætning derfor er en tro afspejling af dens aktivitet på det marked for grøntkonserves, hvor overtrædelsen blev begået, såvel som af dens størrelse og økonomiske styrke.
66.      Dels har appellanterne nærmere bestemt gjort gældende, at alene de 350 landbrugsbedrifter fik gavn af de højere priser, der var resultatet af det omhandlede kartel, og derfor skulle bære den pålagte bøde. Bortset fra den omstændighed, at dette udsagn synes at være blevet klart modsagt af Kommissionen i den omtvistede afgørelse (70), er det vigtigt at påpege, at artikel 23, stk. 2, i forordning nr. 1/2003 ikke har til formål at udpege den person, der skal betale bøden, men at beregne det lovbestemte loft herfor for at sikre, at bøden står i et rimeligt forhold til de berørte erhvervsdrivendes økonomiske styrke. Under alle omstændigheder kan identificeringen af, hvem der høster frugten af en konkurrencebegrænsende adfærd blandt enhederne i en gruppe, uanset om der er tale om en »koncern« eller en »virksomhedssammenslutning«, ikke udgøre et forhold, der er relevant for pålæggelsen af en bøde, eftersom gruppens ansvar er blevet fastslået. På samme måde henhører betragtningerne om evnen til at betale en bøde snarere under reglerne for bidragsevnen, der bl.a. er fastsat i punkt
35 i retningslinjerne for beregning af bøder, og som i den foreliggende sag har gjort det muligt at nedbringe bøden med yderligere 49,83% (71).
67.      Følgelig foreslår jeg, at det første anbringendes andet led afvises og under alle omstændigheder forkastes som ugrundet.
C.      Det andet anbringende
1.      Parternes argumenter
68.      Med det andet anbringende, som også vedrører den appellerede doms præmis
48-51 og delvist overlapper med det første anbringendes andet led, har appellanterne påberåbt sig en tilsidesættelse og en urigtig anvendelse af artikel 23, stk. 2, i forordning nr. 1/2003, sammenholdt med chartrets artikel 49. Retten anlagde ifølge appellanterne en urigtig fortolkning af Domstolens praksis vedrørende denne bestemmelse (72), idet den i denne doms præmis
48 navnlig fastslog den usædvanlige karakter af anvendelsen af tredje afsnit i denne artikel 23, stk. 2, som kun burde anvendes til at opretholde bødens afskrækkende virkning. De har gjort gældende, at en sådan indskrænkende fortolkning ville være i strid med legalitetsprincippet og proportionalitetsprincippet, som gælder for bøder i medfør af chartrets artikel 49. Denne retspraksis tyder ifølge dem på, at formålet med den nævnte artikel 23, stk. 2, ikke er begrænset til rent repressive formål, hvorfor man bør undlade at begrænse anvendelsesområdet for den omtvistede bestemmelse til kun de tilfælde, hvor det er nødvendigt at fastsætte et højere loft for bødefastsættelsen.
69.      Kommissionen har gjort gældende, at dette anbringende ligeledes bør forkastes som ugrundet.
2.      Bedømmelse
70.      Jeg minder indledningsvis om, at Retten, som det fremgår af punkt
55 i dette forslag til afgørelse, i det væsentlige så bort fra anvendelsen af artikel 23, stk. 2, tredje afsnit, i forordning nr. 1/2003 med den begrundelse, at de faktuelle betingelser, der var påkrævet efter denne bestemmelse, ikke var opfyldt. Følgelig kan man kun nå til en anden konklusion ved at foretage en fornyet prøvelse af de faktiske omstændigheder i den foreliggende sag, hvilket er udelukket under appellen.
71.      Jeg bedømmer derfor i det følgende det andet anbringende for fuldstændighedens skyld.
72.      I denne forbindelse påpeger jeg, at Retten i den appellerede doms præmis
48 lagde til grund, at artikel 23, stk. 2, tredje afsnit, i forordning nr. 1/2003 nærmer bestemt kodificerede Domstolens og Rettens faste praksis for, at der under visse præcise omstændigheder kan tages hensyn til den omsætning, som en sammenslutnings medlemsvirksomheder har realiseret, når sammenslutningens omsætning hverken afspejler dens størrelse eller økonomiske styrke, og dette har til formål at undgå, at den afskrækkende virkning af de bøder, der pålægges for overtrædelser af EU’s konkurrenceregler, kan bringes i fare.
73.      Som jeg har præciseret i punkt
24 og 25 i dette forslag til afgørelse er disse udsagn begrundede, og de forskellige argumenter, som appellanterne har fremført, kan ikke rejse tvivl herom.
74.      For det første følger appellanternes
argument om, at det af præmis
97 i dommen i sagen Coop de France bétail et viande fremgår, at omsætningen hos medlemmerne i en sammenslutning kan tages i betragtning med henblik på ikke blot at sikre en afskrækkende virkning, men også i andre øjemed, såsom det forhold, at medlemmerne har deltaget i overtrædelsen, at denne vedrører deres aktivitet, og at den er gennemført til direkte gavn for medlemmerne, tilsyneladende af en mangelfuld og selektiv læsning af denne dom, for så vidt som den udelader henvisningen til, at Domstolen i nævnte doms præmis
96 udtrykkeligt fastslog, at Kommissionens mulighed for at tage hensyn til omsætningen hos sammenslutningens medlemmer, når omsætningen ikke svarer til sammenslutningens aktiviteter og størrelse, er relevant netop »for at fastsætte en afskrækkende sanktion«. Det er endvidere vigtigt at fremhæve, at den centrale rolle, som den afskrækkende virkning spiller i beslutningen om at tage hensyn til medlemmernes omsætning, blev bekræftet i præmis
123 i dommen i sagen om notarer i Litauen.
75.      For det andet bør klagepunktet om en tilsidesættelse af chartrets artikel 49 med hensyn til den pålagte sanktions proportionalitet forkastes, for så vidt som bøden blev beregnet på grundlag af Conserve Italias reelle omsætning på det af overtrædelsen berørte marked. I modsætning til hvad appellanterne har gjort gældende, gjorde anvendelsen af den omsætning, som Conserve Italia havde realiseret takket være de produkter, som hver landbrugsbedrift leverede –
ud over den omstændighed, at den ikke hviler på noget retsgrundlag –
det derfor ikke muligt på passende måde og således som EU-lovgiver har fastsat det at afspejle størrelsen og den økonomiske styrke af den enhed, der var ansvarlig for overtrædelsen, nemlig Conserve Italia.
76.      Følgelig foreslår jeg, at det andet anbringende afvises eller under alle omstændigheder forkastes som ugrundet, og at appellen dermed forkastes i det hele.
VII. Sagsomkostninger
77.      I henhold til artikel 184, stk. 2, i Domstolens procesreglement træffer Domstolen afgørelse om sagsomkostningerne, såfremt appellen ikke tages til følge. Ifølge dette reglements artikel 138, stk. 1, som i medfør af dets artikel 184, stk. 1, finder anvendelse i appelsager, pålægges det den tabende part at betale sagsomkostningerne, hvis der er nedlagt påstand herom. Da appellanterne efter min opfattelse bør tabe sagen, bør det pålægges dem at betale sagsomkostningerne.
VIII. Forslag til afgørelse
78.      På baggrund af ovenstående betragtninger foreslår jeg, at Domstolen træffer følgende afgørelse:
»–      Appellen forkastes.
–      Conserve Italia – Consorzio Italiano fra cooperative agricole Soc. coop.
agr. og Conserves France SA bærer hver deres egne omkostninger og betaler Europa-Kommissionens omkostninger.«
1 –      Originalsprog: fransk.
2 –      Aftalen om Det Europæiske Økonomiske Samarbejdsområde af 2.5.1992 (EFT 1994, L 1, s. 3, herefter »EØS-aftalen«).
3 –      EUT 2022, C 412, s. 6. Den konsoliderede version af Kommissionens afgørelse (kun i italiensk udgave) er tilgængelig på følgende webadresse: https://ec.europa.eu/competition/antitrust/cases1/202244/AT_40127_8594806_3044_5.pdf
4 –      Rådets forordning af 16.12.2002 om gennemførelse af konkurrencereglerne i artikel [101 TEUF] og [102 TEUF] (EFT 2003, L 1, s. 1).
5 –      EUT 2006, C 210, s. 2.
6 –      Disse to aftaler bestod mere specifikt i fastsættelse af salgspriserne, koordinering af politik og struktur for salgspriserne, fordeling af kvoter og markedsandele, fordeling af kunder og markeder, koordinering af udbud og pristilbud til detailhandlere eller andre kunder i restaurationsbranchen, koordinering af andre salgs- og rabatbetingelser, herunder markedsføringsstrategi og salgsfremmepolitik, samt kommunikation og udveksling af følsomme forretningsoplysninger (jf. den appellerede doms præmis 8).
7 –      For så vidt angår fastsættelsen af bødens størrelse, jf. den omtvistede afgørelses punkt 577-683, som Retten henviste til i den appellerede doms præmis 17-23. Denne bøde blev fastsat således: Først konstaterede Kommissionen, at værdien af det afsætning af grøntsager på dåse, der var omfattet af den i det foregående punkt nævnte overtrædelse, beløb sig til ca. 40 mio. EUR. Dernæst forhøjede den dette beløb med 18% som udtryk for denne overtrædelses grovhed, hvorefter den foretog flere justeringer af den således opnåede sum i lyset af overtrædelsens varighed og formålet om afskrækkelse, hvilket resulterede i et »grundbeløb« for bøden på ca. 102 mio. EUR. Sidstnævnte beløb blev derefter nedsat til 81 mio. EUR på baggrund af visse formildende omstændigheder. Da Kommissionen imidlertid kunne konstatere, at det nævnte beløb, trods nedsættelsen, oversteg det lovbestemte bødeloft, der i henhold til artikel 23, stk. 2, andet afsnit, i forordning nr. 1/2003 var fastsat til 10% af summen af den berørte enheds seneste konsoliderede omsætning (nemlig ca. 797 mio. EUR), nedsatte den atter bødens størrelse, så den ikke oversteg dette loft (dvs. ca. 80 mio. EUR). Endelig foretog Kommissionen yderligere to på hinanden følgende større nedsættelser (henholdsvis 50% og 49,83%) af den således opnåede bødestørrelse for at tage hensyn til dels Conserve Italias bidrag i forbindelse med virksomhedens ansøgning om bødefritagelse, dels den omstændighed, at bøden i mangel af nedsættelse »ville medføre ubodelig skade for [appellanternes] levedygtighed« (jf. punkt 35 i retningslinjerne for beregning af bøder).
8 –      I forbindelse med det første anbringende foreholdt appellanterne Kommissionen, at den i henhold til artikel 23, stk. 2, andet afsnit, i forordning nr. 1/2003 havde fastsat bødeloftet på grundlag af Conserve Italia-gruppens samlede konsoliderede omsætning i regnskabsåret forud for datoen for den omtvistede afgørelse (dvs. et beløb på omkring 800 mio. EUR), mens den burde have lagt denne forordnings artikel 23, stk. 2, tredje afsnit, til grund og alene anvendt Conserve Italias omsætning i samme periode vedrørende de landbrugsbedrifter, der havde leveret de af den omtvistede afgørelse omfattede landbrugsprodukter
(dvs. et beløb på omkring 57 mio. EUR). I denne henseende havde Kommissionen i den omtvistede afgørelse fejlagtigt kvalificeret Conserve Italia som en »virksomhed« og ikke en »virksomhedssammenslutning«, hvorfor det følgelig var med urette, at den nægtede at anvende de bestemmelser om fastlæggelsen af bødeloftet, der var gældende for virksomhedssammenslutningerne.
9 –      I forbindelse med det andet anbringende, som bestod af fire led, anfægtede appellanterne i henhold til disse bestemmelser beregningen af bødens grundbeløb for så vidt angik for det første værdien af den afsætning, der skulle lægges til grund, for det andet det forhold, at overtrædelsens grovhed blev taget i betragtning, for det tredje det forhold, at overtrædelsens varighed blev taget i betragtning, og for det fjerde anvendelsen af et yderligere beløb med henblik på afskrækkelse.
10 –      Jf. i denne retning dom af 3.9.2024, Illumina og Grail mod Kommissionen (C-611/22 P og C-625/22 P, EU:C:2024:677, præmis 116 og den deri nævnte retspraksis).
11 –      Min fremhævelse.
12 –      Jf. dom af 19.2.2002, Wouters m.fl. (C-309/99, EU:C:2002:98, præmis 59-62), samt generaladvokat Légers forslag til afgørelse Wouters m.fl. (C-309/99, EU:C:2001:390, punkt 61).
13 –      Rådets forordning af 6.2.1962, første forordning om anvendelse af bestemmelserne i traktatens artikel 85 og 86 (EFT 1959-1962, s. 81). Denne forordning foreskrev blot i artikel 15, stk. 2, at Kommissionen kunne »pålægge virksomheder og sammenslutninger af virksomheder bøder på mindst 1 000 og højst 1 000 000 regningsenheder, idet sidstnævnte beløb dog kan forhøjes til 10% af omsætningen i det sidste regnskabsår i hver af de virksomheder, som har medvirket ved overtrædelsen« (min fremhævelse).
14 –      Jf. i denne retning dom af 23.2.1994, CB og Europay mod Kommissionen (T-39/92 og T-40/92, EU:T:1994:20, præmis 136 og 137), af 21.2.1995, SPO m.fl. mod Kommissionen (T-29/92, EU:T:1995:34, præmis 385), og af 14.5.1998, Finnboard mod Kommissionen (T-338/94, EU:T:1998:99, præmis 270 og 282), bekræftet efter appel ved dom af 16.11.2000, Finnboard mod Kommissionen (C-298/98 P, herefter »Finnboard-dommen«, EU:C:2000:634).
15 –      Jf. Finnboard-dommen (præmis 66) (min fremhævelse). Jf. ligeledes kendelse afsagt af Domstolens præsident af 23.3.2001, FEG mod Kommissionen (C-7/01 P(R), EU:C:2001:183, præmis 11).
16 –      Forslag til Rådets forordning om gennemførelse af konkurrencereglerne i traktatens artikel 81 og 82 og om ændring af forordning (EØF) nr. 1017/68, (EØF) nr. 2988/74, (EØF) nr. 4056/86 og (EØF) nr. 3975/87, forelagt af Kommissionen (KOM(2000)582 endelig udg.) (EFT 2000, C 365 E, s. 284).
17 –      Jf. Europa-Parlamentets betænkning af 21.6.2001 om forslag til Rådets forordning om gennemførelse af konkurrencereglerne i traktatens artikel 81 og 82 og om ændring af forordning (EØF) nr. 1017/68, (EØF) nr. 2988/74, (EØF) nr. 4056/86 og (EØF) nr. 3975/87 – Udvalget om Økonomi og Valutaspørgsmål (A5-0229/2001).
18 –      Jf. i denne retning dom af 18.1.2024, Lietuvos notarų rūmai m.fl. (C-128/21, herefter »dommen i sagen om notarer i Litauen«, EU:C:2024:49, præmis 125), hvori Domstolen bekræftede, at denne bestemmelse udgør en »kodificering« af denne retspraksis.
19 –      Dom af 18.12.2008, Coop de France bétail et viande m.fl. mod Kommissionen (C-101/07 P og C-110/07 P, herefter »dommen i sagen Coop de France bétail et viande«, EU:C:2008:741).
20 –      Jf. dommen i sagen Coop de France bétail et viande (præmis 94 og 98), og dommen i sagen om notarer i Litauen (præmis 123-125).
Jf. Ligeledes præmis 11 i kendelse af 23.3.2001 afsagt af Domstolens præsident, FEG mod Kommissionen (C-7/01 P(R), EU:C:2001:183], hvorefter »[e]n sådan opfattelse hviler på, at den indflydelse, som en sammenslutning af virksomheder har kunnet udøve på markedet, ikke beror på dens egen »omsætning«, som hverken er udtryk for dens størrelse eller dens økonomiske styrke, men på medlemsvirksomhedernes årsomsætning, hvilket er udtryk for dens størrelse og dens økonomiske styrke«.
21 –      Jf. dom af 26.1.2017, Laufen Austria mod Kommissionen (C-637/13 P, EU:C:2017:51, præmis 47 og den deri nævnte retspraksis).
22 –      Jf. i denne retning dom af 7.6.1983, Musique Diffusion française m.fl. mod Kommissionen (100/80-103/80, EU:C:1983:158, præmis 119-121).
23 –      Jf. dom af 26.11.2013, Groupe Gascogne mod Kommissionen (C-58/12 P, EU:C:2013:770, præmis 47 og 48 og den deri nævnte retspraksis).
24 –      Jf. den appellerede doms præmis 29-32, hvori Retten forkastede det første anbringende, idet den lagde til grund, at Kommissionen med rette havde fundet, at Conserve Italia var en »virksomhed« som omhandlet i artikel 23, stk. 2, andet afsnit, i forordning nr. 1/2003, eftersom det er ubestridt, at den udøver en økonomisk aktivitet bestående i at udbyde varer, navnlig på markedet for grøntkonserves.
25 –      Jf. appelskriftets punkt 28, hvor det er anført, at »med udgangspunkt i den korrekte hypotese, hvorefter Conserve Italia skal kvalificeres som virksomhed på grund af udøvelsen af en økonomisk aktivitet på markedet, drog
Retten straks
den konklusion, at alle de argumenter, som sagsøgerne fremførte for at godtgøre Conserve Italias særlige karakter, på forhånd skulle forkastes, fordi de simpelthen var irrelevante« (min fremhævelse).
26 –      Jf. dom af 25.3.2021, Slovak Telekom mod Kommissionen (C-165/19 P, EU:C:2021:239, præmis 98 og 99 og den deri nævnte retspraksis). En part har ikke under en appel adgang til først for Domstolen at fremføre et anbringende, der ikke er blevet fremført for Retten, idet dette ville være ensbetydende med en adgang til at forelægge Domstolen – der har en begrænset kompetence i appelsager – en mere omfattende tvist end den, der blev forelagt Retten. Nye klagepunkter, som ikke blev fremført for Retten, og derimod fremsættes i forbindelse med appel, skal derfor afvises.
27 –      Det første anbringende i stævningen i første instans havde nemlig følgende overskrift: »Det første anbringende vedrørende en tilsidesættelse af artikel 101, stk. 1, TEUF, af artikel 23, stk. 2, tredje afsnit, i forordning nr. 1/2003 og af retningslinjernes punkt 33 i form af en faktisk og retlig fejl, for så vidt som Conserve Italia er kvalificeret som en »virksomhed« i stedet for en »virksomhedssammenslutning«, og idet fastsættelsen af det lovbestemte bødeloft er behæftet med en mangel« (min fremhævelse). Jf. ligeledes punkt 81 i stævningen for Retten, hvorefter »Kommissionen begik en faktisk og retlig fejl ved at kvalificere Conserve Italia som en virksomhed frem for en virksomhedssammenslutning med henblik på anvendelsen af artikel 101, stk. 1, TEUF og EØF-aftalens artikel 53«. Jf. desuden punkt 173 i stævningen for Retten, hvori appellanterne gjorde gældende, at »de ikke kunne tilslutte sig det synspunkt, at Conserve Italia skulle kvalificeres som en virksomhed i henseende til konkurrenceretten og nærmere bestemt med henblik på beregningen af det lovbestemte bødeloft, for så vidt som Conserve Italia efter national lovgivning (det civil- og skatteretlige område) og EU-retten tværtimod er et foreningsorgan for landbrugsvirksomhederne, som udøver aktiviteter i medlemmernes interesse og til disses fordel, idet disse medlemmer kontrollerer dette organ«.
28 –      Conserve Italia tog udgangspunkt i det postulat, at »artikel 23, stk. 2, i forordning nr. 1/2003 fastsætter to forskellige beregningsmetoder, alt efter om overtrædelsen af konkurrenceretten begås af en virksomhed (andet afsnit) eller af en »virksomhedssammenslutning« (tredje afsnit)« (jf. i denne henseende punkt 86 i stævningen for Retten). Ved en sådan fortolkning af disse bestemmelser tages der imidlertid ikke hensyn til, at der også i andet afsnit udtrykkeligt henvises til »virksomhedssammenslutninger«.
29 –      Jf. punkt 58 i replikken for Retten, hvorefter »Kommissionen stillet over for valget mellem »virksomhed« og »virksomhedssammenslutning« om Conserve Italia lod førstnævnte af de to kvalificeringer nyde forrang og ubegrundet udelod den anden«.
30 –      I punkt 16 i replikken for Retten gjorde appellanterne nemlig gældende, at »idet Conserve Italia (tilsyneladende ubestrideligt) var blevet kvalificeret som en »[virksomhed]«, burde Kommissionen have fastslået, om det var situationen i artikel 23, stk. 2, andet afsnit, eller i artikel 23, stk. 2, tredje afsnit, i forordning nr. 1/2003, der bedst svarede til den måde, hvorpå et landbrugsandelsforetagende med en struktur som Conserve Italias fungerer« (min fremhævelse).
31 –      Ifølge appellanterne burde disse kendetegn, som adskiller Conserve Italia fra kapitalselskaber eller andelsselskaber, der sælger én vare, have foranlediget Retten til at beregne bødens størrelse i overensstemmelse med bestemmelserne i artikel 23, stk. 2, tredje afsnit, i forordning nr. 1/2003.
32 –      Jf. analogt dom af 25.11.2020, Kommissionen mod GEA Group (C-823/18 P, EU:C:2020:955, præmis 65 og den deri nævnte retspraksis). For så vidt angår andelsselskaber følger denne hensyntagen af dels Domstolens praksis (jf. analogt dom af 8.9.2011, Paint Graphos m.fl., C-78/08 – C-80/08, EU:C:2011:550, præmis 55), dels EU-retten (jf. Rådets forordning (EF) nr. 1435/2003 af 22.7.2003 om statut for det europæiske andelsselskab (SCE) (EUT 2003, L 207, s. 1) og Meddelelse fra Kommissionen til Rådet og Europa-Parlamentet, det Europæiske Økonomiske og Sociale Udvalg og Regionsudvalget om fremme af andelsselskaber i Europa, KOM(2004) 18 endelig).
33 –      Jf. dom af 2.4.2009, France Télécom mod Kommissionen (C-202/07 P, EU:C:2009:214, præmis 29 og den deri nævnte retspraksis).
34 –      Jf. dom af 21.12.2023, United Parcel Service mod Kommissionen (C-297/22 P, EU:C:2023:1027, præmis 47). Jf. ligeledes i denne retning dom af 2.9.2021, Ja zum Nürburgring mod Kommissionen (C-647/19 P, EU:C:2021:666, præmis 36 og den deri nævnte retspraksis).
35 –      Jf. dom af 4.10.2024, Ferriere Nord mod Kommissionen (C-31/23 P, EU:C:2024:851, præmis 172 og den deri nævnte retspraksis).
36 –      Jf. dom af 21.12.2023, European Superleague Company (C-333/21, EU:C:2023:1011, præmis 112 og den deri nævnte retspraksis).
37 –      I den appellerede doms præmis 34 og 35 fastslog Retten nemlig, at henset til fast retspraksis havde Kommissionen med rette i 647. betragtning til den omtvistede afgørelse påpeget, at selv om Conserve Italia ligeledes kunne betragtes som en »virksomhedssammenslutning« som omhandlet i artikel 101 TEUF, idet dens medlemmer var virksomheder eller virksomhedssammenslutninger, havde denne omstændighed ingen indflydelse på kvalificeringen af den som en »virksomhed«.
38 –      Jf. punkt 29-32 i dette forslag til afgørelse.
39 –      Jf. stævningen for Retten (punkt 99-167 med overskriften »Conserve Italia er en virksomhedssammenslutning«).
40 –      Jf. stævningen for Retten (punkt 84, 99 og 100).
41 –      Jf. stævningen for Retten (punkt 99).
42 –      Jf. stævningen for Retten (punkt 112-121).
43 –      Jf. stævningen for Retten (punkt 122-126).
44 –      Jf. stævningen for Retten (punkt 127-132 og 133-135).
45 –      Jf. stævningen for Retten (punkt 136-147).
46 –      Jf. stævningen for Retten (punkt 148-167).
47 –      Nemlig Rådets forordning (EF) nr. 2200/96 af 28.10.1996 om den fælles markedsordning for frugt og grøntsager (EFT 1996, L 297, s. 1), Rådets forordning (EF) nr. 1234/2007 af 22.10.2007 om en fælles markedsordning for landbrugsprodukter og om særlige bestemmelser for visse landbrugsprodukter (fusionsmarkedsordningen) (EUT 2007, L 299, s. 1), som blev ophævet ved Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) nr. 1308/2013 af 17.12.2013 om en fælles markedsordning for landbrugsprodukter og om ophævelse af Rådets forordning (EØF) nr. 922/72, (EØF) nr. 234/79, (EF) nr. 1037/2001 og (EF) nr. 1234/2007
(EUR 2013, L 347, s. 671), og Rådets forordning nr. 1435/2003.
48 –      Jf. stævningen for Retten (punkt 168-173).
49 –      Disse punkter henviser i denne retning til dom af 16.11.1995, Fédération française des sociétés d’assurance m.fl. (C-244/94, EU:C:1995:392, præmis 20), og af 2.7.1992, Dansk Pelsdyravlerforening mod Kommissionen (T-61/89, EU:T:1992:79, præmis 52).
50 –      Jf. i denne retning dom af 16.11.1995, Fédération française des sociétés d’assurance m.fl. (C-244/94, EU:C:1995:392, præmis 21).
51 –      Retten støttede sig denne henseende på det forhold, at appellanterne på den ene side havde fremhævet den manglende integration mellem landbrugsbedrifterne og Conserve Italia og på den anden side påpeget landbrugsbedrifternes bærende og centrale rolle i Conserve Italias interne struktur.
52 –      Retten fastslog nemlig, at en række oplysninger modsagde appellanternes argument om, at Conserve Italia ikke havde selvstændig beslutningskompetence og blot var et redskab for landbrugsbedrifterne. For det første bemærkede Retten, at det var ubestridt, at Conserve Italia forarbejdede den friske frugt og grønt, som den fik leveret af omkring 14 000 landbrugsbedrifter, der var medlem af dens 34 medlemsselskaber, på en fabrik, som var ejet og ledet af Conserve Italia selv, og at den solgte de forarbejdede produkter til sine kunder (den appellerede doms præmis 43). For det andet fremgår det af Conserve Italias gartnerireglement af 26.10.2018, som regulerer forholdet mellem Conserve Italia og dens medlemmer, at det er Conserve Italia og ikke landbrugsbedrifterne, der definerer den berørte virksomheds forretningsstrategi på markedet for grøntkonserves. Ifølge dette gartnerireglements artikel 1 definerer Conserve Italias bestyrelse nemlig markedsføringsprogrammerne og de nødvendige råvarers mængder og typer. Det nævnte reglements artikel 6 pålægger Conserve Italias medlemmer udelukkende at anvende den såsæd, som Conserve Italia leverer (den appellerede doms præmis 44).
53 –      Som Retten med føje mindede om i den appellerede doms præmis 15, kan Unionens retsinstanser i øvrigt ikke sætte deres egen begrundelse i stedet for den, som udstederen af den omhandlede retsakt har angivet (jf. i denne retning dom af 25.7.2018, Orange Polska mod Kommissionen, C-123/16 P, EU:C:2018:590, præmis 105).
54 –      Jf. fodnote 50 i dette forslag til afgørelse.
55 –      I forbindelse med appellen hævder appellanterne blot, at deres indledende bemærkninger vedrørende Conserve Italias drift »burde gøre det muligt at belyse den urigtige gengivelse af de faktiske omstændigheder, som Retten har foretaget [...]«, uden præcist at specificere, hvilke elementer Retten angiveligt har gengivet urigtigt, eller hvordan en sådan urigtig gengivelse
på åbenbar vis fremgår af sagens akter
(jf. i denne retning dom af 24.10.2024, Kommissionen mod Intel Corporation,
(C-240/22 P, EU:C:2024:915, præmis 228))
56 –      Jf. dom af 14.10.2010, Deutsche Telekom mod Kommissionen (C-280/08 P, EU:C:2010:603, præmis 53).
57 –      Denne argumentation forekommer nemlig i stævningen for Retten under overskriften »Conserve Italia har en struktur, der er sammenlignelig med strukturen i de landbrugsorganisationer, der er omfattet af EU’s ad hoc-lovgivning«, som igen er en af underoverskrifterne i kapitel III.A.4, der har overskriften »Conserve Italia er en virksomhedssammenslutning«. Endvidere gjorde appellanterne i denne stævnings punkt 173 gældende, at »de ikke kunne tilslutte sig det synspunkt, at Conserve Italia skulle kvalificeres som en virksomhed i henseende til konkurrenceretten og nærmere bestemt med henblik på beregningen af det lovbestemte bødeloft, for så vidt som Conserve Italia efter national lovgivning (det civil- og skatteretlige område) og EU-retten tværtimod er et foreningsorgan for landbrugsvirksomhederne, som udøver aktiviteter i medlemmernes interesse og til disses fordel, idet disse medlemmer kontrollerer dette organ« (min fremhævelse).
58 –      Jf. punkt 36 og 37 i replikken for Retten.
59 –      jf. bl.a. 173 betragtning til og artikel 206 i forordning nr. 1308/2013, hvoraf fremgår, at »[m]edmindre andet er bestemt i denne forordning […], finder artikel 101-106 [TEUF] og gennemførelsesbestemmelserne hertil anvendelse på alle aftaler, afgørelser og former for praksis, der er omhandlet i artikel 101,
stk. 1, [TEUF] og artikel 102 [TEUF], og som vedrører produktionen
af eller handelen med landbrugsprodukter, jf. dog artikel 207-210 i denne forordning«.
60 –      Jf. i denne retning dom af 16.6.2016, SKW Stahl-Metallurgie og SKW Stahl-Metallurgie Holding mod Kommissionen (C-154/14 P, EU:C:2016:445, præmis 39 og den deri nævnte retspraksis).
61 –      Nemlig omsætningen fra salget af de forarbejdede produkter, der var leveret af samtlige 14 000 producenter af tomater, pærer, ferskner, majs, grønærter, bønner, kikærter, abrikoser, æbler, grønne bønner, kiwier og linser.
62 –      Nemlig omsætningen fra salget på markedet af de forarbejdede varer, der var leveret af 350 landbrugsbedrifter, som kun producerede grønne bønner, grønærter og majs.
63 –      I denne forbindelse har appellanterne påpeget, at det beløb, som Conserve Italia betaler til landbrugsbedrifterne, er fastsat ved, at der i det samlede provenu fra salget af produkterne på markedet fradrages de omkostninger, som andelsselskabet har båret ved forarbejdningen og markedsføringen af denne produktkategori. Det følger heraf, at det beløb, som landbrugsbedrifterne fakturerer, er markant lavere end det, der faktureres for salget af grøntkonservesvarerne. Dette giver således de virksomheder, der har sluttet sig sammen i andelsselskaber, en uberettiget fordel frem for dem, der tværtimod beslutter sig for selv at forarbejde og markedsføre deres produkter. Af denne grund var appellanterne af den opfattelse, at det var mere hensigtsmæssigt at kræve, at Conserve Italias omsætning blev taget i betragtning, såfremt den blev begrænset til de af kartellet omfattede varer. I overensstemmelse med princippet om åbenhed bør denne omsætning principielt ikke anses for at kunne tilskrives landbrugsbedrifterne, selv om den er realiseret gennem en andelsordning.
64 –      Jf. i denne henseende punkt 20-22 i dette forslag til afgørelse.
65 –      Jeg påpeger i denne forbindelse, at Kommissionen havde vurderet, at disse landbrugsbedrifter ikke var aktive på det af den omhandlede overtrædelse berørte marked, nemlig markedet for grøntkonserves, men på markedet for rå grøntsager, idet de bl.a. afsatte disse grøntsager til andelsselskaber, der var medlem af Conserve Italia (jf. 656. betragtning til den omtvistede afgørelse).
66 –      Jf. punkt 175-177 i stævningen for Retten, hvor appellanterne oprindelig havde gjort gældende, at anvendelsen af det tredje afsnit var påkrævet, fordi Conserve Italia var en virksomhedssammenslutning, idet de så bort fra, at andet afsnit ligeledes omfattede »virksomhedssammenslutninger«.
67 –      Jf. fodnote 55 i dette forslag til afgørelse.
68 –      Hvilket appellanterne selv syntes at anerkende i stævningens punkt 48: »Kravet om hensyntagen til Conserve Italias omsætning frem for landbrugsbedrifternes omsætning (således som ordlyden af artikel 23, stk. 2, tredje afsnit, i forordning nr. 1/2003 kræver) udspringer af nødvendigheden af at tage særkenderne ved andelsverdenen i betragtning […]«
69 –      Jeg påpeger nemlig, at appellanterne i punkt 179 i deres stævning for Retten faktisk havde valgt regnskabsåret 2020/2021 som referenceår, nemlig det år, der gik forud for vedtagelsen af den omtvistede afgørelse, mens de i forbindelse med deres appel har foreslået, at referenceåret er det sidste år for deltagelsen i overtrædelsen, dvs. regnskabsåret 2012/2013.
70 –      Jf. 693. betragtning til den omtvistede afgørelse.
71 –      Jf. fodnote 7 i dette forslag til afgørelse.
72 –      Nemlig navnlig dommen i sagen Coop de France bétail et viande (præmis 97 og 98).