62018CC0764
KOHTUJURISTI ETTEPANEK
EVGENI TANCHEV
esitatud 16. juulil 2020 (
1
)
Kohtuasi C‑764/18
Ayuntamiento de Pamplona
versus
Orange España SAU
(eelotsusetaotlus, mille on esitanud Tribunal Supremo (Hispaania kõrgeim kohus))
Eelotsusetaotlus – Direktiiv 2002/20/EÜ – Kohaldamisala – Mõiste „elektrooniline sideteenus“ – Artiklid 12 ja 13 – Riigivara või eraomandi peale, kohale või alla seadmete paigaldamise tasu
1.
Käesolev eelotsusetaotlus käsitleb küsimust, kuidas tõlgendada direktiivi 2002/20/EÜ (edaspidi „loadirektiiv“) (
2
), mille eesmärk on selle artikli 1 lõike 1 kohaselt ühtlustada ja lihtsustada lubade andmise eeskirju ja tingimusi, et hõlbustada elektrooniliste sidevõrkude ja -teenuste pakkumist kogu Euroopa Liidus. See keskendub selle direktiivi artiklite 12 ja 13 tõlgendamisele, mis võimaldavad liikmesriikidel kehtestada vastavalt tasu, mis katab üldlubade süsteemi haldamise kulud, ja tasu raadiosageduste ja numbrite kasutamise õiguste eest või seadmete paigaldamise eest avaliku omandi peale, kohale või alla.
2.
Taotlus on esitatud Orange España SAU, kes osutab tavatelefoniside- ja internetiühenduse teenust, ja Ayuntamiento de Pamplona (edaspidi „Pamplona linnavolikogu“) vahelises kohtuvaidluses maksu üle, mida nõutakse munitsipaalomandis oleva maa kasutamise eest elektroonilise side teenuste osutamist võimaldava infrastruktuuri paigaldamiseks.
3.
Eelotsusetaotluse esitanud kohus Tribunal Supremo (Hispaania kõrgeim kohus) soovib teada, kas selline maks kuulub loadirektiivi kohaldamisalasse ja kui see on nii, siis kas selle maksu arvutamise viis üksnes äriühingu teatavate elektroonilise side teenuste osutamisega teenitud aastase brutotulu alusel on loadirektiivi artiklitega 12 ja 13 kooskõlas. Tuleb märkida, et need küsimused on esitatud 12. juuli 2012. aasta kohtuotsust Vodafone España ja France Telecom España (C‑55/11, C‑57/11 ja C‑58/11, EU:C:2012:446) (edaspidi „kohtuotsus Vodafone España ja France Telecom España“) arvestades, milles Euroopa Kohus leidis, et avaliku maaomandi samalaadse kasutamise eest nõutud tasu ei kuulu loadirektiivi artikli 13 kohaldamisalasse, kuna seda kohaldatakse operaatoritele, kes ei ole sellele maatükile paigaldatud rajatiste omanikud ja kasutavad rajatisi mobiilsideteenuste osutamiseks, ning milles Euroopa Kohus seega ei otsustanud käesoleva asja sisulist küsimust, s.o selle maksu arvutamise viisi kooskõla selle õigusnormiga.
I. Õiguslik raamistik
A.
Euroopa Liidu õigus
4.
Loadirektiivi artiklis 12 „Haldustasud“ on ette nähtud:
„1.   Kui üldloa alusel teenuseid või võrke pakkuvatele ettevõtjatele või kasutusloa saanud ettevõtjatele on kehtestatud haldustasud, vastavad need järgmistele tingimustele:
a)
haldustasud kokku katavad ainult halduskulusid, mis tekivad üldloa süsteemi, kasutusõiguste ja artikli 6 lõikes 2 nimetatud erikohustuste juhtimise, kontrollimise ja jõustamise käigus ja mis võivad sisaldada kulusid, mis on seotud rahvusvahelise koostöö, ühtlustamise ja standardimise, turuanalüüsi, tingimuste täitmise kontrollimise ja muu turukontrolliga ning regulatiivse tööga, millega kaasneb teiseste õigusaktide ja haldusotsuste, näiteks juurdepääsu ja vastastikust sidumist käsitlevate otsuste ettevalmistamine ja jõustamine;
b)
haldustasud määratakse eraldi ettevõtjatele objektiivsel, läbipaistval ja proportsionaalsel viisil, mis muudab võimalikult väikseks lisahalduskulud ja muud kaasnevad tasud.
2.   Kui riigi reguleerivad asutused kehtestavad haldustasud, avaldavad nad iga-aastase ülevaate halduskulude ja laekunud tasude kogusumma kohta. Vajaduse korral tehakse vajalik korrigeerimine, võttes arvesse tasude kogusumma ja halduskulude vahet.“
5.
Sama direktiivi artiklis 13 „Tasu kasutusõiguste ja seadmete paigaldamise õiguste eest“ on märgitud:
„Liikmesriigid võivad lubada asjaomasel asutusel kehtestada tasu raadiosageduste või numbrite kasutamise õiguste eest ja seadmete paigaldamise eest riigivara või eraomandi peale, kohale või alla, et tagada kõnealuste vahendite optimaalne kasutamine. Liikmesriigid tagavad, et sellised tasud on objektiivselt põhjendatud, läbipaistvad, mittediskrimineerivad ja proportsionaalsed, võrreldes nende kavandatud eesmärgiga, ja et nende puhul on arvesse võetud direktiivi 2002/21/EÜ (raamdirektiiv) artiklis 8 sätestatud eesmärke.“
B.
Hispaania õigus
6.
Maksumääruse nr 22/2014 (
3
) artikli 2 esimene lõik sätestab:
„Maksustatav teokoosseis on munitsipaalomandis maa ning selle kohal ja all asuva ruumi ainuõiguslik kasutamine või erikasutus tavatelefoni- ja mobiiltelefoni- ning muude elektroonilise side teenuste […] juhtmestiku liinide, torude ja tunnelite, sealhulgas liinipostide, kaablite, seinakinnitite, kinnitus-, jaotus- või salvestuskarpide, trafode, rööbaste, kallurite, antennide, müügiautomaatide ja teenuse osutamisega seotud muu analoogse jaoks.“
7.
Maksumääruse nr 22/2014 artikli 4 lõige 3 sätestab:
„Mobiilsideoperaatorid, kes ei ole selle võrgu omanikud, mille kaudu seda teenust osutatakse, isegi kui neil on nende võrkude kasutus-, juurdepääsu- või vastastikuse sidumise õigused, ei ole kohustatud tasu maksma.
Muudel teenuste osutamise juhtudel on maksukohustuslased nii kasutatavate võrkude ja infrastruktuuri omanikud kui ka nende võrkude ja infrastruktuuri kasutus-, juurdepääsu- või vastastikuse sidumise õiguse omanikud.“
8.
Maksumääruse nr 22/2014 artikkel 5 sätestab:
„1.   Maksustatav summa, millele kohaldatakse maksumäära maksu arvutamiseks, määratakse kindlaks aastase brutotulu alusel, mida maksukohustuslane teenib omavalitsusüksuse territooriumil arvete alusel. Maksustatava summa kindlaksmääramise kriteeriume ei kohaldata mobiilsideoperaatorite suhtes.
2.   Arvete alusel teenitud brutotulu on iga ettevõtja arvele arvatav tulu, mille on ettevõtja saanud vastutasuks omavalitsusüksuses oma tavapärase tegevuse raames osutatud teenuste eest. Välja arvatakse ainult tulu, mis on saadud erakorralistest sündmustest või tegevusest.
3.   Kui maksukohustuslane on kasutanud teiste isikute võrke eriotstarbel, koosneb maksustatav summa omavalitsusüksusest aastas saadud brutotuludest, millest arvatakse maha summad, mis tuleb võrgu omanikule tasuda tema võrgule juurdepääsu või vastastikuse sidumise eest. Selliste võrkude omanikud arvestavad viimati nimetatud summad oma aastase brutotulu hulka.
[…]“.
9.
Maksumääruse nr 22/2014 artikli 6 kohaselt arvutatakse maksusumma nii, et sama määruse artiklis 5 määratletud maksustatava summa suhtes kohaldatakse maksumäära 1,5%.
II. Faktilised asjaolud, põhikohtuasi ja eelotsuse küsimused
10.
Nagu on nimetatud eespool käesoleva ettepaneku punktis 2, osutab Orange España Pamplona omavalitsusüksuses (Hispaania) tavatelefoniside- ja internetiühenduse teenuseid; see äriühing esitas eespool nimetatud teenuste osutamise eest Pamplona linnavolikogule seoses maksumäärusega nr 22/2014 ette nähtud munitsipaalomandis maa ning selle kohal ja all asuva ruumi erikasutustasuga (edaspidi „maksumääruses nr 22/2014 ette nähtud maks“) maksudeklaratsiooni 2014. aasta teise kvartali kohta (edaspidi „maksudeklaratsioon“). Maksudeklaratsiooni raames kohaldati maksumääruse nr 22/2014 artiklis 6 ette nähtud maksumäära 1,5% brutotulule summas 1188269,59 eurot, mille tulemusel tuli Orange Españal maksta Pamplona linnavolikogule 7928,71 euro suurune summa.
11.
Kuid kuna Orange España leidis esiteks, et võrgustik, mille kaudu ta Pamplona omavalitsusüksuses teenuseid osutab, ei kuulu talle, ning et seega ei ole ta maksukohustuslane maksumääruse nr 22/2014 tähenduses, ning teiseks, et loadirektiivi artiklid 12 ja 13 välistavad niisuguse maksu või tasu kehtestamise, mis on arvutatud üksnes kindlaksmääratud protsendina äriühingu brutotulust, palus Orange España Pamplona linnavolikogul oma maksudeklaratsiooni parandada ja sellest tulenevalt „alusetult tasutud summa tagasi maksta“ („parandamistaotlus“).
12.
Pamplona kohaliku omavalitsuse maksuameti (Hacienda del Ayuntamiento de Pamplona) direktori 18. septembri 2014. aasta otsusega jäeti esitatud maksudeklaratsiooni parandamise taotlus rahuldamata, kuna leiti, et selles deklaratsioonis ei ole fakti- ega õigusvigu ning et see on vastavuses kohaldatava maksumäärusega nr 22/2014, kuna selles määruses „on ainult kindlaks määratud, et tasu isikulisest kohaldamisalast tuleb välja arvata mobiilsideoperaatorid, kes ei ole taristu omanikud, aga neil on teiste võrkude kasutamise, neile juurdepääsu ja nendega vastastikuse sidumise õigused“.
13.
Juez de lo Contencioso-Administrativo n.o 1 de Pamplona (Pamplona halduskohus nr 1, Hispaania) jättis 4. detsembri 2015. aasta kohtuotsusega rahuldamata kaebuse, mis oli esitatud Pamplona kohaliku omavalitsuse maksuameti direktori otsuse peale, kuna esiteks oli Orange España selle võrgu omanik, mille kaudu ta osutas teenuseid, ning et seetõttu ei saanud teda maksumääruses nr 22/2014 sätestatud maksust vabastada, ja teiseks oli selle maksu arvutamise süsteem kooskõlas autonoomse piirkonna 10. märtsi 1995. aasta seaduse nr 2/1995 Navarra kohalike maksubüroode kohta (Ley Foral 2/1995, de 10 de marzo, de Haciendas Locales de Navarra) artikli 105 lõikega 1.
14.
Tribunal Superior de Justicia de Navarra (Navarra autonoomse piirkonna kõrgeim kohus, Hispaania) rahuldas selle otsuse peale esitatud apellatsioonkaebuse 15. novembri 2016. aasta kohtuotsusega osaliselt. Ta täpsustas selles kohtuotsuses, et kuna tavatelefoniside- ja internetiühenduse teenuseid tuleb pidada elektroonilise side teenusteks, kuuluvad need loadirektiivi kohaldamisalasse. Lisaks leidis see kohus, et kuigi selle direktiivi artiklid 12 ja 13 takista maksu kehtestamist tavatelefoni-, mobiiltelefoni- ja internetiühenduse teenuste osutamiseks kasutatavate võrkude omanikele, on nendega siiski vastuolus see, et sellise maksu summa määratakse kindlaks ettevõtja brutotulu või käibe alusel, kuna selline arvutusmeetod ei ole ei objektiivne ega proportsionaalne. Seepärast tunnistas Tribunal Superior de Justicia de Navarra (Navarra autonoomse piirkonna kõrgeim kohus) õigusvastaseks ja tühistas maksumääruse nr 22/2014 artikli 5 lõike 1 teises taandes (mille kohaselt „maksustatava summa kindlaksmääramise kriteeriume ei kohaldata mobiilsideoperaatorite suhtes“) sisalduva viite mõistele „mobiil-“. Seetõttu otsustas ta, et Orange Españal oli õigus sellele, et tema maksudeklaratsiooni summa makstakse talle tagasi.
15.
Pamplona linnavolikogu esitas Tribunal Superior de Justicia de Navarra (Navarra autonoomse piirkonna kõrgeim kohus) kohtuotsuse peale kassatsioonkaebuse Tribunal Supremole (Hispaania kõrgeim kohus).
16.
Tribunal Supremo (Hispaania kõrgeim kohus) leidis, et kui kohtuotsus kohtuasjas Vodafone España ja France Telecom España puudutas – nagu käesolevas asjas – avaliku maaomandi erikasutustasu, oli see tasu selles kohtuotsuses kehtestatud mobiilsideteenuste osutajatele, samas kui käesolevas asjas nõutakse seda Orange Españalt kui tavatelefoniside- ja internetiühenduse teenuste osutajalt. Lisaks leidis Tribunal Supremo (Hispaania kõrgeim kohus), et Euroopa Kohus ei ole veel teinud otsust selle kohta, kas loadirektiivi artiklitega 12 ja 13 on kooskõlas niisugune maksu või tasu arvutamise meetod, mis seisneb operaatori elektroonilise side teenuste osutamisega teatud territooriumil teenitud aastasele brutotulule protsendimäära kohaldamises.
17.
Nendel asjaoludel otsustas Tribunal Supremo (Hispaania kõrgeim kohus) menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmised eelotsuse küsimused:
„1.
Kas [loadirektiiv], mida Euroopa Kohus on tõlgendanud seoses ettevõtjatega, kes tegutsevad mobiilsideteenuste sektoris, ja konkreetselt selle direktiivi artiklites 12 ja 13 liikmesriikide maksustamispädevuse teostamisele ette nähtud piirangud on kohaldatavad tavatelefoniside- ja internetiteenuseid pakkuvatele ettevõtjatele?
2.
Kui eelmisele küsimusele vastatakse jaatavalt (ja see direktiiv tunnistatakse tavatelefoniside- ja internetiteenuste osutajatele kohaldatavaks), siis kas [loadirektiivi] artiklitega 12 ja 13 on liikmesriikidel lubatud kehtestada tasu või kasutustasu, mille suurus määratakse kindlaks ainult brutotulu alusel, mida ettevõtja – kes on paigaldatud seadmete omanik – on aastas teeninud tavatelefoniside- ja internetiteenuste osutamisega vastaval territooriumil?“
18.
Kirjalikud seisukohad on esitanud Pamplona linnavolikogu, Orange España, Hispaania valitsus ja Euroopa Komisjon. Need pooled esitasid suulised argumendid kohtuistungil 18. detsembril 2019.
III. Õiguslik analüüs
A.
Esimene eelotsuse küsimus
19.
Esimese küsimusega soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus Euroopa Kohtult sisuliselt teada, kas tavatelefoniside- ja internetiühenduse teenuseid tuleb pidada elektroonilisteks sideteenusteks loadirektiivi, sealhulgas artiklite 12 ja 13 tähenduses.
20.
Pamplona linnavolikogu, Orange España ja komisjon väidavad, et loadirektiiv hõlmab tavatelefoniside- ja internetiühenduse teenuste pakkumist. Hispaania valitsus toetab seda seisukohta. (
4
)
21.
Allpool esitatud põhjustel ei ole mul kahtlust, et tavatelefoniside- ja internetiühenduse teenuseid tuleb pidada elektroonilisteks sideteenusteks loadirektiivi, sealhulgas artiklite 12 ja 13 tähenduses.
22.
Loadirektiivi artikli 1 lõike 2 kohaselt kohaldatakse seda direktiivi elektrooniliste sidevõrkude ja -teenuste pakkumise lubade suhtes.
23.
Vastavalt loadirektiivi artikli 2 lõikele 1 kehtivad selle direktiivi kohaldamisel direktiivi 2002/21/EÜ (raamdirektiiv) (
5
) artiklis 2 esitatud mõisted.
24.
Vastavalt raamdirektiivi artikli 2 punktile c on „elektrooniline sideteenus“„tavaliselt tasu eest osutatav teenus, mis seisneb tervikuna või peamiselt signaalide edastamises elektrooniliste sidevõrkude kaudu, kaasa arvatud telekommunikatsiooniteenused ja ülekandeteenused ringhäälinguks kasutatavates võrkudes“.
25.
Raamdirektiivi artikli 2 punkti a kohaselt on „elektrooniline sidevõrk“ ülekandesüsteemid ja seadmed, „mis võimaldavad edastada signaale traadi, raadio teel, optiliselt või muude elektromagnetiliste vahendite abil, kasutades sealhulgas satelliitvõrke, paik- (ahel- ja pakettkommuteeritud, k.a Internet) ja liikuva maaside võrku, elektrikaabelsüsteeme“.
26.
Mis puutub esiteks tavatelefonisideteenustesse, siis näib mulle, et need seisnevad signaalide edastamises raamdirektiivi artikli 2 punktis a osutatud vahendite abil. (
6
) Sellega seoses tuleks välja tuua, et sama direktiivi põhjenduses 10, milles on täpsustatud, et see direktiiv hõlmab „kõneside“ teenuseid, ei eristata tava- ja mobiilsideteenuseid. Peaksin samuti märkima, et – nagu on märgitud raamdirektiivi põhjenduses 5 ja loadirektiivi põhjenduses 2 – erinevate elektrooniliste sidevõrkude ja -teenuste ning nende tehnoloogiate lähenemine nõuab, et neile kehtivad samad eeskirjad. Sellest järeldub, et tava- ja mobiilsideteenuseid tuleb pidada elektroonilisteks sideteenusteks raamdirektiivi ja seega loadirektiivi tähenduses.
27.
Teiseks, mis puutub internetiühenduse teenustesse, siis ka neid tuleks pidada elektroonilisteks sideteenusteks raamdirektiivi artikli 2 punkti c tähenduses. See on nii sellepärast, et sama direktiivi artikli 2 punktis a on nimelt ette nähtud, et paikseid maapealseid võrke, mis võimaldavad signaalide edastamist („k.a Internetti“), tuleb pidada elektroonilisteks sidevõrkudeks selle direktiivi tähenduses. Lisaks on raamdirektiivi põhjenduse 10 viimase lause kohaselt „juurdepääs Internetile“ elektroonilise side teenus. Pealegi on määruse (EL) 2015/2120 (
7
) artikli 2 teise lõigu punktis 2 mõiste „internetiühenduse teenus“ määratletud kui „üldkasutatav elektroonilise side teenus, millega pakutakse juurdepääsu internetile“, (
8
) kusjuures määruses 2015/2120 (
9
) kasutatakse raamdirektiivi artikli 2 punktis c määratletud elektroonilise side teenuste mõistet. Lõpuks on direktiivis (EL) 2018/1972, (
10
) millega tunnistati kehtetuks ja asendati muu hulgas raamdirektiiv ja loadirektiiv, selgitatud, et elektroonilise side teenustega „osutatakse“ eelkõige „[määruse 2015/2120] artikli 2 teise lõigu punktis 2 määratletud internetiühenduse teenus[eid]“.
28.
Järelikult tuleb esimesele küsimusele vastata, et tavatelefoniside- ja internetiühenduse teenuseid tuleb pidada elektroonilisteks sideteenusteks raamdirektiivi artikli 2 punkti c tähenduses ja sellistena elektroonilisteks sideteenusteks loadirektiivi, kaasa arvatud selle artiklite 12 ja 13 tähenduses.
B.
Teine eelotsuse küsimus
29.
Teise küsimusega, millele tuleb vastata üksnes juhul, kui Euroopa Kohus peaks otsustama, et loadirektiiv on tavatelefoniside- ja internetiühenduse teenuste osutajate suhtes kohaldatav, soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus teada, kas selle direktiivi artiklid 12 ja 13 lubavad liikmesriikidel kehtestada maksu või tasu, mis on arvutatud üksnes ettevõtja aastase brutotulu põhjal, mida ta teenib nende teenuste osutamisest teatud territooriumil.
30.
Analüüsin järgnevalt esiteks seda, kas selline maks või tasu nagu maksumääruses nr 22/2014 ette nähtud tasu, kuulub loadirektiivi artiklite 12 või 13 kohaldamisalasse, ja teiseks, kui kumbki neist sätetest on kohaldatav, kas sellega on vastuolus, kui see maks või tasu arvutatakse ainult aastase brutotulu alusel, mille on äriühing teeninud asjaomasel territooriumil tavatelefoniside- ja internetiühenduse teenuse osutamisest.
1. Loadirektiivi artiklite 12 või 13 kohaldatavus
31.
Kohtuistungil väitis Pamplona linnavolikogu, et maksumääruses nr 22/2014 ette nähtud maks jääb loadirektiivi kohaldamisalast välja, kuna seda maksu ei nõuta sisse mitte ainult elektroonilise side operaatoritelt, vaid kõikidelt võrguoperaatoritelt, kes osutavad üldhuviteenuseid. (
11
)
32.
Hispaania valitsus jagab Pamplona linnavolikogu seisukohta, et loadirektiiv ei ole maksumääruses nr 22/2014 ette nähtud maksule kohaldatav. Ta rõhutab, et selle direktiivi eesmärk ei ole maksude ühtlustamine. Järelikult ei ole Hispaania valitsuse sõnul esitatud küsimustele vaja vastata.
33.
Orange España ja komisjon leiavad, et maksumääruses nr 22/2014 ette nähtud maks kuulub loadirektiivi artikli 13 kohaldamisalasse.
34.
Enne kui ma analüüsin, kas selline maks või tasu, nagu on ette nähtud maksumääruses nr 22/2014, kuulub kas loadirektiivi artikli 12 või artikli 13 kohaldamisalasse, määran järgnevalt kindlaks, kas selle direktiiviga on vastuolus, kui liikmesriigid kehtestavad elektrooniliste sidevõrkude ja -teenuste pakkumise eest muid makse kui need, mis on ette nähtud direktiivi artiklites 12 ja 13.
(a) Kas loadirektiiviga on vastuolus see, kui liikmesriigid kehtestavad muid makse või tasusid kui need, mis on ette nähtud selle direktiivi artiklites 12 ja 13?
35.
Minu arvates ei ole loadirektiiviga vastuolus see, kui elektrooniliste sidevõrkude ja -teenuste pakkumise eest kehtestatakse muid makse või tasusid kui need, mis on ette nähtud selle artiklites 12 ja 13, kuid seda siiski tingimusel, et sellised maksud ei kahjusta selle direktiivi kasulikku mõju.
36.
Tõsi on, et 18. septembri 2003. aasta kohtuotsuses Albacom ja Infostrada (C‑292/01 ja C‑293/01, EU:C:2003:480) (edaspidi „kohtuotsus Albacom“) asus Euroopa Kohus seisukohale, et liikmesriigid ei või kehtestada „telekommunikatsiooniteenuste sektoris üksiklitsentse omavatele ettevõtjatele ainuüksi loa omamise tõttu“ makse või tasusid, „mis erinevad direktiiviga lubatutest ja lisanduvad“ (
12
) neile, mis on ühes direktiivi 97/13/EÜ (
13
) artiklites 6 ja 11 sõnaselgelt nimetatud juhtudest ette nähtud. Euroopa Kohtu hinnangul oli see nii seepärast, et direktiivi 97/13 eesmärki, milleks on nimelt telekommunikatsiooniteenuste turu liberaliseerimine, oleks kahjustatud, kui liikmesriigid võiksid vabalt kehtestada sektori ettevõtjatele rahalisi kohustusi ja seeläbi tõkestada telekommunikatsiooniteenuste osutamise vabadust. (
14
) Nagu märkis kohtujurist Léger, tuleneb kohtuotsusest Albacom, et „liikmesriikidel telekommunikatsiooniettevõtetelt võtta lubatavate loamenetlusega või lubadega seotud rahaliste tasude loetelu on olemuselt ammendav: kui kõnesolev tasu ei kuulu ühte direktiivis 97/13 ette nähtud kategooriasse, on see tasu keelatud“. (
15
)
37.
Euroopa Kohus võttis sarnase seisukoha kohtuotsuses Vodafone España ja France Telecom España seoses avaliku maaomandi kasutamise tasuga, mida nõuti Hispaania õiguse alusel mobiilsideteenuste osutajatelt. Selles kohtuotsuses otsustas Euroopa Kohus esiteks, et loadirektiivi artikkel 13 ei hõlma seda tasu, mida nõutakse sisse operaatoritelt, kes ei ole munitsipaalomandis maale paigaldatud rajatiste omanikud, vaid lihtsalt kasutavad neid rajatisi mobiilsideteenuste osutamiseks, ja teiseks, et selle sättega ei ole lubatud samadelt operaatoritelt niisugust tasu nõuda. (
16
) Aluse Euroopa Kohtu järeldusele, et loadirektiivi artikkel 13 välistab selle tasu, leiab kohtuotsuse punktist 28, milles Euroopa Kohus otsustas, et „loadirektiivi raames ei ole liikmesriikidel õigust kehtestada sidevõrkude pakkumise ja elektroonilise side teenuste eest muid makse või tasusid kui need, mis on ette nähtud selles direktiivis“.
38.
Kohtuotsustele Albacom ning Vodafone España ja France Telecom España järgnenud kohtuotsustes leidis Euroopa Kohus pärast seda, kui ta oli tuvastanud, et analüüsitud maks või tasu ei kuulu loadirektiivi artikli 12 või 13 kohaldamisalasse, siiski, et selle maksu või tasu kehtestamine ei ole nende sätetega vastuolus. (
17
) Nendes kohtuotsustes ei võtnud Euroopa Kohus arvesse loadirektiivi eesmärki või raamistikku, millele ta oli tuginenud kohtuotsustes Albacom ning Vodafone España ja France Telecom España, otsustades, et selle direktiiviga on vastuolus see, kui liikmesriigid kehtestavad elektrooniliste sidevõrkude ja -teenuste pakkumise eest makse või lõive, mis ei kuulu direktiivi artiklite 12 ja 13 kohaldamisalasse. Nendest kohtuotsustest nähtub, nagu märkis ka kohtujurist Wahl, et „loadirektiivi artikliga 13 ei ole kehtestatud ammendavat ülevaadet kõigist haldus- ja muudest tasudest, mida võib elektroonilise side operaatoritele kehtestada“ (
18
).
39.
Muidugi võiks väita, et kohtuotsuseid Albacom ning Vodafone España ja France Telecom España saab eespool 17. joonealuses märkuses viidatud kohtuotsustega ühitada, kui asuda seisukohale, et liikmesriigid ei või üksnes „loadirektiivi raames“ (
19
) kehtestada muid makse või tasusid kui need, mis on ette nähtud selle direktiivi artiklites 12 ja 13. Kui järgida seda käsitusviisi, tuleks loadirektiivi tõlgendada nii, et sellega on vastuolus see, kui muid makse või tasusid kui need, mis on ette nähtud selle direktiivi artiklites 12 ja 13, nõutakse juhul, kui need maksud või tasud on seotud elektrooniliste sidevõrkude või ‑teenuste pakkumisega, (
20
) ja vastupidi, nendega ei ole vastuolus see, kui selliseid makse või tasusid nõutakse sisse juhul, kui need ei ole seotud elektrooniliste sidevõrkude või -teenuste pakkumisega. (
21
)
40.
Mulle näib siiski, et eelmises punktis kirjeldatud lähenemisviis ei ole kooskõlas Euroopa Kohtu järeldusega 6. oktoobri 2015. aasta kohtuotsuses Base Company (C‑346/13, EU:C:2015:649, edaspidi „kohtuotsus Base Company“) ja 17. detsembri 2015. aasta kohtuotsuses Proximus (C‑517/13, EU:C:2015:820, edaspidi „kohtuotsus Proximus“), et loadirektiiviga ei ole vastuolus maks, mida nõutakse mobiilside edastamise torn- või sõrestikmastide (
22
) omanikelt, ja maks, mis kehtestatakse kõikidele mobiilsidevõrgu sidemaste ning/või saate- ja vastuvõtuseadmeid käitavatele füüsilistele või juriidilistele isikutele, (
23
)isegi kui ükski nendest tasudest ei kuulu loadirektiivi artikli 13 kohaldamisalasse. Kuna mobiilside torn- ja sõrestikmastid ning saate- ja vastuvõtuseadmed võimaldavad pakkuda elektroonilisi sidevõrke ja -teenuseid, siis minu arvates saab nendes kahes kohtuotsuses analüüsitud makse pidada üksnes selliste võrkude ja teenuste pakkumisega seotud ja seega „loadirektiivi raames“ nõutavateks maksudeks. Seega, kui järgida eelmises punktis kirjeldatud käsitusviisi, võimaldaks see järeldada, et need maksud on selle direktiiviga vastuolus. Euroopa Kohus otsustas siiski, et need ei olnud sellega vastuolus.
41.
Minu arvates tuleb asuda seisukohale, et Euroopa Kohtu järeldusega eespool 17. joonealuses märkuses viidatud kohtuotsustes, et loadirektiiviga ei ole vastuolus muude kui selle direktiivi artiklites 12 ja 13 ette nähtud tasude või maksude kehtestamine, muudeti varasemat kohtupraktikat ja eelkõige kohtuotsuses Vodafone España ja France Telecom España (
24
) sedastatud praktikat. Märgin selle kohta, et 30. jaanuari 2014. aasta kohtumääruses France Telecom España (C‑25/13, ei avaldata, EU:C:2014:58, edaspidi „kohtumäärus France Telecom España“), mis puudutas „samalaadset“ tasu, nagu analüüsiti kohtuotsuses Vodafone España ja France Telecom España, (
25
) järgis Euroopa Kohus mõnevõrra teistsugust käsitlusviisi kui nimetatud kohtuotsuses. Nii selles kohtuotsuses kui ka selles kohtumääruses leidis Euroopa Kohus, et tasu kehtestamine on loadirektiivi artikliga 13 vastuolus. Kohtuotsuses leiti siiski, et tasu jääb selle direktiivi artikli 13 kohaldamisalast välja, samas kui kohtumääruses leiti, et see tasu kuulub selle sätte kohaldamisalasse. (
26
) Märgin lisaks, et kohtuotsustes Base Company ja Proximus tehtud järeldusest, et „loadirektiivi artiklis 13[ei ole] mõeldud kõiki tasusid, mida võetakse elektrooniliste sidevõrkude ja -teenuste pakkumist võimaldava taristu pealt“, (
27
) lähtudes otsustas Euroopa Kohus, et liikmesriikidel ei ole takistusi nõuda taristu pealt tasu, mis võimaldab pakkuda niisuguseid võrke ja teenuseid, isegi kui need tasud ei kuulu loadirektiivi artikli 13 kohaldamisalasse. (
28
)
42.
Seetõttu näib mulle, et loadirektiiviga ei ole vastuolus see, kui elektrooniliste sidevõrkude ja -teenuste pakkumise eest kehtestatakse muid makse või tasusid kui need, mis on ette nähtud selle direktiivi artiklites 12 ja 13, kuid seda siiski tingimusel, et sellised maksud või tasud ei kahjusta direktiivi kasulikku mõju, see tähendab, et need ei vähenda elektrooniliste sidevõrkude ja -teenuste osutamise vabadust ega takista konkurentsi edendamist selliste võrkude ja teenuste pakkumisel. (
29
)
43.
Analüüsin nüüd, kas selline tasu, nagu on ette nähtud maksumääruses nr 22/2014, kuulub loadirektiivi artikli 12 või artikli 13 kohaldamisalasse.
(b) Kas selline tasu, nagu on ette nähtud maksumääruses nr 22/2014, kuulub loadirektiivi artikli 12 või artikli 13 kohaldamisalasse?
44.
Esiteks, ei ole kahtlust, et niisugune maks ei kuulu loadirektiivi artikli 12 kohaldamisalasse.
45.
Kohtupraktikast tuleneb, et haldustasud, mida liikmesriigid võivad loadirektiivi artikli 12 kohaselt riikliku reguleeriva asutuse tegevuse finantseerimiseks kehtestada üldloa alusel elektroonilisi sidevõrke või -teenuseid pakkuvatele ettevõtjatele või kasutusloa saanud ettevõtjatele, peavad katma ainult selle halduskulu, mis on seotud selle direktiivi artikli 12 lõike 1 punktis a nimetatud tegevusega. (
30
) Euroopa Kohtule esitatud dokumentides ei viita siiski miski sellele, et maksumäärusega nr 22/2014 ette nähtud tasu on mõeldud ühe või mitme sellise tegevusega seotud üldiste halduskulude katmiseks. Samuti ei ole väidetud, et see on nii, kuna vastuseks Euroopa Kohtule nõustusid kõik pooled, et see maks ei kuulu loadirektiivi artikli 12 kohaldamisalasse.
46.
Teiseks näib mulle, et selline tasu, nagu on ette nähtud maksumääruses nr 22/2014, ei kuulu loadirektiivi artikli 13 kohaldamisalasse.
47.
Nagu on märgitud eespool punktis 41, ei ole loadirektiivi artiklis 13 mõeldud kõiki tasusid, mida võetakse elektrooniliste sidevõrkude ja -teenuste pakkumist võimaldava taristu pealt. Euroopa Kohtu praktika kohaselt kuulub maks, mille maksustatav teokoosseis on seotud riigivara või eraomandi peale, kohale või alla rajatiste paigaldamise õiguste andmisega, loadirektiivi artikli 13 kohaldamisalasse. (
31
)
48.
On tõsi, et kohtumääruses France Telecom España leiti, et tasu, mille maksustatav teokoosseis ei olnud seotud õiguste andmisega rajatiste paigaldamiseks riigivara peale, kohale või alla, vaid selliste rajatiste kasutamisega, kuulub loadirektiivi artikli 13 kohaldamisalasse. See kriteerium – mida Euroopa Kohus ei ole minu teada teistes kohtuotsustes või -määrustes kohaldanud – ei ole siiski kooskõlas loadirektiivi artikli 13 sõnastusega, milles on sõnaselgelt nimetatud tasu seadmete „paigaldamise“ eest riigivara või eraomandi peale, kohale või alla.
49.
Mis puutub loadirektiivi artiklis 13 kasutatud mõistete „seadmed“ ja „paigaldamine“ tähendusse, siis need viitavad vastavalt füüsilisele infrastruktuurile, mis võimaldab pakkuda elektroonilisi sidevõrke ja -teenuseid, ning selle füüsilisele rajamisele asjaomasele avalikule või eraomandile. (
32
)
50.
Käesoleval juhul näeb maksumääruse nr 22/2014 artikli 2 esimene lõik ette, et „[m]aksustatav teokoosseis on munitsipaalomandis maa ning selle kohal ja all asuva ruumi ainuõiguslik kasutamine või erikasutus tavatelefoni- ja mobiiltelefoni- ning muude elektroonilise side teenuste […] juhtmestiku liinide, torude ja tunnelite […] jaoks“ (
33
). Lisaks tuleneb selle määruse artikli 4 lõikest 3, et muude elektroonilise side teenuste kui mobiilsideteenuste puhul maksustatakse nii neid teenuseid pakkuda võimaldava infrastruktuuri omanikke kui ka kasutus- või juurdepääsuõigusi omavaid isikuid.
51.
Järelikult on maksumääruses nr 22/2014 ette nähtud tasuga maksustatav teokoosseis seotud munitsipaalomandis maa peal, kohal või all asuvate seadmete ja seega munitsipaalomandis maa kasutusõiguste andmisega, mitte aga selliste seadmete paigaldamise õiguste andmisega.
52.
Järelikult ei sarnane see tasu 30. jaanuari 2018. aasta kohtuotsuses X ja Visser (C‑360/15 ja C‑31/16, EU:C:2018:44, punktid 69 ja 70) käsitletud tasu/maksuga, mis kehtestati elektrooniliste sidevõrkude pakkujatele vastutasuks õiguse eest paigaldada kaableid avaliku maaomandi sisse ja peale avaliku elektroonilise sidevõrgu jaoks ja mida peeti loadirektiivi artikli 13 kohaldamisalasse kuuluvaks.
53.
Sellest järeldub, et maksumääruses nr 22/2014 ette nähtud tasu jääb loadirektiivi artikli 13 kohaldamisalast välja.
54.
Nagu on märgitud eespool punktis 42, ei ole loadirektiiviga vastuolus see, kui elektrooniliste sidevõrkude ja -teenuste pakkumise eest kehtestatakse muid makse või tasusid kui need, mis on ette nähtud selle direktiivi artiklites 12 ja 13, tingimusel, et sellised maksud või tasud ei kahjusta selle direktiivi kasulikku mõju. Käesoleval juhul näib mulle – nagu näidatakse allpool käesoleva ettepaneku punktides 76–79 ja tingimusel, et eelotsusetaotluse esitanud kohus seda kontrollib –, et ei ole alust arvata, et maksumääruses nr 22/2014 ette nähtud tasu takistab elektrooniliste sidevõrkude ja -teenuste pakkumist või konkurentsi edendamist selliste võrkude ja teenuste pakkumisel.
55.
Sellest järeldub, et loadirektiivi artiklitega 12 ja 13 ei ole vastuolus sellise tasu kehtestamine, nagu on ette nähtud maksumääruses nr 22/2014.
56.
Järelikult ei ole minu arvates vaja analüüsida, kas maksu arvutamise viis üksnes aastase brutotulu alusel, mida ettevõtja teenib tavatelefoniside- ja internetiühenduse teenuste osutamisest, on loadirektiivi artikliga 13 kooskõlas. Juhuks, kui Euroopa Kohus peaks siiski leidma, et selline tasu, nagu on ette nähtud maksumääruses nr 22/2014, kuulub selle sätte kohaldamisalasse, analüüsin seda küsimust allpool.
2. Loadirektiivi artikli 13 kohaldamine
57.
Maksumääruses nr 22/2014 ette nähtud tasu arvutatakse selle artiklite 5 ja 6 kohaselt nii, et äriühingu aastasele brutotulule, mida äriühing teenib (käesoleval juhul) asjaomases kohalikus omavalitsusüksuses tavatelefoniside- ja internetiühenduse teenuste osutamisest, kohaldatakse 1,5% suurust maksumäära. Kohtuotsuses, mille peale on põhikohtuasjas esitatud kassatsioonkaebus, otsustas Tribunal Superior de Justicia de Navarra (Navarra autonoomse piirkonna kõrgeim kohus), et selline tasu arvutamise viis on loadirektiivi artiklitega 12 ja 13 vastuolus, kuna see ei ole objektiivne (seetõttu, et selle aluseks on ettevõtjate aasta brutotulu) ega proportsionaalne (seetõttu, et kasutatakse arvutusparameetreid, mis annavad tulemuseks summa, mis ületab seda, mis on vajalik piiratud ressursside optimaalse kasutamise tagamiseks). (
34
) Eelotsusetaotluse esitanud kohus soovib seega sisuliselt teada, kas loadirektiivi artiklite 12 ja 13 selline tõlgendus on õige.
58.
Pamplona linnavolikogu kaitseb oma seisukohta, et maksu arvutamise meetod, mis lähtub ainult ettevõtjate brutotulust, ei ole loadirektiivi artikliga 13 vastuolus. Pamplona linnavolikogu väidab eelkõige, et (i) eespool viidatud kohtuotsuses Vodafone España ja France Telecom España ei otsustanud Euroopa Kohus tasu arvutamise meetodi kooskõla üle loadirektiivi artikliga 13; (ii) selles sättes ei ole tasu arvutamise viisi kohta midagi öeldud; (iii) tasu arvutamine ettevõtja brutotulude alusel on objektiivne ja mittediskrimineeriv meetod, mis väldib vajadust viia läbi riigivara kasutamise väärtuse hindamine; ja (iv) osa sellest tulust tuleneb riigivara kasutamise turuväärtuse arvelt. Hispaania valitsus toetab Pamplona linnavolikogu seisukohta.
59.
Orange España väidab, et loadirektiivi artikliga 13 on vastuolus selline tasu arvutamise meetod, mis põhineb üksnes ettevõtja brutotulul. Orange España tugineb eelkõige kohtujurist Sharpstoni ettepanekule liidetud kohtuasjades Vodafone España (C‑55/11, C‑57/11 ja C‑58/11, EU:C:2012:162, punkt 77), mille kohaselt tuleb tasu kindlaks määrata selliste parameetrite alusel, mis on seotud vajadusega tagada trasside rajamise õiguste optimaalne kasutamine, näiteks asjaomase omandi ettevõtja poolt kasutamise intensiivsus, kestus ja väärtus, ning 10. märtsi 2011. aasta kohtuotsusele Telefónica Móviles España (C‑85/10, EU:C:2011:141, punkt 28) ja 21. märtsi 2013. aasta kohtuotsusele Belgacom jt (C‑375/11, EU:C:2013:185, punkt 51), mille kohaselt tuleb tasu suurus määrata kindlaks õigel tasandil, mis kajastab muu hulgas ettevõtjatele kättesaadavate nappide ressursside kasutamise väärtust. Komisjon toetab Orange España seisukohta.
60.
Järgnevalt esitatud põhjustel leian, et loadirektiivi (
35
) artikliga 13 on vastuolus tasu arvutamise viis, mis lähtub üksnes ettevõtja brutotulust, mis teeniti asjaomasel territooriumil elektrooniliste sidevõrkude või -teenuste pakkumisest.
61.
Esiteks vastab tõele, et loadirektiivi artikkel 13 ei näe ette konkreetset meetodit, et määrata kindlaks tasu suurus õiguse eest paigaldada seadmeid riigivara või eraomandi peale, kohale või alla. (
36
)
62.
Loadirektiivi artikkel 13 nõuab siiski, et liikmesriigid tagaksid esiteks, et sellised tasud õiguse eest paigaldada seadmeid riigivara või eraomandi peale, kohale või alla on ette nähtud selleks, et tagada selle omandi optimaalne kasutamine, ja teiseks, et need on „objektiivselt põhjendatud, läbipaistvad, mittediskrimineerivad ja proportsionaalsed, võrreldes nende kavandatud eesmärgiga, ja et nende puhul on arvesse võetud [raamdirektiivi] artiklis 8 sätestatud eesmärke“. Need tingimused peavad olema täidetud kumulatiivselt. (
37
)
63.
Seega kehtivad selle suhtes eelmises punktis nimetatud tingimused, mida ma analüüsin allpool, et liikmesriikidel on kaalutlusõigus määrata, kuidas tasu seadmete paigaldamise eest riigivara või eraomandi peale, kohale või alla arvutatakse.
64.
Teiseks, kuigi loadirektiivi artikli 12 kohaldamisalasse kuuluvat haldustasu võib arvutada ettevõtjate käibe või brutotulude alusel, ei tulene sellest, et sama kehtib ka selle direktiivi artikli 13 kohaldamisalasse kuuluva tasu kohta.
65.
See on nii nimelt seepärast, et kuigi loadirektiivi põhjenduses 31 on sõnaselgelt märgitud, et „käibega seotud jaotuskava“ on „õiglane, lihtne ja läbipaistev“ haldustasu arvutamise meetod, (
38
) ei ole selle avaldusega samaväärset märgitud tasude kohta selle direktiivi artikli 13 tähenduses.
66.
Kolmandaks on minu arvates kaheldav, et tasu arvutamise meetod, mis põhineb üksnes brutotulul, mida ettevõtja teenib elektroonilise side teenuste osutamisest, tagab nende teenuste osutamist võimaldavate rajatiste ja seega selle avalikus omandis oleva maa optimaalse kasutamise, mille peale, kohale või alla on rajatised ehitatud.
67.
Euroopa Kohtu praktika kohaselt eeldab „eesmärk tagada, et ettevõtjad kasutaksid optimaalselt nappe ressursse, millele neil on juurdepääs, […] seda, et kõnesoleva tasu suurus määratakse kindlaks õigel tasandil, mis kajastab muu hulgas nende ressursside kasutamise väärtust, ning see nõuab asjaomase turu majandusliku ja tehnoloogilise olukorraga arvestamist“. (
39
) Nagu kohtujurist Sharpston märgib, peab tasu suurus olema seotud „nappide vahendite“ kasutamise intensiivsuse ning selle kasutamise praeguse ja tulevase väärtusega“. (
40
)
68.
Mulle näib, et tasu, mis põhineb brutotulul, mida ettevõtja teenib elektroonilise side teenuste osutamisest, on vaid kaudselt seotud selle riigivara kasutamise väärtusega, mille peale, kohale või alla on selliste teenuste osutamist võimaldav taristu ehitatud, ning on seega kaheldav, kas sel viisil arvutatud tasu võimaldab tagada selle riigivara optimaalse kasutamise. Kohtujurist Sharpstoni sõnul nõutakse „[e]ttevõtja brutokäibe alusel arvutatavat tasu […] tõenäoliselt peamiselt sissetuleku saamiseks“ (
41
) ning see on seega loadirektiivi artikliga 13 vastuolus.
69.
Sellega seoses väidab Hispaania valitsus vastu, et riigivara kasutamise väärtust on raske kindlaks määrata, kuna sellisele varale või selle kasutamisele ei ole põhimõtteliselt turgu. Hispaania valitsus on seisukohal, et tasu arvutamise meetod, mis põhineb äriühingu elektroonilise side teenuste osutamisest teenitud brutotulul, võimaldab hinnata riigivara kasutamise väärtust, kuna see tulu on saadud selle vara kasutamisega. Samuti väidab Pamplona linnavolikogu, et osa ettevõtja brutotuludest, mille ta teenib elektroonilise side teenuste osutamisest, vastab selle riigivara kasutamise väärtusele, mille peale, kohale või alla on nende teenuste osutamist võimaldavad rajatised ehitatud.
70.
Minu arvates ei saa selle argumendiga nõustuda, kuna seos teenuste osutamisest teenitud brutotulu ja riigivara kasutamise väärtuse vahel on vaid kaudne. Äriühingu brutotulu suurus ei sõltu mitte üksnes riigivara peale paigaldatud rajatiste kasutamise intensiivsusest, vaid ka hulgast muudest elementidest, nagu ettevõtja hinnakujundusotsused. Lisaks võib äriühingu brutotulu olla üksnes kaudne näitaja selle kohta, milline on selle äriühingu poolt riigivara kasutamise väärtus. Nagu väidab komisjon, ei ole tegemist riigivara tõhusa või „optimaalse“ kasutamise väärtuse näitajaga, nagu nõuab loadirektiivi artikkel 13.
71.
Neljandaks, kui riigivara peale, kohale või alla paigaldatud rajatiste kasutamise tasu arvutamise meetod peaks olema erinev tavatelefonioperaatorite ja mobiilsideoperaatorite või nende rajatiste omanike ja kasutajatega võrreldes, kui need ettevõtjad ei ole erinevas olukorras, kujutaks see endast diskrimineerivat kohtlemist, mis on vastuolus loadirektiivi artikliga 13.
72.
Sellega seoses märgin, et maksumääruse nr 22/2014 artikli 5 lõike 1 kohane tasu arvutatakse välja ettevõtja brutotulu alusel tavatelefonioperaatorite puhul, kuid mitte mobiilsideoperaatorite puhul. (
42
)
73.
Pamplona linnavolikogu arvates ei kujuta see endast diskrimineerivat kohtlemist. Pamplona linnavolikogu leiab, et kuigi tavatelefoniside- ja internetiühenduse teenuste osutamine nõuab, et kaablid oleksid paigaldatud riigivara alla, ei ole mobiilsideteenuste osutamiseks (enamasti) maa-aluseid kaableid vaja, mistõttu võib esimesena nimetatud teenuste osutajaid kohelda teistmoodi kui teisena nimetatud teenuste osutajaid maksu osas, mida nõutakse riigivara alla paigaldatud kaabli kasutamise eest.
74.
Eelotsusetaotluse esitanud kohtu ülesanne on kontrollida, kas tavatelefoniside- ja internetiühenduse teenuste osutajad on seetõttu, et nad kasutavad riigiomandi alla paigaldatud rajatisi intensiivsemalt kui mobiilsideteenuste osutajad, viimastest erinevas olukorras. Kui see on nii, siis võib see õigustada niisugust erinevat kohtlemist nagu erinev meetod nende rajatiste kasutamise eest tasu arvutamiseks. Kui see nii ei ole, siis ei oleks selline erinev kohtlemine siiski õigustatud, arvestades eelkõige loadirektiivi põhjenduses 2 sätestatud kohustust takistada teatava tehnoloogia kasutamise diskrimineerimist. (
43
)
75.
Igal juhul märgin – kui eelotsusetaotluse esitanud kohus peaks leidma, et maksumääruses nr 22/2014 ette nähtud tasu ei ole diskrimineeriv –, et loadirektiivi artiklis 13 sätestatud tingimused on kumulatiivsed. (
44
) Seepärast on see tasu nimetatud õigusnormiga vastuolus juba siis – nagu on näidatud punktides 66–70 eespool –, kui tasu eesmärk ei ole tagada riigivara alla paigaldatud rajatiste optimaalne kasutus, ilma et oleks vajadust tõendada, et see tasu on ka diskrimineeriv.
76.
Viiendaks, kui peaks selguma, et riigivara peale, kohale või alla paigaldatud rajatiste kasutamise tasus ei ole arvesse võetud raamdirektiivi artikli 8 eesmärke ja eelkõige konkurentsi edendamist elektrooniliste sidevõrkude ja -teenuste pakkumisel ning nimetatud võrkude ja teenuste siseturu arendamist, siis oleks see tasu loadirektiivi artikliga 13 vastuolus.
77.
Kohtupraktika kohaselt tähendab nende eesmärkide arvessevõtmise nõue seda, et tasu summa ei tohi takistada uute operaatorite turulepääsu või vähendada telekommunikatsiooniteenuste osutajate innovatsioonivõimet. See tähendab ka seda, et konkurentsi ei tohi moonutada, mida saab tagada vaid erinevate ettevõtjate vahel võrdsete võimaluste kindlustamise teel. (
45
)
78.
Käesoleval juhul on maksumääruse nr 22/2014 artikli 5 lõikes 3 märgitud, et kui ettevõtja kasutab teisele äriühingule kuuluvat võrku, koosneb maksustatav summa, mille põhjal see ettevõtja peab maksu tasuma, brutotuludest, millest on maha arvatud võrgu omanikule selle võrgu kasutamise eest tasumisele kuuluvad tasud (viimati nimetatud summad tuleb arvestada selle võrgu omaniku brutotulude hulka).
79.
Seega ei saa väita – kuid seda peab kontrollima eelotsusetaotluse esitanud kohus –, et ei ole tagatud võrdsed võimalused ühelt poolt elektroonilise side teenuste osutamiseks kasutatavate rajatiste omanikest operaatorite ja teiselt poolt neid rajatisi kasutavate operaatorite vahel, kuna viimased võivad rajatiste kasutamise eest makstud summad maksumäärusega nr 22/2014 ette nähtud maksustatavast summast maha arvata ja seega ei ole neil kahekordset finantskoormust. (
46
)
80.
Juhul kui eelotsusetaotluse esitanud kohus leiab, et võrdsed võimalused on tõepoolest tagatud, ei peaks see siiski viima järelduseni, et selline tasu, nagu on ette nähtud maksumääruses nr 22/2014, on loadirektiivi artikliga 13 kooskõlas, kuna selles sättes ette nähtud tingimused on kumulatiivsed, nagu on meenutatud eespool käesoleva kohtuotsuse punktis 62.
81.
Järeldan sellest, et juhul, kui Euroopa Kohus peaks leidma, et selline tasu, nagu on ette nähtud maksumääruses nr 22/2014, mille maksmise kohustus ei teki mitte rajatiste paigaldamisel riigivara peale, kohale või alla, vaid nende rajatiste kasutamisel, kuulub loadirektiivi artikli 13 kohaldamisalasse, tuleb seda sätet tõlgendada nii, et sellega on vastuolus selle tasu arvutamise viis üksnes brutokäibe alusel, mida teenib äriühing tavatelefoniside- ja internetiühenduse teenuste osutamisest asjaomases omavalitsusüksuses.
IV. Ettepanek
82.
Eespool toodut arvestades teen Euroopa Kohtule ettepaneku vastata Tribunal Supremo (Hispaania kõrgeim kohus) esitatud eelotsuse küsimustele järgmiselt:
1.
Tavatelefoniside- ja internetiühenduse teenuseid tuleb pidada elektroonilisteks sideteenusteks Euroopa Parlamendi ja nõukogu 7. märtsi 2002. aasta direktiivi 2002/21/EÜ elektrooniliste sidevõrkude ja -teenuste ühise reguleeriva raamistiku kohta (raamdirektiiv) artikli 2 punkti c tähenduses ning sellisena elektroonilisteks sideteenusteks 7. märtsi 2002. aasta direktiivi 2002/20/EÜ elektrooniliste sidevõrkude ja -teenustega seotud lubade andmise kohta (loadirektiiv), kaasa arvatud selle direktiivi artiklite 12 ja 13 tähenduses.
2.
Direktiivi 2002/20 artikleid 12 ja 13 tuleb tõlgendada nii, et nendega ei ole vastuolus sellise tasu kehtestamine, nagu on kõne all põhikohtuasjas, mille maksmise kohustus tekib avaliku maaomandi peal, kohal ja all asuva ruumi ainuõiguslikul kasutamisel või erikasutusel infrastruktuuri jaoks, mis võimaldab osutada tavatelefoniside- ja internetiühenduse teenuseid.
(
1
)	Algkeel: inglise.
(
2
)	Euroopa Parlamendi ja nõukogu 7. märtsi 2002. aasta direktiiv elektrooniliste sidevõrkude ja ‑teenustega seotud lubade andmise kohta (loadirektiiv) (EÜT 2002, L 108, lk 21; ELT eriväljaanne 13/29, lk 337).
(
3
)	Pamplona linnavolikogu maksumäärus nr 22/2014, mis reguleerib munitsipaalomandis maa ning selle kohal ja all asuva ruumi erikasutustasu maksmist varustusteenuseid käitavate ettevõtjate poolt (Ordenanza fiscal n.o 22/2014 del Ayuntamiento de Pamplona, reguladora de la tasa por aprovechamientos especiales del suelo, vuelo y subsuelo del dominio público local por las empresas explotadoras de servicios de suministros) (edaspidi „maksumäärus nr 22/2014“).
(
4
)	Täpsemalt väidab Hispaania valitsus, et loadirektiiv „näib viitavat“ kõikidele elektroonilistele sidevõrkudele ja -teenustele, olgu need tava- või mobiilsideteenused.
(
5
)	Euroopa Parlamendi ja nõukogu 7. märtsi 2002. aasta direktiiv elektrooniliste sidevõrkude ja ‑teenuste ühise reguleeriva raamistiku kohta (raamdirektiiv) (EÜT 2002, L 108, lk 33; ELT eriväljaanne 13/29, lk 349).
(
6
)	Tuleks täpsustada, et miski ei viita sellele, et käesoleval juhul oleks kohaldatav kumbki kahest raamdirektiivi artikli 2 punktis c sätestatud erandist, nimelt teenused, mis pakuvad sisu, ja infoühiskonna teenused, mis ei seisne tervikuna või peamiselt signaalide edastamises elektrooniliste sidevõrkude kaudu (vt 13. juuni 2019. aasta kohtuotsus Google, C‑193/18, EU:C:2019:498, punkt 29).
(
7
)	Euroopa Parlamendi ja nõukogu 25. novembri 2015. aasta määrus, millega nähakse ette avatud internetiühendust käsitlevad meetmed ning millega muudetakse direktiivi 2002/22/EÜ universaalteenuse ning kasutajate õiguste kohta elektrooniliste sidevõrkude ja -teenuste puhul, ning määrust (EL) nr 531/2012, mis käsitleb rändlust üldkasutatavates mobiilsidevõrkudes liidu piires (ELT 2015, L 310, lk 1).
(
8
)	Kohtujuristi kursiiv.
(
9
)	Tuleb viidata määruse 2015/2120 artikli 2 esimesele lõigule, milles on märgitud, et „[k]äesolevas määruses kasutatakse [raamdirektiivi] artiklis 2 sätestatud mõisteid“.
(
10
)	Euroopa Parlamendi ja nõukogu 11. detsembri 2018. aasta direktiiv, millega kehtestatakse Euroopa elektroonilise side seadustik (uuesti sõnastatud) (ELT 2018, L 321, lk 36). Vt selle direktiivi artikli 2 punkt 4 alapunkt a. Direktiiv jõustus 20. detsembril 2018 ja see tuleb üle võtta 21. detsembriks 2020 ja see ei ole seega põhikohtuasjas kohaldatav (vt selle artiklid 124 ja 126).
(
11
)	Kohtuistungil rõhutas Pamplona linnavolikogu asjaolu, et maksumääruses nr 22/2014 ette nähtud maks erineb kohtuotsuses Vodafone España ja France Telecom España analüüsitud tasust, kuna viimast nõuti sisse üksnes mobiilsideteenuste osutajatelt. Pamplona linnavolikogu selgitas, et selles kohtuotsuses analüüsitud tasu nõudsid mõned kohalikud omavalitsused erandina kehtestatud maksust 1,5% määras brutotulust kõikidelt üldhuviteenuste osutajatelt vastutasuks riigivara hõivamise eest, ning et see tasu arvutati valemi alusel, mille tegurid hõlmasid hinnangulist keskmist telefoniside tarbimist linna ühiku kohta, mobiiltelefoniside osakaalu, kohaliku omavalitsusüksuse territooriumil kasutatavate tavatelefonide arvu, kohaliku omavalitsusüksuse elanike arvu ning telefoniside ja telefoniteenuste keskmist hinnangulist tarbimist mobiiltelefoni kohta (vt selle kohta kohtujurist Sharpstoni ettepanek liidetud kohtuasjades Vodafone España, C‑55/11, C‑57/11 ja C‑58/11, EU:C:2012:162, punktid 29 ja 30).
(
12
)	Kohtuotsus Albacom (punktid 28 ja 42).
(
13
)	Euroopa Parlamendi ja nõukogu 10. aprilli 1997. aasta direktiiv telekommunikatsiooniteenuste valdkonna üldlubade ja individuaalsete litsentside ühise raamistiku kohta (EÜT 1997, L 117, lk 15). Direktiiv 97/13 tunnistati raamdirektiiviga kehtetuks. Direktiivi 97/13 artiklid 6 ja 11 vastavad loadirektiivi artiklitele 12 ja 13.
(
14
)	Kohtuotsus Albacom (punktid 37, 40 ja 41).
(
15
)	Kohtujurist Léger’ ettepanek liidetud kohtuasjades Mobistar ja Belgacom Mobile (C‑544/03 ja C‑545/03, EU:C:2005:203, punkt 27).
(
16
)	Kohtuotsus Vodafone España ja France Telecom España (punktid 34 ja 35).
(
17
)	27. juuni 2013. aasta kohtuotsus komisjon vs. Prantsusmaa (C‑485/11, ei avaldata, EU:C:2013:427, punktid 34 ja 39); 27. juuni 2013. aasta kohtuotsus Vodafone Malta ja Mobisle Communications (C‑71/12, EU:C:2013:431, punktid 28 ja 29); 4. septembri 2014. aasta kohtuotsus Belgacom ja Mobistar (C‑256/13 ja C‑264/13, EU:C:2014:2149, punktid 37 ja 38); 6. oktoobri 2015. aasta kohtuotsus Base Company (C‑346/13, EU:C:2015:649, punktid 22–24) ja 17. detsembri 2015. aasta kohtuotsus Proximus (C‑517/13, EU:C:2015:820, punktid 35 ja 36).
(
18
)	Kohtujurist Wahli ettepanek kohtuasjas Base Company (C‑346/13, EU:C:2015:446, punkt 32). Sama kehtib loadirektiivi artikli 12 kohta (nagu märkis kohtujurist Wahl oma ettepaneku punktis 34).
(
19
)	18. juuli 2006. aasta kohtuotsus Nuova società di telecomunicazioni (C‑339/04, EU:C:2006:490, punkt 35); 10. märtsi 2011. aasta kohtuotsus Telefónica Móviles España (C‑85/10, EU:C:2011:141, punkt 21); 12. juuli 2012. aasta kohtuotsus Vodafone España ja France Telecom España (C‑55/11, C‑57/11 ja C‑58/11, EU:C:2012:446, punkt 28); 21. märtsi 2013. aasta kohtuotsus Belgacom jt (C‑375/11, EU:C:2013:185, punkt 40); 4. septembri 2014. aasta kohtuotsus Belgacom ja Mobistar (C‑256/13 ja C‑264/13, EU:C:2014:2149, punkt 30); 6. oktoobri 2015. aasta kohtuotsus Base Company (C‑346/13, EU:C:2015:649, punkt 16); 17. detsembri 2015. aasta kohtuotsus Proximus (C‑454/13, EU:C:2015:819, punkt 20) ja 30. jaanuari 2018. aasta kohtuotsus X ja Visser (C‑360/15 ja C‑31/16, EU:C:2018:44, punkt 79).
(
20
)	Loadirektiivi kohaldamisala on selle artikli 1 lõikes 2 määratletud nii, et see hõlmab „elektrooniliste sidevõrkude ja -teenuste pakkumise lube“.
(
21
)	Vt selle kohta kohtujurist Wahli ettepanek kohtuasjas Base Company (C‑346/13, EU:C:2015:446, punktid 31–37). Vt ka kohtujurist Sharpstoni ettepanek liidetud kohtuasjades Vodafone España (C‑55/11, C‑57/11 ja C‑58/11, EU:C:2012:162, punkt 67), mille kohaselt „[h]aldustasu või tasu kuulub […] loadirektiivi kohaldamisalasse siis, kui seda nõutakse seoses juurdepääsuga elektrooniliste sidevõrkude ja -teenuste turule või sellistele vahenditele nagu numbrid, raadiosagedused ja „trasside rajamise õigused“. Sellisel juhul võib liikmesriik kehtestada tasu või haldustasu ainult artiklites 12 ja 13 kirjeldatud eesmärkidel ning tingimustel. Liikmesriikidel ei ole õigust kehtestada muid tasusid ja haldustasusid. […] [M]a [ei ole] seega arvamusel, et liikmesriigid võivad kehtestada mis tahes tasu, mis ei kuulu loadirektiivi artikli 12 või 13 kohaldamisalasse.“
(
22
)	Kohtuotsus Base Company (punktid 5–9 ja 22).
(
23
)	Kohtuotsus Proximus (punktid 11–14 ja 33).
(
24
)	Vt selle kohta Pilczer, J.-S., „Les redevances sur les opérateurs de communications électroniques: peut-on se faire une idée claire et précise de la portée de l’article 13 de la directive “autorisation“?“, Bulletin fiscal 2015, 5. väljaanne, lk 268–275.
(
25
)	Kohtumäärus France Telecom España (punkt 27).
(
26
)	Vt kohtuotsus Vodafone España ja France Telecom España, punkt 34, ja kohtumäärus France Telecom España, punkt 28.
(
27
)	Kohtuotsused Base Company (punkt 18) ja Proximus (punkt 30).
(
28
)	Kohtuotsused Base Company (punkt 24) ja Proximus (punkt 36).
(
29
)	Vt kohtujurist Wahli ettepanek kohtuasjas Base Company (C‑346/13, EU:C:2015:446, punkt 37).
(
30
)	30. jaanuari 2018. aasta kohtuotsus X ja Visser (C‑360/15 ja C‑31/16, EU:C:2018:44, punkt 64).
(
31
)	4. septembri 2014. aasta kohtuotsus Belgacom ja Mobistar (C‑256/13 ja C‑264/13, EU:C:2014:2149, punkt 37); kohtuotsused Base Company (punkt 22) ja Proximus (punkt 35) ning 30. jaanuari 2018. aasta kohtuotsus X ja Visser (C‑360/15 ja C‑31/16, EU:C:2018:44, punkt 71). Vt ka kohtujurist Wahli ettepanek kohtuasjas Base Company (C‑346/13, EU:C:2015:446, punkt 54), mille kohaselt kuuluvad tasud loadirektiivi artikli 13 kohaldamisalasse, kui „maksustatav teokoosseis seisneb raadiosageduste või numbrite kasutamise õiguse ning laias tähenduses seadmete paigaldamise õiguse andmises“.
(
32
)	Kohtuotsus Vodafone España ja France Telecom España (punkt 32) ning kohtujurist Sharpstoni ettepanek liidetud kohtuasjades Vodafone España (C‑55/11, C‑57/11 ja C‑58/11, EU:C:2012:162, punkt 52). Vt ka 4. septembri 2014. aasta kohtuotsus Belgacom ja Mobistar (C‑256/13 ja C‑264/13, EU:C:2014:2149, punkt 33); kohtuotsus Base Company (punkt 21) ja kohtuotsus Proximus (punkt 34) ning 30. jaanuari 2018. aasta kohtuotsus X ja Visser (C‑360/15 ja C‑31/16, EU:C:2018:44, punkt 68).
(
33
)	Kohtujuristi kursiiv.
(
34
)	Vt eespool punkt 14.
(
35
)	Ma ei analüüsi, kas selline tasu arvutamise viis on vastuolus loadirektiivi artikliga 12, kuna on selge, et see tasu ei ole mõeldud halduskulude katmiseks seoses üldloa süsteemi haldamise, kontrollimise ja rakendamisega (vt eespool punktid 44 ja 45).
(
36
)	21. märtsi 2013. aasta kohtuotsus Belgacom jt (C‑375/11, EU:C:2013:185, punkt 49).
(
37
)	Kohtujurist Wahli ettepanek kohtuasjas Base Company (C‑346/13, EU:C:2015:446, punkt 77).
(
38
)	Vt 21. juuli 2011. aasta kohtuotsus Telefónica de España (C‑284/10, EU:C:2011:513, punkt 32).
(
39
)	10. märtsi 2011. aasta kohtuotsus Telefónica Móviles España (C‑85/10, EU:C:2011:141, punkt 28) ja 21. märtsi 2013. aasta kohtuotsus Belgacom jt (C‑375/11, EU:C:2013:185, punkt 51).
(
40
)	Kohtujurist Sharpstoni ettepanek liidetud kohtuasjades Vodafone España (C‑55/11, C‑57/11 ja C‑58/11, EU:C:2012:162, punkt 76).
(
41
)	Kohtujurist Sharpstoni ettepanek liidetud kohtuasjades Vodafone España (C‑55/11, C‑57/11 ja C‑58/11, EU:C:2012:162, punkt 79).
(
42
)	Vt selle kohta eespool käesoleva ettepaneku punktis 14 mainitud asjaolu, et Tribunal Superior de Navarra (Navarra autonoomse piirkonna kõrgeim kohus) tühistas maksumääruse nr 22/2014 artikli 5 lõike 1 teises taandes märgitud sõna „mobiil-“.
(
43
)	Kohtujurist Sharpstoni ettepanek liidetud kohtuasjades Vodafone España (C‑55/11, C‑57/11 ja C‑58/11, EU:C:2012:162, punktid 88 ja 89).
(
44
)	Vt eespool punkt 62.
(
45
)	10. märtsi 2011. aasta kohtuotsus Telefónica Móviles España (C‑85/10, EU:C:2011:141, punkt 30). Vt ka 20. oktoobri 2005. aasta kohtuotsus ISIS Multimedia Net ja Firma O2 (C‑327/03 ja C‑328/03, EU:C:2005:622, punkt 39).
(
46
)	Vt kohtujurist Sharpstoni ettepanek liidetud kohtuasjades Vodafone España (C‑55/11, C‑57/11 ja C‑58/11, EU:C:2012:162, punkt 63).