62025TJ0064
TRIBUNALENS DOM (åttonde avdelningen)
den 14 januari 2026 (
*1
)
”EU-varumärke – Ogiltighetsförfarande – EU-ordmärket Leone – Relativ ogiltighetsgrund – Äldre namnrätt enligt österrikisk rätt – Artikel 60.2 a i förordning (EU) 2017/1001”
I mål T‑64/25,
Lisa Leone, Wien (Österrike),
Giorgio Leone, Wien,
Leone & Leone OG, Wien,
företrädda av advokaten F.-M. Orou,
klagande,
mot
Europeiska unionens immaterialrättsmyndighet (EUIPO), företrädd av D. Stoyanova-Valchanova, i egenskap av ombud,
motpart,
varvid motparten i förfarandet vid immaterialrättsmyndighetens överklagandenämnd var
Incom, Ajdovščina (Slovenien),
meddelar
TRIBUNALEN (åttonde avdelningen)
sammansatt av ordföranden I. Gâlea samt domarna T. Tóth (referent) och L. Spangsberg Grønfeldt,
justitiesekreterare: V. Di Bucci,
efter den skriftliga delen av förfarandet,
med beaktande av att ingen av parterna tre veckor efter delgivningen av underrättelsen om att det skriftliga förfarandet avslutats hade inkommit med någon begäran om muntlig förhandling och av att tribunalen således, med tillämpning av artikel 106.3 i tribunalens rättegångsregler, har beslutat att avgöra målet på handlingarna,
följande
Dom
1
Klagandena, Lisa Leone, Giorgio Leone och Leone & Leone OG, har med stöd av artikel 263 FEUF yrkat att tribunalen ska ogiltigförklara det beslut som meddelades av andra överklagandenämnden vid Europeiska unionens immaterialrättsmyndighet (EUIPO) den 27 november 2024 (ärende R 971/2023‑2) (nedan kallat det överklagade beslutet).
Bakgrund
2
Den 19 januari 2022 ingav klagandena en ansökan till EUIPO om ogiltigförklaring av det EU-varumärke som hade registrerats efter en ansökan som hade ingivits den 26 februari 2020 för ordmärket Leone.
3
De varor som omfattas av det omstridda varumärket och som är föremål för ansökan om ogiltighetsförklaring omfattas av klass 30 i Niceöverenskommelsen om internationell klassificering av varor och tjänster vid varumärkesregistrering av den 15 juni 1957, med ändringar och tillägg, och består huvudsakligen av glass och olika glassprodukter.
4
Till stöd för ansökan om ogiltighetsförklaring åberopades den grund som avses i artikel 60.2 a i Europaparlamentets och rådets förordning (EU) 2017/1001 av den 14 juni 2017 om EU-varumärken (EUT L 154, 2017, s. 1), jämförd med ett antal bestämmelser i österrikisk lagstiftning, nämligen 43 § i Allgemeines bürgerliches Gesetzbuch (den österrikiska allmänna civillagen), 9 § i Gesetz gegen den unlauteren Wettbewerb (lagen om illojal konkurrens) av den 22 november 1984 (BGBl, 448/1984) (nedan kallad den österrikiska federala lagen mot illojal konkurrens) och 12 i Markenschutzgesetz (lagen om varumärkesskydd) av den 30 november 1970 (BGBl, 260/1970) (nedan kallad den österrikiska lagen om varumärkesskydd).
5
Ansökan om ogiltighetsförklaring grundade sig på följande äldre rättigheter som skyddas enligt österrikisk rätt:
–
Rätten till namnet Leone, vilket är Lisas och Giorgio Leones efternamn, som de senare använder i sin affärsverksamhet,
–
rätten till företagsnamnet Leone & Leone OG, som är namnet på ett bolag bildat enligt österrikisk rätt, registrerat den 27 september 2012, i vilket Lisa och Giorgio Leone är delägare och vars verksamhetsföremål är tillverkning och försäljning av glass, och
–
rätten till namnet Leones, som har använts i näringsverksamhet sedan den 28 oktober 2013 och anbringats på klagandenas glassbutiker och på de varor som dessa saluför.
6
Den 9 mars 2023 avslog annulleringsenheten ansökan om ogiltighetsförklaring i dess helhet. Annulleringsenheten ansåg i huvudsak att den bevisning som klagandena hade lagt fram inte visade att betydelsen eller omfattningen av användningen av de namn som de gjorde anspråk på inom ramen för deras ovan i punkt 5 nämnda näringsverksamhet inom glassbranschen var tillräcklig för att styrka att de hade ett ”skyddsvärt intresse” som kunde kränkas, vilket krävs enligt tillämplig österrikisk rätt. Annulleringsenheten ansåg således att det inte kunde anses föreligga någon risk för att omsättningskretsen associerar det omtvistade varumärket, ekonomiskt eller på annat sätt, med klagandena.
7
Klagandena överklagade annulleringsenhetens beslut vid EUIPO den 8 maj 2023.
8
Genom det överklagade beslutet avslog överklagandenämnden överklagandet med motiveringen att de äldre rättigheter som klagandena har åberopat, och som nämns i punkt 5 ovan, omfattas av tillämpningsområdet för artikel 60.1 c i förordning 2017/1001 och således inte omfattas av tillämpningsområdet för artikel 60.2 a i denna förordning, varför ansökan om ogiltighetsförklaring, som grundades på sistnämnda bestämmelse, saknade grund.
Parternas yrkanden
9
Klagandena yrkar att tribunalen ska
–
ogiltigförklara det överklagade beslutet, och
–
förplikta EUIPO att ersätta rättegångskostnaderna.
10
EUIPO har yrkat att tribunalen ska
–
ogilla överklagandet, och
–
förplikta klagandena att ersätta rättegångskostnaderna för det fall det kallas till muntlig förhandling.
Rättslig bedömning
11
Klagandena har åberopat två grunder till stöd för sin talan. Den första grunden avser åsidosättande av artikel 94.1 i förordning 2017/1001, och den andra grunden avser åsidosättande av artikel 60.2 a i samma förordning.
12
Den andra grunden ska prövas först.
13
Genom den andra grunden har klagandena gjort gällande att överklagandenämnden åsidosatt artikel 60.2 a i förordning 2017/1001, dels på grund av att den felaktigt fann att denna bestämmelse avser skydd av ett namn som ett attribut hänförligt till den berörda personen, men inte skyddar detta namn i samband med dess kommersiella användning, och således avvikit från domen av den 5 juli 2011, Edwin/harmoniseringskontoret (C‑263/09 P, EU:C:2011:452), dels på grund av att överklagandenämnden underlät att beakta klagandenas förklaringar avseende nationell rätt, underlät att beakta bevisning avseende den betydande kommersiella användningen av de angivna namnen och felaktigt drog slutsatsen att den bevisning som de hade lagt fram inte visade att ”deras skyddsvärda intressen har åsidosatts”.
14
EUIPO anser att överklagandenämnden gjorde en riktig bedömning när den fann att de äldre rättigheter som klagandena hade åberopat inte omfattas av tillämpningsområdet för artikel 60.2 a i förordning 2017/1001. Dessa rättigheter borde ha åberopats med stöd av artikel 60.1 c i nämnda förordning, jämförd med artikel 8.4 i samma förordning. Denna bestämmelse omfattar icke registrerade varumärken och andra kännetecken som används i näringsverksamhet, såsom i huvudsak firmanamn, företagsnamn, domännamn och andra kännetecken som kan användas som verksamhetsnamn eller för att identifiera en ekonomisk verksamhet som bedrivs av deras innehavare. Klagandenas synsätt skulle däremot leda till att unionsrätten kringgås. Ett sådant synsätt skulle nämligen göra det möjligt för klagandena att åberopa en rätt till ett verksamhetsnamn utan att omfattas av de villkor som föreskrivs i artikel 8.4 i samma förordning, särskilt villkoret om att visa att användningen inte endast är lokal.
15
EUIPO har särskilt, vad gäller bolagsnamnet Leone & Leone OG och namnet Leones, vilka identifierar ett bolag respektive ett företag, gjort gällande att dessa är ”typiska” rättigheter som omfattas av artikel 60.1 c i förordning 2017/1001, jämförd med artikel 8.4 i samma förordning. Denna slutsats stöds bland annat av 9 § i den österrikiska federala lagen mot illojal konkurrens och av 12 och 32 §§ i den österrikiska lagen om varumärkesskydd, i den mån det i dessa bestämmelser uttryckligen hänvisas till skyddet för ”företagsnamn”. Det faktum att klagandena själva åberopar skydd mot ”förväxling av tillhörighet”, det vill säga en situation där den berörda allmänheten skulle vilseledas om de berörda varornas kommersiella ursprung, innebär enligt EUIPO dessutom att de äldre rättigheter som åberopas i själva verket fungerar som ”kännetecken som åberopas som företagsnamn”. Vad vidare gäller efternamnet Leone har klagandena inte gjort gällande detta namn för att identifiera en viss person, utan har i själva verket gjort gällande skydd för det kännetecken som består av detta namn och som används i näringsverksamhet.
Inledande synpunkter
16
I artikel 60.2 i förordning 2017/1001 föreskrivs följande:
”Efter ansökan till [EUIPO] eller på grund av ett genkäromål i mål om varumärkesintrång ska ett EU-varumärke … förklaras ogiltigt om användningen av ett sådant varumärke kan förbjudas på grund av en annan äldre rättighet enligt unionslagstiftningen eller enligt den nationella rätt som ger detta skydd, särskilt
a)
rätten till namn,
b)
rätten till egen bild,
c)
en upphovsrätt,
d)
industriell äganderätt.”
17
Av artikel 16.1 c i kommissionens delegerade förordning (EU) 2018/625 av den 5 mars 2018 om komplettering av förordning 2017/1001 och om upphävande av delegerad förordning (EU) förordning (EU) 2017/1430 (EUT L 104, 2018, s. 1) framgår att sökanden, vid en ansökan om ogiltighetsförklaring enligt artikel 60.2 i förordning 2017/1001, bland annat ska lägga fram följande uppgifter: Bevis på förvärv, fortsatt förekomst och skyddsomfång med avseende på den relevanta äldre rättigheten, liksom bevis för att sökanden är behörig att lämna in ansökan, samt, när den äldre rättigheten åberopas i kraft av nationell rätt, en tydlig angivelse av det lagrum i den nationella rätten som åberopas genom att publikationer av relevanta bestämmelser eller relevant rättspraxis anges.
18
Sökanden ska till EUIPO ge in inte bara information som visar att sökanden uppfyller de villkor i den åberopade nationella lagstiftningen som måste vara uppfyllda för att ett förbud ska kunna meddelas mot användning av ett EU-varumärke med stöd av en äldre rättighet, utan dessutom ge in information som fastställer innehållet i den nationella lagstiftningen (dom av den 5 juli 2011, Edwin/harmoniseringskontoret, C‑263/09 P, EU:C:2011:452, punkt 50, och dom av den 30 juni 2015, Gambling kommissionen/harmoniseringskontoret, T‑404/10 RENV, ej publicerad, EU:T:2015:445, punkt 29).
19
För det fall en ansökan om ogiltighetsförklaring av ett EU-varumärke grundar sig på en äldre rättighet som skyddas av en nationell rättsregel, ankommer det på de behöriga enheterna vid EUIPO att bedöma rättsverkan och räckvidden av den bevisning som sökanden har lagt fram för att styrka innehållet i nämnda bestämmelse. Tribunalen gör en fullständig prövning av denna bedömning (dom av den 30 juni 2015, Gambling kommissionen/harmoniseringskontoret, T‑404/10 RENV, ej publicerad, EU:T:2015:445, punkt 30, se även, för ett liknande resonemang, dom av den 5 juli 2011, Edwin/harmoniseringskontoret, C‑263/09 P, EU:C:2011:452, punkterna 51 och 52).
20
I fall där EUIPO kan vara skyldig att beakta bland annat nationell lagstiftning i den medlemsstat där den äldre rätt som ansökan om ogiltighetsförklaring grundar sig på åtnjuter skydd, ska EUIPO dessutom på eget initiativ inhämta information som den finner nödvändig avseende den berörda medlemsstatens rättsordning, om sådan information krävs för att denna myndighet ska kunna bedöma villkoren för tillämpning av en ogiltighetsgrund som har åberopats, och särskilt bedöma om de påstådda omständigheterna verkligen har ägt rum eller bedöma förebringade handlingars bevisvärde (dom av den 20 januari 2021, Jareš Procházková och Jareš/EUIPO – Elton Hodinářská (MANUFACTURE PRIM 1949), T‑656/18, ej publicerad, EU:T:2021:17, punkt 27 och där angiven rättspraxis). Skyldigheten att på eget initiativ inhämta information om nationell lagstiftning åvilar i förekommande fall EUIPO när denna myndighet redan förfogar över vissa uppgifter om den nationella lagstiftningen, antingen i form av påståenden om dess innehåll eller i form av omständigheter som har anförts under förfarandets gång och påståtts ha bevisvärde (dom av den 20 mars 2013, El Corte Inglés/harmoniseringskontoret – Chez Gerard (CLUB GOURMET), T‑571/11, EU:T:2013:145, punkt 41, se även dom av den 2 december 2020, Monster Energy/EUIPO Nanjing aisiyou Clothing (Avbildning av ett klösmärke), T‑35/20, ej publicerad, EU:T:2020:579, punkt 83 och där angiven rättspraxis).
21
I förevarande fall ska det inledningsvis preciseras att överklagandenämnden, i punkt 20 i det överklagade beslutet, av processekonomiska skäl beslutade att inte uttala sig om huruvida var och en av klagandena hade rätt att åberopa var och en av de aktuella äldre rättigheterna. Överklagandenämnden fann, i punkterna 47–50 i det överklagade beslutet, att eftersom samtliga äldre rättigheter som klagandena hade åberopat omfattas av tillämpningsområdet för artikel 60.1 c i förordning 2017/1001 och således inte omfattas av tillämpningsområdet för artikel 60.2 a i samma förordning, skulle ansökan om ogiltighetsförklaring, som grundades på sistnämnda bestämmelse, avslås i sin helhet. Klagandenas rätt att ansöka om ogiltighetsförklaring är således inte föremål för förevarande tvist. De argument som klagandena har anfört för att visa att det föreligger ett sådant bemyndigande är följaktligen verkningslösa.
22
Tribunalen konstaterar dessutom att de äldre rättigheter som nämns i punkt 5 ovan är, för det första, efternamnet Leone, som sammanfaller med namnet på det företag, verksamt inom branschen tillverkning och försäljning av glass, som ägs av Lisa och Giorgio Leone, vilka är fysiska personer med österrikiskt medborgarskap, för det andra Leone och Leone OG, det vill säga ett företagsnamn för det österrikiska bolag som ägs av Lisa och Giorgio Leone och vars verksamhetsföremål är tillverkning och försäljning av glass, och för det tredje Leones, som är det näringskännetecken som används på sökandenas glassbutiker i Wien (Österrike).
23
Efter detta klargörande ska tribunalen pröva klagandenas argument, genom vilka de i huvudsak har bestritt dels överklagandenämndens tolkning av artikel 60.2 a i förordning 2017/1001, dels överklagandenämndens bedömning av nationell rätt.
Tolkningen av artikel 60.2 a i förordning nr 2017/1001
24
I punkt 30 i det överklagade beslutet konstaterade överklagandenämnden att klagandena hade grundat sin ansökan om ogiltighetsförklaring på de tre äldre rättigheter enligt österrikisk rätt som nämns i punkt 5 ovan, och hade åberopat den ogiltighetsgrund som avses i artikel 60.2 a i förordning 2017/1001, jämförd med den österrikiska lagstiftning som nämns i punkt 4 ovan.
25
I punkterna 31, 32 och 47–49 i det angripna beslutet gjorde överklagandenämnden, efter att ha hänvisat till artikel 5.4 i Europaparlamentets och rådets direktiv (EU) 2015/2436 av den 16 december 2015 för tillnärmning av medlemsstaternas varumärkeslagstiftning (EUT L 336, 2015, s. 1), gällande att artikel 5.4 a i nämnda direktiv omfattar ”rättigheter som används i näringsverksamhet”, medan artikel 5.4 b i samma direktiv omfattar ”andra rättigheter än äldre rättigheter som används i näringsverksamhet”, såsom ”rätten till namn”. Överklagandenämnden tillade att sådan åtskillnad även görs såväl i artikel 60.1 c i förordning 2017/1001, i vilken det hänvisas till artikel 8.4 i samma förordning, som i artikel 60.2 a i nämnda förordning. Överklagandenämnden fann att eftersom denna åtskillnad förekom redan i förordning 2017/1001, är klassificeringen av den åberopade rättigheten enligt nationell rätt inte avgörande. Eftersom artikel 60.2 a i förordning 2017/1001 avser namn som ”hänvisning till den berörda personen”, kan klagandenas ansökan om ogiltighetsförklaring med stöd av denna bestämmelse inte bifallas.
26
Klagandena har bestritt denna premiss, som utgör den främsta grunden för det överklagade beslutet och som innebär att en ansökan om ogiltighetsförklaring med åberopande av ”rätten till namn” som används i ”näringsverksamhet” inte kan grundas på artikel 60.2 a i förordning 2017/1001.
27
Enligt rättspraxis ska vid tolkningen av en unionsbestämmelse inte bara lydelsen beaktas, utan också sammanhanget och de mål som eftersträvas med de föreskrifter som bestämmelsen ingår i (se dom av den 10 juli 2014, D. och G., C‑358/13 och C‑181/14, EU:C:2014:2060, punkt 32 och där angiven rättspraxis).
28
Vad för det första gäller lydelsen av artikel 60.2 a i förordning 2017/1001, som det erinrats om i punkt 16 ovan, ska det konstateras att EU-domstolen redan har slagit fast att uttrycket ”rätten till namn” inte ger något stöd för en restriktiv tolkning, enligt vilken denna artikel endast avser denna rätt såsom en rättighet som är hänförlig till den personliga sfären men inte omfattar det ekonomiska utnyttjandet av namnet (se, för ett liknande resonemang, dom av den 5 juli 2011, Edwin/harmoniseringskontoret, C‑263/09 P, EU:C:2011:452, punkt 33).
29
Det står dessutom klart att varken artikel 60.2 a i förordning 2017/1001 eller någon annan bestämmelse i unionsrätten anger en definition av innehållet i ”rätten till namn” eller vilka villkor som måste vara uppfyllda för att användningen av ett EU‑varumärke ska kunna förbjudas på denna grund. I nämnda bestämmelsen hänvisas däremot i detta syfte till nationell rätt, vilket klart framgår av uttrycket ”en annan äldre rättighet enligt … den nationella rätt som ger detta skydd”.
30
EUIPO kan således, efter ansökan från en berörd person, förklara ett EU-varumärke ogiltigt om användningen av detta varumärke kan förbjudas exempelvis på grund av en sådan rätt till namn som är skyddad enligt nationell rätt (dom av den 14 maj 2009, Fiourucci/harmoniseringskontoret – Edwin (ELIO FIORUCCI), T‑165/06, EU:T:2009:157, punkt 41, och dom av den 29 juni 2017, Cipriani/EUIPO – Hotel Cipriani (CIPRIANI), T‑343/14, EU:T:2017:458, punkt 73).
31
Formuleringen ”rätten till namn” i artikel 60.2 a i förordning 2017/1001 utesluter inte a priori att denna rätt enligt nationell rätt inte bara kan avse ett efternamn, utan även firmanamn, såsom ett företags eller en juridisk persons företagsnamn eller det namn under vilket ett företag uppträder, oberoende av enhetens rättsliga form, eller till och med ett näringskännetecken. Detta gäller i än högre grad eftersom skyddet av firmanamn, i avsaknad av harmonisering på unionsnivå, omfattas av nationell rätt (dom av den 10 juli 2025, Purefun Group, C‑365/24, EU:C:2025:558, punkt 31).
32
Vad för det andra gäller den kontextuella tolkningen konstaterar tribunalen att strukturen i artikel 60.2 i förordning 2017/1001 strider mot överklagandenämndens tolkning i det överklagade beslutet.
33
Enligt domstolens praxis kan nämligen ett EU-varumärke, enligt artikel 60.2 i förordning 2017/1001, förklaras ogiltigt på begäran av en berörd part som gör gällande ”en annan äldre rättighet”. I nämnda bestämmelse anges fyra rättigheter för att på så sätt närmare precisera vilket slags äldre rättigheter det är fråga om. I och med användningen av adverbet ”särskilt”, klargörs det dessutom att det inte rör sig om någon uttömmande förteckning. Utöver rätten till namn och rätten till egen bild anges som exempel även upphovsrätt och industriell äganderätt (dom av den 5 juli 2011, Edwin/harmoniseringskontoret, C‑263/09 P, EU:C:2011:452, punkt 34).
34
Denna icke-uttömmande förteckning ger vid handen att de rättigheter som anges som exempel har till syfte att skydda olika slags intressen. När det gäller vissa av dessa rättigheter – såsom upphovsrätten och den industriella äganderätten – uppställer såväl de nationella rättsordningarna som unionsrätten ett skydd i ekonomiskt hänseende mot intrång när det gäller den kommersiella sfären (se dom av den 5 juli 2011, Edwin/harmoniseringskontoret, C‑263/09 P, EU:C:2011:452, punkt 35).
35
Ordalydelsen och strukturen i artikel 60.2 a i förordning 2017/1001 ger vid handen att det inte är möjligt – då någon åberopar rätten till ett namn – att begränsa bestämmelsens tillämpning till att endast avse fall där en registrering av ett EU-varumärke strider mot en rättighet som endast syftar till att skydda ett namn såsom en rättighet som är hänförlig till vederbörandes personliga sfär (se dom av den 5 juli 2011, Edwin/harmoniseringskontoret, C‑263/09 P, EU:C:2011:452, punkt 36).
36
Genom att uttrycket ”annan äldre rättighet” används i artikel 60.2 i förordning 2017/1001 görs dessutom en åtskillnad mellan de rättigheter som räknas upp i denna artikel, däribland ”rätten till namn”, och de rättigheter som avses i artikel 60.1 i samma förordning, däribland i artikel 60.1 c, som hänvisar till artikel 8.4 i nämnda förordning, det vill säga ”rätten till ett oregistrerat varumärke eller till ett annat i förvärvsverksamhet använt tecken”.
37
I artikel 8.4 i förordning 2017/1001 hänvisas till ”ett icke-registrerat varumärke”. Detta uttryck, sett i ljuset av artikel 4 i nämnda förordning, i vilken de kännetecken som kan utgöra ett EU-varumärke beskrivs, och särskilt led a i nämnda artikel, ska förstås så, att det avser ett kännetecken som har till syfte att särskilja ett företags varor eller tjänster från andra företags, och således garantera varornas eller tjänsternas kommersiella ursprung.
38
Även om det i artikel 4 i förordning 2017/1001 föreskrivs att ”personnamn” kan utgöra varumärken, har ett varumärke som består av ett personnamn emellertid, i sin egenskap av upplysning om det kommersiella ursprunget för de varor eller tjänster som det avser, en funktion som skiljer sig från funktionen hos ett personnamn som sådant, vilken är att identifiera en bestämd person (se, för ett liknande resonemang, dom av den 14 maj 2009, ELIO FIORUCCI, T‑165/06, EU:T:2009:157, punkterna 47 och 48, se även, för ett liknande resonemang och analogt, dom av den 30 mars 2006, Emanuel, C‑259/04, EU:C:2006:215, punkt 48).
39
Vidare avser artikel 8.4 i förordning 2017/1001 även ”ett annat i förvärvsverksamhet använt tecken”. Ett företagsnamn, ett firmanamn eller ett näringskännetecken kan under vissa förutsättningar även anses utgöra kännetecken som har till syfte att särskilja ett företags varor eller tjänster från andra företags. Enligt rättspraxis har ett företagsnamn, ett firmanamn eller ett näringskännetecken inte i sig till syfte att särskilja varor eller tjänster. Syftet med ett företagsnamn är att identifiera ett bolag, medan ett firmanamn eller ett näringskännetecken har till syfte att ange en affärsrörelse. När ett företagsnamn, ett firmanamn eller ett näringskännetecken endast används för att identifiera ett bolag eller för att ange en affärsrörelse, kan det således inte anses användas ”för varor eller tjänster”, i den mening som avses i artikel 4 i förordning 2017/1001 (dom av den 18 juli 2017, Savant Systems/EUIPO – Savant Group (SAVANT), T‑110/16, ej publicerad, EU:T:2017:521, punkt 25 och där angiven rättspraxis). Det kännetecken som utgör företagsnamnet kan emellertid användas på ett sådant sätt att det uppstår ett samband mellan kännetecknet och de varor som saluförs eller de tjänster som tillhandahålls. I den mån detta villkor är uppfyllt utesluter nämligen inte den omständigheten att ett ordelement används som ett företags firmanamn att det kan användas som varumärke och fylla sin grundläggande funktion för att beteckna varor eller tjänster, eller som ett tecken som ger innehavaren rätt att förbjuda användningen av ett varumärke, i den mening som avses i artikel 8.4 i förordning 2017/1001 (dom av den 26 juli 2023, Guma Holdings/EUIPO – XTB (XTRADE), T‑67/22, ej publicerad, EU:T:2023:436, punkt 54).
40
Härav följer att namn, inbegripet firmanamn, kan omfattas av uttrycket ”ett icke-registrerat varumärke eller … ett annat kännetecken som används i näringsverksamhet”, i den mening som avses i artikel 60.1 c i förordning 2017/1001, jämförd med artikel 8.4 i samma förordning, när dessa används i näringsverksamhet som kännetecken som är avsedda att beteckna varor eller tjänster och således garantera dessa varors eller tjänsters kommersiella ursprung.
41
Sådana namn, som bland annat används i näringsverksamhet för att identifiera en person som sådan eller ett företag som sådant, omfattas däremot inte av denna definition och kan anses omfattas av tillämpningsområdet för ”rätten till namn” enligt artikel 60.2 a i förordning 2017/1001. Detta uttrycks exakta innehåll och villkoren för att säkerställa att en sådan rätt iakttas får endast fastställas enligt tillämplig nationell rätt.
42
I motsats till överklagandenämndens slutsats grundar sig således åtskillnaden mellan de äldre rättigheter som avses i artikel 60.1 c i förordning 2017/1001, jämförd med artikel 8.4 i samma förordning, och i artikel 60.2 a i samma förordning inte på huruvida de äldre rättigheterna har använts eller inte använts i näringsverksamhet eller i affärstransaktioner, utan på den skillnad som kännetecknar de respektive ogiltighetsgrunder som avses i dessa artiklar.
43
I den mån överklagandenämnden utgick från artikel 5.4 a och b i direktiv 2015/2436 för att komma fram till att artikel 60.2 i förordning 2017/1001 inte omfattar äldre rättigheter när dessa används i näringsverksamhet, ska det dessutom påpekas att artikel 5.4 i detta direktiv har följande lydelse:
”En medlemsstat får besluta att ett varumärke inte ska registreras eller, om det är registrerat, ska kunna ogiltigförklaras om och i den mån som
a)
rätten till ett oregistrerat varumärke eller till ett annat i förvärvsverksamhet använt tecken har förvärvats före tidpunkten för ansökan om registrering av det yngre märket eller före tidpunkten för den prioritet som åberopats till stöd för ansökan om registrering av det yngre märket och om det oregistrerade varumärket eller tecknet ger innehavaren rätt att förbjuda användningen av det yngre varumärket,
b)
användningen av ett varumärke får förbjudas med stöd av en annan äldre rättighet än de rättigheter som avses i punkt 2 och led a i den här punkten och särskilt
i)
rätten till namn,
ii)
rätten till egen bild,
iii)
en upphovsrätt,
iv)
industriell äganderätt.”
44
Utöver att dessa ogiltighetsgrunder är fakultativa för medlemsstaterna – vilket framgår av användningen av ordet ”får” i artikel 5.4 i direktiv 2015/2436 – vilket innebär att de bör kunna behålla eller införa dem i sin lagstiftning, görs i denna artikel en distinktion som motsvarar den som anges i punkt 36 ovan.
45
Överklagandenämndens tolkning i punkt 25 ovan, enligt vilken artikel 5.4 b i direktiv 2015/2436 avser ”andra rättigheter än äldre rättigheter som används i näringsverksamhet”, motsvarar däremot inte ordalydelsen i denna bestämmelse, vilken i likhet med artikel 60.2 a i förordning 2017/1001 endast konkret utesluter ”oregistrera[de] varumärke[n] eller [andra] i förvärvsverksamhet använ[da] tecken”.
46
Vad för det tredje gäller den tolkning som grundar sig på de mål som eftersträvas med lagstiftningen, ska det påpekas att slutsatsen i punkterna 42 och 44 ovan stöds av syftet med och systematiken i förordning 2017/1001. Bestämmelserna om EU-varumärken syftar nämligen särskilt till att bidra till systemet med en icke snedvriden konkurrens inom unionen, i vilket företagen, för att kunna locka till sig kunder genom kvaliteten på sina varor eller tjänster, måste ha möjlighet att såsom varumärken registrera kännetecken som gör det möjligt för konsumenten att utan risk för förväxling särskilja dessa varor eller tjänster från varor eller tjänster med ett annat ursprung (se dom av den 12 september 2019, Koton Mağazacilik Tekstil Sanayi ve Ticaret/EUIPO, C‑104/18 P, EU:C:2019:724, punkt 45 och där angiven rättspraxis).
47
Artikel 60.1 c i förordning 2017/1001, jämförd med artikel 8.4 i samma förordning, avser således ett fall av konflikt mellan ett icke-registrerat varumärke eller ett annat kännetecken som används i näringsverksamhet och ett EU-varumärke. Denna konflikt avser således kännetecken som har samma karaktär och samma grundläggande funktion, nämligen att särskilja ett företags varor och tjänster från andra företags. En sådan konflikt anses inte kunna snedvrida konkurrensen på den inre marknaden bland annat när det icke-registrerade varumärket eller ett annat kännetecken inte används i näringsverksamhet eller i endast lokal omfattning. Detta är ett villkor vars iakttagande ska prövas enligt de enhetliga standarder som fastställs i förordning 2017/1001 och som är förenliga med de principer som ligger till grund för det system som införts genom denna förordning.
48
Såsom påpekats i punkterna 32–34 ovan avser artikel 60.2 i förordning 2017/1001 en konflikt mellan ett EU-varumärke och andra rättigheter av olika slag som har en annan funktion än att särskilja ett företags varor och tjänster från andra företags. Artikel 60.2 a i nämnda förordning avser således särskilt ett fall där ”rätten till namn”, som i förekommande fall används i näringsverksamhet för att identifiera en person som sådan eller ett företag som sådant, är skyddad mot eventuella kommersiella skador till följd av förekomsten av ett EU‑varumärke. I ett sådant fall följer innehållet i och villkoren för att göra gällande en sådan rätt mot ett yngre EU-varumärke, i enlighet med hänvisningen i denna bestämmelse, av den nationella lagstiftning som reglerar dess skydd.
49
EUIPO:s argument avseende artikel 14.1 a i förordning 2017/1001, vilka syftar till att begränsa tillämpningsområdet för ”rätten till namn”, kan inte godtas. I artikel 14.1 a i nämnda förordning föreskrivs visserligen att ett EU-varumärke ”[inte ger] innehavaren rätt att förhindra tredje man att i näringsverksamhet använda … tredje mans namn eller adress, om denne är en fysisk person”. I artikel 14.2 i nämnda förordning föreskrivs att sådan användning ska ske ”i enlighet med god affärssed”. Denna bestämmelse syftar just till att säkerställa att ett varumärke inte kan utgöra grund för att förbjuda en fysisk person att använda sitt namn (dom av den 26 juli 2023, Rada Perfumery/EUIPO – Prada (RADA PERFUMES), T‑439/22, ej publicerad, EU:T:2023:441, punkt 68). Såsom anges i punkt 31 ovan hänvisar artikel 60.2 a i förordning 2017/1001 emellertid inte enbart till ”fysiska personers” rätt till namn, utan innehåller en neutral formulering vad gäller innehållet i ”rätten till namn”, samtidigt som det i detta avseende hänvisas till nationell rätt.
50
Artikel 60.2 a i förordning 2017/1001 avser dessutom en konflikt mellan en äldre namnrätt och ett yngre EU-varumärke, medan artikel 14.1 a i nämnda förordning preciserar omfattningen av de ensamrätter som är knutna till EU-varumärket genom att begränsa varumärkesinnehavarens möjlighet att förbjuda en fysisk person att använda sitt namn i näringsverksamhet. Dessa båda bestämmelser har således skilda tillämpningsområden.
51
Slutligen ska det, i motsats till vad EUIPO har gjort gällande, påpekas att överklagandenämnden inte grundade sig på en konkret bedömning av den bevisning som klagandena hade lagt fram avseende det sätt på vilket de namn som hade åberopats som grund för ansökan om ogiltighetsförklaring hade använts, när den fann att dessa namn, i samband med användningen, endast hade karaktären av kännetecken som har till syfte att särskilja de varor som klagandena saluför och inte att identifiera en fysisk eller juridisk person som sådan eller ett företag som sådant. En kompletterande motivering eller en ändring av motiveringen kan således inte med framgång göras vid tribunalen i syfte att komplettera den eventuellt otillräckliga motiveringen i det överklagade beslutet. Om överklagandenämnden hade haft för avsikt att grunda det överklagade beslutet på sådana överväganden, borde den ha gjort detta uttryckligen (se, för ett liknande resonemang, dom av den 5 oktober 2022, Puma/EUIPO – CMS (CMS Italy), T‑711/20, ej publicerad, EU:T:2022:604, punkt 134 och där angiven rättspraxis).
52
Av det ovan anförda följer att överklagandenämnden gjorde sig skyldig till felaktig rättstillämpning när den fann att skyddet enligt artikel 60.2 a i förordning 2017/1001 inte kunde utsträckas till att omfatta ”rätten till namn” enbart av det skälet att de namn som ansökan avsåg hade använts bland annat i näringsverksamhet, utan att, i enlighet med den rättspraxis som anges i punkterna 17–20 ovan, pröva bland annat de faktiska omständigheter som åberopats, för att konkret fastställa arten av de äldre rättigheter som åberopats som grund för ansökan om ogiltighetsförklaring, eller det innehåll och de villkor som följer av den nationella lagstiftning som ansökan om tillämpning avsåg, för att kunna förbjuda användningen av ett EU-varumärke.
Överklagandenämndens bedömning av nationell rätt
53
Tribunalen ska vidare pröva klagandenas invändningar mot skälen i det angripna beslutet, enligt vilka den information om nationell rätt som de har lagt fram under alla omständigheter inte kan tolkas så, att de åberopade äldre rättigheterna kunde skyddas som ”rätten till namn” enligt artikel 60.2 a i förordning 2017/1001, jämförd med åberopad österrikisk nationell rätt.
54
Överklagandenämnden fann, i punkterna 37–42 i det överklagade beslutet, att 43 § i den österrikiska allmänna civillagen avser fall där denna bestämmelse utgör hinder för en personlig användning av namnet. När ”enskilda” bedriver affärsverksamhet i eget namn får ett sådant namn en ”sekundär betydelse” och betraktas inte längre som ett ”rent efternamn”. Enligt överklagandenämnden regleras skyddet för namn och andra kännetecken som används i näringsverksamhet av 12 och 32 §§ i den österrikiska lagen om varumärkesskydd och av 9 § punkt 1 i den österrikiska lagen om illojal konkurrens, eftersom dessa nationella bestämmelser är relevanta för tillämpningen av artikel 8.4 i förordning 2017/1001. Enligt överklagandenämnden kan 43 § i den österrikiska allmänna civillagen åberopas för att göra gällande ”rätten till namn” endast om och i den mån det inte finns något särskilt skydd för namnet enligt varumärkesrätten och om innehavaren av namnet inte använder sitt namn i näringsverksamhet. Vidare kan de övriga ovannämnda bestämmelserna i österrikisk rätt inte åberopas för att skydda rätten till namn, i den mening som avses i artikel 60.2 a i förordning 2017/1001, eftersom de uttryckligen bland annat hänvisar till skyddet för ”kommersiella kännetecken” som används i ”näringsverksamhet”, vilket motsvarar rättigheter som omfattas av artikel 8.4 i nämnda förordning.
55
Tribunalen konstaterar att överklagandenämndens överväganden grundar sig på samma felaktiga premiss som den som konstaterats i punkt 52 ovan, nämligen att det räcker att ett namn används i näringsverksamhet för att det inte ska åtnjuta skydd enligt artikel 60.2 a i förordning 2017/1001.
56
Överklagandenämndens bedömning av bestämmelserna i nationell rätt i det överklagade beslutet ger således inte stöd för slutsatsen att rätten till namn enligt österrikisk rätt inte omfattas av tillämpningsområdet för artikel 60.2 a i förordning 2017/1001.
57
Mot bakgrund av det ovan anförda ska överklagandet bifallas såvitt avser den andra grunden och det överklagade beslutet ska ogiltigförklaras, utan att det är nödvändigt att pröva den första grunden.
Rättegångskostnader
58
Enligt artikel 134.1 i tribunalens rättegångsregler ska tappande rättegångsdeltagare förpliktas att ersätta rättegångskostnaderna, om detta har yrkats. Klagandena har yrkat att EUIPO ska förpliktas att ersätta rättegångskostnaderna. Eftersom EUIPO har tappat målet, ska klagandenas yrkande bifallas.
Mot denna bakgrund beslutar
TRIBUNALEN (åttonde avdelningen)
följande:
1)
Det beslut som meddelades av andra överklagandenämnden vid Europeiska unionens immaterialrättsmyndighet (EUIPO) den 27 november 2024 (ärende R 971/2023-2) ogiltigförklaras.
2)
EUIPO ska ersätta rättegångskostnaderna.
Gâlea
Tóth
Spangsberg Grønfeldt
Avkunnad vid offentligt sammanträde i Luxemburg den 14 januari 2026.
Underskrifter
(
*1
)	Rättegångsspråk: engelska.