Privremena verzija
MIŠLJENJE NEZAVISNOG ODVJETNIKA
NICHOLASA EMILIOUA
od 15. svibnja 2025. (1)
Predmet C-209/23
FT,
RRC Sports GmbH
protiv
Fédération internationale de football association (FIFA)
(zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Landgericht Mainz (Zemaljski sud u Mainzu, Njemačka))
„Zahtjev za prethodnu odluku – Tržišno natjecanje – Unutarnje tržište – Pravila međunarodnih sportskih saveza – Profesionalni nogomet – Svjetska sportska federacija – Pravilnik o posrednicima u nogometu – Članak 101. stavak 1. UFEU‑a – Pojam protutržišni ‚cilj’ – Sudska praksa iz predmeta Meca-Medina – Članak 101. stavak 3. UFEU-a – Članak 102. UFEU-a – Zlouporaba vladajućeg položaja – Zlouporaba u smislu iskorištavanja – Zlouporaba u smislu istiskivanja – Članak 56. UFEU-a – Ograničenja slobode pružanja usluga – Zaštita osobnih podataka – Članak 6. stavak 1. točka (f) Uredbe (EU) 2016/679”
I.      Uvod
1.        U nizu nedavnih predmeta, ISU(2), Superleague(3), Royal Antwerp(4) i FIFA(5), Sud je morao ispitati usklađenost određenih pravilnika koje su donijeli međunarodni ili nacionalni sportski savezi s odredbama EU-a o tržišnom natjecanju i unutarnjem tržištu.
2.         Ovaj se predmet prirodno nastavlja na te predmete. Naime, glavni postupak odnosi se na pravilnik međunarodnog sportskog saveza (u daljnjem tekstu: predmetni pravilnik) koji uređuje aktivnosti posrednika za igrače (u daljnjem tekstu: posrednici). Sud koji je uputio zahtjev svojim pitanjima u bîti traži da Sud pruži dodatne smjernice za tumačenje različitih pitanja koja proizlaze iz odredbi Unije o tržišnom natjecanju, unutarnjem tržištu i zaštiti podataka.
3.        Uglavnom slična pitanja pojavljuju se i u drugim dvama zahtjevima za prethodnu odluku: onima u predmetima C-428/23, ROGON i dr.(6) i C-133/24, CD Tondela i dr.(7), u kojima ću danas iznijeti mišljenje. Stoga, ovo mišljenje treba tumačiti zajedno s tim mišljenjima. Radi ekonomičnosti postupka i pomoći u čitanju ovog mišljenja, pokušat ću izbjeći nepotrebna ponavljanja u tim trima mišljenjima i u tu svrhu međusobno ću upućivati na njih.
II.    Pravni okvir
4.        Članak 6. Uredbe (EU) 2016/679 Europskog parlamenta i Vijeća od 27. travnja 2016. o zaštiti pojedinaca u vezi s obradom osobnih podataka i o slobodnom kretanju takvih podataka te o stavljanju izvan snage Direktive 95/46/EZ (Opća uredba o zaštiti podataka) (u daljnjem tekstu: OUZP)(8), naslovljen „Zakonitost obrade”, propisuje:
„1. Obrada je zakonita samo ako i u onoj mjeri u kojoj je ispunjeno najmanje jedno od sljedećega:
[...]
(f)      obrada je nužna za potrebe legitimnih interesa voditelja obrade ili treće strane, osim kada su od tih interesa jači interesi ili temeljna prava i slobode ispitanika koji zahtijevaju zaštitu osobnih podataka [...]
[...]”.
III. Činjenice, postupak i prethodno pitanje
5.        Tužitelji iz glavnog postupka su osoba FT, posrednik i potpredsjednik udruženja posrednika „Football Forum”, i RRC Sports, društvo sa sjedištem u Njemačkoj, koje također djeluje kao posrednik i čiji je glavni direktor osoba FT. Tuženik, Fédération internationale de football association (FIFA), neprofitna je organizacija uređena švicarskim pravom, sa sjedištem u Zürichu (Švicarska). To je ujedno i svjetsko upravljačko tijelo za nogomet, koje nadzire nacionalne saveze svojih 211 članova, uključujući i Deutscher Fußball-Bund (Njemački nogometni savez).
6.        U skladu s člankom 11. stavkom 4. i člankom 14. Statuta FIFA-e, savezi članovi moraju poštovati pravilnike i odluke tijela FIFA-e.
7.        Vijeće FIFA-e donijelo je 16. prosinca 2022. FIFA-in Pravilnik o nogometnim agentima (u daljnjem tekstu: FFAR), koji je naknadno objavljen 6. siječnja 2023. Taj pravilnik predstavlja okvir kojim se, među ostalim, uređuju naknade, aktivnosti i postupanje posrednika. Članci 1. do 10. i 22. do 27. FFAR-a stupili su na snagu 9. siječnja 2023. Preostala pravila trebala su stupiti na snagu 1. listopada 2023. Među tim pravilima su i ona kojima FFAR ograničava naknade posrednicima i uvodi druge odredbe o sukobu interesa i o ugovornim odredbama.
8.        Tužitelji iz glavnog postupka podnijeli su Landgerichtu Mainz (Zemaljski sud u Mainzu, Njemačka) tužbu za prestanak povrede kojom traže zabranu primjene određenih pravila FFAR-a(9) (predmetna pravila) jer se njima krše članci 56., 101. i 102. UFEU-a te članak 6. OUZP-a. FIFA pak tvrdi da su pravila FFAR-a zakonita i nužna za integritet nogometa, da potiču solidarnost između profesionalne i lokalne razine te osiguravaju transparentnost i etičke standarde.
9.        Dvojeći u pogledu pravilnog tumačenja relevantnih odredbi prava Unije, Landgericht Mainz (Zemaljski sud u Mainzu) odlučio je prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeće prethodno pitanje:
„Treba li članak 101. [UFEU-a] (zabrana sklapanja zabranjenih sporazuma), članak 102. UFEU-a (zabrana zlouporabe vladajućeg položaja) i članak 56. UFEU-a (sloboda pružanja usluga) kao i članak 6. [OUZP-a] tumačiti na način da im se protivi propis koji je donijela svjetska sportska federacija (u ovom slučaju: FIFA), kojoj pripada 211 nacionalnih sportskih saveza predmetne vrste sporta (u ovom slučaju: nogomet), čije su odredbe stoga u svakom slučaju obvezujuće za veći dio sudionika koji djeluju u pojedinim nacionalnim profesionalnim ligama predmetne vrste sporta (u ovom slučaju: klubovi (s time da se to odnosi i na nogometne klubove koji su organizirani kao društva kapitala), igrači (koji su članovi klubova) i posrednici) i čiji sadržaj glasi:
1.       zabranjuje se u korist posrednika ugovarati ili posrednicima isplaćivati naknade koje prelaze gornju granicu utvrđenu kao postotak od iznosa transfera ili godišnje naknade određenog igrača, kao što je to predviđeno člankom 15. stavkom 2. FFAR-a,
2.       zabranjuje se da treće strane u korist ugovornog partnera posrednika plaćaju naknade koje se duguju s osnove ugovora o posredovanju u transferu igrača, kao što je to predviđeno člankom 14. stavcima 2. i 3. FFAR-a,
3.       u slučajevima u kojima posrednik djeluje u ime kluba u koji igrač prelazi i u ime igrača, klubovima se zabranjuje da za usluge posrednika plate više od 50 % ukupne naknade koju duguju igrač i klub, kao što je to predviđeno člankom 14. stavkom 10. FFAR-a,
4.       za izdavanje licencije posredniku, koja je uvjet za pružanje usluga posredovanja u transferu igrača, zahtijeva se da kandidat pristane na interne propise svjetske sportske federacije (u ovom slučaju: FFAR, FIFA-in Statut, FIFA-in Disciplinski kodeks, FIFA-in Etički kodeks, FIFA RSTP kao i statuti, pravilnici, direktive i odluke tijela i komisija) kao i na pokretanje postupaka pred sudovima federacije i sudovima konfederacija i savezâ članova, kao što je to predviđeno člankom 4. stavkom 2., člankom 16. stavkom 2. točkom b) i člankom 20. FFAR-a u vezi s člankom 8. stavkom 3., člankom 57. stavkom 1. te člankom 58. stavcima 1. i 2. FIFA-ina Statuta, člankom 5. točkom a), člankom 49. i člankom 53. stavkom 3. FIFA-ina Disciplinskog kodeksa, člankom 4. stavkom 2. i člankom 82. stavkom 1. Etičkog kodeksa,
5.       određuju se uvjeti za izdavanje licencije posredniku u skladu s kojima je trajno isključeno izdavanje licencije u slučaju osuđujućih presuda ili nagodbi u kaznenim postupcima ili najmanje dvogodišnje zabrane rada, suspenzije, oduzimanja dozvole ili neke druge diskvalifikacije koju je odredilo tijelo ili sportski savez, pri čemu ne postoji mogućnost naknadnog izdavanja licencije, kao što je to predviđeno člankom 5. stavkom 1. točkom a) podtočkama ii. i iii. FFAR-a,
6.       posrednicima se zabranjuje da u vezi sa sklapanjem ugovora o transferu i/ili ugovora o radu pružaju usluge posredovanja u transferu igrača ili druge usluge subjektima navedenima u nastavku te da za to primaju naknadu od: a) kluba iz kojeg igrač prelazi i kluba u koji igrač prelazi, b) kluba iz kojeg igrač prelazi i igrača, c) svih uključenih strana (kluba iz kojeg igrač prelazi, kluba u koji igrač prelazi i igrača), kao što je to predviđeno člankom 12. stavcima 8. i 9. FFAR-a; i
6.a       posrednicima se zabranjuje da u vezi sa sklapanjem ugovora o transferu i/ili ugovora o radu zajedno s povezanim posrednikom pružaju usluge posredovanja u transferu igrača ili druge usluge subjektima navedenima u nastavku te da za to primaju naknadu od: a) kluba iz kojeg igrač prelazi i kluba u koji igrač prelazi, (b) kluba iz kojeg igrač prelazi i igrača, c) svih uključenih strana (kluba iz kojeg igrač prelazi, kluba u koji igrač prelazi i igrača), kada pojam povezanog posrednika obuhvaća suradnju u smislu definicije pojma ‚Connected Football Agent’ predviđene FFAR-om (str. 6. točka 4. FFAR-a), kao što je to predviđeno člankom 12. stavkom 10. FFAR-a u vezi s definicijom pojma ‚Connected Football Agent’, str. 6. točka 4. FFAR-a,
7.       posrednicima se zabranjuje stupanje u kontakt ili sklapanje ugovora o posredovanju s klubom, igračem [...] članom svjetske sportske federacije ili s pravnom osobom koja upravlja tzv. Single-Entity_Leagueom, koji mogu angažirati posrednike i koji su s drugim posrednikom sklopili ekskluzivni ugovor, kao što je to predviđeno člankom 16. stavkom 1. točkama b) i c) FFAR-a,
8.       imena svih posrednika i detaljne informacije o tim posrednicima, imena klijenata koje zastupaju, usluge posredovanja u transferu igrača koje pružaju svakom pojedinom nalogodavcu i/ili pojedinosti o svim transakcijama u kojima sudjeluju posrednici, uključujući iznos koji se isplaćuje posrednici, treba učitati na platformu svjetske sportske federacije i te se informacije djelomično stavljaju na raspolaganje drugim klubovima, igračima ili posrednicima, kao što je to predviđeno člankom 19. FFAR-a,
9.       zabranjuje se ugovaranje naknada za usluge posredovanja u transferu igrača na način koji se ne temelji isključivo na naknadi igrača ili iznosu transfera, kao što je to predviđeno člankom 15. stavkom 1. FFAR-a,
10.       pretpostavlja se da su druge usluge koje je posrednik ili s njim povezani posrednik pružao 24 mjeseca prije ili nakon pružanja usluge posredovanja u transferu igrača klijentu koji je uključen u transakciju u vezi s kojom su pružene usluge posredovanja u transferu igrača dio usluga posredovanja u transferu igrača te se, sve dok se ta pretpostavka ne može oboriti, naknade za druge usluge smatraju dijelom naknade za uslugu posredovanja u transferu igrača, kao što je to predviđeno člankom 15. stavcima 3. i 4. FFAR-a,
11.       iznos postotka naknade posrednika određuje se samo na temelju plaće koja je stvarno isplaćena igraču, kao što je to predviđeno člankom 14. stavcima 7. i 12. FFAR-a,
12.      posrednici su obvezni svjetskoj sportskoj federaciji pružiti informacije koje se odnose na sljedeće:
a)       u roku od 14 dana nakon njihova sklapanja: svaki sporazum s klijentom koji nije sporazum o zastupanju, uključujući, među ostalim, druge usluge i informacije koje se traže na platformi,
b)       u roku od 14 dana nakon isplate naknade: informacije koje se traže na platformi,
c)       u roku od 14 dana nakon isplate naknade u vezi sa svakim sporazumom s klijentom koji nije sporazum o zastupanju: informacije koje se traže na platformi,
d)       u roku od 14 dana nakon njihova sklapanja: svaki ugovor ili neki drugi sporazum koji su sklopili posrednici u svrhu suradnje prilikom pružanja bilo kakvih usluga ili u svrhu podjele prihoda ili dobiti iz bilo kojeg dijela njihovih usluga posredovanja u transferu igrača,
e)       pod uvjetom da obavljaju svoje poslove preko agencije, u roku od 14 dana nakon prve transakcije uz sudjelovanje agencije: broj posrednika koji obavljaju svoje poslove preko iste agencije i imena svih zaposlenika, kao što je to predviđeno člankom 16. stavkom 2. točkom j) podtočkama ii. do v. i člankom 16. stavkom 2. točkom k) podtočkom ii. FFAR-a,
13.       klubovima se zabranjuje da za posredovanje u pogledu nekog igrača s posrednicima ugovaraju naknade ili sastavne dijelove naknada odnosno da posrednicima isplaćuju naknade ili sastavne dijelove naknada čija obračunska osnova ovisi (i) o budućim naknadama za transfer koje će klub primiti od daljnjeg transfera igrača, kao što je to predviđeno člankom 18.ter stavkom 1. prvom alternativom [FIFA RSTP-a] i člankom 16. stavkom 3. točkom e) FFAR-a.“
10.      Pisana očitovanja podnijele su osoba FT, FIFA te grčka, francuska i mađarska vlada kao i Europska komisija.
11.      Dopisom od 5. ožujka 2024. Sud je pozvao zainteresirane strane da na temelju članka 62. stavka 1. Poslovnika Suda podnesu svoja očitovanja o utjecaju presuda u predmetima ISU, Superleague i Royal Antwerp na odgovor na prethodno pitanje postavljeno u ovom predmetu. U skladu s tim zahtjevom postupile su osoba FT, FIFA, grčka, francuska i mađarska vlada te Komisija.
12.      Osoba FT, FIFA, mađarska vlada i Komisija iznijele su ujedno i usmena očitovanja na raspravi održanoj 12. veljače 2025.
IV.    Analiza
13.      Sud koji je uputio zahtjev prethodnim pitanjem traži od Suda da ocijeni usklađenost s pravom Unije pravilnikâ kao što je FFAR, koji je donijela svjetska sportska federacija i koji se odnosi na djelatnost posrednika za sportaše. Prethodnim pitanjem ispituje se pravilno tumačenje četiriju odredaba prava Unije te postavlja niz pravnih pitanja koja treba zasebno ispitati.
14.      Prije nego što započnem s ocjenom tih pitanja (C, D, E i F), želio bih iznijeti uvodne napomene sustavne (A) i metodološke (B) prirode.
A.      Uvodne napomene (I) – sustavne
15.      Najprije smatram korisnim iznijeti tri uvodne napomene za čitanje ovog mišljenja (a to bi moglo biti relevantno i osobama koje će čitati druga dva mišljenja na koja se upućuje u točki 3. ovog mišljenja).
16.      Kao prvo, želio bih podsjetiti na to da, prema ustaljenoj sudskoj praksi, bavljenje sportom, u mjeri u kojoj predstavlja gospodarsku aktivnost, podliježe odredbama prava Unije koje se na takvu aktivnost primjenjuju(10). Stoga, pravila koja su donijeli sportski savezi kojima se uređuju plaćeni rad ili obavljanje usluga profesionalnih ili poluprofesionalnih igrača i, u širem smislu, ona pravila koja, iako taj rad ili pružanje tih usluga ne uređuju formalno, imaju neizravan utjecaj na njih, mogu biti obuhvaćena područjem primjene odredaba Unije o slobodnom kretanju. Usto, ta pravila i, u širem smislu, rad savezâ koji su ih donijeli ulaze u područje primjene odredaba Unije o tržišnom natjecanju ako su ispunjeni relevantni uvjeti, u mjeri u kojoj se ti savezi mogu smatrati „udruženjima poduzetnika”, a predmetna pravila kao „odluke udruženja poduzetnika”, u smislu članaka 101. i/ili 102. UFEU-a(11).
17.      Međutim, Sud je dosljedno isticao da se određena posebna pravila, koja su donesena isključivo zbog negospodarskih razloga i koja se odnose isključivo na pitanja koja se tiču sporta sâmog, moraju smatrati nepovezanima s bilo kojom gospodarskom aktivnošću. To je osobito slučaj s pravilima koja isključuju strane igrače iz sastava momčadi koje sudjeluju na natjecanjima reprezentacija ili određuju kriterije za rangiranje radi odabira sportaša koji pojedinačno sudjeluju u natjecanjima(12).
18.      Tu „iznimku sportskih aktivnosti”, koja potječe iz temeljnog predmeta Walrave(13) i koju pravna teorija(14) često kritizira, treba, prema mojem mišljenju, tumačiti usko(15). U skladu s ustaljenim stajalištem Suda činjenica da je pravilo isključivo sportske prirode ili da se primjenjuje samo na sport ne znači da su to pravilo i, a fortiori, aktivnost na koju se ono odnosi automatski isključeni iz područja primjene Ugovora(16).
19.      Zapravo, „iznimka sportskih aktivnosti” nipošto nije stvarna iznimka od primjene predmetnih odredaba Unije, nego samo primjena dvaju ustaljenih načela.
20.      Prvo takvo načelo jest da se odredbe Unije o slobodnom kretanju i tržišnom natjecanju obično odnose na gospodarske djelatnosti i trgovinu unutar Unije(17). Primjerice, iz ustaljene sudske prakse proizlazi da djelatnosti koje su povezane s izvršavanjem prava javne vlasti nemaju gospodarski karakter,(18) ili one koje se obavljaju temeljem solidarnosti i ne uključuju ponudu robe ili usluga na tržištu uz naknadu, mogu biti izvan područja primjene odredaba Unije o tržišnom natjecanju(19). To je tako unatoč činjenici da iz njih može proizaći određeno slučajno ograničenje tržišnog natjecanja(20). Isto tako, Sud je također jasno istaknuo da mjere koje utječu isključivo na neekonomske aspekte života građana Unije, u pravilu, nisu obuhvaćene odredbama unutarnjeg tržišta(21).
21.      Drugo načelo je da, čak i ako se neki neizravni učinak na obavljanje gospodarske aktivnosti ili trgovinu unutar Unije ne može a priori isključiti, on ostaje irelevantan ako je de minimis. Sud je dosljedno isticao da se mjere čiji su učinci na trgovinu unutar Unije previše neizvjesni, neizravni, nejasni, udaljeni, spekulativni ili hipotetski, po prirodi ne mogu smatrati „ograničenjima” u smislu odredaba Unije o slobodnom kretanju(22). Pojam „ograničenja” svakako je širok, ali se ne može proširiti tako da obuhvati i najmanju smetnju u načinu na koji poduzetnici posluju(23). Slično tomu, uobičajeno je da postupanje poduzetnika koje nema znatan učinak na tržište(24), primjerice zato što je svaki utjecaj na parametre na temelju kojih se odvija tržišno natjecanje marginalan i neizravan(25), nije obuhvaćeno zabranama utvrđenima pravom tržišnog natjecanja Unije.
22.      Prema mojem mišljenju, „iznimka sportskih aktivnosti” u osnovi obuhvaća osnovna „pravila igre” i neke organizacijske aspekte negospodarske prirode: primjerice, način na koji se utakmice odvijaju (broj igrača, trajanje utakmice, dopušteni ili zabranjeni oblici ponašanja na terenu, zahtjevi sportaša u pogledu odjeće itd.) te način na koji su turniri strukturirani (broj momčadi koje sudjeluju, broj utakmica po turniru, raspored utakmica itd.)(26).
23.      Neosporno je da bi primjena tih pravila, hipotetski, mogla imati neku vrstu utjecaja na trgovinu i/ili tržišno natjecanje među poduzetnicima na unutarnjem tržištu(27).
24.      Samo da navedem neke ekstremne primjere: ne može se reći da činjenica da nogometne momčadi smiju igrati utakmice samo s 11 igrača (a ne, primjerice, s 12 ili 15) nema nikakav utjecaj na slobodno kretanje radnika. Može se pretpostaviti da bi veći broj igrača na terenu povećao mobilnost nogometaša unutar Unije(28). Slično tomu, moglo bi se ići toliko daleko da se tvrdi da bi zabrana igračima da nose bilo što što je opasno (kao što je nakit) ili da gledatelji nogometnih utakmica dolaze na stadion pod utjecajem alkohola te da nose i pale pirotehničku opremu, mogla odvratiti neke ljude od kupnje te robe i tako negativno utjecati na uvoz iz drugih država članica(29).
25.      Na isti način, odluka da se broj momčadi koje sudjeluju u nogometnoj ligi ograniči na zadani i unaprijed određeni broj (primjerice, 18 momčadi u Bundesligi) te da se samo nekoliko novih momčadi može pridružiti prvoj ligi na kraju sezone, na temelju sustava napredovanja i ispadanja u niže lige, de facto predstavljaju iznimno visoke prepreke za ulazak na tržišta na kojima su te momčadi aktivne. S druge strane, pravila o najvećem broju igrača koji momčad može angažirati (u Bundesligi, trenutačno, 25) potencijalno bi mogla kazniti određene momčadi (primjerice, one s većim financijskim sredstvima ili razvijenijim omladinskim školama) i tako ograničiti njihovu mogućnost da se natječu s drugim momčadima. Moglo bi se također tvrditi da takva mjera može predstavljati ograničenje slobodnog kretanja kapitala.
26.      Međutim, to nisu ograničenja na koja se odnose odredbe Unije o slobodnom kretanju i tržišnom natjecanju(30). Te odredbe nemaju za cilj zaštititi nesmetano obavljanje trgovine gospodarskih subjekata ili opću deregulaciju tržišta(31). Njima se nastoji osigurati funkcioniranje unutarnjeg tržišta u skladu s načelom otvorenog tržišnog gospodarstva, u kojem slobodan i neometan protok proizvoda, usluga i čimbenika proizvodnje osigurava učinkovitu raspodjelu resursa(32), čime se pridonosi dobrobiti ljudi koji žive u Europskoj uniji(33).
27.      Ako nema vidljivog učinka na pitanja uređena pravom Unije, u ovom slučaju na trgovinu i/ili tržišno natjecanje unutar Unije, ne može se opravdati miješanje prava Unije u propise koje su donijela strukovna ili sportska udruženja(34) (koji se često nazivaju lex sportiva)(35), a koja bi trebala uživati određeni stupanj unutarnje autonomije(36) i zaštitu svojih aktivnosti prema članku 12. stavku 1. Povelje Europske unije o temeljnim pravima (u daljnjem tekstu: Povelja) kojim se jamči sloboda okupljanja i udruživanja(37).
28.      S obzirom na to, sâma tvrdnja da je pravilo isključivo sportske prirode, odnosno da je usvojeno zbog razloga povezanih sa sportom i da uređuje negospodarske aspekte djelatnosti, kao što je prethodno objašnjeno, nije dovoljna da ga zaštiti od nadzora. Moguću primjenu relevantnih odredaba Unije o slobodnom kretanju i tržišnom natjecanju na ta pravila trebalo bi, u skladu s tim, ocijeniti u svakom pojedinačnom slučaju.
29.      Kao drugo, razumijem da nekim promatračima može biti čudno da se i odredbe Unije o slobodnom kretanju i odredbe o tržišnom natjecanju primjenjuju na te iste mjere eventualno kumulativno. Naime, odredbe o slobodnom kretanju se, barem načelno, primjenjuju na ograničenja trgovine koja proizlaze iz intervencije države, dok se odredbe o tržišnom natjecanju odnose na narušavanje tržišta koje proizlazi iz postupanja privatnih poduzetnika(38).
30.      Međutim, ta neuobičajena situacija proizlazi iz činjenice da u određenim područjima tijela (Unije i/ili nacionalna) mogu odlučiti suzdržati se od reguliranja nekih aspekata određene gospodarske aktivnosti te prepustiti tržišnim subjektima, koji djeluju putem samoupravnih tijela, strukovnih saveza ili predstavničkih udruženja, da utvrde potrebna pravila te da, prema potrebi, osiguraju njihovu provedbu i rješavanje mogućih sporova(39). Takvo je stanje nužno u području sporta: mora postojati neko samoupravno tijelo koje, među ostalim, utvrđuje zajednička pravila sporta, odlučuje kada će se natjecanja održati i organizira ih. Nezamislivo je da bi država ili politička tvorevina poput Europske unije mogla odlučivati o detaljima pojedinih sportova, poput pojedinosti o pravilu zaleđa u nogometu, visini košarkaških obruča ili hoće li bodovanje u odbojci slijediti sustav „side-out” ili „rally point“.
31.      U tim okolnostima tržišni subjekti mogu, dakle, imati „dvostruku ulogu”: onu poduzetnika (koji se natječe s drugim poduzetnicima koji djeluju na tržištu) i onu regulatora (koji oblikuje pravila prema kojima se odvija tržišno natjecanje). Ako je tako, usklađenost mjera koje su donijeli ti tržišni subjekti s pravom Unije može se, prema potrebi, ispitati iz dvostruke perspektive – prava unutarnjeg tržišta i prava tržišnog natjecanja(40).
32.      Kao treće, Sud je u presudi Superleague utvrdio da članak 165. UFEU-a, koji se odnosi na djelovanje Unije u području sporta, nije odredba na koju se može pozvati da bi se opravdale mjere kojima se povređuju odredbe Unije o slobodnom kretanju ili tržišnom natjecanju. Međutim, Sud je ujedno dodao da se specifičnosti sporta, koje priznaje članak 165. UFEU-a, „potencijalno mogu uzeti u obzir zajedno s drugim elementima i pod uvjetom da su relevantna za primjenu [odredaba Unije o slobodnom kretanju i tržišnom natjecanju]”(41).
33.      To znači da članak 165. UFEU-a, sam po sebi, ne može biti osnova za pozivanje na iznimku od tih odredaba prava Unije. Međutim, interesi utvrđeni tom odredbom mogu se, naravno, uzeti u obzir kada su ispunjeni uvjeti iz drugih odredaba prava Unije kojima su predviđena izuzeća ili odstupanja: primjerice, oni koji se odnose na opravdanje ograničenja slobodnog kretanja, legitimne ciljeve u javnom interesu u smislu sudske prakse Meca-Medina ili situacije u kojima se može odobriti izuzeće na temelju članka 101. stavka 3. UFEU-a. Naime, ako su to vrijednosti koje bi djelovanje Europske unije u tom području trebalo promicati, bilo bi apsurdno smatrati ih irelevantnima za potrebe prava Unije, kada ih sami sportski savezi uzimaju u obzir.
34.      Nakon što sam razjasnio prethodno navedeno, sada mogu objasniti metodologiju koju ću upotrijebiti za provedbu pravne analize pitanja koja se otvaraju u prethodnom pitanju u ovom predmetu. U tom pogledu iznijet ću tri napomene.
B.      Uvodne napomene (II) – metodološke
35.      Kao prvo, u ovom predmetu sud koji je uputio zahtjev traži od Suda da pruži smjernice za tumačenje četiriju različitih odredaba prava Unije u pogledu relativno detaljnog skupa propisa koje je donijela svjetska sportska federacija, od kojih je istaknuto 14 konkretnih pravila.
36.      S obzirom na prilično složen pravni i gospodarski kontekst koji čini pozadinu tih propisa, bit ću vrlo suzdržan u davanju jasne i konačne ocjene usklađenosti tih mjera s pravom Unije. Čini mi se da stranke pred sudom koji je uputio zahtjev trebaju dodatno pojasniti niz pravnih i činjeničnih elemenata kako bi u potpunosti razumjele pravne mehanizme uspostavljene FFAR-om i njihov utjecaj na gospodarske aktivnosti relevantnih tržišnih subjekata (in primis, posrednika u nogometu i nogometnih klubova).
37.      U tom pogledu podsjećam na to da je u okviru postupka iz članka 267. UFEU-a, koji se temelji na jasnoj podjeli uloga između nacionalnih sudova i Suda, uloga Suda u načelu ograničena na tumačenje odredaba prava Unije na koje se upućuje. Stoga, primjena tih odredaba na spor koji je u tijeku nije u pravilu u nadležnosti Suda, nego suda koji je uputio zahtjev.
38.      S obzirom na navedeno, prilikom odlučivanja o prethodnoj odluci Sud naravno može, na temelju podataka kojima raspolaže, dati pojašnjenja kojima nacionalnom sudu daje smjernice za tumačenje kako bi mu se omogućilo da odluči o sporu koji se pred njim vodi. Činjenica da je Sud u nekim slučajevima, na temelju članka 267. UFEU-a, spreman izvršavati svoju ulogu na ekspanzivan način, kako bi najbolje što može pomogao sudovima koji su uputili zahtjeve za prethodnu odluku, ili jednostavno zato što smatra da je potrebno donijeti ključnu odluku te stoga pristaje dati odgovor prilagođen činjenicama u predmetu, ne može se shvatiti kao pokazatelj da će Sud to htjeti, a kamoli da će to morati učiniti(42). Drugim riječima, Sud može, ali ne mora dati odgovore o ishodu konkretnih predmeta. Kao što sam objasnio, moje je mišljenje da se ovaj predmet ne može smatrati „ishodnim predmetom” (eng.
outcome case)(43).
39.      Kao drugo, kako bi se olakšala pravna ocjena, čini mi se da se odredbe navedene u prethodnom pitanju mogu razvrstati u sljedećih pet kategorija s obzirom na njihov predmet i cilj:
–        one koje se odnose na naknade za posrednike, kao što su pravilo „gornja granica ‚Service Feea’”, pravilo „Client pays”, pravilo „plaćanja od 50 %”, pravilo „izračuna gornje granice ‚Service Feea’”, pravilo „pretpostavke”, pravilo „stvarno isplaćene plaće” i pravilo „daljnje prodaje” (točke 1., 2., 3., 9., 10., 11. i 13. prethodnog pitanja);
–        one koje se odnose na licenciju za posrednika, kao što su pravilo „usklađenosti” i pravilo „zahtjeva” (točke 4. i 5. prethodnog pitanja);
–        one koje se odnose na višestruko posredovanje (točke 6. i 6.a prethodnog pitanja);
–        one koje se odnose na stupanje u kontakt (točka 7. prethodnog pitanja); i
–        one koje se odnose na podnošenje i pružanje informacija, kao što su pravilo „transparentnosti” i pravilo „objavljivanja” (točke 8. i 12. prethodnog pitanja).
40.      Kao treće, radi ekonomičnosti postupka neću se zadržavati na pitanjima koja su, prema mojem mišljenju, prema ustaljenoj sudskoj praksi prilično jasna. Konkretno, smatram da propisi poput onih o kojima je riječ: i.) s obzirom na njihov predmet, ciljeve i učinke na gospodarsku aktivnost posrednika, klubova i igrača, ne mogu se smatrati navedenom „iznimkom sportskih aktivnosti”(44); ii.) predstavljaju „odluke udruženja poduzetnika”, u smislu članka 101. stavka 1. UFEU-a(45); i iii.) mogu utjecati na trgovinu unutar Europske unije za potrebe odredaba EU-a o slobodnom kretanju i tržišnom natjecanju(46).
41.      Osim toga, postoje određena prilično složena pitanja koja su neke od stranaka istaknule u svojim očitovanjima, čak i ako nisu istaknuta u zahtjevu za prethodnu odluku i/ili se ne čini da su od ključne važnosti za rješavanje spora koji je u tijeku pred sudom koji je uputio zahtjev. U pogledu tih pitanja iznijet ću neka razmatranja koja bi mogla biti korisna sudu koji je uputio zahtjev a da pritom ne ulazim u detaljnu raspravu koja bi nadilazila okvire ovog predmeta.
42.      S obzirom na prethodna razmatranja, sada ću ocijeniti usklađenost propisa poput onih o kojima je riječ s odredbama Unije na koje se upućuje u prethodnom pitanju.
C.      Članak 101. UFEU-a
43.      Prva odredba o kojoj sud koji je uputio zahtjev raspravlja u svojoj odluci kojom se upućuje zahtjev za prethodnu odluku jest članak 101. UFEU-a. Sud koji je uputio zahtjev ističe da se na prvi pogled čini da neka pravila FFAR-a mogu ograničiti tržišno natjecanje među posrednicima ili nogometnim klubovima te da su kao takva očito obuhvaćena područjem primjene te odredbe Ugovora.
44.      Slažem se s time. Prilično mi je jasno da određeni broj tih pravila (primjerice, onih o naknadi ili zahtjevima za licenciju) u načelu može proizvesti određene ograničavajuće učinke na relevantnim tržištima, sprečavajući posrednike i/ili nogometne klubove da se u određenim aspektima slobodno konkuriraju.
45.      Stoga, da bi utvrdio protive li se ta pravila članku 101. UFEU-a, sud koji je uputio zahtjev morat će, ukratko, raspraviti sljedeća pitanja.
1.      Struktura analize
46.      Kao prvo, sud koji je uputio zahtjev trebao bi provjeriti dovode li ta pravila do ograničenja tržišnog natjecanja „s obzirom na cilj”. Ako bi sud koji je uputio zahtjev došao do zaključka da je tako, ne bi trebao ispitivati stvarne ili potencijalne učinke tih propisa na tržište. Naime, ta bi pravila bila zabranjena, osim ako su izuzeta na temelju članka 101. stavka 3. UFEU-a.
47.      U točkama 23. do 45. svojeg mišljenja u predmetu CD Tondela detaljno sam razmotrio pojam ograničenja „s obzirom na cilj” i način na koji takvo ograničenje treba utvrditi (odnosno elemente koji su relevantni za analizu i pristup koji treba primijeniti u tom pogledu). Radi ekonomičnosti postupka, uputit ću na te odlomke.
48.      Kao drugo, ako predmetna pravila nemaju protutržišni cilj, sud koji je uputio zahtjev trebao bi ispitati imaju li ona ipak protutržišne učinke i, ako imaju, mogu li se oni opravdati „sudskom praksom iz predmeta Meca-Medina”.
49.      Da podsjetim, to je sudska praksa Suda koja je, nakon što je proizašla iz presude Wouters, primijenjena na aktivnosti povezane sa sportom, najprije u predmetu Meca-Medina, a zatim se u novije vrijeme na nju upućivalo u predmetima ISU, Superleague i Royal Antwerp, kao i u nekim kasnijim presudama(47). U biti, sudska praksa iz predmeta Meca-Medina pojašnjava da sporazumi kojima se ograničava sloboda djelovanja uključenih poduzetnika nisu obuhvaćeni zabranom iz članka 101. stavka 1. UFEU-a: i.) ako su opravdani ostvarivanjem jednog ili više legitimnih ciljeva u javnom interesu koji sami po sebi nisu protutržišni; ii.) ako su posebna sredstva koja se koriste za ostvarivanje tih ciljeva doista potrebna u tu svrhu; i, iii.) ako, čak i ako se pokaže da ta sredstva imaju, barem potencijalno, inherentan učinak ograničavanja ili narušavanja tržišnog natjecanja, taj inherentni učinak ne prelazi ono što je nužno, osobito ako se njime ne isključuje tržišno natjecanje u cjelini.
50.      U točkama 21. do 53. svojeg mišljenja u predmetu ROGON detaljno sam se osvrnuo na podrijetlo, logiku i doseg te sudske prakse. Radi ekonomičnosti postupka, ujedno ću i u vezi s tim pitanjima uputiti na te odlomke.
51.      Kao treće, ako predmetna pravila predstavljaju ograničenje „s obzirom na cilj” ili ako ih, podredno, sudska praksa iz predmeta Meca-Medina ne može opravdati, sud koji je uputio zahtjev trebao bi utvrditi može li se na ta pravila primjenjivati izuzeće iz članka 101. stavka 3. UFEU-a. Prema toj odredbi, zabrana iz članka 101. stavka 1. UFEU-a može se proglasiti neprimjenjivom u slučajevima koji doprinose poboljšanju proizvodnje ili distribucije robe ili promicanju tehničkog ili gospodarskog napretka, uz istodobno omogućavanje potrošačima da dobiju pravedan udio u koristi koja iz toga proizlazi, pod uvjetom da su ispunjeni određeni uvjeti.
52.      Kao što je navedeno u točkama 35. do 37. ovog mišljenja, tu će ocjenu dati sud koji je uputio zahtjev. Međutim, kako bih pomogao tom sudu, razmotrit ću svaku od faza analize predmetnih pravila.
2.      Pravila o naknadama za posrednike
53.      Pet pravila o naknadama za posrednike, navedenih u odluci kojom se upućuje zahtjev za prethodnu odluku, u biti uspostavlja sustav prema kojem: i.) za usluge povezane s transferom igrača posrednici ne mogu dobiti naknade koje prelaze gornju granicu utvrđenu kao postotak od iznosa transfera ili od godišnje naknade određenog igrača ili od godišnje stvarno isplaćene plaće igraču; ii.) posrednici smiju primati naknadu samo od igrača ili klubova koji ih angažiraju; iii.) klubovi ne smiju platiti više od 50 % ukupne naknade koju duguju igrač i klub, kada posrednik djeluje u ime i kluba koji ga angažira i igrača; iv.) pretpostavlja se (iuris tantum) da su druge usluge, koje je posrednik ili s njim povezani posrednik pružao 24 mjeseca prije ili nakon pružanja usluge posredovanja, dio tih glavnih usluga te je, posljedično, naknada za druge usluge uključena u naknadu za glavne usluge posrednika.
54.      Najprije moram istaknuti da pravila koja se odnose na naknade posrednika, a koja su navedena u odluci kojom se upućuje zahtjev za prethodnu odluku, zahtijevaju pažljivu i najdetaljniju analizu suda koji je uputio zahtjev. Sada ću objasniti zašto.
55.      Kao prvo, ispitat ću treba li predmetna pravila smatrati ograničavajućima „s obzirom na cilj”, u smislu članka 101. UFEU-a.
56.      Poznato je da se sporazumi među konkurentima(48) koji se odnose na cijene općenito smatraju jednima od najštetnijih s aspekta tržišnog natjecanja. Međutim, osim očite činjenice da čak i kada sporazum spada u tu (prilično široku) kategoriju, kao što to predmeti poput DLG-a, Budapest Banke i Super Bocka(49) jasno pokazuju, nužno je provesti posebnu ocjenu njegova sadržaja, pravnog i gospodarskog konteksta te ciljeva kako bi se utvrdilo ima li on protutržišni karakter, u ovom slučaju valja razmotriti još mnogo toga. Naime, iako predmetne odredbe iz prethodnog pitanja mogu imati dvostruki učinak – na tržišno natjecanje među posrednicima i među nogometnim klubovima – ni u jednom od ta dva slučaja priroda i razmjeri tog učinka nisu očiti. Postoji nekoliko razloga za takvo stajalište.
57.      Za početak, nije potrebno naglašavati da se sporazumi o cijenama među konkurentima ne mogu smatrati dovoljno homogenom kategorijom u smislu članka 101. stavka 1. UFEU-a(50). Takva bi kategorizacija bila preširoka i obuhvaćala bi različite vrste sporazuma čiji učinci na tržišno natjecanje nipošto nisu slični. U tom pogledu valja naglasiti da predmetna pravila ne utvrđuju, ne preporučuju niti se u konačnici odnose na fiksne ili najniže cijene(51). Naime, njima se uvodi mehanizam koji utječe na izračun najviše naknade koju posrednici mogu naplatiti za određene vrste usluga.
58.      To je važan element. Naime, šteta za potrošače nije tako očita jer je tržišno natjecanje među posrednicima snižavanjem cijena (što je zasigurno jedan od najučinkovitijih oblika natjecanja) još uvijek vrlo moguće(52). Osim toga, sustav koji omogućuje izračun najviše naknade za određenu uslugu mogao bi, u nekim slučajevima, ispraviti situaciju u kojoj postoji znatna asimetrija stručnosti i informacija između stranaka složenog ugovora o pružanju usluga(53). Zapravo, primjećujem da su upravna i sudska praksa(54), kao i pravna i ekonomska teorija(55), podijeljene u pogledu pitanja je li narav sporazuma koji utječu na najviše cijene inherentno štetna.
59.      Točno je da mogu postojati slučajevi u kojima takva vrsta sporazuma može dovesti do toga da pružatelj usluga ograniči svoju ponudu i/ili ulaganja u istraživanje, inovacije ili poboljšanje kvalitete. Osim toga, ne može se isključiti da sporazumi o najvišim cijenama mogu de facto dovesti do (izričitog ili prešutnog) dogovora o najnižim ili fiksnim cijenama. Međutim, ne može se pretpostaviti da će se takve situacije vjerojatno dogoditi u većini slučajeva, a kamoli u svim. U spisu ovog predmeta ne nalazim ništa čime bi se u ovoj fazi, u odnosu na posrednike, mogao poduprijeti takav zaključak.
60.      Osim toga, bio bih također suzdržan u prihvaćanju stajališta Komisije da su ta pravila istovjetna „kartelu kupaca” nogometnih klubova. Da budem jasan: ne osporavam da određeni sporazumi između konkurenata koji, imajući značajnu tržišnu snagu, odluče surađivati kako bi iskoristili svoje (obično manje ili financijski slabije) dobavljače, mogu imati protutržišni cilj. To proizlazi iz samog teksta članaka 101. i 102. UFEU-a(56). Čini se da ustaljena sudska praksa sudova Unije(57) i stranih sudova podupire takvo stajalište (58).
61.      Međutim, to opet nije nužno situacija u većini slučajeva. Naime, u nekim okolnostima „antitrust zajednica” (ako smijem upotrijebiti taj izraz) smatrala je sporazume kupaca „korisnima za društvo [kao što je slučaj] kada sporazumi manjih kupaca o zajedničkoj nabavi omogućuju da oni ostvare korist od ušteda troškova koje prenose na potrošače kroz niže cijene”(59). Općenito, u nedavnoj bilješci OECD-a o toj temi naveden je „[određeni] skepticizam [provedbenih tijela] da [kupovna moć] šteti potrošačima ili gospodarskoj učinkovitosti”, da se „ponekad tvrdi da kupovna moć može biti u korist tržišnog natjecanja, osobito u kontekstu kontrole koncentracije” te da se „trenutnačo vodi rasprava o odgovarajućoj razini provedbe protiv kupovne moći”(60).
62.      Što je još važnije, tipični „kartel kupaca”, barem onaj koji Komisija smatra ograničenjem s obzirom na cilj, sporazum je čiji je cilj „pritisnuti” dobavljače, koji pojedinačno pregovaraju s različitim kupcima, a obično nisu svjesni da se pregovori ne vode neovisno i u dobroj vjeri, nego su namješteni tajnim dogovorom kupaca(61). U ovom su predmetu predmetna pravila javna i transparentna te se ne čini da imaju namjeru podrivati pojedinačne pregovore koji se odvijaju na tržištu. Kao takva, predmetna pravila čine se, u određenoj mjeri, bliža tipičnom „zajedničkom aranžmanu nabave”, u kojem se „dobavljačima jasno daje do znanja da se pregovori vode u ime članova i da će za svoje pojedinačne kupnje članovi biti vezani dogovorenim uvjetima”(62). Naime, kako ja to shvaćam, FIFA je u procesu koji je doveo do usvajanja FFAR-a saslušala veći broj posrednika i udruženja posrednika. Ovisno o okolnostima svakog pojedinog slučaja, dogovori zajednice kupaca mogu, ali i ne moraju biti problematični u smislu prava tržišnog natjecanja(63).
63.      Štoviše, a to mi se čini iznimno važnim, predmetna pravila ne utvrđuju nikakvu obvezujuću gornju granicu naknade. Naime, ne postoji određena gornja granica koju naknade posrednika ne bi smjele prijeći. Predmetna pravila zahtijevaju samo da naknade budu povezane s troškovima transfera ili plaćom igrača kojem posrednik pruža usluge, ograničenjem postotka u odnosu na te iznose. Međutim, budući da ne postoji najviši iznos za ta dva parametra, a nogometni klubovi se mogu natjecati i uistinu se i natječu u dovođenju novih igrača nudeći više iznose transfernih naknada klubovima prodavateljima i veće plaće igračima, naknade posrednika također mogu rasti bez ikakvog ograničenja koje bi ih sputavalo. Zbog toga su neke stranke u ovom postupku ograničenje propisano FFAR-om nazvale dinamičkom najvišom cijenom.
64.      U skladu s tim, smatram da se predmetna pravila ne mogu lako smatrati ograničenjem s obzirom na cilj, tako da ih se jednostavno svrstava u neku kategoriju sporazuma koji se, na temelju iskustva, općenito smatra štetnim za tržišno natjecanje. Takav zaključak bi, ako bi bio opravdan, zahtijevao detaljniju analizu specifičnosti tih pravila, pravnog i gospodarskog konteksta u kojem djeluju i, naposljetku, samih ciljeva koji se njima žele ostvariti(64). Ako su dostupni relevantni (javni ili interni) dokumenti FIFA-e ili njezinih članova, oni bi također dodatno mogli rasvijetliti i gospodarsku logiku predmetnih pravila i s njima povezanu subjektivnu namjeru(65). Konkretno, cilj izbjegavanja naknada koje FIFA ili njezini članovi smatraju nepoštenima ili nerazumnima(66) na prvi bi pogled izgledao problematično. Nasuprot tomu, stvarni cilj izbjegavanja sukoba interesa ili zlouporabe od strane posrednika više bi upućivao na isključenje protutržišnog cilja.
65.      Što se tiče stvarnih ili mogućih učinaka tih pravila, moje je načelno stajalište da se učinci na tržišno natjecanje među klubovima i/ili posrednicima ne mogu isključiti. Sud koji je uputio zahtjev morao bi, stoga, provesti protučinjeničnu analizu: u biti, ocijeniti bi li, da predmetnih pravila nema, tržišno natjecanje među posrednicima i/ili među nogometnim klubovima bilo intenzivnije. Drugim riječima, treba ispitati ograničavaju li te odredbe u znatnoj mjeri sposobnost i poticaj tih tržišnih subjekata za natjecanje sa svojim konkurentima?
66.      S obzirom na tržišno natjecanje među posrednicima, sud koji je uputio zahtjev može osobito razmotriti je li vjerojatno da bi predmetna pravila potaknula značajan broj posrednika na ograničenje svojih usluga (primjerice, izbjegavanjem zastupanja igrača koji nisu dovoljno profitabilni zbog niže naknade za transfer ili naknade posredniku) ili na smanjenje ulaganja u aktivnosti istraživanja i inovacija koje su relevantne za njihovu profesiju. U tom kontekstu, smatram da je važno podsjetiti na to da se predmetna pravila primjenjuju samo na određenu vrstu usluga koje pružaju posrednici pružaju. Naime, o visini naknade za usluge povezane s drugim aktivnostima savjetovanja i zastupanja koje posrednici pružaju, dvije stranke mogu slobodno pregovarati jer ona nije obuhvaćena područjem primjene FFAR-a. Pretpostavka propisana člankom 15. stavcima 3. i 4. ne čini mi se stvarnom preprekom u tom pogledu, s obzirom na to da je ona prema objašnjenju FIFA-e očito lako oboriva.
67.      Što se tiče tržišnog natjecanja među nogometnim klubovima, sud koji je uputio zahtjev može ispitati mogu li činjenice da zbog predmetnih pravila klubovi ne mogu, primjerice, i.) ponuditi veće naknade igračevu posredniku ili ii.) ako posrednik djeluje u ime i kluba i igrača, ponuditi plaćanje dijela naknade iznad 50 %, imati značajan utjecaj na tržišno natjecanje(67).
68.      Ako bi taj sud smatrao da ta pravila mogu imati stvarni ili potencijalni protutržišni učinak na tržišno natjecanje među klubovima i/ili posrednicima, tada bi trebao provjeriti mogu li biti opravdana na temelju sudske prakse iz predmeta Meca-Medina. Naime, zbog razloga koje sam objasnio u svojem mišljenju u predmetu ROGON, smatram da je nacionalni ili međunarodni sportski savez (kao što je FIFA) u načelu ovlašten donositi propise koji mogu utjecati na aktivnosti posrednika, pod uvjetom da se njima nastoji ostvariti cilj u javnom interesu(68). S obzirom na navedeno, sud koji je uputio zahtjev treba, naravno, ispitati jesu li uvjeti iz te sudske prakse u ovom slučaju ispunjeni za svako pravilo ili skup pravila.
69.      U prvoj fazi testa sud koji je uputio zahtjev trebao bi osobito provjeriti koji su konkretni ciljevi koje predmetna pravila nastoje ostvariti i zaslužuju li ti ciljevi zaštitu prema pravu Unije. U tom pogledu moram istaknuti da se u ovom postupku FIFA poziva na cijeli niz interesa koji su navodno zaštićeni FFAR-om. Međutim, ono što je bitno je stvarni doprinos svakog pravila ili skupa pravila zaštiti jednog ili više posebnih interesa među onima na koje se poziva.
70.      Osim toga, dok su neki od navedenih interesa očito obuhvaćeni pojmom „legitimni ciljevi u javnom interesu”, kod drugih, prema mojem mišljenju, slika nije toliko jasna. Puki gospodarski interes tržišnih subjekata (udruženja, nogometnih klubova, sportaša ili posrednika) prema sudskoj praksi iz predmeta Meca-Medina ne može, sam po sebi, opravdati eventualna ograničenja tržišnog natjecanja. Mora postojati neki javni negospodarski interes koji se ili podudara s privatnim gospodarskim interesom tržišnih subjekata ili je zaštićen zajedno s njim. Primjerice, očuvanje zdravlja sportaša ili sprečavanje zlouporaba, prijevara ili neetičnih radnji (uključujući sukob interesa) prema sportašima (posebno mladim sportašima) nedvojbeno su ciljevi u javnom interesu.
71.      Nadalje, u mjeri u kojoj navodno zaštićeni interesi omogućuju funkcioniranje sportskog „ekosustava” u skladu s načelima utvrđenima u članku 165. UFEU-a, također se može priznati postojanje cilja od javnog interesa. Primjerice, očuvanje stabilnosti ugovornih odnosa može, u određenim okolnostima, predstavljati takav cilj(69). Međutim, vjerojatno bi bilo potrebno detaljno objašnjenje o tome zašto bi ciljevi, koji su formulirani pomalo nejasno (kao što je ‚osiguravanje kvalitete usluga koje posrednici pružaju svojim klijentima’) ili koji mogu biti problematični u određenim aspektima (kao što je ‚poboljšanje financijske i administrativne transparentnosti’)(70), trebali biti priznati kao ciljevi u javnom interesu.
72.      U drugoj fazi testa sud koji je uputio zahtjev trebao bi osobito provjeriti jesu li predmetna pravila stvarno bila nužna za zaštitu javnog interesa na koji se pozivaju. To znači da je potrebno ispitati tri usko povezana aspekata, odnosno: i.) jesu li predmetna pravila donesena kao odgovor na objektivnu potrebu za ostvarivanjem određenih ciljeva; ii.) odražavaju li ta pravila stvarnu zabrinutost za dosljedno ostvarenje tih ciljeva; i iii.) jesu li pravila prikladna za ostvarenje navedenih ciljeva, u smislu da mogu značajno doprinijeti njihovu ostvarenju.
73.      Primjerice, ako su predmetna pravila razumno potrebna(71) kako bi se osiguralo da posrednici svoje usluge pružaju u najboljem interesu svojih klijenata (i da nisu neprimjereno podložni ponudama koje su im financijski privlačne, ali koje nisu nužno u interesu njihovih klijenata) ili kako bi se osigurala određena razina jednakih uvjeta među klubovima pri dovođenju novih igrača (čime se izbjegava prekomjerna ‚kupovna’ moć najbogatijih klubova), smatram da bi te odredbe bile prihvatljive. To naravno nije slučaj ako su ta pravila prije svega usmjerena na ograničavanje troškova koje klubovi snose u vezi s uslugama posrednika.
74.      U primjeni trećeg i posljednjeg dijela testa iz predmeta Meca-Medina, sud koji je uputio zahtjev trebao bi se usredotočiti osobito na dva aspekta, odnosno na sljedeće: i.) postoje li druge mjere koje, iako jednako sposobne ostvariti ciljani cilj, istodobno u manjoj mjeri ograničavaju tržišno natjecanje i ii.) imaju li predmetna pravila pretjerane posljedice na gospodarske slobode posrednika.
75.      Ako sud koji je uputio zahtjev smatra da predmetna pravila imaju ili protutržišni cilj ili ograničavajuće učinke i ne ispunjavaju kriterije testa Meca-Medina, postavlja se pitanje može li se odobriti izuzeće na temelju članka 101. stavka 3. UFEU-a u odnosu na neka ili sva ta pravila. U skladu s člankom 101. stavkom 3. UFEU-a moraju biti ispunjena četiri kumulativna uvjeta(72).
76.      Kao prvo, mora se s dovoljnom vjerojatnošću dokazati da predmetni sporazum omogućuje povećanje učinkovitosti, bilo da doprinosi poboljšanju proizvodnje ili distribuciji proizvoda ili usluga o kojima je riječ, bilo da promiče tehnički ili gospodarski napredak. Kao drugo, s istim stupnjem vjerojatnosti treba dokazati da se pravedan dio koristi koja proizlazi iz tih učinkovitosti prenosi na korisnike. Kao treće, predmetni sporazum ne smije nametati sudionicima ograničenja koja nisu nužna za postizanje te učinkovitosti. I kao četvrto, taj sporazum ne smije omogućavati sudionicima da eliminiraju svaku stvarnu konkurenciju za znatan dio proizvoda ili usluga o kojima je riječ.
77.      Budući da sud koji je uputio zahtjev nije istaknuo nijedno posebno pitanje u vezi s člankom 101. stavkom 3. UFEU-a, time ću se baviti sažeto, iznoseći dvije napomene.
78.      Prva napomena odnosi se na različite uvjete koje sporazum mora ispunjavati prema sudskoj praksi iz predmeta Meca-Medina i prema članku 101. stavku 3. UFEU-a. Potpuna rasprava o ovoj zanimljivoj, iako složenoj temi, zahtijevala bi opširno izlaganje koje se u ovom slučaju čini nepotrebnim. Stoga ću iznijeti samo sljedeća razmišljanja.
79.      S jedne strane, materijalno područje primjene sudske prakse iz predmeta Meca-Medina uže je od onoga iz članka 101. stavka 3. UFEU-a: dok se sporazum, prema prvome, može opravdati samo ako se njime nastoji ostvariti legitimni cilj u javnom interesu i ako je sklopljen u okviru strukovnog ili sportskog udruženja čije samoregulatorne aktivnosti priznaju javna tijela, ti zahtjevi ne proizlaze iz članka 101. stavka 3. UFEU-a. Ta se odredba, dakle, primjenjuje i na sporazume između poduzetnika koji nastoje ostvariti isključivo ciljeve gospodarske i privatne naravi(73).
80.      To objašnjava zašto, s druge strane, postoje stroži uvjeti koji prema članku 101. stavku 3. UFEU-a moraju biti ispunjeni, a povezani dokazni zahtjevi u određenim su aspektima još i stroži(74). Budući da uz predmetni sporazum nije povezan nikakav javni interes, slabljenje tržišnog natjecanja na tržištu može se opravdati samo ako predmetni poduzetnici u dovoljnoj mjeri dokažu osobito postojanje povećanja učinkovitosti te ako se dio tako ostvarene koristi prenosi na korisnike.
81.      U ovom predmetu prethodno navedeno znači da se FIFA može pozvati na članak 101. stavak 3. UFEU-a u pogledu pravila FFAR-a koja, kako sam pojasnio u točki 70. ovog mišljenja, nisu obuhvaćena područjem primjene iznimke utvrđene sudskom praksom iz predmeta Meca-Medina jer su ciljevi koji se žele ostvariti samo u interesu dotičnih tržišnih subjekata.
82.      Moja druga napomena odnosi se na određene zahtjeve iz članka 101. stavka 3. UFEU-a u pogledu kojih se ne mogu u potpunosti složiti sa stajalištem Komisije.
83.      Kao prvo, ta odredba predviđa da se izuzeće može odobriti ako sporazum „doprinosi poboljšanju proizvodnje ili distribucije robe ili promicanju tehničkog ili gospodarskog napretka”. U ovom slučaju to znači da sud koji je uputio zahtjev treba ispitati: i.) dovode li predmetni propisi do povećanja učinkovitosti na tržištu, primjerice, omogućavanjem nogometnim klubovima da ostvare sinergiju ili uštedu troškova, čiji se udio zatim prenosi na korisnike; ili ii.) osiguravaju li ti propisi pravilno odvijanje turnira i utakmica, na izravnu korist potrošača koji mogu uživati u sportskim događanjima više kvalitete(75).
84.      Komisija je, međutim, izrazila određene sumnje u pogledu toga mogu li se određena povećanja učinkovitosti koja predmetna pravila mogu proizvesti uzeti u obzir na temelju članka 101. stavka 3. UFEU-a, s obzirom na to da bi bila teško „mjerljiva”, kako to zahtijeva točka 196. presude Superleague. U tom pogledu Komisija upućuje i na svoje Smjernice, koje označavaju određeni zaokret u tumačenju te institucije o vrstama koristi koje mogu opravdati izuzeće na temelju članka 101. stavka 3. UFEU-a. Prije „modernizacije” postupovnih pravila o tržišnom natjecanju Komisija je dosljedno prihvaćala da i negospodarske koristi mogu biti obuhvaćene tom odredbom(76), a onda je 2004. odlučila da to više neće biti moguće i da će, koliko shvaćam, prihvatljive biti samo izravne gospodarske koristi.
85.      U tom pogledu, smatram: i.) da Komisija pogrešno tumači točku 196. presude Superleague i ii.) da je pristup primijenjen u njezinim Smjernicama iz 2004. možda prestrog.
86.      Kao prvo, čini mi se da Komisija pojam „mjerljivo” tumači odvojeno od njegova konteksta. Taj dio presude ne podrazumijeva da bi poduzetnici koji se pozivaju na povećanje učinkovitosti trebali moći navesti točan iznos povećanja (primjerice, u novčanom iznosu). To često može biti teško, ako ne i nemoguće. Naime, procjena buduće ekonomske vrijednosti određenog poboljšanja u proizvodnji ili distribuciji roba ili usluga ponekad je teško predvidiva i, stoga, spekulativna. A fortiori, kada povećanje učinkovitosti proizlazi iz mjera koje promiču tehnički ili gospodarski napredak, taj bi napredak moglo biti nemoguće izraziti preciznim novčanim iznosom.
87.      Prema mojem shvaćanju, u tom dijelu presude Superleague Sud je želio istaknuti da se nejasne, neutemeljene ili jednostavno spekulativne tvrdnje o povećanju učinkovitosti ne mogu prihvatiti. Stranke trebaju s dovoljno preciznosti identificirati vrstu koristi, objasniti na koji će način one unaprijediti tržište te dokazati – odgovarajućim obrazloženjem i/ili dokazima – da su te koristi stvarne i značajne(77). Naime, u tom pogledu postoji ustaljena sudska praksa(78), a i sama Komisija u svojim Smjernicama navodi da poduzetnici moraju dokazati da se na koristi od učinkovitosti mogu osloniti samo ako su „objektivne, konkretne i provjerljive”(79). U suprotnom, ne vidim kako bi nadležna tijela mogla provesti odvagivanje u skladu s člankom 101. stavkom 3. UFEU-a. Iako to odvagivanje nije puka aritmetika ili financijsko računovodstvo, ono ipak zahtijeva vrednovanje različitih koristi koje imaju, općenito govoreći, neki aspekt ekonomske prirode.
88.      Također nisam uvjeren u stajalište Komisije o vrsti koristi koje se mogu prihvatiti na temelju članka 101. stavka 3. UFEU-a. Takav pristup čini mi se proturječnim ne samo njezinoj dosadašnjoj praksi, nego, što je još važnije, tekstu Ugovora i dugogodišnjoj sudskoj praksi Suda u tom području.
89.      Naime, u članku 101. stavku 3. UFEU-a razlikuju se „poboljšanje proizvodnje ili distribucije robe” i „promicanje tehničkog ili gospodarskog napretka”. Pojam „gospodarski napredak” iz članka 101. stavka 3. UFEU-a ne može se tumačiti kao sinonim za „gospodarski rast” ili „bogatstvo”. U članku 3. stavku 3. UEU-a navodi se da je cilj Unije „uspostava unutarnjeg tržišta [koje] radi na održivom razvoju Europe koje se temelji na uravnoteženom gospodarskom rastu i stabilnosti cijena, visoko konkurentnom, socijalnom tržišnom gospodarstvu, s ciljem pune zaposlenosti i društvenog napretka, te visokoj razini zaštite i poboljšanja kvalitete okoliša. Unija promiče znanstveni i tehnološki napredak”(80). Da se poslužim jednostavnom metaforom: iz perspektive unutarnjeg tržišta i tržišnog natjecanja, „napredak” nije samo povećanje veličine torte, nego i poboljšanje kvalitete torte, pravednija raspodjela torte ili osiguravanje da se jednako ukusna torta može ispeći i u budućnosti.
90.      Osim toga, Komisijin pristup čini se nespojivim s pristupom koji su usvojili autori Ugovorâ u pogledu slobodnog kretanja(81) kao i s tumačenjem tih odredaba koje je dao Sud(82). Budući da se ograničenja slobodnog kretanja, koja su u načelu zabranjena, mogu opravdati negospodarskim razlozima, ne bi imalo smisla da se ograničenja tržišnog natjecanja nikada ne mogu opravdati istim razlozima. U tom pogledu ne treba zanemariti da, kako je navedeno u Protokolu (br. 27) o unutarnjem tržištu i tržišnom natjecanju, unutarnje tržište definirano člankom 3. UEU-a uključuje sustav koji osigurava da tržišno natjecanje nije narušeno. Stoga, iako svaki od tih dvaju skupova pravila ima svoj cilj i posebne uvjete primjene(83), oni su dva sastavna dijela istog pravnog projekta(84) te bi, stoga, bilo logično imati usporediv okvir analize kako bi se u konkretnim slučajevima izbjegli paradoksalni rezultati(85).
91.      U potpunosti se slažem s onima koji tvrde da se analizom prava tržišnog natjecanja ne smije manipulirati radi ostvarenja političkih ciljeva (primjerice, ciljeva industrijske politike) niti onečistiti negospodarskim razmatranjima (primjerice, pravičnošću u postupanju poduzetnika). To bi bilo zanemarivanje svrhe tog skupa pravnih pravila i učinilo bi pravnu analizu nepredvidivom, neizvedivom i netransparentnom, ako ne i potpuno pristranom. Međutim, prepoznati da cilj osiguravanja slobodnog i nenarušenog tržišnog natjecanja koegzistira s drugim ciljevima koji imaju jednaku vrijednost u pravnom poretku Unije, i da ih je potrebno uskladiti, nešto je posve drugo. Kada su ispunjeni strogi uvjeti iz članka 101. stavka 3. UFEU-a, od kojih jedan, kao što je objašnjeno, zahtijeva određene pozitivne gospodarske učinke na mjerodavnom tržištu (ili na povezanim tržištima), nadležna tijela trebala bi moći provesti odvagivanje, bez obzira na prirodu predmetne koristi.
92.      Usto, i Komisijin uski pristup također se čini neusklađenim s ustaljenom sudskom praksom Suda. U poznatom predmetu Metro Sud je jasno zauzeo stajalište da „ovlasti koje su [prema članku 101. stavku 3. UFEU-a] dodijeljene Komisiji pokazuju da se zahtjevi za očuvanjem djelotvornog tržišnog natjecanja mogu uskladiti s ostvarenjem ciljeva drukčije prirode te su u tu svrhu određena ograničenja tržišnog natjecanja dopuštena [...]”(86). Ne vidim čime bi novija sudska praksa Suda to jasno stajalište(87) dovela u pitanje.
93.      Još jednom naglašavam da se detaljna rasprava o tom pitanju čini nepotrebnom za potrebe ovog mišljenja. Cilj prethodnih razmatranja je objasniti zašto smatram da koristi negospodarske prirode, pod uvjetom da imaju opipljive pozitivne učinke na mjerodavnim tržištima ili na tržištima koja su s njima usko povezana(88), također mogu biti relevantne u smislu članka 101. stavka 3. UFEU-a.
94.      Stoga smatram da, primjerice, ciljevi sprečavanja prijevara, sukoba interesa ili zlouporabe mladih sportaša nedvojbeno doprinose poboljšanju cjelokupnog funkcioniranja nogometnog ekosustava, s pozitivnim posljedicama na predmetna tržišta proizvoda ili usluga. Posve je jasno da su integritet i odgovornost u posljednje vrijeme postali ključno pitanje u području sporta(89) te da su brojni skandali ozbiljno narušili ugled sportskih saveza(90). Bilo bi naivno misliti da ti događaji nemaju utjecaj na interes i spremnost potrošača, navijača i televizijskih kuća da financiraju sport(91).
95.      Konačno, što se tiče pojma „potrošači”, iz članka 101. stavka 3. UFEU-a, u ovom bi slučaju taj pojam trebao, naravno, prije svega obuhvaćati navijače: one koji u konačnici financiraju sustav, osobito kupnjom ulaznica za utakmice, službenih proizvoda ili drugih usluga koje pružaju nogometni klubovi, kao i uslugu prijenosa. Međutim, taj se pojam ne može tumačiti preusko, tako da se odnosi samo na krajnje potrošače(92). Naime, u svojoj sudskoj praksi u vezi s člankom 101. stavkom 3. UFEU-a Sud je često upućivao na „korisnike”, primjerice, kada je naglašavao potrebu da stranke koje se pozivaju na tu odredbu dokažu da predmetne mjere donose znatne objektivne prednosti za različite kategorije korisnika, čime se nadoknađuju negativni učinci na tržišno natjecanje na mjerodavnim tržištima. Tako je, primjerice, u presudi Superleague Sud naveo korisnike kao one koje, među ostalim, čine „nacionalni nogometni savezi, profesionalni ili amaterski klubovi, profesionalni ili amaterski igrači, mladi igrači i, općenitije, potrošači, neovisno o tome jesu li posjetitelji ili televizijski gledatelji”(93). U tom pogledu, koristi za različite vrste korisnika mogu se razmatrati zajedno pri njihovu odvagivanju u odnosu na restriktivne učinke koje predmetne mjere proizvode(94).
3.      Pravila o licenciranju posrednika
96.      Što se tiče ocjene pravila o licenciranju posrednika u skladu s člankom 101. UFEU-a, moja su zapažanja sljedeća.
97.      Kao prvo, nesporno je da u današnjem društvu mnoge različite profesije zahtijevaju od pružatelja usluga da pribave licenciju ili potvrdu od (najčešće) samoupravnog strukovnog tijela (koje može biti javno ili privatno). U tu svrhu kandidat mora dokazati da ispunjava određene uvjete i/ili mora proći posebnu ad hoc obuku i/ili položiti određeni ispit ili test. Također je sasvim uobičajeno da se u tom kontekstu pružatelj usluga obvezuje poštovati pravila koja je donijelo dotično udruženje i podliježe određenim sankcijama u slučaju njihova nepoštovanja(95). To je dopušteno pod uvjetom da su te sankcije objektivne, proporcionalne i nediskriminirajuće te da ih se može podvrgnuti učinkovitoj sudskoj kontroli(96).
98.      U nedavnom OECD-ovu dokumentu o politikama ističe se da se broj profesija za koje je potrebna licencija nedavno povećao i da u nekim jurisdikcijama čini do 30 % svih zaposlenih. Zahtjevi za izdavanje licencije često se utvrđuju zakonodavstvom ili drugim javnim regulatornim aktima. Međutim, važnu ulogu u tom području ima i samoregulacija privatnih udruženja. Razlozi za takve sustave uglavnom su povezani s asimetrijom informacija (odnosno, korisnici u pravilu nisu u mogućnosti procijeniti kvalitetu usluge koju traže od pružatelja), vanjskim učincima (odnosno, pružanje predmetne usluge može imati negativne učinke na treće strane, a koje treba izbjegavati ili ublažiti) ili zaštitom javnih dobara (odnosno, usluge proizvode ili utječu na određeni javni interes koji zahtijeva osiguranje određene razine kvalitete i količine ponude)(97).
99.      U mjeri u kojoj se zahtjevi za izdavanje licencije temelje na propisima koje su donijela privatna strukovna ili sportska udruženja (pa se stoga ne mogu pripisati državi), po mojem je mišljenju razmjerno jasno da ti zahtjevi mogu, u nekim slučajevima, proizvesti učinke ograničavanja tržišnog natjecanja jer ograničavaju pristup tržištu. To ne vrijedi samo ako ti propisi zahtijevaju minimalan trud i trošak za dobivanje licencije te se primjenjuju na otvoren, transparentan i nediskriminirajući način. Naime, u takvim bi se slučajevima moglo tvrditi da učinak na tržišno natjecanje nije znatan.
100. Postavlja se, međutim, pitanje može li se smatrati da slični propisi imaju i protutržišni cilj? To je pitanje, prema mojem mišljenju, složenije, uglavnom zbog dva razloga: i.) kao što je prethodno objašnjeno, svrha takvih propisa često je ispravljanje određenih tržišnih nedostataka, s ciljem zaštite potrošača, javne sigurnosti ili određenih zajedničkih dobara; i ii.) sposobnost propisa da značajno utječu na pristup tržištu (i stupanj do kojeg se to može dogoditi) znatno varira, što ponajprije ovisi o tome koji su zahtjevi za izdavanje licencije i kako funkcionira postupak njezina dobivanja(98).
101. U svojem Izvješću o tržišnom natjecanju u profesionalnim uslugama iz 2004. Komisija je, među ostalim, navela sljedeće: i.) „kvalitativna ograničenja pristupa tržištu, zajedno s pridržanim pravima, osiguravaju da samo stručnjaci s odgovarajućim kvalifikacijama i kompetencijama mogu obavljati određene zadaće [i] stoga mogu dati važan doprinos osiguravanju kvalitete profesionalnih usluga”; ii.) „prekomjerna regulacija izdavanja licencija vjerojatno će smanjiti broj pružatelja usluga, s negativnim posljedicama po tržišno natjecanje i kvalitetu usluga”; iii.) „propisi o licenciranju mogu u nekim slučajevima biti pretjerano restriktivni i potrošači bi mogli imati koristi od ublažavanja postojećih pravila”; i iv.) „postoji mogućnost za smanjenje uvjeta za pristup tržištu u slučajevima kada se oni čine nerazmjernima složenosti zadataka određene profesije”(99).
102. Smatram da ta razmatranja, koja se čine sasvim razumnima, u velikoj mjeri odgovaraju utvrđenjima sudova Unije do kojih su došli kada su ispitivali privatne propise koji, putem zahtjeva za licenciju ili sličnih mjera, mogu ograničiti pristup tržištu usluga(100). Sudska praksa pokazuje da protutržišna priroda takvih sustava ponajprije ovisi o njihovu posebnom cilju i načinu na koji su osmišljeni. Postoji li stvaran i objektivan (a ne sam po sebi protutržišan) razlog zbog kojeg je sustav licenciranja nužan za obavljanje određene profesije? Funkcionira li sustav na otvoren, transparentan i nediskriminirajući način? Nadilazi li očigledno ono što je potrebno za zaštitu određenih interesa? Tim su se pitanjima sudovi Unije najviše bavili u tim predmetima. Jasno je da je potreban veći oprez u procjeni kada samo udruženje nudi proizvode ili usluge na tržištu na kojem djeluje kao nadzornik pristupa. U tom bi slučaju propisi udruženja mogli rezervirati znatan dio tržišta za njih same ili diskriminirati stvarne ili potencijalne konkurente, čime bi se štitio njihov de facto monopol(101).
103. Stoga ne smatram da se svaki skup privatnih pravila koji uvjetuje izdavanje licencije za obavljanje određene profesije može, na prvi pogled, smatrati pravilom koje ima protutržišni cilj. Sve ovisi o sadržaju, kontekstu i ciljevima uspostavljenog sustava. Drugim riječima, ne vidim jasnu i precizno određenu kategoriju propisa o licenciranju čija je štetnost dobro poznata ili općeprihvaćena. Ili, u svakom slučaju, ne mogu predmetna pravila svrstati u posebnu i homogenu kategoriju postupanja za koje nam iskustvo govori da je po svojoj prirodi protutržišno. Zbog toga je moje preliminarno stajalište da predmetna pravila nemaju protutržišni cilj.
104. Situacija bi bila drukčija ako bi sud koji je uputio zahtjev utvrdio da su ta pravila očito nepotrebna jer nije u pitanju nijedan javni interes koji bi stvarno zahtijevao takvu razinu zaštite(102) i da je njihovo donošenje (isključivo ili pretežno) bilo motivirano željom gospodarskih subjekata koji djeluju na tržištu (nogometnih klubova i/ili samih posrednika) da ograniče broj osoba koje pružaju usluge posredovanja na tržištu.
105. S obzirom na prethodno navedeno, ako sud koji je uputio zahtjev zaključi da predmetna pravila nemaju protutržišni cilj, ali mogu proizvesti određene restriktivne učinke na relevantnom tržištu, tada bi morao ispitati mogu li se ta pravila opravdati u skladu sa sudskom praksom iz predmeta Meca-Medina. Neovisno o tome, predmetna pravila također bi mogla biti predmet ocjenjivanja na temelju članka 101. stavka 3. UFEU-a.
106. Što se tiče tih dviju faza analize, nemam mnogo toga dodati onome što sam već naveo. Samo bih podsjetio na to da se među pravilima (u to vrijeme važećeg) FIFA-ina Pravilnika o agentima igrača, koja je Opći sud morao ispitati u predmetu Piau, od posrednika zahtijevalo da dobiju licenciju koju izdaje nadležni nacionalni savez. U tom pogledu, Opći sud je u bitnome utvrdio da: i.) takvo pravilo dovodi do ograničenja tržišnog natjecanja „posljedicom” u smislu (sadašnjeg) članka 101. stavka 1. UFEU-a; i ii.) Komisija nije počinila očitu pogrešku u ocjeni kada je smatrala da su ispunjeni uvjeti za izuzeće iz članka 101. stavka 3. UFEU-a. Konkretno, Opći sud je zauzeo stajalište da sustav licenciranja nije isključio tržišno natjecanje na dotičnom tržištu. Tim je sustavom uspostavljen mehanizam koji je, prema mišljenju Općeg suda, „doveo do kvalitativnog odabira, primjerenog za ostvarenje cilja podizanja stručnih standarda za zanimanje posrednika, a ne količinskog ograničenja pristupa tom zanimanju”(103). Na temelju informacija iz spisa ne otklanjam mogućnost da bi se slična razmatranja, mutatis mutandis, mogla primijeniti i u ovom predmetu.
4.      Pravilo o višestrukom posredovanju
107. Pravila o višestrukom posredovanju, koja isključuju trostruko zastupanje od strane posrednika (igrač, klub u koji igrač prelazi i klub iz kojeg igrač prelazi) te određena dvostruka zastupanja u transakcijama (igrač i klub iz kojeg igrač prelazi ili klub iz kojeg igrač prelazi i klub u koji igrač prelazi), usmjerena su, koliko vidim, na izbjegavanje sukoba interesa koji bi mogao naštetiti uključenim stranama, a osobito sportašima, koji bi mogli biti manje informirani i oprezni od nogometnih klubova. To upućuje na to da predmetna pravila prima facie ne ograničavaju tržišno natjecanje s obzirom na cilj i da bi se, ako ga ograničavaju s obzirom na učinak, što je doista moguće(104), vjerojatno mogla opravdati u skladu sa sudskom praksom iz predmeta Meca-Medina ili izuzeti na temelju članka 101. stavka 3. UFEU-a, ako su ispunjeni odgovarajući uvjeti.
108. Smatram da će za sud koji je uputio zahtjev u oba slučaja ključno pitanje biti provjera postoje li alternativne mjere koje bi manje ograničavale tržišno natjecanje (poput obveza transparentnosti i obavješćivanja posrednika te pribavljanja pisane suglasnosti predmetnih stranaka), a koje bi bile jednako učinkovite. Čini se da je to pitanje predmet određene rasprave(105). Ako bi se utvrdilo da su argumenti obiju strana, općenito govoreći, podjednaki, bio bih sklon ostaviti određeni manevarski prostor sportskim savezima zbog razloga navedenih u točkama 35. do 37. mojeg mišljenja u predmetu ROGON (u vezi sa sudskom praksom iz predmeta Meca-Medina) i točkama 83. do 94. ovog mišljenja (koje se odnose na članak 101. stavak 3. UFEU-a).
5.      Pravilo o stupanju u kontakt
109. Što se tiče pravila o stupanju u kontakt, čini mi se da je, kao što tvrde i tužitelji iz glavnog postupka i Komisija, ono po svojoj prirodi protutržišno. Naime, cilj mu je spriječiti posrednike da nude svoje usluge određenim kategorijama potencijalnih novih klijenata: onima koje je na isključivoj osnovi već angažirao drugi posrednik, osim ako su u posljednja dva mjeseca tekućeg ugovora.
110. Ne mislim da može postojati mnogo sumnje u to da su i cilj i učinak takve odredbe protutržišni. Također nisam dobio nikakvo uvjerljivo objašnjenje stranaka zašto bi se takva odredba mogla opravdati na temelju sudske prakse iz predmeta Meca-Medina ili izuzeti na temelju članka 101. stavka 3. UFEU-a.
111. Kako god, ne vidim nikakav legitiman cilj u javnom interesu koji se nastoji ostvariti predmetnim pravilom. Kako bi ga opravdala, FIFA se poziva na potrebu za jačanjem ugovorne stabilnosti. Međutim, čini mi se da je to interes gospodarske i isključivo privatne prirode. Iako je određena stabilnost ugovora između igrača i klubova ključna za osiguranje redovitosti natjecanja(106), sumnjam da se ista logika može primijeniti i na ugovore između posrednika i igrača ili klubova. Isto tako, nije mi jasno koja bi to povećanja učinkovitosti predmetno pravilo proizvelo na tržištu, a koja bi mogla kompenzirati protutržišne učinke.
6.      Pravila o podnošenju i pružanju informacija
112. Pravila o podnošenju i pružanju informacija sama po sebi ne čine se osobito problematičnima sa stajališta tržišnog natjecanja, osim ako sud koji je uputio zahtjev utvrdi, kao što je objašnjeno u točkama 171. i 187. ovog mišljenja, da bi, zbog prirode poslovnih informacija koje se dijele između posrednika koji su stvarni ili potencijalni konkurenti, to moglo dovesti do nekog oblika dosluha među njima(107).
113. Zaključujući razmatranja o članku 101. UFEU-a, iz prethodno navedenog proizlazi da će usklađenost predmetnih pravila s tom odredbom uglavnom ovisiti o tome mogu li se eventualni znatni protutržišni učinci tih pravila opravdati u skladu sa sudskom praksom iz predmeta Meca-Medina ili izuzeti na temelju članka 101. stavka 3. UFEU-a.
D.      Članak 102. UFEU-a
114. Drugo pitanje koje se postavlja u prethodnom pitanju odnosi se na usklađenost pravilnika kao što je FFAR s člankom 102. UFEU-a.
115. U presudi Superleague, Sud je podsjetio na ustaljenu sudsku praksu prema kojoj se članak 102. UFEU-a „primjenjuje na svaki subjekt koji obavlja gospodarsku djelatnost i kojeg kao takvog treba kvalificirati kao poduzetnika, neovisno o njegovu pravnom obliku i načinu financiranja”. Ta je odredba, stoga, primjenjiva i „na subjekte osnovane u obliku udruženja čiji je cilj, u skladu s njihovim statutima, organizacija i nadzor određenog sporta jer ti subjekti obavljaju gospodarsku djelatnost povezanu s tim sportom pri čemu nude proizvode ili usluge i stoga ih treba kvalificirati kao ‚poduzetnike’”(108). Sud je zatim utvrdio da FIFA „ima vladajući položaj na tržištu organizacije i komercijalizacije međuklupskih nogometnih natjecanja na području Unije i iskorištavanja različitih prava povezanih s tim natjecanjima” (u daljnjem tekstu: tržišta na kojima postoji vladajući položaj)(109).
116. Iz presude Superleague i ustaljene sudske prakse ujedno proizlazi da se člankom 102. UFEU-a poduzetnicima ne zabranjuje zlouporaba tržišne snage samo na tržištima na kojima postoji vladajući položaj ili na drugim tržištima na kojima mogu djelovati, nego i na drugim povezanim ili susjednim tržištima na kojima ne djeluju(110), kao što su ona koja postoje uzlazno ili silazno u odnosu na tržišta na kojima postoji vladajući položaj(111).
117. U tom kontekstu, čini mi se prilično jasnim da donošenjem propisa kao što je FFAR, FIFA može iskoristiti svoju tržišnu snagu na tržištima na kojima postoji vladajući položaj kako bi utjecala na tržišno natjecanje na dvama tržištima koja su s njima povezana: na tržištu usluga posrednika (na kojem posrednici konkuriraju) i na tržištu transfera igrača (na kojem konkuriraju nogometni klubovi) (u daljnjem tekstu: povezana tržišta).
118. Konkretnije, FFAR utvrđuje tko ulazi na tržište usluga posrednika (putem pravila o licenciranju) i kako posrednici mogu, a kako ne mogu, konkurirati jedni s drugima (primjerice, kada mogu stupiti u kontakt kako bi pridobili nove klijente). Osim toga, reguliranje djelatnosti posrednika nužno utječe na silazno tržište transfera igrača, s obzirom na to da posrednici na njemu imaju ključnu ulogu jer mogu znatno utjecati na to hoće li i kako igrači prelaziti iz jednog kluba u drugi.
119. Uzimajući sve navedeno u obzir, postavlja se pitanje izazivaju li predmetna pravila navodne zlouporabe? Prema mojem mišljenju, načelno je na sudu koji je uputio zahtjev da na to pitanje da konačan odgovor. Ipak, kako bih pomogao tom sudu u njegovoj ocjeni, sada ću iznijeti neka razmatranja o tome.
120. Najprije moram istaknuti da mi je donekle teško provesti relativno detaljnu ocjenu mogu li predmetna pravila dovesti do zlouporabe vladajućeg položaja jer teorija štete koja stoji iza navodnih zlouporaba ponekad ostaje u određenoj mjeri nejasna. U biti, pitanja koja su u zahtjevu za prethodnu odluku istaknuta na temelju članka 102. UFEU-a i pitanja o kojima su stranke raspravljale u svojim pisanim i usmenim očitovanjima odgovaraju pitanjima istaknutima i o kojima se raspravljalo na temelju članka 101. UFEU-a. Zbog toga se također pitam koja bi mogla biti dodana vrijednost ocjene predmetnih pravila na temelju članka 102. UFEU-a.
121. U svakom slučaju, čini mi se da tužitelji iz glavnog postupka smatraju da predmetna pravila imaju i određene učinke iskorištavanja i učinke istiskivanja. Ako sam njihova obrazloženja dobro shvatio, navodni protutržišni učinci predmetnih pravila, sa stajališta članka 102. UFEU-a, bili bi sljedeći.
122. Učinci iskorištavanja proizlazili bi iz činjenice da se nekima od predmetnih pravila (kao što su ona o naknadama te o podnošenju i pružanju informacija) nameću nepošteni uvjeti trgovanja. Konkretno, ako bi stvari bile prepuštene uobičajenim uvjetima tržišnog natjecanja, posrednici bi svojim klijentima mogli naplatiti više naknade ili te naknade izračunati na temelju različitih mjerila. Prema njihovu mišljenju, predmetna pravila pretjerano sankcioniraju posrednike jer ne uzimaju u dovoljnoj mjeri u obzir kvalitetu i važnost usluga koje pružaju.
123.  Učinci istiskivanja bili bi, naprotiv, posljedica činjenice da neka od predmetnih pravila ograničavaju način na koji posrednici mogu pristupiti tržištu za svoje usluge i zatim se na njemu natjecati (kao što su ona o licenciji, višestrukom posredovanju i stupanju u kontakt), dok druge odredbe ograničavaju način na koji se klubovi natječu na tržištu transfera (kao što su odredbe o naknadama posrednika).
124.  Zlouporabe u smislu iskorištavanja i zlouporabe u smislu istiskivanja donekle se razlikuju s obzirom na njihovu prirodu i način na koji štete potrošačima.
1.      Zlouporabe u smislu iskorištavanja
125. Što se tiče zlouporaba u smislu iskorištavanja, najprije bih naglasio da one zahtijevaju osobito opreznu analizu(112). Naime, na tržištima koja su slobodna i otvorena čini se da je malo vjerojatno da se takve zlouporabe dogode jer bi se tržište obično sâmo korigiralo. Međutim, situacija može biti drukčija ako postoje velike prepreke za ulazak na tržište ili poduzetnik u vladajućem položaju djeluje u uvjetima de iure ili de facto monopola(113).
126. Polazeći od postojeće sudske prakse Suda, rekao bih da je osnovni kriterij u vezi sa zlouporabama u smislu iskorištavanja pitanje nameće li poduzetnik u vladajućem položaju svojim kupcima ili dobavljačima uvjete poslovanja koji nisu razumno povezani s prirodom transakcije i/ili vrijednošću proizvoda ili usluge kojom se trguje(114). Takva ocjena uključuje dva glavna koraka analize.
127. U prvom koraku treba provjeriti postoji li razlika između uvjeta poslovanja koje je primijenio poduzetnik u vladajućem položaju i onih koji bi se primjenjivali da na tržištu postoji učinkovito tržišno natjecanje. Ta razlika mora biti značajna i negativno utjecati na relevantne kupce ili dobavljače(115).
128. Ako je odgovor potvrdan, druga je faza analize utvrditi jesu li uvjeti poslovanja koje primjenjuju poduzetnici u vladajućem položaju „nepošteni”, bilo sami po sebi ili u usporedbi s konkurentskim proizvodima ili uslugama kojima se trguje. Upravo u ovom drugom koraku analiza dobiva svoj puni smisao kroz provjeru postoji li razumna gospodarska povezanost između relevantnih uvjeta poslovanja i temeljne gospodarske transakcije. Je li za poduzetnika u vladajućem položaju bilo potrebno (ili razumno) uključiti taj uvjet kako bi se ostvario neki legitimni poslovni interes? Je li uvjet bio pravičan, u smislu da je njegov učinak na položaj dotičnog kupca ili dobavljača razmjeran cilju kojem poduzetnik u vladajućem položaju teži? To su tipična pitanja koja se mogu razmatrati u tom kontekstu(116). Pojednostavljeno rečeno, ako se ne može utvrditi nikakvo legitimno i racionalno objašnjenje za uključivanje uvjeta poslovanja koji se čine pretjeranima ili prekomjerno opterećujućima za kupce ili dobavljače poduzetnika u vladajućem položaju, ti uvjeti mogu se kvalificirati kao „nepošteni”, a posljedično i kao zlouporabni u smislu članka 102. UFEU-a(117).
129. Što se tiče ovog predmeta, želio bih iznijeti dvije primjedbe.
130. S jedne strane, teško se može osporiti da situacija koja je predmet glavnog postupka pokazuje dvije značajke koje, kao što je navedeno, općenito omogućuju zlouporabe u smislu iskorištavanja(118). Za početak, postoje posebno visoke prepreke za ulazak na tržišta na kojima djeluju sportski savezi (kao što je FIFA)(119). Osim toga, njihov de facto monopolistički položaj na tim tržištima samo je u ograničenoj mjeri rezultat veće učinkovitosti, ulaganja ili inovacija. Naime, on ponajprije proizlazi iz piramidalne strukture u području sporta u Europskoj uniji. Taj monopolistički položaj dodatno je ojačan ulogom de facto regulatora cijelog ekosustava (koji je usmjeren na tržišta na kojima postoji vladajući položaj(120)), koju udruženja imaju zahvaljujući izričitom ili prešutnom prihvaćanju tijela Unije i nacionalnih tijela(121).
131. Međutim, s druge strane, s obzirom na prilično iznimnu prirodu zlouporaba u smislu iskorištavanja, prag za proglašenje nekog ugovornog uvjeta koji nameće poduzetnik u vladajućem položaju nepoštenim, u smislu članka 102. UFEU-a, trebao bi biti postavljen relativno visoko. Uvjet nije nepošten samo zato što ga kupci ili dobavljači poduzetnika u vladajućem položaju ne bi prihvatili da ga potonji zahvaljujući svojem monopolističkom položaju nisu mogli nametnuti. Nije ni svako ograničenje ugovorne slobode protutržišno. Potrebno je nešto više, kao što je gore objašnjeno. Na temelju (ograničenih) informacija iz spisa predmeta, nisam siguran da je ijedno od predmetnih pravila za posrednike očito pretjerano ili prekomjerno opterećujuće, uzimajući u obzir njihovu osnovnu svrhu. To je, u svakom slučaju, pitanje o kojem treba odlučiti sud koji je uputio zahtjev.
2.      Zlouporabe u smislu istiskivanja
132. Presuda Superleague(122), u kombinaciji s drugim presudama donesenima u istom razdoblju (osobito SEN, Unilever, Google Shopping i Alphabet(123)), također je pojasnila pojam „zlouporaba u smislu istiskivanja” u smislu članka 102. UFEU-a. Konkretno, Sud je naglasio dva elementa analize koji se odnose na postupanje poduzetnika u vladajućem položaju: je li to postupanje u skladu s „tržišnim natjecanjem na temelju zasluga” (ili „upotrebom sredstava različitih od onih koja uređuju tržišno natjecanje među poduzetnicima“) i može li proizvesti učinke istiskivanja.
133. Detaljna rasprava o točnoj prirodi tih elemenata i njihovu međusobnom odnosu prelazila bi okvire ovog mišljenja. Za potrebe ovog predmeta dovoljno je istaknuti da se ovlast sportskih saveza da donesu pravila koja utječu na tržišno natjecanje na nekim mjerodavnim tržištima teško može smatrati „tržišnim natjecanjem na temelju zasluga”. Naime, kao što je prethodno objašnjeno, ta ovlast uglavnom proizlazi iz statusa sportskih saveza kao de facto monopolista na tržištima na kojima imaju vladajući položaj i njihove uloge de facto regulatora cijelog ekosustava, u čijem su središtu tržišta na kojima imaju vladajući položaj.
134. Naravno, to ne znači da propise koje donose sportski savezi treba smatrati sumnjivima, a kamoli pretpostaviti da su zlouporabni. To samo znači da se njihova usklađenost s člankom 102. UFEU-a treba ocjenjivati od slučaja do slučaja, kao i drugi oblici (jednostranog) postupanja poduzetnika u vladajućem položaju. Kao i kod multilateralnih postupanja obuhvaćenih člankom 101. stavkom 1. UFEU-a, i kod jednostranog postupanja protutržišna priroda može se utvrditi ispitivanjem cilja postupanja ili njegovih učinaka(124).
135. Točno je da, za razliku od predmeta Superleague, pri uređenju povezanih tržišta sportski savez ne djeluje u situaciji potencijalnog sukoba interesa. Jasno je da pravila FFAR-a ne daju nikakvu prednost FIFA-i u odnosu na poduzetnike koji su stvarni ili potencijalni konkurenti.
136. Međutim, činjenica da FIFA nije (i ne namjerava biti) aktivna ni na jednom od povezanih tržišta(125) i da je subjekt kojemu stjecanje dobiti nije cilj(126) nije relevantna u ovom predmetu. Također bilo bi pogrešno reći da FIFA nema gospodarski interes. Naime, FIFA bi mogla imati neizravan interes za reguliranje tržišnog natjecanja na tim tržištima, s obzirom na to da je riječ o federaciji čiji su članovi nacionalni nogometni savezi, koji sami imaju kao članove ili pridružene članove, subjekte poput nogometnih klubova(127). Nogometni klubovi su, kao što sam objasnio, poduzetnici koji se natječu na jednom od povezanih tržišta i kupci na drugom povezanom tržištu.
137. Prema mojem mišljenju, kada poduzetnik, de iure ili de facto, može imati regulatornu ulogu, određivati uvjete pod kojima poduzetnici mogu pristupiti određenom tržištu i oblikovati uvjete pod kojima ti poduzetnici mogu međusobno konkurirati, ta se ovlast mora strogo oblikovati i pažljivo izvršavati, neovisno o tome je li taj poduzetnik sam aktivan na tom tržištu ili nije(128).
138. Nakon što je razjašnjeno prethodno navedeno, s obzirom na to da, kao što je navedeno u točki 120. ovog mišljenja, pitanja iz zahtjeva za prethodnu odluku, istaknuta na temelju članka 102. UFEU-a, kao i pitanja o kojima su stranke raspravljale u svojim pisanim i usmenim očitovanjima u biti odgovaraju onima istaknutima i o kojima se raspravljalo u skladu s člankom 101. UFEU-a, razmatranja iznesena u ovom mišljenju u pogledu potonje odredbe mogu, mutatis mutandis, biti relevantna za ocjenu na temelju prvonavedene odredbe.
139. Kao što je Sud podsjetio u presudi Superleague, isto postupanje može dovesti do povrede i članka 101. i članka 102. UFEU-a, iako te odredbe slijede komplementarne ciljeve i imaju različita područja primjene. Članci 101. i 102. UFEU-a mogu se, stoga, primjenjivati istodobno ako su ispunjeni uvjeti za njihovu primjenu. S obzirom na navedeno, Sud je također naglasio da te odredbe treba tumačiti i primjenjivati dosljedno, uz poštovanje posebnih značajki svake od njih(129).
140. U vezi s time, želim dodati važan element: u točkama 182. do 209. i 231. do 240. presude Superleague Sud je jasno naveo da se različita opravdanja i izuzeća od zabrana predviđenih člankom 101. stavkom 1. UFEU-a i člankom 102. UFEU-a trebaju, koliko god je to moguće, tumačiti usklađeno. Uostalom, suprotno stajalište ne bi imalo smisla ni s pravnog ni s gospodarskog gledišta. Stoga, ako bi sud koji je uputio zahtjev utvrdio da neka od predmetnih pravila nisu obuhvaćena područjem primjene članka 101. stavka 1. UFEU-a (jer se, primjerice, primjenjuje sudska praksa iz predmeta Meca-Medina) ili da bi mogla biti izuzeta na temelju članka 101. stavka 3. UFEU-a, morao bi to uzeti u obzir i iz toga izvući odgovarajuće zaključke pri ocjeni može li se isto postupanje smatrati opravdanim na temelju članka 102. UFEU-a.
141. Naime, prema ustaljenoj sudskoj praksi, poduzetnik u vladajućem položaju može opravdati postupanja koja mogu biti obuhvaćena zabranom iz članka 102. UFEU-a. Konkretno, poduzetnik može u tu svrhu dokazati da je njegovo postupanje objektivno nužno ili da se učinak istiskivanja može nadoknaditi ili čak nadmašiti prednostima u pogledu učinkovitosti od kojih također koristi ima i potrošač(130).
142. Stoga je, što se tiče usklađenosti predmetnih pravila s člankom 102. UFEU-a, jedno od ključnih pitanja u ocjeni koju će sud koji je uputio zahtjev morati provesti jest nastoji li se tim pravilima doista ostvariti legitiman cilj te jesu li ona nužna i razmjerna tom cilju, odnosno jesu li protutržišni učinci kompenzirani ili nadmašeni prednostima u pogledu učinkovitosti na pogođenim tržištima, od čega koristi ima i potrošač.
E.      Članak 56. UFEU-a
143. Treće pitanje koje se postavlja u okviru prethodnog pitanja odnosi se na usklađenost propisa kao što je FFAR s člankom 56. UFEU-a.
144. Ta odredba jamči slobodu pružanja usluga u korist pružatelja i korisnika takvih usluga. U tom pogledu, ona isključuje bilo kakve nacionalne mjere, čak i one koje se primjenjuju bez razlike, a koje ograničavaju ostvarivanje te slobode zabranom, ometanjem ili otežavanjem aktivnosti tih pružatelja u državama članicama, osim u onoj u kojoj imaju poslovni nastan(131).
145. Sud je utvrdio da se ta zabrana primjenjuje i onda kada skupina ili organizacija ostvaruje vlast nad pojedincima i može im nametnuti uvjete koji negativno utječu na ostvarivanje temeljnih sloboda zajamčenih Ugovorom(132). U tom pogledu, zabrana se primjenjuje ne samo na nacionalne mjere, nego i na privatna pravila ili prakse, uključujući one koje donose sportske federacije(133).
146. Međutim, privatna pravila mogu biti dopuštena čak i ako ograničavaju slobodu pružanja usluga ako se dokaže da je njihovo donošenje opravdano legitimnim ciljem u javnom interesu koji nije isključivo gospodarske prirode i ako poštuju načelo proporcionalnosti, što znači da su prikladna za osiguranje ostvarenja tog cilja i da ne prekoračuju ono što je nužno u tu svrhu. Teret dokazivanja da ti uvjeti ispunjeni(134) je na stranci koja je mjeru donijela.
147. U načelu, na sudu koji je uputio zahtjev je da odluči ograničavaju li predmetna pravila iz glavnog postupka trgovinu unutar Unije i, ako je tako, mogu li biti opravdana s obzirom na argumente i dokaze koje su iznijele stranke(135). Ipak, želio bih iznijeti sljedeće napomene.
148. Kao prvo, točno je da predmetna pravila, na razini Unije, u određenoj mjeri imaju učinak usklađivanja uvjeta za obavljanje djelatnosti posrednika. Na neki način, taj skup pravila potiče slobodno kretanje usluga jer posrednici s poslovnim nastanom u jednoj državi članici mogu, gotovo automatski, pružati svoje usluge kao posrednici u bilo kojoj drugoj državi članici(136). Naime, iako neke države članice imaju zakonodavstvo koje odstupa od FFAR-a (i zbog čega su relevantni nacionalni nogometni savezi dužni donijeti pravila koja djelomično dopunjuju ili zamjenjuju FFAR)(137), svjestan sam da se ključna pravila FFAR-a primjenjuju na području cijele Unije.
149. Ipak, ne može se poreći da su neka od predmetnih pravila, kada su donesena, otežavala rad posrednicima s poslovnim nastanom u nekim državama članicama (u kojima djelatnost posrednika nije bila regulirana ili je bila regulirana samo minimalno). Naime, ti posrednici moraju sada, pod prijetnjom sankcija, imati licenciju i poštovati niz pravila (kojima se, među ostalim, uređuje koga mogu zastupati i kako mogu pribavljati nove klijente).
150. Stoga mi se čini da propisi sportskog saveza poput onih o dobivanju licencije, višestrukom posredovanju i stupanju u kontakt mogu predstavljati ograničenje slobode pružanja usluga u smislu članka 56. UFEU-a.
151. Nasuprot tomu, nisam siguran da se do istog zaključka može doći u pogledu pravila o naknadama posrednika i podnošenju i pružanju informacija. Što se tiče te kategorije, čini mi se da su utvrđenja Suda u pogledu talijanskog zakonodavstva o najvišim iznosima odvjetničkih tarifa mutatis mutandis primjenjiva na spor o kojem je riječ u glavnom postupku(138). Kad je riječ o pravilima o informacijama, moje bi preliminarno stajalište bilo da bi svaki negativan učinak koji ta pravila mogu imati na sposobnost i poticaj posrednika da obavljaju svoje aktivnosti prekogranično bio previše neizvjestan i neizravan da bi se aktivirao članak 56. UFEU-a(139).
152. Što se tiče opravdanja, već sam objasnio zašto se određeni ciljevi na koje se FIFA poziva mogu, u načelu, smatrati legitimnima i u javnom interesu. Međutim, situacija je manje jasna u pogledu drugih ciljeva na koje se poziva. Moja razmatranja o tom pitanju vrijede i u ovom kontekstu.
153. Međutim, sud koji je uputio zahtjev trebao bi provjeriti jesu li predmetna pravila prikladna za postizanje navedenih ciljeva. Konkretno, trebao bi ocijeniti odražavaju li te odredbe uistinu namjeru da se ti ciljevi ostvare na dosljedan i sustavan način(140).
154. To je, prema mojem mišljenju, posebno važan korak u analizi. Naime, sud koji je uputio zahtjev trebao bi provjeriti jesu li predmetna pravila doista namijenjena ostvarivanju ciljeva na koje se poziva FIFA i da, stoga, iza njihova donošenja ne postoji nikakav skriveni motiv. Kao što sam to naveo u točki 50. svojeg mišljenja u predmetu ROGON, doista sumnjam da se za gotovo svaku mjeru koju neki sportski savez donese, a za koju se pojavi potreba za opravdanjem, može ex post „sastaviti” neki javni interes kojem se navodno teži. Osim toga, podrazumijeva se da se teško može smatrati da se mjerom stvarno nastoji ostvariti neki javni interes, osim ako ona značajno doprinosi njegovu promicanju.
155. Naposljetku, sud koji je uputio zahtjev treba provjeriti prekoračuju li predmetna pravila ono što je nužno za ostvarivanje predmetnih ciljeva. Taj korak, prije svega, uključuje provjeru može li se ista razina zaštite predmetnog interesa ostvariti mjerama koje bi manje ograničavale gospodarske slobode posrednika. Na koncu, sud koji je uputio zahtjev također bi trebao osigurati da su predmetna pravila proporcionalna u užem smislu, na način da se njima uspostavlja pravična ravnoteža između interesa koje FIFA želi zaštititi i interesa posrednika na koje ta pravila nepovoljno utječu. To, primjerice, ne bi bio slučaj kada neko pravilo doista ima legitiman i valjan interes, ali bi neovisno o postojanju alternativnih mjera teret koji se u tu svrhu nameće posrednicima bio u svakom slučaju nerazuman i pretjeran.
156. Stoga, u skladu s člankom 56. UFEU-a, sud koji je uputio zahtjev morat će provjeriti jesu li pravila koja dovode do ograničenja slobode pružanja usluga opravdana legitimnim ciljem u javnom interesu koji nije isključivo gospodarske prirode i jesu li u skladu s načelom proporcionalnosti, što znači da su prikladna za osiguranje ostvarenja tog cilja i ne prekoračuju ono što je nužno u tu svrhu.
F.      Članak 6. OUZP-a
157. Četvrti i posljednji upit koji se upućuje prethodnim pitanjem odnosi se na usklađenost propisa kao što je FFAR s člankom 6. OUZP-a. U odluci kojom se upućuje zahtjev za prethodnu odluku sud koji je uputio zahtjev upućuje na obradu podataka propisanu člankom 16. stavkom 2. točkom (j.) podtočkama ii. do v. i člankom 19. FFAR-a.
158. Člankom 16. stavkom 2. točkom (j.) podtočkama ii. do v. i točkom (k.) podtočkom ii. FFAR-a u biti se od posrednika zahtijeva da u roku od 14 dana unesu detalje o ugovorima s klijentima, naknadama i suradnji, na platformu kojom upravlja FIFA. Članak 19. FFAR-a nadalje nalaže posrednicima da otkriju osobne podatke FIFA-i, uključujući informacije o klijentima, uslugama i transakcijama, koji se zatim stavljaju na raspolaganje određenim dionicima radi praćenja usklađenosti s materijalnim odredbama FFAR-a.
159. U članku 6. stavku 1. OUZP-a utvrđuje se iscrpan i ograničen popis slučajeva u kojima se obrada osobnih podataka može smatrati zakonitom. Iako sud koji je uputio zahtjev nije precizirao koji slučaj iz te odredbe smatra relevantnim za glavni postupak, iz informacija iz odluke kojom se upućuje zahtjev za prethodnu odluku i prirode predmetnih pravila FFAR-a proizlazi da je u ovom kontekstu relevantan članak 6. stavak 1. točka (f).
160. Člankom 6. stavkom 1. točkom (f) OUZP-a propisano je da je obrada osobnih podataka zakonita ako je „nužna za potrebe legitimnih interesa voditelja obrade ili treće strane, osim kada su od tih interesa jači interesi ili temeljna prava i slobode ispitanika koji zahtijevaju zaštitu osobnih podataka [...]”.
161. U skladu s ustaljenom sudskom praksom, tom su odredbom predviđena tri kumulativna uvjeta zakonitosti obrade osobnih podataka, odnosno, kao prvo, da je svrha obrade legitiman interes voditelja obrade ili treće strane, kao drugo, da je obrada osobnih podataka nužna za ostvarenje tog legitimnog interesa i, kao treće, uvjet da interesi ili temeljna prava i slobode ispitanika za zaštitu podataka ne nadilaze legitiman interes voditelja obrade ili treće strane(141).
162. Iako, u konačnici, sud koji je uputio zahtjev treba ocijeniti jesu li u pogledu obrade osobnih podataka o kojoj je riječ u glavnom postupku ispunjena tri gore navedena uvjeta, Sud može prilikom odlučivanja o zahtjevu za prethodnu odluku dati pojašnjenja koja će sud koji je uputio zahtjev usmjeriti u toj ocjeni(142). Stoga ću u sljedećim odjeljcima pokušati dati neke smjernice o tome kako sud koji je uputio zahtjev treba provjeriti mogu li se tri kumulativna uvjeta navedena u prethodnoj točki primijeniti na propise kao što je FFAR.
163. Prije nego što nastavim, potrebno je, međutim, upozoriti na sljedeće: u skladu s člankom 1. stavkom 1. OUZP-a, tom se uredbom pruža zaštita isključivo u vezi s obradom podataka koji se odnose na fizičke osobe. Stoga, kao što to pojašnjava njegova uvodna izjava 14., OUZP ne obuhvaća „obradu osobnih podataka koji se tiču pravnih osoba, a osobito poduzetnika koji su ustanovljeni kao pravne osobe, uključujući ime i oblik pravne osobe i kontaktne podatke pravne osobe”. Slijedom toga, ako sud koji je uputio zahtjev utvrdi da su predmetna pravila nespojiva s člankom 6. OUZP-a, to bi se utvrđenje odnosilo samo na (osobne) podatke koji se odnose na posrednike – fizičke osobe i nogometaše ili – prema potrebi – druge pojedince (kao što su članovi osoblja nogometnih klubova ili agencija preko kojih posrednici mogu obavljati svoje poslovne aktivnosti).
1.      FFAR i legitimni interesi
164. Što se tiče prvog uvjeta, koji se odnosi na postojanje legitimnog interesa, valja podsjetiti na to da je, prema članku 13. stavku 1. točki (d) OUZP-a, na voditelju obrade odgovornost da u trenutku prikupljanja osobnih podataka od ispitanika obavijesti tog ispitanika o legitimnim interesima koji se nastoje ostvariti kada se obrada temelji na članku 6. stavku 1. točki (f) te uredbe. Stoga, sud koji je uputio zahtjev najprije treba provjeriti je li FIFA ispunila tu obvezu tako što je izravno obavijestila posrednike o legitimnim interesima koji se nastoje ostvariti prilikom prikupljanja podataka.
165. Ako ta obveza nije ispunjena, prikupljanje se ne može opravdati na temelju članka 6. stavka 1. točke (f) OUZP-a.
166. S tim u vezi valja napomenuti da se, s obzirom na to da pojam „legitimni interes” nije definiran u OUZP-u, širok raspon interesa može, u načelu, smatrati legitimnim. Kao što proizlazi iz uvodne izjave 47. OUZP-a, taj pojam nije ograničen na interese propisane zakonom, pa i interesi gospodarske prirode također mogu biti legitimni. Legitiman interes mogao bi na primjer postojati u slučaju relevantnog i odgovarajućeg odnosa ispitanika i voditelja obrade u situacijama poput one kada je ispitanik klijent voditelja obrade ili u njegovoj službi, pa čak i u kontekstu izravnog marketinga(143).
167. U ovom slučaju odnos između FIFA-e i posrednika ne nalikuje klasičnom odnosu „klijent – služba” iz uvodne izjave 47. OUZP-a. Međutim, aktivnosti posrednika, kao što je objašnjeno i u točkama 57., 58. i 65. mojeg mišljenja u predmetu ROGON, usko su povezane s FIFA-inim regulatornim okvirom. Naime, posrednici su akreditirani profesionalci registrirani pri FIFA-i i ovlašteni za zastupanje i savjetovanje dionika u nogometnom ekosustavu, a na koje se primjenjuju propisi koje je donijelo to upravljačko tijelo. Stoga se čini da postoji relevantan i odgovarajući odnos bliskosti između njih.
168. Štoviše, a što je osobito važno za predmetnu problematiku, članak 1. stavak 2. FFAR-a navodi da su njegova pravila osmišljena kako bi se osiguralo da djelovanje posrednika bude u skladu s temeljnim ciljevima sustava nogometnih transfera i drugim ciljevima, koji – prema FIFA-i – uključuju održavanje kvalitete usluga koje posrednici pružaju klijentima uz poštene i razumne naknade, ograničavanje sukoba interesa, jačanje financijske i administrativne transparentnosti te sprečavanje zlouporaba. U svojim pisanim očitovanjima FIFA dodatno pojašnjava da članak 16. stavak 2. točka (j) podtočke ii. do v. i točka (k) podtočka ii. FFAR-a te članak 19. FFAR-a ponajprije jamče transparentnost, osiguravaju nadzor i provode usklađenost s materijalnim odredbama FFAR-a.
169. U vezi s tim imam tri napomene.
170. Kao prvo, prema mojem mišljenju, ograničavanje sukoba interesa i sprečavanje zlouporabe svakako su interesi koji se mogu smatrati legitimnima u smislu članka 6. OUZP-a. Isto tako, omogućavanje FIFA-i da nadzire i provodi usklađenost s materijalnim propisima FFAR-a također je, u načelu, prihvatljiv cilj, pod uvjetom da, što gotovo da i ne trebam napominjati, predmetni materijalni propisi ne krše nijednu odredbu prava Unije.
171. Kao drugo, moram reći da se „transparentnost” svakako može smatrati vrijednošću koja sama po sebi zaslužuje zaštitu kada je riječ o djelovanju javnih tijela jer postoji očita veza između demokracije i transparentnosti (ili otvorenosti) u javnoj upravi(144). Međutim, kada je riječ o gospodarskim aktivnostima privatnih osoba, situacija nije tako jasna. Naime, transparentnost se mora uskladiti s privatnošću. Osim toga, transparentnost u pogledu ekonomskih i financijskih podataka neke osobe može imati određene neželjene posljedice, kao što su poticanje tajnih sporazuma između konkurenata ili omogućavanje nepoštenog tržišnog natjecanja, na što ću se vratiti poslije. Stoga, u tom pogledu smatram da bi sud koji je uputio zahtjev trebao, za svaku vrstu podataka koje je potrebno dostaviti zbog (navodne) transparentnosti, postaviti pitanje: u koju svrhu valja osigurati transparentnost?
172. Kao treće, pomalo sam zbunjen kada je riječ o cilju „održavanja kvalitete usluga koje posrednici pružaju klijentima uz poštene i razumne naknade”(145). „Pošteno” i „razumno” dva su pridjeva koja neizbježno zahtijevaju subjektivnu ocjenu. Je li neka naknada „poštena i razumna” ili nije ovisi, naravno, o perspektivi iz koje se ta naknada promatra. Siguran sam da bi se nogometni klubovi i posrednici u tom pogledu često razilazili u mišljenju. Štoviše, pitam se može li udruženje poduzetnika (u ovom slučaju FIFA) valjano tvrditi da ima legitiman interes kada od određenih poslovnih partnera (u ovom slučaju posrednika) zahtijeva da otkriju gospodarske i financijske informacije povjerljive prirode, kako bi moglo „izvući bolji ugovor” (u ovom slučaju niže naknade) od onoga koji bi bio sklopljen u uvjetima normalnog tržišnog natjecanja. Međutim, situacija bi mogla biti drukčija ako bi se, kao što je objašnjeno, neki mehanizam za određivanje naknada smatrao nužnim za osiguravanje minimalnog stupnja konkurentnosti i pravednosti na turnirima ili za zaštitu drugih sudionika na tržištu (poput sportaša, osobito mladih sportaša) od sukoba interesa ili zlouporaba i prijevara.
2.      FFAR i nužnost
173. Što se tiče drugog uvjeta koji se odnosi na nužnost, sud koji je uputio zahtjev treba provjeriti može li se legitimni interes za obradu podataka koji se želi ostvariti razumno postići jednako učinkovito i drugim sredstvima koja manje ograničavaju temeljna prava i slobode ispitanika, osobito prava na poštovanje privatnog života i zaštitu osobnih podataka zajamčenih člancima 7. i 8. Povelje.(146)
174. Također valja podsjetiti na to da se uvjet nužnosti obrade mora ispitati u vezi s načelom „smanjenja količine podataka” iz članka 5. stavka 1. točke (c) OUZP-a, prema kojem osobni podaci moraju biti „primjereni, relevantni i ograničeni na ono što je nužno u odnosu na svrhe u koje se obrađuju”(147).
175. U tom kontekstu, kako bi se utvrdilo je li neka obrada podataka, u smislu članka 6. stavka 1. točke (f) OUZP-a, „nužna”, posebno je osobito provjeriti: i.) štite li mjere kojima se predviđa takva obrada zaista
javni interes na koji se poziva (u smislu da iza njih ne postoji skriveni motiv); ii.) jesu li mjere donesene kao odgovor na objektivnu potrebu za postizanjem ciljeva o kojima je riječ; iii.) jesu li mjere prikladne za postizanje tih ciljeva (što znači da se čini da mogu znatno doprinijeti njihovu ostvarenju) i iv.) mogu li se mjere zamijeniti alternativnim mjerama koje manje zadiru u privatnost dotičnih fizičkih osoba.
176. U ovom slučaju FIFA tvrdi da te odredbe zahtijevaju podnošenje samo bitnih informacija i osiguravaju njihovu dostupnost subjektima kojima je pristup tim podacima ključan za obavljanje njihovih gospodarskih djelatnosti.
177. Međutim, napominjem da odredbe predmetnog FFAR-a zahtijevaju od posrednika da FIFA-i dostave prilično značajan opseg podataka (u pogledu i vrste i količine(148)). To uključuje ne samo osobne podatke koji se odnose na profil posrednika, popis klijenata i pružene usluge, nego i pojedinosti o ugovornim sporazumima, financijskim transakcijama i naknadama. Tim se odredbama također nalaže da dio tih informacija bude dostupan potencijalno prilično velikom broju fizičkih i pravnih osoba: drugim klubovima, igračima i posrednicima igrača.
178. Ako je tako, jedno od ključnih pitanja koje će sud koji je uputio zahtjev morati, prema mojem mišljenju, razmotriti jest može li se opseg podataka koje treba dostaviti FIFA-i, kao i opseg podataka koje treba otkriti trećim stranama, razumno ograničiti i/ili postoje li učinkovite, a manje zadirujuće alternative.
179. U tu svrhu, smatram da FIFA treba pojasniti sudu koji je uputio zahtjev zašto se, u odnosu na svaku vrstu informacija, njihovo iznošenje od strane posrednika i, gdje je to slučaj, njihovo otkrivanje dionicima ne može izostaviti jer bi to FIFA-i onemogućilo ili pretjerano otežalo zaštitu legitimnih interesa o kojima je riječ.
3.      FFAR i prevladavajući interesi ispitanikâ
180. Konačno, što se tiče trećeg uvjeta, valja utvrditi nadilaze li interesi ili temeljna prava i slobode ispitanika legitimne interese voditelja obrade ili treće strane. U tom pogledu, Sud je presudio da taj uvjet podrazumijeva odvagivanje suprotstavljenih prava i interesa o kojima je riječ, što u načelu ovisi o okolnostima svakog konkretnog slučaja.
181. Iako to odvagivanje treba provesti sud koji je uputio zahtjev, što zahtijeva relativno temeljito poznavanje suprotstavljenih interesa(149), kako bih pomogao sudu koji je uputio zahtjev u njegovoj ocjeni, iznijet ću sljedeća razmatranja.
182. Taj uvjet u osnovi predstavlja provjeru sljedećeg: pod pretpostavkom da se obradom podataka doista slijedi legitiman interes i da je ona nužna u tu svrhu, ide li obrada ipak predaleko jer je za ispitanike suviše tegobna? Drugim riječima, je li žrtvovanje interesa ispitanika jednostavno pretjerano, s obzirom na razloge i način na koji se provodi obrada podataka?
183. U tom pogledu, Sud je presudio da se prilikom odvagivanja suprotstavljenih prava o kojima je riječ trebaju osobito uzeti u obzir razumna očekivanja ispitanika, opseg obrade i njezin utjecaj na dotičnu osobu(150). Naime, iz uvodne izjave 47. OUZP-a proizlazi da bi interesi i temeljna prava ispitanika posebno mogli nadvladati interes voditelja obrade ako se osobni podaci obrađuju u okolnostima u kojima ispitanici razumno ne očekuju takvu obradu.
184. U konkretnim okolnostima, u kojima posrednici djeluju unutar regulatornog okvira kao što je FFAR, čini se razumnim očekivati da će regulatorno tijelo koje je uspostavilo taj okvir obrađivati njihove podatke. Konkretno, učinkovito praćenje i provedba usklađenosti od strane FIFA-e ne bi bili mogući bez pristupa relevantnim informacijama o posrednicima i njihovim uslugama.
185. Međutim, i u ovom kontekstu mogu se pojaviti pitanja o tome mogu li posrednici razumno očekivati da će svi ili određeni aspekti tih podataka biti otkriveni stranama koje nisu upravljačko tijelo koje regulira nogomet. Naime, nije jasno kako se otkrivanje podataka o posrednicima klubovima, igračima i drugim posrednicima uklapa u legitimni interes zbog kojeg FIFA obrađuje podatke, odnosno u obnašanje njezinih regulatornih ovlasti u ostvarivanju ciljeva FFAR-a.
186. Posrednici djeluju na izrazito konkurentnom tržištu, na kojem su informacije o njihovim klijentima i ugovornim aranžmanima vrijedni komercijalni podaci. Ako takvi podaci postanu dostupni konkurentima (konkurentskim posrednicima) ili potencijalnim klijentima (igračima i klubovima), to bi, s jedne strane, moglo utjecati na konkurentsku strukturu tržišta, a s druge strane, ujedno prouzročiti ozbiljnu financijsku štetu posrednicima.
187. Kao što je navedeno u točki 171. ovog mišljenja, otkrivanje gospodarskih i financijskih podataka posrednika konkurentima može poticati tajne sporazume na tržištu. To bi moglo dovesti i do nepoštenih praksi tržišnog natjecanja, omogućujući konkurentskim posrednicima da se upliću u buduće pregovore. Štoviše, to bi moglo narušiti povjerenje u odnosima između posrednika i klijenta jer bi rizik od otkrivanja osjetljivih ugovornih i financijskih podataka mogao obeshrabriti transparentne pregovore i u konačnici narušiti povjerenje u regulatorni okvir. U mjeri u kojoj FIFA provodi regulatorne aktivnosti u pogledu posrednika, oni bi trebali imati određeno povjerenje u to tijelo da može uzeti u obzir njihove legitimne interese koji se odnose na privatnost i povjerljivost. Pravni okvir ne može biti isključivo usmjeren na interese klubova i igrača, koliko god ti interesi bili legitimni.
188. Stoga, dalekosežna obveza dostavljanja podataka i mogućnost da tim podacima pristupe treće strane ne samo da mogu utjecati na prava posrednika na poštovanje privatnog života i zaštitu osobnih podataka (članci 7. i 8. Povelje), nego čak i na njihovu slobodu poduzetništva (članak 16. Povelje).
189. S obzirom na prethodna razmatranja, ne može se isključiti da obrada osobnih podataka o kojima je riječ u glavnom postupku, makar djelomično, nije opravdana kao nužna u svrhu legitimnih interesa, u smislu članka 6. stavka 1. točke (f) OUZP-a, osobito ako su određene gospodarske i financijske informacije dostupne drugim stranama, osim FIFA-i i njezinim organima i tijelima.
190. S obzirom na to, na četvrti dio prethodnog pitanja valja odgovoriti na način da su pravilnici koje donesu sportski savezi, a koji se odnose na podnošenje osobnih podataka fizičkih osoba i njihovo otkrivanje trećim stranama, u skladu s člankom 6. stavkom 1. OUZP-a osobito ako i.) se tim pravilnicima doista nastoji ostvariti interes vrijedan zaštite; ii.) su ograničeni na ono što je strogo nužno u tu svrhu; i iii.) za ispitanike ne predstavljaju nepodnošljivo opterećenje u pogledu njihovih prava na privatnost i njihovih financijskih interesa.
V.      Zaključak
191. Zaključno, predlažem Sudu da na prethodno pitanje koje je uputio Landgericht Mainz (Zemaljski sud u Mainzu, Njemačka) odgovori na način da pravila utvrđena pravilnicima koje donesu sportski
savezi, a koja se odnose na djelatnost posrednika u nogometu, nisu protivna:
–        članku 101. UFEU-a, ako se bilo kakav značajan protutržišni učinak koji ta pravila mogu proizvesti može opravdati u skladu sa sudskom praksom iz predmeta Meca-Medina ili izuzeti na temelju članka 101. stavka 3. UFEU-a;
–        članku 102. UFEU-a, ako se tim pravilima doista nastoji ostvariti legitiman cilj te su nužna i proporcionalna tom cilju ili ako protutržišne učinke koje proizvode kompenziraju ili nadmašuju prednosti u pogledu učinkovitosti na zahvaćenim tržištima, od kojih koristi ima i potrošač;
–        članku 56. UFEU-a, ako su ta pravila, u mjeri u kojoj predstavljaju ograničenje slobode pružanja usluga, opravdana legitimnim ciljem u javnom interesu koji nije isključivo gospodarske prirode i ako su u skladu s načelom proporcionalnosti, što znači da su primjerena za ostvarenje tog cilja i ne prelaze ono što je nužno u tu svrhu; te
–        članku 6. Uredbe (EU) 2016/679 Europskog parlamenta i Vijeća od 27. travnja 2016. o zaštiti pojedinaca u vezi s obradom osobnih podataka i o slobodnom kretanju takvih podataka te o stavljanju izvan snage Direktive 95/46/EZ (Opća uredba o zaštiti podataka), ako se pravilima koja se odnose na dostavljanje osobnih podataka fizičkih osoba i njihovo otkrivanje trećim stranama doista nastoje ostvariti interesi vrijedni zaštite, ako se odnose samo na podatke koji su u tu svrhu nužni te ako ne predstavljaju nepodnošljivo opterećenje za ispitanike u pogledu njihovih prava na privatnost i njihovih financijskih interesa.
1      Izvorni jezik: engleski
2       Presuda od 21. prosinca 2023., International Skating Union/Komisija (C-124/21 P, EU:C:2023:1012) (u daljnjem tekstu: presuda ISU)
3       Presuda od 21. prosinca 2023., European Superleague Company (C-333/21, EU:C:2023:1011) (u daljnjem tekstu: presuda Superleague)
4       Presuda od 21. prosinca 2023., Royal Antwerp Football Club (C-680/21, EU:C:2023:1010) (u daljnjem tekstu: presuda Royal Antwerp)
5       Presuda od 4. listopada 2024., FIFA (C-650/22, EU:C:2024:824) (u daljnjem tekstu: presuda FIFA)
6       C-428/23 (u daljnjem tekstu: mišljenje u predmetu ROGON)
7       C-133/24 (u daljnjem tekstu: mišljenje u predmetu CD Tondela)
8       SL 2016., L 119, str. 1.
9       Prema potrebi, primjenjuju se u kombinaciji s drugim pravilima koja je donijela FIFA, kao što su članak 18.ter FIFA-ina Pravilnika o statusu i transferima igrača (u daljnjem tekstu: FIFA RSTP), članak 7. FIFA-ina Pravilnika o suradnji s posrednicima, članci 8., 14., 57. i 58. FIFA-ina Statuta iz 2021., članci 5., 49. i 53. FIFA-ina Disciplinskog kodeksa iz 2019. i članci 4. i 82. FIFA-ina Etičkog kodeksa iz 2020.
10       Vidjeti presudu Superleague, t. 83. i navedenu sudsku praksu.
11       Ibid, t. 85. do 87. i navedena sudska praksa
12       Ibid., t. 84.
13       Presuda od 12. prosinca 1974., Walrave i Koch (36/74, EU:C:1974:140, t. 8.) (u daljnjem tekstu: presuda Walrave). To je stajalište potom potvrđeno, među ostalim, u presudama od 15. prosinca 1995., Bosman (C-415/93, EU:C:1995:463, t. 76.) (u daljnjem tekstu: presuda Bosman) i od 11. travnja 2000., Deliège (C-51/96 i C-191/97, EU:C:2000:199, t. 43.) (u daljnjem tekstu: presuda Dèliege).
14       Vidjeti, i navedenu sudsku praksu, Parrish, R. i Miettinen, S., The Sporting Exception in European Union Law, TMC Asser Press, 2008. i Weatherill, S., „The impact of the rulings of 21 December 2023 on the structure of EU sports law”, The International Sports Law Journal, sv. 23., 2023., str. 414.
15       Vidjeti, primjerice, presudu Walrave, t. 9.; i presude od 14. srpnja 1976., Donà (13/76, EU:C:1976:115, t. 15.); od 8. svibnja 2003., Deutscher Handballbund (C-438/00, EU:C:2003:255, t. 54. do 56.); i od 18. srpnja 2006., Meca-Medina i Majcen/Komisija (C-519/04 P, EU:C:2006:492, t. 26.) (u daljnjem tekstu: presuda Meca-Medina). Vidjeti u pravnoj teoriji i Ibáñez Colomo, P., „Competition law and sports governance: Disentangling a complex relationship”, World Competition, 2022., sv. 45., br. 3, str. 331. do 334.
16       Vidjeti, među ostalim, presudu od 13. lipnja 2019., TopFit i Biffi (C-22/18, EU:C:2019:497, t. 49. i 53.) (u daljnjem tekstu: presuda TopFit); i presudu FIFA, t. 79.
17       Vidjeti, u tom smislu, presudu od 19. veljače 2002., Wouters i dr. (C-309/99, EU:C:2002:98, t. 57. i navedenu sudsku praksu) (u daljnjem tekstu: presuda Wouters). Vidjeti i, općenitije, mišljenje nezavisnog odvjetnika M. Poiaresa Madura u predmetu FENIN/Komisija (C-205/03 P, EU:C:2005:666, t. 15. i navedenu sudsku praksu).
18       Vidjeti, primjerice, presudu od 1. srpnja 2008., MOTOE (C-49/07, EU:C:2008:376, t. 24.) (u daljnjem tekstu: presuda MOTOE) i od 18. siječnja 2024., Lietuvos notarų rūmai i dr. (C-128/21, EU:C:2024:49, t. 61. i navedenu sudsku praksu).
19       Vidjeti, među ostalim, presudu od 11. lipnja 2020., Komisija i Slovačka Republika/Dôvera zdravotná poisťovňa (C-262/18 P i C-271/18 P, EU:C:2020:450, t. 26. do 52. i navedenu sudsku praksu).
20       Vidjeti osobito presudu od 21. rujna 1999., Albany (C-67/96, EU:C:1999:430, t. 59. i 60.). Vidjeti i mišljenja nezavisnog odvjetnika F. G. Jacobsa u predmetu Albany (C-67/96, EU:C:1999:28, t. 182.) i nezavisnog odvjetnika N. Wahla u predmetu FNV Kunsten Informatie en Media (C-413/13, EU:C:2014:2215, t. 31. do 35.).
21       Vidjeti, primjerice, presude od 5. listopada 1988., Steymann (196/87, EU:C:1988:475, t. 9.) i od 31. svibnja 1989., Bettray (344/87, EU:C:1989:226, t. 17. do 20.).
22       Vidjeti, među mnogima, presude od 7. ožujka 1990., Krantz (C-69/88, EU:C:1990:97, t. 11.); od 16. prosinca 1992., B & Q (C-169/91, EU:C:1992:519, t. 15.); od 14. srpnja 1994., Peralta (C-379/92, EU:C:1994:296, t. 24.); i od 26. svibnja 2005., Burmanjer i dr. (C-20/03, EU:C:2005:307, t. 31.).
23       Vidi moje mišljenje u predmetu Fastweb i dr. (Interval za izdavanje računa) (C-468/20, EU:C:2022:996, t. 50.).
24       Vidjeti, u tom smislu, presudu od 5. prosinca 2024., Tallinna Kaubamaja Grupp i KIA Auto (C-606/23, EU:C:2024:1004, t- 28. i 32. do 34.) i presudu ISU, t. 109. Vidjeti i presudu od 13. prosinca 2012., Expedia (C-226/11, EU:C:2012:795, t. 16. i 17.).
25       Vidjeti, primjerice, presudu od 12. rujna 2000., Pavlov i dr. (C-180/98 do C-184/98, EU:C:2000:428, t. 90. do 97.).
26       O tom pitanju vidjeti Report from the Commission to the European Council with a view to safeguarding current sports structures and maintaining the social function of sport within the Community framework of 10 December 1999 (The Helsinki Report on Sport) (COM(1999) 644 final), t. 4.2.1.1.
27       Baš kao što ispunjavanje uvjeta i/ili odabir za nacionalnu reprezentaciju može imati određeni utjecaj na karijere igrača, a time i na javnu sliku njihovih nogometnih klubova.
28       Vidjeti, primjerice, argument naveden u presudi od 23. studenoga 1989., B & Q (C-145/88, EU:C:1989:593, t. 7.).
29       Vidjeti, mutatis mutandis, mišljenje nezavisne odvjetnice J. Kokott u predmetu Mickelsson i Roos (C-142/05, EU:C:2006:782, t. 45.).
30       Vidjeti, slično tomu, presudu Deliège, t. 64. do 66., u kojima je Sud uputio na pravila sportskih saveza koja „neizbježno imaju učinak ograničavanja broja sudionika na turniru”, ali je taj učinak „povezan s održavanjem međunarodnog sportskog događaja na visokoj razini, što nužno podrazumijeva donošenje određenih pravila ili kriterija odabira”. Moje isticanje.
31       Vidjeti, primjerice, mišljenja nezavisnog odvjetnika M. Tesaura u predmetu Hünermund i dr. (C-292/92, EU:C:1993:863, t. 1. i 28.) i nezavisnog odvjetnika N. Tizzana u predmetu Caixa-Bank France (C-442/02, EU:C:2004:187, t. 63.).
32       Vidjeti članke 120. i 199. UFEU-a te Protokol (br. 27) o unutarnjem tržištu i tržišnom natjecanju. Vidjeti također mišljenje nezavisnog odvjetnika P. Gulmanna u predmetu Schindler (C-275/92, EU:C:1993:944, t. 123.) i nezavisnog odvjetnika M. Szpunara u spojenim predmetima X i Visser (C-360/15 i C-31/16, EU:C:2017:397, t. 1.).
33       Vidjeti osobito članak 3. stavke 1. i 3. UEU-a. Vidjeti također mišljenje nezavisnog odvjetnika N. Wahla u predmetu AC-Treuhand/Komisija (C-194/14 P, EU:C:2015:350, t. 45.).
34       Vidjeti u tom smislu presude Deliège, t. 67. i 68., odnosno TopFit, t. 60.
35       O pojmu „lex sportiva” vidjeti, primjerice, Anderson, J., Modern Sports Law: A Textbook, Hart Publishing, 2010., str. 20. do 23. i Parrish, R., Lex Sportiva and EU sports law, European Law Review, 2012., sv. 37. br. 6., str. 716.
36       Vidjeti, primjerice, članak 4. Revidirane povelje o europskom sportu Vijeća Europe (2022.): „Sportske organizacije u potpunosti uživaju slobodu udruživanja zajamčenu Konvencijom za zaštitu ljudskih prava i temeljnih sloboda [(u daljnjem tekstu: EKLJP)]. One imaju autonomnost u postupcima donošenja odluka i trebaju svoje čelnike birati demokratski, u skladu s načelima dobrog upravljanja.”
37       Kao što je Sud utvrdio, članak 12. stavak 1. Povelje, koji odgovara članku 11. stavku 1. EKLJP-a, „predstavlja jedan od bitnih temelja demokratskog i pluralističkog društva, jer građanima omogućuje zajedničko djelovanje u područjima od zajedničkog interesa i na taj način doprinosi dobrom funkcioniranju javnog života”. To pravo ne uključuje samo slobodu osnivanja ili o prestanku udruženja, nego i mogućnost da to udruženje u međuvremenu djeluje, što, među ostalim, podrazumijeva da može obavljati svoje djelatnosti i djelovati bez neopravdanog zadiranja države. Vidjeti, uz upućivanja na relevantnu sudsku praksu Europskog suda za ljudska prava, presudu od 18. lipnja 2020., Komisija/Mađarska (Transparentnost udruženja) (C-78/18, EU:C:2020:476, t. 110. do 113.).
38       Vidjeti, primjerice, presudu od 5. travnja 1984., van de Haar i Kaveka de Meern (177/82 i 178/82, EU:C:1984:144, t. 11. i 12.).
39       Usporediti, primjerice, s presudom od 19. veljače 2002.,  Arduino (C-35/99, EU:C:2002:97, t. 43.).
40       O toj temi vidjeti i neka dodatna razmatranja u mišljenju nezavisnog odvjetnika M. Szpunara u predmetu FIFA (C-650/22, EU:C:2024:375, t. 31. do 34.)
41       Vidjeti presudu Superleague, t. 95. do 106. i navedenu sudsku praksu.
42       Vidjeti moje mišljenje u predmetu KUBERA (C-144/23, EU:C:2024:522, t. 104. i 105. i navedenu sudsku praksu).
43       O tom izrazu u pravnoj teoriji vidjeti, primjerice, Tridimas, T., „Constitutional review of member state action: The virtues and vices of an incomplete jurisdiction”, International Journal of Constitutional Law, 2011., sv. 9., br. 3-4, str. 737. do 756.
44       Vidjeti u tom smislu presudu od 26. siječnja 2005., Piau/Komisija (T-193/02, EU:T:2005:22, t. 73.) (u daljnjem tekstu: presuda Piau).
45       Vidjeti, među ostalim, presude Piau, t. 69. do 75. i FIFA, t. 117. do 120. Vidjeti i točku 16. ovog mišljenja.
46       Vidjeti, u tom smislu, presudu FIFA, t. 122. i 123. i navedenu sudsku praksu.
47       Vidjeti presude od 18. siječnja 2024., Lietuvos notarų rūmai i dr. (C-128/21, EU:C:2024:49, t. 97. do 105.) i od 25. siječnja 2024., Em akaunt BG (C-438/22, EU:C:2024:71, t. 21. do 35. i 42. do 54.).
48       Pod pojmom „sporazumi” upućujem na sva postupanja obuhvaćena člankom 101. UFEU-a: „sporazumi među poduzetnicima, odluke udruženja poduzetnika i usklađena djelovanja”
49       Presude od 15. prosinca 1994., DLG (C-250/92, EU:C:1994:413); od 2. travnja 2020., Budapest Bank i dr. (C-228/18, EU:C:2020:265); i od 29. lipnja 2023., Super Bock Bebidas (C-211/22, EU:C:2023:529)
50       Vidjeti u tom smislu točke 41. i 42. mojeg mišljenja u predmetu CD Tondela.
51       U pogledu tih sporazuma, vidjeti, među ostalim, presude od 18. siječnja 2024., Lietuvos notarų rūmai i dr. (C-128/21, EU:C:2024:49, t. 91. i navedenu sudsku praksu) i od 25. siječnja 2024., Em akaunt BG (C-438/22, EU:C:2024:71, t. 50. do 53.).
52       Sa stajališta dobrobiti potrošača, pravila o najvišim cijenama na uzlaznim tržištima mogu čak biti korisna jer tržišno natjecanje u ponudi proizvoda ili usluga ispod najviše cijene može smanjiti ukupne troškove proizvoda ili usluge na nizvodnom tržištu. U ovom slučaju, zbog nižih naknada za posrednike, nogometni bi klubovi mogli hipotetski usmjeriti više sredstava u druge segmente poslovanja te ostvarene uštede djelomično prenijeti na potrošače (primjerice, smanjenjem cijena ulaznica za utakmice). U tom pogledu napominjem da je u svojoj komunikaciji – Izvješću o tržišnom natjecanju u profesionalnim uslugama (COM(2004) 83 final) Komisija navela: i.) „fiksne cijene ili najniže cijene regulatorni su instrumenti koji će vjerojatno imati najštetnije učinke na tržišno natjecanje, iskorjenjujući ili ozbiljno smanjujući koristi koje konkurentna tržišta donose potrošačima” (točka 31.); i ii.) „moguće je da najviše cijene mogu zaštititi potrošače od prekomjernih troškova na tržištima s velikim preprekama za ulazak i nedostatkom učinkovite konkurencije. Međutim, čini se da to ne vrijedi za većinu profesija u Uniji” (točka 35.). Moje isticanje.
53       Vidjeti u tom smislu presudu od 4. srpnja 2019., Komisija/Njemačka (C-377/17, EU:C:2019:562, t. 77., 80. i 94.); i mišljenje nezavisnog odvjetnika M. Mazáka u predmetu Komisija/Italija (C-565/08, EU:C:2010:403, t. 34.).
54       Smatram da je sudska praksa sudova Sjedinjenih Američkih Država osobito zanimljiva u ovom pogledu. Primjerice, u predmetu State Oil Co. protiv Khan (522 U.S. 3, 1997.), Vrhovni sud Sjedinjenih Američkih Država, preinačujući dotadašnje presedane, odlučio je, u biti, da se određivanje najviših cijena ne treba smatrati per se nezakonitim, već ga treba ocjenjivati prema pravilu razuma (rule of reason), što uključuje analizu stvarnih učinaka takve prakse na tržišno natjecanje u konkretnom tržišnom kontekstu. Osim toga, u predmetu NCAA protiv Alstona i drugih (375, F. Supp.3d 1058, Okružni sud, 2019.), Prizivni sud Sjedinjenih Američkih Država za Deveti okrug ispitao je ograničenja naknade koja je Nacionalna sveučilišna atletska udruga za studente-sportaše, a koja su njezine članice morale provoditi. Ta su pravila, naime, utvrdila cijene na tržištu rada na strani kupaca, smanjujući naknadu barem za neke studente-sportaše ispod razine koju bi proizvelo konkurentno tržište. Međutim, taj je sud ograničenja ispitao na temelju pravila razuma, među ostalim i zato što je na mjerodavnom tržištu bio potreban određeni stupanj suradnje. Presudu Okružnog suda potvrdio je Vrhovni sud Sjedinjenih Američkih Država u svojom mišljenju od 21. lipnja 2021.(141 S. Ct. 2141 (2021)). U vezi s tim mišljenjem vidjeti moje mišljenje u predmetu ROGON, bilješka 61.
55       Vidjeti, i navedenu sudsku praksu, Easterbrook, F. H., „Maximum price fixing”, The University of Chicago Law Review, 1981., sv. 48.(4.), 1981., str. od 886. do 910. i Whish, R. i Bailey, D., „Horizontal guidelines on purchasing agreements: Delineation between by object and by effect restrictions – Final Report”, koje je Europska komisija objavila 2022.
56       U članku 101. stavku 1. točkama (a) i (c) UFEU-a kao primjeri zabranjenih vrsta sporazuma navedeni su oni kojima se „neposredno ili posredno utvrđuju kupovne ili prodajne cijene ili drugi trgovinski uvjeti” i oni kojima se „vrši podjela tržišta ili izvora nabave”. S druge strane, zlouporabama se, prema članku 102. UFEU-a, osobito smatraju „neposredna ili posredna nametanja nepravednih kupovnih ili prodajnih cijena ili drugih nepravednih trgovinskih uvjeta”. Moje isticanje.
57       Vidjeti, primjerice, presude od 4. lipnja 2009., T-Mobile Netherlands i dr. (C-8/08, EU:C:2009:343, t. 37.) i od 7. studenoga 2019., Campine i Campine Recycling/Komisija (T-240/17, EU:T:2019:778, t. 297.).
58       Vidjeti, primjerice, Vrhovni sud Sjedinjenih Američkih Država, Mandeville Island Farms, Inc. protiv American Crystal Sugar Co., 334 U.S. 219 (1948.).
59       Vidjeti OECD, „Purchasing power and buyers' cartels – OECD competition policy roundtable background note”, Pariz, 2022., str. 6. i 7.
60       Ibid. Vidjeti i OECD, „Purchasing power and buyers cartels – Summaries of contributions”, Pariz, 20. lipnja 2022. i Khemani, R. S., Konferencija Ujedinjenih naroda o trgovini i razvoju, „Application of competition law: Exemptions and exceptions”, 2002., str. 29.
61       U tom kontekstu napominjem da su sudovi Sjedinjenih Američkih Država općenito odlučivali da se sportske lige ne bi trebale smatrati „kartelima”. Međutim, u pravnoj teoriji u SAD-u mišljenja o najprikladnijem načinu na koji bi se aktivnosti sportskih saveza trebali razmatrati u okviru prava tržišnog natjecanja, podijeljena su. Usporediti, s upućivanjem na sudsku praksu i stručnu literaturu, Roberts, G. R., „The antitrust status of sports leagues revisited”, Tulane Law Review, sv. 64., br. 1,  1989., str. 117.; Ross, S. F. i Szymanski, S., „Antitrust and inefficient joint ventures: why sports leagues should look more like McDonald’s and less like the United Nations”, Marquette Sports Law Review, sv. 16., br. 2, 2006., str. 213; i Dabscheck, B., „The sporting cartel in history”, Sport in History, sv. 28., br. 2, 2008., str. 329.
62       Komunikacija Komisije – Smjernice o primjenjivosti članka 101. [UFEU-a] na sporazume o horizontalnoj suradnji (SL 2023., C 259, str. 1.), t. 278. do 304.
63       Vidjeti presudu od 15. prosinca 1994., DLG (C-250/92, EU:C:1994:413, t. 28. do 45.).
64       Vidjeti moje mišljenje u predmetu CD Tondela, t. 43. do 45.
65       Ibid., t. 29. i 38.
66       Vidjeti u tom pogledu članak 1. stavak 2. točku (b) FFAR-a.
67       Usput napominjem da bi, ako i u mjeri u kojoj je cilj takvih pravila osigurati da posrednici djeluju u najboljem interesu svojih klijenata, izbjegavajući sukobe interesa, ta pravila, prema sudskoj praksi iz predmeta Meca-Medina, mogla biti opravdana ili izuzeta u skladu s člankom 101. stavkom 3. UFEU-a. Vidjeti više u nastavku.
68       Vidjeti t. 56. do 74. tog mišljenja.
69       Vidjeti presudu FIFA, t. 100. do 102. i navedenu sudsku praksu.
70       Vidjeti u tom pogledu točku 171. ovog mišljenja.
71       Vidjeti u tom pogledu moje mišljenje u predmetu ROGON, t. od 35. do 37.
72       Vidjeti, među ostalim, presudu FIFA, t. 154. i 155. i navedenu sudsku praksu.
73       O tom pitanju općenito vidjeti Monti, G., „Article 81 EC and public policy”, Common Market Law Review, sv. 39., br. 5, 2002., str. 1057.
74       Vidjeti u tom smislu presudu FIFA, t. 153. i navedenu sudsku praksu.
75       Vidjeti u tom pogledu komunikaciju Komisije – Obavijest – Smjernice o primjeni članka 81. stavka 3. [EZ] (SL 2004., C 101, str. 97.) (u daljnjem tekstu: Smjernice iz 2004.), t. 102. do 104.
76       Za više pojedinosti vidjeti Brook, O., „Struggling with Article 101(3) TFEU: Diverging approaches of the Commission, EU Courts, and five competition authorities”, Common Market Law Review, sv. 56., br. 1, 2019., str. 121. do 156.
77       Vidjeti, primjerice, presudu Superleague, t. 237. i 238.
78       Vidjeti presudu Royal Antwerp, t. 120. i navedenu sudsku praksu.
79       Vidjeti, primjerice, točke 341. i 559. Smjernica na koje se upućuje u bilješci 62. ovog mišljenja i točku 56. Smjernica iz 2004.
80       Moje isticanje.
81       Vidjeti osobito članak 36., članak 45. stavak 3., članak 52. stavak 1. i članak 65. stavak 1. UFEU-a.
82       U tom pogledu gotovo da nije potrebno uputiti na ustaljenu sudsku praksu o „obveznim zahtjevima” ili „prevladavajućim razlozima u javnom interesu”, koji mogu opravdati ograničenja pravila o slobodnom kretanju, a koja potječe iz povijesne presude Cassis de Dijon: presuda od 20. veljače 1979., Rewe-Zentral (120/78, EU:C:1979:42, t. 8.).
83       Vidjeti presudu FIFA, t, 83.
84       Vidjeti tom smislu, primjerice, presudu od 12. svibnja 2022., Servizio Elettrico Nazionale i dr. (C-377/20, EU:C:2022:379, t. 42. i 43. i navedenu sudsku praksu) (u daljnjem tekstu: presuda SEN).
85       Vidjeti primjer iz mišljenja nezavisnog odvjetnika M. Szpunara u predmetu FIFA, (C-650/22, EU:C:2024:375, t. 35.).
86       Vidjeti osobito presudu od 25. listopada 1977., Metro SB-Großmärkte/Komisija (26/76, EU:C:1977:167, t. 21.) (moje isticanje). U pravnoj teoriji, vidjeti, između ostalog, Lugard, P. i Hancher, L. „Honey, I shrunk the article! A critical assessment of the Commission’s Notice on Article 81(3) of the EC Treaty”, European Competition Law Review, sv. 25, br. 7, 2004., str. 410.; i Bourgeois, J., H., J. i Bocken, J., „Guidelines on the application of Article 81(3) of the EC Treaty of how to restrict a restriction”, Legal Issues of Economic Integration, sv. 32., br. 2, 2005., str. 111. do 121.
87       Istina je da posljednjih godina nije nastalo mnogo sudske prakse u vezi s člankom 101. stavkom 3. UFEU-a. Presude koje se čine ključnima u tom pogledu su presude od 6. listopada 2009., GlaxoSmithKline Services i dr./Komisija i dr. (C-501/06 P, C-513/06 P, C-515/06 P i C-519/06 P, EU:C:2009:610) (u daljnjem tekstu: presuda GlaxoSmithKline), i od 11. rujna 2014., MasterCard i dr./Komisija (C-382/12 P, EU:C:2014:2201) (u daljnjem tekstu: presuda MasterCard).
88       U nogometnom ekosustavu, u kojem je pružanje različitih usluga međusobno povezano, pri ocjeni koristi koje proizlaze iz određenih pravila potrebno je uzeti u obzir cjelokupni sustav čiji su ta pravila dio, uključujući, prema potrebi, sve objektivne prednosti koje iz njih proizlaze, ne samo na tržištima za koja je utvrđeno ograničenje (u ovom slučaju, na tržištima na kojima postoji konkurencija posrednika i/ili klubova), nego i na drugim tržištima s kojima su ona u interakciji. Vidjeti u tom smislu presudu MasterCard, t. 236. i 237.
89       Vidjeti, primjerice, komunikaciju Komisije „Developing the European dimension in sport” od 18. siječnja 2011., COM(2011) 12 final, t. 4.1.
90       Vidjeti, primjerice, Ured Ujedinjenih naroda za droge i kriminal, „Global report on corruption in sport”, 2022. (dostupno na internetu), str. 3.
91       Vidjeti i moje mišljenje u predmetu ROGON, t. 49.
92       Vidjeti osobito presudu od 23. studenoga 2006., Asnef-Equifax (C-238/05, EU:C:2006:734, t. 64. do 71.).
93       Točka 195. presude. Vidjeti i presudu GlaxoSmithKline, t. 92., presudu Royal Antwerp, t. 121. i 122. i presudu FIFA, t. 154.
94       Vidjeti u tom smislu presudu MasterCard, t. 241.
95       Vidjeti po analogiji presudu Superligue, t. 144. do 146. Vidjeti i presudu Piau, t. 92.
96       Vidjeti u tom smislu presudu ISU, t. od 133. do 139.; presudu Superleague, t. 146. do 152.; i presudu FIFA, t 111.
97       Vidjeti, općenito, Europska komisija, Izvješće o tržišnom natjecanju u profesionalnim uslugama, navedeno u bilješci 52. ovog mišljenja, osobito str. 9. i 10.; „Communication on professional services – Scope for more reform – Follow-up to the Report on competition in professional services” (COM(2005) 405 final), posebno t. 10. do 13. te 33.; i OECD, „Competition and regulation in professions and occupations – OECD roundtables on competition policy papers”, 2024., osobito str. 6., 13., 14., 29., 31. i 47.
98       Vidjeti dokumente navedene u prethodnim bilješkama. Vidjeti i, u drugim jurisdikcijama, Kanadski ured za tržišno natjecanje, „Self-regulated professions, balancing competition and regulation”, Izvješće, 11. prosinca 2007. i Australski ured za tržišno natjecanje i zaštitu potrošača, „Regulation, competition and the professions”, 13. srpnja 2001. Oba su dostupna na internetu.
99       Navedeno u bilješkama 52. i 97. ovog mišljenja, t. 49. do 53.
100       Vidjeti, primjerice, presudu od 28. veljače 2013., Ordem dos Técnicos Oficiais de Contas (C-1/12, EU:C:2013:127, t. 68., 69. i 82.) (u daljnjem tekstu: presuda OTOC).
101       Vidjeti u tom smislu presude MOTOE, t. 51. i 52.; OTOC, t. 62. i 88. do 92.; ISU, t. 144. do 146.; i Superleague, t. 176. Vidjeti i rješenje od 23. veljače 2006., Piau/Komisija (C-171/05 P, EU:C:2006:149, t. 38.).
102       U vezi s tim, moglo bi biti zanimljivo primijetiti da se čini da određena izvješća koja je Komisija naručila prethodnih godina upućuju na to da bi sustav licenciranja mogao biti potreban kako bi se osiguralo dobro upravljanje u profesiji posrednika u nogometu. Vidjeti, primjerice, „Study on sports agents in the European Union”, studeni 2009., str. 7., 84. do 91. i 107. do 132.; i Parrish, R., i sur., Promoting and Supporting Good Governance in the European Football Agents Industry – Final Report, 2019., str. 56. do 70. (u daljnjem tekstu: Parrishovo izvješće). Osim toga, Europski parlament je u svojoj Rezoluciji od 17. lipnja 2010. o agentima igrača u sportu (2011/C 236 E/14) također izrazio stajalište da je sustav licenciranja za posrednike u nogometu nužan.
103       Vidjeti točke 100. do 104. presude Piau. U žalbenom postupku vidjeti rješenje od 23. veljače 2006., Piau/Komisija (C-171/05 P, EU:C:2006:149, t. 38.).
104       Primjerice, bez predmetnih pravila posrednici bi strankama mogli predložiti primjenu nižih naknada pro quota, ako zastupaju više od jedne stranke u transakciji
105       Vidjeti, u tom pogledu, Parrishovo izvješće, str. 78. do 84.
106       Vidjeti u tom pogledu, s upućivanjem na sudsku praksu, moje mišljenje u predmetu CD Tondela, t. 58. i 79.
107       Za ustaljena načela o tom pitanju, vidjeti i presudu od 12. siječnja 2023., HSBC Holdings i dr./Komisija (C-883/19 P, EU:C:2023:11, t. 113. i 114. i navedenu sudsku praksu).
108       T. 112. i 113. presude Superleague.
109       Ibid., t. 117.
110       Vidjeti, primjerice, presudu Superleague, t. 129. i, u novije vrijeme, presudu od 25. veljače 2025., Alphabet i dr. (C-233/23, EU:C:2025:110, t. 54. i navedenu sudsku praksu) (u daljnjem tekstu: presuda Alphabet).
111       Vidjeti, primjerice, presudu od 19. travnja 2018., MEO – Serviços de Comunicações e Multimédia (C-525/16, EU:C:2018:270, t. 24. i navedenu sudsku praksu).
112       Vidjeti, primjerice, mišljenje nezavisnog odvjetnika N. Wahla u predmetu Autortiesību un komunicēšanās konsultāciju aģentūra/Latvijas Autoru apvienība (C-177/16, EU:C:2017:286, t. 36. do 54.) (u daljnjem tekstu: mišljenje u predmetu AKKA-LAA).
113       Ibid., t. 3. i 4. Vidjeti i mišljenje nezavisnog odvjetnika P. Pitruzzelle u predmetu SABAM (C-372/19, EU:C:2020:598, t. 23. do 25.).
114       Vidjeti u tom smislu presude od 14. veljače 1978., United Brands i United Brands Continentaal/Komisija (27/76, EU:C:1978:22); od 14. rujna 2017., Autortiesību un komunicēšanās konsultāciju aģentūra/Latvijas Autoru apvienība (C-177/16, EU:C:2017:689, t. 35.) (u daljnjem tekstu: presuda AKKA-LAA); i od 25. studenoga 2020., SABAM (C-372/19, EU:C:2020:959, t. 28.) (u daljnjem tekstu: presuda SABAM).
115       Vidjeti u tom smislu točke 56. do 58. presude AKKA-LAA.
116       Vidjeti, primjerice, presude od 30. siječnja 1974., BRT i Société belge des auteurs, compositeurs et éditeurs (127/73, EU:C:1974:6, t. 10. do 15.); od 6. listopada 1994., Tetra Pak/Komisija (T-83/91, EU:T:1994:246, t. 140.); i od 22. studenoga 2001., AAMS/Komisija (T-139/98, EU:T:2001:272, t. 79.).
117       Vidjeti u tom smislu presudu AKKA-LAA, t. 36.; presudu SABAM, t. 31.; i mišljenje nezavisnog odvjetnika N. Wahla u predmetu AKKA-LAA, t. 131.
118       Vidjeti u teoriji, i navedenu sudsku praksu, Lianos, I., Korah, V. i Siciliani, P., Competition Law – Analysis, Cases, & Materials, Oxford University Press, 2019., str. 1228.; i O'Donoghue, R. i Padilla, J., The Law and Economics of Article 102 TFEU, 3. izdanje, Hart Publishing, 2020., str. 294. do 315.
119       Vidjeti točku 36. presude Superleague.
120       Vidjeti u tom pogledu točku 149. presude Superleague.
121       Vidjeti i točku 80. mojeg mišljenja u predmetu CD Tondela.
122       Vidjeti osobito točke 124. do 126. i 131. presude.
123       Presuda SEN, t. 44. do 48. te 65. do 77.; presude od 19. siječnja 2023., Unilever Italia Mkt. Operations (C-680/20, EU:C:2023:33, t. 39.); i od 10. rujna 2024., Google i Alphabet/Komisija (Google Shopping) (C-48/22 P, EU:C:2024:726, t. 165. do 167.) (u daljnjem tekstu: presuda Google Shopping); i presuda Alphabet, t. 37., 38. i 54. do 58.).
124       Vidjeti u tom smislu presude Superleague, t. 131. i Google Shopping, t. 167. Vidjeti i moje mišljenje u spojenim predmetima Illumina i Grail/Komisija (C-611/22 P i C-625/22 P, EU:C:2024:264, t. 230.).
125       To proizlazi iz sudske prakse navedene u točki 116. ovog mišljenja. Vidjeti po analogiji i presudu od 22. listopada 2015., AC-Treuhand/Komisija (C-194/14 P, EU:C:2015:717, t. 27. i 34. do 36.).
126       Ovo je još jedan element koji nije važan. Vidjeti u tom smislu presude MOTOE, t. 27. i OTOC, t. 56. i navedenu sudsku praksu.
127       Vidjeti presudu FIFA, t. 118. i navedenu sudsku praksu.
128       Vidjeti u tom smislu presudu Superleague, t. 135. do 137. i navedenu sudsku praksu.
129       T. 119. presude.
130       U pogledu toga, vidjeti nedavnu presudu Alphabet, t. 70. i 71. i navedenu sudsku praksu.
131       Vidjeti, među ostalim, presudu Superleague, t. 247. i navedenu sudsku praksu.
132       Vidjeti, primjerice, presudu TopFit, t. 39. i navedenu sudsku praksu.
133       Ibid., t. 49.
134       Vidjeti presudu Superleague, t. 251. i 252. i navedenu sudsku praksu.
135       Vidjeti u tom smislu presudu Royal Antwerp, t. 143.
136       Vidjeti osobito članak 2. FFAR-a.
137       Vidjeti članak 3. stavak 3. FFAR-a.
138       Presuda od 29. ožujka 2011., Komisija/Italija (C-565/08, EU:C:2011:188, t. 47. do 54.).
139       Vidjeti, po analogiji, presudu od 22. prosinca 2022., Airbnb Ireland i Airbnb Payments UK (C‑83/21, EU:C:2022:1018, t. 45., 50. i 51.).
140       Vidjeti u tom smislu presudu FIFA, t. 95. i navedenu sudsku praksu.
141       Presuda od 9. siječnja 2025., Mousse (C-394/23, EU:C:2025:2, t. 45. i navedena sudska praksa) (u daljnjem tekstu: presuda Mousse).
142       Ibid., t. 51. i navedena sudska praksa.
143       Ibid., t. 46. i 47. i navedena sudska praksa. Vidjeti i uvodnu izjavu 47. OUZP-a.
144       Vidjeti osobito članak 15. stavak 1. UFEU-a koji propisuje da „institucije, tijela, uredi i agencije Unije, radi promicanja dobrog upravljanja i osiguranja sudjelovanja civilnog društva, pri svome radu koliko je god to moguće poštuju načelo otvorenosti djelovanja” (moje isticanje). Vidjeti i članak 15. stavke 2. i 3. UFEU-a i članak 11. stavke 1. do 3. UEU-a.
145       Moje isticanje.
146       Presuda od 4. listopada 2024., Koninklijke Nederlandse Lawn Tennisbond (C-621/22, EU:C:2024:858, t. 42. i navedena sudska praksa).
147       Ibid., t. 43. i navedena sudska praksa.
148       Usput napominjem da je, prema FIFA-inu Izvješću o posrednicima za igrače za 2024., od 5. prosinca 2024., ukupno 7558 osoba imalo licenciju posrednika u nogometu. To podrazumijeva znatan opseg potencijalne obrade podataka, što je u skladu s pojmom „velikog opsega” iz uvodne izjave 91. OUZP-a, koja se odnosi na obradu „znatne količine” osobnih podataka koja može utjecati na velik broj ispitanika. Takva kategorizacija ima određene posljedice prema odredbama OUZP-a.
149       Presuda Mousse, t. 50. i navedena sudska praksa.
150       Vidjeti osobito presudu od 4. srpnja 2023., Meta Platforms i dr. (Opći uvjeti uporabe društvene mreže) (C-252/21, EU:C:2023:537, t. 116.).