62023CC0798
MIŠLJENJE NEZAVISNOG ODVJETNIIKA
JEANA RICHARDA DE LA TOURA
od 10. travnja 2025. (
1
)
Predmet C‑798/23 [Abbottly] (
i
)
Minister for Justice
protiv
SH
(zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Supreme Court (Vrhovni sud, Irska))
„Zahtjev za prethodnu odluku – Pravosudna suradnja u kaznenim stvarima – Okvirna odluka 2002/584/PUP – Europski uhidbeni nalog – Članak 4.a stavak 1. – Razlozi za neizvršenje europskog uhidbenog naloga – Pojam ‚suđenje koje je rezultiralo odlukom’ – Pretvaranje sporedne kazne policijskog nadzora u kaznu oduzimanja slobode”
I. Uvod
1.
Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 4.a stavka 1. Okvirne odluke Vijeća 2002/584/PUP od 13. lipnja 2002. o Europskom uhidbenom nalogu i postupcima predaje između država članica (
2
), kako je izmijenjena Okvirnom odlukom Vijeća 2009/299/PUP od 26. veljače 2009. (
3
).
2.
Zahtjev je upućen u okviru postupka koji se odnosi na izvršenje, u Irskoj, europskog uhidbenog naloga izdanog protiv osobe SH radi izvršenja kazne oduzimanja slobode u Latviji.
3.
Iz članka 4.a stavka 1. Okvirne odluke 2002/584 proizlazi da pravosudno tijelo izvršenja može odbiti izvršiti europski uhidbeni nalog izdan radi izvršenja kazne zatvora ili mjere oduzimanja slobode ako se osoba nije osobno pojavila na suđenju koje je rezultiralo odlukom, osim ako su nastale određene okolnosti navedene u toj odredbi.
4.
Supreme Court (Vrhovni sud, Irska) u biti pita Sud odnosi li se pojam „suđenje koje je rezultiralo odlukom”, naveden u toj odredbi, na postupak na temelju kojeg sud, zbog nepoštovanja uvjeta povezanih s prethodno izrečenom sporednom kaznom policijskog nadzora, može naložiti da se ta kazna pretvori u kaznu oduzimanja slobode u trajanju jednakom polovici trajanja neizdržane kazne policijskog nadzora.
5.
U ovom ću mišljenju iznijeti razloge zbog kojih smatram da na to pitanje valja odgovoriti potvrdno.
II. Činjenice u glavnom postupku i prethodna pitanja
6.
Valmieras rajona tiesa (Općinski sud u Valmieri, Latvija) i Jēkabpils rajona tiesa (Općinski sud u Jēkabpilsu, Latvija) osudile su 2014. osobu SH za dva kaznena djela, pri čemu joj je u svakom od tih postupaka izrečena kazna zatvora i određen policijski nadzor. Te su kazne 27. listopada 2015. objedinjene u kaznu oduzimanja slobode u ukupnom trajanju od četiri godine i devet mjeseci, uz koju je izrečena sporedna kazna policijskog nadzora u trajanju od tri godine. U skladu s latvijskim pravom, izvršenje te sporedne kazne počelo je u trenutku kad je osoba SH izdržala kaznu oduzimanja slobode.
7.
Osoba SH nije poštovala obvezu koja se zahtijeva u okviru policijskog nadzora, da se javi u policijsku postaju u roku od tri radna dana od puštanja na slobodu iako je prethodno obaviještena o tome da joj inače može biti izrečena upravna sankcija. Stoga je Zemgales rajona tiesa (Općinski sud u Zemgaleu, Latvija) 11. i 27. svibnja 2020. proglasila osobu SH krivom za upravni prekršaj te joj je na temelju toga naložila plaćanje dviju novčanih kazni.
8.
U slučaju da se u istoj godini izreknu dvije kazne zbog nepoštovanja pravila policijskog nadzora u latvijskom se pravu predviđa mogućnost da nadležni sud sporednu kaznu koja nije izvršena zamijeni oduzimanjem slobode, pri čemu se jedan dan oduzimanja slobode računa kao dva dana policijskog nadzora. Stoga se to pretvaranje kazne provodi na temelju fiksnog i unaprijed utvrđenog omjera.
9.
U lipnju 2020. Jekabpilio policijos nuovadą (Policijska postaja u Jēkabpilsu, Latvija) tražila je od Zemgales rajone tiese (Općinski sud u Zemgaleu) da preostalo razdoblje mjere policijskog nadzora pod koji je stavljena osoba SH pretvori u oduzimanje slobode.
10.
Sudski poziv poslan je 25. lipnja 2020. preporučenom poštom na prijavljeno mjesto boravišta osobe SH u Jēkabpilsu. Taj poziv nije preuzet te je vraćen pošiljatelju 31. srpnja 2020.
11.
Rasprava je 19. kolovoza 2020. održana pred Zemgales rajonom tiesom (Općinski sud u Zemgaleu) u odsutnosti osobe SH. Istog je dana taj sud donio odluku kojom se nalaže da se još neizdržan dio kazne policijskog nadzora pod koji je stavljena osoba SH, odnosno razdoblje od dvije godine i dva dana, pretvori u kaznu oduzimanja slobode u trajanju od jedne godine i jednog dana, u skladu s omjerom predviđenim u članku 45. stavku 5. Krimināllikumsa (Kazneni zakonik) (u daljnjem tekstu: latvijski Kazneni zakonik). Ta je odluka poslana osobi SH, ali vraćena je pošiljatelju zbog nepreuzimanja. Osoba SH nije podnijela ni žalbu protiv navedene odluke.
12.
Protiv osobe SH izdan je 26. veljače 2021. europski uhidbeni nalog radi izvršenja kazne oduzimanja slobode koju je Zemgales rajona tiesa (Općinski sud u Zemgaleu) izrekla 19. kolovoza 2020.
13.
Presudom od 27. srpnja 2022. High Court (Visoki sud, Irska) odbio je predaju osobu SH na temelju prenošenja članka 4.a stavka 1. Okvirne odluke 2002/584 u irsko pravo.
14.
Budući da je High Court (Visoki sud) uskratio mogućnost Ministeru for Justice and Equality (ministar pravosuđa i jednakosti, Irska) (u daljnjem tekstu: ministar pravosuđa) da podnese žalbu protiv te odluke Courtu of Appeal (Žalbeni sud, Irska), ministar pravosuđa zatražio je da mu se omogući da protiv navedene presude podnese žalbu Supreme Courtu (Vrhovni sud), što mu je odobreno 19. siječnja 2023.
15.
Taj sud smatra da je latvijski postupak u kojem je sporedna kazna policijskog nadzora pretvorena u kaznu oduzimanja slobode jednak opozivu uvjetne odgode izvršenja kazne koji, kao što to proizlazi iz presude od 22. prosinca 2017., Ardic (
4
), nije obuhvaćen područjem primjene članka 4.a stavka 1. Okvirne odluke 2002/584. Naime, prisilna priroda policijskog nadzora može se izjednačiti s obvezama koji se sustavno nalažu u okviru odgode izvršenja kazne.
16.
U tom pogledu sud koji je uputio zahtjev ističe da iz te presude proizlazi da pojam „odluka” u smislu te odredbe ne obuhvaća odluku o izvršenju ili primjeni ranije izrečene kazne oduzimanja slobode, kao što je opoziv odgode izvršenja, osim u slučaju kad ta odluka ima za cilj ili posljedicu izmjenu vrste ili visine te kazne i kad je tijelo koje ju je donijelo pritom raspolagalo određenom diskrecijskom ovlašću (
5
).
17.
Međutim, taj sud utvrđuje da je u ovom slučaju razdoblje policijskog nadzora počelo u trenutku u kojem je osoba SH izdržala kaznu oduzimanja slobode. Nije donesena nikakva nova sudska odluka kojom se mijenja vrsta ili visina ranije izrečene kazne oduzimanja slobode jer se u slučaju nepoštovanja uvjeta policijskog nadzora za izračun trajanja oduzimanja slobode koje se može izreći upotrebljava aritmetički izračun predviđen latvijskim pravom. Stoga je na Zemgales rajoni tiesi (Općinski sud u Zemgaleu) jedino da odluči treba li izreći dodatnu kaznu oduzimanja slobode čije je trajanje određeno zakonom.
18.
Zbog toga je sud koji je uputio zahtjev privremeno smatrao da predaju ne treba odbiti zbog toga što kazna oduzimanja slobode izrečena 19. kolovoza 2020. nije predstavljala novu kaznu. Naime, uvjeti i parametri oduzimanja slobode nakon povreda koje je počinila osoba SH bili su jasni i provjerljivi te nisu zahtijevali novu odluku ili izmjenu vrste ili visine prvotne kazne.
19.
Međutim, taj sud iznosi određene dvojbe u pogledu tog rješenja.
20.
Naime, napominje da se kazna o kojoj je riječ u glavnom postupku razlikuje od kazne o kojoj je riječ u presudi Ardic. Stoga, iako je mogućnost nove kazne zatvora bila sadržana u kazni izrečenoj 2015., na temelju presude koju je donijela Zemgales rajona tiesa (Općinski sud u Zemgaleu) druga stranka u žalbenom postupku nije bila dužna samo „izdržati, dijelom ili čak u cijelosti, prvotno određene kazne oduzimanja slobode” (
6
).
21.
Sud koji je uputio zahtjev u tom pogledu ističe da je druga stranka u žalbenom postupku izdržala kaznu oduzimanja slobode koja joj je prvotno određena. Stoga se može smatrati je kazna koju joj je izrekla Zemgales rajona tiesa (Općinski sud u Zemgaleu) uključivala izmjenu vrste ili visine ranije izrečene kazne time što je kazna policijskog nadzora pretvorena u dodatnu kaznu zatvora.
22.
Usto, Zemgales rajona tiesa (Općinski sud u Zemgaleu) raspolagala je diskrecijskom ovlašću u pogledu mogućnosti izricanja takve kazne osobi SH, iako nije imala nikakvu diskrecijsku ovlast u pogledu njezina trajanja. Stoga sud koji je uputio zahtjev navodi da ne može zaključiti da je odgovor na pitanje koje se postavlja o tumačenju i primjeni članka 4.a stavka 1. Okvirne odluka 2002/584, u okolnostima žalbe koja mu je podnesena, toliko očit da ne ostavlja mjesta nikakvoj razumnoj sumnji.
23.
U tim je okolnostima Supreme Court (Vrhovni sud) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:
„1.
Ako se predaja tražene osobe zahtijeva radi izvršenja kazne oduzimanja slobode koja joj je izrečena zbog povrede uvjetâ ranije određene kazne policijskog nadzora, u okolnostima u kojima je sud koji je izrekao tu kaznu oduzimanja slobode raspolagao marginom prosudbe za izricanje takve kazne (ali ne i za određivanje trajanja takve kazne u slučaju njezina izricanja), smatra li se postupak koji je doveo do izricanja [navedene] kazne oduzimanja slobode dijelom ‚suđenja koje je rezultiralo odlukom’ u smislu članka 4.a stavka 1. Okvirne odluke [2002/584]?
2.
Može li se smatrati da se na odluku o pretvaranju kazne policijskog nadzora u kaznu oduzimanja slobode u okolnostima navedenima u prvom pitanju, koja je imala za cilj ili posljedicu izmjenu vrste i/ili visine kazne ranije izrečene traženoj osobi i, konkretno, kazne policijskog nadzora koja je činila dio ranije izrečene kazne, primjenjuje iznimka iz točke 77. presude Ardic?”
24.
Ministar pravosuđa, osoba SH, rumunjska vlada i Europska komisija podnijeli su pisana očitovanja i sudjelovali su na raspravi održanoj 9. siječnja 2025.
25.
Budući da je odvjetnik osobe SH obavijestio tajništvo Suda da se ona nalazi u zatvoru u Latviji, Sud je odlukom predsjednika Suda od 26. travnja 2024. uputio zahtjev za pružanje informacija sudu koji je uputio zahtjev uputio kako bi se utvrdilo je li odgovor Suda na zahtjev za prethodnu odluku koristan za rješenje spora u glavnom postupku.
26.
U odgovoru od 10. svibnja 2024. sud koji je uputio zahtjev potvrdio je da se osoba SH nalazi u zatvoru u Latviji i da je predana latvijskim tijelima prilikom izvršenja europskog uhidbenog naloga od 17. veljače 2021., ali je naveo da je odgovor na zahtjev za prethodnu odluku i dalje koristan za rješenje spora u glavnom postupku jer osoba SH nije predana u okviru izvršenja europskog uhidbenog naloga o kojem je riječ u glavnom postupku i stoga nije isključeno da latvijska tijela mogu primijeniti mehanizam predviđen člankom 27. Okvirne odluke 2002/584 radi izvršenja kazne oduzimanja slobode koja joj je izrečena.
III. Analiza
27.
Sud koji je uputio zahtjev svojim dvama pitanjima koja, prema mojem mišljenju, valja ispitati zajedno, u biti traži od Suda da odluči treba li članak 4.a stavak 1. Okvirne odluke 2002/584 tumačiti na način da se pojam „suđenje koje je rezultiralo odlukom”, naveden u toj odredbi, odnosi na postupak na temelju kojeg sud, zbog nepoštovanja uvjeta povezanih s prethodno izrečenom sporednom kaznom policijskog nadzora, može naložiti da se ta kazna pretvori u kaznu oduzimanja slobode u trajanju jednakom polovici trajanja neizdržane kazne policijskog nadzora.
28.
Iako ministar pravosuđa i rumunjska vlada predlažu da se na to pitanje odgovori niječno, pri čemu u biti iznose rasuđivanje koje se temelji na presudi Ardic, osoba SH i Komisija predlažu da se na navedeno pitanje odgovori potvrdno, pri čemu odstupaju od te presude.
29.
Dijelim stajalište koje zagovaraju osoba SH i Komisija.
30.
Prije nego što iznesem razloge zbog kojih smatram da postupak okončan sudskom odlukom kojom se kazna policijskog nadzora pretvara u kaznu oduzimanja slobode predstavlja „suđenje koje je rezultiralo odlukom” u smislu članka 4.a stavka 1. Okvirne odluke 2002/584, važno je jasno utvrditi što uključuje ta prva kazna i pod kojim je uvjetima nadležan sud može izreći.
31.
U tom pogledu valja uputiti na članak 45. latvijskog Kaznenog zakonika, naslovljen „Policijski nadzor”, koji je glasio kako slijedi (
7
):
„(1)   Policijski nadzor jest sporedna kazna koju sud može izreći kao obveznu mjeru kako bi nadzirao ponašanje osobe puštene iz ustanove u kojoj je boravila dok joj je bila oduzeta sloboda i kako bi se na tu osobu mogla primjenjivati ograničenja koja odredi policijska ustanova. […]
(2)   Kazna policijskog nadzora izriče se samo kad je izrečena kazna oduzimanja slobode, u slučajevima predviđenima posebnim dijelom ovog zakona, u trajanju od najmanje jedne i ne dulje od tri godine.
[…]
(4)   Ako osuđena osoba počini novo kazneno djelo dok izdržava sporednu kaznu, sud neizdržani dio sporedne kazne zamjenjuje oduzimanjem slobode i određuje pravomoćnu kaznu u skladu s odredbama predviđenima u člancima 51. i 52. ovog zakona.
(5)   Ako osoba koja je sudskom presudom stavljena pod policijski nadzor u zloj vjeri ne poštuje uvjete te mjere, sud na zahtjev policijske ustanove može još neizdržan dio sporedne kazne zamijeniti oduzimanjem slobode, pri čemu se dva dana policijskog nadzora računaju kao jedan dan oduzimanja slobode.
(6)   Povreda odredbi o policijskom nadzoru počinjena je u zloj vjeri ako je osuđenoj osobi u razdoblju od jedne godine dvaput izrečena upravna kazna za takvu povredu.”
32.
U okviru ovog predmeta osobito je relevantan članak 45. stavak 5. latvijskog Kaznenog zakonika jer se njime predviđa mogućnost da nadležni sud, na zahtjev nadležnog policijskog tijela, kaznu policijskog nadzora pretvori u kaznu oduzimanja slobode u slučaju da osuđena osoba u zloj vjeri nije poštovala uvjete povezane s tom prvom kaznom. Stoga se za dio kazne policijskog nadzora koji još treba izdržati to pretvaranje provodi na temelju fiksnog zakonskog omjera koji uključuje jedan dan oduzimanja slobode za dva dana preostalog policijskog nadzora.
33.
Kako bi se dokazalo da je takva odluka o pretvaranju kazne obuhvaćena područjem primjene članka 4.a stavka 1. Okvirne odluke 2002/584, najprije valja podsjetiti na to da se prema ustaljenoj sudskoj praksi tom okvirnom odlukom nastoji – uvođenjem pojednostavnjenog i učinkovitog sustava predaje osuđenih osoba ili osoba osumnjičenih da su prekršile kazneni zakon – olakšati i ubrzati pravosudna suradnja u svrhu pridonošenja ostvarenju cilja dodijeljenog Uniji da postane područje slobode, sigurnosti i pravde, zasnivajući se pri tome na visokoj razini povjerenja koje mora postojati između država članica (
8
).
34.
Načelo uzajamnog priznavanja – koje se, u skladu s uvodnom izjavom 6. Okvirne odluke 2002/584, očituje u europskom uhidbenom nalogu predviđenom tom okvirnom odlukom kao prvoj konkretnoj mjeri – predstavlja „kamen temeljac” pravosudne suradnje u kaznenim stvarima. To je načelo izraženo u članku 1. stavku 2. navedene okvirne odluke, koji sadržava pravilo prema kojem su države članice obvezne izvršiti svaki europski uhidbeni nalog na temelju načela uzajamnog priznavanja i u skladu s odredbama te okvirne odluke (
9
).
35.
Iz toga slijedi, s jedne strane, da pravosudna tijela izvršenja mogu odbiti izvršiti europski uhidbeni nalog samo zbog razloga koji proizlaze iz Okvirne odluke 2002/584, kako je tumači Sud. S druge strane, dok je izvršenje europskog uhidbenog naloga načelo, odbijanje izvršenja zamišljeno je kao iznimka koja se mora usko tumačiti (
10
).
36.
Konkretno, članak 4.a stavak 1. Okvirne odluke 2002/584 predstavlja iznimku od pravila kojim se pravosudnom tijelu izvršenja nalaže da traženu osobu preda državi članici izdavateljici uhidbenog naloga i stoga je treba usko tumačiti (
11
).
37.
Iz samog teksta članka 4.a stavka 1. Okvirne odluke 2002/584 proizlazi da pravosudno tijelo izvršenja ima mogućnost odbiti izvršiti europski uhidbeni nalog izdan radi izvršenja kazne zatvora ili mjere oduzimanja slobode ako se osoba nije osobno pojavila na suđenju koje je rezultiralo odlukom, osim ako se u europskom uhidbenom nalogu navodi da su ispunjeni uvjeti utvrđeni u točkama (a) do (d) te odredbe (
12
).
38.
U tom pogledu valja istaknuti da se navedenom odredbom tako želi ograničiti mogućnost odbijanja izvršenja europskog uhidbenog naloga time što precizno i ujednačeno nabraja uvjete pod kojima se ne može odbiti priznavanje i izvršenje odluke donesene nakon suđenja na kojem se osoba o kojoj je riječ nije osobno pojavila (
13
).
39.
Stoga je pravosudno tijelo izvršenja dužno izvršiti europski uhidbeni nalog, bez obzira na odsutnost osobe na suđenju koje je rezultiralo odlukom, ako se utvrdi postojanje jedne od okolnosti iz članka 4.a stavka 1. točaka (a), (b), (c) ili (d) Okvirne odluke 2002/584 (
14
).
40.
Naime, ni u jednom od slučajeva iz članka 4.a stavka 1. točaka (a) do (d) Okvirne odluke 2002/584 izvršenje europskog uhidbenog naloga ne ugrožava prava obrane dotične osobe ni na pravo na djelotvoran pravni lijek ni na pošteno suđenje, kako su utvrđena u članku 47. i članku 48. stavku 2. Povelje Europske unije o temeljnim pravima (
15
).
41.
Prije nego što treba provjeriti postojanje jedne od okolnosti iz članka 4.a stavka 1. točaka (a), (b), (c) ili (d) Okvirne odluke 2002/584, pravosudno tijelo izvršenja ipak treba utvrditi je li riječ o situaciji u kojoj se tražena osoba nije osobno pojavila na „suđenju koje je rezultiralo odlukom” u smislu te odredbe.
42.
Prema ustaljenoj sudskoj praksi Suda pojam „suđenje koje je rezultiralo odlukom” iz navedene odredbe, treba razumjeti kao autonoman pojam prava Unije i ujednačeno ga tumačiti na njezinu području, neovisno o kvalifikacijama u državama članicama (
16
). Taj pojam treba razumjeti tako da određuje postupak koji je doveo do sudske odluke kojom je osoba čija se predaja traži u okviru izvršenja europskog uhidbenog naloga pravomoćno osuđena (
17
).
43.
Sud je naveo da se, u slučaju u kojem je postupak obuhvaćao više stupnjeva povodom kojih su donesene uzastopne odluke, od kojih je barem jedna donesena u odsutnosti, navedeni pojam odnosi na stupanj koji je doveo do posljednje od tih odluka, pod uvjetom da je sud o kojem je riječ nakon ispitivanja činjeničnih i pravnih okolnosti elemenata optužbe i obrane, što po potrebi obuhvaća uzimanje u obzir pojedinačnog položaja dotične osobe, pravomoćno odlučio o krivnji osobe o kojoj je riječ i osudio je na kaznu, kao što je mjera oduzimanja slobode (
18
).
44.
Sud je pojasnio i da, iako postupak u kojem se donosi presuda kojom se izriče jedinstvena kazna, u kojem se ponovno određuje visina prethodno izrečenih kazni zatvora, ne dovodi u pitanje utvrđenje krivnje iz tih prethodnih odluka, taj se postupak mora smatrati obuhvaćenim područjem primjene članka 4.a stavka 1. Okvirne odluke 2002/584, ako nadležnom tijelu dodjeljuje diskrecijsku ovlast i ako se u njemu donosi pravomoćna odluka o kazni (
19
).
45.
Suprotno tomu, kao što je Sud naglasio u presudi Ardic, odluka o izvršenju ili primjeni ranije izrečene kazne oduzimanja slobode nije „odluka” u smislu tog članka 4.a stavka 1., osim u slučaju kad utječe na utvrđenje krivnje ili ima za cilj ili učinak izmjenu vrste ili visine te kazne i kad je tijelo koje ju je donijelo pritom raspolagalo određenom diskrecijskom ovlašću (
20
).
46.
Iz toga slijedi da odluka o opozivu odgode izvršenja kazne zatvora – zbog toga što je dotična osoba prekršila objektivan uvjet te odgode tako što je počinila novo kazneno djelo tijekom razdoblja provjeravanja – nije obuhvaćena područjem primjene navedenog članka 4.a stavka 1. zato što ostavlja neizmijenjenom tu kaznu u pogledu njezine vrste i njezine visine (
21
).
47.
Nadalje, Sud je pojasnio da, s obzirom na to da tijelo nadležno za odlučivanje o takvom opozivu nije pozvano ponovno ispitati meritum predmeta u kojem je donesena osuđujuća kaznena presuda, okolnost da to tijelo raspolaže marginom prosudbe nije relevantna, s obzirom na to da mu potonja ne omogućava da izmijeni visinu ili vrstu kazne zatvora, kako je određeno odlukom kojom se konačno osuđuje tražena osoba (
22
).
48.
Stoga je Sud utvrdio usko tumačenje pojma „suđenje koje je rezultiralo odlukom” u smislu članka 4.a stavka 1. Okvirne odluke 2002/584. Istaknuo je da je takvo tumačenje te odredbe u skladu sa sudskom praksom Europskog suda za ljudska prava (
23
). Naime, na temelju te sudske prakse, s jedne strane, postupci koji se odnose na načine izvršenja kazni nisu obuhvaćeni područjem primjene članka 6. Europske konvencije za zaštitu ljudskih prava i temeljnih sloboda (
24
) i, s druge strane, mjere koje sud donese nakon izricanja pravomoćne kazne ili tijekom njezina izvršenja mogu se smatrati „kaznama” u smislu te konvencije samo ako mogu dovesti do ponovnog određivanja ili izmjene dosega prvotno izrečene kazne (
25
).
49.
I ministar pravosuđa i rumunjska vlada zagovarali su tezu prema kojoj situaciju o kojoj je riječ u glavnom postupku treba izjednačiti sa situacijom o kojoj je riječ u predmetu u kojem je donesena presuda Ardic. Prema njihovu mišljenju, drukčijim bi se pristupom dala prednost obliku u odnosu na sadržaj jer bi odluka o opozivu odgode izvršenja kazne oduzimanja slobode i odluka o pretvaranju kazne policijskog nadzora u kaznu oduzimanja slobode imale jednak učinak.
50.
Ne slažem se s tim mišljenjem. Naime, poput osobe SH i Komisije, smatram da situaciju o kojoj je riječ u glavnom postupku treba razlikovati od situacije u pogledu koje je donesena ta presuda zbog sljedećih razloga.
51.
Kao prvo, kad je riječ o zaštiti temeljnog prava kao što je pravo na pošteno suđenje, valja oprezno razmotriti argumente koji idu u prilog proširenju po analogiji uskog tumačenja koje je Sud mogao utvrditi u pogledu mjera koje su drukčije prirode iako imaju određene usporedive učinke.
52.
Naime, čini mi se važnim naglasiti da usko tumačenje koje valja utvrditi za članak 4.a stavak 1. Okvirne odluke 2002/584 ne može prikriti činjenicu da je optuženikovo pravo da sudjeluje u postupku koji se vodi protiv njega bitan element prava obrane te je općenitije od presudne važnosti za poštovanje prava na pošteno suđenje zajamčenog člankom 47. drugim i trećim stavkom te člankom 48. Povelje (
26
).
53.
U tom je pogledu, kao što je to naglasio Sud, ESLJP presudio da se osuđujućom presudom donesenom u odsutnosti neke osobe – za koju nije utvrđeno da se odrekla svojeg prava da sudjeluje na raspravi i da se brani ili da je imala namjeru izbjeći suđenje – koja nema mogućnost zahtijevati obnovu postupka, nakon što je saslušana o osnovanosti činjeničnih i pravnih okolnosti optužnice koja je protiv nje podignuta, očito uskraćivanje sudske zaštite (
27
).
54.
Nadalje, kad je riječ o nastanku i ciljevima članka 4.a Okvirne odluke 2002/584, Sud je već utvrdio da se tom odredbom nastoji osigurati visoka razina zaštite i omogućiti tijelu izvršenja da izvrši predaju dotične osobe unatoč odsutnosti na suđenju koje je rezultiralo njezinom osudom, uz istodobno puno poštovanje prava obrane. Konkretnije, kao što to izričito proizlazi iz članka 1. Okvirne odluke 2009/299, u vezi s njezinim uvodnim izjavama 1., 4., 8. i 15., taj članak 4.a unesen je u Okvirnu odluku 2002/584 kako bi se zaštitilo pravo okrivljenika na osobno pojavljivanje u kaznenom postupku koji je protiv njega pokrenut, čime se poboljšava uzajamno priznavanje sudskih odluka između država članica (
28
). Kao što je to naveo Sud, zakonodavac Unije odlučio je stoga tom pravu pridati posebnu važnost (
29
).
55.
Učinkovitost mehanizma europskog uhidbenog naloga stoga ne može staviti u drugi plan potrebu za jačanjem postupovnih prava osoba protiv kojih se vodi kazneni postupak.
56.
U tom smislu članak 4.a Okvirne odluke 2002/584 treba tumačiti i primjenjivati u skladu s člankom 47. drugim i trećim stavkom te člankom 48. Povelje koji, kao što se to precizira Objašnjenjima koja se odnose na Povelju (
30
), odgovaraju članku 6. EKLJP‑a. Stoga Sud mora osigurati da njegovo tumačenje članka 47. drugog i trećeg stavka i članka 48. Povelje zajamči razinu zaštite kojom se ne povređuje ona zajamčena člankom 6. EKLJP‑a, kako ga tumači ESLJP (
31
).
57.
Međutim, za razliku od pitanja koja se odnose na načine izvršenja ili primjene kazne, sudska odluka o osudi dotične osobe obuhvaćena je kaznenim aspektom članka 6. EKLJP‑a (
32
).
58.
U tom pogledu iz sudske prakse ESLJP‑a proizlazi da se jamstva iz članka 6. EKLJP‑a primjenjuju ne samo na utvrđenje krivnje, nego i na određivanje kazne. Poštovanje pravičnosti postupka tako podrazumijeva pravo osobe o kojoj je riječ da sudjeluje na raspravama, s obzirom na znatan utjecaj koji one mogu imati na visinu kazne koja će joj se izreći (
33
).
59.
Uzimajući u obzir tu sudsku praksu, važno je provjeriti može li se odluka koju bi se na prvi pogled moglo smatrati odlukom o izvršenju ili primjeni kazne zapravo izjednačiti s odlukom kojom se utvrđuje krivnja ili određuje kazna, u kojem bi slučaju trebalo primijeniti jamstva iz članka 6. EKLJP‑a.
60.
Kao drugo, valja utvrditi da se odluka o kojoj je riječ u ovom predmetu odnosi na sporednu kaznu i ne predstavlja odluku o izvršenju ili primjeni ranije izrečene kazne oduzimanja slobode, za razliku od odluke o kojoj je riječ u predmetu u kojem je donesena presuda Ardic. Stoga se situacija o kojoj je riječ u glavnom postupku ne odnosi na način izvršenja kazne oduzimanja slobode koji omogućuje osuđenoj osobi da izdrži takvu kaznu izvan zatvora, uz obvezu poštovanja niza uvjeta.
61.
Kao treće, postupak koji je policijsko tijelo pokrenulo pred nadležnim sudom na temelju članka 45. stavka 5. latvijskog Kaznenog zakonika dio je faze izvršenja sporedne kazne policijskog nadzora, pri čemu ta faza počinje nakon što je izdržana kazna oduzimanja slobode.
62.
U tom se postupku od nadležnog suda traži da odluči treba li neizdržani dio te kazne zamijeniti kaznom oduzimanja slobode zbog toga što osuđena osoba nije poštovala uvjete povezane s kaznom policijskog nadzora, pri čemu se jedan dan oduzimanja slobode računa kao dva dana policijskog nadzora.
63.
Suprotno zaključku do kojeg je Sud došao u presudi Ardic, takva se odluka ne može, prema mojem mišljenju, svesti na odluku o izvršenju ili primjeni kazne policijskog nadzora koja stoga ne bi bila, kad bi to bio slučaj, obuhvaćena područjem primjene članka 4.a stavka 1. Okvirne odluke 2002/584.
64.
Naime, postupak u kojem nadležni sud može odlučiti da će kaznu policijskog nadzora zamijeniti kaznom oduzimanja slobode jednak je izricanju nove kazne čija se priroda razlikuje od prvotno utvrđene kazne.
65.
Taj sud može izreći tu novu kaznu ako smatra da je to opravdano zbog toga što osuđena osoba nije poštovala uvjete povezane s kaznom policijskog nadzora. Stoga cilj eventualno izrečene kazne oduzimanja slobode nije kažnjavanje početnog kaznenog djela koje je dovelo do izricanja kazne policijskog nadzora kao sporedne kazne, nego posebne povrede uvjeta povezanih s tom potonjom kaznom. Stoga, nakon što ispita situaciju te osobe, navedeni sud treba odlučiti opravdavaju li te povrede pretvaranje običnog policijskog nadzora u oduzimanje slobode.
66.
Stoga smatram da je odluka o pretvaranju kazne o kojoj je riječ u glavnom postupku ipak obuhvaćena kategorijom odluka kojima se utvrđuje krivnja ili određuje kazna, a ne kategorijom odluka koje se odnose na načine izvršenja kazne. Takva odluka stoga treba biti obuhvaćena područjem primjene članka 4.a stavka 1. Okvirne odluke 2002/584.
67.
Slijedom toga, prema mojem mišljenju, valja smatrati da postupak u kojem je nadležni sud kaznu policijskog nadzora pretvorio u kaznu oduzimanja slobode na temelju članka 45. stavka 5. latvijskog Kaznenog zakonika treba izjednačiti s postupkom koji je doveo do sudske odluke kojom je osoba čija se predaja traži u okviru izvršenja europskog uhidbenog naloga pravomoćno osuđena (
34
). Iz toga slijedi da se pojam „suđenje koje je rezultiralo odlukom”, naveden u članku 4.a stavku 1. Okvirne odluke 2002/584, odnosi na postupak kao što je onaj u kojem je donesena odluka o pretvaranju kazne o kojoj je riječ u glavnom postupku.
68.
Točno je, kao što je to ESLJP naveo u nekoliko navrata, da razlika između mjere koja je kazna i mjere koja se odnosi na izvršenje ili primjenu kazne nije u praksi uvijek jasna (
35
). Situacija o kojoj je riječ u glavnom postupku to dobro pokazuje jer, kao što sam to prethodno naveo, odluka nadležnog suda donesena je u okviru faze izvršenja sporedne kazne policijskog nadzora.
69.
S obzirom na navedeno, čak i da se odluka o pretvaranju kazne o kojoj je riječ u glavnom postupku zbog svoje hibridnosti kvalificira kao način izvršenja kazne policijskog nadzora, valja utvrditi, s jedne strane, da je učinak te odluke izmjena same prirode te kazne i, s druge strane, da je sud koji ju je donio raspolagao diskrecijskom ovlasti za odlučivanje o toj izmjeni. U skladu sa sudskom praksom Suda, ispunjavanje tih dvaju uvjeta omogućuje da se smatra da je pravosudno tijelo izvršenja suočeno s „odlukom” u smislu članka 4.a stavka 1. Okvirne odluke 2002/584 (
36
). Prema mojem mišljenju, to utvrđenje jača ideju prema kojoj u svakom slučaju treba isključiti primjenu po analogiji zaključka do kojeg je Sud došao u presudi Ardic.
70.
U tom pogledu valja naglasiti da, iako nepoštovanje određenih uvjeta dovodi do povratka u zatvor u situaciji o kojoj je riječ u toj presudi i u onoj o kojoj je riječ u glavnom postupku, ipak postoji više razlika između tih dviju situacija.
71.
Tako u situaciji o kojoj je riječ u predmetu u kojem je donesena presuda Ardic zbog opoziva uvjetne odgode izvršenja treba izvršiti prvotno izrečenu kaznu oduzimanja slobode (
37
), pri čemu ta kazna ostaje neizmijenjena, kako u pogledu vrste tako i u pogledu svoje visine (
38
). Stoga taj opoziv ponovno aktivira kaznu koja je već bila pravomoćno određena u trenutku donošenja osuđujuće presude, čak i ako je zatim bila uvjetno odgođena (
39
). Suprotno tomu, u situaciji o kojoj je riječ u glavnom postupku, nepoštovanje uvjeta povezanih sa sporednom kaznom policijskog nadzora, ako tako odluči nadležni sud, dovodi do izricanja nove kazne oduzimanja slobode koja zamjenjuje prvotno izrečenu sporednu kaznu. Stoga nije ponovno aktivirana početna kazna zatvora koja je u cijelosti izdržana. Osnova za oduzimanje slobode nije prvotno kazneno djelo, nego ponovljeno nepoštovanje uvjeta policijskog nadzora, pri čemu to nepoštovanje u latvijskom pravu predstavlja upravni prekršaj.
72.
Stoga nije sporno da se mijenja priroda prvotno donesene sporedne kazne. Konkretno, čini mi se važnim naglasiti da pretvaranje kazne policijskog nadzora u kaznu oduzimanja slobode dovodi do izmjene mjere, čiji se cilj uglavnom čini preventivnim (
40
), u mjeru koja ima represivan cilj. Naime, policijski nadzor nakon izlaska iz zatvora nema takav cilj, nego se njime nastoji izbjeći opasnost od ponavljanja djela i promicati rehabilitacija oslobođene osobe pri čemu se osigurava njezino propisno ponašanje.
73.
U tom pogledu ističem da je ESLJP već presudio da se mjera posebnog policijskog nadzora „ne može usporediti s kaznom jer je njezin cilj spriječiti počinjenje kaznenih djela; stoga se s njom povezani postupak ne odnosi na ‚osnovanost optužnice za kazneno djelo”’ u smislu članka 6. stavka 1. EKLJP‑a (
41
).
74.
Osim toga, kad je riječ o mjeri stavljanja osobe pod upravni nadzor, koja je povezana s osuđujućom kaznenom presudom i izriče se nakon nje, ESLJP je već presudio da takva mjera ne predstavlja „kaznu” u smislu članka 7. stavka 1. EKLJP‑a jer je glavni cilj te mjere spriječiti ponavljanje djela, zbog čega je preventivna, a ne represivna (
42
).
75.
Iako se policijski nadzor u latvijskom pravu kvalificira kao „sporedna kazna”, dodajem da to nipošto ne isključuje mogućnost da se shvati kao sigurnosna mjera. U tom pogledu ESLJP je već naveo da se „ista vrsta mjere u jednoj državi članici može kvalificirati kao dodatna kazna, a u drugoj kao sigurnosna mjera” (
43
).
76.
Usto, važno je naglasiti da u ovom slučaju nadležni sud, u okviru sudskog postupka koji se razlikuje od onog u kojem je donesena prvotna osuđujuća presuda, raspolaže marginom prosudbe u pogledu eventualnog pretvaranja kazne policijskog nadzora u kaznu oduzimanja slobode. Za razliku od predmeta u kojem je donesena presuda Ardic, u kojoj se ovlast kojom sudsko tijelo raspolaže u pogledu opoziva uvjetne odgode ne odnosi na određivanje kazne, nego na njezino izvršenje (
44
), margina prosudbe kojom nadležni sud raspolaže u ovom predmetu odnosi se na to je li nepoštovanje uvjeta povezanih s kaznom policijskog nadzora dovoljno ozbiljna kako bi se opravdalo pretvaranje te kazne u oduzimanje slobode. To znači da će se utvrditi treba li izreći novu kaznu drukčije prirode. Konkretno, ta margina prosudbe može tom sudu omogućiti da uzme u obzir situaciju ili ličnost osobe o kojoj je riječ, ili pak okolnosti koje omogućuju da ta osoba objasni nepoštovanje uvjeta povezanih s kaznom policijskog nadzora (
45
).
77.
Točno je da se ta mogućnost pretvaranja kazne predviđa zakonom, kojim se utvrđuje visina kazne oduzimanja slobode koju može izreći nadležni sud na temelju fiksnog zakonskog omjera koji uključuje jedan dan oduzimanja slobode za dva dana preostalog policijskog nadzora. Taj sud ipak raspolaže marginom prosudbe u pogledu same odluke o tome hoće li naložiti pretvaranje kazne.
78.
I dalje s gledišta margine prosudbe koju ima nadležni sud, podsjećam na to da je Sud u presudi Generalstaatsanwaltschaft Berlin (Osuda u odsutnosti) odlučio da se pojam „suđenje koje je rezultiralo odlukom” iz članka 4.a stavka 1. Okvirne odluke 2002/584 odnosi na presudu kojom se izriče jedinstvena kazna jer postupak u kojem je donesena ta presuda podrazumijeva marginu prosudbe za određivanje visine te jedinstvene kazne (
46
). Kao što je to osoba SH pravilno naglasila na raspravi, bilo bi paradoksalno utvrditi drukčije rješenje kad se, kao u ovom predmetu, margina prosudbe kojom raspolaže nadležni sud odnosi na samu prirodu kazne koju će osoba o kojoj je riječ morati izdržati nakon predmetnog postupka, odnosno nastavak policijskog nadzora za preostali dio kazne koji treba izdržati ili pretvaranje tog nadzora u novu kaznu oduzimanja slobode na temelju omjera utvrđenog zakonom.
79.
Situacija o kojoj je riječ u glavnom postupku razlikuje se od one u predmetu u kojem je donesena presuda Ardic na temelju još jednog elementa. Naime, u potonjem predmetu prvotna osuđujuća presuda predstavlja izvršivu presudu na temelju europskog uhidbenog naloga. Stoga opoziv odgode izvršenja ne uključuje novu odluku o određivanju kazne koja predstavlja temelj za izdavanje europskog uhidbenog naloga (
47
). To ne vrijedi za situaciju o kojoj je riječ u glavnom postupku u kojem je nova odluka kojom se izriče kazna oduzimanja slobode umjesto kazne policijskog nadzora bila odlučujuća za izdavanje europskog uhidbenog naloga te ona predstavlja temelj za njegovo izdavanje (
48
).
80.
Uzimajući u obzir sve te elemente, smatram da je od trenutka u kojem sudska odluka nije ograničena na izvršenje ili primjenu ranije izrečene kazne nego se njome mijenja priroda ili visina te kazne, pri čemu nadležni sud raspolaže marginom prosudbe u tom pogledu, važno da se takva odluka obuhvati područjem primjene članka 4.a stavka 1. Okvirne odluke 2002/584 kako bi pravosudno tijelo izvršenja moglo provjeriti eventualno postojanje jedne od okolnosti iz točaka (a), (b), (c) ili (d) te odredbe. Stoga je u ovom slučaju „suđenje koje je rezultiralo odlukom” u smislu tog članka 4.a stavka 1. i u kojem je izrečena kazna oduzimanja slobode ono koje je dovelo do odluke o pretvaranju kazne od 19. kolovoza 2020.
81.
Stoga u fazi postupka čiji je cilj donošenje odluke o eventualnom pretvaranju kazne policijskog nadzora u kaznu oduzimanja slobode osoba o kojoj je riječ mora imati mogućnost u potpunosti ostvariti svoja prava obrane radi djelotvornog iznošenja svojeg stajališta i time izvršavanja utjecaja na konačnu odluku koja može dovesti do oduzimanja njezine osobne slobode (
49
). Konkretno, ta osoba mora moći istaknuti činjenične i pravne elemente na temelju kojih nadležni sud može odlučiti da neće provesti takvo pretvaranje kazne.
82.
Okolnost da je odluka o pretvaranju kazne predvidljiva na temelju članka 45. stavaka 5. i 6. latvijskog Kaznenog zakonika, od izricanja sporedne kazne policijskog nadzora, u slučaju nepoštovanja uvjeta s kojima je povezana ta kazna, prema mojem mišljenju, nije relevantna u svrhu kvalifikacije „suđenja koje je rezultiralo odlukom” u smislu članka 4.a stavka 1. Okvirne odluke 2002/584. Naime, takva predvidljivost u skladu je s načelom zakonitosti kaznenih djela i kazni. Svakoj kazni koja se temelji na nekoj pravnoj osnovi svojstveno je to da je predvidljiva u slučaju počinjenja kaznenog djela. To ne sprečava to da osoba kojoj bi se mogla izreći takva kazna mora moći utjecati na odluku suda osobnim pojavljivanjem na suđenju.
83.
U svrhu te kvalifikacije važno je da postupak koji se odnosi na pretvaranje kazne može dovesti do oduzimanja slobode koje, iako je njegova mogućnost bila predvidljiva u slučaju nepoštovanja uvjeta povezanih s kaznom policijskog nadzora, nije kao takvo dio prvotne osuđujuće presude i stoga zahtijeva donošenje nove osuđujuće presude koja zamjenjuje prvu.
IV. Zaključak
84.
S obzirom na sva prethodno navedena razmatranja, predlažem Sudu da na prethodna pitanja koja je uputio Supreme Court (Vrhovni sud, Irska) odgovori na sljedeći način:
Članak 4.a stavak 1. Okvirne odluke Vijeća 2002/584/PUP od 13. lipnja 2002. o Europskom uhidbenom nalogu i postupcima predaje između država članica, kako je izmijenjena Okvirnom odlukom Vijeća 2009/299/PUP od 26. veljače 2009., u vezi s člancima 47. i 48. Povelje Europske unije o temeljnim pravima,
treba tumačiti na način da se:
pojam „suđenje koje je rezultiralo odlukom”, naveden u toj odredbi, odnosi na postupak na temelju kojeg sud, zbog nepoštovanja uvjeta povezanih s prethodno izrečenom sporednom kaznom policijskog nadzora, može naložiti da se ta kazna pretvori u kaznu oduzimanja slobode u trajanju jednakom polovici trajanja neizdržane kazne policijskog nadzora.
(
1
)	Izvorni jezik: francuski
(
i
)	Naziv ovog predmeta je izmišljen. On ne odgovara stvarnom imenu nijedne stranke u postupku.
(
2
)	SL 2002., L 190, str. 1. (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 3., str. 83. i ispravak SL 2013., L 222, str. 14.)
(
3
)	SL 2009., L 81, str. 24. (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 16., str. 169.), u daljnjem tekstu: Okvirna odluka 2002/584
(
4
)	C‑571/17 PPU, u daljnjem tekstu: presuda Ardic, EU:C:2017:1026
(
5
)	Vidjeti presudu Ardic (t. 77.).
(
6
)	Vidjeti presudu Ardic (t. 80.).
(
7
)	Taj je članak stavljen izvan snage Zakonom od 8. srpnja 2011. koji je u skladu s prijelaznim odredbama tog zakona stupio na snagu 1. siječnja 2015. Kazna policijskog nadzora zamjenjuje se kaznom nadzora u okviru probacije.
(
8
)	Vidjeti osobito presudu od 21. prosinca 2023., GN (Razlog za odbijanje koji se temelji na najboljem interesu djeteta) (C‑261/22, EU:C:2023:1017, t. 35. i navedena sudska praksa).
(
9
)	Vidjeti osobito presude od 21. prosinca 2023., GN (Razlog za odbijanje koji se temelji na najboljem interesu djeteta) (C‑261/22, EU:C:2023:1017, t. 36. i navedena sudska praksa) i od 21. prosinca 2023., G. K. i dr. (Ured europskog javnog tužitelja) (C‑281/22, EU:C:2023:1018, t. 59. i navedena sudska praksa).
(
10
)	Vidjeti osobito presude od 21. prosinca 2023., GN (Razlog za odbijanje koji se temelji na najboljem interesu djeteta) (C‑261/22, EU:C:2023:1017, t. 37. i navedena sudska praksa) i od 21. prosinca 2023., Generalstaatsanwaltschaft Berlin (Osuda u odsutnosti) (C‑396/22, u daljnjem tekstu: presuda Generalstaatsanwaltschaft Berlin (Osuda u odsutnosti), EU:C:2023:1029, t. 36. i navedena sudska praksa).
(
11
)	Vidjeti presudu od 23. ožujka 2023., Minister for Justice and Equality (Opoziv uvjetnih osuda) (C‑514/21 i C‑515/21, u daljnjem tekstu: presuda Minister for Justice and Equality (Opoziv uvjetnih osuda), EU:C:2023:235, t. 55.) i rješenje od 20. rujna 2024., Anacco (C‑504/24 PPU, u daljnjem tekstu: rješenje Anacco, EU:C:2024:779, t. 42.).
(
12
)	Vidjeti osobito presudu Minister for Justice and Equality (Opoziv uvjetnih osuda) (t. 48. i navedena sudska praksa) i rješenje Anacco (t. 43.).
(
13
)	Vidjeti osobito presude Minister for Justice and Equality (Opoziv uvjetnih osuda) (t. 49. i 71. i navedena sudska praksa) i Generalstaatsanwaltschaft Berlin (Osuda u odsutnosti) (t. 37. i navedena sudska praksa) te rješenje Anacco (t. 44.).
(
14
)	Vidjeti osobito presude od 17. prosinca 2020., Generalstaatsanwaltschaft Hamburg (C‑416/20 PPU, EU:C:2020:1042, t. 41.) i Generalstaatsanwaltschaft Berlin (Osuda u odsutnosti) (t. 40. i navedena sudska praksa) te rješenje Anacco (t. 45.).
(
15
)	U daljnjem tekstu: Povelja. Vidjeti osobito presudu Minister for Justice and Equality (Opoziv uvjetnih osuda) (t. 73. i navedena sudska praksa). Sud je utvrdio da je cilj donošenja Okvirne odluke 2009/299, kojom je članak 4.a stavak 1. unesen u Okvirnu odluku 2002/584, otkloniti poteškoće uzajamnog priznavanja odluka donesenih u odsutnosti osobe o kojoj je riječ na suđenju koje su posljedica razlika u zaštiti temeljnih prava u državama članicama. U tu svrhu, tom se okvirnom odlukom provodi usklađivanje uvjeta za izvršenje europskog uhidbenog naloga u slučaju osude u odsutnosti, koje odražava dogovor koji su postigle sve države članice u pogledu dosega koji, na temelju prava Unije, treba dati postupovnim pravima osoba osuđenih u odsutnosti protiv kojih je izdan europski uhidbeni nalog: vidjeti osobito presudu od 26. veljače 2013., Melloni (C‑399/11, EU:C:2013:107, t. 62.) i rješenje Anacco (t. 58.).
(
16
)	Vidjeti osobito presudu Generalstaatsanwaltschaft Berlin (Osuda u odsutnosti) (t. 26. i navedena sudska praksa) i presudu od 21. prosinca 2023., Generalstaatsanwaltschaft Berlin (Osuda u odsutnosti) (C‑397/22, u daljnjem tekstu: presuda LM, EU:C:2023:1030, t. 43. i navedena sudska praksa).
(
17
)	Vidjeti osobito presude Generalstaatsanwaltschaft Berlin (Osuda u odsutnosti) (t. 27. i navedena praksa) i LM (t. 44. i navedena sudska praksa).
(
18
)	Vidjeti osobito presudu Generalstaatsanwaltschaft Berlin (Osuda u odsutnosti) (t. 28. i navedena sudska praksa).
(
19
)	Vidjeti osobito presudu Generalstaatsanwaltschaft Berlin (Osuda u odsutnosti) (t. 29. i 32. i navedenu sudsku praksu).
(
20
)	Vidjeti presudu Ardic (t. 77. i 88.). Vidjeti i presudu Minister for Justice and Equality (Opoziv uvjetnih osuda) (t. 53.).
(
21
)	Vidjeti osobito presudu Minister for Justice and Equality (Opoziv uvjetnih osuda) (t. 53. i navedena sudska praksa). U toj presudi Sud je pojasnio da je, ako je odgoda izvršenja kazne zatvora opozvana zbog nove kaznene osude i ako je izdan europski uhidbeni nalog u svrhu izvršenja te kazne, ta kaznena osuda, donesena u odsutnosti, „odluka” u smislu te odredbe. To nije slučaj s odlukom o opozivu odgode izvršenja navedene kazne (t. 68.).
(
22
)	Vidjeti osobito presudu Minister for Justice and Equality (Opoziv uvjetnih osuda) (t. 54. i navedena sudska praksa).
(
23
)	U daljnjem tekstu: ESLJP
(
24
)	Potpisana u Rimu 4. studenoga 1950., u daljnjem tekstu: EKLJP
(
25
)	Vidjeti presudu Minister for Justice and Equality (Opoziv uvjetnih osuda) (t. 58. i navedena sudska praksa ESLJP‑a).
(
26
)	Vidjeti osobito presudu Minister for Justice and Equality (Opoziv uvjetnih osuda) (t. 60. i navedena sudska praksa).
(
27
)	Vidjeti presudu Minister for Justice and Equality (Opoziv uvjetnih osuda) (t. 61. i navedena sudska praksa ESLJP‑a).
(
28
)	Vidjeti osobito presudu Minister for Justice and Equality (Opoziv uvjetnih osuda) (t. 50. i navedena sudska praksa) i rješenje Anacco (t. 48.).
(
29
)	Vidjeti presudu Minister for Justice and Equality (Opoziv uvjetnih osuda) (t. 64.).
(
30
)	SL 2007., C 303, str. 17. (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 1., svezak 7., str. 120. i ispravak SL 2020., C 235, str. 11.)
(
31
)	Vidjeti osobito presudu Minister for Justice and Equality (Opoziv uvjetnih osuda) (t. 51. i navedena sudska praksa) i rješenje Anacco (t. 56.).
(
32
)	Vidjeti osobito presudu Minister for Justice and Equality (Opoziv uvjetnih osuda) (t. 59. i navedena sudska praksa).
(
33
)	Vidjeti presudu od 10. kolovoza 2017., Zdziaszek (C‑271/17 PPU, EU:C:2017:629, t. 87. i navedena sudska praksa ESLJP‑a).
(
34
)	Vidjeti osobito presude Generalstaatsanwaltschaft Berlin (Osuda u odsutnosti) (t. 27. i navedena praksa) i LM (t. 44. i navedena sudska praksa).
(
35
)	Vidjeti osobito presudu ESLJP‑a od 10. studenoga 2022., Kupinskyy protiv Ukrajine (CE:ECHR:2022:1110JUD000508418, t. 49. i navedena sudska praksa). Upućujem i na presudu od 3. travnja 2025., Alchaster II (C‑743/24, EU:C:2025:230), u kojoj je Sud, u pogledu izmjena sustava uvjetnog dopusta do kojih je došlo nakon navodnog počinjenja kaznenog djela zbog kojega se traženu osobu progoni i u svrhu tumačenja članka 49. stavka 1. druge rečenice Povelje, istaknuo da je – kako bi se odlučilo o tome odnosi li se mjera samo na načine izvršenja kazne ili pak utječe na njezin doseg – potrebno u svakom pojedinačnom slučaju utvrditi što je „kazna”, koja je izrečena ili određena, zapravo podrazumijevala u nacionalnom pravu u razmatrano vrijeme ili, drugim riječima, kakva je bila njezina intrinzična priroda (t. 26. i navedena sudska praksa).
(
36
)	Vidjeti osobito presude Ardic (t. 77.) i Minister for Justice and Equality (Opoziv uvjetnih osuda) (t. 53.).
(
37
)	Vidjeti presudu Ardic u kojoj je Sud naveo da odluke o opozivu uvjetne odgode izvršenja imaju za posljedicu samo to da dotična osoba mora maksimalno odslužiti ostatak trajanja prvotno izrečene kazne. Ako se uvjetna odgoda izvršenja opozove u cijelosti, osuda ponovno proizvodi sve svoje učinke, a određivanje visine kazne koju je preostalo izvršiti predstavlja tek aritmetičku operaciju, pri čemu se broj već odsluženih dana zatvora jednostavno oduzima od ukupne visine kazne izrečene pravomoćnom osuđujućom presudom (t. 81.).
(
38
)	Vidjeti presudu Ardic (t. 82.).
(
39
)	Vidjeti mišljenje nezavisnog odvjetnika M. Bobeka u predmetu Ardic (C‑571/17 PPU, EU:C:2017:1013, t. 71.). Stoga je u toj situaciji kazna oduzimanja slobode već izrečena, a zatim je izrečena uvjetna odgoda za njezin preostali dio, tako da se opozivom te odgode samo ponovno utvrđuje prethodno izrečena kazna oduzimanja slobode.
(
40
)	Osoba SH i Komisija istaknule su na raspravi tu preventivnu dimenziju policijskog nadzora.
(
41
)	Vidjeti presudu ESLJP‑a od 22. veljače 1994., Raimondo protiv Italije (CE:ECHR:1994:0222JUD001295487, t. 43.). Vidjeti i presudu ESLJP‑a od 23. veljače 2017., De Tommaso protiv Italije (CE:ECHR:2017:0223JUD004339509, t. 143.).
(
42
)	Vidjeti presudu ESLJP‑a od 19. siječnja 2021., Timofejev i Postupkin protiv Rusije (CE:ECHR:2021:0119JUD004543114, t. 70. do 82.).
(
43
)	Vidjeti presude ESLJP‑a od 17. prosinca 2009., M. protiv Njemačke (CE:ECHR:2009:1217JUD001935904, t. 74.) i od 19. siječnja 2021., Timofejev i Postupkin protiv Rusije (CE:ECHR:2021:0119JUD004543114, t. 75.). Kao što je to ESLJP istaknuo u tim dvjema presudama, „nadzor ponašanja pojedinca nakon njegova puštanja na slobodu smatra se, primjerice, dodatnom kaznom u članku 131‑36-1 i sljedećima francuskog Kaznenog zakonika i sigurnosnom mjerom u člancima 215. i 228. talijanskog Kaznenog zakonika”.
(
44
)	Vidjeti presudu Ardic u kojoj je Sud naveo da je nadležni sud morao samo utvrditi opravdava li okolnost da osuđena osoba nije postupala u skladu s uvjetima povezanima s odgodom izvršenja kazni oduzimanja slobode to što je osuđenik stvarno dužan izdržati, dijelom ili čak u cijelosti, kazne oduzimanja slobode koje su prvotno određene i čije je izvršenje potom djelomično odgođeno. Stoga, iako je navedeni sud u tom pogledu raspolagao određenim diskrecijskim ovlastima, te se ovlasti nisu odnosile na visinu ili vrstu kazni izrečenih osuđeniku, nego samo na pitanja treba li uvjetne odgode izvršenja opozvati ili pak one mogu biti zadržane, eventualno uz određivanje dodatnih obveza (t. 80.).
(
45
)	Vidjeti po analogiji presudu Generalstaatsanwaltschaft Berlin (Osuda u odsutnosti) (t. 31. i navedena sudska praksa). Vidjeti kad je riječ o članku 6. EKLJP‑a i presudu ESLJP‑a od 28. studenoga 2013, Aleksandr Dementjev protiv Rusije (CE:ECHR:2013:1128JUD004309505, t. 26.) i kad je riječ o članku 7. EKLJP‑a presudu ESLJP‑a od 19. siječnja 2021., Timofejev i Postupkin protiv Rusije (CE:ECHR:2021:0119JUD004543114, t. 79.).
(
46
)	Vidjeti točke 33. i 34. te presude.
(
47
)	Vidjeti presudu Ardic u kojoj je Sud naglasio da odluke o opozivu ranije izrečene uvjetne odgode izvršenja kazne oduzimanja slobode, poput onih iz predmeta u kojem je donesena ta presuda, nisu utjecale ni na vrstu ni na visinu kazni oduzimanja slobode izrečenih ranijim pravomoćnim osuđujućim presudama protiv osuđenika, koje predstavljaju temelj za izdavanje europskog uhidbenog naloga čije izvršenje njemačka tijela traže u Nizozemskoj (t. 78.).
(
48
)	Vidjeti presudu Minister for Justice and Equality (Opoziv uvjetnih osuda) (t. 67.).
(
49
)	Vidjeti osobito presudu LM (t. 46. i navedena sudska praksa). Sud je pojasnio da je rezultat do kojeg taj postupak dovodi u tom kontekstu bespredmetan.