62012CC0476
MIŠLJENJE NEZAVISNE ODVJETNICE
ELEANOR SHARPSTON
od 13. veljače 2014. (
1
)
Predmet C‑476/12
Österreichischer Gewerkschaftsbund
protiv
Verband Österreichischer Banken und Bankiers
(zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Oberster Gerichtshof (Austrija))
„(Okvirni sporazum o radu s nepunim radnim vremenom — Načelo zabrane diskriminacije — Kolektivni ugovor koji propisuje doplatak za uzdržavano dijete — Doplatak koji se isplaćuje pro rata zaposlenicima s nepunim radnim vremenom)“
1.
Kolektivni ugovor između sindikata i saveza poslodavaca zahtijeva da ugovori o radu u određenom gospodarskom sektoru sadrže odredbu o poslodavčevom plaćanju „doplatka za uzdržavano dijete“ radi djelomične naknade troškova uzdržavanja koje zaposlenik ili zaposlenica ima za dijete. Može li se načelo pro rata temporis sadržano u članku 4. stavku 2. Okvirnog sporazuma o radu s nepunim radnim vremenom (u daljnjem tekstu: Okvirni sporazum), koji se nalazi u prilogu Direktivi Vijeća 97/81 (
2
), primijeniti na taj doplatak? Ako ne, može li se na temelju članka 4. stavka 1. Okvirnog ugovora opravdati nepovoljan položaj radnika s nepunim radnim vremenom, koji proizlazi iz razmjernog snižavanja doplataka za uzdržavano dijete koji se isplaćuje (zbog njihovog skraćenog radnog vremena)? Naposljetku, ako je na temelju pravilnog tumačenja Okvirnog sporazuma takvo razmjerno snižavanje doplatka za uzdržavano dijete nezakonito, dovodi li članak 28. Povelje Europske unije o temeljnim pravima (u daljnjem tekstu: Povelja) do ništavosti određenih dijelova predmetnog kolektivnog ugovora?
2.
Ovo su u bitnome prethodna pitanja koja je Sudu uputio Oberster Gerichtshof (vrhovni sud), Austrija, i koja potječu iz spora između Österreichischer Gewerkschaftsbund (austrijskog saveza sindikata, u daljnjem tekstu: ÖGB) i Verband Österreichischer Banken und Bankiers (udruženja austrijskih banaka i bankara, u daljnjem tekstu: VÖBB) u vezi s pravilnim tumačenjem kolektivnog ugovora koji su oni dogovorili (u daljnjem tekstu: kolektivni ugovor za bankarski sektor).
Pravo Unije
Povelja
3.
Pravo na kolektivno pregovaranje i djelovanje zajamčeno je člankom 28. Povelje koji propisuje da:
„Radnici i poslodavci ili njihove organizacije imaju, u skladu s pravom Unije i nacionalnim zakonima i praksom, pravo na pregovaranje i sklapanje kolektivnih ugovora na odgovarajućim razinama i, u slučaju sukoba interesa, pravo na poduzimanje kolektivnog djelovanja za obranu svojih interesa, uključujući i štrajk.“
UFEU
4.
Članak 157. stavak 2. UFEU‑a sadrži definiciju „plaće“ za potrebe načela o jednakim plaćama muškaraca i žena za jednak rad ili za rad jednake vrijednosti. Prema toj definiciji, „'plaća' znači redovitu osnovnu ili minimalnu nadnicu ili plaću te svako drugo primanje u gotovini ili u naravi koju radnik prima neposredno ili posredno od svojeg poslodavca u vezi sa zaposlenjem“.
Direktiva 97/81 i Okvirni sporazum
5.
Svrha Direktive 97/81 bila je provedba Okvirnog sporazuma o radu s nepunim radnim vremenom koji se nalazi u prilogu toj direktivi (
3
).
6.
Sam Okvirni sporazum sklopljen je radi utvrđivanja općih načela i minimalnih zahtjeva za rad s nepunim radnim vremenom, uspostavljajući opći okvir za uklanjanje diskriminacije radnika koji rade s nepunim radnim vremenom i pridonoseći razvoju mogućnosti za rad s nepunim radnim vremenom na temelju koji je prihvatljiv i za poslodavce i za radnike (
4
).
7.
Članak 1. Okvirnog sporazuma određuje:
„Svrha je ovog Okvirnog sporazuma:
(a)
omogućiti uklanjanje diskriminacije radnika s nepunim radnim vremenom i poboljšati kvalitetu rada s nepunim radnim vremenom;
(b)
olakšati razvoj rada s nepunim radnim vremenom na dobrovoljnoj osnovi i pridonijeti fleksibilnoj organizaciji radnog vremena, vodeći računa o potrebama poslodavaca i radnika.“
8.
Članak 4. utvrđuje načelo zabrane diskriminacije:
„1.
Što se tiče uvjeta zapošljavanja, radnici s nepunim radnim vremenom ne smiju se tretirati na manje povoljan način od usporedivih radnika s punim radnim vremenom samo zato što rade s nepunim radnim vremenom, osim ako je različito postupanje opravdano objektivnim razlozima.
2.
Prema potrebi se primjenjuje načelo pro rata temporis.
(...)“
Austrijsko pravo
9.
Članak 54. stavak 2. Zakona o nadležnostima i postupku u području socijalne sigurnosti i radnog prava (Arbeits- und Sozialgerichtsgesetz, u daljnjem tekstu: ASGG) sadrži poseban postupak kojim se može poslužiti radi ishođenja konačne odluke o značenju materijalnopravne odredbe čije je tumačenje od važnosti za barem tri zaposlenika ili poslodavca. Deklaratorna presuda koja proistekne iz tog postupka pravno je obvezujuća.
10.
Članak 19.d Arbeitszeitgesetza (austrijski Zakon o radnom vremenu, u daljnjem tekstu: AZG) određuje:
„1.   Riječ je o radu s nepunim radnim vremenom ako je ugovoreno tjedno radno vrijeme u prosjeku kraće od uobičajenog tjednog radnog vremena ili najkraćeg uobičajenog tjednog radnog vremena predviđenog odredbama primjenjivog kolektivnog ugovora.
[...]
6.   Radnici s nepunim radnim vremenom ne mogu zbog toga biti stavljeni u nepovoljniji položaj od radnika s punim radnim vremenom, ne dovodeći u pitanje objektivne razloge koji opravdavaju drugačije postupanje.
[...]
7.   U slučaju spora, poslodavac mora dokazati da do stavljanja u nepovoljniji položaj nije došlo zbog rada s nepunim radnim vremenom.“
11.
Koliko je to moguće utvrditi iz odluke kojom se upućuje prethodno pitanje, u nacionalnom pravu ne postoji obveza poslodavca da u ugovor o radu uključi odredbu o isplaćivanju doplatka za uzdržavano dijete. Svaka obveza da se to učini proizlazi iz kolektivnih ugovora o kojima pregovaraju sindikat(i) i poslodavac (ili skupina poslodavaca) u određenom gospodarskom sektoru; ili proistječe iz pojedinačnog pregovora između poslodavca i (potencijalnog) zaposlenika.
Kolektivni ugovor za bankarski sektor
12.
U poglavlju III. kolektivnog ugovora za bankarski sektor, naslovljenom „Socijalna davanja“, navodi se da se „doplaci za kućanstvo i doplaci za uzdržavano dijete dodjeljuju [...] kao socijalna davanja“.
13.
Članak 22. stavak 1. tog sporazuma određuje:
„Radnici imaju pravo na doplatak za uzdržavano dijete za svako uzdržavano dijete za koje ostvaruju pravo na zakonski obiteljski doplatak, te za koji podnesu dokaz da su ga ostvarili.“ Doplatak za uzdržavano dijeto dospijeva prvi put (ili zadnji put) za kalendarski mjesec u kojem uvjet za njegovu isplatu jest/prestaje biti ispunjen.“
14.
U članku 22. stavku 4. navodi se da se članak 21. stavak 2., koji se odnosi na izračun doplatka za kućanstvo, primjenjuje po analogiji na doplatke za uzdržavano dijete. Članak 21. stavak 2. određuje da se za zaposlenike s nepunim radnim vremenom doplatak „računa dijeljenjem iznosa primjenjivog na radnike s punim radnim vremenom [...] s uobičajenim radnim vremenom predviđenim kolektivnim ugovorom (to jest 38,5 sati) i množenjem rezultata brojem ugovorenih tjednih radnih sati“.
Činjenično stanje, postupak i prethodna pitanja
15.
Postupajući u ime zaposlenika s nepunim radnim vremenom čiji su ugovori o radu uređeni kolektivnim ugovorom za bankarski sektor, ÖGB je pokrenuo postupak pred Oberster Gerichtshof na temelju članka 54. stavka 2. ASGG‑a, kojim zahtijeva donošenje deklaratorne presude da takvi zaposlenici s nepunim radnim vremenom imaju pravo na puni doplatak za uzdržavano dijete, a ne na doplatak za uzdržavano dijete snižen prema načelu pro rata temporis zbog njihovog stvarnog radnog vremena.
16.
Oberster Gerichtshof prekinuo je postupak i uputio Sudu sljedeća prethodna pitanja:
„1.
Primjenjuje li se (prema potrebi) načelo pro rata temporis, čija je primjena predviđena u članku 4. stavku 2. Okvirnog sporazuma [...], zbog naravi tog davanja na doplatak za uzdržavano dijete koju poslodavac isplaćuje izvršavajući kolektivni ugovor kao socijalno davanje, čija je svrha djelomično nadoknaditi troškove uzdržavanja koje roditelji imaju za dijete za koje im se taj doplatak isplaćuje?
2.
U slučaju da je odgovor na prvo pitanje niječan:
Treba li članak 4. stavak 1. Okvirnog sporazuma [...] tumačiti na način da je, s obzirom na široku diskrecijsku ovlast kojom raspolažu socijalni partneri kada utvrđuju cilj socijalne i ekonomske politike kao i sredstva za njegovo ostvarenje, nejednako postupanje prema radnicima s nepunim radnim vremenom koje je posljedica smanjenja prava na doplatak za uzdržavano dijete, zbog trajanja njihovog radnog vremena, objektivno opravdano ako se utvrdi da zabrana proporcionalnog izračuna:
a)
otežava odnosno čini nemogućim zapošljavanje s nepunim radnim vremenom namijenjeno roditeljima (Elternteilzeit) ili dodatno zapošljavanje tijekom roditeljskog dopusta (Elternkarenzurlaub),
b)
dovodi do narušavanja tržišnog natjecanja zbog povećanog financijskog tereta koji moraju snositi poslodavci koji zapošljavaju veći broj radnika s nepunim radnim vremenom i do veće nesklonosti poslodavaca da zapošljavaju radnike s nepunim radnim vremenom,
c)
ima za učinak dovođenje u povoljniji položaj radnika s nepunim radnim vremenom koji imaju više ugovora o radu s nepunim radnim vremenom i kumuliraju više prava na davanje, poput doplatka za uzdržavano dijete na temelju kolektivnog ugovora, ili
d)
za učinak ima dovođenje u povoljniji položaj radnika s nepunim radnim vremenom jer raspolažu s više slobodnog vremena nego radnici s punim radnim vremenom i mogu se prema tome lakše brinuti o svojoj djeci?
3)
U slučaju niječnog odgovora na [prvo i drugo pitanje]: treba li članak 28. Povelje [Europske unije] o temeljnim pravima tumačiti na način da u sustavu radnog prava, u kojemu su ključni dijelovi minimalnih normi određeni na osnovi ocjene usklađenosti koje su u području socijalne politike kreirale visoko kvalificirane i na poseban način odabrane stranke kolektivnih ugovora, ništavost (u nacionalnom pravu) akcesornog pravila protivnog načelu nediskriminacije utvrđenog u kolektivnom ugovoru (konkretno pravila o proporcionalnom izračunu doplatka za uzdržavano dijete u slučaju rada s nepunim radnim vremenom) ima za posljedicu ništavost svih odredaba koje se odnose na to područje (to jest na doplatak za uzdržavano dijete) koje sadrže to pravilo u dotičnom kolektivnom ugovoru?“
17.
Pisana očitovanja podnijeli su ÖGB, VÖBB i Komisija, od kojih su svi sudjelovali na raspravi i iznijeli usmena očitovanja.
Ocjena
Uvodna razmatranja
18.
Sljedeća pitanja čine se nespornima između stranaka u glavnom postupku (svaka potrebna provjera je, naravno, obveza nacionalnog suca).
19.
Prvo, sud koji je uputio zahtjev opisuje predmetni doplatak za uzdržavano dijete kao „ugovornu korist koju daje poslodavac, čime se daje ne samo naknada za dodatni financijski teret za brigu o djeci koji nastaje zbog posla, nego je općenito namijenjen nadoknadi troškova za uzdržavanje koje snosi roditelj koji radi. Doplatak za uzdržavano dijete stoga predstavlja doplatak poslodavca čija je svrha dopuna zakonskog (državnog) doplataka. Kao dopuna zakonskog obiteljskog doplatka, doplatak za uzdržavano dijete ima sličnu svrhu kao i zakonski obiteljski doplatak“. Sud koji je uputio zahtjev pojašnjava da doplatak za uzdržavano dijete, koji se isplaćuje na temelju kolektivnog ugovora za bankarski sektor, nije davanje iz sustava socijalne sigurnosti (
5
).
20.
Drugo, nesporno je (
6
) da je doplatak za uzdržavano dijete „plaća“ u smislu (sadašnjeg) članka 157. UFEU‑u.
21.
Treće, upravo stoga što doplatak za uzdržavano dijete predstavlja isplatu u novcu, poslodavac ga može koristiti ne samo za plaćanje troškova brige za dijete nego i drugih troškova za dijete (kao što je plaćanje hrane, odjeće i igračaka) ili općenito troškova kućanstva.
22.
Četvrto, zaposlenik je morao dokazati pravo na zakonski obiteljski doplatak od 1979. kako bi ishodio doplatak za uzdržavano dijete na temelju kolektivnog ugovora za bankarski sektor. U svojim pisanim očitovanjima VÖBB je objasnio da je prije tog datuma bilo potrebno godišnje iznijeti puno više dokaza te da je veza s pravom na zakonski obiteljski doplatak uspostavljena ponajprije radi pojednostavljenja administrativnog tereta dokaza o pravu na doplatak za uzdržavano dijete.
Odnos između članka 4. stavka 1. i članka 4. stavka 2. Okvirnog sporazuma i sudska praksa Suda o načelu pro rata temporis
23.
Zaposlenici na nepuno radno vrijeme po definiciji rade kraće nego zaposlenici na puno radno vrijeme (stvarni ili teorijski), to jest zaposlenici u vidu „ekvivalenta punog vremena“ (često poznatog u engleskom žargonu kao „f.t.e.“). Oni općenito primaju nižu plaću. Ako prime manji iznos po satu nego što je f.t.e., to očito predstavlja diskriminatorno postupanje. Ako prime isti iznos po satu, ali zato što rade (na primjer) 20 sati tjedno a ne 40, na kraju prime manji iznos, ovom pro rata temporis smanjenju u plaći ne može se prigovoriti. To se prešutno smatra „objektivno opravdanim“.
24.
Članak 4. stavak 2. Okvirnog ugovora također odražava ovo opće shvaćanje, sažeto navodeći da se „[p]rema potrebi [...] primjenjuje načelo pro rata temporis“. Iako je sastavljač mogao napisati (čak i sažetije): „Plaća može biti smanjena prema načelu pro rata temporis“, on to nije učinio. Upotreba riječi „prema potrebi“ vjerojatno podrazumijeva da se načelo pro rata temporis može šire primjenjivati. Te ću riječi podrobnije razmotriti malo kasnije (
7
).
25.
Neki „uvjeti za zaposlenje“ u smislu članka 4. stavka 1. (izraz nije definiran) ne mogu se zbog svoje naravi „odgovarajuće“ umanjiti pro rata temporis. Jednostavan primjer je odredba poslodavca o sigurnosti opreme, na primjer o zaštitnom šljemu: nije moguće – ili nije primjereno – dati pola šljema. U takvim okolnostima, ako poslodavac razlikuje između radnika s nepunim radnim vremenom i onoga s punim (f.t.e.), i to na štetu ovog potonjeg, članak 4. stavak 1. Okvirnog ugovora dolazi do primjene. Poslodavac je obvezan dokazati da je svako manje povoljno postupanje opravdano objektivnim razlozima. Ako to ne može učiniti, razlika u postupanju znači diskriminaciju suprotnu članku 4. stavku 1. Okvirnog ugovora.
26.
Iz pojmovnog kuta gledanja, članak 4. stavak 2. ne odnosi se na pitanje mora li se različito postupanje kao dodatni korak objektivno „opravdati“ (jer se prešutno priznaje da načelo pro rata temporis sadrži vlastito objektivno opravdanje). Međutim, Sud je provjerio objektivno opravdanje pitajući „postoji li potreba“ primjene tog načela na nešto drugo osim na osnovnu naknadu.
27.
Do sada je Sud tumačio članak 4. stavak 2. Okvirnog ugovora samo u odnosu na pravo na plaćeni godišnji odmor, koji obuhvaća njegove sastavne dijelove u vidu „vremena odsutnosti“ i „naknade“. U presudi Zentralbetriebsrat der Landeskrankenhäuser Tirols (
8
) Sud je zaključio da „postoji potreba“ primjene načela pro rata temporis na plaćeni godišnji odmor tako da se odmor skraćuje u odnosu na razdoblje radnog odnosa u nepunom radnom vremenu. Takvo je skraćenje u usporedbi s radnicima s punim radnim vremenom opravdano objektivnim razlozima. Nakon te presude donesena je presuda Heimann (
9
), u kojoj je Sud odlučio da postoji potreba primjene načela pro rata temporis u odnosu na plaćeni godišnji odmor radnika sa skraćenim radnim vremenom.
28.
U nizu drugih predmeta (koji nisu bili u vezi s Okvirnim ugovorom nego s načelom jednakog postupanja između muškaraca i žena), Sud je razmatrao je li neizravna diskriminacija objektivno opravdana kada se s radnicima s nepunim radnim vremenom postupa različito zbog primjene načela pro rata temporis. Stoga je Sud zaključio da je objektivno opravdano primijeniti to načelo na trajnu invalidsku mirovinu tako da se isplaćeni iznos smanji, kako bi se u obzir mogla uzeti činjenica da je zaposlenik uzeo roditeljski dopust u nepunom radnom vremenu, tijekom kojeg je uplatio doprinose i stekao pravo na mirovinu razmjerno primljenoj (nižoj) plaći (
10
). Poslodavac ima pravo smanjiti božićnicu na temelju načela pro rata temporis kako bi se uzela u obzir razdoblja njegova roditeljskog dopusta (
11
). Slično je tome bilo objektivno opravdano razmjerno smanjiti pravo na mirovinu zbog razdoblja nepunog radnog vremena i neplaćenog dopusta na način da se u obzir uzmu godine samog staža koje je napunio državni službenik u usporedbi s državnim službenikom koji je radio u punom radnom vremenu tijekom cijelog radnog vijeka (
12
).
29.
Što znači kada članak 4. stavak 2. govori o tome da se načelo pro rata primjenjuje „prema potrebi“?
30.
Pristup Suda do sada se sastojao u tome da se plaća u smislu Okvirnog sporazuma izjednači s plaćom u smislu Ugovora i dopusti pro rata smanjenje svega što je obuhvaćeno plaćom: vidjeti odluke u sudskoj praksi o Okvirnom sporazumu i spolnoj diskriminaciji koje sam upravo navela (Zentralbetriebsrat der Landeskrankenhäuser Tirols (
13
), Heimann (
14
), Gómez‑Limón Sánchez‑Camacho (
15
), Lewen (
16
) i Schönheit i Becker (
17
)). U svim tim primjerima je ono što je bilo smanjeno pro rata potpalo pod (široku) definiciju plaće iz Ugovora te je Sud prihvatio da je takvo smanjenje objektivno opravdano. U dva predmeta koji su se odnosili na Okvirni ugovor, Zentralbetriebsrat der Landeskrankenhäuser Tirols i Heimann, Sud je posebno zaključio da je „postojala potreba“ (objektivno opravdana) primijeniti načelo pro rata na plaćeni godišnji dopust.
31.
Čini se da iz toga proizlazi da, ako su plaćanja doprinosa na temelju radnog odnosa obuhvaćena definicijom „plaće“ iz Ugovora, „postoji potreba“ da se smanji taj doprinos na temelju načela pro rata temporis za radnika u nepunom radnom vremenu.
Prvo pitanje
32.
Prvim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti želi znati treba li se članak 4. stavak 2. Okvirnog sporazuma tumačiti na način da postoji potreba da se načelo pro rata temporis primijeni na plaćanje doplatka za uzdržavano dijete kao što je ono predmetno u glavnom postupku.
33.
Smatram da bi trebalo.
34.
Točno je da za razliku od prava na mirovinu ili broja dana plaćenog godišnjeg odmora ne postoji stvarna veza između iznosa doplatka za uzdržavano dijete, „potrebe“ kod zaposlenika na koju se doplatak odnosi i sati koje taj zaposlenik odradi. Kao što je naglasio ÖGB, postojanje djeteta i potreba za osiguranjem troškova povezanih s njegovim uzdržavanjem stvari su neovisne o tome je li riječ o zaposleniku koji radi puno radno vrijeme ili nepuno.
35.
Nakon što je ovo pojašnjeno, čini mi se na temelju utvrđenja nacionalnog suda u njegovoj odluci kojom se upućuje prethodno pitanje da je, iako se doplatak za uzdržavano dijete plaća samo onome tko je dokazao pravo na zakonski obiteljski doplatak i da se njime nastoji ostvariti određeni cilj kao i da predstavlja posebnu stavku u obračunu plaće, on očito sastavni dio onoga što se zaposleniku plaća na temelju njegova ili njezina ugovora o radu.
36.
U tim okolnostima doplatak za uzdržavano dijete očito je „plaća“ uz smislu (sadašnjeg) članka 157. UFEU‑a zato što predstavlja naknadu koju radnik prima od svog poslodavca u gotovini i s osnove svog radnog odnosa (
18
). I sudska praksa Suda i definicija plaće prema sadašnjem tekstu Ugovora naglašava da veza između takvih isplata u gotovini i radnog odnosa radnika može biti izravna ili neizravna.
37.
U predmetu Garland (
19
) Sud je naglasio da, kada se zaposleniku daje pogodnost na temelju radnog odnosa, točna pravna narav pogodnosti nije bitna za potrebe utvrđivanja je li riječ o „plaći“. U predmetu Barber (
20
) Sud je istaknuo da se, „iako je točno da su razne vrste primanja koje odobrava poslodavac također u skladu sa smjernicama socijalne politike, činjenica da je pogodnost u naravi plaće ne može dovesti u pitanje kada radnik ima pravo na primitak predmetne pogodnosti od svojeg poslodavca zbog postojanja radnog odnosa“ (moje isticanje).
38.
Budući da doplatak za uzdržavano dijete predstavlja „plaću“, proizlazi da „postoji potreba“ da se na taj aspekt plaće primijeni načelo pro rata temporis, kao što je Sud već zaključio u odnosu na druge aspekte naknade. Činjenica da doplatak za uzdržavano dijete služi socijalnom cilju hvale je vrijedan, ali ne mijenja njegovu pravnu kvalifikaciju kao plaće, a plaću se može smanjiti pro rata temporis (
21
).
39.
Ostavlja li tekst Okvirnog sporazuma prostora za zaključak da postoji „srednji put“ koji se sastoji od „socijalnih davanja poslodavca“ koja, iako jesu „plaća“ u tradicionalnoj definiciji sadržanoj u sudskoj praksi Suda, ne mogu biti smanjena prema načelu pro rata temporis za radnike s nepunim radnim vremenom na način na koji je plaća smanjena prema načelu pro rata temporis?
40.
Nisam uvjerena da je strogo govoreći potrebno ovdje odgovoriti na to pitanje. Iako doplatak za uzdržavano dijete jasno služi korisnoj socijalnoj svrsi, činjenica da predstavlja dio ukupne naknade posljedica je pregovora između socijalnih partnera. Uz opasnost od pretjeranog pojednostavljivanja, moglo bi se reći da su se u općem okviru ukupnog iznosa koji su poslodavci u tom sektoru voljni platiti na ime plaće stranke u pregovorima usuglasile da pruže dodatnu pomoć zaposlenicima s djecom te da se druge sastavnice u ukupnom izračunu usklade na odgovarajući način kako bi se ostvarila ova pogodnost (
22
). Naposljetku, ipak je u sporazumu sklopljenom između socijalnih partnera riječ o plaći a ne o socijalnoj pomoći. Proizlazi da se doplatak za uzdržavano dijete koji proistječe iz tih pregovora i koji je sastavni dio plaće mora smatrati plaćom. Stoga je poslodavac slobodan primijeniti načelo pro rata temporis na taj doplatak kada zaposlenik radi u nepunom radnom vremenu.
41.
Naglašavam da moj zaključak ovisi o činjenici da ne postoji zakonska obveza poslodavca da plaća predmetne socijalne pogodnosti. Da je (na primjer) nacionalni zakonodavac odlučio poslodavce opteretiti plaćanjem doplatka za uzdržavano dijete one koji rade (tako da država ima dužnost plaćanja takvog doplatka samo osobama bez zaposlenja), poslodavac bi zapravo bio u ulozi države i zaključak bi mogao biti posve drukčiji (
23
). Također dodajem da dok ovdje zaposlenik s nepunim radnim vremenom prima manje novaca nego onaj s punim radnim vremenom (f.t.e) putem doplatka za uzdržavano dijete te zato općenito lošije prolazi, on (ili ona) nije stavljen u određeni nepovoljniji položaj na temelju činjenice da se doplatak za uzdržavano dijete smanjuje prema načelu pro rata temporis. Namjerno ostavljam otvorenim pitanje kako bi trebalo odgovoriti ako bi se u kojem drugom slučaju pokazalo da je nastao neki posebno nepovoljan položaj.
42.
Naposljetku, iako je članak 4. stavak 2. prema svom tekstu: „Prema potrebi se primjenjuje načelo pro rata temporis“ (moje isticanje) prisilne naravi, smatram da bi ga trebalo tumačiti na način da se ono mora primijeniti uvijek kada postoji potreba za tim načelom. Drugim riječima, izraz „primjenjuje se načelo“ ne znači „poslodavac je obvezan primijeniti načelo čak i ako želi biti darežljiviji“ (on ne može, dakako, platiti radnika s nepunim radnim vremenom manje od onoga što proizlazi iz primjene načela pro rata temporis) (
24
). Riječi „primjenjuje se načelo“ znače samo to da se, kada postoji potreba za primjenom načela pro rata temporis, to načelo primjenjuje bez nužnosti za daljnjim objektivnim opravdanjem. Dovoljno je da radnik s nepunim radnim vremenom radi manje sati od radnika s punim radnim vremenom.
43.
Shodno tome, na prvo prethodno pitanje trebalo bi odgovoriti da u smislu članka 4. stavka 2. Okvirnog sporazuma postoji potreba da se načelo pro rata temporis primijeni na dodatak za uzdržavano dijete propisan kolektivnim ugovorom kada ne postoji zakonska obveza strana da predvide takav dodatak.
Drugo pitanje
44.
Tim se pitanjem u biti pita može li se nejednako postupanje s radnicima s nepunim radnim vremenom, koje proistječe iz nižih iznosa koji im se isplaćuju nego što je puni doplatak za uzdržavano dijete, ipak smatrati objektivno opravdanim na temelju članka 4. stavka 1. Okvirnog sporazuma iz drugih razloga ako dodatak za uzdržavano dijete ne može biti smanjen prema načelu pro rata temporis primjenjujući članak 4. stavak 2. Okvirnog sporazuma. Pitanjem suda koji je uputio zahtjev utvrđuju se četiri moguća opravdanja koja su, pretpostavljam, bila iznesena pred njega.
45.
Ako Sud prihvati odgovor na prvo pitanje koji predlažem, neće biti potrebno odgovoriti na drugo pitanje. Radi potpunosti pokušat ću ga kratko obraditi.
46.
Načelno je na sudu koji je uputio zahtjev da utvrdi predstavljaju li dani razlozi objektivno opravdanje razlike u postupanju s obzirom na sudsku praksu Suda. Sud je odlučio da nacionalni sud mora utvrditi odgovara li izabrana mjera stvarnoj potrebi, je li primjerena za postizanje traženog cilja i potrebna u tu svrhu. (
25
) Puko poopćavanje neće biti dovoljna za opravdanje različitog postupanja, (
26
) a izbjegavanje povećanih troškova nije razlog koji će objektivno opravdati neizravnu diskriminaciju. (
27
)
47.
S obzirom na to, čini mi se također da kada se radnika s nepunim radnim vremenom stavlja u nepovoljan položaj u odnosu na radnika s punim radnim vremenom na osnovi toga što je njegovo radno vrijeme uzeto kao temelj za razmjerno smanjenje njegove plaće, tada ili postoji „potreba“ za primjenu načela pro rata temporis ili ne postoji. Kada činjenica da radnik s nepunim radnim vremenom radi kraće radno vrijeme pruža objektivno opravdanje za smanjenje prema načelu pro rata temporis, za primjenu tog načela postoji „potreba“ te je ono pokriveno člankom 4. stavkom 2. Okvirnog sporazuma. Kada ne postoji „potreba“, ne postoji ni dodatni prostor za ispitivanje je li smanjenje prema načelu pro rata temporis ipak objektivno opravdano iz tih razloga pa se stoga ne krši načelo zabrane diskriminacije utvrđeno na temelju članka 4. stavka 1.
48.
Iz tog sam razloga mišljenja da četiri moguća razloga za objektivno opravdanje iznesena pred nacionalni sud ne mogu poslužiti kao osnova u skladu s člankom 4. stavkom 1. Okvirnog sporazuma za smanjenje prema načelu pro rata temporis iznosa plaćenog radnicima s nepunim radnim vremenom u vidu doplatka za uzdržavano dijete.
Treće pitanje
49.
Trećim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti želi utvrditi bi li se, u slučaju da je isplata razmjerno smanjenog doplatka za uzdržavano dijete zaposlenicima s nepunim radnim vremenom nezakonita, članak 28. Povelje protivio svakoj isplati tog doplataka na temelju kolektivnog ugovora.
50.
Ako Sud pristane na odgovor na prvo pitanje koji predlažem, neće biti potrebno odgovoriti na drugo pitanje. Radi potpunosti pokušat ću ga kratko obraditi.
51.
Članak 28. Povelje sadrži pravo na kolektivno pregovaranje. To se pravo mora ostvarivati „u skladu s pravom Unije“. Ako se pravo Unije protivi odredbi sadržanoj u kolektivnom ugovoru, nacionalni sud ne smije primijeniti tu posebnu odredbu u opsegu potrebnom za ispravljanje nezakonitosti. Stoga se, ako bi Sud smatrao da se pravo Unije protivi primjeni načela pro rata temporis na dodatak za uzdržavano dijete, posebna odredba koja propisuje smanjenje doplatka za radnike s nepunim radnim vremenom (ovdje, članak 22. stavak 4. kolektivnog ugovora za bankarski sektor) ne bi smjela primijeniti. Zbog toga bi se doplatak za uzdržavano dijete mogao isplatiti u cijelosti na temelju članka 22. stavka 1. tog sporazuma.
52.
Po mojem mišljenju, to ograničeno i razmjerno rješenje ne bi oduzelo tom sporazumu njegove učinke niti bi ga izmijenilo u toj mjeri da ne bi više sličio onome o čemu su se strane sporazumjele. Stoga ne bi postojala povreda prava na kolektivno pregovaranje iz članka 28. Povelje.
Zaključak
53.
Slijedom navedenog, iz razloga koje sam iznijela, predlažem da Sud na prvo prethodno pitanje Oberster Gerichtshofa, Austrija, odgovori na sljedeći način:
U smislu članka 4. stavka 2. Okvirnog sporazuma, koji je u prilogu Direktive Vijeća 97/81/EZ od 15. prosinca 1997. o Okvirnom sporazumu o radu s nepunim radnim vremenom koji su sklopili UNICE, CEEP i ETUC, postoji potreba za primjenom načela pro rata temporis na doplatak za uzdržavano dijete propisan kolektivnim ugovorom kada ne postoji zakonska obveza strana da predvide takav doplatak.
(
1
)	Izvorni jezik: engleski
(
2
)	Direktiva Vijeća 97/81/EZ od 15. prosinca 1997. o Okvirnom sporazumu o radu s nepunim radnim vremenom koji su sklopili UNICE, CEEP i ETUC (SL 1998, L 14, str. 9.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 5., svezak 3., str. 131.)
(
3
)	Vidjeti članak 1. Direktive 97/81.
(
4
)	Uvodna izjava 11. Direktive 97/81. Vidjeti također točke 4., 5. i 7. u uvodu Okvirnog sporazuma.
(
5
)	Oberster Gerichtshof primijenio je kriterije koje je Sud utvrdio u presudi koju je donio u predmetima od 10. lipnja 2010., Bruno i dr. (C-395/08 i C-396/08, Zb., str. I-5119., t. 41. i 42.), i u presudi koju je proglasio u predmetu od 15. travnja 2008., Impact (C-268/06, Zb., str. I-2483., t. 131.).
(
6
)	Točne riječi zahtjeva za prethodnu odluku na stranici 15., točki 2.4 su: “Unbestritten ist, dass es sich bei der zu beurteilenden Kinderzulage um Entgelt handelt” (“Nesporno je da predmetni doplatak za uzdržavano dijete čini plaću”).
(
7
)	Vidjeti točke 32. do 42. ovog mišljenja.
(
8
)	Presuda od 22. travnja 2010. (C-486/08, Zb., str. I-3527., t. 33.).
(
9
)	Presuda od 8. studenoga 2012. (C‑229/11 i C‑230/11, t. 34. do 36.).
(
10
)	Presuda od 16. srpnja 2009., Gómez‑Limón Sánchez‑Camacho (C-537/07, Zb., str. I-6525., t. 62. i 63.).
(
11
)	Presuda od 21. listopada 1999., Lewen (C-333/97, Zb., str. I-7243., t. 50.).
(
12
)	Presuda od 23. listopada 2003., Schönheit i Becker (C-4/02 i C-5/02, Zb., str. I-12575., t. 90. i 91.).
(
13
)	Navedena u bilješci 8.
(
14
)	Navedena u bilješci 9.
(
15
)	Navedena u bilješci 10.
(
16
)	Navedena u bilješci 11.
(
17
)	Navedena u bilješci 12.
(
18
)	Vidjeti presude od 9. veljače 1982., Garland (12/81, Zb., str. I-359., t. 5.); od 17. svibnja 1990., Barber (C-262/88, Zb., str. I-1889., t. 12.) i od 9. veljače 1999., Seymour‑Smith i Perez (C-167/97, Zb., str. I-623., t. 23.).
(
19
)	Presuda Garlanda navedena u bilješci 18. (t. 5.). Vidjeti također presudu od 9. rujna 1999., Krüger (C-281/97, Zb., str. I-5127., t. 15.).
(
20
)	Presuda Engelmann (navedena u bilješci 18., t. 18.).
(
21
)	Vidjeti točke 30. i 31. ovog mišljenja.
(
22
)	Stoga bi i sindikat (ÖGB) bio slobodan, ako želi osigurati povećani stupanj zaštite radnika s nepunim radnim vremenom, u okviru općih pregovora s predstavničkim tijelom poslodavaca (VÖBB), ishoditi i paušalnu isplatu doplatka za uzdržavano dijete svim zaposlenicima koji ispunjavaju uvjete, neovisno o svojem radnom vremenu. Također bi socijalni partneri bili slobodni odlučiti (na primjer) treba li se doplatak za uzdržavano dijete povezati s razinom plaće i, ako treba, na koji točno način. Primamljiv argument bi se nedvojbeno mogao izvesti za nesmanjivanje prava iz radnog odnosa prema načelu pro
rata temporis ako bi to poboljšalo materijalnu jednakost između spolova (vidjeti moje mišljenje u predmetu Gómez‑Limón Sánchez‑Camacho, navedeno u bilješci 10., t. 54. do 56.).
(
23
)	Moguće je i da u takvim okolnostima isplaćeni iznosi ne budu obuhvaćeni definicijom „plaće” iz članka 157. UFEU‑a (vidjeti presudu Impact navedenu u bilješci 5., t. 131.).
(
24
)	Vidjeti u tom pogledu nevjerojatan primjer neprimjene načela pro
rata temporis u Evanđelju po Mateju, 20:1-16. Oni koji su bili prvi zaposleni radili su s punim radnim vremenom (cijeli dan) i primili su dogovorenu plaću; oni koji su radili samo dio dana (koji su bili zaposleni posljednji i koji su radili samo jedan sat) također su primili istu plaću jer je gospodar koji ih je zaposlio odlučio biti darežljiv (grč. ‘ότι έγώ άγαθόs είμι’ doslovno znači ‘jer sam dobar’ (stih 15.)). Iz teksta nije jasno je li se ovo dogodilo zato što je gospodar spoznao da su njihove potrebe (da zarade novac kako bi prehranili svoje obitelji) iste.
(
25
)	Presude od 28. veljače 2013., Kenny i dr. (C‑427/11, t. 37. i navedena sudska praksa), i od 13. svibnja 1986., Bilka‑Kaufhaus (170/84, Zb., str. I-1607., t. 36.).
(
26
)	Presuda od 13. srpnja 1989., Rinner‑Kühn (171/88, Zb., str. I-2743., t. 14.).
(
27
)	Presuda od 17. lipnja 1998., Hill and Stapleton (C-243/95, Zb., str. I-3739., t. 40.).