62018CC0080
MIŠLJENJE NEZAVISNOG ODVJETNIKA
GERARDA HOGANA
od 8. svibnja 2019. (
1
)
Spojeni predmeti C‑80/18 do C‑83/18
Asociación Española de la Industria Eléctrica (UNESA) (C‑80/18)
Endesa Generación, SA (C‑82/18)
protiv
Administración General del Estado,
Iberdrola Generación Nuclear SAU (C‑80/18 i C‑82/18)
i
Endesa Generación, SA (C‑81/18)
Iberdrola Generación Nuclear SAU (C‑83/18)
protiv
Administración General del Estado (C‑81/18 i C‑83/18)
(zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Tribunal Supremo (Vrhovni sud, Španjolska))
„Zahtjev za prethodnu odluku – Članak 191. UFEU‑a – Načelo onečišćivač plaća – Direktiva 2009/72/EZ – Zajednička pravila za unutarnje tržište električne energije – Članak 3. stavci 1. i 2. – Načelo nediskriminacije – Direktiva 2005/89/EZ – Financiranje tarifnog deficita – Porezi koje plaćaju isključivo društva koja za proizvodnju električne energije koriste nuklearnu energiju”
I. Uvod
1.
Predmetni zahtjevi za prethodnu odluku odnose se na tumačenje članka 191. stavka 2. UFEU‑a, članka 3. stavaka 1. i 2. Direktive 2009/72/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 13. srpnja 2009. o zajedničkim pravilima za unutarnje tržište električne energije i stavljanju izvan snage Direktive 2003/54/EZ (
2
), članaka 3. i 5. Direktive 2005/89/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 18. siječnja 2006. o mjerama zaštite sigurnosti opskrbe električnom energijom i ulaganja u infrastrukturu (
3
) te članaka 20. i 21. Povelje Europske unije o temeljnim pravima (u daljnjem tekstu: Povelja).
2.
Zahtjevi su upućeni u postupku između, s jedne strane, Asociación Española de la industria eléctrica (Španjolsko udruženje elektroenergetske industrije; u daljnjem tekstu: Unesa), Endesa Generación (u daljnjem tekstu: Endesa) i Iberdrola Generación nuclear SA (u daljnjem tekstu: Iberdrola) i, s druge strane, Administración General del Estado (Opća državna uprava, Španjolska) u pogledu valjanosti poreza na proizvodnju istrošenog nuklearnog goriva i radioaktivnog otpada u nuklearnim elektranama i skladištenje takvog goriva i otpada.
3.
Ovi zahtjevi Sudu daju priliku da pojasni područje primjene Direktive 2009/72 i obveze koje države članice imaju prilikom izvršavanja svojih ovlasti oporezivanja u području obuhvaćenom tom direktivom. Konkretno, jedno od ključnih pitanja koje ovi zahtjevi otvaraju jest može li se odredbe o nediskriminaciji predviđene člankom 3. stavkom 1. Direktive 2009/72 smatrati primjenjivima na poreznu mjeru koju je Kraljevina Španjolska usvojila 2012.
II. Pravni okvir
A.
Pravo Unije
1. Direktiva 2009/72
4.
Članak 1. Direktive 2009/72 naslovljen je „Predmet i područje primjene”. U njemu je predviđeno da se direktivom „uspostavljaju zajednička pravila za proizvodnju, prijenos, distribuciju i opskrbu električne energije, zajedno s odredbama o zaštiti potrošača, radi poboljšavanja i integriranja konkurentnih tržišta električne energije u Zajednici. Njome se utvrđuju pravila koja se odnose na organizaciju i funkcioniranje elektroenergetskog sektora, otvoreni pristup tržištu, kriterije i postupke primjenjive na pozive na dostavu ponuda te izdavanje odobrenja i rad sustava. Njome se također utvrđuju obveze univerzalne usluge i prava potrošača električne energije te se pojašnjavaju zahtjevi tržišnog natjecanja”.
5.
U skladu s člankom 2. točkom 1. Direktive 2009/72, „proizvodnja” znači proizvodnja električne energije.
6.
Članak 3. Direktive 2009/72 naslovljen je „Obveze javne usluge i zaštita kupaca”. Njegova prva dva stavka glase:
„1.   Države članice na temelju svoje institucionalne organizacije i poštujući načelo supsidijarnosti osiguravaju da se, ne dovodeći u pitanje stavak 2., elektroenergetskim poduzećima upravlja u skladu s načelima ove Direktive radi postizanja konkurentnog, sigurnog i s aspekta okoliša održivog tržišta električne energije te da između tih poduzeća nema diskriminacije u pogledu prava ili obveza.
2.   U potpunosti uzimajući u obzir odgovarajuće odredbe Ugovora, a posebno njegov članak 86., države članice mogu poduzećima koja djeluju u elektroenergetskom sektoru, u općem ekonomskom interesu, nametnuti obveze javne usluge koje se mogu odnositi na sigurnost, uključujući sigurnost opskrbe, redovitost, kvalitetu i cijenu isporuka te zaštitu okoliša, uključujući energetsku učinkovitost, energiju iz obnovljivih izvora i zaštitu klime. Takve obveze moraju biti jasno definirane, transparentne, nediskriminacijske i provjerljive te moraju elektroenergetskim poduzećima Zajednice jamčiti jednakost pristupa nacionalnim kupcima. U vezi sa sigurnošću opskrbe, energetskom učinkovitošću/upravljanjem potrošnjom te za ispunjenje ciljeva u vezi s okolišem i energijom iz obnovljivih izvora, kako je navedeno u ovom stavku, države članice mogu uvesti provedbu dugoročnog planiranja, vodeći računa o mogućnosti da treće strane zatraže pristup sustavu.”
2. Direktiva 2005/89
7.
Stavci 1. i 4. članka 3. Direktive 2005/89 predviđaju:
„1.   Države članice osiguravaju visoku razinu sigurnosti opskrbe električnom energijom poduzimajući potrebne mjere koje olakšavaju stvaranje stabilne klime za ulaganje te definirajući uloge i odgovornosti nadležnih tijela, uključujući, prema potrebi, regulatorna tijela, i sve relevantne sudionike na tržištu i objavljujući informacije o tome. […]
[…]
4.   Države članice osiguravaju da su sve mjere donesene u skladu s ovom Direktivom nediskriminirajuće i da ne predstavljaju nerazuman teret sudionicima na tržištu, uključujući nove sudionike na tržištu i trgovačka društva s malim tržišnim udjelima. […]”
8.
Članak 5. stavak 1. Direktive 2005/89 predviđa da „[d]ržave članice poduzimaju odgovarajuće mjere za održavanje ravnoteže između potražnje za električnom energijom i raspoloživosti kapaciteta proizvodnje”.
B.
Španjolsko pravo
9.
Preambula Leya 15/2012, de 27 de diciembre, de medidas fiscales para la sostenibilidad energética (Zakon 15/2012 od 27. prosinca 2012. o poreznim mjerama za energetsku održivost (
4
)), predviđa:
„I.
Cilj ovog Zakona jest prilagoditi naš porezni sustav učinkovitijem i s aspekta okoliša prihvatljivijem korištenju i održivom razvoju […]
[…]
Osnovu ovog Zakona čini članak 45. Ustava, odredba kojom je zaštita našeg okoliša postala jedno od temeljnih načela socijalnih i gospodarskih politika. Jedan od glavnih ciljeva ove porezne reforme je stoga internalizirati okolišne troškove koji proizlaze iz proizvodnje električne energije […] Na taj način, [ovaj] Zakon mora služiti kao poticaj za poboljšanje naših razina energetske učinkovitosti te istovremeno osigurati bolje upravljanje prirodnim resursima i osnažiti novi model održivog razvoja, kako iz gospodarske i socijalne perspektive tako i iz perspektive zaštite okoliša.
[…]
S tim ciljem, ovaj Zakon regulira tri nova poreza: porez na vrijednost proizvodnje električne energije, porez na proizvodnju istrošenog nuklearnog goriva i radioaktivnog otpada koji nastaju kao posljedica proizvodnje električne energije uporabom nuklearne energije i porez na skladištenje istrošenog nuklearnog goriva i radioaktivnog otpada u centraliziranim objektima […]
III.
[…]
Za proizvodnju električne energije uporabom nuklearne energije društvo mora, zbog specifičnih obilježja te vrste energije, prihvatiti nekoliko tereta i obveza čiji je gospodarski utjecaj teško procijeniti. Društvo mora preuzeti širok raspon odgovornosti koje proizlaze iz specifičnosti te proizvodnje, kao što je upravljanje radioaktivnim otpadom koji nastaje u okviru te proizvodnje i možebitno korištenje materijala u svrhe koje nisu mirnodopske.
[…] Procjena ukupnih troškova gašenja nuklearnih elektrana i završno upravljanje radioaktivnim otpadom još uvijek izazivaju značajne dvojbe koje će u konačnici na društvo utjecati nakon što nuklearne elektrane prestanu s radom, osobito kada je riječ o završnom upravljanju istrošenim nuklearnim gorivom i visoko radioaktivnim otpadom.
Stoga, s obzirom na dugi životni vijek nekih vrsta radioaktivnog otpada, koji može trajati generacijama, bitno je uspostaviti, nakon završnog upravljanja tim otpadom, mjere potrebne da bi se spriječilo vanjskim čimbenicima izazvano ispuštanje tog otpada u okoliš ili drugi štetni učinci, što će zahtijevati dugoročni institucionalni nadzor, za koji će država biti odgovorna.
Još jedno specifično obilježje proizvodnje električne energije u nuklearnim elektranama čini nastanak materijala koje je nužno strogo kontrolirati da bi se izbjeglo njihovo korištenje u svrhe koje nisu mirnodopske ili bilo koji drugi oblici njihove zlouporabe, što Španjolsku prisiljava da […] preuzme posljedične odgovornosti te stoga osigura za to potrebna sredstva.
Dakle, država mora osigurati neophodna sredstva kako bi postojeći planovi za slučaj nuklearne opasnosti ostali u funkciji.
S obzirom na navedeno, prikladno je uvesti namet na proizvodnju istrošenog nuklearnog goriva i radioaktivnog otpada u nuklearnim postrojenjima te njihovo skladištenje u središnjim objektima kako bi se kompenzirali troškovi koje društvo mora snositi zbog te proizvodnje.
[…]”
10.
Članak 12. Zakona 15/2012 predviđa:
„Narav. Porez na proizvodnju istrošenog nuklearnog goriva i radioaktivnog otpada u nuklearnim elektranama i porez na skladištenje istrošenog nuklearnog goriva i radioaktivnog otpada u središnjim objektima izravni su porezi stvarne naravi, koji se naplaćuju na djelatnosti koje su, uključujući odnosne događaje koji dovode do nastanka porezne obveze, definirane u člancima 15. i 19. ovog Zakona.”
11.
Članak 15. Zakona 15/2012 predviđa:
„Proizvodnja istrošenog nuklearnog goriva i radioaktivnog otpada u nuklearnim elektranama događaj je koji dovodi do nastanka porezne obveze.”
12.
Članak 19. Zakona 15/2012 predviđa:
„Događaj koji dovodi do nastanka porezne obveze jest djelatnost skladištenja istrošenog nuklearnog goriva i radioaktivnog otpada u središnjem objektu.
Za potrebe tog poreza, skladištenje istrošenog nuklearnog goriva i radioaktivnog otpada znači svaka djelatnost kojom se ti materijali privremeno ili trajno imobiliziraju, na bilo koji način, u središnjem postrojenju, objektu u kojem se takvi materijali iz različitih postrojenja i izvora mogu uskladištiti.”
13.
Druga dodatna odredba Zakona 15/2012, koja se odnosi na troškove elektroenergetskog sustava, predviđa:
„Svake godine, propisi o općem proračunu države za financiranje troškova elektroenergetskog sustava predviđenih člankom 16. Ley 54/1997, de 27 de noviembre, del Sector Eléctrico [Zakon br. 54/1997 od 27. studenoga 1997. o elektroenergetskom sektoru] predviđaju iznos ekvivalentan: (a) procjeni godišnjih iznosa koje će država prikupiti nametima i naknadama obuhvaćenima ovim Zakonom; (b) procijenjenom prihodu od dražbovne prodaje emisijskih jedinica stakleničkih plinova, u iznosu od najviše 500 milijuna eura.”
III. Činjenično stanje
14.
Žalitelji iz glavnog postupka su društva koja proizvode električnu energiju, osobito onu nuklearnog podrijetla. Podnijeli su tužbu Audiencia Nacional (Visoki nacionalni sud, Španjolska) protiv odluke kojom su odobreni načini samoobračuna i plaćanja porezâ na proizvodnju istrošenog nuklearnog goriva i radioaktivnog otpada u nuklearnim elektranama i skladištenje takvog nuklearnog goriva i otpada u središnjim objektima (u daljnjem tekstu: porezi na nuklearni otpad). U bitnome su prigovarali da taj način oporezivanja zapravo čini poseban porez na proizvođače električne energije koji upotrebljavaju nuklearnu energiju koji remeti španjolsko tržište električne energije te da ga stoga treba smatrati nezakonitim, kako iz perspektive nacionalnog ustavnog prava tako i iz perspektive prava Unije.
15.
Nakon što im je tužba odbijena, ta su društva 30. listopada 2014. podnijela žalbu sudu koji je uputio zahtjev.
16.
Prema navodu nacionalnog suda, cilj tih poreza na nuklearni otpad je povećanje prihoda u financijskom sustavu elektroenergetskog sektora kako bi proizvođači električne energije koji upotrebljavaju nuklearnu energiju snosili veći teret financiranja „tarifnog deficita” (
5
) nego ostali proizvođači električne energije.
17.
Taj sud smatra da oporezivanje određenih poduzetnika zbog načina na koji proizvode električnu energiju narušava, bez objektivnog opravdanja, slobodno tržišno natjecanje u elektroenergetskom sektoru, unatoč tomu što porez ne zahvaća izravno samu proizvodnju električne energije ili proizvedenu električnu energiju, nego gorivo i otpad te skladištenje sredstava koja se u tu svrhu koriste. Osim toga, takvo različito postupanje moglo bi se protiviti pravu Unije ako se utvrdi da njegovo uvođenje nije bilo motivirano zaštitom okoliša nego razlozima koji se tiču isključivo tarifnog deficita.
18.
Sud koji je uputio zahtjev naložio je rješenjem od 12. travnja 2016. da se pitanje neustavnosti tih poreza uputi Tribunalu Constitucional (Ustavni sud, Španjolska), iz razloga što se možda protive načelu gospodarskog kapaciteta utvrđenom u članku 31. stavku 1. španjolskog ustava. Međutim, Tribunal Constitucional (Ustavni sud) presudio je da upućivanje pitanja neustavnosti nije bilo dopušteno jer je Tribunal Supremo (Vrhovni sud, Španjolska) izrazio dvojbe u pogledu sukladnosti nacionalnog zakonodavstva s pravom Unije te je prvo morao uputiti zahtjev za prethodnu odluku.
IV. Zahtjev za prethodnu odluku i postupak pred Sudom
19.
U tom kontekstu, Tribunal Supremo (Vrhovni sud) odlučio je prekinuti postupak i Sudu uputiti sljedeća prethodna pitanja:
„1.
Protivi li se načelu ‚onečišćivač plaća’ utvrđenom u članku 191. stavku 2. [UFEU‑a] – u vezi s člancima 20. i 21. [Povelje] kojima se utvrđuju temeljna načela jednakosti i nediskriminacije, kako su konkretizirana u članku 3. stavcima 1. i 2. Direktive 2009/72, s obzirom na to da se njime nastoji postići, među ostalim, konkurentno i nediskriminirajuće tržište električne energije, koje treba mijenjati samo zbog razloga u općem ekonomskom interesu, uključujući zaštitu okoliša – uvođenje poreza kojima podliježu isključivo proizvođači električne energije koji upotrebljavaju nuklearnu energiju ako glavni cilj navedenih davanja nije zaštita okoliša nego povećanje prihoda sustava financiranja električne energije tako da ti poduzetnici u odnosu na druge poduzetnike koji obavljaju istu djelatnost preuzimaju veće opterećenje u financiranju tarifnog deficita?
2.
Dopušta li na konkurentnom i nediskriminirajućem tržištu električne energije europsko zakonodavstvo uvođenje porezâ za zaštitu okoliša koje se temelji na onečišćenju koje je svojstveno nuklearnoj aktivnosti, ali pri čemu to nije izričito predviđeno u relevantnom španjolskom zakonu (čiji su smisao i ciljevi navedeni u njegovoj preambuli) tako da, kad je riječ o porezu na proizvodnju istrošenog nuklearnog goriva i radioaktivnog otpada, ne postoje obvezujuće zakonske odredbe o troškovima koje treba pokriti ni o skladištenju radioaktivnog otpada, s obzirom na to da se troškovi gospodarenja i skladištenja već oporezuju drugim davanjima, pri čemu nije pojašnjena namjena prihoda od tih poreza, a gore navedeni poduzetnici dužni su preuzeti građanskopravnu odgovornost koja iz toga proizlazi u iznosu do 1,2 milijardi eura?
3.
Je li ispunjen zahtjev iz članka 3. stavka 2. [Direktive 2009/72], u skladu s kojim obveze nametnute u općem ekonomskom interesu, uključujući zaštitu okoliša, moraju biti jasno definirane, transparentne, nediskriminacijske i provjerljive, ako cilj zaštite okoliša i bitne značajke poreza za zaštitu okoliša nisu pobliže uređeni obvezujućim zakonskim odredbama?
4.
Protivi li se načelu ‚onečišćivač plaća’ iz članka 191. stavka 2. [UFEU‑a] – načelima jednakosti i nediskriminacije iz članaka 20. i 21. [Povelje] i člancima 3. i 5. Direktive 2005/89, s obzirom na to da se njima nastoji osigurati ‚pravilno funkcioniranje unutarnjeg tržišta električne energije’ te se poziva države članice da osiguraju ‚da su sve mjere donesene u skladu s ovom Direktivom nediskriminirajuće i da ne predstavljaju nerazuman teret sudionicima na tržištu’ – nacionalno zakonodavstvo na temelju kojeg se financiranje tarifnog deficita prevaljuje na sve poduzetnike iz sektora električne energije (osim na hidroelektrane, za koje se smatra da proizvode energiju iz obnovljivih izvora), ali kojim se nuklearnim elektranama nameće plaćanje posebno visokih poreznih davanja tako da one imaju veće porezno opterećenje u odnosu na druge koji djeluju na tržištu energije i kojima nije nametnuto plaćanje tih davanja, iako neki uzrokuju veće onečišćenje, i u kojem se ta davanja opravdavaju zaštitom okoliša zbog rizika i nesigurnosti svojstvenih nuklearnim aktivnostima, bez konkretnog utvrđenja troškova tih prihoda ni toga da su namijenjeni zaštiti okoliša, bez obzira na to što se gospodarenje i skladištenje otpada oporezuju drugim porezima, a nuklearne elektrane preuzimaju građanskopravnu odgovornost, u mjeri u kojoj to zakonodavstvo narušava slobodno tržišno natjecanje u skladu sa zahtjevima liberaliziranog unutarnjeg tržišta jer stavlja u povoljniji položaj druge proizvođače električne energije koji nisu obvezni plaćati poreze za zaštitu okoliša čak i ako u proizvodnji upotrebljavaju izvore koji više onečišćuju?
5.
Protivi li se načelu ‚onečišćivač plaća’ iz članka 191. stavka 2. [UFEU‑a] porez na proizvodnju istrošenog nuklearnog goriva i radioaktivnog otpada koji nastaju pri proizvodnji električne energije iz nuklearne energije kojem podliježe samo industrija za proizvodnju električne energije iz nuklearne energije, a kojim nije obuhvaćen nijedan drugi sektor u kojem bi se mogao proizvoditi navedeni otpad pa se ne oporezuju drugi poduzetnici koji se u okviru obavljanja svoje djelatnosti koriste nuklearnim materijalom ili izvorima iako utječu na okoliš koji treba zaštititi?”
20.
Pisana očitovanja podnijeli su žalitelji iz glavnog postupka, španjolska vlada i Europska komisija. Sve navedene stranke iznijele su usmena očitovanja na raspravi održanoj 28. veljače 2018.
V. Analiza
21.
Kako je Sud zatražio, svoja zapažanja u ovom mišljenju ograničit ću na prva dva pitanja koja je postavio Tribunal Supremo (Vrhovni sud). Ta ću pitanja razmotriti samo u dijelu u kojem se odnose na tumačenje članka 3. stavka 1. Direktive 2009/72, jer upućivanje na ostale odredbe u tim pitanjima nije dopušteno ili nije potrebno.
22.
Kao prvo, tumačenje članka 3. stavka 2. Direktive 2009/72 predmet je trećeg pitanja. Kao drugo, članke 20. i 21. Povelje nije potrebno tumačiti jer je načelo diskriminacije u području tržišta električne energije konkretizirano člankom 3. stavkom 1. Direktive 2009/72. Kao treće, članak 191. stavak 2. UFEU‑a predviđa da politika Unije u području okoliša treba biti usmjerena prema postizanju visokog stupnja zaštite te da se treba temeljiti, među ostalim, na načelu da „onečišćivač plaća”. Dakle, ta odredba samo definira opće okolišne ciljeve Europske unije, jer članak 192. UFEU‑a daje zakonodavcu Unije odgovornost odlučivanja o aktivnostima koje treba poduzeti radi ostvarivanja tih ciljeva. Posljedično, kako su španjolska vlada i Komisija pravilno istaknule, s obzirom na to da se članak 191. stavak 2. UFEU‑a, u kojem je utvrđeno načelo da „onečišćivač plaća”, odnosi na aktivnosti na razini Unije, pojedinci se na tu odredbu kao takvu ne mogu pozivati kako bi isključili primjenu nacionalnog zakonodavstva u području obuhvaćenom okolišnom politikom u pogledu koje Unija na temelju članka 192. UFEU‑a nije usvojila nikakve propise koji se konkretno odnose na situaciju u pitanju (
6
). Mora se istaknuti da ni Direktiva 2009/72 ni Direktiva 2005/89 (na koju sud koji je uputio zahtjev također upućuje) nisu usvojene na temelju članka 175. UEZ‑a, sadašnjeg članka 192. UFEU‑a.
23.
U tim okolnostima, smatram da je na prva dva pitanja moguće zajedno odgovoriti, ako ih shvatimo u smislu da nacionalni sud njima u biti pita treba li članak 3. stavak 1. Direktive 2009/72 tumačiti na način da mu se protivi nacionalno zakonodavstvo, poput onog koje se razmatra u glavnom postupku, kojim se uvode porezi na proizvodnju i skladištenje nuklearnog goriva i otpada kojima podliježu isključivo proizvođači električne energije koji upotrebljavaju nuklearnu energiju te čiji glavni cilj nije zaštita okoliša, nego povećanje prihoda radi pokrivanja tarifnog deficita.
A.
Područje primjene Direktive 2009/72
24.
Za početak je prikladno razmotriti primjenjivost Direktive 2009/72 na poreze poput poreza na nuklearni otpad koji se razmatraju u glavnom postupku.
25.
Španjolska vlada tvrdi da ta direktiva samo uspostavlja zajednička pravila za organizaciju unutarnjeg tržišta električne energije, ne dovodeći pritom u pitanje poreznu nadležnost država članica. Ta vlada ističe da su porezi koji se razmatraju u glavnom postupku uvedeni na temelju te nadležnosti.
26.
Žalitelji pak tvrde – a čini se da se sud koji je uputio zahtjev s njima slaže – da porezi na nuklearni otpad utječu, makar neizravno, na mogućnost društava koji električnu energiju proizvode uporabom nuklearne energije da tržištu električne energije pristupe pod jednakim uvjetima kao društva koja električnu energiju proizvode iz drugih izvora. Ti bi porezi na taj način neizbježno utjecali na troškove poslovanja tih prvih društava, što bi pak moglo utjecati na njihovu mogućnost da na tržištu električne energije sudjeluju pod jednakim uvjetima. Nacionalno zakonodavstvo, time što uvodi poreze na proizvodnju istrošenog nuklearnog goriva i radioaktivnog otpada u nuklearnim elektranama te na skladištenje takvog goriva i otpada u središnjim objektima, nameće obveze društvima koja električnu energiju proizvode uporabom nuklearne energije te bi stoga moglo biti obuhvaćeno područjem primjene Direktive 2009/72, kojom se nastoje uspostaviti zajednička pravila u kontekstu tog tržišta.
27.
Zbog sljedećih razloga ne dijelim to zadnje tumačenje područja primjene Direktive 2009/72.
28.
Područje primjene Unijina pravila određuje se uobičajenim metodama tumačenja koje Sud prihvaća. To znači da se u obzir moraju uzeti tekst, struktura i ciljevi Direktive 2009/72 (
7
).
29.
Kao prvo, u skladu s člankom 1. direktive, „[o]vom se Direktivom uspostavljaju zajednička pravila za proizvodnju, prijenos, distribuciju i opskrbu električne energije, zajedno s odredbama o zaštiti potrošača, radi poboljšavanja i integriranja konkurentnih tržišta električne energije u Zajednici” (
8
).
30.
Taj tekst može upućivati na to da je područje primjene direktive široko, jer obuhvaća čitav „životni ciklus” električne energije, od njezine proizvodnje do njezine isporuke potrošaču. Međutim, zakonodavac tom procesu pristupa iz specifične perspektive, to jest iz perspektive poboljšavanja i integriranja konkurentnih tržišta električne energije u Uniji.
31.
Kao drugo, iako ta direktiva teži širokom rasponu ciljeva kao što je zaštita potrošača i okoliša (
9
), „ključan cilj” je unutarnje tržište (
10
). Fokus je i dalje na prekograničnom pristupu novih isporučitelja električne energije iz različitih izvora kao i novih proizvođača električne energije (
11
). Kako je objašnjeno u uvodnoj izjavi 59. Direktive 2009/72, „[r]azvoj istinskog unutarnjeg tržišta električne energije, kroz mrežu povezanu na razini cijele Zajednice, trebao bi biti jedan od glavnih ciljeva ove Direktive”. Drugim riječima, Direktiva 2009/72 u biti je namijenjena uspostavi otvorenog i konkurentnog unutarnjeg tržišta električne energije koje potrošačima omogućuje slobodan izbor svojih opskrbljivača i tim opskrbljivačima slobodnu isporuku proizvoda svojim potrošačima, stvaranju ravnopravnih pravila na tom tržištu te osiguravanju sigurne opskrbe električnom energijom i održive politike klimatskih promjena (
12
).
32.
Kao treće, porezi na nuklearni otpad koji se razmatraju u glavnom postupku ne odnose se na proizvodnju ili potrošnju električne energije, nego na proizvodnju istrošenog nuklearnog goriva i radioaktivnog otpada u nuklearnim elektranama (te na skladištenje takvog goriva i otpada). Istrošeno nuklearno gorivo i radioaktivni otpad svojstveni su proizvodnji električne energije u nuklearnim elektranama (
13
). Međutim, to nije dovoljan razlog za primjenjivost Direktive 2009/72.
33.
Naime, iako je riječ „proizvodnja” upotrijebljena u članku 1. Direktive 2009/72 te definirana u njezinu članku 2. točki 1. kao „proizvodnja električne energije”, taj je pojam elaboriran u poglavlju III. U tom se pogledu mora istaknuti da je pojam „proizvodnja” ograničen na pravila o izgradnji novih proizvodnih kapaciteta i postupcima nadmetanja za nove kapacitete.
34.
Nadalje – te možda najvažnije od svega – čak i ako bismo prihvatili da porez poput porezâ na nuklearni otpad može utjecati na mogućnost poduzetnika koji električnu energiju proizvode uporabom nuklearne energije da pristupe tržištu električne energije, Direktiva 2009/72 ne sadržava nijedno pravilo iz područja oporezivanja.
35.
Drukčije nije moglo ni biti jer je Direktiva 2009/72 usvojena na temelju članka 95. stavka 1. UEZ‑a (sadašnji članak 114. UFEU‑a), u skladu s postupkom predviđenim u članku 251. UEZ‑a, a drugi stavak članka 95. UEZ‑a predviđao je da se prvi stavak ne primjenjuje na porezne odredbe.
36.
Spremnost država članica da zadrže nadležnost oporezivanja u području električne energije postala je još očitija nakon usvajanja Ugovora iz Lisabona. Naime, dok stavak 2. članka 194. UFEU‑a predviđa da se mjere potrebne za ostvarenje ciljeva usvajaju u skladu s redovnim zakonodavnim postupkom, treći stavak tog članka propisuje da Vijeće jednoglasno odlučuje u skladu s posebnim zakonodavnim postupkom te nakon savjetovanja s Europskim parlamentom ako su mjere „prvenstveno fiskalne naravi”.
37.
Kako sam već naveo, stoga smatram da je područje primjene Direktive 2009/72 ograničeno na proizvodnju, prijenos, distribuciju i opskrbu električne energije. U tom kontekstu, pitanje poreznog usklađivanja od poprilične je važnosti. Ovdje se radi o zakonodavnoj mjeri usvojenoj na razini Unije. Točno je da je u članku 3. stavku 1. Direktive 2009/72 samo utvrđeno načelo nediskriminacije. Međutim, budući da ta odredba čini Unijino provedbeno pravilo, valja se smatrati mjerom usklađenja.
38.
Međutim, budući da Unija nije bila nadležna na temelju članka 95. stavka 1. UEZ‑a (sadašnji članak 114. UFEU‑a) usvojiti takvu poreznu mjeru, ona bi po definiciji bila nezakonita. Toj je zakonodavnoj odredbi stoga potrebno pripisati uže tumačenje od onoga koje bi možda proizlazilo iz njezine općenite formulacije. Drukčiji zaključak rezultirao bi proširenjem primjene direktive te bi se za njegovo donošenje moralo, prema mojem mišljenju, osloniti na izvršavanje nadležnosti od strane Unije koju Unija jednostavno nema. Shodno tomu, ako direktivu treba tumačiti na način da ona to načelo nediskriminacije čini primjenjivim na poreze na tržištu električne energije, tada je se u bitnome mora smatrati poreznom mjerom za čije usvajanje Unija nije bila nadležna s obzirom na odredbe članka 114. UFEU‑a.
39.
S obzirom na prethodna razmatranja, moram zaključiti da članak 3. stavak 1. Direktive 2009/72 treba tumačiti na način da se ne primjenjuje na poreze poput onih koji se razmatraju u glavnom postupku.
B.
Podredno, pitanje diskriminacije
40.
Za slučaj da Sud ne bude dijelio to tumačenje područja primjene Direktive 2009/72 te zaključi da se ona primjenjuje na poreze na nuklearni otpad, predlažem da se podredno ispita treba li njezin članak 3. stavak 1. tumačiti na način da mu se protive porezi kakve je Kraljevina Španjolska uvela u predmetnom slučaju. Ostatak ovog mišljenja stoga se temelji na pretpostavci – protivnoj mojem stajalištu – da se članak 3. stavak 1. Direktive 2009/72 primjenjuje na predmetni slučaj.
1. Područje primjene članka 3. stavka 1. Direktive 2009/72 i obveze javne usluge
41.
U skladu s člankom 3. stavkom 1. Direktive 2009/72, „[d]ržave članice na temelju svoje institucionalne organizacije i poštujući načelo supsidijarnosti osiguravaju da se, ne dovodeći u pitanje stavak 2., elektroenergetskim poduzećima upravlja u skladu s načelima ove Direktive radi postizanja konkurentnog, sigurnog i s aspekta okoliša održivog tržišta električne energije te da između tih poduzeća nema diskriminacije u pogledu prava ili obveza” (
14
).
42.
Iako je taj članak naslovljen „Obveze javne usluge i zaštita kupaca”, ne smatram da je zabrana diskriminacije predviđena u njegovu prvom stavku ograničena na područje „obveza javne usluge” ili na zaštitu potrošača.
43.
Kao prvo, područje primjene tog članka mnogo je šire nego što to njegov naslov sugerira. Očito, on dopušta državama članicama da elektroenergetskim poduzećima nametnu obveze javne usluge u općem ekonomskom interesu (
15
) te predviđa usvajanje mjera u korist potrošača, kao što su, primjerice, obveze informiranja (
16
). Međutim, on ujedno zahtijeva od država članica da provedu i druge mjere, namijenjene, primjerice, postizanju ciljeva socijalne i ekonomske kohezije i zaštite okoliša ili osiguravanju postojanja neovisnog mehanizma, kao što je pravobranitelj za energetiku ili potrošačko tijelo, radi osiguravanja učinkovite obrade pritužaba i izvansudskog rješavanja sporova (
17
).
44.
Kao drugo, Sud je već utvrdio, u pogledu ranije direktive o zajedničkim pravilima za unutarnje tržište električne energije (
18
), da odredbe te direktive koje upućuju na načelo nediskriminacije čine „poseban izraz općeg načela jednakosti” (
19
).
45.
S obzirom na prethodna razmatranja, ako je Direktiva 2009/72 primjenjiva na poreze poput porezâ na nuklearni otpad, smatram da je na njih primjenjiv i njezin članak 3. stavak 1., kao poseban izraz općeg načela jednakosti.
2. Diskriminacija
46.
Prema ustaljenoj sudskoj praksi Suda, načelo jednakog postupanja zahtijeva da se u usporedivim situacijama ne postupa na različit način i da se u različitim situacijama ne postupa na jednak način, osim ako je takvo postupanje objektivno opravdano (
20
). Razlika u postupanju opravdana je kada je utemeljena na objektivnom i razumnom mjerilu, to jest kada je u vezi s pravno dopuštenim ciljem kojem teži odnosno zakonodavstvo i kada je ta razlika proporcionalna cilju koji se želi postići odnosnim postupanjem (
21
).
47.
Da bi se utvrdilo jesu li situacije „slične” ili „različite”, mora ih se ispitati s obzirom na ciljeve mjere u pitanju (
22
). Naime, kako Sud neprestano navodi, „zahtjev usporedivosti situacija radi određivanja postojanja povrede načela jednakog postupanja treba ocjenjivati s obzirom na sve njihove značajke te osobito s obzirom na predmet i cilj nacionalnih propisa kojima se uspostavlja razlika o kojoj je riječ” (
23
).
48.
Točno je da se, u situaciji u kojoj načelo jednakog postupanja nije relevantno, ali odredba koja to načelo konkretizira jest, može pojaviti pitanje treba li usporedivost dviju situacija ocijeniti s obzirom na cilj te odredbe ili s obzirom na predmet i učinke nacionalnih propisa kojima je uspostavljena navodna diskriminacija.
49.
Prema mojem mišljenju, odgovor na to pitanje ovisi o tome kako je načelo jednakog postupanja konkretizirano u danoj odredbi. Ako ta odredba izričito predviđa da se prema dvjema kategorijama osoba mora identično postupati, nacionalni sudovi moraju smatrati da su njihove situacije usporedive. Međutim, ako pravo Unije samo predviđa da države članice ne smiju različito postupati prema pojedinim osobama u određenoj kategoriji, države članice ne smiju prema svim osobama postupati kao da su u istoj situaciji, nego trebaju osigurati, kada izvršavaju svoju normativnu nadležnost, da ne stvaraju proizvoljne razlike te da se stoga očuva bit jednakosti postupanja.
50.
Što se tiče predmetnog slučaja, s obzirom na to da članak 3. stavak 1. ne predviđa da se prema svim proizvođačima električne energije mora identično postupati, nego da „[d]ržave članice […] osiguravaju da […] između [proizvođača električne energije] nema diskriminacije u pogledu prava ili obveza”, smatram da usporedivost situacija treba ocijeniti isključivo s obzirom na predmet nacionalnih propisa i cilj koji se nastoji ostvariti.
51.
Stoga je potrebno odrediti je li, iz perspektive cilja spornog nacionalnog zakonodavstva, situacija nuklearnih elektrana usporediva sa situacijom ostalih proizvođača električne energije.
52.
Prema preambuli Ley 15/2012, uvođenje porezâ na nuklearni otpad opravdano je zbog specifičnih obilježja koju proizvodnja električne energije u nuklearnim elektranama ima iz perspektive zaštite okoliša i sigurnosti.
53.
U tom bih kontekstu istaknuo da je Sud u presudi Kernkraftwerke Lippe‑Ems utvrdio da se „proizvodnj[a] električne energije različit[a] od proizvodnje koja koristi nuklearno gorivo […] – glede cilja koji se želi postići tim sustavom – ne nalazi u usporedivom činjeničnom i pravnom položaju s proizvodnjom električne energije koja koristi nuklearno gorivo s obzirom na to da jedino potonja takvim korištenjem uzrokuje nastanak radioaktivnog otpada” (
24
). Mora se istaknuti da je cilj nacionalnog pravila koje je bilo sporno u tom predmetu bio sličan cilju poreza na nuklearni otpad koji se razmatra u ovom predmetu jer se radilo o porezu na korištenje nuklearnog goriva za industrijsku proizvodnju električne energije koji je doprinosio, u kontekstu porezne konsolidacije te u skladu s načelom da onečišćivač plaća, smanjenju troška njemačkog saveznog proračuna u vezi s nužnom sanacijom jednog rudnika u kojem je bio uskladišten radioaktivni otpad koji je potjecao od korištenja nuklearnoga goriva (
25
).
54.
Iako se taj zaključak Suda nalazio u dijelu presude Kernkraftwerke Lippe‑Ems koji se odnosio na sukladnost nacionalnog pravila s člankom 107. UFEU‑a, ne vidim zašto se utvrđenja Suda u pogledu usporedivosti situacija proizvođača električne energije iz perspektive utjecaja na okoliš ne bi mogla primijeniti u ovom predmetu. I on se tiče porezâ na nuklearno gorivo (s obzirom na to da se da se porezi na nuklearni otpad odnose na istrošeno nuklearno gorivo i radioaktivni otpad) koji su među ostalim uvedeni zbog zabrinutosti u vezi s problemima koje takva vrsta otpada izaziva iz perspektive zaštite okoliša i sigurnosti.
55.
S obzirom na prethodna razmatranja, dijelim Komisijino stajalište te smatram da nuklearna energija, zbog specifičnih rizika za zdravlje i sigurnost koji se javljaju, osobito, prilikom tretiranja i skladištenja nuklearnog otpada koji nastaju kao posljedica njezina korištenja, nije u situaciji usporedivoj s ostalim izvorima energije kada je riječ o zaštiti okoliša. Međutim, to samo po sebi nije nužno presudan čimbenik jer sud koji je uputio zahtjev u takvim okolnostima zapravo mora ocijeniti, uzimajući u obzir marginu prosudbe koju države članice imaju u takvim slučajevima, može li se to različito porezno postupanje istinski opravdati posebnim i specifičnim problemima koje proizvodnja električne energije u nuklearnim elektranama izaziva iz perspektive zaštite okoliša i sigurnosti.
56.
U tom je pogledu nužno podsjetiti da Sud u kontekstu zahtjeva za prethodnu odluku ne može odlučiti o valjanosti i tumačenju odredbe nacionalnog prava, što bi mogao na temelju članka 258. UFEU‑a. U konačnici je na nacionalnom sucu, koji je jedini nadležan za ocjenu činjenica u pitanju u glavnom postupku i tumačenje nacionalnog zakonodavstva, da utvrdi je li to ovdje slučaj. Međutim, u okviru prethodnog postupka Sud, koji nacionalnom sudu treba dati korisne odgovore, može na temelju spisa glavnog postupka kao i očitovanja koja su mu podnesena pružiti smjernice kako bi sudu koji je uputio zahtjev omogućio odlučivanje (
26
).
57.
U tom pogledu, sud koji je uputio zahtjev i žalitelji izražavaju ozbiljne dvojbe oko navodnog okolišnog temelja tog zakonodavstva te ističu da je njegov stvarni temelj povezan isključivo s potrebom za povećanjem prihoda kako bi se smanjio tarifni deficit. Drugim riječima, čini se da se bitna svrha porezâ na nuklearni otpad sastoji u povećanju javnih prihoda u financijskom sustavu elektroenergetskog sektora.
58.
Ako sud koji je uputio zahtjev to potvrdi, situacija će tada biti drukčija. Naime, s obzirom na specifičnu okolnost da u Španjolskoj postoji tarifni deficit i potreba da ga se smanji, svi proizvođači električne energije u usporedivoj su situaciji jer je deficit posljedica razlike između prihoda koje španjolski proizvođači električne energije dobivaju od potrošača i troškova isporuke električne energije priznatih nacionalnim propisima.
59.
U tom se kontekstu mora priznati da, s jedne strane, činjenica da postoji nekoliko obveza namijenjenih pokrivanju rizika povezanih s proizvodnjom električne energije u nuklearnim elektranama (
27
) i, s druge strane, druga dodatna odredba Zakona 15/2012, iz koje proizlazi da propisi o općem proračunu države za financiranje troškova elektroenergetskog sustava predviđaju, među ostalim, iznos ekvivalentan procjeni godišnjih iznosa koje će država prikupiti nametima i naknadama obuhvaćenima Zakonom 15/2012, čine elemente koji ozbiljno mogu dovesti u pitanje okolišne motive navedene u preambuli tog zakona.
60.
Sve to dovodi u pitanje navodno opravdanje poreza na proizvođače električne energije koji upotrebljavaju nuklearnu energiju (među ostalim, potrebu za rješavanjem posebnih i specifičnih problema iz perspektive zaštite okoliša). Eventualno utvrđenje Suda u tom smislu upućivat će na to da taj porez, prikriven kao mjera za zaštitu okoliša, zapravo čini posebnu poreznu mjeru čiji je učinak bila diskriminacija navedenih proizvođača jer ih je podvrgnuo većem poreznom opterećenju u usporedbi s ostalim proizvođačima električne energije, a to različito postupanje nije bilo objektivno opravdano tim stvarnim problemima iz perspektive zaštite okoliša.
61.
Međutim, na sudu koji je uputio zahtjev je da utvrdi je li svrha zakona koji se razmatra u glavnom postupku doista povezana sa zaštitom okoliša i sigurnosti te, po potrebi, je li, uzimajući u obzir marginu prosudbe koju države članice u tom pogledu imaju, različito porezno postupanje prema proizvođačima električne energije objektivno opravdano u smislu tog tumačenja članka 3. stavka 1. Direktive 2009/72. Naime, ako se zaštita okoliša nedvojbeno može smatrati objektivnim i razumnim mjerilom u području unutarnjeg tržišta električne energije – kako proizlazi iz izričitog teksta članka 3. stavka 2. Direktive 2009/72 ili članka 194. stavka 1. UFEU‑a – razlika u postupanju opravdana je samo ako je u vezi s pravno dopuštenim ciljem (
28
).
VI. Zaključak
62.
U skladu s navedenim, predlažem da Sud na sljedeći način odgovori na dva pitanja koja je uputio Tribunal Supremo (Vrhovni sud, Španjolska):
Članak 3. stavak 1. Direktive 2009/72/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 13. srpnja 2009. o zajedničkim pravilima za unutarnje tržište električne energije i stavljanju izvan snage Direktive 2003/54/EZ treba tumačiti na način da se ne primjenjuje na poreze poput onih koji se razmatraju u glavnom postupku, koji čine poreze na proizvodnju istrošenog nuklearnog goriva i radioaktivnog otpada u nuklearnim elektranama te na skladištenje takvog istrošenog nuklearnog goriva i radioaktivnog otpada u središnjim objektima.
Podredno,
Članak 3. stavak 1. Direktive 2009/72 treba tumačiti na način da mu se ne protivi nacionalno zakonodavstvo, poput onog kojim su uvedeni porezi koji se razmatraju u glavnom postupku, jer situacija proizvođača električne energije koji upotrebljavaju nuklearnu energiju nije, iz perspektive zaštite okoliša i sigurnosti, usporediva sa situacijom ostalih proizvođača električne energije.
Međutim, na sudu koji je uputio zahtjev je da utvrdi je li svrha zakona koji se razmatra u glavnom postupku doista povezana sa zaštitom okoliša i sigurnosti te, po potrebi, je li različito porezno postupanje prema pojedinim kategorijama proizvođača električne energije objektivno opravdano tim okolišnim razlozima.
(
1
)	Izvorni jezik: engleski
(
2
)	SL 2009., L 211, str. 55. (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 12., svezak 4., str. 29.)
(
3
)	SL 2006., L 33, str. 22. (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 13., svezak 58., str. 115.)
(
4
)	BOE br. 312 od 28. prosinca 2012., str. 88081.
(
5
)	„Tarifni deficit” odgovara razlici između prihoda koje španjolski proizvođači električne energije dobivaju od potrošača i troškova isporuke električne energije priznatih nacionalnim propisima.
(
6
)	Vidjeti u tom smislu presude od 9. ožujka 2010., ERG i dr. (C‑379/08 i C‑380/08, EU:C:2010:127, t. 38. i 39.) i od 4. ožujka 2015., Fipa Group i dr. (C‑534/13, EU:C:2015:140, t. 39. i 40.).
(
7
)	Vidjeti u tom smislu presudu od 7. veljače 1985., Abels (135/83, EU:C:1985:55, t. 13.) i mišljenje nezavisnog odvjetnika P. Légera u predmetu Berliner Kindl Brauerei (C‑208/98, EU:C:1999:537, t. 32.).
(
8
)	Moje isticanje
(
9
)	Vidjeti uvodne izjave 42., 43. i 51. Direktive 2009/72. Vidjeti u tom smislu također Johnston, A., i Block, G., EU Energy Law, Oxford, Oxford University Press, 2012., br. 2.45.
(
10
)	Vidjeti Delvaux, B., Eu Law and the Development of a Sustainable, Competitive and Secure Energy Policy, Cambridge‑Antwerp‑Portland, Intersentia, 2013., br. 141.
(
11
)	Vidjeti uvodne izjave 8. i 39. Direktive 2009/72.
(
12
)	Vidjeti uvodne izjave 3., 4., 5. i 7. Direktive 2009/72.
(
13
)	Vidjeti uvodne izjave 19. i 20. Direktive 2011/70/Euratom Vijeća od 19. srpnja 2011. o uspostavi okvira Zajednice za odgovorno i sigurno gospodarenje istrošenim gorivom i radioaktivnim otpadom (SL 2011., L 199, str. 48.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 15., svezak 28., str. 136.) i članak (i) preambule Zajedničke konvencije o sigurnosti gospodarenja istrošenim gorivom i sigurnosti gospodarenja radioaktivnim otpadom, koju je 5. rujna 1997. usvojila Međunarodna agencija za atomsku energiju.
(
14
)	Moje isticanje
(
15
)	Vidjeti članak 3. stavak 2. Direktive 2009/72.
(
16
)	Vidjeti članak 3. stavak 5. Direktive 2009/72.
(
17
)	Vidjeti članak 3. stavke 10. i 13. Direktive 2009/72.
(
18
)	Direktiva 2003/54/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 26. lipnja 2003. o zajedničkim pravilima za unutarnje tržište električne energije i stavljanju izvan snage Direktive 96/92/EZ (SL 2003., L 176, str. 37.)
(
19
)	Vidjeti presudu od 29. rujna 2016., Essent Belgium (C‑492/14, EU:C:2016:732, t. 79.). Za prešutnu primjenu tog pristupa, u pogledu članka 15. stavka 7. i članka 37. stavka 6. točke (b) Direktive 2009/72, također vidjeti presudu od 28. studenoga 2018., Solvay Chimica Italia i dr. (C‑262/17, C‑263/17 i C‑273/17, EU:C:2018:961, t. 64. i 66.).
(
20
)	Vidjeti u tom smislu presudu od 7. ožujka 2017., RPO (C‑390/15, EU:C:2017:174, t. 41.).
(
21
)	Vidjeti u tom smislu presudu od 29. rujna 2016., Essent Belgium (C‑492/14, EU:C:2016:732, t. 81.).
(
22
)	Lenaerts, K., i Van Nuffel, P., European Union Law, treće izdanje, London, Sweet & Maxwell, 2011., br. 7-061
(
23
)	Presuda od 22. siječnja 2019., Cresco Investigation (C‑193/17, EU:C:2019:43, t. 42.). Vidjeti osobito presude od 1. listopada 2015., O (C‑432/14, EU:C:2015:643, t. 32.) i od 26. lipnja 2018., MB (promjena spola i starosna mirovina) (C‑451/16, EU:C:2018:492, t. 42.).
(
24
)	Presuda od 4. lipnja 2015. (C‑5/14, EU:C:2015:354, t. 79.)
(
25
)	Vidjeti presudu od 4. lipnja 2015., Kernkraftwerke Lippe‑Ems (C‑5/14, EU:C:2015:354, t. 78.).
(
26
)	Vidjeti u tom smislu presudu od 6. prosinca 2018., Montag (C‑480/17, EU:C:2018:987, t. 34.).
(
27
)	Nacionalni sud navodi da bi se javna sredstva potrebna da bi upravljanje radioaktivnim otpadom i njegovo skladištenje bilo moguće i održivo osigurala putem barem četiriju poreza namijenjenih potpori Fondo nacional para la financiación de las actividades del Plan General de Residuos Radioactivos (Nacionalni fond za financiranje djelatnosti predviđenih općim planom za radioaktivni otpad) (točka 8.3., stranica 26., zahtjeva za prethodnu odluku u predmetu C‑80/18). Sud koji je uputio zahtjev ujedno ističe obvezu proizvođača električne energije koji upotrebljavaju nuklearnu energiju da preuzmu građanskopravnu odgovornost u iznosu do 1,2 milijardi eura. Endesa Generación ističe da nuklearne elektrane u Španjolskoj podliježu, osim tim obvezama, i porezima za financiranje Vijeća za nuklearnu sigurnost i porezima za financiranje državne sigurnosne jedinice koja jamči sigurnost nuklearnih postrojenja.
(
28
)	Vidjeti u tom smislu presudu od 29. rujna 2016., Essent Belgium (C‑492/14, EU:C:2016:732, t. 81.).