62022CJ0147
PRESUDA SUDA (drugo vijeće)
19. listopada 2023. (
*1
)
„Zahtjev za prethodnu odluku – Konvencija o provedbi Schengenskog sporazuma – Članak 54. – Povelja Europske unije o temeljnim pravima – Članak 50. – Načelo ne bis in idem – Dopuštenost kaznenog progona za djela korupcije okrivljenika u državi članici nakon što je okončan kazneni postupak koji je protiv njega za ista djela pokrenulo državno odvjetništvo druge države članice – Uvjeti koji moraju biti ispunjeni da bi se smatralo da je postupak protiv okrivljenika pravomoćno okončan – Uvjet ocjene o meritumu predmeta – Zahtjev provedbe temeljite istrage – Izostanak ispitivanja okrivljenika”
U predmetu C‑147/22,
povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Fővárosi Törvényszék (Okružni sud u Budimpešti, Mađarska), odlukom od 20. siječnja 2022., koju je Sud zaprimio 1. ožujka 2022., u kaznenom postupku protiv
Terhelt5,
uz sudjelovanje:
Központi Nyomozó Főügyészség,
SUD (drugo vijeće),
u sastavu: A. Prechal (izvjestiteljica), predsjednica vijeća, F. Biltgen, N. Wahl, J. Passer i M. L. Arastey Sahún, suci,
nezavisni odvjetnik: N. Emiliou,
tajnik: A. Calot Escobar,
uzimajući u obzir pisani dio postupka,
uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:
–
za osobu Terhelt5, B. Gyalog, ügyvéd,
–
za Központi Nyomozó Főügyészség, G. Egri i P. Fürcht, u svojstvu agenata,
–
za mađarsku vladu M. Z. Fehér, K. Szíjjártó i M. M. Tátrai, u svojstvu agenata,
–
za austrijsku vladu, A. Posch, J. Schmoll i E. Samoilova, u svojstvu agenata,
–
za švicarsku vladu, L. Lanzrein i V. Michel, u svojstvu agenata,
–
za Europsku komisiju, B. Béres i M. Wasmeier, u svojstvu agenata,
saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 6. srpnja 2023.,
donosi slijedeću
Presudu
1
Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 54. Konvencije o provedbi Schengenskog sporazuma od 14. lipnja 1985. između vlada država Gospodarske unije Beneluksa, Savezne Republike Njemačke i Francuske Republike o postupnom ukidanju kontrola na zajedničkim granicama (SL 2000., L 239, str. 19.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 9., str. 12. i ispravak SL 2018., L 41, str. 15.), koja je potpisana u Schengenu 19. lipnja 1990., a stupila je na snagu 26. ožujka 1995. (u daljnjem tekstu: CISA), i članka 50. Povelje Europske unije o temeljnim pravima (u daljnjem tekstu: Povelja).
2
Zahtjev je upućen u okviru kaznenog postupka koji je u Mađarskoj pokrenuo Központi Nyomozó Főügyészség (Državno odvjetništvo, Mađarska) (u daljnjem tekstu: KNF) protiv osobe Terhelt5, mađarskog državljanina (u daljnjem tekstu: okrivljenik), zbog djela korupcije zbog kojih je protiv njega u Austriji već pokrenut kazneni postupak i u kojem je donesena odluka o obustavi postupka koju je naložio Zentrale Staatsanwaltschaft zur Verfolgung von Wirtschaftsstrafsachen und Korruption (Središnji ured državnog odvjetništva za borbu protiv gospodarskog kriminala i korupcije, Austrija) (u daljnjem tekstu: WKStA).
Pravni okvir
Pravo Unije
3
Člankom 54. CISA‑e, koji se nalazi u njezinom poglavlju 3., naslovljenom „Primjena načela ne bis in idem”, propisuje se:
„Protiv osobe protiv koje je sudski postupak pravomoćno okončan u jednoj ugovornoj stranci ne može se voditi postupak u drugoj ugovornoj stranci za ista djela pod uvjetom da je izrečena kazna i izvršena, trenutačno u postupku izvršenja ili se više, prema zakonima ugovorne stranke koja ju je izrekla, ne može izvršiti.”
4
Članak 57. stavak 1. CISA‑e određuje:
„Ako ugovorna stranka optuži osobu za kazneno djelo i nadležna tijela te ugovorne stranke opravdano smatraju da se optužba odnosi na ista djela za koja je sudski postupak već pravomoćno okončan u drugoj ugovornoj stranci, ta tijela, ako smatraju potrebnim, zahtijevaju potrebne informacije od nadležnih tijela ugovorne stranke na čijem je državnom području presuda već donesena.”
Mađarsko pravo
5
Člankom XXVIII. stavkom 6. Magyarországa Alaptörvényea (mađarski Ustav) određuje se da:
„Ne dovodeći u pitanje zakonom predviđene slučajeve izvanrednih pravnih lijekova, nitko ne može biti kazneno progonjen niti osuđen za kazneno djelo za koje je već bio oslobođen ili osuđen pravomoćnom odlukom donesenom na temelju mađarskog zakonodavstva ili, ako je riječ o području međunarodnog ugovora ili akta Europske unije, na temelju zakonodavstva druge države.”
6
U skladu s člankom 4. stavkom 3. Büntetőeljárásról szóló 2017. évi XC. törvénya (Zakonik br. XC iz 2017. o kaznenom postupku), ne može se pokrenuti kazneni postupak, a u slučaju da je pokrenut, treba naložiti njegovu obustavu, ako je u pogledu počiniteljevih djela već donesena pravomoćna odluka, ne dovodeći u pitanje postupke povodom izvanrednog pravnog lijeka ili određene posebne postupke.
7
Članak 4. stavak 7. tog zakonika predviđa da se ne može pokrenuti kazneni postupak, a u slučaju da je pokrenut, treba naložiti njegovu obustavu, ako je u pogledu počiniteljevih djela već donesena pravomoćna odluka u državi članici Europske unije ili ako je u državi članici u pogledu tih djela donesena odluka o meritumu predmeta kojom se, u skladu s pravom te države članice, sprečava da se za ta ista djela pokrene novi kazneni postupak ili nastavi kazneni postupak, bilo po službenoj dužnosti ili na temelju redovnog pravnog lijeka.
8
Članak 254. Büntető Törvénykönyvről szóló 1978. évi IV. törvénya (Zakon br. IV iz 1978. kojim se uspostavlja Kazneni zakonik) predviđao je:
„(1)   Tko dade ili obeća nepripadnu korist zaposleniku ili članu proračunskog tijela, strukovne organizacije ili nekog socijalnog tijela, ili bilo kome drugome u njegovu interesu, kako bi prekršio svoju obvezu, čini kazneno djelo za koje mu se može izreći kazna oduzimanja slobode do tri godine.
(2)   Kazneno djelo kaznit će se kaznom zatvora do pet godina ako je nepripadna korist dana ili obećana zaposleniku ili članu proračunskog tijela, strukovne organizacije ili nekog socijalnog tijela ovlaštenog za samostalno poduzimanje mjera.”
Austrijsko pravo
9
Člankom 190. Strafprozessordnunga (Zakon o kaznenom postupku, u daljnjem tekstu: StPO), naslovljenim „Okončanje istražnog postupka”, predviđa se:
„Državno odvjetništvo mora obustaviti kazneni postupak i okončati istražni postupak ako:
1.   kazneno djelo zbog kojeg je pokrenuta istraga nije kažnjivo zakonom ili bi na temelju pravnih razloga bilo nezakonito nastaviti kazneni progon okrivljenika, ili
2.   ne postoje stvarni razlozi za nastavak postupka protiv okrivljenika.”
10
U skladu s člankom 193. StPO‑a, naslovljenim „Nastavak postupka”:
„(1)   Nakon što se postupak okonča, protiv okrivljenika se više ne može provoditi daljnja istraga; ako je potrebno, državno odvjetništvo nalaže njegovo puštanje na slobodu. Međutim, ako su za odluku o nastavku postupka potrebne određene istražne radnje ili izvođenje dokaza, državno odvjetništvo može provesti potrebne radnje ili naložiti njihovu provedbu.
(2)   Državno odvjetništvo može naložiti nastavak istrage okončane na temelju članka 190. ili 191. sve dok ne istekne rok zastare za pokretanje kaznenog postupka koji se odnosi na kazneno djelo te pod sljedećim uvjetima:
1.
ako okrivljenik nije ispitan s obzirom na kazneno djelo o kojem je riječ […] i ako mu nisu izrečena nikakva ograničenja u tom pogledu, ili
2.
ako su se pojavile ili postale poznate nove činjenice ili dokazi za koje se čini da pojedinačno ili zajedno s drugim ishodima postupka opravdavaju izricanje osuđujuće presude okrivljeniku […]
[…]”
11
U skladu s člankom 195. StPO‑a, osoba koja je žrtva kaznenog djela može pod određenim uvjetima zahtijevati nastavak istražnog postupka koji je okončan sve dok za to kazneno djelo nije nastupila zastara. Ako državno odvjetništvo smatra da je zahtjev žrtve opravdan, mora nastaviti postupak neovisno o zahtjevima iz članka 193. stavka 2. točke 1. ili točke 2. StPO‑a.
12
Članak 307. Strafgesetzbucha (Kazneni zakonik, u daljnjem tekstu: StGB), naslovljen „Korupcija”, u verziji primjenjivoj na glavni postupak, u stavku 1. propisuje:
„Svatko tko
[…]
6.
[…] stranom javnom službeniku […] nudi, obećava ili daje korist, za njega ili treću osobu radi izvršavanja ili neizvršavanja radnji u obavljanju njegovih dužnosti protivno njegovim zadaćama u svrhu stjecanja ili zadržavanja posla ili bilo koje druge nepripadne koristi u međunarodnim transakcijama, kaznit će se kaznom zatvora do dvije godine.
[…]”
Glavni postupak i prethodna pitanja
13
WKStA je 22. kolovoza 2012. u Austriji pokrenuo kazneni postupak protiv dviju osoba austrijskog državljanstva zbog sumnje na pranje novca, pronevjeru sredstava i korupciju u smislu članka 307. stavka 1. točke 6. StGB‑a, kao i protiv okrivljenika zbog sumnje na korupciju u smislu te odredbe.
14
Istrage su se odnosile na činjenice koje su nastale u razdoblju od 2005. do 2010. godine i koje su se ticale sumnji na nuđenje mita javnim službenicima posredstvom nekoliko trgovačkih društava osnovanih u različitim državama članicama u svrhu izvršavanja utjecaja na odluku koju je trebalo donijeti u okviru postupka javne nabave novih vlakova za dvije linije podzemne željeznice u Budimpešti (Mađarska). Radilo se, među ostalim, o prijenosima iznosa od ukupno nekoliko milijuna eura, koji su isplaćeni kao naknada za savjetodavne usluge za koje se sumnjalo da nikad nisu bile stvarno pružene.
15
Okrivljenik, koji je imao saznanja o fiktivnosti ugovora o savjetovanju i njihovu stvarnom cilju, bio je osumnjičen da je s ciljem dobivanja tog ugovora o javnoj nabavi pokušao korumpirati osobu ili osobe koje su mogle utjecati na donositelje odluka u pogledu tog natječaja. Točnije, između 5. travnja 2007. i 8. veljače 2010. izvršio je nekoliko isplata iz jednog trgovačkog društva u ukupnom iznosu većem od sedam milijuna eura javnim službenicima koji su počinili kazneno djelo pasivnog primanja mita i čiji je identitet nepoznat.
16
Te sumnje protiv okrivljenika temeljile su se na informacijama koje je dostavio Serious Fraud Office (Ured za teške prijevare, Ujedinjena Kraljevina) (u daljnjem tekstu: SFO) u okviru zahtjeva za pravnu pomoć u vezi s istragom koja se odnosila na skupinu britanskih poduzetnika, na analizi bankovnih podataka austrijskog društva čije je podnošenje naložio WKStA kao i na saslušanju osumnjičenih austrijskih državljana navedenih u točki 13. ove presude, koji su bili ispitani kao svjedoci.
17
Okrivljenik nije ispitan u svojstvu osumnjičenika u okviru istrage koju je vodio WKStA jer se istražna mjera koju je to državno odvjetništvo poduzelo 26. svibnja 2014. i čiji je cilj bio utvrditi gdje se on nalazi pokazala neuspješnom.
18
Rješenjem od 3. studenoga 2014. WKStA je obustavio predsudsku istragu, pri čemu je smatrao, pozivajući se na rezultate istraga koje su do tada vodila austrijska, britanska i mađarska tijela, da ne postoji stvarni razlog za nastavak kaznenog progona u smislu članka 190. točke 2. StPO‑a. To državno odvjetništvo smatralo je da, s obzirom na to da nije bilo nikakvog dokaza o tome da su jedan od osumnjičenika navedenih u točki 13. ove presude i okrivljenik stvarno počinili djela korupcije iz članka 307. stavka 1. točke 6. StGB‑a, ta djela nisu bila utvrđena s dovoljnom sigurnošću da bi se mogla izreći kaznena osuda, tako da je bilo potrebno obustaviti kazneni postupak.
19
WKStA je u više navrata preispitao tu odluku o obustavi postupka, ali je svaki put morao utvrditi da uvjeti za nastavak postupka, utvrđeni u člancima 193. i 195. StPO‑a, nisu bili ispunjeni, među ostalim, jer je za djela korupcije koja se stavljaju na teret okrivljeniku nastupila zastara u Austriji najkasnije od 2015. godine.
20
KNF je 10. travnja i 29. kolovoza 2019. Fővárosi Törvényszéku (Okružni sud u Budimpešti, Mađarska), sudu koji je uputio zahtjev, podnio optužnicu na temelju koje je u Mađarskoj pokrenut kazneni postupak protiv okrivljenika za djela korupcije u smislu članka 254. stavaka 1. i 2. Zakona br. IV iz 1978. kojim je uspostavljen Kazneni zakonik, navedenog u točki 8. ove presude.
21
Smatrajući da su djela korupcije koja se stavljaju na teret okrivljeniku ista kao ona koja su bila predmet istrage koju je WKStA već proveo u Austriji prije nego što ju je to državno odvjetništvo obustavilo, sud koji je uputio zahtjev okončao je taj postupak rješenjem od 8. prosinca 2020. u skladu s načelom ne bis in idem kako je utvrđeno u članku 4. stavcima 3. i 7. Zakonika br. XC iz 2017. o kaznenom postupku, navedenom u točki 6. ove presude.
22
To je rješenje ukinuto rješenjem Fővárosi Ítélőtábla (Okružni žalbeni sud u Budimpešti, Mađarska) od 15. lipnja 2021., koji je predmet vratio sudu koji je uputio zahtjev.
23
Prema mišljenju Fővárosi Ítélőtábla (Okružni žalbeni sud u Budimpešti), rješenje WKStA‑e od 3. studenoga 2014. o okončanju istrage, navedeno u točki 18. ove presude, ne može se smatrati pravomoćnom odlukom u smislu članka 50. Povelje i članka 54. CISA‑e, s obzirom na to da na temelju dostupnih dokumenata nije moguće jasno utvrditi da se to rješenje temelji na dovoljno temeljitoj i sveobuhvatnoj ocjeni dokaza. Konkretno, ništa nije upućivalo na to da je WKStA prikupio dokaze, osim što je ispitao dva osumnjičena austrijska državljana spomenuta u točki 13. ove presude kao ni na to da je saslušao ijednu od gotovo 90 osoba koje je KNF naveo u optužnici za potrebe njihova ispitivanja ili svjedočenja. Osim toga, okrivljenik nije saslušan u svojstvu osumnjičenika.
24
U tim je okolnostima Fővárosi Törvényszék (Okružni sud u Budimpešti) odlučio prekinuti postupak i Sudu uputiti sljedeća prethodna pitanja:
„1.
Protivi li se načelu ne bis in idem, utvrđenom u članku 50. [Povelje] i članku 54. [CISA‑e], provedba kaznenog postupka pokrenutog u jednoj državi članici [protiv] iste osobe i zbog istih djela za koje je u drugoj državi članici već pokrenut kazneni postupak, koji je pravomoćno okončan odlukom državnog odvjetnika o obustavi predsudske istrage?
2.
Je li u skladu s načelom ne bis in idem, utvrđenim u članku 50. Povelje i članku 54. [CISA‑e], i sprečava li trajno da se u [drugoj] državi članici pokrene novi kazneni postupak [protiv] iste osobe i zbog istih djela, okolnost da državno odvjetništvo, iako se unatoč odluci državnog odvjetnika kojom se nalaže obustava kaznenog postupka (predsudske istrage) u državi članici predsudska istraga može nastaviti do trenutka zastare za kazneno djelo, nije smatralo opravdanim nastaviti navedeni postupak po službenoj dužnosti?
3.
Je li u skladu s načelom ne bis in idem, utvrđenim u članku 50. Povelje i članku 54. [CISA‑e], i može li se smatrati dovoljno temeljitom i iscrpnom obustavljena predsudska istraga [nad] okrivljenikom koji nije ispitan u svojstvu osumnjičenika u vezi s kaznenim djelom njegovih suokrivljenika, iako su [protiv navedene osobe] u svojstvu okrivljenika [provedene] istražne radnje, a obustava predsudske istrage temeljila se na podacima prikupljenima tijekom istrage na temelju zahtjeva za pravosudnu suradnju, kao i na podacima o bankovnim računima te ispitivanju suokrivljenika u svojstvu osumnjičenika?”
O prethodnim pitanjima
25
Svojim trima pitanjima, koja valja ispitati zajedno, sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li načelo ne bis in idem, utvrđeno u članku 54. CISA‑e, u vezi s člankom 50. Povelje, tumačiti na način da odluku o oslobađanju okrivljenika donesenu u prvoj državi članici nakon istrage koja se u bitnome odnosi na djela korupcije treba kvalificirati kao pravomoćnu odluku u smislu tih članaka kada je protiv tog okrivljenika za ista djela u drugoj državi članici pokrenut novi kazneni progon i kada:
–
je odluku o oslobađanju donijelo državno odvjetništvo prve države članice bez izricanja kazne i bez intervencije suda te je ona obrazložena utvrđenjem nepostojanja bilo kakvih dokaza da je okrivljenik stvarno počinio kazneno djelo koje mu se stavlja na teret;
–
prema nacionalnom pravu primjenjivom u prvoj državi članici, državno odvjetništvo ima mogućnost, unatoč pravomoćnosti takve odluke o oslobađanju, nastaviti postupak pod strogo određenim uvjetima, poput pojavljivanja novih važnih činjenica ili dokaza, pod uvjetom da u svakom slučaju nije nastupila zastara progona kaznenog djela, i
–
tijekom istrage državno odvjetništvo prve države članice prikupilo je podatke a da pritom nije ispitalo okrivljenika, koji je državljanin druge države članice, kao osumnjičenika, s obzirom na to da se istražna mjera koja je po svojoj prirodi prisilna i čiji je cilj utvrditi gdje se on nalazi u konačnici pokazala neuspješnom.
26
Valja podsjetiti, kao prvo, da su za primjenu načela ne bis in idem predviđena dva uvjeta, odnosno, s jedne strane, postojanje prethodne pravomoćne odluke (uvjet „bis”) i, s druge strane, to da se ranija odluka i naknadni progoni ili odluke odnose na ista djela (uvjet „idem”) (presuda od 23. ožujka 2023., Dual Prod, C‑412/21, EU:C:2023:234, t. 51. i navedena sudska praksa).
27
Što se tiče drugog od tih uvjeta, sud koji je uputio zahtjev izričito se oslanja na pretpostavku da je on u ovom slučaju ispunjen.
28
Što se tiče prvog uvjeta, valja podsjetiti da, prema ustaljenoj sudskoj praksi Suda, kako bi se za neku osobu moglo smatrati da je protiv nje „sudski postupak pravomoćno okončan” u smislu članka 54. CISA‑e, s jedne strane, progon mora biti „pravomoćno okončan” nakon donošenja predmetne kaznene odluke, kao što je u ovom slučaju odluka o oslobađanju i, s druge strane, ta odluka mora biti donesena nakon „ocjene o meritumu predmeta” (vidjeti u tom smislu presudu od 29. lipnja 2016., Kossowski, C‑486/14, EU:C:2016:483, t. 34. i 42. i navedenu sudsku praksu).
29
U ovom slučaju, kao prvo, u pogledu zahtjeva prema kojem kazneni progon treba biti pravomoćno okončan, valja podsjetiti na to da se, s obzirom na okolnosti iz prve dvije alineje navedene u točki 25. ove presude, prema sudskoj praksi Suda, s jedne strane, članak 54. CISA‑e također primjenjuje na odluke tijela koje je pozvano sudjelovati u provođenju kaznenog sudovanja u dotičnom nacionalnom pravnom poretku, poput državnog odvjetništva, kojim se pravomoćno obustavlja kazneni progon u državi članici bez izricanja kazne i iako u donošenju takvih odluka nije sudjelovao sud i nemaju oblik presude. S druge strane, ocjena tog zahtjeva mora se provesti na temelju prava države ugovornice koja je donijela predmetnu kaznenu odluku i mora osigurati da predmetna odluka u toj državi pruža zaštitu koju pruža načelo ne bis in idem (vidjeti u tom smislu presude od 22. prosinca 2008., Turanský, C‑491/07, EU:C:2008:768, t. 35. i 36. i od 29. lipnja 2016., Kossowski, C‑486/14, EU:C:2016:483, t. 35. i 39. i navedenu sudsku praksu).
30
U tom kontekstu, iz sudske prakse Suda također proizlazi da činjenica da se, prema primjenjivom nacionalnom pravu, kazneni postupak okončan odlukom o oslobađanju može ponovno pokrenuti u slučaju „novih ili novootkrivenih činjenica”, poput novih dokaza, ne može dovesti u pitanje pravomoćnost te odluke kada ona ne okončava definitivno kazneni postupak, pod uvjetom da ta mogućnost ponovnog pokretanja, iako ne predstavlja „izvanredno pravno sredstvo”, ipak podrazumijeva iznimno pokretanje posebnog postupka, i to na temelju različitih dokaza, a ne samo obični nastavak postupka koji je već dovršen (vidjeti u tom smislu presudu od 5. lipnja 2014., M, C‑398/12, EU:C:2014:1057, t. 37. do 40.).
31
U ovom slučaju, s obzirom na tu sudsku praksu, činjenica da se austrijskim pravom predviđa, s jedne strane, u članku 193. stavku 2. točki 2. StPO‑a, nastavak postupka okončanog nakon donošenja oslobađajuće odluke pod strogim uvjetima, odnosno „ako su se pojavile ili postale poznate nove činjenice ili dokazi za koje se čini da pojedinačno ili zajedno s drugim ishodima postupka opravdavaju izricanje osuđujuće presude okrivljeniku”, ne može dovesti u pitanje pravomoćnost te odluke.
32
S druge strane, isto vrijedi i za drugu mogućnost nastavka postupka predviđenu austrijskim pravom, koja je također strogo ograničena, odnosno kada, u skladu s člankom 193. stavkom 2. točkom 1. StPO‑a, „tuženik nije ispitan s obzirom na kazneno djelo o kojem je riječ […] i ako mu nisu izrečena nikakva ograničenja u tom pogledu”.
33
Naime, ta mogućnost, ako ne predstavlja „izvanredno pravno sredstvo”, podrazumijeva, s obzirom na dvostruki uvjet kojem podliježe, iznimno pokretanje zasebnog postupka, umjesto običnog nastavka već okončanog postupka čiji je cilj ponovno ispitivanje odluke o oslobađanju s obzirom na izjave okrivljenika u slučaju da ga se poslije može ispitati. Osim toga, valja istaknuti da u glavnom postupku ta mogućnost nije bila na raspolaganju državnom odvjetništvu nakon donošenja odluke o oslobađanju, s obzirom na to da je nesporno da je, iako okrivljenik nije ispitan, u odnosu na njega ipak korišteno „ograničenje” u obliku istražne mjere čiji je cilj bio utvrditi gdje se on nalazi, a koja se pokazala neuspješnom.
34
Strogo ograničen i izniman karakter tih mogućnosti nastavka postupka koji je već okončan dodatno je pojačan činjenicom da, u skladu s člankom 193. stavkom 2. StPO‑a, nastavak postupka u svakom slučaju nije moguć ako je povreda u međuvremenu zastarjela. To je bio slučaj u ovom predmetu, s obzirom na to da je nesporno da je, barem od 2015., nastupila zastara povrede, to jest samo nekoliko mjeseci nakon donošenja odluke o oslobađanju, u studenome 2014.
35
Osim toga, sama činjenica, na koju upućuje sud koji je uputio zahtjev u svojem drugom pitanju, da na temelju primjenjivog nacionalnog prava mogućnosti nastavka postupka koji je već okončan postoje ako za povredu još nije nastupila zastara, ali u ovom slučaju državno odvjetništvo nije iskoristilo tu mogućnost prije nastupanja te zastare, ne može dovesti u pitanje pravomoćnost odluke o okončanju postupka jer kazneni postupak nije pravomoćno okončan.
36
Naime, s obzirom na to da te iznimne mogućnosti nastavka postupka koji je već okončan, kako su strogo ograničene člankom 193. stavkom 2. StPO‑a, ne mogu utjecati na pravomoćnost odluke o okončanju postupka donesene na temelju članka 190. StPO‑a, ni odluka državnog odvjetništva da ne iskoristi jednu ili drugu od tih mogućnosti zbog toga što uvjeti za to nisu bili ispunjeni ne može dovesti u pitanje pravomoćnost navedene odluke.
37
Osim toga, austrijska je vlada u svojim pisanim očitovanjima, pozivajući se na sudsku praksu Oberster Gerichtshofa (Vrhovni sud, Austrija) i austrijsku doktrinu, istaknula da u austrijskom pravu odluka državnog odvjetništva o obustavi postupka u skladu s člankom 190. StPO‑a „ne može biti dovedena u pitanje redovnim pravnim lijekom te od svojeg donošenja proizvodi učinke odluke koja je pravomoćna, kako u materijalnom tako i postupovnom pogledu”. Među njezinim učincima ta vlada navodi učinak takozvanog „blokiranja” („Sperrwirkung”) koji proizlazi iz takve odluke, u skladu s načelom ne bis in idem, u odnosu na sva tijela drugih država članica, pod uvjetom da je ta odluka donesena nakon prethodnog ispitivanja merituma kao i ocjene osnovanosti kaznenog djela za koje je okrivljenik osumnjičen da ga je počinio.
38
Iz toga proizlazi da okolnosti iz prve dvije alineje navedene u točki 25. ove presude ne mogu dovesti u pitanje je li u ovom slučaju ispunjen zahtjev, naveden u točki 28. ove presude, da je progon „pravomoćno okončan”.
39
Kao drugo, kad je riječ o zahtjevu, također navedenom u točki 28. ove presude, da je odluka o obustavi kaznenog postupka o kojem je riječ donesena nakon „ocjene o meritumu predmeta”, valja istaknuti, kao prvo, da okolnost, navedena u prvoj alineji točke 25. ove presude, da je odluka o obustavi postupka donesena zbog nepostojanja bilo kakvih dokaza kojima se može dokazati da je okrivljenik stvarno počinio kazneno djelo koje mu se stavlja na teret ne podrazumijeva zaključak da taj drugi uvjet nije ispunjen. Naprotiv, Sud je već presudio da se oslobađanje zbog nedostatka dokaza temelji na ocjeni o meritumu predmeta (presuda od 28. rujna 2006., Van Straaten, C‑150/05, EU:C:2006:614, t. 60.).
40
Kao drugo, iz sudske prakse proizlazi da se ocjena pravomoćnosti presude u smislu članka 54. CISA‑e mora tumačiti ne samo s obzirom na cilj tog članka koji je u biti zajamčiti da se svatko tko je u državi članici osuđen i izdržao svoju kaznu ili je, ovisno o slučaju, pravomoćno oslobođen može kretati unutar schengenskog područja bez bojazni od progona u drugoj državi članici za ista djela, nego i s obzirom na potrebu promicanja sprečavanja i suzbijanja kriminaliteta u području slobode, sigurnosti i pravde u skladu s člankom 3. stavkom 2. UFEU‑a (vidjeti u tom smislu presudu od 29. lipnja 2016., Kossowski, C‑486/14, EU:C:2016:483, t. 47. i od 28. listopada 2022., Generalstaatsanwaltschaft München (Izručenje i ne bis in idem), C‑435/22 PPU, EU:C:2022:852, t. 78. i navedenu sudsku praksu).
41
Kao treće, važno je podsjetiti na to da načelo uzajamnog povjerenja među državama članicama i načelo uzajamnog priznavanja, koje se temelji na njihovu obostranom povjerenju, imaju temeljnu važnost u pravu Unije s obzirom na to da omogućuju stvaranje i održavanje područja bez unutarnjih granica (presuda od 28. listopada 2022., Generalstaatsanwaltschaft München (Izručenje i ne bis in idem), C‑435/22 PPU, EU:C:2022:852, t. 92. i navedena sudska praksa).
42
Konkretno, kad je riječ o članku 54. CISA‑e, Sud je presudio da se njime nužno podrazumijeva da postoji uzajamno povjerenje država članica u njihove odgovarajuće kaznenopravne sustave i da svaka pojedina država članica prihvaća primjenu kaznenog prava koje je na snazi u drugim državama članicama, čak i ako bi provedba vlastitog nacionalnog prava dovela do drukčijeg rješenja. To uzajamno povjerenje zahtijeva da dotična nadležna tijela druge države članice prihvaćaju pravomoćnu odluku donesenu na državnom području prve države članice, kako je priopćena tim tijelima (presuda od 28. listopada 2022., Generalstaatsanwaltschaft München (Izručenje i ne bis in idem), C‑435/22 PPU, EU:C:2022:852, t. 93. i navedena sudska praksa).
43
Međutim, iz sudske prakse također proizlazi da navedeno uzajamno povjerenje može postojati samo ako se druga država ugovornica može na temelju dokumenata koje je priopćila prva država ugovornica uvjeriti da je dotična odluka, koju su donijela nadležna tijela te prve države ugovornice, doista pravomoćna odluka koja sadržava ocjenu o meritumu predmeta (presuda od 12. svibnja 2021., Bundesrepublik Deutschland (Interpolova crvena tjeralica), C‑505/19, EU:C:2021:376, t. 81. i navedena sudska praksa).
44
Kao četvrto, Sud je presudio da se ne može smatrati da je odluka državnog odvjetništva, kojom se obustavlja kazneni progon i okončava istražni postupak, donesena nakon ocjene o meritumu predmeta te se ne može stoga kvalificirati „pravomoćnom odlukom” u smislu članka 54. CISA‑e kada iz samog obrazloženja te odluke proizlazi da nije provedena temeljita istraga, a bez čega se može dovesti u pitanje međusobno uzajamno povjerenje država članica i da u tom pogledu, nesaslušavanje žrtve i mogućeg svjedoka predstavlja pokazatelj da u predmetu u glavnom postupku nije provedena temeljita istraga (presuda od 29. lipnja 2016., Kossowski, C‑486/14, EU:C:2016:483, t. 53.).
45
S obzirom na tu sudsku praksu, postavlja se pitanje je li u predmetu o kojem je riječ u glavnom postupku WKStA‑ova odluka o obustavi kaznenog postupka donesena nakon „temeljite istrage” u smislu presude od 29. lipnja 2016., Kossowski (C‑486/14, EU:C:2016:483), tako da se može smatrati da je ta odluka donesena nakon meritorne ocjene, kao što to zahtijeva članak 54. CISA‑e, s obzirom na okolnosti koje navodi sud koji je uputio zahtjev u svojem trećem pitanju i koje su navedene u trećoj alineji spomenutoj u točki 25. ove presude, odnosno da je državno odvjetništvo tijekom istrage prikupilo podatke u okviru zahtjeva za pravnu pomoć kao i nakon pristupa bankovnim računima i saslušanja dvaju drugih osumnjičenika, ali nije ispitalo okrivljenika, s obzirom na to da se istražna mjera koja je po svojoj prirodi prisilna i čiji je cilj utvrditi gdje se on nalazi u konačnici pokazala neuspješnom.
46
Kao što to proizlazi iz točke 48. presude od 29. lipnja 2016., Kossowski (C‑486/14, EU:C:2016:483), u predmetu u kojem je donesena ta presuda državno odvjetništvo nije provelo progon „samo zato što je okrivljenik odbio dati izjavu i zato što su žrtva i svjedok po čuvenju imali boravište u Njemačkoj pa nisu mogli biti saslušani tijekom istražnog postupka [u Poljskoj], a navodi žrtve stoga nisu mogli biti provjereni, pri čemu nije provedena ni temeljitija istraga radi prikupljanja i ispitivanja dokaza”. Sud je iz toga zaključio da odluka kojom se obustavlja kazneni progon na temelju takve istrage ne predstavlja odluku kojoj je prethodila ocjena o meritumu.
47
Suprotno tomu, u ovom je slučaju nesporno, s jedne strane, da je WKStA tijekom istrage koja je trajala više od dvije godine imao pristup bankovnim računima u okviru zahtjeva britanskih tijela za pravnu pomoć, odnosno SFO‑a, kao i drugim bankovnim računima te je saslušao dvoje drugih osumnjičenika austrijskog državljanstva spomenutih u točki 13. ove presude.
48
Osim toga, austrijska vlada u svojem pisanom očitovanju ističe da je Bundesamt für Korruptionsprävention und Korruptionsprävention und Korruptionsbekämpfung (Austrijski savezni ured za sprečavanje i borbu protiv korupcije, Austrija) analizirao novčane tokove utvrđene nakon pristupa navedenim bankovnim računima. Nakon koordinacijskog sastanka Europske agencije za jačanje pravosudne suradnje (Eurojust) u svibnju 2014., SFO je obavijestio WKStA da ne postoje novi dokazi koji bi doveli do identifikacije javnog službenika, osobito u Mađarskoj, jer pristup računima, kako u Slovačkoj tako i na Cipru, nije pružio nikakve naznake u tom pogledu. Osim toga, pokazalo se dvojbenim bi li prosljeđivanje informacija o računima koje je SFO zatražio u Lihtenštajnu moglo pružiti dodatna pojašnjenja. Eurojust je 3. studenoga 2014. obavijestio WKStA da istrage koje su provela mađarska pravosudna tijela također nisu mogle potvrditi sumnje u počinjenje kaznenog djela.
49
S druge strane, iako je točno da u ovom slučaju okrivljenik nije bio ispitan, nesporno je da je to zato što je, kao što to ističe sud koji je uputio zahtjev u svojem trećem pitanju, protiv njega ipak bila izrečena prisilna mjera s ciljem njegova lociranja, iako se ona u konačnici pokazala neuspješnom.
50
Kao što je to u biti također istaknula švicarska vlada, sama činjenica da okrivljenik nije bio saslušan tijekom istrage sama po sebi upućuje na nepostojanje temeljite istrage samo u mjeri u kojoj primjenjivo nacionalno pravo obvezuje državno odvjetništvo da sasluša okrivljenika prije donošenja odluke o okončanju istrage. Međutim, valja podsjetiti na to da članak 193. stavak 2. točka 1. StPO‑a izričito predviđa mogućnost nastavka kaznenog postupka nakon donošenja odluke o oslobađanju kada okrivljenik nije bio ispitan zbog kaznenog djela za koje je osumnjičen i pod uvjetom da mu nisu izrečena nikakva ograničenja u tom pogledu. Stoga se čini da se, u skladu s primjenjivim nacionalnim pravom, takva odluka u određenim okolnostima može biti donesena bez ispitivanja okrivljenika.
51
Iako u takvom slučaju neprovođenje saslušanja okrivljenika kao osumnjičenika ne može samo po sebi opravdati zaključak da ne postoji temeljita istraga, ostaje činjenica, kao što je to u biti istaknuo i nezavisni odvjetnik u točki 76. svojeg mišljenja, da se ta okolnost ipak može uzeti u obzir među eventualnim drugim relevantnim indicijama koje upućuju na takvo nepostojanje. U tu svrhu treba utvrditi da je u okolnostima ovog slučaja bilo razumno da državno odvjetništvo prve države članice poduzme mjeru izvođenja dokaza kojom se osigurava stvarno ispitivanje navedenog okrivljenika, koje je očito moglo iznjedriti nove činjenice ili dokaze koji bi u znatnoj mjeri mogli dovesti u sumnju osnovanost odluke o oslobađanju. S obzirom na navedeno, kao što je to također istaknuo nezavisni odvjetnik u točki 77. svojeg mišljenja, državno odvjetništvo ništa ne sprečava da izvede zaključke iz činjenice da je okrivljenik možda svjesno izbjegao mogućnost saslušanja, primjerice izbjegavanjem suradnje s policijom.
52
Općenito, samo u vrlo iznimnim slučajevima druga država članica može zaključiti da u prvoj državi članici nije provedena temeljita istraga, odnosno kada je, s obzirom na primjenjivo nacionalno pravo prve države članice, to očito slučaj, uzimajući u obzir, kao prvo, razloge iz te odluke kao i informacije koje je eventualno dostavila prva država članica prije njezina donošenja kao odgovor, ovisno o slučaju, na zahtjev koji joj je uputila druga država članica.
53
Naime, utvrđenje druge države članice o nepostojanju temeljite istrage treba biti iznimka, a ne pravilo, pri čemu se, kao što je to u biti istaknuo nezavisni odvjetnik u točkama 32. i 39. do 42. svojeg mišljenja, takvo utvrđenje nameće u svakom slučaju kada iz teksta predmetne kaznene odluke proizlazi da joj nije prethodila nikakva stvarna istraga ili ocjena kaznene odgovornosti okrivljenika ili pak da je, s obzirom na primjenjivo nacionalno pravo, ta odluka u biti donesena zbog razloga koje treba smatrati isključivo postupovnima ili zbog svrhovitosti, ekonomičnosti ili pravosudne politike.
54
Takvo shvaćanje u skladu je s posebnim ciljem članka 54. CISA‑e, koji se sastoji u tome da se osigura da se osoba koja je pravomoćno oslobođena u jednoj državi članici može kretati unutar schengenskog područja bez straha od progona za ista djela u drugoj državi članici, kao što je to navedeno u točki 40. ove presude, kao i s načelima uzajamnog povjerenja i priznavanja među državama članicama na kojima se temelji načelo ne bis in idem utvrđeno u toj odredbi kao i u članku 50. Povelje, kao što to proizlazi iz točaka 41. i 42. ove presude.
55
Suprotno tomu, tom cilju i tim načelima protivi se to da državno odvjetništvo druge države članice, kada namjerava pokrenuti kazneni progon protiv osobe koja je već kazneno gonjena i za koju je nakon istrage donesena pravomoćna oslobađajuća odluka za ista djela u prvoj državi članici, provede detaljno ispitivanje te istrage kako bi jednostrano utvrdilo je li ona dovoljno temeljita s obzirom na pravo prve države članice.
56
Osim toga, kada državno odvjetništvo druge države članice ima ozbiljne i konkretne sumnje o temeljitoj ili dovoljno detaljnoj prirodi istrage koju je vodilo državno odvjetništvo prve države članice u pogledu činjenica i dokaza kojima je to državno odvjetništvo raspolagalo tijekom istrage ili kojima je ono moglo stvarno raspolagati poduzimanjem istražnih mjera koje su se razumno nametnule s obzirom na okolnosti slučaja, spomenuto državno odvjetništvo morat će se obratiti državnom odvjetništvu prve države članice kako bi zatražilo njegovu pomoć, osobito o primjenjivom nacionalnom pravu i razlozima na kojima se temelji odluka o oslobađanju donesena nakon te istrage, koristeći se, na primjer, mehanizmom suradnje predviđenim u tu svrhu člankom 57. CISA‑e.
57
U tom pogledu valja podsjetiti na to da u odnosima među državama članicama valja voditi računa o načelu lojalne suradnje iz članka 4. stavka 3. UEU‑a, koje općenito i stoga osobito u okviru primjene načela ne bis in idem, kako je utvrđeno u članku 54. CISA‑e, obvezuje države članice da se međusobno poštuju i pomažu pri obavljanju zadaća koje proizlaze iz Ugovorâ.
58
S obzirom na navedeno, iako činjenični elementi navedeni u točkama 47. do 50. ove presude, ako su dokazani, potvrđuju da istraga provedena u prvoj državi članici očito nije netemeljita, činjenica je da je, kao što je to u biti također istaknuo nezavisni odvjetnik u točki 66. svojeg mišljenja, u krajnjem slučaju na sudu koji je uputio zahtjev koji u ovom slučaju mora odlučiti o primjenjivosti načela ne bis in idem da ocijeni temeljitu prirodu istrage s obzirom na sve relevantne elemente u tom pogledu.
59
U okviru te sveobuhvatne ocjene, kao što je to već istaknuto u točki 51. ove presude, sud koji je uputio zahtjev može, pod određenim uvjetima, među mogućim drugim relevantnim indicijama koje upućuju na nepostojanje temeljite istrage provedene u prvoj državi članici, uzeti u obzir činjenicu da okrivljenik nije bio ispitan kao osumnjičenik.
60
S obzirom na prethodno navedeno, na postavljena pitanja valja odgovoriti tako da načelo ne bis in idem, utvrđeno u članku 54. CISA‑e, u vezi s člankom 50. Povelje, treba tumačiti na način da odluku o oslobađanju okrivljenika donesenu u prvoj državi članici nakon istrage koja se u bitnome odnosi na djela korupcije treba kvalificirati kao pravomoćnu odluku u smislu tih članaka kada je protiv tog okrivljenika za ista djela u drugoj državi članici pokrenut novi kazneni progon i kada:
–
je odluku o oslobađanju donijelo državno odvjetništvo bez izricanja kazne i bez intervencije suda te je ona obrazložena utvrđenjem nepostojanja bilo kakvih dokaza da je okrivljenik stvarno počinio kazneno djelo koje mu se stavlja na teret;
–
prema primjenjivom nacionalnom pravu, državno odvjetništvo ima mogućnost, unatoč pravomoćnosti takve odluke o oslobađanju, nastaviti postupak pod strogo određenim uvjetima, poput pojavljivanja novih važnih činjenica ili dokaza, pod uvjetom da u svakom slučaju nije nastupila zastara progona kaznenog djela, i
–
tijekom istrage državno odvjetništvo prve države članice prikupilo je podatke a da pritom nije ispitalo okrivljenika, koji je državljanin druge države članice, s obzirom na to da se istražna mjera koja je po svojoj prirodi prisilna i čiji je cilj utvrditi gdje se on nalazi u konačnici pokazala neuspješnom,
pri čemu državno odvjetništvo druge države članice može uzeti u obzir činjenicu da državno odvjetništvo prve države članice nije ispitalo okrivljenika među eventualnim drugim relevantnim indicijama iz kojih proizlazi nepostojanje temeljite istrage u prvoj državi članici, pod uvjetom, međutim, da se utvrdi da je u okolnostima ovog slučaja bilo razumno da državno odvjetništvo prve države članice poduzme mjeru izvođenja dokaza kojom se osigurava stvarno ispitivanje navedenog okrivljenika, koje je očito moglo iznjedriti nove činjenice ili dokaze koji bi u znatnoj mjeri mogli dovesti u sumnju osnovanost odluke o oslobađanju.
Troškovi
61
Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.
Slijedom navedenog, Sud (drugo vijeće) odlučuje:
Načelo ne bis in idem iz članka 54. Konvencije o provedbi Schengenskog sporazuma od 14. lipnja 1985. između vlada država Gospodarske unije Beneluksa, Savezne Republike Njemačke i Francuske Republike o postupnom ukidanju kontrola na zajedničkim granicama, koja je potpisana u Schengenu 19. lipnja 1990., a stupila je na snagu 26. ožujka 1995., u vezi s člankom 50. Povelje Europske unije o temeljnim pravima,
treba tumačiti na način da:
odluku o oslobađanju okrivljenika donesenu u prvoj državi članici nakon istrage koja se u bitnome odnosi na djela korupcije treba kvalificirati kao pravomoćnu odluku u smislu tih članaka kada je protiv tog okrivljenika za ista djela u drugoj državi članici pokrenut novi kazneni progon i kada:
–
je odluku o oslobađanju donijelo državno odvjetništvo bez izricanja kazne i bez intervencije suda te je ona obrazložena utvrđenjem nepostojanja bilo kakvih dokaza da je okrivljenik stvarno počinio kazneno djelo koje mu se stavlja na teret;
–
prema primjenjivom nacionalnom pravu, državno odvjetništvo ima mogućnost, unatoč pravomoćnosti takve odluke o oslobađanju, nastaviti postupak pod strogo određenim uvjetima, poput pojavljivanja novih važnih činjenica ili dokaza, pod uvjetom da u svakom slučaju nije nastupila zastara progona kaznenog djela, i
–
tijekom istrage državno odvjetništvo prve države članice prikupilo je podatke a da pritom nije ispitalo okrivljenika, koji je državljanin druge države članice, s obzirom na to da se istražna mjera koja je po svojoj prirodi prisilna i čiji je cilj utvrditi gdje se on nalazi u konačnici pokazala neuspješnom,
pri čemu državno odvjetništvo druge države članice može uzeti u obzir činjenicu da državno odvjetništvo prve države članice nije ispitalo okrivljenika, među eventualnim drugim relevantnim indicijama iz kojih proizlazi nepostojanje temeljite istrage u prvoj državi članici, pod uvjetom, međutim, da se utvrdi da je u okolnostima ovog slučaja bilo razumno da državno odvjetništvo prve države članice poduzme mjeru izvođenja dokaza kojom se osigurava stvarno ispitivanje navedenog okrivljenika, koje je očito moglo iznjedriti nove činjenice ili dokaze koji bi u znatnoj mjeri mogli dovesti u sumnju osnovanost odluke o oslobađanju.
Potpisi
(
*1
)	Jezik postupka: mađarski