62023CJ0767
PRESUDA SUDA (veliko vijeće)
24. ožujka 2026. (
*1
)
„Zahtjev za prethodnu odluku – Članak 267. UFEU‑a – Opseg obveze nacionalnih sudova koji odlučuju u posljednjem stupnju da upute zahtjev za prethodnu odluku – Iznimke od te obveze – Obveza obrazlaganja konkretne primjene tih iznimki – Nacionalni propis koji nacionalnom sudu koji odlučuje u posljednjem stupnju dodjeljuje mogućnost odbijanja pravnih sredstava sažetim obrazloženjem – Uvjeti koji se zahtijevaju za obrazloženje odbijanja upućivanja zahtjeva za prethodnu odluku”
U predmetu C‑767/23 [Remling] (
i
),
povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Afdeling bestuursrechtspraak van de Raad van State (Odjel za upravne sporove Državnog vijeća, Nizozemska), odlukom od 13. prosinca 2023., koju je Sud zaprimio istog dana, u postupku
A. M.
protiv
Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid
SUD (veliko vijeće),
u sastavu: K. Lenaerts, predsjednik, T. von Danwitz, potpredsjednik, F. Biltgen, K. Jürimäe, L. Arastey Sahún i J. Passer, predsjednici vijeća, S. Rodin, E. Regan, D. Gratsias, M. Gavalec (izvjestitelj), Z. Csehi, S. Gervasoni et N. Fenger, suci,
nezavisna odvjetnica: T. Ćapeta,
tajnik: A. Lamote, administratorica,
uzimajući u obzir pisani dio postupka i nakon rasprave održane 4. ožujka 2025.,
uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:
–
za A. M., E. C. Gelok, advocate,
–
za nizozemsku vladu, M. K. Bulterman i J. Langer, u svojstvu agenata,
–
za njemačku vladu, R. Kanitz, u svojstvu agenta,
–
za talijansku vladu, S. Fiorentino, u svojstvu agenta,
–
za finsku vladu, A. Laine i M. Pere, u svojstvu agenata,
–
za Europsku komisiju, F. Ronkes Agerbeek i C. Urraca Caviedes, u svojstvu agenata,
saslušavši mišljenje nezavisne odvjetnice na raspravi održanoj 26. lipnja 2025.,
donosi sljedeću
Presudu
1
Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 267. trećeg stavka UFEU‑a u vezi s člankom 47. drugim stavkom Povelje Europske unije o temeljnim pravima (u daljnjem tekstu: Povelja).
2
Zahtjev je upućen u okviru spora između osobe A. M., državljanina treće zemlje, i Staatssecretarisa van Justitie en Veiligheid (državni tajnik za pravosuđe i sigurnost, Nizozemska) (u daljnjem tekstu: državni tajnik), u vezi s njegovim odbijanjem da osobi A. M. izda dozvolu boravka.
Pravni okvir
3
Članak 91. stavak 2. Vreemdelingenweta 2000 (Zakon o strancima iz 2000.) od 23. studenoga 2000. (Stb. 2000., br. 495; u daljnjem tekstu: Zakon o strancima) određuje:
„Ako Afdeling bestuursrechtspraak van de Raad van State (Odjel za upravne sporove Državnog vijeća, Nizozemska) smatra da istaknuti prigovor ne može dovesti do ukidanja, u obrazloženju svoje odluke može se ograničiti na to utvrđenje.”
Glavni postupak i prethodno pitanje
4
A. M., marokanski državljanin, čija supruga i djeca borave u Nizozemskoj i imaju nizozemsko državljanstvo, podnio je državnom tajniku zahtjev za dozvolu boravka koja vrijedi na cijelom području Europske unije. Odlukom od 8. listopada 2019. taj je zahtjev odbijen zato što osoba A. M. već ima dozvolu boravka u Španjolskoj.
5
Nakon što je podnio žalbu protiv te odluke, koja je odbijena odlukom državnog tajnika od 19. svibnja 2020., osoba A. M. podnijela je tužbu protiv potonje odluke rechtbanku Den Haag, zittingsplaats Utrecht (Sud u Haagu, stalna služba u Utrechtu, Nizozemska).
6
Presudom od 5. ožujka 2021. taj je sud odbio tu tužbu uz obrazloženje da je, u skladu s presudom od 10. svibnja 2017., Chavez‑Vilchez i dr. (C‑133/15, EU:C:2017:354), na osobi A. M. da, kako bi ishodila zatraženu dozvolu boravka, dokaže da njezina djeca nemaju dozvolu boravka u Španjolskoj ili da je ne mogu ishoditi.
7
Osoba A. M. podnijela je žalbu protiv te presude Afdelingu bestuursrechtspraak van de Raad van State (Odjel za upravne sporove Državnog vijeća), sudu koji je uputio zahtjev. U okviru te žalbe osoba A. M. najprije osporava tumačenje presude od 10. svibnja 2017., Chavez‑Vilchez i dr. (C‑133/15, EU:C:2017:354) koje je primijenio rechtbank Den Haag, zittingsplaats Utrecht (Sud u Haagu, stalna služba u Utrechtu) te se poziva na izvedeno pravo boravka na temelju članka 20. UFEU‑a kako je protumačen osobito u toj presudi. Nadalje, prigovara tom prvostupanjskom sudu da nije uputio zahtjev za prethodnu odluku Sudu na temelju članka 267. UFEU‑a, unatoč razlikama koje postoje u nacionalnoj sudskoj praksi u području tereta dokazivanja u vezi s tim izvedenim pravom boravka. Naposljetku, pred sudom koji je uputio zahtjev ponavlja svoj prijedlog za pokretanje postupka pred Sudom na temelju te odredbe.
8
Sud koji je uputio zahtjev smatra da odgovor na pitanje o tumačenju prava Unije koje je istaknula osoba A. M. jasno proizlazi iz sudske prakse Suda. Stoga, u skladu sa sudskom praksom proizašlom iz presuda od 6. listopada 1982., Cilfit (283/81, EU:C:1982:335) i od 6. listopada 2021., Consorzio Italian Management i Catania Multiservizi (C‑561/19, EU:C:2021:799), taj sud smatra da nije dužan uputiti zahtjev za prethodnu odluku na temelju članka 267. trećeg stavka UFEU‑a i da može odlučiti o sporu u glavnom postupku sažeto obrazlažući svoju odluku kako slijedi:
„Žalba ne dovodi do ukidanja odluke [prvostupanjskog suda]. To utvrđenje nije potrebno dodatno obrazložiti.
Naime, žalba ne sadržava nijedno pitanje na koje je potrebno odgovoriti u interesu jedinstva prava, razvoja prava ili sudske zaštite općenito (članak 91. stavak 2. Zakona o strancima).”
9
Ta mogućnost uporabe sažetog obrazloženja, predviđena u članku 91. stavku 2. Zakona o strancima, odražava ravnotežu koju je nizozemski zakonodavac želio postići prilikom donošenja tog zakona između želje poopćavanja mogućnosti podnošenja žalbe u svakom predmetu koji se odnosi na pravo stranaca i potrebe da se sudu koji je uputio zahtjev omogući da svoje ispitivanje usredotoči na pitanja na koja je potrebno odgovoriti u interesu jedinstva prava, razvoja prava ili sudske zaštite općenito.
10
Sud koji je uputio zahtjev naglašava da osobito ima pravo sažeto obrazložiti svoje odluke kada su razlozi koji su pred njim istaknuti bespredmetni ili kada se njima samo osporava način na koji je prvostupanjski sud primijenio njegovu ustaljenu sudsku praksu a da se pritom ne navodi dovoljno jasno zašto bi ta primjena bila pogrešna ili manjkava niti zašto bi od nje trebalo odstupiti. U takvim slučajevima ne postoji nikakav interes da se podrobno reproduciraju rješenja iz sudske prakse koja nisu ozbiljno osporena. Osim toga, nepostojanje razloga za ukidanje presude prvostupanjskog suda i pitanja koja se odnose na jedinstvo prava, razvoj prava ili sudsku zaštitu općenito podrazumijeva nepostojanje pitanja o tumačenju prava Unije zbog kojih bi trebalo uputiti zahtjev za prethodnu odluku.
11
Sud koji je uputio zahtjev smatra da, čak i u slučaju sažetog obrazloženja, pojedinac uživa djelotvornu sudsku zaštitu s obzirom na to da prvostupanjski sud pomno i detaljno ispituje svaki predmet koji se odnosi na pravo stranaca te da pred tim sudom državljani trećih zemalja i njihovi savjetnici mogu, među ostalim, iznijeti svoje tužbene razloge u pisanom obliku i usmeno iznijeti svoj slučaj tijekom kontradiktornih rasprava. Taj sud u svim slučajevima donosi presudu s cjelovitim obrazloženjem. Što se tiče suda koji je uputio zahtjev, on uvijek u potpunosti ispituje meritum žalbe, čak i ako to ne proizlazi iz sažetog obrazloženja njegove presude.
12
Taj sud također ističe da je od 2020. do 2023. posebno vijeće za pravo stranaca donijelo 11047 presuda o meritumu, od kojih je 85 % bilo sažeto obrazloženo. U tom pogledu navodi da pravo Unije ima sve veći utjecaj na pravo stranaca i primjećuje da su u okviru žalbenih postupaka podneseni brojni zahtjevi za prethodnu odluku, od kojih neki uopće nisu obrazloženi. Uzimajući u obzir navedeno, bilo bi suviše dugotrajno obrazlagati odbijanje upućivanja prethodnih pitanja s obzirom na iznimke koje je Sud utvrdio u presudi od 6. listopada 1982., Cilfit (283/81, EU:C:1982:335, t. 21.) iz koje proizlazi da je nacionalni sud protiv čijih odluka prema nacionalnom pravu nema pravnog lijeka (u daljnjem tekstu: nacionalni sud protiv čijih odluka nema pravnog lijeka), pred kojim je postavljeno pitanje prava Unije, oslobođen svoje obveze upućivanja Sudu zahtjeva za prethodnu odluku u smislu članka 267. trećeg stavka UFEU‑a ako je utvrdio da postavljeno pitanje nije relevantno, da je Sud već tumačio predmetnu odredbu prava Unije ili da je pravilno tumačenje prava Unije toliko očito da ne ostavlja mjesta nikakvoj razumnoj sumnji (u daljnjem tekstu: tri iznimke Cilfit).
13
Sud koji je uputio zahtjev dodaje da, kada navodi sažete razloge za svoju odluku, preuzima izreku prvostupanjske odluke a da pritom nužno ne ponavlja čitavo njezino obrazloženje. U tom pogledu navodi da je moguće da dođe do istog zaključka kao i prvostupanjski sud, ali iz drugačijih razloga. Tako bi mogao upotrijebiti sažeto obrazloženje ako je taj sud odbio zahtjev za upućivanje prethodnih pitanja a da pritom nije pravilno obrazložio svoju odluku, odnosno kada nije ispitao takav zahtjev.
14
Sud koji je uputio zahtjev smatra, pozivajući se osobito na presudu ESPLJP‑a od 24. travnja 2018., Baydar protiv Nizozemske (CE:ECHR:2018:0424JUD005538514), da je mogućnost koja mu je priznata člankom 91. stavkom 2. Zakona o strancima da upotrijebi sažeto obrazloženje u skladu s općom obvezom obrazlaganja koja proizlazi iz članka 47. prvog stavka Povelje i članka 6. stavka 1. Europske konvencije za zaštitu ljudskih prava i temeljnih sloboda, potpisane u Rimu 4. studenoga 1950. (u daljnjem tekstu: EKLJP). Stoga o tome ne namjerava Sudu postaviti pitanje.
15
Ipak, sud koji je uputio zahtjev navodi da iz točke 51. presude od 6. listopada 2021., Consorzio Italian Management i Catania Multiservizi (C‑561/19, EU:C:2021:799) proizlazi da ako nacionalni sud protiv čijih odluka nema pravnog lijeka smatra da je oslobođen obveze upućivanja zahtjeva za prethodnu odluku Sudu, tada iz razloga njegove odluke mora biti razvidno da postavljeno pitanje prava Unije nije relevantno za rješenje spora koji se pred njim vodi ili da se tumačenje dotične odredbe prava Unije temelji na sudskoj praksi Suda, ili, ako takve sudske prakse nema, da je tom sudu tumačenje prava Unije toliko očito da ne ostavlja mjesta nikakvoj razumnoj sumnji. Stoga se postavlja pitanje je li mogućnost sažetog obrazlaganja takve odluke u skladu s člankom 267. trećim stavkom UFEU‑a, u vezi s člankom 47. Povelje, kada stranka u sporu koji se vodi pred navedenim sudom zahtijeva da se uputi zahtjev za prethodnu odluku. On se osobito pita mora li u tom slučaju detaljno obrazložiti razloge zbog kojih nije dužan uputiti takav zahtjev, pojašnjavajući osobito koja se od triju iznimki Cilfit primjenjuje.
16
S tim u vezi sud koji je uputio zahtjev ističe da iz točaka 61. do 65. presude od 6. listopada 2021., Consorzio Italian Management i Catania Multiservizi (C‑561/19, EU:C:2021:799) proizlazi da kad nacionalni sud protiv čijih se odluka ne može podnijeti pravni lijek proglasi određeno pravno sredstvo nedopuštenim zbog razloga koji su svojstveni postupku koji se pred njim vodi, on se može suzdržati od upućivanja Sudu zahtjeva za prethodnu odluku a da pritom nije vezan obvezom obrazlaganja predviđenom u točki 51. te presude. Sud koji je uputio zahtjev pita se može li se to rješenje proširiti na slučaj u kojem sud, iako je pravno sredstvo dopušteno, sažeto obrazloži svoju odluku zbog razloga svojstvenih postupku koji se pred njim vodi.
17
U tim je okolnostima Afdeling bestuursrechtspraak Raad van State (Odjel za upravne sporove Državnog vijeća) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeće prethodno pitanje:
„Treba li članak 267. treći stavak UFEU‑a, u vezi s člankom 47. drugim stavkom [Povelje], tumačiti na način da mu s protivi odredba nacionalnog propisa kao što je ona predviđena u članku 91. stavku 2. [Zakona o strancima], u skladu s kojim Afdeling bestuursrechtspraak van de Raad van State (Odjel za upravne sporove Državnog vijeća), kao nacionalni sud protiv čijih odluka nema pravnog lijeka, može o pitanju tumačenja prava Unije koje se pojavilo donijeti odluku sa sažetim obrazloženjem, prema potrebi u vezi s izričitim zahtjevom da se uputi zahtjev za prethodnu odluku, a da pritom ne navede koja se od triju iznimki od obveze upućivanja zahtjeva primjenjuje?”
O prethodnom pitanju
18
Svojim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 267. treći stavak UFEU‑a, u vezi s člankom 47. drugim stavkom Povelje, tumačiti na način da mu se protivi nacionalni propis na temelju kojeg nacionalni sud protiv čijih odluka nema pravnog lijeka može odlučivati, uz sažeto obrazloženje svoje odluke i bez navođenja koja se od triju iznimaka Cilfit primjenjuje u predmetnom slučaju, o pitanju koje se odnosi na tumačenje ili valjanost odredbe prava Unije koje je istaknula jedna od stranaka u sporu, neovisno o tome je li to pitanje popraćeno izričitim prijedlogom za upućivanje zahtjeva za prethodnu odluku.
19
Valja podsjetiti na to da je prethodni postupak predviđen člankom 267. UFEU‑a zaglavni kamen pravosudnog sustava uspostavljenog Ugovorima. Naime, njime se uspostavlja sudski dijalog između Suda i sudova država članica čiji je cilj osigurati jedinstveno tumačenje prava Unije. Na taj način taj postupak omogućuje osiguranje dosljednosti, punog učinka i posebne naravi tog prava kao i autonomije pravnog sustava Unije čije poštovanje osigurava Sud (vidjeti u tom smislu mišljenje 2/13 (Pristupanje Unije EKLJP‑u) od 18. prosinca 2014., EU:C:2014:2454, t. 176. i presudu od 15. listopada 2024., KUBERA, C‑144/23, EU:C:2024:881, t. 33.).
20
Kada protiv odluke nacionalnog suda prema nacionalnom pravu nema pravnog lijeka, potonji je, u smislu članka 267. trećeg stavka UFEU‑a, načelno dužan uputiti zahtjev za prethodnu odluku Sudu ako se u predmetu koji je pred njim u tijeku pojavi pitanje koje se odnosi na tumačenje prava Unije ili valjanost akta sekundarnog prava (presude od 6. listopada 2021., Consorzio Italian Management i Catania Multiservizi, C‑561/19, EU:C:2021:799, t. 32. i od 15. listopada 2024., KUBERA, C‑144/23, EU:C:2024:881, t. 34.).
21
Obveza nacionalnih sudova protiv čijih odluka nema pravnog lijeka da upute Sudu prethodno pitanje dio je suradnje, uspostavljene radi osiguranja dobre primjene i ujednačenog tumačenja prava Unije u svim državama članicama, između nacionalnih sudova u njihovu svojstvu sudova zaduženih za primjenu prava Unije i Suda. Cilj je te obveze osobito spriječiti da se u bilo kojoj državi članici razvije nacionalna sudska praksa koja nije u skladu s pravilima prava Unije (presude od 24. svibnja 1977., Hoffmann‑La Roche, 107/76, EU:C:1977:89, t. 5. i od 15. listopada 2024., KUBERA, C‑144/23, EU:C:2024:881, t. 35.).
22
Slijedom toga, nacionalni sud protiv čijih odluka nema pravnog lijeka može biti oslobođen te obveze samo ako se nalazi u situaciji koja odgovara jednoj od triju iznimaka Cilfit. Takav nacionalni sud mora na vlastitu odgovornost, neovisno i uz svu dužnu pažnju, ocijeniti je li obvezan uputiti Sudu pitanje prava Unije koje mu je postavljeno ili pak može biti oslobođen te obveze ako se primjenjuje jedna od iznimki Cilfit (vidjeti u tom smislu presudu od 15. listopada 2024., KUBERA, C‑144/23, EU:C:2024:881, t. 36. i 37. i navedenu sudsku praksu).
23
U tom pogledu, iz sustava uspostavljenog člankom 267. UFEU‑a, tumačenim u vezi s člankom 47. drugim stavkom Povelje, proizlazi da ako nacionalni sud protiv čijih odluka nema pravnog lijeka ocijeni da postoji jedna od triju iznimki Cilfit te stoga smatra da je oslobođen obveze upućivanja Sudu zahtjeva za prethodnu odluku, koja je predviđena u članku 267. trećem stavku UFEU‑a, tada iz razloga njegove odluke mora biti razvidno da postavljeno pitanje prava Unije nije relevantno za rješenje spora ili da se tumačenje dotične odredbe prava Unije temelji na sudskoj praksi Suda, ili, ako takve sudske prakse nema, da je nacionalnom sudu koji odlučuje u posljednjem stupnju tumačenje prava Unije toliko očito da ne ostavlja mjesta nikakvoj razumnoj sumnji (presude od 6. listopada 2021., Consorzio Italian Management i Catania Multiservizi, C‑561/19, EU:C:2021:799, t. 51. i od 15. listopada 2024., KUBERA, C‑144/23, EU:C:2024:881, t. 62.).
24
Stoga, uzimajući u obzir temeljni značaj prethodnog postupka iz članka 267. UFEU‑a u pravnom poretku Unije, nacionalni sud protiv čijih odluka nema pravnog lijeka ne može odbiti razloge kojima se ističe pitanje o tumačenju ili valjanosti odredbe prava Unije a da prethodno ne ocijeni je li dužan uputiti to pitanje Sudu u prethodnom postupku ili je to pitanje obuhvaćeno jednom od triju iznimki Cilfit. Iz toga slijedi da, kada takav sud odluči da zbog jedne od tih iznimaka neće pokrenuti postupak pred Sudom, ta odluka mora u svakom slučaju ispunjavati zahtjev obrazlaganja naveden u prethodnoj točki, odnosno posebno i konkretno iznijeti razloge zbog kojih se ta iznimka primjenjuje.
25
To tumačenje ne dovodi u pitanje sudsku praksu koja proizlazi iz presuda od 15. ožujka 2017., Aquino (C‑3/16, EU:C:2017:209, t. 56.) i od 6. listopada 2021., Consorzio Italian Management i Catania Multiservizi (C‑561/19, EU:C:2021:799, t. 61.), prema kojoj se nacionalni sud protiv čijih odluka nema pravnog lijeka može suzdržati od upućivanja prethodnog pitanja Sudu zbog razlogâ nedopuštenosti koji su svojstveni postupku pred tim nacionalnim sudom, pod uvjetom poštovanja načela ekvivalentnosti i djelotvornosti (presuda od 15. listopada 2024., KUBERA, C‑144/23, EU:C:2024:881, t. 47.).
26
Osim u tom slučaju, odbijanje pravnog sredstva uz sažeto obrazloženje, koje se sastoji samo od utvrđenja da su u dotičnom slučaju ispunjeni uvjeti kojima nacionalni propis podvrgava uporabu takvog obrazloženja, ne može ispuniti obvezu nacionalnih sudova protiv čijih odluka nema pravnog lijeka da iznesu razloge zbog kojih smatraju da se na spor koji se pred njima vodi primjenjuje jedna od triju iznimaka Cilfit i opravdava neupućivanje Sudu zahtjeva za prethodnu odluku.
27
Točno je da je ESLJP smatrao, osobito u presudi od 24. travnja 2018., Baydar protiv Nizozemske (CE:ECHR:2018:0424JUD005538514, t. 20., 48. i 51.), da ne treba proglasiti suprotnim odredbama EKLJP‑a nizozemski propis sličan onom o kojem je riječ u glavnom postupku, koji Hoge Raadu der Nederlanden (Vrhovni sud Nizozemske) omogućuje da odbije žalbu u kasacijskom postupku na osnovi sažetog obrazloženja.
28
Ipak, sudska praksa Europskog suda za ljudska prava, razvijena s gledišta poštovanja prava na pošteno suđenje zajamčenog člankom 6. stavkom 1. EKLJP‑a, odnosi se samo na slučaj u kojem je stranka u sporu izričito zatražila od suda pred kojim je pokrenut postupak da uputi zahtjev za prethodnu odluku. Kao što je to pojasnio Europski sud za ljudska prava, pravo na obrazloženu odluku služi općem pravilu sadržanom u EKLJP‑u koje štiti pojedinca od proizvoljnosti pokazujući strankama da su saslušane kao i time što im jamči da će dobiti odgovor na svoja očitovanja i da će razumjeti sudsku odluku. Nadalje, budući da EKLJP ne jamči pravo da se Sudu uputi prethodno pitanje, stranka može, kao jamstvo protiv proizvoljnosti, očekivati odgovor nacionalnog suda u obrazloženju presude ili odluke samo ako je nadležnom nacionalnom sudu iznijela svoj prijedlog upućivanja zahtjeva za prethodnu odluku. Stoga, ako ne postoji takav prijedlog i ako nisu izneseni izričiti razlozi, Europski sud za ljudska prava smatra da se okolnost da sud nije uputio prethodno pitanje Sudu a da pritom nije za to naveo razloge, ne može smatrati povredom prava na pošteno suđenje (vidjeti u tom smislu presudu ESLJP‑a od 16. prosinca 2025., Gondert protiv Njemačke, CE:ECHR:2025:1216JUD003470121, t. 42.).
29
Što se tiče prava Unije, obveza nacionalnih sudova protiv čijih odluka nema pravnog lijeka da navedu razloge zbog kojih smatraju da se jedna od triju iznimaka Cilfit primjenjuje na spor koji se pred njima vodi postoji, međutim, ako se jedna od stranaka u tom sporu poziva na pravo Unije, pri čemu u tom pogledu nije važno što traži upućivanje Sudu zahtjeva za prethodnu odluku. Naime, zahtjev za prethodnu odluku temelji se na dijalogu između sudova, čije pokretanje u potpunosti ovisi o ocjeni nacionalnog suda o relevantnosti i nužnosti upućivanja tog zahtjeva (presuda od 12. veljače 2008., Kempter, C‑2/06, EU:C:2008:78, t. 42.), pri čemu nije potreban prijedlog stranaka u tom smislu. Slijedom toga, za primjenu te obveze obrazlaganja dovoljno je da se jedna od stranaka u sporu o kojoj je riječ pozvala na pravo Unije a da pritom nije potrebno zahtijevati od nje da je i izričito formulirala zahtjev za prethodnu odluku.
30
U tom kontekstu valja podsjetiti na to da drugi i treći stavak članka 267. UFEU‑a, predvidjevši upućivanje zahtjeva za prethodnu odluku Sudu kad se „pitanje pojavi u predmetu koji je u tijeku pred sudom”, ne ograničavaju to upućivanje samo na slučajeve u kojima je jedna ili druga stranka u sporu o kojem je riječ istaknula pitanje tumačenja ili valjanosti prava Unije, nego obuhvaćaju i slučajeve u kojima je takvo pitanje po službenoj dužnosti istaknuo nacionalni sud, koji smatra da je odluka Suda o tome nužna za donošenje njegove vlastite odluke (vidjeti u tom smislu presude od 16. lipnja 1981., Salonia, 126/80, EU:C:1981:136, t. 7., od 6. listopada 1982., Cilfit, 283/81, EU:C:1982:335, t. 9. i od 21. veljače 2013., Fédération Cynologique Internationale, C‑561/11, EU:C:2013:91, t. 30.).
31
Stoga se navedena obveza obrazlaganja odnosi i na nacionalni sud protiv čijih odluka nema pravnog lijeka u slučaju kad, iako se stranke u dotičnom sporu nisu pozvale na pravo Unije, taj sud ima, na temelju svojeg nacionalnog prava (vidjeti u tom smislu presude od 14. prosinca 1995., van Schijndel i van Veen, C‑430/93 i C‑431/93, EU:C:1995:441, t. 13., 14. i 22. i od 12. veljače 2008., Kempter, C‑2/06, EU:C:2008:78, t. 45.) ili prava Unije (vidjeti u tom smislu presude od 26. listopada 2006., Mostaza Claro, C‑168/05, EU:C:2006:675, t. 38. i od 17. svibnja 2022., Ibercaja Banco, C‑600/19, EU:C:2022:394, t. 37. i navedenu sudsku praksu), mogućnost ili obvezu po službenoj dužnosti istaknuti pravna sredstva koja proizlaze iz prisilne norme prava Unije.
32
Iz toga slijedi da, kada država članica takvom sudu dopusti uporabu sažetog obrazloženja kako bi se osiguralo dobro sudovanje smanjenjem trajanja sudskih postupaka i omogućavanjem navedenom sudu da glavni dio svojih resursa namijeni rješavanju predmeta od interesa za osiguranje jedinstva i dosljednosti prava, taj sud mora u takvom sažetom obrazloženju ipak posebno i konkretno izložiti razloge zbog kojih smatra da se jedna od triju iznimki Cilfit primjenjuje u okviru spora koji se pred njim vodi i da je stoga nepokretanje postupka pred Sudom opravdano.
33
Takva se obveza smatra ispunjenom kada nacionalni sud protiv čijih odluka nema pravnog lijeka izričito navede da namjerava prisvojiti razloge koje je u sporu o kojem je riječ naveo niži sud, pod uvjetom da je taj niži sud iznio razloge zbog kojih je smatrao ili da istaknuto pitanje prava Unije nije relevantno ili da je Sud već tumačio predmetnu odredbu prava Unije ili da to tumačenje očito ne ostavlja mjesta nikakvoj razumnoj sumnji.
34
Osim u tom slučaju, obrazloženje koje je obveza nacionalnih sudova protiv čijih odluka nema pravnog lijeka mora biti prilagođeno činjeničnim i pravnim okolnostima predmetnog spora te u svakom slučaju izložiti posebne i konkretne razloge zbog kojih se smatra da Sudu nije potrebno uputiti zahtjev za prethodnu odluku.
35
Međutim, kad je riječ o posebnom i konkretnom obrazloženju kojim se opravdava primjena jedne od triju iznimaka Cilfit, ono bi u pravilu ipak trebalo moći biti sažeto kada nacionalni sud protiv čijih odluka nema pravnog lijeka smatra da pitanja čije mu upućivanje predlaže jedna ili više stranaka spora o kojem je riječ nisu relevantna za rješavanje tog spora, odnosno kada odgovor na ta pitanja, kakav god bio, ne može imati nikakav utjecaj na rješenje spora (vidjeti u tom smislu presudu od 6. listopada 1982., Cilfit, 283/81, EU:C:1982:335, t. 10.).
36
Isto tako, ako je postavljeno pitanje u suštini istovjetno pitanju koje je već bilo predmet prethodne odluke u sličnom slučaju ili, a fortiori, u istom nacionalnom predmetu (presude od 27. ožujka 1963., Da Costa i dr., 28/62 do 30/62, EU:C:1963:6, str. 75. i 76., od 6. listopada 1982., Cilfit, 283/81, EU:C:1982:335, t. 13. i 14. i od 6. listopada 2021., Consorzio Italian Management i Catania Multiservizi, C‑561/19, EU:C:2021:799, t. 36.), puko upućivanje na relevantnu sudsku praksu Suda može opravdati odbijanje obraćanja Sudu. Međutim, ako pitanja u sporu nisu posve ista, a pravno pitanje o kojem je riječ riješeno je u ustaljenoj sudskoj praksi Suda, neovisno o prirodi postupaka iz kojih proizlazi ta sudska praksa, za opravdanje takvog odbijanja moglo bi biti potrebno podrobnije obrazloženje.
37
Naposljetku, u pravilu će biti potrebno podrobnije obrazloženje i kako bi se dokazalo da je pravilno tumačenje prava Unije toliko očito da ne ostavlja mjesta nikakvoj razumnoj sumnji, jer se postojanje takve okolnosti treba ocijeniti u svjetlu karakteristika prava Unije, posebnih poteškoća koje predstavlja njegovo tumačenje i rizika razilaženja sudske prakse unutar Unije. Nacionalni sud protiv čijih odluka nema pravnog lijeka mora u svjetlu tih čimbenika navesti zašto je uvjeren da je to jednako očito i drugim nacionalnim sudovima protiv čijih odluka nema pravnog lijeka i Sudu (vidjeti u tom smislu presudu od 6. listopada 2021., Consorzio Italian Management i Catania Multiservizi, C‑561/19, EU:C:2021:799, t. 40.). Međutim, taj nacionalni sud nije dužan podrobno dokazati da ti drugi nacionalni sudovi i Sud primjenjuju isto tumačenje.
38
S obzirom na prethodna razmatranja, na postavljeno pitanje valja odgovoriti tako da članak 267. treći stavak UFEU‑a, u vezi s člankom 47. drugim stavkom Povelje, treba tumačiti na način da mu se protivi nacionalni propis na temelju kojeg nacionalni sud protiv čijih odluka nema pravnog lijeka može odlučivati uz sažeto obrazloženje svoje odluke, o pitanju koje se odnosi na tumačenje ili valjanost odredbe prava Unije koje je istaknula jedna od stranaka u sporu, neovisno o tome je li to pitanje popraćeno izričitim prijedlogom za upućivanje zahtjeva za prethodnu odluku, osim ako taj sud navede posebne i konkretne razloge zbog kojih se u dotičnom predmetu primjenjuje jedna od triju iznimki od obveze koju takav sud ima u pogledu upućivanja zahtjeva za prethodnu odluku, koje je utvrdio Sud u presudi od 6. listopada 1982., Cilfit (283/81, EU:C:1982:335, t. 21.).
Troškovi
39
Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.
Slijedom navedenog, Sud (veliko vijeće) odlučuje:
Članak 267. treći stavak Ugovora o funkcioniranju Europske unije, tumačen u svjetlu članka 47. drugog stavka Povelje Europske unije o temeljnim pravima, treba tumačiti na način da mu se protivi nacionalni propis na temelju kojeg nacionalni sud protiv čijih odluka nema pravnog lijeka može odlučivati uz sažeto obrazloženje svoje odluke, o pitanju koje se odnosi na tumačenje ili valjanost odredbe prava Unije koje je istaknula jedna od stranaka u sporu, neovisno o tome je li to pitanje popraćeno izričitim prijedlogom za upućivanje zahtjeva za prethodnu odluku, osim ako taj sud navede posebne i konkretne razloge zbog kojih se u dotičnom predmetu primjenjuje jedna od triju iznimki od obveze koju takav sud ima u pogledu upućivanja zahtjeva za prethodnu odluku, koje je Sud utvrdio u presudi od 6. listopada 1982., Cilfit (283/81, EU:C:1982:335, t. 21.).
Potpisi
(
*1
)	Jezik postupka: nizozemski
(
i
)	Naziv ovog predmeta je izmišljen. On ne odgovara stvarnom imenu nijedne stranke u postupku.