62023CJ0460_RES
Predmet C-460/23 (Kinsa) (
i
)
OB
protiv
Procura della Repubblica
(zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Tribunale di Bologna)
Presuda Suda (veliko vijeće) od 3. lipnja 2025.
„Zahtjev za prethodnu odluku – Područje slobode, sigurnosti i pravde – Granična kontrola, azil i imigracija – Direktiva 2002/90/EZ – Opće kazneno djelo olakšavanja neovlaštenog ulaska, tranzita i boravka – Članak 1. stavak 1. točka (a) – Tumačenje u skladu s Poveljom Europske unije o temeljnim pravima – Članak 7. – Poštovanje privatnog i obiteljskog života – Članak 24. – Prava djeteta – Članak 52. stavak 1. – Povreda biti temeljnih prava – Članak 18. – Pravo na azil – Osoba koja neovlašteno uđe na državno područje države članice s maloljetnicima državljanima trećih zemalja koji su u njezinoj pratnji i nad kojima ima stvarnu skrb”
Granična kontrola, azil i imigracija – Imigracijska politika – Sprečavanje olakšavanja neovlaštenog ulaska, tranzita i boravka – Opće kazneno djelo olakšavanja neovlaštenog ulaska, tranzita i boravka – Pojam – Osoba koja neovlašteno uđe na državno područje države članice s maloljetnicima državljanima trećih zemalja nad kojima ima stvarnu skrb – Isključenje – Nacionalni propis kojim se kazneno sankcionira to postupanje – Nedopuštenost – Pravo na poštovanje obiteljskog života – Obveza uzimanja u obzir najboljeg interesa djeteta
(Povelja Europske unije o temeljnim pravima, čl. 7., čl. 18., čl. 24. i čl. 52. st. 1.; Direktiva Vijeća 2002/90, čl. 1. st. 1. t. (a))
(t. 43.-73. i izreka)
Kratak prikaz
Povodom zahtjeva Tribunalea di Bologna (Sud u Bologni, Italija), Sud, zasjedajući u velikom vijeću, pojašnjava, s jedne strane, da je posljedica tumačenja članka 1. stavka 1. točke (a) Direktive 2002/90 (
1
) u skladu s člancima 7. i 24. Povelje Europske unije o temeljnim pravima (u daljnjem tekstu: Povelja) isključenje iz područja primjene kaznenog djela olakšavanja neovlaštenog ulaska, u smislu te odredbe, postupanja osobe koja, protivno pravilima kojima se uređuje kretanje osoba preko granica, uđe na državno područje države članice s maloljetnicima državljanima trećih zemalja koji su u njezinoj pratnji i nad kojima ima stvarnu skrb. Sud smatra, s druge strane, da se tim člancima protivi nacionalno zakonodavstvo kojim se kazneno sankcionira takvo postupanje.
Dana 27. kolovoza 2019. osoba OB, državljanka treće zemlje, u pratnji dviju maloljetnica, državljanki iste treće zemlje, pojavila se s lažnim putovnicama na granici zračne luke Bologna (Italija) prilikom dolaska leta iz treće zemlje. Ta su djeca bila njezina kći i nećakinja koja joj je povjerena na skrb nakon smrti njezine majke.
Osoba OB uhićena je 28. kolovoza 2019., a dvoje djece smješteno je u prihvatilište. Protiv osobe OB pokrenut je postupak pred Tribunaleom di Bologna (Sud u Bologni, Italija), sudom koji je uputio zahtjev, zbog kaznenog djela olakšavanja neovlaštenog ulaska državljana treće zemlje, predviđenog člankom 12. stavkom 1. Jedinstvenog teksta o imigraciji (
2
), kojim se u talijanski pravni poredak prenosi članak 1. stavak 1. točka (a) Direktive 2002/90 (
3
), kao i zbog kaznenog djela posjedovanja lažnih identifikacijskih isprava, predviđenog talijanskim Kaznenim zakonikom. Nasuprot tomu, protiv osobe OB nije poduzet kazneni progon zbog neovlaštenog ulaska na talijansko državno područje.
Dana 29. kolovoza 2019. osoba OB izjavila je na raspravi za potvrđivanje njezina uhićenja pred sucem istrage Suda u Bologni da je pobjegla iz svoje zemlje podrijetla kako bi izbjegla prijetnje smrću koje joj je upućivao njezin bivši partner te zbog toga što je strahovala za fizički integritet maloljetnica koje su u njezinoj pratnji.
Sudac istrage potvrdio je uhićenje osobe OB, ali je odbio zahtjev državnog odvjetništva za njezinim zadržavanjem u istražnom zatvoru.
Osoba OB podnijela je 9. listopada 2019. zahtjev za međunarodnu zaštitu.
Iz utvrđenja suda koji je uputio zahtjev proizlazi da su maloljetnice bile pod „odgovornošću” i „zaštitom” osobe OB. Taj sud smatra da postupanje osobe OB odgovara kaznenom djelu predviđenom u članku 12. stavku 1. Jedinstvenog teksta o imigraciji i da nije obuhvaćeno iznimkom predviđenom u stavku 2. tog članka (
4
). Nastoji doznati može li se takvo postupanje ipak kvalificirati kao djelo počinjeno u svrhu „humanitarne pomoći” u smislu članka 1. stavka 2. Direktive 2002/90 (
5
) i da nije obuhvaćeno općim kaznenim djelom olakšavanja neovlaštenog ulaska predviđenim u članku 1. stavku 1. točki (a) te direktive, s obzirom na to da se njime maloljetnicima o kojima je riječ nastoji olakšati ostvarivanje njihovih prava zajamčenih Poveljom (
6
).
Ističući da se Direktivom 2002/90 samo predviđa pravo, a ne i obveza država članica da ne kriminaliziraju postupanja koja su usmjerena na olakšavanje neovlaštenog ulaska na njihovo područje ako je cilj tih postupanja pružanje „humanitarne pomoći”, sud koji je uputio zahtjev osobito dvoji o valjanosti njezina članka 1. te direktive s obzirom na Povelju, kao i o tumačenju potonje kako bi utvrdio protive li joj se nacionalne odredbe o prenošenju.
Ocjena Suda
Sud podsjeća na to da se akt Europske unije mora tumačiti, u najvećoj mogućoj mjeri, u skladu s cjelokupnim primarnim pravom, osobito s odredbama Povelje. S obzirom na činjenice u glavnom postupku, članci 7., 18. i 24. Povelje (
7
) od odlučujuće su važnosti za davanje odgovora na postavljena pitanja. Osim toga, ona se temelje na pretpostavci da je postupanje o kojem je riječ u glavnom postupku obuhvaćeno općim kaznenim djelom olakšavanja neovlaštenog ulaska, kako je definirano u članku 1. stavku 1. točki (a) Direktive 2002/90.
Sud tako ispituje treba li članak 1. stavak 1. točku (a) Direktive 2002/90, u vezi s, među ostalim, člancima 7., 18. i 24. Povelje, tumačiti na način da postupanje osobe koja, protivno pravilima kojima se uređuje kretanje osoba preko granica, uđe na državno područje države članice s maloljetnicima državljanima trećih zemalja koji su u njezinoj pratnji i nad kojima ima stvarnu skrb (
8
) nije obuhvaćeno općim kaznenim djelom olakšavanja neovlaštenog ulaska.
Zbog svojeg neodređenog teksta, gore navedena odredba Direktive 2002/90 može se različito tumačiti. Iako se izričito ne odnosi na postupanje o kojem je riječ u glavnom postupku, kao takva izričito ne isključuje tumačenje prema kojem je takvo postupanje obuhvaćeno općim kaznenim djelom koje ta odredba predviđa.
Ipak, potonje tumačenje ne može se prihvatiti.
Kao prvo, ono je protivno ciljevima Direktive 2002/90. Naime, postupanje kao što je ono osobe OB ne predstavlja olakšavanje nezakonite imigracije, već ono proizlazi iz osobne odgovornosti koju ta osoba preuzima u pogledu skrbi nad maloljetnicama.
Kao drugo, s obzirom na članke 7. i 24. Povelje, u odnosu na koje treba tumačiti članak 1. stavak 1. točku (a) Direktive 2002/90, postupanje o kojem je riječ ne može biti obuhvaćeno općim kaznenim djelom olakšavanja neovlaštenog ulaska, čak i kada je ta osoba sama neovlašteno ušla na to područje.
Svako drugo tumačenje dovelo bi do osobito ozbiljnog zadiranja u pravo na poštovanje obiteljskog života i prava djeteta, koja su zajamčena gore navedenim člancima Povelje, do te mjere da bi se njime ugrozila bit tih temeljnih prava u smislu članka 52. stavka 1. Povelje.
Naime, priznati da osoba može biti kažnjena samo zato što je olakšala maloljetnicima, nad kojima ima stvarnu skrb, da neovlašteno uđu na državno područje države članice, dovelo bi do povrede te biti.
Takvim postupanjem osoba poput OB samo u načelu preuzima obvezu svojstvenu svojoj osobnoj odgovornosti koja se temelji na obiteljskom odnosu s tim maloljetnicama, kako bi im osigurala zaštitu i brigu potrebnu za njihovu dobrobit i razvoj. Postupanje te osobe izraz je njezine opće odgovornosti prema tim maloljetnicama.
Prema tome, kako se ne bi ugrozila bit pravâ sadržanih u člancima 7. i 24. Povelje, članak 1. stavak 1. točka (a) Direktive 2002/90 ne može se odnositi na to da postupanje kao što je ono osobe OB bude kvalificirano kao „olakšavanje neovlaštenog ulaska” na to područje i da zbog toga bude kazneno sankcionirano.
Naposljetku, to tumačenje nameće se i s obzirom na članak 18. Povelje (
9
), koji je relevantan kada je, kao OB, osoba o kojoj je riječ, nakon ulaska na državno područje predmetne države članice, podnijela zahtjev za međunarodnu zaštitu.
U tom pogledu, mora se priznati pravo svakom državljaninu treće zemlje da podnese zahtjev za međunarodnu zaštitu na državnom području države članice, uključujući njezine granice ili tranzitne zone, čak i ako neovlašteno boravi na tom državnom području, bez obzira na izglede za uspjeh njegova zahtjeva. Od trenutka podnošenja takvog zahtjeva u načelu se ne može smatrati da tražitelj zahtjeva neovlašteno boravi na državnom području države članice o kojoj je riječ sve dok o njegovu zahtjevu nije odlučeno u prvostupanjskom postupku, a da se pritom ne ugrozi djelotvornost prava na azil, kako je zajamčeno člankom 18. Povelje. Mjere koje bez razumnog opravdanja dovode do odvraćanja državljanina treće zemlje da podnese zahtjev za međunarodnu zaštitu nadležnim tijelima također mogu ugroziti djelotvornost prava na azil.
U ovom slučaju osoba OB ima prava koja proizlaze iz podnošenja takvog zahtjeva i ne može podlijegati kaznenim sankcijama ni zbog svojeg neovlaštenog ulaska na talijansko državno područje ni zbog činjenice da su prilikom tog ulaska u njezinoj pratnji bile njezina kći i nećakinja nad kojima ima stvarnu skrb.
Sud utvrđuje da u tim okolnostima nije potrebno ispitivati valjanost članka 1. Direktive 2002/90 niti tumačiti stavak 2. tog članka, koji se odnosi na izuzeće od kaznene odgovornosti u slučajevima u kojima je cilj predmetnog postupanja pružanje humanitarne pomoći osobi o kojoj je riječ.
Osim toga, s obzirom na pitanja suda koji je uputio zahtjev u pogledu usklađenosti s pravom Unije nacionalne odredbe kojom je prenesen članak 1. stavak 1. točka (a) Direktive 2002/90 u talijanski pravni poredak, Sud podsjeća na to da prilikom provedbe mjera za prenošenje direktive sudovi država članica moraju ne samo tumačiti svoje nacionalno pravo u skladu s tom direktivom nego i skrbiti o tome da se te mjere ne temelje na njezinu tumačenju koje bi bilo u sukobu s temeljnim pravima zaštićenima pravnim poretkom Unije ili drugim općim načelima priznatim u tom pravnom poretku.
Prema tome, prilikom prenošenja članka 1. stavka 1. točke (a) Direktive 2002/90, čiji je cilj precizno definirati kazneno djelo olakšavanja nezakonite imigracije, države članice ne mogu u nacionalno pravo uvesti pravila kojima bi se prekoračio doseg tog kaznenog djela, kako je definirano tom odredbom, tako da ona uključuju postupanja koja istom odredbom nisu obuhvaćena, čime bi se kršili članci 7. i 24. te članak 52. stavak 1. Povelje.
Osim toga, ti su članci 7. i 24. dovoljni sami za sebe i ne moraju biti pojašnjeni odredbama prava Unije ni nacionalnog prava kako bi se na temelju njih pojedincima dodijelila prava na koja se kao takva mogu pozivati. Stoga, ako sud koji je uputio zahtjev utvrdi da njegovo nacionalno pravo nije moguće tumačiti u skladu s pravom Unije, on bi bio dužan u okviru svojih nadležnosti osigurati pravnu zaštitu koja za pojedince proizlazi iz tih članaka i zajamčiti njihov puni učinak, prema potrebi izuzimajući iz primjene članak 12. Jedinstvenog teksta o imigraciji.
(
i
)	Naziv ovog predmeta je izmišljen. On ne odgovara stvarnom imenu nijedne stranke u postupku.
(
1
)	Direktive Vijeća 2002/90/EZ od 28. studenoga 2002. o definiranju olakšavanja neovlaštenog ulaska, tranzita i boravka (SL 2002., L 328, str. 17.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 3., str. 101.). Članak 1. te direktive, naslovljen „Opća povreda”, u stavku 1. točki (a) propisuje da svaka država članica donosi odgovarajuće sankcije za „svaku osobu koja namjerno pomaže osobi koja nije državljanin države članice da uđe ili prijeđe preko državnog područja države članice i pritom krši zakone te države o ulasku i tranzitu stranaca”.
(
2
)	Decreto legislativo n. 286 – Testo unico delle disposizioni concernenti la disciplina dell’immigrazione e norme sulla condizione dello straniero (Zakonodavna uredba br. 286 – Jedinstveni tekst odredbi kojima se uređuju imigracija i status stranaca) od 25. srpnja 1998. (GURI br. 191 od 18. kolovoza 1998., redovni dodatak br. 139), u verziji primjenjivoj na činjenice u glavnom postupku.
(
3
)	Kao i članak 1. stavak 1. Okvirne odluke Vijeća 2002/946/PUP od 28. studenoga 2002. o jačanju kaznenopravnog okvira za sprečavanje pomaganja neovlaštenog ulaska, tranzita i boravka (SL 2002., L 328, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 12., str. 26.)
(
4
)	Tom se odredbom predviđa da: „spašavanje i pružanje humanitarne pomoći u Italiji strancima kojima je potrebna pomoć i koji se ionako nalaze na državnom području” ne predstavlja kazneno djelo.
(
5
)	U skladu s tom odredbom „[s]vaka država članica može odlučiti da ne izriče sankcije za postupanje iz [članka 1. stavka 1. točke (a)] u skladu sa svojim nacionalnim pravom i praksom za slučajeve u kojima je cilj takva postupanja pružanje humanitarne pomoći osobi na koju se to odnosi”.
(
6
)	Odnosno, kao prvo, njihova prava na život, fizički integritet te slobodu i sigurnost, jer su ta prava ugrožena u njihovoj zemlji podrijetla, kao drugo, njihova prava na poštovanje obiteljskog života, uzimajući u obzir roditeljsku i obiteljsku vezu koja postoji između osobe OB i tih maloljetnica, i kao treće, njihova prava na azil u vezi sa zahtjevom za međunarodnu zaštitu koji je podnijela osoba OB.
(
7
)	Kojima se utvrđuju pravo na poštovanje obiteljskog života, pravo na azil i prava djeteta.
(
8
)	U daljnjem tekstu: takvo postupanje
(
9
)	U skladu s tom odredbom, pravo na azil zajamčeno je uz poštovanje pravila Ženevske konvencije te u skladu s UEU-om i UFEU-om. Poštovanje takvih pravila nalaže se državama članicama prilikom provedbe kako Direktive 2002/90 tako i Okvirne odluke 2002/946.