62023CC0797
MIŠLJENJE NEZAVISNOG ODVJETNIKA
MACIEJA SZPUNARA
od 10. srpnja 2025. (
1
)
Predmet C‑797/23
Meta Platforms Ireland Limited
protiv
Autorità per le Garanzie nelle Comunicazioni,
uz sudjelovanje:
Federazione Italiana Editori Giornali (FIEG),
Società italiana degli autori ed editori (SIAE)
Gedi Gruppo Editoriale SpA
(zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Tribunale Amministrativo Regionale per il Lazio (Okružni upravni sud za Lacij (Italija))
„Zahtjev za prethodnu odluku – Intelektualno vlasništvo – Autorsko pravo i srodna prava – Direktiva (EU) 2019/790 – Članak 15. – Zaštita informativnih publikacija u pogledu internetskih korištenja – Nacionalno zakonodavstvo koje predviđa plaćanje pravične naknade – Obveze za pružatelje usluga informacijskog društva – Ovlasti dodijeljene neovisnom upravnom tijelu – Stavljanje u ravnotežu temeljnih prava – Povelja Europske unije o temeljnim pravima – Članak 17. stavak 2. – Temeljno pravo na zaštitu intelektualnog vlasništva – Članak 16. – Sloboda poduzetništva – Članak 11. – Sloboda izražavanja i informiranja”
Uvod
1.
Među sektorima gospodarstva pogođenima digitalnom revolucijom i pojavom interneta – a malo ih je koji nisu – medijski sektor, konkretnije, sektor tiskanih medija, zauzima istaknuto mjesto. Naime, taj je sektor suočen sa znatnim preobrazbama. Te su preobrazbe posljedica, kao prvo, promjena navika korisnika, koje ne samo da zamjenjuju papirnati tisak pristupom sadržajima putem interneta, nego i diversificiraju izvore tih sadržaja, s obzirom na to da je njihov izbor gotovo neograničen u digitalnom okruženju. Kao drugo, one su uzrokovane pojavom usluga pregleda tiska, koje često nude velike internetske platforme. Te usluge stvaraju „učinak zamjene”, omogućujući korisnicima da se upoznaju, iako površno, s novinarskim sadržajima bez pristupa izvornim izvorima, odnosno stranicama novina i časopisa. Kao treće, odnose se na konkurenciju koju tradicionalnim medijima predstavljaju novi kanali distribucije informacija dostupni putem interneta, osobito „društveni mediji”.
2.
Te su promjene dovele do drastičnog smanjenja prihoda izdavača informativnih publikacija koji više ne mogu snositi troškove povezane sa svojim tradicionalnim poslovnim modelom. To je smanjenje posljedica kako pada prodaje tiskanih izdanja novina i časopisa, tako i gubitka prihoda od oglašavanja, koje u sve većoj mjeri preuzimaju, među ostalim, velike internetske platforme.
3.
Međutim, posljedice tradicionalne medijske krize nisu samo gospodarske. Mediji imaju ključnu ulogu u funkcioniranju demokratskih društava: oni su istovremeno glavni pouzdan izvor informacija za širu javnost i najučinkovitiji alat za osiguravanje nadzora, putem javnog mnijenja, nad ponašanjem aktera u političkom životu. Njihovo slabljenje i zamjena novim akterima, čija je kvaliteta informacija u najmanju ruku promjenjiva, znatno doprinose ozbiljnim društvenim i političkim problemima.
4.
Zbog toga su inicijative za zakonodavnu intervenciju u korist izdavača informativnih publikacija poduzete u trećim zemljama (
2
), ali i u državama članicama, odnosno Njemačkoj i Španjolskoj. Međutim, potonje mjere nisu ispunile svoja obećanja zbog problema povezanih s njihovom zakonitošću i neučinkovitošću (
3
).
5.
Položaj izdavača informativnih publikacija u odnosu na internetske platforme nije, naime, tako jednostavan kao što se na prvi pogled čini. Iako te platforme štete interesima izdavača, osobito „učinkom zamjene” i konkurencijom koju čine, one također imaju pozitivan „učinak širenja” privlačenjem nove publike. Međutim, pokazuje se da su se navike korisnika promijenile do te mjere da vrlo značajan dio njih sada pristupa novinarskom sadržaju samo putem različitih platformi. Izdavači su stoga u velikoj mjeri ovisni o tim platformama kako bi pridobili nove klijente, zbog čega je prisutnost njihovih sadržaja na njima neophodna. S druge strane, obrnuto ne vrijedi: prisutnost takvog sadržaja nije ključna za internetske platforme. Izdavači se stoga nalaze u ranjivom položaju u odnosu na te platforme, zbog čega su pokušaji rješavanja situacije dodjelom novih prava intelektualnog vlasništva navedenim izdavačima neučinkoviti. Osim toga, nisu svi izdavači informativnih publikacija pogođeni na isti način: dok učinak zamjene više utječe na velike izdavače, mali izdavači, uključujući one lokalne, imaju više koristi od učinka širenja, pristupajući publici do koje ne bi mogli doći tradicionalnim sredstvima.
6.
Stoga ne čudi da su odredbe prava Unije o kojima je riječ u ovom predmetu, a koje uspostavljaju novo pravo intelektualnog vlasništva za izdavače, bile predmet oštrih kritika kako tijekom postupka njihova donošenja tako i nakon njihova stupanja na snagu (
4
). Situacija je čak uspoređena sa situacijom iz poznate priče Hansa Christiana Andersena „Carevo novo ruho” (
5
).
7.
Prilikom prenošenja predmetnih odredbi prava Unije određene su države članice ipak poduzele mjere, kao što su talijanske mjere o kojima je riječ u glavnom postupku, s ciljem jačanja pregovaračke pozicije izdavača informativnih publikacija i time odijevanja cara u carevo pravo ruho. Zadaća Suda sada je definirati granice određene pravom Unije koje te mjere ne smiju prekoračiti.
Pravni okvir
Pravo Unije
8.
Člankom 15. Direktive (EU) 2019/790 Europskog parlamenta i Vijeća od 17. travnja 2019. o autorskom pravu i srodnim pravima na jedinstvenom digitalnom tržištu i izmjeni direktiva 96/9/EZ i 2001/29/EZ (
6
) određuje se, među ostalim:
„1.   Države članice osiguravaju izdavačima informativnih publikacija s poslovnim nastanom u jednoj od država članica prava iz članka 2. i članka 3. stavka 2. Direktive 2001/29/EZ (
7
) za internetsko korištenje njihovih informativnih publikacija od strane pružatelja usluga informacijskog društva.
Prava predviđena u prvom podstavku ne primjenjuju se na privatno i nekomercijalno korištenje informativnih publikacija od strane pojedinačnih korisnika.
Zaštita dodijeljena u skladu s prvim podstavkom ne primjenjuje se na radnje stavljanja poveznica.
[…]
4.   Prava predviđena u stavku 1. istječu dvije godine nakon objave informativne publikacije. Taj se rok izračunava od 1. siječnja godine koja slijedi nakon datuma objave te informativne publikacije.
[…]”
Talijansko pravo
9.
Članak 43.bis leggea n. 633 – Protezione del diritto d’autore e di altri diritti connessi al suo esercizio (Zakon br. 633 o zaštiti autorskog prava i drugih prava povezanih s njegovim ostvarivanjem) od 22. travnja 1941. (
8
), u verziji koja se primjenjuje u glavnom postupku (u daljnjem tekstu: Zakon br. 633/1941), među ostalim predviđa:
„1.   Izdavačima informativnih publikacija, pojedinačno, udruženo ili u konzorciju, dodjeljuju se – za internetsko korištenje informativnih publikacija pružateljima usluga informacijskog društva […], uključujući društva za praćenje medija i pregled tiska – isključiva prava reproduciranja i priopćavanja javnosti iz članaka 13. i 16.
[…]
6.   Prava iz stavka 1. ne primjenjuju se na privatna ili nekomercijalna korištenja informativnih publikacija od strane pojedinačnih korisnika, na poveznice ni na uporabu pojedinačnih riječi ili vrlo kratkih isječaka iz informativnih publikacija.
[…]
8.   Za internetsko korištenje informativnih publikacija pružatelji usluga informacijskog društva plaćaju pravičnu naknadu subjektima iz stavka 1. U roku od 60 dana od dana stupanja na snagu ove odredbe, Autorità per le Garanzie nelle Comunicazioni (Regulatorno tijelo za komunikacije, Italija) (u daljnjem tekstu: AGCOM) donijet će uredbu kojom se utvrđuju referentna mjerila za određivanje pravične naknade iz prve rečenice, uzimajući u obzir, među ostalim, broj pregleda članka na internetu, godine aktivnosti i važnost na tržištu izdavača iz stavka 3. te broj zaposlenih novinara, kao i troškove tehnoloških i infrastrukturnih ulaganja obiju strana te gospodarske koristi koje obje strane ostvaruju objavom u pogledu vidljivosti i prihoda od oglašavanja.
9.   Pregovori između pružatelja usluga informacijskog društva, uključujući društva za praćenje medija i pregled tiska, te izdavača iz stavka 3., s ciljem sklapanja ugovora o korištenju prava iz stavka 1., također se provode uzimajući u obzir uredbom utvrđene kriterije, navedene u stavku 8. Tijekom pregovora pružatelji usluga informacijskog društva ne smiju ograničavati vidljivost sadržaja izdavača u rezultatima pretraživanja. Neopravdano ograničavanje tih sadržaja u fazi pregovora može se ocijeniti u okviru provjere poštovanja obveze postupanja u dobroj vjeri predviđene člankom 1337. Građanskog zakonika.
10.   Ne dovodeći u pitanje pravo upućivanja predmeta redovnom sudu iz stavka 11., ako se u roku od 30 dana od podnošenja zahtjeva za otvaranje pregovora od strane bilo koje uključene stranke ne postigne dogovor o iznosu naknade, bilo koja od stranaka može se obratiti [AGCOM‑u] radi utvrđivanja pravične naknade, uz obrazloženje svojeg ekonomskog prijedloga u svojem zahtjevu. U roku od 60 dana od zahtjeva zainteresirane strane, uključujući slučajeve u kojima se stranka, iako je uredno pozvana, nije pojavila, [AGCOM] će na temelju uredbom utvrđenih kriterija, navedenih u stavku 8., navesti koji od podnesenih ekonomskih prijedloga udovoljava navedenim kriterijima ili će, ako smatra da nijedan od prijedloga ne udovoljava, po službenoj dužnosti navesti iznos pravične naknade.
11.   Ako stranke, nakon što [AGCOM] utvrdi pravičnu naknadu, ne uspiju sklopiti ugovor, svaka od njih može pokrenuti postupak pred vijećem redovnog suda specijaliziranog za pravo društava […], uključujući tužbu iz članka 9. Zakona br. 192 od 18. lipnja 1998.
12.   Pružatelji usluga informacijskog društva, uključujući društva za praćenje medija i pregled tiska, dužni su, na zahtjev zainteresirane strane, uključujući putem organizacija za kolektivno ostvarivanje prava ili neovisnih upravljačkih subjekata […], ako su ovlašteni, ili [AGCOM‑a], staviti na raspolaganje podatke potrebne za određivanje iznosa pravične naknade. Poštovanje obveze utvrđene u prvoj rečenici ne oslobađa izdavače iz stavka 3. od poštovanja povjerljivosti komercijalnih, industrijskih i financijskih informacija za koje su saznali. [AGCOM] osigurava poštovanje obveze pružanja informacija koju imaju pružatelji usluga. U slučaju nedostavljanja tih podataka u roku od 30 dana od podnošenja zahtjeva navedenog u prvoj rečenici, [AGCOM] će prekršitelju izreći upravnu novčanu kaznu u iznosu do jedan posto prometa ostvarenog u posljednjoj zaključenoj poslovnoj godini prije dostave prigovora […]
[…]
14.   Prava predviđena u ovom članku istječu dvije godine nakon objave novinarskog djela […]”
10.
Delibera n. 3/23/CONS (odluka br. 3/23/CONS), koju je AGCOM donio 19. siječnja 2023., čiji prilog A sadržava regolamento in materia di individuazione dei criteri di riferimento per la determinazione dell’equo compenso per l’utilizzo online di pubblicazioni di carattere Giornalistico di cui all’articolo 43-bis della Legge 22 aprile 1941, n. 633 (Uredba o utvrđivanju referentnih mjerila za utvrđivanje pravične naknade za internetsko korištenje informativnih publikacija iz članka 43.bis Zakona br. 633/1941):
–
utvrđuje kriterije za određivanje iznosa pravične naknade, uključujući utvrđivanje osnove za izračun na temelju prihoda od oglašavanja pružatelja usluga informacijskog društva od internetskog korištenja informativnih publikacija izdavača, umanjenih za prihode izdavača od preusmjeravanja prometa na njegovu internetsku stranicu (članak 4.);
–
utvrđuje stopu do 70 % koja se primjenjuje na osnovni iznos za određivanje iznosa pravične naknade na temelju niza dodatnih kriterija utvrđenih u njezinu članku 4. stavku 2.;
–
detaljno propisuje obveze stavljanja podataka na raspolaganje, definira AGCOM‑ove inspekcijske ovlasti i predviđa primjenjivost upravne novčane kazne protiv počinitelja povrede u iznosu do 1 % prometa ostvarenog na nacionalnom tržištu u posljednjoj zaključenoj poslovnoj godini prije dostave prigovora (članak 5.);
–
uređuje postupak kojim se od AGCOM‑a zahtijeva da odredi iznos pravične naknade i s njom povezane odredbe, uz mogućnost da AGCOM jednostrano odluči o tom iznosu (članci 8. do 12.).
Spor u glavnom postupku, postupak i prethodna pitanja
11.
Društvo Meta Platforms Ireland Limited (u daljnjem tekstu: Meta), sa sjedištem u Irskoj, pruža usluge informacijskog društva, među ostalim kao operator internetske društvene mreže Facebook.
12.
Tužbom podnesenom sudu koji je uputio zahtjev, Tribunaleu Amministrativo Regionale per il Lazio (Okružni upravni sud za Lacij, Italija), društvo Meta podnijelo je tužbu za poništenje Odluke br. 3/23/CONS i njezinih priloga.
13.
U prilog svojoj tužbi društvo Meta osobito tvrdi da su članak 43.bis Zakona br. 633/1941 i sporna odluka protivni članku 15. Direktive 2019/790, kojim se ne utvrđuju prava na naknadu, nego isključiva prava. Osim toga, zbog obveza nametnutih pružateljima usluga informacijskog društva, znatnih ograničenja slobode ugovaranja gospodarskih subjekata te uloge i ovlasti povjerenih AGCOM‑u, taj je propis također protivan slobodi poduzetništva, zajamčenoj člankom 16. Povelje Europske unije o temeljnim pravima (u daljnjem tekstu: Povelja), a osobito načelu slobodnog tržišnog natjecanja. Društvo Meta pred sudom koji je uputio zahtjev ističe nedostatak proporcionalnosti i primjerenosti mjera koje je donio talijanski zakonodavac, a koje sprječavaju ili barem čine znatno manje privlačnim, u Italiji, pružanje usluga društava sa sjedištem u drugim državama članicama.
14.
U tim je okolnostima Tribunale Amministrativo Regionale per il Lazio (Okružni upravni sud za Lacij) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:
„1.
Može li se članak 15. [Direktive 2019/790] tumačiti na način da se protivi donošenju nacionalnih odredbi, kao što su one predviđene člankom 43.bis Zakona [br. 633/1941] i one utvrđene Odlukom [AGCOM‑a] br. 3/23/CONS, u dijelu u kojem se:
(a)
uz isključiva prava navedena u tom članku 15. Direktive 2019/790 predviđa da [pružatelji usluga informacijskog društva (ISSP‑ovi)] imaju obvezu plaćanja naknade (pravična naknada) u korist izdavačâ;
(b)
utvrđuje da su ti [ISSP‑ovi] obvezni:
–
pokrenuti pregovore s izdavačima,
–
samim izdavačima i [AGCOM‑u] pružiti informacije potrebne za određivanje pravične naknade,
–
te ne ograničiti vidljivost sadržaja izdavača u rezultatima pretraživanja do zaključenja pregovora;
(c)
[AGCOM‑u] povjerava:
–
nadzorna ovlast i ovlast sankcioniranja,
–
ovlast utvrđivanja referentnih kriterija za određivanje pravične naknade,
–
ovlast da u slučaju da strane ne postignu dogovor odredi točan iznos pravične naknade?
2.
Protive li se članku 15. Direktive 2019/790 nacionalne odredbe, kao što su one navedene u prethodnoj točki 1., kojima se [ISSP‑ovima] nalaže obveza otkrivanja podataka, koja podliježe nadzoru koji provodi [AGCOM] i čije neispunjavanje dovodi do izricanja prekršajnih sankcija?
3.
Protive li se […] načelima slobode poduzetništva iz članaka 16. i 52. [Povelje], slobode tržišnog natjecanja iz članka 109. UFEU‑a i proporcionalnosti iz članka 52. [Povelje], nacionalne odredbe kao što su one prethodno navedene, kojima se:
(a)
uz isključiva prava iz članka 15. Direktive 2019/790 uvode i prava na naknadu čija je provedba povezana s već navedenim obvezama koje se određuju [ISSP‑ovima] da pokrenu pregovore s izdavačima, da izdavačima i/ili [AGCOM‑u] pruže informacije potrebne za određivanje pravične naknade, kao i da ne ograniče vidljivost sadržaja izdavača u rezultatima pretraživanja do zaključenja tih pregovora;
(b)
[AGCOM‑u] povjerava:
–
nadzorna ovlast i ovlast sankcioniranja,
–
ovlast utvrđivanja referentnih kriterija za određivanje pravične naknade,
–
ovlast da u slučaju da strane ne postignu dogovor odredi točan iznos pravične naknade?”
15.
Sud je 21. prosinca 2023. zaprimio zahtjev za prethodnu odluku. Pisana očitovanja podnijeli su društvo Meta, Federazione Italiana Editori Giornali (FIEG), talijanska, belgijska, danska i francuska vlada te Europska komisija. Društvo Meta, FIEG, Società italiana degli autori ed editori (SIAE, talijansko društvo autora i izdavača), Gedi Gruppo Editoriale SpA, talijanska francuska i poljska vlada te Komisija sudjelovali su na raspravi održanoj 10. veljače 2025.
Analiza
16.
Sud koji je uputio zahtjev postavio je tri prethodna pitanja u ovom predmetu. Prva dva pitanja, koja ću analizirati zajedno, odnose se na usklađenost s člankom 15. Direktive 2019/790 različitih mjera koje je donio talijanski zakonodavac i koje se odnose na prirodu naknade koja se duguje izdavačima informativnih publikacija, obveze pružatelja usluga informacijskog društva (u daljnjem tekstu: PUID‑ovi) koji koriste informativne publikacije, kao i AGCOM‑ove ovlasti. Treće pitanje odnosi se na usklađenost tih mjera s člancima 16. i 52. Povelje kao i s člankom 109. UFEU‑a.
17.
Kao uvodnu napomenu koja se odnosi na sva postavljena pitanja, ističem da i glavni postupak i zahtjev za prethodnu odluku i očitovanja podnesena u ovom postupku upućuju na veliko neslaganje između zainteresiranih osoba u pogledu tumačenja odredbi talijanskog prava o kojima je riječ u glavnom postupku. To neslaganje, s jedne strane, postoji između društva Meta, čije tumačenje, čini se, dijeli sud koji je uputio zahtjev i, s druge strane, talijanske vlade, organizacija uključenih izdavača te, prema informacijama koje je dostavila Komisija, AGCOM‑a. Odnosi se, s jedne strane, na prirodu naknade izdavačima informativnih publikacija predviđene tim odredbama i, s druge strane, na obvezujuću narav obveza nametnutih PUID‑ovima kao i ovlasti dodijeljenih AGCOM‑u. U okviru prethodnog postupka Sud će moći samo definirati uvjete pod kojima se navedene odredbe mogu smatrati usklađenima s pravom Unije, pri čemu je tumačenje odredbi nacionalnog prava u isključivoj nadležnosti nacionalnih sudova. Naglašavat ću to načelo u ovom mišljenju, pri čemu ću podsjetiti sud koji je uputio zahtjev na obvezu koju ima svaki sud države članice da tumači svoje nacionalno pravo, u mjeri u kojoj je to moguće, u skladu s pravom Unije.
Prvo i drugo prethodno pitanje
18.
Svojim prvim dvama prethodnim pitanjima sud koji je uputio zahtjev želi provjeriti usklađenost s člankom 15. Direktive 2019/790: (1.) obveze pružanja pravične naknade izdavačima informativnih publikacija koja je navodno nametnuta PUID‑ovima (prvo pitanje točka (a)), (2.) druge obveze nametnute PUID‑ovima (prvo pitanje točka (b)) i (3.) ovlasti AGCOM‑a u postupku pregovora između PUID‑ova i izdavača informativnih publikacija (prvo pitanje, točka (c) i drugo pitanje). Prije nego što započnem analizu tih različitih aspekata, želim iznijeti nekoliko općih napomena o članku 15. Direktive 2019/790.
Članak 15. Direktive 2019/790
19.
Kao prvo, što se tiče prirode prava koja se osiguravaju izdavačima informativnih publikacija u članku 15. Direktive 2019/790, u stavku 1. prvom podstavku tog članka navode se „prava iz članka 2. i članka 3. stavka 2. Direktive [2001/29]”. Podsjećam na to da potonje odredbe dodjeljuju isključivo pravo davanja odobrenja ili zabrane svakog oblika reproduciranja predmeta zaštite (pravo reproduciranja) i isključivo pravo stavljanja predmeta zaštite na raspolaganje javnosti tako da im pripadnici javnosti mogu pristupiti s mjesta i u vrijeme koje sami odaberu (pravo stavljanja na raspolaganje javnosti).
20.
Prema mišljenju društva Meta, ta formulacija članka 15. Direktive 2019/790, u kojoj se upućuje na odredbe Direktive 2001/29, podrazumijeva to da su prava izdavača informativnih publikacija potpuno iste prirode kao i srodna prava iz te direktive, odnosno isključiva prava koja nositeljima omogućuju da zabrane ili odobre, eventualno uz naknadu, upotrebu predmeta zaštite osobama koje ih žele rabiti, na temelju ugovorne slobode obiju strana i bez ikakve intervencije javnih tijela.
21.
Međutim, nisam uvjeren da članak 15. Direktive 2019/790 treba tumačiti na taj način. Naime, ako je cilj zakonodavca Unije bio samo stvoriti nova prava srodna autorskom pravu u korist izdavača informativnih publikacija, bilo je dovoljno da proširi popise nositelja iz članka 2. i članka 3. stavka 2. Direktive 2001/29 te da eventualno prilagodi trajanje zaštite isključivih prava koja su tako utvrđena u Direktivi 2006/116/EZ (
9
). Međutim, prema mojem mišljenju, cilj tog članka 15. nije ograničen na to.
22.
Naime, cilj je Direktive 2019/790, kao što to proizlazi, među ostalim, iz njezine uvodne izjave 3., dopuniti autorsko pravo Unije u više različitih točaka kako bi se razriješili posebni problemi povezani, među ostalim, s brzim tehnološkim i gospodarskim razvojem u digitalnom okruženju. Što se konkretnije tiče razloga donošenja članka 15. te direktive, oni su osobito izloženi u njezinim uvodnim izjavama 54. i 55., prema kojima je primarna briga zakonodavca Unije bila rješavanje poteškoća navedenih u uvodu ovog mišljenja.
23.
Točno je da je u tu svrhu taj zakonodavac odlučio izdavačima informativnih publikacija dodijeliti isključiva prava reproduciranja i stavljanja na raspolaganje javnosti i da, u skladu s uvodnom izjavom 57. Direktive 2019/790, ta prava trebaju „imati isto područje primjene kao [odgovarajuća] prava […] predviđena Direktivom [2001/29]”. Međutim, potonja tvrdnja u suprotnosti je sa samim tekstom članka 15. te direktive.
24.
Naime, iako se pravo reproduciranja, u smislu članka 2. Direktive 2001/29, odnosi na „izravno ili neizravno, privremeno ili trajno reproduciranje bilo kojim sredstvima i u bilo kojem obliku, u cijelosti ili u dijelovima” predmeta zaštite i iako pravo stavljanja na raspolaganje javnosti u smislu članka 3. stavka 2. te direktive obuhvaća svako stavljanje na raspolaganje javnosti predmeta zaštite tako da im pripadnici javnosti mogu pristupiti s mjesta i u vrijeme koje sami odaberu, prava izdavača informativnih publikacija predviđena člankom 15. Direktive 2019/790 imaju puno ograničeniji doseg. Ta se prava stoga odnose samo na internetsko korištenje publikacija izdavača informativnih publikacija od strane PUID‑ova. Izričito su isključene privatna ili nekomercijalna korištenja tih usluga od strane pojedinačnih korisnika, kao i „poveznice” (
10
). Osim toga, prava izdavača informativnih publikacija ne primjenjuju se na upotrebu izoliranih riječi ili vrlo kratkih isječaka iz njihovih publikacija, a čini se da se to ograničenje ne primjenjuje na druga prava srodna autorskom pravu (
11
). Nasuprot tomu, sve iznimke i ograničenja koji se primjenjuju na temelju članka 5. Direktive 2001/29 također se primjenjuju na prava izdavača informativnih publikacija. Naposljetku, dvogodišnja zaštita tih prava znatno je kraća od trajanja drugih srodnih prava koja su načelno zaštićena tijekom pedeset godina (
12
).
25.
Prava izdavača informativnih publikacija stoga nemaju opću prirodu autorskih ili drugih srodnih prava, nego su usmjerena na ostvarenje cilja članka 15. Direktive 2019/790. Međutim, taj se cilj ne sastoji samo u tome da se izdavačima informativnih publikacija omogući da se usprotive korištenju njihovih publikacija od strane PUID‑ova bez financijske naknade jer bi to moglo biti štetnije za izdavače nego za PUID‑ove, nego u utvrđivanju uvjeta pod kojima se te publikacije stvarno koriste, pri čemu bi se izdavačima omogućilo da ostvare pravedan udio u prihodima PUID‑ova od tog korištenja. Slijedom toga, iako ta prava u biti ostaju isključiva i preventivna prava davanja odobrenja ili zabrane, smatram da države članice prilikom njihove provedbe trebaju raspolagati širokom marginom prosudbe koja im omogućuje da uzmu u obzir cilj članka 15. Direktive 2019/790, sa svim poteškoćama povezanima s njegovim ostvarivanjem, i da predvide mjere koje prekoračuju ono što je uobičajeno predviđeno za provedbu autorskih i srodnih prava, osobito Direktivom 2004/48/EZ (
13
).
26.
Kao drugo, čini mi se korisnim dati određena pojašnjenja u pogledu primjenjivosti članka 15. Direktive 2019/790 na PUID‑ove kao što je društvo Meta, odnosno na pružatelje usluga takozvanih „društvenih medija”. Naime, čini mi se da je rasprava o tom pitanju, nakon pitanja koje je Sud postavio sudionicima na raspravi, otkrila određene nesporazume. Međutim, iako je točno, kao što to ističe Komisija, da se glavni postupak ne odnosi na slučaj konkretne primjene odredbi talijanskog prava donesenih radi provedbe članka 15. te direktive, nego na apstraktni nadzor njihove zakonitosti, čini mi se da će ta pojašnjenja omogućiti bolje razumijevanje dosega tog članka kao i pitanja povezanih s njegovom provedbom.
27.
Stoga je svakako jasno da usluga društvene mreže kao što je Facebook, koju nudi društvo Meta, odgovara definiciji „usluge informacijskog društva” iz članka 2. točke 5. Direktive 2019/790, u vezi s člankom 1. stavkom 1. točkom (b) Direktive (EU) 2015/1535 (
14
). Međutim, model funkcioniranja te usluge temelji se na sadržaju koji su učitali korisnici. Međutim, člankom 15. stavkom 1. drugim podstavkom Direktive 2019/790 iz područja primjene prava izdavača informativnih publikacija isključuje se korištenje njihovih publikacija od strane korisnika privatnih ili nekomercijalnih usluga informacijskog društva. U tom se kontekstu postavlja pitanje u kojoj mjeri treba smatrati da je korištenje informativnih publikacija u okviru društvene mreže obuhvaćeno pravima predviđenima u članku 15. te direktive.
28.
Korisnici društvene mreže vjerojatno će dijeliti informativne publikacije na svojim računima. Ako se to čini privatno (odnosno kad je sadržaj vidljiv samo za ograničeni krug adresata koji se mogu kvalificirati kao privatni) ili nekomercijalno (odnosno ako nije povezano s plaćenom aktivnošću predmetnog korisnika), te radnje nisu obuhvaćene isključivim pravima izdavača informativnih publikacija na temelju članka 15. stavka 1. drugog podstavka Direktive 2019/790.
29.
Međutim, kao što je to istaknulo nekoliko sudionika na raspravi, mreža Facebook ne može se smatrati isključivo pasivnim prostorom za dijeljenje sadržaja među korisnicima. Pomoću sofisticiranih algoritama, ona korisnicima nudi konkretne sadržaje na temelju njihovih pretpostavljenih interesa, a da ti korisnici nisu pretraživali te sadržaje niti su im ih ponudili drugi korisnici. Facebook je stoga stvarni samostalni pružatelj sadržaja, čija je specifičnost to da on ne stvara niti kupuje sadržaje: učitavaju ih korisnici, a zatim je Facebook zadužen za ponudu tog sadržaja korisnicima. Prema mojem mišljenju, takvo se korištenje ne može pripisati korisnicima, nego se mora smatrati da je provodi PUID, odnosno društvo Meta i, slijedom toga, u dijelu u kojem se odnosi na informativne publikacije, da je obuhvaćena isključivim pravima izdavača.
30.
Suprotno tomu, kad izdavači informativnih publikacija sami dijele vlastite objave na društvenoj mreži kao što je Facebook, oni ne mogu zahtijevati nikakvu naknadu na temelju prava predviđenih člankom 15. Direktive 2019/790, uključujući za naknadno korištenje tih publikacija od strane društvene mreže u okviru predviđenom uvjetima pružanja predmetne usluge. To proizlazi iz prirode tih prava kao isključivih prava. Naime, trebalo bi pretpostaviti da je nositelj takvog prava, koji je sam stavio na raspolaganje javnosti predmet zaštite na društvenoj mreži ili bilo kojoj drugoj usluzi informacijskog društva, dao odobrenje za upotrebu tog predmeta u skladu s uvjetima pružanja predmetne usluge (
15
).
Pravo na pravičnu naknadu
31.
Svojim prvim pitanjem točkom (a) sud koji je uputio zahtjev pita protivi li se članku 15. Direktive 2019/790 to da se izdavačima informativnih publikacija dodijeli pravo na „pravičnu naknadu” koja bi se dodala isključivom pravu utvrđenom u navedenom članku ili pak zamijenila to pravo. Naime, društvo Meta u svojoj tužbi u glavnom postupku kao i u svojim očitovanjima u ovom slučaju tvrdi da je takvo pravo uspostavljeno odredbama talijanskog prava donesenima radi prenošenja tog članka. Čini se da se sud koji je uputio zahtjev slaže s tim stajalištem. S druge strane, talijanska vlada tvrdi da je to tumačenje predmetnih nacionalnih odredbi pogrešno jer je „pravična naknada” o kojoj je riječ samo rezultat pregovora vođenih između izdavača informativnih publikacija i PUID‑ova o korištenju informativnih publikacija od strane tih izdavača.
32.
Točno je da upotreba pojma „pravična naknada” u članku 43.bis stavku 8. Zakona br. 633/1941 nije prikladna jer se tim izrazom ne upućuje na isključivo pravo preventivne naravi, poput onih utvrđenih u članku 15. Direktive 2019/790, nego samo na pravo na naknadu ili kompenzaciju, pri čemu se nositelj prava ne može usprotiviti korištenju predmeta zaštite (
16
). Međutim, sada je ustaljena sudska praksa da se nositeljima isključivog prava preventivne naravi, bilo da se odnosi na autorsko pravo ili srodna prava, ne može, čak i uz naknadu, uskratiti mogućnost da daju ili ne daju svoje odobrenje prije svakog korištenja predmeta zaštite, uz iznimke i ograničenja tog prava predviđene relevantnim odredbama prava Unije (
17
). Ako je moguće urediti načine takvog odobrenja, uključujući primjenu kolektivnog ostvarivanja prava ili (oborivih) pretpostavki, načelo prethodnog pristanka i dalje vrijedi (
18
). Stoga, s obzirom na to da su prava izdavača informativnih publikacija, predviđena člankom 15. Direktive 2019/790, isključiva prava preventivne naravi, pretvaranje tih prava u obično pravo na pravičnu naknadu za korištenje publikacija izdavača od strane PUID‑ova, bez mogućnosti izdavača da se usprotive tom korištenju, bilo bi protivno toj odredbi.
33.
Osim toga, kao i druge odredbe prava Unije kojima se uspostavljaju prava srodna autorskom pravu, članak 15. Direktive 2019/790 treba, prema mojem mišljenju, tumačiti kao mjeru potpunog usklađivanja materijalnog sadržaja prava koja su njime dodijeljena (
19
). Stoga države članice ne smiju predvidjeti pravo na dodatnu pravičnu naknadu uz ta prava. Među ostalim, PUID‑ovi ne mogu biti dužni platiti takvu naknadu ako se ne koriste informativnim publikacijama koje su zaštićene na temelju te odredbe.
34.
Naposljetku, u uvodnoj izjavi 82. Direktive 2019/790 navodi se da se nijedna njezina odredba ne bi trebala tumačiti na način da sprječava nositelje autorskih i srodnih prava da odobre besplatno korištenje njihovih djela ili drugih predmeta zaštite. Pod pretpostavkom da se to odnosi i na prava predviđena člankom 15. te direktive, taj članak treba tumačiti na način da izdavači informativnih publikacija mogu izdavati licencije za korištenje svojih publikacija a da ne zahtijevaju novčanu naknadu. To je svojstveno samoj prirodi isključivog prava koje ne uključuje neotuđivo pravo na naknadu.
35.
Međutim, stavak 8. tog članka treba tumačiti s obzirom na sve odredbe članka 43.bis Zakona br. 633/1941 i provedbene odredbe. Kad je riječ o sustavu uspostavljenom tim odredbama, čini se da je za korištenje njihovih publikacija od strane PUID‑ova potrebno prethodno odobrenje izdavača informativnih publikacija, pri čemu se to odobrenje mora dati nakon završetka slobodnih, iako potpomognutih, pregovora između stranaka. Osim toga, čini se da se navedenom članku ne protivi, među ostalim, to da izdavači odbiju dati svoje odobrenje niti da daju to odobrenje bez naknade. Što se tiče obveze PUID‑ova da sklope ugovor s izdavačima informativnih publikacija, čini se da je ona povezana sa stvarnim korištenjem informativnih publikacija od strane PUID‑ova ili barem s namjerom takvog korištenja. Dakle, nije riječ o plaćanju bez korištenja.
36.
Stoga se čini da iz tumačenja predmetnih talijanskih odredbi proizlazi da pojam „pravična naknada” označava, u skladu s onim što tvrdi talijanska vlada, naknadu koju izdavači informativnih publikacija mogu dobiti od PUID‑ova za korištenje njihovih publikacija obuhvaćenih pravima zaštićenima na temelju članka 15. Direktive 2019/790. Naime, talijanski zakonodavac pošao je od načela da ta naknada treba biti pravična.
37.
U svakom slučaju, članak 15. Direktive 2019/790 treba tumačiti na način da mu se ne protive nacionalne odredbe države članice kojima se predviđa pravo izdavača informativnih publikacija da dobiju pravičnu naknadu u zamjenu za njihovo odobrenje za korištenje njihovih publikacija od strane PUID‑ova, pod uvjetom da se tim odredbama, s jedne strane, izdavačima ne uskraćuje mogućnost da odbiju dati svoje odobrenje ili da ga daju bez naknade i, s druge strane, PUID‑ovima ne nalaže nikakvo plaćanje koje nije povezano sa stvarnim ili predviđenim korištenjem informativnih publikacija. Na sudu koji je uputio zahtjev je da provjeri jesu li ti uvjeti ispunjeni, uzimajući u obzir obvezu svakog suda države članice da tumači svoje nacionalno pravo, u mjeri u kojoj je to moguće, u skladu s pravom Unije.
Obveze PUID‑ova
38.
Svojim prvim pitanjem točkom (b) sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 15. Direktive 2019/790 tumačiti na način da mu se protivi to da PUID‑ovi imaju obvezu pokrenuti pregovore s izdavačima, pružiti informacije potrebne za određivanje dugovane naknade i ne ograničiti vidljivost sadržaja izdavačâ tijekom razdoblja pregovora. Dvojbe suda koji je uputio zahtjev odnose se na činjenicu da je talijanski zakonodavac prekoračio normativni sadržaj te odredbe i uveo mehanizme javne intervencije u području koje bi, prema njegovu mišljenju, trebalo biti uređeno isključivo voljom zainteresiranih stranaka izraženom tijekom slobodnih pregovora.
39.
Međutim, ne čini mi se da je to dovoljno kako bi se zaključilo da talijansko zakonodavstvo nije u skladu s člankom 15. Direktive 2019/790.
40.
Naime, iako, kao što sam to već naveo, odredbe autorskog prava Unije kojima se uspostavljaju zaštićena prava, kao što je članak 15. Direktive 2019/790, treba smatrati mjerom potpunog usklađivanja materijalnog sadržaja tih prava (
20
), isto ne vrijedi za mjere za provedbu navedenih prava. Naime, direktive obvezuju države članice u pogledu rezultata koji treba postići, dok im ostavlja izbor oblika i načina.
41.
Ako države članice to smatraju potrebnim, one stoga mogu urediti ostvarivanje isključivih prava na način da osiguraju njihovu učinkovitost. To osobito vrijedi za prava utvrđena u članku 15. Direktive 2019/790, čiji je cilj utvrditi uvjete kojima se izdavačima informativnih publikacija omogućuje dobivanje naknade za internetsko korištenje njihovih publikacija (
21
). Uzimajući u obzir znatniju neravnotežu koja postoji na tržištu između tih izdavača i PUID‑ova, države članice imaju pravo donijeti mjere kako bi to ispravile namećući, među ostalim, pružateljima konkretne obveze u pogledu nastavka pregovora s ciljem dobivanja odobrenja za korištenje tih publikacija.
42.
Takve dodatne obveze stoga nisu protivne članku 15. Direktive 2019/790, pod uvjetom da ne utječu, među ostalim, na prirodu prava utvrđenih tom odredbom kao isključivih prava preventivne naravi. Čini mi se da obveze nametnute PUID‑ovima, na koje se odnosi točka (b) prvog pitanja, nisu u suprotnosti s tim uvjetom.
43.
Stoga se čini da se obveza pokretanja pregovora s izdavačima informativnih publikacija, koja, prema mišljenju društva Meta, proizlazi iz tumačenja članka 43.bis stavaka 8. do 10. Zakona br. 633/1941, primjenjuje samo u slučaju stvarnog ili predviđenog korištenja informativnih publikacija od strane PUID‑ova. Budući da članak 15. Direktive 2019/790 izdavačima dodjeljuje isključiva prava za takva korištenja, prirodno je da PUID‑ovi moraju dobiti prethodno odobrenje izdavača, pri čemu se o uvjetima davanja tog odobrenja treba pregovarati između zainteresiranih osoba.
44.
Suprotno tomu, ta se odredba nacionalnog prava ne može tumačiti u skladu s člankom 15. Direktive 2019/790 na način da se njome PUID‑ovima nalaže da pregovaraju o odobrenju izdavača informativnih publikacija za načine korištenja koja PUID‑ovi ne predviđaju ili da koriste publikacije izdavača kada to ne žele.
45.
Čini se, među ostalim, da takva obveza ne proizlazi iz zabrane PUID‑ovima da tijekom pregovora o kojima je riječ prikriju publikacije izdavača u rezultatima pretraživanja. Naime, kao prvo, ako je riječ o publikacijama koje se pojavljuju u rezultatima pretraživanja, može se pretpostaviti da se koriste pod uvjetima iz članka 15. Direktive 2019/790. Kao drugo, budući da se ta zabrana primjenjuje u okviru pregovora između pružatelja usluga i izdavača, čini se da ti pregovori predstavljaju događaj koji prethodi uvođenju te zabrane. Stoga nije riječ o općoj obvezi PUID‑ova da informativne publikacije koriste na način obuhvaćen isključivim pravima utvrđenima u tom članku.
46.
Stoga se čini da je ta zabrana namijenjena samo sprječavanju zlouporabnog postupanja PUID‑ova koji bi zbog svojeg vladajućeg položaja na tržištu mogli pokušati izvršiti pritisak na izdavače ili prikriti gospodarsku vrijednost koju za njih predstavlja korištenje informativnih publikacija.
47.
Naposljetku, jasno je da obveza otkrivanja određenih informacija ima za cilj povećati neravnotežu između izdavača informativnih publikacija PUID‑ova u tom pogledu. Naime, samo PUID‑ovi raspolažu informacijama koje omogućuju procjenu gospodarske vrijednosti koju predstavlja internetsko korištenje informativnih publikacija. Na tržištu na kojem čista igra ponude i potražnje ne može ispuniti svoju ulogu, zbog situacije kvazimonopola najvećih PUID‑ova i ovisnosti izdavača o tim pružateljima usluga, transparentnost u vezi s pristupom tim informacijama čini se nužnom kako bi se zajamčila pravičnost pregovora o odobrenju izdavača da koriste njihove publikacije.
48.
S druge strane, takva obveza uopće nije nespojiva s isključivom i preventivnom naravi prava dodijeljenih izdavačima informativnih publikacija u članku 15. Direktive 2019/790. Naime, činjenica da nositelji mogu odobriti korištenje svojih predmeta zaštite i da potencijalni korisnici mogu slobodno zatražiti takvo odobrenje ne sprječava zakonodavca da donese mjere kojima će se osigurati pravičnost pregovora nakon što ih zainteresirane strane odluče pokrenuti.
49.
Zaključno, članak 15. Direktive 2019/790 treba tumačiti na način da mu se ne protive različite obveze koje se PUID‑ovima nalažu talijanskim odredbama o kojima je riječ u glavnom postupku, pod uvjetom da se poštuju uvjeti navedeni u točki 37. ovog mišljenja.
Nadležnost AGCOM‑a
50.
Svojim prvim pitanjem točkom (c) i svojim drugim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 15. Direktive 2019/790 tumačiti na način da mu se protive nacionalne odredbe kojima se, u okviru pregovora vođenih s ciljem izdavanja odobrenja izdavača informativnih publikacija za korištenje njihovih publikacija od strane PUID‑ova, javnom subjektu poput AGCOM‑a dodjeljuju određene ovlasti, to jest ovlast nadzora i sankcioniranja, ovlast utvrđivanja referentnih kriterija za određivanje naknade koju PUID‑ovi duguju izdavačima, ovlast određivanja točnog iznosa takve naknade u slučaju nepostojanja sporazuma između stranaka i, naposljetku, ovlast sankcioniranja PUID‑ova nepoštovanja obveze otkrivanja informacija.
51.
Kao i u okviru pitanja obveza nametnutih PUID‑ovima, sud koji je uputio zahtjev dvoji o usklađenosti takve ovlasti uplitanja javnog tijela s načelom slobodnih pregovora između stranaka koje, prema njegovu mišljenju, proizlazi iz isključive i preventivne naravi prava dodijeljenih izdavačima informativnih publikacija u članku 15. Direktive 2019/790.
52.
Ponovno, ne smatram da se takva ovlast uplitanja može smatrati protivnom toj odredbi. Naime, općenito, zbog širokog manevarskog prostora kojim raspolažu pri prenošenju odredbi direktive, kao što je članak 15. Direktive 2019/790, države članice mogu predvidjeti mjere javne intervencije u vezi s pregovorima o davanju odobrenja za korištenje, pod uvjetom da se tom intervencijom strankama ne oduzima sloboda traženja, davanja i određivanja uvjeta za davanje tih odobrenja. Slijedom toga, nacionalne odredbe o kojima je riječ u glavnom postupku, kako bi bile u skladu s tim člankom, treba tumačiti na način da se njima javnom tijelu – u ovom slučaju AGCOM‑u – ne dodjeljuju ovlasti prisile u pogledu sklapanja ugovora i njegova teksta, nego samo ovlasti pružanja pomoći strankama i, eventualno, nadzora njihova poštovanja obveza koje imaju.
53.
Konkretnije, čini mi se da kriteriji koje je AGCOM utvrdio za određivanje iznosa naknade koju PUID‑ovi trebaju platiti, kao i iznos koji to tijelo eventualno može po službenoj dužnosti utvrditi ako ne postoji sporazum između stranaka, nisu obvezujući za stranke, koje su i dalje slobodne odlučiti hoće li ili neće sklopiti ugovor na temelju tih prijedloga, ili odrediti različit iznos naknade. Takva javna intervencija, ograničena na mjere pružanja pomoći strankama, čini mi se opravdanom s obzirom na to da je riječ o novostvorenim pravima čija vrijednost na tržištu stoga još nije jasno određena i o tržištu na kojem postoji odnos vladajućeg položaja i ovisnosti među sudionicima. Usto, budući da stranke ostaju slobodne za konačno utvrđivanje uvjeta svojih odnosa, ta intervencija mi se ne čini nespojivom s isključivim i preventivnim karakterom prava dodijeljenih izdavačima informativnih publikacija u članku 15. Direktive 2019/790.
54.
Što se tiče AGCOM‑ove ovlasti nadzora i sankcioniranja s obzirom na poštovanje obveze otkrivanja informacija koju imaju PUID‑ovi, podsjećam (
22
) na to da je, prema mojem mišljenju, ta obveza u skladu s člankom 15. Direktive 2019/790. Zato se ne može smatrati da je ovlast nadzora poštovanja te obveze od strane javnog tijela, popraćena mogućim sankcijama u slučaju njezina nepoštovanja, protivna toj odredbi, pod uvjetom poštovanja načela proporcionalnosti.
55.
Članak 15. Direktive 2019/790 stoga treba tumačiti na način da mu se, kao i u slučaju obveza nametnutih PUID‑ovima, ne protive AGCOM‑ove ovlasti predviđene talijanskim odredbama o kojima je riječ u glavnom postupku, s obzirom na to da te ovlasti ne lišavaju zainteresirane strane slobode traženja i davanja odobrenja za internetsko korištenje informativnih publikacija kao ni određivanja iznosa eventualne naknade na temelju tog odobrenja.
Završne napomene o članku 15. Direktive 2019/790 i odgovori na pitanja
56.
Čini mi se da su potrebne dvije napomene kako bi se dopunila analiza članka 15. Direktive 2019/790.
57.
S jedne strane, napominjem da, na temelju članka 43.bis stavka 11. Zakona br. 633/1941, ako stranke ne uspiju postići sporazum čak i na temelju iznosa naknade koji je odredio AGCOM, svaka od njih može pokrenuti sudski postupak. Budući da sud koji je uputio zahtjev nije postavio to pitanje, predmet takvog pravnog sredstva nije posve jasan. Točno je da se ta odredba odnosi na posebno pravno sredstvo talijanskog prava koje, prema mišljenju vlade te države članice, omogućuje samo utvrđenje zlouporabe od strane jedne od stranaka gospodarske ovisnosti druge stranke. Međutim, tom navodu prethodi riječ „uključujući” (
23
), što bi moglo upućivati na to da su moguća i pravna sredstva s drukčijim predmetom.
58.
Međutim, smatram da bi bilo problematično ako bi jedna od zainteresiranih strana, osobito PUID, mogla sudskim putem prisiliti drugu stranu da sklopi ugovor i izda odobrenje za korištenje informativnih publikacija. Naime, takva bi mogućnost bila u suprotnosti s isključivom prirodom prava dodijeljenih izdavačima informativnih publikacija u članku 15. Direktive 2019/790. Kako bi bilo u skladu s tom odredbom, nacionalno pravo države članice stoga treba tumačiti na način da isključuje takvu mogućnost.
59.
S druge strane, društvo Meta u svojim očitovanjima tvrdi da mjere koje je talijanski zakonodavac poduzeo radi provedbe članka 15. Direktive 2019/790 u tolikoj mjeri odstupaju od formulacije tog članka, kao i od mjera koje su u tu svrhu poduzele druge države članice, da dovode do fragmentacije unutarnjeg tržišta u pogledu prava izdavača informativnih publikacija, čime se ugrožava cilj usklađivanja koji nastoji postići zakonodavac Unije.
60.
Međutim, čini mi se da je određena fragmentacija unutarnjeg tržišta svojstvena autorskom pravu i srodnim pravima, u svakom slučaju u trenutačnoj fazi razvoja prava Unije u tom području. Naime, odobrenja za iskorištavanje predmeta zaštite obično se izdaju za određenu državu članicu, a kolektivno ostvarivanje tih prava organizirano je na nacionalnoj razini. Stoga se usklađivanje u tom području ponajprije odnosi na sadržaj zaštićenih prava (
24
), dok načini iskorištavanja tih prava ostaju uređeni nacionalnim pravnim sustavima te se stoga mogu razlikovati među državama članicama.
61.
Prava izdavača informativnih publikacija iz članka 15. Direktive 2019/790 ovdje nisu iznimka. Odobrenja za korištenje informativnih publikacija moraju biti dogovorena i dobivena u skladu s pravilima koja su na snazi u svakoj državi članici, koja se nužno razlikuju od onih u drugim državama članicama. Međutim, smatram da to ne ugrožava cilj usklađivanja iz tog članka, koji se odnosi na sadržaj prava izdavača. Osim toga, koliko mi je poznato, Talijanska Republika nije jedina država članica koja je donijela pravila koja nadilaze puko isticanje isključivih prava u korist izdavača informativnih publikacija (
25
).
62.
Stoga predlažem da se na prvo i drugo pitanje odgovori da članak 15. Direktive 2019/790 treba tumačiti na način da mu se ne protive nacionalne odredbe države članice koje
–
izdavačima informativnih publikacija predviđaju pravo na pravičnu naknadu u zamjenu za odobrenje korištenja njihovih publikacija od strane PUID‑ova,
–
nameću PUID‑ovima koji žele koristiti takve publikacije određene obveze u pogledu pregovora s navedenim izdavačima, otkrivanja informacija i dobre vjere tijekom pregovora,
–
javnom tijelu dodjeljuje ovlast reguliranja, nadzora i sankcioniranja, uključujući mogućnost predlaganja kriterija za određivanje naknade koja se duguje izdavačima ili iznosa takve naknade,
pod uvjetom da se tim odredbama izdavačima ne uskraćuje mogućnost odbijanja davanja takve dozvole ili njezina davanja bez naknade, da se njima PUID‑ovima ne nalaže plaćanje koje nije povezano sa stvarnim ili namjeravanim korištenjem takvih publikacija te da se njima ne ograničava sloboda ugovaranja stranaka na obvezujući način. Na sudu koji je uputio zahtjev je da provjeri jesu li ti uvjeti ispunjeni, uzimajući u obzir obvezu svakog suda države članice da tumači svoje nacionalno pravo, u mjeri u kojoj je to moguće, u skladu s pravom Unije.
Treće prethodno pitanje
63.
Svojim trećim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članke 16. i 52. Povelje, kao i „[n]ačelo […] slobode tržišnog natjecanja iz članka 109. UFEU‑a” tumačiti na način da im se protive nacionalne odredbe, kako su opisane u točki 62. ovog mišljenja, donesene radi prenošenja članka 15. Direktive 2019/790.
64.
Najprije valja napomenuti da članak 109. UFEU‑a ne sadržava takvo načelo jer se odnosi na ovlasti institucija Unije za poduzimanje provedbenih mjera iz članaka 107. i 108. UFEU‑a, koji se odnose na državne potpore. Nasuprot tomu, u obrazloženju svoje odluke sud koji je uputio zahtjev navodi, među ostalim, članak 119. UFEU‑a kao izvor tog načela. Društvo Meta se u svojim očitovanjima također poziva na potonju odredbu. Međutim, iako je točno da se u članku 119. UFEU‑a u dvama navratima spominje „otvoreno tržišno gospodarstvo sa slobodnim tržišnim natjecanjem”, on se nalazi u uvodnom dijelu glave VIII. UFEU‑a, naslovljenoj „Ekonomska i monetarna politika”, i bavi se načinom na koji države članice moraju koordinirati svoje ekonomske politike. Taj članak stoga nije relevantan za nadzor mjera koje su države članice poduzele kako bi prenijele odredbe o usklađivanju u području kao što je autorsko pravo.
65.
Budući da ni članak 119. UFEU‑a ni, tim manje, članak 109. UFEU‑a nisu relevantni za potrebe nadzora usklađenosti nacionalnih odredbi o kojima je riječ u glavnom postupku, analizu trećeg pitanja ograničit ću samo na odredbe Povelje.
66.
Članak 16. Povelje određuje da se „[s]loboda poduzetništva priznaje […] u skladu s pravom Unije te nacionalnim zakonodavstvima i praksom” (
26
). Sud je već imao priliku primijetiti da, s obzirom na tekst te odredbe, koji se razlikuje od teksta ostalih temeljnih sloboda ugrađenih u poglavlje II. Povelje i koji je sličan određenim odredbama njezina poglavlja IV., sloboda poduzetništva može biti podvrgnuta širokom nizu zahvata javne vlasti kojima se u općem interesu može ograničiti obavljanje gospodarske djelatnosti i mora je se uzeti u obzir u odnosu na njezinu funkciju u društvu. Ta se okolnost, među ostalim, održava u načinu na koji valja provesti načelo proporcionalnosti na temelju članka 52. stavka 1. Povelje (
27
). Osim toga, mora se osigurati pravedna ravnoteža između slobode poduzetništva i drugih temeljnih prava, osobito zaštite intelektualnog vlasništva, utvrđene u članku 17. stavku 2. Povelje (
28
).
67.
Što se tiče sadržaja slobode poduzetništva, Sud je presudio da ona obuhvaća, među ostalim, slobodu obavljanja gospodarske ili komercijalne djelatnosti, slobodu ugovaranja i slobodno tržišno natjecanje (
29
).
68.
Stoga se ograničenja slobode poduzetništva uvedena s ciljem od općeg interesa mogu smatrati protivnima toj slobodi samo iznimno, odnosno kada su očito neproporcionalna ili kada ugrožavaju njezinu bit (
30
).
69.
Prema mojem mišljenju, to nije slučaj s nacionalnim mjerama o kojima je riječ u ovom predmetu, kako su opisane u točki 62. ovog mišljenja, s obzirom na to da ispunjavaju u njoj navedene uvjete. Te su mjere donesene u cilju od općeg interesa, koji je zakonodavac Unije priznao prilikom donošenja Direktive 2019/790, a to je jačanje položaja izdavača informativnih publikacija, važnih aktera u svakom demokratskom društvu, u odnosu na PUID‑ove. Budući da se talijanskim odredbama od zainteresiranih osoba ne zahtijeva da poslovne odnose sklope pod obvezujućim uvjetima, ne vidim kako bi se njima ugrozila bit slobode obavljanja gospodarske djelatnosti ili sloboda ugovaranja. Ne čini mi se ni da su različite obveze nametnute PUID‑ovima te ovlasti kojima AGCOM raspolaže očito neproporcionalne s obzirom na poteškoće s kojima se izdavači informativnih publikacija suočavaju u pogledu ostvarivanja prihoda koji im pripadaju zbog korištenja njihovih publikacija na internetu.
70.
Što se tiče slobode tržišnog natjecanja, elementa slobode poduzetništva na koju upućuju društvo Meta i sud koji je uputio zahtjev, valja primijetiti da ono sadržava, među ostalim, zabranu zlouporabe vladajućeg položaja na tržištu, koja je u pravu Unije utvrđena u članku 102. UFEU‑a. Međutim, PUID‑ovi imaju dvostruku ulogu u odnosu na izdavače informativnih publikacija: oni su i njihovi pružatelji usluga, kad je riječ o različitim internetskim komunikacijskim uslugama, i njihovi konkurenti, kako na tržištu širenja informacija tako i na tržištu oglašavanja. U tom dvostrukom svojstvu, PUID‑ovi stoga osobito mogu zlouporabiti svoj eventualni vladajući položaj na različitim tržištima na kojima djeluju i izdavači informativnih publikacija. Stoga se za mjere namijenjene jačanju pregovaračke moći izdavača ne treba smatrati da narušavaju slobodu tržišnog natjecanja, nego da je promiču.
71.
Slijedom toga smatram da članak 16. Povelje, kao i njezin članak 52., kojim se samo potvrđuje mogućnost, svojstvena slobodi poduzetništva, da se predvide ograničenja prava zajamčenih Poveljom, treba tumačiti na način da im se ne protive nacionalne odredbe, kako su opisane u točki 62. ovog mišljenja, podložno uvjetima koji su u njoj navedeni.
Zaključak
72.
S obzirom na sva prethodna razmatranja, predlažem Sudu da na prethodna pitanja koja je uputio Tribunale Amministrativo Regionale per il Lazio (Okružni upravni sud za Lacij, Italija) odgovori na sljedeći način:
Članak 15. Direktive (EU) 2019/790 Europskog parlamenta i Vijeća od 17. travnja 2019. o autorskom pravu i srodnim pravima na jedinstvenom digitalnom tržištu i izmjeni direktiva 96/9/EZ i 2001/29/EZ te članke 16. i 52. Povelje Europske unije o temeljnim pravima
treba tumačiti na način da im se:
ne protive nacionalne odredbe države članice kojima se
–
predviđa pravo izdavača informativnih publikacija da dobiju pravičnu naknadu u zamjenu za njihovo odobrenje za korištenje njihovih publikacija od strane pružatelja usluga informacijskog društva,
–
pružateljima usluga informacijskog društva koji žele koristiti takve publikacije nameću određene obveze u pogledu pregovora s izdavačima, otkrivanja informacija i dobre vjere tijekom pregovora,
–
javnom tijelu dodjeljuje ovlast reguliranja, nadzora i sankcioniranja, uključujući mogućnost predlaganja kriterija za određivanje naknade koja se duguje izdavačima ili iznosa takve naknade,
pod uvjetom da se tim odredbama izdavačima informativnih publikacija ne uskraćuje mogućnost odbijanja davanja takve dozvole ili njezina davanja bez naknade, da se njima pružateljima usluga informacijskog društva ne nalaže plaćanje koje nije povezano sa stvarnim ili namjeravanim korištenjem takvih publikacija te da se njima ne ograničava sloboda ugovaranja stranaka na obvezujući način.
(
1
)	Izvorni jezik: francuski
(
2
)	Primjer australskog News Media Bargaining Codea često se navodi kao referenca.
(
3
)	Vidjeti među ostalim Rosati, E., „Neighbouring Rights for Publishers: are National and (possible) EU Initiatives Lawful?”, International review of intellectual property and competition law, 2016., sv. 47.(5.), str. 569. Osim toga, njemačke odredbe bile su predmet sudskog postupka zbog neobavještavanja o njima kao pravila o uslugama (vidjeti presudu od 12. rujna 2019., VG Media, C‑299/17, EU:C:2019:716). S druge strane, španjolski izdavači suočili su se s ucjenom operatora najvećeg internetskog pretraživača koji je prestao uključivati njihove publikacije u svoju uslugu agregacije.
(
4
)	Vidjeti, među ostalim, IVIR Institute for Information Law, Academics Against Press Publishers’ Right, otvoreno pismo od 24. travnja 2018. (https://www.ivir.nl/academics‑against‑press‑publishers‑right); Geiger, Ch., Bulayenko, O., Frosio, G. F., „The Introduction of a Neighbouring Right for Press Publishers at EU Level: the Unneeded (and unwanted) Reform”, European Intellectual Property Review, 2017., sv. 39.(4.), str. 202.; Colangelo, G., Torti, V., „Copyright, Online News Publishing and aggregators: a Law and Economics Analysis of the EU Reform, International Journal of Law and Information Technology, 2019., sv. 27.(1.), str. 75.; Sganga, C., Contardi, M., „When Harmonisation leads to Fragmentation (and Potential Invalidity Claims): Snapshots from the Implementation of the New Press Publishers’ Right”, European Intellectual Property Review, 2022., sv. 44.(8.), str. 472. i nedavno Balasingham, B., Kozak, M., Ruiz Palacios, T. A., „Fair P(l)ay in the Digital Arena – In Search of a Balanced Relationship Between Press Publishers and Digital News aggregators”, International Review of Intellectual Property and Competition Law, 6. svibnja 2025.
(
5
)	Furgał, U., „The Emperor Has No Clothes: How the Press Publishers’ Right Implementation EXPOSES Its Shortcomings, GRUR International, 2023., sv. 72.(7.), str. 650.
(
6
)	SL 2019., L 130, str. 92.
(
7
)	Direktiva 2001/29/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 22. svibnja 2001. o usklađivanju određenih aspekata autorskog i srodnih prava u informacijskom društvu (SL 2001., L 167, str. 10.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 17., svezak 1., str. 119.)
(
8
)	GURI br. 166 od 16. srpnja 1941.
(
9
)	Direktiva Europskog parlamenta i Vijeća od 12. prosinca 2006. o trajanju zaštite autorskog prava i određenih srodnih prava (SL 2006., L 372, str. 12.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 17., svezak 2., str. 104.).
(
10
)	Bez pojašnjenja je li riječ o poveznicama koje, u skladu s presudom od 8. rujna 2016., GS Media (C‑160/15, EU:C:2016:644), predstavljaju radnje priopćavanja javnosti u smislu članka 3. Direktive 2001/29.
(
11
)	Vidjeti u tom smislu presudu od 29. srpnja 2019., Pelham i dr. (C‑476/17, EU:C:2019:624, t. 1. izreke).
(
12
)	Članak 3. Direktive 2006/116
(
13
)	Direktiva Europskog parlamenta i Vijeća od 29. travnja 2004. o provedbi prava intelektualnog vlasništva (SL 2004., L 157, str. 45.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 17., svezak 2., str. 74.)
(
14
)	Direktiva Europskog parlamenta i Vijeća od 9. rujna 2015. o utvrđivanju postupka pružanja informacija u području tehničkih propisa i pravila o uslugama informacijskog društva (SL 2015., L 241, str. 1.)
(
15
)	Vidjeti po analogiji presudu od 16. studenoga 2016., Soulier i Doke (C‑301/15, EU:C:2016:878, t. 35. i sljedeće točke).
(
16
)	Prema mišljenju nekih autora pravne teorije, taj „terminološki pomak” objašnjava se povezivanjem s naknadom na temelju iznimke za privatno umnožavanje. Vidjeti Sganga, C., Contardi, M., „The new Italian Press Publishers’ Right: Creative, Fairness‑oriented... and Invalid?”, Journal of Intellectual Property Law & Practice, 2022., br. 5, str. 421. do 428. Naime, „pravična naknada” navedena je u članku 16. Direktive 2019/790, kojim se predviđa da izdavači informativnih publikacija imaju pravo primiti dio te naknade koja se plaća za djela za koja su ti izdavači stekli prava korištenja.
(
17
)	Vidjeti nedavnu presudu od 6. ožujka 2025., ONB i dr. (C‑575/23, EU:C:2025:141, t. 105. i 106. i navedena sudska praksa).
(
18
)	Vidjeti presudu od 14. studenoga 2019., Spedidam (C‑484/18, EU:C:2019:970, t. 42. i 43.).
(
19
)	Vidjeti po analogiji presudu od 29. srpnja 2019., Pelham i dr. (C‑476/17, EU:C:2019:624, t. 5. izreke).
(
20
)	Presuda od 29. srpnja 2019., Pelham i dr. (C‑476/17, EU:C:2019:624, t. 5. izreke)
(
21
)	Vidjeti t. 25. ovog mišljenja.
(
22
)	Vidjeti točke 47. i 48. ovog mišljenja.
(
23
)	Podsjećam na to da u skladu s tom odredbom „[a]ko stranke, nakon što [AGCOM] utvrdi pravičnu naknadu, ne uspiju sklopiti ugovor, svaka od njih može pokrenuti postupak pred vijećem redovnog suda specijaliziranog za pravo društava […], uključujući tužbu iz članka 9. Zakona br. 192 od 18. lipnja 1998.”.
(
24
)	Kao i, u manjoj mjeri, na njihovu zaštitu i kolektivno ostvarivanje prava.
(
25
)	Mjere u tom smislu donesene su, među ostalim, u Belgiji, Francuskoj i Španjolskoj. (vidjeti: Furgał, U., op.cit.)
(
26
)	Moje isticanje
(
27
)	Presuda od 22. siječnja 2013., Sky Österreich (C‑283/11, EU:C:2013:28, t. 45. do 47.)
(
28
)	Vidjeti, među ostalim, presudu od 15. rujna 2016., Mc Fadden (C‑484/14, EU:C:2016:689, t. 81. do 83.).
(
29
)	Presuda od 2. lipnja 2022., Skeyes (C‑353/20, EU:C:2022:423, t. 48.)
(
30
)	Vidjeti u tom smislu, među ostalim, presudu od 21. prosinca 2016., AGET Iraklis (C‑201/15, EU:C:2016:972, t. 82. do 88.).