62024CJ0805
PRESUDA SUDA (treće vijeće)
16. listopada 2025. (
*1
)
„Žalba – Mjere ograničavanja poduzete s obzirom na stanje u Ukrajini – Uredba (EU) br. 269/2014 – Članak 2. – Zamrzavanje sredstava i gospodarskih izvora – Članak 9. stavak 2. – Obveza prijavljivanja sredstava i gospodarskih izvora onih osoba na koje se odnosi mjera ograničavanja zamrzavanjem – Pravna kvalifikacija takve obveze – Pravna osnova – Članak 215. stavak 2. UFEU‑a – Članci 24., 26. i 29. UEU‑a – Provedba zajedničke vanjske i sigurnosne politike od strane država članica”
U predmetu C‑805/24 P,
povodom žalbe na temelju članka 56. Statuta Suda Europske unije, podnesene 21. studenoga 2024.,
Genadij Nikolajevič Timčenko, sa stalnom adresom u Ženevi (Švicarska),
Elena Petrovna Timčenko, sa stalnom adresom u Ženevi,
koje zastupaju S. Bonifassi, T. Bontinck, E. Fedorova i A. Guillerme, avocats,
žalitelji,
a druge stranke u postupku su:
Vijeće Europske unije, koje zastupaju M.-C. Cadilhac, D. Laurent i J. Rurarz, u svojstvu agenata,
tuženik u prvostupanjskom postupku,
Europska komisija, koju zastupaju M. Carpus Carcea, C. Giolito, H. Krämer i L. Puccio, u svojstvu agenata,
intervenijent u prvostupanjskom postupku,
SUD (treće vijeće),
u sastavu: C. Lycourgos, predsjednik vijeća, O. Spineanu‑Matei (izvjestiteljica), S. Rodin, N. Piçarra i N. Fenger, suci,
nezavisna odvjetnica: J. Kokott,
tajnik: A. Calot Escobar,
uzimajući u obzir pisani dio postupka,
odlučivši, nakon što je saslušao nezavisnu odvjetnicu, da u predmetu odluči bez mišljenja,
donosi sljedeću
Presudu
1
Svojom žalbom žalitelji, Genadij Nikolajevič Timčenko i Elena Petrovna Timčenko, zahtijevaju ukidanje presude Općeg suda Europske unije od 11. rujna 2024., Timčenko i Timčenko/Vijeće (T‑644/22, u daljnjem tekstu: pobijana presuda, EU:T:2024:621), kojom je taj sud odbio njihovu tužbu za poništenje članka 1. točke 4. Uredbe Vijeća (EU) 2022/1273 od 21. srpnja 2022. o izmjeni Uredbe (EU) br. 269/2014 o mjerama ograničavanja u odnosu na djelovanja koja podrivaju ili ugrožavaju teritorijalnu cjelovitost, suverenost i neovisnost Ukrajine (SL 2022., L 194, str. 1., u daljnjem tekstu: sporna uredba), u dijelu u kojem se njime mijenja članak 9. Uredbe Vijeća (EU) br. 269/2014 od 17. ožujka 2014. o mjerama ograničavanja u odnosu na djelovanja koja podrivaju ili ugrožavaju teritorijalnu cjelovitost, suverenost i neovisnost Ukrajine (SL 2014., L 78, str. 6. i ispravak SL 2014., L 121, str. 60.) unošenjem u taj članak, među ostalim, obveze prijavljivanja sredstava i gospodarskih izvora onih osoba na koje se primjenjuje mjera ograničavanja zamrzavanjem.
Pravni okvir i okolnosti spora
2
Činjenični i pravni kontekst ovog predmeta iznesen je u točkama 2. do 16. pobijane presude. Za potrebe ovog postupka može se sažeti i dopuniti na sljedeći način.
3
Ovaj je predmet pokrenut u kontekstu mjera ograničavanja koje je Europska unija donijela od 2014. kao odgovor na djelovanja kojima se podrivaju ili ugrožavaju teritorijalna cjelovitost, suverenitet i neovisnost Ukrajine.
4
Na žalitelje se primjenjuju takve mjere ograničavanja. G. N. Timčenko poslovni je čovjek, a E. P. Timčenko njegova supruga. Oboje imaju rusko i finsko državljanstvo.
Uredba br. 269/2014
5
Članak 2. Uredbe br. 269/2014, kako je izmijenjena Uredbom Vijeća (EU) br. 476/2014 od 12. svibnja 2014. (SL 2014., L 137, str. 1.) (u daljnjem tekstu: Uredba br. 269/2014), čija je verzija bila ista na dan donošenja akata navedenih u točki 7. ove presude i na dan donošenja sporne uredbe, glasi:
„1.   Zamrzavaju se sva sredstva i gospodarski izvori koji pripadaju fizičkim osobama ili s njima povezanim fizičkim ili pravnim osobama, subjektima ili tijelima kako su navedene u Prilogu I. te koji su u njihovu vlasništvu odnosno posjedu ili pod njihovim nadzorom.
2.   Nikakva sredstva ili gospodarski izvori ne stavljaju se na raspolaganje, izravno ili neizravno, u ili za korist fizičkih osoba ili s njima povezanih fizičkih ili pravnih osoba, subjekata ili tijela navedenih u Prilogu I.”
6
Članak 9. Uredbe br. 269/2014, kako je izmijenjena spornom uredbom određuje:
„1.   Zabranjuje se svjesno i namjerno sudjelovanje u aktivnostima čiji je cilj ili učinak zaobilaženje mjera iz članka 2.
2.   Fizičke ili pravne osobe, subjekti ili tijela navedeni u Prilogu I.:
(a)
prijavljuju prije 1. rujna 2022. ili u roku od šest tjedana od datuma uvrštenja na popis iz Priloga I., ovisno o tome što je kasnije, sredstva ili gospodarske izvore pod jurisdikcijom države članice koji im pripadaju, u njihovu su vlasništvu, posjedu ili pod njihovom kontrolom, nadležnom tijelu države članice u kojoj se ta sredstva ili gospodarski izvori nalaze; i
(b)
surađuju s nadležnim tijelom prilikom svake provjere takvih informacija.
3.   Nepoštovanje stavka 2. smatra se sudjelovanjem, kako je navedeno u stavku 1., u aktivnostima čiji je cilj ili učinak zaobilaženje mjera iz članka 2.
[…]”
Mjere ograničavanja donesene u odnosu na žalitelje
7
Vijeće Europske unije 2022. donijelo je mjere ograničavanja u odnosu na žalitelje, uključujući zamrzavanje njihovih sredstava i gospodarskih izvora, dodajući njihova imena na popise osoba, subjekata i tijela iz Priloga Odluci Vijeća 2014/145/ZVSP od 17. ožujka 2014. o mjerama ograničavanja s obzirom na djelovanja kojima se podrivaju ili ugrožavaju teritorijalna cjelovitost, suverenitet i neovisnost Ukrajine (SL 2014., L 78, str. 16.) i Priloga I. Uredbi br. 269/2014. Te su mjere donesene, kad je riječ o G. N. Timčenku, Odlukom Vijeća (ZVSP) 2022/337 od 28. veljače 2022. o izmjeni Odluke 2014/145/ZVSP o mjerama ograničavanja s obzirom na djelovanja kojima se podrivaju ili ugrožavaju teritorijalna cjelovitost, suverenitet i neovisnost Ukrajine (SL 2022., L 59, str. 1. i ispravak SL 2022., L 67, str. 112.) i Provedbenom uredbom Vijeća (EU) 2022/336 od 28. veljače 2022. o provedbi Uredbe (EU) br. 269/2014 o mjerama ograničavanja u odnosu na djelovanja koja podrivaju ili ugrožavaju teritorijalnu cjelovitost, suverenost i neovisnost Ukrajine (SL 2022., L 58, str. 1. i ispravak SL 2022., L 67, str. 113.), i, kad je riječ o E. P. Timčenko, Odlukom Vijeća (ZVSP) 2022/582 od 8. travnja 2022. o izmjeni Odluke 2014/145/ZVSP o mjerama ograničavanja s obzirom na djelovanja kojima se podrivaju ili ugrožavaju teritorijalna cjelovitost, suverenitet i neovisnost Ukrajine (SL 2022., L 110, str. 55. i ispravci SL 2023., L 39, str. 65. i SL 2023./90041, L) i Provedbenom uredbom Vijeća (EU) 2022/581 od 8. travnja 2022. o provedbi Uredbe (EU) br. 269/2014 o mjerama ograničavanja u odnosu na djelovanja koja podrivaju ili ugrožavaju teritorijalnu cjelovitost, suverenost i neovisnost Ukrajine (SL 2022., L 110, str. 3. i ispravci SL 2023., L 39, str. 64. i SL 2023./90040, L). Nakon toga, Vijeće je produljilo mjere ograničavanja donesene u odnosu na žalitelje.
Pobijana presuda
8
Tužbom od 14. listopada 2022. žalitelji su pred Općim sudom u biti pokrenuli postupak za poništenje članka 1. točke 4. sporne uredbe u dijelu u kojem se njime mijenja članak 9. stavci 2. i 3. Uredbe br. 269/2014. Tvrdili su, među ostalim, da je izmjenom članka 9. stavka 2. te uredbe kako bi se u njega uključila, među ostalim, obveza fizičkih osoba navedenih u Prilogu I. navedenoj uredbi da nadležnim tijelima država članica prijave sredstva i gospodarske izvore koji im pripadaju ili su u njihovu vlasništvu, posjedu ili pod njihovom kontrolom na području Europske unije (u daljnjem tekstu: sporna obveza prijavljivanja), Vijeće prekoračilo ovlasti koje su mu dodijeljene na temelju članka 215. stavka 2. UFEU‑a te je također povrijedilo, među ostalim, članak 29. UEU‑a.
9
U točki 65. pobijane presude Opći sud je presudio, pozivajući se na točke 56. do 64. te presude, da je s obzirom na to da je sporna obveza prijavljivanja obuhvaćena ovlašću kojom Vijeće raspolaže za provedbu odluke donesene u području zajedničke vanjske i sigurnosne politike (ZVSP) na temelju članka 29. UEU‑a, u ovom slučaju Odluke 2014/145, Vijeće moglo predvidjeti tu obvezu na temelju uredbe Unije donesene na temelju članka 215. stavka 2. UFEU‑a, neovisno o činjenici da je riječ o obvezi činjenja koja je stavljena na teret osoba kao što su žalitelji i da ta obveza nije bila predviđena samom Odlukom 2014/145.
10
Konkretnije, u točki 61. pobijane presude Opći sud odbio je argument žaliteljâ prema kojem sporna obveza prijavljivanja ulazi u provedbene ovlasti država članica i predstavlja povredu članka 24. stavka 2. UEU‑a.
11
Osim toga, budući da je odbio ostale tužbene razloge žaliteljâ, Opći sud odbio je njihovu tužbu.
Zahtjevi stranaka
12
Žalitelji od Suda zahtijevaju da:
–
ukine pobijanu presudu;
–
odluči o meritumu predmeta i poništi spornu uredbu u dijelu u kojem se njome mijenja članak 9. stavak 2. Uredbe br. 269/2014 te se žaliteljima stavlja na teret sporna obveza prijavljivanja;
–
naloži Vijeću snošenje troškova prvostupanjskog i žalbenog postupka.
13
Vijeće od Suda zahtijeva da:
–
odbije žalbu i
–
naloži žaliteljima snošenje troškova prvostupanjskog i žalbenog postupka.
14
Europska komisija od Suda zahtijeva da:
–
odbije žalbu i
–
naloži žaliteljima snošenje troškova.
O žalbi
15
U prilog svojoj žalbi žalitelji ističu dva žalbena razloga, od kojih se prvi temelji na nedostatnom obrazloženju, a drugi na pogreškama koje se tiču prava koje je Opći sud navodno počinio prilikom primjene i tumačenja članka 215. UFEU‑a kao i sudske prakse proizišle iz presude od 28. ožujka 2017., Rosneft (C‑72/15, EU:C:2017:236).
Prvi žalbeni razlog
Argumentacija stranaka
16
Svojim prvim žalbenim razlogom žalitelji prigovaraju Općem sudu da nije dovoljno obrazložio pobijanu presudu kako bi odgovorio na njihovu argumentaciju prema kojoj je Vijeće prekoračilo svoje ovlasti time što je predvidjelo spornu obvezu prijavljivanja iz članka 9. stavka 2. Uredbe br. 269/2014, kako je izmijenjena spornom uredbom. Taj se žalbeni razlog sastoji od dvaju dijelova.
17
Prvim dijelom svojeg prvog žalbenog razloga žalitelji prigovaraju Općem sudu da nije jasno i nedvosmisleno iznio predstavlja li sporna obveza prijavljivanja mjeru ograničavanja donesenu na temelju članka 29. UEU‑a i članka 215. UFEU‑a, kao što to proizlazi iz točaka 56. i 62. pobijane presude, ili pak ta obveza predstavlja mjeru provedbe ili izvršenja mjera ograničavanja, što proizlazi iz točke 60. te presude. Rasuđivanje Općeg suda stoga je dvosmisleno u pogledu pravne kvalifikacije koju valja dati navedenoj obvezi.
18
Drugim dijelom svojeg prvog žalbenog razloga žalitelji smatraju da Opći sud nije u dovoljnoj mjeri obrazložio točke 57. do 60. pobijane presude jer u njegovu rasuđivanju nije utvrđena konkretna pravna osnova na koju se Vijeće moglo osloniti kako bi predvidjelo spornu obvezu prijavljivanja. Naime, Opći sud nije objasnio kako je došao do zaključka prema kojem Vijeće nije prekoračilo svoje ovlasti time što je predvidjelo tu obvezu, iako mu članak 215. stavak 2. UFEU‑a omogućuje samo donošenje mjera ograničavanja koje su već predviđene u referentnoj odluci ZVSP‑a, a na temelju članka 24. UEU‑a izvršenje mjera ograničavanja je na Visokom predstavniku Unije za vanjske poslove i sigurnosnu politiku kao i državama članicama.
19
Vijeće i Komisija osporavaju osnovanost argumenata žaliteljâ.
Ocjena Suda
20
Valja podsjetiti, kao što je to učinio Opći sud u točkama 51. i 52. pobijane presude, na to da u području ZVSP‑a Vijeće može na temelju članka 29. UEU‑a donijeti odluke koje utvrđuju pristup Unije pojedinom pitanju zemljopisne ili tematske naravi, pri čemu takav pristup može uključivati mjere ograničavanja protiv fizičkih ili pravnih osoba, skupina ili subjekata (vidjeti u tom smislu presude od 28. ožujka 2017., Rosneft, C‑72/15, EU:C:2017:236, t. 87. i 88., i od 6. listopada 2020., Bank Refah Kargaran/Vijeće, C‑134/19 P, EU:C:2020:793, t. 41. i 44.).
21
Osim toga, članak 215. stavak 2. UFEU‑a omogućuje Vijeću donošenje mjera ograničavanja protiv fizičkih ili pravnih osoba i skupina ili nedržavnih subjekata ako je to predviđeno odlukom donesenom u skladu s poglavljem 2. glave V. UEU‑a, čiji je članak 29. dio.
22
Uzimajući u obzir činjenicu da Vijeće može donijeti mjere ograničavanja kako u okviru odluke ZVSP‑a na temelju članka 29. UEU‑a tako i u okviru akata Unije donesenih na temelju članka 215. stavka 2. UFEU‑a, Sud je pojasnio, kao što je to Opći sud u biti naveo u točkama 53. do 55. pobijane presude, podjelu nadležnosti Vijeća s obzirom na te dvije odredbe Ugovorâ.
23
Stoga se odlukama donesenima u okviru ZVSP‑a na temelju članka 29. UEU‑a utvrđuje stajalište Unije u pogledu mjera ograničavanja koje treba donijeti. Vijeće u pravilu jednoglasno odlučuje o utvrđivanju ili pojašnjenju njihova predmeta (vidjeti u tom smislu presudu od 28. ožujka 2017., Rosneft, C‑72/15, EU:C:2017:236, t. 88. i 90.).
24
U pogledu uredbi donesenih na temelju članka 215. UFEU‑a, one su, s obzirom na svoje ciljeve i sadržaj, povezane s tim odlukama i predstavljaju instrument za njihovo izvršavanje na razini Unije. Naime, ta odredba, koja povezuje ciljeve UEU‑a u području ZVSP‑a i djelovanje Unije koje uključuje gospodarske mjere obuhvaćene UFEU‑om, omogućuje da Vijeće, odlučujući kvalificiranom većinom na zajednički prijedlog Visokog predstavnika Unije za vanjske poslove i sigurnosnu politiku i Komisije, donosi propise radi provedbe predmetne odluke ZVSP‑a i davanja učinka mjerama ograničavanja ako one ulaze u područje primjene UFEU‑a kao i osobito radi osiguranja njihove ujednačene primjene u svim državama članicama (vidjeti u tom smislu presude od 19. srpnja 2012., Parlament/Vijeće, C‑130/10, EU:C:2012:472, t. 72. i 76., i od 28. ožujka 2017., Rosneft, C‑72/15, EU:C:2017:236, t. 88. do 90.).
25
Na temelju te sudske prakse Opći je sud u točkama 56., 59. i 60. pobijane presude, u vezi s njezinim točkama 63. i 65., naveo da je sporna obveza prijavljivanja iz članka 9. stavka 2. Uredbe br. 269/2014, kako je izmijenjen spornom uredbom, uvedena na temelju članka 215. stavka 2. UFEU‑a i da je njezina svrha bila provedba odluke donesene u području ZVSP‑a na temelju članka 29. UEU‑a, to jest Odluke 2014/145, kako bi se na području Unije osigurala ujednačena primjena mjera ograničavanja predviđenih tom odlukom, osobito kako bi se onemogućile strategije zaobilaženja tih mjera.
26
Iz tih točaka proizlazi da je, uzimajući u obzir sudsku praksu navedenu u točkama 53. do 55. pobijane presude i sažetu u točkama 20. do 24. ove presude, Opći sud smatrao da sporna obveza prijavljivanja nije mjera ograničavanja donesena na temelju članka 29. UEU‑a odnosno na temelju članka 215. stavka 2. UFEU‑a, nego mjera, donesena samo na temelju potonje odredbe, čiji je cilj osigurati ujednačenu primjenu mjere ograničavanja zamrzavanjem sredstava i gospodarskih izvora, predviđene u članku 2. Odluke 2014/145 koja je u bitnome preuzeta u članku 2. Uredbe br. 269/2014.
27
Time je Opći sud jasno i nedvosmisleno utvrdio, s jedne strane, u točki 60. pobijane presude u vezi s točkom 56. te presude, pravnu osnovu sporne obveze prijavljivanja, odnosno članak 215. stavak 2. UFEU‑a, i, s druge strane, u točki 60. navedene presude pravnu prirodu te obveze, odnosno mjere kojoj je cilj provedba Odluke 2014/145 na način kojim se jamči ujednačena primjena mjere ograničavanja zamrzavanjem sredstava i gospodarskih izvora predviđene tom odlukom.
28
Osim toga, suprotno onomu što tvrde žalitelji, utvrđenje iz točke 62. pobijane presude da samo upućivanje u članku 215. stavku 2. UFEU‑a na „mjere ograničavanja” nema za posljedicu ograničavanje mjera predviđenih u toj odredbi na obveze nečinjenja ne može se shvatiti na način da je Opći sud okvalificirao spornu obvezu prijavljivanja kao „mjeru ograničavanja” i tako proturječio vlastitu utvrđenju, u točki 60. te presude, prema kojem se ta obveza prijavljivanja odnosi na provedbu takve mjere.
29
Točno je da se u tekstu članka 215. stavka 2. UFEU‑a upotrebljava samo izraz „mjere ograničavanja”, a u točki 56. pobijane presude, kao i u njezinim točkama 63. i 65., Opći sud utvrđuje da je sporna obveza prijavljivanja uvedena samo na temelju te odredbe UFEU‑a.
30
Međutim, to ipak ne znači da tu obvezu nužno treba kvalificirati kao „mjeru ograničavanja”. Naime, kao što to proizlazi iz točke 89. presude od 28. ožujka 2017., Rosneft (C‑72/15, EU:C:2017:236), navedene u točki 54. pobijane presude i na koju se u biti podsjeća u točki 24. ove presude, mjere koje je Vijeće donijelo u uredbi donesenoj na temelju navedene odredbe mogu imati za cilj provedbu mjera ograničavanja predviđenih odlukom ZVSP‑a ako takve mjere ulaze u područje primjene UFEU‑a i njihovu ujednačenu primjenu u svim državama članicama. U tu svrhu Vijeće može preuzeti bit sadržaja odluke ZVSP‑a i u njoj navesti definicije ili pojašnjenja u pogledu primjene mjera ograničavanja predviđenih tom odlukom.
31
U tim okolnostima i uzimajući u obzir činjenicu da na temelju članka 26. stavka 2. drugog podstavka UEU‑a Vijeće mora osigurati jedinstvo, koherentnost i učinkovitost djelovanja Unije u području ZVSP‑a, ta institucija može u takvoj uredbi donijeti mjere čiji je cilj osigurati ujednačenu, dosljednu i učinkovitu primjenu mjera ograničavanja definiranih u odluci ZVSP‑a, a da same te provedbene mjere nisu mjere ograničavanja. Međutim, upravo je to predmet sporne obveze prijavljivanja kao mjere koja se, kao što to u biti proizlazi iz točaka 59. i 60. pobijane presude, odnosi na mjeru ograničavanja zamrzavanjem sredstava i gospodarskih izvora, predviđenu u članku 2. Odluke 2014/145 koja je u biti preuzeta u članku 2. Uredbe br. 269/2014.
32
Time što je u točki 62. pobijane presude potvrdio da samo upućivanje u članku 215. stavku 2. UFEU‑a na „mjere ograničavanja” ne dovodi do ograničavanja mjera predviđenih navedenom odredbom na obveze nečinjenja, Opći je sud objasnio, kao što to uostalom izričito proizlazi iz druge rečenice te točke 62. i iz točke 63. te presude, da mjera donesena na temelju članka 215. stavka 2. UFEU‑a može, kao u ovom slučaju, sadržavati obvezu činjenja kako bi se zajamčila ujednačena primjena mjere ograničavanja predviđene odlukom ZVSP‑a.
33
Stoga su neosnovani prigovori istaknuti u prilog prvom dijelu prvog žalbenog razloga i u prilog jednom dijelu drugog dijela tog žalbenog razloga, kojima se Općem sudu prigovara da je sam sebi proturječio i da je nedovoljno obrazložio svoje rasuđivanje o pravnoj osnovi na koju se Vijeće moglo osloniti kako bi predvidjelo spornu obvezu prijavljivanja.
34
Također valja odbiti prigovor, istaknut u prilog drugom dijelu navedenog žalbenog razloga, prema kojem je rasuđivanje Općeg suda u vezi s pravnom osnovom sporne obveze prijavljivanja u točkama 57. do 60. pobijane presude nedostatno obrazloženo jer taj sud nije uzeo u obzir činjenicu da na temelju članka 24. UEU‑a mjere ograničavanja provode Visoki predstavnik Unije za vanjske poslove i sigurnosnu politiku kao i države članice.
35
Naime, u točki 61. pobijane presude, koja se ne osporava u okviru drugog dijela prvog žalbenog razloga, Opći je sud, izričito upućujući na svoje rasuđivanje i razloge iz točaka 57. do 60. te presude, odbio argument žaliteljâ koji se temeljio upravo na povredi tog članka UEU‑a i na nepoštovanju provedbenih ovlasti država članica. U tim okolnostima ne može se smatrati da je Opći sud nedostatno obrazložio pobijanu presudu u tom pogledu.
36
S obzirom na prethodno navedeno, prvi žalbeni razlog valja odbiti kao neosnovan.
Drugi žalbeni razlog
37
Svojim drugim žalbenim razlogom žalitelji tvrde da je zbog pogrešnog tumačenja i primjene članka 215. UFEU‑a i presude od 28. ožujka 2017., Rosneft (C‑72/15, EU:C:2017:236), Opći sud u točki 63. pobijane presude pogrešno presudio da je Vijeće moglo predvidjeti spornu obvezu prijavljivanja iz članka 9. stavka 2. Uredbe br. 269/2014, kako je izmijenjen spornom uredbom, i to neovisno o tome tumači li se ta presuda na način da taj sud tu obvezu kvalificira kao mjeru ograničavanja (prvi dio drugog žalbenog razloga) ili kao mjeru provedbe ili izvršenja mjere ograničavanja zamrzavanjem sredstava i gospodarskih izvora (drugi dio drugog žalbenog razloga).
Prvi dio drugog žalbenog razloga
– Argumentacija stranaka
38
U slučaju da je Opći sud kvalificirao spornu obvezu prijavljivanja kao mjeru ograničavanja, žalitelji smatraju da je taj sud u točki 63. pobijane presude pogrešno presudio da ju je Vijeće moglo donijeti na temelju članka 215. stavka 2. UFEU‑a, iako ta obveza nije bila izričito predviđena u odluci ZVSP‑a koja se na nju odnosi.
39
Naime, s jedne strane, članak 215. stavak 2. UFEU‑a isključuje mogućnost donošenja dodatnih mjera ograničavanja različitih od onih predviđenih u predmetnoj odluci ZVSP‑a. Međutim, u Odluci 2014/145 ne spominje se sporna obveza prijavljivanja. S druge strane, sama priroda te obveze – koja predstavlja zasebnu obvezu koju dotične osobe moraju poštovati, jer bi se inače izostanak prijavljivanja smatrao zaobilaženjem mjera ograničavanja za koje se mogu izreći sankcije – nalaže da ona bude propisana ne samo u uredbi kojom se predviđa navedena obveza nego i u referentnoj odluci ZVSP‑a koja se donosi jednoglasno.
40
Vijeće i Komisija osporavaju osnovanost argumenata žaliteljâ.
– Ocjena Suda
41
Prvi dio drugog žalbenog razloga formuliran je pod pretpostavkom da je Opći sud spornu obvezu prijavljivanja kvalificirao kao mjeru ograničavanja. Međutim, iz razloga navedenih u točkama 26. do 32. ove presude proizlazi da to nije slučaj. U tim okolnostima taj dio valja odbiti kao bespredmetan.
Drugi dio drugog žalbenog razloga
– Argumentacija stranaka
42
U slučaju da je Opći sud kvalificirao spornu obvezu prijavljivanja kao mjeru provedbe ili izvršenja mjere ograničavanja zamrzavanjem sredstava i gospodarskih izvora, predviđenu osobito člankom 2. Odluke 2014/145, žalitelji prigovaraju Općem sudu da je počinio pogrešku koja se tiče prava time što je u točki 63. pobijane presude presudio da je Vijeće bilo nadležno predvidjeti takvu obvezu u Uredbi br. 269/2014. Naime, Opći je sud povrijedio članak 24. UEU‑a prema kojem je, ako se ne primjenjuje članak 291. stavak 2. UFEU‑a, na svakoj državi članici, a ne na Vijeću, da donese mjere potrebne za provedbu mjera ograničavanja definiranih odlukom ZVSP‑a.
43
Osim toga, i dalje u istom slučaju, žalitelji u biti tvrde da je Opći sud u točkama 54. do 59. pobijane presude pogrešno protumačio i primijenio presudu od 28. ožujka 2017., Rosneft (C‑72/15, EU:C:2017:236), tako da je počinio pogrešku koja se tiče prava time što je presudio da je Vijeće bilo nadležno predvidjeti takvu obvezu u Uredbi br. 269/2014. Naime, iz te presude proizlazi da je uredba donesena na temelju članka 215. UFEU‑a samo instrument čiji je cilj dati izravan učinak i, prema tome, obvezujući učinak mjerama ograničavanja koje su već definirane u odluci ZVSP‑a, po potrebi pojašnjavajući ih, ali bez dodavanja drugih mjera ili izmjene dosega tako definiranih mjera. Međutim, Opći je sud proširio doseg navedene presude navodeći da takva uredba ne samo da daje učinak takvim mjerama ograničavanja, nego ih također provodi.
44
Vijeće i Komisija osporavaju te argumente.
– Ocjena Suda
45
Na prvom mjestu, kad je riječ o argumentima žaliteljâ sažetima u točki 42. ove presude, valja podsjetiti na to da na temelju članka 24. stavka 1. drugog podstavka UEU‑a te članka 26. stavka 2. prvog podstavka i članka 26. stavka 3. UEU‑a Vijeće jednoglasno donosi odluke potrebne za utvrđivanje i provedbu ZVSP‑a, na temelju općih smjernica i strateških smjernica koje je utvrdilo Europsko vijeće, te da ZVSP provodi Visoki predstavnik Unije za vanjske poslove i sigurnosnu politiku i države članice, u skladu s Ugovorima i koristeći se nacionalnim sredstvima i sredstvima Unije.
46
Kao što je to Opći sud u biti pravilno presudio u točki 61. pobijane presude, u vezi s točkama 57. do 60. te presude na koje upućuje ta točka 61., Vijeće je ovlašteno, kao što to također proizlazi iz točaka 30., 31. i 32. ove presude, na temelju odredbi članaka 24. i 26. UEU‑a, u vezi s člankom 215. stavkom 2. UFEU‑a, provesti odluke donesene u području ZVSP‑a na temelju članka 29. UEU‑a kako bi se, među ostalim, zajamčila ujednačena, dosljedna i učinkovita primjena mjera ograničavanja predviđenih u takvim odlukama u svim državama članicama, kada te mjere ulaze u područje primjene UFEU‑a.
47
Time što je na temelju članka 215. stavka 2. UFEU‑a donijelo uredbu kojom se provodi odluka ZVSP‑a, Vijeće ni na koji način ne zadire u provedbenu ovlast država članica predviđenu člankom 24. stavkom 1. drugim podstavkom i člankom 26. stavkom 3. UEU‑a.
48
Naime, dok je cilj takve uredbe dati učinak na razini Unije mjerama ograničavanja predviđenima u odluci ZVSP‑a – pri čemu se osigurava ujednačena, dosljedna i učinkovita primjena – provedbena nadležnost država članica na koju se te odredbe UEU‑a odnose ne odnosi se na provedbu odluka ZVSP‑a i primjenu mjera ograničavanja na razini Unije, nego na provedbu tih mjera od strane nadležnih tijela svake države članice na njezinu državnom području.
49
Tomu je tim više tako, jer na temelju samog teksta članka 26. stavka 3. UEU‑a, države članice provode ZVSP „koristeći […] sredstva Unije”. To znači da države članice moraju osigurati provedbu mjera ograničavanja na svojim državnim područjima, poštujući mjere koje je Vijeće donijelo na temelju članka 215. stavka 2. UFEU‑a kako bi zajamčile ujednačenu, dosljednu i učinkovitu primjenu mjera ograničavanja određenih u okviru odluka ZVSP‑a na razini Unije.
50
U dijelu u kojem žalitelji smatraju da Vijeće nije moglo predvidjeti spornu obvezu prijavljivanja bez provedbene ovlasti koja bi mu u tom smislu, na temelju članka 291. stavka 2. UFEU‑a, bila dodijeljena uredbom donesenom na temelju članka 215. stavka 2. UFEU‑a, dovoljno je istaknuti da iako je točno da se mjere ograničavanja i mjere koje, poput sporne obveze prijavljivanja, imaju za cilj ujednačenu, dosljednu i učinkovitu primjenu na razini Unije mjera ograničavanja predviđenih odlukom ZVSP‑a mogu donijeti na temelju članka 291. stavka 2. UFEU‑a kada uredba donesena na temelju članka 215. UFEU‑a dodjeljuje provedbene ovlasti Komisiji ili Vijeću, one se mogu donijeti i isključivo na temelju druge od navedenih odredbi (vidjeti u tom smislu presudu od 1. ožujka 2016., National Iranian Oil Company/Vijeće, C‑440/14 P, EU:C:2016:128, t. 34.).
51
Na drugom mjestu, što se tiče argumenata žaliteljâ sažetih u točki 43. ove presude, valja smatrati da je Opći sud u točkama 54. do 59. pobijane presude pravilno naveo i primijenio sudsku praksu proizišlu iz presude od 28. ožujka 2017., Rosneft (C‑72/15, EU:C:2017:236). Naime, kao što je to Opći sud u biti presudio i kao što je to već navedeno u točki 29. ove presude, iz točaka 88. do 90. presude od 28. ožujka 2017., Rosneft (C‑72/15, EU:C:2017:236) proizlazi da je Vijeće ovlašteno, u okviru uredbe donesene na temelju članka 215. stavka 2. UFEU‑a, poduzeti sve mjere, poput sporne obveze prijavljivanja, kojima se nastoji provesti odluka ZVSP‑a donesena na temelju članka 29. UEU‑a i, u tom okviru, zajamčiti ujednačenu primjenu na razini Unije mjera ograničavanja definiranih u takvoj odluci i navedenih ili čak preciziranih u predmetnoj uredbi. Suprotno onomu što žalitelji tvrde, Vijeće time ne dodaje nijednu novu mjeru ograničavanja niti mijenja doseg mjera ograničavanja definiranih u odluci ZVSP‑a.
52
S obzirom na prethodno navedeno, drugi dio drugog žalbenog razloga valja odbiti kao neosnovan i, prema tome, odbiti žalbu u cijelosti.
Troškovi
53
U skladu s člankom 184. stavkom 2. Poslovnika Suda, kad žalba nije osnovana, Sud odlučuje o troškovima.
54
U skladu s člankom 138. stavkom 1. tog Poslovnika, koji se na temelju njegova članka 184. stavka 1. primjenjuje na žalbeni postupak, stranka koja ne uspije u postupku dužna je, na zahtjev protivne stranke, snositi troškove.
55
Budući da su Vijeće i Komisija postavili zahtjev da se žaliteljima naloži snošenje troškova i da oni nisu uspjeli u postupku, valja im naložiti snošenje troškova.
Slijedom navedenog, Sud (treće vijeće) proglašava i presuđuje:
1.
Žalba se odbija.
2.
Genadij Nikolajevič Timčenko i Elena Petrovna Timčenko snosit će, osim vlastitih troškova, troškove Vijeća Europske unije i Europske komisije.
Potpisi
(
*1
)	Jezik postupka: francuski