62013CC0507_HR
Mišljenje nezavisnog odvjetnika
Mišljenje nezavisnog odvjetnika
I – Uvod
1. U ovom postupku Ujedinjena Kraljevina traži poništenje ograničenog broja odredaba određenih zakonodavnih akata Europskog parlamenta i Vijeća Europske unije na temelju članka 263. Ugovora o funkcioniranju Europske unije (u daljnjem tekstu: UFEU). Tužba za poništenje odnosi se na „Paket CRD IV“, koji je stupio na snagu 17. srpnja 2013. Paket se sastoji od nove direktive o kapitalnim zahtjevima, to jest Direktive 2013/36/EU Europskog parlamenta i Vijeća od 26. lipnja 2013. o pristupanju djelatnosti kreditnih institucija i bonitetnom nadzoru nad kreditnim institucijama i investicijskim društvima, izmjeni Direktive 2002/87/EZ te stavljanju izvan snage direktiva 2006/48/EZ i 2006/49/EZ(2) (u daljnjem tekstu: Direktiva CRD IV) i nove uredbe o kapitalnim zahtjevima, to jest Uredbe (EU) br. 575/2013 Europskog parlamenta i Vijeća od 26. lipnja 2013. o bonitetnim zahtjevima za kreditne institucije i investicijska društva i o izmjeni Uredbe (EU) br. 648/2012(3) (u daljnjem tekstu: Uredba CR).
2. Ujedinjena Kraljevina traži poništenje članka 94. stavka 1. točke (g), članka 94. stavka 2., članka 162. stavaka 1. i 3. Direktive CRD IV i članka 450. stavka 1. točke (d), članka 450. stavka 1. točke (i), članka 450. stavka 1. točke (j) i članka 521. stavka 2. Uredbe CR.
3. Ujedinjena Kraljevina u biti osporava Direktivu CRD IV u dijelu u kojem u članku 94. stavku 1. točki (g) sadrži odredbe koje indeksiraju varijabilni primitak prema fiksnom primitku u pogledu pojedinaca čije profesionalne aktivnosti utječu na profil rizičnosti kreditnih institucija i investicijskih društava(4) (u daljnjem tekstu: financijske institucije) koji ih zapošljavaju. Za potrebe rješavanja predmetnih pravnih pitanja smatram da to uređenje treba opisati kao „maksimalni određeni omjer za varijabilne primitke“, a ne kao „ograničavanje bonusa bankara“(5) . Kao što ću pokazati u sljedećoj analizi, to je ključno za ocjenu zakonitosti postotka omjera, što je bit tužbe Ujedinjene Kraljevine.
4. Članak 94. stavak 1. točka (g) podtočka i. Direktive CRD IV određuje da varijabilni dio primitaka ne smije prelaziti 100 % fiksnog dijela ukupnih primitaka pojedinca i tome dodaje dodatna pravila, uključujući mogućnost za države članice da dopuste dioničarima da pod određenim uvjetima povećaju omjer do 200 %, i odobrenje državama članicama da odrede niži maksimalni postotak (članak 94. stavak 1. točka (g) podtočka ii. Direktive CRD IV).
5. U pogledu Uredbe CR, Ujedinjena Kraljevina osporava njezin članak 450. stavak 1. točke (d) i (i), koji predviđa da su institucije dužne objaviti omjere između fiksnih i varijabilnih primitaka određene u skladu s člankom 94. stavkom 1. točkom (g) Direktive CRD IV, odnosno broj pojedinaca čiji primici iznose više od određenog praga. Ujedinjena Kraljevina dalje osporava valjanost članka 450. stavka 1. točke (j), koji zahtijeva da financijske institucije, na zahtjev države članice ili nadležnog tijela, objave informacije o primicima koje se odnose na ukupne primitke svakog pojedinog člana upravljačkog tijela ili višeg rukovodstva.
6. Tužba Ujedinjene Kraljevine dijeli se na šest tužbenih razloga. Prema prvom tužbenom razlogu pravna osnova za svaku od spornih mjera, osim članka 162. stavaka 1. i 3. Direktive CRD IV i članka 521. stavka 2. Uredbe CR, jest pogrešna. Drugim tužbenim razlogom osporava se valjanost članka 94. stavka 1. točke (g) Direktive CRD IV i članka 450. stavka 1. točaka (i) i (j) Uredbe CR pozivanjem na načelo proporcionalnosti i/ili načelo supsidijarnosti, dok se treći tužbeni razlog temelji na načelu pravne sigurnosti i ograničen je na osporavanje članka 162. stavka 3. Direktive CRD IV. Sukladno četvrtom tužbenom razlogu, dodjela ovlasti Europskom nadzornom tijelu za bankarstvo (u daljnjem tekstu: EBA) na temelju članka 94. stavka 2. Direktive CRD IV jest ultra vires . Sukladno petom tužbenom razlogu, Ujedinjena Kraljevina tvrdi da članak 450. stavak 1. točka (j) Uredbe CR povređuje pravo na privatnost i pravna načela koja uređuju zaštitu osobnih podataka. Prema šestom tužbenom razlogu, člankom 94. stavkom 1. točkom (g) Direktive CRD IV se u dijelu u kojem se zahtijeva da se primijeni na zaposlenike institucija izvan EGP-a krši načelo međunarodnog običajnog prava u pogledu eksteritorijalnosti.
7. Europski parlament i Vijeće, koje podupire Komisija kao intervenijent, snažno se protive svim gore navedenim tužbenim razlozima.
8. Argumenti koje je iznijela Ujedinjena Kraljevina različitog su stupnja osnovanosti, pri čemu prvi od njih pruža najuvjerljivije razloge za ispitivanje valjanosti osporavanih mjera. S obzirom na to, prvo ću rješavati pet manje osnovanih tužbenih zahtjeva, počevši od šestog zaključno s drugim tužbenim razlogom, a prvim tužbenim razlogom ću se pozabaviti na kraju.
II – Postupak pred Sudom
9. Ujedinjena Kraljevina podnijela je tužbu, koju je Sud zaprimio 20. rujna 2013., protiv Europskog parlamenta i Vijeća Europske unije na temelju članka 263. UFEU-a, kojom od Suda zahtijeva da poništi članak 94. stavak 1. točku (g), članak 94. stavak 2. i članak 162. stavke 1. i 3. Direktive CRD IV te članak 450. stavak 1. točke (d), (i) i (j) i članak 521. stavak 2. Uredbe CR i tuženicima naloži snošenje troškova postupka.
10. U svojem odgovoru na tužbu Europski parlament i Vijeće Europske unije tvrde da bi Sud trebao u cijelosti odbiti tužbu kao neosnovanu i naložiti Ujedinjenoj Kraljevini snošenje troškova. Ujedinjena Kraljevina podnijela je repliku na odgovor tuženih institucija, na što su one podnijele odgovor na repliku.
11. Europska komisija intervenirala je u potporu Parlamentu i Vijeću. Ujedinjena Kraljevina podnijela je očitovanja na Komisijin intervencijski podnesak.
12. Ujedinjena Kraljevina, Parlament_Vijeće i Komisija sudjelovali su na raspravi koja se održala 8. rujna 2014.
III – Uvodna razmatranja
A – Pozadina Direktive CRD IV i Uredbe CR
13. Globalna financijska kriza, koja je povezana s krahom investicijske banke Lehman Brothers u rujnu 2008., otkrila je slabosti pravnog sustava EU-a za uređenje financijskih institucija. Kako bi ponovno uspostavile financijsku stabilnost, Europska unija i njezine države članice usvojile su velik raspon novih mjera koje su se odnosile i na kratkoročne potrebe i na dugoročne razvoje. Kratkoročno, to je uključivalo odobrenje više od 5 bilijuna eura potpore financijskim institucijama do listopada 2012.(6) Dugoročno, također je pokrenuta reforma regulatornog okvira koji se odnosi na financijske institucije. To je bilo usmjereno na uspostavljanje razumljivog i na rizik osjetljivog okvira u pogledu kapitalnih zahtjeva za financijske institucije i na poticanje njihovog učinkovitijeg upravljanja rizicima.
14. Prethodno, takozvani „Paket CRD I“ iz 2006. sastojao se i od preinake Direktive 2000/12/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 20. ožujka 2000. o osnivanju i obavljanju djelatnosti kreditnih institucija(7) i od preinake Direktive Vijeća 93/6/EEZ od 15. ožujka 1993. o adekvatnosti kapitala investicijskih društava i kreditnih institucija(8) . To se dogodilo donošenjem Direktive 2006/48/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 14. lipnja 2006. o osnivanju i obavljanju djelatnosti kreditnih institucija (preinačeno)(9) i Direktive 2006/49/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 14. lipnja 2006. o adekvatnosti kapitala investicijskih društava i kreditnih institucija (preinačeno)(10) .
15. Međutim, u prvim godinama financijske krize dogodile su se dvije važne izmjene Paketa CRD I. Prvo je 2009. donesena nova direktiva, koja je postala poznata kao „Direktiva CRD II“(11) i koja je bila usmjerena na poboljšanje upravljanja velikim izloženostima, poboljšanje kvalitete kapitala banaka, upravljanja likvidnosnim rizikom i upravljanja rizikom za sekuritizirane proizvode. To su bila područja koja je zakonodavac EU-a smatrao relevantnima u vezi s uzrocima krize. K tomu je Unija 2010. usvojila još jednu direktivu, takozvanu „Direktivu CRD III“(12), za jačanje pravila o bankarskom kapitalu i nagrađivanju u bankarskom sektoru. Obje te mjere donesene su na temelju članka 53. UFEU-a.
16. Direktivom CRD III usvojena su načela nagrađivanja kako bi se osiguralo usklađivanje poticaja s dugoročnim interesima financijskih institucija(13) . Potreba za takvim mjerama objašnjena je u uvodnoj izjavi preambule 4. Direktive CRD III navođenjem da „prekomjerno i nerazborito preuzimanje rizika može narušiti financijsku stabilnost kreditnih institucija ili investicijskih društava i destabilizirati bankovni sustav“.
17. Direktiva CRD III nametnula je određena načela politike primitaka. Konkretnije, zahtijevala je da su fiksne i varijabilne komponente ukupnog nagrađivanja primjereno uravnotežene, a da fiksna komponenta predstavlja dovoljno visok udio cjelokupnog nagrađivanja, da omogući primjenu potpuno fleksibilne politike u pogledu varijabilnih komponenti nagrađivanja, uključujući mogućnost da se ne plati varijabilna komponenta nagrađivanja. Međutim, posebni omjer između varijabilne i fiksne komponente nagrađivanja financijske institucije mogle su izabrati same, unutar okvira predviđenog odredbama o nagrađivanju iz Direktive CRD III.
18. Komisija je 2011. predložila daljnje zakonodavstvo kako bi provela opće regulatorne standarde koje je razvio Bazelski odbor za nadzor banaka. To je dovelo do usvajanja Direktive CRD IV, koja je donesena na temelju članka 53. UFEU-a, i Uredbe CR, koja se temeljila na članku 114. UFEU-a. Te su mjere zajedno postale poznate kao Paket CRD IV.
19. Prvotni Komisijin prijedlog sadržavao je velik broj odredaba koje su se odnosile na primitke preuzimatelja materijalnog rizika i osobito varijabilne dijelove tih primitaka. Tijekom pripreme Komisija je objavila Zelenu knjigu o korporativnom upravljanju u financijskim institucijama i politikama primitaka(14), što je pokrenulo opsežan postupak savjetovanja sa zainteresiranim stranama. To je uključivalo pitanje o tome jesu li potrebne dodatne mjere u pogledu strukture i upravljanja politikama primitaka u sektoru financijskih usluga.
20. U zakonodavnom postupku koji je uslijedio Europski parlament predložio je velik broj izmjena Komisijina prijedloga. U izvještaju objavljenom 30. svibnja 2012.(15) Parlament je predložio ograničavanje varijabilnog iznosa primitaka na jednostruki iznos fiksnog dijela ukupnih primitaka. U pregovorima koji su uslijedili suzakonodavci su pristali podići dopustiv varijabilni iznos na dvostruki iznos fiksnog dijela ukupnih primitaka, ako određeni kvorum dioničara odobri takvo povećanje(16) .
21. Ujedinjena Kraljevina u ovom postupku ponajprije osporava donošenje maksimalnog određenog omjera za varijabilne primitke. Prema tome, tužba Ujedinjene Kraljevine usmjerena je protiv izmjene koju je prvotno predložio Europski parlament i koja, prema mišljenju Ujedinjene Kraljevine, određuje razinu plaće osoba koje su njome obuhvaćene(17) .
B – Odnos između varijabilnih primitaka i upravljanja rizikom kreditnih institucija
22. Prema intervencijskom podnesku Komisije, posebni problemi vezani uz politike primitaka u financijskom sektoru postali su vidljivi tek nakon financijske krize. Model sustava primitaka, koji je često uključivao velike isplate bonusa u usporedbi s fiksnim dijelovima plaća, bio je, prema Komisiji, jedan od ključnih pokretača krize. Smatralo se da su neprimjereni poticaji doveli do toga da zaposlenici povećaju kratkoročne rizike s obzirom na to da su zaposlenici koji su od njih imali koristi sudjelovali u kratkoročnom profitu banaka, ali ne i u troškovima njihova stečaja. U najgorem slučaju gubitke su na kraju snosili porezni obveznici. Stoga, asimetrija između korisnika eventualnog profita i snositelja eventualnih gubitaka mogla je stvoriti poticaje za prekomjerno preuzimanje rizika kada profit dovodi do isplata bonusa osobama koje preuzimaju rizik. U Komisijinom intervencijskom podnesku dalje se navodi da je struktura primitaka prema tome postala ključni dio regulatornog plana EU-a poslije krize(18) .
23. Čini se da nema razilaženja između Ujedinjene Kraljevine, s jedne strane, i Parlamenta, Vijeća i Komisije, s druge strane, o potrebi borbe protiv prekomjernog preuzimanja rizika koje može destabilizirati financijska tržišta i financijske institucije. Ono čemu se Ujedinjena Kraljevina protivi jest određivanje maksimalnog postotka za omjer varijabilnog primitka u odnosu na fiksni primitak preuzimatelja materijalnog rizika i tome što je to određeno u pravno obvezujućem aktu EU-a.
IV – Analiza
24. Kao što je gore napomenuto, o tužbenim razlozima raspravljat će se obrnutim redoslijedom. Stoga ću se prvo baviti šestim tužbenim razlogom.
A – Šesti tužbeni razlog: povreda međunarodnog običajnog prava
25. Članak 94. stavak 1. točka (g) Direktive CRD IV nosi naslov „Varijabilni dijelovi primitaka“. Članak 94. stavak 1. točka (g) podtočka i. propisuje da institucije određuju odgovarajuće omjere između fiksnog i varijabilnog dijela ukupnih primitaka, pri čemu varijabilni dio ne smije prelaziti 100 % fiksnog dijela ukupnih primitaka pojedinca i države članice mogu odrediti niži maksimalni postotak. Nadalje, sukladno članku 94. stavku 1. točki (g) podtočki ii. Direktive CRD IV, države članice mogu dopustiti dioničarima ili vlasnicima ili članovima institucije da odobre višu maksimalnu razinu omjera između fiksnih i varijabilnih dijelova primitaka pod uvjetom da ukupna razina varijabilnog dijela ne prelazi 200 % fiksnog dijela ukupnih primitaka pojedinca. Tada države članice također mogu odrediti niži maksimalni postotak.
26. Ujedinjena Kraljevina svoj je šesti tužbeni razlog izrazila kako slijedi: „povreda načela međunarodnog običajnog prava u pogledu eksteritorijalnosti“. Ujedinjena Kraljevina tvrdi da, općenito, načelo teritorijalnosti u međunarodnom običajnom pravu određuje da država članica ne bi trebala donositi zakone u pogledu postupanja pravnih osoba s poslovnim nastanom u drugoj državi ako za to ne postoji dovoljna veza. U ovom slučaju, članak 94. stavak 1. točka (g) Direktive CRD IV prema mišljenju Ujedinjene Kraljevine povređuje to pravilo kada se primjenjuje na „grupu, matično društvo ili društvo kćer“ s poslovnim nastanom u cijelosti izvan EU-a, što je, tvrdi se, učinak članka 92. stavka 1. Direktive CRD IV u vezi s njezinim člankom 109. stavkom 2., iako se nijedna od tih odredaba ne osporava.
27. Sukladno članku 92. stavku 1. Direktive CRD IV nadležna tijela među ostalim osiguravaju primjenu članka 94. Direktive CRD IV za institucije na razini grupe, matičnog društva i društva kćeri, uključujući one koje su osnovane u offshore
financijskim centrima. Članak 109. stavak 2. Direktive CRD IV među ostalim određuje da nadležna tijela osiguravaju da matična društva i društva kćeri na koja se primjenjuje ta direktiva provode sustave, procese i mehanizme navedene u odjeljku II. poglavlju II. Direktive u svojim društvima kćerima koja ne podliježu ovoj direktivi. Ti sustavi, procesi i mehanizmi također su dosljedni i dobro integrirani i ta društva kćeri moraju biti sposobna pružiti podatke i informacije relevantne za nadzor.
28. Ta uspostava, tvrdi se, povređuje običajno načelo javnog međunarodnog prava koje se odnosi na teritorijalnost. Prema Ujedinjenoj Kraljevini, „poznato je da načelo suvereniteta uključuje isključivu
nadležnost države za donošenje zakonodavstva za uređivanje postupanja koje se dogodi na njezinom području; a ne samo za provođenje takvog zakonodavstva.” (moje isticanje)(19)
29. Prije raspravljanja o osnovanosti tog tužbenog zahtjeva podsjećam da je Sud u svojoj presudi Air Transport Association of America i dr., C-366/10, naveo da „[…] s obzirom na to da načelo međunarodnog običajnog prava nema isti stupanj preciznosti kao odredba međunarodnog sporazuma, sudski nadzor mora se nužno ograničiti na pitanje jesu li, u donošenju predmetnog akta, institucije Europske unije počinile očite pogreške u ocjeni u pogledu uvjeta za primjenu tih načela.“(20) (moje isticanje)
30. Šesti tužbeni razlog ističe dva odvojena problema koja su potpuno različite naravi. Prvi se odnosi na pitanje može li na valjanost odredbe utjecati činjenica da se ona potencijalno primjenjuje na subjekte i/ili djela izvan Europske unije zbog utjecaja drugih odredaba zakonodavstva EU-a, čije poništenje tužitelj ne zahtijeva. To je tako zbog toga što je, kako je gore spomenuto, tužba Ujedinjene Kraljevine ograničena na osporavanje članka 94. stavka 1. točke (g) Direktive CRD IV, a ne traži se poništenje članka 92. stavka 1. ili članka 109. stavka 2. te direktive.
31. Drugo je pitanje postoji li pretpostavljeno načelo međunarodnog prava u pogledu eksteritorijalnosti na koje se Ujedinjena Kraljevina poziva u obliku koji je opisala država članica i je li zakonodavac EU-a očito povrijedio to načelo.
1. Posljedice koje proizlaze iz toga što se ne osporavaju članak 92. stavak 1. i članak 109. stavak 2. Direktive CRD IV
32. U pogledu prvog pitanja, podsjećam da Ujedinjena Kraljevina u okviru šestog tužbenog razloga osporava samo članak 94. stavak 1. točku (g) Direktive CRD IV. Smatram da to znači da šesti tužbeni razlog valja odbiti kao bespredmetan. U biti, teško je čak i zamisliti bilo koji prigovor međunarodnog prava protiv te odredbe što se tiče njezine primjenjivosti unutar EU-a. Iz toga slijedi da šesti tužbeni razlog ne može utjecati na valjanost članka 94. stavka 1. točke (g) Direktive CRD IV u njegovom primarnom području primjene.
33. Doista, navodna nezakonitost u smislu javnog međunarodnog prava članka 94. stavka 1. točke (g) Direktive CRD IV prema mišljenju Ujedinjene Kraljevine proizlazi iz članka 92. stavka 1. i članka 109. stavka 2. Direktive CRD IV. Stoga je, prema mojem mišljenju, tužitelj trebao tražiti njihovo poništenje u mjeri u kojoj daju bilo koji nezakoniti eksteritorijalni učinak članku 94. stavku 1. točki (g), a ne poništenje potonje odredbe.
34. Radi cjelovitosti, napominjem da argument Vijeća izveden iz činjenice da prema tekstu članka 92. stavka 1. Direktive CRD IV primjenu članka 92. stavka 2., članka 93. i članka 95. osiguravaju „nadležna tijela“ za institucije na razini grupe, matičnog društva i društva kćeri, uključujući one koje su osnovane u offshore
financijskim centrima, nije uvjerljiv. Sukladno članku 4. točki 40. Uredbe CR „nadležno tijelo“ znači „tijelo javne vlasti ili tijelo koje je u skladu s nacionalnim pravom i službeno priznato i ovlašteno za nadzor nad institucijama u sklopu sustava nadzora na snazi u dotičnoj državi članici“(21) . Prema Vijeću stoga je potpuno nejasno kako nadležno tijelo može povrijediti običajno načelo javnog međunarodnog prava“ time što samo postupa unutar već dostupnih okvira na temelju nacionalnog zakonodavstva o bonitetnom nadzoru.
35. Točno je da države članice određuju svoja nadležna tijela za potrebe Direktive CRD IV i Uredbe CR. Međutim, ta tijela su što se tiče prava EU-a obvezna izvršavati bonitetni nadzor financijskih institucija EU-a na konsolidiranoj osnovi, što uključuje, za potrebe politika primitaka, sukladno članku 92. i članku 109. stavku 2. Direktive CRD IV, grupe društava izvan EU-a. Stoga države članice imaju obvezu na temelju prava EU-a dodijeliti svojim nadležnim tijelima dovoljno ovlasti u tom pogledu.
2. Uključuje li međunarodno pravo načelo u pogledu eksteritorijalnosti kako se na njega poziva Ujedinjena Kraljevina i je li ono očito povrijeđeno?
36. U pogledu tog drugog pitanja, prema mojem mišljenju zakonodavna mjera EU-a ne može biti nevaljana samo zato što ima posljedice na postupanje na području izvan EU-a. Tužba Ujedinjene Kraljevine ne upućuje ni na jedan predmet Suda u prilog takvoj tvrdnji niti izgleda da takav presedan postoji. Suprotno tomu, uobičajeno je da postupanje koje se odvija izvan EU-a koje na njega interno utječe može biti uređeno njegovim pravom(22) .
37. Nadalje, taj aspekt šestog tužbenog razloga zanemaruje presudu Lotus Stalnog međunarodnog suda(23), u kojoj se smatralo da međunarodno običajno pravo ne sadrži opću zabranu o proširenju zakonodavne nadležnosti države (u daljnjem tekstu: nadležnost za donošenje propisa) izvan njezina područja. U tom je pogledu mišljenje nezavisnog odvjetnika Darmona u predmetu Wood Pulp(24) još i danas aktualno. Tamo je naveo da se „iako je, zbog drugih razloga, postavljeno pitanje ‚je li presuda Lotus još uvijek primjenjivaʼ“ na tu presudu može pozivati kod određivanja nadležnosti države ili drugog usporedivog subjekta za donošenje propisa, drugim riječima da činjenice i postupanje podvrgnu području primjene svojeg zakonodavstva, za razliku od nadležnosti za provođenje svoje ovlasti u bilo kojem obliku na području druge države(25) .
38. Prema mojem mišljenju Ujedinjena Kraljevina jednostavno bi pogriješila ako bi tvrdila da je za donošenje propisa prema međunarodnom pravu dopuštena samo teritorijalna nadležnost. S druge strane, ako bi se, što se čini da je slučaj, kao alternativnu osnovu za nadležnost prihvatilo načelo osobnosti i čak i doktrinu učinka, nije uspjela dokazati da međunarodno pravo zahtijeva nešto određenije u smislu „dovoljne veze”(26) i da osporavana odredba u Direktivi CRD IV nije ispunila taj zahtjev.
39. Prema mojem mišljenju presuda Lotus uspostavila je svojevrsno pravilo tereta dokazivanja, iz kojeg proizlazi da će veza na koju se poziva država kako bi opravdala svoju zakonodavnu nadležnost biti dovoljna ako ne postoji suprotno pravilo međunarodnog prava. Međutim, međunarodno pravo nužno nameće određene granice priznavanju nadležnosti država, tako da se svaki zahtjev univerzalne nadležnosti mora temeljiti na pozitivnom pravilu međunarodnog prava(27) . U relevantnim odredbama Direktive CRD IV ne traži se takva univerzalna nadležnost nego samo podvrgavanje stranih grupa društava financijskih institucija EU-a regulatornom okviru EU-a.
40. Zaključno, sudska praksa koja proizlazi iz međunarodnog prava na koju se poziva Ujedinjena Kraljevina ne podupire njezine tvrdnje. Odluka arbitra u predmetu Island of Palmas(28) odnosila se na pitanje pripada li sporno područje Nizozemskoj ili Sjedinjenim Američkim Državama. Ona nije bila relevantna za pravno pitanje koje se navodno postavlja u ovom predmetu. Isti se zaključak primjenjuje na pozivanje Ujedinjene Kraljevine na predmet Anglo-Norwegian fisheries(29), koji se odnosio na razgraničenje norveškog ribolovnog područja. Jednako nekoristan je predmet Nottebohm(30) u kojem je međunarodni sud utvrdio kriterij za stvarno državljanstvo za potrebe diplomatske zaštite. Predmet Uhidbeni nalog(31) tumačen je kao prešutna potvrda presude Lotus, iako se u presudi, za razliku od odvojenih mišljenja sudaca nije raspravljalo od različitim područjima moguće nadležnosti, već se usmjerilo na pitanje imuniteta od progona. Isto tako, kao što je primijetio nezavisni odvjetnik Darmon u predmetu Wood Pulp(32), odvojeno mišljenje Sira Geralda Fizmauricea u predmetu Barcelona Traction bilo je ponovno tumačenje i redefiniranje presude Lotus, kako je izneseno u gornjoj točki 39.
41. Konačno, Ujedinjena Kraljevina poziva se na povredu članka 3. stavka 5. UEU-a kao temelj za nevaljanost članka 94. stavka 1. točke (g) Direktive CRD IV. Članak 3. stavak 5. UEU-a navodi obvezu EU-a da među ostalim doprinosi „strogom poštovanju i razvoju međunarodnog prava“. Međutim, povreda članka 3. stavka 5. UEU-a ne može postojati jer takvo načelo međunarodnog prava u odnosu na eksteritorijalnost kako je opisano u tužbi Ujedinjene Kraljevine ne postoji.
3. Zaključak o šestom tužbenom razlogu
42. Zbog svih tih razloga mogu bez dvojbe zaključiti da Ujedinjena Kraljevina nije dokazala da su Vijeće i Parlament usvajanjem članka 94. stavka 1. točke (g) Direktive CRD IV počinili očite pogreške u ocjeni u pogledu načela javnog međunarodnog prava. Stoga šesti tužbeni razlog valja odbiti.
B – Peti tužbeni razlog: sukladnost članka 450. stavka 1. točke (j) Uredbe CR s pravom na privatnost i pravom EU-a o zaštiti osobnih podataka
43. Članak 450. Uredbe CR naslovljen je „Politika primitaka“. Članak 450. stavak 1. navodi da su financijske institucije „dužne objaviti barem sljedeće informacije povezano sa svojom politikom primitaka te praksama za one kategorije zaposlenika institucije čije profesionalne aktivnosti imaju značajan utjecaj na njezin profil rizičnosti“. Zatim određuje da su dužne objaviti u točki (d) „omjere između fiksnih i varijabilnih primitaka određene u skladu s člankom 94. stavkom 1. točkom (g)“ Direktive CRD IV; u točki (i) „broj pojedinaca čiji primici iznose milijun eura ili više po financijskoj godini, pri čemu se primici između 1 milijun eura i 5 milijuna eura dijele u platne razrede od po 500.000 eura, a primici od 5 milijuna eura ili više dijele se u platne razrede po 1 milijun eura“ i u točki (j) „na zahtjev države članice ili nadležnog tijela, ukupn[e] primi[tke] svakog pojedinog člana upravljačkog tijela ili višeg rukovodstva.“
44. Ujedinjena Kraljevina tvrdi da članak 450. stavak 1. točka (j) Uredbe CR povređuje članke 7. i 8. Povelje Europske unije o temeljnim pravima (u daljnjem tekstu: Povelja) koji se odnose na poštovanje privatnog i obiteljskog života i zaštitu osobnih podataka, zajedno s Direktivom 95/46/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 24. listopada 1995. o zaštiti pojedinaca u vezi s obradom osobnih podataka i slobodnom protoku takvih podataka(33) . Članak 450. stavak 1. točka (j) Uredbe CR državi članici ili nadležnim tijelima omogućuje da zahtijevaju objavu detaljnijih informacija o primicima od onih što se traže u član ku 450. stavku 1. točki (i) Uredbe CR, u obliku ukupnih primitaka svakog pojedinog člana upravljačkog tijela ili višeg rukovodstva. Ni Vijeće ni Parlament ne osporavaju to da bi objavljivanje informacija o primicima sukladno spornoj odredbi predstavljalo obradu osobnih podataka i prema tome ulazilo u područje prava EU-a o zaštiti osobnih podataka.
45. Prema mojem mišljenju, članak 450. stavak 1. točka (j) Uredbe CR u vezi s njezinom uvodnom izjavom 99. sukladan je načelima koja je razradio Sud u predmetu Volker und Markus Schecke i Eifert(34) . Uvodna izjava 99. Uredbe CR navodi da i Direktiva 95/46 i Uredba (EZ) br. 45/2001 Europskog parlamenta i Vijeća od 18. prosinca 2000. o zašiti pojedinaca u vezi s obradom osobnih podataka u institucijama i tijelima Zajednice i o slobodnom kretanju takvih podataka(35) „trebaju biti u cijelosti mjerodavne u vezi s obradom osobnih podataka za potrebe ove Uredbe .“
46. U predmetu Volker und Markus Schecke i Eifert Sud je odlučio da institucije nisu propisno ujednačile ciljeve sporne odredbe u tom predmetu u odnosu na prava koja su priznata fizičkim osobama na temelju članaka 7. i 8. Povelje s obzirom na privatnost i zaštitu osobnih podataka(36) .
47. U ovom predmetu relevantno je da sporna odredba nije primjenjiva na sve takozvane preuzimatelje materijalnog rizika nego samo na članove upravljačkog tijela ili višeg rukovodstva i da ne dovodi ni do kakvog automatskog objavljivanja zaštićenih osobnih podataka. U biti, članak 450. stavak 1. točka (j) Uredbe CR ne nameće automatsku obvezu zahtijevanja takvog objavljivanja. On državama članicama ili nadležnim tijelima samo daje ovlast da to učine. Kako je gore navedeno, uvodna izjava 99. Uredbe države članice obvezuje da poštuju zakonodavstvo EU-a vezano za zaštitu podataka kada razmatraju bilo koji zahtjev za takvu informaciju. Tome bih dodao članke 7. i 8. Povelje s obzirom na to da bi zahtjev za daljnje informacije naveden u članku 450. stavku 1. točki (j) Uredbe CR nesumnjivo doveo do provedbe prava EU-a u smislu članka 51. Povelje(37) . Stoga, prema mojem mišljenju, i za razliku od očite sumnje Ujedinjene Kraljevine, članak 450. stavak 1. točka (j) Uredbe CR ne nameće automatsko prvenstvo cilja transparentnosti nad zaštitom osobnih podataka koje bi bilo u sukobu s gore navedenom sudskom praksom Suda.
48. Osim toga, u skladu s člankom 450. stavkom 2. Uredbe CR financijske institucije ispunjavaju zahtjeve iz tog članka ne dovodeći u pitanje Direktivu 95/46. Stoga države članice i nadležna tijela nikako ne mogu zahtijevati nikakvo objavljivanje u suprotnosti s pravom EU-a o zaštiti osobnih podataka.
49. Točno je da, nakon što je takvo objavljivanje zatražila država članica ili nadležno tijelo, taj zahtjev za predmetnu financijsku instituciju predstavlja zakonsku obvezu kako je navedeno u članku 7. točki (c) Direktive 95/46. Zbog toga je predmetna obrada osobnih podataka zakonita. Međutim, financijska institucija može osporiti zakonitost bilo koje odluke kojom se nameće takva obveza objavljivanja pred nadležnim sudskim tijelom kao i bilo koje nacionalne odluke kojom se primjenjuje pravo EU-a i koja utječe na temeljna prava pojedinaca.
50. Zbog tih razloga smatram da peti tužbeni razlog također valja odbiti.
C – Četvrti tužbeni razlog: je li dodjela ovlasti EBA-i i Komisiji na temelju Direktive CRD IV „ultra vires“
51. Četvrti tužbeni razlog na neki je način nejasan jer postoji nedosljedno miješanje prigovora zbog ovlasti dodijeljenih EBA-i na temelju članka 94. stavka 2. i onih koje može izvršavati Komisija. Budući da se potonji svodi na prigovor „širini“ ovlasti dodijeljenih Komisiji, bez osporavanja bilo na temelju doktrine Meroni(38) bilo na propustu poštovanja mjerila određenih relevantnim odredbama Ugovora, to jest članaka 290. i 291. UFEU-a, smatram da je samo osporavanje ovlasti EBA-e dovoljno detaljno razrađeno da bi omogućilo Sudu ocjenu njihove zakonitosti.
52. Članak 94. stavak 2. Direktive IV CRD navodi da EBA „sastavlja nacrt regulatornih tehničkih standarda vezan uz utvrđivanje kategorija instrumenata koji ispunjavaju uvjete iz točke (l) podtočke ii. stavka 1. i vezan uz kvalitativne i primjerene kvantitativne kriterije za utvrđivanje onih kategorija zaposlenika čije profesionalne djelatnosti imaju značajan utjecaj na profil rizičnosti institucije iz članka 92. stavka 2.“ Ta odredba dodaje da EBA dostavlja Komisiji taj nacrt regulatornih tehničkih standarda do 31. ožujka 2014. i Komisiji se dodjeljuje ovlast za donošenje regulatornih tehničkih standarda iz prvog podstavka u skladu s člancima 10. do 14. Uredbe (EU) br. 1093/2010 Europskog parlamenta i Vijeća od 24. studenoga 2010. o osnivanju europskog nadzornog tijela (Europskog nadzornog tijela za bankarstvo), kojom se izmjenjuje Odluka br. 716/2009/EZ i stavlja izvan snage Odluka Komisije 2009/78/EZ(39) (u daljnjem tekstu: Uredba EBA).
53. Ujedinjena Kraljevina tvrdi da dodjeljivanje tih ovlasti mora biti u skladu s člankom 10. stavkom 1. podstavkom 2. Uredbe EBA, uz opća načela koja uređuju dodjeljivanje ovlasti Komisiji. Članak 10. stavak 1. podstavak 2. Uredbe EBA navodi da su „[r]egulatorni tehnički standardi tehničkog […] karaktera te ne podrazumijevaju strateške odluke ili odabir politika, a njihov sadržaj ograničen je na zakonodavne akte na kojima se temelje.“
54. Ujedinjena Kraljevina tvrdi da članak 94. stavak 2. Direktive CRD IV treba poništiti jer, kao prvo, zadaće koje se povjeravaju EBA-i prekoračuju opseg ovlasti dodijeljen Uredbom EBA, osobito stoga što te zadaće za posljedicu imaju „donošenje strateških odluka ili odabir politika“ povređujući članak 10. stavak 1. podstavak 2. Uredbe EBA.
55. Ujedinjena Kraljevina kao drugo navodi da s obzirom na to da je EBA osnovana na temelju članka 114. UFEU-a, ne može se zakonito zahtijevati da se bavi pitanjima na koja se primjenjuje članak 114. stavak 2. UFEU-a. Ta odredba među ostalim isključuje odredbe „koje se odnose na prava i interese zaposlenih osoba“ iz područja primjene članka 114. stavka 1. UFEU-a. Drugim riječima, članak 114. stavak 1. UFEU-a ne može tvoriti pravnu osnovu za mjere ove vrste.
56. Počet ću s napomenom da članak 94. stavak 2. Direktive CRD IV, u vezi s člankom 10. stavkom 1. Uredbe EBA, Komisiji daje ovlast za donošenje delegiranog akta u smislu članka 290. stavka 1. UFEU-a. Taj delegirani akt, kojim je donesen regulatorni standard, mora se temeljiti na nacrtu regulatornih tehničkih standarda koji je sastavila EBA. Međutim, članak 94. stavak 2. Direktive CRD IV EBA-i daje neobvezujuću ovlast donošenja odluka. Nadalje, podsjećam da kada zakonodavac EU-a zakonodavnim aktom dodijeli ovlast delegiranja Komisiji, ona je pozvana donositi mjere koje dopunjuju ili izmjenjuju elemente tog akta koji nisu ključni(40) .
57. U pogledu prvog dijela argumenta koji se odnosi na Uredbu EBA, teško je razumjeti kako se može tvrditi da je zakonodavac EU-a postupao ultra vires
ako je sukladno redovnom zakonodavnom postupku donio jednu odredbu, u ovom slučaju članak 10. Uredbe EBA, a zatim, sukladno istom postupku, drugu odredbu, u ovom slučaju članak 92. stavak 2. Direktive CRD IV, čak i ako je sadržaj ili doseg prve odredbe uži od onog druge. To ne mijenja činjenica da su te odredbe usmjerene na uspostavljanje određene zadaće za agenciju EU-a.
58. Prema mojem mišljenju Uredba EBA ne može uzrokovati nevaljanost nijedne odredbe Direktive CRD IV jer potonja može odstupiti od one prve. To bi bilo čak i onda kada bi Direktiva CRD IV EBA-i dala ovlast za donošenje obvezujućih strateških odluka ili izbora politika. U potonjem slučaju dodjela ovlasti nesumnjivo bi bila neustavna prema doktrini Meroni, ali ne zbog članka 10. Uredbe EBA(41) .
59. Općenitije, mogući sukob između odredaba dvaju zakonodavnih akata, kakav navodno postoji između članka 94. stavka 2. Direktive CRD IV i članka 10. stavka 1. podstavka 2. Uredbe EBA, koji pripadaju istom stupnju hijerarhije normi, ne uspostavlja ili podrazumijeva bilo kakvo nepostojanje nadležnosti zakonodavca ili postojanje bilo kojeg drugog razloga za poništenje u smislu članka 263. UFEU-a, čak i ako može upućivati na lošu kvalitetu donošenja zakonodavnih odluka. Posljedično, u takvoj situaciji nijedna od sukobljenih odredaba ne može se poništiti zbog tog razloga. Međutim, priznavanje prednosti jednoj pred drugom pitanje je primjene načela poput lex posterior
ili lex specialis, osim ako im se može dati tumačenje koje otklanja mogući sukob. Drugim riječima, nijedna od sukobljenih odredaba nije lex superior u odnosu na drugu.
60. To se primjenjuje čak u okolnostima kada zakonodavac nije imao namjeru odstupiti od prve odredbe donošenjem druge, što je, kako objašnjavaju Parlament, Vijeće i Komisija, slučaj u ovom predmetu, uz uzimanje u obzir činjenice da je, prema članku 94. stavku 2. trećem podstavku Direktive CRD IV, Komisiji dodijeljena ovlast za donošenje predmetnih regulatornih tehničkih standarda u skladu
s člancima 10. do 14. Uredbe EBA.
61. S obzirom na to, članak 94. stavak 2. Direktive CRD IV Komisiju samo ovlašćuje da dopuni elemente zakonodavnog akta koji nisu ključni. Direktiva CRD IV navodi ključne elemente za regulatorne tehničke standarde u pitanju određujući da se primjenjuju na određene kategorije zaposlenika financijskih institucija, to jest takozvane preuzimatelje materijalnog rizika u smislu detaljno određenom u članku 92. stavku 2. Direktive CRD IV.
62. U biti članak 94. stavak 2. Direktive CRD IV ovlašćuje Komisiju da, na temelju nacrta koji sastavlja EBA, donese tehničke regulatorne standarde „vezane uz kvalitativne i primjerene kvantitativne kriterije za utvrđivanje onih kategorija zaposlenika čije profesionalne djelatnosti imaju značajan utjecaj na profil rizičnosti institucije iz članka 92. stavka 2.“ Stoga je cilj Direktive donošenje „pravila koja ulaze u zakonodavni okvir kakav je utvrđen temeljnim zakonodavnim aktom“(42) . Dakle, strateške i političke odluke donesene su u temeljnom zakonodavnom aktu, a ne u mjerama koje je razradila EBA i donijela Komisija.
63. U pogledu drugog dijela argumenta Ujedinjene Kraljevine o tome da su ovlasti dodijeljene EBA-i nezakonite jer mogu utjecati na prava i interese zaposlenih osoba kako je predviđeno člankom 114. stavkom 2. UFEU-a, u okolnostima u kojima je agencija osnovana na temelju članka 114. stavka 1. UFEU-a, po mojem mišljenju zadaće agencije EU-a mogu imati pravnu osnovu koja je drukčija od pravne osnove zakonodavnog akta kojim je agencija osnovana. Zadaće agencije EU-a mogu se, na primjer, djelomično temeljiti na odredbama o četiri slobode, dok se njihovo prvotno određivanje temelji na odredbama o usklađivanju na unutarnjem tržištu ili odredbama članka 352. UFEU-a(43) . Odabir određene pravne osnove za osnivanje agencije EU-a zakonodavca ne sprečava da joj zadaće dodijeli pozivanjem na drugu pravnu osnovu. Je li potonja odgovarajuća pravna osnova ovisit će o sadržaju novih zadaća i ovlasti dodijeljenih predmetnoj agenciji, a pravna osnova na temelju koje je agencija izvorno osnovana neće biti relevantna.
64. Nadalje, valja naglasiti da je EBA ovlaštena za razradu nacrta mjera koje neće postati ozakonjene ako ih Komisija ne usvoji. Nacrt zakonodavstva se načelno ne može izjednačiti s mjerama „koje se odnose na prava i interese zaposlenih osoba“ „čiji je cilj uspostava i funkcioniranje unutarnjeg tržišta” u smislu članka 114. stavaka 1. i 2. UFEU-a. Taj nacrt mjera nema pravnih učinaka izvan unutarnjeg postupka odlučivanja Komisije, u kojem ga Komisija, ovisno o slučaju, može prihvatiti, odbiti ili izmijeniti. Dakle, nacrt mjera koje predlaže EBA, ili što se toga tiče bilo koja agencija EU-a, kao takav ne može usklađivati bilo koju nacionalnu odredbu ili utjecati na prava i obveze pojedinaca.
65. Zbog tih razloga četvrti tužbeni razlog valja odbiti.
D – Treći tužbeni razlog: povreda načela pravne sigurnosti
66. Članak 162. stavak 1. Direktive CRD IV među ostalim propisuje da države članice donose i objavljuju zakone i druge propise potrebne za usklađenost s tom direktivom do 31. prosinca 2013. i da ih od tog datuma države članice primjenjuju.
67. Članak 162. stavak 3. Direktive CRD IV određuje da „zakoni i drugi propisi potrebni za usklađivanje s člankom 94. stavkom 1. točkom (g) zahtijevaju od institucija primjenu tamo navedenih načela na primitke koji se dodjeljuju za pružene usluge ili uspješnost od 2014. nadalje, bilo na temelju ugovora sklopljenih prije ili nakon 1. siječnja 2014.“
68. Članak 521. stavak 1. Uredbe CR određuje da uredba stupa na snagu sljedećeg dana od dana objave u Službenom listu Europske unije uz članak 521. stavak 2., koji određuje da se uredba primjenjuje od 1. siječnja 2014.
69. Prema Ujedinjenoj Kraljevini, članak 162. stavci 1. i 3. Direktive CRD IV i članak 521. stavak 2. Uredbe CR povređuju načelo pravne sigurnosti.
70. Ujedinjena Kraljevina dalje tvrdi da je za delegirane mjere bilo potrebno odlučiti o pitanjima poput toga kako će se nova pravila primjenjivati u praksi, koja će biti primjenjiva diskontna stopa za odgođene bonuse i o tome da kriteriji za određivanje preuzimatelja materijalnog rizika nisu bili pravodobno dostupni. To je bilo tako zbog toga što EBA nije bila obvezna dostaviti nacrt tehničkih regulatornih standarda Komisiji do 31. ožujka 2014. (vidjeti članak 94. stavak 2. Direktive CRD IV). To je Komisiju spriječilo da donese regulatorne tehničke standarde dok nije primila prijedlog EBA-e. U biti, Komisija nije donijela regulatorne tehničke standarde predviđene Direktivom CRD IV do 4. ožujka 2014.
71. Ujedinjena Kraljevina tvrdi da pravilna provedba članka 94. stavka 1. točke (g) Direktive CRD IV i članka 450. stavka 1. točaka (d), (i) i (j) Uredbe CR ovisi o prethodnom utvrđivanju preuzimatelja materijalnog rizika. Stoga Ujedinjena Kraljevina traži poništenje članka 162. stavaka 1. i 3. Direktive CRD IV i članka 521. stavka 2. Uredbe CR jer su institucije EU-a morale odrediti drugi datum za provedbu niza mjera iz Paketa CRD IV kako bi poštovale načelo pravne sigurnosti.
72. Treći tužbeni razlog naslovljen je „Osporavane odredbe povređuju načelo pravne sigurnosti“ i sastavljen je od sljedeća tri dijela.
73. Kao prvo, Ujedinjena Kraljevina tvrdi da članak 162. stavak 3. Direktive CRD IV povređuje načelo pravne sigurnosti jer ima „retroaktivan učinak“. To je tako, Ujedinjena Kraljevina tvrdi, jer članak 162. stavak 1. od država članica zahtijeva da Direktivu CRD IV primjenjuju od 1. siječnja 2014., a to će utjecati na primitke koji se dodjeljuju na temelju „ugovora sklopljenih prije toga datuma“.
74. Prema mojem mišljenju, nema osnove na kojoj se može tvrditi da je Direktiva CRD IV retroaktivna. Prema ustaljenoj sudskoj praksi Suda, retroaktivna je mjera ona koja ima pravni učinak od trenutka prije njezine objave(44) . Nadalje, Sud je izričito smatrao da se na primjenu odredbe prava EU-a na „ugovor o radu sklopljen prije njezinog stupanja na snagu ne može gledati kao da utječe na situaciju koja je nastala prije tog datuma“(45) .
75. Nadalje, u skladu s člankom 162. stavkom 3. Direktive CRD IV njezin članak 94. stavak 1. točka (g) primjenjuje se na pružene usluge ili uspješnost od 2014. nadalje. Prema tome Direktiva CRD IV ne odnosi se na prethodno stečena prava koja su povezana s prethodnim uslugama ili uspješnošću, ili drugim riječima sa stečenim pravima i uspješnošću prije stupanja na snagu Direktive CRD IV. Stvarno pravo zaposlenika na primitak proizlazi najranije tek kada pruži usluge ili pokaže uspješnost koja zaslužuje bonus, a ne od kada o tome postoji sporazum.
76. Točno je da sudska praksa Suda daje određenu zaštitu legitimnim očekivanjima gospodarskih subjekata koji su već sklopili ugovore na koje utječe zakonodavstvo EU-a koje ima neposredne učinke, ali legitimna očekivanja se u tom kontekstu mogu pojaviti samo u ograničenim okolnostima.
77. Iako se „načelo zaštite legitimnih očekivanja nalazi među temeljnim načelima EU-a i na to se načelo može pozivati bilo koji gospodarski subjekt koji je zbog institucije, koja mu je dala određena osiguranja, imao opravdana očekivanja(46), Sud je dosljedno smatrao da „se gospodarski subjekti ne mogu pozivati na legitimno očekivanje glede toga da će se održati postojeća situacija koju institucije Zajednice u izvršavanju svoje diskrecijske ovlasti mogu izmijeniti“(47) . Na temelju pozadine Direktive CRD IV iznesene gore u odjeljku pod nazivom „Uvodna razmatranja“ svaki „oprezan i pažljiv gospodarski subjekt“(48) mogao bi predvidjeti da EU može uvesti nova pravila o omjeru između fiksnog i varijabilnog primitka zaposlenika financijskih institucija.
78. Prema sudskoj praksi Suda, ako je ins titucija EU-a financijskim institucijama pružila „opravdana očekivanja“ da fiksni omjer neće biti uveden, mogao bi se, na temelju povrede legitimnih očekivanja, iznijeti prigovor tom dijelu Direktive CRD IV.(49) Međutim, to nije slučaj.
79. To me dovodi do drugog dijela tužbenog zahtjeva Ujedinjene Kraljevine, to jest do toga jesu li poštovana legitimna očekivanja pogođenih gospodarskih subjekata, u smislu „retroaktivnosti“ iz sudske prakse Suda. S obzirom na navedeno, prema mojem mišljenju nema potrebe da Sud razmatra taj aspekt tužbe Ujedinjene Kraljevine s obzirom na to da pobijane mjere nisu retroaktivne. Stoga sljedeća razmatranja navodim samo u slučaju da Sud odluči drugačije.
80. U tužbi Ujedinjene Kraljevine tvrdi se da fiksni omjer određen Direktivom CRD IV povređuje pravnu sigurnost u smislu da su delegirane mjere koje se zahtijevaju kako bi se odredila pitanja poput toga kako će se nova pravila primjenjivati u praksi, koja će biti primjenjiva diskontna stopa za odgođene bonuse ili kriterij za određivanje je li zaposlenik preuzimatelj materijalnog rizika trebale biti donesene tek nekoliko mjeseci nakon što se određeno „ograničenje“ varijabilnog primitka moralo primijeniti na nacionalnoj razini. Kao što je gore navedeno, to se trebalo dogoditi 1. siječnja 2014., ali sukladno članku 94. stavku 2. Direktive CRD IV, EBA nije bila obvezna dostaviti nacrt regulatornih tehničkih standarda do 31. ožujka 2014. Komisija ih je usvojila 4. ožujka 2014. Prigovor Ujedinjene Kraljevine također se širi na odredbe o odlučivanju dioničara i diskrecijskom omjeru od 200 % određenom u članku 94. stavku 1. točki (g) podtočki ii. Direktive CRD IV. Prema tome, Ujedinjena Kraljevina tvrdi da su institucije EU‑a trebale donijeti daljnje zakonodavstvo kojim bi se odgodio datum primjene osporavanih mjera sve dok sve odredbe na temelju Paketa CRD IV ne bi bile spremne za primjenu kao cjelina.
81. U prilog obvezi za „dovoljno preciznu i sigurnu provedbu zakonodavstva“ Ujedinjena Kraljevina se poziva na članak 17. Povelje EU-a, članak 1. Protokola br. 1 Europske konvencije o ljudskim pravima i predmete Hentrich/Francuska(50), Špaček, s.r.o/Češka Republika(51) i Teleos i dr., C-409/04(52) .
82. Sud je nedavno ponovno odlučio da „načelo pravne sigurnosti, čija je posljedica načelo zaštite legitimnih očekivanja, zahtijeva da zakonodavstvo koje ima nepovoljne posljedice za pojedince bude jasno i precizno te da njegova primjena bude predvidljiva za stranke“(53) .
83. Što se tiče nepostojanja regulatornih tehničkih standarda do 4. ožujka 2014., po mojem mišljenju članak 92. stavak 2. Direktive CRD IV samostalno i detaljno navodi koji su zaposlenici institucija obuhvaćeni odredbama o primicima(54) .
84. Kako Vijeće ističe u svojem odgovoru na tužbu, Direktiva CRD III već je uspostavila sastavne elemente za određivanje omjera između fiksnog i varijabilnog dijela primitaka. To je uključivalo osobni doseg politike primitaka EU-a određene u Prilogu I. Direktivi CRD III tako da je obuhvaćalo „više rukovodstvo, preuzimatelj[e] rizika, osoblje zaposleno na kontrolnim funkcijama i bilo koj[eg] zaposlenik[a] koji prima ukupan iznos nagrađivanja koji ga svrstava u isti platni razred kao i više rukovodstvo i preuzimatelje rizika, čije profesionalne djelatnosti imaju značajan utjecaj na njihov profil rizika.“ Ta je odredba stupila na snagu 15. prosinca 2010. i države članice su je morale prenijeti u nacionalno pravo do kraja 2011. Prema tome, države članice primjenjuju koncept prava EU-a preuzimatelja materijalnog rizika od 2011.
85. Stoga, Direktiva CRD IV koristi ista, po mojem mišljenju dovoljno određena pravila glede varijabilnog primitka, koja su na snazi nekoliko godina. Nadalje, napominjem da su pobijane mjere Direktive CRD IV, objavljene u lipnju 2013., stupile na snagu u srpnju 2013. i primjenjive su od 31. prosinca 2013. Prema tome, može se pretpostaviti da su pravila o varijabilnom primitku propisno uzeta u obzir u pregovorima o sklapanju ugovora između financijskih institucija i njihovog relevantnog osoblja za 2014.
86. Što je važnije, kao pitanje prava EU-a, kvalitativni ili kvantitativni kriterij članka 92. stavka 2. Direktive CRD IV nije mogao biti izmijenjen regulatornim tehničkim standardima koje je Komisija na kraju usvojila 4. ožujka 2014. Stoga, ne može biti govora o tome da je pravna sigurnost bila ugrožena.
87. U bilo kojem slučaju, prema sudskoj praksi Suda mjera EU-a može imati retroaktivan učinak pod uvjetom da to zahtijeva svrha koja se želi postići i uz dužno poštovanje legitimnih očekivanja dotičnih osoba(55) .
88. Svrha osporavanih mjera je stvoriti ujednačen skup pravila primjenjivih na varijabilni primitak koji se odobrava za usluge preuzimatelja materijalnog rizika izvršene tijekom 2014. Stoga, legitimni cilj članka 162. stavka 3. Direktive CRD IV jest osigurati da se u njoj sadržane mjere primjenjuju od istog datuma diljem EU-a.
89. Nadalje, legitimna očekivanja dotičnih financijskih institucija i pojedinaca propisno su poštovana. Predmetne stranke primile su prvu obavijest o tome da je predviđeno daljnje zakonodavstvo o primicima u Zelenoj knjizi(56) i prvotnom prijedlogu za Paket CRD IV(57) . Kada je 30. svibnja 2012. Europski parlament objavio svoje izmjene predlažući fiksni maksimalni omjer od 100 % za varijabilni dio primitaka(58), takva inicijativa nije mogla biti izvan legitimnih očekivanja dotičnih osoba. U prosincu 2012. kompromis između Europskog parlamenta i Vijeća glede primitaka preuzimatelja materijalnog rizika, prema kojem je predloženo odrediti maksimalni omjer od 200 % fiksnog primitka, dobio je veliku medijsku pozornost. Štoviše, objavom Direktive CRD IV u Službenom listu 27. lipnja 2013. svakome su za pregled bila dostupna dovoljno jasna pravila o varijabilnim primicima, ostavljajući dovoljno vremena za pripremu za njihovo stupanje na snagu početkom 2014.
90. Zbog tih razloga treći tužbeni razlog valja odbiti.
E – Drugi tužbeni razlog: povreda načela proporcionalnosti i supsidijarnosti te osporavanje članka 94. stavka 1. točke (g) Direktive CRD IV i članka 450. točaka (i) i (j) Uredbe CR
91. Oblik i obrazloženje ovog tužbenog razloga relativno su složeni, ali ga je moguće podijeliti na dva glavna dijela, to jest: (i) povredu načela proporcionalnosti(59) i supsidijarnosti(60) donošenjem obveznog maksimalnog određenog omjera od 100 % fiksne plaće za varijabilne primitke i (ii) proporcionalnost zahtjeva za objavljivanje. O tim ću dijelovima raspraviti odvojeno(61) .
1. Maksimalni određeni omjer za varijabilne primitke
92. Prema Ujedinjenoj Kraljevini osporavane mjere nisu u skladu s načelom proporcionalnosti jer nisu prikladne za svrhu postizanja željenog cilja javnog interesa. Isto tako nisu nužne za postizanje navedenog cilja javnog interesa zakonodavstva jer ostale (neosporavane) odredbe Direktive CRD IV i Uredbe CR omogućuju dostatan bonitetni nadzor kreditnih institucija u tom području, bez dodatne potrebe za nametanjem navodnog „ograničenja bonusa“. Nadalje navodi se da zakonodavac nije ispitao proporcionalnost izmijenjenih mjera. To, tvrdi se, proturječi smjernicama Međuinstitucijskog sporazuma o boljem zakonodavstvu(62) . Ujedinjena Kraljevina ističe da su čak i uzimajući u obzir diskrecijsku ovlast dodijeljenu institucijama EU-a kada donose zakonodavstvo za očuvanje financijske stabilnosti, osporavane mjere očito neproporcionalne i štoviše povređuju načelo supsidijarnosti jer njihova potreba da isprave narušavanje tržišnog natjecanja u području slobode poslovnog nastana nije obrazložena(63) .
93. Podsjećam da u pravu EU-a postoji ustavno načelo prema kojem su u okviru redovnog zakonodavnog postupka Europske unije suzakonodavci nadležni za izmjene bilo kojeg zakonodavnog prijedloga ako ostaju unutar dosega akta kako je određen u izvornom Komisijinom prijedlogu(64) . To se dogodilo s izmjenom članka 94. stavka 1. točke (g) Direktive CRD IV, kojom je uvedeno strože pravilo od onog navedenog u Komisijinom prijedlogu. Međutim, članak 94. stavak 1. točka (g) Direktive CRD IV nije odstupio od njezinog dosega i ciljeva, s obzirom na to da je njegov predmet ostalo uređivanje varijabilnih dijelova primitaka s ciljem borbe protiv prekomjernog preuzimanja rizika rukovodstva ili zaposlenika financijskih institucija. O tom se predmetu već raspravljalo u Direktivi CRD III.
94. Kao što Vijeće pravilno upućuje, suzakonodavci mogu uvesti mjere koje nisu bile predviđene u prvotnom zakonodavnom prijedlogu, a da nisu nužno obvezani izvršiti novu i potpunu procjenu učinka. To je tako jer procjene učinaka koje izvršava Komisija ne obvezuju ni Vijeće ni Parlament, koji su oboje ovlašteni izvršiti izmjene Komisijina prijedloga(65) .
95. Sud je naveo da „se široka diskrecijska ovlast zakonodavca Europske unije, koja uključuje ograničen sudski nadzor njezina izvršavanja, primjenjuje ne samo na prirodu i doseg mjera koje treba donijeti nego i, u određenoj mjeri, na utvrđenja osnovnih činjenica“(66) . Sud je također odlučio da, iako je takav sudski nadzor ograničenog dosega, institucije Zajednice koje su donijele predmetni akt moraju „pred Sudom moći pokazati da su u donošenju akta stvarno izvršavale svoju diskrecijsku ovlast, što pretpostavlja uzimanje u obzir svih relevantnih čimbenika i okolnosti situacije koju je akt trebao uređivati“(67) . Informacije na koje se institucije mogu osloniti kada izvršavaju svoju direkcijsku ovlast uključuju, ali nisu na njih ograničene, informacije koje su javne, radionice Parlamenta i znanstvene dokumente koje države članice koriste na sastancima Vijeća, pri čemu to ne moraju nužno biti službeni dokumenti Vijeća(68) .
96. Valja podsjetiti da kada je dodijeljena široka diskrecijska ovlast i kada uključuje gospodarske i političke izbore, tužitelj koji traži poništenje mora pokazati da je predmetna mjera očito neprikladna(69) s obzirom na cilj koji nadležna institucija želi postići. Međutim, u obzir se moraju uzeti svi čimbenici i okolnosti, uključujući osnovne činjenice(70) . Diskrecijska ovlast zakonodavca EU-a može biti dodatno ograničena u području temeljnih prava „ovisno o određenom broju čimbenika, uključujući, među ostalim, predmetno područje, prirodu predmetnih prava zajamčenih Poveljom, prirodu i ozbiljnost djelovanja i cilj djelovanja”(71) .
97. Prema mojem mišljenju, u odgovorima na tužbu Parlamenta i Vijeća i Komisijinom intervencijskom podnesku jasno je prikazano da se o pitanju uređenja varijabilnog dijela primitaka preuzimatelja materijalnog rizika uvelike raspravljalo od početka financijske krize, i u akademskoj literaturi i od strane raznih donositelja odluka. Tijekom postupka koji je doveo do usvajanja Direktive CRD IV i osobito njezina članka 94. stavka 2. točke (g), bilo je dovoljno javnih informacija, radionica koje je održao Parlament i dokumenata o kojima su države članice raspravljale na sastancima Vijeća. Iz njih su vidljive empirijske nesigurnosti glede primitaka preuzimatelja materijalnog rizika i one odražavaju različite politike i moguće regulatorne pristupe.
98. S obzirom na navedeno, materijalom koji je bio dostupan donositeljima odluka bilo je jasno pokazano da a priori ograničavanje poticaja za prekomjerno preuzimanje rizika rukovodstva i osoblja financijskih institucija može smanjiti takvo preuzimanje rizika i, posljedično, svaki rizik za stabilnost financijskih tržišta koji iz tog proizlazi. Pod tim okolnostima, pitanje kada i tko treba postaviti konkretne granice takvim poticajima odnosilo se, prema mojem mišljenju, na odgovarajući stupanj uređenja. To je očito uključivalo gospodarske i političke izbore. Međutim, takvi izbori morali bi biti očito neprikladni
da bi bilo moguće poništiti predmetne zakonodavne mjere.
99. U pogledu svega navedenoga mislim da ne bi bilo ni korisno ni potrebno da Sud raspravi sve brojne pojedinosti o toj točki u ovoj tužbi Ujedinjene Kraljevine. U biti, te pojedinosti samo pokazuju da je pitanje bilo sporno i da je Europski parlament ranije smatrao poželjnim da druge institucije intenzivnije urede varijabilni dio primitaka preuzimatelja materijalnog rizika financijskih institucija.
100. Smatram da u pogledu ovog tužbenog razloga treba raspraviti o samo dvije daljnje točke. Kao prvo, prema zadnjoj alineji članka 94. stavka 1. točke (g) podtočke ii. Direktive CRD IV, zaposlenici na koje se izravno odnosi korištenje mogućnosti više maksimalne razine varijabilnih primitaka predviđene tom odredbom ne smiju se koristiti glasačkim pravima koja imaju kao dioničari, vlasnici ili članovi institucije kada financijska institucija odluči upotrijebiti tu mogućnost i podići razinu varijabilnog dijela primitaka do 200 % fiksnog dijela. Smatram da je to normalno i opravdano ograničenje donošenja odluka društva, s ciljem sprečavanja mogućeg sukoba interesa u okviru dobrog upravljanja rizikom predmetnih financijskih institucija.
101. Kao drugo, u pogledu načela supsidijarnosti, podsjećam da maksimalni određeni omjer za varijabilni dio primitaka u članku 94. stavku 1. točki (g) Direktive CDR IV predstavlja obveznu mjeru minimalnog usklađivanja na unutarnjem tržištu, ostavljajući državama članicama mogućnost za stroža nacionalna pravila. Državama članicama dopušteno je odrediti niži maksimalni postotak od 100 % fiksnog dijela.
102. Kao što je istaknuto u odgovoru na tužbu i odgovoru na repliku Vijeća, oko tog omjera postojala su različita mišljenja i među državama članicama i financijskim institucijama; ideja uvođenja maksimalnog omjera i/ili ograničavanja varijabilnog primitka bila je dio javne rasprave nekoliko godina prije donošenja spornih mjera. Međutim, sloboda poslovnog nastana i sloboda pružanja usluga u tom sektoru temelje se na načelu nadzora matične države. Mišljenja sam da to znači da je postojala opasnost od snižavanja razine zakonodavnog uređenja i opasnost da samoregulacija financijskih institucija neće biti dovoljna za oblikovanje politika primitaka potrebnih za sprečavanje prekomjernog preuzimanja rizika. Osim toga, očito je da se cilj stvaranja jedinstvenog regulatornog okvira za upravljanje rizikom relevantnih dijelova politika primitaka financijskih institucija nije mogao bolje postići mjerama donesenim na nacionalnoj razini.
103. Konačno, podsjećam da su prijedlozi izmjena Europskog parlamenta temeljito analizirani i o njima se isto tako raspravljalo u pripremnim tijelima Vijeća. Nadalje, Vijeće sazvano 5. ožujka 2013. posebno je raspravilo o pitanjima koja se odnose na granice varijabilnih primitaka. Stoga se slažem s Parlamentom i Vijećem da je zakonodavac EU-a propisno poštovao sve postupovne zahtjeve u vezi s ocjenom sukladnosti prijedloga s načelima proporcionalnosti i supsidijarnosti. Uz obvezu poštovanja postupovnih zahtjeva, zakonodavac ima široku marginu prosudbe prilikom ocjene poštuje li mjera Unije načela proporcionalnosti i supsidijarnosti(72) .
2. Proporcionalnost objavljivanja iz članka 450. stavka 1. točke (d), (i) i (j) Uredbe CR
104. Prije nego što se može donijeti ocjena zakonitosti tih odredaba pozivanjem na načelo proporcionalnosti, važno je razjasniti što te odredbe stvarno zahtijevaju. U biti, članak 450. stavak 1. točka (i) Uredbe CR zahtijeva samo utvrđivanje broja pojedinaca čiji primici premašuju određenu razinu, i to podijeljeno u platne razrede. Ta odredba ne dovodi nužno do utvrđivanja primitaka pojedinaca.
105. Stoga, kako je istaknuto u odgovoru Parlamenta na tužbu, ni članak 4 50. stavak 1. točka (i) ni točka (j) Uredbe CR ne zahtijevaju javno objavljivanje podataka o svim preuzimateljima materijalnog rizika. Točka (i) zahtijeva samo objavljivanje broja pojedinaca koji pripadaju u određene platne razrede, a točka (j) odnosi se samo na članove upravljačkog tijela ili višeg rukovodstva. Nadalje, dodajem da se to provodi bez otkrivanja identiteta pojedinog zaposlenika ili njegove ili njezine plaće. To također znači da se članak 450. stavak 1. točke (i) i (j)
ne primjenjuje na prava ili interese zaposlenika u smislu članka 114. stavka 2. UFEU-a, s obzirom na to da je upućen financijskim institucijama, a ne pojedinom zaposleniku(73) .
106. Stoga smatram da obveza objave koja proizlazi izravno iz članka 450. stavka 1. točaka (d) i (i) ne dovodi do otkrivanja plaća pojedinaca, nego ukupnih iznosa. To se nalazi u zakonodavčevoj margini prosudbe i nije problematično s gledišta zaštite osobnih podataka(74) .
107. Osim toga, kako je prikazano u pisanom odgovoru Vijeća na tužbu, članak 450. stavak 1. točka (j) Uredbe CR državama članicama samo daje mogućnost da zahtijevaju objavljivanje detaljnijih informacija o primicima od onih koje traži članak 450. stavak l. točka (i), u obliku ukupnih primitaka za svakog pojedinog člana upravljačkog tijela ili višeg rukovodstva. Članak 450. stavak 1. točka (j) to ni na koji način ne zahtijeva od država članica niti nameće opću obvezu objavljivanja. Kako sam pojasnio u okviru petog tužbenog razloga, kada odlučuju hoće li podnijeti zahtjev za objavu, države članice će biti vezane Poveljom i pravom EU-a o zaštiti osobnih podataka.
108. Zaključno u odnosu na moju analizu drugog tužbenog razloga, s obzirom na to da tužitelj nije dokazao povredu načela proporcionalnosti ili supsidijarnosti, drugi tužbeni razlog također valja odbiti.
F – Prvi tužbeni razlog: osporavanje pravne osnove osporavanih mjera
109. U vezi s prigovorom Ujedinjene Kraljevine glede članka 53. stavka 1. UFEU-a kao izbora osnove Ugovora za članak 94. stavak 1. točku (g) i članak 94. stavak 2. Direktive CRD IV, na početku napominjem da je Sud već odlučio da se mjere za poticanje skladnog razvoja djelatnosti kreditnih institucija u EU-u uklanjanjem svih ograničenja slobode poslovnog nastana i slobode pružanja usluga, uz istodobno povećanje stabilnosti bankarskog sustava i zaštite štediša, mogu temeljiti na članku 53. stavku 1. UFEU-a(75) .
110. Budući da, s jedne strane, varijabilni dio primitaka preuzimatelja materijalnog rizika može potaknuti preuzimanje prekomjernog rizika na strani financijskih institucija i, s druge strane, financijske institucije djeluju na unutarnjem tržištu na temelju jedinstvenog odobrenja u skladu s načelom nadzora matične države EU-a(76), prema mojem mišljenju EU za svaku kategoriju osoba može, na temelju članka 53. stavka 1. UFEU-a, odrediti obavezni omjer između fiksnog i varijabilnog dijela njihovih primitaka. Zbog toga što taj dio primitaka izravno utječe na profil rizičnosti financijskih institucija, on može utjecati na stabilnost financijskih institucija i posljedično na stabilnost financijskih tržišta EU-a. Drugim riječima, mjere koje Ujedinjena Kraljevina pobija u Direktivi CRD IV povezane su s uvjetima pristupa i obavljanja djelatnosti financijskih institucija na unutarnjem tržištu.
111. Međutim, prema Ujedinjenoj Kraljevini, te bi odredbe trebale biti donesene na temelju članka 153. stavka 2. UFEU-a. Ipak, Ujedinjena Kraljevina dodaje da se, s obzirom na to da članak 153. stavak 5. UFEU-a isključuje mjere u vezi s “plaćom”, ne može pozivati na članak 153. kao osnovu ugovora za članak 94. stavak 1. točku (g) i članak 94. stavak 2. Direktive CRD IV.
112. Članak 153. stavak 5. UFEU-a Sud je tumačio na način da određivanje razine primitaka spada u domenu socijalnih partnera na nacionalnoj razini, tako da nadležnost imaju države članice(77) . Zato smatram da je ključno utvrditi je li članak 153. stavak 5. UFEU-a, odredba koju se treba usko tumačiti(78), primjenjiv kada osporavana mjera ne slijedi cilj socijalne politike kao u ovom predmetu. To je važno zato što članak 153. stavak 5. UFEU-a odstupa samo od „tog članka“ te se članak 153. odnosi samo na socijalnu politiku EU-a, što je područje koje je određeno člankom 151. UFEU-a, gdje se poziva na Europsku socijalnu povelju iz 1961. i Povelju Zajednice o temeljnim socijalnim pravima radnika iz 1989.
113. Jasno je da namjena granica primitaka preuzimatelja materijalnog rizika nije pružiti takvim zaposlenicima bilo koji oblik socijalne zaštite. Uvodne izjave 62. i 65. u preambuli Direktive CRD IV pokazuju da je cilj Direktive sprečavanje poticanja takvih zaposlenika na preuzimanje prekomjernih rizika, ne samo u cilju ograničavanja izlaganja svake financijske institucije takvom riziku, nego i u općem cilju stabilnosti financijskih tržišta EU-a. Uvodna izjava 62. među ostalim navodi da politike primitaka „koje potiču prekomjerno preuzimanje rizika mogu narušiti dobro i učinkovito upravljanje rizicima“ financijskih institucija. Uvodna izjava 65. među ostalim navodi da „kako bi se izbjeglo prekomjerno preuzimanje rizika, potrebno je odrediti maksimalni omjer između fiksne i varijabilne komponente ukupnih primitaka“.
114. Međutim, prema mojem mišljenju, čak i kada se analiza provede, prigovor Ujedinjene Kraljevine ne može se odbiti samo na temelju toga što pobijane mjere ne slijede cilj socijalne politike. To je tako jer je Sud odlučio da je određivanje visine različitih sastavnih dijelova plaće radnika izvan nadležnosti zakonodavca Europske unije i ostaje u nadležnosti država članica(79) . Stoga nije moguće upotrijebiti članak 53. stavak 1. UFEU-a kao pravnu osnovu Direktive CRD IV kako bi se zaobišla ograničenja koja nameće članak 153. stavak 5. UFEU-a.
115. Također imam na umu činjenicu da prema ustaljenoj sudskoj praksi Suda varijabilni dijelovi plaće čine dio primitaka te plaće(80) . To je prema tome potrebno uzeti u obzir prije nego što se može donijeti konačan zaključak o ulozi članka 153. stavka 5. UFEU-a u rješavanju ovog spora. Potrebno je stoga utvrditi je li zakonodavac EU-a u stvarnosti odredio plaću preuzimatelja materijalnog rizika u smislu članka 153. stavka 5. UFEU-a.
116. Sud je presudio da članak 153. stavak 5. UFEU-a predstavlja pravilo da „utvrđivanje visine raznih sastavnih dijelova plaće radnika […] ipak nesporno spada u domenu nadležnih tijela država članica“(81) i da iznimku iz članka 153. stavka 5. „stoga treba tumačiti kao da obuhvaća mjere – poput ekvivalentnosti svih ili nekih sastavnih dijelova plaće i/ili visine plaće u državama članicama, ili određivanja minimalne zajamčene plaće Zajednice – što dovodi do izravnog miješanja prava Zajednice u određivanje plaće unutar Zajednice“(82) .
117. Nesporno je da se zabrana iz članka 153. stavka 5. UFEU-a odnosi samo na određivanje „visine“ plaće(83) . Kako je istaknuto u tužbi Ujedinjene Kraljevine, nezavisna odvjetnica Kokott je u predmetu Impact navela da EU na primjer ne bi imao nadležnost „uvesti gornju granicu za godišnja povećanja plaća ili za uređivanje iznosa plaće za prekovremeni rad, rad u smjenama, prekovremeni rad praznikom ili noćni rad“(84) . Usto, cilj članka 153. stavka 5. UFEU-a jest spriječiti zakonodavca EU-a da široko ujednači visinu plaće koja se primjenjuje u svakoj od država članica jer bi takvo određivanje visine predstavljalo značajno miješanje u tržišno natjecanje između poduzetnika koji djeluju na unutarnjem tržištu(85) . Članak 94. stavak 1. točka (g) i članak 94. stavak 2. Direktive CRD IV ne utječu ni na što od toga.
118. Međutim, kako je istaknuto u odgovoru Vijeća na tužbu, za pravila određena u člancima 92. do 94. Direktive CRD IV može se najviše smatrati da su povezana s plaćom, pri čemu Vijeće dodaje da je iznos fiksnog dijela prepušten pregovorima osoblja i financijske institucije o primicima. Kako je istaknuto u odgovorima na tužbu Vijeća i Parlamenta, Ujedinjena Kraljevina tvrdila je da je vjerojatan odgovor na Paket CRD IV povećanje iznosa fiksnih primitaka kako bi se zadržala sveukupna razina ukupnih primitaka. Kako Vijeće tvrdi u svojem odgovoru na tužbu, ta prilagodba ne bi bila moguća da je Europska unija donijela propise o sastavnom dijelu plaće i, kao što je u odgovoru na repliku istaknuo Parlament, omjer sam po sebi nije dovoljan kako bi se nešto odredilo.
119. Dakle, kao što sam već spomenuo, i suprotno argumentima iz tužbe Ujedinjene Kraljevine, članak 94. stavak 1. točka (g) ne nameće „ograničenje“ varijabilnog primitka. To je očito iz činjenice da nije nametnuta granica iznosu fiksnih primitaka koji pojedinci mogu zaraditi, tako da se omjer od 100 % koji uvodi članak 94. stavak 1. točka (g) podtočka i. Direktive CRD IV može povezati s bilo kojim novčanim iznosom koji je financijska institucija spremna platiti u obliku fiksne plaće. Nepostojanje učinka „ograničenja“ koji proizlazi iz omjera za varijabilni primitak dodatno je naglašeno člankom 94. točkom (g) podtočkom ii. Direktive CRD IV, koji u svakom slučaju pruža mehanizam za povećanje omjera do 200 % i u isto vrijeme državama članicama omogućava da odrede maksimalni omjer u nižem maksimalnom postotku.
120. Stoga prema mojem mišljenju članak 94. stavak 1. točka (g) Direktive CRD IV i granica varijabilnog primitka koju sadrži ne utječu izravno na visinu plaća osoba koje potpadaju pod njegov doseg. Navedena odredba samo utvrđuje omjer između fiksnog i varijabilnog dijela bez utjecaja na visinu primitaka kao takvih. Ta visina je, ako joj se doda varijabilni dio, funkcija fiksnog dijela plaće dogovorenog između poslodavca i zaposlenika. Budući da nema pravnog ograničenja fiksnog dijela, posljedično, takvo ograničenje ne postoji ni za ukupnu visinu plaće(86) .
121. Zaključno smatram da članak 94. stavak 1. točka (g) Direktive CRD IV ne nameće nikakvo ograničenje visini plaće. On samo utvrđuje strukturu za primitke u obliku omjera između fiksnog dijela primitaka i varijabilnih primitaka kako bi se izbjeglo prekomjerno preuzimanje rizika. To predstavlja legitiman cilj kako bi se osiguralo da sloboda poslovnog nastana financijskih institucija i sloboda pružanja financijskih usluga mogu sigurno funkcionirati na unutarnjem tržištu EU-a na temelju jedinstvenog odobrenja i nadzora matične države(87) . Štoviše, Sud je potvrdio da su mjere koje imaju samo neizravnu vezu s visinom plaće sukladne Ugovorima prava EU-a(88) .
122. U vezi s člankom 114. UFEU-a kao pravnom osnovom članka 450. stavka 1. točaka (d), (i) i (j) Uredbe CR, Ujedinjena Kraljevina tvrdi da je upotreba članka 114. stavka 1. UFEU-a isključena zbog iznimke iz članka 114. stavka 2. UFEU-a.
123. S obzirom na moju analizu petog tužbenog razloga, teško mi je shvatiti kako bi bilo moguće obveze objavljivanja iz članka 450. stavka 1. Uredbe smatrati odredbama koje se odnose na „prava i interese zaposlenih osoba” u smislu članka 114. stavka 2. UFEU-a, s obzirom na to da odredba obvezuje samo financijske institucije, a ne njihove zaposlenike koji su i dalje zaštićeni Poveljom i pravom EU-a o zaštiti osobnih podataka. Nadalje, tumačenje članka 114. stavka 2. UFEU-a koje zagovara Ujedinjena Kraljevima spriječilo bi bilo kakvo djelovanje Unije na temelju članka 114. UFEU-a koje bi utjecalo na područje rada. To bi bilo u suprotnosti sa stavcima 4. i 5. članka 114. UFEU-a, kojima je na temelju članka 114. UFEU-a dopušteno uređivanje pitanja vezanih za radnu okolinu.
124. Zbog tih razloga prvi tužbeni razlog za poništenje također valja odbiti.
V – Troškovi
125. Budući da, prema mojem predloženom rješenju, Ujedinjena Kraljevina nije uspjela u postupku, a Vijeće i Europski parlament su postavili zahtjev da joj se naloži snošenje troškova, Ujedinjenoj Kraljevini valja naložiti snošenje troškova u skladu s člankom 138. stavkom 1. Poslovnika. S druge strane Komisija, kao intervenijent, mora snositi vlastite troškove u skladu s člankom 140. stavkom 1. Poslovnika.
VI – Zaključak
126.
S obzirom na prethodno navedeno, predlažem Sudu da odbije tužbu, naloži Europskoj komisiji snošenje vlastitih troškova i naloži Ujedinjenoj Kraljevini Velike Britanije i Sjeverne Irske snošenje troškova Vijeća i Europskog parlamenta.
(1) .
(2)  –	SL 2013., L 176, str. 338. (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 6., svezak 14., str. 105.)
(3)  –	SL 2013., L 176, str. 1. (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 6., svezak 13., str. 3.)
(4)  – U tekstu koji slijedi za opisivanje tih zaposlenika koristit će se izraz „preuzimatelji materijalnog rizika”. Međutim, napominjem da to zakonodavstvo nije potpuno ujednačeno u pogledu izbora riječi za njihovo određivanje. Na ovome mjestu upućujem na članak 92. stavak 2. i članak 94. stavak 2. Direktive CRD IV te članak 450. stavak 1. Uredbe CR.
(5)  –	To je izraz koji se u engleskim medijima koristi za opis uređenja. Navodim da Direktiva CRD IV nije prvi pokušaj zakonodavca EU-a da uredi bonuse ili dodatke na plaću. Vidjeti npr. članak 10. stavak 1. Uredbe (EZ) br. 561/2006 Europskog parlamenta i Vijeća od 15. ožujka 2006. o usklađivanju određenog socijalnog zakonodavstva koje se odnosi na cestovni promet i o izmjeni uredbi Vijeća (EEZ) br. 3821/85 i (EZ) br. 2135/98 te o stavljanju izvan snage Uredbe Vijeća (EEZ) br. 3820/85 (1 ) SL 2006., L 102, str. 1. (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 5., svezak 6., str. 167.)
(6)  –	Vidjeti COM(2012) 778 final, stavak 3.1.; Između 2008. i 2011. ukupni iznos potpore u obliku jamstava, mjera rekapitalizacije, imovine s umanjenom vrijednošću i mjera za povećanje likvidnosti iznosio je 1,6 bilijuna eura, što odgovara 12,8 % BDP-a EU-a.
(7)  –	SL 2000., L 126, str. 1.
(8)  –	SL 1993., L 141, str. 1.
(9)  –	SL 2006., L 177, str. 1. (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 6., svezak 8., str. 58.)
(10)  –	SL 2006., L 177, str. 201. (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 6., svezak 8., str. 258.)
(11)
–	Direktiva 2009/111/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 16. rujna 2009. o izmjeni direktiva 2006/48/EZ, 2006/49/EZ i 2007/64/EZ vezano za banke povezane sa središnjim institucijama, određene stavke jamstvenoga kapitala, velike izloženosti, nadzorne aranžmane i upravljanje u kriznim situacijama (SL L 302, 17.11.2009., str. 97.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 6., svezak 9., str. 260.)
(12)
–	Direktiva 2010/76/EU Europskog parlamenta i Vijeća od 24. studenoga 2010. o izmjeni direktiva 2006/48/EZ i 2006/49/EZ u pogledu kapitalnih zahtjeva za knjigu trgovanja i za resekuritizacije te za nadzorni pregled politika nagrađivanja, SL L 329, 14.12.2010., str. 3. (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 6., svezak 11., str. 126.)
(13)  –	Sukladno uvodnoj izjavi 3. u preambuli Direktive CRD III „s ciljem suzbijanja potencijalno štetnog učinka slabo osmišljenih struktura nagrađivanja na zdravo upravljanje rizicima i kontrole ponašanja pojedinaca u pogledu preuzimanja rizika, potrebno je zahtjeve Direktive 2006/48/EZ dopuniti izričitom obvezom za kreditne institucije i investicijska društva, da za kategorije djelatnika čije profesionalne aktivnosti imaju znatan utjecaj na njihov profil rizika, uspostave i održavaju politike i prakse nagrađivanja koje su u skladu s učinkovitim upravljanjem rizicima. Te bi kategorije djelatnika trebale obuhvatiti barem više rukovodstvo, preuzimatelje rizika, djelatnike zaposlene na kontrolnim funkcijama, i svakog zaposlenika koga ukupno nagrađivanje, uključujući diskrecijske odredbe o mirovinskim povlasticama, uvrštava u isti razred nagrađivanja kao i više rukovodstvo i preuzimatelje rizika.“
(14)  –	COM(2010) 284 final, osobito u točki 5.7. pod nazivom „Primici“
(15)  –	Vidjeti članak 90. stavak 1. točku (f) u izvještaju o prijedlogu Direktive Europskog parlamenta i Vijeća o pristupanju djelatnosti kreditnih institucija i bonitetnom nadzoru kreditnih institucija i investicijskih društava kojom se izmjenjuje i dopunjuje Direktiva 2002/87/EZ Europskog parlamenta i Vijeća o dodatnom nadzoru kreditnih institucija, društava za osiguranje i investicijskih društava u financijskom konglomeratu (A 7-0170/2012) od 30. svibnja 2012.
(16)  –	Vidjeti privremeni dnevni red 3227. sastanka Vijeća od 1. ožujka 2013. (doc/6864/13) i naknadno objavljen sažetak rasprave u Vij eću od 5. ožujka 2012.
(17)  –	Ujedinjena Kraljevina ne osporava nijednu drugu odredbu Direktive CRD IV koja se odnosi na plaće osim članka 94. stavka 1. točke (g) i članka 94. stavka 2. Iako je članak 94. stavak 1. točka (g) podtočka iii. obuhvaćen tužbenim zahtjevom, u tužbi se o njemu nije detaljno raspravljalo.
(18)  –	Vidjeti također Liikanenovo izvješće stručne skupine na visokoj razini o reformiranju strukture bankarskog sektora EU-a, Bruxelles, 2. listopada 2012., stavak 4.2.5.
(19)  –	Ujedinjena Kraljevina ovdje se poziva na Jennings, R. i Watts, A., (eds) Oppenheim’s International Law, 9. izdanje, Longman, Harlow, svezak 1. „Peace”, str. 456., što međutim prema mojem mišljenju ne podupire tvrdnju da je zakonodavstvo država ograničeno na postupanje koje se dogodi na njihovu području. Suprotno tomu, u bilješci 2. na toj stranici autori se pozivaju na presudu Lotus Stalnog međunarodnog suda u kojoj se navodi da međunarodno pravo državama članicama načelno ostavlja „široku marginu prosudbe“ u primjeni njihovih zakona, koja je u određenim slučajevima ograničena prohibitivnim pravilima.
(20)  –	Vidjeti presudu Air Transport Association of America i dr., C‑366/10, EU:C:2011:864, t. 110.
(21)  – Vidjeti također članak 3. točku 36. Direktive CRD IV, koji određuje da „nadležno tijelo“ znači „nadležno tijelo definirano člankom 4. stavkom 1. točkom (40) Uredbe (EU) br. 575/2013“.
(22)  –	Vidjeti presude Imperial Chemical Industries/Komisija, 48/69, EU:C:1972:70 i Ahlström Osakeyhtiö i dr./Komisija, C-89/85, C-104/85, C-114/85, C-116/85, C‑117/85 i C-125/85 do C‑129/85, EU:C:1988:447
(23)  –	Presuda Stalnog međunarodnog suda (PCIJ) od 7. rujna 1927. u predmetu Lotus (Francuska/Turska), PCIJ Publications 1927., Serija A, br. 10, str. 25.
(24)  –	Vidjeti mišljenje u predmetu Ahlström Osakeyhtiö i dr./Komisija, 89/85, 104/85, 114/85, 116/85, 117/85 i 125/85 do 129/85, EU:C:1988:258, t. 27. do 30.
(25)  –	Prema doktrini suština pravorijeka Stalnog međunarodnog suda iz predmeta Lotus još je valjana. Vidjeti npr. predmet koji se odnosi na uhidbeni nalog od 11. travnja 2000. (Demokratska Republika Kongo/Belgija), presuda, I.C.J. Reports 2002., str. 3., Odvojeno mišljenje predsjednika Guillaume, t. 13. do 16.; Legality of the Threat of Nuclear Weapons (Advisory Opinion) I.C.J. Reports 1996., str. 226., Izjava predsjednika Bedajaouija, t. 13. do 15. Za raspravu vidjeti Juillard, P., L’application extraterritoriale de la loi économique in L’application extraterritoriale du droit economique, Bazex, M. et al (eds) (1986.) i Koziel, T., ‘Extraterritorial Application of EU Environmental Law-Implications of the ECJ’s Judgment in Air Transport Association of America’ The Columbia Journal of European Law
19 (2012.) F1; Pazartis, P., ‘Judicial Activism and Judicial Self‑Restraint: the PCIJ’s Lotus Case’ in Legacies of the Permanent Court of International Justice, Tams, C.J. and Fitzmaurice M., Martinus Nijhoff, Leiden, 2013., str. 319.
(26)  –	Mnogi se autori slažu oko toga da bi suvremeno međunarodno pravo odstupilo od pretpostavke utvrđene u predmetu Lotus glede slobode država da odluče o primjenjivosti svojeg zakonodavstva unutar granica pravila kogentnog međunarodnog prava i zahtijevalo bi „dovoljnu“ povezanost ili vezu između eksteritorijalnog postupanja nedržavljana i države prije nego što bi ona mogla izvršiti svoju nadležnost za donošenje propisa. Za utjecajni doprinos vidjeti Mann, F. A., The Doctrine of Jurisdiction in International Law, Recueil des Cours 1964.:1, vol.111.
(27)  –	O univerzalnoj nadležnosti vidjeti O’Keefe, R., „Universal Jurisdiction Clarifying the Basic Concept“, Journal of International Criminal Justice
2 (2004.), str. 735.
(28)  –	Predmet Island of Palmas (ili Miangas), Sjedinjene Američke Države/Nizozemska, pravorijek od 4. travnja 1928. (II RIAA 829)
(29)  –	Predmet Anglo-Norwegian Fisheries (UK/Norveška), presuda, I.C.J. Reports 1951., str. 117.
(30)  –	Predmet Nottebohm. (Lihtenštajn/Gvatemala), presuda, I.C.J. Reports 1955., str. 4.
(31)  –	Predmet koji se odnosi na uhidbeni nalog od 11. travnja 2000. (Demokratska Republika Kongo/Belgija), presuda, I.C.J Report 2002., str. 1.
(32) – Vidjeti mišljenje u predmetu Ahlström Osakeyhtiö i dr./Komisija, EU:C:1988:258, t. 24.
(33)  –	SL 1995., L 281, str. 31. (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 13., svezak 7., str. 88.)
(34)  –	Vidjeti presude u predmetima C-92/09 i C‑93/09, EU:C:2010:662
(35)
–	SL 2001., L 8, str. 1. (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 13., svezak 34., str. 6.)
(36)  –	Vidjeti presudu Volker und Markus Schecke i Eifert, EU:C:2010:662, t. 86.
(37)  –	Vidjeti presudu NS, C-411/10 i C‑493/10, EU:C:2011:865
(38)  –	Vidjeti presudu Meroni/High Authority, 10/56, EU:C:1958:8
(39)  –	SL 2010., L 331, str. 12. (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 6., svezak 12., str. 80.)
(40)  –	Vidjeti presudu Komisija/Parlament i Vijeće, C‑427/12, EU:C:2014:170, t. 38.
(41)  –	Vidjeti presudu Meroni/High Authority, EU:C:1958:8, t. 171. i 172.
(42)  –	Vidjeti presudu Komisija/Parlament i Vijeće, C‑427/12, EU:C:2014:170, t. 38.
(43)  –	Vidjeti raspravu o toj temi u mojem mišljenju u predmetu Ujedinjena Kraljevina/Vijeće i Parlament, C‑270/12, EU:C:2013:562
(44)  –	Vidjeti presude Racke, 98/78, EU:C:1979:14, t. 20. i Nizozemska/Vijeće, C‑110/97, EU:C:2001:620, t. 51.
(45)  –	Vidjeti presudu Pokrzeptowicz-Meyer, C‑162/00, EU:C:2002:57, t. 52.; također vidjeti presude Saldanha i MTS, C‑122/96, EU:C:1997:458, t. 14.; Elektrownia Pątnów II,
C‑441/08, EU:C:2009:698, t. 32.; vidjeti i Gemeinde Altrip i dr.,
C‑72/12, EU:C:2013:712, gdje se u točki 22. smatralo da „valja imati na umu da se, načelno, novo pravilo primjenjuje od stupanja na snagu akta kojim se ono uvodi“. Iako se ono ne primjenjuje na pravne situacije koje su nastale i postale konačne na temelju starog zakona, primjenjuje se na njihove buduće učinke kao i na nove pravne situacije. Drukčije je – podložno načelu zabrane retroaktivnosti pravnih akata – samo ako je novo pravilo popraćeno posebnim odredbama koje izričito određuju uvjete njegove vremenske primjene (vidjeti u tom smislu presudu Monsanto Technology,
C‑428/08, EU:C:2010:402, t. 66. i presudu Stichting Natuur en Milieu i dr.,
C‑266/09, EU:C:2010:779, t. 32.).
(46)  –	Vidjeti presudu Kone i dr./Komisija, C‑510/11 P, EU:C:2013:696, t. 76. i navedenu sudsku praksu
(47)  –	Vidjeti presudu Accrington Beef i dr., C‑241/95, EU:C:1996:496, t. 33.
(48)
–	Ibid, t. 36.
(49)  – Vidjeti u tom smislu presudu Grčka/Komisija, C‑86/03, EU:C:2005:769, t. 71. Tipičan primjer toga jest ako Unija nije donijela mjere za smještaj robe u prijevozu koja je pogođena iznenadnim promjenama carinskog zakonodavstva EU-a. Vidjeti presudu Sofrimport/Komisija, C‑152/88, EU:C:1990:259
(50)  –	Presuda Suda za ljudska prava od 22. rujna 1994. (§42, Serija A br. 296-A)
(51)  –	Presuda Suda za ljudska prava ( br. 26449/95, §54, 9. studenoga 1999.)
(52)  –	Vidjeti presudu Teleos i dr., C‑409/04, EU:C:2007:548
(53)
–	Vidjeti presudu Test Claimants in the Franked Investment Income Group Litigation, C‑362/12, EU:C:2013:834, t. 44.
(54)  –	Odredba se na primjer odnosi na više rukovodstvo, osobe koje preuzimaju rizik, zaposlenike koji obavljaju poslove u kontrolnim funkcijama te sve zaposlenike čiji ih ukupni primici svrstavaju u isti razred primitaka kao i više rukovodstvo i osobe koje preuzimaju rizik, čije profesionalne djelatnosti imaju značajan utjecaj na profil rizičnosti institucija. Vidjeti također Prilog I. Direktivi CRD III, koji se spominje u točki 84. ovog mišljenja.
(55)  – Vidjeti presudu Racke__EU:C:1979:14, t. 20. i Nizozemska/Vijeće, EU:C:2001:620, t. 151.
(56)  – Vidjeti COM (2010) 0284 final, odjeljak 5.7., pod nazivom “Primici”
(57)  –	Vidjeti, među ostalim, uvodnu izjavu 71. o predloženoj Uredbi u COM (2011) 0452 final
kao i uvodnu izjavu 49. te članke 74., 88.-91. predložene Direktive u COM (2011) 0453 final
(58)
Vidjeti izvješće A7-0170/2012
(59)  –	Članak 5. stavci 1. i 4. UEU-a
(60)  –	Članak 5. stavci 1. i 3. UEU-a
(61) – U pisanim očitovanjima Ujedinjene Kraljevine usput se poziva na spojivost zahtjeva vezanih uz objavu s načelom supsidijarnosti. Međutim, s obzirom na to da se u pisanim očitovanjima dalje ne raspravlja o tom dijelu zahtjeva Ujedinjene Kraljevine, ograničit ću svoju analizu zahtjeva vezanih uz objavu na njihovu spojivost s načelom proporcionalnosti.
(62)  – SL 2003., C 321, str. 1.
(63)  –	Ujedinjena Kraljevina se s tim u vezi poziva na presudu Luksemburg/Parlament i Vijeće, C‑176/09, EU:C:2011:290.
(64)  –	Vidjeti presudu Eurotunnel i dr ., C‑408/95, EU:C:1997:532, t. 37. do 39. i Komisija/Vijeće, 355/87, EU:C:1989:220, t. 42. do 44.
(65)  –	Vidjeti presudu Afton Chemical, C‑343/09, EU:C:2010:419, t. 30. i 57.
(66)
–	Ibid, t. 33.
(67)
–	Ibid, t. 34.
(68)  –	Vidjeti u tom smislu ibid
t. 35. do 41.
(69)  –	Vidjeti presudu Vodafone i dr., C‑58/08, EU:C:2010:321, t. 52.; presudu Komisija/Vijeće, C‑117/10, EU:C:2013:786, t. 113.
(70)  –	Vidjeti presudu Španjolska/Vijeće, C‑310/04, EU:C:2006:521, t. 121. do 123.
(71)  –	Vidjeti presudu Digital Rights Ireland, C-293/12 i C‑594/12, EU:C:2014:238, t. 47. i navedenu sudsku praksu
(72)  –	Vidjeti presude Ujedinjena Kraljevina/Vijeće, C‑84/94, EU:C:1996:431, t. 58.; British American Tobacco (Investments) i Imperial Tobacco, C‑491/01, EU:C:2002:741, t. 123.
(73) – Ponovno ću se baviti navodima Ujedinjene Kraljevine u vezi s člankom 114. stavkom 2. UFEU-a u svojoj daljnjoj analizi prvog tužbenog razloga.
(74)  –	Te skupne informacije nisu analogne detaljnim informacijama o plaći imenovanih pojedinaca i njihovoj sukladnosti s pravom EU-a o zaštiti osobnih podataka, koje je Sud razmatrao u presudi Österreichischer Rundfunk i dr. (C-465/00, C‑138/01 i C‑139/01, EU:C:2003:294) i presudi Satakunnan Markkinapörssi i Satamedia (C‑73/07, EU:C:2008:727).
(75)  – Vidjeti presudu Njemačka/Parlament i Vijeće, C‑233/94, EU:C:1997:231, t. 13. i 15.
(76) – Prema člancima 33. i 34. Direktive CRD IV financijske institucije kojima je izdano odobrenje za rad mogu obavljati svoje djelatnosti na području drugih država članica na temelju odobrenja matične države članice.
(77)  –	Vidjeti presude Del Cerro Alonso, C‑307/05, EU:C:2007:509, t. 40. i 46.; Impact, C‑268/06, EU:C:2008:223, t. 23. i Bruno i Pettin i, C-395/08 i C‑396/08, EU:C:2010:28, t. 36.
(78)  –	Vidjeti presude Del Cerro Alonso, EU:C:2007:3, t. 39. i Impact, EU:C:2008:2, t. 122.
(79)  – Vidjeti presudu Bruno i Pettini, EU:C:2010:329, t. 39. Vijdeti i presudu Impact, EU:C:2008:223, t. 129.
(80)  –	Vidjeti presudu Lock, C‑539/12, EU:C:2014:351 t. 29. do 33. i navedenu sudsku praksu.
(81)  –	Vidjeti presudu Del Cerro Alonso, EU:C:2007:509, t. 46.
(82)  –	Vidjeti presudu Impact, EU:C:2008:223, t. 124.
(83)  –	Vidjeti presude Bruno i Pettin i, EU:C:2010:28, t. 36. i 37.; Del Cerro Alonso, EU:C:2007:509, t. 40., 44. do 46.; Impact, EU:C:2008:223, t. 123., 124. i 130. te mišljenje nezavisne odvjetnice Kokott u predmetu Impact, EU:C:2008:2, t. 173.
(84)  –	Vidjeti mišljenje nezavisne odvjetnice Kokott u predmetu Impact, EU:C:2008:2, t. 17.
(85)  –	Vidjeti mišljenje nezavisne odvjetnice Kokott u predmetu Impact, EU:C:2008:2, t. 173.
(86)  –	Taj ishod ne mijenjaju navodne činjenične posljedice uvođenja fiksnog omjera koji se sastoji od povećanog fiksnog dijela plaće ili smanjenih ukupnih primitaka preuzimatelja materijalnog rizika.
(87) – Vidjeti gornju bilješku 76.
(88)  –	Primjeri takvih mjera EU-a su oni koji se odnose na antidiskriminaciju, upućene radnike i radno vrijeme. Vezano uz sudsku praksu Suda vidjeti, na primjer, presudu Del Cerro Alonso, EU:C:2007:509, gdje je Sud u točki 41. odlučio da se iznimka koja se odnosi na „plaću” „međutim ne može proširiti na bilo koje pitanje koje uključuje neku vezu s plaćom; inače bi neka od područja iz članka 137. stavka 1. UEZ-a bila lišena velikog dijela sadržaja“ i presudu Impact, EU:C:2008:223, gdje je Sud u točki 125. odlučio da „se međutim ne može proširiti na bilo koje pitanje koje uključuje neku vezu s plaćom inače bi neka od područja iz članka 137. stavka 1. UEZ-a bila lišena velikog dijela sadržaja“, pozivajući se, među ostalim, na presudu Del Cerro Alonso, EU:C:2007:509, t. 41.