62024CJ0239
SODBA SODIŠČA (tretji senat)
z dne 26. marca 2026 (
*1
)
„Predhodno odločanje – Območje svobode, varnosti in pravice – Pravosodno sodelovanje v kazenskih zadevah – Člen 82(2) PDEU – Zakonodajna pristojnost Unije – Direktiva 2012/29/UE – Minimalni standardi na področju pravic, podpore in zaščite žrtev kaznivih dejanj – Člen 2(1)(a) – Pojem ‚žrtev‘ – Ekstrateritorialna pristojnost kazenskih sodišč države članice – Neuporaba te direktive“
V zadevi C‑239/24 [Aurnois] (
i
),
katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 267 PDEU, ki ga je vložilo cour d’appel de Bruxelles (višje sodišče v Bruslju, Belgija) z odločbo z dne 12. decembra 2023, ki je na Sodišče prispela 2. aprila 2024, v postopku, ki sta ga začeli
FP,
LD,
ob udeležbi
Procureur fédéral,
SODIŠČE (tretji senat),
v sestavi C. Lycourgos, predsednik senata, O. Spineanu‑Matei, sodnica, S. Rodin, N. Piçarra (poročevalec) in N. Fenger, sodniki,
generalna pravobranilka: J. Kokott,
sodni tajnik: A. Calot Escobar,
na podlagi pisnega postopka,
ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:
–
za FP in LD M. Alié, avocate,
–
za Procureur fédéral A. d’Oultremont, magistrat fédéral,
–
za češko vlado A. Pagáčová, M. Smolek in J. Vláčil, agenti,
–
za italijansko vlado S. Fiorentino, agent, skupaj z L. Fiandaca, avvocato dello Stato,
–
za Evropsko komisijo J. Hottiaux in J. Vondung, agentki,
na podlagi sklepa, sprejetega po opredelitvi generalne pravobranilke, da bo v zadevi razsojeno brez sklepnih predlogov,
izreka naslednjo
Sodbo
1
Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago člena 2(1)(a)(i) Direktive 2012/29/EU Evropskega parlamenta in Sveta z dne 25. oktobra 2012 o določitvi minimalnih standardov na področju pravic, podpore in zaščite žrtev kaznivih dejanj ter o nadomestitvi Okvirnega sklepa Sveta 2001/220/PNZ (UL 2012, L 315, str. 57).
2
Ta predlog je bil vložen v okviru postopka, ki sta ga FP in LD v Belgiji začeli zoper več voditeljev Kraljevine Saudove Arabije zaradi hudodelstev zoper človeštvo, ki naj bi bila storjena proti njuni sestri, SX, savdski državljanki in aktivistki za pravice žensk.
Pravni okvir
Pravo Unije
Primarno pravo
3
Člen 82(2) PDEU določa:
„Evropski parlament in Svet lahko z direktivami, sprejetimi po rednem zakonodajnem postopku, določita minimalna pravila, potrebna za lažje vzajemno priznavanje sodb in sodnih odločb ter policijsko in pravosodno sodelovanje v kazenskih zadevah s čezmejnimi posledicami. V teh pravilih se upoštevajo razlike med pravnimi sistemi in izročili držav članic.
Pravila se nanašajo na:
(a)
vzajemno dopustnost dokazov med državami članicami;
(b)
pravice posameznikov v kazenskem postopku;
(c)
pravice žrtev kaznivih dejanj;
(d)
druge posebne vidike kazenskega postopka, ki jih je Svet predhodno opredelil v sklepu; za sprejetje tega sklepa Svet odloča soglasno po odobritvi Evropskega parlamenta.
Sprejetje minimalnih pravil iz tega odstavka državam članicam ne preprečuje, da ohranijo ali uvedejo višjo raven zaščite posameznikov.“
Direktiva 2012/29
4
V uvodnih izjavah 3, 4, 13 in 50 Direktive 2012/29 je navedeno:
„(3)
Člen 82(2) […] (PDEU) določa, da se določijo minimalna pravila, ki se uporabljajo v državah članicah in ki olajšajo vzajemno priznavanje sodb in sodnih odločb ter policijsko in pravosodno sodelovanje v kazenskih zadevah s čezmejnimi posledicami, zlasti glede pravic žrtev kaznivih dejanj.
(4)
[…] cilj te [je] direktive pregledati načela iz Okvirnega sklepa [Sveta z dne 15. marca 2001 o položaju žrtev v kazenskem postopku 2001/220/PNZ (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 19, zvezek 4, str. 72)] in jih dopolniti ter doseči znaten napredek na področju ravni zaščite žrtev po vsej Uniji, zlasti v okviru kazenskih postopkov.
[…]
(13)
Ta direktiva se uporablja za kazniva dejanja, storjena v Uniji, in kazenske postopke, ki potekajo v Uniji. Žrtvam kaznivih dejanj, storjenih na ozemlju drugih držav, daje pravice le v zvezi s kazenskimi postopki, ki se izvajajo v Uniji. Obveznosti po tej direktivi ne nastanejo ob prijavah, podanih pristojnim organom zunaj Unije, na primer na veleposlaništvih.
[…]
(50)
Obveznost iz te direktive o prenosu prijav ne bi smela vplivati na pristojnost držav članic za začetek postopka in ne posega v kolizijska pravila, povezana z izvajanjem pristojnosti, iz Okvirnega sklepa Sveta 2009/948/PNZ z dne 30. novembra 2009 o preprečevanju in reševanju sporov o izvajanju pristojnosti v kazenskih postopkih [UL 2009, L 328, str. 42].“
5
V skladu s členom 1(1), prvi pododstavek, te direktive je namen navedene direktive zagotoviti, da se žrtvam kaznivih dejanj zagotovijo ustrezne informacije, podpora in zaščita ter sodelovanje v kazenskem postopku.
6
V členu 2(1) navedene direktive so določene te opredelitve pojmov:
„(a)
‚žrtev‘ pomeni:
(i)
fizično osebo, ki je utrpela škodo, vključno s fizično, duševno ali čustveno škodo ali ekonomsko izgubo, ki jo je neposredno povzročilo kaznivo dejanje;
(ii)
družinske člane osebe, katere smrt je bila neposredno povzročena s kaznivim dejanjem in ki so utrpeli škodo zaradi smrti te osebe;
(b)
‚družinski člani‘ pomeni: zakonca, osebo, ki z žrtvijo živi v stalnem intimnem razmerju v skupnem gospodinjstvu na trdni in trajni podlagi, sorodnike v ravni vrsti, sorojence ter osebe, ki jih žrtev vzdržuje, kot določa nacionalno pravo.“
Belgijsko pravo
7
Člen 10 loi du 17 avril 1878 contenant le titre préliminaire du code de procédure pénale (zakon z dne 17. aprila 1878 o zakoniku o kazenskem postopku; Moniteur belge z dne 25. aprila 1878, str. 1265; v nadaljevanju: TPCPP) določa:
„Razen v primerih iz členov 6 in 7(1) se lahko v Belgiji preganja tujec, ki zunaj ozemlja Kraljevine stori:
[…]
1.a
hudo kršitev mednarodnega humanitarnega prava iz knjige II, naslov Ia kazenskega zakonika, storjeno zoper osebo, ki je v času dejanj belgijski državljan ali ki ji je v Belgiji priznan status begunca in ima tam običajno prebivališče v smislu [Konvencije o statusu beguncev, podpisane v Ženevi 28. julija 1951] [Recueil des traités des Nations unies, zvezek 189, str. 150, št. 2545 (1954), ki je začela veljati 22. aprila 1954 in je bila dopolnjena s Protokolom o statusu beguncev, sklenjenim 31. januarja 1967 v New Yorku, ki je začel veljati 4. oktobra 1967], ali osebo, ki vsaj tri leta dejansko, običajno in zakonito prebiva v Belgiji.
Pregon, vključno s preiskavo, se lahko začne le na predlog zveznega tožilca, ki presoja morebitne prijave.
Zvezni tožilec, pri katerem je bila vložena prijava na podlagi prejšnjih odstavkov, od preiskovalnega sodnika zahteva, da preuči to prijavo, razen če:
1.
je prijava očitno neutemeljena; ali
2.
dejstva, navedena v prijavi, ne ustrezajo opredelitvi kaznivih dejanj iz knjige II, naslov Ia, kazenskega zakonika; ali
3.
dopusten kazenski pregon ne more biti posledica te prijave; ali
[…]
če zvezni tožilec meni, da je izpolnjen eden ali več pogojev iz odstavka 3, točke 1, 2 in 3, pred predobravnavnim senatom cour d’appel de Bruxelles (višje sodišče v Bruslju) vloži zahtevo, naj se glede na primer ugotovi, da ni treba nadaljevati pregona ali da kazenski pregon ni dopusten. Samo zvezni tožilec poda izjavo.
[…]“
Spor o glavni stvari in vprašanji za predhodno odločanje
8
Osebi FP in LD (v nadaljevanju: ovaditeljici) sta 2. decembra 2021 pri zveznem tožilstvu vložili prijavo zoper več voditeljev Kraljevine Saudove Arabije zaradi hudodelstev zoper človeštvo, določenih v belgijskem kazenskem zakoniku, ki naj bi bila storjena proti njuni sestri, SX, savdski državljanki in aktivistki za pravice žensk. Ovaditeljici sta tako prijavili represijo, ki jo savdski režim ne izvaja le proti njuni sestri, ampak tudi proti številnim drugim osebam, ki naj bi bile žrtve samovoljnih in nezakonitih aretacij in pridržanj, mučenja, nečloveškega ravnanja, prisilnih izginotij in umorov.
9
Iz predložitvene odločbe je razvidno, da ovaditeljici trdita, da nista le posredni žrtvi, ampak tudi neposredni žrtvi hudih kršitev mednarodnega humanitarnega prava, ki naj bi bile storjene zoper njuno sestro. Kot osebi, ki sta blizu osebi, na katero se nanašajo take kršitve, naj bi namreč lahko utrpeli duševno ali čustveno škodo zaradi psihološkega učinka in zaradi travme, ki so jo povzročile te kršitve, ter ekonomsko izgubo, zlasti v primeru nezmožnosti za delo, ki je posledica take travme.
10
Ovaditeljici zato trdita, da sta „žrtvi“ v smislu člena 2(1)(a)(i) Direktive 2012/29, in zatrjujeta, da je ta pojem vključen v pojem „oseba, zoper katero je bila storjena huda kršitev mednarodnega humanitarnega prava“, kakor izhaja iz člena 10, prvi odstavek, točka 1.a, TPCPP. Poleg tega, ker so se prijavljena dejanja zgodila med letom 2018 in letom 2021, to je po tem, ko sta imeli ovaditeljici v Belgiji prijavljeno prebivališče, naj bi izpolnjevali tudi merila iz zadnjenavedene določbe za to, da bi v Belgiji sprožili pregon zoper osebo, ki ni domači državljan, za dejanja, storjena zunaj nacionalnega ozemlja.
11
Zvezni tožilec, pri katerem je bila vložena prijava, navedena v točki 8 te sodbe, je chambre des mises en accusation de la cour d’appel de Bruxelles (predobravnavni senat višjega sodišča v Bruslju, Belgija), ki je predložitveno sodišče, predlagal, naj belgijska sodišča razglasi za nepristojna, kazenski pregon pa v skladu s členom 10, četrti odstavek, TPCPP za nedopusten. Po njegovem mnenju pogoji iz prvega odstavka, točka 1.a, tega člena niso izpolnjeni v zvezi s kaznivimi dejanji, storjenimi v Saudovi Arabiji zoper sestro ovaditeljic. Zvezni tožilec je tako zavrnil, da se jima prizna status „oseb, zoper katere je bila storjena huda kršitev mednarodnega humanitarnega prava“ na podlagi člena 10, prvi odstavek, točka 1.a, TPCPP.
12
Predložitveno sodišče pojasnjuje, da je v skladu s členom 10, prvi odstavek, točka 1.a, TPCPP pasivna osebna pristojnost belgijskih sodišč za kazniva dejanja, ki jih zunaj nacionalnega ozemlja stori oseba, ki ni domači državljan, priznana, če, prvič, prijavljena dejanja pomenijo hudo kršitev mednarodnega humanitarnega prava in, drugič, je bila ta kršitev storjena zoper osebo z belgijskim državljanstvom, ki ima v Belgiji status begunca ali v tej državi članici prebiva vsaj tri leta.
13
To sodišče ugotavlja, da je bila SX, sestra ovaditeljic, žrtev kaznivih dejanj, ki bi lahko prima facie pomenila hudo kršitev mednarodnega humanitarnega prava, da pa v času dejanskega stanja ni imela belgijskega državljanstva, v Belgiji ni imela statusa begunca in ni prebivala na ozemlju te države članice. V teh okoliščinah bi bilo treba ekstrateritorialno pristojnost belgijskih sodišč izključiti na podlagi člena 10, prvi odstavek, točka 1.a, TPCPP.
14
Navedeno sodišče poudarja, da se ta člen 10, prvi odstavek, točka 1.a, za utemeljitev ekstrateritorialne pristojnosti belgijskih sodišč ne nanaša na pojem neposredne ali posredne „žrtve“, temveč na pojem „oseba, zoper katero je bila storjena huda kršitev mednarodnega humanitarnega prava“ in ki je „v času dejanj belgijski državljan ali ji je v Belgiji priznan status begunca in ima tam običajno prebivališče“. Pojasnjuje, da zadnjenavedeni pojem zahteva strogo navezno okoliščino z Belgijo, da bi se preprečilo, da bi osebe, ki se nastanijo na nacionalnem ozemlju, vlagale prijave zgolj zato, da bi pri sodiščih tega ozemlja začele postopke zaradi kaznivih dejanj, katerih žrtve naj bi bile zunaj tega ozemlja.
15
V delu, v katerem sta ovaditeljici trdili, prvič, da ju je treba opredeliti kot „žrtvi“ v smislu člena 2(1)(a) Direktive 2012/29, in drugič, da je treba ta pojem razumeti tako, da je vključen v pojem „oseba, zoper katero je bila storjena huda kršitev mednarodnega humanitarnega prava“, kakor izhaja iz člena 10, prvi odstavek, točka 1.a, TPCPP, predložitveno sodišče meni, da je razlaga tega člena 2(1)(a) nujna za določitev obsega zadnjenavedenega pojma in zato za odločitev, ali so v obravnavanem primeru izpolnjeni pogoji za začetek kazenskega pregona v Belgiji.
16
Vendar to sodišče poudarja, da je Cour de cassation (kasacijsko sodišče, Belgija) v sodbi z dne 17. decembra 2003 razsodilo, da ne obstaja nobeno pravilo mednarodnega prava, ki bi Kraljevini Belgiji nalagalo izvajanje splošne pristojnosti na področju hudodelstev zoper človeštvo, in poleg tega ugotavlja, da tako člen 5 Konvencije proti mučenju in drugim krutim, nečloveškim ali poniževalnim kaznim ali ravnanju z dne 10. decembra 1984 (Recueil des traités des Nations unies, zv. 1465, str. 85, št. 24841 (1987)) kot člen 9 Mednarodne konvencije o varstvu vseh oseb pred prisilnim izginotjem z dne 20. decembra 2006 (Recueil des traités des Nations unies, zv. 2716, str. 3, št. 48088 (2010)) določata možnost držav pogodbenic, da vzpostavijo svojo pasivno sodno pristojnost le takrat, „kadar meni[jo], da je to primerno“.
17
V teh okoliščinah je cour d’appel de Bruxelles (višje sodišče v Bruslju) prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ti vprašanji:
„1.
Ali je treba člen 2[(1)(a)(i)] Direktive [2012/29] razlagati tako, da so v pojem ‚žrtve‘ in v dostop do pravic, ki jih določa [ta d]irektiva, vključeni ožji družinski člani osebe, ki naj bi bila v okviru hude kršitve mednarodnega humanitarnega prava predmet prisilnega izginotja ali dejanj mučenja, ob upoštevanju Mednarodne konvencije o varstvu vseh ljudi pred prisilnim izginotjem [z dne 20. decembra 2006] in Konvencije Združenih narodov proti mučenju [z dne 10. decembra 1984]?
2.
Ali je treba člen 2[(1)(a)(i)] [D]irektive [2012/29] razlagati tako, da so v pojem ‚žrtve‘ in v dostop do pravic, ki jih določa [ta D]irektiva, vključeni družinski člani, ki naj bi utrpeli duševno ali čustveno škodo ali ekonomsko izgubo, ki naj bi jo neposredno povzročila huda kršitev mednarodnega humanitarnega prava, ki je pretežno zadevala ožjega družinskega člana?“
Postopek pred Sodiščem
18
Sodišče je z zahtevo za informacije z dne 29. maja 2024 predložitveno sodišče pozvalo, naj pojasni razloge, zaradi katerih meni, da obstaja povezava med sporom o glavni stvari v zvezi z ekstrateritorialno pristojnostjo, določeno v belgijskem pravu za hudodelstva zoper človečnost, in določbami Direktive 2012/29.
19
Predložitveno sodišče je z dopisom, ki je v sodno tajništvo Sodišča prispel 11. julija 2024, Sodišče obvestilo, da je določilo obravnavo za 12. november 2024, da bi vprašanje, ki ga je tako postavilo Sodišče, predložilo v kontradiktorno razpravo med strankama iz postopka v glavni stvari, pri čemer je pojasnilo, da bo na to zahtevo za informacije lahko odgovorilo šele po tej obravnavi.
20
Predsednik Sodišča je 12. julija 2024 po opredelitvi generalne pravobranilke in sodnika poročevalca odločil, da prekine postopek do prejema odgovora predložitvenega sodišča na navedeno zahtevo za informacije.
21
Predložitveno sodišče je 29. januarja 2025 v odgovor na isto zahtevo za informacije Sodišču poslalo pisna stališča, ki so mu jih predložili ovaditeljici in zvezni tožilec.
22
Predsednik Sodišča je 5. februarja 2025 po opredelitvi generalne pravobranilke in sodnika poročevalca odločil, da se v spis vložijo dokumenti, ki jih je predložilo predložitveno sodišče, da so o njih skupaj z zahtevo za informacije uradno obveščene stranke iz postopka v glavni stvari in zadevne osebe ter da se postopek nadaljuje.
Dopustnost predloga za sprejetje predhodne odločbe
23
Zvezni tožilec trdi, da predlog za sprejetje predhodne odločbe ni dopusten. Komisija prav tako dvomi o dopustnosti tega predloga.
24
Po mnenju zveznega tožilca nobena določba Direktive 2012/29 ne ureja pogojev za dopustnost kazenskega pregona pred nacionalnimi sodišči zaradi kaznivih dejanj, storjenih zunaj nacionalnega ozemlja, tako da naj se člen 2(1)(a)(i) te direktive, ki je predmet vprašanj za predhodno odločanje, v okviru spora o glavni stvari ne bi uporabljal. V teh okoliščinah naj vprašanje, ali je treba to določbo razlagati tako, da je mogoče ožjega družinskega člana žrtve hude kršitve mednarodnega humanitarnega prava tudi opredeliti kot „žrtev“ in da zato lahko uživa pravice, opredeljene z navedeno direktivo, ne bi bilo upoštevno za rešitev tega spora.
25
Komisija navaja, da Direktiva 2012/29 ne vsebuje nobene določbe o določitvi pristojnosti sodišč držav članic v kazenskih zadevah in da se uporablja le za kazenske postopke, za katere je bila taka pristojnost že ugotovljena. Na splošno naj pravo Unije ne bi vsebovalo nobenega pravila, upoštevnega za razlago določbe nacionalnega prava, ki ureja izvajanje ekstrateritorialne sodne pristojnosti v kazenskih zadevah, kot je ta, ki je predmet spora o glavni stvari.
26
Poleg tega Komisija svoje dvome o dopustnosti predloga za sprejetje predhodne odločbe utemeljuje s tem, da se predložitveno sodišče v odgovor na zahtevo za informacije, navedeno v točki 18 te sodbe, ni izrecno izreklo o razlogih, zaradi katerih meni, da obstaja povezava med sporom o glavni stvari in določbami te direktive, ampak je zgolj posredovalo pisna stališča ovaditeljic in zveznega tožilca v zvezi s tem.
27
V skladu z ustaljeno sodno prakso za vprašanja v zvezi z razlago prava Unije, ki jih nacionalna sodišča zastavijo v pravnem in dejanskem okviru, za katerega opredelitev so odgovorna sama in katerega pravilnosti Sodišče ne preverja, velja domneva upoštevnosti. Sodišče lahko zavrne odločanje o predlogu nacionalnega sodišča samo, če je očitno, da zahtevana razlaga prava Unije nima nobene zveze z dejanskim stanjem ali predmetom spora o glavni stvari, če je problem hipotetičen ali če Sodišče nima na voljo dejanskih in pravnih elementov, ki so potrebni, da bi lahko na zastavljena vprašanja dalo koristne odgovore (sodba z dne 1. avgusta 2025, Alace in Canpelli, C‑758/24 in C‑759/24, EU:C:2025:591, točka 38 in navedena sodna praksa).
28
V obravnavanem primeru se predložitveno sodišče v bistvu sprašuje, ali je treba pojem „oseba, zoper katero je bila storjena huda kršitev mednarodnega humanitarnega prava“, kakor izhaja iz člena 10, prvi odstavek, točka 1.a, TPCPP, razumeti, kot da vključuje pojem „žrtev“, opredeljen v členu 2(1)(a) Direktive 2012/29, za katerega razlago je zaprosilo, da bi odločilo, ali so pogoji za uvedbo kazenskega pregona v Belgiji izpolnjeni. Če bi Sodišče razsodilo, da se ta direktiva uporablja za spor o glavni stvari, bi razlaga tega pojma „žrtev“ vplivala na rešitev tega spora.
29
Ker ni očitno, da razlaga Direktive 2012/29 nima nobene zveze z dejanskim stanjem ali predmetom spora o glavni stvari, se ugovor neuporabe te direktive ne nanaša na dopustnost predloga za sprejetje predhodne odločbe, ampak na vsebino postavljenih vprašanj (glej v tem smislu sodbi z dne 4. oktobra 2024, Bezirkshauptmannschaft Landeck (Poskus dostopa do osebnih podatkov, shranjenih v mobilnem telefonu), C‑548/21, EU:C:2024:830, točka 67, in z dne 17. oktobra 2024, FA.RO. di YK & C., C‑16/23, EU:C:2024:886, točka 48).
Vprašanji za predhodno odločanje
30
Predložitveno sodišče z vprašanjema, ki ju je treba obravnavati skupaj, v bistvu sprašuje, ali je treba člen 2(1)(a)(i) Direktive 2012/29 razlagati tako, da pojem „žrtev“ iz te določbe vključuje ožje družinske člane osebe, ki je utrpela hudo kršitev mednarodnega humanitarnega prava, ali vsaj tiste od njih, ki so utrpeli bodisi duševno ali čustveno škodo bodisi ekonomsko izgubo, ki jo je neposredno povzročila ta kršitev.
31
Kot je bilo navedeno v točki 28 te sodbe, je to sodišče v okviru spora, o katerem odloča, zaprošeno za razlago določbe nacionalnega prava, in sicer člena 10, prvi odstavek, točka 1.a, TPCPP, ki določa pristojnost nacionalnih sodišč za odločanje o hudih kršitvah mednarodnega humanitarnega prava, storjenih zunaj nacionalnega ozemlja zoper osebo, ki ima belgijsko državljanstvo in ima v Belgiji status begunca ali v tej državi članici prebiva vsaj tri leta. Navedeno sodišče želi zato v bistvu izvedeti, ali je treba to določbo razlagati v skladu s členom 2(1)(a)(i) Direktive 2012/29.
32
V tem okviru je treba najprej preučiti, ali se Direktiva 2012/29 uporablja v okviru spora, ki se nanaša na pristojnost kazenskih sodišč države članice za odločanje o dejanjih, storjenih zunaj njenega ozemlja, kar bi lahko vplivalo na obseg določb nacionalnega prava, ki določajo tako pristojnost.
33
Opozoriti je treba, da je bila ta direktiva sprejeta na podlagi člena 82(2) PDEU. Kot je razvidno iz uvodne izjave 3 navedene direktive, ta določba Pogodbe DEU zakonodajalca Unije pooblašča, da določi minimalna pravila, ki se uporabljajo v državah članicah za lažje vzajemno priznavanje sodb in sodnih odločb ter policijsko in pravosodno sodelovanje v kazenskih zadevah s čezmejnimi posledicami, zlasti glede pravic žrtev kaznivih dejanj, pa tudi pravic oseb v kazenskem postopku, in vzajemno dopustnost dokazov med državami članicami, kot je določeno v tem členu 82(2), od (a) do (c).
34
V zvezi s tem je treba navesti, da Direktiva 2012/29 v skladu s svojim naslovom določa minimalne standarde na področju pravic, podpore in zaščite žrtev kaznivih dejanj. V uvodni izjavi 4 te direktive je pojasnjeno, da je cilj navedene direktive pregledati načela iz Okvirnega sklepa 2001/220 in jih dopolniti ter doseči znaten napredek na področju ravni zaščite žrtev po vsej Uniji, zlasti v okviru kazenskih postopkov.
35
V skladu s členom 1(1), prvi pododstavek, Direktive 2012/29 je namen te direktive zagotoviti, da se žrtvam kaznivih dejanj zagotovijo ustrezne informacije, podpora in zaščita ter sodelovanje v kazenskem postopku.
36
Za uporabo te direktive je pojem „žrtev“ v členu 2(1)(a)(i) navedene direktive opredeljen tako, da pomeni fizično osebo, ki je utrpela škodo, vključno s fizično, duševno ali čustveno škodo ali ekonomsko izgubo, ki jo je neposredno povzročilo kaznivo dejanje. Ta pojem v skladu s členom 2(1)(a)(ii) navedene direktive vključuje tudi družinske člane osebe, katere smrt je neposredno povzročena s kaznivim dejanjem, in ki so utrpeli škodo zaradi smrti te osebe. Poleg tega člen 2(1)(b) iste direktive „družinske člane“ opredeljuje kot zakonca, osebo, ki z žrtvijo živi v stalnem intimnem razmerju v skupnem gospodinjstvu na trdni in trajni podlagi, sorodnike v ravni vrsti, sorojence ter osebe, ki jih žrtev vzdržuje.
37
Direktiva 2012/29 v bistvu določa vrsto pravic, ki jih morajo imeti te žrtve v okviru nacionalnih kazenskih postopkov. Prvič, na področju obveščanja in podpore ta direktiva med drugim določa pravico razumeti in biti razumljen, pravico do informacij od prvega stika s pristojnim organom in informacij o zadevi. Drugič, na področju sodelovanja v kazenskem postopku navedena direktiva med drugim določa pravico do izjave in pravico do pravne pomoči. Tretjič, na področju zaščite žrtev, vključno s tistimi s posebnimi potrebami in otroki, ista direktiva zagotavlja pravico do izogibanja stiku med žrtvijo in storilcem kaznivega dejanja ter pravico do varstva zasebnosti.
38
Samo uvodna izjava 13 Direktive 2012/29 napotuje na „žrtve kaznivih dejanj, storjenih na ozemlju drugih držav“, pri čemer je pojasnjeno, da je posledica te direktive uporaba obveznosti, določenih v navedeni direktivi, le v okviru kazenskih postopkov, ki potekajo v Uniji. Podelitev pravic tem žrtvam torej predpostavlja, da so države članice izvajale svojo pristojnost za uvedbo kazenskega pregona. Kot sta v pisnih stališčih pravilno navedla zvezni tožilec in Komisija, se navedena direktiva uporablja le za kazenske postopke, za katere je bila taka pristojnost predhodno ugotovljena.
39
To ugotovitev potrjuje uvodna izjava 50 iste direktive, iz katere je razvidno, da ta direktiva ne vpliva na pristojnost držav članic, da začnejo kazenski pregon, ali na uporabo kolizijskih pravil o izvajanju pristojnosti v kazenskih postopkih, kot so opredeljena v Okvirnem sklepu 2009/948.
40
Glede na vse zgoraj navedene razloge je treba Direktivo 2012/29 razlagati tako, da se ne uporablja v okviru spora, ki se nanaša na pristojnost kazenskih sodišč države članice za odločanje o dejanjih, storjenih zunaj njenega ozemlja, in ne more vplivati na obseg določb nacionalnega prava, ki določajo tako pristojnost.
Stroški
41
Ker je ta postopek za stranke v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči o stroških. Stroški za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.
Iz teh razlogov je Sodišče (tretji senat) razsodilo:
Direktivo 2012/29/EU Evropskega parlamenta in Sveta z dne 25. oktobra 2012 o določitvi minimalnih standardov na področju pravic, podpore in zaščite žrtev kaznivih dejanj ter o nadomestitvi Okvirnega sklepa Sveta 2001/220/PNZ
je treba razlagati tako, da
se ne uporablja v okviru spora, ki se nanaša na pristojnost kazenskih sodišč države članice za odločanje o dejanjih, storjenih zunaj njenega ozemlja, in ne more vplivati na obseg določb nacionalnega prava, ki določajo tako pristojnost.
Podpisi
(
*1
)	Jezik postopka: francoščina.
(
i
)	Ime te zadeve je izmišljeno. Ne ustreza resničnemu imenu nobene od strank v postopku.