62022TO0628
SKLEP SPLOŠNEGA SODIŠČA (šesti senat)
z dne 21. junija 2023 (
*1
)
„Ničnostna tožba – Okolje – Delegirana uredba (EU) 2022/1214 – Taksonomska razvrstitev – Gospodarske dejavnosti v sektorjih zemeljskega plina in jedrske energije – Vključitev v trajnostne gospodarske dejavnosti – Član Parlamenta – Neobstoj neposrednega nanašanja – Nedopustnost“
V zadevi T‑628/22,
René Repasi, stanujoč v Karlsruheju (Nemčija), ki ga zastopajo H.‑G. Kamann, D. Fouquet, odvetnika, F. Kainer in M. Nettesheim, profesorja,
tožeča stranka,
proti
Evropski komisiji, ki jo zastopajo F. Erlbacher, A. Nijenhuis in G. von Rintelen, agenti,
tožena stranka,
SPLOŠNO SODIŠČE (šesti senat),
v sestavi M. J. Costeira, predsednica, P. Zilgalvis (poročevalec), sodnik, in E. Tichy‑Fisslberger, sodnica,
sodni tajnik: V. Di Bucci,
sprejema naslednji
Sklep
1
Tožeča stranka, René Repasi, s tožbo na podlagi člena 263 PDEU predlaga razglasitev ničnosti Delegirane uredbe Komisije (EU) 2022/1214 z dne 9. marca 2022 o spremembi Delegirane uredbe (EU) 2021/2139 glede gospodarskih dejavnosti v nekaterih energetskih sektorjih in Delegirane uredbe (EU) 2021/2178 glede posebnih javnih razkritij za te gospodarske dejavnosti (UL 2022, L 188, str. 1; v nadaljevanju: izpodbijana uredba).
Dejansko stanje
2
Evropski parlament in Svet Evropske unije sta 18. junija 2020 sprejela Uredbo (EU) 2020/852 o vzpostavitvi okvira za spodbujanje trajnostnih naložb ter spremembi Uredbe (EU) 2019/2088 (UL 2020, L 198, str. 13), ki določa merila za ugotavljanje, ali se gospodarska dejavnost šteje kot okoljsko trajnostna pri določitvi stopnje okoljske trajnostnosti naložbe.
3
V členu 3 Uredbe 2020/853 so opredeljena merila za okoljsko trajnostne gospodarske dejavnosti glede na šest okoljskih ciljev, opredeljenih v členu 9 te uredbe.
4
Člen 4 Uredbe (EU) 2020/852 določa, da države članice in Evropska unija merila iz člena 3 navedene uredbe uporabijo za določanje, ali se gospodarska dejavnost šteje kot okoljsko trajnostna za namene kakršnega koli ukrepa, ki določa zahteve za udeležence na finančnem trgu ali izdajatelje v zvezi s finančnimi produkti ali podjetniškimi obveznicami, ki so na voljo kot „okoljsko trajnostni“.
5
V skladu s členom 9 Uredbe 2020/852 so okoljski cilji blažitev podnebnih sprememb, prilagajanje podnebnim spremembam, trajnostna raba ter varstvo vodnih in morskih virov, prehod na krožno gospodarstvo, preprečevanje in nadzorovanje onesnaževanja ter varstvo in ohranjanje biotske raznovrstnosti in ekosistemov.
6
Poleg tega je v uvodni izjavi 41 Uredbe 2020/852 navedeno:
„Prehod poleg uporabe podnebno nevtralne energije ter več naložb v že nizkoogljične gospodarske dejavnosti in sektorje zahteva znatno zmanjšanje emisij toplogrednih plinov v drugih gospodarskih dejavnostih in sektorjih, za katere ni tehnološko in ekonomsko izvedljivih nizkoogljičnih alternativ. Za te prehodne gospodarske dejavnosti bi bilo treba šteti, da znatno prispevajo k blažitvi podnebnih sprememb, če so njihove emisije toplogrednih plinov znatno nižje od povprečja v sektorju ali industriji, ne ovirajo razvoja in uporabe nizkoogljičnih alternativ ter povzročajo odvisnosti v sredstvih, ki ni združljiva s ciljem podnebne nevtralnosti, ob upoštevanju ekonomske življenjske dobe teh sredstev. S tehničnimi merili za pregled za te dejavnosti bi bilo treba zagotoviti, da imajo take prehodne gospodarske dejavnosti verodostojno usmeritev do podnebne nevtralnosti, in bi jih bilo treba ustrezno prilagoditi v rednih časovnih presledkih.“
7
Glede teh prehodnih gospodarskih dejavnosti člen 10(3) Uredbe 2020/852 določa, da Evropska komisija sprejme delegirani akt v skladu s členom 23 te uredbe za, prvič, določitev tehničnih meril za pregled za določitev pogojev, pod katerimi se šteje, da določena gospodarska dejavnost bistveno prispeva k blažitvi podnebnih sprememb, in drugič, določitev tehničnih meril za pregled za vsak zadevni okoljski cilj, da se ugotovi, ali gospodarska dejavnost, za katero so bila določena tehnična merila za pregled, bistveno škoduje enemu ali več od teh ciljev.
8
Komisija je 4. junija 2021 sprejela Delegirano uredbo (EU) 2021/2139 o dopolnitvi Uredbe (EU) 2020/852 z določitvijo tehničnih meril za pregled za določitev pogojev, pod katerimi se šteje, da gospodarska dejavnost bistveno prispeva k blažitvi podnebnih sprememb ali prilagajanju podnebnim spremembam, ter za ugotavljanje, ali ta gospodarska dejavnost ne škoduje bistveno kateremu od drugih okoljskih ciljev (UL 2021, L 442, str. 1).
9
Uredba 2021/2139 določa tehnična merila za pregled, ki zajemajo več sektorjev in gospodarskih dejavnosti, ki lahko prispevajo k blažitvi podnebnih sprememb in prilagajanju podnebnim spremembam. Za vsako od teh dejavnosti določa kvantitativna ali kvalitativna tehnična merila za pregled, na podlagi katerih je mogoče ugotoviti, ali razvrščena dejavnost bistveno prispeva k blažitvi podnebnih sprememb in prilagajanju podnebnim spremembam ter ali ne škoduje bistveno kateremu od drugih okoljskih ciljev, ki jih določa Uredba 2020/852.
10
Komisija je 9. marca 2022 sprejela izpodbijano uredbo, katere cilj je zlasti določiti tehnična merila za pregled za vključitev nekaterih dejavnosti v sektorjih jedrske energije in zemeljskega plina med prehodne dejavnosti v smislu člena 10(2) Uredbe 2020/852.
11
Tožeča stranka je poslanec v Evropskem parlamentu.
Predlogi strank
12
Tožeča stranka Splošnemu sodišču v bistvu predlaga, naj:
–
izpodbijano uredbo razglasi za nično;
–
Komisiji naloži plačilo stroškov.
13
Komisija Splošnemu sodišču predlaga, naj:
–
tožbo razglasi za nedopustno;
–
tožeči stranki naloži plačilo stroškov.
14
Tožeča stranka v svojih stališčih glede ugovora nedopustnosti predlaga, naj se ugovor nedopustnosti zavrne.
Pravo
15
Splošno sodišče lahko v skladu s členom 130(1) Poslovnika Splošnega sodišča, če tožena stranka to predlaga, odloči o nedopustnosti, ne da bi odločalo o zadevi po vsebini. V skladu s členom 130(6) navedenega poslovnika lahko začne ustni del postopka v zvezi s predlogi.
16
Splošno sodišče šteje, da je v obravnavani zadevi na podlagi listin v spisu dejansko stanje dovolj razjasnjeno, zato je odločilo, da ni treba začeti ustnega dela postopka.
17
Komisija trdi, da se izpodbijana uredba ne nanaša neposredno na tožečo stranko.
18
Komisija v bistvu trdi, da bi bilo priznanje pravice do vložitve tožbe tožeči stranki v nasprotju z institucionalnim ravnovesjem, z demokratičnim načelom odločanja z večino in z izključitvijo actio popularis.
19
Komisija dodaja, da se v podporo priznanju pravice do vložitve tožbe tožeči stranki, da bi uveljavljala kršitev posebnih pravic Parlamenta, ni mogoče sklicevati na načelo pravice do učinkovitega sodnega varstva in spoštovanje skupnih ustavnih tradicij držav članic.
20
Tožeča stranka v bistvu zatrjuje, da ji pravni položaj člana Parlamenta v skladu s pravom Unije in načelom predstavniške demokracije podeljuje pravici do glasovanja in pobude, pravico do sodelovanja v rednem zakonodajnem postopku, procesne pravice do spoštovanja določb na področju pristojnosti in postopka ter pravico do obrambe demokratičnih pristojnosti Parlamenta.
21
Tožeča stranka poudarja, da bi se s priznanjem njenega procesnega upravičenja kot poslanca v nasprotju s trditvijo Komisije zavarovalo institucionalno ravnotežje, saj bi bila zagotovljena pravica do vložitve tožbe, da se preveri, ali izbira postopka za sprejetje akta ni v nasprotju s pravicami poslancev, ne da bi se pri tem dopustila actio popularis.
22
Tožeča stranka tako v bistvu trdi, da je Komisija s sprejetjem izpodbijane uredbe prekoračila pooblastilo za sprejemanje delegiranih aktov, ki ji je bilo podeljeno s členom 290 PDEU, tako da je izpodbijana uredba posegla v zakonodajno pristojnost Parlamenta in s tem v pravice tožeče stranke kot člana Parlamenta. Na podlagi tega sklepa, da je treba šteti, da se izpodbijana uredba nanjo neposredno in posamično nanaša.
23
V zvezi s tem je treba opozoriti, da je dopustnost tožbe, ki jo fizična ali pravna oseba vloži zoper akt, ki ni naslovljen nanjo, v skladu s členom 263, četrti odstavek, PDEU pogojena s tem, da se ji prizna procesno upravičenje, ki velja v dveh primerih. Prvič, tako tožbo je mogoče vložiti, če se ta akt neposredno in posamično nanaša nanjo. Drugič, taka oseba lahko vloži tožbo zoper predpis, ki ne potrebuje izvedbenih ukrepov, če se neposredno nanaša nanjo (sodbi z dne 19. decembra 2013, Telefónica/Komisija, C‑274/12 P, EU:C:2013:852, točka 19, in z dne 13. marca 2018, Industrias Químicas del Vallés/Komisija, C‑244/16 P, EU:C:2018:177, točka 39).
24
S pogojem, da se mora akt, ki je predmet tožbe, na fizično ali pravno osebo neposredno nanašati, kakor je določen v členu 263, četrti odstavek, PDEU, se zahteva, da sta kumulativno izpolnjeni dve merili, in sicer, da ima, na eni strani, izpodbijani ukrep neposredne učinke na pravni položaj posameznika in da, na drugi strani, naslovnikom tega ukrepa, ki jim je naložena njegova izvedba, ne dopušča nobene diskrecijske pravice, saj je ta izvedba samodejna in temelji izključno na ureditvi Unije brez uporabe drugih vmesnih pravil (glej v tem smislu sodbi z dne 5. maja 1998, Glencore Grain/Komisija, C‑404/96 P, EU:C:1998:196, točka 41, in z dne 6. novembra 2018, Scuola Elementare Maria Montessori/Komisija, Komisija/Scuola Elementare Maria Montessori in Komisija/Ferracci, od C‑622/16 P do C‑624/16 P, EU:C:2018:873, točka 42).
25
Opozoriti je treba tudi, da v skladu s členom 289 PDEU redni zakonodajni postopek pomeni, da Parlament in Svet skupaj sprejemata uredbe, direktive ali sklepe na podlagi predloga Komisije (glej sodbo z dne 14. aprila 2015, Svet/Komisija, C‑409/13, EU:C:2015:217, točka 69).
26
Poleg tega iz člena 290(1) PDEU izhaja, da se lahko v zakonodajnem aktu na Komisijo prenese pooblastilo za sprejemanje nezakonodajnih aktov, ki se splošno uporabljajo in dopolnjujejo ali spreminjajo nekatere nebistvene elemente zakonodajnega akta. V skladu z drugim pododstavkom te določbe morajo biti v zakonodajnih aktih, s katerimi je tako pooblastilo podeljeno, izrecno opredeljeni cilji, vsebina, področje uporabe in trajanje pooblastila. Ta zahteva pomeni, da se prenos delegiranega pooblastila nanaša na sprejetje pravil, ki so zajeta z uredbenim okvirom, kakor ga opredeljuje temeljni zakonodajni akt (sodba z dne 17. marca 2016, Parlament/Komisija, C‑286/14, EU:C:2016:183, točka 30).
27
Namen možnosti delegiranja pooblastil, ki jo določa člen 290 PDEU, je zakonodajalcu omogočiti, da se osredotoči na bistvene elemente zakonodaje in na tiste nebistvene elemente, za katere meni, da jih je primerno zakonsko urediti, pri čemer pa Komisiji poverja nalogo „dopolnjevanja“ nekaterih nebistvenih elementov sprejetega zakonodajnega akta oziroma „spreminjanja“ takih elementov v okviru delegiranega ji pooblastila (sodba z dne 17. marca 2016, Parlament/Komisija, C‑286/14, EU:C:2016:183, točka 54).
28
Iz tega izhaja, da morajo biti bistvene določbe na zadevnem področju sprejete v temeljni ureditvi in ne morejo biti predmet prenosa pristojnosti (glej v tem smislu sodbi z dne 5. septembra 2012, Parlament/Svet, C‑355/10, EU:C:2012:516, točka 64, in z dne 10. septembra 2015, Parlament/Svet, C‑363/14, EU:C:2015:579, točka 46).
29
Poleg tega mora biti preneseno pooblastilo vsekakor v skladu z bistvenimi elementi akta o prenosu pooblastila in mora spadati v regulativni okvir, kakor je opredeljen s temeljim zakonodajnim aktom (sodba z dne 11. maja 2017, Dyson/Komisija, C‑44/16 P, EU:C:2017:357, točka 53).
30
V zvezi s tem je treba spomniti, da iz sodne prakse res izhaja, da je akt Parlamenta, ki vpliva na razmere za opravljanje parlamentarnih nalog poslancev, akt, ki neposredno vpliva na njihov pravni položaj (glej v tem smislu sodbi z dne 29. junija 2004, Front National/Parlament, C‑486/01 P, EU:C:2004:394, točka 35, in z dne 2. oktobra 2001, Martinez in drugi/Parlament, T‑222/99, T‑327/99 in T‑329/99, EU:T:2001:242, točke od 60 do 65).
31
Vendar se ta sodna praksa nanaša na ukrepe za notranjo organizacijo Parlamenta, ki neposredno vplivajo na njegove člane, in je ni mogoče prenesti na obravnavani primer, v katerem bi lahko domnevna kršitev zakonodajne pristojnosti Parlamenta le posredno vplivala na pravice, na katere se tožeča stranka sklicuje kot član Parlamenta.
32
Tudi če bi Komisija s sprejetjem izpodbijane uredbe prekoračila pooblastilo za sprejemanje delegiranih aktov, ki ji je bilo podeljeno na podlagi člena 290 PDEU, bi taka kršitev zakonodajne pristojnosti Parlamenta le posredno vplivala na pravice tožeče stranke, navedene v točki 20 zgoraj. Vse pravice tožeče stranke, povezane z izvajanjem zakonodajne pristojnosti Parlamenta, se namreč izvajajo le v okviru notranjih postopkov Parlamenta.
33
V nasprotju s trditvami tožeče stranke torej ni mogoče trditi, da kršitev pristojnosti Parlamenta neposredno vpliva na pravni položaj njegovih članov v smislu sodne prakse, navedene v točki 24 zgoraj.
34
Zato ni mogoče šteti, da je sprejetje izpodbijane uredbe neposredno vplivalo na pravico do sodelovanja v rednem zakonodajnem postopku, pravico do spoštovanja določb na področju pristojnosti in postopka, pravico do obrambe demokratičnih pristojnosti Parlamenta ter pravico do glasovanja, pobude in sodelovanja za vzpostavitev političnega vpliva, na katere se sklicuje tožeča stranka.
35
Načelo predstavniške demokracije in načelo pravne države, na kateri se sklicuje tožeča stranka, te ugotovitve ne moreta omajati. Kot namreč izhaja iz člena 263, drugi odstavek, PDEU, ima Parlament pravico do vložitve tožbe zoper akte prava Unije, tako da je spoštovanje teh načel zagotovljeno s sistemom pravnih sredstev, predvidenim v Pogodbah.
36
Iz istega razloga ni mogoče upoštevati razlage tožeče stranke, da bi se moralo za člane Parlamenta šteti, da se nanje neposredno nanašajo akti, ki vplivajo na pravila o pristojnosti, temeljne določbe zakonodajnega postopka ali akte, ki pomenijo zlorabo pooblastil.
37
Nazadnje, ker s trditvami tožeče stranke v zvezi z institucionalnim ravnovesjem ali pravico do pravnega varstva manjšine ni mogoče dokazati, da izpodbijana uredba neposredno vpliva na njen pravni položaj, jih je treba prav tako zavrniti.
38
Ker je treba trditev tožeče stranke razumeti tako, da Splošno sodišče poziva k priznanju posebne pravice članov Parlamenta do vložitve tožbe, ne glede na zahteve iz člena 263 PDEU, pri čemer naj bi bila ta pravica namenjena zaščiti demokratičnih pristojnosti Parlamenta in naj bi pomenila instrument ugovora na vsebino, zadostuje ugotovitev, da PDEU take tožbe ne določa in da Splošno sodišče ne more uvesti pravnih sredstev, ki jih Pogodbi ne določata (glej v tem smislu in po analogiji sodbo z dne 25. junija 2002, Unión de Pequeños Agricultores/Svet, C‑50/00 P, EU:C:2002:462, točka 45).
39
Tožba zato ni dopustna.
40
V teh okoliščinah ni več treba odločati o predlogu za intervencijo, ki ga je v skladu s členom 142(2) Poslovnika vložila Francoska republika.
Stroški
41
V skladu s členom 134(1) Poslovnika se plačilo stroškov na predlog naloži neuspeli stranki.
42
Tožeča stranka s predlogi ni uspela, zato se ji v skladu s predlogi Komisije naloži plačilo stroškov.
43
Francoska republika v skladu s členom 144(10) Poslovnika nosi svoje stroške.
Iz teh razlogov je
SPLOŠNO SODIŠČE (šesti senat)
sklenilo:
1.
Tožba se zavrže kot nedopustna.
2.
Postopek v zvezi s predlogom za intervencijo, ki ga je vložila Francoska republika, se ustavi.
3.
Tožeča stranka poleg lastnih stroškov nosi tudi stroške, ki jih je priglasila Evropska komisija.
4.
Francoska republika nosi svoje stroške.
V Luxembourgu, 21. junija 2023
Sodni tajnik
V. Di Bucci
Predsednica
M. J. Costeira
(
*1
)	Jezik postopka: nemščina.