62018CC0363
SKLEPNI PREDLOGI GENERALNEGA PRAVOBRANILCA
GERARDA HOGANA,
predstavljeni 13. junija 2019 (
1
)
Zadeva C‑363/18
Organisation juive européenne,
Vignoble Psagot Ltd
proti
Ministre de l’Économie et des Finances
(Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložil Conseil d'État (državni svet, Francija))
„Predhodno odločanje – Približevanje zakonodaj – Označevanje in predstavljanje živil – Uredba (EU) št. 1169/2011 – Obvezno navajanje porekla proizvodov – Opustitev, ki bi verjetno zavedla potrošnike – Izdelki z ozemelj, ki jih Izrael zaseda od leta 1967“
I. Uvod
1.
Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago Uredbe (EU) št. 1169/2011 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 25. oktobra 2011 o zagotavljanju informacij o živilih potrošnikom (
2
).
2.
Ta predlog je bil podan v okviru postopka med združenjem, znanim kot Organisation juive européenne (Evropsko judovsko združenje, v nadaljevanju: Organisation juive européenne), in vinogradniško družbo Psagot Ltd (v nadaljevanju: Psagot) na eni strani ter Ministre de l’économie et des Finances français (francoski minister za gospodarstvo in finance) na drugi v zvezi z obvestilom, s katerim je zadnjenavedeni predpisal, da je treba na živilih s poreklom z ozemelj, ki jih Izrael zaseda od leta 1967, in – če je to ustrezno – iz naselbin na teh ozemljih navesti zadevno ozemlje in dodatno navesti, da gre za „izraelsko naselbino“.
3.
Sodišče je s tem predlogom dobilo priložnost, da pojasni obseg obveznosti navajanja države porekla ali kraja izvora na živilih, kadar bi odsotnost takšnih informacij zavedla potrošnika.
II. Kratek opis zgodovinskega ozadja
4.
Izrael je po kratki vojaški kampanji junija 1967 zasedel nekatera ozemlja, ki so bila prej del treh drugih držav, to je Egipta, Sirije in Jordanije, ali pa so jih te tri države nadzorovale. V primeru Egipta je zadevno ozemlje obsegalo Sinajski polotok in Gazo. (Egipt je upravljal Gazo od leta 1948 do 1967, čeprav ni bila del Egipta kot takega). Golanska planota je bila del Sirije, Zahodni breg in vzhodni Jeruzalem pa je med letoma 1948 in 1967 upravljala Jordanija.
5.
Kar zadeva Sinaj, je bilo to ozemlje vrnjeno Egiptu kot del egiptovsko‑izraelskega mirovnega sporazuma iz leta 1979. Izrael se je leta 2005 umaknil iz Gaze, čeprav nadzoruje dostop do tega ozemlja po kopnem, zraku in morju. Gaza je trenutno pod dejanskim nadzorom organizacije, znane pod imenom Hamas.
6.
Golanska planota je z izjemo majhnega dela ozemlja, ki je bilo leta 1974 vrnjeno Siriji, in majhnega demilitariziranega območja ostala pod izraelsko okupacijo. Decembra 1981 je bila dejansko priključena Izraelu.
7.
Pod izraelsko okupacijo je ostal tudi vzhodni Jeruzalem. Položaj v zvezi z Zahodnim bregom je bolj zapleten. En del upravlja Palestinska nacionalna oblast, velika območja tega ozemlja pa si kljub temu lasti Izrael. Izrael je zgradil tudi obsežne naselbine za svoje državljane v vzhodnem Jeruzalemu, na Zahodnem bregu in na Golanski planoti. Takšne naselbine je prej gradil tudi na Sinajskem polotoku, vendar so bile odstranjene, ko je to ozemlje ponovno prešlo pod egiptovski nadzor. Nekaj naselbin je bilo tudi v Gazi, vendar so bile tudi te odstranjene, ko se je Izrael leta 2005 s tega ozemlja umaknil.
8.
To je zelo okviren povzetek zgodovinskega ozadja tega predloga za sprejetje predhodne odločbe. Predlog zadeva združljivost nekaterih zahtev po označevanju v zvezi s proizvodi s poreklom s teh zasedenih ozemelj s pravom Unije, katerih podrobnosti bom opisal v nadaljevanju. Sodišče bo moralo za razrešitev tega predloga vsaj do neke mere ugotoviti, ali je sedanja izraelska okupacija, ki jo bom iz praktičnih razlogov imenoval zasedena ozemlja, zakonita. Kljub temu je pomembno že na začetku povedati, da bo moralo Sodišče izpostavljeno vprašanje obravnavati izključno kot pravno zadevo in za ta namen izhajati iz mednarodnega prava ter črpati iz upoštevnih resolucij Varnostnega sveta Združenih narodov in Generalne skupščine Združenih narodov, pomembnega mnenja Meddržavnega sodišča, podanega leta 2004, in drugih mednarodnih pravnih virov. Vseeno je treba poudariti, da se nič v teh sklepnih predlogih ali v končni sodbi Sodišča ne sme razlagati kot izražanje političnega ali moralnega mnenja o katerem koli vprašanju, ki se postavlja ob tem predlogu za sprejetje predhodne odločbe.
III. Pravni okvir
A.
Pravo Unije
1. Uredba št. 1169/2011
9.
V uvodnih izjavah 3, 29 in 33 Uredbe št. 1169/2011 je navedeno:
„(3)
Za doseganje visoke ravni varovanja zdravja potrošnikov in zagotovitev njihove pravice do obveščenosti bi bilo treba zagotoviti, da so potrošniki ustrezno obveščeni o živilih, ki jih uživajo. Na izbire potrošnikov lahko med drugim vplivajo zdravstveni, gospodarski, okoljski, socialni in etični vidiki.
[…]
(29)
Navedba države izvora [porekla] ali kraja porekla [izvora] živila bi morala biti podana, kadar koli je verjetno, da bo odsotnost teh informacij potrošnika zavedla glede prave države izvora [porekla] ali kraja porekla [izvora] tega proizvoda. V vsakem primeru bi morala biti navedba države izvora [porekla] ali kraja porekla [izvora] podana na način, ki ne zavede potrošnika, in bi morala temeljiti na jasno opredeljenih merilih, ki zagotavljajo enake konkurenčne pogoje za industrijo in izboljšujejo potrošnikovo razumevanje informacij v zvezi z državo izvora [porekla] ali krajem porekla [izvora] živila. Takšna merila se ne bi smela uporabljati za navedbe, povezane z imenom ali naslovom nosilca živilske dejavnosti.
[…]
(33)
Nepreferencialna pravila Unije o poreklu blaga so določena v Uredbi Sveta (EGS) št. 2913/92 z dne 12. oktobra 1992 o carinskem zakoniku Skupnosti [(UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 2, zvezek 4, str. 307)], njene izvedbene določbe pa v Uredbi Komisije (EGS) št. 2454/93 z dne 2. julija 1993 o določbah za izvajanje Uredbe Sveta (EGS) št. 2913/92 o carinskem zakoniku Skupnosti [(UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 2, zvezek 6, str. 3)]. Določitev države izvora [porekla] živil bo temeljila na teh pravilih, ki so dobro znana trgovskim subjektom in upravam in bi morala olajšati njihovo izvajanje.“
10.
Člen 1(1) Uredbe št. 1169/2011, naslovljen „Vsebina in področje uporabe“, določa:
„Ta uredba določa podlago za zagotavljanje visoke ravni varstva potrošnikov v zvezi z informacijami o živilih, ob upoštevanju razlik v razumevanju potrošnikov in njihovih potreb po informacijah, ter hkrati zagotavlja nemoteno delovanje notranjega trga.“
11.
Člen 2 Uredbe št. 1169/2011 je naslovljen „Opredelitve pojmov“. V skladu s členom 2(2)(g) „kraj izvora“ pomeni „vsak navedeni kraj, iz katerega živilo izvira, in to ni ‚država porekla‘, kot je določeno v skladu s členi 23 do 26 [carinskega zakonika Skupnosti]; ime ali naslov nosilca živilske dejavnosti na označbi ne pomeni navedbe države porekla ali kraja izvora zadevnega živila v smislu te uredbe“. V členu 2(3) je prav tako opozorjeno, da „se za namene te uredbe ‚država porekla živila‘ nanaša na poreklo živila, kot je določeno v skladu s členi 23 do 26 [carinskega zakonika Skupnosti]“.
12.
Člen 3(1) Uredbe št. 1169/2011, naslovljen „Splošni cilji“, določa:
„Zagotavljanje informacij o živilih dosega visoko raven varovanja zdravja in interesov potrošnikov z zagotavljanjem podlage končnim potrošnikom za ozaveščeno izbiro in za varno uporabo živil, zlasti v zvezi z zdravstvenimi, gospodarskimi, okoljskimi, socialnimi in etičnimi vidiki.
[…]“
13.
Člen 7 Uredbe št. 1169/2011 je naslovljen „Prakse poštenega informiranja“. V odstavku 1 določa:
„Informacije o živilih ne smejo biti zavajajoče, zlasti:
(a)
glede značilnosti živila in še posebej njegove narave, identitete, lastnosti, sestave, količine, roka uporabnosti, države porekla ali kraja izvora, načina proizvodnje ali pridelave;
[…]“
14.
Člen 9(1)(i) Uredbe št. 1169/2011 določa, da je navedba države porekla ali kraja izvora obvezna, kadar tako določa člen 26 navedene uredbe. V skladu z drugim odstavkom zadnjenavedene določbe je navedba države porekla ali kraja izvora obvezna, „kadar bi izpustitev tega podatka lahko zavedla potrošnika glede prave države porekla ali kraja izvora živila, zlasti če bi informacije, priložene živilu, ali označba kot celota sicer pomenila, da ima živilo drugačno državo porekla ali kraj izvora“.
15.
Člen 38 Uredbe št. 1169/2011, naslovljen „Nacionalni ukrepi“, določa:
„1.   Države članice o zadevah, izrecno usklajenih s to uredbo, ne smejo sprejemati ali ohraniti nacionalnih ukrepov, razen če to ni dovoljeno z zakonodajo Unije. Navedeni nacionalni ukrepi ne smejo povzročati ovir za prosti pretok blaga, vključno z diskriminacijo živil iz drugih držav članic.
2.   Brez poseganja v člen 39 lahko države članice sprejmejo nacionalne ukrepe o zadevah, ki niso izrecno usklajene s to uredbo, razen če bi ti ukrepi pomenili prepoved, oviranje ali omejevanje prostega pretoka blaga, ki je v skladu s to uredbo.“
16.
Člen 39 Uredbe št. 1169/2011, naslovljen „Nacionalni ukrepi o dodatnih obveznih podatkih“, določa:
„1.   Poleg obveznih podatkov iz člena 9(1) in člena 10 lahko države članice v skladu s postopkom iz člena 45 sprejmejo ukrepe, s katerimi se lahko zahtevajo dodatni obvezni podatki za posebne vrste ali kategorije živil iz vsaj enega od naslednjih razlogov:
(a)
varovanja javnega zdravja;
(b)
varstva potrošnikov;
(c)
preprečitve goljufij;
(d)
varstva pravic industrijske in poslovne lastnine, navedb izvora, registriranih označb porekla in preprečevanja nepoštene konkurence.
2.   V skladu z odstavkom 1 lahko države članice uvedejo ukrepe v zvezi z obvezno navedbo države porekla ali kraja izvora živil samo, kadar obstaja dokazana povezava med nekaterimi lastnostmi živila ter njegovim poreklom ali izvorom. Kadar države članice o takšnih ukrepih uradno obvestijo Komisijo, predložijo dokaze o tem, da večina potrošnikov zagotovitvi teh informacij pripisuje velik pomen.“
2. Carinski zakonik
17.
V času sprejetja Uredbe št. 1169/2011 je člen 23(1) carinskega zakonika Skupnosti določal, da je „[b]lago po poreklu iz določene države […] blago, v celoti pridobljeno ali izdelano v tej državi“. Člen 24 carinskega zakonika Skupnosti je določal, da se „[b]lago, ki je bilo proizvedeno v dveh ali več državah, […] šteje za blago po poreklu iz tiste države, v kateri je bila, v za to opremljenem podjetju, opravljena zadnja bistvena, gospodarsko upravičena predelava ali obdelava, in katere izid je izdelava novega proizvoda ali predstavlja pomembno stopnjo proizvodnje“.
18.
Carinski zakonik Skupnosti je bil razveljavljen z Uredbo (EU) št. 952/2013 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 9. oktobra 2013 o carinskem zakoniku Unije (
3
) (v nadaljevanju: carinski zakonik Unije). V skladu s členom 286(3) carinskega zakonika Unije se sklicevanja na carinski zakonik Skupnosti v drugih aktih Unije razumejo kot sklicevanja na ustrezne določbe carinskega zakonika Unije.
19.
Člen 60 carinskega zakonika Unije, ki je začel veljati 1. maja 2016, (
4
) v bistvu ustreza določbam, ki sta jih prej vsebovala člen 23(1) in člen 24 carinskega zakonika Skupnosti. V skladu s prvim odstavkom te nove določbe se za „blago, v celoti pridobljeno v posamezni državi ali na ozemlju, […] šteje, da ima poreklo navedene države ali ozemlja“. Drugi odstavek določa, da se za „blago, katerega proizvodnja vključuje več kot eno državo ali ozemlje, […] šteje, da ima poreklo države ali ozemlja, kjer je bila v za to opremljenem podjetju opravljena njegova zadnja bistvena, gospodarsko upravičena predelava ali obdelava, katere izid je izdelava novega proizvoda ali ki predstavlja pomembno stopnjo proizvodnje“.
3. Razlagalno obvestilo Evropske komisije o navedbi porekla za blago z ozemelj, ki jih Izrael zaseda od junija 1967
20.
Evropska komisija je 12. novembra 2015 v Uradnem listu Evropske unije objavila obvestilo, naslovljeno „Razlagalno obvestilo Evropske komisije z dne 12. novembra 2015 o navedbi porekla za blago z ozemelj, ki jih Izrael zaseda od junija 1967“ (
5
) (v nadaljevanju: Razlagalno obvestilo).
21.
Komisija svoj pristop utemeljuje z dejstvom, da „[p]otrošniki, gospodarski subjekti in nacionalni organi […] zahtevajo jasnost glede obstoječe zakonodaje Unije v zvezi z informacijami o poreklu za izdelke z ozemelj, ki jih zaseda Izrael“. (
6
) Njen cilj je „tudi zagotoviti, da bi se spoštovali z mednarodnim pravom skladni stališča in zaveze Unije o njenem nepriznavanju izraelske suverenosti nad ozemlji, ki jih Izrael zaseda od junija 1967“. (
7
)
22.
Zato Komisija na koncu Razlagalnega obvestila meni:
„7. Ker Golanska planota in Zahodni breg (vključno z vzhodnim Jeruzalemom) v skladu z mednarodnim pravom nista del izraelskega ozemlja, se navedba ‚izdelek iz Izraela‘ šteje za netočno in zavajajočo v smislu navedene zakonodaje.
8. Če je navedba porekla obvezna, je treba uporabiti drug izraz, ki upošteva imena, po katerih so ta ozemlja pogosto znana.
9. Za izdelke iz Palestine, ki ne izvirajo iz naselij, bi navedbe, ki ne zavajajo glede geografskega porekla, ob upoštevanju mednarodne prakse, lahko bile ‚izdelek z Zahodnega brega (palestinski izdelek)‘, ‚izdelek iz Gaze‘ ali ‚izdelek iz Palestine‘.
10. Za izdelke z Zahodnega brega ali Golanske planote, ki izvirajo iz naselij, navedbi, omejeni na ‚izdelek z Golanske planote‘ ali ‚izdelek z Zahodnega brega‘, ne bi bili sprejemljivi. Čeprav bi označevali širše območje ali ozemlje, s katerega izdelek izvira, bi opustitev dodatne geografske informacije, da izdelek izvira iz izraelskih naselij, potrošnika zavajala glede pravega porekla izdelka. V takih primerih je treba na primer v oklepaju dodati izraz ‚izraelsko naselje‘ ali podobno. Zato se lahko uporabijo izrazi, kot sta ‚izdelek z Golanske planote (izraelsko naselje)‘ ali ‚izdelek z Zahodnega brega (izraelsko naselje)‘.“
B.
Francosko pravo
23.
Ministre de l’Économie et des Finances (minister za gospodarstvo in finance) je 24. novembra 2016 ob sklicevanju na Uredbo št. 1169/2011 v uradnem listu Francoske republike objavil Avis aux opérateurs économiques relatifs à l’indication de l’origine des marchandises issues des territoires occupés par Israël depuis 1967 (obvestilo gospodarskim subjektom o navedbi porekla za blago z ozemelj, ki jih Izrael zaseda od junija 1967) (
8
) (v nadaljevanju: sporno obvestilo).
24.
Sporno obvestilo določa:
„Uredba [št. 1169/2011] določa, da morajo biti podatki o označevanju pošteni. Ne smejo povzročati tveganja zavajanja potrošnika, zlasti glede porekla izdelkov. Živila z ozemelj, ki jih zaseda Izrael, morajo biti zato označena tako, da odražajo to poreklo.
Direction générale de la Concurrence, de la consommation et de la répression des fraudes du ministère de l’Économie et des Finances (generalna direkcija za konkurenco, varstvo potrošnikov in preprečevanje goljufij pri ministrstvu za gospodarstvo in finance, v nadaljevanju: GCCRF) zato gospodarske subjekte opozarja na Razlagalno obvestilo.
To zlasti določa, da Golanska planota in Zahodni breg, vključno z vzhodnim Jeruzalemom, v skladu z mednarodnim pravom nista del Izraela. Da potrošnik ne bi bil zaveden, se mora pri označevanju živilskih izdelkov natančno navesti točno poreklo izdelkov, ne glede na to, ali se navedba porekla zahteva s pravili Skupnosti ali pa ga gospodarski subjekt navede prostovoljno.
Za izdelke z Zahodnega brega ali Golanske planote, ki izvirajo iz naselbin, navedbi, omejeni na ‚izdelek z Golanske planote‘ ali ‚izdelek z Zahodnega brega‘, nista sprejemljivi. Čeprav označujeta širše območje ali ozemlje, s katerega izdelek izvira, bi opustitev dodatne geografske informacije, da izdelek izvira iz izraelskih naselbin, potrošnika verjetno zavedla glede pravega porekla izdelka. V takih primerih je treba v oklepaju dodati izraz ‚izraelska naselbina‘ ali podobno. Tako se lahko uporabijo izrazi, kot sta ‚izdelek z Golanske planote (izraelska naselbina)‘ ali ‚izdelek z Zahodnega brega (izraelska naselbina)‘.“
IV. Dejansko stanje v postopku v glavni stvari
25.
Francoski minister za gospodarstvo in finance je v spornem obvestilu s sklicevanjem na Uredbo št. 1169/2011 določil izraze, ki se smejo oziroma ne smejo uporabljati za izdelke, ki izvirajo z ozemelj, ki jih Izrael zaseda od junija 1967.
26.
Združenje Organisation juive européenne in družba Psagot (specializirana za izkoriščanje vinogradov, ki so zlasti na ozemljih, ki jih zaseda Izrael) z dvema tožbama predlagata razglasitev ničnosti spornega obvestila zaradi prekoračitve pooblastil.
27.
Predložitveno sodišče meni, da je ocena združljivosti spornega obvestila z Uredbo št. 1169/2011 odvisna od tega, ali pravo Unije nalaga, da je treba na izdelku s poreklom z ozemlja, ki ga Izrael zaseda od leta 1967, navesti to ozemlje in to, da izdelek izvira iz izraelske naselbine, če je to tako, oziroma – če tega ne nalaga – od tega, ali določbe Uredbe št. 1169/2011 državi članici dopuščajo, da za te izdelke zahteva take oznake.
V. Predlog za sprejetje predhodne odločbe in postopek pred Sodiščem
28.
V teh okoliščinah je Conseil d’État (državni svet, Francija) z odločbo z dne 30. maja 2018, ki je na Sodišče prispela 4. junija 2018, prekinil odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložil ti vprašanji:
„Ali pravo Evropske unije in zlasti Uredba (EU) št. 1169/2011 […], če je navedba porekla izdelka, za katerega se uporablja ta uredba, obvezna, nalaga, da je treba na izdelku z izvorom z ozemlja, ki ga Izrael zaseda od junija 1967, navesti to ozemlje in to, da izdelek izvira iz izraelske naselbine, če je to tako? Če tega ne nalaga, ali določbe [Uredbe (EU) št. 1169/2011], zlasti tiste iz njenega poglavja VI, dopuščajo državi članici predpisovanje takih navedb?“
29.
Pisna stališča so predložili združenje Organisation juive européenne, družba Psagot, francoska, švedska, irska in nizozemska vlada ter Evropska komisija. Na obravnavi 9. aprila 2019 so vse te stranke, razen nizozemske vlade, tudi ustno podale navedbe.
VI. Presoja
A.
Prvo vprašanje
30.
Predložitveno sodišče s prvim vprašanjem v bistvu sprašuje, ali pravo Unije in zlasti Uredba št. 1169/2011 za namene označevanja nalagata označbo porekla izdelka z izvorom z ozemlja, ki ga Izrael zaseda od leta 1967, in če je odgovor pritrdilen, kako obsežna je ta zahteva po označevanju.
1. Pomen pojmov „država porekla“ ali „kraj izvora“
31.
V skladu s členoma 9 in 26 Uredbe št. 1169/2011 je navedba države porekla ali kraja izvora obvezna, če „bi izpustitev tega podatka lahko zavedla potrošnika glede prave države porekla ali kraja izvora živila“. Zato je treba najprej določiti pomen pojmov „država porekla“ in „kraj izvora“.
32.
„Kraj izvora“ je v členu 2(2)(g) Uredbe št. 1169/2011 opredeljen kot nasprotje „državi porekla“, ki je opredeljena s sklicevanjem na člene od 23 do 26 carinskega zakonika Skupnosti.
33.
Kot je Sodišče že imelo priložnost pojasniti v zvezi s členom 24 carinskega zakonika Skupnosti, te določbe zagotavljajo skupno opredelitev pojma porekla blaga, vendar se ne nanašajo na vsebino informacij za potrošnike. (
9
)„Država porekla“ v smislu Uredbe št. 1169/2011 zato zajema zgolj blago, ki izvira iz države, vključno z njenim teritorialnim morjem.
34.
Poleg tega člen 2(2)(g) Uredbe št. 1169/2011 določa tudi, da „ime ali naslov nosilca živilske dejavnosti na označbi ne pomeni navedbe države porekla ali kraja izvora zadevnega živila v smislu te uredbe“. Iz tega besedila je jasno razvidno, da se navedba „kraja izvora“ nujno nanaša na kraj, ki ni država niti naslov nosilca živilske dejavnosti na označbi.
35.
Beseda „kraj“ je obča beseda, ki se v svojem običajnem pomenu nanaša na prostorski položaj, kjer je mogoče nekoga ali nekaj najti. (
10
) Iz tega torej sledi, da se pojem „država porekla“ v smislu Uredbe št. 1169/2011 nanaša na državo, vključno z njenim teritorialnim morjem, (
11
) medtem ko se pojem „kraj izvora“ nanaša na geografski kraj, ki je manjši od države in večji od točne lokacije stavbe. (
12
)
36.
Poleg tega je treba v skladu z ustaljeno sodno prakso Sodišča za razlago določbe prava Unije upoštevati ne le njeno besedilo, ampak tudi sobesedilo in cilje, ki se uresničujejo z ureditvijo, katere del je. (
13
)
37.
Prvič, cilj Uredbe št. 1169/2011 je jasno določen v členu 1: cilj zakonodajalca Unije je zagotavljanje „visoke ravni varstva potrošnikov v zvezi z informacijami o živilih, ob upoštevanju razlik v razumevanju potrošnikov in njihovih potreb po informacijah“. (
14
) Poudarek je tu očitno na potrebi potrošnikov po informacijah.
38.
Ni mogoče zanikati, da se z Uredbo št. 1169/2011 zagotavlja tudi varovanje zdravja. V njeni uvodni izjavi 3 je namreč navedeno, da bi bilo za „doseganje visoke ravni varovanja zdravja potrošnikov in zagotovitev njihove pravice do obveščenosti […] treba zagotoviti, da so potrošniki ustrezno obveščeni o živilih, ki jih uživajo“. Vendar je v isti uvodni izjavi poleg dejstva, da se varovanje zdravja potrošnikov in njihova pravica do informacij obravnavata enakovredno, potrjeno, da je področje uporabe Uredbe št. 1169/2011 veliko širše od vprašanja zdravja. V uvodni izjavi 3 je namreč poudarjeno dejstvo, da lahko na izbire potrošnikov med drugim vplivajo zdravstveni, pa tudi gospodarski, okoljski, socialni in etični vidiki.
39.
Povsem očitno je, da nakupi v sodobnem okolju ne temeljijo več samo na vidikih, kot sta cena in prepoznavnost določene potrošniške znamke. Na nakupe številnih potrošnikov lahko vplivajo merila, kot so okoljski, socialni, politični, kulturni ali etični preudarki. (
15
)
40.
Če se vrnemo k besedilu člena 26 Uredbe št. 1169/2011 in posebni obveznosti glede „države porekla“ ali „kraja izvora“, je treba priznati tudi, da vprašanje zdravja v tej določbi ni omenjeno. Nasprotno, člen 26 Uredbe št. 1169/2011 je nevtralen, kar zadeva razlog za tveganje zavajanja glede resnične države porekla ali kraja izvora živila.
41.
Drugič, tudi sobesedilo člena 9 Uredbe št. 1169/2011 je pomembno za določitev področja uporabe pojma „kraj izvora“. Ta določba, v kateri so našteti obvezni podatki, je namreč prvi člen v poglavju IV Uredbe 1169/2011 z naslovom „Obvezne informacije o živilih“. Pred poglavjem IV so v poglavju II navedena „splošna načela glede informacij o živilih“, poglavje III pa obravnava „splošne zahteve po informacijah o živilih in odgovornost nosilcev živilske dejavnosti“.
42.
V zvezi s tem ugotavljam, kot sem že povedal, da prvi člen poglavja II Uredbe št. 1169/2011 – torej člen 3(1) – zahteva, da morata biti končnim potrošnikom omogočeni ozaveščena izbira in varna uporaba živil, „zlasti v zvezi z zdravstvenimi, gospodarskimi, okoljskimi, socialnimi in etičnimi vidiki“. (
16
) Poleg tega je v členu 4(2) Uredbe št. 1169/2011 dodano, da se „[v] zvezi s potrebo po obveznih informacijah o živilih in da se potrošnikom omogoči ozaveščena izbira, […] upošteva splošna potreba večine potrošnikov po nekaterih informacijah, ki jim pripisujejo poseben pomen“. (
17
) Nazadnje, v poglavju IV Uredbe št. 1169/2011 člen 7(2) določa, da so „[i]nformacije o živilih […] točne, jasne in potrošniku zlahka razumljive“. (
18
)
43.
Če pojem „kraj izvora“ obravnavamo ločeno, bi morda držalo, da z dobesedno razlago pridemo do navedbe, ki bi bila omejena samo na geografsko območje. Vendar teh besed ne smemo obravnavati ločeno od preostalega zakonodajnega besedila in njegovega cilja. Tu je treba opozoriti na nevtralnost besedila člena 26 Uredbe št. 1169/2011, poudarek zakonodajalca na potrebi po zagotavljanju visoke ravni obveščenosti potrošnikov, širok razpon preudarkov, ki bi bili lahko pomembni za te potrošnike, ter obveznost zagotavljanja točnih, jasnih in zlahka razumljivih informacij. Vsi ti preudarki vodijo k razlagi pojma „kraj izvora“, ki ni nujno omejena na izključno geografsko navedbo.
44.
Z drugimi besedami, medtem ko se pojem „država porekla“ jasno nanaša na imena držav in njihovo teritorialno morje, člen 2(2)(g) Uredbe št. 1169/2011 omogoča določitev „kraja izvora“ živila z besedami, ki niso nujno omejene na ime zadevnega geografskega območja, zlasti v primeru, ko bi bila uporaba zgolj geografskega kazalnika lahko zavajajoča.
2. Obveznost navedbe porekla živila s poreklom z ozemlja, ki ga Izrael zaseda od leta 1967
45.
V skladu s temi opredelitvami pojmov „država porekla“ in „kraj izvora“ je vprašanje pravzaprav omejeno na to: ali bi lahko odsotnost navedbe porekla ali kraja izvora v smislu Uredbe št. 1169/2011 na živilu s poreklom z ozemlja, ki ga zaseda Izrael, zavedla potrošnika?
46.
Odgovor na to vprašanje je treba poiskati v členu 3(1) Uredbe št. 1169/2011. V tej določbi so namreč navedena merila, ki verjetno vplivajo na izbiro potrošnika: zagotavljanje informacij o živilih dosega visoko raven varovanja zdravja in interesov potrošnikov z zagotavljanjem podlage končnim potrošnikom za ozaveščeno izbiro in za varno uporabo živil, zlasti v zvezi z zdravstvenimi, gospodarskimi, okoljskimi, socialnimi in etičnimi vidiki. Poleg tega iz člena 1(1) Uredbe št. 1169/2011 izhaja, da je treba upoštevati razlike v razumevanju potrošnikov in njihove potrebe po informacijah.
47.
Poleg tega je treba opozoriti, da če je treba zmožnost zavajanja opisa na označbi oceniti glede na „povprečnega potrošnika“, to ne pomeni nujno, da je to preprosto kateri koli potrošnik. Nasprotno, povprečni potrošnik je tisti, „ki je normalno obveščen ter razumno pozoren in poučen o poreklu, izvoru in kakovosti proizvoda“. (
19
)
48.
Vsak od teh izrazov je pomemben. Če je namreč povprečni potrošnik tisti, ki je zgolj „normalno obveščen“, je tudi „razumno pozoren in poučen“. Za razliko od prvega elementa opredelitve povprečnega potrošnika, za katerega se zdi, da omogoča določeno pasivnost, drugi element vsebuje pozitiven pristop zadevnega potrošnika, tretji pa večje zanimanje za informacije in posledično podrobnejše znanje. Z drugimi besedami, če je povprečni potrošnik normalno obveščen, to izhaja iz njegovega lastnega ravnanja. (
20
)
49.
V teh okoliščinah ni mogoče izključiti, da je položaj ozemlja, ki ga zaseda okupacijska sila – še zlasti če so na zasedenem ozemlju prisotne naselbine – dejavnik, ki je verjetno pomemben pri izbiri normalno obveščenega, razumno pozornega in poučenega potrošnika v okviru, v katerem je treba v skladu s členoma 1(1) in 3(1) Uredbe št. 1169/2011 upoštevati razlike v razumevanju potrošnikov in njihove potrebe po informacijah, vključno z etičnimi vidiki.
50.
V tem smislu v nasprotju s trditvijo združenja Organisation juive européenne na obravnavi 9. aprila 2019 menim, da se navedba „etičnih vidikov“ v Uredbi št. 1169/2011 ne nanaša zgolj na etične vidike v okviru uživanja živil. Potrošniki bi vsekakor lahko oporekali uživanju nekaterih živil zaradi svojih verskih ali etičnih prepričanj (kot je na primer vegetarijanstvo). Zamislimo si lahko tudi okoliščine, v katerih bi potrošniki nasprotovali uživanju nekaterih živil zaradi načina ravnanja z živalmi bodisi na splošno bodisi pred zakolom. Vendar bi bila država porekla le redko v pomoč na primer potrošniku, ki nasprotuje prisotnosti mesnih izdelkov v živilih, ki jih želi uživati.
51.
Menim, da se navedba „etičnih vidikov“ v zvezi z označbo države porekla očitno nanaša na širše etične premisleke, ki lahko vplivajo na razmišljanje nekaterih potrošnikov pred nakupom. Tako kot so številni evropski potrošniki nasprotovali nakupu južnoafriškega blaga v obdobju apartheida pred letom 1994, lahko današnji potrošniki iz podobnih razlogov nasprotujejo nakupu blaga iz posamezne države, ker na primer ni demokratična ali ker ima posebne politične ali socialne politike, ki se temu potrošniku zdijo sporne ali celo nedostojne. V okviru izraelskih politik glede zasedenih ozemelj in naselbin lahko nekateri potrošniki nasprotujejo nakupu izdelkov, ki izvirajo s teh ozemelj, prav zaradi dejstva, da zasedba in naselbine pomenijo jasno kršitev mednarodnega prava. Seveda ni naloga Sodišča, da takšno izbiro potrošnika odobri ali ne odobri: zadostuje ugotovitev, da kršitev mednarodnega prava pomeni tak etični vidik, ki ga je zakonodajalec Unije priznal kot legitimen v okviru zahtev po informacijah o državi porekla.
52.
Številni ljudje – ne samo omejeno število strokovnjakov za mednarodno pravo in diplomacijo – namreč menijo, da ima upoštevanje zahtev mednarodnega prava ključno vlogo pri ohranjanju mednarodnega miru in varnosti, ter ga dojemajo kot znamenje pravičnosti v sicer nepravičnem svetu. To morda še posebno drži za državljane Unije, saj so bili nekateri celo v svoji življenjski dobi priča uničevalnim vplivom surove sile v obdobju, ko so nekatere države menile, da je mednarodno pravo zgolj prazna obljuba zatiranim in ranljivim po svetu, ki jo je mogoče nekaznovano prezreti.
53.
Z vidika mednarodnega prava je izraelska zasedba teh ozemelj torej nezakonita. Tudi politika gradnje naselbin na teh ozemljih je jasna kršitev mednarodnega prava, saj člen 49 Ženevske konvencije o zaščiti civilnih oseb v času vojne (
21
) (v nadaljevanju: Četrta ženevska konvencija) določa, da okupacijska sila (v tem primeri Izrael) ne sme „deportirati ali preseliti dela lastnega civilnega prebivalstva na zasedeno ozemlje“.
54.
Meddržavno sodišče je v svetovalnem mnenju o postavitvi zidu na zasedenem palestinskem ozemlju ugotovilo, da ta določba „[…] prepoveduje ne le deportacije in prisilne preselitve prebivalstva, kakršne so se izvajale med drugo svetovno vojno, temveč tudi ukrepe, ki jih sprejme okupacijska sila, da bi organizirala ali spodbudila selitev dela lastnega prebivalstva na zasedeno ozemlje. V tem smislu informacije, predložene sodišču, kažejo, da Izrael od leta 1977 izvaja politiko in razvija prakse, ki vključujejo gradnjo naselbin na zasedenem palestinskem ozemlju, kar je v nasprotju s pogoji iz navedenega člena 49, šesti odstavek. Varnostni svet zato meni, da takšna politika in prakse ‚nimajo pravne vrednosti‘. ‚Izrael kot okupacijsko silo [je tudi pozval], naj natančno upošteva‘ Četrto ženevsko konvencijo in: ‚odpravi svoje pretekle ukrepe ter preneha izvajati dejanja, s katerimi bi spremenil pravni status in geografsko naravo arabskih ozemelj, ki jih zaseda od leta 1967, vključno z Jeruzalemom, ter pomembno vplival na njihovo demografsko sestavo, zlasti naj ne preseljuje delov lastnega civilnega prebivalstva na zasedena arabska ozemlja‘ (resolucija 446 (1979) z dne 22. marca 1979). Varnostni svet je svoje stališče ponovno potrdil v resoluciji 452 (1979) z dne 20. julija 1979 in resoluciji 465 (1980) z dne 1. marca 1980. V zadnjenavedeni je ‚politiko Izraela in prakso naseljevanja delov njegovega prebivalstva in novih priseljencev na [zasedena] ozemlja‘ označil celo za ‚očitno kršitev‘ Četrte ženevske konvencije. Meddržavno sodišče ugotavlja, da so bile izraelske naselbine na zasedenih palestinskih ozemljih (vključno z vzhodnim Jeruzalemom) zgrajene v nasprotju z mednarodnim pravom.“ (
22
)
55.
Ta odlomek je resnično pomenljiv. Nedvomno dokazuje, da se izraelska politika naseljevanja obravnava kot očitna kršitev mednarodnega prava, zlasti na podlagi pravice ljudstev do samoodločbe, (
23
) ki po mnenju Meddržavnega sodišča (
24
) in Sodišča Evropske Unije (
25
) pomeni pravico, ki učinkuje erga omnes. Podobno stališče so večkrat zavzeli tudi Združeni narodi (ZN). (
26
)
56.
V teh okoliščinah res ni presenetljivo, da nekateri normalno obveščeni ter razumno pozorni in poučeni potrošniki to lahko štejejo za etični pomislek, ki vpliva na njihove potrošniške izbire in v zvezi s katerim lahko zahtevajo dodatne informacije.
57.
Poleg tega je morda treba opozoriti, da je Sodišče v svoji sodbi Brita (
27
) že priznalo – resda v zvezi s posebnim vidikom prava Unije, to je ustreznim področjem uporabe pridružitvenih sporazumov med Unijo in Izraelom (
28
) ter med Unijo in Palestinsko osvobodilno organizacijo (
29
) – da je treba jasno razlikovati med izdelki, ki izvirajo z ozemlja Izraela in izdelki z Zahodnega brega.
58.
Ta analiza je tudi skladna s členom 3(5) PEU, v skladu s katerim Unija prispeva k „doslednemu spoštovanju […] mednarodnega prava, zlasti k spoštovanju načel Ustanovne listine Združenih narodov“. Skladna je tudi z RVSZN št. 2334 (2016), „v kateri so vse države pozvane, […] naj pri svojih zadevnih poslih razlikujejo med ozemljem države Izrael in ozemlji, zasedenimi od leta 1967“. (
30
)
59.
Tako je treba ugotoviti, da lahko odsotnost navedbe države porekla ali kraja izvora na izdelku s poreklom z ozemlja, ki ga zaseda Izrael, in – v vsakem primeru – s poreklom iz naselbine potrošnika zavede glede resnične države porekla ali kraja izvora živila.
60.
Iz vseh teh razlogov menim, da je navedba teh informacij v skladu s členom 9(1)(i) in členom 26(2)(a) Uredbe št. 1169/2011 obvezna.
3. Sodba Supreme Court (vrhovno sodišče, Združeno kraljestvo) Richardson/Director of Public Prosecutions
61.
Zastopniki družbe Psagot so se v veliki meri oprli na sodbo Supreme Court (vrhovno sodišče) Združenega kraljestva z dne 5. februarja 2014, Richardson/Director of Public Prosecutions (
31
). Zato je treba to zadevo preučiti nekoliko podrobneje.
62.
Šlo je za zadevo, v kateri so obtoženca kazensko preganjali zaradi motenja posesti, nastalega z dejanjem, ki ga je sodišče opisalo kot „nenasilen, toda odločen protest v londonski trgovini“. Trgovina je bila specializirana za prodajo kozmetičnih izdelkov iz mineralov iz Mrtvega morja. Ugovor obtožencev je temeljil na dejstvih, da (i) je te izdelke proizvajala izraelska družba v izraelski naselbini na Zahodnem bregu ob Mrtvem morju, to je na zasedenih ozemljih, in da (ii) naj bi v tovarni delali Izraelci, ki jih je izraelska vlada spodbudila, da so se tam naselili.
63.
Eden od konkretnih ugovorov je bil, da je bilo na izdelkih, ki so jih prodajali v tej trgovini, navedeno: „proizvedla družba Dead Sea Laboratories Ltd, Mrtvo morje, Izrael“. Zatrjevala sta, da je ta oznaka lažna oziroma zavajajoča, ker mednarodna skupnost in Združeno kraljestvo zasedenih ozemelj ne priznavata kot del Izraela. V skladu s tem sta obtoženca trdila, da je podjetje, ki upravlja trgovino, zagrešilo nekatera kazniva dejanja v zvezi z označevanjem.
64.
Glavno kaznivo dejanje, na katerega sta se sklicevala za ta namen, je bilo v nasprotju z nekaterimi predpisi Združenega kraljestva, s katerimi je bila prenesena Direktiva o nepoštenih poslovnih praksah (
32
). Zadevno upoštevno kaznivo dejanje naj bi zajemalo opravljanje „poslovne prakse, ki je zavajajoče dejanje“. (
33
)
65.
Pred lokalnim sodiščem (okrožno sodišče) sta trdila, da je bilo na izdelkih, ki so jih prodajali v trgovini, napačno označeno geografsko poreklo, ker je bilo na njih navedeno „proizvedla družba Dead Sea Laboratories Ltd, Mrtvo morje, Izrael“. To naj bi po njunih navedbah pomenilo, da bili izdelki predstavljeni, kot da so s poreklom iz Izraela, čeprav niso bili, saj so izvirali z zasedenih ozemelj.
66.
Če ne upoštevamo dejstva, da v skladu z uredbo prodaja napačno označenega blaga ni kaznivo dejanje, kot je nazadnje razsodilo Supreme Court (vrhovno sodišče), je pomembno poudariti, da je lokalno sodišče ugotovilo, da ni podlage za trditev, da bi povprečnega potrošnika to zavedlo v odločitev o poslu (to je v nakup izdelka), ki je sicer ne bi sprejel, zgolj zato, ker je bilo navedeno, da izdelki izvirajo iz Izraela, v ustavnem ali političnem smislu, čeprav je šlo dejansko za zasedena ozemlja: vir je bil navsezadnje pravilno naveden kot Mrtvo morje. Okrožno sodišče je ugotovilo naslednje: „Ne glede na to, ali so navedene informacije napačne, […] menim, da bi bilo število ljudi, na odločitev katerih za nakup domnevno izraelskega izdelka ali proti njemu bi vplivalo poznavanje resničnega izvora, veliko manjše od števila, ki bi bilo potrebno, da bi te ljudi šteli za ‚povprečnega potrošnika‘. Če je potencialni kupec nekdo, ki je pripravljen kupiti kakršno koli izraelsko blago, bi bila kategorija tistih, ki bi to svojo odločitev spremenili, ker blago prihaja z nezakonito zasedenega ozemlja, zelo majhna.“ Supreme Court (vrhovno sodišče) je razsodilo, da je „glede na dokaze okrožno sodišče očitno lahko sprejelo to ugotovitev in da je z njo ovržena trditev, da je bilo storjeno kaznivo dejanje“.
67.
Vendar sam menim, da ta sodba le malo koristi. Primer dejansko zadeva nezakonito motenje posesti v prostorih trgovine, v zvezi s katerim je obramba predložila precej imaginarne, vendar bistroumne trditve, da bi upravičila dejanja obtožencev. Poleg tega se je Supreme Court (vrhovno sodišče) s tem primerom ukvarjalo v pritožbi in je bilo odločilno omejeno z ugotovitvami nižjega sodišča o dejanskem stanju.
68.
Prav tako se ne bi nujno strinjal z razlogovanjem okrožnega sodišča. Sam menim, da vsekakor lahko obstajajo številni potencialni potrošniki, ki so pripravljeni kupiti izraelsko blago (to je v smislu blaga, ki je proizvedeno znotraj meja Izraela, kot so bile mednarodno priznane pred letom 1967), vendar bi oklevali ali celo nasprotovali predlogu, naj kupijo blago s poreklom z ozemelj, ki jih Izrael zaseda od leta 1967, in – če je to ustrezno – iz naselbin na teh ozemljih.
4. Obseg obveznosti navedbe porekla živila s poreklom z ozemlja, ki ga Izrael zaseda od leta 1967
69.
Zadnja težava, ki jo je treba rešiti, da bi odgovorili na prvo vprašanje predložitvenega sodišča, je ugotovitev obsega obveznosti navedbe porekla živila s poreklom z ozemlja, ki ga Izrael zaseda od leta 1967, z drugimi besedami, besedila obvezne navedbe.
70.
V zvezi s tem je treba upoštevati člen 7 Uredbe št. 1169/2011. V skladu s prvim odstavkom te določbe namreč informacije o živilih ne smejo biti zavajajoče, zlasti glede značilnosti živila in, med drugim, glede države porekla ali kraja izvora.
71.
Na podlagi razlage podobne določbe iz Direktive 2000/13 (
34
) (ki je bila razveljavljena z Uredbo št. 1169/2011) je mogoče reči, da člen 7(1) Uredbe št. 1169/2011 nalaga, da mora imeti potrošnik pravilne, nepristranske in objektivne informacije, ki ga ne zavajajo. (
35
) V členu 7(2) Uredbe št. 1169/2001 je dodano, da morajo biti informacije o živilih točne, jasne in potrošniku zlahka razumljive.
72.
V tem okviru, kot je na posebno ustrezen način pojasnil generalni pravobranilec J. Mischo v svojih sklepnih predlogih v zadevi Gut Springenheide in Tusky (C‑210/96, EU:C:1998:102), je treba razlikovati med informacijami, ki so objektivno pravilne, informacijami, ki so objektivno nepravilne, in informacijami, ki so objektivno pravilne, vendar bi lahko zavajale potrošnika, ker ne odražajo resnice v celoti. (
36
) Namreč, „če bi izpuščene informacije verjetno prikazale zagotovljene informacije v [očitno] drugačni luči, je treba sklepati, da je bil potrošnik zaveden.“ (
37
)
73.
To je tudi povsem v skladu z opredelitvijo „zavajajočih dejanj“ v smislu Direktive o nepoštenih poslovnih praksah, ki v skladu z uvodno izjavo 5 Uredbe št. 1169/2011 zajema nekatere vidike zagotavljanja informacij potrošnikom, zlasti za preprečevanje zavajajočih dejanj in opustitev informacij, ki jih je treba dopolniti s posebnimi pravili v zvezi z zagotavljanjem informacij o živilih potrošnikom. V skladu s členom 6 Direktive o nepoštenih poslovnih praksah je namreč treba poslovno prakso šteti za zavajajočo, „četudi je informacija točna, […] [vendar] bi utegnila povzročiti, da povprečni potrošnik sprejme odločitev o poslu, ki je drugače ne bi sprejel“.
74.
Dalje, kot sem pokazal v prvem delu analize, menim, da medtem ko se pojem „država porekla“ jasno nanaša na imena držav in njihovo teritorialno morje, člen 2(2)(g) Uredbe št. 1169/2011 omogoča določitev „kraja izvora“ živila z besedami, ki niso omejene na ime zadevnega geografskega območja.
75.
V teh okoliščinah menim, da navedba, omejena na označbo „izdelek z Golanske planote“ ali „izdelek z Zahodnega brega“ za izdelke z Zahodnega brega oziroma Golanske planote, ki izvirajo iz izraelskih naselbin, ne bi zadostoval. Čeprav so takšni opisi morda tehnično točni, menim, da bi lahko vseeno zavedli potrošnika. Takšni opisi ne bi odražali resnice v celoti v zvezi z zadevo, ki bi lahko vplivala na nakupovalne navade potrošnikov.
76.
Če povzamem po Sodišču v sodbi Severi (
38
), bi namreč med dejavniki, ki se upoštevajo pri presoji morebitno zavajajočega značaja zadevne oznake v postopku v glavni stvari, izraelska okupacija in naselbine lahko bili „objektiven dejavnik, ki lahko vpliva na pričakovanja razumnega potrošnika“. (
39
)
77.
Glede na navedene premisleke torej menim, da je dodajanje izraza „izraelska naselbina“ geografski opredelitvi porekla izdelkov edini način, da se potrošniku zagotovijo pravilne in objektivne, pa tudi točne, jasne in zlahka razumljive informacije, kot nalaga člen 7(1) in (2) Uredbe št. 1169/2011.
78.
Angleški izraz „settlement“ (naselbina) namreč izhaja iz položaja, v katerem neko ozemlje zaseda okupacijska sila. V obravnavani zadevi je torej ta pristop logičen, saj je bil Izrael priznan kot „okupacijska sila“ v smislu mednarodnega običajnega prava in Četrte ženevske konvencije. (
40
) S temi izrazi se običajno opisuje sedanje stanje v zvezi z zasedenimi ozemlji. (
41
) Čeprav priznavam, da je mogoče v nekaterih pogledih te oznake šteti za nekoliko slabšalne, gre vendarle za izraze, katerih uporaba je razširjena in ki bi jih povprečni potrošnik verjetno razumel.
5. Predlog glede prvega vprašanja
79.
V skladu s tem in glede na navedene premisleke ugotavljam, da Uredba št. 1169/2011 nalaga, naj se na izdelku s poreklom z ozemlja, ki ga Izrael zaseda od leta 1967, navede geografsko ime tega ozemlja in to, da izdelek izvira iz izraelske naselbine, če je to tako.
B.
Podredno: drugo vprašanje
80.
Z drugim vprašanjem predložitveno sodišče v bistvu sprašuje, ali določbe Uredbe št. 1169/2011 državam članicam dopuščajo, da na izdelku s poreklom z ozemlja, ki ga Izrael zaseda od leta 1967, naložijo navajanje tega ozemlja in tudi tega, da ta izdelek izvira iz izraelske naselbine, če je to tako.
81.
V preostanku teh sklepnih predlogov torej izhajam iz predpostavke – ki je v nasprotju z mojim stališčem – da se člen 9(1)(i) in člen 26 Uredbe št. 1169/2011 v teh okoliščinah ne uporabljata.
82.
Določba člena 38(1) Uredbe št. 1169/2011 je jasna: „Države članice o zadevah, izrecno usklajenih s to uredbo, ne smejo sprejemati ali ohraniti nacionalnih ukrepov, razen če to ni dovoljeno z zakonodajo Unije.“ Iz člena 38(2) Uredbe št. 1169/2011 pa izhaja, da lahko države članice sprejmejo nacionalne ukrepe o zadevah, ki niso izrecno usklajene s to uredbo, razen če bi ti ukrepi pomenili prepoved, oviranje ali omejevanje prostega pretoka blaga, ki je v skladu s to uredbo.
83.
Ker člen 39(2) Uredbe št. 1169/2011, ki se nanaša na nacionalne ukrepe o dodatnih obveznih podatkih, izrecno obravnava nacionalne ukrepe o navedbah porekla ali kraja izvora, je treba priznati, da takšni podatki z Uredbo št. 1169/2011 niso v celoti harmonizirani.
84.
Vendar so v skladu s členom 39(2) Uredbe št. 1169/2011 nacionalni ukrepi v zvezi z obvezno navedbo države porekla ali kraja izvora živil dovoljeni samo, kadar obstaja „dokazana povezava med nekaterimi lastnostmi živila ter njegovim poreklom ali izvorom“.
85.
Glede na to določbo torej ne zadostuje, da je država porekla ali kraj izvora kot tak na nek način pomemben za odločitev potrošnikov. Nasprotno, država porekla ali kraj izvora mora dokazano vplivati na sam izdelek in zlasti na kakovost zadevnega živila.
86.
Menim, da dejstvo, da je neko ozemlje zasedla okupacijska sila ali da določeno živilo proizvaja oseba, ki živi v naselbini, verjetno ne vpliva na nekatere lastnosti živila v zvezi z njegovim poreklom ali izvorom niti jih ne spreminja, vsaj kar zadeva živilske izdelke, ki izvirajo z zasedenih ozemelj.
87.
Glede na navedene premisleke moram ugotoviti, da države članice v skladu s členom 39(2) Uredbe št. 1169/2011 za izdelek s poreklom z ozemlja, ki ga Izrael zaseda od leta 1967, ne smejo nalagati navajanja tega ozemlja niti tega, da ta izdelek izvira iz izraelske naselbine.
VII. Predlog
88.
V skladu z navedenim Sodišču predlagam, naj na prvo vprašanje, ki ga je predložil Conseil d’État (državni svet, Francija), odgovori:
Člen 9(1)(i) in člen 26(2) Uredbe (EU) št. 1169/2011 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 25. oktobra 2011 o zagotavljanju informacij o živilih potrošnikom, spremembah uredb (ES) št. 1924/2006 in (ES) št. 1925/2006 Evropskega parlamenta in Sveta ter razveljavitvi Direktive Komisije 87/250/EGS, Direktive Sveta 90/496/EGS, Direktive Komisije 1999/10/ES, Direktive 2000/13/ES Evropskega parlamenta in Sveta, direktiv Komisije 2002/67/ES in 2008/5/ES in Uredbe Komisije (ES) št. 608/2004 nalagata, da se na izdelku s poreklom z ozemlja, ki ga Izrael zaseda od leta 1967, navede geografsko ime tega ozemlja in to, da izdelek izvira iz izraelske naselbine, če je to tako.
89.
Če Sodišče ne bi sprejelo moje analize glede prvega vprašanja, mu podredno predlagam, naj na drugo vprašanje odgovori:
Iz člena 39(2) Uredbe št. 1169/2011 izhaja, da države članice ne smejo zahtevati, naj se na izdelku s poreklom z ozemlja, ki ga Izrael zaseda od leta 1967, navede to ozemlje niti to, da ta izdelek izvira iz izraelske naselbine, saj ni dokazov o povezavi med nekaterimi lastnostmi živil, ki se proizvajajo na zasedenih ozemljih, in krajem njihovega izvora.
(
1
)	Jezik izvirnika: angleščina.
(
2
)	UL 2011, L 304, str. 18, in popravek v UL 2016, L 266, str. 7. Ta uredba spreminja uredbi (ES) št. 1924/2006 in (ES) št. 1925/2006 Evropskega parlamenta in Sveta ter razveljavlja Direktivo Komisije 87/250/EGS, Direktivo Sveta 90/496/EGS, Direktivo Komisije 1999/10/ES, Direktivo 2000/13/ES Evropskega parlamenta in Sveta, direktivi Komisije 2002/67/ES in 2008/5/ES ter Uredbo Komisije (ES) št. 608/2004.
(
3
)	UL 2013, L 269, str. 1, in popravek v UL 2013, L 287, str. 90.
(
4
)	Glej člen 288(2) carinskega zakonika Unije.
(
5
)	UL 2015, C 375, str. 4.
(
6
)	Odstavek 2 Razlagalnega obvestila.
(
7
)	Odstavek 2 Razlagalnega obvestila.
(
8
)	JORF 2016, št. 273, besedilo št. 81.
(
9
)	Glej v tem smislu sodbo z dne 16. julija 2015, UNIC in Uni.co.pel (C‑95/14, EU:C:2015:492, točki 59 in 60).
(
10
)	Beseda „space“ je opredeljena kot „a particular position, point, or area in space“ (Oxford Dictionary of English, 2. izd. (pregledana), Oxford University Press, 2005), medtem ko je na primer besedo „lieu“ (uporabljeno v francoski različici Uredbe št. 1169/2011) mogoče opredeliti kot „la situation spatiale de quelque chose, de quelqu’un permettant de le localiser“ (Larousse.fr), besedo „lugar“ (uporabljeno v španski različici te uredbe) pa kot „porción de espacio“ (Diccionario de la lengua española, Real Academia Española, Edición del Tricentenario-Actualización 2018).
(
11
)	Glej člen 23(2) carinskega zakonika Skupnosti.
(
12
)	Člen 60 carinskega zakonika Unije je res širši, saj se nanaša na „državo ali ozemlje“ (moj poudarek) namesto na državo. Toda ker je „kraj izvora“ v Uredbi št. 1169/2011 opredeljen z nasprotjem z „državo porekla“, postane „kraj izvora“ povsem tavtološki in izgubi pomen, ki ga ima v skladu s členom 60 carinskega zakonika Unije. Kaj je namreč „ozemlje“, če ne manjše geografsko območje od države, z drugo besedo „kraj“? Zato menim, da pravilo iz člena 286(3) carinskega zakonika Unije, v skladu s katerim je sklicevanja na carinski zakonik Skupnosti v drugih aktih Unije treba razumeti kot sklicevanja na ustrezne določbe carinskega zakonika Unije, v okviru Uredbe št. 1169/2011 ne velja.
(
13
)	Glej v zvezi z novejšo uporabo sodbi z dne 17. aprila 2018, Egenberger (C‑414/16, EU:C:2018:257, točka 44), in z dne 26. februarja 2019, Rimšēvičs in ECB/Latvija (C‑202/18 in C‑238/18, EU:C:2019:139, točka 45).
(
14
)	Moj poudarek.
(
15
)	Glej v tem smislu Conway, É., Étiquetage obligatoire de l’origine des produits au bénéfice des consommateurs: portée et limites, Revue Québécoise de droit international, zv. 24-2, 2011, str. od 1 do 51, zlasti str. 2.
(
16
)	Moj poudarek.
(
17
)	Moj poudarek.
(
18
)	Moj poudarek.
(
19
)	Glej v tem smislu sodbo z dne 10. septembra 2009, Severi (C‑446/07, EU:C:2009:530, točka 61). Medtem ko je v francoski različici te sodbe uporabljen izraz „éclairé“, Sodišče v sodbah v zvezi z varstvom potrošnikov pogosto uporablja tudi pridevnik „avisé“, pri čemer se mi slednji zdi pomensko bližji angleškemu izrazu „circumspect“. Glej na primer sodbe z dne 16. julija 1998, Gut Springenheide in Tusky (C‑210/96, EU:C:1998:369, točki 31 in 37); z dne 4. aprila 2000, Darbo (C‑465/98, EU:C:2000:184, točka 20), in z dne 21. januarja 2016, Viiniverla (C‑75/15, EU:C:2016:35, točka 25). Ugotavljam celo, da je Sodišče v sodbi Teekanne (sodba z dne 4. junija 2015, C‑195/14, EU:C:2015:361) izmenično uporabilo izraza „avisé“ (točka 23) in „éclairé“ (točka 36), pri čemer sta v angleški jezik oba prevedena kot „circumspect“. Poleg tega se zdi, da se enako kot v angleščini ista besedna zveza sistematično uporablja tudi v drugih jezikovnih različicah (glej med drugim v nizozemščini – een normaal geïnformeerde en redelijk omzichtige en oplettende gemiddelde consument – italijanščini – un consumatore medio normalmente informato e ragionevolmente attento e avveduto – španščini – un consumidor medio, normalmente informado y razonablemente atento y perspicazor – ali romunščini – unui consumator mediu, normal informat, suficient de atent și de avizat).
(
20
)	Glej v tem smislu González Vaqué, L., La noción de consumidor medio según la jurisprudencia del Tribunal de Justicia de las Communidades europeas, Revista de derecho comunitario europeo, 2004/17, str. od 47 do 81, zlasti str. 63 in 64.
(
21
)	Zbirka pogodb Združenih narodov, zvezek 75, str. 287.
(
22
)	Pravne posledice postavitve zidu na zasedenem palestinskem ozemlju, svetovalno mnenje (I.C.J. Reports 2004, str. 136, točka 120).
(
23
)	Glej v tem smislu Pravne posledice postavitve zidu na zasedenem palestinskem ozemlju, svetovalno mnenje (I.C.J. Reports 2004, točka 155 ter tudi točki 118 in 120).
(
24
)	Glej v tem smislu Pravne posledice postavitve zidu na zasedenem palestinskem ozemlju, svetovalno mnenje (I.C.J. Reports 2004, str. 136, točki 88 in 155).
(
25
)	Glej v tem smislu sodbo z dne 21. decembra 2016, Svet/Front Polisario (C‑104/16 P, EU:C:2016:973, točka 88).
(
26
)	Glej med drugim, za Varnostni svet ZN, RVSZN št. 242 (1967) z dne 22. novembra 1967 (Bližnji vzhod); RVSZN št. 446 (1979) z dne 22. marca 1979 (Ozemlja, ki jih zaseda Izrael); RVSZN št. 465 (1980) z dne 1. marca 1980 (Ozemlja, ki jih zaseda Izrael); RVSZN št. 476 (1980) z dne 30. junija 1980 (Ozemlja, ki jih zaseda Izrael); RVSZN št. 2334 (2016) z dne 23. decembra 2016 (Razmere na Bližnjem vzhodu, vključno s palestinskim vprašanjem) ter, za Generalno skupščino ZN, resolucije št. 72/14 (2017) z dne 30. novembra 2017 (Mirna rešitev vprašanja Palestine); št. 72/15 (2017) z dne 30. novembra 2017 (Jeruzalem); št. 72/16 (2017) z dne 30. novembra 2017 (Sirski Golan) in št. 72/86 (2017) z dne 7. decembra 2017 (Izraelske naselbine na zasedenem palestinskem ozemlju, vključno z vzhodnim Jeruzalemom in zasedenim sirskim Golanom).
(
27
)	Sodba z dne 25. februarja 2010, Brita (C‑386/08, EU:C:2010:91).
(
28
)	Evro-mediteranski sporazum o pridružitvi med Evropskima skupnostma in njunimi državami članicami na eni strani ter državo Izrael na drugi strani, podpisan 20. novembra 1995 v Bruslju (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 11, zvezek 55, str. 167).
(
29
)	Začasni evro-mediteranski pridružitveni sporazum o trgovini in sodelovanju med Evropsko skupnostjo na eni strani ter Palestinsko osvobodilno organizacijo (PLO) za Palestinsko upravo Zahodnega brega in Gaze na drugi strani, podpisan 24. februarja 1997 v Bruslju (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 11, zvezek 26, str. 124).
(
30
)	Točka 5.
(
31
)	[2014] UKSC 8.
(
32
)	Direktiva Evropskega parlamenta in Sveta 2005/29/ES z dne 11. maja 2005 o nepoštenih poslovnih praksah podjetij v razmerju do potrošnikov na notranjem trgu ter o spremembi Direktive Sveta 84/450/EGS, direktiv Evropskega parlamenta in Sveta 97/7/ES, 98/27/ES in 2002/65/ES ter Uredbe (ES) št. 2006/2004 Evropskega parlamenta in Sveta (Direktiva o nepoštenih poslovnih praksah) (UL 2005, L 149, str. 22).
(
33
)	To je bilo opredeljeno z določbo, da je poslovna praksa zavajajoče dejanje, če (med drugim): „2(a) […] vsebuje napačne informacije in je torej neresnična v zvezi s katero koli zadevo iz odstavka (4) ali če s celotno predstavitvijo na kakršen koli način zavaja ali bi utegnila zavajati povprečnega potrošnika v zvezi s katero koli od zadev iz navedenega odstavka, čeprav je informacija točna; in (b) povzroči ali bi utegnila povzročiti, da povprečni potrošnik sprejme odločitev o poslu, ki je drugače ne bi sprejel“.
(
34
)	Direktiva 2000/13/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 20. marca 2000 o približevanju zakonodaje držav članic o označevanju, predstavljanju in oglaševanju živil (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 15, zvezek 5, str. 75).
(
35
)	Glej v tem smislu sodbo z dne 4. junija 2015, Teekanne (C‑195/14, EU:C:2015:361, točka 32). Glej tudi sodbo z dne 22. septembra 2016, Breitsamer und Ulrich (C‑113/15, EU:C:2016:718, točka 69).
(
36
)	Sklepni predlogi generalnega pravobranilca J. Mischoja v zadevi Gut Springenheide in Tusky (C‑210/96, EU:C:1998:102, točka 78).
(
37
)	Sklepni predlogi generalnega pravobranilca J. Mischoja v zadevi Gut Springenheide in Tusky (C‑210/96, EU:C:1998:102, točka 87). Čeprav je v angleški različici uporabljen prislov „completely“, je po mojem mnenju prislov „clearly“ bliže različici v jeziku izvirnika – to je francoščina – kjer je uporabljen izraz „nettement“.
(
38
)	Sodba z dne 10. septembra 2009 (C‑446/07, EU:C:2009:530).
(
39
)	Sodba z dne 10. septembra 2009, Severi (C‑446/07, EU:C:2009:530, točka 62).
(
40
)	V zvezi s tem glej člen 49 Četrte ženevske konvencije. Glej Pravne posledice postavitve zidu na zasedenem palestinskem ozemlju, svetovalno mnenje (I.C.J. Reports 2004, str. 136, točka 78 in naslednje).
(
41
)	Glej v tem smislu RVSZN št. 2334 (2016) z dne 23. decembra 2016 (Razmere na Bližnjem vzhodu, vključno s palestinskim vprašanjem).