Začasna izdaja
SKLEPNI PREDLOGI GENERALNE PRAVOBRANILKE
TAMARE ĆAPETA,
predstavljeni 5. marca 2026(1)
Zadeva C‑194/24
Italijanska republika
proti
Evropskemu parlamentu
Svetu Evropske unije
„ Ničnostna tožba – Skupna ribiška politika – Nadzor obveznosti iztovarjanja – Uredba (EU) 2023/2842 – Namestitev nadzornih kamer na ribiška plovila – Kršitev členov 7, 8 in 31 Listine o temeljnih pravicah – Sorazmernost – Intenzivnost sodnega nadzora “
I.      Uvod
1.        Tradicionalno se je ulov, ki ni bil zaželen ali komercialno zanimiv, vrgel nazaj v morje.(2) Vendar so takrat te ribe ali morski organizmi verjetno že poginili ali so poginjali.(3)
2.        „Obveznost iztovarjanja“ je bila uvedena v Uredbi o skupni ribiški politiki (v nadaljevanju: SRP),(4) da bi se zmanjšala potratnost, ki je več desetletij prevladovala v gospodarskem ribolovu, kar bi prispevalo k bolj trajnostni ribiški politiki. V tem aktu se v bistvu zahteva, da se ves ulov obdrži in evidentira na krovu zadevnih ribiških plovil ter nato iztovori.(5) Zato je bila obveznost iztovarjanja opisana kot „zelo velika sprememba pri upravljanju ribištva“ in „obrat od tradicionalnega upravljanja ribištva, ki je tako postavljeno na glavo“.(6)
3.        Obravnavana zadeva se nanaša na nadzor te obveznosti iztovarjanja. Da bi se zagotovilo učinkovito spoštovanje te obveznosti, je bila v Uredbi (EU) 2023/2842 (v nadaljevanju: izpodbijana uredba)(7) uvedena zahteva, da morajo biti nekatera ribiška plovila opremljena s sistemi za elektronsko spremljanje na daljavo (REM), vključno s kamerami v sistemu televizije zaprtega kroga (v nadaljevanju: videonadzor).
4.        Italijanska republika meni, da namestitev takšnih kamer pomeni nesorazmeren poseg v različne določbe Listine Evropske unije o temeljnih pravicah (v nadaljevanju: Listina).
5.        Predlagala bom, naj Sodišče te pomisleke zavrne kot neutemeljene.
II.    Dejansko stanje in pravni okvir
6.        Cilj skupne ribiške politike (SRP), kakor je bila revidirana z Uredbo o SRP, je zagotoviti, da se izkoriščanje živih vodnih virov, vključno z ribami, izvaja tako, da zagotavlja trajnostne gospodarske, okoljske in socialne pogoje.(8)
7.        Vendar to ni mogoče brez učinkovitih nadzornih ukrepov.
8.        Evropsko računsko sodišče je leta 2007 opozorilo na velike pomanjkljivosti takrat veljavnega sistema Unije za nadzor ribištva.(9) Ti ukrepi so bili revidirani leta 2009, ko je začela veljati Uredba (ES) št. 1224/2009 (Uredba o nadzoru ribištva).(10)
9.        Ta nov sistem za nadzor ribištva sestavljajo ukrepi za nadzor izložkov in vložkov. Namen ukrepov za nadzor izložkov je v bistvu omejiti celoten ulov s tako imenovanim „upravljanjem ribolovnega napora“, ki vključuje določitev deleža staležev vsake vrste rib v vodah Unije („omejitve celotnega dovoljenega ulova“) in kvot za vsak ribolov. Ukrepi za nadzor vložkov se nanašajo na sredstva in pravila, v skladu s katerimi ribiška flota opravlja ribolovne dejavnosti, bodisi z nadzorom ribolovne zmogljivosti in uporabe plovil, s tehničnimi ukrepi, ki urejajo ribolovno opremo, bodisi z dodelitvijo obdobij in geografskih območij, v oziroma na katerih je ribolov dovoljen.(11)
10.      Leta 2015 je bil ta sistem za nadzor ribištva prilagojen, da sta se upoštevala začetek veljavnosti Uredbe o SRP in predvsem uvedba obveznosti iztovarjanja.(12)
11.      Čeprav je Računsko sodišče priznalo, da je sistem, ki je bil vzpostavljen od uvedbe Uredbe o SRP, pomenil napredek in da so države članice ukrepe za upravljanje ribištva
izvajale
ustrezno, je v posebnem poročilu št. 08/2017 kljub temu navedlo, da „[Evropska unija] še ni vzpostavila dovolj uspešnega nadzornega sistema za ribištvo, ki bi prispeval k uspešnosti SRP“.(13) Zato je bilo eno od priporočil v tem poročilu, naj države članice izboljšajo zanesljivost podatkov o ulovu, predvsem zaradi „bistven[ih] nesklad[i]j[…] med prijavljenimi iztovarjanji in poznejšimi evidencami o prvi prodaji“.(14)
12.      Podobni predlogi so bili navedeni v resoluciji Evropskega parlamenta iz leta 2016(15) in v oceni Evropske komisije iz leta 2017.(16)
13.      V skladu s tem je Komisija leta 2018 objavila predlog uredbe, ki je pozneje postala izpodbijana uredba.(17) Temu dokumentu je bila priložena ocena učinka,(18) v obeh dokumentih pa je bila izpostavljena nezadostnost podatkov o ribištvu in ulovu.(19)
14.      Izpodbijana uredba temelji na členu 43(2) PDEU. V tej določbi je opredeljen redni zakonodajni postopek za sprejetje zakonodajnih aktov na področju ribištva, kar zakonodajalcu Unije omogoča sprejemanje političnih odločitev v zvezi z ukrepi za vzpostavitev in upravljanje SRP.
15.      S členom 1(10) izpodbijane uredbe se nadomešča člen 13 Uredbe o nadzoru ribištva. Kakor je bil nadomeščen, člen 13(1) določa obveznost držav članic, da s sistemi REM zagotovijo spremljanje in nadzor ribolovnih dejavnosti.(20) Člen 13(2) te uredbe, kakor je bil nadomeščen, zdaj predpisuje, da države članice za namen spremljanja in nadzora obveznosti iztovarjanja „zagotovijo, da imajo plovila Unije za ulov, katerih skupna dolžina je 18 metrov ali več, ki plujejo pod njihovo zastavo in pri katerih obstaja resno tveganje za nespoštovanje obveznosti iztovarjanja, na krovu nameščen delujoč sistem REM“. V tem členu je pojasnjeno tudi, da je „[s]istem REM […] zmožen učinkovito spremljati in nadzorovati spoštovanje obveznosti iztovarjanja ter vključuje videonadzor, lahko pa vključuje tudi druge instrumente in/ali opremo. Kapitan [ribiškega plovila] zagotovi, da so podatki iz sistema REM na voljo pristojnim organom. Brez poseganja v zadevna pravila o varstvu osebnih podatkov imajo pristojni organi države članice zastave in obalne države članice, odgovorni za nadzor ribištva, enak dostop do teh podatkov.“ S členom 13(3), kakor je bil nadomeščen, se na Komisijo prenese pooblastilo za sprejetje izvedbenih aktov, s katerimi se opredelijo obseg in podrobnosti uporabe zgoraj navedenih obveznosti.(21)
16.      V uvodni izjavi 24 izpodbijane uredbe so pojasnjeni razlogi, s katerimi je utemeljena novo uvedena obveznost, in so, ker se priznava poseg te obveznosti v pravico do zasebnosti in varstva podatkov, opisani ukrepi za zmanjšanje takšnega poseganja. V zvezi s tem zakonodajalec Unije navaja: „[d]a se zagotovi učinkovitost sistema Unije za nadzor ribištva, zlasti kar zadeva spremljanje skladnosti z obveznostjo iztovarjanja, bi morala biti določena plovila za ulov na podlagi ocene tveganja na krovu opremljena s sistemi [REM]. Ti sistemi bi morali vključevati kamere videonadzora. Podatki videonadzora se ne bi smeli pretakati v živo. Da se obvarujeta pravica do zasebnosti in varstvo osebnih podatkov, bi smelo biti snemanje videogradiva prek videonadzora dovoljeno samo v zvezi z orodjem in tistimi deli plovil, na katerih se ribiški proizvodi potegnejo na krov, se z njimi ravna in se shranjujejo ali na katerih lahko pride do zavržkov. Snemanje bi moralo biti omejeno na tiste situacije, v katerih se orodje aktivno uporablja, na primer pri metanju orodja ali izvleki ali odstranjevanju orodja iz vode, ter v katerih se ulov prenese na krov in posadka z njim ravna ali v katerih lahko pride do zavržkov. Možnost identificiranja posameznih oseb v posnetem videogradivu bi morala biti čim bolj omejena, podatki pa bi morali biti po potrebi anonimizirani. Zaradi jasnosti in doslednosti bi bilo treba določiti pravila o dostopu pristojnih organov do podatkov iz navedenih sistemov REM. Posnetki videonadzora bi smeli biti na voljo le za namene nadzora in inšpekcijskih pregledov iz [Uredbe o nadzoru ribištva], in sicer za organe, določene v navedeni uredbi.“
A.      Postopek pred Sodiščem
17.      Italijanska republika je 11. marca 2024 v sodnem tajništvu Sodišča vložila obravnavano tožbo.
18.      V njej Sodišču predlaga, naj izpodbijano uredbo razglasi za nično ter Parlamentu in Svetu Evropske unije naloži plačilo stroškov.
19.      Parlament in Svet Sodišču predlagata, naj tožbo zavrne kot neutemeljeno in plačilo stroškov naloži Italijanski republiki.
20.      S sklepom predsednika Sodišča z dne 8. julija 2024 je bila Komisiji dovoljena intervencija v podporo predlogom Parlamenta in Sveta.
21.      Pisna stališča so predložili Italijanska republika, Parlament, Svet in Komisija. Na obravnavi, ki je potekala 22. oktobra 2025, so navedene stranke tudi ustno predstavile stališča.
III. Analiza
22.      Italijanska republika svojo ničnostno tožbo utemeljuje z dvema tožbenima razlogoma. Sodišče me je prosilo, naj svojo analizo omejim na prvi tožbeni razlog.(22)
A.      Prvi tožbeni razlog
23.      Prvi tožbeni razlog se nanaša na člen 1(10) izpodbijane uredbe.(23) Naj spomnim, s to določbo se uvaja obveznost držav članic, da spremljanje in nadzor obveznosti iztovarjanja zagotovijo s sistemi REM, ki morajo za plovila, ki so dolga 18 metrov ali več(24) in pri katerih obstaja resno tveganje za nespoštovanje obveznosti iztovarjanja, vključevati kamere videonadzora, lahko pa vključujejo tudi druge instrumente in/ali opremo.
24.      Italijanska republika meni, da odločitev zakonodajalca Unije, da predpiše namestitev takšnih kamer videonadzora na nekatera plovila, pomeni nesorazmerno omejevanje treh pravic, varovanih z Listino: pravice do spoštovanja zasebnega in družinskega življenja (člen 7), pravice do varstva osebnih podatkov (člen 8) in pravice do poštenih in pravičnih delovnih pogojev (člen 31). Torej naj bi se s to obveznostjo, naloženo državam članicam, kršil
člen 52(1) Listine.(25)
25.      Parlament in Svet ob podpori Komisije te trditve izpodbijata.
B.      Ustrezna intenzivnosti sodnega nadzora
26.      Predhodno vprašanje, o katerem se je razpravljalo na obravnavi, se nanaša na intenzivnost sodnega nadzora, ki ga izvaja Sodišče, kadar gre za združljivost zakonodajnega ukrepa Unije s pravicami, varovanimi z Listino.
27.      Italijanska republika v svoji tožbi navaja, da je pri preizkusu sorazmernosti zakonodajnega ukrepa, s katerim se posega v pravico do zasebnosti in varstva podatkov, potrebna velika intenzivnost nadzora, ki ga izvaja Sodišče. V zvezi s tem se ta stranka sklicuje na sodno prakso, v kateri je Sodišče vztrajalo, da mora biti ukrep, ki posega v člena 7 in 8 Listine, „nujno potreben“ za uresničitev zastavljenega cilja.(26) Italijanska republika tako v bistvu trdi, da mora Sodišče, da bi ustrezno uravnotežilo cilje, ki se jim sledi z zadevnimi ukrepi, in upoštevne temeljne pravice, izvesti preizkus sorazmernosti, ki zajema vse tri ravni sorazmernosti; torej primernost, nujnost in sorazmernost v ožjem smislu. Poleg tega ta stranka v bistvu trdi, da je na vsakem koraku potrebna velika intenzivnost nadzora, ki ga izvaja Sodišče.
28.      Nasprotno pa Parlament, Svet in Komisija menijo, da mora Sodišče zgolj preveriti, ali je zadevni ukrep „očitno neprimeren“ glede na cilj, ki mu sledi zakonodajalec Unije. V zvezi s tem se Komisija sklicuje na sodbo Italija/Svet (Ribolovna kvota za sredozemsko mečarico), v kateri je sodišče menilo, da je treba „v zvezi s sodnim nadzorom pogojev izvajanja [načela sorazmernosti], ob upoštevanju široke diskrecijske pravice, ki jo ima zakonodajalec Unije na področju [SRP], ugotoviti, da lahko le očitna neprimernost na tem področju sprejetega ukrepa glede na cilj, ki mu sledi pristojna institucija, vpliva na zakonitost takega ukrepa. Tako ne gre za vprašanje, ali je bil ukrep, ki ga je sprejel zakonodajalec Unije, edini ali najboljši, ampak za vprašanje, ali je bil očitno neprimeren“.(27)
29.      Nobeno od teh dveh stališč načeloma ni napačno. Obe usmeritvi sodne prakse, ki so ju izbrale stranke, se nanašata na intenzivnost sodnega nadzora nad tem, kako institucije Unije izvajajo načelo sorazmernosti, kadar sprejemajo zakonodajne ukrepe.
30.      Najprej, člen 5(4) PEU določa, da v skladu z načelom sorazmernosti ukrepi Unije vsebinsko in formalno ne presegajo tistega, kar je potrebno za doseganje ciljev Pogodb.
31.      Kadar takšen ukrep Unije zajema sprejetje zakonodajnih ukrepov, s katerimi „oživijo“ politike, predvidene v Pogodbah, ima zakonodajalec Unije načeloma široko diskrecijsko pravico pri izbiri sredstev, ki se mu zdijo primerna.(28) Sodišče je že potrdilo, da takšna široka diskrecijska pravica obstaja tudi na področju SRP.(29)
32.      Vendar ta zakonodajna diskrecijska pravica ni neomejena. Prvič, treba jo je izvajati v mejah tega, kar se na splošno dovoljuje s cilji Pogodb in posamezne politike, kakor je določena v Pogodbah. Drugič, z načelom sorazmernosti se zahteva, da „ravnanja institucij Unije ne prestopijo meje tistega, kar je primerno in nujno za uresničitev legitimnih ciljev, ki jim sledi zadevna ureditev, [kar pomeni, da] […]je [pri tem] treba takrat, ko je mogoče izbirati med več primernimi ukrepi, uporabiti tistega, ki je najmanj omejujoč, povzročene neugodnosti pa ne smejo biti nesorazmerne glede na zastavljene cilje“.(30)
33.      Iz zadnje trditve izhaja, da mora zakonodajalec Unije po mnenju Sodišča upoštevati vse tri ravni
preizkusa
sorazmernosti, kadar sprejema zakonodajo: torej da je izbran ukrep primeren in nujen za uresničitev cilja, ki mu sledi, da so se ustrezno upoštevali drugi interesi in da se z izbranim ukrepom ne bremeni prekomerno teh drugih interesov.
34.      Po mnenju Sodišča pa je treba pri sodnem nadzoru nad tem, kako zakonodajalec Unije izvaja načelo sorazmernosti, preveriti zgolj „očitn[o] neprimernost ukrepa glede na cilj, ki ga uresničuje pristojna institucija“.(31) Da bi Sodišče to lahko ugotovilo, se mora torej vprašati, „ne ali je bil ukrep, ki ga je sprejel zakonodajalec, edini ali najboljši, ampak ali je bil očitno neprimeren“.(32) Sodišče je to trditev o omejitvah svojega sodnega nadzora ponovilo tudi v zvezi z ukrepi na področju skupne ribiške politike.(33)
35.      Načeloma torej pri nadzoru nad zakonodajnimi ukrepi Unije sorazmernost dejansko pomeni „vsebinsko racionalnost“ odločitve, ki jo sprejme zakonodajalec EU.
36.      V ta namen se mora Sodišče vprašati, ali vsebinski odgovor zakonodajalca Unije na posamezen politični izziv ustreza eni od možnosti, ki so na voljo razumnemu nosilcu odločanja. Če je Sodišče prepričano, da je želeni zakonodajni rezultat mogoče doseči z izbranim ukrepom, ne bo več podvomilo o tej odločitvi.
37.      Kljub temu mora biti zakonodajalec Unije sposoben dokazati Sodišču, da je upošteval kakršen koli vpliv na interese različnih deležnikov, na katere ta ukrep vpliva, in da je preučil, ali „cilji, zastavljeni z izbranim ukrepom, lahko upravičijo negativne gospodarske posledice, ki so za nekatere gospodarske subjekte celo precejšnje“.(34) Ta obveznost je pojasnjena v členu 5 Protokola (št. 2) o uporabi načel subsidiarnosti in sorazmernosti, ki je priložen Pogodbi EU in Pogodbi DEU, v skladu s katerim, kakor je razložilo Sodišče, „je namreč treba pri osnutkih zakonodajnih aktov upoštevati potrebo po tem, da so vse obremenitve gospodarskih subjektov čim manjše in sorazmerne s ciljem, ki se želi doseči“.(35)
38.      Tako je spoštovanje, ki ga Sodišče izkazuje zakonodajalcu Unije v zvezi z vsebinskimi odločitvami, ki jih je sprejel, uravnoteženo z nadzorom nad „postopkovno sorazmernostjo“ zadevnega ukrepa.(36)
39.      Sodno spoštovanje vsebinskih odločitev zakonodajalca je povezano z delitvijo oblasti v demokratični družbi: volivci, in ne sodišča, so tisti, ki „sodijo“ o političnih odločitvah zakonodajalca, ta pa mora njim odgovarjati za to, kaj morda je oziroma ni naredil narobe, ko je tehtal javne in zasebne interese, ki so neločljivo povezani s posameznim političnim vprašanjem.
40.      Vendar je diskrecijska pravica zakonodajalca Unije, da izbere primerne ukrepe, znatno ožja, kadar izbrani ukrep posega v temeljne pravice, varovane z Listino.(37)
41.      Člen 52(1) Listine določa, da se pri kakršnem koli omejevanju uresničevanja pravic in svoboščin iz te listine upošteva načelo sorazmernosti.
42.      Pri uporabi te „pojavne oblike“ načela sorazmernosti, kakor je izraženo v Listini, nadzor, ki ga izvaja Sodišče, običajno zajema nadzor nad vsemi tremi ravnmi analize sorazmernosti.(38) Povedano drugače, nadzor se ne omejuje na očitno neprimernost odločitev, na katerih temelji ta ukrep. Nasprotno in vsaj v zvezi s posegom v nekatere temeljne pravice,(39) kot je pravica do zasebnosti in varstva podatkov, Sodišče izvede nadzor nad sorazmernostjo tega posega, ki je visoko intenziven.(40)
43.      V zvezi s tem se Italijanska republika upravičeno sklicuje na sodbo Luxembourg Business Registers in s tem izkazuje, da mora biti v obravnavani zadevi intenzivnost nadzora, ki ga izvede Sodišče, velika.(41)
44.      Dejansko je pri načelu sorazmernosti v njegovi „pojavni obliki varovanja pravic“ potrebna takšna velika intenzivnost nadzora.(42)
45.      Predvsem to pomeni, da zakonodajalec Unije nosi breme dokazovanja, da s svojimi vsebinskimi odločitvami spoštuje ustavno zaščito zadevnih pravic in da so te odločitve sorazmerne s pomembnostjo zastavljenega cilja.
46.      Ta obveznost zakonodajalca Unije, da pred Sodiščem zagovarja svoje vsebinske odločitve, se sproži, če stranka, ki izpodbija zakonodajni ukrep, lahko dokaže, da ta ukrep posega v eno ali več temeljnih pravic. V zvezi s tem bi se strinjala s stališčem Parlamenta, da se „strog“ nadzor Sodišča nad tem zakonodajnim ukrepom ne sproži samodejno ob vseh domnevnih kršitvah temeljnih pravic. Nasprotno, vedno mora obstajati dejanska povezava med zadevnim ukrepom in domnevno kršitvijo pravice ali načela, varovanega z Listino.(43) Zato mora Sodišče pri preizkusu
sorazmernosti ukrepa, s katerim se domnevno krši temeljna pravica, najprej preveriti, ali ta ukrep sploh lahko poseže v to pravico.
47.      Nazadnje, razlog za manj spoštljiv in zato bolj invaziven nadzor nad zakonodajnimi ukrepi Unije v primeru poseganja v temeljne pravice je posebna vloga, ki jo imajo pravice, varovane z Listino, v liberalni demokratični družbi: v družbi, kjer je smotrno demokratično vladanje omejeno z nekaterimi temeljnimi pravnimi pravili, ki jih ni mogoče poljubno kršiti, niti pri demokratičnem odločanju.
48.      Sodišče lahko vrednoto demokracije, kakor je izražena v členu 2 PEU, brani le s strogim nadzorom nad zakonodajnim ukrepom Unije, s katerim se posega v temeljne pravice. Demokracija, kakor je razumljena v Uniji, je več kot zgolj odločanje demokratično izvoljene večine; zahteva varstvo pravic manjšin, ki so del evropske družbe. Ta protivečinska vloga sodišč je postala še pomembnejša v današnjem svetu, v katerem avtokratske vlade skušajo povečati in ohraniti svojo moč tako, da odvzamejo pravice manjšinam in, splošneje, vsem, ki nasprotujejo njihovim odločitvam, svoja dejanja pa upravičujejo s prikazovanjem demokracije kot vladavine izvoljene večine. To je tudi razlog, zakaj te avtokratske vlade najprej začnejo omejevati neodvisnost sodstva.
49.      V obravnavani zadevi je izražena zaskrbljenost, da zadevna uredba nesorazmerno posega v nekatere temeljne pravice, varovane z Listino; predvsem v pravico do zasebnosti, do varstva osebnih podatkov in do poštenih in pravičnih delovnih pogojev. Italijanska republika predlaga presojo zakonitosti sprememb Uredbe o nadzoru ribištva, ki so bile uvedene z izpodbijano uredbo, glede na Listino. Zato mora biti preizkus sorazmernosti katerega koli morebitnega posega v pravice, varovane z Listino, ki ga opravi Sodišče, stroga. Zdaj se bom posvetila tej presoji.
C.      Z namestitvijo kamer videonadzora na ribiška plovila se v člene 7, 8 in 31 Listine ne posega nesorazmerno
50.      Italijanska republika s prvim tožbenim razlogom v bistvu zatrjuje kršitev člena 52(1) Listine. Meni, da obveznost namestitve kamer videonadzora na nekatere vrste ribiških plovil pomeni nesorazmerno omejitev pravic iz členov 7, 8 in 31 Listine. Po mnenju te stranke je posledica namestitve takšnih kamer očiten in nerazumen poseg v pravico do zasebnosti oseb na krovu takšnih plovil, pravico do varstva njihovih osebnih podatkov in pravico do delovnih pogojev, ki spoštujejo njihovo dostojanstvo. Razlog za
to je, ker bi ob namestitvi omenjenih kamer te osebe tvegale, da se jih identificira. Čeprav Italijanska republika priznava, da se s temi ukrepi uresničuje legitimen cilj, meni, da je imel zakonodajalec Unije na voljo manj omejevalen in po njenem mnenju še učinkovitejši ukrep, to so opazovalci. Zato zatrjuje, da ta ukrep v sedanji obliki šteje za „očitno“(44) nesorazmeren poseg v temeljne pravice oseb in delavcev na krovu ribiških plovil.
51.      Parlament in Svet ob podpori Komisije te trditve izpodbijata.
1.      Uporaba členov 7 in 8 Listine
52.      Kot je bilo pojasnjeno zgoraj, bi moralo biti ob zatrjevani kršitvi temeljne pravice prvo vprašanje, ki ga Sodišče postavi, ali je zadevni ukrep takšne vrste, da bi se z njim lahko poseglo v zadevne pravice. Če je takšen, bi morala biti stopnja nadzora, ki ga izvede Sodišče, strogo preverjanje.
53.      Ali se z obveznostjo, da se kamere videonadzora namestijo na krovu nekaterih ribiških plovil, lahko poseže v temeljne pravice, na katere se sklicuje Italijanska republika? Začela bom z obravnavo členov 7 in 8 Listine.
54.      Člen 7 Listine določa, da se spoštuje zasebno in družinsko življenje osebe. S členom 8(1) Listine se varuje vidik zasebnega in družinskega življenja, ki je v digitalni dobi postal še posebej občutljiv: vsem se izrecno daje pravica do varstva njihovih osebnih podatkov.
55.      Parlament, Komisija in Svet v bistvu izpodbijajo, da se z ukrepi iz postopka v glavni stvari posega v te pravice. Trdijo, da je namen teh ukrepov takšen, da sploh ne more priti do kršitve členov 7 in 8 Listine: na primer, namestitev zadevnih kamer se nanaša samo na nekatera plovila (pri katerih obstaja resno tveganje); snemanje mora biti čim krajše in omejeno le na tista območja plovila, na katerih se ribiški proizvodi potegnejo na krov, se z njimi ravna in se shranjujejo ali kjer lahko prihaja do zavržkov; in vsi posnetki se „čim prej“ anonimizirajo.
56.      Italijanska republika meni, da kljub tehničnim in pravnim ukrepom, namenjenim omejevanju uporabe zadevnih kamer, še vedno obstaja tveganje, da bi se osebo lahko identificiralo. Trdi, da bi se že zgolj zaradi tega morala uporabiti pravica do varstva zasebnosti in osebnih podatkov.
57.      Strinjam se s stališčem Italijanske republike.
58.      Varstvo pravice do zasebnosti ni igra verjetnosti. Vsak človek ima edinstvene značilnosti, zaradi katerih se razlikuje od drugih ljudi.(45) Tudi ob upoštevanju obveznosti, ki so bile naložene Komisiji, da vzpostavi način –
vgrajene(46) –
anonimizacije posnetkov zadevnih kamer, ni mogoče izključiti, da so delavci na krovu zadevnih plovil posneti na videoposnetkih in se jih lahko identificira. Tako posneta oseba s tem izgubi pravico do nadzora svoje slike,(47) Kar povzroči uporabo njene pravice do varstva podatkov.
59.      Čeprav je malo verjetno, prav tako ni mogoče izključiti tega, da bi – kot pojasnjuje Italijanska republika – „mehanski opazovalec“ na krovu teh plovil med predelavo dnevnega ulova lahko posnel zaseben pogovor ali položaj med dvema ribičema, s čimer bi posegel v njuno zasebno življenje.(48)
60.      Zato je že samo s tem, da so kamere videonadzora nameščene na krovu zadevnih plovil, možno poseganje v člena 7 in 8 Listine, saj obstaja možnost, čeprav majhna, da se z navedenim snemanjem identificirajo osebe na teh zadevnih plovilih. Dejstvo, da se ukrep ne nanaša na vsa plovila (ampak samo na tista, ki so daljša od 18 metrov in pri katerih obstaja resno tveganje za nespoštovanje obveznosti iztovarjanja), v zvezi s tem ni pomembno. Z zadevnim ukrepom se lahko poseže v pravico do zasebnosti tistih, ki delajo na takšnih plovilih, zato mora biti upravičen, da bi štel za zakonitega.
61.      Zadevni ukrepi zato spadajo na področje uporabe varstva temeljnih pravic, ki ju zagotavljata člena 7 in 8 Listine.
2.      Uporaba člena 31 Listine
62.      Člen 31(1) Listine določa pravico do spoštovanja poštenih in pravičnih delovnih pogojev, vključno z zdravjem, varnostjo in dostojanstvom delavcev.
63.      Parlament, Svet in Komisija v bistvu izpostavljajo, da ni takoj jasno, zakaj se v obravnavani zadevi posega v te pravice.
64.      Italijanska republika v odgovor pojasnjuje, da se z delom pod videonadzorom uvaja „vsiljiv nadzor“, s katerim se ne spoštuje tistega dela
člena 31(1) Listine, ki govori o „dostojanstvu“.
65.      Po mojem mnenju sta obe trditvi do neke mere utemeljeni.
66.      Po eni strani se mi zdi, da se člen 31(1) Listine v povezavi s Pojasnili k Listini(49) nanaša predvsem na telesno in duševno celovitost delavcev. S tega vidika je težko razumeti, kako pravica do „dostojanstvenih“ delovnih pogojev zajema tudi ciljno usmerjeno snemanje dejavnosti med dejanskim delovnim časom (v nasprotju s snemanjem med odmori v kuhinji ali kabinah plovil).(50) V sektorju, za katerega so značilni vse manjši ulov, stroge regulativne zahteve in plačilni sistem, ki je pogosto povezan s količino rib, ujetih med vsako plovbo,(51) bi se uporaba kamer dejansko lahko štela za dejavnik v korist varovanja (in torej dostojanstva) delavcev pred izkoriščanjem. Če bi upoštevali to razlogovanje, v obravnavani zadevi ne bi šlo za nikakršno omejitev člena 31(1) Listine.
67.      Po drugi strani bi bilo dostojanstvo na delovnem mestu, kakor se varuje s členom 31(1) Listine, lahko najpomembnejša temeljna vrednota socialnih pravic delavcev.(52) Človeško dostojanstvo na delovnem mestu deluje kot protiutež asimetriji moči, za katero je značilna možnost stalnega nadzora nad ravnanjem zaposlenih na delovnem mestu. Jasno je, da je eden od načinov izvajanja takšnega nadzora videonadzor.
68.      V tem smislu je neizogibno, da se poseganje v pravico do dostojanstva na delovnem mestu, do katerega pride zaradi obstoja kamer videonadzora, prekriva s pravico do varstva zasebnosti in podatkov. To ne izključuje uporabe člena 31(1) Listine za ukrepe, ki vplivajo na zasebnost na delovnem mestu.
69.      V sodni praksi Evropskega sodišča za človekove pravice (v nadaljevanju: ESČP) je bila pravica do dostojanstva na delovnem mestu do neke mere priznana kot kategorija pravice do zasebnosti, zagotovljene s členom 8 Evropske konvencije o človekovih pravicah (EKČP).(53) S tega vidika Italijanska republika vsekakor pravilno trdi, da je namestitev kamer sama po sebi poseg v pravico zaposlenega do delovnih pogojev, ki spoštujejo njegovo dostojanstvo, zato se je treba nanjo odzvati sorazmerno glede na legitimen cilj.(54)
70.      Nazadnje in v nasprotju s tem, kar je Komisija pojasnila na obravnavi, za odločanje o tem, ali sploh gre za poseganje v člen 31(1) Listine, ni upoštevno, da so v izpodbijani uredbi posebej določene zakonske in tehnične omejitve tega nadzora. Tako kot v zvezi z domnevnim poseganjem v člena 7 in 8 Listine Sodišče te elemente vključi v analizo zgolj, ko preizkuša sorazmernost kakršnih koli omejitev te pravice. Vendar ti ne omejujejo področja uporabe člena 31(1) Listine.
71.      Zato Sodišču predlagam, naj odloči, da zadevni ukrep spada na področje uporabe člena 31(1) Listine.
3.      Sorazmernost
72.      Ker sem ugotovila, da zadevni ukrepi spadajo na področje uporabe členov 7, 8 in 31 Listine, saj posegajo pravice, določene v teh členih, bom zdaj nadaljevala s presojo sorazmernosti teh ukrepov.
Legitimen cilj
73.      Poseganje v temeljno pravico je mogoče upravičiti s tem, da se s tem sorazmerno sledi legitimnemu cilju. Zato je prvo vprašanje, ki bi ga moralo postaviti Sodišče, ali je cilj zadevnega ukrepa mogoče šteti za legitimen.
74.      Kot je pojasnjeno v uvodnih izjavah izpodbijane uredbe, je zakonodajalec Unije menil, da je za uspešno izvajanje SRP kot celote in učinkovitost obveznosti iztovarjanja kot dela te celotne matrike med drugim potrebna uporaba uspešnega, učinkovitega, sodobnega in preglednega sistema nadzora.(55)
75.      V obravnavani zadevi ni sporno, da se obveznost iztovarjanja kot del SRP in potreba po zagotavljanju učinkovitega izvajanja te obveznosti štejeta za legitimen cilj.(56)
76.      Celo Italijanska republika, stranka, ki je vložila to tožbo, se strinja, da se z namestitvijo kamer videonadzora na krovu zadevnih plovil sledi legitimnemu cilju, ki je zagotavljati spoštovanje obveznosti iztovarjanja, da se dosežejo cilji SRP.
77.      Zato ni razloga, da Sodišče tega cilja ne bi sprejelo kot legitimnega.
Primernost
78.      Pri preizkusu primernosti v okviru preizkusa sorazmernosti se poskuša ugotoviti, ali je z izpodbijanim ukrepom mogoče doseči želeni cilj.
79.      V obravnavani zadevi, tako kot glede legitimnega cilja, nobena stranka ne izpodbija primernosti uporabe sistemov REM, vključno s kamerami videonadzora, za krepitev spoštovanja obveznosti iztovarjanja.
80.      Iz spisa je razvidno, da so v skladu s poročilom Evropske izvajalske agencije za podnebje, infrastrukturo in okolje nadzor nad zavržki ter cena in podrobno spremljanje vsakega ribolovnega potovanja eno glavnih tveganj za izvajanje obveznosti iztovarjanja. Zato je ta agencija priporočila, da se nadzor osredotoča na dejavnost na morju in ne ob iztovarjanju.(57)
81.      Poleg tega je bil z uvedbo sistemov REM, ki vključujejo kamere, v skladu z oceno učinka „dokazan njihov potencial, da so učinkovito sredstvo zagotavljanja nadzora obveznosti iztovarjanja in njenega izvrševanja ter odvračanja od nezakonitih zavržkov“.(58)
82.      Zato ni razloga, da bi Sodišče dvomilo o primernosti obveznosti namestitve kamer videonadzora na krovu nekaterih ribiških plovil, da se zmanjša količina rib, ki so ujete, a ne iztovorjene: očitno obstaja zadostna povezava med takšnim sistemom spremljanja in učinkovitostjo obveznosti iztovarjanja.(59)
83.      Zakonodajalec Unije je torej upravičeno menil, da je uvedba obveznosti namestitve omenjenih kamer primerna za uresničitev zastavljenega cilja.
Nujnost
84.      Italijanska republika primarno trdi, da zadevni ukrep ni nujen.
85.      Pri preizkusu sorazmernosti se šteje, da ukrep ni nujen, če obstaja alternativen ukrep, ki je manj omejevalen (v tej zadevi glede treh zadevnih temeljnih pravic), vendar je z njim vseeno mogoče doseči enak zakonodajni cilj.
86.      Po mnenju Italijanske republike obstaja manj omejevalen, a enako učinkovit ukrep: ljudje kot opazovalci na krovu zadevnih ribiških plovil. Po mnenju te stranke je takšen ukrep morda še učinkovitejši od namestitve kamer videonadzora, saj bi se opazovalec lahko pogovarjal z delavci in preprečil, da bi sploh prišlo do morebitnih kršitev obveznosti iztovarjanja, medtem ko se z uporabo videonadzora obveznost iztovarjanja lahko nadzoruje le naknadno. Italijanska republika poleg tega pojasnjuje, da se pri sprejetju izpodbijane uredbe niso dovolj upoštevali stroški, povezani z uporabo in delovanjem opreme za videonadzor.
87.      Načeloma v okviru „strogega“ preizkusa sorazmernosti in v nasprotju s trditvami Sveta dokazno breme dokazovanja, da ne obstajajo alternativni ukrepi, s katerimi bi bilo mogoče doseči enake rezultate, nosi zakonodajalec Unije. Povedano drugače, Italijanski republiki ni treba ovreči nujnosti sredstev, ki jih je izbral zakonodajalec Unije, temveč mora zakonodajalec Unije dokazati nujnost teh sredstev.
88.      Zakonodajalec Unije mora torej dokazati, da je obravnaval alternativne ukrepe in je nazadnje ugotovil, da s temi ukrepi ni mogoče doseči nameravanega zakonodajnega rezultata. Ker je Italijanska republika navedla trditve v prid opazovalcem namesto sistemov REM, vključno s kamerami videonadzora, je nujno zakonodajalec Unije tisti, ki mora ovreči te trditve, da bi dokazal zakonitost svoje zakonodajne odločitve ob zatrjevanem neupravičenem posegu v pravice, varovane z Listino.
89.      V zvezi s tem zakonodajalec Unije –
to so v obravnavani zadevi Parlament, Svet in Komisija – pojasnjuje, da so bili opazovalci dejansko eno od sredstev za zagotavljanje učinkovitosti obveznosti iztovarjanja, ki so se obravnavala v zakonodajnem postopku.(60) Navsezadnje uporaba te možnosti v pravu Unije obstaja od leta 2015.(61) Vendar je bila s kompromisom, ki so ga države članice sprejele v Svetu, dana prednost obveznosti uporabe sistemov REM, vključno s kamerami videonadzora.(62)
90.      Parlament, Svet in Komisija se v utemeljitev te odločitve sklicujejo na oceno učinka, v kateri so obširno pojasnjene prednosti kamer videonadzora in je zavrnjeno, da bi bili opazovalci lahko enako učinkovito sredstvo za doseganje zastavljenega cilja.(63)
91.      V tem dokumentu je navedeno, da „se je na začetku obravnavala možnost, da se na krovu zahteva prisotnost opazovalcev, ker bi imela lahko več koristi, vključno s spodbujanjem spoštovanja obveznosti iztovarjanja na morju, opredelitvijo ukrepa nadzora, ki je bolj prožen od kamer videonadzora in nima začetnih stroškov. Vendar se je ta alternativa opustila iz več razlogov: (i) da bi se zagotovil 24-urni nadzor, bi bilo treba zaposliti veliko večje število opazovalcev v izmenah; (ii) na majhnih ribiških plovilih ne bi bilo dovolj prostora za opazovalce, predvsem na dolgih potovanjih; (iii) stroški, ki bi nastali z zaposlitvijo opazovalcev na številnih ribiških plovilih, bi bili nesorazmerni z morebitnimi rezultati (npr. potreba, da sta dva opazovalca budna ves čas ribolovnih operacij, bi lahko stala več kot 2000 EUR na dan; v opazovalnem programu organizacije NAFO nastane povprečni strošek v višini 5000 EUR/mesec na opazovalca); in (iv) čeprav se priznava razumnost stroškov, ki bi nastali z zaposlitvijo opazovalcev samo na tistih plovilih, pri katerih obstaja resno tveganje za nespoštovanje obveznosti iztovarjanja, bi ob takšni možnosti prišlo do nesorazmerne vrzeli v nadzoru na drugih plovilih, ki bi jo bilo težko upravičiti“.(64)
92.      Poleg tega Parlament pojasnjuje, da se neprekinjenost in sistematičnost sistemov REM, vključno s kamerami videonadzora, ne more primerjati s prisotnostjo opazovalcev na krovu, saj ti ne morejo biti nenehno pozorni na vse vidike zadevnega plovila.(65)
93.      Vendar Italijanska republika v zvezi s tem v bistvu pojasnjuje, da je namestitev kamer videonadzora sistemsko tveganje za to, da je oseba izpostavljena snemanju, zato gre glede na člene 7, 8 in 31 Listine za bolj invaziven ukrep od ad hoc snemanja ali časovno natančno določenega snemanja.
94.      Čeprav to mogoče drži, pa bi –
kot so pojasnili Parlament, Svet in Komisija – če bi bilo delovanje zadevnih kamer videonadzora omejeno le na nekatere dele dneva, do zavržka neželenih vodnih virov, vključno z ribami, preprosto prišlo v obdobju, ko bi bile zadevne kamere izključene. Zato ad hoc snemanja, tudi če je manj invazivno, ni mogoče šteti za enako učinkovito alternativo.
95.      Glede na zgoraj navedena pojasnila menim, da je iz zakonodajnega spisa, dokumentov, predloženih Sodišču, in pojasnil strank jasno razvidno, da je zakonodajalec Unije obravnaval več sredstev, s katerimi bi bilo mogoče doseči zastavljeni zakonodajni cilj, in pretehtal njihovo učinkovitost glede na ta cilj, vendar je na koncu te alternativne ukrepe zavrnil, ker je z njimi le v manjši meri mogoče doseči cilj, ki mu je sledil s svojim ukrepom.
96.      Zato je zakonodajalec Unije po mojem mnenju navedel zadostne argumente, ki dokazujejo, da opazovalci niso enako učinkovito sredstvo nadzora obveznosti iztovarjanja.
Tehtanje
97.      Na tretji ravni preizkusa sorazmernosti, ki se pogosto imenuje „sorazmernost v ožjem smislu“ ali preprosto „tehtanje“, mora zakonodajalec Unije dokazati, da negativni učinki zadevnih ukrepov niso nesorazmerni glede na koristi, ki se želijo doseči z zakonodajo. Povedano drugače, pri tem preizkusu mora Sodišče presoditi, ali je ukrep, za katerega je bilo dokazano, da je nujen za uresničitev posameznega legitimnega cilja, kljub temu nezakonit, ker je „cena“ uresničitve izbranega cilja previsoka.(66)
98.      Kadar se izpodbijanje veljavnosti zakonodajnega ukrepa nanaša na poseg v pravice, varovane z Listino, zaradi katerega mora, kot sem pojasnila zgoraj, Sodišče opraviti strogo preverjanje, je treba ta ukrep presojati s tehtanjem, tudi kadar ne obstaja manj omejujoča alternativa.(67)
99.      Za to tehtanje mora Sodišče med drugim upoštevati na eni strani težo poseganja v zadevne temeljne pravice in na drugi strani pomembnost cilja, ki se namerava doseči z ukrepom.(68)
100. V obravnavani zadevi gre pri preizkusu sorazmernosti torej za tehtnico, na kateri so na eni strani negativni učinki zadevnega ukrepa na upoštevne temeljne pravice in na drugi strani koristi, ki se dosežejo z učinkovitim nadzorom obveznosti iztovarjanja.
101. V zvezi s tem so Parlament, Svet in Komisija pravilno izpostavili, da je treba pri preizkusu sorazmernosti zadevnega ukrepa upoštevati njegovo celotno zasnovo. Zato ni upoštevno le to, da se je zakonodajalec Unije odločil za uporabo sistemov REM, vključno s kamerami videonadzora, ampak tudi, da je predvidel tak način njihove uporabe, da je raven posega v zadevne pravice, varovane z Listino, čim manjša.(69)
102. V zvezi s prvim delom tehtanja, ki se nanaša na negativne učinke zadevnih ukrepov, Parlament, Svet in Komisija poudarjajo več ukrepov, katerih namen je ublažiti poseganje v pravice, varovane s členi 7 in 8
ter s členom 31(1) Listine.
103. Prvič, navajajo, da je obveznost namestitve kamer videonadzora omejena na ribiška plovila, katerih skupna dolžina je enaka ali večja od 18 metrov, in nato le na tista plovila, ki ustrezajo temu merilu in pri katerih obstaja resno tveganje za nespoštovanje obveznosti iztovarjanja.(70)
104. Drugič, opozarjajo, da se navedene kamere namestijo tako, da snemajo le orodje in dele plovila, na katerih se ribiški proizvodi potegnejo na krov, predelujejo in shranjujejo, ter območja, kjer lahko prihaja do zavržkov.(71) Na obravnavi je Svet pojasnil še, da (v zakonodajnem besedilu) ni bilo mogoče natančneje opredeliti kraja namestitve teh kamer, ker se natančen kraj opravljanja teh dejavnosti razlikuje od plovila do plovila.
105. Tretjič, vse tri institucije poudarjajo, da lahko do posnetkov s teh kamer dostopajo le kapitan zadevnega ribiškega plovila in pristojni organi države članice zastave in obalne države članice, odgovorni za nadzor ribištva, in da mora biti takšen dostop skladen s pravili o varstvu podatkov.
106. Četrtič, predvideno je, da se določijo dodatna pravila glede hrambe in izmenjave podatkov iz REM sistemov ter dostopa do njih.(72)
107. Petič, institucije poudarjajo, da se z izpodbijano uredbo Komisiji
nalaga, da določi ukrepe, na podlagi katerih se „čim prej“ anonimizirajo osebe, ki jih je mogoče identificirati na posnetkih kamere videonadzora, in pristojnim organom, da te ukrepe izvajajo.(73) Torej obdobje hrambe podatkov, ki omogočajo identifikacijo oseb, načeloma ne obstaja.(74)
108. Iz navedenega izhaja, da je bil namen zakonodajalca Unije uvesti ukrepe, s katerimi bi se čim bolj zmanjšalo poseganje namestitve kamer videonadzora v zadevne temeljne pravice.
109. Na naši metaforični tehtnici, na kateri se negativne posledice teh ukrepov tehtajo z njihovimi koristmi, je teža na negativni strani torej zmanjšana.
110. Kar pri tem tehtanju zadeva stran, na kateri so koristi, institucije, prvič, opozarjajo, da je sistem, ki ga je vzpostavil zakonodajalec Unije, usmerjen v spremljanje obveznosti iztovarjanja in ne v identifikacijo posameznikov ali nadzor nad njimi.
111. Drugič, zadevni ukrepi so uvedeni po več letih močnega upadanja staležev rib v okoliščinah, v katerih z drugimi ukrepi, vključno z možnostjo namestitve opazovalcev, ni bilo mogoče zagotoviti trajnostne rabe ribolovnih virov Unije.
112. Tretjič in najpomembneje, s tem sistemom se uresničuje priznan in pomemben cilj, in sicer zagotavljati, da se izkoriščanje živih vodnih virov, vključno z ribami, izvaja tako, da zagotavlja trajnostne gospodarske, okoljske in socialne pogoje. V zvezi s tem je Komisija na obravnavi pojasnila, da je ključno poznati pravilno količino ujetih rib, ker se tako opredelijo sredstva in pravila, v skladu s katerimi ribiška flota opravlja ribolov.(75) V nasprotnem primeru bi zaradi nepravilne
določitve teh sredstev in pravil, vključno z ribolovnimi kvotami, lahko prišlo do prelova in na koncu do izginotja nekaterih vrst rib.
113. V nasprotju s trditvijo Italijanske republike menim, da je zakonodajni cilj, ki ga je zakonodajalec Unije želel doseči z učinkovitim nadzorom obveznosti iztovarjanja, zelo pomemben ne le za ribiško politiko Unije, ampak tudi za gospodarske, družbene in okoljske cilje te in drugih politik Unije.
114. Korist, ki jo ima uvedba sistemov REM, vključno s kamerami videonadzora, je zato pomembna in pozitivno stran naše metaforične tehtnice
močno obtežuje.
115. Glede na zgoraj navedeno posegi v pravice, varovane s členi 7, 8 in 31 Listine, z uporabo sistemov REM, kot so ti, ki so predvideni
z izpodbijanim ukrepom, a so z njim istočasno tudi omejeni, niso nesorazmerni glede na korist, ki se želi doseči z izpodbijano uredbo.
116. Iz zgoraj navedenih razlogov menim, da je zakonodajalec Unije člen 52(1) Listine spoštoval s tem, da je pravilno uravnotežil cilj, ki se uresničuje z izpodbijano uredbo, in možnost, da se z zadevno zakonodajo omejijo členi 7, 8 in 31 Listine.
117. Iz tega sledi, da menim, da naj Sodišče prvi tožbeni razlog Italijanske republike
zavrne.
IV.    Predlog
118. Sodišču predlagam, naj prvi tožbeni razlog Italijanske republike
zavrne.
1      Jezik izvirnika: angleščina.
2      Po oceni iz leta 2013 se je v ribištvu Unije vsako leto zavrglo 1,7 milijona ton rib in drugih morskih živali. Glej ClientEarth et al., „Joint NGO priorities on the revision of the EU Fisheries Control System“ (oktober 2018), ki je na voljo na spletni strani: https://awsassets.panda.org/downloads/joint_ngo_position_paper_on_the_revision_of_the_eu_fisheries_control_system___october_2018.pdf.
3      Glej Library of the European Parliament, „Discarding fish under the Common Fisheries Policy: Towards an end to mandated waste“, Library Briefing, 13. maj 2013, 130436REV1, str. 2, kjer je pojasnjeno, da je „večina rib, zlasti somerne ribe, navadno že poginila ali poginja, ko se vrže nazaj v morje. Pri rakih ali lupinarjih in nekaterih vrstah morskih psov ali bokoplut bi bila možnost, da so še živi, ko se vrnejo v morje, lahko večja, vendar je zelo težko presoditi njihovo dejansko dolgoročno preživetje. To neposredno vpliva na zadevne staleže.“
4      Uredba Evropskega parlamenta in Sveta z dne 11. decembra 2013 o skupni ribiški politiki in o spremembi uredb Sveta (ES) št. 1954/2003 in (ES) št. 1224/2009 ter razveljavitvi uredb Sveta (ES) št. 2371/2002 in (ES) št. 639/2004 ter Sklepa Sveta 2004/585/ES (UL 2013, L 354, str. 22; v nadaljevanju: Uredba o SRP).
5      Člen 15(1) Uredbe o SRP, s katerim se uvaja obveznost iztovarjanja, določa: „Celoten ulov vrst, za katere veljajo omejitve ulova, oziroma v Sredozemskem morju tudi ulov vrst, za katere velja najmanjša velikost […] se izvleče na krov in obdrži na krovu ribiških plovil ter evidentira in iztovori in se […] odšteje od kvot“.
6      V skladu z ustnimi dokazi, ki jih je Samuel Stone, vodja oddelka za ribištvo in ribogojstvo pri britanski dobrodelni organizaciji Marine Conservations Society, predložil na seji posebnega odbora zgornjega doma za Evropsko unijo (House of Lords Select Committee on the European Union, Združeno kraljestvo) 5. decembra 2018 in so na voljo na spletni strani: https://data.parliament.uk/writtenevidence/committeeevidence.svc/evidencedocument/eu-energy-and-environment-subcommittee/implementation-and-enforcement-of-the-eu-landing-obligation/oral/93810.html.
7      Uredba Evropskega parlamenta in Sveta z dne 22. novembra 2023 o spremembi Uredbe Sveta (ES) št. 1224/2009, uredb Sveta (ES) št. 1967/2006 in (ES) št. 1005/2008 ter uredb (EU) 2016/1139, (EU) 2017/2403 in (EU) 2019/473 Evropskega parlamenta in Sveta glede nadzora ribištva (UL L, 2023/2842).
8      Glej člen 2(1) Uredbe o SRP, v katerem so našteti cilji, v skladu s katerimi se izvaja SRP.
9      Glej Posebno poročilo št. 7/2007 o sistemih nadzora, inšpekcijskih pregledov in kazni v zvezi s pravili za ohranjanje ribolovnih virov Skupnosti z odgovori Komisije (UL 2007, C 317, str. 1). V poročilu Računskega sodišča je bil preučen sistem, ki je bil določen v Uredbi Sveta (EGS) št. 2241/87 z dne 23. julija 1987 o uvedbi določenih ukrepov nadzora za ribolovne dejavnosti (UL 1987, L 207, str. 1), in je bilo ugotovljeno, da (i) podatki o ulovu niso bili niti popolni niti zanesljivi, zato dejanski obseg ulova ni bil znan in posledično ni bilo mogoče pravilno uporabljati omejitev celotnih dovoljenih ulovov in kvot; (ii) vzpostavljeni sistemi inšpekcijskih pregledov niso zagotavljali učinkovitega odkrivanja in preprečevanja kršitev; (iii) vzpostavljeni postopki za obravnavanje ugotovljenih kršitev niso ne zagotavljali spremljanja ne nalagali (odvračalnih) kazni; in (iv) presežne zmogljivosti so bremenile donosnost ribiške industrije, s čimer se je ob zmanjšanju dovoljenega ulova spodbujalo k neupoštevanju omejitev pri ribolovu.
10      Uredba Sveta z dne 20. novembra 2009 o vzpostavitvi nadzornega sistema Skupnosti za zagotavljanje skladnosti s pravili skupne ribiške politike, o spremembi uredb (ES) št. 847/96, (ES) št. 2371/2002, (ES) št. 811/2004, (ES) št. 768/2005, (ES) št. 2115/2005, (ES) št. 2166/2005, (ES) št. 388/2006, (ES) št. 509/2007, (ES) št. 676/2007, (ES) št. 1098/2007, (ES) št. 1300/2008, (ES) št. 1342/2008 in razveljavitvi uredb (EGS) št. 2847/93, (ES) št. 1627/94 in (ES) št. 1966/2006 (UL 2009, L 343, str. 1).
11      Glej v tem smislu, Evropsko računsko sodišče, Nadzor ribištva v EU: potrebnih je več prizadevanj, Posebno poročilo št. 08/2017 (v nadaljevanju: posebno poročilo št. 08/2017), odstavek 3, ki je na voljo na spletni strani: https://www.eca.europa.eu/Lists/ECADocuments/SR17_8/SR_FISHERIES_CONTROL_SL.pdf.
12      Uredba (EU) 2015/812 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 20. maja 2015 o spremembi uredb Sveta (ES) št. 850/98, (ES) št. 2187/2005, (ES) št. 1967/2006, (ES) št. 1098/2007, (ES) št. 254/2002, (ES) št. 2347/2002 in (ES) št. 1224/2009 ter uredb (EU) št. 1379/2013 in (EU) št. 1380/2013 Evropskega parlamenta in Sveta glede obveznosti iztovarjanja ter razveljavitvi Uredbe Sveta (ES) št. 1434/98 (UL 2015, L 133, str.1).
13      Posebno poročilo št. 08/2017, odstavek 95.
14      Posebno poročilo št. 08/2017, odstavek 99.
15      Glej Resolucijo Evropskega parlamenta z dne 25. oktobra 2016 o tem, kako poenotiti nadzor ribištva v Evropi (2015/2093(INI)) (UL 2018, C 215, str. 143), uvodna izjava H (o razhajanju podatkov) in točka 33 (v kateri je pojasnjeno, da „je za nadzor in oceno učinkovitosti izvajanja obveznosti iztovarjanja in uskladitev zbiranja podatkov z zahtevami revidirane SRP potrebno zbiranje, upravljanje in uporaba kakovostnih podatkov o obveznosti iztovarjanja“). Glej tudi točko 66 te resolucije, v kateri Parlament „poudarja pomen elektronskih tehnologij (elektronsko poročanje in elektronski sistem za spremljanje), ki so lahko stroškovno učinkovito sredstvo za razširitev opazovanja dejavnosti na morju“.
16      Glej Poročilo Komisije Evropskemu parlamentu in Svetu, Izvajanje in ocena Uredbe Sveta (ES) št. 1224/2009 o vzpostavitvi nadzornega sistema Unije za zagotavljanje skladnosti s pravili skupne ribiške politike v skladu s členom 118 –
REFIT –
Ocena vpliva uredbe o ribištvu, COM(2017) 192 final, v katerem je Komisija ugotovila, da (takrat veljaven) sistem „ne ustreza povsem svojemu namenu“ in da je po mnenju zainteresiranih strani nujna „boljš[a] prilagodit[ev] nadzornega sistema novi SRP, s posebnim poudarkom na obveznosti iztovarjanja“.
17      Predlog Uredbe Evropskega parlamenta in Sveta o spremembi Uredbe Sveta (ES) št. 1224/2009, uredb Sveta (ES) št. 768/2005, (ES) št. 1967/2006 in (ES) št. 1005/2008 ter Uredbe (EU) 2016/1139 Evropskega parlamenta in Sveta glede nadzora ribištva (COM(2018) 368 final; v nadaljevanju: predlog).
18      Glej Delovni dokument služb Komisije – ocena učinka – spremni dokument k [predlogu]
(SWD/2018/279 final; v nadaljevanju: ocena učinka).
19      Glej oceno učinka, str. 9 in 15, in predlog, str. 3.
20      Glej člen 13(1) Uredbe o nadzoru ribištva, kakor je bil nadomeščen z izpodbijano uredbo.
21      Zaradi izčrpnosti moram dodati, da se s pododstavkom 4 in 5
člena 13, kakor je bil nadomeščen, na države članice prenese pooblastilo, da uporabo zgoraj navedenih ukrepov razširijo tudi na plovila, ki so krajša od 18 metrov, ali da spodbudijo prostovoljno uporabo takšnih ukrepov pri plovilih, ki jim ni treba uporabljati sistemov REM, in da pododstavek 6
državam članicam omogoča, vendar jim ne nalaga, da predvidijo uporabo sistemov REM za nadzor spoštovanja drugih pravil SRP. Ti elementi pa niso upoštevni za reševanje obravnavane zadeve.
22      Italijanska republika v drugem tožbenem razlogu navaja, da se s členom 90 Uredbe o nadzoru ribištva, kakor je bil uveden s členom 1(75) izpodbijane uredbe, krši člen 3(3) PEU, člena 101 in 120 PDEU ter Protokol št. 27 o notranjem trgu in konkurenci. Ta stranka v bistvu meni, da bi diskrecijska pravica držav članic – kakor izhaja iz sprememb, uvedenih s členom 1(75) izpodbijane uredbe – da se odločijo, kaj šteje za „hudo kršitev“, privedla do izkrivljanja notranjega trga, saj bi nacionalni organi dajali prednost svojim plovilom.
23      Za več podrobnosti glej točko 15 teh sklepnih predlogov.
24      Komisija je na obravnavi pojasnila, da plovila te dolžine sicer predstavljajo le 6,8 % skupnega števila ribiških plovil Unije, vendar hkrati 70 % celotnega ulova v Uniji.
25      V glavi dokumenta o prvem tožbenem razlogu Italijanska republika navaja tudi kršitev člena 52(2), (3) in (4) Listine ter člena 18 EKČP. Poleg tega je videti, da proti koncu tožbe meni, da zadevni ukrep neupravičeno ogroža varovanje poslovne skrivnosti. Italijanska republika pa ni ne v pisnih stališčih ne na obravnavi pojasnila, kako natančno spremembe, uvedene s členom 1(10) izpodbijane uredbe, posegajo v ta pravila. Zato menim, da je treba njeno tožbo zavreči kot nedopustno v delu, v katerem se nanaša na te elemente, ker nista izpolnjeni zahtevi po jasnosti in natančnosti, določeni v členu 120(c) Poslovnika Sodišča. Glej v tem smislu sodbo z dne 15. novembra 2012, Komisija/Portugalska (C‑34/11, EU:C:2012:712, točka 44 in navedena sodna praksa).
26      V zvezi s tem se tožeča stranka sklicuje na sodbo z dne 22. novembra 2022, Luxembourg Business Registers (C‑37/20 in C‑601/20, EU:C:2022:912, točka 66), v kateri je Sodišče menilo, da mora preveriti „ali je poseganje v pravice, zagotovljene s členoma 7 in 8 Listine, ki je posledica takega dostopa, omejeno na nujno potrebno“.
27      Sodba z dne 30. aprila 2019, Italija/Svet (Ribolovna kvota za sredozemsko mečarico), (C‑611/17, EU:C:2019:332, točka 56).
28      Sodišče je imelo priložnost potrditi to široko (zakonodajno) diskrecijsko pravico med drugim na področju skupne kmetijske politike (glej na primer sodbo z dne 7. septembra 2006, Španija/Svet (C‑310/04, EU:C:2006:521, točka 96 in navedena sodna praksa)), notranjega trga (glej na primer sodbo z dne 8. decembra 2020, Poljska/Parlament in Svet (C‑626/18, EU:C:2020:1000, točke od 95 do 97 in navedena sodna praksa)); ali skupne prometne politike (sodba z dne 4. oktobra 2024, Litva in drugi/Parlament in Svet (Sveženj o mobilnosti) (od C‑541/20 do C‑555/20, EU:C:2024:818, točka 247 in navedena sodna praksa)).
29      Sodba z dne 30. aprila 2019, Italija/Svet (Ribolovna kvota za sredozemsko mečarico), (C‑611/17, EU:C:2019:332, točka 56).
30      Glej med drugim sodbo z dne 30. aprila 2019, Italija/Svet (Ribolovna kvota za sredozemsko mečarico) (C‑611/17, EU:C:2019:332, točka 55 in navedena sodna praksa).
31      Glej sodbo z dne 11. julija 1989, Schräder HS Kraftfutter (265/87, EU:C:1989:303, točka 22), v kateri je bilo to načelo prvič jasno izraženo na področju skupne kmetijske politike, nato pa je bilo še večkrat ponovljeno
(moj poudarek); glej med drugim sodbo z dne 13. novembra 1990, Fedesa in drugi (C‑331/88, EU:C:1990:391, točka 14) (na področju skupne kmetijske politike), in najnovejšo sodbo z dne 30. aprila 2019, Italija/Svet (Ribolovna kvota za sredozemsko mečarico) (C‑611/17, EU:C:2019:332, točka 27 in navedena sodna praksa) (na področju SRP).
32      Glej sodbo z dne 12. julija 2001, Jippes in drugi (C‑189/01, EU:C:2001:420, točka 83), v kateri je Sodišče na področju skupne kmetijske politike prvič dodalo ta element, s katerim je pojasnilo omejitev svojega sodnega nadzora. To stališče je bilo nato ponovljeno v zadevah, ki so zajemale različna področja zakonodajne dejavnosti Unije, kot je notranji trg (glej sodbo z dne 8. decembra 2020, Poljska/Parlament in Svet (C‑626/18, EU:C:2020:1000, točka 95 in navedena sodna praksa)) ali skupna prometna politika (glej sodbo z dne 4. oktobra 2024, Litva in drugi/Parlament in Svet (Sveženj o mobilnosti),  od C‑541/20 do C‑555/20, EU:C:2024:818, točka 242 in navedena sodna praksa).
33      Glej v zvezi s tem sodbo z dne 30. aprila 2019, Italija/Svet (Ribolovna kvota za sredozemsko mečarico), (C‑611/17, EU:C:2019:332, točka 56).
34      Sodba z dne 4. oktobra 2024, Litva in drugi/Parlament in Svet (Sveženj o mobilnosti)  (od C‑541/20 do C‑555/20, EU:C:2024:818, točka 243 in navedena sodna praksa).
35      Glej na primer sodbi z dne 8. decembra 2020, Poljska/Parlament in Svet (C‑626/18, EU:C:2020:1000, točka 98 in navedena sodna praksa), in z dne 4. oktobra 2024, Litva in drugi/Parlament in Svet (Sveženj o mobilnosti) (od C‑541/20 do C‑555/20, EU:C:2024:818, točka 243 in navedena sodna praksa).
36      Glej v tem smislu sodbo z dne 4. oktobra 2024, Litva in drugi/Parlament in Svet (Sveženj o mobilnosti) (od C‑541/20 do C‑555/20, EU:C:2024:818, točki 218 in 244 ter navedena sodna praksa).
37      Glej v tem smislu Emiliou, N., The principle of proportionality in European law: a comparative study, Kluwer Law International, Haag, 1996, str. 172, kjer avtor navaja, da je „ob grožnji temeljnim pravicam ali svoboščinam upravičena strožja stopnja preverjanja“ sorazmernosti zadevnega ukrepa.
38      Glej v zvezi s tem sklepne predloge generalnega pravobranilca N. Emiliouja v zadevi Nordic Info (C‑128/22, EU:C:2023:645, točka 120), v katerih izpostavlja, da Sodišče v sodni praksi na področju prostega gibanja na splošno, a ne vedno, preizkusi zgolj primernost in nujnost zadevnega ukrepa, medtem ko v zvezi s presojo temeljnih pravic za posamezen ukrep običajno opravi tudi preizkus sorazmernosti v ožjem smislu.
39      Ugotavljam, da je sodno prakso mogoče razumeti tako, da vzpostavlja hierarhijo temeljnih pravic, varovanih z Listino, in sicer po pomembnosti in možnosti za poseganje vanje, in da je le pri omejitvi „pomembnejših“ pravic potrebno strogo preverjanje, ki ga opravi Sodišče (glej v tem smislu sodbo z dne 18. decembra 2025, Slagelse Almennyttige Boligselskab, Afdeling Schackenborgvænge (C‑417/23, EU:C:2025:1017, točka 171 in navedena sodna praksa), v kateri Sodišče pojasnjuje, da je diskrecijska pravica, ki je prepuščena organom, „toliko bolj omejena, kolikor bolj je zadevna pravica pomembna za to, da se zadevnemu posamezniku zagotovi učinkovito uresničevanje temeljnih ali ‚intimnih‘ pravic, ki so mu priznane“). Ne da bi bilo v obravnavani zadevi treba zavzeti stališče o vprašanju, ali obstaja hierarhija temeljnih pravic, je dovolj ugotoviti, da je Sodišče že potrdilo, da mora biti intenzivnost sodnega nadzora nad domnevnim posegom v pravico do zasebnosti in varstva podatkov velika.
40      Glej v zvezi s tem sodbo z dne 8. aprila 2014, Digital Rights Ireland in drugi (C‑293/12 in C‑594/12, EU:C:2014:238), in predvsem točko 48, v kateri je Sodišče ugotovilo, da „je ob upoštevanju, prvič, pomembne vloge varstva osebnih podatkov z vidika temeljne pravice do spoštovanja zasebnega življenja ter, drugič, obsega in teže poseganja v to pravico, ki jo pomeni Direktiva 2006/24, polje proste presoje zakonodajalca Unije zmanjšano, tako da je treba izvajati strog nadzor“.
41      Sodba z dne 22. novembra 2022 (C‑37/20 in C‑601/20, EU:C:2022:912).
42      Po mojem mnenju je strogo preverjanje, ki ga opravi Sodišče, potrebno zaradi dejstva, da gre za poseganje v (posamezne) temeljne pravice, ne pa zaradi teže tega posega. Vendar bi bilo na podlagi navedbe v točki 48 sodbe z dne 8. aprila 2014, Digital Rights Ireland in drugi (C‑293/12 in C‑594/12, EU:C:2014:238), ki je bila citirana v opombi 40 teh sklepnih predlogov, mogoče sklepati, da je velika intenzivnost nadzora potrebna le, kadar gre za hud poseg v zadevno pravico (v tisti zadevi gre za pravico do zasebnosti). Toda po mojem mnenju bi bilo dejstvo, da poseg ni hud, morda upoštevno pri ugotavljanju, ali je zakonodajni ukrep sorazmeren v ožjem smislu (tretja raven), ni pa upoštevno, kadar se Sodišče odloča, ali naj ostane na prvi ravni preizkusa sorazmernosti, torej pri preučevanju, ali je zadevni ukrep očitno neprimeren. Mislim, da to jasno izhaja iz tega, kako je Sodišče izvedlo preizkus
sorazmernosti v sodbah z dne 21. marca 2024, Landeshauptstadt Wiesbaden (C‑61/22, EU:C:2024:251, zlasti točke od 106 do 124), in z dne 18. decembra 2025, Slagelse Almennyttige Boligselskab, Afdeling Schackenborgvænge (C‑417/23, EU:C:2025:1017, točka 168 in navedena sodna praksa).
43      Ta zahteva po obstoju povezave med domnevno omejitvijo temeljne pravice in učinki zadevnega ukrepa ni značilna samo za pravo Unije. Glej po analogiji sodbo U. S. Supreme Court (vrhovno sodišče Združenih držav, Združene države Amerike) Arcara v. Cloud Books, Inc., 478 U.S. 697 (1986), str. 705 (v kateri je bilo ugotovljeno, da ne obstaja zadostna povezava med izpodbijanjem zaradi posega v prvi amandma, zaradi katerega bi ameriška sodišča morala izvesti nadzor velike intenzivnosti, in zaprtjem knjigarne, ker se je tam izvajala prostitucija).
44      Italijanska republika sicer navaja, da je zadevni ukrep „očitno“ nesorazmeren, vendar tudi pojasnjuje, da se v obravnavani zadevi po njenem mnenju ne bi smel uporabiti takšen nižji standard.
45      V zvezi z uporabo pravice do zasebnega in družinskega življenja na delovnem mestu glej sodbo ESČP z dne 17. oktobra 2019, López Ribalda in drugi proti Španiji, CE:ECHR:2019:1017JUD000187413, točka 89 in navedena sodna praksa (v kateri se sklicuje na dejstvo, da „se slika osebe šteje za eno od glavnih lastnosti njene osebnosti, saj razkriva edinstvene značilnosti te osebe, zaradi katerih se razlikuje od drugih ljudi“).
46      Glej v zvezi s tem uvodno izjavo 106 izpodbijane uredbe, v kateri je pojasnjeno, da se s sistemom, ki je bil vzpostavljen s to uredbo, načela zasebnosti spoštujejo vgrajeno in privzeto.
47      Glej sodbo ESČP z dne 17. oktobra 2019, López Ribalda in drugi proti Španiji, št. 70838/13, CE:ECHR:2019:1017JUD000187413, točka 89 in navedena sodna praksa (v kateri je pojasnjeno, da je „pravica vsake osebe do varstva njene slike torej eden od bistvenih sestavnih delov osebnega razvoja in se z njo predpostavlja pravica do nadzora nad uporabo te slike. Medtem ko v večini primerov pravica do nadzora takšne uporabe vključuje možnost posameznika, da odkloni objavo svoje slike, pa zajema tudi posameznikovo pravico, da ugovarja temu, da druga oseba snema, hrani in reproducira to sliko“).
48      Medtem ko se v uvodni izjavi 24 izpodbijane uredbe poudarja, da „[bi morala biti] [m]ožnost identificiranja posameznih oseb v posnetem videogradivu […] čim bolj omejena, podatki pa bi morali biti po potrebi anonimizirani“, ta elementa sama kažeta, da obstaja možnost, da se osebe na krovu zadevnih ribiških plovil identificirajo. Glej tudi dansko ministrstvo za prehrano, kmetijstvo in ribištvo, danska agencija za ribištvo, „Electronic monitoring in the Danish Kattegat (3AS) Nephrops fishery“, oktober 2023 (v nadaljevanju: poročilo danske agencije za ribištvo), str. 24, ki ga je Komisija priložila svoji intervencijski vlogi in v katerem ta agencija pojasnjuje, da „se ni mogoče izogniti temu, da se ribiči pojavijo v vidnem polju kamere, na primer če so med predelavo ulova nagnejo nad območje za sortiranje“.
49      UL 2007 C 303, str. 17
50      V skladu s Pojasnili k Listini ta element „izhaja iz“ 26. člena spremenjene Evropske socialne listine (ETS št. 163). V tej določbi se navaja: „Da bi zagotavljale učinkovito uresničevanje pravice vseh delavcev do varstva njihovega dostojanstva pri delu, se pogodbenice zavezujejo, da po posvetu z organizacijami delodajalcev in delavcev: 1. pospešujejo osveščanje, obveščanje in zaščito pred spolnim nadlegovanjem na delovnem mestu ali v zvezi z delom in sprejmejo vse ustrezne ukrepe za zaščito delavcev pred takim ravnanjem; [in] 2. pospešujejo osveščanje, obveščanje in zaščito pred ponavljajočimi graje vrednimi ali očitno negativnimi in žaljivimi dejanji, usmerjenimi proti posameznim delavcem na delovnem mestu ali v zvezi z delom, in sprejmejo vse ustrezne ukrepe za zaščito delavcev pred takim ravnanjem.“ Če se navedeno razlaga v dobri veri in v skladu z običajnim pomenom izrazov, kot se zahteva s členom 31(1) Dunajske konvencije o pravu mednarodnih pogodb (Recueil des traités des Nations unies, zvezek 1155, str. 331), je težko razumeti, kako se ta določba nanaša na vrsto okoliščin, kot so te v obravnavani zadevi. V tem smislu glej tudi Jarass, D., „Article 31“, v Jarass, D., Charta der Grundrechte der Europäischen Union, C.H. Beck, 2021, München, str. 8, v zvezi z drugimi komentatorji.
51      Glej na primer WWF, Socio-Economic Impacts of the EU Common Fisheries Policy: An evaluation of the European Union fishing fleet and options for the future (2021), str. 25, v kateri je „model delitve med posadko“ opredeljen kot še vedno prevladujoč v ribiškem sektorju Unije; na voljo na spletni strani: https://wwfeu.awsassets.panda.org/downloads/wwf_cfp_socio_economic_impact_study_2021.pdf.
52      Glej Bogg, A., „Article 31– Fair and Just Working Conditions“, v Peers, S., et al. (ur.), The EU Charter of Fundamental Rights; A
Commentary, Hart Publishing, 2014, točka 31.07, kjer je v zvezi s tem navedeno, da bi bilo zato člen 31 Listine „treba šteti za določbo z zelo veliko normativno vrednostjo in pomenom“.
53      Glej sodbo ESČP z dne 28. novembra 2017, Antović in Mirković proti Črni gori, CE:ECHR:2017:1128JUD007083813, točka 44 (v kateri je bilo ugotovljeno, da neprikrit video nadzor na delovnem mestu spada na področje uporabe člena 8 EKČP, ker „se posnetkom in dokumentaciji, ki jo je možno reproducirati, o tem, kako se oseba obnaša na svojem delovnem mestu, pri čemer se zaposleni, ki je s pogodbo o zaposlitvi primoran, da delo opravlja prav na tistem mestu, temu ne more izogniti“).
54      Glej v zvezi s tem mnenje 4/2004 „on the Processing of Personal Data by means of Video Surveillance“, ki ga je pripravila „delovna skupina za varstvo podatkov iz člena 29“ (ki je bila ustanovljena na podlagi člena 29(1) Direktive 95/46/ES o varstvu posameznikov pri obdelavi osebnih podatkov in o prostem pretoku takih podatkov (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 13, zvezek 15, str. 355)) in v katerem je pojasnjeno, da „je treba poudariti, da sistemi videonadzora, ki so neposredno namenjeni nadzoru kakovosti in obsega delovnih nalog z oddaljenega kraja in torej v tem okviru vključujejo obdelavo osebnih podatkov, praviloma ne bi smeli biti dovoljeni“.
55      Glej uvodne izjave 1, 3 in 24 izpodbijane uredbe. Glej tudi oceno učinka, str. 18, kjer je pojasnjeno: „če se sedanji sistem nadzora ne prilagodi reformirani SRP in ni ustrezno posodobljen, obstaja zelo veliko tveganje, da bodo ogroženi cilji same SRP in njen razlog za obstoj. Predvsem obveznost iztovarjanja, ki je bila uvedena z reformirano SRP, bi ostala brez ustreznih sredstev nadzora in določb o njem. Če se ne zagotovi spoštovanje SRP, bo to vplivalo tudi na mednarodni ugled in verodostojnost Unije v okviru dvostranskih in večstranskih forumov“ (moj poudarek).
56      V zvezi s cilji SRP glej sodbo z dne 11. januarja 2024, Friends of the Irish Environment (Ribolovne možnosti nad nič) (C‑330/22, EU:C:2024:19, točki 62 in 65).
57      Glej Evropska komisija, Synthesis of the landing obligation measures and discard rates, EASME/EMFF/2018/011,
16. junij 2021, str. 52, kjer je navedeno, da so „glavna tveganja in izzivi, povezani z obveznostjo iztovarjanja, zagotavljanje nadzora nad zavržki na morju, zagotavljanje podrobne in natančne dokumentacije o vseh ribolovnih potovanjih ter zagotavljanje, da se izvršujejo pogoji in pragovi v zvezi z visoko stopnjo preživetja in izjemami de minimis. Ta tveganja je težko zmanjšati s tradicionalnimi sredstvi nadzora, kot so inšpekcijski pregledi na morju. Zato je eden ključnih izzivov potreba po novih regulativnih mehanizmih in mehanizmih za izvrševanje, ker se pozornost spremljanja in nadzora preusmerja z dejavnosti ob iztovarjanju na dejavnosti na morju. […] Zaradi te preusmeritve je treba stoodstotno spremljati prakse ribolova in zavržkov okrog plovila med ribolovom, da se evidentira, kaj je ulovljeno in ali prihaja do zavržkov.“
58      Glej oceno učinka, str. 10.
59      Glej v zvezi s tem sodbo z dne 18. decembra 2025, Slagelse Almennyttige Boligselskab, Afdeling Schackenborgvænge (C‑417/23, EU:C:2025:1017, točka 161 in navedena sodna praksa) (v kateri se zahteva skladnost izpodbijanega ukrepa z njegovim zatrjevanim ciljem).
60      Glej na primer generalni sekretariat Sveta, Proposal for a regulation of the European Parliament and of the Council amending Council Regulation (EC) No 1224/2009, and amending Council Regulations (EC) No 768/2005, (EC) No 1967/2006, (EC) No 1005/2008, and Regulation (EU) No 2016/1139 of the European Parliament and of the Council as regards fisheries control, ST 15184/2/19 Rev 2 (5. februar 2021), v katerih so povzetki stališč držav članic o opazovalcih, vključno s stališčem Italijanske republike, zlasti
opombe od 209 do 211.
61      Glej člen 73a Uredbe o nadzoru ribištva, kakor je bil vstavljen z Uredbo 2015/812, ki določa, da „lahko države članice na krovu ribiških plovil, ki plovejo pod njihovo zastavo, namestijo nadzorne opazovalce za spremljanje ribolova, za katere velja obveznost iztovarjanja“.
62      Glej generalni sekretariat Sveta, Predlog Uredbe Evropskega parlamenta in Sveta o spremembi Uredbe Sveta (ES) št. 1224/2009, uredb Sveta (ES) št. 768/2005, (ES) št. 1967/2006 in (ES) št. 1005/2008 ter Uredbe (EU) 2016/1139 Evropskega parlamenta in Sveta glede nadzora ribištva – splošni pristop, ST 9390/2/21 Rev 2 (24. junij 2021), točka 12(b).
63      V nasprotju s trditvami Italijanske republike v zadevnem postopku je iz tega dokumenta tudi razvidno, da je zakonodajalec Unije ugotovil, da je namestitev opazovalcev dražja od uporabe kamer videonadzora.
64      Glej oceno učinka, str. 80.
65      Parlament se v zvezi s tem sklicuje na študijo, pripravljeno na zahtevo odbora PECH; glej van Helmond, A. T. M., Research for PECH Committee –
Workshop on electronic technologies for fisheries – Part II: Electronic monitoring systems, Evropski parlament, tematski sektor za strukturno in kohezijsko politiko, Bruselj: 2021, str. 13 (v kateri je pojasnjeno, da „je bilo pri lovu na rakovice v Britanski Kolumbiji po prvem poskusu uporabe sistemov kamer videonadzora na krovu ribiških plovil zaradi reform upravljanja in kraje opreme […] hitro ugotovljeno, da bi bilo kamere mogoče uporabljati za spremljanje in nadzor pri ribolovu, pri katerem je izziv to, da opazovanje na morju ne zajame vseh dejavnosti“). Glej tudi poročilo danske agencije za ribištvo, priloženo intervencijski vlogi Komisije, str. 43, v katerem je navedeno, da „izkušnje po treh letih s kamero dokumentiranega ribolova na območju Kattegat in v Baltskem morju kažejo, da je dokumentiranje s kamero učinkovita oblika nadzora, zlasti za dokumentiranje ulova in s tem spoštovanja obveznosti iztovarjanja. Po oceni tudi ne obstajajo alternativne metode nadzora, s katerimi je mogoče učinkovito nadzorovati obveznost iztovarjanja. Z vidika organov je elektronsko spremljanje s kamerami torej zelo učinkovito orodje nadzora“.
66      Izraz „nujno potrebno“, ki ga Sodišče uporablja v zadevah, v katerih je predmet spora poseganje v pravico do zasebnosti, bi bilo dejansko mogoče razumeti kot upošteven (tudi) na tretji ravni preizkusa sorazmernosti in ne le za preizkus nujnosti. Glej v tem smislu med drugim sodbo z dne 6. oktobra 2020, Privacy International (C‑623/17, EU:C:2020:790, točka 67 in navedena sodna praksa), v kateri je sodišče navedlo, da „je treba opozoriti, da varstvo temeljne pravice do spoštovanja zasebnega življenja v skladu z ustaljeno sodno prakso Sodišča zahteva, da se odstopanja od varstva osebnih podatkov in njegove omejitve določijo v mejah tega, kar je nujno potrebno. Poleg tega cilja v splošnem interesu ni mogoče uresničevati brez upoštevanja dejstva, da ga je treba uskladiti s temeljnimi pravicami, na katere se nanaša ukrep, in sicer z uravnoteženjem cilja ter zadevnih interesov in pravic“ (moj poudarek).
67      V zvezi z nacionalnimi ukrepi glej sodbo z dne 18. decembra 2025, Slagelse Almennyttige Boligselskab, Afdeling Schackenborgvænge (C‑417/23, EU:C:2025:1017, točka 165 in navedena sodna praksa), v kateri je pojasnjeno, da „[č]e ni mogoče ugotoviti nobenega drugega enako učinkovitega ukrepa, bi moralo predložitveno sodišče […] preučiti še sorazmernost te ureditve v ožjem smislu […] [da bi] preveril[o], ali nevšečnosti, povzročene z navedeno ureditvijo, niso nesorazmerne glede na navedene cilje“.
68      Glej opombo 42 teh sklepnih predlogov in novejšo sodbo z dne 18. decembra 2025, Slagelse Almennyttige Boligselskab, Afdeling Schackenborgvænge (C‑417/23, EU:C:2025:1017, točka 168 in navedena sodna praksa).
69      Glej po analogiji sodbo z dne 6. oktobra 2020, La Quadrature du Net in drugi (C‑511/18, C‑512/18 in C‑520/18, EU:C:2020:791, točka 147 in navedena sodna praksa), v kateri Sodišče poudarja, da se z zahtevo „nujno potrebno“ predpisuje, da mora biti pri hrambi podatkov o prometu in lokaciji zaradi boja zoper kriminal in grožnje ter zaradi zaščite nacionalne varnosti „hramba [teh podatkov] glede kategorij hranjenih podatkov, zajetih komunikacijskih sredstev, zadevnih oseb in določenega trajanja hrambe omej[ena] na to, kar je nujno potrebno“.
70      Glej člen 13(2) Uredbe o nadzoru ribištva, kakor je bil spremenjen in v katerem je pojasnjeno, da je ta obveznost omejena na „plovila […] za ulov, katerih skupna dolžina je 18 metrov ali več, ki plujejo pod njihovo zastavo in pri katerih obstaja resno tveganje za nespoštovanje obveznosti iztovarjanja“. Glej tudi člen 13(3)(a) te uredbe.
71      Glej člen 13(3)(b) Uredbe o nadzoru ribištva, kakor je bil spremenjen in v katerem je določeno, da „sme posneti videomaterial, pridobljen iz navedenih sistemov, prikazovati le orodje in dele plovila, na katerih se ribiški proizvodi potegnejo na krov, se z njimi ravna in se shranjujejo, ter vsa območja, na katerih lahko prihaja do zavržkov“. Glej tudi Prilogo 1 k intervencijski vlogi Komisije, v kateri je konkreten primer, kako so ta območja lahko pokrita z videonadzorom, hkrati pa se čim bolj zmanjšajo možnosti, da se identificirajo osebe, ki na teh območjih delajo/so.
72      Glej člen 13(3)(c) Uredbe o nadzoru ribištva, kakor je bil spremenjen in v katerem je pojasnjeno, da Komisija „določi podrobna pravila glede hrambe in izmenjave podatkov iz sistema REM ter dostopa do teh podatkov“. Vendar je res tudi, da takšni ukrepi še niso bili uvedeni, ko je bilo Sodišče naprošeno, naj odloči o zakonitosti izpodbijane uredbe.
73      Glej člen 13(3)(b) Uredbe o nadzoru ribištva, kakor je bil spremenjen in v katerem je navedeno, da posneti videomaterial „kolikor je mogoče, ne sme omogočati identifikacije fizičnih oseb. Določajo tudi, da pristojni organi v primeru, da se ugotovi, da je na takem posnetem videomaterialu mogoče indentificirati fizične osebe, čim prej zagotovijo anonimizacijo osebnih podatkov in o tej ugotovitvi obvestijo kapitana ali upravljavca sistema REM“.
74      To se razlikuje od zakonodajnega predloga Komisije, v katerem je bilo predvideno 5-letno obdobje hrambe podatkov; glej uvodno izjavo 59 in člen 112(3) Predloga Uredbe Evropskega parlamenta in Sveta o spremembi Uredbe Sveta (ES) št. 1224/2009, uredb Sveta (ES) št. 768/2005, (ES) št. 1967/2006 in (ES) št. 1005/2008 ter Uredbe (EU) 2016/1139 Evropskega parlamenta in Sveta glede nadzora ribištva (COM(2018) 368 final).
75      Glej v zvezi s tem točko 9 teh sklepnih predlogov, kjer na kratko pojasnim sistem upravljanja ribolovnega napora v skladu z Uredbo o SRP.