62019CC0724
SKLEPNI PREDLOGI GENERALNEGA PRAVOBRANILCA
MANUELA CAMPOSA SANCHEZ‑BORDONE,
predstavljeni 20. maja 2021 (
1
)
Zadeva C‑724/19
Spetsializirana prokuratura
proti
HP
(Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Spetsializiran nakazatelen sad (specializirano kazensko sodišče, Bolgarija))
„Postopek predhodnega odločanja – Pravosodno sodelovanje v kazenskih zadevah – Evropski preiskovalni nalog – Direktiva 2014/41/EU – Člen 2(c) – Odreditveni organ – Člen 6(2) – Pogoji izdaje – Državni tožilec, ki opravlja funkcijo odreditvenega pravosodnega organa – Izdaja, pridržana sodišču v primeru podobnega nacionalnega postopka“
1.
Ali je državno tožilstvo države članice pristojno za izdajo evropskega preiskovalnega naloga v kazenskih zadevah (v nadaljevanju: EPN), v katerem zahteva podatke o prometu in lokaciji elektronskih komunikacij, če lahko v skladu z nacionalnim pravom države izdajateljice izvedbo tega dokaza dovoli le sodnik ali sodišče?
2.
To je v bistvu dvom, ki se obravnava v tem predlogu za sprejetje predhodne odločbe. Sodišče ima pri odločanju o tem priložnost, da dopolni sodno prakso v zvezi s pojmom „odreditveni organ“ za EPN v smislu Direktive 2014/41/EU (
2
) glede državnega tožilstva.
I. Pravni okvir
A.
Pravo Unije – Direktiva 2014/41
3.
V skladu z uvodno izjavo 30 „[m]ožnosti sodelovanja v okviru te direktive pri prestrezanju telekomunikacij ne bi smele biti omejene na vsebino telekomunikacij, temveč bi lahko zajemale tudi zbiranje podatkov o prometu in lokaciji, povezanih s takšnimi telekomunikacijami, kar bi pristojnim organom omogočilo, da izdajo EPN za pridobitev manj intruzivnih podatkov o telekomunikacijah. EPN, ki je izdan za pridobitev preteklih podatkov o prometu in lokaciji, povezanih s telekomunikacijami, bi moral biti obravnavan v skladu s splošno ureditvijo v zvezi z izvrševanjem EPN in se lahko glede na nacionalno pravo države izvršiteljice šteje za omejitveni preiskovalni ukrep“.
4.
V skladu z uvodno izjavo 32 bi moral „[o]dreditveni organ […] v EPN, ki vsebuje zahtevo za prestrezanje telekomunikacij, izvršitvenemu organu zagotoviti zadostne informacije, kot so podrobnosti o kaznivem ravnanju, ki se preiskuje, da bi se izvršitvenemu organu omogočilo presojo, ali bi bil zadevni preiskovalni ukrep odobren v podobnem notranjem primeru“.
5.
Člen 1, naslovljen „Evropski preiskovalni nalog in obveznost njegove izvršitve“, določa:
„1.   Evropski preiskovalni nalog (EPN) je sodna odločba, ki jo izda ali potrdi pravosodni organ države članice (v nadaljnjem besedilu: država izdajateljica) zaradi izvedbe enega ali več posebnih preiskovalnih ukrepov v drugi državi članici (v nadaljnjem besedilu: država izvršiteljica) z namenom pridobitve dokazov v skladu s to direktivo.
EPN se lahko izda tudi za pridobitev dokazov, ki jih pristojni organi države izvršiteljice že imajo.
2.   Države članice izvršijo EPN na podlagi načela vzajemnega priznavanja in v skladu s to direktivo.
3.   Za izdajo EPN lahko v okviru veljavnih pravic do obrambe v skladu z nacionalnim kazenskim postopkom zaprosi osumljenec ali obdolženec ali odvetnik, ki nastopa v imenu osumljenca ali obdolženca.
4.   Ta direktiva ne spreminja obveznosti spoštovanja temeljnih pravic in pravnih načel, določenih v členu 6 PEU, vključno s pravico do obrambe oseb v kazenskem postopku, nespremenjene pa ostanejo tudi kakršne koli tozadevne obveznosti pravosodnih organov.“
6.
Člen 2, naslovljen „Opredelitev pojmov“, določa:
„V tej direktivi se uporabljajo naslednje opredelitve pojmov:
[…]
(c)
‚odreditveni organ‘:
(i)
sodnika, sodišče, preiskovalnega sodnika ali javnega tožilca, pristojnega v zadevnem primeru, ali
(ii)
kateri koli drug pristojni organ, ki ga določi država izdajateljica in deluje v posameznem primeru kot preiskovalni organ v kazenskem postopku, s pristojnostjo odreditve zbiranja dokazov v skladu z nacionalnim pravom Poleg tega EPN, preden se ga pošlje izvršitvenemu organu in po preučitvi njegove skladnosti s pogoji za izdajo EPN iz te direktive, zlasti pogoji iz člena 6(1), potrdi sodnik, sodišče, preiskovalni sodnik ali javni tožilec države izdajateljice. Kadar je EPN potrdil pravosodni organ, se lahko ta organ šteje tudi za odreditveni organ za namene predložitve EPN.
[…]“.
7.
Člen 6, naslovljen „Pogoji za izdajo in posredovanje EPN“, določa:
„1.   Odreditveni organ lahko izda EPN le, kadar sta izpolnjena naslednja pogoja:
(a)
izdaja EPN je nujna in sorazmerna za namene postopkov iz člena 4 ob upoštevanju pravic osumljenca ali obdolženca in
(b)
preiskovalni ukrep(i), predviden(i) v EPN, bi lahko bil(i) pod istimi pogoji odrejen(i) tudi v podobnem notranjem primeru.
2.   Odreditveni organ za vsak posamezen primer preveri, ali so pogoji iz odstavka 1 izpolnjeni.
3.   Kadar izvršitveni organ upravičeno domneva, da pogoji iz odstavka 1 niso izpolnjeni, se lahko z odreditvenim organom posvetuje o pomembnosti izvršitve EPN. Po takem posvetovanju se lahko odreditveni organ odloči za umik EPN.“
8.
Člen 9, naslovljen „Priznavanje in izvrševanje“, določa:
„1.   Izvršitveni organ brez kakršne koli nadaljnje formalnosti prizna EPN, posredovan v skladu s to direktivo, in poskrbi za njegovo izvršitev na enak način in pod enakimi pogoji, kot če bi zadevni preiskovalni ukrep odredil organ države izvršiteljice, razen če se ta organ ne odloči, da se bo skliceval na enega od razlogov za nepriznanje ali neizvršitev ali na enega od razlogov za odložitev iz te direktive.
2.   Izvršitveni organ izpolni formalnosti in postopke, ki jih izrecno navede odreditveni organ, razen če ni v tej direktivi določeno drugače in pod pogojem, da takšne formalnosti in postopki niso v nasprotju s temeljnimi pravnimi načeli države izvršiteljice.
3.   Ko izvršitveni organ prejme EPN, ki ga ni izdal odreditveni organ, kakor je določeno v točki (c) člena 2, izvršitveni organ vrne EPN državi izdajateljici.
[…]“
B.
Nacionalno pravo
1. Zakon za Evropeyskata zapoved za razsledvane (zakon o evropskem preiskovalnem nalogu; v nadaljevanju: ZEZR)
9.
Člen 5(1) določa, da je v predkazenskem postopku za izdajo EPN pristojen državni tožilec, v samem sodnem postopku pa pristojno sodišče.
2. Nakazatelno protsesualen kodeks (zakonik o kazenskem postopku; v nadaljevanju: NPK)
10.
Člen 159a, naslovljen „Posredovanje podatkov s strani podjetij, ki zagotavljajo javna elektronska komunikacijska omrežja ali elektronske komunikacijske storitve“, določa:
„(1)   Podjetja, ki zagotavljajo javna elektronska komunikacijska omrežja ali storitve, na zahtevo sodišča v sodnem postopku ali na podlagi obrazložene odredbe sodnika prvostopenjskega sodišča, ki je bila v predkazenskem postopku izdana na predlog državnega tožilca, ki vodi preiskavo, posredujejo podatke, ki nastanejo v okviru njihove dejavnosti in ki so potrebni za:
1. spremljanje in opredelitev vira povezave;
2. opredelitev smeri povezave;
3. opredelitev datuma, ure in trajanja povezave;
4. opredelitev vrste povezave;
5. opredelitev elektronske končne komunikacijske naprave uporabnika ali tega, kar je navedeno kot taka naprava;
6. ugotovitev identifikatorja uporabljenih celic.
(2)   Podatki iz odstavka 1 se pridobijo, če je to potrebno za preiskovanje težjih naklepnih kaznivih dejanj.
(3)   Predlog državnega tožilca, ki vodi preiskavo, iz odstavka 1 mora biti obrazložen in mora vsebovati:
1. podatke o kaznivem dejanju, za katerega preiskovanje se potrebuje uporaba podatkov o prometu;
2. opis okoliščin, na katerih temelji predlog;
3. podatke o osebah, za katere se zahtevajo podatki o prometu;
4. obdobje, ki naj ga zajemajo informacije;
5. preiskovalni organ, ki mu je treba posredovati podatke.
(4)   Sodišče v odredbi iz odstavka 1 navede:
1. podatke, katerih razkritje se zahteva;
2. obdobje, ki naj ga zajemajo informacije;
3. preiskovalni organ, ki mu je treba posredovati podatke.
(5)   Obdobje, za katero se zahteva razkritje in posredovanje podatkov iz odstavka 1, ne sme presegati šestih mesecev.
[…]“
II. Dejansko stanje, nacionalni spor in predlog za sprejetje predhodne odločbe
11.
V Bolgariji se je začel kazenski postopek zoper osebo HP zaradi financiranja terorističnih dejavnosti in državno tožilstvo je poslalo štiri EPN z enako vsebino, da bi pridobilo podatke o prometu in lokaciji nekaterih elektronskih komunikacij. (
3
)
12.
Bolgarsko državno tožilstvo je izdalo štiri EPN brez posredovanja ali potrditve sodnika ali sodišča, poslani pa so bili ustreznim organom v Nemčiji, Avstriji, Belgiji in na Švedskem.
13.
Državna tožilstva držav članic, na katere so bili naslovljeni EPN, so jih izvršila, ne da bi – razen v primeru belgijskega državnega tožilstva – bilo vmes dovoljenje ali potrditev sodnika ali sodišča.
14.
Na podlagi izvedenih dokazov, vključno z informacijami, posredovanimi v odgovor na ENP, so bile oseba HP in pet drugih oseb obtožene financiranja terorističnih dejanj in sodelovanja v hudodelski združbi za financiranje teh dejanj.
15.
Spetsializiran nakazatelen sad (specializirano kazensko sodišče, Bolgarija), ki mora preučiti dokaze, pridobljene na podlagi EPN, dvomi o njihovi zakonitosti, saj naj bi bilo v skladu z nacionalnim pravom te dokaze mogoče v Bolgariji pridobiti šele po sodni odobritvi.
16.
V teh okoliščinah je Sodišču predložilo ti vprašanji za predhodno odločanje:
„1.
Ali je nacionalna določba […], v skladu s katero je pristojni organ za izdajo [EPN] za posredovanje podatkov o prometu in lokaciji, povezanih s telekomunikacijami, v predkazenskem postopku državni tožilec, medtem ko je v podobnih nacionalnih primerih pristojni organ za to sodišče, združljiva s členom 2(c)(i) Direktive 2014/41 in načelom enakovrednosti?
2.
Ali se s tem, da pristojni organ države izvršiteljice (državni tožilec ali preiskovalni sodnik) prizna tak [EPN], nadomesti odredba sodišča, ki je potrebna na podlagi nacionalnega prava države izdajateljice?“
III. Postopek pred Sodiščem
17.
Predlog za sprejetje predhodne odločbe je bil pri Sodišču vložen 1. oktobra 2019.
18.
Pisna stališča so predložili HP, nemška in madžarska vlada ter Komisija.
19.
Sodišče je odločilo, da bo namesto obravnave zaslišalo stranke in interveniente v postopku glede morebitnega vpliva sodb z dne 8. decembra 2020 (
4
) in 2. marca 2021 (
5
) na spor.
20.
V skladu z navodilom Sodišča se ti sklepni predlogi nanašajo samo na prvo vprašanje za predhodno odločanje.
IV. Trditve strank
21.
HP trdi, da člen 5(1), točka 1, ZEZR ni v skladu s členom 2(c) Direktive 2014/41, saj ta ne dovoljuje izključitve pristojnosti sodišča, ko gre za odreditev dejanj, kot so navedena v predložitveni odločbi. Poleg tega opozarja, da mora v skladu z bolgarsko zakonodajo te akte sprejeti pristojno sodišče. Na podlagi te zakonodaje naj bi bile torej v okviru postopka a quo informacije o podatkih o prometu pridobljene nezakonito.
22.
Nemška vlada meni, da odgovora na postavljeno vprašanje ni mogoče najti v členu 2(c) Direktive 2014/41, temveč v njenem členu 6(1)(b). Ne glede na to, da člen 2(c) dovoljuje ločitev pristojnosti za odreditev posebnega preiskovalnega ukrepa na eni strani in pristojnosti za izdajo ENP na drugi, pa ni sporno, da člen 6(1)(b) preprečuje, da bi za zahtevo za čezmejni preiskovalni ukrep veljali pogoji, ki bi bili manj strogi od tistih, ki na podlagi nacionalnega prava veljajo za podoben nacionalni postopek.
23.
Nemška vlada meni, da če nacionalno pravo odreditvene države članice zahteva, da sodišče odobri določene preiskovalne ukrepe, bi moral ta pogoj veljati tudi takrat, kadar je treba take ukrepe izvršiti v drugi državi članici.
24.
Po mnenju madžarske vlade je odgovor na prvo vprašanje za predhodno odločanje vezan na upoštevanje pogojev izdaje iz člena 6(1)(b) Direktive 2014/41. Po njenem mnenju vzajemno priznavanje, na katerem temelji pravosodno sodelovanje v kazenskih zadevah, predpostavlja, da je odločbo odreditvene države članice sprejelo stvarno in krajevno pristojno sodišče ali organ.
25.
Madžarska vlada iz te domneve sklepa, da je v okviru Direktive 2014/41 eden od pogojev izdaje EPN, da je zadevni ukrep preveril organ, ki bi bil pristojen za njegovo sprejetje na nacionalni ravni. Sicer bi bila jamstva, ki se zahtevajo za preiskovalne ukrepe, ki jih je treba izvesti v drugi državi članici, manjša od jamstev, predvidenih za podobne ukrepe, ki naj bi se izvajali v državi izdajateljici.
26.
Komisija meni, da se dvomi predložitvenega sodišča nanašajo na dva različna vidika: na eni strani na organ, ki je pristojen za izdajo EPN (člen 2(c) Direktive 2014/41), in na drugi strani na pogoje za njegovo izdajo (člen 6 navedene direktive).
27.
Poudarja, da zahteva po pristojnosti „v zadevnem primeru“ (člen 2(c) Direktive 2014/41) pomeni, da mora imeti odreditveni organ institucionalno vlogo v izvornem kazenskem postopku. Vendar pravo Unije ne določa, ali mora ta organ voditi ta postopek v celoti ali pa mora sodelovati samo v konkretni preiskavi: Direktiva 2014/41 državam članicam v zvezi s tem daje proste roke.
28.
Zato se po mnenju Komisije odgovor na postavljeno vprašanje skriva v členu 6(1)(b) Direktive 2014/41. Meni, da če ukrep na nacionalni ravni zahteva posredovanje sodnika (kot v primeru Bolgarije), se za njegovo izvršitev v drugi državi članici na podlagi EPN zahteva, da je za izdajo tega EPN prav tako pristojno sodišče.
V. Analiza
A.
Uvodne ugotovitve
29.
Sodišče je nedavno izdalo dve sodbi (sodbo z dne 8. decembra 2020 (
6
) in sodbo Prokuratuur), o katerih vplivu na to zadevo so bile stranke in intervenienti v postopku predhodnega odločanja zaslišani.
30.
Čeprav se vprašanja, ki jih je postavilo predložitveno sodišče v obravnavani predložitveni odločbi, ne nanašajo neposredno na to, kar je bilo predmet razprave v teh dveh sodbah, Sodišču nič ne preprečuje, da predložitvenemu sodišču poda smernice, ki temeljijo na navedbah iz spisa in predloženih stališč, v zvezi z zadevami, ki v predlogu za sprejetje predhodne odločbe niso obravnavane, če meni, da je to lahko koristno za izboljšanje sodelovanja s predložitvenim sodiščem.
31.
V sodbi z dne 8. decembra 2020 so se razpršili dvomi glede tega, ali državno tožilstvo lahko izda EPN, čeprav ne uživa statusa popolne neodvisnosti od izvršilne veje oblasti. (
7
)
32.
Ne glede na institucionalni položaj bolgarskega državnega tožilstva v nacionalnem pravu torej njegovo splošno upravičenje, da izda EPN, ne naleti na ovire v Direktivi 2014/41.
33.
Sodba Prokuratuur, čeprav se ne nanaša neposredno na EPN, temveč na povsem nacionalni preiskovalni ukrep, ki nima čezmejne razsežnosti (na podlagi katerega je državno tožilstvo države članice odobrilo zbiranje podatkov o prometu in lokaciji določenih elektronskih komunikacij), je za to zadevo zelo pomembna.
34.
Sodišče je v tej sodbi razsodilo, da Direktiva 2002/58/ES (
8
) v povezavi s členi 7, 8 in 11 Listine Evropske unije o temeljnih pravicah „nasprotuje nacionalni ureditvi, v skladu s katero je državno tožilstvo, katerega naloga je, da usmerja predkazenski postopek in v morebitnem kasnejšem postopku zastopa obtožbo, pristojno za to, da javnemu organu zaradi preiskovanja kaznivih dejanj dovoli dostop do podatkov o prometu in lokaciji“.
35.
Ugotovitve Sodišča v zvezi s to zadevo so med drugim:
–
„[B]istveno [je], da pred dostopom pristojnih nacionalnih organov do hranjenih podatkov sodišče ali neodvisen upravni organ opravi predhoden preizkus in da se odločba tega sodišča ali tega organa izda na obrazložen predlog navedenih nacionalnih organov, ki se predloži, med drugim, v okviru postopkov preprečevanja, odkrivanja ali pregona kaznivih dejanj.“. (
9
)
–
„V zvezi s tem predhodnim preizkusom se med drugim zahteva, kot je generalni pravobranilec v bistvu navedel v točki 105 sklepnih predlogov, da ima sodišče ali organ, ki je zadolžen za izvedbo navedenega predhodnega preizkusa, vse pristojnosti in zagotavlja vsa potrebna jamstva za uskladitev različnih zadevnih interesov in pravic. Glede, natančneje, kazenske preiskave mora to sodišče ali ta organ v okviru takega preizkusa zagotoviti pravično ravnotežje med interesi, povezanimi s potrebami preiskave, ki se nanaša na boj proti kriminalu, na eni strani ter temeljnimi pravicami do spoštovanja zasebnega življenja in varstva osebnih podatkov posameznikov, do katerih podatkov se dostopa, na drugi“. (
10
)
–
„Natančneje, na kazenskem področju zahteva po neodvisnosti pomeni, kot je generalni pravobranilec v bistvu navedel v točki 126 sklepnih predlogov, da organ, pristojen za ta predhodni preizkus, prvič, ne sodeluje pri preiskovanju zadevnih kaznivih dejanj, in drugič, da je v razmerju do strank v kazenskem postopku nevtralen.“ (
11
)
–
„To pa za državno tožilstvo, ki usmerja preiskovalni postopek in po potrebi zastopa obtožbo, ne velja. Naloga državnega tožilstva namreč ni popolnoma neodvisno odločati o sporu, ampak da spor po potrebi predloži pristojnemu sodišču, kot stranka postopka, ki zastopa obtožbo“. (
12
)
–
„Okoliščina, da mora državno tožilstvo v skladu s pravili, ki urejajo njegove pristojnosti in status, preveriti obremenilne in razbremenilne dokaze, zagotavljati zakonitost predkazenskega postopka ter delovati izključno na podlagi zakona in svojega prepričanja, ne more zadostovati za to, da bi se mu dodelil status tretje osebe v razmerju do interesov, navedenih v točki 52 te sodbe“. (
13
)
36.
Sodišče državnemu tožilstvu skratka ne priznava statusa nepristranske tretje osebe, kadar so pri njem združene naloge kazenske preiskave na eni strani in izvajanje kazenskega pregona v poznejšem postopku na drugi strani. Tako mu ni mogoče podeliti pristojnosti, da odobri dostop do podatkov o prometu in lokaciji, ki jih hranijo ponudniki elektronskih komunikacijskih storitev.
37.
Razlaga Direktive 2014/41 se ne more izogniti vplivu sodbe Prokuratuur.
38.
V uvodni izjavi 30 Direktive 2014/41 je priznano, da se s prestrezanjem elektronskih komunikacij posega v zasebno življenje. Prav zato več držav članic za ta preiskovalni ukrep zahteva predhodno dovoljenje sodnika ali sodišča, pri čemer so izključeni drugi organi, med katerimi je državno tožilstvo.
39.
Vendar, kot bom pozneje podrobneje pojasnil, člen 6 Direktive 2014/41 določa, da lahko odreditveni organ izda EPN le, če bi bil preiskovalni ukrep, ki se zahteva s tem nalogom, v podobnem notranjem primeru lahko izdan pod enakimi pogoji.
40.
K temu pogoju je treba zdaj dodati pogoj, ki izhaja iz sodbe Prokuratuur v primeru, v katerem je kumulativno podano naslednje: (a) organi, ki so izdali EPN, so del državnega tožilstva, ki ima zgoraj navedeni dvojni status (vodja preiskave in izvajalec poznejšega kazenskega pregona), in (b) EPN vključuje ukrep prestrezanja elektronskih komunikacij, ki pomeni tako intenziven poseg kot v primeru ukrepa, analiziranega v navedeni sodbi.
41.
V teh primerih državno tožilstvo ne more izdati EPN, čeprav mu zakonodaja njegove države članice dovoli, da brez predhodnega sodnega nadzora v ožjem smislu samo sprejme ukrep prestrezanja elektronskih komunikacij.
B.
Presoja
42.
Predložitveno sodišče prosi za razlago izraza „pristojnost“, ki ga uporabljata obe točki člena 2(c) Direktive 2014/41.
43.
V tej točki je „odreditveni organ“ za EPN opredeljen z dveh vidikov:
–
V točki (i) se pojem nanaša na „sodnika, sodišče, preiskovalnega sodnika ali javnega tožilca, pristojnega v zadevnem primeru“. (
14
)
–
V točki (ii) je pojem razširjen tako, da zajema „kateri koli drug pristojni organ, ki ga določi država izdajateljica in deluje v posameznem primeru kot preiskovalni organ v kazenskem postopku, s pristojnostjo odreditve zbiranja dokazov v skladu z nacionalnim pravom“. (
15
)
44.
Po mnenju predložitvenega sodišča:
–
Če izraz „pristojnost“ pomeni enako v obeh točkah, bi se z Direktivo 2014/41 določitev organa, pristojnega za izdajo EPN, v celoti prepustila nacionalnemu pravu.
–
V skladu s tem je v Bolgariji člen 5(1), točka 1, ZEZR državnemu tožilstvu podelil splošno pristojnost za izdajanje EPN, ne glede na predmet tega EPN.
–
Ker lahko v skladu z bolgarskim pravom v nacionalnih kazenskih postopkih le sodišče odredi pridobitev nekaterih dokazov, bi lahko ZEZR kršil načeli enakovrednosti in enakega obravnavanja: v določenih povsem nacionalnih primerih posameznik računa na to, da je zagotovljeno sodno posredovanje, ki ga pa ni, ko se dokazi pridobivajo na podlagi EPN.
45.
Lahko sprejmem, da ima izraz „pristojnost“ načeloma enak obseg v obeh točkah člena 2(c) Direktive 2014/41. Obe se nanašata na pooblastilo, podeljeno organu, da v okviru kazenskega postopka izvaja pristojnosti, ki so mu podeljene z zakoni.
46.
To, po čemer se točki (i) in (ii) člena 2(c) Direktive 2014/41 razlikujeta, v resnici ni (oziroma ni neposredno) pristojnost„v [konkretnem] zadevnem primeru“, temveč organ, ki izvaja to pristojnost v vsakem posameznem primeru.
47.
Resnična razlika med tema točkama temelji namreč na tem, da vsaka zajema kategorije „odreditvenih organov“, ki ne sovpadajo: na eni strani pravosodni organi (točka (i)) in na drugi strani nepravosodni organi (točka (ii)), (
16
) ki so vsi pristojni za izvajanje svojega pooblastil v kazenskih postopkih:
–
V točki (i) so kot „odreditveni organ“ za EPN opredeljeni „pravosodni organi“, ki pri izvajanju svojih pristojnosti delujejo v okviru konkretnega kazenskega postopka.
–
S točko (ii) je status „odreditvenega organa“ za EPN podeljen „kater[emu] koli drug[emu] pristojn[emu] organ[u] […] v posameznem primeru“. Ta drugi organ seveda ni „pravosodni“ in EPN, ki ga odredi, se lahko posreduje državi izvršiteljici šele, ko ga potrdi sodnik, sodišče ali državni tožilec.
48.
„Drugi organ“ iz točke (ii) mora biti v skladu z nacionalnim pravom pooblaščen, da deluje „kot preiskovalni organ v kazenskem postopku“ in da „odredi[…] zbiranj[e] dokazov“. Drugače povedano, pooblaščen, da v kazenskih postopkih izvaja nekatere pristojnosti nekaterih upravnih organov (na primer policistov), kadar to določa njihov pravni red.
49.
V točkah (i) in (ii) člena 2(c) Direktive 2014/41 je torej uporabljen pojem pristojnosti v enotnem smislu (kot skupek pooblastil, podeljenih javni instituciji), da bi takoj razmejili pristojnosti različnih organov, obravnavanih v vsaki od teh točk. Glede na to, katere so te zadnjenavedene pristojnosti, za izdajo EPN veljajo različni pogoji.
50.
Nedvomno je lahko državni tožilec, pristojen v določenem kazenskem postopku, „odreditveni organ“ za kateri koli EPN v skladu s členom 2(c)(i) Direktive 2014/41.
51.
Prav tako je lahko v skladu s točko (ii) istega člena 2(c) „odreditveni organ“ tudi nepravosodni organ, ki mu, kot sem že opozoril, nacionalno pravo podeli preiskovalne naloge v kazenskih postopkih ali mu priznava pristojnost, da odredi zbiranje dokazov.
52.
Sam status „odreditvenega organa“ pa ne zadostuje za to, da lahko organi, ki imajo to lastnost, izdajo konkretni EPN in ga posredujejo državi izvršiteljici. Ponovno je treba razlikovati med pravosodnimi in nepravosodnimi organi, ki jih omenja člen 2(c) Direktive 2014/41.
53.
Kot sem pojasnil ob drugi priložnosti, (
17
)„člen 2(c)(ii) Direktive 2014/41 sicer prizna državam članicam pravico, da določijo [(nepravosodne)] organe, ki so pristojni za preiskovanje v kazenskih postopkih in odreditev zbiranja dokazov, vendar tako določenim organom ne prizna druge funkcije, kot je ta, omejena na izdajo EPN, ki mora biti, ‚preden se ga pošlje izvršitvenemu organu‘, potrjen. Potrditi pa ga mora konkretno sodišče ali državni tožilec“. (
18
)
54.
Drugače povedano, nacionalno pravo lahko nepravosodnemu organu, pooblaščenem za odreditev zbiranja dokazov, podeli splošno lastnost „odreditvenega organa“ za EPN. Vendar pa se EPN, ki ga je izdal, izvršitveni državi članici lahko pošlje šele po tem, ko ga potrdi pravosodni organ.
55.
V primeru pravosodnega organa ne glede na to, ali gre za sodnika ali za državnega tožilca, Direktiva 2014/41 ne določa, da mora tretja oseba potrditi izdajo vsakega konkretnega EPN, ampak zanj določa dva pogoja, katerih spoštovanje mora preveriti sam sodnik ali državni tožilec, ki ga namerava izdati.
56.
Člen 6(1) Direktive 2014/41, naslovljen „Pogoji za izdajo in posredovanje EPN“, namreč določa, da lahko odreditveni organ izda EPN le, če sta izpolnjena naslednja dva pogoja:
–
Prvič, da je izdaja EPN „nujna in sorazmerna“, (
19
) poleg tega pa upošteva pravice osumljenca ali obdolženca (člen 6(1)(a)).
–
Drugič, predmet EPN je ukrep, ki je lahko „pod istimi pogoji odrejen[…] tudi v podobnem notranjem primeru“ (člen 6(1)(b)).
57.
Tukaj je zlasti pomemben drugi pogoj. Direktiva 2014/41 je uvedla določene vzporednice, ko je za izdajo EPN določila pogoje, ki so v nacionalnem pravu določeni za sprejetje enakovrednega ukrepa.
58.
Ti pogoji so po mojem mnenju povezani s pravili za presojo primernosti in pravili, ki veljajo za postopek, kot so določena v nacionalnem pravu, a tudi in še posebej s pristojnostjo, ki jo to pravo podeljuje za sprejetje ukrepa, enakovrednega tistemu, ki se namerava izvršiti z EPN, na nacionalni ravni.
59.
Če med pogoji, ki se zahtevajo v podobnem notranjem primeru, pravo države izdajateljice določa, da je za sprejetje določenega preiskovalnega ukrepa pristojen le sodnik ali sodišče, je ta ukrep lahko predmet EPN samo, če ga izda pravosodni organ. (
20
)
60.
V tem smislu člen 6(1)(b) Direktive 2014/41 oriše obseg „pristojnosti“, na katero se sklicuje člen 2(c)(i) iste direktive.
61.
Iz kombinacije obeh določb izhaja, da nacionalno pravo pooblašča pravosodni organ (sodnika ali državnega tožilca), „pristojen v zadevnem primeru“, na katerega se sklicuje člen 2(c)(i) Direktive 2014/41, da v povsem notranji zadevi odredi enak ukrep, ki je predmet EPN, za katerega izdajo gre.
62.
Drugače povedano, pristojnost za izdajo ENP natančno ustreza tisti, ki se v skladu z nacionalnim pravom zahteva za sprejetje naloga s podobno vsebino in obsegom v čisto domačem postopku.
63.
„Pristojnost“ iz člena 2(c)(i) Direktive 2014/41 se torej razdeli na: (a) pristojnost za posredovanje v kazenskem postopku na eni strani in (b) pristojnost za sprejetje določenega ukrepa v okviru tega postopka na drugi strani.
64.
Čeprav se sistem evropskih nalogov za prijetje (v nadaljevanju: ENP) (
21
) in sistem EPN razlikujeta, pa tudi ta drugi instrument ne dopušča, da bi državno tožilstvo lahko izvršilo v čezmejnem smislu to, kar mu je na nacionalni ravni prepovedano. (
22
)
65.
V obravnavani zadevi so se EPN, ki jih je izdalo bolgarsko državno tožilstvo, nanašali na sprejetje ukrepov, ki jih lahko v povsem notranjem primeru odobri le sodnik ali sodišče. In sicer, kot je bilo že navedeno, gre za štiri EPN, ki so se nanašali na posredovanje podatkov o prometu in lokaciji nekaterih elektronskih komunikacij.
66.
Bolgarska zakonodaja, ki v teh okoliščinah sodniku (in ne državnemu tožilstvu) pridrži odločitev, da od telefonskega operaterja zahteva dostop do podatkov o prometu in lokaciji elektronskih komunikacij, je popolnoma v skladu s pravom Unije.
67.
Glede nalog državnega tožilstva v zvezi s tem konkretnim preiskovalnim ukrepom sodba Prokuratuur, če bi se izkazalo za potrebno, potrjuje ustreznost te ureditve.
68.
Skratka, bolgarsko državno tožilstvo ne more izdati in posredovati EPN drugi državi članici za pridobitev dokaza, ki bi, če bi se izvedel v Bolgariji, bil pridržan sodišču. To državno tožilstvo nima „pristojnosti“, ki je v skladu s členom 2(c)(i) Direktive 2014/41 v povezavi s členom 6(1)(b) te direktive pogoj, da bi bilo priznano za „odreditveni organ“ v smislu te določbe.
VI. Predlog
69.
Glede na navedeno predlagam, naj se na prvo vprašanje za predhodno odločanje Spetsializiran nakazatelen sad (specializirano kazensko sodišče, Bolgarija) odgovori:
Člen 2(c)(i) v povezavi s členom 6(1)(b) Direktive 2014/41/EU Evropskega parlamenta in Sveta z dne 3. aprila 2014 o evropskem preiskovalnem nalogu v kazenskih zadevah je treba razlagati tako, da državno tožilstvo države članice ne more izdati evropskega preiskovalnega naloga za pridobitev podatkov o prometu in lokaciji elektronskih komunikacij, če je v skladu z nacionalnim pravom te države članice v podobni domači zadevi sodnik ali sodišče izključno pristojno za odreditev izvedbe tega dokaza.
(
1
)	Jezik izvirnika: španščina.
(
2
)	Direktiva Evropskega parlamenta in Sveta z dne 3. aprila 2014 o evropskem preiskovalnem nalogu v kazenskih zadevah (UL 2014, L 130, str. 1).
(
3
)	Predložitveno sodišče pojasnjuje, da gre za podatke o prometu in lokaciji, ki jih je zahtevalo v skladu „z uvodno izjavo 30 Direktive 2014/41 […] in členom 159a(1) NPK“.
(
4
)	Staatsanwaltschaft Wien (Ponarejeni nalogi za nakazilo) (C‑584/19, EU:C:2020:1002).
(
5
)	Prokuratuur (Pogoji za dostop do podatkov o elektronskih komunikacijah) (C‑746/18, EU:C:2021:152; v nadaljevanju: sodba Prokuratuur).
(
6
)	Staatsanwaltschaft Wien (Ponarejeni nalogi za nakazilo) (C‑584/19, EU:C:2020:1002).
(
7
)	Staatsanwaltschaft Wien (Ponarejeni nalogi za nakazilo) (C‑584/19, EU:C:2020:1002), točka 75 in izrek: „Člen 1(1) in člen 2(c) Direktive 2014/41[…] je treba razlagati tako, da državni tožilec države članice ali, splošneje, državno tožilstvo države članice spadata pod pojma ‚pravosodni organ‘ in ‚odreditveni organ‘ v smislu teh določb, ne glede na razmerje pravne podrejenosti, ki bi lahko obstajalo med tem državnim tožilcem ali tem državnim tožilstvom in izvršilno vejo oblasti te države članice, ter izpostavljenost navedenega državnega tožilca ali navedenega državnega tožilstva tveganju, da bodo nanju v okviru sprejemanja evropskega preiskovalnega naloga neposredno ali posredno naslovljene odredbe ali posamezna navodila te veje oblasti“.
(
8
)	Direktiva Evropskega parlamenta in Sveta z dne 12. julija 2002 o obdelavi osebnih podatkov in varstvu zasebnosti na področju elektronskih komunikacij (Direktiva o zasebnosti in elektronskih komunikacijah) (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 13, zvezek 29, str. 514), kakor je bila spremenjena z Direktivo 2009/136/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 25. novembra 2009 (UL 2009, L 337, str. 11).
(
9
)	Sodba Prokuratuur (točka 51).
(
10
)	Prav tam (točka 52).
(
11
)	Prav tam (točka 54).
(
12
)	Prav tam (točka 55).
(
13
)	Prav tam (točka 56).
(
14
)	Moj poudarek.
(
15
)	Moj poudarek.
(
16
)	Tako kot v sklepnih predlogih v zadevi Staatsanwaltschaft Wien (Ponarejeni nalogi za nakazilo) (C‑584/19, EU:C:2020:587; v nadaljevanju: sklepni predlogi Staatsanwaltschaft), točka 32 (opomba 16), uporabljam besedi „pravosodni“ in „nepravosodni“ zaradi poenostavitve, ker ustrezata naravi institucij, ki spadajo v eno ali drugo kategorijo.
(
17
)	Sklepni predlogi v zadevi Finanzamt für Steuerstrafsachen und Steuerfahndung (C‑66/20, EU:C:2021:200).
(
18
)	Prav tam (točka 75). Moj poudarek.
(
19
)	„Nujnost“ in „sorazmernost“ je treba presojati glede na namene postopkov iz člena 4 Direktive 2014/41. Med njimi so „kazenski[…] postopki, ki jih sprožijo pravosodni organi ali so lahko sproženi pred njimi, v zvezi z dejanjem, ki je kaznivo po nacionalnem pravu države izdajateljice“ (točka (a) omenjenega člena 4).
(
20
)	Poleg tega je v uvodni izjavi 30 Direktive 2014/41 priznano, da se z vidika države izvršiteljice prestrezanje elektronskih komunikacij „glede na nacionalno pravo države izvršiteljice šteje za omejitveni preiskovalni ukrep“.
(
21
)	Okvirni sklep Sveta z dne 13. junija 2002 o evropskem nalogu za prijetje in postopkih predaje med državami članicami (2002/584/PNZ) (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 19, zvezek 6, str. 34), kakor je bil spremenjen z Okvirnim sklepom Sveta 2009/299/PNZ z dne 26. februarja 2009 (UL 2009, L 81, str. 24).
(
22
)	V sklepnih predlogih Staatsanwaltschaft, točke od 46 do 65, sem obravnaval razlike med pravno ureditvijo ENP in pravno ureditvijo EPN. Trdil sem, da državno tožilstvo ne more „odobriti [kot pogoj za sprejetje ENP] policijskega pripora, pri katerem bi pogoji in učinki presegali pogoje in učinke tistih, ki bi jih lahko določilo samo“ (sklepni predlogi v zadevah OG (Državno tožilstvo v Lübecku) in PI (Državno tožilstvo v Zwickauu) (C‑508/18 in C‑82/19 PPU, EU:C:2019:337, točka 54)). Bilo bi namreč protislovno, „da ne bi bilo mogoče sprejeti najblažjega ukrepa (za kratek čas izdati NNP [(nacionalni nalog za prijetje)]), medtem ko bi bilo mogoče sprejeti najstrožji ukrep (izdati ENP, zaradi katerega bi bilo lahko obdobje pripora veliko daljše)“ (prav tam, točka 76). Menim, da protislovje ne bi bilo nič manjše, če bi državno tožilstvo lahko per se v drugi državi članici zahtevalo pridobitev dokaza, za katero bi v svoji državi potrebovalo dovoljenje pravosodnega organa.