62017CC0018
ЗАКЛЮЧЕНИЕ НА ГЕНЕРАЛНИЯ АДВОКАТ
N. WAHL
представено на 26 април 2018 година (
1
)
Дело C‑18/17
Danieli & C. Officine Meccaniche SpA
Dragan Panic
Ivan Arnautov
Jakov Mandic
Miroslav Brnjac
Nicolai Dorassevitch
Alen Mihovic
встъпила страна:
Arbeitsmarktservice Leoben
(Преюдициално запитване, отправено от Verwaltungsgerichtshof (Върховен административен съд, Австрия)
„Преюдициално запитване — Присъединяване на нови държави членки — Хърватия — Преходни мерки — Свободно движение на работници — Членове 56 ДФЕС и 57 ДФЕС — Свободно предоставяне на услуги — Директива 96/71/EО — Командироване на работници — Приложно поле — Обхват — Командироване на хърватски граждани и граждани на трети държави в Австрия чрез предприятие, установено в Италия — Член 1, параграф 3 — Командироване — Наемане на работна сила“
1.
В настоящото производство Съдът е сезиран да се произнесе по въпроса дали Република Австрия има право да изисква от работници, прехвърлени в италианско предприятие, което предоставя услуги в Австрия, да притежават разрешение за работа, когато тези работници са i) хърватски граждани, наети на работа от хърватско предприятие, или ii) граждани на трети държави, които са законно наети на работа от друго италианско предприятие.
2.
По-нататък ще обясня защо съгласно правото на Съюза Република Австрия може да изисква в съответствие с членове 56 ДФЕС и 57 ДФЕС, във връзка с преходните разпоредби, предвидени в глава 2 от приложение V към Акта за присъединяване от 2012 г. (
2
), хърватските граждани, прехвърлени в италианско предприятие, предоставящо услуги в Австрия, да притежават разрешение за работа. От друга страна, тя няма право да прави това, по силата на членове 56 ДФЕС и 57 ДФЕС, що се отнася до граждани на трети държави, прехвърлени в италианското предприятие, предоставящо услуги в Австрия, ако те са законно наети на работа в Италия.
I. Правна уредба
А.
Правото на Съюза
1. Актът за присъединяване от 2012 г.
3.
Условията за присъединяване на Република Хърватия към Европейския съюз са установени в Акта за присъединяване от 2012 г. Член 18 от Акта за присъединяване предвижда, че мерките, изброени в приложение V към него, се прилагат съобразно условията, предвидени в това приложение.
4.
Приложение V към Акта за присъединяване от 2012 г. е озаглавено „Списък, посочен в член 18 от Акта за присъединяване: Преходни мерки“. Глава 2 от него се отнася до преходните мерки във връзка със свободното движение на хора. В нея се посочва:
„1.   Член 45 и член 56, първа алинея от ДФЕС се прилагат изцяло единствено по отношение на свободното движение на работници и свободното предоставяне на услуги, включително временното движение на работници, както е определено в член 1 от Директива 96/71/ЕО, между Хърватия от една страна, и всяка от настоящите държави членки, от друга страна, само при условията на преходните разпоредби, установени в точки 2—13.
2.   Чрез дерогация от членове 1—6 от Регламент (ЕС) № 492/2011 и до края на двегодишния период след датата на присъединяване, настоящите държави членки ще прилагат национални мерки или мерки, произтичащи от двустранни споразумения, за регулиране на достъпа на хърватски граждани до техните пазари на труда. Настоящите държави членки могат да продължат да прилагат такива мерки до края на петгодишния период след датата на присъединяване.
Хърватски граждани, които работят законно в настояща държава членка към датата на присъединяване и са допуснати до пазара на труда на тази държава членка за срок от 12 месеца без прекъсване или за по-дълъг срок, ще имат достъп до пазара на труда на тази държава членка, но не и до пазара на труда на други държави членки, които прилагат национални мерки.
Хърватски граждани, допуснати след присъединяването до пазара на труда на настояща държава членка за срок от 12 месеца без прекъсване или за по-дълъг срок, се ползват от същите права.
Хърватските граждани, посочени във втората и третата алинея, престават да се ползват от правата посочени в тези алинеи, ако доброволно напуснат пазара на труда на съответната настояща държава членка.
Хърватските граждани, които работят законно в настояща държава членка към датата на присъединяване или през период на прилагане на национални мерки и които са били допуснати до пазара на труда на тази държава членка за срок, по-кратък от 12 месеца, не се ползват от правата, посочени във втора и трета алинея.
[…]
12.   С оглед предприемане на мерки срещу сериозни затруднения или заплаха за такива в специфични чувствителни сектори на услугите в пазарите на труда на Германия и Австрия, които биха могли да възникнат в определени региони вследствие на транснационалното предоставяне на услуги, както е определено в член 1 от Директива 96/71/ЕО, и докато прилагат по силата на посочените по-горе преходни разпоредби национални мерки или такива, произтичащи от двустранни споразумения относно свободното движение на хърватски работници, Германия и Австрия могат, след като нотифицират Комисията, да дерогират от член 56, първа алинея ДФЕС с цел да ограничат, в контекста на предоставянето на услуги от дружества, установени в Хърватия, временното движение на работници, чието право да постъпват на работа в Германия и Австрия е предмет на национални мерки“.
5.
Списъкът на секторите в областта на услугите, които могат да бъдат предмет на дерогацията, предвидена в точка 12, включва по-специално строителни дейности съгласно определението в посочената разпоредба.
2. Директива 96/71/ЕО (
3
)
6.
Директива 96/71 определя правилата за командироване на работници в контекста на предоставянето на услуги.
7.
Член 1 определя приложното поле на Директивата. Той гласи:
„1.   Настоящата директива се прилага за предприятия, установени в държава членка, които в рамките на транснационалното предлагане на услуги командироват работници в съответствие с параграф 3 на територията на държава членка.
[…]
3.   Настоящата директива се прилага доколкото предприятията, посочени в параграф 1, предприемат една от следните транснационални мерки:
а)
командироват работници на територията на държава членка за собствена сметка и под свое ръководство по договор, сключен между командироващото предприятие, и страната, за която са предназначени услугите, действаща в тази държава членка, при условие че съществува трудово правоотношение между командироващото предприятие и работника за периода на командироване; или
б)
командироват работници в организация или предприятие, притежавано от групата на територията на държава членка, при условие че съществува трудово правоотношение между командироващото предприятие и работника за периода на командироване; или
в)
в качеството на предприятие за временна работа или агенция за посредническа дейност по наемане на работа, предлагат за наемане работник на предприятие-потребител, установено или извършващо дейност на територията на държава членка, при условие че съществува трудово правоотношение между предприятието за временна работа или агенцията за посредническа дейност по наемане на работа и работника за периода на командироване“.
8.
Съгласно член 3 от Директивата държавите членки трябва да осигурят, независимо от приложимия закон по отношение на трудовото правоотношение, че предприятията, посочени в член 1, параграф 1, гарантират на работниците, командировани на тяхна територия, ред и условия на работа, определени от закона, или, в зависимост от случая, от колективните трудови договори по отношение на максимална продължителност на работата и минимална продължителност на почивка; минимални платени годишни отпуски; минимални ставки на заплащане, включително ставки за извънреден труд; условия за предлагане на работници за наемане на работа; здраве, безопасност и хигиена на работното място; защитни мерки по отношение на условията за наемане на работа на бременни жени или родилки, деца и младежи; равно третиране на мъжете и жените и други разпоредби за недискриминация.
Б.
Националното законодателство
9.
Член 18 oт Ausländerbeschäftigungsgesetz (Закон за трудовата заетост на чужденците) (
4
) предвижда:
„Командировани чужденци
Условия за наемане на работа; разрешение за командироване
1.
Доколкото не е предвидено друго в следващите разпоредби, чужденци, наети на работа на територията на страната от чуждестранен работодател, който няма седалище на територията на страната, трябва да притежават разрешение за наемане на работа. Ако тази работа е с продължителност не повече от шест месеца, чужденците трябва да притежават разрешение за командироване, което може да бъде предоставено за период, не по-дълъг от четири месеца.
[…]
12.
Не е необходимо разрешение за работа или разрешение за командироване за чужденци, командировани в Австрия от предприятие, което има седалище в друга държава — членка на Европейското икономическо пространство, с цел временно полагане на труд, ако:
1.
надлежно им е разрешено да бъдат наемани на работа в държавата, в която има седалище това предприятие, и след изтичане на срока на командироването в Австрия и са законосъобразно наети от командироващото ги предприятие, и
2.
са спазени изискванията по австрийското право относно условията за възнаграждение и работа […], както и разпоредбите в областта на социалното осигуряване.
Централната координационна служба към Федералното министерство на финансите за контрол на незаконната заетост […] изпраща незабавно до компетентната регионална служба на Агенцията по заетостта уведомление относно наемането на работа на командированите в Австрия от предприятие чужденци […]. В срок от две седмици от получаването на уведомлението регионалната служба на Агенцията по заетостта потвърждава на предприятието и на работодателя, получател на извършваните услуги, че всички изисквания са изпълнени (потвърждение на командироването в ЕС), или забранява командироването, в случай че те не са изпълнени. […]“.
10.
Член 32a от Закона за трудовата заетост на чужденците се отнася до преходните разпоредби във връзка с разширяването на ЕС и гласи:
„1.   Граждани на държавите — членки на Европейския съюз, които са се присъединили към Европейския съюз на 1 януари 2007 г., на основание Договора за присъединяването на Република България и на Румъния към Европейския съюз […], не се ползват от правото на свободно движение на работници по смисъла на член 1, параграф 2 […], освен ако са членове на семейството на граждани на друга държава — членка на ЕИП със законно право на пребиваване съгласно правото на ЕС […].
[…]
11.   На основание [на Акта за присъединяване от 2012 г.] след присъединяването на Хърватия към ЕС параграфи 1—9 се прилагат mutatis mutandis за граждани на Република Хърватия и работодатели със седалище в Република Хърватия“.
II. Обстоятелствата по делото, ходът на производствата и отправените преюдициални въпроси
11.
В основата на настоящото дело е спор между Danieli & C. Officine Meccaniche SpA (наричано по-нататък „Danieli“) и четирима хърватски граждани, както и руски и беларуски гражданин (по-нататък наричани общо „жалбоподателите“), от една страна, и Arbeitsmarktservice Leoben (регионалната служба на Агенцията по заетостта в Леобен), от друга страна.
12.
Danieli е предприятие със седалище в Италия, което приема възложената от австрийско предприятие поръчка за строителството на цех за валцуване на пръти и тел в Австрия. Danieli е част от група дружества заедно с другите дружества DS d.o.o. със седалище в Хърватия (наричано по-нататък „предприятието работодател в Хърватия“) и DA‑S.p.A. със седалище в Италия (наричано по-нататък „предприятието работодател в Италия“). За да завърши строителния проект, Danieli иска да използва работна сила, предложена за наемане от предприятието работодател в Хърватия и предприятието работодател в Италия.
13.
По-конкретно, Danieli иска да наеме четирима хърватски граждани, които са наети на работа от предприятието работодател в Хърватия и имат социална осигуровка в Хърватия. То също така иска да наеме двама граждани на трети държави, руски и беларуски гражданин, които са наети на работа от предприятието работодател в Италия и имат социална осигуровка в Италия.
14.
На 18 януари 2016 г. Danieli регистрира горепосочените работници при компетентния орган и подава молба за потвърждаване на командироването в ЕС на тези работници.
15.
Както следва от акта за преюдициално запитване, Danieli е уточнило, че въпросните работници не са наети на работа от Danieli, но ще му бъдат предложени за наемане, съответно от предприятието работодател в Хърватия и предприятието работодател в Италия, за да може Danieli да завърши проекта в Австрия.
16.
Регионалната служба на Агенцията по заетостта в Леобен отхвърля молбите за потвърждаване на командироването на чуждестранни граждани в рамките на ЕИП съгласно член 18, параграф 12 от Закона за трудовата заетост на чужденците и забранява командироването.
17.
Впоследствие са подадени жалби срещу това решение. Тези жалби са отхвърлени от Bundesverwaltungsgericht (Федерален административен съд, Австрия) като неоснователни. Според посочената юрисдикция командированията не попадат в приложното поле на Директива 96/71. Тази юрисдикция смята, че Директивата не е приложима, тъй като не съществува трудово правоотношение между Danieli и работниците, които то е искало да наеме за осъществяване на проекта в Австрия.
18.
Впоследствие жалби срещу това решение са подадени и до Verwaltungsgerichtshof (Върховен административен съд, Австрия). Тъй като има съмнения относно правилното тълкуване на приложимите разпоредби от правото на Съюза, този съд решава да спре производството и да отправи до Съда следните преюдициални въпроси:
„1.
Трябва ли членове 56 ДФЕС и 57 ДФЕС, Директива [96/71], [глава 2 „Свободно движение на хора“, точки 2 и 12] от приложение V към [Акта за присъединяване от 2012 г.] да се тълкуват в смисъл, че Австрия има право да ограничава командироването на работници, които са наети на работа от дружество със седалище в Хърватия, посредством изискване за разрешение за работа, когато командироването се осъществява чрез предлагането за наемане на работа от установено в Италия дружество с цел предоставянето на услуга в Австрия от италианското дружество и дейността на хърватските работници за италианското дружество при строителството на цех за валцуване на пръти и тел в Австрия се ограничава до извършването на тази услуга в Австрия и между тях и италианското дружество не е налице трудово правоотношение?
2.
Трябва ли членове 56 ДФЕС и 57 ДФЕС и Директива [96/71] да се тълкуват в смисъл, че Австрия има право да ограничава командироването на руски и белоруски работници, които са наети на работа от дружество със седалище в Италия, посредством изискване за разрешение за работа, когато това командироване се осъществява чрез предлагането за наемане на работа на установено в Италия второ дружество с цел предоставянето на услуга в Австрия от второто италианско дружество и дейността на руските, съответно белоруските работници за второто италианско дружество се ограничава до извършването на неговата услуга в Австрия и между тях и второто дружество не е налице трудово правоотношение?“.
19.
Писмени становища са представени от жалбоподателите и от австрийското, германското и нидерландското правителство, както и от Европейската комисия. Всички посочени страни, с изключение на нидерландското правителство, излагат устни становища в съдебното заседание, проведено на 28 февруари 2018 г.
III. Анализ
20.
Преди да разгледам преюдициалните въпроси, ще започна с някои предварителни бележки, които се отнасят по-специално до правната уредба на правото на предприятията да предоставят услуги в Европейския съюз. В този контекст ще изясня и начина, по който следва да се квалифицира от гледна точка на правото на Съюза договореността, съгласно която за целите на предоставянето на услуги в Австрия Danieli използва хърватски граждани и граждани на трети държави, които са законно наети на работа съответно от предприятието работодател в Хърватия и предприятието работодател в Италия в тези държави (наричана по-нататък „разглежданата в главното производство договореност“). Всъщност, както ще бъде изложено, този въпрос има пряко отражение по-специално за преценката на първия преюдициален въпрос.
А.
Предварителни бележки
21.
В Австрия чуждестранните граждани, наети на работа от чуждестранен работодател, който не е установен в Австрия, трябва да притежават разрешение за работа. При все това в случай на т.нар. командироване в ЕС, тоест, когато чуждестранните граждани са командировани в Австрия от предприятие, установено в друга държава членка (на ЕИП) за временно извършване на работа, това изискване не се прилага. Това е така, при условие че на тези работници, наред с друго, е надлежно разрешено да бъдат наемани на работа в държавата, в която е седалището на това предприятие, за период по-дълъг от срока на командироването в Австрия, и че те са законосъобразно наети от командироващото ги предприятие. По време на преходен период, който изтича на 30 юни 2018 г., за хърватските граждани обаче се изисква разрешение за работа съгласно съответните национални разпоредби (членове 18 и 32a от Закона за трудовата заетост на чужденците).
22.
В настоящия случай италианското предприятие Danieli е подало молба за командироване в ЕС без разрешение за работа по отношение на хърватски граждани и граждани на трети държави, които възнамерява да наеме за изграждането на цеха за валцуване на пръти и тел в Австрия. Тази молба е отхвърлена, тъй като за посочените работници се изисква разрешение за работа.
23.
Въпросът, който възниква, е дали такова изискване е съвместимo с правото на Съюза, като се има предвид, че хърватските граждани и гражданите на трети държави са временно предложени за наемане на италианско предприятие (Danieli), предоставящо услуги в Австрия. Хърватските граждани са прехвърлени към Danieli от хърватско предприятие, а гражданите на трети държави от италианско предприятие.
1. Правната уредба: свободно предоставяне на услуги и командироване на работници
24.
От самото начало следва да се има предвид, че съвместимостта на изискването за разрешение за работа с правото на Съюза в този конкретен случай се урежда от съответните разпоредби на Договора относно свободното предоставяне на услуги, предвидени в членове 56 ДФЕС и 57 ДФЕС (
5
). Освен това, що се отнася конкретно до хърватските граждани, трябва да се вземат предвид и въведените от законодателството специални правила, които през преходния период след присъединяването на Република Хърватия към Европейския съюз ограничават свободното движение на работници и свободното предоставяне на услуги, включващо временно движение на работници, както е предвидено в член 1 от Директива 96/71. Тези правила се съдържат в глава 2 от приложение V към Акта за присъединяване от 2012 г.
25.
За сметка на това Директива 96/71 не е от пряко значение в случая. Противно на изводите, които могат да се направят въз основа на преюдициалните въпроси и вниманието, отдадено на Директивата по време на съдебното заседание, Директива 96/71 има само периферно значение при оценката на съвместимостта на разглежданото в настоящото дело изискване за разрешение за работа с правото на Съюза.
26.
Целта на Директива 96/71 е да защити работниците посредством определянето на минимални права за командированите работници в специфичния контекст на трансграничното предоставяне на услуги. Тя определя „ядро от задължителни правила за минимална закрила“ — отнасящи се по-специално до минималните заплати и почивни дни — които трябва да се спазват в приемащата държава от предприятия, които временно командироват работници там (
6
). По-специално, в съответствие с член 3 от Директивата приемащата държава членка трябва да гарантира, че предприятията, командироващи работници на нейна територия, спазват минималните условия, посочени в тази разпоредба.
27.
Директива 96/71 не съдържа разпоредби за административните изисквания, които даден (чуждестранен) доставчик на услуги може да бъде задължен да спазва в приемащата държава членка. Границите на такива изисквания се определят от членове 56 ДФЕС и 57 ДФЕС (и доколкото е приложимо, от преходните разпоредби от приложенията към Акта за присъединяване от 2012 г.).
28.
Директива 96/71 все пак е от значение за решаването на настоящото дело по други причини. Както ще изложа по-подробно по-долу, в практиката на Съда се прави разграничение между различните видове командироване: в зависимост от обстоятелството дали предприятие, което предоставя услуги в приемащата държава членка, прави това посредством командироване на собствените си работници в приемащата държава членка (обичайно командироване по смисъла на член 1, параграф 3, буква а) от Директива 96/71), или дали предприятие предлага за наемане работници на предприятие в приемащата държава членка (като по този начин предоставя работна сила на друго предприятие по смисъла на член 1, параграф 3, буква в) от Директива 96/71), оценката на договореността от гледна точка на разпоредбите, уреждащи свободното предоставяне на услуги, и съответните преходни разпоредби се подчинява на различна логика.
29.
По-конкретно, работници и служители, предложени за наемане в приемащата държава членка, независимо дали в контекста на обичайното командироване или предоставянето на работна сила, попадат в приложното поле на Директивата. Съгласно установената съдебна практика обаче, за разлика от работниците, командировани от работодателя си по смисъла на член 1, параграф 3, буква а) от Директивата, работници, които са били предложени за наемане в приемащата държава членка по смисъла на член 1, параграф 3, буква в) от Директивата, се считат за предоставени на разположение на пазара на труда на приемащата държава членка и следователно получават достъп до него (
7
).
30.
Тази разлика е от особено значение при прилагането на преходните разпоредби, установени в глава 2, точки 2 и 12 от приложение V към Акта за присъединяване от 2012 г. Всъщност по време на преходния период държавите членки имат повече свобода при прилагането национални правила във връзка с предоставянето на работна сила.
31.
По силата на точка 2, дадена държава членка може да ограничи свободното движение на (хърватски) работници чрез прилагането на националните мерки по време на преходния период. Според Съда свободното движение на работници обхваща както случаите, при които работникът търси пряк достъп до пазара на труда в приемащата държава членка, така и случаите, когато работникът е бил предоставен на разположение на пазара на труда на тази държава по смисъла на член 1, параграф 3, буква в) от Директива 96/71 (
8
). От друга страна, съгласно точка 12 е възможно да се направи дерогация от член 56 ДФЕС и да се ограничи обичайното командироване по смисъла на член 1, параграф 3, буква а) от Директива 96/71 по отношение на предоставянето на услуги. Тази възможност обаче е налице само по отношение на установени в Хърватия предприятия, които извършват дейност в някои чувствителни сектори, посочени в точка 12 (
9
).
32.
По тази причина следва да се установи, на първо място, как трябва да се квалифицира от гледна точка на правото на Съюза разглежданата в главното производство договореност.
2. Как следва да се схваща разглежданата в главното производство договореност по смисъла на правото на Съюза?
33.
Във връзка с разглежданата в главното производство договореност още в самото начало следва да се изтъкне, че засегнатите работници не са пряко наети на работа от Danieli, а от други предприятия, принадлежащи към една и съща група предприятия: докато хърватските граждани са сключили трудов договор с предприятието работодател в Хърватия и имат социална осигуровка в Хърватия, гражданите на трети страни са сключили трудов договор с предприятието работодател в Италия и имат социална осигуровка в Италия.
34.
Работниците е трябвало да бъдат предложени за наемане от Danieli, така че това предприятие да е в състояние да приключи изграждането на цеха за валцуване на пръти и тел в Австрия, строителен проект, по който Danieli изглежда е главният изпълнител. За срока на командироването си в Австрия работниците са били наети да изпълняват своите задачи под ръководството на Danieli. Освен това от акта за преюдициално запитване може да се заключи, че работниците не са работили за Danieli в Италия, но са били предложени за наемане направо в Австрия от страна на техните работодатели. С други думи, хърватските граждани не са работили на пазара на труда в Италия. Гражданите на трети държави, от друга страна, са законно наети на работа в Италия, където обичайно работят за предприятието работодател в Италия.
35.
Как следва да се тълкуват разглежданата в главното производство договореност по смисъла на правото на Съюза в този контекст?
36.
Съгласно член 1, параграф 1 от Директива 96/71 тя се прилага за предприятия, установени в държава членка, които в рамките на транснационалното предлагане на услуги командироват работници на територията на държава членка в съответствие с член 1, параграф 3 от Директивата.
37.
На основание член 1, параграф 3, буква а) Директивата се прилага, когато предприятие командирова работници на територията на държава членка за собствена сметка и под свое ръководство по договор, сключен между командироващото предприятие, и страната, за която са предназначени услугите, извършваща дейност в тази държава членка, при условие че съществува трудово правоотношение между командироващото предприятие и работника през периода на командироване.
38.
Както вече бе посочено по-горе, член 1, параграф 3 от Директивата урежда също така предлагането за наемане на работна сила от едно предприятие към друго. От особено значение в случая е член 1, параграф 3, буква в) (
10
).
39.
Директивата се прилага и в случаите, когато в съответствие с член 1, параграф 3, буква в) предприятие за временна работа или агенция за посредническа дейност по наемане на работа предлагат за наемане работник на предприятие потребител, установено или извършващо дейност на територията на държава членка, при условие че съществува трудово правоотношение между предприятието за временна работа или агенцията за посредническа дейност по наемане на работа и работника през периода на командироване.
40.
Казано по-просто, Директивата се прилага за широк спектър от положения, в които работниците се предлагат за наемане от една държава членка в друга в контекста на трансграничното предоставяне на услуги.
41.
На пръв поглед разглежданата в главното производство договореност изглежда трудно се вписва в рамките на положенията, посочени в член 1, параграф 3, буква а) и буква в). Ето защо не е изненадващо, че представилите становища страни са на различни мнения по въпроса дали разглежданата в главното производство договореност попада в приложното поле на Директива 96/71, и ако това е така, на какви основания.
42.
При по-задълбочено разглеждане обаче се установява, че разглежданата в главното производство договореност представлява наемане на работна сила по смисъла на член 1, параграф 3, буква в) от Директивата, като запитващата юрисдикция трябва да направи необходимата в това отношение проверка на фактическите обстоятелства в основата на настоящото дело.
43.
По дело Vicoplus и др. (
11
) Съдът е сезиран да се произнесе по съвместимостта с правото на Съюза на нидерландското законодателство, което изисква от полските граждани да притежават разрешение за работа, в случай че полските работници са предложени за наемане на нидерландска територия след присъединяването на Полша към Европейския съюз. Съдът е помолен и да предостави насоки относно критериите, които трябва да се използват, за да се определи дали е налице предлагане за наемане на работници по смисъла на член 1, параграф 3, буква в) от Директива 96/71.
44.
Съдът приема, че предлагането за наемане на работна сила е доставка на услуга, извършвана срещу заплащане, като командированият работник остава на работа в предприятието — доставчик на услугата, без да се сключва никакъв трудов договор с предприятието потребител (първо условие). Освен това за предлагането за наемане е характерно, че самият предмет на доставяната от предприятието доставчик услуга е преместването на работника в приемащата държава членка (второ условие), и че този работник изпълнява задачите си под контрола и ръководството на предприятието потребител (трето условие) (
12
).
45.
В решение Martin Meat (
13
) Съдът предоставя допълнителни насоки по-специално относно второто условие, посочено по-горе. Той пояснява обстоятелствата, които биха могли да сочат, че предоставената (трансгранична) услуга представлява предлагане за наемане на работници, а не командироване по смисъла на член 1, параграф 3, буква а) от Директивата. В тази връзка Съдът посочва, че следва да се вземат предвид по-специално всички обстоятелства, въз основа на които може да се докаже, че доставчикът на услуги не понася последиците от изпълнение, което не съответства на описаното в договора предоставяне на услуги. По-конкретно, ако доставчикът на услугите носи отговорност за правилното изпълнение на услугите по договора, по принцип е по-малко вероятно да става въпрос за предлагане на работници за наемане на работа, отколкото ако не понася последиците от евентуално неправилно изпълнение на доставката (
14
).
46.
Разглежданата в главното производство договореност отговаря на всички посочени условия, установени в съдебната практика по отношение на предлагането за наемане на работна сила (
15
).
47.
На първо място, безспорно е, че хърватските работници и работниците от третите държави продължават да са наети от предприятията, които ги командироват в Австрия, т.е. предприятието работодател в Хърватия и предприятието работодател в Италия (първо условие). Това е така независимо от факта, че Danieli и предприятията работодатели принадлежат към една и съща група от предприятия.
48.
На второ място, по отношение на самото предлагане за наемане по време на съдебното заседание беше изяснено, че преместването на работниците в Австрия представлява самата цел на договореността между Danieli и предприятието работодател в Хърватия и предприятието работодател в Италия (второ условие). В подкрепа на този извод е и обстоятелството, че въпросните работници не са работили под ръководството на Danieli в Италия като част от неговата работна сила там. Нещо повече, в съответствие с насоките на Съда в решението по делото Martin Meat от писменото становище на жалбоподателите е видно, че не предприятието работодател в Хърватия и предприятието работодател в Италия, а Danieli отговаря за изпълнението на договорните задължения, произтичащи от предоставяната в Австрия услуга.
49.
На трето място, въпреки че са предложени за наемане в Австрия, работниците следва да изпълняват задачите си под контрола и ръководството на предприятието потребител, т.е. Danieli (трето условие).
50.
Действително би могло да се възрази, че предприятието работодател в Хърватия и предприятието работодател в Италия не са предприятия за временна работа или агенции за посредническа дейност по наемане на работа съгласно в член 1, параграф 3, буква в) от Директивата. В това отношение обаче следва да се отбележи, че Съдът не придава голямо значение на този аспект в съдебната практика. Според мен това не е случайно.
51.
Както вече бе споменато, Директива 96/71 цели да защити работниците, като им предостави някои минимални права в специфичния контекст на транснационалното предоставяне на услуги. С цел да се защитят тези работници приемащата държава членка трябва да гарантира, че предприятията, които командироват или предлагат за наемане на работа работници на нейна територия, осигуряват спазването на определени минимални права (
16
).
52.
В тази връзка от съображенията на Директивата е видно, че понятието за командироване следва да се разбира в широк смисъл: Директивата се прилага, независимо дали предоставянето на услуги е под формата на извършване на работа от предприятие за негова сметка и под негово ръководство, по силата на договор, сключен между това предприятие и страната, за която са предназначени услугите, или под формата на наемане на работници, които да се използват от предприятие в рамките на публичен или частен договор (
17
).
53.
Според мен целта да се гарантира определено минимално равнище на защита на работниците, би била накърнена, ако договореност като разглежданата в главното производство би попадала извън приложното поле на Директива 96/71 само защото основната дейност на предприятието, което предлага за наемане на работа въпросните работници, не е в сектора на предоставянето на работна сила на други предприятия.
54.
На последно място, следва да се подчертае, че обстоятелството, че предприятието, което желае да предоставя услуга в Австрия чрез използване на работна сила, предложена му за наемане от предприятия, установени съответно в Хърватия и Италия, е италианско, не трябва да води до объркване при анализа от гледна точка на Директива 96/71. От гледна точка на Директивата от значение е обстоятелството, че въпросните работници са били предложени за наемане от държава членка на предприятие потребител, установено или упражняващо дейността си в приемащата държава членка, т.е. в Австрия, в рамките на трансгранично предоставяне на услуги (
18
). Несъмнено такъв е настоящият случай.
55.
Всъщност от гледна точка на Директива 96/71 разглежданата в главното производство договореност не се различава от хипотеза, в която главният изпълнител на проекта в Австрия не е Danieli, а австрийско предприятие, което наема работници пряко от Хърватия (що се отнася до хърватските граждани) и Италия (що се отнася до граждани на трети държави). С други думи, тази хипотеза представлява предлагане за наемане на работа по смисъла на член 1, параграф 3, буква в) от Директива 96/71.
56.
При все това жалбоподателите и Комисията по-специално поддържат, че тъй като предприятията работодатели и Danieli принадлежат към една и съща група предприятия, разглежданата в главното производство договореност следва да се счита за командироване по смисъла на член 1, параграф 3, буква а) от Директива 96/71. По-конкретно, те твърдят, че понятието „трудово правоотношение“, посочено в тази разпоредба, следва да се тълкува разширително, тъй като разпоредбата може да се прилага само когато съществува трудово правоотношение между предприятието, което извършва командироването, и съответните работници.
57.
В това отношение е безспорно, че в настоящия случай не съществува такова трудово правоотношение между Danieli и съответните работници. Следователно поддържаният от жалбоподателите и Комисията начин на тълкуване би довел до твърде разширително тълкуване на член 1, параграф 3, буква а).
58.
Склонен съм да възразя срещу този подход. На първо място, подобно тълкуване не е обосновано с оглед на необходимостта да се защитят засегнатите работници, което представлява основната цел на Директивата. Това се дължи на обстоятелството, че независимо дали разглежданата в главното производство договореност ще бъде квалифицирана по член 1, параграф 3, буква а) или по член 1, параграф 3, буква в) от Директивата, въпросните работници попадат в приложното поле на Директивата. На второ място, то също така би размило разграничението, направено в съдебната практика по отношение на командироването и предлагането за наемане на работници — разграничение, което е от особено значение в контекста на прилагането на преходни разпоредби като разглежданите в настоящия случай.
59.
Ще премина към разглеждането на първия преюдициален въпрос, като отчитам тези съображения.
Б.
По първия въпрос: съответствие с правото на Съюза на изискването за разрешение за работа по отношение на хърватските граждани
60.
С първия въпрос по същество се иска да се установи дали членове 56 ДФЕС и 57 ДФЕС във връзка с глава 2, точки 2 и 12 от Акта за присъединяване от 2012 г. трябва да се тълкуват в смисъл, че Република Австрия има право да изисква от хърватски граждани, използвани от италианско предприятие за предоставяне на услуга в Австрия, да притежават разрешение за работа.
61.
Според мен на този въпрос следва да се отговори утвърдително.
62.
На първо място, както бе обяснено по-горе, практиката на Съда ясно показва, че е налице свойствена разлика между командироването на работници и предлагането на работна сила за наемане. Ето защо те са подложени на различно третиране съгласно приложимите преходни разпоредби.
63.
Този въпрос вече е разглеждан в Rush Portuguesa (
19
) — дело относно португалски работници, изпратени във Франция от португалско предприятие след присъединяването на Португалия към (тогавашната) Европейска общност. Що се отнася по-конкретно до предлагането за наемане на работна сила — което съгласно практиката на Съда (
20
) представлява услуга по смисъла на член 57 ДФЕС — Съдът приема, че става въпрос за дейност, която позволява на наетите работници да получат достъп до пазара на труда на приемащата държава членка. В такъв случай според Съда приемащата държава членка по принцип има право да ограничава — доколкото съответните преходни разпоредби на Акта за присъединяване предвиждат това — достъпа на тези работници до пазара на труда (
21
).
64.
Неотдавна Съдът приложи този принцип в контекста на преходните разпоредби, приложими след присъединяването на нови държави членки към Европейския съюз през 2004 г. Тази съдебна практика е от особено значение в случая, като се има предвид, че приложимите в настоящия случай преходни разпоредби са идентични по съдържание.
65.
В решение Vicoplus и др. (
22
) Съдът по същество отново прилага изведеният от решение Rush Portuguesa принцип, като приема, че командированият по смисъла на член 1, параграф 3, буква в) от Директива 96/71 работник в обичайния случай се назначава, за времето, за което е предложен за наемане, на работно място в предприятието потребител, което при други обстоятелства би било заето от работник на същото предприятие (
23
). Поради това Съдът приема, че изискването за разрешение за работа, наложено в посоченото дело от нидерландските органи, трябва да се разглежда като мярка, регламентираща достъпа на полските граждани до пазара на труда на приемащата държава членка по смисъла на глава 2, точка 2, от приложение XII към Акта за присъединяване от 2003 г. (
24
), което е в съответствие с членове 56 ДФЕС и 57 ДФЕС (
25
).
66.
С други думи, старите държави членки могат да се позовават на тази разпоредба в рамките на преходен период, за да изискват работниците, наети от нова държава членка, да притежават разрешение за работа. Тази разпоредба съответства на глава 2, точка 2 от приложение V към Акта за присъединяване от 2012 г.
67.
В това отношение съмненията, изпитвани от запитващата юрисдикция, дали изводът на Съда по посоченото дело може да се приложи към разглежданата в главното производство хипотеза, изглежда произтичат от особеностите на разглежданата в главното производство договореност, по-специално от обстоятелството, че хърватските работници са командировани в италианско предприятие, което предоставя услуги в Австрия.
68.
Тук следва да се припомни, че също както съответната преходна разпоредба в Акта за присъединяване от 2003 г., глава 2, точка 2 от приложение V към Акта за присъединяване от 2012 г. регулира достъпа на хърватски работници до пазара на труда на други държави членки по време на определен преходен период. В контекста на разширяването на Съюза през 2004 г. Съдът е пояснил, че целта на посочената разпоредба е да не допусне след присъединяването на нови държави членки към Съюза да настъпят затруднения на пазара на труда на старите държави членки, дължащи се на незабавното пристигане на голям брой работници, граждани на споменатите нови държави (
26
). За да се избегнат такива затруднения, преходните разпоредби позволяват на държавите членки да ограничат движението на работници от нови държави членки.
69.
Както отбелязва Съдът, разграничаване на притока на работници на пазара на труда на държава членка в зависимост от това дали те получават достъп до него чрез предлагане за наемане на работници, или пряко и самостоятелно, е неестествено (
27
). В тази връзка също така е без значение дали командированите работници в приемащата държава членка реално желаят да останат там след приключване на работата си за предприятието потребител, или ще се завърнат в тяхната държава членка по произход веднага след командировката. Според Съда обаче е от значение, че предлаганите за наемане в приемащата държава членка работници се назначават на работно място, което би могло да бъде заето от работник, нает в приемащата държава членка (
28
).
70.
Според мен също толкова неестествено би било да се направи разграничение между положение, при което австрийско предприятие желае да използва хърватски работници, предложени за наемане от хърватски работодател с оглед на завършването на проект в Австрия, и положение, при което, както в настоящия случай, предприятието потребител, което желае да предостави услуга в Австрия, е установено в друга държава членка, която впрочем не е избрала да удължи срока на прилагане на преходните разпоредби. И в двата случая хърватски работници са предоставени на разположение на пазара на труда на приемащата държава членка.
71.
Всъщност подобно разграничение би могло до голяма степен да лиши от полезно действие преходните разпоредби, уреждащи свободното движение на работниците. Действително не трябва да се забравя, че в настоящия случай хърватските граждани се назначават, за времето, за което са предложени за наемане, на длъжност в Австрия под ръководството на Danieli, длъжност, която би могла да бъде заета — поне евентуално — от лице, наето от предприятието в Австрия.
72.
Това обстоятелство също така отличава настоящия случай от хипотезата, описана в решението Rush Portuguesa — и възпроизведена отново в член 3, параграф 1, буква а) от Директива 96/71 — когато доставчикът се мести заедно със своя собствена работна сила в приемащата държава членка за срока на работата, която се е задължил да изпълни. Ако това е така, такава хипотеза по принцип би била уредена от глава 2, точка 12 от приложение V към Акта за присъединяване от 2012 г.
73.
Следователно на първия преюдициален въпрос следва да се отговори, че членове 56 ДФЕС и 57 ДФЕС и глава 2, точка 2 от приложение V към Акта за присъединяване от 2012 г. трябва да се тълкуват в смисъл, че Република Австрия има право да ограничава командироването на хърватски работници, които са наети на работа от установено в Хърватия предприятие, посредством изискване за разрешение за работа, когато командироването се осъществява чрез предлагането за наемане на работа на тези работници на установено в Италия предприятие с цел предоставянето на услуга в Австрия от италианското предприятие.
В.
По втория въпрос: съответствието с правото на Съюза на изискването за разрешение за работа по отношение на граждани на трети държави
74.
С втория въпрос по същество се иска да се установи дали членове 56 ДФЕС и 57 ДФЕС трябва да се тълкуват в смисъл, че Република Австрия има право да изисква гражданите на трети страни, които са предложени за наемане на работа от установено в Италия дружество на друго установено в Италия дружество, което желае да предоставя услуги в Австрия, да имат разрешение за работа.
75.
Според мен на този въпрос трябва да се отговори отрицателно.
76.
Трябва да се подчертае още от самото начало, че гражданите на трети държави са законно наети на работа в Италия от установени в Италия предприятия и са осигурени по италианската система за социално осигуряване.
77.
Що се отнася до обхвата на член 56 ДФЕС, тази разпоредба изрично урежда единствено положението на предоставящо услуги лице, което е установено в държава членка, различна от тази, в която е установен получателят на услугата. Хипотезата в основата на втория преюдициален въпрос обаче се отнася до предлагането за наемане на работна сила от предприятието работодател в Италия на Danieli — друго установено в Италия предприятие, което от своя страна предоставя услуга в Австрия.
78.
Както приема Съдът, целта на член 56 ДФЕС е да се премахнат ограниченията за свободното предоставяне на услуги от лица, които не са установени в държавата, в която ще се предоставя услугата (
29
). По тази причина Съдът е възприел широко тълкуване на разпоредбата: разпоредбите на Договора относно свободното предоставяне на услуги може да не се прилагат само когато всички релевантни аспекти на въпросната дейност са свързани само с една държава членка (
30
). Обратно, от съдебната практика е видно, че разпоредбите относно свободното предоставяне на услуги са приложими във всички случаи, в които даден доставчик предлага услуги в държава членка, различна от тази, в която е установен, и то независимо от това къде са установени получателите на тези услуги (
31
).
79.
За да се прилага член 56 ДФЕС, е достатъчно преместването на самата услуга от една държава членка в друга (
32
).
80.
Като се има предвид, че разглежданите в главното производство правоотношения се отнасят до трансграничното предоставяне на услуга (в случая: наемане на работна сила и като последица услугата, предоставяна от Danieli в Австрия) в държава членка, различна от тази, в която е установен доставчика на услугата, член 56 от ДФЕС трябва да се прилага спрямо хипотезата в основата на втория преюдициален въпрос (
33
).
81.
След това пояснение следва да се отбележи, че съгласно постоянната съдебна практика национална мярка, която изисква при командироването на работници в приемащата държава членка да е налице разрешение за работа, представлява ограничение по смисъла на член 56 ДФЕС (
34
). Както приема Съдът, изискването за разрешение за работа за граждани на трети държави, командировани в приемащата държава членка за целите на трансгранично предоставяне на услуги, може поради съпътстващите го формалности и процесуални срокове да направи по-малко привлекателно свободното предоставяне на услуги на територията на държавите членки посредством командировани работници, граждани на трети държави (
35
).
82.
При все това Съдът приема, че изискване за разрешение за работа по принцип може да бъде обосновано, доколкото отговаря на императивно съображение от общ интерес и този интерес не е защитен от правните норми, приложими за предоставящия услугата в държавата членка, където е установен, и доколкото е в състояние да гарантира осъществяването на преследваната цел и не надхвърля необходимото за нейното постигане (
36
).
83.
Въпреки тази уговорка обаче Съдът поначало приема, че изисквания, които надхвърлят обикновено предварително деклариране, са непропорционални с оглед на целите за гарантиране например на стабилността на пазара на труда в приемащата държава членка или защитата на работниците и поради това са в противоречие с разпоредбите за свободното предоставяне на услуги (
37
).
84.
Неотдавна Съдът се произнася в този смисъл и в специфичния контекст на предлагането за наемане на работна сила по смисъла на член 1, параграф 3, буква в) от Директива 96/71.
85.
По дело Essent Съдът е сезиран да се произнесе по съответствието с правото на Съюза на изискването за разрешение за работа в случаите, когато граждани на трети държави са били предложени за наемане от предприятие, установено в държава членка (Германия), на предприятие потребител, установено в приемащата държава членка (Нидерландия). По това дело Съдът припомня, че макар необходимостта да се избегнат затруднения на пазара на труда безспорно да представлява императивно съображение от общ интерес, работниците, наети от предприятие, установено в дадена държава членка, и командировани в друга държава членка за извършването на определени услуги, не търсят достъп до пазара на труда в тази втора държава, доколкото след изпълнението на работата те се връщат в държавата по произход или по пребиваване (
38
). Действително, за разлика от гражданите на Съюза, които могат да получат достъп до пазара на труда в приемащата държава посредством предлагане за наемане, тъй като тези граждани по принцип се ползват от правото на свободно движение, гражданите на трети държави не могат да се движат свободно в рамките на Съюза.
86.
В същия контекст — несъмнено тъй като гражданите на трети държави не се ползват от правото на свободно движение — Съдът приема, че приемащата държава членка може да предприеме определени мерки, за да гарантира, че предприятието, което се позовава на свободното предоставяне на услуги, не прави това с друга цел, както и да провери дали положението на съответните работници е изрядно и дали полагат труд основно в държавата членка, където е установен доставчикът на услуги (
39
). При все това Съдът приема, че при тези проверки трябва да се спазват ограниченията, поставени от правото на Съюза, и по-специално произтичащите от свободното предоставяне на услуги, което от своя страна не трябва да бъде илюзорно и чието упражняване не може да бъде подчинено на преценката на администрацията (
40
).
87.
С други думи, упражняването на това право на проверка не дава възможност на приемащата държава членка да налага непропорционални изисквания.
88.
От особено значение за настоящото дело е, че в решение Essent Съдът изрично приема, че запазването за постоянно от държава членка на изискването гражданите на трети държави, които са предложени за наемане в установено в тази държава предприятие от предприятие, установено в друга държава членка, да имат разрешително за работа, надхвърля необходимото за опазване стабилността на пазара на труда (
41
).
89.
В посоченото дело съображенията на Съда относно допустимостта на изискване за разрешение за работа за командировани граждани на трети държави, наети от предприятие, което предоставя трансгранична услуга в приемащата държава членка, изрично се разпростират и спрямо предлагането за наемане на работна сила.
90.
Не намирам убедително основание, поради което тези съображения не следва да се прилагат и по отношение на разглежданата в главното производство хипотеза: всъщност, както беше обяснено по-горе, разглежданата в главното производство хипотеза представлява, както и по дело Esent, предлагане за наемане на работна сила по смисъла на член 1, параграф 3, буква в) от Директивата.
91.
В тази връзка следва да се подчертае, че първият и вторият въпрос се отнасят до две различни по своята същност положения.
92.
Както вече беше обяснено по-горе, в контекста на прилагането на преходните мерки Съдът приема, че предлагане за наемане на работна сила по смисъла на член 1, параграф 3, буква в) от Директива 96/71 представлява форма на достъп до пазара на труда на приемащата държава членка. Ето защо предлагането за наемане на работници може да бъде подчинено на изискването за разрешение за работа през определен преходен период след присъединяването на нови държави членки към Съюза, характеризиращ се с несъмнен и повишен риск от незабавно и значително затруднение на пазара на труда в приемащата държава членка (
42
). За да се избегнат подобни затруднения, законодателят е създал специални преходни разпоредби, които позволяват на държавите членки, когато е необходимо, да се намесват за ограничен период от време в свободното движение на работници и свободното предоставяне на услуги, залегнали в Договорите. Това е положението, което е в основата на първия преюдициален въпрос.
93.
От друга страна, подобен риск не може да се установи по отношение на гражданите на трети държави. Това се дължи на обстоятелството, че гражданите на трети държави не се ползват от правото на свободно движение и по правило трябва да притежават разрешение за работа (и да бъдат законно наети на работа) в държавата членка на пребиваване. Всъщност не трябва да се забравя, че предлагането за наемане на работна сила, що се отнася до граждани на трети държави, може да доведе единствено до временен достъп до пазара на труда на държавата членка, където са командировани. При тези обстоятелства би било просто непропорционално от гледна точка на свободното предоставяне на услуги да се изисква да се спазват изискванията, уреждащи достъпа до пазара на труда на приемащата държава членка, или пък специалните изисквания във връзка с наемането на граждани на трети държави — въпроси, които не са хармонизирани на равнището на ЕС. Всъщност не трябва да се забравя, че — за разлика от работниците от нови държави членки — гражданите на трети държави трябва също така да спазват и формалностите, свързани с имиграцията и достъпа до пазара на труда в държавата членка на пребиваване. Следователно налагането на допълнителни изисквания от приемащата държава членка би се оказало съществена пречка пред свободата на предприятията да предоставят услуга в приемащата държава членка чрез наемане за тази цел на работа на граждани на трети държави като в настоящия случай.
94.
По принцип не бива да се забравя, че в настоящия случай съответните граждани на трети държави са законно наети на работа в държавата членка на пребиваване, в която се връщат след приключване на работата в приемащата държава членка. При това положение е трудно да се установи как запазването за постоянно на изискването за разрешение за работа за граждани на трети държави, наети на работа в приемащата държава членка от установено в друга държава членка предприятие, може да се разглежда като необходима мярка за защита на стабилността на пазара на труда в приемащата държава членка.
95.
Във всеки случай Съдът приема, че държавите членки могат да изискват от предприятието доставчик на услуги да предостави данни, от които да се установява, че в държавата членка, където са наети, положението на въпросните работници е изрядно по отношение на пребиваването, разрешението за работа и социалното осигуряване (
43
). Всъщност с това изискване се постига адекватен баланс между законните интереси на приемащата държава членка и тези на установено в друга държава членка предприятие, което желае да предоставя трансгранична услуга чрез наемането на работа на граждани на трети държави в приемащата държава членка. Такава мярка по всяка вероятност предоставя достатъчни гаранции на приемащата държава членка, че положението на гражданите на трети държави е изрядно и че те полагат труд основно в държавата членка, където е установен доставчикът на услуги, без да се ограничава прекомерно свободното предоставяне на услуги, гарантирано в ДФЕС (
44
).
96.
Следователно на втория преюдициален въпрос следва да се отговори, че членове 56 ДФЕС и 57 ДФЕС трябва да се тълкуват в смисъл, че Република Австрия няма право да ограничава командироването на руски и беларуски работници, които са законно наети на работа от предприятие, установено в Италия, посредством изискване за разрешение за работа, когато това командироване се осъществява чрез предлагането за наемане на работа на тези работници на установено в Италия второ предприятие с цел предоставянето на услуга в Австрия от второто предприятие.
IV. Заключение
97.
С оглед на изложените съображения предлагам на Съда да отговори на въпросите, отправени от Verwaltungsgerichtshof (Върховен административен съд, Австрия), по следния начин:
„1)
Членове 56 ДФЕС и 57 ДФЕС във връзка с глава 2, точка 2 от приложение V към Акта относно условията за присъединяване на Република Хърватия и промените в Договора за Европейския съюз, Договора за функционирането на Европейския съюз и Договора за създаване на Европейската общност за атомна енергия от 24 април 2012 г. трябва да се тълкуват в смисъл, че Република Австрия има право да ограничава командироването на хърватски работници, които са наети на работа от установено в Хърватия предприятие, посредством изискване за разрешение за работа, когато командироването се осъществява чрез предлагането за наемане на работа на тези работници на установено в Италия предприятие с цел предоставянето на услуга в Австрия от италианското предприятие.
2)
Членове 56 ДФЕС и 57 ДФЕС трябва да се тълкуват в смисъл, че Република Австрия няма право да ограничава командироването на руски и беларуски работници, които са законно наети на работа от предприятие, установено в Италия, посредством изискване за разрешение за работа, когато това командироване се осъществява чрез предлагането за наемане на работа на тези работници на установено в Италия второ предприятие с цел предоставянето на услуга в Австрия от второто предприятие“.
(
1
)	Език на оригиналния текст: английски.
(
2
)	Акт относно условията за присъединяване на Република Хърватия и промените в Договора за Европейския съюз, Договора за функционирането на Европейския съюз и Договора за създаване на Европейската общност за атомна енергия от 24 април 2012 г. (ОВ L 112, 2012 г. стр. 21; наричан по-нататък „Актът за присъединяване от 2012 г.“).
(
3
)	Директива на Европейския парламент и на Съвета от 16 декември 1996 година относно командироването на работници в рамките на предоставянето на услуги (ОВ L 18, 1997 г., стр. 1; Специално издание на български език, 2007 г., глава 5, том 4, стр. 29).
(
4
)	BGBl. I, 218/1975, в редакцията, публикувана в BGBl. I 72/2013.
(
5
)	Като общо правило, когато става въпрос за свободното предоставяне на услуги, Директива № 2006/123/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 12 декември 2006 г. относно услугите на вътрешния пазар (ОВ L 376, 2006 г., стр. 36; Специално издание на български език, 2007 г., глава 13, том 58, стр. 50) също може да бъде от значение. В настоящия случай обаче това не е така. Всъщност в съответствие с член 1, параграф 6 от посочената директива, тя не засяга въпроси от областта на трудовото право. Вж. дело C‑33/17, Čepelnik__ висящо пред Съда, във връзка с изключването на трудовото право.
(
6
)	Съображение 13 от Директива 96/71.
(
7
)	Решения от 27 март 1990 г., Rush Portuguesa (C‑113/89, EU:C:1990:142, т. 16) и от 10 февруари 2011 г., Vicoplus и др. (C‑307/09—C‑309/09, EU:C:2011:64, т. 30 и 31). Вж. също в този смисъл решение от 18 юни 2015 г., Martin Meat (C‑586/13, EU:C:2015:405, т. 28).
(
8
)	Решение от 10 февруари 2011 г., Vicoplus и др. (C‑307/09—C‑309/09, EU:C:2011:64, т. 35).
(
9
)	Въпросът дали дейността на Danieli в Австрия (изграждането на цеха за валцуване на пръти и тел, изискващи високи технологични умения на работната ръка, наета за изграждането) е обхваната от точка 12 — въпрос, обсъден доста подробно в съдебното заседание, по-специално от Danieli — е от значение само в случай че разглежданата в главното производство договореност трябва да се счита за командироване по смисъла на член 1, параграф 3, буква а) от Директива 96/71.
(
10
)	От изложението на мотивите към Директива 96/71 („Предложение за Директива на Съвета относно командироването на работници в рамките на предоставянето на услуги, COM(91) 231 окончателен, стр. 14) е видно, че за разлика от член 1, параграф 3, буква a) и член 1, параграф 3, буква c) член 1, параграф 3, буква б) има за цел да гарантира, че предприятията не могат да заобикалят прилагането на посочената директива. Това се постига чрез включване в обхвата на Директивата на т.нар. вътрешногрупова мобилност. По-конкретно, както беше обяснено в литературата, тази разпоредба цели да се попречи на дадено предприятие да открие дъщерно дружество в друга държава членка единствено с цел да командирова някои от неговите работници там да изпълняват временни задачи, и по този начин да се избегне прилагането на Директивата. Вж. Barnard, C. EU Employment Law. 4. ed., Oxford University Press, Oxford, 2012, p. 218. Вж. и решение от 12 февруари 2015 г., Sähköalojen ammattiliitto (C‑396/13, EU:C:2015:86, т. 3 и 11—13).
(
11
)	Решение от 10 февруари 2011 г., Vicoplus и др. (C‑307/09—C‑309/09, EU:C:2011:64).
(
12
)	Пак там, т. 51.
(
13
)	Решение от 18 юни 2015 г., Martin Meat (C‑586/13, EU:C:2015:405).
(
14
)	Пак там, т. 35 и сл.
(
15
)	Освен това, както Съдът е приел, прилагането на член 1, параграф 3, буква в) предполага, че услугата, т.е. предоставянето на работна сила, се предоставя срещу възнаграждение. Това възнаграждение може, разбира се, да бъде под различна форма, например в зависимост от правоотношението между доставчика на услуги и предприятието потребител.
(
16
)	По-специално член 3 от Директива 96/71.
(
17
)	Съображение 4 от Директива 96/71.
(
18
)	Решение от 10 февруари 2011 г., Vicoplus и др. (C‑307/09—C‑309/09, EU:C:2011:64, т. 39).
(
19
)	Решение от 27 март 1990 г., Rush Portuguesa (C‑113/89, EU:C:1990:142).
(
20
)	Вж. например решения от 17 декември 1981 г., Webb (279/80, EU:C:1981:314, т. 9), от 10 февруари 2011 г., Vicoplus и др. (С‑307/09—C‑309/09, EU:C:2011:64, т. 27) и от 11 септември 2014 г., Essent Energie Productie (C‑91/13, EU:C:2014:2206, т. 37).
(
21
)	Решение от 27 март 1990 г., Rush Portuguesa (C‑113/89, EU:C:1990:142, т. 16).
(
22
)	Решение от 10 февруари 2011 г., Vicoplus и др. (C‑307/09—C‑309/09, EU:C:2011:64).
(
23
)	Пак там, т. 31.
(
24
)	Акт относно условията за присъединяване на Чешката република, Република Естония, Република Кипър, Република Латвия, Република Литва, Република Унгария, Република Малта, Република Полша, Република Словения и Словашката република и промените в учредителните договори на Европейския съюз (ОВ L 236, 2003 г., стр. 33).
(
25
)	Решение от 10 февруари 2011 г., Vicoplus и др. (C‑307/09—C‑309/09, EU:C:2011:64, т. 40 и 41).
(
26
)	Решение от 10 февруари 2011 г., Vicoplus и др. (C‑307/09—C‑309/09, EU:C:2011:64, т. 34).
(
27
)	Решение от 10 февруари 2011 г., Vicoplus и др. (C‑307/09—C‑309/09, EU:C:2011:64, т. 35).
(
28
)	Решение от 10 февруари 2011 г., Vicoplus и др. (C‑307/09—C‑309/09, EU:C:2011:64, т. 31).
(
29
)	Решения от 10 февруари 1982 г., Transporoute et travaux (76/81, EU:C:1982:49, т. 14) и от 26 февруари 1991 г., Комисия/Франция (C‑154/89, EU:C:1991:76, т. 9).
(
30
)	Решения от 18 март 1980 г., Debauve и др. (52/79, EU:C:1980:83, т. 9) и от 26 февруари 1991 г., Комисия/Франция (C‑154/89, EU:C:1991:76, т. 9).
(
31
)	Решение от 26 февруари 1991 г., Комисия/Франция (C‑154/89, EU:C:1991:76, т. 10).
(
32
)	Решение от 1 юли 1993 г., Hubbard (C‑20/92, EU:C:1993:280, т. 12). Вж. в този смисъл и решение от 18 декември 2007 г., Laval un Partneri (C‑341/05, EU:C:2007:809, т. 114).
(
33
)	Заключение на генералния адвокат Bot по дело Essent Energie Productie (C‑91/13, EU:C:2014:312, т. 66—78) по въпроса кой може да се позовава на член 56 ДФЕС.
(
34
)	Решение от 9 август 1994 г., Vander Elst (C‑43/93, EU:C:1994:310, т. 15).
(
35
)	Вж. по-специално решение от 21 октомври 2004 г., Комисия/Люксембург (C‑445/03, EU:C:2004:655, т. 30 и 41).
(
36
)	Решение от 11 септември 2014 г., Essent Energie Productie (C‑91/13, EU:C:2014:2206, т. 48 и цитираната съдебна практика).
(
37
)	Решения от 21 октомври 2004 г., Комисия/Люксембург (C‑445/03, EU:C:2004:655, т. 50), от 19 януари 2006 г., Комисия/Германия (C‑244/04, EU:C:2006:49, т. 64), от 21 септември 2006 г., Комисия/Австрия (C‑168/04, EU:C:2006:595, т. 68) и от 11 септември 2014 г., Essent Energie Productie (C‑91/13, EU:C:2014:2206, т. 58—60).
(
38
)	Решение от 11 септември 2014 г., Essent Energie Productie (C‑91/13, EU:C:2014:2206, т. 51 и цитираната съдебна практика).
(
39
)	Пак там, т. 52 и 57 и цитираната съдебна практика.
(
40
)	Пак там, т. 53 и цитираната съдебна практика.
(
41
)	Пак там, т. 56.
(
42
)	Заключение на генералния адвокат Bot по дело Essent Energie Productie (C‑91/13, EU:C:2014:312, т. 118).
(
43
)	Решение от 11 септември 2014 г., Essent Energie Productie (C‑91/13, EU:C:2014:2206, т. 57).
(
44
)	Вж. в този смисъл решения от 21 октомври 2004 г., Комисия/Люксембург (C‑445/03, EU:C:2004:655, т. 46), от 19 януари 2006 г., Комисия/Германия (C‑244/04, EU:C:2006:49, т. 41), от 21 септември 2006 г., Комисия/Австрия (C‑168/04, EU:C:2006:595, т. 57) и от 11 септември 2014 г., Essent Energie Productie (C‑91/13, EU:C:2014:2206, т. 57).