62019CC0018
ЗАКЛЮЧЕНИЕ НА ГЕНЕРАЛНИЯ АДВОКАТ
P. PIKAMÄE
представено на 27 февруари 2020 година (
1
)
Дело C‑18/19
WM
срещу
Stadt Frankfurt am Main
(Преюдициално запитване, отправено от Bundesgerichtshof (Федерален върховен съд, Германия)
„Преюдициално запитване — Пространство на свобода, сигурност и правосъдие — Директива 2008/115/ЕО — Общи стандарти и процедури, приложими в държавите членки за връщане на незаконно пребиваващи граждани на трети страни — Член 16, параграф 1 — Задържане с цел извеждане — Задържане в затвор — Гражданин на трета страна, представляващ сериозна заплаха за обществения ред или обществената сигурност — Принципи на ефективност и на пропорционалност — Минимални гаранции — Възможност за настаняване в затвор заедно с лица, на които е наложена мярка за неотклонение задържане под стража — Член 15 — Съдебен контрол — Харта на основните права на Европейския съюз — Членове 1—4, 6 и 47“
1.
При какви условия е възможно да се приеме, че гражданин на трета страна, по отношение на когото е образувана процедура за извеждане, може да бъде едновременно задържан от правна гледна точка с цел извеждане и физически задържан под стража? По-специално може ли такъв гражданин да бъде настанен в затвор, а не в специализиран център, съгласно предвиденото в член 16, параграф 1 от Директива 2008/115/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 16 декември 2008 година относно общите стандарти и процедури, приложими в държавите членки за връщане на незаконно пребиваващи граждани на трети страни (
2
), с мотива, че представлява сериозна заплаха за здравето и живота на други лица или за вътрешната сигурност като значимо обществено благо?
2.
Такива по същество са въпросите, повдигнати по дело C‑18/19.
3.
Така Съдът е приканен още веднъж да уточни условията, които държавите членки трябва да осигуряват при задържането на граждани на трети страни, по отношение на които е образувана процедура за извеждане, в съответствие с Директива 2008/115.
4.
Настоящото дело има чувствителен характер, доколкото смесва въпроса за третирането на незаконната имиграция с въпроса как трябва да се разглежда положението на лица, считани за опасни.
I. Правна уредба
А. Правото на Съюза
5.
Член 1 от Директива 2008/115, озаглавен „Предмет“, предвижда:
„Настоящата директива определя общите стандарти и процедури, които се прилагат в държавите членки по отношение на връщането на граждани на трети страни, които са в незаконен престой, в съответствие с основните права, които се явяват общи принципи на правото на Общността, както и на международното право, включително задълженията в областта на защитата на бежанците и правата на човека“.
6.
Член 15 от Директива 2008/115, озаглавен „Задържане“, гласи:
„1.   Освен ако в конкретния случай не могат да се приложат ефективно други достатъчни, но по-леки принудителни мерки, държавите членки могат да задържат гражданин на трета страна, по отношение на когото са образувани процедури за връщане, само за да се подготви връщането и/или да се извърши процес[ът] на извеждане, и по-специално когато:
а)
е налице опасност от укриване; или
б)
засегнатият гражданин на трета страна избягва или възпрепятства подготовката на връщането или процеса по извеждането.
Всяко едно задържане е за възможно най-кратък срок и продължава единствено по време на процедурите по извеждане и при надлежно изпълнение на тези процедури.
2.   Задържането се постановява от административните или съдебните власти.
Задържането се постановява в писмен вид и включва фактическите и правните основания.
Когато е постановено задържане от административни органи, държавите членки:
а)
или осигуряват бърз съдебен контрол на законността на задържането, който се осъществява във възможно най-кратък срок след началото на задържането;
б)
или предоставят на съответния гражданин на трета страна правото да започне производство, при което решението за законността на задържането подлежи на бърз съдебен контрол, при който съдът се произнася във възможно най-кратък срок след започването на съответното производство. В такъв случай държавите членки уведомяват незабавно засегнатия гражданин на трета страна относно възможността да започн[е] подобно производство.
Засегнатият гражданин на трета страна се освобождава незабавно, в случай че задържането се окаже незаконно.
3.   Във всеки един случай задържането се преразглежда през разумни интервали или по молба на засегнатия гражданин на трета страна, или служебно. В случай на продължителни срокове за задържане актовете по преразглеждане подлежат на съдебен контрол.
4.   Когато стане ясно, че вече не съществува разумна възможност за извеждане по правни или други съображения или че вече не съществуват посочените в параграф 1 условия, задържането престава да бъде оправдано и засегнатото лице се освобождава незабавно.
5.   Задържането продължава, докато съществуват посочените в параграф 1 условия и то е необходимо, за да се гарантира успешно извеждане. Всяка държава членка определя максимална продължителност за задържане, която не може да надвишава шест месеца.
6.   Държавите членки не могат да удължават посочения в параграф 5 срок освен за ограничен срок, който не надвишава допълнителни дванадесет месеца в съответствие с националното законодателство, в случаите когато, независимо от положените от тях разумни усилия, е вероятно операцията по извеждането да продължи по-дълго поради:
а)
липса на съдействие от съответния гражданин на трета страна или;
б)
забавяне при получаването на необходимата документация от трети страни“.
7.
Член 16 от Директива 2008/115, озаглавен „Условия на задържане“, гласи:
„1.   Задържането по правило се извършва в специализирани центрове за задържане. Когато дадена държава членка не може да осигури настаняване в специализиран център за задържане и […] трябва да прибегне до настаняване в затвор, задържаните граждани на трети страни се отделят от обикновените затворници.
2.   Задържани граждани на трети страни при поискване получават разрешение за своевременно установяване на контакт със законни представители, членове на семейството и компетентни консулски власти.
3.   Особено внимание се обръща на положението на уязвимите лица. Предоставят се спешни медицински грижи и основно лечение на болести.
4.   Съответните компетентни национални, международни и неправителствени организации и органи имат възможността да посещават центровете за задържане, посочени в параграф 1, доколкото те се използват за задържане на граждани на трети страни в съответствие с настоящата глава. Подобни посещения могат да бъдат подложени на разрешителен режим.
5.   На задържаните граждани на трета страна се предоставя систематично информация, в която се разясняват правилата, които се прилагат в центъра за задържане, и се излагат техните права и задължения. Тази информация включва информация относно правото им съгласно националното законодателство да влязат в контакт с посочените в параграф 4 организации и органи“.
8.
Член 18 от Директивата, озаглавен „Извънредни ситуации“, гласи следното:
„1.   В случаите когато извънредно големият брой на гражданите на трети страни, подлежащи на връщане, представлява непредвидено голяма тежест за капацитета на местата за задържане на държава членка или за нейните административни или съдебни служители, тази държава членка може, докато трае това извънредно положение, […] да предприеме неотложни мерки по отношение на условията за задържане, които се отклоняват от посочените в член 16, параграф 1 и член 17, параграф 2.
2.   Когато използва такива извънредни мерки, съответната държава членка информира Комисията. Тя информира Комисията и веднага щом причините за прилагането на тези извънредни мерки престанат да съществуват.
3.   Нищо в настоящия член не може да се тълкува като даване на разрешение на държавите членки да се отклоняват от общите задължения за вземане на всички подходящи мерки, общи или специални, за да гарантират изпълнението на задълженията, произтичащи от настоящата директива“.
Б. Германското право
9.
Член 62a от Gesetz über den Aufenthalt, die Erwerbstätigkeit und die Integration von Ausländern im Bundesgebiet (Закон за пребиваването, заетостта и интеграцията на чужденците на територията на Федерална република Германия) в редакцията му от 25 февруари 2008 г. (BGBl. I, стр. 162), изменен с Gesetz zur besseren Durchsetzung der Ausreisepflicht (Закон за усъвършенстване на изпълнението на задължението за напускане на страната) от 20 юли 2017 г. (BGBI. I, стр. 2780) (наричан по-нататък „AufenthG“), гласи:
„(1)   По правило задържането с цел извеждане се извършва в специализирани центрове за задържане. Когато на територията на Федерална република Германия няма специализирани центрове за задържане или ако чужденецът представлява сериозна заплаха за здравето и живота на други лица или за вътрешната сигурност като значимо обществено благо, задържането може да се извърши в други места за лишаване от свобода; в такъв случай задържаните лица, по отношение на които е открита процедура за извеждане, трябва да бъдат отделени от изтърпяващите наказание лица […].
(2)   На задържаното с цел извеждане лице се разрешава да установи контакт с процесуален представител, с членове на своето семейство, с компетентните консулски и дипломатически органи и с организации за оказване на помощ и подкрепа в подобни ситуации.
[…]
(4)   При подадена молба на служителите на организации за оказване на помощ и подкрепа в подобни ситуации се разрешава да посещават задържани с цел извеждане лица.
(5)   На задържаните с цел извеждане лица се предоставя информация за техните права и задължения, както и за правилника за вътрешния ред в мястото за задържане“.
II. Спорът в главното производство и преюдициалният въпрос
10.
WM е роден през 1980 г. гражданин на Тунис, който е пребивавал в Германия. Със заповед от 1 август 2017 г. компетентното министерство на федерална провинция Хесен (Германия) разпорежда неговото извеждане извън територията на държавата и връщането му в Тунис на основание член 58a, параграф 1 от AufenthG (
3
) с мотива, че представлява особена опасност за националната сигурност.
11.
Според запитващата юрисдикция в тази заповед посоченото министерство счита, че WM представлява такава опасност с оглед по-специално на личността, поведението и радикалните му ислямистки убеждения, на класифицирането му от органите за вътрешна сигурност като трафикант и вербуващо лице за „Ислямска държава“, както и на дейността му за същата тази организация в Сирия.
12.
WM обжалва заповедта от 1 август 2017 г. пред Bundesverwaltungsgericht (Федерален административен съд, Германия) и подава пред същия съд молба за привременна мярка за защита, с която иска да се спре изпълнението ѝ. С определение от 19 септември 2017 г. посоченият съд отхвърля молбата за привременна мярка за защита с мотива, че е налице достатъчно голяма вероятност WM да извърши терористичен акт в Германия.
13.
По искане на компетентната служба за контрол на чужденците с определение от 18 август 2017 г. Amtsgericht (Районен съд, Германия) разпорежда WM да бъде настанен в затвор до 23 октомври 2017 г. с цел извеждането му извън територията на държавата съгласно член 62a, параграф 1 от AufenthG (
4
).
14.
WM подава жалба срещу това определение пред Landgericht (Областен съд, Германия), който отхвърля жалбата с определение от 24 август 2017 г. WM обжалва последното определение пред запитващата юрисдикция с ревизионна жалба, с която иска задържането му в периода 18 август—23 октомври 2017 г. да се обяви за незаконосъобразно.
15.
Впоследствие мярката задържане с цел извеждане е удължавана няколко пъти. Жалбите срещу тези решения за удължаване са все още висящи пред Bundesgerichtshof (Федерален върховен съд).
16.
На 9 май 2018 г. WM е изведен извън територията на държавата и върнат в Тунис.
17.
В този контекст запитващата юрисдикция иска да се установи дали член 16, параграф 1 от Директива 2008/115 допуска държава членка да настанява задържани с цел извеждане незаконно пребиваващи граждани на трети страни, които представляват значителна опасност за здравето и живота на други лица или за националната сигурност, в затвор, отделно от обикновените затворници.
18.
При тези обстоятелства Bundesgerichtshof (Федерален върховен съд) решава да спре производството и да постави на Съда следния преюдициален въпрос:
„Допуска ли член 16, параграф 1 от Директива 2008/115 национална правна уредба, съгласно която задържането с цел извеждане извън територията на държавата може да бъде изпълнено в обикновен затвор, ако чужденецът представлява значителна опасност за здравето и живота на други лица или за вътрешната сигурност като значимо обществено благо, при положение че задържаното с цел извеждане лице и в този случай се настанява отделно от лицата, изтърпяващи наказание лишаване от свобода (
5
)?“.
III. Производство пред Съда
19.
Актът за преюдициално запитване от 22 ноември 2018 г. постъпва в секретариата на Съда на 11 януари 2019 г.
20.
WM, германското и шведското правителство, както и Европейската комисия представят писмени становища в определения съгласно член 23 от Статута на Съда на Европейския съюз срок.
IV. Анализ
А. По въпроса дали спорът по главното производство продължава да е налице
21.
Както от текста, така и от общия разум на член 267 ДФЕС следва, че преюдициалното производство предполага пред национална юрисдикция действително да е висящ спор, по който тя трябва да постанови решение, в което да може да вземе предвид решението на Съда по преюдициалното запитване. Ето защо Съдът трябва да провери, дори служебно, дали спорът по главното производство продължава да е налице (
6
).
22.
В конкретния случай от преписката по делото, с която разполага Съдът, е видно, че след като жалбата му срещу определението, с което се разпорежда настаняването му в обикновен затвор, бива отхвърлена с определението на Landgericht (областен съд) от 24 август 2017 г., WM подава ревизионна жалба срещу последното определение пред запитващата юрисдикция, с която иска задържането му да се обяви за незаконосъобразно. Според германското правителство (
7
) WM твърди, че определението, с което се разпорежда задържането му, е незаконосъобразно, тъй като член 62a от AufenthG противоречи на член 16, параграф 1 от Директива 2008/115.
23.
Безспорно е, че на 9 май 2018 г. WM е изведен извън територията на държавата и върнат в Тунис преди внасянето на преюдициалното запитване на 22 ноември 2018 г.
24.
В точка 8 от акта за преюдициално запитване Bundesgerichtshof (Федерален върховен съд) уточнява, че ревизионната жалба и подадената молба по член 62 от Gesetz über das Verfahren in Familiensachen und in den Angelegenheiten der freiwilligen Gerichtsbarkeit (Закон за производството по семейноправни спорове и за охранителните производства, наричан по-нататък „FamFG“) за установяване на незаконосъобразността на задържането са допустими, тъй като са изпълнени условията по член 70, параграф 3, първо изречение, точка 3 от FamFG, както и останалите изисквания (член 71 от FamFG), като решението относно тяхната основателност зависи в решаваща степен от отговора на Съда на формулирания преюдициален въпрос.
25.
Следва да се припомни, че в рамките на преюдициално запитване Съдът не се произнася по тълкуването на националните разпоредби (
8
). Следователно с оглед на информацията, предоставена от запитващата юрисдикция, се налага констатацията, че спорът по главното производство продължава да е висящ пред запитващата юрисдикция и че отговорът на Съда продължава да е полезен за решаването му. Ето защо на преюдициалното запитване трябва да се отговори (
9
).
Б. По приложимостта на член 16 от Директива 2008/115
26.
Шведското правителство счита, най-напред, че член 16, параграф 1 от Директива 2008/115 не е приложим към положение като разглежданото в главното производство. В това отношение то подчертава, че тъй като съгласно член 72 ДФЕС общата имиграционна политика на Европейския съюз не засяга изпълнението на задълженията, които имат държавите членки по поддържането на обществения ред и опазването на вътрешната сигурност, те запазват компетентността си да предприемат ефективни мерки за сигурност в контекста на задържането с цел извеждане извън територията на държавата на незаконно пребиваващ гражданин на трета страна.
27.
В настоящия случай според шведското правителство разглежданата в главното производство национална правна уредба е необходима за поддържането на обществения ред и опазването на вътрешната сигурност на Федерална република Германия по смисъла на член 72 ДФЕС.
28.
Този довод, който не е подкрепен от германското правителство и е оспорен от Комисията, не може да бъде приет, тъй като разглежданата в главното производство национална разпоредба според мен действително попада в приложното поле на Директива 2008/115.
29.
Обхватът на приложното поле на Директива 2008/115 трябва да се преценява с оглед на общата структура на директивата, която по-специално е приета на основание член 63, първа алинея, точка 3, буква б) ЕО — разпоредба, възпроизведена в член 79, параграф 2, буква в) ДФЕС, който се съдържа в дял V, част трета на ДФЕС, отнасящ се до „пространството на свобода, сигурност и правосъдие“ (
10
).
30.
Както личи от заглавието ѝ и от член 1, Директива 2008/115 установява „общите стандарти и процедури“, които всяка държава членка трябва да прилага по отношение на връщането на граждани на трети страни, които са в незаконен престой. От посочения по-горе израз, както впрочем и от общата структура на тази директива следва, че държавите членки могат да се отклонят от споменатите стандарти и процедури само при условията, предвидени в нея, и по-специално при условията, определени в член 2 (
11
).
31.
Член 2, параграф 1 от Директива 2008/115, в който се определя приложното ѝ поле, предвижда, че тя се прилага по отношение на граждани на трети страни, които са в незаконен престой на територията на държава членка. Понятието „незаконен престой“ е определено в член 3, точка 2 от тази директива като „всяко присъствие на територията на държава членка на гражданин на трета страна, който не отговаря или е престанал да отговаря на условията за влизане, изложени в член 5 от Кодекса на шенгенските граници, или на други условия за влизане, престой или пребиваване в тази държава членка“. Видно от това определение, гражданин на трета страна е в незаконен престой поради самия факт, че присъства на територията на държава членка, без да отговаря на условията за влизане, престой или пребиваване в нея, като в това отношение няма условие за минимална продължителност или за намерение за оставане на територията ѝ (
12
).
32.
Съгласно член 2, параграф 2 от Директива 2008/115 държавите членки могат да не прилагат тази директива в ясно и изчерпателно изброени случаи, а именно:
–
за граждани на трети страни, по отношение на които има отказ за влизане в съответствие с член 13 от Кодекса на шенгенските граници или които са задържани или засечени от компетентните органи във връзка с незаконно прекосяване на външната граница на държава членка и които впоследствие не са получили разрешение или право на престой в тази държава членка,
–
за граждани на трети страни, които подлежат на връщане като наказателноправна санкция или като последствие от наказателноправна санкция съгласно националното законодателство или по отношение на които са образувани процедури за екстрадиция.
33.
В представената на Съда преписка няма сведения, че положението на жалбоподателя в главното производство попада в обхвата на едното или на другото от посочените по-горе изключения.
34.
В становището на жалбоподателя в главното производство и в отговора на германското правителство на отправеното до него искане за предоставяне на информация се споменава процедура за задържане с цел екстрадиция в посока Тунис, която е прекратена през ноември 2016 г. с постановление на главната прокуратура на Франкфурт на Майн (Германия). Освен това в акта за преюдициално запитване се посочва отмяната от Bundesgerichtshof (Федерален върховен съд) на издадена през януари 2017 г. заповед за арест на заинтересованото лице по подозрения, че подкрепя чуждестранна терористична организация, и последващото освобождаване на жалбоподателя в главното производство от следствения арест, като съответното решение за отмяна е издадено на 17 август 2017 г. Следователно срещу заинтересованото лице няма наложена наказателноправна санкция.
35.
Макар да е вярно, че от акта за преюдициално запитване не може да се определи дали жалбоподателят в главното производство най-напред е пребивавал законно в Германия, безспорно е, че със заповед от 1 август 2017 г. компетентното министерство на провинция Хесен разпорежда неговото извеждане извън територията на държавата и връщането му в Тунис на основание член 58a, параграф 1 от AufenthG, като по смисъла на Директива 2008/115 тази заповед за връщане a priori представлява административно решение, прието във връзка с незаконния престой на засегнатото лице, а не наказателноправна санкция или последствие от такава санкция.
36.
Следователно евентуалното право на престой на заинтересованото лице е прекратено с издаването на тази заповед, последвана, на 18 август 2017 г., от определението, с което се разпорежда настаняването му в затвор и което е постановено на основание разглежданата в главното производство национална правна уредба, а именно член 62a, параграф 1 от AufenthG, с който се транспонира в германския правен ред член 16, параграф 1 от Директива 2008/115.
37.
Така се установява, че положението на жалбоподателя в главното производство действително попада в приложното поле на Директива 2008/115, и по-специално на член 16, параграф 1 от нея, който предвижда приоритетно изпълнение на задържането в специализиран център.
38.
Само посочването на член 72 ДФЕС от шведското правителство не е достатъчно за неприлагането на Директива 2008/115 в настоящия случай, макар в разглежданата в главното производство национална правна уредба по същество да се прави позоваване на понятието за особена опасност за националната сигурност.
39.
Съгласно постоянната практика на Съда, въпреки че държавите членки трябва да определят подходящите мерки за осигуряване на вътрешната и външната си сигурност, от това все пак не следва, че тези мерки изобщо не попадат в приложното поле на правото на Съюза (
13
).
40.
Въпросът за защитата на обществения ред, обществената или националната сигурност изрично се взема предвид в член 6, параграф 2, член 7, параграф 4, член 11, параграфи 2 и 3 и член 12, параграф 1 от Директива 2008/115 (
14
), без обаче да представлява основание за изключение от прилагането ѝ. Освен това тези разпоредби са израз на волята на законодателя на Съюза да вземе предвид компетентността, която съгласно член 72 ДФЕС в областта на нелегалната имиграция и незаконния престой е запазена за държавите членки, като в своята цялост положението отразява „едновременното съществуване“ (
15
) на компетентности на Съюза и на държавите членки в тази област.
41.
Член 72 ДФЕС не може да се тълкува, както приканва шведското правителство, в смисъл, че позволява на държавите членки чисто и просто да не приложат Директива 2008/115, и по-специално член 16 от нея, тъй като така биха били засегнати задължителният характер и еднаквото прилагане на правото на Съюза (
16
).
42.
Тази разпоредба на първичното право трябва да се взема предвид, от една страна, при приемането на актове на Съюза по реда на дял V ДФЕС, отнасящ се до „пространството на свобода, сигурност и правосъдие“, тъй като неспазването ѝ от законодателя на Съюза може евентуално да доведе до обезсилването на такъв акт на основание тази разпоредба, и от друга страна, при тълкуването на посочените актове, както ще стане ясно по-нататък във връзка с член 16 от Директива 2008/115.
43.
Накрая, следва да се припомни, че независимо от обстоятелството, че нито разпоредбата на член 63, първа алинея, точка 3, буква б) ЕО, възпроизведена в член 79, параграф 2, буква в) ДФЕС, нито Директива 2008/115, приета по-специално на основание на тази разпоредба от Договора за ЕО, изключват наказателноправната компетентност на държавите членки в областта на нелегалната имиграция и незаконното пребиваване, последните трябва да приспособят законодателството си в тази област, така че да осигурят зачитането на правото на Съюза. По-специално посочените държави не биха могли да прилагат правна уредба, макар и в наказателноправната област, която би могла да застраши постигането на целите, преследвани от дадена директива, като по този начин я лиши от полезното ѝ действие (
17
).
44.
Задължението на държавите членки, произтичащо от член 4, параграф 3 ДЕС, е да вземат всички мерки, годни да гарантират изпълнението на произтичащите от Директива 2008/115 задължения, и да се въздържат от всички мерки, които биха могли да застрашат постигането на целите ѝ. Важно е приложимите национални разпоредби да не могат да застрашават доброто прилагане на общите стандарти и процедури, въведени с посочената директива (
18
).
45.
Ето защо според мен следва да се отхвърлят доводите на шведското правителство относно неприложимостта на член 16 от Директива 2008/115 и да се провери дали разглежданата национална правна уредба, която предвижда възможност за настаняване в затвор на гражданин на трета страна, по отношение на когото е образувана процедура за извеждане, може да застраши доброто прилагане на общите стандарти и процедури, въведени с посочената директива, и по този начин да компрометира постигането на нейната цел.
В. По тълкуването на член 16 от Директива 2008/115
46.
Съгласно постоянната съдебна практика при тълкуването на разпоредба на правото на Съюза трябва да се взема предвид не само нейното съдържание, но и нейният контекст и целите на правната уредба, от която тя е част (
19
).
47.
Ето защо следва да се пристъпи към буквално, систематично и телеологично тълкуване на член 16, параграф 1 от Директива 2008/115, като се вземе предвид свързаната с този акт практика на Съда (
20
).
48.
В това отношение е важно да се подчертае, че първото изречение на член 16, параграф 1 от Директива 2008/115 установява принципа, че задържането с цел извеждане на незаконно пребиваващи граждани на трети страни се извършва в специализирани центрове за задържане. Второто изречение от същата разпоредба предвижда изключение от този принцип, което като такова трябва да се тълкува стриктно (
21
).
1.
По буквалното тълкуване
49.
Безспорно е, че второто изречение на член 16, параграф 1 от Директива 2008/115 не е формулирано по идентичен начин на всички езици. Всъщност на немски език посочената разпоредба гласи, че „когато дадена държава членка не разполага със специализирани центрове за задържане и когато настаняването трябва да се извърши в затвор, задържаните граждани на трети страни се отделят от обикновените затворници“. В текстовете на разпоредбата на другите езици, които са идентични по характер, се посочва не несъществуването на специализирани центрове за задържане, а обстоятелството, че дадена държава членка „не може“ да настани тези граждани в такива центрове (
22
), без обаче да се уточняват по-конкретно причините, поради които дадена държава членка би могла да се окаже в такава невъзможност (
23
).
50.
Както обаче Съдът е постановил, различаващ се само на един език текст не може да има предимство пред текста на останалите езици (
24
) и поради това следва да се разгледа общата структура на правната уредба, в която се вписва съответната разпоредба, както и преследваните от законодателя на Съюза цели (
25
). Отбелязвам само, че макар да предоставят на националните органи по-голяма свобода на преценка, текстовете на другите езици, различни от немския, също подхождат ограничително към отклонението от принципа на задържане в специализиран център, тъй като държавите членки трябва да се намират в хипотеза на принуда, а именно да нямат друг избор освен да изпълнят задържането в затвор.
51.
При всички положения буквалното тълкуване на член 16, параграф 1 от Директива 2008/115 не може да предложи еднозначен отговор на поставения от запитващата юрисдикция въпрос.
2.
По систематичното тълкуване
52.
След преценката на мярката задържане от гледна точка на общата структура на Директива 2008/115 ще трябва да се разгледа по-специално въпросът за взаимовръзката между членове 16 и 18 от посочената директива, както и въпросът за използването в този акт — но и в други директиви — на понятията „обществен ред“ и „обществена сигурност“.
а)
По мярката задържане
53.
Следва да се отбележи, че след като се счита, че е в незаконен престой в държава членка, и следователно съгласно член 2, параграф 1 от Директива 2008/115 попада в приложното ѝ поле, спрямо гражданин на трета страна като WM трябва да бъдат приложени предвидените от същата директива общи стандарти и процедури за извеждане (
26
).
54.
Директива 2008/115 установява с точност процедурата, която всяка държава членка трябва да прилага по отношение на връщането на граждани на трети страни, които са в незаконен престой, и определя реда на протичане на различните етапи, които в своята последователност образуват тази процедура (
27
).
55.
Поредността в протичането на етапите от процедурата по връщане, въведена с Директива 2008/115, съответства на градацията на мерките, които следва да се вземат с оглед на изпълнение на решението за връщане, от мярката, която оставя най-голяма свобода на заинтересуваното лице, а именно да му се определи срок за доброволно напускане, към мерките, които я ограничават в най-голяма степен, а именно задържането в специализиран център, като на всеки от етапите трябва да се осигури зачитане на принципа на пропорционалност. Дори прилагането на последната мярка, която най-силно ограничава свободата и е разрешена от споменатата директива в рамките на процедурата по принудително извеждане, е строго регламентирано съгласно членове 15 и 16 от тази директива, по-специално с цел да се осигури спазване на основните права на заинтересуваните граждани на трети страни (
28
).
56.
В това отношение в съответствие с член 15, параграф 1, втора алинея от Директива 2008/115 мярката, свързана с лишаване от свобода, трябва да е за възможно най-кратък срок и да продължава единствено по време на процедурите по извеждане и при надлежно изпълнение на тези процедури. Съгласно параграфи 3 и 4 от посочения член 15 това лишаване от свобода подлежи на преразглеждане през разумни интервали и се прекратява, когато се установи, че вече не съществува разумна възможност за извеждане. В параграфи 5 и 6 от същия член се определя, че максималната продължителност на посоченото лишаване от свобода е 18 месеца, като това ограничение е наложено на всички държави членки (
29
).
57.
Колкото до условията на задържане, в членове 16 и 17 от Директива 2008/115 са предвидени минимални гаранции (
30
). Член 16 от тази директива изисква засегнатите лица да се настаняват приоритетно в специализиран център и при всички положения да се отделят от обикновените затворници, да получават информация относно правата и задълженията си по време на задържането и да могат да установяват контакт с компетентните национални, международни и неправителствени организации и органи. Член 17 от посочената директива предвижда специфичен по-благоприятен режим на задържане за уязвими лица, а именно непридружени малолетни или непълнолетни лица и семейства.
58.
Така се установява, че макар и замислено като крайна мярка, лишаването от свобода на гражданин на трета страна, по отношение на когото е образувана процедура за извеждане, е неразделна част от механизма, въведен от законодателя на Съюза с цел да се осигури правилното протичане на процедурите за връщане, предвидени с Директива 2008/115, чиято цел е именно да се осигури ефективна политика за извеждане и репатриране, основана на общи норми, за да може съответните лица да бъдат връщани по хуманен начин и при пълно зачитане на техните основни права и на тяхното достойнство.
59.
Същият този законодател еднозначно е предвидил и че лишаването от свобода може да бъде изпълнено в обикновен затвор. Макар и очевидно, това наблюдение не трябва да се губи от поглед, когато се преценява съвместимостта на разглежданата национална правна уредба с правото на Съюза.
60.
Освен това Съдът подчертава, че единствено в хипотезата, когато има опасност с оглед на преценката на всеки конкретен случай поведението на заинтересуваното лице да осуети изпълнението на решението за връщане под формата на извеждане, държавите членки могат да го лишат от свобода, като го задържат (
31
).
61.
Това уточнение несъмнено показва, че индивидуалното поведение на съответния мигрант се взема предвид при преценката на ефективността на процедурите за връщане, и по-специално на възможността да му бъде наложена мярка, свързана с лишаване от свобода. Впрочем разглежданата национална правна уредба предвижда принудителна мярка, която задължително се основава на преценка на индивидуалното положение на засегнатите граждани на трети страни за целите на определянето на потенциалната опасност, която те представляват.
б)
По взаимовръзката между членове 16 и 18 от Директива 2008/115
62.
Макар да фигурират поотделно и без връзка помежду си в текста на Директива 2008/115, разпоредбите на членове 16 и 18 от нея очевидно са свързани и трябва да се четат заедно, доколкото в текста на втория член се посочва, че той представлява изключение от първия. Така, когато държавата членка е изправена пред „извънредни ситуации“ като описаните в член 18 от Директива 2008/115, тя може да се отклони от принципа на настаняване в специализиран център поради фактическата невъзможност да го приложи.
63.
Въпросът, който възниква, е дали член 18 от Директива 2008/115 „изчерпва“ възможните основания за отклонение от посочения принцип.
64.
Обстоятелството, че „извънредните ситуации“ по член 18 от Директива 2008/115 са единственото изрично предвидено от законодателя на Съюза основание за отклонение от приоритетното настаняване в специализиран център, не означава непременно, че то има изключителен характер. Както подчертава генералният адвокат Bot в заключението си по дело Bero и Bouzalmate (
32
), текстът на Директива 2008/115, изглежда, не позволява да се отговори утвърдително на горепосочения въпрос.
65.
Макар буквалният анализ на член 18 от Директива 2008/115 действително да разкрива връзка с член 16, параграф 1 от посочената директива, обхватът на това препращане според мен се ограничава само до посочването на правилото, което може временно да не се приложи, а именно настаняването в специализиран център за задържане, в хипотезата на внезапно пристигане на голям брой мигранти, характеризираща възникването на извънредна ситуация. Целта на позоваването на член 16, параграф 1 от Директива 2008/115 е само да се определи една от последиците, произтичащи от възникването на извънредна ситуация, към която следва да се добавят удължаването на сроковете за съдебния контрол по член 15, параграф 2, трета алинея от тази директива и възможността за неизпълнение на задължението за предоставяне на отделно настаняване на семействата, предвидено в член 17, параграф 2 от посочения акт (
33
).
66.
Отбелязвам впрочем, че настоящият член 18 от Директива 2008/115 не присъства в предложението за директива на Европейския парламент и на Съвета относно общите стандарти и процедури, приложими в държавите членки за връщане на незаконно пребиваващи граждани на трети страни от 1 септември 2005 г. (
34
) За сметка на това в него вече се съдържа член 15, параграф 2 с почти идентичен текст на този на член 16, параграф 1, т.е. предвиждащ възможно отклонение от принципа на настаняване в специализиран център за задържане, без да се уточняват основанията за такова отклонение. Следователно въвеждането на член 18 в Директива 2008/115 става в хода на законодателния процес, което може да се приеме като израз на желанието на законодателя да формализира, от една страна, конкретно основание за отклонение, свързано с чувствителния за държавите членки въпрос за масово навлизане на незаконни мигранти на тяхна територия, и от друга страна, последиците от възникващите в подобна ситуация трудности за прилагането на Директива 2008/115.
67.
Налага се констатацията, че след въвеждането на член 18 в Директива 2008/115 член 16, параграф 1 от Директива 2008/115 с неговата обща формулировка не се променя.
68.
Важно е да се подчертае и че в Препоръка (ЕС) 2017/2338 на Комисията от 16 ноември 2017 година за създаване на общ Наръчник за връщането, който компетентните органи на държавите членки да използват при изпълнението на задачи, свързани с връщането (
35
), се посочва, че: „дерогацията, предвидена в член 16, параграф 1 от Директива 2008/115, може да се прилага, когато неочаквано увеличаване на броя на задържаните лица поради непредвидени количествени колебания, присъщи на явлението „незаконна миграция“ (без все още да е достигнато до равнището на „извънредна ситуация“, изрично уредена в член 18 от Директива [2008/115]) създава проблеми“. По този начин се предвижда ясно основание за отклонение от приоритетното изпълнение на задържането в специализиран център, отделно от описаното в член 18 от Директива 2008/115, от което следва, че последното няма изключителен характер.
69.
Накрая, считам, че предвид автономията на член 18 от Директива 2008/115 и неизключителния характер на предвиденото в тази разпоредба основание за отклонение от принципа на настаняване в специализиран център за задържане, според мен тази разпоредба не трябва задължително да присъства при определянето на характеристиките на положение, което дадена държава членка може да посочи като основание за изпълнение на задържането в затвор.
в)
По понятията „обществен ред“ и „обществена сигурност“
70.
Следва да се припомни, че разглежданата национална правна уредба предвижда възможност за настаняване в затвор на задържан мигрант, по отношение на когото е образувана процедура за извеждане и който представлява „значителна опасност за здравето и живота на други лица“ или за „вътрешната сигурност като значимо обществено благо“. Според мен тази формулировка очевидно показва, че са взети предвид съображения, свързани с обществения ред или обществената сигурност.
71.
Тези две понятия са добре известни в правото на Съюза, доколкото съображения, свързани с обществения ред или обществената сигурност, се изтъкват в различни директиви, за да се обоснове прилагането на дерогация от основна свобода или основно право, и така се превръщат в изключение, свързано с обществения ред или обществената сигурност. Систематичният подход към член 16, параграф 1 от Директива 2008/115 означава тази разпоредба да се анализира не само с оглед на акта, в който се вписва, но и с оглед на различните директиви, в които се съдържа позоваване на тези редовно тълкувани от Съда понятия.
72.
В това отношение съгласно постоянната практика на Съда гражданин на Съюза, който е използвал правото си на свободно движение, и някои от членовете на семейството му е възможно да бъдат счетени за заплаха за обществения ред само ако личното им поведение представлява действителна, настояща и достатъчно сериозна заплаха, която засяга основен интерес на обществото в съответната държава членка. Понятието „заплаха за обществения ред“ впоследствие е тълкувано по същия начин в контекста на редица директиви, включително Директива 2008/115, с които се регламентира положението на граждани на трети страни, които не са част от семейството на гражданин на Съюза (
36
).
73.
Що се отнася до понятието „обществена сигурност“, от практиката на Съда следва, че то обхваща вътрешната и външната сигурност на дадена държава членка и че поради това накърняването на функционирането на институциите и на основните държавни служби, запазването на живота на населението, както и рискът от сериозно смущаване на външните отношения или на мирното съвместно съществуване на народите или още накърняването на военните интереси могат да засягат обществената сигурност (
37
). Съдът е постановил също, че понятието „обществена сигурност“ включва и борбата с престъпността, свързана с трафика на упойващи вещества от организирана група (
38
), или борбата с тероризма (
39
). В този контекст Съдът изисква да се докаже лично поведение, представляващо действителна, настояща и достатъчно сериозна заплаха, която засяга вътрешната или външната сигурност на съответната държава членка (
40
).
74.
Въпреки това Съдът съвсем наскоро посочи, че не всяка употреба от законодателя на Съюза на понятието „заплаха за обществения ред“ трябва непременно да се разбира като отнасяща се изключително до лично поведение, представляващо действителна, настояща и достатъчно сериозна заплаха, която засяга основен интерес на обществото в съответната държава членка. Що се отнася до съседното понятие „заплаха за обществената сигурност“, Съдът съответно отбелязва, че в контекста на Директива 2004/114/ЕО на Съвета от 13 декември 2004 година относно условията за прием на граждани на трети страни с цел образование, ученически обмен, безвъзмездно обучение или доброволческа дейност (
41
) това понятие трябва да се тълкува по-широко, отколкото в съдебната практика относно лицата, които се ползват с правото на свободно движение, и че посоченото понятие по-специално може да обхване потенциалните заплахи за обществената сигурност. Следователно, за да се уточни обхватът на понятието „заплаха за обществения ред“, Съдът приема, че следва да се вземат предвид текстът на позоваващата се на това понятие разпоредба на правото на Съюза, нейният контекст и преследваните цели от законодателната уредба, от която разпоредбата е част (
42
).
75.
С оглед на гореизложеното считам, че съображенията, свързани с обществения ред и обществената сигурност, на които се позовава националната правна уредба, могат да обосноват отклонение от принципа на настаняване на посочения мигрант в специализиран център за задържане, приоритетно предвиден в член 16, параграф 1 от Директива 2008/115, при условие че поведението на засегнатия мигрант е годно да разкрие съществуването на действителна, настояща и достатъчно сериозна заплаха, която засяга основен обществен интерес или пък вътрешната или външната сигурност на съответната държава членка. Обстоятелството, че този член, за разлика от други разпоредби на същата директива, не съдържа изрично позоваване на понятията „обществен ред“ или „обществена сигурност“, не може да обори този извод.
76.
Трябва да се подчертае, че държавите членки разполагат в много отношения със свобода на преценка как да прилагат разпоредбите на Директива 2008/115, като вземат предвид особеностите на националното право (
43
). Освен това, както беше уточнено по-горе, член 16, параграф 1 от Директива 2008/115 трябва да се тълкува във връзка с член 72 ДФЕС, който предвижда компетентност, резервирана за държавите членки в областта на поддържането на обществения ред и опазването на вътрешната сигурност. Следователно липсата на изрично позоваване на понятията „обществен ред“ или „обществена сигурност“ в член 16, параграф 1 от Директива 2008/115 не означава, че държава членка не може да прибегне до съображения, свързани с основен обществен интерес или пък с вътрешната или външната сигурност при определянето на основанията за отклонение от принципа на настаняване в специализиран център за задържане на мигрант, по отношение на когото е образувана процедура за извеждане.
77.
От систематична гледна точка следва да се припомни, че въпросът за защитата на обществения ред, обществената и националната сигурност изрично се взема предвид в член 6, параграф 2, член 7, параграф 4, член 11, параграфи 2 и 3 и член 12, параграф 1 от Директива 2008/115, без обаче тези понятия да са определени в посочения акт. Съдът е постановил, че понятието „опасност за обществения ред“, предвидено в член 7, параграф 4 от цитираната директива, във всеки случай предполага, освен смущаването на обществения ред, каквото е всяко нарушение на закона, да е налице и действителна, настояща и достатъчно сериозна заплаха, която засяга основен обществен интерес (
44
). Изискването за такава заплаха като основание за намаляване или отмяна на срока за доброволно напускане се налага a fortiori, когато трябва да се обоснове много по-тежката принудителна мярка, каквато е задържането, изпълнено в затвор в отклонение от принципа на настаняване в специализиран център. Разрешение в обратния смисъл би довело до несъгласуваност в Директива 2008/115.
78.
Колкото до основната цел на Директива 2008/115, както става ясно от съображения 2 и 4 от нея, тя се състои в това да се установи ефективна политика за извеждане и репатриране при пълно зачитане на основните права и на достойнството на засегнатите лица (
45
). При тези условия, доколкото задържането в специализиран център е правилото, член 16, параграф 1, второ изречение трябва да се тълкува стриктно (
46
) и свободата на действие, която той признава на държавите членки, не трябва да бъде използвана от тях по начин, който би засегнал целта на тази директива и нейното полезно действие.
79.
Така се налага изводът, че ако решението за настаняване в затвор на задържан гражданин на трета страна, по отношение на когото е образувана процедура за извеждане, се основава на съществуването на опасност за обществения ред или обществената сигурност, която във всеки случай предполага, освен смущаването на обществения ред, каквото е всяко нарушение на закона, да е налице и действителна, настояща и достатъчно сериозна заплаха, която засяга основен обществен интерес или пък вътрешната или външната сигурност на съответната държава членка, такова решение би могло да е в съответствие с правото на Съюза.
80.
В това отношение, като тълкува член 7, параграф 4 от Директива 2008/115, Съдът приема, че самото подозрение, че гражданин на трета страна може да извърши деяние, което съгласно националното право е наказуемо като престъпление, може, заедно с други обстоятелства, свързани с конкретния случай, да обоснове констатацията за опасност за обществения ред по смисъла на тази разпоредба, разрешение, което се възприема и при наличие на осъдителна присъда (
47
). Съдът уточнява, че специфичната преценка на интересите, присъщи на защитата на обществения ред по смисъла на посочената разпоредба, не съвпада непременно с преценките, на които почива осъдителната присъда, и което според мен е още по-важно, че при преценката на понятието „опасност за обществения ред“ е релевантно „всяко фактическо или правно обстоятелство, свързано с положението на съответния гражданин на трета страна, което може да изясни дали личното поведение на това лице представлява такава заплаха“ (
48
).
81.
Според мен тази твърде обща формулировка отразява емпиричния и отворен подход на Съда по отношение на доказването на съществуването на действителна, настояща и достатъчно сериозна заплаха, която засяга основен обществен интерес. При тези обстоятелства ми се струва, че само констатацията за липса на извършено нарушение, на осъдителна присъда и дори на подозрение за извършено нарушение не може автоматично да изключи възможността засегнатото лице да бъде считано за действителна, настояща и достатъчно сериозна заплаха, която засяга основен обществен интерес или пък вътрешната или външната сигурност на съответната държава членка.
82.
Макар фактическите обстоятелства, от които зависи преценката дали е налице посочената заплаха, да трябва да бъдат разгледани от запитващата юрисдикция, Съдът може да даде насоки относно аспектите, които следва да се вземат предвид при такова разглеждане.
83.
От предоставената на Съда преписка е видно, че положението, което е взето предвид, за да се разпореди настаняването в затвор (
49
), изглежда, е на радикализирано лице, показващо склонност към опасна агресия и известно с това на компетентните служби за сигурност, склонност, годна да породи подозрения за наличие на престъпно намерение в смисъл на вероятно извършване на насилствени действия срещу човешкия живот или висшите интереси на държавата като част от терористична воля.
84.
Макар съществуването на международните терористични актове, приписвани на разглежданата в главното производство организация, да е безспорно и да обосновава възможността държава членка да изтъкне съображение, свързано със защита на обществения ред или обществената сигурност, запитващата юрисдикция трябва да разгледа ролята, която действително е имал съответният гражданин на трета страна в рамките на подкрепата за посочената организация, и да прецени доколко сериозна е заплахата, произтичаща за обществената сигурност или обществения ред от поведението на заинтересованото лице, и по-конкретно дали той носи лична отговорност за осъществяването на дейностите на тази организация (
50
).
85.
От преюдициалното запитване е видно, че за да разпореди WM да бъде настанен в затвор, компетентният национален орган a priori е разполагал с писмени доказателства, тоест с документи, доказващи наличието на поведението, в което е упреквано заинтересованото лице, и решимостта му да извърши нарушение, и по-специално атентат на територията на Федерална република Германия (
51
). Този факт е релевантен при преценката дали заинтересованото лице е представлявало опасност за обществения ред или обществената сигурност, защото се отнася до основателността на подозрението срещу WM и следователно може да изясни въпроса дали към момента, в който по отношение на него е взето решението за настаняване в затвор, личното му поведение е представлявало опасност за обществения ред или обществената сигурност на Федерална република Германия (
52
).
86.
Накрая, тази юрисдикция следва да проучи — с оглед на принципа на пропорционалност, който подлежащата на приемане мярка трябва да спазва — дали поведението на съответния гражданин представлява действителна и настояща опасност за обществения ред или обществената сигурност на държавата членка, и следователно да определи дали заплахата, която заинтересованото лице евентуално е можело да представлява в миналото за обществения ред или националната сигурност на Федерална република Германия, все още съществува към датата на приемане на разглежданото в главното производство определение (
53
), като тази проверка трябва да се извърши и по повод преценката на продължаването на мярката задържане (
54
).
3.
По телеологичното тълкуване
87.
Следва да се отбележи, че в съответствие с член 79, параграф 2 ДФЕС целта на Директива 2008/115, видно от съображения 2 и 11 от същата, е да се установи ефективна политика за извеждане и репатриране, основана на общи стандарти и правни гаранции, с оглед на това съответните лица да бъдат връщани по хуманен начин и при пълно зачитане на техните основни права и на тяхното достойнство (
55
). Целта на член 16, параграф 1 от Директива 2008/115 може ясно да бъде изведена от ръководния принцип, който законодателят на Съюза поставя в член 1 от тази директива, както и в горепосочените съображения.
88.
Както следва от съображения 13, 16, 17 и 24 от Директива 2008/115, всяко постановено задържане в случаите, в които се прилага тази директива, е строго регламентирано от разпоредбите на глава IV от посочената директива, така че да се гарантира спазването на принципа на пропорционалност на предприеманите мерки и преследваните цели, от една страна (
56
), и спазването на основните права на съответните граждани на трети страни, от друга (
57
). Освен това според съображение 13 от същата директива използването на принудителни мерки следва да бъде изрично подчинено на спазването не само на принципа на пропорционалност, а и на принципа на ефективност (
58
).
89.
При тези обстоятелства следва да се провери дали настаняването в обикновен затвор на задържан мигрант, по отношение на когото е образувана процедура за извеждане, основано на съображението, че посоченият мигрант представлява значителна опасност за здравето и живота на други лица или за вътрешната сигурност като значимо обществено благо, е мярка, която съответства на принципите на ефективност и на пропорционалност и зачита основните права на заинтересованото лице.
а)
По спазването на принципа на ефективност
90.
Макар да дава предимство на доброволното напускане на гражданина на трета страна, който е в незаконен престой на територията на държава членка, Директива 2008/115 предвижда използването на принудителни мерки, за да се гарантира постигането на нейната цел, а именно изпълнението на решението за връщане. Крайната принудителна мярка е лишаването от лична свобода, каквото е задържането на съответното лице, което съгласно член 16, параграф 1 от Директива 2008/115 по изключение може да се изпълни в обикновен затвор.
91.
Следователно разглежданата в главното производство национална правна уредба предвижда мярка, която очевидно е част от механизма, въведен с тази директива, за да се гарантира ефективността на процедурите за връщане, като естеството на основанията, които дадена държава членка може да изтъкне, за да обоснове подобно настаняване в затвор в отклонение от принципа на настаняване в специализиран център, е без значение от гледна точка на принципа на ефективност. Безспорно е също, че разглежданата национална мярка е принудителна по смисъла на член 8, параграфи 1 и 4 от Директива 2008/115, като допринася за изпълнението на решение за връщане и следователно за постигането на целта на посочената директива.
92.
Самата цел на специализирания център за задържане също е да улесни всички постъпки, които позволяват да се осигури бързо и ефективно връщане на лицето в неговата страна на произход, при зачитане на признатите му права, и по-специално контактите на мигрант, по отношение на когото е образувана процедура за извеждане, с компетентните консулски власти съгласно член 16, параграф 2 от Директива 2008/115 или с неправителствени организации, оказващи подкрепа на задържани мигранти. Следователно изпълнението на задържането в затвор не трябва да застрашава тези контакти, тъй като това би засегнало полезното действие на посочената директива, което следва да се провери от запитващата юрисдикция.
б)
По спазването на принципа на пропорционалност
93.
Следва да се припомни, че съгласно член 52, параграф 1 от Хартата на основните права на Европейския съюз (наричана по-нататък „Хартата“) всяко ограничаване на упражняването на правата и свободите, признати от нея, трябва да бъде предвидено в закон и да зачита основното им съдържание. При спазване на принципа на пропорционалност ограничения на упражняването на тези права и свободи — в случая правото на свобода, закрепено в член 6 от Хартата — могат да бъдат налагани само ако са необходими и ако действително отговарят на признати от Съюза цели от общ интерес или на необходимостта да се защитят правата и свободите на други хора.
94.
Разглежданото ограничение, което произтича от член 62a, параграф 1 от AufenthG, има законово основание. Тази разпоредба не засяга основното съдържание на правото на свобода, закрепено в член 6 от Хартата. Всъщност тази разпоредба не поставя под съмнение гаранциите за това право и както следва от текста ѝ, позволява задържан мигрант да бъде настанен в затвор единствено поради личното му поведение и при наличието на посочените в тази разпоредба изключителни обстоятелства (
59
).
95.
Тъй като преследваната с разглежданата национална правна уредба цел е защитата на националната сигурност и на обществения ред, трябва да се констатира, че мярка за изпълнение на задържането в затвор на основание на тази национална правна уредба a priori представлява призната от Съюза легитимна цел от общ интерес.
96.
Що се отнася до пропорционалността на констатираната намеса, следва да се припомни, че съгласно постоянната съдебна практика принципът на пропорционалност изисква мерките да бъдат годни да осъществят легитимните цели, преследвани от съответната правна уредба, и да не надхвърлят необходимото за осъществяването на тези цели, като се има предвид, че когато има избор между няколко подходящи мерки, трябва да се прибегне до най-малко обвързващата и че наложените тежести не трябва да са несъразмерни по отношение на тези цели (
60
).
97.
В това отношение настаняването в затвор на задържан гражданин на трета страна, по отношение на когото е образувана процедура за извеждане, по самото си естество е мярка, годна да защити обществеността от опасността, която може да представлява поведението на това лице, и съответно годна да осигури постигането на целта на разглежданата в главното производство национална правна уредба (
61
).
98.
Що се отнася до необходимостта от мярката, важно е да се подчертае, че текстът на член 62a от AufenthG говори за строго стесняване на хипотезите на прилагане на разглежданата мярка както чрез изискването съответното лице да представлява „значителна“ опасност за здравето и живота на други лица или за вътрешната сигурност като „значимо“ обществено благо, така и чрез изискването за стриктно спазване на условието за отделяне на това лице от обикновените затворници.
99.
Разглежданата национална разпоредба е специфична мярка за изпълнение на задържането, което от своя страна е стриктно регламентирано с членове 15 и 16 от Директива 2008/115, доколкото става въпрос за крайна възможност в рамките на процедурата за връщане. В това отношение предвиденият в член 15, параграфи 5 и 6 от Директива 2008/115 максимален срок има за цел да ограничи лишаването от свобода на гражданите на трети страни, по отношение на които е образувана процедура за принудително извеждане, като задържането трябва да е за възможно най-кратък срок и да продължава единствено по време на процедурите по извеждане и при надлежно изпълнение на тези процедури съгласно параграф 1 от тази разпоредба, което следва да се прецени от запитващата юрисдикция.
100.
Строгото стесняване на пределите на признатото на компетентните национални органи правомощие да настаняват в затвор задържан гражданин на трета страна, по отношение на когото е образувана процедура за извеждане, е гарантирано и чрез даденото в практиката на Съда тълкуване на съдържащите се в други директиви понятия „национална сигурност“ и „обществен ред“ (
62
).
101.
Затова засягането на националната сигурност или на обществения ред може от гледна точка на изискването за необходимост да оправдава налагане или продължаване на мярката задържане в затвор на мигрант, по отношение на когото е образувана процедура за извеждане, само ако личното му поведение представлява действителна, настояща и достатъчно сериозна заплаха, която засяга основен обществен интерес или пък вътрешната или външната сигурност на съответната държава членка (
63
), което националната юрисдикция трябва да провери в условията, изложени в точки 79—86 по-горе.
102.
Както беше посочено по-горе, дадена мярка е необходима, когато преследваната легитимна цел не може да бъде постигната със също толкова подходяща, но по-слабо ограничителна мярка (
64
).
103.
С оглед на характеристиките на специализираните центрове за задържане (
65
) и на вмененото на националните органи задължение за защита на задържаните или принудително настанените лица (
66
), изпълнението на задържането в такива центрове не ми се струва подходящо, когато тази мярка се отнася до лице, представляващо значителна опасност за здравето и живота на други лица или за вътрешната сигурност като значимо обществено благо. При тези обстоятелства не може да се счита за изпълнено изискването за сигурност, разглеждано от гледна точка както на предотвратяването на опасността от укриване на посоченото лице, така и на опазването на физическата неприкосновеност на персонала, работещ в тези центрове, и на останалите задържани лица.
104.
Специализираните центрове за задържане, които работят по модела на съжителство в общност, не са замислени да отчитат специфичните потребности за сигурност, свързани с някои особено опасни лица (
67
). Интегрирането на тези потребности в специализирани центрове с непроменена структура неизбежно би довело до цялостно засилване на механизмите за сигурност в ущърб на свободата на движение в рамките на заведението на останалите задържани лица, които a priori не представляват опасност, и следователно до въвеждането на затворническа среда за всички. Алтернативата, при която в рамките на тези специализирани центрове за задържане се създава специално звено, чиято цел е конкретно да се занимава с дадено особено опасно лице, според мен води до несъразмерна организационна тежест и непропорционални разходи предвид малкия брой засегнати лица спрямо всички граждани на трети страни, по отношение на които се прилага процедура за връщане, предполагаща задържане.
105.
Разглежданата в главното производство национална разпоредба не е несъразмерна и спрямо следваните цели, в смисъл че в нея е намерена равновесната точка между следваната цел от общ интерес, а именно защитата на националната сигурност и обществения ред и произтичащата от всяка мярка за настаняване в затвор намеса в правото на свобода при абсолютно зачитане на правото на достойнство на съответното лице. Всъщност подобна разпоредба не може да служи като основание за налагането на мерки за задържане, без компетентните национални органи във всеки отделен случай първо да проверяват дали създаваната от съответните лица опасност за националната сигурност или обществения ред е равностойна поне на тежестта на поражданата от такива мерки намеса в правото на свобода на тези лица и дали правото им на достойнство е напълно зачетено (
68
).
в)
По спазването на минималните гаранции на Директива 2008/115 и на основните права
106.
Както беше уточнено по-горе, целта на член 16, параграф 1 от Директива 2008/115 може да се разглежда единствено в съответствие и във връзка с правата, закрепени в Хартата, и по-специално в членове 1—4 от нея, които гарантират зачитане на човешкото достойнство, както и правото на живот и неприкосновеност на личността и забраняват нечовешкото или унизително отношение. Всъщност тези препратки по необходимост са включени в позоваването на основните права в член 1 от Директива 2008/115.
107.
Поради това, както подчертава генералният адвокат Bot в заключението си по дело Bero и Bouzalmate (
69
), член 16, параграф 1 от Директива 2008/115 и като цяло специалните разпоредби относно условията за задържане на чужденците, по отношение на които е образувана процедура за извеждане, практически могат да се прилагат в съответствие с разпоредбите на Хартата само ако се гарантира спазването на посочените ценности.
108.
С оглед именно, от една страна, на предписанията на Директива 2008/115 и от друга страна, на основните права, прогласени в Хартата, следва да се прецени дали при обстоятелства като разглежданите в делото по главното производство настаняването на WM в затвор зачита признатите му в Съюза права.
1) По минималните гаранции на Директива 2008/115
109.
Сред конкретните минимални гаранции, които Директива 2008/115 предвижда в полза на гражданите на трети страни, по отношение на които е образувана процедура за извеждане, се нареждат условията на задържане по член 16 от този акт, които националните процедури трябва да спазват.
110.
Съпоставката на текста на тази разпоредба с текста на член 62a, параграф 1 от AufenthG показва, че всички предвидени в директивата гаранции са изрично възпроизведени в посочената разпоредба с едно съществено изключение — задължението да се обръща внимание на положението на уязвимите лица и да се предоставят спешни медицински грижи и основно лечение на болести (
70
).
111.
Във всеки случай запитващата юрисдикция е длъжна да се увери, че всички гаранции, отнасящи се до условията на задържане и установени в член 16 от Директива 2008/115, са спазени, по-конкретно когато задържаното лице е настанено в затвор. Тази преценка става още по-необходима и важна предвид относително лаконичната формулировка на посочените гаранции, като трябва да се следи за действителния обхват на изискванията, съдържащи се в цитираната по-горе разпоредба. В това отношение ми се струва необходимо да изложа някои съображения след отговора на германското правителство на отправеното от Съда искане за предоставяне на информация.
112.
На първо място, информацията, в която се разясняват правилата в мястото за лишаване от свобода и се уточняват правата и задълженията на задържаните в него граждани на трети страни, според мен трябва да се предоставя на обичайно използваните от заинтересованите лица езици. Отбелязвам, че в отговора на германското правителство изобщо не се посочва дали е изпълнено изискването за предоставяне на тази задължителна за задържаните лица информация, в която трябва по-специално да се посочва правото на задържаното лице да влиза в контакт с компетентните национални, международни и неправителствени организации и органи (
71
).
113.
На второ място, от отговора на германското правителство е видно, че задържаното лице „е имало позволение от време на време да провежда контролирани 30‑минутни разговори с близките си“, като, считано от 4 октомври 2017 г., се преминава на разговори от по един час два пъти месечно, а от 1 декември 2017 г. — на един контролиран 30‑минутен телефонен разговор седмично. Тази строга рамка на общуване с близките може да създаде проблеми от гледна точка на текста на член 16, параграф 2 от Директива 2008/115, в който се посочва, че задържаните лица установяват контакт с членовете на семейството си „своевременно“, и най-вече „при поискване“. Едновременното използване на тези два термина според мен отразява волята на законодателя на Съюза да постигне справедливо равновесие между правилата за работа на даден обект, специализиран център за задържане или затвор, насочени по необходимост към управлението на общност от хора в контекст на сигурност, и предоставените на всяко от задържаните лица гаранции, че може да поддържа контакт със семейството си (
72
).
114.
На трето място, в отговора на германското правителство се посочва, че задържаният е имал контакт с лица с наложена мярка за неотклонение задържане под стража при разнасянето на храната в килията му, а считано от 4 октомври 2017 г. — в рамките на едночасовото свободно време, което е прекарвал в компанията на няколко други „подходящи“ задържани. Това положение неизбежно поставя проблеми, свързани с тълкуването на текста на член 16, параграф 1 от Директива 2008/115.
115.
В това отношение Съдът счита, че от формулировката на посочената разпоредба е видно, че с нея се въвежда безусловно задължение за отделяне на незаконно пребиваващите граждани на трети страни от обикновените затворници, когато дадена държава членка не може да настани тези граждани в специализирани центрове за задържане. Той добавя, че задължението за отделяне на незаконно пребиваващите граждани на трети страни от обикновените затворници не съдържа никакво изключение и е гаранция за спазване на изрично признатите от законодателя на Съюза права на посочените граждани във връзка с условията за задържане в затвори с цел извеждане, от една страна, и че не е само специфично процедурно правило за настаняване на задържани граждани на трети страни в затвори, а е материалноправна предпоставка за това настаняване, без която по принцип последното не би било в съответствие с посочената директива, от друга страна (
73
).
116.
Макар волята на Съда за стриктно тълкуване на член 16, параграф 1 от Директива 2008/115 да може да се възприеме (
74
), остават въпроси относно точния обхват на това задължение за отделяне от обикновените затворници, по-специално що се отнася до смисъла, който трябва да се даде на последния израз. В становището си Комисията подчертава, че текстът на посочената по-горе разпоредба на немски език, в който е използвана думата „Strafgefangenen“, означаваща по принцип лица, изтърпяващи наказание лишаване от свобода, и използвана в преюдициалния въпрос, се различава от текста на други езици, и по-специално на английски („ordinary prisoners“), френски („prisonniers de droit commun“), испански („presos ordinarios“), италиански („detenuti ordinari“) и естонски език („tavalistest vangidest“), който, изглежда, обхваща и лицата с наложена мярка за неотклонение задържане под стража.
117.
В Препоръка 2017/2338 на Комисията се посочва: „Терминът „обикновените затворници“ обхваща както осъдени затворници, така и подсъдими, задържани под стража: това се потвърждава от насока 10, точка 4 от „20 насоки относно принудителното връщане“ на Комитета на министрите на Съвета на Европа, където изрично се подчертава, че „лицата, задържани до извеждането им от територията, обикновено не следва да бъдат държани заедно с обикновените затворници, осъдени или задържани под стража“. Следователно задържаните лица трябва да бъдат отделени и от лицата, задържани под стража“.
118.
Следва да се припомни, че в Директива 2008/115 е заявено намерението да се вземат предвид „20 насоки относно принудителното връщане“ на Комитета на министрите на Съвета на Европа и посочени в съображение 3 от тази директива, което трябва a priori да доведе до тълкуване на понятието „обикновени затворници“, включващо осъдените лица и тези с наложена мярка за неотклонение задържане под стража.
119.
Това разрешение обаче не ми се струва съвсем убедително както от теоретична, така и от практическа гледна точка.
120.
Приоритетното изпълнение на задържането в специализиран център и задължението за отделяне от обикновените затворници на мигрант, който по изключение е настанен в затвор, докато трае процедурата по извеждането му, изхождат от съображението, че подлежащите на връщане лица не са „престъпници“ и следователно трябва да бъдат третирани по различен начин от последните, тъй като мярката за задържане има чисто административен характер. Доколкото с основание може да се приеме, че това задължение за отделяне е пряко свързано със зачитането на човешкото достойнство и основните права на мигрант, който не е извършил каквото и да било престъпно или неправомерно деяние (
75
), последната констатация важи и за лице с наложено задържане под стража, което все още не е осъдено и се ползва от презумпцията за невиновност (
76
). Изглежда трудно, поне от правна гледна точка, то да бъде приравнено на задържан, „с когото е опасно да се общува“.
121.
От практическа гледна точка стриктното тълкуване на задължението за отделяне може да доведе до положение, което е най-малкото парадоксално, в смисъл че предотвратяването на всякакъв контакт със затворниците, независимо от техния наказателноправен статус, може да доведе до поставяне на мигранта в своеобразна изолация, което да накърни достойнството му, макар посоченото задължение да е замислено с оглед на неговата защита (
77
). Въпросът става още по-сложен, ако се вземе под внимание специфичният профил на засегнатия мигрант, който е настанен в затвор, докато трае процедурата по извеждането му, тъй като е опасен — профил, очевидно различен от взетия предвид при изготвянето на член 16 от Директива 2008/115. Така рискът за сигурността, свързан с опазването на физическата неприкосновеност на лицата, които могат да имат досег с посочения мигрант, законосъобразно взет предвид, за да се обоснове настаняването му в затвор, изглежда, е довод в подкрепа на абсолютната забрана на всички контакти със затворниците, осъдени или очакващи постановяване на присъда, този път с оглед защитата на последните.
122.
На този етап от разсъжденията трябва да се постави въпросът за евентуалното накърняване на достойнството на настанен в затвор мигрант, по отношение на когото е образувана процедура за извеждане и който в съответствие с посочената по-горе разпоредба е лишен от какъвто и да било контакт с „обикновените затворници“.
2) По зачитането на човешкото достойнство и забраната на нечовешкото или унизително отношение
123.
Съгласно член 52, параграф 3 от Хартата член 4 от нея, който съответства на член 3 от ЕКПЧ, има същия смисъл и обхват като предоставените им с посочената конвенция (
78
).
124.
Колкото до забраната на нечовешкото или унизително отношение или наказание, предвидена в член 4 от Хартата, тя има абсолютен характер, тъй като е тясно свързана със зачитането на посоченото в член 1 от Хартата човешко достойнство. Абсолютният характер на гарантираното с член 4 от Хартата право се потвърждава от член 3 от ЕКПЧ. Действително, както следва от член 15, параграф 2 от ЕКПЧ, в никакъв случай не е възможна дерогация от член 3 от ЕКПЧ (
79
). Членове 1 и 4 от Хартата, както и член 3 от ЕКПЧ установяват една от основните ценности на Съюза и неговите държави членки. Ето защо при всички обстоятелства, в това число и в случаите на борба срещу тероризма и организираната престъпност, ЕКПЧ абсолютно забранява изтезанието и нечовешкото или унизително наказание и отношение, каквито и да са действията на засегнатото лице (
80
).
125.
От практиката на ЕСПЧ следва, че член 3 ЕКПЧ задължава органите на държавите, на чиято територия се осъществява задържането, да предприемат действия, за да се уверят, че всеки затворник е настанен при условия, които гарантират зачитането на човешкото достойнство, че условията на изпълнение на мярката не представляват за заинтересованото лице бреме или изпитание, чиято тежест надхвърля неизбежно присъщото на задържането равнище на страдание, и че предвид практическите изисквания на задържането здравето и доброто състояние на затворника са гарантирани по подходящ начин (
81
).
126.
Сред условията на изпълнение, които се вземат предвид в рамките на преценката дали е налице нечовешко или унизително отношение, се нарежда поставянето в изолация на лишеното от свобода лице. В това отношение ЕСПЧ посочва: „пълната сетивна изолация в съчетание с цялостна социална такава може да е разрушителна за личността и представлява форма на нечовешко отношение, която не може да се обоснове с изискванията, свързани със сигурността, или с каквото и да е друго съображение. За сметка на това забраната на контактите с други задържани лица по съображения, свързани със сигурността, дисциплината и защитата, сама по себе си не представлява форма на нечовешко наказание или отношение“. ЕСПЧ уточнява и че при оценката на условията на задържане трябва да се вземат предвид техните кумулативни последици, което налага освен материалните условия на настаняване в килията да се провери и продължителността на поставянето в изолация (
82
).
127.
Следователно компетентният орган, сезиран с жалба срещу решение за настаняване в затвор на задържан мигрант, по отношение на когото е образувана процедура за извеждане, е длъжен въз основа на обективни, достоверни, точни и надлежно актуализирани данни и с оглед на гарантирания от правото на Съюза стандарт на закрила на основните права да прецени дали са налице сериозни и потвърдени основания да се приеме, че засегнатото лице е подложено на нечовешко или унизително отношение поради условията на задържането му (
83
).
128.
Макар фактическите обстоятелства, от които зависи тази преценка, да трябва да бъдат разгледани от запитващата юрисдикция, Съдът може да даде насоки относно аспектите, които следва да се вземат предвид в рамките на такова разглеждане.
129.
От отговора на германското правителство е видно (
84
), че с оглед на настоящия вид на представената пред Съда преписка и освен ако жалбоподателят в главното производство не представи доказателства в обратен смисъл, условията на задържане на засегнатия мигрант не сочат за нечовешко или унизително отношение съгласно определението в точки 125 и 126 по-горе, още повече че заинтересованото лице не е поставяно в изолация, тъй като е можело да общува с външния свят и в рамките на затвора, по-специално с очакващи произнасянето на съдебно решение задържани лица.
130.
С оглед на практиката на ЕСПЧ относно забраната на пълната сетивна изолация в съчетание с цялостна социална такава, би могло да се приеме, че посоченото по-горе заключение за липса на нечовешко или унизително отношение остава валидно, дори засегнатият мигрант да няма никакъв контакт с обикновените затворници, независимо от техния наказателноправен статус, тъй като в подобна хипотеза положението на заинтересованото лице може да се квалифицира само като частична и относителна изолация (
85
).
131.
Следователно стриктно тълкуване на член 16, параграф 1 от Директива 2008/115 и на съдържащото се в него задължение за отделяне, което се основава на възприемането на понятието „обикновени затворници“ като съчетаващо осъдени лица и такива с наложена мярка за неотклонение задържане под стража, би могло да се възприеме, без това да застраши задължителното зачитане на основните права на настанения в затвор задържан мигрант, по отношение на когото е образувано производство за извеждане, при условие че се извърши преценка на кумулативното въздействие на условията на задържане.
132.
Струва ми се обаче, че тези разсъждения са прекалено теоретични и опорочени от прекомерна липса на гъвкавост в смисъл, че водят до система, която функционира чисто механично, като се абстрахира от конкретната проверка на всяко индивидуално положение, проверка, която впрочем се налага от принципа на пропорционалност и редовно се изисква от Съда в контекста на тълкуването на разпоредбите на Директива 2008/115. В това отношение ми се струва, че спорът в главното производство е особено показателен за това как този режим би могъл да доведе до разрешения, близки до абсурда, доколкото само констатацията, че лице с наложено наказание задържане под стража, натоварено с разнасянето на храната в килиите, е влязло в контакт със засегнатия мигрант, би била достатъчна, за да се приеме, че е налице нарушение на задължението за отделяне. Разглеждано прекалено стриктно, задължението за отделяне води до невъзможност за всякакъв контекст, дори случаен, което на практика не е приемливо.
133.
Освен това поставянето на мигранта в изолация — била тя частична и относителна — чрез самата забрана за контакт с всички обикновени затворници лишава поради естество си заинтересованото лице от достъп до спортните, културните и платените трудови дейности, които се предлагат колективно на останалите задържани, което превръща в наказателна една мярка, замислена като напълно лишена от такъв характер, и създава необоснована дискриминация в ущърб на мигранта от гледна точка на условията на пребиваване в затвора (
86
).
134.
Ето защо следва да се търси справедливо равновесие между необходимостта да се предотврати всякакъв риск от дискриминационно, нечовешко или унизително третиране на настанени в затвор мигранти и необходимостта да се осигури, в съответствие с буквата на член 16 от Директива 2008/115, отделянето на тези мигранти от обикновените затворници с цел защита на физическата и психическата неприкосновеност на посочените мигранти, към което следва да се добави — в хипотезата, в която мигрантите представляват опасност за обществения ред или обществената сигурност — защитата на обитателите на затвора и на надзирателите. Този така деликатен за постигане компромис според мен би могъл да почива на два елемента.
135.
Първият е да се приеме, че понятието „обикновени затворници“ трябва да се тълкува в смисъл, че изключва лицата с наложена мярка за неотклонение задържане под стража, които се ползват с презумпция за невиновност. Вторият е да се практикува системно настаняване на съответния мигрант в индивидуална килия с възможност да се разрешават контакти с лицата, по отношение на които е наложена мярка за неотклонение задържане под стража, в рамките на посочените по-горе колективни дейности под надзора на отговорния персонал на заведението, който е добре запознат със затворническото всекидневие и взема предвид причината за настаняването, преследваната цел, както и личността и поведението на съответния мигрант. Това теоретично възможно разрешение ми се струва желателно от практическа гледна точка.
3) По правото на свобода и на ефективни правни средства за защита
136.
В самото начало е важно да се отбележи, че в член 16 от Директива 2008/115 не се посочва, че трябва да се приеме специално решение за настаняване в затвор на задържан мигрант, по отношение на когото е образувана процедура за извеждане. Доколкото в действителност става въпрос за конкретен начин за изпълнение на мярката задържане, с оглед на общия разум на Директива 2008/115, който следва да се вземе предвид при тълкуването на нейните разпоредби (
87
), трябва да се направи връзка с член 15 от този акт.
137.
Член 15 от Директива 2008/115 установява строги материалноправни предпоставки за налагането или продължаването на мярката задържане и определя съдебния контрол, свързан с приемането на тези мерки.
138.
От член 15 от Директива 2008/115 следва, че задържането може да бъде постановено от административен или съдебен орган, като държавите членки са длъжни или да осигурят бърз съдебен контрол на законността на задържането във възможно най-кратък срок след началото му, или да предоставят на съответния гражданин на трета страна правото да започне производство, при което решението за законността на задържането подлежи на бърз съдебен контрол, при който съдът се произнася във възможно най-кратък срок след започването на съответното производство, като засегнатият гражданин се освобождава незабавно, в случай че задържането се обяви за незаконно.
139.
Без значение дали е постановено от административен или от съдебен орган, съгласно член 15, параграф 3 от Директива 2008/115 задържането се преразглежда през разумни интервали по молба на гражданина или служебно, като в случай на продължителни срокове за задържане е предвиден съдебен контрол. В това отношение Съдът е постановил, че преразглеждането на всяко продължително задържане на гражданин на трета страна трябва да подлежи на съдебен контрол, като съдебният орган, който се произнася по възможността за продължаване на първоначалното задържане, трябва задължително да упражни контрол върху това задържане дори ако такъв контрол не е изрично поискан от сезиралия го орган и дори ако задържането на съответния гражданин вече е било преразглеждано от органа, който е постановил първоначалното задържане (
88
).
140.
Следва да се припомни, че тълкуването на Директива 2008/115 трябва да се извърши, както става ясно от съображение 24 и от член 1 от нея, при пълно зачитане на основните права и признати принципи, а именно тези от Хартата. Що се отнася по-специално до средствата за защита срещу решенията, свързани със задържането, предвидени в член 15 от Директива 2008/115, техните характеристики трябва да се определят в съответствие с член 6 от Хартата относно правото на свобода на всеки и с член 47 от Хартата, който предвижда, че всеки, чиито права и свободи, гарантирани от правото на Съюза, са били нарушени, има право на ефективни правни средства за защита пред съд в съответствие с предвидените в него условия (
89
).
141.
При това положение следва да се приеме, че съдебният орган, който се произнася по искане за задържане или за продължаване на мярката и изпълнението ѝ в затвор, тъй като засегнатият мигрант представлява опасност за обществения ред или обществената сигурност, трябва да разполага с възможност да се произнася по всички данни от фактическа и правна страна, релевантни, за да се определи дали исканата мярка е оправдана предвид изискванията, изложени в член 15 от Директива 2008/115, и тези, свързани с доказването на наличието на действителна, настояща и достатъчно сериозна заплаха, която засяга основен обществен интерес или пък вътрешната или външната сигурност на съответната държава членка (
90
).
142.
Когато задържането не е или вече не е оправдано предвид тези изисквания, компетентният съдебен орган трябва да разполага с възможност да замести със свое решението на административния или евентуално на съдебния орган, който е постановил първоначалното задържане, и да се произнесе по възможността за замяна на мярката или за освобождаване на съответния гражданин на трета страна. За тази цел съдебният орган трябва да разполага с възможност да вземе предвид както фактите и доказателствата, посочени от постановилия първоначалното задържане административен орган, така и всички евентуални съображения на съответния гражданин на трета страна. Освен това посоченият съдебен орган трябва да разполага с възможност да издири всички други релевантни за решението му факти и доказателства, ако прецени това за необходимо. Оттук следва, че правомощията на съдебния орган при упражняването на контрол в никакъв случай не могат да бъдат ограничавани до преценка само на фактите и доказателствата, представени от съответния административен орган (
91
).
143.
Всяко друго тълкуване на член 15 от Директива 2008/115 би лишило от полезно действие както параграфи 1, 2, 4 и 6 от този член, така и член 16, параграф 1 и би изпразнило от съдържание съдебния контрол, изискван по член 15 от тази директива, а така би застрашило постигането на нейните цели (
92
).
144.
Освен това разпоредбите на член 15 от Директива 2008/115 трябва да се четат не само във връзка с членове 6 и 47 от Хартата, но и с разпоредбите на ЕКПЧ, на които Хартата се позовава, като съответните разпоредби в случая са член 5 относно правото на свобода и сигурност и членове 6 и 13 относно правото на справедлив съдебен процес и на ефективни правни средства за защита от ЕКПЧ (
93
).
145.
В този контекст следва да се приеме, че за да се осигури спазването на изискванията, произтичащи от членове 6 и 47 от Хартата, подадената от засегнатия мигрант молба за индивидуално преразглеждане, предвидена в член 15, параграф 3, първо изречение от Директива 2008/115, трябва да позволява да се разгледат — в кратък срок и независимо че не е изтекъл срокът за служебно преразглеждане на задържането — условията на задържане на заинтересованото лице за целите на проверката за евентуално накърняване на достойнството му в нарушение на членове 1—4 от Хартата във връзка с член 3 от ЕКПЧ.
146.
Запитващата юрисдикция трябва да извърши необходимите проверки за спазването на предвидените в Директива 2008/115 минимални гаранции и на основните права на настанения в затвор гражданин на трета страна с оглед на изложените по-горе насоки.
147.
В това отношение от акта за преюдициално запитване и от отговора на германското правителство следва, че решенията за налагане и продължаване на мярка задържане като цяло се постановяват от съд и че засегнатият мигрант има възможност да подаде жалба срещу тези съдебни решения. Освен това се посочва, че максималният срок на първоначалното задържане е определен на шест месеца, като същият може да бъде удължен с максимум дванадесет месеца. В отговор на въпрос относно правилата за упражняване на съдебния контрол германското правителство посочва, че решението за налагане или продължаване на мярка лишаване от свобода се отменя служебно преди изтичането на определения срок, когато основанието за лишаване от свобода отпадне, и че заинтересованото лице или органът също може да поиска оттегляне на мярката лишаване от свобода, като съдът се произнася по тази молба с определение, което подлежи на обжалване.
148.
Налага се констатацията, че предоставената на Съда преписка не съдържа достатъчно информация, която да позволява да се разбере подробно процедурата, уреждаща средствата за правна защита, които гражданинът на трета страна може да използва, и въз основа на това да се предоставят по-подробни насоки на запитващата юрисдикция.
V. Заключение
149.
С оглед на гореизложените съображения предлагам на Съда да отговори на поставения от Bundesgerichtshof (Федерален върховен съд, Германия) преюдициален въпрос по следния начин:
„Член 16 във връзка с член 15 от Директива 2008/115/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 16 декември 2008 година относно общите стандарти и процедури, приложими в държавите членки за връщане на незаконно пребиваващи граждани на трети страни, и във връзка с членове 1—4, 6 и 47 от Хартата на основните права на Европейския съюз трябва да се тълкува в смисъл, че допуска национална правна уредба, позволяваща настаняване в затвор на задържан гражданин на трета страна, по отношение на когото е образувана процедура за извеждане, представляващ действителна, настояща и достатъчно сериозна заплаха, която засяга основен обществен интерес или пък вътрешната или външната сигурност на съответната държава членка, което компетентният национален орган следва да провери, при условие че бъде наложена забрана за контакт с лицата, изтърпяващи наказание лишаване от свобода.
Освен това компетентният национален орган, сезиран с жалба срещу решението за налагане или продължаване на мярка задържане на гражданин на трета страна, по отношение на когото е образувана процедура за извеждане, трябва да провери конкретно и точно условията на задържане на този гражданин, за да се увери, че са спазени както принципите на ефективност и пропорционалност и минималните гаранции по член 16 от Директива 2008/115, така и основните права на посочения гражданин, прогласени в членове 1—4, 6 и 47 от Хартата на основните права“.
(
1
)	Език на оригиналния текст: френски.
(
2
)	ОВ L 348, 2008 г., стр. 98.
(
3
)	Член 58a, параграф 1 от AufenthG гласи следното: „Висшият административен орган на федерална провинция може да издаде заповед за извеждане на чужденец извън територията на държавата без предходно разпореждане за неговото експулсиране, ако въз основа на фактически обосновано предположение извеждането е необходимо за предотвратяването на особена опасност за сигурността на Федерална република Германия или на терористична опасност. Заповедта за извеждане подлежи на незабавно изпълнение, без да е необходимо преди това да е издадена заповед за експулсиране“.
(
4
)	В акта за преюдициално запитване не се уточнява дали преди или едновременно с това е постановено друго определение, по-конкретно за задържане на заинтересованото лице на основанията, предвидени в член 15, параграф 1, букви а) и б) от Директива 2008/115, или това единствено определение на Amtsgericht (Районен съд) от 18 август 2017 г. се отнася както до посоченото задържане, така и до определянето на конкретния начин за изпълнение на мярката, а именно настаняване на засегнатия мигрант в затвор, на отделни основания. Безспорно е, че член 62a, параграф 1 от AufenthG, на който се основава обжалваното определение, не възпроизвежда определените в член 15 от Директива 2008/115 предпоставки за задържане. Във всеки случай отбелязвам, че преюдициалното запитване не се отнася до предвидените в този член условия, уреждащи задържането, а до условията за изпълнение на мярката, определени в член 16 от посочената директива. Накрая, посочвам, че във все още неприетото предложение за директива на Парламента и на Съвета от 12 септември 2018 година относно общите стандарти и процедури, приложими в държавите членки за връщане на незаконно пребиваващи граждани на трети страни (COM(2018) 634 окончателен) се предвижда ново основание за задържане, а именно хипотезата, в която гражданин на трета страна представлява опасност за обществения ред, обществената или националната сигурност.
(
5
)	Терминът, използван от запитващата юрисдикция, е „Strafgefangenen“, който се съдържа в член 62a, параграф 1 от AufenthG и по принцип означава лица, осъдени съгласно окончателно съдебно решение на наказание лишаване от свобода, за разлика от „Untersuchungsgefangene“, който се отнася до лицата с наложена мярка за неотклонение задържане под стража.
(
6
)	Решение от 19 юни 2018 г., Gnandi (C‑181/16, EU:C:2018:465, т. 31).
(
7
)	Точка 7 от становището на германското правителство.
(
8
)	Решение от 19 юни 2018 г., Gnandi (C‑181/16, EU:C:2018:465, т. 34).
(
9
)	В делото, по което е постановено решение от 17 юли 2014 г., Pham (C‑474/13, EU:C:2014:2096), фактическите и правните обстоятелства са аналогични на разглежданите в настоящия случай, тъй като става въпрос за гражданка на трета страна, която е задържана и настанена в затвор на основание член 62a, параграф 1 от AufenthG в редакцията му, приложима към онзи момент, а след това експулсирана във Виетнам. След това извеждане Bundesgerichtshof (Федерален върховен съд) отправя преюдициален въпрос до Съда относно тълкуването на член 16 от Директива 2008/115, като в цитираното по-горе съдебно решение се посочва, че с жалбата пред Bundesgerichtshof (Федерален върховен съд) се иска да се установи, че правата на задържаното лице са били нарушени с определенията за удължаване на срока на задържането му в затвора. В точка 10 от това решение се посочва: „Според Bundesgerichtshof с оглед на това, че става въпрос за засягане на особено значимо основно право, способите за защита срещу мярка, включваща лишаване от свобода, продължават да са допустими и след като мярката е била изпълнена, тъй като засегнатото лице има правнозащитим интерес от установяването на незаконосъобразността на мярка, включваща лишаване от свобода, дори и след изпълнението ѝ“. Макар последното уточнение да не присъства в акта за преюдициално запитване, то безспорно подкрепя съображенията на Bundesgerichtshof (Федерален върховен съд) относно допустимостта на жалбата в настоящото дело.
(
10
)	В същия дял е включен и член 72 ДФЕС, съгласно който „[н]астоящият дял не засяга изпълнението на задълженията, които имат държавите членки по поддържането на обществения ред и опазването на вътрешната сигурност“.
(
11
)	Вж. по аналогия решение от 28 април 2011 г., El Dridi (C‑61/11 PPU, EU:C:2011:268, т. 32).
(
12
)	Решение от 7 юни 2016 г., Affum (C‑47/15, EU:C:2016:408, т. 48).
(
13
)	Решение от 15 декември 2009 г., Комисия/Дания (C‑461/05, EU:C:2009:783, т. 51 и цитираната съдебна практика).
(
14
)	Тези разпоредби позволяват да се приеме решение за връщане на граждани на трети страни, които са в незаконен престой, но притежават валидно разрешение за пребиваване или друго разрешение, даващо право на престой, което е издадено от друга държава членка (член 6, параграф 2 от Директива 2008/115), да не се предостави срок за доброволно напускане или този срок да се намали на по-малко от седем дни (член 7, параграф 4 от Директива 2008/115), да не се издаде забрана за влизане или да се удължи срокът ѝ на действие (член 11, параграфи 2 и 3 от Директива 2008/115) и да се ограничат фактическите основания за издаване на решения за връщане, за забрана за влизане и за извеждане (член 12, параграф 1 от Директива 2008/115).
(
15
)	Вж. заключението на генералния адвокат Sharpston по дело Комисия/Полша (Временен механизъм за преместване на лица, търсещи международна закрила), Комисия/Унгария (Временен механизъм за преместване на лица, търсещи международна закрила) и Комисия/Чешка република (Временен механизъм за преместване на лица, търсещи международна закрила) (C‑715/17, C‑718/17 и C‑719/17, EU:C:2019:917, т. 212). В това заключение (т. 202—223) правилно се посочва, че „член 72 ДФЕС служи преди всичко и очевидно да напомня на законодателя на Съюза, че във всеки акт на вторичното законодателство, приет въз основа на дял V, трябва да се предвидят разпоредби, които да позволяват на държавите членки да поемат тези отговорности“, но че при упражняването на тези отговорности в дадена област посочените държави трябва да спазват правните норми на Съюза.
(
16
)	Решение от 15 декември 2009 г., Комисия/Дания (C‑461/05, EU:C:2009:783, т. 51 и цитираната съдебна практика).
(
17
)	Решение от 28 април 2011 г., El Dridi (C‑61/11 PPU, EU:C:2011:268, т. 54 и 55).
(
18
)	Решение от 6 декември 2011 г., Achughbabian (C‑329/11, EU:C:2011:807, т. 43).
(
19
)	Решение от 10 септември 2014 г., Ben Alaya (C‑491/13, EU:C:2014:2187, т. 22 и цитираната съдебна практика).
(
20
)	Съдът вече е имал повод на два пъти да се произнесе по тълкуването на член 16, параграф 1 от Директива 2008/115 във връзка с предвидените в германското право правила за задържане, като трябва да се направи уговорката, че разглежданата в настоящия случай правна уредба е въведена едва след приемането на тези решения. В решение от 17 юли 2014 г., Bero и Bouzalmate (C‑473/13 и C‑514/13, EU:C:2014:2095) Съдът приема, че държава членка с федерално устройство по правило е длъжна да извършва задържането в специализирани центрове за задържане, дори в компетентната федерална административно-териториална единица да липсват такива центрове. В решение от 17 юли 2014 г., Pham (C‑474/13, EU:C:2014:2096) Съдът приема, че национална правна уредба, която предвижда възможност за настаняване на незаконно пребиваващи граждани на трети страни в затвор заедно с обикновени затворници, е несъвместима с Директива 2008/115 и че съгласието на посочените граждани за това настаняване е без значение в това отношение.
(
21
)	Решение от 17 юли 2014 г., Bero и Bouzalmate (C‑473/13 и C‑514/13, EU:C:2014:2095, т. 25).
(
22
)	Решение от 17 юли 2014 г., Bero и Bouzalmate (C‑473/13 и C‑514/13, EU:C:2014:2095, т. 26).
(
23
)	Текстът на член 16, параграф 1 от Директива 2008/115 на немски език очевидно обяснява защо според германското правителство (т. 10—13 от становището) разглежданата национална правна уредба не попада в обхвата на изключението по член 16, параграф 1, второ изречение от посочената директива, доколкото разглежданата проблематика не е свързана с липсата на специализиран център за задържане, т.е. хипотеза на невъзможност, а представлява допустимо изключение от принципа, прогласен в член 16, параграф 1, първо изречение от тази директива. Тези доводи са в разрез със структурата и следователно със смисъла на посочената по-горе разпоредба, която предвижда неразривна връзка между принцип и изключение от този принцип, съответно в първото и второто изречение на член 16, параграф 1 от Директива 2008/115, което означава, че съвместимостта на разглежданата национална правна уредба трябва задължително да се прецени с оглед на текста на второто изречение на посочения параграф 1.
(
24
)	Решение от 17 юли 1997 г., Ferriere Nord/Комисия (C‑219/95 P, EU:C:1997:375, т. 15).
(
25
)	Решение от 3 април 2008 г., Endendijk (C‑187/07, EU:C:2008:197).
(
26
)	Вж. в този смисъл решение от 7 юни 2016 г., Affum (C‑47/15, EU:C:2016:408, т. 61).
(
27
)	Решение от 28 април 2011 г., El Dridi (C‑61/11 PPU, EU:C:2011:268, т. 34).
(
28
)	Решение от 28 април 2011 г., El Dridi (C‑61/11 PPU, EU:C:2011:268, т. 41 и 42).
(
29
)	Решение от 28 април 2011 г., El Dridi (C‑61/11 PPU, EU:C:2011:268, т. 40).
(
30
)	Вж. в този смисъл решение от 7 юни 2016 г., Affum (C‑47/15, EU:C:2016:408, т. 62).
(
31
)	Решение от 28 април 2011 г., El Dridi (C‑61/11 PPU, EU:C:2011:268, т. 39).
(
32
)	Заключение на генералния адвокат Bot по дело Bero и Bouzalmate (C‑473/13, C‑474/13 и C‑514/13, EU:C:2014:295).
(
33
)	Член 17, параграф 2 от Директива 2008/115 предвижда, че на задържани семейства, по отношение на които е образувана процедура за извеждане, се осигурява отделно настаняване, гарантиращо достатъчно лично пространство.
(
34
)	COM(2005) 391 окончателен.
(
35
)	ОВ L 339, 2017 г., стр. 83.
(
36
)	Решение от 12 декември 2019 г., E.P. (Заплаха за обществения ред) (C‑380/18, EU:C:2019:1071, т. 29 и 30).
(
37
)	Вж. в този смисъл решения от 23 ноември 2010 г., Tsakouridis (C‑145/09, EU:C:2010:708, т. 43 и 44), от 15 февруари 2016 г., N. (C‑601/15 PPU, EU:C:2016:84, т. 65 и 66) и от 2 май 2018 г., K. и H. F. (Право на пребиваване и твърдения за военни престъпления) (C‑331/16 и C‑366/16, EU:C:2018:296, т. 42).
(
38
)	Вж. в този смисъл решение от 23 ноември 2010 г., Tsakouridis (C‑145/09, EU:C:2010:708, т. 45 и 46).
(
39
)	Вж. в този смисъл решение от 26 ноември 2002 г., Oteiza Olazabal (C‑100/01, EU:C:2002:712, т. 35).
(
40
)	Решение от 15 февруари 2016 г., N. (C‑601/15 PPU, EU:C:2016:84, т. 67) относно член 8, параграф 3, първа алинея, буква д) от Директива 2013/33/ЕС на Европейския парламент и на Съвета от 26 юни 2013 година за определяне на стандарти относно приемането на кандидати за международна закрила (ОВ L 180, 2013 г., стр. 96).
(
41
)	ОВ L 375, 2004 г., стр. 12; Специално издание на български език, 2007 г., глава 19, том 7, стр. 94.
(
42
)	Решение от 12 декември 2019 г., E.P. (Заплаха за обществения ред) (C‑380/18, EU:C:2019:1071, т. 31—33).
(
43
)	Решение от 5 юни 2014 г., Махди (C‑146/14 PPU, EU:C:2014:1320, т. 39).
(
44
)	Решение от 11 юни 2015 г., Zh. и O. (C‑554/13, EU:C:2015:377, т. 60 и цитираната съдебна практика).
(
45
)	Решения от 19 юни 2018 г., Gnandi (C‑181/16, EU:C:2018:465, т. 48) и от 15 февруари 2016 г., N. (C‑601/15 PPU, EU:C:2016:84, т. 75 и цитираната съдебна практика).
(
46
)	Решение от 17 юли 2014 г., Bero и Bouzalmate (C‑473/13 и C‑514/13, EU:C:2014:2095, т. 25).
(
47
)	Решение от 11 юни 2015 г., Zh. и O. (C‑554/13, EU:C:2015:377, т. 51 и 52).
(
48
)	Решение от 11 юни 2015 г., Zh. и O. (C‑554/13, EU:C:2015:377, т. 51, 52, 59 и 61).
(
49
)	Макар преюдициалното запитване да не предлага подробности относно мотивите на определението на Amtsgericht (Районен съд) от 18 август 2017 г., с което той разпорежда WM да бъде настанен в затвор, няма никакво съмнение, че положението, описано в точки 10—12 от настоящото заключение, е взето предвид, за да се приеме, че е налице значителна опасност за здравето и живота на други лица или за вътрешната сигурност като значимо обществено благо по смисъла на член 62a, параграф 1 от AufenthG. В отговора си на искането за предоставяне на информация германското правителство посочва, че в периода 15 август—26 септември 2016 г. WM е изтърпял последните 43 дни от алтернативно на лишаването от свобода наказание за побой и умишлено причиняване на телесна повреда — присъда, която не е отразена в акта за преюдициално запитване и изглежда, не е взета предвид като основание на обжалваното определение.
(
50
)	В решение от 24 юни 2015 г., T. (C‑373/13, EU:C:2015:413) Съдът приема, че само обстоятелството, че бежанец е подкрепял терористична организация, не може автоматично да доведе до отнемането на разрешението му за пребиваване. Той за пореден път отхвърля всяка автоматична причинно-следствена връзка, основана на едно-единствено релевантно обстоятелство, като застъпва необходимостта от „индивидуална преценка на конкретни факти“ както от гледна точка на дейността на въпросната организация, така и на поведението на съответното лице.
(
51
)	Предотвратяването на терористични действия понастоящем е основен политически въпрос и понякога е причина националните органи да налагат санкции във фазата, предшестваща извършването на терористичен акт, с което размиват границите на традиционното разграничение между административна и съдебна полиция. Традиционният подход, който е възприет в наказателното право, обаче е, че само намерението за извършване на престъпление не се санкционира (cogitationis poenam nemo patitur). Макар засегнатата национална правна уредба да не попада в областта на наказателното право, тъй като разглежданата мярка е административна и няма наказателен характер, обективно деликатната преценка на опасността, която представлява заинтересованото лице предвид психологическия му профил и престъпните му намерения, трябва да се извърши максимално прецизно чрез събиране на конкретни, сериозни и съвпадащи улики, чиято истинност и релевантност трябва да се провери от запитващата юрисдикция.
(
52
)	Решение от 11 юни 2015 г., Zh. и O. (C‑554/13, EU:C:2015:377, т. 64).
(
53
)	Решения от 11 юни 2015 г., Zh. и O. (C‑554/13, EU:C:2015:377, т. 57), от 24 юни 2015 г., T. (C‑373/13, EU:C:2015:413, т. 92) и от 15 февруари 2016 г., N. (C‑601/15 PPU, EU:C:2016:84, т. 73).
(
54
)	Вж. по аналогия решение от 15 февруари 2016 г., N. (C‑601/15 PPU, EU:C:2016:84, т. 67).
(
55
)	Решения от 5 юни 2014 г., Махди (C‑146/14 PPU, EU:C:2014:1320, т. 38) и от 19 юни 2018 г., Gnandi (C‑181/16, EU:C:2018:465, т. 48).
(
56
)	Както Съдът вече е постановил, по-специално принципът на пропорционалност трябва да бъде зачитан на всички етапи на процедурата за връщане, въведена с цитираната директива, което несъмнено включва етапа, свързан със задържането, в това число етапа относно решението за връщане, в рамките на който съответната държава членка трябва да се произнесе по предоставянето на срок за доброволно напускане съгласно член 7 от същата директива (вж. в този смисъл решение от 11 юни 2015 г., Zh. и O. (C 554/13, EU:C:2015:377, т. 49).
(
57
)	Решение от 5 юни 2014 г., Махди (C‑146/14 PPU, EU:C:2014:1320, т. 55).
(
58
)	Решение от 10 септември 2013 г., G. и R. (C‑383/13 PPU, EU:C:2013:533, т. 42).
(
59
)	Вж. по аналогия решение от 15 февруари 2016 г., N. (C‑601/15 PPU, EU:C:2016:84, т. 52).
(
60
)	Вж. решения от 11 юли 1989 г., Schräder HS Kraftfutter (265/87, EU:C:1989:303, т. 21), от 12 юли 2001 г., Jippes и др. (C‑189/01, EU:C:2001:420, т. 81) и от 9 март 2010 г., ERG и др. (C‑379/08 и C‑380/08, EU:C:2010:127, т. 86). Вж. също в този смисъл решение от 16 юни 2015 г., Gauweiler и др. (C‑62/14, EU:C:2015:400, т. 91).
(
61
)	Вж. по аналогия решение от 15 февруари 2016 г., N. (C‑601/15 PPU, EU:C:2016:84, т. 55).
(
62
)	Решение от 15 февруари 2016 г., N. (C‑601/15 PPU, EU:C:2016:84, т. 64).
(
63
)	Решение от 15 февруари 2016 г., N. (C‑601/15 PPU, EU:C:2016:84, т. 67).
(
64
)	Вж. в този смисъл решение от 26 септември 2013 г., Dansk Jurist- og Økonomforbund (C‑546/11, EU:C:2013:603, т. 69).
(
65
)	Освен минималните гаранции, предвидени в членове 15, 16 и 17 от Директива 2008/115, различни текстове, ползвани като незадължителен правен източник, а именно „20 насоки относно принудителното връщане“, приети на 4 май 2005 г. от Комитета на министрите на Съвета на Европа, европейските правила за затворите и насоките на Съюза относно третирането на задържаните мигранти, както и стандартите на Европейския комитет против изтезанията и нечовешкото или унизително отнасяне или наказание (КПИ) определят условията на задържане на мигрантите в процедура по извеждане, които трябва максимално да се различават от обичайната затворническа среда както що се отнася до самото разпределение на обектите, така и до правилата за работа на центровете, като всичко това трябва да е насочено към съжителство в общност и към концепцията „да живееш без свобода“. Европейският съд по правата на човека (наричан по-нататък „ЕСПЧ“) стъпва на тези текстове, за да състави неизчерпателен списък с критерии, въз основа на които преценява дали мястото, условията и режимът на задържане са подходящи (вж. заключението на генералния адвокат Bot по дело Bero и Bouzalmate, C‑473/13, C‑474/13 и C‑514/13, EU:C:2014:295, т. 87 и 88).
(
66
)	Прилагайки член 3 от Европейската конвенция за защита на правата на човека и основните свободи, подписана в Рим на 4 ноември 1950 г. (наричана по-нататък „ЕКПЧ“), който изрично забранява изтезанията и нечовешкото или унизително отношение, ЕСПЧ уточнява, че настанените в място за лишаване от свобода лица са в положение на уязвимост и че органите имат задължението да ги защитават по-специално от насилническото или неподходящото поведение на другите задържани лица (ЕСПЧ, решение по дело Gjini c/у Сърбия от 15 януари 2019 г., CE:ECHR:2019:0115JUD000112816).
(
67
)	В точка 28 от посветената на задържането на чужденци глава IV на стандартите на КПИ се посочва, че „[в] някои изключителни случаи може да е подходящо чужд гражданин да се настани в затвор поради установената му склонност към насилие“.
(
68
)	Вж. по аналогия решение от 15 февруари 2016 г., N. (C‑601/15 PPU, EU:C:2016:84, т. 68 и 69).
(
69
)	Заключение на генералния адвокат Bot по дело Bero и Bouzalmate (C‑473/13, C‑474/13 и C‑514/13, EU:C:2014:295, т. 82).
(
70
)	Много вероятно е такива съображения да са включени в правилата за организация и работа на местата за лишаване от свобода. В това отношение отбелязвам, че по препоръка на „службата за психично здраве“ WM е получавал особено внимание в центъра за задържане, когато се е установявало, че е физически превъзбуден или напротив, че е затворен в себе си. Освен това заинтересованото лице е преминало психиатричен преглед в началото на задържането си и е посещавано, първо ежедневно, а след това по-рядко, от служители на службата за психично здраве с цел предотвратяване на психически срив. Тези обстоятелства свидетелстват, че задържаното лице е получавало медицински грижи, което позволява a priori да се приеме, че в затвора могат да се предоставят спешни медицински грижи и основно лечение на болести поне когато те нямат сериозен характер.
(
71
)	Впрочем в отговора на германското правителство е отбелязано, че WM е бил редовно обгрижван от „социалните служби“ на затвора — наименование, за което не е ясно дали съответства на национална „неправителствена“ организация или орган по смисъла на член 16, параграф 4 от Директива 2008/115.
(
72
)	Макар да е напълно разбираемо и приемливо мигрант, представляващ действителна, настояща и достатъчно сериозна заплаха, която засяга основен обществен интерес или пък вътрешната или външната сигурност на съответната държава членка, да не може да разполага с мобилен телефон или да използва предоставеното му средство за комуникация по всяко време на деня и нощта, авторитарното ограничаване във времето на право на общуване, сведено до упражняването му два път месечно или веднъж седмично и дори случайно в зависимост от добрата воля на администрацията на затвора, не изглежда съвместимо с изискванията и целите на член 16 от Директива 2008/115. За сметка на това обстоятелството, че тези телефонни разговори се контролират, ми се струва подходящо предвид специфичния профил на засегнатия мигрант.
(
73
)	Решение от 17 юли 2014 г., Pham (C‑474/13, EU:C:2014:2096, т. 17, 19 и 21).
(
74
)	Според мен мотивите на Съда в решение от 17 юли 2014 г., Pham (C‑474/13, EU:C:2014:2096) поставят въпрос с оглед на систематичното тълкуване на член 16 от Директива 2008/115. Както вече беше посочено, тази разпоредба трябва да се чете във връзка с член 18 от същата директива, който предвижда възможността държава членка да предприеме неотложни мерки „по отношение на условията за задържане, които се отклоняват от посочените в член 16, параграф 1“ от директивата — обща формулировка, която може да обхване не само изпълнението на задържането в специализирани центрове, но като необходимо следствие от това и задължението за отделяне на обикновените затворници именно от мигрантите, настанени в затвор в контекста на неотложните мерки. Използването на определението „безусловно“ по отношение на задължението за отделяне на незаконно пребиваващите граждани на трети страни от обикновените затворници не ми се струва съвсем основателно.
(
75
)	Заключение на генералния адвокат Bot по дело Bero и Bouzalmate (C‑473/13, C‑474/13 и C‑514/13, EU:C:2014:295, т. 99).
(
76
)	Вж. член 48 от Хартата и Директива (EС) 2016/343 на Европейския парламент и на Съвета от 9 март 2016 година относно укрепването на някои аспекти на презумпцията за невиновност и на правото на лицата да присъстват на съдебния процес в наказателното производство (ОВ L 65, 2016 г., стр. 1).
(
77
)	Възможно е, разбира се, да се предвиди хипотезата, в която в затвор са настанени едновременно няколко мигранти, по отношение на които е образувана процедура за извеждане и които при това положение могат да прекарват заедно свободното време, отредено за занимания или разходки, без да са налице предпоставките за възражение, изведени от нарушение на член 16, параграф 1 от Директива 2008/115. Твърде вероятно е тази хипотеза — макар и не съвсем теоретична — да е пренебрежима от статистическа гледна точка.
(
78
)	Вж. в този смисъл решение от 19 март 2019 г., Jawo (C‑163/17, EU:C:2019:218, т. 91).
(
79
)	Решение от 5 април 2016 г., Aranyosi и Căldăraru (C‑404/15 и C‑659/15 PPU, EU:C:2016:198, т. 85 и 86).
(
80
)	Решение от 5 април 2016 г., Aranyosi и Căldăraru (C‑404/15 и C‑659/15 PPU, EU:C:2016:198, т. 87).
(
81
)	Решение от 5 април 2016 г., Aranyosi и Căldăraru (C‑404/15 и C‑659/15 PPU, EU:C:2016:198, т. 90 и цитираната практика на ЕСПЧ).
(
82
)	ЕСПЧ, решение по дело Ramirez Sanchez с/у Франция от 4 юли 2006 г. (CE:ECHR:2006:0704JUD005945000, § 119 и 123 и цитираната съдебна практика).
(
83
)	Вж. по аналогия решения от 19 март 2019 г., Jawo (C‑163/17, EU:C:2019:218, т. 90) и от 5 април 2016 г., Aranyosi и Căldăraru (C‑404/15 и C‑659/15 PPU, EU:C:2016:198, т. 88 и 89).
(
84
)	WM е задържан в пенитенциарното заведение във Франкфурт на Майн I, което е нормален следствен арест с ниво на сигурност от първа степен и не разполага със „строго охранявани зони“. Заинтересованото лице е било настанено в „нормални“ и подлежащи на специално наблюдение индивидуални килии, тоест свободни от опасни предмети и снабдени с видеонаблюдение, имал е право на един час свободно време на ден в компанията на други задържани, очакващи произнасянето на съдебно решение, както и на открито, на един душ дневно и е разполагал с възможност да спортува веднъж седмично и да закупува хранителни продукти. Извън контактите със здравната служба, социалните служби, близките, адвокатите на Bundesamt für Migration und Flüchtlinge (Федерална служба по въпросите на миграцията и бежанците, Германия), WM е бил посещаван редовно от имам. Впрочем няма данни за отрицателни последици за здравето на заинтересованото лице, свързани с задържането му. Тази информация е в разрез със съдържанието на становището, съставено от името на жалбоподателя в главното производство, в което се изгражда образ на задържан, комуто е наложена забрана да влиза в контакт с други задържани и с външния свят.
(
85
)	ЕСПЧ, решение по дело Ramirez Sanchez с/у Франция от 4 юли 2006 г. (CE:ECHR:2006:0704JUD005945000, § 135). В рамките на преценката на кумулативното въздействие на условията на задържане обаче следва да се вземе под внимание продължителността на задържането в относителна изолация, евентуално прибавена към продължителността на предварително задържане във връзка с водено наказателно производство.
(
86
)	Важно е да се подчертае, че максималният срок на задържането, предвиден в член 15, параграфи 5 и 6 от Директива 2008/115, е 18 месеца. Задържането на WM в пенитенциарното заведение във Франкфурт на Майн е продължило 8 месеца и 21 дни.
(
87
)	Решение от 18 декември 2014 г., Abdida (C‑562/13, EU:C:2014:2453, т. 57).
(
88
)	Решение от 5 юни 2014 г., Махди (C‑146/14 PPU, EU:C:2014:1320, т. 56).
(
89
)	Вж. по аналогия решение от 19 юни 2018 г., Gnandi (C‑181/16, EU:C:2018:465, т. 51 и 52).
(
90
)	Вж. по аналогия решения от 5 юни 2014 г., Махди (C‑146/14 PPU, EU:C:2014:1320, т. 62), от 11 юни 2015 г., Zh. и O. (C‑554/13, EU:C:2015:377, т. 57), от 24 юни 2015 г., T. (C‑373/13, EU:C:2015:413, т. 92) и от 15 февруари 2016 г., N. (C‑601/15 PPU, EU:C:2016:84, т. 67 и 73).
(
91
)	Вж. по аналогия решение от 5 юни 2014 г., Махди (C‑146/14 PPU, EU:C:2014:1320, т. 62).
(
92
)	Вж. по аналогия решение от 5 юни 2014 г., Махди (C‑146/14 PPU, EU:C:2014:1320, т. 63).
(
93
)	От практиката на ЕСПЧ следва, че необходимото правно средство за защита трябва да съществува с достатъчна степен на сигурност както на практика, така и на теория, тъй като в противен случай би било лишено от необходимата достъпност и ефективност (ЕСПЧ, решения по дело Nasroulloiev с/у Русия от 11 октомври 2007 г., CE:ECHR:2007:1011JUD000065606, § 86 и по дело Rahimi с/у Гърция от 5 април 2011 г., CE:ECHR:2011:0405JUD000868708, § 120 и 121 относно липса на достъп до средства за съдебна защита, тъй като брошурата не е била изготвена на разбираем за жалбоподателя език), да е възможно в кратък срок в рамките на периода на задържане и да се осъществи пред независим и безпристрастен съдебен орган с възможност евентуално да доведе до освобождаване на заинтересованото лице (ЕСПЧ, решения по дело Al-Nashif с/у България от 20 юни 2002 г., CE:ECHR:2002:0620JUD005096399, § 92 и по дело Nasroulloiev с/у Русия от 11 октомври 2007 г., CE:ECHR:2007:1011JUD000065606, § 86) или поне до подходящо поправяне с подобряване на материалните условия на задържане (ЕСПЧ, решение по дело Yengo с/у Франция от 21 май 2015 г., CE:ECHR:2015:0521JUD005049412, § 58—62).