62000CC0275_SV
Generaladvokatens förslag till avgörande
Generaladvokatens förslag till avgörande
1. Denna begäran om förhandsavgörande avser tolkningen av artikel 215 andra stycket i EG-fördraget (nu artikel 288 andra stycket EG) om Europeiska gemenskapens utomobligatoriska skadeståndsansvar när skador har orsakats av dess institutioner eller av dess anställda under tjänsteutövning.
2. Hof van Beroep te Gent (Belgien) har närmare bestämt ställt frågan huruvida den ovannämnda bestämmelsen ger den möjlighet att anta ett beslut enligt vilket Europeiska gemenskapernas kommission förpliktas delta i en nationell sakkunnigutredning för att fastställa den belgiska statens och kommissionens respektive ansvar för de skador som orsakats genom deras åtgärder eller genom deras underlåtenhet att vidta åtgärder i samband med dioxinkrisen, och detta i syfte att senare väcka talan om skadestånd mot kommissionen och den belgiska staten.
Bolagen First NV och Franex NV har begärt denna sakkunnigutredning, vars slututlåtande skall vara gemensamt och kunna göras gällande mot kommissionen, för att en sakkunnig skall kunna utreda kommissionens (dess organs och tjänstemäns) reaktioner och agerande från den tidpunkt då kommissionen fick kännedom om dioxinföroreningen samt frågan huruvida de åtgärder som kommissionen vidtog var ändamålsenliga, och vilken betydelse de hade för följderna och de skador som svarandena i målet vid den nationella domstolen åsamkades.
I - Tillämpliga bestämmelser
A - Gemenskapsrätten
Fördraget
3. I artikel 178 i EG-fördraget (nu artikel 235 EG) föreskrivs följande:
"Domstolen skall vara behörig att avgöra tvister om sådant skadestånd som avses i artikel 215 andra stycket."
4. I artikel 183 i EG-fördraget (nu artikel 240 EG) föreskrivs följande:
"Utom i de fall där domstolen är behörig enligt detta fördrag, skall tvister i vilka gemenskapen är part inte på denna grund vara undantagna från de nationella domstolarnas behörighet."
5. I artikel 215 andra stycket i EG-fördraget föreskrivs vad beträffar utomobligatoriskt ansvar att "gemenskapen [skall] ersätta skada, som orsakats av dess institutioner eller av dess anställda under tjänsteutövning, i enlighet med de allmänna principer som är gemensamma för medlemsstaternas rättsordningar".
Domstolens rättegångsregler
6. I artikel 45 i domstolens rättegångsregler föreskrivs följande:
"1. Efter att ha hört generaladvokaten skall domstolen genom beslut fastställa vilka bevismedel som godtages samt vad som skall bevisas. Innan domstolen beslutar om de bevismedel som nämns i artikel 45.2 ... d ... skall parterna höras.
Beslutet skall delges parterna.
2. ... beslut [kan] fattas om åtgärder för bevisupptagning i fråga om
...
d) inhämtande av sakkunnigutlåtande,
..."
7. I artikel 49 i ovannämnda rättegångsregler föreskrivs följande:
"1. Domstolen kan besluta att inhämta sakkunnigutlåtande. Ett beslut att förordna en sakkunnig skall tydligt ange dennes uppdrag och inom vilken tid han skall avge sitt utlåtande.
2. Den sakkunnige skall få en kopia av beslutet tillsammans med alla de handlingar som är nödvändiga för att fullgöra uppdraget. Han skall stå under överinseende av referenten, som får närvara vid undersökningen och som skall hållas underrättad om hur uppdraget fortlöper.
..."
Förstainstansrättens rättegångsregler
8. I artikel 49 i förstainstansrättens rättegångsregler föreskrivs följande:
"Rätten kan när som helst under rättegången, efter att ha hört generaladvokaten, besluta om sådana åtgärder för processledning och bevisupptagning som avses i [artikel] ... 65 eller om att återuppta eller utvidga tidigare bevisupptagning."
9. Enligt artikel 65 d i ovannämnda rättegångsregler kan beslut fattas om "åtgärder för bevisupptagning i fråga om ... inhämtande av sakkunnigutlåtande".
10. I artikel 70 i samma rättegångsregler föreskrivs följande:
"1. Rätten kan besluta att inhämta sakkunnigutlåtande. Ett beslut att förordna en sakkunnig skall tydligt ange dennes uppdrag och inom vilken tid han skall avge sitt utlåtande.
2. Den sakkunnige skall få en kopia av beslutet tillsammans med alla de handlingar som är nödvändiga för att fullgöra uppdraget. Han skall stå under överinseende av referenten, som får närvara vid undersökningen och som skall hållas underrättad om hur uppdraget fortlöper.
..."
B - Den belgiska rätten
11. I code judiciaire belge (den belgiska processlagen) föreskrivs en möjlighet för domstolen att - för att kunna avgöra ett mål som anhängiggjorts vid denna - ge en sakkunnig i uppdrag att fastställa de faktiska omständigheterna eller att avge ett tekniskt utlåtande.
12. I avsnitt 6 i code judiciaire belge anges villkoren för inhämtande av ett sakkunnigutlåtande.
13. I artikel 963 i code judiciaire belge föreskrivs följande:
"Beslutet om att inhämta ett sakkunnigutlåtande skall tydligt ange uppdraget och inom vilken tid utlåtandet skall inges."
14. I artikel 973 i code judiciaire belge föreskrivs följande:
"De sakkunniga skall utföra sitt uppdrag under överinseende av domstolen.
Denna kan när som helst, på eget initiativ eller på begäran, närvara vid undersökningen. ...
Parterna skall sammankallas till den sakkunniges samtliga undersökningar såvida de inte har förklarat sig avstå från att bli informerade därom."
15. I artikel 978 i code judiciaire belge anges följande:
"Efter undersökningens slutförande skall de sakkunniga informera parterna om sina iakttagelser och notera deras synpunkter."
16. I artikel 584 i code judiciaire belge anges vad beträffar beslut om inhämtande av sakkunnigutlåtande i samband med ett interimistiskt förfarande följande:
"Ordföranden i domstolen i första instans kan inom alla områden, utom de som enligt lag har undantagits från domstols behörighet, förordna om interimistiska åtgärder i de fall där han finner det brådskande.
...
Talan väcks hos ordföranden genom begäran om interimistiska åtgärder, eller när det är fara i dröjsmål, genom ansökan.
Ordföranden kan bland annat
...
2. förordna om rapporter eller sakkunnigutlåtanden, vilka även kan innefatta uppskattning av skadan och en efterforskning av orsakerna till denna."
17. I artikel 15 första stycket i code judiciaire belge har deltagandet definierats som "ett förfarande genom vilket en tredje man blir part i målet".
Enligt artikel 15 andra stycket i ovannämnda code är "syftet med deltagandet antingen att skydda den deltagande eller en av de ifrågavarande parternas intressen, eller att domstolen skall meddela en särskild dom eller förordna om en säkerhet".
18. I artikel 16 i code judiciaire belge föreskrivs två former av deltagande:
"Deltagandet är frivilligt då tredje man inträder för att försvara sina intressen."
"Det är fråga om tvångsdeltagande när tredje man instäms i målet av en eller flera parter."
II - Bakgrund och förfarandet vid den nationella domstolen
19. First är ett belgiskt bolag som framställer förstklassiga charkuterivaror. Franex, som också är ett belgiskt bolag, exporterar köttprodukter och svarar för försäljningen av Firsts produkter i utlandet. Dessa två bolag hävdar att de har lidit skada till följd av vad som vanligen omtalas som dioxinkrisen.
20. Genom ansökan av den 17 juni 1999 yrkade svarandena i målet vid den nationella domstolen att ordföranden vid Rechtbank van eerste aanleg te Dendermonde (Belgien) på den belgiska statens bekostnad skulle förordna om en sakkunnig för att fastställa de faktiska omständigheterna och avge yttrande i samband med en skada som svarandena påstår sig ha lidit - och fortfarande lider - till följd av dioxinkrisen.
21. Genom interimistiskt beslut av den 14 juli 1999 förordnade ordföranden om en sakkunnig.
22. I en ansökan av den 17 september 1999 om interimistiska åtgärder mot kommissionen yrkade First och Franex att ordföranden vid Rechtbank van eerste aanleg skulle förplikta kommissionen att delta i den sakkunnigutredning som hade beslutats den 14 juli 1999 så att förfarandet samt den sakkunniges slututlåtande skulle kunna göras gällande gentemot denna.
23. Till stöd för sin ansökan gjorde svarandena i målet vid den nationella domstolen gällande att det förelåg starka indicier för att den skada som de lidit var en följd av det sätt varpå kommissionens organ hade behandlat dioxinkrisen i Europa. Enligt svarandena var det fullt möjligt att felen och underlåtelserna var delade mellan de belgiska myndigheterna och kommissionen. Svarandena framförde tre olika argument.
24. För det första ansåg de att det med tanke på prövningen i sak var önskvärt att Europeiska gemenskapen deltog i den sakkunnigutredning som rätten beslutat om för att tekniska och vetenskapliga diskussioner skulle kunna föras, och för att ge den sakkunnige möjlighet att med full kännedom om förhållandena ta ställning till eventuellt bristfälliga åtgärder från den ena eller andra partens sida.
25. Svarandena begärde därefter även att storleken av den skada som lidits skulle fastställas efter ett kontradiktoriskt förfarande.
26. Slutligen ansåg svarandena i målet vid den nationella domstolen att den nationella domstol som prövade frågan om interimistiska åtgärder var behörig, eftersom något mål inte var anhängiggjort vid EG-domstolen.
27. Genom beslut av den 5 januari 2000 förpliktade ordföranden för Rechtbank van eerste aanleg kommissionen att delta i den sakkunniges utredning. Samtidigt utvidgades utredningens omfattning på så sätt att den sakkunnige även skulle utreda den deltagande svarandepartens (kommissionens), dess organs eller tjänstemäns reaktioner och agerande från den tidpunkt då kommissionen fick kännedom om dioxinföroreningen, samt frågan om de av kommissionen vidtagna åtgärderna var ändamålsenliga och vilken betydelse de hade haft för uppkomsten av de olyckliga följderna och den skada som sökandena i första instans hade åsamkats. Det beslutades vidare att förfarandet och den sakkunniges slututlåtande skulle vara gemensamma och kunna göras gällande även mot kommissionen.
28. Kommissionen överklagade detta beslut till Hof van Beroep.
29. Det framgår av beslutet om hänskjutande från den sistnämnda domstolen att den talan i sak beträffande vilken First och Franex förbehåller sig rätten att väcka mot kommissionen avser en tvist om utomobligatoriskt ansvar. Det har inte bestridits att denna tvist i enlighet med artiklarna 178 och 215 andra stycket i fördraget inte kan anhängiggöras vid en nationell domstol och att gemenskapsdomstolarna med stöd av artikel 186 i EG-fördraget (nu artikel 243 EG) och tillämpliga bestämmelser i deras rättegångsregler kan förordna en sakkunnig endast under förutsättning att en talan i sak har väckts hos dem. Det har även medgivits att First och Franex alltjämt har möjlighet att väcka en sådan talan.
30. Hof van Beroep har angett att frågan gäller huruvida en nationell domstol kan förordna en sakkunnig att utreda kommissionens utomobligatoriska skadeståndsansvar eller, med andra ord, huruvida ett yrkande om förordnande av en sakkunnig - vad gäller domstolens behörighet - kan (eller skall) likställas med en talan i sak om ett sådant ansvar.
III - Tolkningsfrågan
31. Hof van Beroep ansåg att tvisten föranledde en fråga om tolkning av gemenskapsrätten och beslöt att vilandeförklara målet och ställa följande fråga till domstolen:
"Skall artikel 288 andra stycket EG (tidigare artikel 215 andra stycket i EG-fördraget) tolkas på så sätt att ett yrkande om att Europeiska gemenskapernas kommission skall förpliktas delta i en redan beslutad sakkunnigutredning mot belgiska staten, i syfte att förfarandet och den sakkunniges slututlåtande även skall kunna göras gällande gentemot kommissionen - varvid den sakkunnige bland annat skall utreda kommissionens, dess organs och tjänstemäns reaktioner och agerande från den tidpunkt då kommissionen fick kännedom om dioxinföroreningen, samt frågan om de åtgärder kommissionen vidtog var ändamålsenliga, och vilken betydelse de hade för de olyckliga följderna och den skada motparterna åsamkades - med tanke på ett senare anhängiggörande av ett mål i sak angående belgiska statens respektive Europeiska gemenskapens skadeståndsansvar i samband med dioxinkrisen, utgör ett yrkande angående utomobligatoriskt skadeståndsansvar, som Europeiska gemenskapernas domstol - förstainstansrätten - har exklusiv behörighet att pröva?"
IV - Rättslig bedömning
32. Genom denna fråga begär den hänskjutande domstolen i huvudsak att domstolen skall klargöra huruvida gemenskapsrätten, och särskilt artiklarna 178 och 215 andra stycket i fördraget, utgör hinder för att kommissionen förpliktas delta i en sakkunnigutredning som en nationell domstol beslutat och som syftar till att i en gemensam rapport som kan göras gällande mot kommissionen ifrågasätta både den belgiska statens och kommissionens skadeståndsansvar.
33. Svarandena i målet vid den nationella domstolen har i sina yttranden kritiserat kommissionen och den belgiska staten för att inte ha vidtagit de åtgärder som krävdes för att bekämpa dioxinföroreningen. De har krävt en gemensam sakkunnigutredning för att kunna fastställa respektive skadeståndsansvar och för att - sedan sakkunnigutlåtandet väl har lämnats - kunna väcka talan i sak gentemot gemenskapen.
34. Svarandena i målet vid den nationella domstolen har härvid angivit att förfarandet om interimistiska åtgärder inte syftar till att erhålla ersättning för en skada beträffande vilken det föreligger ett utomobligatoriskt skadeståndsansvar för gemenskapen. Det är enbart fråga om att förplikta kommissionen att delta i en sakkunnigutredning vars syfte är att fastställa vissa faktiska omständigheter, att fastställa och kvantifiera den materiella och kommersiella skadan samt att fastställa dess orsaker.
First och Franex har även gjort gällande att denna utredning inte åsidosätter förstainstansrättens oberoende, eftersom denna inte är skyldig att följa sakkunnigutlåtandet.
35. Kommissionen anser däremot att den nationella domstolen inte har behörighet att förplikta den att delta i den sakkunnigutredning som beslutats inom ramen för tvisten mellan svarandena i målet vid den nationella domstolen och den belgiska staten. Kommissionen anser att denna nationella undersökning skall betecknas som en sådan åtgärd för bevisupptagning som endast förstainstansrätten eller domstolen kan besluta om. Kommissionens tvångsdeltagande i den nationella sakkunnigutredningen utgör således ett intrång i gemenskapsdomstolarnas exklusiva behörighet i fråga om utomobligatoriskt ansvar.
36. Den belgiska regeringens argument överensstämmer i stort med kommissionens yttrande.
37. Enligt den belgiska regeringen kan den hänskjutande domstolen, när skadorna kan hänföras till gemenskapsmyndigheternas och de nationella myndigheternas gemensamma fel eller beteenden, inte tvinga kommissionen att delta i en sakkunnigutredning utan att ifrågasätta kompetensfördelningen mellan gemenskapsdomstolarna och den nationella domstolen.
38. För att besvara den hänskjutande domstolens fråga finns det anledning att erinra om principerna i fördraget i fråga om utomobligatoriskt skadeståndsansvar.
39. Det framgår av artiklarna 178 och 215 andra stycket i fördraget att domstolen skall vara behörig att avgöra tvister om ersättning av skador som orsakats av de gemenskapsrättsliga institutionerna och av deras anställda.
40. Domstolen har fastställt att "[i] artikel 215 andra stycket i fördraget föreskrivs att gemenskapen, vad beträffar utomobligatoriskt ansvar, skall ersätta skada som orsakats av dess institutioner eller av dess anställda under tjänsteutövning i enlighet med allmänna principer som är gemensamma för medlemsstaternas rättsordningar".
41. Domstolen har även fastslagit att den skadeståndstalan som regleras i artiklarna 178 och 215 andra stycket i fördraget har införts som en självständig form av talan, med en särskild funktion inom ramen för de olika formerna av talan och underkastad villkor som utformats med hänsyn till denna talans syfte.
42. För att gemenskapens utomobligatoriska skadeståndsansvar skall inträda förutsätts att en rad villkor är uppfyllda, nämligen att det agerande som läggs institutionerna till last är rättsstridigt, att det verkligen föreligger en skada och att det finns ett orsakssamband mellan detta agerande och den åberopade skadan.
43. Detta skadeståndsansvar kan emellertid visa sig vara komplicerat när det är såväl gemenskapen som en annan juridisk person, i synnerhet en medlemsstat, som har orsakat skadan. När ett sådant fall uppkommer har domstolen fastställt dels "att det måste förhindras att sökandena på grund av olika bedömning av en och samma skada genom två olika domstolar som tillämpar olika rättsregler får antingen ett otillräckligt eller ett för stort skadestånd", dels "att den nationella domstolen, innan det fastställs vilken skada som gemenskapen skall ersätta, måste ges möjlighet att pröva [den berörda medlemsstatens] eventuella skadeståndsansvar".
44. Enligt domstolens rättspraxis gäller "[d]omstolens exklusiva behörighet ... endast när talan väcks om ersättning för en påstådd skada som gemenskapen kan göras ansvarig för med stöd av artikel 215 andra stycket i EEG-fördraget, i enlighet med vilken gemenskapen är skyldig att, i enlighet med de allmänna principer som är gemensamma för medlemsstaternas rättsordningar, ersätta skada som orsakats av dess institutioner eller av dess anställda under tjänsteutövning. Fastställandet av gemenskapens ansvar omfattas inte av de nationella domstolarnas behörighet utan faller i enlighet med artikel 178 under domstolens behörighet".
45. Domstolen har således tydligt fastslagit principen enligt vilken "domstolen i enlighet med artikel 178 i EEG-fördraget är ensam behörig att pröva en skadeståndstalan mot gemenskapen enligt artikel 215 andra stycket i EEG-fördraget. De nationella domstolarna är däremot behöriga att pröva yrkanden om ersättning för skador som nationella myndigheter orsakat enskilda vid sin tillämpning av gemenskapsrätten".
46. Det framgår av ovannämnd rättspraxis att gemenskapsdomstolarna ensamma är behöriga att pröva talan om utomobligatoriskt skadeståndsansvar som väckts mot kommissionen och detta även om skadan även kan läggas en medlemsstat till last.
47. Gemenskapsdomstolen kan i samband med utövandet av denna behörighet behöva ta hjälp av ett sakkunnigutlåtande.
48. Det skall erinras om att förstainstansrätten eller domstolen får besluta om sådana föregående åtgärder för bevisupptagning såsom förordnande av en sakkunnig. I sådant fall skall den sakkunnige stå under överinseende av referenten, som får närvara vid undersökningen och som skall hållas underrättad om hur denna fortlöper.
49. Artikel 22 i EG-stadgan för domstolen innehåller härvid följande princip:
"Domstolen får när som helst efter eget val anförtro sakkunniguppdrag åt enskilda personer, organ, myndigheter, kommittéer eller organisationer."
50. Denna bestämmelse, jämförd med det specifika rättssystem som föreskrivs i domstolens och förstainstansrättens rättegångsregler, visar tydligt att det finns ett för gemenskapsdomstolarna specifikt förfarande för inhämtande av ett sakkunnigutlåtande.
51. Enligt domstolens ovannämnda rättspraxis görs gemenskapens utomobligatoriska skadeståndsansvar gällande genom en självständig rättslig prövning. När det krävs en sakkunnigutredning för att pröva detta ansvar skall denna omfattas av de villkor som fastställts i gemenskapsrätten. Sakkunnigutredningen är inte ett självständigt lagligt medel i förhållande till talan i sak, utan enligt gemenskapsrätten ett förfarande som hör samman med den talan i sak som väcks vid gemenskapsdomstolarna. När det följaktligen föreligger ett utomobligatoriskt skadeståndsansvar för gemenskapen är det enbart förstainstansrätten eller domstolen som har behörighet att förordna en sakkunnig.
52. I förevarande fall kan den nationella domstolen inte pröva kommissionens utomobligatoriska skadeståndsansvar, även om den har varit medvållande till de skador som svarandena i målet vid den nationella domstolen har lidit. Behörigheten för den nationella domstolen är begränsad till en undersökning av enbart den belgiska statens skadeståndsansvar. I det fall kommissionen förpliktas att delta i sakkunnigutredningen kan den inte vara part i tvisten vid den nationella domstolen i sak eftersom förstainstansrätten enligt domstolens ovannämnda rättspraxis har exklusiv behörighet att pröva kommissionens utomobligatoriska skadeståndsansvar.
53. Om den lösning som svarandena i målet vid den nationella domstolen har förespråkat godtogs, skulle det leda till att kommissionen förpliktades att delta i det nationella interimistiska förfarandet men förhindrades att kunna försvara sig vid den nationella domstolen i sak, när denna skall pröva frågan om den belgiska statens skadeståndsansvar.
54. I samma anda anser jag att följden av kommissionens tvångsdeltagande i den belgiska sakkunnigutredningen blir att det självständiga systemet för gemenskapens utomobligatoriska skadeståndsansvar åsidosätts. Förfarandet för inhämtande av ett sakkunnigutlåtande regleras nämligen av olika rättsregler beroende på de olika nationella rättsordningarna. Om domstolen ansåg att kommissionen skulle delta i en nationell sakkunnigutredning som syftade till en senare prövning av dess utomobligatoriska skadeståndsansvar, skulle det, såsom påpekades under förhandlingen, innebära att omfattningen av och formerna för detta ansvar, särskilt vad gäller bevisningen, kunde variera beroende på lagstiftningen i den berörda medlemsstaten.
55. Jag anser således att gemenskapsrätten inte tillåter en nationell domstol att förplikta kommissionen att delta i en nationell sakkunnigutredning inom ramen för en talan som väckts särskilt för att ifrågasätta gemenskapens utomobligatoriska skadeståndsansvar.
56. Jag vill dock särskilt påpeka att kommissionen enligt artikel 5 i EG-fördraget (nu artikel 10 EG) är skyldig att samarbeta lojalt med de domstolar i medlemsstaterna som har till uppgift att övervaka tillämpningen och efterlevnaden av gemenskapsrätten inom ramen för den nationella rättsordningen. Av domstolens rättspraxis framgår nämligen följande:
"I domen av den 23 april 1986 i målet 294/83 Les Verts mot Europaparlamentet (REG 1986, s. 1357) fastslog domstolen principen att Europeiska ekonomiska gemenskapen är en rättslig gemenskap av sådant slag att varken medlemsstaterna eller gemenskapsinstitutionerna kan undgå kontroll av om deras rättsakter står i överensstämmelse med gemenskapens grundläggande konstitutionella urkund, dvs. fördraget (punkt 23). ...
I denna rättsliga gemenskap regleras i enlighet med artikel 5 i EEG-fördraget förbindelserna mellan medlemsstaterna och gemenskapsinstitutionerna av en princip om lojalt samarbete. Enligt denna princip skall ... gemenskapsinstitutionerna ha motsvarande skyldighet att lojalt samarbeta med medlemsstaterna ...
Denna skyldighet för gemenskapsinstitutionerna att lojalt samarbeta är av särskild vikt i förhållande till de domstolar i medlemsstaterna som har till uppgift att övervaka tillämpningen och efterlevnaden av gemenskapsrätten inom ramen för den nationella rättsordningen."
57. Kommissionen skall följaktligen enligt domstolens rättspraxis samarbeta med de nationella domstolarna och lämna dem sådana uppgifter som är nödvändiga för att säkerställa att gemenskapsrätten iakttas och tillämpas på ett korrekt sätt i samband med nationella domstolsförfaranden.
58. I förevarande fall anser jag att kommissionen är skyldig att iaktta denna skyldighet att samarbeta lojalt med den nationella domstolen. Kommissionen har i sitt yttrande för övrigt angivit att "den i princip med välvilja välkomnar alla eventuella åtgärder ... av en sakkunnigutredning" som förordnats av den nationella domstolen. Kommissionen har tillagt att "[d]etta samarbete exempelvis kan ta sig uttryck i överlämnande av uppgifter som den nationella domstolen inte alls, eller med svårighet, har tillgång till".
Förslag till avgörande
59. Mot bakgrund av det ovan anförda föreslår jag att domstolen skall besvara frågan från Hof van Beroep te Gent på följande sätt:
"Artiklarna 178 och 215 andra stycket i EG-fördraget (nu artiklarna 235 EG och 288 andra stycket EG) utgör hinder för att Europeiska gemenskapernas kommission förpliktas delta i en av en nationell domstol, i samband med en talan mot belgiska staten, redan beslutad sakkunnigutredning som syftar till en senare prövning av det utomobligatoriska skadeståndsansvaret för såväl den berörda medlemsstaten, vid den nationella domstolen, som för Europeiska gemenskapen, vid gemenskapsdomstolarna."