62022TJ0181_RES
Cauza T‑181/22
Pharol, SGPS SA
împotriva
Comisiei Europene
Hotărârea (Camera a șasea) din 2 octombrie 2024
„Concurență – Înțelegeri – Piața portugheză și piața spaniolă de telecomunicații – Clauză de neconcurență pe piața iberică inserată în contractul de achiziționare de către Telefónica a participației deținute de Portugal Telecom la operatorul brazilian de telefonie mobilă Vivo – Anulare în parte a deciziei inițiale – Decizie de modificare a cuantumului amenzii – Autoritate de lucru judecat – Neadoptarea unei comunicări privind obiecțiunile suplimentare – Stabilirea valorii vânzărilor – Excluderea vânzărilor de servicii pentru care părțile nu sunt în concurență potențială”
Procedură jurisdicțională – Autoritate de lucru judecat – Întindere
(a se vedea punctele 23-29)
Concurență – Procedură administrativă – Respectarea dreptului la apărare – Comunicare privind obiecțiunile – Anulare în parte a unei decizii de impunere a unei amenzi – Adoptarea unei decizii de modificare a deciziei anulate în parte fără o comunicare privind obiecțiunile suplimentară – Admisibilitate – Condiții – Trimitere printr‑o scrisoare de prezentare a faptelor a unor precizări cu privire la un element nou legat de metoda de stabilire a cuantumului modificat al amenzii – Admisibilitate – Obligație de a organiza o nouă audiere – Inexistență
[Regulamentul nr. 1/2003 al Consiliului, art. 27 alin. (1); Regulamentul nr. 773/2004 al Comisiei, art. 12 alin. (1); Comunicarea 2011/C 308/06 a Comisiei, punctul 111]
(a se vedea punctele 33-53)
Concurență – Amenzi – Cuantum – Stabilire – Fixarea cuantumului de bază – Stabilirea valorii vânzărilor – Vânzări realizate care au legătură directă sau indirectă cu încălcarea – Limitare exclusiv la vânzările afectate în mod real de înțelegere – Inexistență – Vânzări realizate pe o piață fără concurență, nici măcar potențială, a părților la înțelegere – Excludere din valoarea vânzărilor – Aprecierea existenței unei concurențe potențiale – Criteriu – Lipsa unor bariere insurmontabile – Sarcina probei
[art. 101 TFUE; Regulamentul nr. 1/2003 al Consiliului, art. 23 alin. (2); Comunicarea 2006/C 210/02 a Comisiei, punctul 13]
(a se vedea punctele 69-73, 79-87, 98, 100, 102, 113, 126, 132, 137, 156, 169, 177, 191 și 201)
Concurență – Amenzi – Cuantum – Stabilire – Control jurisdicțional – Competența de fond a instanței Uniunii – Conținut – Stabilirea cuantumului amenzii aplicate – Criterii de apreciere
[art. 101 alin. (1) și art. 261 TFUE; Regulamentul nr. 1/2003 al Consiliului, art. 23 alin. (3) și art. 31]
(a se vedea punctul 212)
Rezumat
Prin hotărârea sa, Tribunalul respinge acțiunea în anulare introdusă de Pharol, SGPS SA împotriva unei decizii a Comisiei Europene (
1
) de modificare a unei decizii prin care aceasta a aplicat o amendă pentru încălcarea articolului 101 TFUE în privința a doi operatori de telecomunicații, printre care și reclamanta. Procedând astfel, Tribunalul aduce precizări cu privire la metoda de calcul al cuantumului de bază al amenzii validând abordarea urmată de Comisie care constă în excluderea, în vederea stabilirii valorii vânzărilor, a vânzărilor de servicii pentru care părțile nu sunt în concurență potențială. Tribunalul aduce de asemenea precizări cu privire la împrejurările în care Comisia trebuie să adopte o comunicare privind obiecțiunile suplimentară, precum și cu privire la autoritatea de lucru judecat a unei hotărâri anterioare a Tribunalului (
2
) prin care acesta a anulat în parte decizia inițială a Comisiei (
3
) referitoare la aceeași practică anticoncurențială.
În iulie 2010, Portugal Telecom, SGPS SA (redenumită ulterior „Pharol, SGPS SA”) și Telefónica, SA au semnat un acord având ca obiect achiziționarea de către Telefónica a participației deținute de Portugal Telecom la operatorul brazilian de telefonie mobilă Vivo Participações, SA. Potrivit unei clauze din acest acord, părțile se angajau să nu participe sau să nu investească, în mod direct sau indirect, prin intermediul niciunei filiale, în niciun proiect din sectorul telecomunicațiilor susceptibil să fie în concurență cu cealaltă parte pe piața iberică, pentru o perioadă cuprinsă între încheierea definitivă a tranzacției și 31 decembrie 2011 (denumită în continuare „clauza”). Considerând că această clauză constituia un acord de neconcurență contrar articolului 101 TFUE, Comisia a adoptat în anul 2013 o decizie prin care le‑a aplicat o amendă.
Această decizie a fost anulată în parte prin două hotărâri ale Tribunalului din 28 iunie 2016 (
4
), în măsura în care cuantumul amenzilor aplicate fusese stabilit pe baza valorii vânzărilor reținute de Comisie. Potrivit Tribunalului, în vederea stabilirii valorii vânzărilor, Comisia ar fi trebuit să definească serviciile pentru care părțile nu erau în concurență potențială pe piața iberică, examinând elementele invocate de acestea din urmă în răspunsurile lor la comunicarea privind obiecțiunile pentru a demonstra lipsa unei asemenea concurențe între ele în ceea ce privește anumite servicii pe durata aplicării clauzei.
Ca urmare a acestor hotărâri, Comisia a adoptat o nouă decizie în care a recalculat valoarea vânzărilor și a modificat cuantumul amenzii aplicate reclamantei. În acest context, reclamanta a sesizat Tribunalul cu o acțiune în anulare împotriva deciziei respective.
Aprecierea Tribunalului
În primul rând, reclamanta susține că, prin interpretarea clauzei din decizia atacată în sensul că interzice părților să efectueze demersuri pregătitoare pentru o intrare pe piață, Comisia ar fi încălcat autoritatea de lucru judecat a Hotărârii Portugal Telecom/Comisia (
5
), în măsura în care o asemenea interpretare a clauzei nu ar fi fost avută în vedere de Decizia din 2013 și nici nu ar fi fost discutată în cauza în care s‑a pronunțat această hotărâre.
În această privință, Tribunalul amintește, pe de o parte, că autoritatea de lucru judecat nu se referă decât la aspectele de fapt și de drept care au fost efectiv sau în mod necesar soluționate prin hotărârea judecătorească în cauză și, pe de altă parte, că această autoritate se referă atât la dispozitivul deciziei respective, cât și la motivele acesteia care constituie suportul necesar pentru dispozitivul său și, din această cauză, nu pot fi disociate de acesta.
Or, în Hotărârea Portugal Telecom/Comisia, Tribunalul nu s‑a pronunțat cu privire la aspectul dacă clauza interzice sau nu demersurile pregătitoare, domeniul de aplicare al acestei clauze nefiind definit în raport cu tipul de măsuri pe care le interzice, ci în raport cu serviciile acoperite de aceasta. Astfel, nu se poate considera că, prin interpretarea clauzei în sensul că interzice aceste demersuri, Comisia a încălcat autoritatea de lucru judecat a hotărârii respective.
În al doilea rând, prin interpretarea clauzei în sensul interzicerii demersurilor pregătitoare, Comisia ar fi încălcat, potrivit reclamantei, în special dreptul său la apărare, ca urmare a neadoptării unei comunicări privind obiecțiunile suplimentare. Așadar, o asemenea interpretare a clauzei ar extinde domeniul de aplicare al acesteia și ar modifica Decizia din 2013, constituind astfel un element nou împotriva reclamantei, cu privire la care ea ar fi trebuit să aibă posibilitatea de a prezenta observații.
Tribunalul arată, cu titlu introductiv, că o comunicare privind obiecțiunile suplimentară nu este necesară decât dacă sunt formulate noi obiecțiuni sau dacă natura intrinsecă a încălcării în cauză este modificată. În schimb, o simplă scrisoare de expunere a faptelor este suficientă în cazul în care noile elemente de probă pe care Comisia intenționează să se întemeieze nu fac decât să confirme obiecțiunile invocate împotriva întreprinderilor în cauză în comunicarea privind obiecțiunile inițială.
În speță, Comisia a adoptat o comunicare privind obiecțiunile (denumită în continuare „comunicarea privind obiecțiunile din 2011”) în cadrul procedurii care a condus la adoptarea Deciziei din 2013. Ca urmare a anulării în parte a acestei decizii de către Tribunal, Comisia nu a emis o comunicare privind obiecțiunile suplimentară înainte de a adopta decizia atacată, ci a transmis societăților în cauză o scrisoare de expunere a faptelor. În această privință, anularea unui act al Uniunii nu afectează în mod necesar validitatea actelor pregătitoare. Or, validitatea comunicării privind obiecțiunile din 2011 nu este repusă în discuție de Hotărârea Portugal Telecom/Comisia, întrucât aceasta a anulat Decizia din 2013 numai în măsura în care respectiva decizie stabilea cuantumul amenzii aplicate reclamantei pe baza valorii vânzărilor reținute de Comisie. Prin urmare, această hotărâre nu se opune luării în considerare a informațiilor furnizate în comunicarea privind obiecțiunile din 2011 cu privire la domeniul de aplicare al clauzei, pentru a controla respectarea dreptului la apărare al reclamantei.
Or, Tribunalul constată că interpretarea clauzei în sensul că interzice demersurile pregătitoare nu poate fi considerată o nouă obiecțiune în raport cu cele notificate în comunicarea privind obiecțiunile din 2011, o modificare a acestora sau o modificare a naturii intrinseci a încălcării. Astfel, deși comunicarea privind obiecțiunile din 2011 nu precizează că clauza interzice demersurile pregătitoare, o asemenea interpretare se impune ținând seama, pe de o parte, de durata clauzei, prea scurtă pentru a permite o intrare efectivă pe piețele relevante, și, pe de altă parte, de formularea clauzei în versiunea în limba engleză.
Pe de altă parte, Comisia a interpretat clauza în sensul că interzice demersurile pregătitoare în vederea recalculării valorii vânzărilor în conformitate cu Hotărârea Portugal Telecom/Comisia. Or, stabilirea valorii vânzărilor nu figurează printre elementele cu privire la care Comisia este obligată să asculte părțile, întrucât dreptul de a fi ascultat nu include un asemenea element legat de metoda de stabilire a cuantumului amenzii.
În ceea ce privește argumentația reclamantei potrivit căreia Comisia nu i‑a oferit posibilitatea de a‑și elabora argumentele în cadrul unei audieri, Tribunalul amintește că dreptul la audiere nu există decât în urma emiterii de către Comisie a unei comunicări privind obiecțiunile (
6
). Prin urmare, din moment ce Comisia nu avea obligația să adopte o comunicare privind obiecțiunile suplimentară în locul scrisorii de expunere a faptelor, aceasta nu avea obligația să organizeze o audiere înainte de adoptarea deciziei atacate.
În al treilea rând, reclamanta arată că Comisia a săvârșit o eroare de drept atunci când a apreciat existența unei concurențe potențiale între părți pe baza criteriului barierelor insurmontabile la intrare. Tribunalul consideră că Comisia nu a săvârșit o asemenea eroare.
Astfel, în Hotărârea Portugal Telecom/Comisia, care anulează Decizia din 2013, Tribunalul a statuat că vânzările care nu au legătură directă sau indirectă cu încălcarea, și anume vânzările de servicii pentru care părțile nu sunt în concurență potențială, trebuie excluse de la stabilirea valorii vânzărilor. Cu toate acestea, Tribunalul nu a precizat care este criteriul care permite să se aprecieze existența unei asemenea concurențe în vederea calculării amenzii, deși a arătat că, în vederea constatării încălcării, criteriul care permite aprecierea existenței unei asemenea concurențe este cel al barierelor insurmontabile la intrarea pe piață.
În decizia atacată, Comisia a apreciat că criteriul barierelor insurmontabile la intrare trebuie să fie utilizat și în vederea calculării cuantumului amenzii. Astfel, a impune Comisiei ca, pentru a stabili valoarea vânzărilor, aceasta să depășească limitele examinării privind barierele insurmontabile la intrare pentru a stabili dacă părțile au posibilități reale și concrete de a intra pe piață ar însemna să i se impună, în vederea calculării amenzii, o obligație pe care nu o are în vederea constatării încălcării în condițiile în care încălcarea în cauză are un obiect anticoncurențial.
Prin urmare, Tribunalul respinge acest din urmă motiv.
(
1
)	Decizia C(2022) 324 final a Comisiei din 25 ianuarie 2022 de modificare a Deciziei C(2013) 306 final din 23 ianuarie 2013 privind o procedură inițiată în temeiul articolului 101 TFUE (cazul AT.39839)- Telefónica/Portugal Telecom) (denumită în continuare „decizia atacată”).
(
2
)	Hotărârea din 28 iunie 2016, Portugal Telecom/Comisia (T‑208/13, EU:T:2016:368). Această hotărâre nu a fost atacată cu recurs.
(
3
)	Decizia C(2013) 306 final a Comisiei din 23 ianuarie 2013 privind o procedură inițiată în temeiul articolului 101 TFUE (cazul AT.39.839- Telefónica/Portugal Telecom) (denumită în continuare „Decizia din 2013”).
(
4
)	Hotărârea din 28 iunie 2016, Portugal Telecom/Comisia (T‑208/13, EU:T:2016:368), și Hotărârea din 28 iunie 2016, Telefónica/Comisia (T‑216/13, EU:T:2016:369). Această din urmă hotărâre a făcut obiectul unui recurs care a fost respins de Curte prin Hotărârea din 13 decembrie 2017, Telefónica/Comisia (C‑487/16 P, nepublicată, EU:C:2017:961).
(
5
)	A se vedea nota de subsol 2.
(
6
)	Articolul 12 din Regulamentul (CE) nr. 773/2004 al Comisiei din 7 aprilie 2004 privind desfășurarea procedurilor puse în aplicare de Comisie în temeiul articolelor [101] și [102 TFUE] (JO 2004, L 123, p. 18, Ediție specială, 08/vol. 1, p. 242).