62024CJ0562_RES
Cauza C‑562/24 [Munik] (
i
)
S. H. d.o.o.șiM. A. d.o.o.
(cerere de decizie preliminară formulată de Okrožno sodišče v Kopru)
Hotărârea Curții (Camera a cincea) din 29 ianuarie 2026
„Trimitere preliminară – Cooperarea judiciară în materie penală – Recunoașterea reciprocă a hotărârilor de confiscare – Decizia‑cadru 2006/783/JAI – Articolul 8 alineatul (2) litera (d) – Motive de nerecunoaștere și neexecutare – Drepturile părților interesate – Terți de bună‑credință – Creditor ipotecar – Bun imobil care reprezintă produsul infracțiunii – Procedura de recunoaștere și executare a unei hotărâri de confiscare – Ipotecă judiciară înscrisă înainte de pronunțarea acestei hotărâri”
Cooperarea judiciară în materie penală – Aplicarea principiului recunoașterii reciproce pentru hotărârile de confiscare – Decizia‑cadru 2006/783 – Motive de nerecunoaștere și neexecutare – Conținut – Drepturi fundamentale – Dreptul de proprietate – Refuzul autorității judiciare a statului membru executant de a recunoaște sau de a executa o hotărâre de confiscare emisă în alt stat membru cu privire la un bun imobil care reprezintă produsul unei infracțiuni – Admisibilitate – Condiție – Drepturi ale unui creditor ipotecar care are calitatea de terț de bună‑credință care fac imposibilă executarea acestei hotărâri – Ipotecă judiciară asupra acestui bun înscrisă de creditor înainte de inițierea procedurii de recunoaștere și executare a hotărârii de confiscare – Verificarea calității de terț de bună‑credință de către instanța de trimitere
[Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene, art. 17; Directiva 2014/42 a Parlamentului European și a Consiliului, considerentele (24) și (33) și art. 2 punctele 1, 2 și 6; Decizia‑cadru 2005/212 a Consiliului, considerentul (3), și Decizia‑cadru 2006/783 a Consiliului, considerentele (1) și (8), și art. 1, art. 7, art. 8 alin. (2) litera (d) și art. 9 alin. (1)]
(a se vedea punctele 31-51 și 55 și dispozitivul)
Rezumat
Sesizată cu titlu preliminar de Okrožno sodišče v Kopru (Tribunalul Regional din Koper, Slovenia), Curtea aduce precizări cu privire la motivul, prevăzut la articolul 8 alineatul (2) litera (d) din Decizia‑cadru 2006/783 (
1
), prin intermediul căruia autoritatea judiciară competentă a statului membru executant poate să refuze recunoașterea sau executarea unei hotărâri de confiscare dacă „drepturile oricărei părți interesate, inclusiv ale terților de bună‑credință”, în temeiul legislației acestui stat membru, fac imposibilă executarea acestei hotărâri.
S. H., o societate de drept croat, și doi resortisanți italieni au fost condamnați definitiv în Italia pentru săvârșirea infracțiunilor de participare la o organizație criminală, înșelăciune în formă agravată și spălare a banilor, întrucât au indus în eroare mai multe persoane promițându‑le că vor investi banii acestora pe platforma Forex, deși, în realitate, i‑au utilizat în scopuri personale, printre altele pentru achiziționarea de diverse bunuri imobile situate în Italia, în Slovenia și în Croația.
În octombrie 2018 și în februarie 2019, societatea M. A. a înscris, în cadrul unei proceduri de executare silită desfășurate în Republica Slovenia împotriva societății S. H., două ipoteci judiciare asupra unui bun imobil deținut de aceasta, situat în Plavia (Slovenia), în vederea garantării a două creanțe. Prin hotărârea pronunțată în martie 2019 (denumită în continuare „hotărârea de confiscare”), o instanță italiană a dispus confiscarea bunurilor imobile ce reprezintă produsul infracțiunilor pentru care S. H a fost condamnată, care includ un bun situat în Koper (Slovenia) și cel situat în Plavia. Această hotărâre de confiscare a fost transmisă autorităților slovene competente în vederea recunoașterii și a executării sale. În temeiul acestei hotărâri, în cursul procedurii penale pendinte în Italia, un ordin de înghețare a bunurilor și o interdicție de înstrăinare și de grevare cu alte sarcini au fost înscrise în cartea funciară a Republicii Slovenia, în favoarea acestui stat membru.
Pe lângă aceste proceduri, în decembrie 2020, S. H. a fost declarată în stare de faliment de către o instanță croată. În plus, la cererea societății M. A., împotriva societății S. H. a fost deschisă o a doua procedură de faliment în Republica Slovenia, la Tribunalul Regional din Koper, care este instanța de trimitere. Societatea M. A. aprecia că bunurile imobile înscrise în cartea funciară în proprietatea societății S. H. trebuiau să facă parte din masa credală. În acest cadru, ea și‑ar fi înregistrat dreptul de preferință, în timp ce Republica Slovenia nu și‑ar fi declarat, la rândul său, creanța care decurge din înscrierea ordinului de înghețare a bunurilor în cartea funciară.
În noiembrie 2022, judecătorul de instrucție din Koper a dispus recunoașterea și executarea hotărârii de confiscare, ceea ce a avut drept consecință înscrierea în cartea funciară a proprietății asupra bunurilor imobile situate în Koper și în Plavia în favoarea Republicii Slovenia. Atât lichidatorul societății S. H., cât și societatea M. A. au declarat apel împotriva acestei decizii la instanța de trimitere.
Această instanță a respins aceste acțiuni considerând că faptul că societatea M. A. a înscris ipoteci judiciare asupra bunului imobil situat în Plavia, al cărui proprietar este societatea S. H., înainte ca interdicția de înstrăinare a acestui bun și de grevare cu noi sarcini să fi fost înscrisă în cartea funciară în favoarea Republicii Slovenia nu a avut nicio incidență asupra legalității hotărârii de recunoaștere și executare a hotărârii de confiscare. După pronunțarea acestei decizii, Ustavno sodišče (Curtea Constituțională, Slovenia), sesizată de societatea M. A. cu o cale de atac constituțională, a anulat decizia și a trimis cauza spre rejudecare la instanța de trimitere, apreciind că Curtea nu fusese încă pusă în situația de a preciza împrejurările în care creditorii ipotecari pot fi considerați „terți de bună‑credință”.
În aceste condiții, instanța de trimitere solicită în esență să se stabilească dacă articolul 8 alineatul (2) litera (d) din Decizia‑cadru 2006/783, citit în lumina articolului 17 alineatul (1) din Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene (denumită în continuare „carta”), trebuie interpretat în sensul că autoritatea judiciară competentă a statului membru de executare poate să refuze recunoașterea sau executarea unei hotărâri de confiscare emise în alt stat membru cu privire la un bun imobil care reprezintă „produsul” unei infracțiuni, astfel cum este definit la articolul 2 litera (e) din această decizie‑cadru, pentru motivul că drepturile unui creditor ipotecar fac imposibilă, ca urmare a calității sale de „terț de bună‑credință”, în sensul acestui articol 8 alineatul (2) litera (d), executarea acestei hotărâri, atunci când creditorul respectiv a înscris o ipotecă judiciară asupra acestui bun imobil în statul membru de executare înainte de inițierea procedurii de recunoaștere și executare a hotărârii respective în același stat membru.
Aprecierea Curții
Pentru a răspunde la întrebarea preliminară, Curtea arată că trebuie să se stabilească conținutul noțiunii de „terț de bună‑credință”, prevăzută la articolul 8 alineatul (2) litera (d) din Decizia‑cadru 2006/783. În primul rând, aceasta precizează în această privință că din formularea acestui articol coroborată cu cea a articolului 9 alineatul (1) din Decizia‑cadru 2006/783 reiese că persoanele ale căror drepturi pot împiedica recunoașterea și executarea unei hotărâri de confiscare, în sensul primei dispoziții menționate, corespund celor care trebuie să dispună de o cale de atac efectivă pentru a contesta o asemenea hotărâre, în conformitate cu a doua dispoziție menționată. Or, potrivit unei jurisprudențe constante, aceste persoane includ, pe lângă cele găsite vinovate de săvârșirea unei infracțiuni, terții ale căror bunuri sunt afectate sau vizate de o hotărâre de confiscare.
În al doilea rând, Curtea arată că Decizia‑cadru 2006/783 este strâns legată de normele minime comune privind hotărârile de confiscare care figurează în special în Directiva 2014/42 (
2
). Astfel, din dispozițiile acestei directive reiese că confiscarea produsului unei infracțiuni care a fost transferat unui terț sau care a fost dobândit de un astfel de terț nu poate fi împiedicată decât dacă se stabilește că acest terț nu avea cunoștință de faptul că acest transfer sau această achiziționare avea ca scop, pentru persoana suspectată sau învinuită, evitarea confiscării. În consecință, un creditor ipotecar poate fi considerat o „parte interesată” care are calitatea de „terț de bună‑credință”, în sensul articolului 8 alineatul (2) litera (d) din Decizia‑cadru 2006/783, ale cărei drepturi pot fi afectate de o hotărâre de confiscare care vizează un bun imobil care reprezintă produsul unei infracțiuni, atunci când acest creditor a înscris o ipotecă judiciară asupra acestui bun înainte de pronunțarea acestei hotărâri și, prin urmare, înainte de inițierea procedurii de recunoaștere a acesteia. Curtea adaugă că trebuie să se demonstreze că acest terț nu știa sau nu putea să știe că această ipotecă avea ca scop, pentru persoana suspectată sau învinuită, evitarea confiscării prin transferul unui drept real asupra acestui bun către terțul respectiv.
În ultimul rând, Curtea subliniază că această interpretare este pe deplin conformă cu obiectivele urmărite de Decizia‑cadru 2006/783, în special cu principiul recunoașterii reciproce. În această privință, aceasta amintește că acest principiu trebuie conciliat cu respectarea drepturilor fundamentale. În acest context, în vederea asigurării unui echilibru just între principiul recunoașterii reciproce și respectarea dreptului de proprietate consacrat la articolul 17 din cartă, articolul 8 alineatul (2) litera (d) din Decizia‑cadru 2006/783 urmărește să garanteze protecția drepturilor terților interesați de bună‑credință.
Curtea constată că, în temeiul articolului 8 alineatul (2) litera (d) din Decizia‑cadru 2006/783, citit în lumina articolului 17 alineatul (1) din cartă, autoritatea judiciară competentă din statul membru de executare poate să refuze recunoașterea sau executarea unei hotărâri de confiscare emise în alt stat membru cu privire la un bun imobil care reprezintă „produsul” unei infracțiuni, astfel cum este definit la articolul 2 litera (e) din această decizie‑cadru, pentru motivul că drepturile unui creditor ipotecar fac imposibilă, ca urmare a calității sale de „terț de bună‑credință”, în sensul acestui articol 8 alineatul (2) litera (d), executarea acestei hotărâri, atunci când creditorul respectiv a înscris o ipotecă judiciară asupra acestui bun imobil în statul membru de executare înainte de inițierea procedurii de recunoaștere și executare a hotărârii menționate în același stat membru, înțelegându‑se că revine instanței de trimitere sarcina de a stabili dacă creditorul menționat poate fi considerat „de bună‑credință”, în sensul acestei dispoziții, ținând seama de ansamblul împrejurărilor care au însoțit emiterea, în statul membru de executare, a titlului executoriu care stă la baza creanței ipotecare.
(
i
)	Numele prezentei cauze este un nume fictiv. El nu corespunde numelui real al niciuneia dintre părțile din procedură.
(
1
)	Decizia‑cadru 2006/783/JAI a Consiliului din 6 octombrie 2006 privind aplicarea principiului recunoașterii reciproce pentru hotărârile de confiscare (JO 2006, L 328, p. 59, Ediție specială, 19/vol. 9, p. 44).
(
2
)	Directiva 2014/42/UE a Parlamentului European și a Consiliului din 3 aprilie 2014 privind înghețarea și confiscarea instrumentelor și produselor infracțiunilor săvârșite în Uniunea Europeană (JO 2014, L 127, p. 39).