62022CC0133
CONCLUZIILE AVOCATULUI GENERAL
DOMNUL PRIIT PIKAMÄE
prezentate la 9 martie 2023 (
1
)
Cauza C‑133/22
LACD GmbH
împotriva
BB Sport GmbH & Co. KG
[cerere de decizie preliminară formulată de Bundesgerichtshof (Curtea Federală de Justiție, Germania)]
„Trimitere preliminară – Protecția consumatorilor – Directiva 2011/83/UE – Articolul 2 punctul 14 – Directiva (UE) 2019/771 – Articolul 2 punctul 12 – Contract la distanță între un consumator și un comerciant – Garanție comercială privind cerințe care nu sunt legate de conformitatea produsului – Angajament al producătorului de reprimire și de rambursare a unei mărfi, fără limită în timp, pentru simplul motiv al nemulțumirii cumpărătorului”
1.
„Mulțumit sau rambursat!” Deși acest argument publicitar atractiv corespunde unei tehnici promoționale bine cunoscute și răspândite, prezenta cauză ridică problema dacă acesta poate face obiectul unei garanții comerciale în sensul articolului 2 punctul 14 din Directiva 2011/83/UE (
2
) și al articolului 2 punctul 12 din Directiva (UE) 2019/771 (
3
).
Cadrul juridic
Dreptul Uniunii
2.
Sunt relevante în cadrul prezentei cauze articolul 2 punctul 14 din Directiva 2011/83 și articolul 2 punctul 12 din Directiva 2019/771.
Dreptul german
3.
În conformitate cu articolul 443 alineatul (1) din Bürgerliches Gesetzbuch (Codul civil, denumit în continuare „BGB”), garanția se stabilește, în cazul unui angajament specific al vânzătorului, al producătorului sau al unui alt terț, printr‑un certificat sau printr‑o publicitate relevantă disponibilă în momentul sau înaintea încheierii contractului, în plus față de obligațiile sale legale referitoare la garanția de conformitate, de a rambursa prețul plătit sau de a înlocui, a repara sau a întreține bunurile în orice mod în cazul în care acestea nu corespund specificațiilor sau oricărei alte cerințe care nu este legată de conformitate din certificatul de garanție sau din publicitatea relevantă.
4.
Articolul 479 alineatul (1) din BGB prevede că un certificat de garanție în sensul articolului 443 din codul menționat trebuie să fie redactat în termeni simpli și inteligibili și enumeră elementele pe care trebuie să le cuprindă acest certificat.
Situația de fapt, procedura principală și întrebările preliminare
5.
Pe lângă o activitate de vânzare efectuată în magazinul online propriu, LACD GmbH distribuie, prin intermediul comercianților cu amănuntul și al comercianților online, articole de sport și de fitness, fabricate de ea sub marca LACD. Aceasta a aplicat pe tricourile sale etichete de agățat cu următorul text:
„Garanția LACD
Fiecare produs LACD este însoțit de propria noastră garanție pe viață. Dacă nu sunteți pe deplin mulțumit de unul dintre produsele noastre, vă rugăm să îl returnați la comerciantul de la care l‑ați achiziționat. De asemenea, îl puteți returna direct la LACD, însă nu uitați să precizați de unde și când l‑ați cumpărat.”
6.
În luna august a anului 2018, BB Sport GmbH, care vinde de asemenea, în magazinul său online, articole de sport și de fitness, a cumpărat, prin intermediul unei cliente „misterioase”, de la întreprinderea Outdoor‑Works, prezentă pe platforma de comerț online Amazon Marketplace, două tricouri cu marca LACD pe care erau aplicate etichetele de agățat care purtau declarația menționată la punctul anterior.
7.
Considerând că informațiile care figurau pe aceste etichete nu îndeplineau cerințele legale aplicabile unui certificat de garanție, în sensul articolelor 443 și 479 din BGB, BB Sport a sesizat Landgericht München I (Tribunalul Regional München I, Germania) cu o acțiune, prevăzută în dreptul concurenței, având ca obiect obligarea LACD să înceteze aplicarea unor astfel de etichete pe produsele sale vestimentare. Întrucât această instanță i‑a respins acțiunea, BB Sport a declarat apel la Oberlandesgericht München (Tribunalul Regional Superior din München, Germania), care l‑a admis.
8.
LACD a formulat recurs la instanța de trimitere, care consideră că soluționarea litigiului depinde de interpretarea articolului 2 punctul 14 din Directiva 2011/83 și a articolului 2 punctul 12 din Directiva 2019/771.
9.
Această instanță arată că acțiunea formulată de BB Sport poate fi admisă numai dacă comportamentul reproșat societății LACD este calificat drept „act comercial neloial”. Or, constatarea unei încălcări de către LACD a obligațiilor de informare prevăzute la articolul 479 alineatul (1) din BGB și, prin urmare, a existenței unui astfel de act presupune, potrivit instanței menționate, ca angajamentul de a reprimi produsul vestimentar în cazul în care consumatorul nu este mulțumit, cuprins în declarația furnizată de LACD, să constituie o „garanție” în sensul articolului 443 alineatul (1) din BGB – dispoziție care a transpus în dreptul german articolul 1 alineatul (2) litera (e) și articolul 6 alineatul (1) din Directiva 1999/44/CE (
4
) și care, începând de la 1 ianuarie 2022, își are temeiul în articolul 2 punctul 12 din Directiva 2019/771.
10.
Instanța de trimitere consideră că, chiar dacă „satisfacția consumatorului cu privire la produsul achiziționat” nu face parte dintre „specificațiile bunului vândut”, aceasta ar putea totuși să constituie o „alt[ă] cerinț[ă] care nu este legată de conformitate” în sensul articolului 443 alineatul (1) din BGB. Ea precizează că acest criteriu a fost adăugat respectivei dispoziții din BGB la 13 iunie 2014 pentru a transpune noțiunea de „garanție comercială” care figurează la articolul 2 punctul 14 din Directiva 2011/83 și că, prin urmare, dispoziția menționată din dreptul național ar trebui să facă obiectul unei interpretări conforme cu acest articol.
11.
În aceste condiții, Bundesgerichtshof (Curtea Federală de Justiție, Germania) a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarele întrebări preliminare:
„1)
Poate exista o oricare altă cerință care nu este legată de conformitate în sensul articolului 2 punctul 14 din [Directiva 2011/83] și o oricare altă cerință care nu este legată de conformitate în sensul articolului 2 punctul 12 din Directiva [2019/771] în cazul în care obligația garantului este legată de circumstanțe inerente persoanei consumatorului, în special de atitudinea subiectivă a consumatorului față de bunul care i‑a fost vândut (în speță, satisfacția cu privire la bunul achiziționat, lăsată la discreția consumatorului), fără ca aceste circumstanțe personale să trebuiască să aibă legătură cu starea sau cu caracteristicile bunului vândut?
2)
În cazul unui răspuns afirmativ la prima întrebare:
Lipsa unor cerințe întemeiate pe circumstanțe inerente persoanei consumatorului (în speță, satisfacția sa cu privire la bunurile achiziționate) trebuie să poată fi stabilită pe baza unor împrejurări obiective?”
Procedura în fața Curții
12.
Reclamanta și pârâta din litigiul principal, precum și Comisia Europeană au depus observații scrise.
Cu privire la stabilirea cadrului juridic relevant
13.
Examinarea cererii de decizie preliminară ridică o primă problemă legată de stabilirea cadrului juridic relevant. În timp ce instanța de trimitere solicită Curții să interpreteze anumite dispoziții ale Directivelor 2011/83 și 2019/771, reclamanta din litigiul principal susține că prima întrebare preliminară este „inadmisibilă” în măsura în care privește prima dintre aceste directive, deoarece reglementarea aplicabilă la momentul pretinsei încălcări este Directiva 1999/44. În ceea ce privește Comisia, aceasta propune reformularea întrebării menționate omițând Directiva 2019/771, inaplicabilă ratione temporis. Trebuie să se constate că prezenta cauză evidențiază, este adevărat, un proces de suprapunere legislativă care obligă instanța să desfășoare o activitate de arheologie legislativă destinată să îi permită să soluționeze problematica succesiunii normelor.
14.
În primul rând, trebuie arătat că, la data achiziționării online a mărfii în cauză, erau în vigoare Directivele 1999/44 și 2011/83, prima reglementare fiind abrogată prin Directiva 2019/771 numai cu efect de la 1 ianuarie 2022. Directiva 1999/44 privind contractul de vânzare a bunurilor de consum (
5
) avea în principal ca obiect să impună vânzătorului o obligație de a livra consumatorului bunuri conforme cu contractul de vânzare și de a răspunde pentru orice neconformitate în momentul livrării bunurilor. Elemente contractuale precum criteriile de conformitate, acțiunile pentru neconformitate cu contractul și principalele modalități de exercitare a acestora au făcut obiectul unei armonizări minime.
15.
Luând act de practica curentă a vânzătorilor sau a producătorilor de a furniza garanții pentru bunuri împotriva oricărui defect care s-ar putea constata într‑un anumit termen, Directiva 1999/44 cuprindea de asemenea dispoziții consacrate acestei noțiuni de „garanție”, definită la articolul 1 alineatul (2) litera (e) ca fiind „orice angajament al unui vânzător sau producător față de consumator, asumat fără costuri suplimentare, de a rambursa prețul plătit sau de a înlocui, a repara sau a se ocupa de bunurile de consum în orice mod, în cazul în care acestea nu corespund specificațiilor din certificatul de garanție sau în reclama relevantă”. Articolul 6 din Directiva 1999/44 stabilea, la rândul său, regimul juridic al acestei garanții, care se adăuga drepturilor legale ale consumatorului în ceea ce privește conformitatea bunului cu contractul de vânzare, și impunea comunicarea anumitor informații pentru a se asigura că consumatorul nu este indus în eroare (
6
).
16.
Directiva 1999/44 a fost modificată prin Directiva 2011/83 (
7
), ale cărei dispoziții se aplică contractelor încheiate după 13 iunie 2014 (
8
), privind armonizarea normelor referitoare la informațiile care trebuie furnizate printre altele pentru contractele la distanță și pentru contractele negociate în afara spațiilor comerciale. Contractul la distanță este definit, în temeiul articolului 2 punctul 7 din Directiva 2011/83, ca fiind „orice contract încheiat între comerciant și consumator în cadrul unui sistem de vânzări sau de prestare de servicii la distanță organizat, fără prezența fizică simultană a comerciantului și a consumatorului, cu utilizarea exclusivă a unuia sau a mai multor mijloace de comunicare la distanță, până la și inclusiv în momentul în care este încheiat contractul”. În speță, cumpărarea articolelor vestimentare a fost efectuată de la întreprinderea Outdoor‑Works, prezentă pe platforma de comerț online Amazon Marketplace, ceea ce caracterizează într‑adevăr un contract de vânzare la distanță (
9
).
17.
Armonizarea în materie de informare precontractuală pusă astfel în aplicare privește de asemenea „garanția comercială” nou definită, la articolul 2 punctul 14 din Directiva 2011/83, ca fiind „orice angajament din partea comerciantului sau a unui producător (denumit în continuare «garantul») față de consumator, în plus față de obligațiile legale referitoare la garanția de conformitate, de a rambursa prețul plătit sau de a înlocui, a repara sau a întreține bunurile în orice mod, în cazul în care acestea nu corespund specificațiilor sau oricărei alte cerințe care nu este legată de conformitate din certificatul de garanție sau din publicitatea relevantă disponibilă în momentul sau înaintea încheierii contractului”.
18.
În opinia noastră, Directiva 2011/83 nu poate fi considerată o lex specialis în raport cu Directiva 1999/44, în lipsa unei relații între aceste dispoziții speciale care să deroge de la normele generale în același domeniu al contractelor de vânzare de bunuri de consum. Totuși, numai noua sa definiție a garanției comerciale trebuie reținută pentru răspunsul care trebuie dat la întrebarea instanței de trimitere, în conformitate cu principiul succesiunii normelor juridice, lex posterior derogat legi priori, care justifică prioritatea Directivei 2011/83 asupra Directivei 1999/44 în ceea ce privește garanția comercială în contractele de vânzare la distanță.
19.
Pe lângă ordinea cronologică a acestor acte de drept derivat, pledează de asemenea pentru teza luării în considerare numai a Directivei 2011/83 caracterul complet al armonizării privind informațiile precontractuale destinate consumatorilor, pusă în aplicare de aceasta (
10
), și faptul că articolul 2 punctul 14 din Directiva 2011/83, privind definiția garanției comerciale, nu poate fi disociat de articolul 6 din aceasta, referitor la cerințele în materie de informare a consumatorilor (
11
). Observăm în această privință că legiuitorul din 2011 a integrat, în definiția garanției comerciale, caracterul autonom al acesteia în raport cu garanția legală cuprinsă înainte la articolul 6 alineatul (2) din Directiva 1999/44, a precizat domeniul de aplicare al primei garanții distingând un dublu obiect posibil și a impus o cerință în materie de informare privind garanția legală de conformitate a bunului și existența unor garanții comerciale, precum și „condițiile” aferente acestora, formulare generică diferită de cea utilizată în articolul menționat anterior.
20.
În al doilea rând, trebuie amintit că Directiva 1999/44 a fost abrogată cu efect de la 1 ianuarie 2022 și înlocuită de Directiva 2019/771, care se aplică contractelor încheiate începând cu 1 ianuarie 2022, în conformitate cu articolul 23 prima teză și cu articolul 24 alineatul (2) din aceasta, cu observația că tricourile în litigiu au fost achiziționate în luna august a anului 2018. Instanța de trimitere solicită totuși interpretarea de către Curte a articolului 2 punctul 12 din Directiva 2019/771 și arată că cererea de încetare a unei practici comerciale neloiale întemeiată pe riscul de recidivă formulată de BB Sport nu poate fi admisă decât dacă comportamentul reproșat societății LACD este contrar dreptului concurenței atât la data faptelor, cât și la data hotărârii instanței de recurs.
21.
Trebuie să se constate că, într‑o cauză referitoare la o procedură principală identică, Curtea a ales să interpreteze norma de drept al Uniunii aplicabilă ratione temporis în stadiul deciziei în recurs, independent de constatarea că faptele aflate la originea litigiului principal avuseseră loc înainte de adoptarea acestei norme.
22.
Pe de o parte, Curtea a amintit jurisprudența sa potrivit căreia, începând cu data la care o directivă a intrat în vigoare, instanțele statelor membre trebuie să se abțină, în măsura posibilului, să interpreteze dreptul intern într‑un mod care, după expirarea termenului de transpunere, ar risca să compromită grav realizarea obiectivului urmărit prin această directivă. În speță, o astfel de obligație de abținere era oricum aplicabilă la momentul adoptării deciziei de trimitere, și anume la 10 februarie 2022, dată la care nu numai că Directiva 2019/771 intrase în vigoare, dar, în plus, expirase și termenul de transpunere a acesteia, stabilit la 1 iulie 2021. Pe de altă parte, Curtea a constatat că, în orice caz, din decizia de trimitere rezulta în mod expres, precum în speță, că soluția recursului depindea de problema dacă acțiunea în încetare în cauză putea fi întemeiată pe dreptul aplicabil la momentul în care, în urma pronunțării hotărârii preliminare, avea să intervină decizia asupra litigiului principal, în măsura în care litigiul respectiv privea de asemenea încălcări viitoare. În aceste condiții, se poate considera că interpretarea Directivei 2019/771 solicitată de instanța de trimitere poate fi utilă acesteia pentru a‑i permite să se pronunțe în cauza cu care este sesizată (
12
).
23.
Arătăm în această privință că, potrivit considerentului (11) al Directivei 2019/771, aceasta completează Directiva 2011/83 introducând norme privind conformitatea bunurilor, măsurile corective în caz de neconformitate și modalitățile de punere în aplicare a acestora. Este adevărat că considerentul (62) al Directivei 2019/771 menționează că, în vederea asigurării transparenței, ar trebui prevăzute anumite cerințe pentru garanțiile comerciale, pe lângă cerințele precontractuale în materie de informare privind existența și condițiile garanțiilor comerciale, stabilite în Directiva 2011/83. În acest context, articolul 2 punctul 12 din Directiva 2019/771 definește garanția comercială drept „orice angajament din partea vânzătorului sau a unui producător (denumit în continuare «garantul») față de consumator, prevăzut în certificatul de garanție sau în publicitatea relevantă disponibilă în momentul sau înaintea încheierii contractului, în plus față de obligațiile legale care îi revin vânzătorului referitoare la garanția de conformitate, de a rambursa prețul plătit sau de a înlocui, a repara sau a întreține bunurile în orice mod, în cazul în care acestea nu corespund specificațiilor sau oricărei alte cerințe care nu este legată de conformitate”.
24.
Din ansamblul considerațiilor care precedă se deduce că răspunsul Curții trebuie să privească articolul 2 punctul 14 din Directiva 2011/83 și articolul 2 punctul 12 din Directiva 2019/771.
Cu privire la întrebările preliminare
25.
Prin intermediul celor două întrebări preliminare, care trebuie analizate împreună, instanța de trimitere solicită în esență să se stabilească dacă articolul 2 punctul 14 din Directiva 2011/83 și articolul 2 punctul 12 din Directiva 2019/771 trebuie interpretate în sensul că noțiunea de „garanție comercială” vizată de acestea acoperă angajamentul unui producător (
13
) de reprimire și de rambursare (
14
) a unei mărfi, fără limită în timp, pentru simplul motiv că cumpărătorul nu este mulțumit de aceasta și, în cazul unui răspuns afirmativ, condițiile de punere în aplicare a unei astfel de garanții.
26.
Conform unei jurisprudențe constante a Curții, în vederea interpretării unei dispoziții de drept al Uniunii, trebuie să se țină seama nu numai de formularea acesteia, ci și de contextul său și de obiectivele urmărite de reglementarea din care face parte această dispoziție (
15
).
Cu privire la interpretarea literală
27.
Din modul de redactare a articolului 2 punctul 14 din Directiva 2011/83, amintit la punctul 17 din prezentele concluzii, rezultă că legiuitorul Uniunii a intenționat în mod evident să confere noțiunii de „garanție comercială” un înțeles larg.
28.
Acest lucru rezultă, mai întâi, din utilizarea expresiei cuprinzătoare „orice angajament”, care urmărește să caracterizeze comportamentul comerciantului ce se adresează direct sau indirect cumpărătorilor potențiali ai produselor puse în vânzare. Formularea dispoziției menționate mai sus arată, în continuare, că această garanție are un dublu obiect, în sensul că se poate aplica atunci când bunul achiziționat nu corespunde „specificațiilor” sau „oricărei alte cerințe care nu este legată de conformitate” din certificatul de garanție sau din publicitatea relevantă.
29.
Pentru a înțelege mai bine sensul acestor variante alternative, trebuie să ne raportăm la geneza dispoziției în cauză. Propunerea de directivă a Parlamentului European și a Consiliului privind drepturile consumatorilor făcea referire numai la „specificațiile” din certificatul de garanție sau din reclama relevantă. Acest termen face trimitere în mod indiscutabil la noțiunea obiectivă de „caracteristici” sau de „calități” ale bunului vândut, determinantă pentru conformitatea cu contractul, și amintește că garanția comercială, care se adaugă garanției legale de conformitate, poate consta într‑o extindere a acesteia din urmă.
30.
În cursul procesului legislativ și în urma unui amendament parlamentar, a fost adăugat un al doilea obiect posibil, a cărui formulare se îndepărtează în mod explicit de primul și definește, în opoziție cu acesta, un raport cu bunul care nu este legat de vreo neconformitate. Expresia neutră și generică „oric[are] alt[ă] cerinț[ă]” poate acoperi pe deplin lipsa satisfacerii așteptărilor subiective ale consumatorului cu privire la produsul achiziționat, independent de orice considerație obiectivă legată de caracteristicile sau de calitățile acestuia. Examinarea diferitelor versiuni lingvistice ale articolului 2 punctul 14 din Directiva 2011/83, în special a versiunilor în limbile germană, engleză și italiană, indică utilizarea unei terminologii, și anume termenii „Anforderungen”, „requirements” și, respectiv, „requisito”, care corespund noțiunii de „cerințe”, care ni se pare mai adecvată pentru a traduce conceptul de garanție comercială având ca posibil obiect nemulțumirea consumatorului cu privire la bunul achiziționat.
31.
Or, este interesant de observat că definiția noțiunii de „garanție comercială” cuprinsă la articolul 2 punctul 12 din Directiva 2019/771 este formulată, în special în versiunile franceză și spaniolă, în termeni aproape identici cu cei ai articolului 2 punctul 14 din Directiva 2011/83, modificarea relevantă pentru dezbaterea noastră privind tocmai înlocuirea expresiei „d’autres éléments éventuels” [„oricărei alte cerințe”] cu cea de „d’autres exigences éventuelles” [„oricărei alte cerințe”], care nu este legată de conformitate.
32.
În sfârșit, trebuie subliniat că aceste alte cerințe sunt descrise în mod expres, în versiunile menționate mai sus, ca fiind oricare și trebuie prevăzute în certificatul de garanție sau în publicitatea relevantă, al căror conținut intră exclusiv în responsabilitatea comerciantului, ceea ce corespunde perfect punerii în aplicare de către acesta a libertății sale de a desfășura o activitate comercială și alegerii sale suverane în ceea ce privește natura și întinderea garanției comerciale aferente produselor vândute.
33.
Rezultă, astfel, că modul de redactare atât a articolului 2 punctul 14 din Directiva 2011/83, cât și a articolului 2 punctul 12 din Directiva 2019/771 nu este de natură să excludă posibilitatea unui producător de a oferi o garanție disociată nu de produsul însuși, ci de cerințele legate de conformitatea acestuia cu contractul de vânzare, sub forma unei promisiuni necondiționate de reprimire și de rambursare în cazul în care cumpărătorul nu va fi mulțumit de acest produs.
Cu privire la interpretarea teleologică
34.
Așa cum reiese din articolul 1 din Directiva 2011/83, interpretat în lumina considerentelor (4), (5) și (7) ale acesteia, respectiva directivă urmărește să asigure un nivel ridicat de protecție a consumatorilor, asigurând informarea și securitatea lor în tranzacțiile cu comercianții. În plus, protecția consumatorilor în politicile Uniunii este consacrată la articolul 169 TFUE, precum și la articolul 38 din Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene (denumită în continuare „carta”) (
16
). Acest obiectiv este și cel al Directivei 2019/771, după cum confirmă considerentele sale (2), (3), (5) și (10), precum și articolul 1, considerentul (62) al directivei precizând că, deși statele membre au libertatea de a stabili norme privind alte aspecte ale garanțiilor comerciale care nu sunt reglementate de directiva menționată, aceste norme nu trebuie să priveze consumatorii de protecția acordată de această reglementare în domeniul în cauză.
35.
Or, faptul de a considera că angajamentul unui comerciant care are legătură numai cu satisfacția personală a consumatorului în ceea ce privește bunul vândut poate intra în domeniul de aplicare material al Directivei 2011/83 și în cel al Directivei 2019/771 în temeiul garanției comerciale contribuie, în cadrul pieței interne, a cărei funcționare eficientă urmăresc să o asigure aceste acte, la un nivel ridicat de protecție a consumatorului.
36.
Pe lângă o posibilă extindere a garanției legale de conformitate, consumatorul va beneficia astfel de drepturi suplimentare care au forță obligatorie în privința comerciantului. Această recunoaștere va determina punerea în aplicare a obligațiilor de informare privind contractele la distanță, informații furnizate înainte de încheierea unui contract, referitoare la condițiile contractuale și la consecințele respectivei încheieri, care sunt, pentru consumator, de o importanță fundamentală (
17
). Astfel, pe baza acestor informații, consumatorul decide dacă dorește să se angajeze într‑o relație contractuală cu un comerciant. Obligația de informare prevăzută la articolul 6 alineatele (1) și la articolul 8 alineatele (1) și (4) din Directiva 2011/83 permite consumatorului să primească într‑o formă adaptată, înainte de încheierea contractului la distanță, informațiile necesare care să îi permită să decidă să încheie sau nu contractul, răspunzând astfel obiectivului legitim de interes general al protecției consumatorilor, potrivit articolului 169 TFUE amintit în considerentul (3) al acestei directive, fără a afecta însă conținutul esențial al libertății de exprimare și de informare, precum și libertatea de a desfășura o activitate comercială a unui întreprinzător, astfel cum sunt acestea consacrate la articolele 11 și 16 din cartă (
18
).
37.
O interpretare contrară celei propuse ar fi, în schimb, de natură să compromită obiectivul de protecție a consumatorilor, amintindu‑se că se impune, în acest domeniu, să fie luată în considerare așteptarea prezumată a unui consumator mediu, normal informat, suficient de atent și avizat (
19
). Considerăm că, în prezența unei practici comerciale bazate pe un slogan de tipul „mulțumit sau rambursat”, eficientă pentru a‑i atrage atenția, însă insidioasă, în sensul că lasă să se creadă că acesta dispune de un veritabil drept de garanție opozabil comerciantului, consumatorul mediu ar fi înclinat, sub influența acestei din urmă considerații, să ia decizia de a încheia contractul. Astfel cum subliniază Comisia, a induce în eroare consumatorii cu privire la drepturile lor ar putea constitui, în temeiul articolului 6 alineatul (1) litera (g) din Directiva 2005/29/CE (
20
), o practică comercială neloială și, așadar, interzisă.
38.
Singura modalitate de a asigura securitatea juridică în raporturile contractuale dintre comercianți și consumatori este de a aduce în sfera garanției comerciale satisfacerea așteptărilor subiective ale acestor consumatori cu privire la bunul vândut. În această privință, trebuie subliniat că în considerentul (7) al Directivei 2011/83 și în considerentul (5) al Directivei 2019/771 se reține că aceste două norme au în comun același obiectiv, care constă în sporirea securității juridice a contractelor de vânzare încheiate între consumatori și comercianți, ceea ce este de natură să sporească de asemenea încrederea acestor actori. Considerentul (62) al Directivei 2019/771 enunță tocmai preocuparea de a îmbunătăți această securitate și de „a evita inducerea în eroare a consumatorilor” în materia garanției comerciale.
39.
În ceea ce privește libertatea de a desfășura o activitate comercială evocată mai sus, deși Curtea a statuat că, în interpretarea dispozițiilor Directivei 2011/83, trebuie să se asigure un echilibru corect între un nivel ridicat de protecție a consumatorilor și competitivitatea întreprinderilor, astfel cum se arată în considerentul (4) al directivei menționate, respectându‑se în același timp libertatea de a desfășura o activitate comercială a întreprinzătorului, așa cum este consacrată la articolul 16 din cartă, o asemenea evaluare comparativă nu este pertinentă în speță, dat fiind că stabilirea obiectului și a întinderii garanției comerciale constituie expresia însăși a acestei libertăți (
21
). Vânzătorul sau producătorul este, într‑adevăr, cel care definește în mod liber condițiile de punere în aplicare a acestei garanții și o propune consumatorului în cadrul strategiei sale comerciale, contând, pe de o parte, pe eficacitatea argumentului său de vânzare sau publicitar pentru a spori competitivitatea și atractivitatea ofertei sale în raport cu cele ale concurenților săi și, pe de altă parte, pe un grad de returnare scăzut al mărfurilor vândute în urma deciziei clienților săi de a se răzgândi în privința achiziției lor.
40.
De altfel, trebuie să se constate că angajamentul comerciantului „mulțumit sau rambursat” constituie o tehnică promoțională veche, deosebit de răspândită, pe care normele Uniunii doar au încadrat‑o cu timpul într‑un mod mai precis. Această garanție este ea însăși depășită de angajamentul „mulțumit și rambursat”, care constă, pentru un comerciant, în a propune articole care pot fi rambursate în totalitate la simpla cerere, fără a fi necesar să existe o „nemulțumire” cu privire la produs.
41.
Amintim că, în cadrul politicilor Uniunii, obiectivul de a asigura un nivel ridicat de protecție a consumatorilor are ca temei faptul că aceștia se află într‑o poziție de inferioritate în raport cu comercianții, întrucât trebuie considerați ca fiind mai puțin informați, mai slabi din punct de vedere economic și mai puțin experimentați din punct de vedere juridic decât cocontractanții lor (
22
). Astfel, aceștia din urmă sunt perfect capabili să înțeleagă cadrul normativ al activității lor destinate consumatorilor și, prin urmare, să evalueze sfera de aplicare a unui angajament comercial, care se adaugă la garanția legală de conformitate și de care sunt pe deplin ținuți, legiuitorul Uniunii neprevăzând în favoarea lor, în mod logic, nicio măsură de protecție.
42.
În această privință, considerăm că obiectivul care urmărește să evite inconveniente disproporționate pentru comerciant legate de anumite situații, reținut de legiuitor (
23
) și pus în aplicare de Curte în jurisprudența sa (
24
), este lipsit de temei într‑o situație în care persoana interesată definește, în mod liber și în deplină cunoștință de cauză, angajamentul obligatoriu asumat față de consumator, cu luarea în considerare, în prealabil, a posibilelor efecte financiare ale acestuia. Arătăm cu interes că Curtea a statuat că, în cazul în care comerciantul atrage în mod expres atenția consumatorului asupra existenței unei garanții comerciale a producătorului, așa încât să facă din aceasta un argument în favoarea vânzării sau un argument publicitar și, prin urmare, să amelioreze competitivitatea și atractivitatea ofertei sale în raport cu ofertele concurenților săi, obligația de informare prevăzută la articolul 6 alineatul (1) litera (m) din Directiva 2011/83 are vocația de a se aplica. Ea a precizat în continuare că nu se poate considera că o asemenea obligație de informare constituie o sarcină disproporționată pentru comerciant, în măsura în care acesta din urmă decide el însuși, în deplină cunoștință de cauză, să atragă atenția consumatorului cu privire la acest aspect și în măsura în care intenționează să obțină un avantaj concurențial din acesta (
25
).
43.
În aceste împrejurări, considerăm că interpretarea care constă în a admite că angajamentul unui comerciant care are legătură cu simpla satisfacție personală a consumatorului în ceea ce privește bunul vândut poate face obiectul unei garanții comerciale corespunde obiectivului dreptului Uniunii care constă în asigurarea unui echilibru corect între un nivel ridicat de protecție a consumatorilor și competitivitatea întreprinderilor.
Cu privire la interpretarea contextuală
44.
Analiza contextuală confirmă, în opinia noastră, interpretarea propusă cu privire la garanția comercială. Astfel, includerea în domeniul de aplicare al acesteia din urmă a unei oferte având ca obiect reprimirea și rambursarea, fără limită în timp, a mărfurilor vândute în cazul în care cumpărătorul nu este mulțumit apare ca o extindere a dreptului de retragere recunoscut în favoarea consumatorului prin Directiva 2011/83.
45.
Articolul 9 din această directivă prevede, astfel, că consumatorul poate exercita un asemenea drept, într‑un termen determinat, fără penalități și fără a fi nevoit să justifice decizia de retragere. În ceea ce privește consecințele juridice ale retragerii, articolul 13 alineatul (1) din Directiva 2011/83 prevede că „comerciantul rambursează toate sumele pe care le‑a primit drept plată din partea consumatorului, inclusiv, după caz, costurile livrării”, consumatorul suportând doar costurile directe legate de returnarea bunurilor și, într‑un caz special, o parte din costurile livrării (
26
). Din considerentul (37) al acestei directive reiese că dreptul de retragere urmărește să protejeze consumatorul în situația unei vânzări la distanță, în care acesta „nu are posibilitatea de a vedea bunurile înainte de încheierea contractului”. Dreptul de retragere este, așadar, destinat să compenseze dezavantajul care rezultă pentru consumator dintr‑un contract la distanță, prin acordarea unui termen de reflecție adecvat în decursul căruia acesta are posibilitatea de a examina și de a testa bunul dobândit (
27
).
46.
Posibilitatea consumatorului, prevăzută în certificatul de garanție sau în publicitatea relevantă, de a se răzgândi și de a returna bunul achiziționat online, fără limită în timp și pentru simplul fapt că nu este mulțumit de produs, nu face decât să ducă la extrem logica dreptului de retragere în dimensiunea sa temporală.
47.
Având în vedere ansamblul considerațiilor care precedă, propunem Curții să declare că articolul 2 punctul 14 din Directiva 2011/83 și articolul 2 punctul 12 din Directiva 2019/771 trebuie interpretate în sensul că noțiunea de „garanție comercială” prevăzută în acestea acoperă angajamentul unui producător de reprimire și de rambursare a unei mărfi achiziționate în cadrul unui contract de vânzare la distanță, fără limită în timp, pentru simplul motiv că respectivul cumpărătorul nu este mulțumit de marfă.
48.
Considerăm că această soluție o dictează pe cea privind condițiile de punere în aplicare a unei astfel de garanții. Instanța de trimitere ridică, în această privință, problema dacă nemulțumirea consumatorului trebuie stabilită pe baza unor împrejurări obiective. Această întrebare nu poate să primească decât un răspuns negativ, întrucât lipsa satisfacerii așteptărilor subiective ale consumatorului cu privire la produsul achiziționat nu poate, prin definiție, să facă obiectul unei verificări obiective, instanța nefiind în măsură să sondeze gândurile intime ale persoanei interesate. O simplă declarație în acest sens a consumatorului, care însoțește returul mărfii, va fi suficientă.
Concluzie
49.
În lumina considerațiilor care precedă, propunem Curții să răspundă Bundesgerichtshof (Curtea Federală de Justiție, Germania) după cum urmează:
Articolul 2 punctul 14 din Directiva 2011/83/UE a Parlamentului European și a Consiliului din 25 octombrie 2011 privind drepturile consumatorilor, de modificare a Directivei 93/13/CEE a Consiliului și a Directivei 1999/44/CE a Parlamentului European și a Consiliului și de abrogare a Directivei 85/577/CEE a Consiliului și a Directivei 97/7/CE a Parlamentului European și a Consiliului și articolul 2 punctul 12 din Directiva (UE) 2019/771 a Parlamentului European și a Consiliului din 20 mai 2019 privind anumite aspecte referitoare la contractele de vânzare de bunuri, de modificare a Regulamentului (UE) 2017/2394 și a Directivei 2009/22/CE și de abrogare a Directivei 1999/44/CE
trebuie interpretate în sensul că
noțiunea de „garanție comercială” prevăzută în acestea acoperă angajamentul unui producător de reprimire și de rambursare a unei mărfi achiziționate în cadrul unui contract de vânzare la distanță, fără limită în timp, pentru simplul motiv că acest consumator declară că nu este mulțumit de marfă.
(
1
)	Limba originală: franceza.
(
2
)	Directiva Parlamentului European și a Consiliului din 25 octombrie 2011 privind drepturile consumatorilor, de modificare a Directivei 93/13/CEE a Consiliului și a Directivei 1999/44/CE a Parlamentului European și a Consiliului și de abrogare a Directivei 85/577/CEE a Consiliului și a Directivei 97/7/CE a Parlamentului European și a Consiliului (JO 2011, L 304, p. 64).
(
3
)	Directiva Parlamentului European și a Consiliului din 20 mai 2019 privind anumite aspecte referitoare la contractele de vânzare de bunuri, de modificare a Regulamentului (UE) 2017/2394 și a Directivei 2009/22/CE și de abrogare a Directivei 1999/44/CE (JO 2019, L 136, p. 28).
(
4
)	Directiva Parlamentului European și a Consiliului din 25 mai 1999 privind anumite aspecte ale vânzării de bunuri de consum și garanțiile conexe (JO 1999, L 171, p. 12, Ediție specială, 15/vol. 5, p. 89).
(
5
)	Directiva 1999/44 se aplica tuturor contractelor de vânzare de bunuri de consum, inclusiv contractelor de vânzare la distanță, astfel cum arată în mod clar considerentul (4) in fine al acestei directive.
(
6
)	A se vedea considerentul (21) al Directivei 1999/44.
(
7
)	În propunerea sa din 8 octombrie 2008 care a condus la adoptarea Directivei 2011/83 [COM(2008) 614 final], Comisia propusese înlocuirea a patru directive, printre care Directiva 1999/44, cu un „singur instrument orizontal” bazat pe o armonizare completă în materie de protecție a consumatorilor. Această abordare a fost respinsă de Consiliu. În final, din considerentul (63) și din articolul 33 din Directiva 2011/83 rezultă că singura modificare a Directivei 1999/44 a fost inserarea în aceasta a articolului 8a, care obliga statele membre să informeze Comisia cu privire la adoptarea unor dispoziții naționale mai stricte în materie de protecție a consumatorilor în anumite domenii.
(
8
)	A se vedea articolele 28 și 33 din Directiva 2011/83.
(
9
)	Este cert că achiziționarea produselor în cauză a fost efectuată online de la întreprinderea Outdoor‑Works de către o clientă „misterioasă”, mandatată de BB Sport. Or, potrivit jurisprudenței Curții, constituie un „comerciant” în sensul articolului 2 punctul 2 din Directiva 2011/83 nu numai persoana fizică sau juridică ce acționează în scopuri care țin de propria activitate comercială, de afaceri, meșteșugărească sau profesională în ceea ce privește contractele care intră sub incidența acestei directive, ci și persoana fizică sau juridică ce acționează în calitate de intermediar, în numele sau în beneficiul acestui comerciant, atât intermediarul, cât și comerciantul principal putând fi calificați drept „comercianți”, în sensul acestei dispoziții, fără a fi nevoie pentru aceasta să se stabilească existența unei duble prestări de servicii [Hotărârea din 24 februarie 2022, Tiketa (C‑536/20, EU:C:2022:112, punctul 36)]. Arătăm totuși că procedura principală are ca obiect o acțiune în încetarea unei practici comerciale neloiale imputate societății LACD și că, în scopul soluționării litigiului, instanța de trimitere, care este competentă să aprecieze, luând în considerare particularitățile fiecărei cauze, atât necesitatea unei hotărâri preliminare pentru a fi în măsură să pronunțe propria hotărâre, cât și pertinența întrebărilor pe care le adresează Curții, solicită acesteia din urmă să se pronunțe cu privire la ceea ce poate constitui, în ceea ce privește angajamentul unui producător, o garanție comercială în sensul Directivei 2011/83. Ținând seama de prezumția de pertinență aferentă întrebărilor adresate cu titlu preliminar de instanțele naționale și în măsura în care nu reiese în mod evident că interpretarea solicitată a dispozițiilor de drept al Uniunii vizate în aceste întrebări nu are nicio legătură cu realitatea sau cu obiectul litigiului principal, este necesar să se răspundă la întrebările instanței de trimitere.
(
10
)	A se vedea considerentele (5) și (7) ale Directivei 2011/83 și considerentul (6) al Directivei 2019/771, precum și Hotărârea din 13 septembrie 2018, Starman (C‑332/17, EU:C:2018:721, punctul 27).
(
11
)	Deși, în Hotărârea din 5 mai 2022, Victorinox (C‑179/21, EU:C:2022:353), Curtea a interpretat articolul 6 alineatul (1) litera (m) din Directiva 2011/83 prin coroborare cu articolul 6 alineatul (2) a doua liniuță din Directiva 1999/44, acesta era un răspuns la o întrebare specifică a instanței de trimitere privind nu calificarea unei declarații a producătorului drept „garanție comercială”, ci eventuala identitate a informațiilor care trebuiau furnizate consumatorului, în conformitate cu prima dispoziție, cu privire la condițiile referitoare la această garanție în raport cu cele prevăzute de a doua dispoziție. În orice caz, aplicarea principiului lex posterior derogat legi priori și ansamblul armonizat indivizibil constituit de articolul 2 punctul 14 și de articolul 6 alineatul (1) din Directiva 2011/83 lipsesc de obiect, în opinia noastră, o interpretare coroborată cu dispozițiile relevante ale Directivei 1999/44.
(
12
)	A se vedea în acest sens Hotărârea din 14 ianuarie 2010, Plus Warenhandelsgesellschaft (C‑304/08, EU:C:2010:12, punctele 29-32).
(
13
)	Prima întrebare preliminară face referire la noțiunea de „garant”, care acoperă noțiunea, mai evocatoare în opinia noastră, de „producător”, care corespunde situației LACD. În vederea unei mai bune lizibilități a prezentelor concluzii, am considerat preferabil să se utilizeze această din urmă expresie, precum și cea de „comerciant”, în opoziție cu noțiunea de „consumator”. În plus, în Hotărârea din 5 mai 2022, Victorinox (C‑179/21, EU:C:2022:353, punctele 35 și 36), Curtea a precizat că, atunci când producătorul vinde consumatorului, direct sau prin intermediul altei persoane care acționează în numele și în contul ei, bunul pe care îl produce, acesta trebuie considerat ca fiind „comerciant” în sensul articolului 2 punctul 2 din Directiva 2011/83. Prin urmare, garanția comercială pe care o oferă nu poate decât să corespundă „angajamentului din partea comerciantului” în sensul articolului 2 punctul 14 din această directivă, iar nu angajamentului „unui producător”, în sensul acestei dispoziții. Aceasta din urmă face trimitere la o situație în care persoana comerciantului nu se confundă cu cea a producătorului.
(
14
)	Declarația furnizată de LACD, astfel cum a fost prezentată în cererea de decizie preliminară, menționează numai o posibilă returnare a bunului achiziționat, fără să se menționeze în mod expres rambursarea acestuia, ceea ce pare cel puțin neobișnuit și contradictoriu în raport cu natura garanției comerciale, care este dată în scopul „de a rambursa prețul plătit sau de a înlocui, a repara sau a întreține bunurile”. Totuși, examinarea observațiilor LACD elimină orice ambiguitate, în sensul că aceasta a precizat că nu există „nicio îndoială că clientul poate să returneze tricoul în orice moment, fie comerciantului, fie societății LACD și că, acolo unde l‑a returnat, i se poate rambursa prețul de achiziție”.
(
15
)	Hotărârea din 14 iulie 2016, Verband Sozialer Wettbewerb (C‑19/15, EU:C:2016:563, punctul 23).
(
16
)	Hotărârea din 7 aprilie 2022, Fuhrmann-2 (C‑249/21, EU:C:2022:269, punctul 21).
(
17
)	Hotărârea din 13 septembrie 2018, Wind Tre și Vodafone Italia (C‑54/17 și C‑55/17, EU:C:2018:710, punctul 46).
(
18
)	Hotărârea din 23 ianuarie 2019, Walbusch Walter Busch (C‑430/17, EU:C:2019:47, punctele 36 și 42).
(
19
)	Hotărârea din 21 ianuarie 2016, Viiniverla (C‑75/15, EU:C:2016:35, punctul 25).
(
20
)	Directiva Parlamentului European și a Consiliului din 11 mai 2005 privind practicile comerciale neloiale ale întreprinderilor de pe piața internă față de consumatori și de modificare a Directivei 84/450/CEE a Consiliului, a Directivelor 97/7/CE, 98/27/CE și 2002/65/CE ale Parlamentului European și ale Consiliului și a Regulamentului (CE) nr. 2006/2004 al Parlamentului European și al Consiliului („Directiva privind practicile comerciale neloiale”) (JO 2005, L 149, p. 22, Ediție specială, 15/vol. 14, p. 260).
(
21
)	A se vedea în acest sens Hotărârea din 7 aprilie 2022, Fuhrmann-2 (C‑249/21, EU:C:2022:269, punctul 31).
(
22
)	Hotărârea din 14 mai 2020, NK (Proiectarea unei case unifamiliale) (C‑208/19, EU:C:2020:382, punctul 39).
(
23
)	A se vedea articolul 3 alineatul (3) al doilea paragraf din Directiva 1999/44 și articolul 13 alineatele (2) și (3) din Directiva 2019/771.
(
24
)	A se vedea printre altele Hotărârea din 16 iunie 2011, Gebr. Weber și Putz (C‑65/09 și C‑87/09, EU:C:2011:396, punctele 58 și 73), Hotărârea din 23 mai 2019, Fülla (C‑52/18, EU:C:2019:447, punctele 52-54), și Hotărârea din 12 martie 2020, Verbraucherzentrale Berlin (C‑583/18, EU:C:2020:199, punctele 31 și 36).
(
25
)	Hotărârea din 5 mai 2022, Victorinox (C‑179/21, EU:C:2022:353, punctele 45 și 46).
(
26
)	Articolul 9 din Directiva 2011/83, care face trimitere la articolul 13 alineatul (2) și la articolul 14 din aceasta.
(
27
)	A se vedea prin analogie Hotărârea din 3 septembrie 2009, Messner (C‑489/07, EU:C:2009:502, punctul 20), referitoare la Directiva 97/7/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 20 mai 1997 privind protecția consumatorilor cu privire la contractele la distanță (JO 1997, L 144, p. 19, Ediție specială, 15/vol. 4, p. 160).