62021CJ0237_RES
Cauza C‑237/21
S. M.
împotriva
Generalstaatsanwaltschaft München
(cerere de decizie preliminară formulată de Oberlandesgericht München)
Hotărârea Curții (Marea Cameră) din 22 decembrie 2022
„Trimitere preliminară – Cetățenia Uniunii Europene – Articolele 18 și 21 TFUE – Cerere adresată unui stat membru de către un stat terț prin care se solicită extrădarea unui cetățean al Uniunii, resortisant al altui stat membru, care și‑a exercitat dreptul la liberă circulație în primul dintre aceste state membre – Cerere formulată în scopul punerii în executare a unei pedepse privative de libertate – Interdicție de extrădare aplicată numai resortisanților naționali – Restricție privind libera circulație – Justificare întemeiată pe prevenirea impunității – Proporționalitate”
Cetățenia Uniunii – Dispoziții ale tratatului – Domeniu de aplicare personal – Resortisant al unui stat membru care are și cetățenia unui stat terț – Includere
(art. 18 și 21 TFUE)
(a se vedea punctul 31)
Cetățenia Uniunii – Dreptul de liberă circulație și de liberă ședere pe teritoriul statelor membre – Cerere adresată unui stat membru de către un stat terț prin care se solicită extrădarea unui cetățean al Uniunii, resortisant al altui stat membru, care și‑a exercitat dreptul la liberă circulație în primul stat membru – Cerere de extrădare în scopul punerii în executare a unei pedepse privative de libertate – Interdicție de extrădare aplicată numai resortisanților naționali ai statului membru solicitat – Restricție privind libera circulație a cetățenilor Uniunii care au reședința permanentă în statul membru solicitat – Justificare întemeiată pe prevenirea impunității – Proporționalitate – Stat membru solicitat care permite executarea unei pedepse pronunțate în străinătate pe teritoriul său – Obligația de a asigura cetățenilor Uniunii care au reședința permanentă pe teritoriul său posibilitatea de a‑și executa pedeapsa pe teritoriul său în aceleași condiții ca ale propriilor resortisanți
(art. 18 și 21 TFUE)
(a se vedea punctele 33-36 și 39-42)
Cetățenia Uniunii – Dreptul de liberă circulație și de liberă ședere pe teritoriul statelor membre – Cerere adresată unui stat membru de către un stat terț prin care se solicită extrădarea unui cetățean al Uniunii, resortisant al altui stat membru, care și‑a exercitat dreptul la liberă circulație în primul stat membru – Cerere de extrădare în scopul punerii în executare a unei pedepse privative de libertate – Stat membru solicitat care interzice extrădarea propriilor resortisanți în scopul punerii în executare a unei pedepse și permite executarea unei astfel de pedepse pronunțate în străinătate pe teritoriul său – Neconformitate eventuală a unui refuz al extrădării cu obligațiile care revin statului membru solicitat în temeiul Convenției europene de extrădare – Drept automat și absolut pentru persoana solicitată de a nu fi extrădată în afara Uniunii Europene – Lipsă
(art. 18 și 21 TFUE)
(a se vedea punctul 47)
Cetățenia Uniunii – Dreptul de liberă circulație și de liberă ședere pe teritoriul statelor membre – Cerere adresată unui stat membru de către un stat terț prin care se solicită extrădarea unui cetățean al Uniunii, resortisant al altui stat membru, care și‑a exercitat dreptul la liberă circulație în primul stat membru – Cerere de extrădare în scopul punerii în executare a unei pedepse privative de libertate – Stat membru solicitat care interzice extrădarea propriilor resortisanți în scopul punerii în executare a unei pedepse și permite executarea unei astfel de pedepse pronunțate în străinătate pe teritoriul său, sub rezerva consimțământului statului terț – Obligația acestui stat membru de a căuta în mod activ acest consimțământ prin utilizarea mecanismelor de cooperare și de asistență în materie penală disponibile
(art. 18 și 21 TFUE)
(a se vedea punctele 48-50 și 56 și dispozitivul)
Cetățenia Uniunii – Dreptul de liberă circulație și de liberă ședere pe teritoriul statelor membre – Cerere adresată unui stat membru de către un stat terț prin care se solicită extrădarea unui cetățean al Uniunii, resortisant al altui stat membru, care și‑a exercitat dreptul la liberă circulație în primul stat membru – Cerere de extrădare în scopul punerii în executare a unei pedepse privative de libertate – Stat membru solicitat care interzice extrădarea propriilor resortisanți în scopul punerii în executare a unei pedepse și permite executarea unei astfel de pedepse pronunțate în străinătate pe teritoriul său, sub rezerva consimțământului statului terț – Dreptul statului membru solicitat de a proceda la extrădarea unui cetățean al Uniunii care are reședința permanentă pe teritoriul său în lipsa consimțământului statului terț – Condiție – Obligația de verificare a garanțiilor prevăzute la articolul 19 din Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene
(art. 18 și 21 TFUE; Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene, art. 19)
(a se vedea punctele 53-55 și 56 și dispozitivul)
Rezumat
S. M., cetățean croat, bosniac și sârb, trăiește în Germania din anul 2017 și lucrează în acest stat din anul 2020. În noiembrie 2020, autoritățile din Bosnia și Herțegovina au solicitat Republicii Federale Germania extrădarea lui S. M. în scopul punerii în executare a unei pedepse privative de libertate pronunțate în privința sa de o instanță bosniacă.
Generalstaatsanwaltschaft München (Parchetul General din München, Germania) a solicitat, făcând trimitere la Hotărârea Raugevicius (
1
), ca extrădarea lui S. M. să fie declarată inadmisibilă.
Potrivit Oberlandesgericht München (Tribunalul Regional Superior din München, Germania), care este instanța de trimitere, temeinicia acestei cereri depinde de aspectul dacă articolele 18 și 21 TFUE trebuie interpretate în sensul că prevăd neextrădarea unui cetățean al Uniunii chiar dacă, din perspectiva tratatelor internaționale, statul membru solicitat (
2
) este obligat să procedeze la extrădarea lui.
Această întrebare nu ar fi primit răspuns în Hotărârea Raugevicius, întrucât, în cauza care a determinat pronunțarea acestei hotărâri, statul membru solicitat avea dreptul, din perspectiva tratatelor internaționale aplicabile, să nu îl extrădeze pe resortisantul lituanian în cauză în afara Uniunii. În schimb, în prezenta cauză, Germania ar fi obligată față de Bosnia și Herțegovina să îl extrădeze pe S. M., în temeiul Convenției europene de extrădare, semnată la Paris la 13 decembrie 1957. Astfel, conform articolului 1 din această convenție, Germania și Bosnia și Herțegovina ar fi obligate reciproc să își predea persoanele urmărite de autoritățile judiciare ale statului solicitant în vederea executării unei pedepse. În această privință, declarația făcută de Germania în temeiul articolului 6 din convenția menționată, privind protecția împotriva extrădării „resortisanților” săi, limitează acest din urmă termen doar la persoanele care dețin cetățenia germană.
Astfel, Curtea nu ar fi abordat în Hotărârea Raugevicius problema dacă necesitatea de a avea în vedere măsuri mai puțin restrictive decât extrădarea poate presupune ca statul membru solicitat să își încalce obligațiile care decurg din dreptul internațional.
Așadar, instanța de trimitere solicită Curții să se pronunțe cu privire la interpretarea articolelor 18 și 21 TFUE. Aceasta solicită în esență să se stabilească dacă aceste articole se opun ca un stat membru, în prezența unei cereri de extrădare formulate de un stat terț în scopul punerii în executare a unei pedepse privative de libertate aplicate unui resortisant al unui alt stat membru ce are reședința permanentă în primul stat membru, al cărui drept național interzice doar extrădarea propriilor resortisanți în afara Uniunii și prevede posibilitatea ca această pedeapsă să fie executată pe teritoriul său cu condiția ca statul terț să consimtă la aceasta, să procedeze la extrădarea acestui cetățean al Uniunii, în conformitate cu obligațiile care îi revin în temeiul unei convenții internaționale, din moment ce nu își poate asuma în mod efectiv responsabilitatea punerii în executare a acestei pedepse în lipsa unui asemenea consimțământ.
În hotărârea sa, Curtea răspunde că articolele 18 și 21 TFUE trebuie interpretate în sensul că:
–
în asemenea împrejurări, ele impun statului membru solicitat să caute în mod activ consimțământul statului terț autor al cererii de extrădare, pentru ca pedeapsa resortisantului unui alt stat membru, care are reședința permanentă în statul membru solicitat, să fie executată pe teritoriul acestuia din urmă, utilizând toate mecanismele de cooperare și de asistență în materie penală de care dispune în cadrul relațiilor sale cu acest stat terț;
–
în lipsa unui astfel de consimțământ, ele nu se opun ca, în asemenea împrejurări, statul membru solicitat să procedeze la extrădarea acestui cetățean al Uniunii, în conformitate cu obligațiile care îi revin în temeiul unei convenții internaționale, cu condiția ca această extrădare să nu aducă atingere drepturilor garantate de Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene (
3
).
Aprecierea Curții
În primul rând, Curtea amintește că, în Hotărârea Raugevicius, care, precum cauza principală, privea o cerere de extrădare emisă de un stat terț care nu a încheiat un acord de extrădare cu Uniunea, aceasta a statuat că, deși, în lipsa unor norme ale dreptului Uniunii care să reglementeze extrădarea resortisanților statelor membre către state terțe, statele membre sunt competente să adopte astfel de norme, această competență trebuie exercitată cu respectarea dreptului Uniunii, în special a articolului 18 TFUE și a articolului 21 alineatul (1) TFUE.
În calitate de resortisant croat care locuiește legal în Germania, S. M. are dreptul, în calitatea sa de cetățean al Uniunii, să se prevaleze de articolul 21 alineatul (1) TFUE și intră în domeniul de aplicare al tratatelor, în sensul articolului 18 TFUE. Faptul de a deține și cetățenia țării terțe, autoare a cererii de extrădare, nu îl poate împiedica să își valorifice drepturile și libertățile conferite de statutul de cetățean al Uniunii, în special cele garantate de articolele 18 și 21 TFUE.
În al doilea rând, Curtea arată că normele unui stat membru privind extrădarea, care introduc, precum în cauza principală, un tratament diferit după cum persoana solicitată are cetățenia acestui stat membru sau pe cea a unui alt stat membru, pot afecta libertatea de circulație și ședere a resortisanților altor state membre care au reședința în mod legal pe teritoriul statului solicitat, întrucât conduc la a nu le acorda protecția împotriva extrădării rezervate resortisanților acestui din urmă stat membru.
Prin urmare, într‑o situație cum este cea în discuție în litigiul principal, inegalitatea de tratament care constă în a permite extrădarea unui resortisant al unui alt stat membru decât statul membru solicitat constituie o restricție privind libertatea menționată anterior, care nu poate fi justificată decât dacă se întemeiază pe considerații obiective și este proporțională cu obiectivul urmărit în mod legitim de dreptul național.
Obiectivul legitim de a evita riscul de impunitate a persoanelor care au comis o infracțiune permite justificarea unei măsuri restrictive de libertate prevăzute la articolul 21 TFUE, sub rezerva ca această măsură să fie necesară pentru protecția intereselor pe care urmărește să le garanteze și ca aceste obiective să nu poată fi atinse prin măsuri mai puțin restrictive.
Or, în cazul unei cereri de extrădare în scopul punerii în executare a unei pedepse privative de libertate, posibilitatea, atunci când aceasta există în dreptul statului membru solicitat, ca pedeapsa a cărei executare face obiectul cererii de extrădare să fie executată pe teritoriul statului membru solicitat, constituie o măsură alternativă la extrădare ca afectează mai puțin exercitarea dreptului la liberă circulație și la ședere al unui cetățean al Uniunii care are reședința permanentă în acest stat membru. Prin urmare, în temeiul articolelor 18 și 21 TFUE, un astfel de resortisant al unui alt stat membru ce are reședința permanentă în statul membru solicitat ar trebui să își poată executa pedeapsa pe teritoriul acestui stat membru în aceleași condiții ca și resortisanții acestuia din urmă.
În al treilea rând, Curtea subliniază totuși că jurisprudența rezultată din Hotărârea Raugevicius nu a consacrat un drept automat și absolut pentru cetățenii Uniunii de a nu fi extrădați în afara Uniunii. Curtea precizează de asemenea că, atunci când o normă națională instituie, precum în litigiul principal, o diferență de tratament între resortisanții statului membru solicitat și cetățenii Uniunii care au reședința permanentă în acest stat prin interzicerea extrădării doar a celor dintâi, acest stat membru este obligat să caute în mod activ existența unei măsuri alternative la extrădare care să afecteze mai puțin exercitarea drepturilor și libertăților pe care astfel de cetățeni ai Uniunii le au în temeiul articolelor 18 și 21 TFUE atunci când sunt vizați de o cerere de extrădare emisă de un stat terț.
Astfel, atunci când aplicarea unei asemenea măsuri alternative la extrădare constă în faptul că cetățenii Uniunii care au reședința permanentă în statul membru solicitat își pot executa pedeapsa în acest stat membru în aceleași condiții ca resortisanții acestuia, însă această aplicare este supusă consimțământului statului terț autor al cererii de extrădare, articolele 18 și 21 TFUE impun statului membru solicitat să caute în mod activ consimțământul acestui stat terț, utilizând toate mecanismele de cooperare și de asistență în materie penală de care dispune în cadrul relațiilor sale cu statul terț menționat.
În cazul în care acest stat terț consimte ca pedeapsa să fie executată pe teritoriul statului membru solicitat, acesta din urmă este în măsură să permită cetățeanului Uniunii care face obiectul cererii de extrădare și care are reședința permanentă pe teritoriul său să execute acolo pedeapsa care i‑a fost aplicată în statul terț, autor al cererii de extrădare, și să asigure un tratament identic cu cel rezervat propriilor resortisanți.
Într‑o atare situație, aplicarea acestei măsuri alternative la extrădare ar putea permite totodată statului membru solicitat să își exercite competențele în conformitate cu obligațiile convenționale care îl leagă de acest stat terț. Astfel, consimțământul acestui stat terț pentru executarea, în statul membru solicitat, a întregii pedepse vizate de cererea de extrădare ar putea face superfluă executarea acestei cereri.
Dacă, în schimb, consimțământul acestui stat terț nu este obținut, măsura alternativă la extrădare impusă de articolele 18 și 21 TFUE nu ar putea fi aplicată. În această ipoteză, acest stat membru poate proceda la extrădarea persoanei în cauză, în conformitate cu obligațiile sale ce rezultă din Convenția europeană de extrădare, din moment ce refuzul unei asemenea extrădări nu ar permite evitarea riscului de impunitate a acestei persoane.
Într‑un asemenea caz, întrucât extrădarea persoanei în cauză constituie, în raport cu acest obiectiv, o măsură necesară și proporțională, restricția privind dreptul de circulație și de ședere care decurge din extrădare în scopul punerii în executare a unei pedepse este justificată. Statul membru solicitat trebuie totuși să verifice că această extrădare nu va aduce atingere protecției pe care o oferă articolul 19 alineatul (2) din cartă împotriva oricărui risc serios de a fi supus în statul terț, autor al cererii de extrădare, pedepsei cu moartea, torturii sau altor pedepse sau tratamente inumane sau degradante.
(
1
)	În Hotărârea din 13 noiembrie 2018, Raugevicius (C‑247/17, EU:C:2018:898, denumită în continuare „Hotărârea Raugevicius”), Curtea a interpretat articolul 18 TFUE (care conține principiul nediscriminării pe motiv de cetățenie sau naționalitate) și articolul 21 TFUE [care garantează, la alineatul (1), dreptul de liberă circulație și ședere pe teritoriul statelor membre] în sensul că, în prezența unei cereri de extrădare, formulată de un stat terț, a unui cetățean al Uniunii care și‑a exercitat dreptul de liberă circulație în scopul executării unei pedepse privative de libertate, statul membru solicitat, a cărui legislație națională interzice extrădarea propriilor resortisanți în afara Uniunii în vederea executării unei pedepse și prevede posibilitatea ca o astfel de pedeapsă să fie executată pe teritoriul său, este obligat să asigure acestui cetățean al Uniunii, din moment ce el are reședința permanentă pe teritoriul statului membru în cauză, un tratament identic cu cel rezervat propriilor resortisanți în materie de extrădare (punctul 50 și dispozitivul).
(
2
)	Statul membru căruia i se solicită extrădarea de către un stat terț.
(
3
)	Denumită în continuare „carta”.