62024CC0155
CONCLUZIILE AVOCATULUI GENERAL
DOMNUL NICHOLAS EMILIOU
prezentate la 4 septembrie 2025 (
1
)
Cauza C‑155/24
Nederlandse Voedsel- en Warenautoriteit,
Staatssecretaris van Volksgezondheid, Welzijn en Sport,
Philip Morris Benelux BV,
Philip Morris Investments BV,
JT International Company Netherlands BV,
Vereniging Nederlandse Sigaretten- & Kerftabakfabrikanten,
Van Nelle Tabak Nederland BV,
British American Tobacco International (Holdings) BV
împotriva
Stichting Rookpreventie Jeugd
[cerere de decizie preliminară introdusă de College van Beroep voor het bedrijfsleven (Curtea de Apel pentru Contencios Administrativ în materie Economică, Țările de Jos)]
„Trimitere preliminară – Apropierea legislațiilor – Fabricarea și vânzarea produselor din tutun – Directiva 2014/40/UE – Niveluri maxime ale emisiilor – Metodă de măsurare – Măsurarea emisiilor pe baza unor standarde ISO – Articolul 4 alineatul (1) din Directiva 2014/40 – Standarde nepublicate în Jurnalul Oficial al Uniunii Europene – Opozabilitatea standardelor ISO prevăzute la articolul 4 alineatul (1) din Directiva 2014/40 – Concluzii care trebuie deduse din Hotărârea din 22 februarie 2022, Stichting Rookpreventie Jeugd și alții (C‑160/20, EU:C:2022:101)”
I. Introducere
1.
Prin prezenta cerere de decizie preliminară, Curții i se solicită să clarifice în esență metoda aplicabilă pentru a stabili dacă țigaretele introduse pe piața unui stat membru respectă nivelurile maxime ale emisiilor de gudron, nicotină și monoxid de carbon stabilite de Directiva 2014/40/UE (denumite în continuare „nivelurile maxime ale emisiilor”) (
2
). Aceasta este cea de a doua cerere de decizie preliminară cu care este sesizată Curtea în cadrul aceleiași proceduri judiciare naționale.
2.
Pentru a înțelege motivele care au stat la baza întrebărilor adresate, trebuie să se observe că Directiva 2014/40 prevede, de asemenea, metodele prin care trebuie stabilită respectarea nivelurilor menționate anterior. Directiva face trimitere în acest sens la mai multe standarde ale Organizației Internaționale de Standardizare (ISO) care, până în prezent, nu au fost publicate în Jurnalul Oficial al Uniunii Europene (denumit în continuare „Jurnalul Oficial”). Astfel cum vom explica mai în detaliu, acest lucru se datorează în special faptului că standardele respective sunt protejate de drepturi de proprietate intelectuală pe care le revendică ISO.
3.
În Hotărârea Stichting Rookpreventie Jeugd ș.a., Curtea a confirmat că Directiva 2014/40 impune în mod obligatoriu utilizarea respectivelor standarde (
3
). Cu toate acestea, Curtea a statuat de asemenea că, atunci când nu sunt publicate în Jurnalul Oficial, standardele nu sunt opozabile „particularilor în general”, însă sunt opozabile „întreprinderilor” (care fabrică țigarete sau le introduc pe piață), în măsura în care întreprinderile puteau avea acces la respectivele standarde (
4
). Ca urmare a acestei concluzii, Curtea a statuat în esență că respectarea nivelurilor maxime ale emisiilor ar putea fi verificată fără a se ține seama de standardele ISO în cazul în care s‑ar stabili că acestea nu sunt obligatorii (în speță) (
5
).
4.
Această precizare a făcut parte dintr‑un răspuns furnizat rechtbank Rotterdam (Tribunalul din Rotterdam, Țările de Jos), care fusese sesizat cu o cerere formulată, printre altele, de Stichting Rookpreventie Jeugd (Fundația pentru prevenirea fumatului în rândul tinerilor, Țările de Jos) (denumită în continuare „Fundația”). Fundația a susținut că țigaretele introduse pe piața națională nu respectă nivelurile maxime ale emisiilor dacă sunt examinate printr‑o metodă diferită (și, după cum înțelegem, mai strictă decât) de standardele ISO menționate la articolul 4 alineatul (1) din Directiva 2014/40. Pe baza răspunsului Curții, instanța națională menționată mai sus a adoptat o dispoziție de retragere de pe piață a țigaretelor în cauză.
5.
Această decizie a fost atacată, printre alții, de mai mulți producători de țigarete la College van Beroep voor het bedrijfsleven (Curtea de Apel pentru Contencios Administrativ în materie Economică, Țările de Jos), care are îndoieli cu privire la implicațiile hotărârii Curții.
6.
Instanța de trimitere solicită, printre altele, să se stabilească dacă concluzia cu privire la lipsa efectului obligatoriu al standardelor ISO în cauză față de „particulari în general” este valabilă atunci când o parte, precum Fundația, putea avea acces la standardele ISO. În plus, aceeași instanță solicită să se stabilească dacă respectiva parte are dreptul, în temeiul Directivei 2014/40, de a obține respectarea nivelurilor maxime ale emisiilor (prin aplicarea unei metode alternative de măsurare). De asemenea, instanța națională dorește să afle care sunt consecințele pentru producătorii de țigarete ale eventualei constatări a faptului că țigaretele (deși sunt introduse pe piață în conformitate cu cerințele Directivei 2014/40) nu îndeplinesc nivelurile maxime ale emisiilor dacă sunt măsurate printr‑o astfel de metodă alternativă.
7.
Rezultă că, pe lângă problema metodei de verificare a respectării de către țigaretele vândute a nivelurilor maxime ale emisiilor de gudron, nicotină și monoxid de carbon, prezenta trimitere preliminară ridică problema efectelor juridice, în cadrul ordinii juridice a Uniunii, a standardelor tehnice care au fost elaborate în afara structurii instituționale a Uniunii, a căror utilizare a devenit obligatorie și al căror conținut nu a fost publicat în Jurnalul Oficial. Un punct nu mai puțin important din trimiterea preliminară privește problema mai largă a securității juridice de care ar trebui să beneficieze cei care, în general, respectă normele de drept obligatorii și cercetează premisa fundamentală potrivit căreia legea trebuie să fie accesibilă în mod liber tuturor.
II. Cadrul juridic
A.
Dreptul Uniunii
8.
Potrivit considerentului (8) al Directivei 2014/40, „[î]n conformitate cu articolul 114 alineatul (3) din Tratatul privind funcționarea Uniunii Europene (TFUE), un nivel înalt de protecție a sănătății ar trebui să constituie baza unei propuneri legislative și ar trebui să fie avute în vedere în special noile progrese științifice. Produsele din tutun nu sunt mărfuri obișnuite și, având în vedere efectele deosebit de dăunătoare ale tutunului asupra sănătății umane, protejarea sănătății ar trebui să aibă o importanță mare, în special pentru a reduce prevalența fumatului în rândul tinerilor.”
9.
Potrivit articolului 1 din Directiva 2014/40, scopul acesteia din urmă „este apropierea actelor cu putere de lege și a actelor administrative ale statelor membre privind:
(a)
ingredientele și emisiile produselor din tutun și obligațiile de raportare aferente, incluzând nivelurile maxime ale emisiilor de gudron, nicotină și monoxid de carbon pentru țigarete;
[…]
pentru a facilita buna funcționare a pieței interne a produselor din tutun și a produselor conexe, vizând un nivel înalt de protecție a sănătății, în special pentru tineri, și pentru a se îndeplini obligațiile Uniunii în temeiul Convenției‑cadru pentru controlul tutunului a OMS (CCCT).”
10.
În conformitate cu articolul 2 punctul 10 din Directiva 2014/40, „țigaretă” înseamnă un rulou de tutun care poate fi consumat prin intermediul unui proces de combustie și este definită în detaliu la articolul 3 alineatul (1) din Directiva 2011/64/UE a Consiliului (
6
).
11.
Potrivit articolului 2 punctul 21 din Directiva 2014/40, „emisii”„înseamnă substanțe care sunt eliberate atunci când un produs din tutun sau un produs conex este utilizat potrivit destinației sale, cum ar fi substanțele care se găsesc în fum sau substanțele eliberate în timpul procesului de utilizare a produselor din tutun care nu ard”.
12.
Articolul 3 din aceeași directivă se referă la „nivelurile maxime ale emisiilor de gudron, nicotină, monoxid de carbon și alte substanțe”. Acesta prevede:
„(1)   Nivelurile emisiilor țigaretelor introduse pe piață sau fabricate în statele membre («niveluri maxime ale emisiilor») nu sunt mai mari de:
(a)
10 mg de gudron per țigaretă;
(b)
1 mg de nicotină per țigaretă;
(c)
10 mg de monoxid de carbon per țigaretă.
(2)   Comisia este împuternicită să adopte acte delegate în conformitate cu articolul 27 pentru a diminua nivelurile maxime ale emisiilor menționate la alineatul (1), atunci când acest lucru este necesar în baza standardelor convenite la nivel internațional.
[…]”
13.
Articolul 4 din Directiva 2014/40 se referă la „metode de măsurare”. Acesta este formulat după cum urmează:
„(1)   Emisiile de gudron, nicotină și monoxid de carbon ale țigaretelor se măsoară pe baza standardului ISO 4387 pentru gudron, a standardului ISO 10315 pentru nicotină și a standardului ISO 8454 pentru monoxid de carbon.
Exactitatea măsurătorilor referitoare la gudron, nicotină și monoxid de carbon se stabilește în conformitate cu standardul ISO 8243.
[…]
(3)   Comisia este împuternicită să adopte acte delegate în conformitate cu articolul 27 pentru a adapta metodele de măsurare a emisiilor de gudron, nicotină și monoxid de carbon, atunci când acest lucru este necesar în baza evoluțiilor științifice și tehnice sau a standardelor convenite la nivel internațional.
[…]”
14.
Articolul 24 alineatul (1) din Directiva 2014/40 este intitulat „Libera circulație” și prevede că, „[s]ub rezerva dispozițiilor alineatelor (2) și (3) de la prezentul articol, statele membre nu pot să interzică sau să restricționeze din considerente referitoare la aspecte reglementate de [Directiva 2014/40] introducerea pe piață de produse din tutun sau produse conexe care sunt conforme cu prezenta directivă”.
B.
Dreptul național
15.
Articolul 2.1 din Le Besluit van 14 oktober 2015, houdende samenvoeging van de algemene maatregelen van bestuur op basis van de Tabakswet tot één besluit (Tabaks- en rookwarenbesluit) [Decretul din 14 octombrie 2015 privind reunirea într‑un singur decret a măsurilor administrative generale pe baza Legii privind tutunul (Decretul privind produsele din tutun și produsele pentru fumat) (denumit în continuare „Decretul”)] prevede că „nivelurile maxime ale emisiilor unei țigarete introduse pe piață sau produse sunt conforme cu articolul 3 alineatul (1) din [Directiva 2014/40]”.
16.
Articolul 2.1 din Le Regeling van de Staatssecretaris van Volksgezondheid, Welzijn en Sport van 10 mei 2016 houdende regels inzake de productie, de presentatie en de verkoop van tabaksproducten en aanverwante producten (Tabaks- en rookwarenregeling) [Regulamentul secretarului de stat pentru sănătate publică, bunăstare și sport din 10 mai 2016 privind normele referitoare la fabricarea, prezentarea și vânzarea produselor din tutun și a produselor conexe (Regulamentul ministerial privind produsele din tutun și produsele pentru fumat)] prevede:
„1.   Metodele de examinare care determină în mod exclusiv dacă o țigaretă îndeplinește cerințele prevăzute la articolul 2.1 (1) din Decret sunt desemnate ca măsuri care îndeplinesc următoarele standarde:
a.
NEN‑ISO 4387:2000/A1:2008 Țigarete – Determinarea, în ceea ce privește nivelul emisiilor de gudron, a conținutului total de materie particulată totală și de materie particulată anhidră fără nicotină utilizând o mașină de fumat analitică de rutină;
b.
NEN‑ISO 10315:2013 Țigarete – Determinarea, în ceea ce privește nivelul emisiilor de nicotină, a conținutului de nicotină din condensatele de fum – Metodă prin cromatografie gazoasă;
c.
NEN‑ISO 8454:2007/A1:2009 Țigarete – Determinarea, în ceea ce privește nivelul emisiilor de monoxid de carbon, a conținutului de monoxid de carbon în faza gazoasă a fumului de țigaretă – metoda IRND.
2.   Rezultatele măsurătorilor se verifică în raport cu standardul NEN‑ISO 8243:2013 Țigarete – Eșantionare.”
III. Situația de fapt, procedura națională și întrebările preliminare
17.
Litigiul principal a debutat cu o scrisoare a Fundației din 31 iulie 2018 prin care a solicitat Nederlandse Voedsel- en Warenautoriteit (Autoritatea neerlandeză pentru controlul produselor alimentare și al produselor de consum) (denumită în continuare „NVWA”) să asigure că țigaretele cu filtru de pe piața neerlandeză respectă, „atunci când sunt utilizate potrivit destinației lor”, nivelurile maxime ale emisiilor prevăzute la articolul 3 alineatul (1) din Directiva 2014/40, stabilite pe baza unei metode considerate în general în cercurile științifice ca fiind cea mai apropiată de destinația țigaretelor.
18.
Potrivit Fundației, standardele de măsurare ISO menționate la articolul 4 alineatul (1) din Directiva 2014/40 nu reflectă utilizarea țigaretelor potrivit destinației lor, întrucât nu iau în considerare modul în care acestea sunt efectiv fumate, și anume astfel încât microorificiile de ventilare ale filtrului sunt obturate de buzele și de degetele fumătorului.
19.
Fundația a invocat un studiu din anul 2018, realizat de Rijksinstituut voor Volksgezondheid en Milieu (Institutul Național pentru Sănătate Publică și Mediu, Țările de Jos, denumit în continuare „RIVM”) (denumit în continuare „studiul RIVM”), conform căruia, atunci când emisiile sunt măsurate cu așa‑numita metodă „Canadian Intense”, nivelurile maxime ale emisiilor sunt cu mult depășite. Prin urmare, aceasta a solicitat NVWA să retragă de pe piața națională țigaretele cu filtru care nu sunt conforme.
20.
NVWA a respins această cerere, motivând în esență că nu poate fi utilizată nicio altă metodă decât cea prevăzută la articolul 4 alineatul (1) din Directiva 2014/40.
21.
Fundația (și mai multe alte entități) a introdus o acțiune la rechtbank Rotterdam (Tribunalul din Rotterdam, Țările de Jos). Vereniging Nederlandse Sigaretten- & Kerftabakfabrikanten (Asociația producătorilor neerlandezi de țigarete și de tutun, Țările de Jos) (denumită în continuare „VSK”) a fost admisă ca intervenientă în procedură. Prin decizia din 20 martie 2020, această din urmă instanță a adresat Curții mai multe întrebări preliminare privind validitatea și interpretarea articolului 4 alineatul (1) din Directiva 2014/40.
22.
Curtea a răspuns la întrebările respective prin Hotărârea Stichting Rookpreventie Jeugd ș.a., ale cărei elemente principale sunt prezentate la punctele 3 și 4 de mai sus și pe care le vom analiza mai detaliat în cele ce urmează.
23.
Ca reacție la hotărârea menționată, rechtbank Rotterdam (Tribunalul din Rotterdam, Țările de Jos) a statuat în decizia sa din 4 noiembrie 2022 că dispozițiile naționale de punere în aplicare a standardelor de măsurare ISO în cauză nu sunt opozabile Fundației în calitate de particular în general și că metoda descrisă în acestea nu este conformă cu Directiva 2014/40, întrucât nu măsoară nivelurile emisiilor eliberate atunci când o țigaretă este utilizată conform destinației sale.
24.
Potrivit acestei instanțe, în lipsa unei metode de măsurare conforme cu Directiva 2014/40, nu este posibil să se stabilească dacă țigaretele cu filtru vândute în Țările de Jos respectă nivelurile maxime ale emisiilor țigaretelor. Luând în considerare studiul RIVM și metoda „Canadian Intense”, rechtbank Rotterdam (Tribunalul din Rotterdam, Țările de Jos) a concluzionat că existau indicii clare că țigaretele de pe piață nu respectă nivelurile respective. În consecință, a admis acțiunea Fundației.
25.
Respectiva decizie a fost atacată de NVWA, de Staatssecretaris van Volksgezondheid, Welzijn en Sport (Secretarul de stat pentru Sănătate publică, Bunăstare și Sport, Țările de Jos, denumit în continuare „secretarul de stat”), de VSK și de următoarele părți (denumite în continuare, împreună, „producătorii de tutun în discuție în litigiul principal”): Philip Morris Benelux BV și Philip Morris Investments BV (denumite în continuare, împreună, „Philip Morris”), JT International Company Netherlands BV (denumită în continuare „JTI”), Van Nelle Tabak Nederland BV, care își desfășoară activitatea sub denumirea Imperial Tobacco Nederland (denumită în continuare „Imperial”) și British American Tobacco International (Holdings) BV (denumită în continuare „BAT”).
26.
Prin scrisoarea din 10 mai 2023, NVWA și secretarul de stat au prezentat rezultatele unui nou studiu RIVM, efectuat la solicitarea NVWA, privind nivelurile emisiilor țigaretelor cu filtru disponibile în Țările de Jos, măsurate utilizând metoda TobLabNet (Standard operating procedure for intense smoking of cigarettes) SOP 01 a Organizației Mondiale a Sănătății (denumită în continuare „OMS”). Rezultatele arată că nivelurile maxime ale emisiilor sunt depășite.
27.
În aceste condiții, College van Beroep voor het bedrijfsleven (Curtea de Apel pentru Contencios Administrativ în materie Economică) a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarele întrebări preliminare:
„1)
Articolul 4 alineatul (1) din Directiva [2014/40] trebuie interpretat în sensul că standardele ISO nepublicate în [Jurnalul Oficial] nu sunt în niciun caz opozabile particularilor, inclusiv Fundației, prin urmare nici dacă acești particulari au putut consulta aceste standarde și le‑au putut obține (contra cost)?
2)
Inopozabilitatea față de un particular a articolului 4 alineatul (1) din [Directiva 2014/40,] în măsura în care această dispoziție face referire la standarde ISO nepublicate în [Jurnalul Oficial], trebuie înțeleasă ca imposibilitatea de a refuza dreptul de a respecta nivelurile maxime ale emisiilor de gudron, nicotină și monoxid de carbon, stabilite la articolul 3 alineatul (1) din [Directiva 2014/40]?
3)
Expresia «utilizat potrivit destinației sale», care este inclusă în definiția «emisiilor» de la articolul 2 punctul 21 din [Directiva 2014/40], trebuie interpretată în sensul că se raportează, pe cât posibil, la comportamentul tabagic uman, caz în care ar trebui să se ia în considerare, atunci când se măsoară, obturarea cel puțin parțială a microorificiilor de ventilare din filtrul țigaretei și volumul și frecvența fumatului sau această expresie se referă numai la modul de consum al țigărilor printr‑un proces de ardere?
4a)
Dacă, ținând cont de răspunsul la a treia întrebare, standardele ISO menționate la articolul 4 alineatul (1) din [Directiva 2014/40] nu sunt adecvate pentru măsurarea nivelurilor emisiilor: a) obiectivul urmărit de Directiva [2014/40], cel al nivelului înalt de protecție a sănătății, în special a tinerilor, implică faptul că principiul securității juridice și principiul lex certa nu se opun ca o metodă alternativă de măsurare să fie opozabilă producătorilor de tutun?
În cazul unui răspuns afirmativ la întrebarea 4 a), ținând cont și de principiul securității juridice și de principiul lex certa:
4b)
statelor membre le este permis ca, temporar sau nu, să stabilească sau să folosească o metodă alternativă de măsurare și să opună această metodă alternativă de măsurare (și) producătorilor de tutun și
4c)
cum se raportează aplicarea unei metode alternative de măsurare la obiectivul armonizării (maxime), urmărit de [Directiva 2014/40], și la îmbunătățirea funcționării pieței interne?
5a)
În cazul în care trebuie aplicată o metodă alternativă de măsurare, nivelurile emisiilor maxime prevăzute la articolul 3 alineatul (1) din [Directiva 2014/40] sunt în continuare integral aplicabile?
În cazul unui răspuns negativ la întrebarea 5a):
5b)
statelor membre le este permis ca, temporar sau nu, să stabilească sau să folosească niveluri maxime alternative ale emisiilor și să le opună (și) producătorilor de tutun și
5c)
cum se raportează aplicarea unor niveluri maxime alternative ale emisiilor la obiectivele armonizării (maxime) și îmbunătățirii funcționării pieței interne urmărite de [Directiva 2014/40]?
6a)
Dacă statelor membre le este permis să stabilească sau să folosească o metodă alternativă de măsurare, iar aceasta este opozabilă producătorilor de tutun, obiectivul nivelului înalt de protecție a sănătății, în special a tinerilor, urmărit de [Directiva 2014/40], în combinație cu articolul 23 alineatul (2) din directivă, implică, în acest caz, faptul că țigaretele puse în vânzare în Țările de Jos trebuie scoase de pe piață, atât timp cât încă nu s‑a stabilit o nouă metodă de măsurare și, prin urmare, nu se poate stabili dacă, atunci când sunt utilizate potrivit destinației lor, țigaretele respectă nivelurile maxime ale emisiilor?
În cazul unui răspuns afirmativ la întrebarea 6a):
6b)
producătorii de tutun au, în acest caz, dreptul la o perioadă de tranziție?
7)
Dacă s‑a stabilit sau se folosește o metodă alternativă de măsurare, în combinație cu niveluri maxime alternative ale emisiilor sau nu, producătorii de tutun au, în acest caz, dreptul la o perioadă de tranziție în timpul căreia pot recurge la această metodă alternativă de măsurare și eventual la niveluri maxime alternative ale emisiilor?”
28.
Stichting Rookpreventie Jeugd, Philip Morris, JTI, Imperial și BAT, guvernele bulgar, ceh, maghiar, neerlandez și portughez, precum și Comisia Europeană au depus observații scrise. Aceste persoane interesate, cu excepția guvernelor ceh, maghiar și portughez, au prezentat observații orale în cadrul unei ședințe care a avut loc la 10 martie 2025.
IV. Apreciere
29.
Prin intermediul întrebărilor formulate, instanța de trimitere solicită în esență să se stabilească consecințele exacte care decurg din Hotărârea Stichting Rookpreventie Jeugd ș.a.
30.
Mai precis, aceasta solicită, prin intermediul primei întrebări, să se stabilească dacă concluzia acestei hotărâri, potrivit căreia standardele de măsurare ISO menționate la articolul 4 alineatul (1) din Directiva 2014/40 nu sunt opozabile „particularilor în general”, se aplică atunci când partea în cauză (precum Fundația) putea avea acces la acestea și, prin intermediul celei de a doua întrebări, în ipoteza în care se confirmă lipsa efectului obligatoriu al acestor standarde ISO față de o astfel de parte, dacă această parte beneficiază, în temeiul Directivei 2014/40, de un drept de a solicita în esență respectarea nivelurilor maxime ale emisiilor în fața instanțelor naționale.
31.
Prin intermediul celei de a treia și al celei de a patra întrebări, instanța de trimitere solicită în esență să se stabilească dacă metoda vizată de standardele ISO menționate mai sus măsoară în mod adecvat aceste niveluri ale emisiilor și, în caz contrar, dacă autoritățile statelor membre pot sau chiar trebuie să utilizeze metode alternative de măsurare, precum cea invocată de Fundație în fața instanțelor neerlandeze, și dacă aplicarea unor astfel de standarde alternative împotriva producătorilor de tutun este compatibilă cu principiul securității juridice.
32.
Prin intermediul celei de a cincea întrebări, instanța de trimitere solicită să se stabilească dacă concluzia potrivit căreia o metodă alternativă de măsurare poate sau trebuie să fie aplicată de autoritățile naționale afectează aplicabilitatea nivelurilor maxime ale emisiilor prevăzute la articolul 3 alineatul (1) din Directiva 2014/40.
33.
În sfârșit, a șasea și a șaptea întrebare privesc în esență aspectul dacă, până la stabilirea unei metode alternative, țigaretele respective trebuie retrase de pe piață și dacă trebuie prevăzută o perioadă tranzitorie pentru a atenua consecințele negative pe care o astfel de măsură le‑ar avea asupra întreprinderilor afectate.
34.
La cererea Curții, prezentele concluzii se referă numai la primele patru întrebări preliminare.
35.
Pentru a putea efectua această analiză (B), ne vom referi la Hotărârea Curții pronunțată în cauza Stichting Rookpreventie Jeugd ș.a., precum și la problema juridică pe care aceasta a abordat‑o (A). Vom încheia cu un post‑scriptum care abordează anumite aspecte ale nepublicării persistente a standardelor ISO în cauză (C).
A.
Hotărârea Stichting Rookpreventie Jeugd ș.a.
36.
Pentru a explica înțelesul care trebuie dat hotărârii în discuție, vom evidenția în primul rând principalele elemente ale cadrului juridic relevant și elementele‑cheie ale răspunsului Curții (1). În al doilea rând, vom încadra acest răspuns în contextul jurisprudenței anterioare a Curții privind efectele juridice ale actelor nepublicate ale dreptului Uniunii (2). În al treilea rând, vom aborda îndoielile care pot apărea în legătură cu ratio decidendi (3) din hotărârea de mai sus și vom clarifica modul în care acest ratio decidendi trebuie înțeles (această precizare fiind o condiție prealabilă pentru a răspunde la întrebările preliminare) (4).
1. Contextul juridic și elementele cheie ale hotărârii în discuție
37.
Amintim că, pe de o parte, țigaretele introduse pe piață sau fabricate în statele membre trebuie să respecte nivelurile maxime ale emisiilor pentru anumite substanțe nocive (gudron, nicotină și monoxid de carbon) prevăzute la articolul 3 alineatul (1) din Directiva 2014/40. Pe de altă parte, în temeiul articolului 4 alineatul (1) din această directivă, emisiile acestor substanțe se măsoară pe baza standardului ISO 4387 pentru gudron, a standardului ISO 10315 pentru nicotină și a standardului ISO 8454 pentru monoxid de carbon. În plus, exactitatea măsurătorilor se stabilește în conformitate cu standardul ISO 8243.
38.
Având în vedere poziția centrală a standardelor ISO în prezenta cauză, vom formula câteva scurte observații cu privire la caracteristicile acestora (a) înainte de a aborda clarificarea adusă în hotărârea în discuție cu privire la efectele juridice ale acestora în temeiul dreptului Uniunii (b).
a) Standarde elaborate de ISO
39.
În primul rând, standardele ISO sunt elaborate în cadrul a ceea ce pare a fi o procedură destul de complexă la care participă, în cadrul diferitelor comitete ISO, diferiți membri ISO (în prezent din 174 de țări) și diverse părți interesate publice sau private (
7
). Aceste standarde au fost descrise ca o formă de codificare a unor cunoștințe tehnice de către și pentru profesioniști (
8
). ISO își prezintă standardele ca „răspunzând nevoilor pieței” (
9
), ISO fiind ea însăși o organizație neguvernamentală (înființată în temeiul dreptului elvețian) (
10
), care are misiunea „de a promova dezvoltarea standardizării și a activităților conexe la nivel mondial în vederea facilitării schimbului internațional de bunuri și servicii […]” (
11
) (misiunea de a elabora standarde unificate se reflectă în denumirea sa, ISO, care provine din cuvântul „egal” în limba greacă).
40.
În al doilea rând, elaborarea standardelor nu este decisă de ISO însăși, ci rezultă din cererile formulate în special de respectivele organisme naționale membre, de obicei pe baza solicitărilor din partea industriei (
12
).
41.
În al treilea rând, standardele ISO au, prin natura lor, un caracter voluntar (
13
) și se pare că modul tipic în care autoritățile de reglementare aleg să se raporteze la acestea (atunci când decid să procedeze astfel) constă în efectuarea unei trimiteri. O asemenea trimitere poate fi de tip „deschis”, conținând numai identificarea de bază, ceea ce conduce la o trimitere precum „ISO 10315”, sau poate identifica versiunea specifică a standardului, ceea ce conduce la o trimitere precum „ISO 10315:2021” (indicarea anului se referă la ultima actualizare sau confirmare disponibilă a standardului). Observăm că trimiterea de la articolul 4 alineatul (1) din Directiva 2014/40 este de tip „deschis”, în timp ce „transpunerea” realizată de Regatul Țărilor de Jos este una de natură specifică (
14
).
42.
În al patrulea rând, standardele ISO sunt protejate prin drepturi de proprietate intelectuală revendicate de ISO (
15
) și, în principiu, pot fi accesate în schimbul unei plăți. Pentru a ilustra acest lucru, la momentul redactării prezentelor concluzii, standardele ISO în cauză puteau fi achiziționate (de la ISO) pentru suma de 132 de franci elvețieni (CHF) în ceea ce privește standardul ISO 4387:2019 și pentru suma de 65 CHF în ceea ce privește fiecare dintre standardele ISO 10315:2021, ISO 8454:2024 și ISO 8243:2013 (
16
).
43.
În al cincilea rând, vânzarea standardelor ISO este prezentată ca o sursă de venit principală a ISO (
17
), alături, totuși, de alte resurse, precum contribuțiile membrilor, prestări de servicii, contribuții ale donatorilor pentru anumite activități specifice ISO și posibile fonduri din alte surse (
18
).
44.
În sfârșit, standardele ISO sunt, în principiu, disponibile în limbile engleză, franceză și rusă, limbile oficiale ale ISO (
19
). Organismele membre respective pot elabora traduceri în alte limbi (care, în anumite condiții, pot fi considerate de ISO ca traduceri oficiale) (
20
). Standardele ISO în discuție în prezenta cauză par să fie propuse spre vânzare (de către ISO) în limbile engleză și franceză (
21
). Versiunile naționale ale acestor standarde par să fie disponibile (numai) în limba engleză (
22
).
45.
Odată clarificate aceste elemente, vom aborda în continuare efectele juridice pe care standardele ISO în discuție le produc în ordinea juridică a Uniunii.
b) Standardele ISO în discuție în ordinea juridică a Uniunii
46.
Dorim să subliniem de la bun început că hotărârea în discuție este prima în care Curtea a abordat problema efectelor juridice, în dreptul Uniunii, ale unui standard tehnic elaborat extern. Este adevărat că o problemă conexă s‑a aflat în centrul hotărârii de referință pronunțate în cauza James Elliott, în care Curtea a statuat că un standard aprobat de Comitetul European de Standardizare (denumit în continuare „CEN”) face parte din dreptul Uniunii. Curtea a ajuns la această concluzie, deși, astfel cum rezultă din hotărârea menționată, standardul în discuție nu fusese publicat în Jurnalul Oficial (doar trimiterea la standardul respectiv a fost publicată) (
23
).
47.
Cu toate acestea, hotărârea menționată nu a abordat consecințele juridice ale nepublicării. Problema principală pentru Curte în cauza respectivă a fost dacă deține competența de a interpreta standardul în cauză. Răspunsul la această întrebare a fost afirmativ, iar împrejurarea că standardul nu fusese publicat nu a fost menționată, cu atât mai puțin discutată. În consecință, atunci când, în Hotărârea Stichting Rookpreventie Jeugd ș.a., Curtea a fost invitată să se pronunțe cu privire la validitatea articolului 4 alineatul (1) din Directiva 2014/40 (în măsura în care face trimitere la standarde ISO nepublicate), aceasta nu a putut să se întemeieze pe Hotărârea James Elliott (și nu a făcut acest lucru).
48.
Curtea a confirmat, în primul rând, că nivelurilor maxime ale emisiilor trebuie să fie măsurate potrivit metodei de măsurare ce rezultă din standardele ISO la care face trimitere articolul 4 alineatul (1) din Directiva 2014/40 (și, astfel cum amintește guvernul bulgar, cu excluderea oricărei alte metode) (
24
).
49.
În al doilea rând, Curtea a constatat că faptul că legiuitorul Uniunii a prevăzut metode de măsurare prin trimitere la standarde ISO (elaborate pe plan extern) care nu au fost publicate în Jurnalul Oficial nu afectează validitatea articolului 4 alineatul (1) din Directiva 2014/40.
50.
Această problemă a fost examinată din mai multe puncte de vedere, în special din perspectiva principiului securității juridice. În speță, Curtea a considerat că principiul menționat a fost respectat, întrucât trimiterea de la articolul 4 alineatul (1) din Directiva 2014/40 la standardele de măsurare ISO era clară, precisă și previzibilă, iar directiva menționată a fost ea însăși publicată în Jurnalul Oficial (
25
).
51.
În aceste condiții, Curtea a amintit de asemenea că principiul securității juridice se opune ca actele de drept al Uniunii să fie opozabile persoanelor fizice și juridice înainte ca acestea din urmă să aibă posibilitatea de a lua cunoștință de aceste acte prin publicarea lor în Jurnalul Oficial (
26
). În ceea ce privește standardele de măsurare ISO (devenite obligatorii prin directiva menționată), Curtea a statuat că acestea sunt opozabile „particularilor în general [numai] dacă au fost ele însele publicate în [Jurnalul Oficial]” (
27
). Cu toate acestea, Curtea a adăugat de asemenea că, dacă „întreprinderile” (care fabrică țigaretele sau le introduc pe piață) au putut avea acces la versiunea oficială și autentică a standardelor menționate, acestea le sunt opozabile (
28
).
52.
În al treilea rând și având în vedere concluzia potrivit căreia articolul 4 alineatul (1) din Directiva 2014/40 nu este opozabil „particularilor în general” în măsura în care aceasta impune utilizarea standardelor ISO nepublicate, Curtea a statuat, la punctul 74 din Hotărârea Stichting Rookpreventie Jeugd ș.a., că revine instanței de trimitere în speță „sarcina de a aprecia dacă metodele utilizate efectiv pentru măsurarea nivelurilor de emisii [ale substanțelor nocive în cauză] sunt conforme cu Directiva 2014/40, fără a ține seama de articolul 4 alineatul (1) din aceasta”.
53.
În acest mod, Curtea a confirmat competența instanței naționale de a utiliza o metodă alternativă de măsurare (ale cărei caracteristici generale au fost precizate) (
29
)„în ipoteza în care”, astfel cum a adăugat, „articolul 4 alineatul (1) din Directiva 2014/40 nu ar fi opozabil particularilor” (
30
).
54.
Rezultă că ratio decidendi din hotărârea de mai sus conține două elemente principale: confirmarea valabilității dispoziției menționate și constatarea simultană a opozabilității sale (condiționate).
55.
Astfel cum vom explica în continuare, această soluție se întemeiază pe jurisprudența anterioară a Curții referitoare la efectele juridice ale actelor nepublicate ale dreptului Uniunii și dezvoltă în continuare această jurisprudență.
2. Validitatea actelor de drept al Uniunii în comparație cu opozabilitatea lor
56.
Distincția de mai sus rezultă din jurisprudența Curții potrivit căreia dacă un act de drept al Uniunii nu a fost publicat în Jurnalul Oficial (chiar dacă ar fi trebuit), aceasta conduce la inopozabilitatea sa față de particulari (persoane fizice sau juridice), dar nu îi afectează validitatea.
57.
În special, în Hotărârea Skoma‑Lux (
31
), Curtea a stabilit că autoritățile vamale nu pot pune în aplicare, în raport cu un importator, legislația vamală a Uniunii în cazul în care versiunea lingvistică respectivă a regulamentului Uniunii aplicabil nu a fost publicată, la momentul relevant, în Jurnalul Oficial. În contextul respectiv, Curtea a precizat de asemenea că nepublicarea versiunii lingvistice respective este o chestiune de inopozabilitate a legislației în cauză, dar că nu este afectat caracterul obligatoriu al dispozițiilor în cauză față de statul membru respectiv (
32
) (în sensul că particularul în cauză se poate întemeia pe acestea în fața autorităților publice) (
33
). Aceasta conduce, în fapt, la o opozabilitate amânată a obligațiilor impuse particularilor până la publicarea corespunzătoare în Jurnalul Oficial (
34
).
58.
Curtea a adoptat aceeași soluție în Hotărârea Heinrich (
35
), pronunțată într‑o cauză care privea un pasager aerian căruia i s‑a refuzat accesul la bordul unui avion pentru motivul că avea asupra sa în cabină rachete de tenis. În hotărârea respectivă, Curtea a concluzionat că nu îi este opozabilă acestui pasager o anexă (nepublicată) la un regulament (publicat) care enunța în mod detaliat articolele pe care pasagerii unui avion nu aveau voie să le aducă la bordul unei aeronave.
59.
În cauzele de mai sus (la care face trimitere Hotărârea Stichting Rookpreventie Jeugd ș.a.), Curtea a amintit că „imperativul securității juridice impune ca o reglementare [a Uniunii] să permită celor interesați să cunoască exact întinderea obligațiilor care le sunt impuse, ceea ce nu s‑ar putea asigura decât prin publicarea conformă cerințelor legale a respectivei reglementări […]” (
36
). De asemenea, Curtea a explicat că o abordare contrară „ar impune particularilor […] să suporte consecințele negative ale nerespectării obligației care îi revenea administrației comunitare de a pune la dispoziția lor […] întregul acquis comunitar […]” (
37
).
60.
Deși, în Hotărârea Stichting Rookpreventie Jeugd ș.a., Curtea s‑a întemeiat pe aceste premise, ea a stabilit totodată o derogare de la regula principală care decurge din acestea (
38
).
61.
Astfel, în Hotărârea Skoma‑Lux, Curtea a statuat foarte clar că concluzia referitoare la inopozabilitatea unui act nepublicat al dreptului Uniunii față de persoane fizice și juridice se aplică independent de aspectul dacă partea în cauză putea avea acces la actul respectiv prin alte mijloace (
39
). În schimb, în hotărârea în discuție, Curtea s‑a întemeiat pe faptul că organismele naționale de standardizare pot acorda, la cerere, acces la versiunea oficială și autentică a standardelor ISO (
40
) pentru a concluziona că, atunci când se poate obține accesul la standardele respective, acestea sunt opozabile întreprinderilor. Numai în cazul în care un astfel de acces nu putea fi obținut, Curtea a constatat inopozabilitatea acestora față de „particulari în general”. În plus, abordând consecințele unei astfel de lipse de opozabilitate, Curtea a indicat de asemenea posibilitatea instanței naționale de a verifica respectarea nivelurilor maxime ale emisiilor pe baza unei metode alternative de măsurare (punctul 74).
62.
Astfel cum a arătat în esență guvernul neerlandez în ședință, implicațiile juridice în special ale punctului 74 din hotărârea menționată (coroborat cu caracterul obligatoriu confirmat al standardelor ISO în cauză) necesită clarificări. Acest lucru necesită, la rândul său, examinarea distincției pe care Curtea a stabilit‑o între categoriile de „particulari în general”, pe de o parte, și „întreprinderi”, pe de altă parte, pentru a stabili dacă și când standardele de măsurare ISO în cauză pot fi considerate obligatorii.
3. Hotărârea în discuție trebuie interpretată în sens „restrâns” sau în sens „larg”?
63.
Din secțiunea de mai sus rezultă că, în Hotărârea Stichting Rookpreventie Jeugd ș.a, Curtea a considerat că standardele ISO în cauză sunt opozabile întreprinderilor în cazul în care acestea pot avea acces la ele. Curtea a recunoscut, de asemenea, posibilitatea aplicării unei metode alternative de măsurare atunci când standardele ISO nu pot fi considerate opozabile „particularilor în general”. Din această perspectivă, în prezenta cauză este esențial să se verifice dacă autoritățile naționale pot aplica o astfel de metodă alternativă numai în cazul în care întreprinderea în cauză nu a putut avea acces la standard sau dacă pot face acest lucru atunci când o parte precum Fundația (în calitate de membru al categoriei „particulari în general”) solicită retragerea țigaretelor de pe piață (indiferent dacă întreprinderile în cauză au putut avea acces la standardele ISO în cauză și dacă le‑au respectat).
64.
În ceea ce privește aceste aspecte, având în vedere afirmația explicită de la punctul 52 din Hotărârea Stichting Rookpreventie Jeugd ș.a., potrivit căreia standardele ISO nepublicate pot fi impuse întreprinderilor atunci când acestea din urmă pot avea acces la acestea, afirmația de la punctul 74 din aceeași hotărâre pare să însemne că instanța națională poate să nu țină seama de articolul 4 alineatul (1) din Directiva 2014/40 și să utilizeze o metodă alternativă de măsurare în ipoteza în care s‑ar stabili că întreprinderile în cauză nu au putut avea acces la standardele ISO în cauză.
65.
Această concluzie este susținută de faptul că punctul 79 și punctul 5 din dispozitivul acestei hotărâri (care se referă la afirmațiile dezvoltate în cuprinsul punctelor 74 și 79) sunt formulate ca o
ipoteză (
41
). Aceste părți ale hotărârii precizează caracteristicile unei metode alternative de măsurare, în ipoteza în care articolul 4 alineatul (1) din Directiva 2014/40 nu este opozabil „particularilor”. În același timp, singura parte a raționamentului Curții care condiționează opozabilitatea standardelor ISO în discuție în vreun fel este punctul 52 din hotărâre, în care Curtea confirmă caracterul obligatoriu al standardelor ISO pentru „întreprinderi” (în măsura în care acestea pot avea acces la ele).
66.
În aceste condiții, pare să rezulte că posibilitatea instanței naționale de a utiliza o metodă alternativă de măsurare (confirmată la punctul 74 din Hotărârea Stichting Rookpreventie Jeugd ș.a.) este oferită atunci când întreprinderile în cauză (o categorie specifică de „particulari” menționată la punctul 79 și la punctul 5 din dispozitivul hotărârii) nu pot avea acces la standardele ISO menționate mai sus.
67.
Această interpretare corespunde cu ceea ce vom denumi în continuare drept domeniul de aplicare sau înțelesul „restrâns” al hotărârii în discuție.
68.
Totuși, prezenta trimitere preliminară pornește de la premisa că ratio decidendi din hotărârea menționată nu se limitează la acest domeniu de aplicare restrâns, ci rezultă de asemenea din respectiva hotărâre că standardele ISO în cauză nu sunt opozabile altor persoane precum Fundația, ceea ce implică consecințe juridice specifice.
69.
În contextul litigiului principal, această interpretare înseamnă (sau ar putea însemna, deoarece este într‑adevăr cazul ca această întrebare să facă parte din întrebările preliminare) că, deși țigaretele introduse pe piață de întreprinderile în cauză respectă nivelurile maxime ale emisiilor stabilite la articolul 3 alineatul (1) din Directiva 2014/40, atunci când sunt măsurate pe baza standardelor ISO prevăzute la articolul 4 alineatul (1) din aceeași directivă, o parte precum Fundația poate invoca cu succes nerespectarea nivelurilor maxime ale emisiilor pe baza unei metode alternative de măsurare. Ar rezulta că, pentru a putea introduce (sau menține) țigaretele pe piață, întreprinderea în cauză ar trebui, de asemenea, să respecte nivelurile maxime ale emisiilor măsurate prin utilizarea unei astfel de metode alternative.
70.
Această interpretare a posibilelor implicații ale hotărârii de mai sus, la care ne vom referi în continuare ca fiind „largă”, este evidențiată de conținutul întrebărilor preliminare. Amintim că instanța de trimitere ridică în special problema dacă concluzia privind lipsa de opozabilitate a standardelor ISO în discuție în ceea ce privește „particularii, inclusiv Fundația” se aplică și atunci când Fundația putea avea acces la standardele respective sau dacă aplicarea unei metode alternative de măsurare în raport cu producătorii de tutun contravine principiului securității juridice (aceste întrebări fiind adresate în cadrul unei proceduri naționale în care nu există nicio îndoială că producătorii de tutun au putut avea efectiv acces la standardele ISO în cauză și că au respectat cerințele Directivei 2014/40).
71.
Deși este posibil ca această interpretare largă a hotărârii în discuție să fi fost inspirată de modul în care noțiunile „întreprinderi” și „particulari în general” sunt utilizate în acea hotărâre (ceea ce, admitem, poate conduce la confuzie), vom explica în continuare motivul pentru care ratio decidendi a hotărârii respective trebuie înțeles în sens restrâns, după cum s‑a menționat la punctele 64-67 de mai sus.
4. Clarificarea ratio decidendi
72.
În primul rând, amintim că, astfel cum a precizat Curtea în hotărârea menționată anterior, articolul 4 alineatul (1) din Directiva 2014/40 impune întreprinderii producătoare de țigarete sau întreprinderii care le introduce pe piață o obligație de a utiliza standardele de măsurare ISO prevăzute de această dispoziție.
73.
Din această perspectivă, adoptarea interpretării largi în ceea ce privește hotărârea în discuție ar conduce la o lipsă totală de previzibilitate și de securitate juridică cu privire la aspectul dacă țigaretele în cauză pot sau nu pot fi introduse pe piață, astfel cum a arătat în esență guvernul neerlandez în ședință. În timp ce posibilitatea de a introduce țigarete pe piață rezultă din simpla respectare a cerințelor aplicabile stabilite în Directiva 2014/40, interpretarea largă permite ca această posibilitate să fie pusă sub semnul întrebării de fiecare dată când un particular (altul decât o întreprindere care fabrică țigarete sau care le introduce pe piață) decide să introducă o cerere de retragere a țigaretelor de pe piață. În plus, aplicabilitatea unei metode alternative ar putea fi declanșată numai de o acțiune în justiție inițiată de o parte precum Fundația, deoarece, în lipsa acesteia, nu ar exista niciun motiv pentru aplicarea sa, întrucât Curtea a confirmat în mod clar caracterul obligatoriu al standardelor ISO în cauză pentru întreprinderi (cu excepția cazului în care acestea nu au putut avea acces la ele). Cu alte cuvinte, condițiile în care produsele în cauză ar putea fi comercializate și pe care întreprinderile respective ar trebui să le respecte ar varia după cum o acțiune în justiție este introdusă sau dacă este introdusă de un membru al „particularilor în general”, pe de o parte, sau de o autoritate de stat ori de un concurent, pe de altă parte.
74.
În al doilea rând, potrivit alineatului (1) al articolului 24 din Directiva 2014/40, intitulat „Libera circulație”, „[s]tatele membre nu pot să interzică sau să restricționeze din considerente referitoare la aspecte reglementate de [Directiva 2014/40] […] introducerea pe piață de produse din tutun sau produse conexe care sunt conforme cu [această directivă]”. Deși articolul 24 prevede două excepții, niciuna dintre acestea nu prezintă pertinență în speță (
42
). Prin urmare, adoptarea unei interpretări largi în ceea ce privește hotărârea și admiterea posibilității ca o parte, precum Fundația, să împiedice efectiv introducerea pe piață a țigaretelor care respectă cerințele relevante ale Directivei 2014/40 ar lipsi articolul 24 alineatul (1) din Directiva 2014/40 de efectul său util, ar obliga autoritățile naționale să acționeze în contradicție cu acesta și ar înlătura aspectul relevant al armonizării realizate (
43
).
75.
În al treilea rând, interpretarea largă ar lipsi de asemenea de valoare competența conferită Comisiei la articolul 4 alineatul (3) din Directiva 2014/40 de a modifica metodele de măsurare aplicabile „atunci când acest lucru este necesar în baza evoluțiilor științifice și tehnice sau a standardelor convenite la nivel internațional”.
76.
Deși necesitatea de a nu ține seama de articolul 4 alineatul (1) din Directiva 2014/40 (atunci când o anumită întreprindere nu pot avea acces la standardele ISO aplicabile) afectează în mod evident competența Comisiei, acest lucru este consecința necesară a lipsei de opozabilitate ca urmare a nepublicării în Jurnalul Oficial. Totuși, această consecință nu este un motiv pentru a acorda unei alte părți posibilitatea de a modifica conținutul obligației prevăzute la articolul 4 alineatul (1) din Directiva 2014/40 adresate unor destinatari diferiți (
44
).
77.
În al patrulea rând, adoptarea unei interpretări largi în ceea ce privește hotărârea în discuție ar contrazice constatarea Curții din Hotărârea Skoma‑Lux, potrivit căreia executarea obligațiilor stabilite în acte de drept al Uniunii nepublicate ar avea drept consecință faptul că particularii în cauză ar suporta efectele negative ale faptului că administrația Uniunii nu le‑a pus la dispoziție normele respective ale dreptului Uniunii (
45
).
78.
În această privință, deși acea hotărâre stabilește o derogare de la premisa menționată mai sus (în sensul că permite opozabilitatea condiționată a standardelor ISO nepublicate în cauză), interpretarea largă a acestei hotărâri ar determina, pentru particularii în cauză (producătorii de tutun), efecte negative deosebit de grave. Independent de faptul că au respectat standardul nepublicat în cauză, acel standard poate fi înlocuit în detrimentul lor cu unul diferit care, contrar standardelor ISO în cauză, nu este (nici măcar) identificat în prealabil.
79.
În al cincilea rând, situația rezultată ar fi de asemenea contrară constatării Curții din Hotărârea Sevince, ale cărei implicații au fost discutate în ședință și potrivit căreia lipsa publicării unui act de drept al Uniunii nu împiedică particularul în cauză să invoce un astfel de act împotriva autorităților publice pentru a‑și valorifica drepturile stabilite în acesta (
46
).
80.
Totuși, interpretarea largă a hotărârii în discuție ar face imposibilă invocarea de către fabricanții de tutun a dreptului lor, care decurge, în opinia noastră, din Directiva 2014/40, de a introduce pe piață țigaretele care îndeplinesc cerințele stabilite în aceasta (acest drept fiind corolarul necesar al interdicției menționate mai sus, adresată statelor membre la articolul 24 din aceeași directivă).
81.
Trebuie să se constate că aceste observații nu urmăresc să minimalizeze preocupările legate de sănătate care par să fi determinat litigiul principal și nici să pună la îndoială legitimitatea implicării civice a unei părți precum Fundația, orientată spre sporirea protecției, în special a tinerilor, împotriva efectelor nocive ale fumatului (efecte recunoscute pe scară largă, inclusiv de însuși legiuitorul Uniunii). Vom reveni ulterior asupra acestui aspect. Observațiile noastre de mai sus urmăresc doar să evidențieze că efectele juridice asociate unei interpretări extinse a hotărârii în discuție ar priva aspectele relevante ale armonizării realizate de legiuitor de o mare parte a eficacității sale (indiferent de opiniile pe care le‑am putea avea cu privire la oportunitatea produselor vizate), ar încălca unele dintre caracteristicile de bază ale funcționării ca atare a dreptului Uniunii și ar fi vădit incompatibile cu principiul securității juridice, la care am făcut deja referire și care implică faptul că operatorii trebuie să își poată defini conduita în lumina standardelor ce guvernează activitatea lor comercială (inclusiv, în speță, metodele de măsurare prevăzute în standardele ISO în discuție).
82.
O analiză mai atentă a hotărârii în discuție arată că ratio decidendi răspunde preocupărilor de mai sus. Astfel, în pofida ambiguităților de redactare menționate mai sus, mai multe părți ale acestei hotărâri demonstrează, în opinia noastră, că intenția Curții a fost ca aceasta să fie interpretată în sensul „restrâns”.
83.
În primul rând, succesiunea logică a raționamentului Curții de la punctele 48-52 din acea hotărâre privind opozabilitatea condiționată a standardelor ISO în cauză arată că noțiunea „întreprinderi” poate fi înțeleasă ca o subcategorie a „particularilor în general” (
47
), care este utilizată efectiv ca sinonim al noțiunilor „persoane fizice și juridice” sau „particulari” cărora le sunt impuse obligațiile relevante. Amintim că aceste din urmă noțiuni figurează în acele părți ale hotărârii legate de inopozabilitatea actelor nepublicate (punctele 40 și 41 care se referă la Hotărârile Skoma‑Lux și Heinrich) și sunt utilizate, de asemenea, la punctul 5 din dispozitivul Hotărârii Stichting Rookpreventie Jeugd ș.a. (care se referă la „particulari”).
84.
Astfel, la punctul 48 din hotărârea în discuție (care constituie prima dintre cele două apariții relevante ale sintagmei „particularilor în general”), Curtea arată că, „în conformitate cu principiul securității juridice, [standardele ISO în cauză] nu sunt opozabile particularilor în general decât dacă au fost ele însele publicate în Jurnalul Oficial”. În această privință, nu vedem în ce măsură implicațiile principiului securității juridice ar fi relevante pentru o parte căreia nu îi este impusă nicio obligație de a utiliza standardul în cauză.
85.
La punctul 51 din acea hotărâre (a doua apariție relevantă a aceleiași sintagme), Curtea arată că, „în lipsa publicării în [Jurnalul Oficial] a standardelor [în cauză], particularii în general nu sunt în măsură […] să cunoască metodele de măsurare a [nivelurilor maxime ale emisiilor]”. În această privință, Curtea explică faptul că lipsa posibilității de a consulta metodele de mai sus contravine cerințelor care decurg în special din Hotărârea Skoma‑Lux și din Hotărârea Heinrich, care, astfel cum s‑a arătat deja, se referă la situația juridică a persoanelor supuse obligațiilor definite în actele (nepublicate) ale dreptului Uniunii (
48
). Acest lucru, în opinia noastră, arată de asemenea că intenția Curții a fost de a discuta consecințele nepublicării, întrucât acestea sunt (în mod firesc) relevante pentru persoanele supuse obligației legale în cauză.
86.
Cu titlu subsidiar și având în vedere că toate persoanele interesate care au prezentat observații în prezenta procedură par să înțeleagă categoriile de mai sus ca fiind opuse, este de asemenea posibil ca, într‑adevăr, Curtea să fi intenționat să le distingă în acest mod. Totuși, aceasta ar însemna că, atunci când se referă la faptul că standardele ISO sunt (sau nu) opozabile, noțiunea respectivă nu are același înțeles după cum privește întreprinderile sau „particularii în general”. În primul caz, această noțiune ar descrie opozabilitatea (clasică, susținută de stat) a obligațiilor legale. În al doilea caz, s‑ar referi la rolul Fundației de „garant al respectării legii” (rol la care se face trimitere implicită în punctul 51 citat anterior). Aceasta este în esență interpretarea pe care Comisia a sugerat‑o în cadrul ședinței.
87.
Chiar dacă acest conținut specific al distincției menționate mai sus între întreprinderi și „particulari în general” este acceptat, interpretarea restrânsă a consecințelor juridice pe care le implică hotărârea în discuție este, în orice caz, confirmată de partea relevantă a dispozitivului său, care privește posibilitatea instanței naționale de a utiliza o metodă alternativă de măsurare.
88.
Amintim că această posibilitate este avută în vedere la punctul 74 din motivarea hotărârii și este dezvoltată în continuare la punctul 79 al acesteia. Totuși, singura parte relevantă a dispozitivului care se referă la aceste elemente este punctul 5 din dispozitiv, care condiționează posibilitatea de a utiliza o metodă alternativă de măsurare de constatarea că articolul 4 alineatul (1) din Directiva 2014/40 nu este opozabil „particularilor” [„în ipoteza în care articolul 4 alineatul (1)” din această din urmă directivă „nu este opozabil particularilor”].
89.
Cu alte cuvinte, astfel cum am explicat deja, acest punct este formulat ca o ipoteză ce trebuie verificată. În această privință, singura parte a raționamentului Curții care supune opozabilitatea standardelor ISO în cauză vreunei condiții este partea care se referă la opozabilitatea acestor standarde față de întreprinderi (punctul 52). În consecință, ceea ce contează și trebuie verificat este dacă producătorii pârâți în discuție în litigiul principal puteau avea acces la standardele ISO în cauză, iar nu faptul că reclamanta, Fundația, nu putea avea un astfel de acces.
90.
Prin urmare, din hotărârea menționată mai sus rezultă că nepublicarea în Jurnalul Oficial a standardelor ISO în cauză nu exclude posibilitatea de a le pune în aplicare față de întreprinderile producătoare de țigarete sau care introduc respectivele țigarete pe piață atunci când întreprinderile în cauză pot avea acces la standarde. Într‑o astfel de situație, metodele de măsurare enunțate de standardele ISO la care se face trimitere la articolul 4 alineatul (1) din Directiva 2014/40 trebuie aplicate de autoritățile naționale, inclusiv de instanțele naționale, pentru a stabili dacă țigaretele introduse pe piață de întreprinderile în cauză respectă nivelurile maxime ale emisiilor stabilite la articolul 3 alineatul (1) din directiva menționată, indiferent de cine (fie că este vorba despre stat, despre un concurent sau despre o asociație precum Fundația) susține că respectivele niveluri de emisie nu au fost respectate. În schimb, atunci când întreprinderile în cauză nu au putut avea acces la standardele respective, instanța națională poate stabili dacă țigaretele introduse pe piață respectă nivelurile maxime ale emisiilor stabilite la articolul 3 alineatul (1) din Directiva 2014/40 pe baza unei metode diferite (care trebuie să respecte criteriile generale precizate în Hotărârea Stichting Rookpreventie Jeugd ș.a.).
91.
Având în minte aceste precizări vom aborda întrebările adresate Curții.
B.
Răspunsul la primele patru întrebări
92.
Amintim că, în conformitate cu cererea Curții, prezentele concluzii se referă numai la primele patru întrebări preliminare.
93.
Observăm că prima, a doua și a patra întrebare se bazează în întregime pe interpretarea largă a Hotărârii Stichting Rookpreventie Jeugd ș.a. Pentru acest motiv, le vom aborda împreună (1). Vom examina apoi cea de a treia întrebare preliminară, care privește semnificația noțiunii „utilizare potrivit destinației” de țigarete (cu filtru) și care, astfel cum vom explica, pune în realitate sub semnul întrebării validitatea articolului 4 alineatul (1) din Directiva 2014/40 (2).
1. Cu privire la prima, la a doua și la a patra întrebare preliminară
94.
Prin intermediul primei întrebări, Curtea solicită să se stabilească dacă concluzia la care s‑a ajuns în Hotărârea Stichting Rookpreventie Jeugd ș.a., potrivit căreia standardele de măsurare ISO menționate la articolul 4 alineatul (1) din Directiva 2014/40 nu sunt opozabile „particularilor în general”, se aplică și atunci când partea interesată (precum Fundația) putea să le obțină.
95.
După cum s‑a arătat deja, instanța de trimitere înțelege hotărârea menționată în sensul că stabilește o distincție între „întreprinderi” (precum fabricanții de tutun), pe de o parte, și alte entități private precum Fundația, pe de altă parte. În această privință, ea solicită clarificări cu privire la noțiunea de „particulari în general” (
49
) și ridică problema dacă poate fi admisă o excepție de la lipsa opozabilității față de „particulari în general”, având în vedere faptul că standardele „NEN‑ISO” [care, în opinia noastră, corespund standardelor ISO menționate la articolul 4 alineatul (1) din Directiva 2014/40 (
50
)] pot fi consultate (în mod gratuit) la biblioteca NEN și că acestea pot fi de asemenea achiziționate. Aceasta explică faptul că, în aceste condiții și în conformitate cu jurisprudența națională, cunoașterea standardelor NEN‑ISO este suficient asigurată. Adăugăm că nu pare să existe nicio îndoială cu privire la faptul că Fundația a avut, de fapt, acces la standardele respective.
96.
Prin intermediul celei de a doua întrebări, instanța de trimitere solicită să se stabilească dacă un particular, precum Fundația, poate invoca Directiva 2014/40 pentru a solicita respectarea nivelurilor maxime ale emisiilor prin utilizarea unei metode alternative de măsurare. Această întrebare este adresată în ipoteza în care Curtea ar confirma că standardele ISO în cauză nu sunt opozabile Fundației, în pofida faptului că aceasta putea avea acces la ele. Deși instanța de trimitere recunoaște că Directiva 2014/40 nu conține nicio obligație care ar putea fi adresată Fundației, aceasta consideră că existența acestui drept nu este exclusă. Răspunsul negativ ar însemna, în opinia sa, că punctele 74-79 din Hotărârea Stichting Rookpreventie Jeugd ș.a. nu au niciun efect util.
97.
În sfârșit, a patra întrebare (care conține mai multe subîntrebări) vizează stabilirea aspectului dacă aplicarea unei metode alternative de măsurare în raport cu întreprinderile respectă principiul securității juridice. Instanța de trimitere arată că Directiva 2014/40 nu permite utilizarea unei alte metode de măsurare de către producătorii de tutun decât cea prevăzută la articolul 4 alineatul (1) din aceasta. Instanța menționată arată totuși că obiectivul de a asigura un nivel ridicat de protecție a sănătății publice, în special a tinerilor, exprimat în considerentul (8) și la articolul 1 din Directiva 2014/40 coroborate cu articolele 24 (drepturile copilului) și 35 din cartă (protecția sănătății) (
51
) poate justifica impactul negativ pe care aplicarea unei metode alternative de măsurare l‑ar avea pentru acești producători. În același timp, aceasta ridică problema dacă posibilitatea statelor membre de a adopta o altă metodă de măsurare ar putea fi contrară, pe de o parte, competenței conferite Comisiei în acest sens prin articolul 4 alineatul (3) din Directiva 2014/40 și, pe de altă parte, obiectivului de armonizare urmărit, făcând trimitere în special la articolul 24 alineatul (1) din această directivă.
98.
Explicația furnizată în partea anterioară a prezentelor concluzii permite o abordare destul de succintă a acestor întrebări (
52
).
99.
Astfel, din respectiva explicație rezultă că Hotărârea Stichting Rookpreventie Jeugd ș.a. nu are în vedere condițiile în care nepublicarea standardelor ISO în cauză ar putea conduce la posibilitatea unei părți precum Fundația să împiedice efectiv introducerea pe piață a țigaretelor care respectă cerințele Directivei 2014/40. Această concluzie se impune indiferent dacă Fundația a putut sau nu să aibă acces la respectivele standarde și indiferent de condițiile în care un asemenea acces ar fi fost posibil. Astfel, observațiile din hotărârea în discuție cu privire la opozabilitatea (condiționată) a respectivelor standarde (în sensul posibilității ca acestea să fie opozabile autorităților publice în raport cu persoanele supuse obligațiilor legale în discuție) se referă la întreprinderile care produc sau introduc pe piață țigarete. Aceasta nu vizează părți precum Fundația, deoarece Directiva 2014/40 nu poate impune obligații unei astfel de părți.
100.
Această clarificare răspunde preocupărilor instanței de trimitere cu privire la faptul că punctele 74-79 din Hotărârea Stichting Rookpreventie Jeugd ș.a. nu ar avea nicio însemnătate practică în cazul în care unei părți precum Fundația nu i se permite să își exercite „dreptul” de a solicita respectarea nivelurilor maxime ale emisiilor.
101.
După cum am explicat, la aceste puncte Curtea a dedus concluziile din declarația anterioară cu privire la opozabilitatea condiționată a standardelor ISO în cauză în raport cu întreprinderile și abordează problema vidului legislativ în cazul în care s‑ar stabili că standardele ISO în cauză nu ar putea fi considerate opozabile acestora.
102.
Astfel, în acord cu producătorii de tutun în discuție în litigiul principal, cu toate guvernele care au prezentat observații și cu Comisia, considerăm că, independent de lipsa persistentă a publicării standardelor ISO în cauză și indiferent de aspectul dacă o parte precum Fundația putea avea acces la acestea, o asemenea parte nu poate invoca, în temeiul Directivei 2014/40, niciun drept care i‑ar permite să împiedice cu succes introducerea pe piață a țigaretelor care respectă în special nivelurile maxime ale emisiilor măsurate prin metodele menționate la articolul 4 alineatul (1) din Directiva 2014/40. Împărtășim de asemenea opinia părților și a altor persoane interesate potrivit căreia o concluzie contrară ar contraveni principiului securității juridice care ar trebui să îi protejeze pe cei care respectă normele juridice valabile și opozabile.
103.
Această poziție nu este repusă în discuție de obiectivul de a urmări un „nivel înalt de protecție a sănătății umane, în special pentru tineri”, urmărit de Directiva 2014/40 și subliniat de instanța de trimitere.
104.
Astfel cum reiese din articolul 1 din Directiva 2014/40 și după cum a amintit Curtea în mod repetat, obiectivul urmărit de această dispoziție este, de fapt, unul dublu (
53
). Această directivă urmărește facilitarea bunei funcționări a pieței interne a produselor din tutun și a produselor conexe, asigurând în același timp un nivel ridicat de protecție a sănătății umane, în special pentru tineri. Prin urmare, dispozițiile sale trebuie interpretate în lumina celor două obiective menționate mai sus, printre care legiuitorul Uniunii a încercat în mod necesar să stabilească un anumit echilibru, astfel cum a observat și Comisia în ședință.
105.
În acest sens, observăm că obiectivul care stă la baza articolului 3 alineatul (1) din directivă, care stabilește nivelurile maxime ale emisiilor, nu este numai acela de a promova buna funcționare a pieței interne, ci și, desigur, acela de a asigura că țigaretele sunt mai puțin dăunătoare pentru sănătatea umană. Cu toate acestea, atunci când a stabilit nivelul substanțelor dăunătoare în țigarete și a ales o metodă precisă pentru stabilirea acestor niveluri, legiuitorul Uniunii a decis cu privire la un nivel specific și armonizat de protecție. Prin urmare, nu se poate susține că obiectivul general de protecție a sănătății publice urmărit de Directiva 2014/40 prevalează asupra acestei alegeri legislative, astfel cum este exprimată în mod clar în textul legii, întrucât o astfel de interpretare teleologică ar fi contra legem.
106.
Deși Directiva 2014/40 nu urmărește să stabilească norme pentru un consum sigur al produselor din tutun (având în vedere nocivitatea inerentă a unor astfel de produse (
54
) și deoarece nu există un astfel de consum sigur), aceasta poate fi cu siguranță considerată (de asemenea) ca urmărind să atenueze efectele nocive ale fumatului. Urmărirea unui astfel de obiectiv se reflectă nu numai în obligația de a avertiza, în diferite moduri, cu privire la consecințele potențial fatale ale fumatului (
55
), ci și în dispozițiile în discuție în prezenta cauză, care stabilesc nivelurile maxime ale emisiilor și prevăd obligația măsurării acestora. Acest lucru rezultă din considerentul (12) al directivei, care leagă emisiile de gudron, nicotină și monoxid de carbon de toxicitatea sau potențialul de dependență al produselor din tutun, astfel cum arată Fundația (
56
).
107.
Mai mult, confirmarea pertinenței acestui obiectiv legat de sănătate în ceea ce privește dispoziția directivei privind nivelurile maxime ale emisiilor nu o transformă într‑un instrument care poate prevala asupra unui conținut clar al dispozițiilor legislative. Rezultă, așadar, în acest context că țigaretele care respectă nivelurile maxime ale emisiilor stabilite la articolul 3 alineatul (1) din Directiva 2014/40, astfel cum sunt măsurate prin metoda prevăzută la articolul 4 alineatul (1) din aceeași directivă, nu pot fi interzise de la introducerea pe piață, în temeiul articolului 24 din aceeași directivă (cu excepția situațiilor expres prevăzute în directivă, care nu sunt însă incidente în speță).
108.
Singura modalitate prin care, în opinia noastră, obiectivul urmăririi unui nivel ridicat de protecție a sănătății umane ar putea influența conținutul normativ relevant, respectiv opțiunea legislativă privind standardele de măsurare ISO în discuție, ar fi aceea de a pune în discuție validitatea articolului 4 alineatul (1) din Directiva 2014/40, care impune utilizarea acestora cu caracter obligatoriu. Aceasta este o problemă pe care o vom aborda în continuare în contextul examinării celei de a treia întrebări preliminare.
2. Cu privire la a treia întrebare preliminară: Când este o țigaretă „utilizat[ă] potrivit destinației sale”?
109.
Prin intermediul celei de a treia întrebări, instanța de trimitere solicită să se stabilească caracteristicile pe care trebuie să le îndeplinească metoda alternativă de măsurare. Această întrebare reprezintă un răspuns la punctul 79 (și la punctul 5 din dispozitiv) din Hotărârea Stichting Rookpreventie Jeugd ș.a., potrivit căruia o astfel de metodă trebuie să fie „adecvată, în raport cu evoluțiile științifice și tehnice sau de standardele convenite la nivel internațional, pentru măsurarea nivelurilor de emisii eliberate atunci când o țigaretă este utilizată conform destinației sale și trebuie să aibă la bază un nivel înalt de protecție a sănătății umane, în special pentru tineri […]” (
57
).
110.
Instanța de trimitere ridică problema semnificației exacte a noțiunii „atunci când este utilizat[ă] potrivit destinației sale”, care figurează nu numai în citatul de mai sus, ci în special în definiția termenului „emisii” de la articolul 2 punctul 21 din Directiva 2014/40. Această definiție descrie „emisiile” ca fiind „substanțe care sunt eliberate atunci când un produs din tutun sau un produs conex este utilizat potrivit destinației sale, cum ar fi substanțele care se găsesc în fum sau substanțele eliberate în timpul procesului de utilizare a produselor din tutun care nu ard” (
58
).
111.
Prin intermediul întrebării de mai sus, instanța de trimitere solicită în special să se stabilească dacă metoda alternativă utilizată trebuie să ia în considerare în special faptul că buzele și degetele fumătorului acoperă microorificiile de ventilare ale filtrului țigaretelor, precum și intensitatea și durata fumatului.
112.
La fel ca cele trei întrebări examinate mai sus, această întrebare se întemeiază pe interpretarea largă a Hotărârii Stichting Rookpreventie Jeugd ș.a. Această întrebare este formulată pentru cazul în care Curtea confirmă că Fundația are dreptul de a solicita respectarea nivelurilor maxime ale emisiilor prin utilizarea unei metode alternative de măsurare. Întrucât un asemenea drept nu există, astfel cum am explicat anterior, și întrucât nu se susține că producătorii în discuție în litigiul principal nu au putut avea acces la standardele ISO în cauză, această întrebare pare lipsită de pertinență pentru soluționarea litigiului pendinte în fața instanței de trimitere.
113.
Totuși, motivul pentru care răspunsul la această întrebare merită, în opinia noastră, o atenție distinctă constă în aceea că, la o examinare mai atentă, aceasta privește în realitate validitatea articolului 4 alineatul (1) din Directiva 2014/40, după cum a fost, în esență, subliniat de Philip Morris în observațiile sale scrise (
59
).
114.
Astfel, în cazul în care Curtea ar răspunde la această întrebare în sensul că orice metodă de măsurare (alternativă) trebuie să ia în considerare asemenea aspecte (întrucât acest lucru ar rezulta din noțiunea „utilizat potrivit destinației sale” coroborată cu termenul „emisii”), atunci, în mod logic, metoda avută în vedere de legiuitorul Uniunii la articolul 4 alineatul (1) din directivă ar trebui să respecte aceleași cerințe. Cu toate acestea, este necontestat faptul că respectivele standarde nu iau în considerare aceste aspecte, consecința inevitabilă fiind aceea că standardele ISO în cauză nu ar fi de natură să măsoare astfel de „emisii” eliberate de țigarete.
115.
În ceea ce privește parametrul specific în raport cu care trebuie apreciată validitatea dispoziției menționate mai sus, din decizia de trimitere rezultă că îndoielile instanței de trimitere se datorează în special imperativului unei protecții ridicate a sănătății umane.
116.
Din această perspectivă, considerăm că a treia întrebare preliminară trebuie înțeleasă în sensul că vizează stabilirea aspectului dacă, având în vedere obiectivul de protecție a sănătății publice urmărit de Directiva 2014/40, precum și de articolul 35 din cartă (
60
) și de articolul 114 alineatul (3) TFUE (
61
), noțiunea de „emisii” și în special sintagma „utilizat potrivit destinației sale” trebuie să fie interpretate în sensul că orice metodă de măsurare a acestor emisii trebuie să țină seama de faptul că buzele și degetele fumătorului acoperă microorificiile de ventilare ale filtrului, precum și de intensitatea și durata fumatului, astfel încât articolul 4 alineatul (1) din această directivă, care vizează o metodă care nu ține seama de acești parametri, este lipsit de validitate (
62
).
117.
Pentru a examina această întrebare, amintim că prezenta cauză privește un domeniu în care acțiunea legiuitorului Uniunii implică alegeri de natură politică, economică și socială, atunci când este necesar ca acesta să efectueze aprecieri complexe și în care dispune, prin urmare, de o amplă putere de apreciere (
63
). Prin urmare, controlul jurisdicțional al măsurilor adoptate într‑un astfel de domeniu trebuie să se limiteze la verificarea existenței unor erori vădite precum, în contextul de față, caracterul vădit inadecvat al măsurii în cauză în raport cu obiectivul menționat anterior. În schimb, întrebarea dacă măsura în cauză este singura posibilă sau cea mai adecvată nu este decisiv în scopul acestei examinări (
64
).
118.
Discuția din cadrul prezentei proceduri ne determină să considerăm că, prin alegerea standardelor ISO în discuție, legiuitorul Uniunii nu a săvârșit o astfel de eroare vădită.
119.
În primul rând, este necontestat faptul că metoda de măsurare menționată la articolul 4 alineatul (1) din Directiva 2014/40 constă în arderea țigaretelor și în verificarea respectării nivelurilor maxime prevăzute la articolul 3 alineatul (1) din aceeași directivă în astfel de împrejurări.
120.
În plus, s‑a precizat de asemenea că nivelurile maxime ale emisiilor cuprinse la articolul 3 alineatul (1) din Directiva 2014/40 au fost efectiv stabilite în lumina acestei metode. Cu alte cuvinte, standardele de măsurare ISO menționate la articolul 4 alineatul (1) din Directiva 2014/40, pe de o parte, și nivelurile maxime ale emisiilor stabilite la articolul 3 alineatul (1) din aceasta, pe de altă parte, sunt interconectate.
121.
Astfel, la stabilirea condițiilor în care țigaretele pot fi introduse pe piață în ceea ce privește conținutul lor de gudron, de nicotină și de monoxid de carbon, legiuitorul a decis să stabilească și să măsoare acest conținut în funcție de emisiile eliberate atunci când o țigaretă este (pur și simplu) arsă.
122.
În al doilea rând, pare la fel de necontestat faptul că expunerea reală a unui fumător la substanțele nocive menționate mai sus poate fi semnificativ mai mare decât toxicitatea permisă de textul care rezultă din interpretarea coroborată a articolului 3 alineatul (1) și a articolului 4 alineatul (1) din Directiva 2014/40. Astfel, Comisia a arătat în ședință că această expunere poate fi, în realitate, de câteva ori mai ridicată (
65
).
123.
De asemenea, Comisia a confirmat că, la momentul adoptării Directivei 2014/40, exista o metodă mai strictă (așa‑numita metodă „Canadian Intense”). Potrivit înțelegerii noastre, metoda respectivă ține seama în special de acoperirea microorificiilor de ventilare din filtre, ceea ce înseamnă că, atunci când emisiile provenite de la țigarete sunt măsurate prin această metodă, nivelurile maxime ale emisiilor stabilite la articolul 3 alineatul (1) din Directiva 2014/40 sunt depășite. Cu toate acestea, Comisia a explicat de asemenea în ședință că, în cazul în care metoda de mai sus (sau o altă metodă similară) ar fi fost adoptată, acest lucru ar fi condus probabil la necesitatea de a stabili nivelurile maxime ale emisiilor la valori mai ridicate, deoarece, potrivit înțelegerii noastre, condițiile în care ar fi fost testate țigaretele ar determina eliberarea unei cantități mai mari din substanțele nocive menționate mai sus.
124.
În al treilea rând, Comisia a explicat în ședință că, la momentul adoptării Directivei 2014/40, legiuitorul a evaluat comparativ avantajele și dezavantajele metodelor existente (la momentul respectiv) și a optat pentru standardele de măsurare ISO în cauză, datorită, în esență, caracterului facil al utilizării acestora. În plus, aceasta a explicat de asemenea, în acord cu poziția adoptată de producătorii implicați în litigiul principal, precum și de guvernele bulgar și portughez, că nu exista (și nu există) nicio metodă care să permită să se stabilească cu aproximație comportamentul tabagic uman ca urmare a numeroaselor forme pe care le poate avea acest comportament. Potrivit Comisiei, această constatare a rezultat, de asemenea, din discuțiile care au avut loc în contextul Convenției‑cadru a OMS pentru controlul tutunului (
66
).
125.
În această privință, se poate sugera că diversitatea formelor comportamentului tabagic nu constituie, per se, un motiv pentru a nu alege o metodă care urmărește, într‑o oarecare măsură, să stabilească cu aproximație comportamentul tabagic real în locul unei metode care nu îndeplinește un asemenea obiectiv. S‑ar putea sugera că dacă o metodă mai strictă ar conduce la stabilirea în legislație a unor niveluri mai ridicate ale emisiilor și, deși acest lucru ar putea să nu modifice în mod decisiv expunerea efectivă la substanțele nocive menționate mai sus, rezultatul ar fi asigurat o modalitate mai transparentă de comunicare către consumatori a informațiilor privind toxicitatea țigaretelor (prin stabilirea nivelurilor de emisii la valori mai apropiate de cele la care sunt expuși în realitate).
126.
Cu toate acestea, am explicat deja că ampla putere de apreciere de care dispune legiuitorul Uniunii în domeniul reglementat de Directiva 2014/40 nu îl obligă pe acesta să opteze pentru o metodă care ar putea fi, dintr‑o anumită perspectivă, mai bună, atât timp cât metoda efectiv aleasă nu este vădit inadecvată pentru atingerea obiectivelor declarate.
127.
În ceea ce privește obiectivul specific al asigurării unui nivel ridicat de protecție a sănătății umane, dispozițiile de drept primar menționate mai sus nu obligă legiuitorul să stabilească, în contextul de față, un anumit nivel concret al unei asemenea protecții ridicate. Situația ar fi fost, desigur, diferită în cazul în care s‑ar fi stabilit că anumite niveluri de gudron, nicotină și monoxid de carbon fac consumul de țigarete sigur sau semnificativ mai sigur. Cu toate acestea, este necontestat faptul că acest lucru pare imposibil deoarece, astfel cum rezultă din dezbaterile din prezenta procedură, în prezent nu există dovezi științifice care să arate că ar trebui ca nivelurile maxime ale emisiilor pentru aceste substanțe nocive să fie stabilite la o anumită valoare. În astfel de împrejurări, parametrii specifici ai toxicității în limitele cărora țigaretele pot fi introduse pe piața Uniunii reprezintă o chestiune supusă unei evaluări complexe care, în opinia noastră, nu exclude alegerea unor niveluri maxime ce sunt atinse (și trebuie respectate) atunci când sunt măsurate în condițiile metodei la care face trimitere articolul 4 alineatul (1) din Directiva 2014/40.
128.
Ultima chestiune pe care trebuie să o abordăm este cea a relevanței pentru această analiza a sintagmei „atunci când este utilizat potrivit destinației sale” care figurează în definiția legislativă a „emisiilor” prevăzută la articolul 2 punctul 21 din Directiva 2014/40 (la care se face referire la punctul 110 de mai sus).
129.
Prima observație care se impune în această privință este că validitatea unei dispoziții de drept derivat [precum articolul 4 alineatul (1) din Directiva 2014/40] nu poate fi în mod evident pusă sub semnul întrebării în lumina unei alte dispoziții de drept derivat [precum punctul 21 din articolul 2 din aceeași directivă].
130.
A doua chestiune care trebuie abordată este dacă nu cumva există o incoerență internă fundamentală între definiția de mai sus și criteriul care rezultă din interpretarea coroborată a articolului 3 alineatul (1) și a articolului 4 alineatul (1) din Directiva 2014/40, care ar permite să se pună sub semnul întrebării dacă, în aceste condiții, obiectivele declarate și în special cel privind nivelul ridicat de protecție a sănătății umane pot fi atinse în mod rezonabil.
131.
Astfel, după cum înțelegem acest argument, instanța de trimitere ridică problema dacă partea din definiția de mai sus care se referă la substanțele eliberate atunci când un produs din tutun este utilizat potrivit destinației sale trebuie să conducă la concluzia că standardele de măsurare ISO [dar, în realitate și în opinia noastră, întregul test care rezultă din interpretarea coroborată a articolului 3 alineatul (1) și a articolului 4 alineatul (1) din Directiva 2014/40] sunt incompatibile cu aceasta.
132.
Definiția noțiunii de „emisii” poate sugera, cel puțin luată ad literam, că aceste emisii sunt măsurate, în ceea ce privește țigaretele, în condiții mai apropiate de cele descrise de instanțele de trimitere (acoperirea parțială a microorificiilor de ventilare din filtru și așa mai departe) decât printr‑un simplu proces de combustie. Astfel, un simplu proces de ardere nu corespunde utilizării preconizate a unei țigarete, astfel cum este înțeleasă în mod obișnuit, deoarece, după cum a observat Fundația, țigaretele nu sunt bețișoare parfumate.
133.
Totuși, după cum a explicat Comisia, definiția de mai sus a emisiilor este o dispoziție generală care se aplică diverselor produse din tutun pe care Directiva 2014/40 le vizează și ar trebui interpretată, în împrejurările actuale, împreună cu definiția „țigaretei” de la punctul 10 din articolul 2 din Directiva 2014/40, în care aceasta este definită în special ca fiind „un rulou de tutun care poate fi consumat prin intermediul unui proces de combustie […]”.
134.
Definiția de mai sus a „țigaretei” combinată cu testul de toxicitate [în temeiul căruia poate fi introdusă pe piață, după cum rezultă din interpretarea coroborată a articolului 3 alineatul (1) și a articolului 4 alineatul (1) din Directiva 2014/40], arată, în opinia noastră, că legiuitorul a decis să restrângă noțiunea de „utiliza[re] potrivit destinației sale”, care figurează în definiția generală de la punctul 21 din articolul 2, în cazul țigaretelor, la simpla combustie. Deși, desigur aceasta nu este întregul proces al utilizării unei țigarete, în sensul comun al acestor termeni, combustia face parte în mod clar dintr‑o astfel de utilizare. În această privință, am explicat deja că ampla putere de apreciere de care dispune legiuitorul în acest domeniu de drept îi permite să stabilească limitele de toxicitate care trebuie respectate de țigarete numai în raport cu acea parte a utilizării țigaretelor potrivit destinației lor.
135.
Prin urmare, definiția menționată mai sus a noțiunii de „emisii” nu afectează concluzia noastră anterioară referitoare la lipsa unei erori vădite, în raport cu îndeplinirea obiectivului privind nivelul ridicat de protecție a sănătății umane, a alegerii legiuitorului de a măsura toxicitatea admisibilă a țigaretelor pe baza normelor definite la articolul 4 alineatul (1) din Directiva 2014/40.
136.
Cu această observație se încheie examinarea primelor patru întrebări preliminare adresate în prezenta cauză, care, după cum s‑a explicat anterior, urmăresc să stabilească concluziile care trebuie deduse din Hotărârea Stichting Rookpreventie Jeugd ș.a. în ceea ce privește opozabilitatea standardelor de măsurare ISO în cauză în raport cu anumite categorii de particulari. Dezbaterea din cadrul ședinței a readus în discuție și problema juridică inițială pe care a trebui să o adopte Curtea, și anume nepublicarea în Jurnalul Oficial a standardelor ISO de măsurare în cauză, situație care persistă și în prezent. Pentru aceste motive și pentru a asista cât mai mult Curtea, vom prezenta următoarele observații finale.
C.
Post‑scriptum: nepublicarea persistentă standardelor de măsurare ISO în cauză
137.
Comisia a explicat în ședință că împrejurarea că nepublicarea sus‑menționate persistă se datorează susținerii de către ISO a existenței unor drepturi de proprietate intelectuală care sunt asociate în general standardelor sale. Ea a mai arătat că, în urma Hotărârii Public.Resources.Org (
67
), Comisia a acordat acces la anumite standarde ISO (diferite de cele în discuție în prezenta cauză) în temeiul Regulamentului (CE) nr. 1049/2001 (
68
) și că respectiva decizie este în prezent contestată de ISO în fața Tribunalului, invocându‑se, în special (dar nu exclusiv), încălcarea drepturilor de proprietate intelectuală (
69
).
138.
Acest lucru arată, în opinia noastră, că publicarea în Jurnalul Oficial a standardelor ISO în cauză este, în opinia Comisiei și cel puțin în prezent, imposibilă din cauza unor obstacole juridice care nu fac obiectul controlului legiuitorului Uniunii.
139.
Întrebarea care s‑a ridicat în esență în cadrul ședinței a fost, potrivit înțelegerii noastre, aceea dacă Curtea ar trebui să se pronunțe asupra persistenței nepublicării invocând, din oficiu, nevaliditatea articolului 4 alineatul (1) din Directiva 2014/40 pentru acest motiv.
140.
Considerăm că o astfel de acțiune ar necesita, în cadrul prezentei proceduri, redeschiderea fazei orale a procedurii în temeiul articolului 83 din Regulamentul de procedură al Curții de Justiție.
141.
Acest lucru se întemeiază pe trei motive principale.
142.
În primul rând, această chestiune nu a fost, ca atare, invocată de instanța de trimitere (1). În al doilea rând, în opinia noastră, există o anumită incertitudine cu privire la aspectul dacă, în Hotărârea Stichting Rookpreventie Jeugd ș.a., Curtea a impus ca standardele ISO în cauză să fie, în cele din urmă, publicate în Jurnalul Oficial, aspect care impune numai ca părțile și persoanele interesate să aibă posibilitatea de a‑și exprima punctul de vedere (2). În al treilea rând, indiferent de soluția care va fi adoptată cu privire la acest aspect, fiecare dintre opțiuni antrenează consecințe juridice majore care, prin ele însele, impun o dezbatere amplă, cu implicarea în special a legiuitorului (3).
1. Sfera prezentei proceduri
143.
Revenind la primul aspect de mai sus, este adevărat că problema „nepublicării” s‑a numărat printre problemele ridicate în cadrul procedurii care a condus la pronunțarea Hotărârii Stichting Rookpreventie Jeugd ș.a. Părțile interesate respective au avut ocazia să adopte o poziție cu privire la acest aspect și, prin urmare, se poate considera că prezenta procedură se limitează la continuarea respectivelor discuții în ceea ce privește consecințele juridice specifice pe care le implică hotărârea în discuție.
144.
Cu toate acestea, amintim că instanța de trimitere solicită lămuriri cu privire la acele consecințe pentru a stabili condițiile în care standardele în cauză pot fi opozabile producătorilor, în timp ce lipsa publicării lor, deși constituie însăși cauza regimului specific de opozabilitate aplicabil, este tratată în prezent drept premisă de la care se pornește. În schimb, instanța menționată nu a solicitat lămuriri cu privire la această premisă ca atare, în special pentru a stabili dacă poate fi menținută și dacă lipsa persistentă a publicării afectează validitatea articolului 4 alineatul (1) din Directiva 2014/40.
145.
Prin urmare, trebuie să se dea persoanelor interesate din prezenta procedură posibilitatea de a‑și prezenta observațiile cu privire la această problemă, ceea ce este cu atât mai necesar, în opinia noastră, cu cât există o îndoială cu privire la aspectul dacă Curtea a impus, în Hotărârea Stichting Rookpreventie Jeugd ș.a., ca standardele menționate mai sus să fie în mod necesar publicat. Ajungem astfel la al doilea aspect menționat la punctul 142 din prezentele concluzii.
2. Poziția adoptată în Hotărârea Stichting Rookpreventie Jeugd ș.a.
146.
Este clar, în opinia noastră, că lipsa de opozabilitate a actelor de drept al Uniunii nepublicate, astfel cum a arătat Curtea în Hotărârile Skoma‑Lux și Heinrich, constituie o soluție pe termen scurt la o anomalie care împiedică persoanele fizice și juridice supuse obligațiilor legale să aibă un acces adecvat la sursele de drept care definesc respectivele obligații. Într‑o societate democratică întemeiată pe statul de drept, acest lucru împiedică autoritățile publice să impună respectivele obligații, ceea ce înseamnă că menținerea unei asemenea situații pe o perioadă îndelungată este, în mod evident, de nedorit. Atunci când se identifică necesitatea unei astfel de dihotomii între validitate și opozabilitate, cauzele ei ar trebui remediate. Aceasta este concluzia care se desprinde din trimiterea Curții, în Hotărârea Skoma‑Lux, la opozabilitatea amânată a unei norme afectate de lipsa publicării.
147.
În acest context, se ridică problema dacă opozabilitatea condiționată a standardelor ISO în cauză a fost, în conformitate cu logica jurisprudenței menționate mai sus, concepută de Curte ca fiind o soluție imediat disponibilă, dar în mod necesar temporară, în așteptarea măsurii corective finale (publicarea în Jurnalul Oficial) sau dacă Curtea a acceptat efectiv posibilitatea de acces asigurată de sistemul ISO ca o soluție acceptabilă pe care ordinea juridică a Uniunii ar putea să o tolereze ca atare.
148.
Următoarele elemente din Hotărârea Stichting Rookpreventie Jeugd ș.a. indică faptul că se aștepta în cele din urmă publicarea.
149.
În primul rând, după cum s‑a explicat anterior, Curtea s‑a întemeiat pe Hotărârile Skoma‑Lux și Heinrich, fără a încerca să distingă situațiile (destul de diferite) care au condus la pronunțarea acestora, pe de o parte, și situația care a condus la pronunțarea Hotărârii Stichting Rookpreventie Jeugd ș.a., pe de altă parte. Astfel, în timp ce măsura corectivă enunțată în Hotărârile Skoma‑Lux și Heinrich se afla în întregime în mâinile legiuitorului Uniunii (nefiind împiedicată de niciun factor extern), drepturile de proprietate intelectuală pe care le revendică ISO fac ca situația să fie în mod evident mai complexă. Totuși, acest lucru nu a condus la nicio observație specială din partea Curții.
150.
În al doilea rând, la punctul 46 din Hotărârea Stichting Rookpreventie Jeugd ș.a., Curtea confirmă că validitatea articolului 4 alineatul (1) din Directiva 2014/40 nu este repusă în discuție prin „simpla împrejurare că [această dispoziție] face trimitere la standarde ISO care nu au făcut, în acest stadiu, obiectul unei astfel de publicări (
70
)”. Se poate sugera că partea acestui citat (care a fost subliniată) nu ar fi necesară dacă, în fapt, lipsa publicării ca atare nu afectează validitatea acestei dispoziții (iar nu numai lipsa publicării la un anumit moment).
151.
În al treilea rând, la punctul 48 din acea hotărâre, Curtea arată că „[…] standardele tehnice stabilite de un organism de standardizare precum ISO și care au devenit obligatorii printr‑un act legislativ al Uniunii nu sunt opozabile particularilor în general decât dacă au fost ele însele publicate în [Jurnalul Oficial]”.
152.
Independent de sensul exact al sintagmei „particularilor în general” (la care am făcut referire anterior), acest punct corelează în mod clar opozabilitatea standardelor în discuție față de acest public cu publicarea lor în Jurnalul Oficial.
153.
Totuși, revenind la cele trei argumente pe care le‑am prezentat mai sus, admitem de asemenea că, în primul rând, spre deosebire de Hotărârea Skoma‑Lux, Curtea nu face referire la opozabilitatea (deplină) amânată a standardelor ISO în cauză, ci corelează opozabilitatea lor (condiționată) (față de întreprinderi) cu caracteristicile specifice ale sistemului ISO (la punctul 52 din Hotărârea Stichting Rookpreventie Jeugd ș.a.). Nu este, așadar, pe deplin exclus ca aceasta să presupună recunoașterea diferenței care distinge cele două tipuri de situații descrise mai sus (ceea ce conduce la o soluție diferită pentru fiecare dintre ele).
154.
În al doilea rând, observația de la punctul 46 din Hotărârea Stichting Rookpreventie Jeugd ș.a. (la care s‑a făcut trimitere la punctul 150 de mai sus) cu privire la faptul că standardele nu au fost publicate „în acest stadiu” poate constitui o recunoaștere a faptului că publicarea este cu siguranță de dorit, dar nu este necesară (întrucât există un sistem specific care permite accesul).
155.
În al treilea rând, în ipoteza în care sintagma „particularilor în general” de la punctul 48 din Hotărârea Stichting Rookpreventie Jeugd ș.a. (la care s‑a făcut trimitere la punctul 151 de mai sus) ar trebui înțeleasă în sensul că se referă la părțile cărora le‑a fost încredințată o sarcină de „garant al respectării legii”, acest punct poate, la rândul său, să constituie o recunoaștere a dificultății pe care lipsa publicării o determină pentru îndeplinirea acestei sarcini, fără a implica însă și faptul că această dificultate afectează opozabilitatea standardelor în cauză față de întreprinderile care produc țigarete sau le introduc pe piață.
3. Implicațiile lipsei de validitate a articolului 4 alineatul (1) din Directiva 2014/40 ca urmare a nepublicării persistente a standardelor ISO
156.
În ceea ce privește ultimul motiv pentru care redeschiderea fazei orale a procedurii ar fi de dorit, în ipoteza în care Curtea ar examina validitatea dispoziției în cauză ca urmare a nepublicării persistente în Jurnalul Oficial, observăm că implicațiile declarării lipsei de validitate a articolului 4 alineatul (1) din Directiva 2014/40 în acest temei (dar și al deciziei explicite de a nu îl invalida) ar depăși cu mult prezenta cauză și piața țigaretelor.
157.
În această privință, Comisia a arătat în ședință că există 1200 de acte de drept al Uniunii care fac trimitere la standardele ISO, ceea ce înseamnă că anularea dispoziției în discuție este susceptibilă să afecteze toate acele acte și, în consecință, posibil, numeroase domenii de drept.
158.
Din această perspectivă, impactul considerabil pe care l‑ar putea avea constatarea lipsei de validitate a articolului 4 alineatul (1) din Directiva 2014/40 (ca urmare a nepublicării persistente) ar trebui să conducă la o discuție mai amplă privind consecințele acceptabile pe care le‑ar avea una sau alta dintre soluțiile evidențiate anterior.
159.
Pe de o parte, în cazul în care Hotărârea Stichting Rookpreventie Jeugd ș.a. ar fi înțeleasă ca impunând în cele din urmă publicarea în Jurnalul Oficial a standardelor ISO, ar trebui să se discute dacă există opțiuni, la nivelul Uniunii, care ar permite ca o astfel de publicare să aibă loc fără a intra în conflict cu revendicarea de către ISO a drepturilor de proprietate intelectuală.
160.
Dacă s‑ar confirma că nu există nicio modalitate plauzibilă de a asigura publicarea standardelor ISO în cauză fără a expune Uniunea la consecințe juridice nefavorabile, s‑ar impune o discuție asupra semnificației pe care o are posibila invalidare a tehnicii legislative actuale pentru funcționarea efectivă a domeniilor de drept afectate și asupra fezabilității (realiste) a unor soluții alternative.
161.
Pe de altă parte, în măsura în care Hotărârea Stichting Rookpreventie Jeugd ș.a. ar fi înțeleasă ca neimpunând publicarea în Jurnalul Oficial, este necesar să existe o discuție cu privire la tensiunea pe care un astfel de rezultat o va avea în lumina anumitor caracteristici fundamentale care stau la baza funcționării ordinii juridice a Uniunii.
162.
În primul rând, considerăm că acceptarea nepublicării ca soluție finală și acceptabilă echivalează cu acceptarea faptului că, în cadrul ordinii juridice a Uniunii, poate exista o categorie de norme obligatorii care sunt accesibile numai în schimbul unei plăți sau prin deplasarea spre un anumit loc, cum ar fi o bibliotecă a organismului național de standardizare în cauză. Întrucât acest lucru ar constitui o abatere de la premisa de bază potrivit căreia, într‑o societate democratică, legea ar trebui să fie accesibilă în mod gratuit, considerăm că această alegere ar necesita explicații suplimentare.
163.
Urmând același raționament, următoarea întrebare care se impune este dacă ordinea juridică a Uniunii poate tolera ca condițiile specifice de acces să fie lăsate în întregime la discreția sistemului (extern) al ISO și organismelor naționale de standardizare corespunzătoare sau dacă acestuia ar trebui să i se aplice anumite exigențe de drept al Uniunii, precum obligația statelor membre de a garanta că accesul respectiv nu este supus unor condiții excesiv de restrictive.
164.
În continuare, ar trebui reamintit că standardele ISO sunt, în principiu, disponibile în limbile engleză, franceză și rusă. Deși egalitatea lingvistică, care în mod normal constituie regula în cadrul Uniunii, poate face obiectul unor excepții (
71
), acest aspect al cauzei merită o atenție sporită.
165.
În sfârșit, considerăm că este util să revenim la problema accesului la documente guvernată de Regulamentul nr. 1049/2001. Am făcut deja trimitere la Hotărârea Public.Resource.Org cu privire la care părțile și persoanele interesate au formulat observații, în special în ședință. Amintim că, prin această hotărâre, Curtea a impus în esență Comisiei să acorde acces la un standard elaborat de CEN, în pofida faptului că drepturile de proprietate intelectuală erau revendicate în mod similar. Acest lucru a condus, în cadrul prezentei proceduri, la anumite discuții cu privire la aspectul dacă această soluție se aplică și standardelor ISO (în general) și care sunt implicațiile eventualului răspuns afirmativ la problema ridicată în speță.
166.
Suntem pe deplin de acord, în special cu guvernul neerlandez, că aspectul dacă accesul la un document trebuie acordat unei părți care acționează în calitate de „garant al respectării legii” (situație care, potrivit înțelegerii noastre, se regăsea în cazul reclamantei din procedura ce a condus la hotărârea menționată) nu implică ca anumite concluzii juridice să decurgă, față de persoanele supuse obligațiilor juridice, din lipsa publicării în Jurnalul Oficial a actului ce detaliază respectivele obligații.
167.
În realitate, aceste două aspecte sunt pur și simplu diferite. În același timp, ele pot fi, de asemenea, strâns legate într‑un caz precum cel din speță.
168.
Așadar, în cazul în care s‑ar adopta poziția potrivit căreia publicarea standardelor ISO în discuție în Jurnalul Oficial nu este necesară ca atare, această soluție va fi probabil valabilă și pentru orice alte standarde ISO pe care legiuitorul Uniunii se poate întemeia. De asemenea, impactul posibilei concluzii, în cadrul unei alte proceduri privind standarde ISO diferite, potrivit căreia accesul la astfel de standarde nu trebuie acordat în temeiul Regulamentului nr. 1049/2001, va fi de asemenea susceptibil să se aplice dincolo de orice standarde ISO specifice vizate de astfel de proceduri diferite. Astfel, în cazul în care se ajunge la un răspuns negativ cu privire la ambele situații descrise mai sus, sistemul de acces la respectivele standarde la nivelul Uniunii va fi „blocat” efectiv (și va rămâne deschis numai la nivelul ISO, care cuprinde accesul conferit de organismele naționale de standardizare).
169.
În cazul în care, pe de o parte, ar trebui adoptată poziția potrivit căreia publicarea în Jurnalul Oficial este impusă în cele din urmă (pentru standardele ISO în discuție în prezenta cauză și, implicit, pentru orice alte standarde ISO pe care legiuitorul Uniunii le va invoca în mod similar), acest lucru determină necesitatea de a clarifica dacă un document care nu este publicat în Jurnalul Oficial, deși ar trebui să fie, intră în domeniul de aplicare (general formulat) al Regulamentului nr. 1049/2001. Observăm că, într‑un context diferit (în care nu existau factori externi similari cu cei în discuție în prezenta cauză), avocata generală Sharpston a susținut contrariul (
72
). Dacă ar trebui acceptată această poziție și în prezenta cauză (în ipoteza în care, din nou, Curtea ar concluziona că standardele ISO trebuie publicate în cele din urmă în Jurnalul Oficial), atunci ar trebui să existe o discuție asupra soluției intermediare de acces la nivelul Uniunii până la publicarea efectivă a standardelor în Jurnalul Oficial pentru a preveni apariția între timp a aceluiași efect de „blocaj”.
170.
Cu alte cuvinte, deși aspectele juridice care se ridică în contextul „accesului la documente”, pe de o parte, și cele care decurg din cerința „publicării în Jurnalul Oficial”, pe de altă parte, sunt diferite, ele fac parte din aceeași problemă mai largă a accesului la standardele dezvoltate la nivel extern și obligatorii potrivit ordinii juridice a Uniunii. Rezultatul analizei uneia dintre aceste chestiuni pare să aibă consecințe asupra analizei celeilalte, motiv pentru care ele nu ar trebui tratate în mod izolat.
V. Concluzie
171.
Având în vedere cele de mai sus, propunem Curții să răspundă la primele patru întrebări adresate College van Beroep voor het bedrijfsleven (Curtea de Apel pentru Contencios Administrativ în materie Economică, Țările de Jos) după cum urmează:
Articolul 4 alineatul (1) din Directiva 2014/40/UE a Parlamentului European și a Consiliului din 3 aprilie 2014 privind apropierea actelor cu putere de lege și a actelor administrative ale statelor membre în ceea ce privește fabricarea, prezentarea și vânzarea produselor din tutun și a produselor conexe și de abrogare a Directivei 2001/37/CE
trebuie interpretat în sensul că standardele ISO menționate la acest articol și care nu au fost publicate în Jurnalul Oficial al Uniunii Europene sunt opozabile întreprinderilor producătoare de țigarete sau celor care le introduc pe piață atunci când acestea pot avea acces la respectivele standarde în condițiile descrise la punctul 52 din Hotărârea din 22 februarie 2022, Stichting Rookpreventie Jeugd ș.a. (C‑160/20, EU:C:2022:101). Totuși, această dispoziție și lipsa publicării standardelor ISO pe care le prevede nu poate fi înțeleasă în sensul că o persoană juridică precum Fundația are dreptul, în temeiul directivei menționate, să solicite să fie impusă întreprinderilor producătoare de țigarete sau celor care le introduc pe piață o metodă de măsurare a nivelurilor maxime ale emisiilor prevăzute la articolul 3 alineatul (1) din Directiva 2014/40 diferită de cea la care face trimitere articolul 4 alineatul (1) din aceeași directivă.
(
1
)	Limba originală: engleza.
(
2
)	Directiva Parlamentului European și a Consiliului din 3 aprilie 2014 privind apropierea actelor cu putere de lege și a actelor administrative ale statelor membre în ceea ce privește fabricarea, prezentarea și vânzarea produselor din tutun și a produselor conexe și de abrogare a Directivei 2001/37/CE (JO 2014, L 127, p. 1).
(
3
)	Hotărârea din 22 februarie 2022, Stichting Rookpreventie Jeugd ș.a. (C‑160/20, denumită în continuare Hotărârea Stichting Rookpreventie Jeugd ș.a. sau hotărârea în discuție, EU:C:2022:101, punctul 33).
(
4
)	Ibidem, punctele 48 și 52.
(
5
)	Ibidem, punctele 74 și 79, precum și punctul 5 din dispozitiv.
(
6
)	Directiva din 21 iunie 2011 privind structura și ratele accizelor aplicate tutunului prelucrat (JO 2011, L 176, p. 24).
(
7
)	Organismele naționale de standardizare par să constituie una dintre cele trei categorii de membri ai ISO, astfel cum sunt descrise la articolul 3 alineatul 1 din Statutul ISO, ediția a 21-a, 2025, versiunea în limba engleză, ISBN 978-92-67-02042-6 (denumit în continuare „Statutul ISO”), disponibil la adresa https://www.iso.org/files/live/sites/isoorg/files/archive/pdf/en/statutes.pdf.
(
8
)	Concluziile avocatului general Saugmandsgaard Øe prezentate în cauza Stichting Rookpreventie Jeugd ș.a. (C‑160/20, EU:C:2021:618, punctul 31 și nota de subsol aferentă).
(
9
)	ISO/IEC Directives, Part 1, Procedures for the technical work – Consolidated ISO Supplement – Procedures specific to ISO (Directivele ISO/IEC, partea 1, Proceduri pentru lucrările tehnice – Suplimentul ISO consolidat – Proceduri specifice ISO), ediția 01/2024, versiunea în limba engleză (denumite în continuare „Directivele ISO/IEC, partea 1”), și anexa SO, „Principles for developing ISO and IEC Standards related to or supporting public policy initiatives” (Principii pentru dezvoltarea standardelor ISO și IEC care se referă sau susțin inițiativele de politică publică) (denumită în continuare „anexa SO la Directivele ISO/IEC”) punctul SO.2., „Principii”, litera (a), p. 146.
(
10
)	Articolul 22.1 din Statutul ISO.
(
11
)	Articolul 2.1 din Statutul ISO; anexa SO la Directivele ISO/IEC, punctul SO.2, „Principii”, litera (b) prevede că „ISO și IEC se angajează să elaboreze standarde internaționale relevante pentru piață, care să răspundă nevoilor și preocupărilor tuturor părților interesate relevante, inclusiv ale autorităților publice, după caz, fără a încerca să stabilească, să conducă sau să motiveze politicile publice, reglementările sau agendele sociale și politice” [adăugăm că IEC este acronimul pentru International Electrotechnical Commission (Comisia Electrotehnică Internațională)].
(
12
)	Articolul 14.2 din Statutul ISO și https://www.iso.org/developing‑standards.html.
(
13
)	Using and referencing ISO and IEC standards to support public policy (Utilizarea și corelarea standardelor ISO și IEC pentru a sprijini politicile publice), ISO, 2015, p. 3 și 23. A se vedea de asemenea anexa la Directivele ISO/IEC, punctul SO.1, „Contextul general”, p. 146.
(
14
)	A se vedea punctul 16 de mai sus. Informațiile accesibile publicului sugerează că aceste versiuni au fost înlocuite. A se vedea, pentru NEN‑ISO 4387:2000/A1:2008 https://www.nen.nl/en/nen‑iso-4387-2000-a1-2008-en-127640; pentru NEN‑ISO 10315:2013 https://www.nen.nl/en/nen‑iso-10315-2013-en-182020; pentru NEN‑ISO 8454:2007/A1:2009 https://www.nen.nl/nen‑iso-8454-2007-a1-2009-en-140295; pentru NEN‑ISO 8243:2006 https://www.nen.nl/en/nen‑iso-8243-2006-en-113052.
(
15
)	Directivele ISO/IEC, partea 1, p. 49. Observăm că paginile web ale Institutului Regal de Standardizare din Țările de Jos (denumit în continuare „NEN”), unde pot fi achiziționate standardele naționale de punere în aplicare, conțin următoarele informații: „Această publicație [care conține standardul respectiv] este protejată prin dreptul de autor și este destinată exclusiv uzului personal.” A se vedea sursele citate în nota de subsol anterioară.
(
16
)	În ceea ce privește cele mai recente versiuni disponibile ale acestor standarde.
(
17
)	Using and referencing ISO and IEC standards to support public policy (Utilizarea și corelarea standardelor ISO și IEC pentru a sprijini politicile publice), ISO, 2015, p. 34-36.
(
18
)	Articolul 21.1 din Statutul ISO.
(
19
)	Statutul ISO este disponibil în aceste trei limbi pe pagina web a ISO.
(
20
)	Articolele 23.1, 23.2 și 23.3 din Statutul ISO.
(
21
)	A se vedea pentru opțiunile disponibile https://www.iso.org/standard/76549.html, https://www.iso.org/standard/79002.html, https://www.iso.org/standard/85345.html și https://www.iso.org/standard/60154.html.
(
22
)	A se vedea, pentru sursa de informații relevantă, nota de subsol 14 de mai sus.
(
23
)	Hotărârea din 27 octombrie 2016, James Elliott Construction (C‑613/14, denumită în continuare „Hotărârea James Elliott, EU:C:2016:821, punctul 40). Pentru caracteristicile sistemului CEN, a se vedea cel mai recent Concluziile avocatei generale Medina prezentate în cauza Public.Resource.Org și Right to Know/Comisia (C‑588/21 P, EU:C:2023:509, punctele 23-31).
(
24
)	Hotărârea Stichting Rookpreventie Jeugd ș.a., punctele 31 și 33.
(
25
)	Ibidem, punctele 39-47.
(
26
)	Ibidem, punctul 40 și jurisprudența citată.
(
27
)	Ibidem, punctul 48. Sublinierea noastră.
(
28
)	Ibidem, punctul 52.
(
29
)	La punctul 79 din Hotărârea Stichting Rookpreventie Jeugd ș.a. Vom reveni în continuare, în mod detaliat, asupra acestor caracteristici.
(
30
)	Punctul 79 și punctul 5 din dispozitivul Hotărârii Stichting Rookpreventie Jeugd ș.a.
(
31
)	Hotărârea din 11 decembrie 2007, Skoma‑Lux (C‑161/06, denumită în continuare „Hotărârea Skoma‑Lux”, EU:C:2007:773).
(
32
)	Ibidem, în special punctele 51 și 59.
(
33
)	Acest aspect fusese subliniat anterior în Hotărârea din 20 septembrie 1990, Sevince (C‑192/89, denumită în continuare „Hotărârea Sevince, EU:C:1990:322, punctul 24).
(
34
)	Hotărârea Skoma‑Lux, punctul 60.
(
35
)	Hotărârea din 10 martie 2009, Heinrich (C‑345/06, denumită în continuare „Hotărârea Heinrich, EU:C:2009:140, punctul 63).
(
36
)	Hotărârea Skoma‑Lux, punctul 38 și jurisprudența citată.
(
37
)	Ibidem, punctul 42 și jurisprudența citată.
(
38
)	Deși ambele hotărâri menționate mai sus priveau un regulament nepublicat (sau o parte a acestuia), soluția stabilită în acestea se aplică obligațiilor prevăzute de o directivă, astfel cum a arătat Curtea la punctul 42 din Hotărârea Stichting Rookpreventie Jeugd ș.a.
(
39
)	Hotărârea Skoma‑Lux, punctele 47-51.
(
40
)	Ibidem, punctul 52.
(
41
)	Punctul 5 din dispozitivul Hotărârii Stichting Rookpreventie Jeugd ș.a. are următorul cuprins: „În ipoteza în care articolul 4 alineatul (1) din Directiva 2014/40 nu ar fi opozabil particularilor, metoda utilizată în vederea aplicării articolului 3 alineatul (1) din această directivă trebuie să fie adecvată, în raport cu evoluțiile științifice și tehnice sau cu standardele convenite la nivel internațional, pentru măsurarea nivelurilor de emisii eliberate atunci când o țigaretă este utilizată conform destinației sale și trebuie să aibă la bază un nivel înalt de protecție a sănătății umane, în special pentru tineri […]”. Sublinierea noastră.
(
42
)	O excepție, prevăzută la articolul 24 alineatul (2), se referă la cerințele suplimentare care pot fi adoptate în ceea ce privește ambalarea produselor din tutun, iar cealaltă [articolul 24 alineatul (3)] introduce posibilitatea de a interzice o anumită categorie de produse din tutun sau produse conexe din motive legate de situația specifică din statul membru respectiv, o astfel de măsură națională trebuind să fie notificată Comisiei. Această din urmă excepție a fost invocată în una dintre întrebările care au condus la hotărârea în discuție, iar Curtea a respins‑o, la punctele 80-85 din acea hotărâre, ca inadmisibilă, deoarece situația de fapt nu presupunea punerea sa în aplicare.
(
43
)	Aceasta urmărește să evite aplicarea unor metode de măsurare diferite în statele membre, astfel cum a arătat Curtea la punctul 32 din Hotărârea Stichting Rookpreventie Jeugd ș.a.
(
44
)	Din nou, acest lucru s‑ar întâmpla efectiv în cazul în care unei părți precum Fundația i s‑ar permite să invoce cu succes retragerea țigaretelor de pe piață ca urmare a faptului că acestea nu respectă nivelurile maxime ale emisiilor atunci când sunt măsurate printr‑o metodă care nu este prevăzută de legiuitor, deși respectă nivelurile respective atunci când sunt măsurate prin metoda prevăzută la articolul 4 alineatul (1) din Directiva 2014/40.
(
45
)	Hotărârea Skoma Lux, punctul 42 și jurisprudența citată.
(
46
)	A se vedea Hotărârea Sevince (punctul 24), în care Curtea a statuat că nepublicarea deciziilor Consiliului de Asociere instituit prin Acordul de asociere dintre Comunitatea Economică Europeană și Turcia „poate împiedica stabilirea de obligații în sarcina particularilor, [dar] nu este totuși de natură să îi priveze pe aceștia din urmă de posibilitatea de a invoca împotriva unei autorități publice drepturile care le sunt conferite prin aceste decizii”.
(
47
)	Versiunea în limba neerlandeză a hotărârii se referă la „aan particulieren in het algemeen” (care corespunde sintagmei „particularilor în general” sau „particularilor în termeni generali”), în timp ce versiunea în limba franceză a hotărârii se referă la „particuliers en général”.
(
48
)	Sintagma „particularilor în general” apare de asemenea la punctele 49 și 73 din hotărârea analizată, însă această sintagmă nu face decât să dezvolte sau să repete ceea ce s‑a afirmat deja.
(
49
)	Aceasta face trimitere la diferite versiuni lingvistice ale hotărârii menționate pentru a explica îndoielile sale cu privire la aspectul dacă sintagma „particularilor în general” are sensul de „public larg” (spre deosebire, după cum înțelegem, de „întreprinderi”) sau dacă se referă la ideea că standardele ISO în cauză nu sunt opozabile „publicului în general”, și anume „în principiu” (și cu excepția cazului în care, în opinia noastră, partea respectivă putea avea acces la acestea).
(
50
)	A se vedea de asemenea explicația de la punctul 41 de mai sus.
(
51
)	Se pare că instanța de trimitere consideră deosebit de relevant alineatul (2) al articolului 24 din cartă, potrivit căruia, „[î]n toate acțiunile referitoare la copii, indiferent dacă sunt realizate de autorități publice sau de instituții private, interesul superior al copilului trebuie să fie considerat primordial”. În ceea ce privește articolul 35 din cartă, observăm că a doua teză a acesteia prevede că „[î]n definirea și punerea în aplicare a tuturor politicilor și acțiunilor Uniunii se asigură un nivel ridicat de protecție a sănătății umane”.
(
52
)	Subliniem că guvernul bulgar susține că prima întrebare este inadmisibilă din cauza impreciziei standardelor ISO vizate de aceasta. Considerăm că modul de redactare a întrebării și explicația dată în decizia de trimitere arată în mod clar că această întrebare privește standardele ISO prevăzute la articolul 4 alineatul (1) din Directiva 2014/40.
(
53
)	A se vedea de exemplu Hotărârea din 26 iunie 2025, PJ Carroll și Nicoventures Trading (C‑759/23, EU:C:2025:477, punctul 37 și jurisprudența citată).
(
54
)	A se vedea în special considerentul (8) al Directivei 2014/40, potrivit căruia „[p]rodusele din tutun nu sunt mărfuri obișnuite”, având în vedere „efectele deosebit de dăunătoare ale tutunului asupra sănătății umane”.
(
55
)	A se vedea în special articolul 9 alineatul (1) și articolul 10 alineatul (1) din Directiva 2014/40, precum și anexele I și II la aceasta.
(
56
)
(
57
)	Sublinierea noastră.
(
58
)	Sublinierea noastră.
(
59
)	Amintim că este recunoscută posibilitatea Curții de a reformula o chestiune de interpretare într‑o chestiune de validitate a unei dispoziții atunci când, în definitiv, această abordare rezultă din sarcina Curții de a „deduce din ansamblul elementelor furnizate de instanța națională acele elemente de drept al Uniunii care necesită o interpretare sau o apreciere a validității”. Hotărârea din 25 ianuarie 2022, VYSOČINA WIND (C‑181/20, EU:C:2022:51, punctul 36 și jurisprudența citată).
(
60
)	A se vedea, în ceea ce privește partea relevantă, nota de subsol 51 de mai sus.
(
61
)	Articolul 114 alineatul (3) TFUE (care constituie ca atare unul dintre temeiurile juridice ale Directivei 2014/40) prevede că „un nivel înalt de protecție a sănătății ar trebui să constituie baza unei propuneri legislative”, după cum reiese din considerentul (8) al Directivei 2014/40. Astfel cum a amintit Curtea în contextul aceleiași directive, imperativul similar este de asemenea enunțat la articolul 9 TFUE și la articolul 168 alineatul (1) TFUE. A se vedea Hotărârea din 4 mai 2016, Philip Morris Brands ș.a. (C‑547/14, denumită în continuare „Hotărârea Philip Morris, EU:C:2016:325, punctul 157).
(
62
)	Remarcăm că în Hotărârea Stichting Rookpreventie Jeugd ș.a., Curtea a fost invitată să aprecieze validitatea dispoziției de mai sus „ca urmare a faptului că studiile științifice ar demonstra că metodele de măsurare la care face trimitere [aceasta] nu ar reflecta nivelurile de gudron, nicotină și monoxid de carbon ale țigaretelor inhalate în mod real de fumători” (punctul 64 referitor la întrebarea 3b). Curtea a arătat că această întrebare se întemeia pe studii ulterioare adoptării directivei în litigiu, care le făceau lipsite de relevanță pentru examinarea menționată mai sus, întrucât, astfel cum a amintit Curtea, „validitatea unui act al Uniunii trebuie apreciată în raport cu elementele de care legiuitorul Uniunii dispunea la data adoptării reglementării în cauză”. Hotărârea Stichting Rookpreventie Jeugd ș.a., punctul 67 și jurisprudența citată. Perspectiva în care a fost examinată validitatea dispoziției citate anterior nu aduce, așadar, atingere examinării solicitate în cadrul prezentei proceduri.
(
63
)	Hotărârea Stichting Rookpreventie Jeugd ș.a., punctul 44.
(
64
)	Concluziile avocatei generale Kokott prezentate în cauza Philip Morris Brands ș.a. (C‑547/14, EU:C:2015:853, punctele 149 și 150) și Hotărârea Philip Morris Brands ș.a., punctul 166 și jurisprudența citată.
(
65
)	A se vedea și Raportul Comisiei către Parlamentul European, Consiliu, Comitetul Economic și Social European și Comitetul Regiunilor privind aplicarea Directivei [2014/40] în ceea ce privește fabricarea, prezentarea și vânzarea produselor din tutun și a produselor conexe, COM(2021) 249 final, secțiunea 3.1, nota de subsol 21.
(
66
)	Ibidem, secțiunea 3.1.
(
67
)	Hotărârea din 5 martie 2024, Public.Resource.Org și Right to Know/Comisia ș.a. (C‑588/21 P, denumită în continuare „Hotărârea Public.Resource.Org, EU:C:2024:201). În această hotărâre, Curtea a impus în esență Comisiei să acorde acces la standardele elaborate de CEN, în pofida existenței unor drepturi de autor invocate asupra acestora.
(
68
)	Regulamentul Parlamentului European și al Consiliului din 30 mai 2001 privind accesul public la documentele Parlamentului European, ale Consiliului și ale Comisiei (JO 2001, L 145, p. 43, Ediție specială, 01/vol. 3, p. 76).
(
69
)	A se vedea procedura pendinte privind acțiunea introdusă la 6 decembrie 2024, International Electrotechnical Commission și ISO/Comisia (T‑631/24). Înțelegem că această acțiune urmărește anularea deciziei respective a Comisiei.
(
70
)	Sublinierea noastră. A se vedea de asemenea punctul 37 pentru o formulare similară.
(
71
)	A se vedea, pentru actele care fac obiectul publicării, Concluziile avocatei generale Kokott prezentate în cauza Skoma‑Lux (C‑161/06, EU:C:2007:525, punctul 37).
(
72
)	A se vedea Concluziile avocatei generale Sharpston prezentate în cauza Heinrich (C‑345/06, EU:C:2008:212, punctele 122-133).