62024CJ0431_RES
Cauza C‑431/24 [Multan] (
i
)
W
împotriva
Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid
(cerere de decizie preliminară formulată de Rechtbank Den Haag, sediul din Roermond)
Hotărârea Curții (Camera a cincea) din 29 ianuarie 2026
„Trimitere preliminară – Politica privind azilul – Directiva 2013/32/UE – Proceduri comune de acordare și de retragere a protecției internaționale – Articolul 23 alineatul (1) – Acces la informațiile din dosarul solicitantului unei protecții internaționale – Articolul 46 – Dreptul la o cale de atac efectivă – Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene – Articolul 4, articolul 18 și articolul 19 alineatul (2) – Principiul nereturnării – Articolul 47 al doilea paragraf din Carta drepturilor fundamentale – Dreptul la un proces echitabil – Anchetă în țara de origine a solicitantului – Respingere a unei cereri de protecție internațională și adoptarea unei decizii de returnare – Accesul instanței de prim grad de jurisdicție și al solicitantului la informațiile referitoare la modul în care a fost efectuată ancheta în țara de origine a solicitantului – Întinderea dreptului la apărare și a dreptului la o cale de atac efectivă – Raportul cu principiul nereturnării”
Controale la frontiere, azil și imigrare – Politica privind azilul – Proceduri comune de acordare și de retragere a protecției internaționale – Directiva 2013/32 – Cale de atac împotriva unei decizii de respingere a unei cereri de protecție internațională – Dreptul la o cale de atac efectivă – Dreptul la apărare – Dreptul de acces la dosar – Informații din dosarul solicitantului – Noțiune – Informații referitoare la efectuarea anchetei de către autoritățile din statul membru gazdă în țara de origine a solicitantului – Includere – Conținut – Evaluarea de către instanță a respectării principiului nereturnării
[Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene, art. 47; Directiva 2013/32 a Parlamentului European și a Consiliului, art. 23 alin. (1) și art. 30 și 46]
(a se vedea punctele 31-46 și dispozitivul)
Controale la frontiere, azil și imigrare – Politica privind azilul – Proceduri comune de acordare și de retragere a protecției internaționale – Directiva 2013/32 – Cale de atac împotriva unei decizii de respingere a unei cereri de protecție internațională – Dreptul la o cale de atac efectivă – Dreptul la apărare – Dreptul de acces la dosar – Excepție – Obiective legitime care justifică nedivulgarea anumitor informații către solicitant – Obligația statelor membre de a stabili proceduri care să garanteze respectarea dreptului la apărare – Posibilitate de a acorda accesul la aceste informații sau surse consilierului juridic al solicitantului sau consilierului care a fost supus unui control de securitate
[Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene, art. 47; Directiva 2013/32 a Parlamentului European și a Consiliului, art. 23 alin. (1) al doilea paragraf]
(a se vedea punctele 49-54)
Rezumat
Sesizată cu titlu preliminar de rechtbank Den Haag (Tribunalul din Haga, Țările de Jos), Curtea aduce precizări cu privire la informațiile care trebuie puse la dispoziția solicitantului de protecție internațională și luate în considerare de instanța sesizată cu acțiunea introdusă de acesta împotriva deciziei de respingere a cererii sale, precum și împotriva deciziei de returnare adoptate în privința sa.
În anul 2014, reclamantul din litigiul principal, un creștin originar din Pakistan, a formulat o cerere de protecție internațională în Țările de Jos, care a fost respinsă.
După ce în țara sa de origine a fost emisă o fatwa împotriva sa, el a prezentat, în anul 2018, o nouă cerere de protecție internațională. Minister van Buitenlandse Zaken (ministrul afacerilor externe, Țările de Jos) a efectuat atunci o anchetă în Pakistan pentru a stabili dacă reclamantul din litigiul principal avea nevoie de protecție internațională. Rezultatele acestei anchete au fost consemnate într‑un memorandum individual transmis Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid (secretarul de stat pentru justiție și securitate, Țările de Jos) (denumit în continuare „secretarul de stat”). Acest memorandum individual, precum și o versiune cenzurată a documentelor care îl susțin, printre care un raport de anchetă (denumite în continuare „documentele justificative”), au fost transmise ulterior reclamantului din litigiul principal.
În anul 2022, secretarul de stat a respins cererea de protecție internațională a reclamantului din litigiul principal și a adoptat o decizie de returnare în privința sa.
În susținerea acțiunii sale împotriva acestor decizii în fața Tribunalului din Haga, reclamantul a arătat printre altele că secretarul de stat a încălcat principiul de drept al Uniunii al respectării dreptului la apărare întrucât nu i‑a acordat acces deplin la documentele justificative.
Ministrul afacerilor externe a furnizat Tribunalului din Haga documentele justificative necenzurate și a introdus o cerere în temeiul reglementării naționale (
1
) prin care se urmărea ca numai instanța de trimitere să aibă acces la anumite părți din aceste documente, cerere care a fost admisă. Ulterior, reclamantul din litigiul principal a refuzat însă ca instanța de trimitere să ia cunoștință de documentele justificative necenzurate pentru a se pronunța cu privire la decizia de respingere a cererii sale de protecție internațională pentru motivul că reglementarea națională menționată este, în opinia sa, contrară dreptului Uniunii.
Exprimând îndoieli cu privire la compatibilitatea cu Directiva 2013/32 (
2
) a unei astfel de reglementări care restrânge accesul la documentele justificative, Tribunalul din Haga a decis să sesizeze Curtea cu o cerere de decizie preliminară. Acesta îi solicită să stabilească dacă informațiile referitoare la modul în care s‑a desfășurat o anchetă în cadrul unei cereri de protecție internațională intră în sfera noțiunii de „informații din dosarul solicitantului pe baza cărora este sau va fi luată o decizie”, în sensul articolului 23 alineatul (1) din Directiva 2013/32 (
3
), astfel încât solicitantul de protecție internațională și instanța competentă trebuie să poată avea acces la aceste informații potrivit modalităților prevăzute la articolul 23 alineatul (1) al doilea paragraf literele (a) și (b) din această directivă.
Aprecierea Curții
Curtea arată mai întâi că Directiva 2013/32 are ca obiectiv principal dezvoltarea în continuare a standardelor privind procedurile de acordare și de retragere a protecției internaționale cu respectarea printre altele a principiului nereturnării, care este garantat, ca drept fundamental, la articolul 18 din Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene (denumită în continuare „carta”) coroborat cu articolul 33 din Convenția de la Geneva privind statutul refugiaților (
4
), precum și la articolul 19 alineatul (2) din cartă.
După cum confirmă articolul 30 din Directiva 2013/32 (
5
), un risc de încălcare a acestui principiu poate decurge totuși din modul în care o anchetă este efectuată de o autoritate națională în țara de origine a solicitantului de protecție internațională.
Or, un solicitant de protecție internațională trebuie să fie în măsură să își valorifice dreptul de a fi protejat de divulgarea de către statele membre a unor informații privind cererea sa autorului prezumat al persecuției sau al vătămării grave, întemeindu‑se pe elemente relevante referitoare la modul în care a fost efectuată ancheta în țara sa de origine. De asemenea, instanța națională sesizată cu o acțiune împotriva unei decizii de respingere a unei cereri de protecție internațională trebuie să poată controla respectarea de către statele membre a obligațiilor care le revin în temeiul articolului 30 litera (a) din Directiva 2013/32.
Prin urmare, informații referitoare la modul în care a fost efectuată o anchetă de autoritățile statului membru gazdă în țara de origine a acestui resortisant pentru a verifica temeinicia cererii sale, precum documentele justificative, printre care raportul de anchetă în discuție în litigiul principal, intră în sfera noțiunii de „informații din dosarul solicitantului pe baza cărora este sau va fi luată o decizie”, în sensul articolului 23 alineatul (1) din Directiva 2013/32, atunci când pot fi relevante pentru evaluarea de către această instanță a respectării principiului nereturnării.
Curtea adaugă că, în speță, lipsa unui acces complet și direct la documentele justificative al autorității decizionale, căreia îi revine examinarea cererii de protecție internațională, nu afectează relevanța acestor informații pentru a asigura efectivitatea căii de atac formulate împotriva deciziei de respingere a acestei cereri și pentru a permite evaluarea de către instanța de trimitere a respectării principiului nereturnării.
Această interpretare este confirmată, pe de o parte, de articolul 46 alineatul (3) din Directiva 2013/32, care precizează că instanța în fața căreia este contestată decizia referitoare la cererea de protecție internațională efectuează o examinare deplină și ex nunc atât a elementelor de fapt, cât și a elementelor de drept. Or, potrivit unei jurisprudențe constante, adjectivul „deplină” confirmă că instanța este obligată în special să examineze elementele de care autoritatea competentă a ținut sau ar fi trebuit să țină seama.
Pe de altă parte, exercitarea efectivă a dreptului la apărare, garantată la articolul 47 al doilea paragraf din cartă, are drept corolar necesar dreptul de acces la dosar. Or, Curtea a statuat că persoana vizată de un act cauzator de prejudicii are dreptul de a proceda la o examinare a tuturor documentelor care figurează în dosarul de instrucție și care sunt susceptibile să fie relevante pentru apărarea sa și că sarcina de a determina documentele utile în acest scop nu poate reveni numai autorității care a adoptat acest act (
6
).
Rezultă că solicitantul de protecție internațională și instanța competentă trebuie să poată avea acces la aceste informații potrivit modalităților prevăzute la articolul 23 alineatul (1) al doilea paragraf literele (a) și (b) din Directiva 2013/32. Din modul de redactare a acestui articol reiese că instanța trebuie să aibă acces la toate informațiile care pot fi relevante pentru decizia sa, în timp ce divulgarea unora dintre aceste informații poate fi limitată în cazul solicitantului.
Astfel, statele membre pot face excepție de la dreptul de acces la dosarul său al solicitantului atunci când divulgarea informațiilor sau a surselor lor ar periclita printre altele securitatea națională sau securitatea surselor. Atunci când unul sau mai multe obiective legitime justifică nedivulgarea de informații solicitantului, aspect a cărui verificare revine instanței de trimitere, statele membre acordă acces la aceste informații sau surse instanțelor sesizate cu o astfel de acțiune și garantează că dreptul la apărare al persoanei în cauză este respectat.
Dat fiind că Directiva 2013/32 nu prevede modul în care statele membre trebuie să asigure acest lucru, acestora le revine sarcina de a prevedea modalitățile concrete ale procedurilor necesare în acest scop, cu condiția însă de a respecta în special dreptul la o cale de atac efectivă consacrat la articolul 47 din cartă. În conformitate cu articolul 23 alineatul (1) din Directiva 2013/32, statele membre pot, printre altele, să acorde acces la informațiile relevante consilierului juridic sau altui consilier al solicitantului care a fost supus unui control de securitate.
(
i
)	Numele prezentei cauze este un nume fictiv. El nu corespunde numelui real al niciuneia dintre părțile la procedură.
(
1
)	Articolul 8:29 alineatul 1 din Algemene wet bestuursrecht (Codul de drept administrativ, Țările de Jos), în versiunea aplicabilă litigiului principal, prevede că „[p]ărțile care au obligația să furnizeze informații sau să prezinte înscrisuri pot să refuze, dacă au motive serioase să procedeze astfel, să furnizeze informațiile sau să prezinte documentele sau pot să îi precizeze instanței administrative că numai aceasta va putea lua cunoștință de aceste informații sau de aceste documente. […]”.
(
2
)	Directiva 2013/32/UE a Parlamentului European și a Consiliului din 26 iunie 2013 privind procedurile comune de acordare și retragere a protecției internaționale (JO 2013, L 180, p. 60).
(
3
)	Articolul 23 alineatul (1) din Directiva 2013/32 prevede: „Statele membre se asigură că un consilier juridic sau alt consilier recunoscut ca atare sau autorizat în acest scop de legislația internă și care asistă sau reprezintă un solicitant în temeiul legislației interne are acces la informațiile din dosarul solicitantului pe baza cărora este sau va fi luată o decizie. Statele membre pot face o excepție în cazul în care divulgarea informațiilor sau a surselor ar periclita securitatea națională, securitatea organizațiilor sau a persoanei (persoanelor) care furnizează informațiile sau securitatea persoanei (persoanelor) la care se referă informațiile sau în cazul în care s‑ar prejudicia ancheta aferentă examinării cererilor de protecție internațională de către autoritățile competente ale statelor membre sau relațiile internaționale ale statelor membre. În astfel de cazuri, statele membre: (a) asigură accesul la respectivele informații sau surse autorităților menționate la capitolul V și (b) stabilesc în legislația internă proceduri care să garanteze faptul că dreptul la apărare al solicitantului este respectat. În ceea ce privește litera (b), statele membre pot, în special, să permită accesul la respectivele informații sau surse consilierului juridic sau consilierului care a fost supus unui control de securitate în măsura în care informațiile sunt relevante pentru examinarea cererii sau pentru luarea unei decizii de retragere a protecției internaționale.”
(
4
)	Convenția privind statutul refugiaților, semnată la Geneva la 28 iulie 1951, Recueil des traités des Nations unies, vol. 189, p. 150, nr. 2545 (1954), astfel cum a fost modificată prin Protocolul privind statutul refugiaților, încheiat la New York la 31 ianuarie 1967.
(
5
)	Articolul 30 din Directiva 2013/32 prevede la litera (b) că, în cadrul colectării de informații, statele membre „nu obțin informații de la autorul (sau autorii) presupus (presupuși) al (ai) persecuției sau vătămării grave într‑un mod care ar putea duce la informarea directă a acestuia (acestora) despre faptul că solicitantul în cauză a depus o cerere și care ar periclita integritatea fizică a solicitantului sau a persoanelor aflate în întreținerea acestuia sau libertatea și siguranța membrilor familiei sale care se află încă în țara de origine”. Din aceeași perspectivă, litera (a) a aceluiași articol prevede că, în scopul colectării informațiilor cu privire la cazuri individuale, statele membre „nu divulgă informațiile cu privire la cererile individuale de protecție internațională sau faptul că a fost depusă o cerere autorului (sau autorilor) presupus (presupuși) al (ai) persecuției sau vătămării grave”.
(
6
)	A se vedea în acest sens Hotărârea din 1 decembrie 2022, Bundesrepublik Deutschland (Acces la dosar în materie de azil) (C‑564/21, EU:C:2022:951, punctele 38 și 39).