62009CC0388_HU
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
1. A jelen előzetes döntéshozatal iránti kérelem a szociális biztonsági rendszereknek a Közösségen belül mozgó munkavállalókra, önálló vállalkozókra és családtagjaikra történő alkalmazásáról szóló, 1971. június 14‑i 1408/71/EGK tanácsi rendelet(2) 9. cikke (1) bekezdésének, 15. cikkének és 28. cikke (1) bekezdése b) pontjának értelmezésére vonatkozik.
2. Ezt a kérelmet a J. F. da Silva Martins portugál állampolgár és a Bank Betriebskrankenkasse – Pflegekasse (egészségbiztosítási pénztár – ápolási pénztár, a továbbiakban: BBKK) közötti jogvita keretében terjesztették elő annak tárgyában, hogy a BBKK elutasította a felperes az iránti kérelmét, hogy folytatólagos, szabadon választható biztosítás címén fenntarthassa német ápolási biztosítási tagságát, és hogy Portugáliába való végleges visszatérését követően folyósítsák számára a vonatkozó ápolási díjat.
3. A kérdést előterjesztő bíróság abban a kérdésben kéri állásfoglalásra a Bíróságot, hogy fenntartható‑e az ilyen tagság, ha az érintett immár kötelező címen a portugál szociális biztonsági rendszer biztosítottja, ám e tagság címén nem biztosított számára fedezet az ápolásra való rászorultság kockázatával szemben Portugáliában. E bíróság arra kéri továbbá a Bíróságot, hogy újból foglaljon állást ezen ápolási díj biztosítás helye szerinti államtól eltérő tagállamba történő exportálhatóságának kérdésében.
4. A jelen indítványban rámutatok arra, hogy az 1408/71 rendelet 9. cikke (1) bekezdésében és 15. cikkének (1) bekezdésében rögzített elvek fényében álláspontom szerint J. F. da Silva Martins fenntarthatja a német, szabadon választható, folytatólagos ápolási biztosítási tagságát, noha ugyanezen időszak folyamán kötelező címen a portugál szociális biztonsági rendszerben is biztosított, mivel ezen utóbbi rendszer nem nyújt ápolásra való rászorultság kockázatával szembeni fedezetet. Ezen túlmenően a C‑160/96. sz. Molenaar‑ügyben 1998. március 5‑én hozott ítéletnek(3) és az 1408/71 rendelet 28. cikke (1) bekezdése b) pontjának a fényében úgy vélem, hogy J. F. da Silva Martinsnak továbbra is biztosítani kell a lehetőséget arra, hogy részesülhessen az ápolási biztosítás német rendszerében fennálló folytatólagos szabadon választható biztosítás címén azon ápolási díjban, amely tekintetében 1995. január 1‑je óta
fizeti a járulékot.
I – Az uniós jogi háttér
A – Az idős személyek ápolásának átvállalása
5. A betegségügyi és társadalmi fejlődés, valamint a várható élettartam általános növekedése azzal a következménnyel jár, hogy mind jelentősebb számú idős személy veszíti el lassanként önállóságát és szorul rá mások általi ápolásra mindennapi élete alapvető tevékenységeinek (felkelés, járás, öltözködés, testápolás, táplálkozás vagy akár gondozás) elvégzéséhez. Egészen mostanáig az ápolást általában, informálisan a családtagok vállalták.
6. Az 1408/71 rendelet nem tartalmaz az ápolásra való rászorultság kockázatát fedező ellátások összehangolására alkalmazandó különös szabályt. 1971‑ben ugyanis az ápolásra szoruló személyekről való gondoskodás nem képezte megfontolás tárgyát, és tudomásom szerint egyetlen tagállam szociális biztonsági rendszere sem nyújtott fedezetet e kockázattal szemben. Mivel az e rendelet módosítására irányuló eljárás az Európai Unió Tanácsának egyhangú véleményét igényelte, a Tanács nem vette kifejezetten tekintetbe azt, hogy egyes tagállamok a szociális ellátások olyan új formáit vezették be, amelyek nem felelnek meg az említett rendeletben szereplő klasszikus szociális biztonsági ágaknak. Ezen joghézaggal szembesülve az Európai Parlament attól tartott, hogy a gyakorlatban ezen ellátások nem exportálhatók a munkavállaló lakóhelye szerinti államba.(4) Ehhez hasonlóan az Európai Bizottság 1997. március 12‑i „A szociális védelem modernizálása és javítása az Európai Unióban” című közleménye(5) rámutatott, hogy fennáll a veszélye annak, hogy az 1408/71 rendelet által előírt, az összehangolás elérését célzó rendszer „hamarosan túlhaladottá válik, és számos újítással elveszíti a kapcsolatot”, továbbá kiemeli, hogy az ellátások olyan új típusai, mint amilyenek az ápolásra szoruló idős népességet célzó ellátások, nem illeszthetők be könnyen ezen, klasszikus szociális biztonsági ágakon alapuló rendelet jogi fogalmai közé.(6)
7. A Bíróság, amely elé több kérdést terjesztettek előzetes döntéshozatalra a német ápolási díj exportálhatóságának tárgyában a Molenaar‑ügyben és az osztrák gondozási díj tárgyában a Jauch‑ügyben,(7) az 1408/71 rendelet tárgyi hatályát kiterjesztette az ápolásra való rászorultság kockázatát fedező ellátásokra, amelyeket az e rendelet 4. cikke (1) bekezdése a) pontjának értelmében vett betegségbiztosítási ellátásoknak minősített. A Bíróság álláspontja szerint az ilyen jellegű ellátásoknak „lényegében az a céljuk, hogy az ápolásra szoruló személyek élet‑ és betegségi körülményeinek javítása érdekében kiegészítsék a betegségbiztosítás ellátásait, amely biztosításhoz egyébként szervezeti szinten kapcsolódnak”.(8)
8. A 883/2004/EK rendelet(9) hatálybalépéséig, 2010. május 1‑jéig kellett várni ahhoz, hogy e kérdés tárgyában végre olyan különös szabályt alkossanak, amely tükrözi nemcsak a Bíróság ítélkezési gyakorlatát, de az ápolásra való rászorultság kockázata átvállalásának valamennyi sajátos jellemzőjét. Mindazonáltal ez a rendelet a jelen ügyre nem alkalmazható, és a kérdést előterjesztő bíróság kérdését kizárólag az 1408/71 rendelet rendelkezéseinek fényében kell vizsgálni.
B – Az 1408/71 rendelet irányadó rendelkezései
9. Az 1408/71 rendelet az EK 42. cikk alapján került elfogadásra, amelynek értelmében a Tanács „a szociális biztonság területén elfogadja azokat az intézkedéseket, amelyek a munkavállalók szabad mozgásának biztosításához szükségesek; e célból olyan eszközrendszert hoz létre, amely a migráns munkavállalók […] számára biztosítja a juttatások kifizetését a tagállamok területén lakó személyek számára”.
10. Amint azt az 1408/71 rendelet második és negyedik preambulumbekezdése kimondja, a rendelet célja a munkavállalók és önálló vállalkozók, illetve családtagjaikra Európai Unión belüli szabad mozgásának biztosítása a szociális biztonságra vonatkozó nemzeti jogszabályok sajátos jellemzőinek tiszteletben tartása mellett. Amint az az említett rendelet ötödik, hatodik és tizedik preambulumbekezdésből következik, a rendelet e célból megállapítja a munkavállalók számára az egyenlő bánásmód elvét az egyes tagállamok nemzeti jogszabályai szerint, és annak lehető legjobb biztosítását célozza, hogy a valamely tagállam területén foglalkoztatott valamennyi munkavállaló egyenlő bánásmódban részesüljön, illetve, hogy a szabad mozgáshoz való jogukat gyakorló munkavállalókat ne érje hátrány. Az alkalmazandó nemzeti jogszabályok halmozódása és az ebből eredő nehézségek elkerülése érdekében az 1408/71 rendelet nyolcadik preambulumbekezdése pontosítja, hogy e rendelet rendelkezéseinek célja az, hogy az érintettek főszabály szerint egyetlen tagállam szociális biztonsági rendszerének hatálya alá tartozzanak.
11. E rendelet általános rendelkezéseit az I. cím 1–12. cikke tartalmazza.
12. Az említett rendelet, 2. cikke (1) bekezdésének megfelelően, vonatkozik „azokra a munkavállalókra, önálló vállalkozókra és tanulókra, akik egy vagy több tagállam jogszabályainak a hatálya alá tartoznak vagy tartoztak, és akik a tagállamok egyikének állampolgárai”. A jelen ügyben nem vitatott, hogy J. F. da Silva Martins az 1408/71 rendelet személyi hatálya alá tartozik, miután a Bíróság több ízben kimondta, hogy a „munkavállaló” ezen rendelet 2. cikkének (1) bekezdése szerinti fogalma a nyugdíjas munkavállalókat is felöleli.(10)
13. Az említett rendelet 4. cikke (1) bekezdésének a) pontja értelmében e rendelet bizonyos szociális biztonsági ágakat érintő valamennyi, így a betegségbiztosítási és anyasági ellátásokra vonatkozó jogszabályra alkalmazandó. A jelen ügyben nem vitatott az sem, hogy a német ápolási biztosítási rendszer keretében nyújtott ellátások az említett rendelkezés értelmében vett „betegségbiztosítási ellátásoknak”, közelebbről „pénzbeli betegségbiztosítási ellátásoknak” tekinthetők, amelyekre többek között az 1408/71 rendelet 28. cikke (1) bekezdésének b) pontja vonatkozik.(11)
14. Ami az önkéntes vagy szabadon választható folytatólagos biztosításba való belépést illeti, e rendelet 9. cikke (1) bekezdésének szövege a következő:
„(1) A tagállamok jogszabályainak azon rendelkezései, amelyek az önkéntes vagy szabadon választható folytatólagos biztosítási rendszerekbe való belépéssel kapcsolatos feltételként előírják, hogy az érintett személynek az adott állam területén lakóhellyel kell rendelkeznie, nem alkalmazhatók azokra a személyekre, akik egy másik tagállam területén rendelkeznek lakóhellyel, feltéve, ha munkájuk során valamikor munkavállalóként vagy önálló vállalkozóként az előbb említett állam jogszabályainak hatálya alá tartoztak”.
15. Az említett rendelet 12. cikke tiltja – bizonyos, az alapjogvita szempontjából nem releváns kivételekkel – ugyanazon kötelező biztosítási idő alatt több, azonos jellegű ellátáshoz való jogosultság nyújtását és fenntartását.
16. Ezt követően az 1408/71 rendelet II. címének rendelkezései a Közösségen belül mozgó munkavállalókra alkalmazandó jogszabályokat határozzák meg. E szabályokat ezen rendelet 13–17. cikke tartalmazza.
17. Az említett rendelet 13. cikke (1) bekezdésének megfelelően a rendelet hatálya alá tartozó személyekre csak egy tagállam jogszabályai alkalmazandók. Azok a személyek, akikre egy tagállam jogszabályai már nem alkalmazhatók, e cikk (2) bekezdésének f) pontja értelmében azon tagállam jogszabályainak hatálya alá tartoznak, amelynek területén lakóhelyük található.
18. Az 1408/71 rendelet „Az önkéntes vagy a szabadon választható folytatólagos biztosításra vonatkozó szabályok” című 15. cikkének szövege a következő:
„(1) A 13. és 14d. cikk rendelkezései nem vonatkoznak az önkéntes biztosításra vagy a szabadon választható folytatólagos biztosításra, kivéve ha a 4. cikkben említett ágak vonatkozásában bármely tagállamban csak önkéntes biztosítási rendszer létezik.
(2) Ha két vagy több tagállam jogszabályainak alkalmazása a biztosítások halmozódásához vezet:
– egy kötelező biztosítási rendszer és egy vagy több önkéntes vagy választható folytatólagos biztosítási rendszer között, az érintett személy kizárólag a kötelező biztosítási rendszer hatálya alá tartozik,
– két vagy több önkéntes vagy választható folytatólagos biztosítási rendszer között, az érintett személy kizárólag az általa választott önkéntes vagy választható folytatólagos biztosítási rendszer hatálya alá tartozik.
[…]”
19. Az olyan betegségbiztosítási ellátásokra vonatkozó különös rendelkezések, amelyek körébe az ápolásra való rászorultság kockázatát fedező ellátások tartoznak, az 1408/71 rendelet III. címében, a 18–36. cikkben találhatók.
20. Azon nyugdíjasok tekintetében, akik egy, két vagy több tagállam jogszabályai szerint nyugdíjra jogosultak, a betegségbiztosítási ellátások összehangolásának elérését célzó szabályokat e rendelet 27. és 28. cikke tartalmazza. E rendelkezések olyan „kollíziós normát” mondanak ki, amely például kettős öregségi nyugdíjra jogosult személyek esetében lehetővé teszi az ellátások nyújtására köteles intézmény, valamint az alkalmazandó jogszabályok meghatározását.
21. Az említett rendelet 27. cikke arra az esetre vonatkozik, amikor az ellátásokra való jogosultság a lakóhely szerinti tagállamban áll fenn. E rendelkezés szövege a következő:
„Az a nyugdíjas, aki két vagy több tagállam, köztük a lakóhelye szerinti tagállam jogszabályai szerint jogosult nyugdíjra, valamint ez utóbbi tagállam jogszabályai szerint jogosult ellátásokra, szükség esetén a 18. cikk és a VI. melléklet rendelkezéseinek figyelembevételével, a lakóhelye szerinti intézménytől részesül ezekben az ellátásokban családtagjaival együtt, és az ellátások költségeit ez az intézmény viseli, mintha az érintett nyugdíjas nyugdíját kizárólag az utóbbi állam jogszabályai szerint folyósítanák”.
22. Az 1408/71 rendelet 28. cikke (1) bekezdésének b) pontja pedig arra az esetre vonatkozik, amikor a lakóhely szerinti tagállamban nem áll fenn pénzbeli ellátásra való jogosultság. E rendelkezés szövege a következő:
„Az a nyugdíjas, aki egy, két vagy több tagállam jogszabályai szerint nyugdíjra jogosult, de aki a lakóhelye szerinti tagállamban nem jogosult ellátásokra, mégis részesül – mind ő, mind családtagjai – ezekben az ellátásokban, amennyiben – szükség esetén a 18. cikk és a VI. melléklet rendelkezéseinek figyelembevételével – azokra jogosult lenne a nyugdíj tekintetében illetékes tagállam vagy tagállamok egyikének jogszabályai szerint, ha lakóhelye azon állam területén lenne. Az ellátásokat a következő feltételekkel nyújtják:
[…]
b) pénzbeli ellátásokat – szükség esetén – a (2) bekezdés szabályai szerint meghatározott illetékes intézmény nyújtja az általa alkalmazott jogszabályokkal összhangban. Ugyanakkor az illetékes intézmény és a lakóhely szerinti intézmény közötti megállapodás alapján az ellátást az illetékes intézmény nevében nyújthatja a lakóhely szerinti intézmény is, az illetékes állam jogszabályainak megfelelően.”
II – A német szabályozás
A – Az ápolási díj
23. Az ápolási biztosítást Németországban a szociális biztonságról szóló törvénykönyv (Sozialgesetzbuch) XI. könyvét alkotó (a továbbiakban: SGB XI.) Pflegeversicherungsgesetz (az ápolási biztosításra vonatkozó törvény) vezette be 1995. január 1‑jei hatállyal.
24. E biztosítás célja a biztosítottak ápolásra való rászorultsága miatt felmerülő költségek fedezése, amelyek abból adódnak, hogy a mindennapi élethez szükséges tevékenységek (testi higiénia, táplálkozás, mozgás, a háztartás vezetése stb.) elvégzéséhez a biztosított nagymértékben más személyek segítségére szorul. E rendszer az ápolásra szoruló személyeknek nyújtott, különböző formájú ellátásokat ír elő, nevezetesen az SGB XI. 36. §‑ában szabályozott természetbeni ápolási ellátásokat („Pflegesachleistung”), amelyeket a felperes igénybe vehetett portugáliai tartózkodását megelőzően, valamint az SGB XI. 37. §‑ában szabályozott, személyesen teljesített gondozásra vonatkozó ápolási díjat („Pflegegeld”, a továbbiakban: ápolási díj),(12) amelyet 2002. január 1‑jétől kezdődően folyósítottak J. F. da Silva Martins számára.
25. Az ápolási díjjal az ápolásra szoruló személyek havi gondozási díjban részesülnek, amennyiben a számukra szükséges ápolási és gondozási ellátásokról önállóan gondoskodnak. A jogosult az ápolási díj összegét szabadon használhatja fel, így fizethet belőle az ápolási biztosítás által nem fedezett ellátásokat vagy a betegségbiztosítóval nem szerződött szolgáltatók által nyújtott ellátásokat is.
26. Az ápolásra való rászorultságot a betegségbiztosító orvosi szolgálata értékeli, amely négy mutató alapján (testi higiénia, táplálkozás, mozgás, háztartási segítség) az ápolásra való rászorultság három kategóriáját állította fel. Az ápolási díj összege az ápolásra való rászorultság mértékével változik. Az alapeljárás tényállása megvalósulásának idején ez az összeg havi 205 euró volt az I. kategória, azaz az olyan személyek tekintetében, akik legalább naponta egy alkalommal segítségre szorultak a testápolás, táplálkozás és mozgás terén.
27. Minden – önkéntes vagy kötelező betegségbiztosítás címén – biztosított személy az ápolási biztosítási rendszerbe is fizet járulékot.(13) Amint azt a német kormány bemutatta a tárgyaláson, az ápolási díjra való jogosultság egy minimális biztosítási idő teljesítéséhez van kötve, amely korábban öt év volt, jelenleg pedig két év. Miután e feltétel teljesül, a díj összege nem változik a biztosítási idő függvényében.
B – A szabadon választható folytatólagos biztosítás fenntartására vonatkozó feltételek
28. Az SGB XI. 26. §‑a, amelynek szövegét tartalmazzák a német kormány észrevételei, az alábbiakat írja elő:
„(1) Az olyan személyek, akik a 20. vagy 21. § értelmében már nem tartoznak kötelező biztosítási rendszer hatálya alá, és akik a tagság végét megelőző öt évben 24 hónapon át vagy a tagság végét megelőző tizenkét hónapon át biztosítottak voltak, folytatólagos biztosítás címén fenntarthatják ápolási biztosítási tagságukat, amennyiben a 23. § (1) bekezdésének értelmében nem tartoznak kötelező biztosítási rendszer hatálya alá. […] [A] kérelmet az illetékes ápolási biztosítási pénztárnál kell benyújtani a tagság végét követő három hónapon belül. […]
(2) Az olyan személyek, akik már nem tartoznak a kötelező biztosítási rendszer hatálya alá, mert lakóhelyüket külföldre helyezték át, vagy mert szokásos tartózkodási helyük külföldön van, kérhetik, hogy folytatólagos biztosítás címén tobábbra is biztosítottak maradjanak.”
C – A díjjogosultság fenntartására vonatkozó feltételek
29. Az SGB XI. 34. §‑a (1) bekezdésének 1. pontja(14) akként rendelkezik, hogy az ellátások iránti jogosultság szünetel:
– azon időszak alatt, amíg a biztosított külföldön tartózkodik. Ideiglenes külföldi tartózkodás esetén, amely nem haladhatja meg a hat hetet naptári évenként, az ápolási díjat az SGB XI. 37. §‑ában előírt feltételekkel, vagy 38. §‑ának megfelelően részarányosan fenn kell tartani;
– akkor, ha a biztosított közvetlenül a társadalombiztosításról szóló szövetségi törvény (Bundesversorgungsgesetz) 35. §‑a vagy az e szövetségi törvény analógia útján történő alkalmazását előíró törvények értelmében ápolásra való rászorultsághoz kapcsolódó kártérítési ellátásokban részesül, amelyeket a balesetbiztosítási rendszer vagy az államkassza folyósít kötelező balesetbiztosítás vagy baleseti támogatás címén. Ugyanez vonatkozik arra az esetre, ha hasonló ellátások kerülnek folyósításra külföldön, vagy kormányközi, illetve nemzetközi intézmény által.
III – A tényállás
30. A jelenleg 75 éves J. F. da Silva Martins Portugáliában folytatott kereső tevékenységet, majd Németországban telepedett le és dolgozott. Ezen a címen fizette a német ápolási biztosítási járulékot e biztosítás bevezetésétől, 1995. január 1‑jétől kezdve.
31. 1996 szeptembere óta J. F. da Silva Martins körülbelül 700 euró összegű öregségi nyugdíjban részesült. Ezen nyugdíj jogosultjaként a Krankenversicherung der Rentner (nyugdíjasok betegségbiztosítási pénztára)(15) kötelező biztosítása címén az ápolási biztosítási rendszer biztosítottja volt. 2000 májusától kezdve J. F. da Silva Martins a portugál hatóságok által folyósított, mintegy 150 euró összegű öregségi nyugdíjban is részesült.
32. 2001 augusztusától kezdődően a BBKK az I. kategóriába tartozó természetbeni ápolási ellátásokat nyújtott J. F. da Silva Martins számára. Ezt követően, 2001 decemberétől kezdődő, kezdetben ideiglenesnek tervezett portugáliai tartózkodására tekintettel a BBKK 205 euró összegű ápolási díjat engedélyezett a felperes részére a 2002. január 1‑jétől számított időszakra, amelyet 2002. december 31‑ig ki is fizettek számára.
33. Amikor a BBKK tudomást szerzett arról, hogy J. F. da Silva Martins 2002. július 31‑ével véglegesen kijelentkezett Németországból, 2003. február 5‑i határozatával megállapította a felperes tagságának 2002. július 31‑ével történő megszűnését, és 2003. február 12‑i határozatával felszólította őt a 2002 augusztusa és decembere közötti hónapokra már kifizetett, összesen 1025 euró összegű ápolási díj visszafizetésére. A BBKK 2004. február 4‑i határozatával a J. F. da Silva Martins által benyújtott panaszt mint megalapozatlant elutasította.
34. Az e határozattal szemben benyújtott keresetnek a Sozialgericht Frankfurt am Main (Frankfurt‑am Main‑i társadalombiztosítási bíróság) helyt adott. A megtámadott határozatokat megsemmisítette, és megállapította, hogy J. F. da Silva Martins szabadon választható folytatólagos biztosítás címén még a BBKK biztosítottja, és a BBKK‑nak ezért 2003. január 1‑jétől is folyósítania kell az ápolási díjat a részére. 2007. szeptember 13‑i ítéletével a Hessisches Landessozialgericht a BBKK fellebbezését az ápolási díj visszakövetelését érintő részében elutasította. Ellenben a Sozialgericht Frankfurt am Main ítéletét a fennmaradó részében e bíróság megváltoztatta, és J. F. da Silva Martins keresetét elutasította azzal az indokolással, hogy a felperesnek a szabadon választható folytatólagos biztosítás címén fennálló tagsága az SGB XI. 26. §‑a (1) bekezdésének megfelelően kizárt, mert az ehhez szükséges kérelmet nem nyújtotta be az előírt határidőn belül.
35. J. F. da Silva Martins ekkor „felülvizsgálat” iránti kérelmet nyújtott be a Bundessozialgericht (szövetségi társadalombiztosítási bíróság) előtt, amelyben az EK 18., EK 39. és EK 42. cikk megsértésére, valamint az 1408/71 rendelet 19., 27. és 28. cikkének megsértésére hivatkozott. Azt állítja, hogy az ápolási biztosítási ellátásoknak exportálhatóknak kell lenniük valamely másik tagállamba, különösen ha a biztosítás nyújtotta fedezetet a biztosított saját járulékok útján finanszírozta, és a származás szerinti tagállamban, nevezetesen a Portugál Köztársaságban nem léteznek hasonló ellátások.
IV – Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdés
36. A „felülvizsgálat” iránti kérelem tárgya J. F. da Silva Martins szabadon választható folytatólagos biztosítás címén fennálló német ápolási biztosítási tagságának 2002. augusztus 1‑jétől való fenntartása és az ápolási díj 2003. január 1‑jét követően történő folyósítása.(16)
37. A kérdést előterjesztő bíróság kiemeli ugyanis, hogy J. F. da Silva Martins az SGB XI. 26. §‑ának megfelelően jogosultnak kellene lennie arra, hogy 2002. július 31-et követően szabadon választható folytatólagos biztosítás címén német ápolási biztosítási tagságát fenntartsa, noha, Németországból való végleges kijelentkezésére tekintettel, a német betegségbiztosítási pénztárban való kötelező tagsága kizárt. A kérdést előterjesztő bíróság ugyanakkor megállapítja, hogy úgy tűnik, az 1408/71 rendelet kollíziós szabályaival, különösen pedig e rendelet 15. cikkének (2) bekezdésével ellentétes e tagság fenntartása. Rámutat továbbá, hogy az SGB XI. 34. cikke (1) bekezdése 1. pontjának megfelelően az ápolási díj szünetel azon időszak alatt, amíg a kedvezményezett tartós jelleggel külföldön tartózkodik.
38. A kérdést előterjesztő bíróság következésképpen úgy véli, hogy a jelen jogvita megoldása az EK 39. és EK 42. cikknek, továbbá az 1408/71 rendelet 27. és/vagy 28. cikkének az értelmezésétől függ.
39. Ha a jelen ügyet e rendelet 28. cikkének fényében kell vizsgálni, a kérdést előterjesztő bíróság szerint felmerül, hogy e rendelkezést nem akként kell‑e értelmezni, hogy az lehetővé teszi a felperes számára, hogy Portugáliában német ápolási díjban részesüljön. A kérdést előterjesztő bíróság megállapítja ugyanis, hogy a portugál szociális biztonsági rendszer nem rendelkezik ápolási díjról. Úgy véli továbbá, hogy J. F. da Silva az általa 1995 óta befizetett járulékok folytán jogosulttá vált a német ápolási díjra. A kérdést előterjesztő bíróság végezetül kiemeli, hogy a Bíróság fent hivatkozott Molenaar‑ és Jauch‑ügyekben hozott ítéleteivel ellentétes az, hogy e díjjogosultság egy tagállam joga értelmében ahhoz a feltételhez legyen kötve, hogy az ápolásra szoruló személy lakóhelye ezen utóbbi tagállam területén legyen.
40. Ezzel szemben, ha a jelen ügyet az 1408/71 rendelet 27. cikkének fényében kell vizsgálni, az a kérdést előterjesztő bíróság véleménye szerint azt az álláspontot feltételezi, hogy elegendő, ha a felperes általános címen betegségbiztosítási ellátásokban részesül Portugáliában. A kérdést előterjesztő bíróság szerint ez esetben az a kérdés merül fel, hogy e rendelkezést akként kell‑e értelmezni, amint azt a BBKK állítja, hogy kizárja J. F. da Silva Martins német ápolási díj iránti jogosultságát, és a felperes egyedül a portugál szabályozás által előírt ellátásokra tarthat igényt. A kérdést előterjesztő bíróság szerint ez a megközelítés túlzó, mivel a migráns munkavállalót olyan jogától fosztaná meg, amelyet az saját maga finanszírozott járulékfizetés útján, ami ellentétes lenne az EK 42. cikk rendeltetésével. Ez továbbá eltérő bánásmódot vezetne be az olyan személyek, akik egyetlen öregségi nyugdíjra jogosultak és exportálhatják a német ápolási díjat, valamint az olyan személyek között, akik J. F. da Silva Martinshoz hasonlóan kettős öregségi nyugdíjra jogosultak.
41. A Bundessozialgericht úgy határozott, hogy az eljárást felfüggeszti, és a következő kérdést terjeszti előzetes döntéshozatalra a Bíróság elé:
„Összeegyeztethető‑e az Európai Közösség elsődleges és/vagy másodlagos jogának a migráns munkavállalók szabad mozgására és szociális biztonságára vonatkozó rendelkezéseivel (különösen az [EK] 39. és [EK] 42. cikkel, valamint az 1408/71 rendelet 27. és 28. cikkével), hogy az egykori munkavállaló, aki mind a származás szerinti állam, mind az egykori foglalkoztatás helye szerinti állam nyugdíjában részesül, és az egykori foglalkoztatás helye szerinti államban az ápolásra való rászorultság okán ápolási díjra szerzett jogosultságot, a származása szerinti államba történő visszatérést követően az ápolási díjra való jogosultságot elveszíti?”
42. Írásbeli és szóbeli észrevételeket terjesztettek elő az alapeljárásban részt vevő felek, továbbá a cseh, német, portugál kormány és az Egyesült Királyság Kormánya, valamint az Európai Bizottság.
V – Elemzés
43. Az alapeljárás tárgya azon ápolási díjra való jogosultság fenntartása, amelyet egy egykori migráns munkavállaló a német ápolási biztosítási rendszerben való kötelező tagsága címén szerzett.
44. A kérdés lényegében az, hogy a munkavállalók szabad mozgásáról szóló EK 39. és EK 42. cikket, valamint az 1408/71 rendelet 27. és 28. cikkét akként kell‑e értelmezni, hogy azokkal ellentétes e jogosultságnak a német ápolási biztosítási rendszerben való szabadon választható folytatólagos tagság keretében való fenntartása, mivel az érintett, aki lakóhelyét Portugáliába tette át és az ezen állam által folyósított öregségi nyugdíjban részesül, immár kötelező címen a portugál szociális biztonsági rendszer biztosítottja.
45. Az e kérdésre adandó válasz mindenekelőtt attól függ, hogy a portugál szociális biztonsági rendszer ténylegesen előírja‑e a J. F. da Silva Martinséhoz hasonló, ápolásra való rászorultság költségeinek átvállalását.
46. A Bíróság rendelkezésére bocsátott egyes információkból az következik, hogy a nyugdíjasok, rokkantak, vagy ápolásra szoruló túlélő hozzátartozók Portugáliában nyugdíjpótlékban részesülnek, ápolásra való rászorultságuk függvényében. A portugál szabályozás általam végzett vizsgálata rámutat ugyanis, hogy a 265/99 törvényrendelet(17) 1999. augusztus 1‑jétől kezdődően bevezette az ápolási pótlékot (complemento por dependência). A 265/99 törvényrendelet 1. cikke (2) bekezdésének és 2. cikkének értelmében ez a pótlék olyan pénzbeli ellátás, amely az ápolásra szoruló öregségi vagy rokkantsági nyugdíjra jogosult személyeknek, illetve túlélő hozzátartozóknak nyújtható.
47. Ezen ápolásra való rászorultságot egy orvosi bizottság értékeli, amely a szociális biztonsági rendszer munkaképtelenséget értékelő rendszerének keretében ül össze. E törvényrendelet 7. cikke (1) bekezdése a) pontjának értelmében az ápolás i pótlék összegét az érintett ápolásra való rászorultság első vagy második fokának függvényében határozzák meg, és a nem járulékalapú rendszer szociális nyugdíja törvény által rögzített összegének bizonyos százalékában fejezik ki. Az első rászorultsági fok érintettjei olyan személyek, akik a mindennapi élethez elengedhetetlen tevékenységeket nem képesek önállóan végrehajtani. Az ápolási pótlék összege a szociális nyugdíj 50%‑ában került rögzítésre. A második rászorultsági fok érintettjei olyan személyek, akik túl azon, hogy az első fok szerinti ápolásra szorulnak, ágyhoz kötött betegek, vagy súlyos demenciában szenvednek. Az ápolási pótlék ez esetben a szociális nyugdíj összegének 90%‑ban kerül meghatározásra. E pótlék folyósítása havi rendszerességgel történik, és az említett törvényrendelet 8. cikkének értelmében az illetékes hatóságok július és december hónapban dupla összeget folyósítanak. Úgy tűnik, az e pótlékhoz való jogosultságnak nem feltétele a biztosítási idő minimális tartama vagy a meghatározott életkor.(18)
48. A nemzeti bíróság előzetes döntéshozatalra utaló határozatában ugyanakkor rámutat, hogy J. F. da Silva Martins nem részesül ápolási díjban Portugáliában. Ugyanezen bíróság megállapítja, hogy a szociális biztonsági rendszer nem ír elő ilyen ellátást, mivel az ápolásra szoruló személyeket megillető támogatásokat – ha biztosítják egyáltalán – a szociális tevékenységek vagy a betegségbiztosítási rendszer keretében nyújtott természetbeni ellátásként biztosítják (bentlakásos intézményben történő elhelyezés). Írásbeli észrevételeiben a portugál kormány e szabályozást nem említette. Azokban bemutatta, hogy Portugáliában nincsenek az ápolásra való rászorultság kockázatát fedező különleges, természetbeni vagy pénzbeli ellátások, amit a Bíróság egy kérdésére adott válaszul a tárgyaláson megerősített.
49. Következésképpen nincs tudomásunk arról, milyen jellegű és mértékű az ápolásra való rászorultság kockázatának átvállalása Portugáliában. Egyebekben nem tudjuk, hogy J. F. da Silva Martins a portugál szabályozás értelmében jogosult‑e ezen ellátásokra. Végül pedig az ügy egyetlen irata sem utal arra, hogy az érintett az ápolási pótlék nyújtását kérte a portugál szociális biztonsági rendszer keretében vagy a kérdést előterjesztő bíróság által sommásan bemutatottakhoz hasonló jellegű ellátásokban részesül.
50. Ilyen körülmények között, és mivel az ügy konkrét tényállásának a megállapítása és megítélése kizárólag a nemzeti bíróság hatáskörébe tartozik,(19) az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdést abból, a Bundessozialgericht, valamint a portugál kormány álláspontját megalapozó előfeltevésből kiindulva fogom elemezni, amely szerint J. F. da Silva Martins jelenleg a portugál szociális biztonsági rendszer keretében nem rendelkezik ápolásra való rászorultság kockázatával szembeni fedezettel.
51. Ez az előfeltevés lehetővé teszi számomra mindenekelőtt annak meghatározását, hogy főszabály szerint a Németországi Szövetségi Köztársaság vagy a Portugál Köztársaság közül melyik tagállam illetékes J. F. da Silvaz ápolásra való rászorultsága kockázatának átvállalására.
52. E célból, és amint azt a kérdést előterjesztő bíróság megállapítja, az 1408/71 rendelet 27. és 28. cikkében említett, összehangolás elérését célzó szabályokra kell hivatkozni. E rendelkezések kifejezetten az olyan személyek helyzetére vonatkoznak, akik több tagállam jogszabályai szerint jogosultak nyugdíjra. E szabályok lehetővé teszik annak meghatározását, hogy melyik tagállam illetékes a betegségbiztosítási ellátások folyósítására.
53. A jelen ügyben úgy vélem, ellentétben a BBKK, valamint a cseh és a német kormány állításával, hogy e vizsgálatot az 1408/71 rendelet 28. cikke (1) bekezdése b) pontjában foglalt szabályok fényében kell elvégezni.
54. A rendelkezésemre álló információk alapján ugyanis véleményem szerint az 1408/71 rendelet 27. cikke a jelen jogvitára nem alkalmazható. Ez a rendelkezés kifejezetten az olyan helyzetre vonatkozik, amikor a két tagállam, köztük a lakóhelye szerinti tagállam jogszabályai szerint folyósított nyugdíjra jogosult személy ezen utóbbi tagállam jogszabályai alapján jogosult betegségbiztosítási ellátásokra. Márpedig, noha J. F. da Silva Martins ténylegesen „jogosult betegségbiztosítási ellátásokra” Portugáliában, mivel a betegségbiztosítási ágak klasszikus kockázataival szemben fedezettel rendelkezik, ettől még, a rendelkezésemre álló információk alapján, nem rendelkezik fedezettel az ápolásra való rászorultság különös kockázatával szemben, mivel úgy tűnik, az említett rendszer ennek átvállalását nem írja elő. Következésképpen nehezen tartom elképzelhetőnek, hogy az érintett az 1408/71 rendelet 27. cikkének értelmében jogosult lenne a szóban forgó ellátásra a lakóhely szerinti tagállamban.
55. Ezzel szemben e rendelet 28. cikke (1) bekezdésének b) pontja arra a helyzetre vonatkozik, amikor a lakóhely szerinti államban nem áll fenn az ezen ellátások iránti jogosultság. E rendelkezés értelmében, ha a két vagy több tagállam jogszabályai szerint nyugdíjra jogosult személy lakóhelye azon tagállam területén van, amelyben nem jogosult betegségbiztosítási ellátásokra, mégis részesül a nyugdíj folyósításáért felelős tagállam által nyújtott, olyan összegű pénzbeli ellátásokban, amelyekre ezen államok egyikének jogszabályai alapján jogosult lenne. A jelen ügyben nem vitatott, hogy J. F. da Silva Martins teljesíti a német jogszabály által az ápolási díj nyújtásához előírt feltételeket, mivel a BBKK ezen ellátást 2001 decembere óta folyósítja a számára. Ilyen értelemben, és az említett rendelet 28. cikke (1) bekezdésének b) pontjában foglalt, összehangolás elérését célzó szabályok fényében úgy vélem, hogy J. F. da Silva Martins főszabály szerint jogosult e díjra Portugáliában, amennyiben ezen tagállamban nem jogosult ilyen ellátásokra.
56. A főszabály ismertetése után most azt kell megvizsgálni, hogy – amint azt a nemzeti bíróság állítja – az 1408/71 rendelet 15. cikkének (2) bekezdésében foglalt kollíziós szabályokkal mindazonáltal ellentétes‑e az, hogy J. F. da Silva Martins szabadon választható folytatólagos biztosítás címén fenntartsa német ápolási biztosítási tagságát, mivel kötelező címen a portugál szociális biztonsági rendszer biztosítottja.(20)
57. Véleményem az – mégpedig az e rendelet 9. cikkének (1) bekezdésében és 15. cikkének (1) bekezdésében rögzített elvekre tekintettel –, hogy nem.
58. Igaz, hogy az említett rendelet nyolcadik preambulumbekezdésének megfelelően e rendelet célja, hogy az érintett főszabály szerint egyetlen tagállam szociális biztonsági rendszerének hatálya alá tartozzon az alkalmazandó nemzeti jogszabályok halmozódása, különösen pedig az ebből eredő nehézségek elkerülése érdekében. Ezen elv jut kifejezésre az 1408/71 rendelet 13. cikkének (1) bekezdésében, amely akként rendelkezik, hogy a rendelet hatálya alá tartozó személyre csak egy tagállam jogszabályai alkalmazandóak.(21)
59. E rendelet ugyanakkor 9. cikkének (1) bekezdésében és 15. cikkének (1) bekezdésében kivételről rendelkezik az önkéntes vagy szabadon választható folytatólagos biztosítási rendszerekbe való belépéssel kapcsolatban.
60. Az 1408/71 rendelet 9. cikke az „Általános rendelkezések” címet viselő I. címe alatt található. Maga e cikk az „Az önkéntes vagy szabadon választható folytatólagos biztosítási rendszerbe történő belépés” címet viseli. E cikk alkalmazandó a jelen jogvitára, mivel ennek hatálya alá tartozik a biztosítások minden olyan típusa, amely önkéntes elemet tartalmaz,(22) így az SGB XI. 26. §‑ának (2) bekezdésében foglalt szabadon választható folytatólagos biztosítás is.
61. Az 1408/71 rendelet 9. cikkének (1) bekezdése előírja, hogy a tagállamok jogszabályainak azon rendelkezései, amelyek az önkéntes vagy szabadon választható folytatólagos biztosítási rendszerekbe való belépéssel kapcsolatos feltételként előírják, hogy az érintett személynek az adott állam területén lakóhellyel kell rendelkeznie, nem alkalmazhatók azokra a személyekre, akik egy másik tagállam területén rendelkeznek lakóhellyel, és akik munkájuk során valamikor munkavállalóként vagy önálló vállalkozóként az első állam jogszabályainak hatálya alá tartoztak. E rendelkezést olvasva arra következtetek, hogy egy J. F. da Silva Martinshoz hasonló munkavállaló, aki kereső tevékenységének ideje alatt egy tagállam jogszabályainak hatálya alá tartozott, tehát kérheti ezen állam szabadon választható folytatólagos biztosítási rendszerébe való belépését, noha jelenleg egy másik tagállam jogszabályainak hatálya alá tartozik.
62. Ezt az elvet álláspontom szerint megerősítik az 1408/71 rendelet 15. cikke (1) bekezdésének rendelkezései. E rendelkezés az „Az alkalmazandó jogszabályok meghatározása” címet viselő II. cím alatt található. Címe az alábbi: „Az önkéntes vagy a szabadon választható folytatólagos biztosításra vonatkozó szabályok”.
63. E rendelkezés értelmében „a 13. cikk rendelkezései [amely cikk rögzíti, hogy a munkavállalóra csak egy tagállam jogszabályai alkalmazandóak] nem vonatkoznak az önkéntes biztosításra vagy a szabadon választható folytatólagos biztosításra”, egy olyan kivétel mellett, amely véleményem szerint az alapjogvita megoldása szempontjából nem releváns. Az 1408/71 rendelet 15. cikkének (1) bekezdését olvasva arra következtetek, hogy egy munkavállaló, miközben kötelezően az alkalmazásának helye vagy lakóhelye szerinti tagállam szociális biztonsági rendszerének hatálya alá tartozik, önkéntes vagy szabadon választható folytatólagos biztosítása alapján tartozhat egy másik tagállam jogszabályainak hatálya alá.
64. Vitathatatlan, hogy a nemzeti bíróság előzetes döntéshozatalra utaló határozatában e rendelet 15. cikkének (2) bekezdését említi. Emlékeztetek arra, hogy e rendelkezés azt írja elő, hogy ha két tagállam jogszabályainak alkalmazása a kötelező biztosítás és az önkéntes vagy szabadon választható folytatólagos biztosítás rendszere közötti halmozódáshoz vezet, az érintett személy kizárólag a kötelező biztosítási rendszer hatálya alá tartozik. A kérdést előterjesztő bíróság szerint az említett rendelkezéssel tehát ellentétes lehet az, hogy az érintett szabadon választható címen fenntartsa tagságát a német ápolási biztosítási rendszerben.
65. Én nem osztom ezt az aggályt, mivel álláspontom szerint az 1408/71 rendelet 15. cikkének (2) bekezdése a jelen ügyre nem alkalmazható. Úgy vélem ugyanis, e rendelkezés, ugyanezen rendelet nyolcadik preambulumbekezdésének és 12. cikkének fényében annak elkerülésére irányul, hogy egy személynek egy és ugyanazon kockázat tekintetében, kétszer, két különböző szociális biztonsági rendszerben kelljen járulékot fizetnie, az egyiket kötelező, a másikat pedig szabadon választható címen, és ez az azonos természetű ellátások halmozódásához vezessen. Márpedig a jelen ügyben, amennyiben bizonyosságot nyer, hogy J. F. da Silva Martins a portugál kötelező biztosítási rendszerben fennálló tagsága keretében ténylegesen nem rendelkezik fedezettel az ápolásra való rászorultság kockázatával szemben, ilyen nehézségekkel nem találhatjuk magunkat szemben. A német ápolási biztosítási rendszerben fennálló szabadon választható tagsága csupán kiegészítő fedezetet nyújt egy olyan kockázat tekintetében, amelyet a portugál biztosítás ugyanazon időszakra nem fedez.
66. Következésképpen úgy vélem, hogy az 1408/71 rendelet 9. cikkének (1) bekezdésében és 15. cikkének (1) bekezdésében rögzített elveknek megfelelően J. F. da Silva Martins az alapeljárás körülményeihez hasonló körülmények között fenntarthatja szabadon választható német ápolási biztosítási tagságát, noha ugyanazon időszak folyamán kötelező címen a portugál szociális biztonsági rendszernek is biztosítottja.
67. E tagság alapján, amelyre vonatkozóan a minimális járulék összege 2010‑ben 16,61 euró volt,(23) ápolási díjat kell folyósítani az érintett számára. Mindazonáltal a kérdést előterjesztő bíróság válaszra vár a tekintetben, hogy ez a díj exportálható‑e Portugáliába, mivel az SGB XI. 34. §‑a (1) bekezdésének 1. pontja annak folyósítását felfüggeszti arra az időszakra, amely folyamán az érintett tartós jelleggel külföldön tartózkodik.
68. A német kormány úgy véli ugyanis, hogy J. F. da Silva Martins, még ha formálisan teljesíti is a feltételeket ahhoz, hogy az SGB XI. 26. §‑a (2) bekezdésének alapján szabadon választható címen biztosított legyen, nem nem tarthat igényt e díjra Portugáliában. Ez a rendelkezés csupán a szociális biztonsági rendszerben fennálló tagság fenntartását teszi lehetővé, hogy azok a személyek, akik ideiglenesen külföldön tartózkodnak, teljesíthessék a biztosítási idő tartamára vonatkozó, az SGB XI. 33. §‑ának (2) bekezdésében előírt feltételt. Továbbá, a Bíróság tárgyaláson feltett kérdésére adott válaszul a német kormány előadta, hogy az SGB XI. 26. §‑a (2) bekezdésének alkalmazhatóságát korlátozza a területiség elve, mivel a Németországi Szövetségi Köztársaság az egyetlen olyan állam, ahol ezen ellátások elérhetők. A német kormány ekkor az SGB XI. 34. §‑a (1) bekezdésének 1. pontjára hivatkozott, amely kifejezetten előírja, hogy az ellátások iránti jogosultság szünetel azon időszak alatt, amíg a biztosított külföldön tartózkodik.
69. Márpedig ezen utóbbi rendelkezést a fent hivatkozott Molenaar‑ügyben hozott ítélet, valamint az 1408/71 rendelet 28. cikke (1) bekezdése b) pontjának Bíróság által ezen ítéletben adott értelmezésének fényében kell olvasni.(24)
70. Az ezen ítélethez vezető ügy tárgya a Molenaar házaspár helyzete volt, akik Németországban folytattak kereső tevékenységet, miközben lakóhelyük Franciaországban volt. Mindketten Németországban voltak önkéntes címen a betegségbiztosítás biztosítottai, és tartoztak, J. F. da Silva Martinshoz hasonlóan, 1995. január 1‑jétől kezdődően a német ápolási biztosítás hatálya alá. Mindazonáltal az illetékes szociális biztonsági pénztár tájékoztatta őket arról, hogy az SGB XI 34. §‑a (1) bekezdése 1. pontjának értelmében nem tarthatnak igényt ápolási biztosítási ellátásokra, mivel lakóhelyük Franciaországban van.
71. A Bíróság ítéletében azt állapította meg, hogy ez a rendelkezés, amely tiltja az ápolási biztosítási pénzbeli ellátások folyósítását a migráns munkavállaló lakóhelye szerinti tagállamban, sérti az 1408/71 rendelet 28. cikke (1) bekezdésének b) pontját az olyan, nyugdíjra jogosult személyek tekintetében, akik a lakóhelyük szerinti tagállamtól eltérő tagállam jogszabályainak hatálya alá tartoznak.
72. Amint azt bemutattuk, e rendelkezés azt írja elő, hogy az olyan személynek, aki két vagy több tagállam jogszabályai szerint kap nyugdíjat, és aki teljesíti az ezen államok egyikének jogszabályai által a pénzbeli ellátásokra való jogosultsághoz előírt feltételeket, abban a tagállamban kell ezen ellátásokat nyújtani, ahol lakóhelye található, akkor is, ha ezen utóbbi tagállam jogszabályai nem írnak elő ilyen típusú ellátásokat. Ebben az esetben a pénzbeli ellátásokat az illetékes tagállam intézménye nyújtja az ezen utóbbi tagállam jogszabályai által előírt feltételek mellett. Ezen ellátásokat a lakóhely szerinti tagállam intézménye is nyújthatja, az illetékes tagállam nevében és annak jogszabályai szerint.
73. Amint az a fent hivatkozott Molenaar‑ügyben hozott ítéletből következik, a német ápolási díj nyújtása nem köthető tehát ahhoz, hogy a biztosított lakóhelye a biztosítás helye szerinti állam területén legyen. Annak exportálhatónak kell lennie a kedvezményezett lakóhelye szerinti tagállamba. Mivel J. F. da Silva Martins 2002. január 1‑je óta részesül az SGB XI 37. §‑ában előírt ápolási díjban, nincs akadálya annak, hogy e díjat Portugáliába való végleges visszatérését követően továbbra is kapja. E tekintetben ezen exportálhatóság nem látszik különösebb gyakorlati nehézséget felvetni, mivel a német hatóságok e díj nyújtását a felperes ideiglenes portugáliai tartózkodásának idején, 2002. január 1. és 2002. december 31. között engedélyezték.
74. E tényezők összességére tekintettel úgy vélem, J. F. da Silva Martins az 1408/71 rendelet 9. cikke (1) bekezdésének és 15. cikke (1) bekezdésének értelmében fenntarthatja szabadon választható német ápolási biztosítási tagságát, és ugyanezen rendelet 28. cikke (1) bekezdése b) pontjának megfelelően részesülhet az e biztosítás által nyújtott ápolási díjban.
75. Álláspontom szerint ezt a következtetést kell levonni az uniós jogalkotó által e tárgyban elérni kívánt célkitűzések fényében.
76. Emlékeztetek arra, hogy az 1408/71 rendelet rendelkezéseit az EK 39. cikk és EK 42. cikk céljának fényében kell értelmezni. Az állandó ítélkezési gyakorlat szerint a migráns munkavállalók szabad mozgáshoz való jogának gyakorlása feltételezi, hogy az érintett munkavállaló nem kerül kedvezőtlenebb helyzetbe azokkal szemben, akik valamennyi tevékenységüket egyetlen tagállamban végzik.(25) Ekként az 1408/71 rendelet azt célozza tehát, hogy e munkavállalók közül ne kerüljenek hátrányos helyzetbe azok, akik tevékenysége egyetlen tagállam területén kívül terjed, továbbá biztosítani kívánja a megszerzett vagy a megszerzés alatt álló jogok és kedvezmények fenntartását. A Bíróság álláspontja szerint ez azt jelenti, hogy a szabad mozgáshoz való jog gyakorlása nem vezethet ahhoz, hogy a megfizetett társadalombiztosítási járulékok alapján ne nyíljon igény ellenszolgáltatásra.(26) Ez azt eredményezi, hogy a migráns munkavállalók sem társadalombiztosítási ellátásra való jogosultságot ne veszítsenek el, sem az ilyen ellátás összegének csökkenését ne szenvedjék el, különösen, ha ezen előnyök az általuk fizetett járulék ellenszolgáltatását jelentik.(27)
77. Az ápolásra szoruló idős személyek tekintetében, úgy vélem, e célok elérésének különösen nagy a jelentősége. Ugyanis, amint az Európai Unió Alapjogi Chartája jelenlegi 25. cikke kimondja, az időseknek joguk van a méltó és önálló élethez. Álláspontom szerint az önellátásra képtelen személyek tekintetében ezen önállóság tiszteletben tartásának életmódjuk, valamint a számukra nyújtott ápolás lehető legszélesebb körű megválasztásában kell kifejeződnie.(28) Amennyiben e személyek közül sokan úgy döntenek, hogy visszatérnek származási országukba, hogy közel legyenek családjukhoz, és élvezzék annak támogatását, e személyeket nem akadályozhatja mozgásukban – fogyatékosságukon és gyakorta helyzetük bizonytalanságán túl – azon jogaik elvesztése, amelyet a kereső tevékenységük folytatása során szabályosan szereztek volna.
78. E célkitűzésekre tekintettel nem fogadhatom el azt az álláspontot, mely szerint J. F. da Silva Martins nem tarthatja fenn német ápolási biztosítási tagságát, és nem is részesülhet ápolási díjban Portugáliában.
79. Egyrészt ez azt eredményezné, hogy az érintett olyan társadalombiztosítási járulékot fizetett, amely alapján nem nyílik igény ellenszolgáltatásra. J. F. da Silva Martins ugyanis 1995. január 1‑jétől kezdődően fizetett német ápolási biztosítási járulékot, mielőtt, 2001 augusztusától kezdve ápolásra való rászorultsága költségeit (természetbeni ellátás formájában) első alkalommal átvállalták volna, lévén az ellátásokra való jog kezdetben ötéves minimális biztosítási idő teljesítéséhez volt kötve.
80. Másrészt ez hátrányos helyzetbe hozná J. F. da Silva Martinst az olyan, ugyancsak ápolásra szoruló munkavállalókhoz képest, akik szabad mozgáshoz való jogukat nem gyakorolták. Az előzetes döntéshozatalra utaló határozatból az következik ugyanis, hogy az olyan személy, aki egész szakmai pályafutásának Németország volt a helyszíne, és aki egyetlen, német nyugdíjban részesül, kötelező biztosítás címén biztosított marad a népet ápolási biztosítási rendszerben, és részesül a vonatkozó ápolási díjban akkor is, ha elhagyta ezen ország területét.(29) A kérdést előterjesztő bíróság pontosítja e tekintetben, hogy úgy tekintik, mintha a személy továbbra is Németország területén rendelkezne lakóhellyel. Márpedig, mivel folytatott, még ha rövid ideig is, szakmai tevékenységet Portugáliában, J. F. da Silva Martins nem jogosult Portugáliában sem ezen ellátásra, sem más, ehhez hasonló támogatásra, és ezáltal ezen elengedhetetlen átvállalást nem veheti igénybe.
81. Nyilvánvaló, hogy az ilyen következmények arra indíthatják, sőt kényszeríthetik J. F. da Silva Martinst, hogy Németországban maradjon, ami szabad mozgáshoz való jogának korlátozását valósítaná meg, egy kissé még tovább csökkentve önállóságát.
82. E tényezők összességének fényében úgy vélem, hogy az EK 39. cikket és az EK 42. cikket, valamint az 1408/71 rendelet 9. cikkének (1) bekezdését és 15. cikkének (1) bekezdését akként kell értelmezni, hogy az olyan egykori migráns munkavállaló, aki kötelező címen biztosított a lakóhelye szerinti tagállam szociális biztonsági rendszerében, ugyanazon időszak folyamán fenntarthatja az egykori alkalmazása helye szerinti tagállam ápolási biztosítási rendszerében fennálló, szabadon választható folytatólagos tagságát, amennyiben az előbbi tagság nem nyújt fedezetet az ápolásra való rászorultság kockázatával szemben. A fent hivatkozott Molenaar‑ügyben hozott ítéletnek, valamint e rendelet 28. cikke (1) bekezdése b) pontjának megfelelően az ezen, szabadon választható folytatólagos tagság címén nyújtott ápolási díjat a lakóhelye szerinti tagállamban kell az érintett számára folyósítani.
VI – Végkövetkeztetések
83. A fenti megfontolások alapján azt javasolom a Bíróságnak, hogy a Bundessozialgericht által feltett kérdésre a következő választ adja:
„1) Az EK 39. cikket és az EK 42. cikket, valamint a 2001. június 5‑i 1386/2001/EK európai parlamenti és tanácsi rendelettel módosított, a szociális biztonsági rendszereknek a Közösségen belül mozgó munkavállalókra és önálló vállalkozókra, illetve családtagjaikra történő alkalmazásáról szóló, 1971. június 14‑i 1408/71/EGK tanácsi rendelet 9. cikkének (1) bekezdését és 15. cikkének (1) bekezdését akként kell értelmezni, hogy az olyan egykori migráns munkavállaló, aki kötelező címen biztosított a lakóhelye szerinti tagállam szociális biztonsági rendszerében, ugyanazon időszak folyamán fenntarthatja az egykori alkalmazása helye szerinti tagállam ápolási biztosítási rendszerében fennálló, szabadon választható folytatólagos tagságát, amennyiben az előbbi tagság nem nyújt fedezetet az ápolásra való rászorultság kockázatával szemben.
2) A C‑160/96. sz. Molenaar‑ügyben 1998. március 5‑én hozott ítéletnek, valamint az 1386/2001 rendelettel módosított 1408/71 rendelet 28. cikke (1) bekezdése b) pontjának megfelelően az ezen, szabadon választható folytatólagos tagság címén nyújtott ápolási díjat a lakóhelye szerinti tagállamban kell az érintett számára folyósítani.”
(1) .
(2)  –	(HL L 149, 2. o.; magyar nyelvű különkiadás 5. fejezet, 1. kötet, 35. o.), módosította a 2001. június 5‑i 1386/2001/EK európai parlamenti és tanácsi rendelet (HL L 187., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 5. fejezet, 4. kötet, 129. o.; a továbbiakban: 1408/71 rendelet).
(3)  –	EBHT 1998., I‑843. o.
(4)  –	Lásd: „Les travailleurs frontaliers dans l’Union européenne” (Határ menti ingázó munkavállalók az Európai Unióban), 1997. május, hozzáférhető az alábbi internetes címen: http://www.europarl.europa.eu/workingpapers/soci/default_en.htm
(5)  –	A közlemény hozzáférhető az alábbi internetes címen: http://ec.europa.eu/employment_social/social_protection/docs/com102_fr.pdf
(6)  –	2.5. pont. Különös szabályok hiányában egyes tagállamok ekkor e joghézagokat kétoldalú megállapodások útján kísérelték meg kitölteni, amelyek rögzítették az elsőbbségi szabályokat az ápolási ellátásokra való jogosultságok halmozódásának esetére. Lásd különösen a Francia Köztársaság kormánya és a Luxemburgi Nagyhercegség kormánya között a szociális biztonság tárgyában létrejött és 2008. szeptember 1‑jén hatályba lépett megállapodást. Az ápolási biztosítás két rendelkezés tárgyát képezi, az egyik az ápolásra való rászorultság állapotának elismerésére vonatkozik, és megfelelő együttműködést állít fel a hatóságok és az intézmények között (6. cikk), a másik pedig rögzíti az elsőbbségi szabályokat az ápolási ellátásokra való jogosultságok halmozódásának esetére (7. cikk).
(7)  –	A C‑215/99. sz. ügyben 2001. március 8‑án hozott ítélet (EBHT 2001., I‑1901. o.).
(8)  –	Lásd a fent hivatkozott Molenaar‑ügyben hozott ítéletet (24. és 25. pont) és Jauch‑ügyben hozott ítéletet (28. pont). Ezt az ítélkezési gyakorlatot erősítette meg legutóbb a C‑208/07. sz., von Chamier‑Glisczinski‑ügyben 2009. július 16‑án hozott ítélet (EBHT 2009., I‑6095. o.; 40. pont).
(9)
–	A 2009. szeptember 16‑i 988/2009/EK európai parlamenti és tanácsi rendelettel (HL L 284., 43. o.) módosított, a szociális biztonsági rendszerek koordinálásáról szóló, 2004. április 29‑i 883/2004/EK európai parlamenti és tanácsi rendelet (HL L 166., 1. o. ; magyar nyelvű különkiadás 5. fejezet, 5. kötet, 72. o.).
(10)  –	A C‑194/96. sz. Kulzer‑ügyben 1998. március 5‑én hozott ítélet (EBHT 1998., I‑895. o.) 24. és 26. pontja, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat.
(11)  –	A fent hivatkozott Molenaar‑ügyben hozott ítélet (36. pont), amelyet a továbbiakban megerősített a fent hivatkozott Jauch‑ügyben hozott ítélet és a fent hivatkozott von Chamier‑Glisczinski‑ügyben hozott ítélet.
(12)  –	Más formájú ellátások is léteznek, így az SGB XI. 38. §‑a által szabályozott kombinált ellátások („Kombinationsleistung”), valamint az ápolásra szoruló személyek teljes körű ápolóintézeti gondozása („vollstationäre Pflege”), amelyet az SGB XI. 43. §‑a szabályoz.
(13)  –	Ezt a 2010. január 1‑jén 1,95%‑os járulékot a biztosított és a munkáltató egyenlő részben viseli.
(14)
–	Az 1994. május 26‑i törvény (BGBl. 1994 I, 1014. o.) 1. §‑ának (34) bekezdése a 2009. október 1‑jétől hatályos változatában.
(15)  –	A kérdést előterjesztő bíróság az SGB XI. 20. §‑a (1) bekezdése második mondata 11. pontjára hivatkozik, összefüggésben a társadalombiztosítási törvénykönyv V. könyve 5. §‑a (1) bekezdésének 11. pontjával.
(16)  –	A kérdést előterjesztő bíróság úgy véli, hogy a felperes német biztosítási rendszerben kötelező biztosítás címén fennálló német ápolási biztosítási tagságának megszüntetése nem vitatható az 1408/71 rendelet 12. cikke (1) bekezdése első mondatának és 13. cikke (2) bekezdése f) pontjának fényében, mivel J. F. da Silva Martins lakóhelyét véglegesen Portugáliába tette át.
(17)  –	A 2000. november 30‑i 309‑A/2000. sz. törvényrendelettel (Diário da República I, A sorozat, 277., 2000. november 30., 6906‑2. o.) módosított, 1999. július 14‑i törvényrendelet (Diário da República I, A sorozat, 162., 1999. július 14., 4397. o., a továbbiakban: 265/99 törvényrendelet). Lásd továbbá a portugál társadalombiztosítás (Segurança social) honlapját (http://www2.seg‑social.pt/), különösen pedig az ápolási pótlékért felelős részleget, valamint a Misocc (Európai Bizottság – Foglalkoztatás, Szociális és Esélyegyenlőség) honlapját, amely az Európai Unió által bevezetett, a szociális védelemről szóló kölcsönös tájékoztatási rendszer, amely hiánytalan és naprakész adatokkal rendelkezik a nemzeti szociális védelmi rendszerekről.
(18)  –	Tájékoztatásul, 2010. január 1‑jén a nem járulékalapú rendszer szociális nyugdíjának rögzített összege 189,52 euró volt. Az első fokú ápolásra szoruló személyek ápolási pótlékának összege tehát, számításaink szerint, 94,77 euró, míg a második fokú ápolásra szoruló személyeknek nyújtott ápolási pótlék összege 170,58 euró. A szociális biztonsági és munkaügyi minisztérium 2002. október 28‑i 1514/2002 rendelete 20. és 14. cikkének értelmében a nem járulékalapú rendszer szociális nyugdíjának összegét a 2003‑as évre 143,80 euróban rögzítették. Lásd az alábbi internetes oldalt: http://www.isp.pt/winlib/cgi/winlibimg.exe?key= & doc=12704 & img=1246. Ha nem tévedünk, 2003. január 1‑jén az ápolási pótlék tehát első fokú ápolásra szoruló személy esetében 71,90 euró, míg második fokú ápolásra szoruló személy esetében 129,42 euró volt.
(19)  –	A C‑484/08. sz. Caja de Ahorros y Monte de Piedad de Madrid ügyben 2010. június 3‑án hozott ítélet (az EBHT‑ban még nem tették közzé) 18. pontja és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat.
(20)  –	Az előzetes döntéshozatalra utaló határozatból következik, hogy az SGB XI. 26. §‑a lehetőséget nyújt az olyan személyek számára, akik Németországban minden kereső tevékenységet beszüntettek, és más tagállamban rendelkeznek lakóhellyel, hogy folyamatos szabadon válaszható biztosítás címén biztosítottak maradjanak azon biztosítási ágak tekintetében, amelyek vonatkozásában a kötelező tagságuk megszűnt.
(21)  –	Lásd a C‑352/06. sz. Bosmann‑ügyben 2008. május 20‑án hozott ítélet (EBHT 2008., I‑3827. o.) 16. pontját és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot.
(22)  –	A 368/87. sz. Hartmann Troiani‑ügyben 1989. május 18‑án hozott ítélet (EBHT 1989., 1333. o.) 12. pontja és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat.
(23)  –	A német kormány által írásbeli észrevételeinek 13. pontjában nyújtott tájékoztatás.
(24)  –	39. és 44. pont.
(25)  –	A C‑3/08. sz. Leyman‑ügyben 2009. október 1‑jén hozott ítélet (EBHT 2009., I‑9085. o.) 45. pontja és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat.
(26)  –	Lásd ebben az értelemben a C‑16/09. sz. Schwemmer‑ügyben 2010. október 14‑én hozott ítéletet (az EBHT‑ban még nem tették közzé), amelyben a Bíróság kifejezetten kimondta, hogy „a szociális biztonságra vonatkozó nemzeti jogszabályok összehangolására irányuló uniós szabályozás – különösen annak céljaira tekintettel – a céljaival összhangban álló, és kifejezetten előírt kivételektől eltekintve nem alkalmazható oly módon, hogy megfossza a migráns munkavállalót […] a kizárólag egy tagállam jogszabályai alapján őt megillető ellátásokra való jogosultságtól (58. pont és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat). Lásd továbbá a C‑345/09. sz., van Delft és társai ügyben 2010. október 14‑én hozott ítélet (az EBHT‑ban még nem tették közzé) 101. pontját és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot.
(27)  –	Lásd a fent hivatkozott Bosmann‑ügyben hozott ítélet 29. pontját és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot.
(28)  –	Lásd e tekintetben: Kessler, F., „Les normes du Conseil de l’Europe et la législation française sur la dépendance”, Le vieillissement comme processus,
a Revue française des Affaires sociales különkiadása, 1997. október, 215., 222. o.
(29)  –	Ez a helyzet meglehetősen hasonlít a fent hivatkozott Jauch‑ügyben hozott ítélethez vezető ügy tárgyát képező helyzethez. Ebben az ügyben F. Jauch, német állampolgár, akinek lakóhelye mindig Németország területén volt, egész szakmai pályafutását Ausztria területén folytatta. Ezért az osztrák hatóságok által folyósított öregségi nyugdíjban részesült, és egyáltalában nem kapott német nyugdíjat. Ezen ítéletében a Bíróság úgy ítélte meg, hogy F. Jauchnak, aki ápolásra szorult, Németországban biztosítani kell az osztrák gondozási díjat.