Ideiglenes változat
LAILA MEDINA
FŐTANÁCSNOK INDÍTVÁNYA
Az ismertetés napja: 2026. április 16.(1)
C‑879/24. sz. ügy
Európai Bizottság
kontra
Dán Királyság
„ Tagállami kötelezettségszegés – A belvízi hajózásban szükséges minimális szakmai képesítések elismerésére vonatkozó közös keret létrehozása – (EU) 2017/2397 irányelv és (EU) 2021/1233 irányelv – A 39. cikk (3) és (4) bekezdése – Az említett irányelveknek való megfeleléshez szükséges intézkedések hatályba léptetésére vonatkozó kötelezettség – Az átültetés hiánya és/vagy az átültető intézkedések bejelentésének hiánya – Az EUMSZ 260. cikk (3) bekezdése – Átalányösszeg és napi kényszerítő bírság kiszabása iránti kérelem ”
I.      Bevezetés
1.        Keresetlevelével az Európai Bizottság azt kéri, hogy a Bíróság állapítsa meg, hogy a Dán Királyság – mivel nem fogadta el i. a belvízi hajózásban szükséges szakmai képesítések elismeréséről, valamint a 91/672/EGK és a 96/50/EK tanácsi irányelv hatályon kívül helyezéséről szóló, 2017. december 12‑i (EU) 2017/2397 európai parlamenti és tanácsi irányelv(2) 39. cikke (3) bekezdésének és ii. az (EU) 2017/2397 irányelvnek a harmadik országok által kiállított bizonyítványok elismerésére vonatkozó átmeneti intézkedések tekintetében történő módosításáról szóló, 2021. július 14‑i (EU) 2021/1233 európai parlamenti és tanácsi irányelv(3) 2. cikke (1) bekezdésének való megfeleléshez szükséges törvényi, rendeleti és közigazgatási rendelkezéseket, vagy legalábbis nem jelentette be a Bizottságnak ezeket a rendelkezéseket – nem teljesítette az említett rendelkezésekből eredő kötelezettségeit.
2.        A Bizottság azt kéri továbbá, hogy a Bíróság kötelezze a Dán Királyságot átalányösszeg és az ítélet kihirdetésének napjától kezdve napi kényszerítő bírság megfizetésére.
3.        A jelen kötelezettségszegés megállapítása iránti kereset két fő szempontot vet fel. Az első a 2017/2397 irányelv 39. cikkének (4) bekezdése szerinti azon kritériumnak az értelmezésére vonatkozik, hogy a belvízi hajózás technikailag nem lehetséges egy tagállam területén, és amely alapján valamely tagállam teljes mentességet élvez az átültetési kötelezettség alól.
4.        A második szempont eljárási jellegű, és az EUMSZ 260. cikk (3) bekezdésének értelmezésére vonatkozik. Ez a Lisszaboni Szerződéssel beiktatott rendelkezés olyan mechanizmust ír elő, amely lehetővé teszi a Bizottság számára, hogy azt kérje a Bíróságtól, hogy pénzügyi szankciót szabjon ki a tagállammal szemben annak az EUMSZ 258. cikk alapján történő első megállapításától kezdve, hogy az érintett tagállam nem tett eleget valamely, jogalkotási eljárás keretében elfogadott irányelv átültetésére elfogadott intézkedései bejelentésére vonatkozó kötelezettségének.
5.        A jelen ügy lehetőséget ad a Bíróságnak arra, hogy megvizsgálja az EUMSZ 260. cikk (3) bekezdésében meghatározott eljárás olyan helyzetben való alkalmazhatóságát, amelyben az uniós jogalkotó célzott megközelítést alkalmazott az átültetést illetően, és az érintett tagállam az érintett irányelv olyan különös rendelkezésére hivatkozik, amely bizonyos kritériumok teljesülése esetén mentesíti a tagállamokat az átültetés alól. Az indítványomban kifejtett okokból úgy vélem, hogy az EUMSZ 260. cikk (3) bekezdése nem alkalmazható, ha már az átültetési kötelezettség fennállásának megállapítása is a Bíróság értelmezését igényli.
II.    Jogi háttér
A.      A 2017/2397 irányelv
6.        A 2017/2397 irányelv „Hatály” című 2. cikkének (3) bekezdése a következőképpen szól:
„A 39. cikk (3) bekezdésének sérelme nélkül, ez az irányelv nem vonatkozik továbbá azokra a személyekre, akik olyan tagállam vizein hajóznak, amelynek egyetlen belvízi útja sem kapcsolódik más tagállam hajózható hálózatához, és akik kizárólag:
a)      helyi érdekű, korlátozott távolságú utakon hajóznak, ahol a kiindulási ponttól mért távolság az út során soha sem haladja meg a tíz kilométert; vagy
b)      […] szezonális jelleggel hajóznak.”
7.        A 2017/2397 irányelv „Átültetés” című 39. cikke a következőképpen rendelkezik:
„(1)      A tagállamok hatályba léptetik azokat a törvényi, rendeleti és közigazgatási rendelkezéseket, amelyek szükségesek ahhoz, hogy ennek az irányelvnek 2022. január 17‑ig megfeleljenek. Erről a Bizottságot haladéktalanul tájékoztatni kell.
[…]
(3)      Az e cikk (1) bekezdés[é]től eltérve, amennyiben egy tagállamban minden személy mentességet élvez a 2. cikk (3) bekezdése értelmében, úgy az érintett tagállam csak azokat az intézkedéseket köteles hatályba léptetni, amelyek a következőknek való megfeleléshez szükségesek: a 10. cikk az uniós képesítő bizonyítványok és a szolgálati könyvek elismerése tekintetében, a 38. cikk az érvényes bizonyítványok elismerése tekintetében, valamint a 15. cikk. 2022. január 17‑ig az adott tagállam hatályba lépteti ezeket a rendelkezéseket.
Az ilyen tagállam [...] nem állíthat ki uniós képesítő bizonyítványokat, és nem hagyhat jóvá képzési programokat vagy szimulátorokat mindaddig, amíg az ezen irányelv fennmaradó rendelkezéseit át nem ültette és végre nem hajtotta, és ezek megtételéről a Bizottságot nem tájékoztatta.
(4)      Az e cikk (1) bekezdés[é]től eltérve, a tagállamok nem kötelesek átültetni ezt az irányelvet mindaddig, amíg a belvízi hajózás területükön technikailag nem lehetséges.
Az ilyen tagállam nem állíthat ki uniós képesítő bizonyítványokat, és nem hagyhat jóvá képzési programokat vagy szimulátorokat mindaddig, amíg ezen irányelv rendelkezéseit át nem ültette és végre nem hajtotta, és ezek megtételéről a Bizottságot nem tájékoztatta.”
B.      A 2021/1233 irányelv
8.        A 2021/1233 irányelv a harmadik országok által kiállított bizonyítványok elismerésére vonatkozó átmeneti intézkedések tekintetében módosította a 2017/2397 irányelvet. A 2021/1233 irányelv 1. cikke módosította a 2017/2397 irányelv 10. cikkének (3) bekezdését, és egy hetedik bekezdéssel egészítette ki az utóbbi irányelv 38. cikkét.
9.        A 2021/1233 irányelv 2. cikkének (1) bekezdése a következőképpen rendelkezik:
„(1)       [A tagállamok hatályba léptetik azokat a törvényi, rendeleti és közigazgatási rendelkezéseket, amelyek szükségesek ahhoz, hogy ennek az irányelvnek] 2022. január 17‑ig megfeleljenek. Erről haladéktalanul tájékoztatják a Bizottságot.
Amikor a tagállamok elfogadják ezeket a rendelkezéseket, azokban hivatkozni kell erre az irányelvre, vagy azokhoz hivatalos kihirdetésük alkalmával ilyen hivatkozást kell fűzni. A hivatkozás módját a tagállamok határozzák meg.
[A 2017/2397] irányelv 39. cikkének (4) bekezdésében meghatározott eltérés értelemszerűen alkalmazandó erre az irányelvre.”
III. A pert megelőző eljárás és a Bíróság előtti eljárás
10.      2022. március 24‑én a Bizottság felszólító levelet küldött a Dán Királyságnak, amelyben azt kifogásolta, hogy a Dán Királyság nem jelentette be számára a 2017/2397 irányelv 39. cikkének (3) bekezdésében és a 2021/1233 irányelv 2. cikkének (1) bekezdésében felsorolt rendelkezések átültetése céljából elfogadott intézkedéseket az e rendelkezések átültetésére előírt határidő lejártáig, azaz 2022. január 17‑ig.
11.      2022. május 25‑i válaszában a Dán Királyság azt állította, hogy nem volt köteles e két irányelvet átültetni a nemzeti jogába. E tekintetben a 2017/2397 irányelv 39. cikkének (4) bekezdésére hivatkozott, amely véleménye szerint mentesítette e két irányelv átültetése alól.
12.      Mivel a Dán Királyság válaszát nem tartotta kielégítőnek, a Bizottság több találkozót tartott a dán hatóságokkal. E találkozók mindazonáltal nem vezettek átültető intézkedéseknek a Bizottság számára történő bejelentéséhez.
13.      2023. szeptember 28‑án a Bizottság indokolással ellátott véleményeket küldött a Dán Királyságnak, amelyekben jelezte, hogy nem került sor a 2017/2397 irányelv és a 2021/1233 irányelv teljes körű átültetéséhez szükséges intézkedések elfogadására, és felhívta a Dán Királyságot, hogy az ezen indokolással ellátott véleményekről szóló értesítéstől számított két hónapon belül tegyen eleget az említett irányelvekből eredő kötelezettségeinek.
14.      A Dán Királyság 2023. november 28‑án válaszolt a Bizottság indokolással ellátott véleményeire. Válaszában a Dán Királyság nagyrészt megismételte a felszólító levélre adott válaszát, kitartva amellett, hogy a 2017/2397 irányelv 39. cikkének (4) bekezdése alapján nem volt köteles átültetni ezen irányelvet, és ezért a 2021/1233 irányelvet sem kellett átültetnie. Ismét azzal érvelt, hogy Dániában nincsenek belvízi utak.
15.      A Bizottság – miután úgy ítélte meg, hogy a Dán Királyság nem ültette át a 2017/2397 irányelvet az ezen irányelv 39. cikkének (3) bekezdésében meghatározott korlátozott módon, nem ültette át a 2021/1233 irányelvet, és nem jelentette be a releváns nemzeti átültető intézkedéseket – benyújtotta a jelen keresetet.
IV.    Értékelés
16.      A 2017/2397 irányelv 1. cikke szerint ez az irányelv az Unió belvízi útjain közlekedő vízi járművek üzemeltetését végző személyek képesítéseinek igazolására, valamint az ilyen képesítéseknek a tagállamokban történő elismerésére vonatkozó feltételeket és eljárásokat határozza meg. Az uniós képesítő bizonyítványok és a szakmai képesítések igazolásának bevezetésével az említett irányelv célja – amint az annak (5) preambulumbekezdéséből kitűnik – a mobilitás elősegítése, a hajózás biztonsága, valamint az emberi élet és a környezet védelmének biztosítása.(4)
17.      A 2017/2397 irányelv (10) preambulumbekezdése szerint mindazonáltal ezen irányelv elismer bizonyos kivételeket a teljes körű átültetés alól azon tagállamok tekintetében, amelyekben a nemzeti belvízi utak nem állnak összeköttetésben valamely másik tagállam hajózható belvízi hálózatával, valamint a költségek csökkentése érdekében. Ezen irányelv (15) preambulumbekezdése szerint az irányelv azon tagállamok tekintetében ismer el kivételeket, amelyekben a belvízi hajózás ritka tevékenység, amelyet csupán helyi érdekek kiszolgálására vagy szezonális jelleggel végeznek olyan belvízi utakon, amelyek nem állnak összeköttetésben más tagállamokkal. Noha az ezen irányelv szerinti képesítő bizonyítványok elismerésének elvét ezeknek a tagállamoknak tiszteletben kell tartaniuk, az adminisztratív terheknek arányosaknak kell lenniük. Ugyanezen preambulumbekezdés szerint következésképpen indokolt lehetővé tenni az érintett tagállamok számára, hogy csak a képesítő bizonyítványok elismeréséhez feltétlenül szükséges rendelkezéseket ültessék át.
18.      Ezen irányelv (16) preambulumbekezdéséből az következik továbbá, hogy bizonyos tagállamok számára, amelyekben a belvízi hajózás technikailag nem lehetséges, aránytalan adminisztratív terhet jelentene annak előírása, hogy ezt az irányelvet ültessék át.
19.      Mindezen megfontolások tükröződnek a 2017/2397 irányelv 39. cikkében az átültetést illetően meghatározott célzott megközelítésben.(5) Röviden, e cikk az alábbi három átültetési csoportba sorolja a tagállamokat: az irányelv teljes körű átültetésére köteles tagállamok (39. cikk (1) bekezdés), az irányelv korlátozott és minimális mértékű átültetésére köteles tagállamok (39. cikk (2) és (3) bekezdés), valamint az irányelv átültetésére nem köteles tagállamok (39. cikk (4) bekezdés). A teljes körű átültetéstől való eltérések alapvetően a más tagállam hajózható hálózatához kapcsolódó belvízi utak hiányán (39. cikk (2) és (3) bekezdés), valamint a belvízi hajózás technikai lehetetlenségén (39. cikk (4) bekezdés) alapulnak.
20.      Közelebbről, a 2017/2397 irányelv 39. cikkének (3) bekezdése nagyon korlátozott (vagy minimális) átültetési kötelezettséget ír elő, amely csupán három rendelkezésre, nevezetesen a 10., a 38. és a 15. cikkre vonatkozik. Ez a teljes körű átültetéstől való eltérés azokra a tagállamokra vonatkozik, amelyekben minden személy mentességet élvez az irányelv 2. cikkének (3) bekezdése értelmében. A mentesség azokra a személyekre vonatkozik, akik olyan tagállam vizein hajóznak, amelynek egyetlen belvízi útja sem kapcsolódik más tagállam hajózható hálózatához, és akik kizárólag helyi érdekű, kis távolságú utakon hajóznak (olyan utakon, amelyek esetében az indulási ponttól mért távolság soha nem haladja meg a 10 kilométert), vagy szezonális jelleggel hajóznak.
21.      A 2017/2397 irányelv 39. cikkének (4) bekezdése teljes eltérést enged az átültetéstől, és mindaddig vonatkozik a tagállamra, amíg a belvízi hajózás annak területén technikailag nem lehetséges.
22.      A 2021/1233 irányelv a harmadik országok által kiállított bizonyítványok elismerésére vonatkozó átmeneti intézkedések tekintetében módosította a 2017/2397 irányelvet. A módosítás konkrétan a 2017/2397 irányelv 10. cikkének (3) bekezdését és 38. cikkét érinti (a 2017/2397 irányelv 39. cikkének (3) bekezdése értelmében mindkét rendelkezés a minimális átültetési kötelezettség tárgyát képezi). A 2021/1233 irányelv 2. cikkének (1) bekezdése úgy rendelkezik, hogy a 2017/2397 irányelv 39. cikkének (4) bekezdésében meghatározott eltérés értelemszerűen alkalmazandó a 2021/1233 irányelvre.
23.      E magyarázatokat követően először azt a kérdést vizsgálom meg, hogy a Dán Királyság megszegte‑e kötelezettségeit az EUMSZ 258. cikk értelmében véve, majd pedig azt, hogy a jelen ügy körülményei között alkalmazható‑e az EUMSZ 260. cikk (3) bekezdése.
A.      Az EUMSZ 258. cikk szerinti kötelezettségszegésről
1.      A felek érvei
24.      A Bizottság megjegyzi, hogy a Dán Királyság azon tagállamok egyike, amelyeknek a 2017/2397 irányelv 39. cikkének (3) bekezdése alapján korlátozott mértékben kell átültetniük ezen irányelvet. A Dán Királyságnak a 2021/1233 irányelvet is át kell ültetnie a 2017/2397 irányelv 39. cikkének (3) bekezdése alapján. A jelen esetben a Dán Királyság egyetlen átültető intézkedést sem jelentett be e két irányelv vonatkozásában.
25.      A Bizottság szerint – a Dán Királyság állításával ellentétben – csak a Ciprusi Köztársaság és a Máltai Köztársaság, amelyek területén nincsenek hajózható belvízi utak, mentesül az átültetési kötelezettség alól a 2017/2397 irányelv 39. cikkének (4) bekezdése alapján. Bár a dán belvízi utak nem kapcsolódnak más tagállam hajózható hálózatához, a belvízi hajózás lehetséges Dániában, és azt ténylegesen végzik is például az aalborgi kikötőben, a Gudenå folyón, az Odense folyón és a koppenhágai kikötőben. Az aalborgi kikötő „belvízi kikötőként” jellemzi magát, az odensei kikötőt pedig „csatornakikötőként” jellemzik. A Gudenå folyón a fő szolgáltató szezonális jellegű üdülési célú hajóutakat szervez. A koppenhágai kikötőben egy szolgáltató hajókirándulásokat kínál a csatornákon.
26.      A Bizottság úgy véli, hogy mivel a 2017/2397 irányelv 2. cikkének (3) bekezdésében meghatározott feltételek teljesülnek bizonyos dán kikötők, csatornák és vízi utak esetében, e tagállamnak korlátozott mértékben át kell ültetnie a két irányelvet a 2017/2397 irányelv 39. cikkének (3) bekezdése alapján.
27.      Ezen intézmény hozzáteszi, hogy a Dán Királyságnak olyan más dokumentumokra vagy jogi aktusokra való hivatkozása, amelyek megemlítik, hogy Dánia területén nincsenek belvízi utak, mint például a transzeurópai hálózatok (TEN‑T) 1996. évi térképe(6) vagy az (EU) 2016/1629 irányelv,(7) nem releváns. A TEN‑T térkép csupán azt jelzi, hogy a dán kikötők nem képezik a transzeurópai hálózatok részét. A 2016/1629 irányelv hatálya eltér a 2017/2397 irányelv hatályától. Míg a 2016/1629 irányelv a belvízi hajókra vonatkozó műszaki követelményekre, addig a 2017/2397 irányelv a belvízi hajózásban szükséges szakmai képesítésekre vonatkozik.
28.      A Bizottság mindenesetre emlékeztet arra, hogy az állandó ítélkezési gyakorlat szerint valamely irányelv hatálya alá tartozó meghatározott tevékenység valamely tagállamban való hiánya nem mentesíti e tagállamot azon kötelezettsége alól, hogy intézkedéseket hozzon ezen irányelv valamennyi rendelkezésének megfelelő átültetése érdekében.(8)
29.      Ellenkérelmében a Dán Királyság először is azt állítja, hogy a jogvita tárgyát a 2017/2397 irányelv és a 2021/1233 irányelv hatályának meghatározása képezi. A Dán Királyság és a Bizottság között alapvető nézeteltérés áll fenn abban a kérdésben, hogy a belvízi hajózás „technikailag lehetséges‑e” Dániában a 2017/2397 irányelv 39. cikkének (4) bekezdése értelmében véve. A kérdés tehát nem az, hogy a Dán Királyság időben meghozta‑e az említett két irányelv átültetéséhez szükséges intézkedéseket, és bejelentette‑e ezen intézkedéseket a Bizottságnak, hanem az, hogy köteles‑e átültetni e két irányelvet a nemzeti jogába. Ennek tisztázása alapvető fontosságú a Bizottság által az EUMSZ 260. cikk (3) bekezdése – amely rendelkezés alkalmazásának feltételei nem teljesülnek – alapján előterjesztett kérelmekre tekintettel.
30.      E tagállam először is rámutat arra, hogy a Bizottságnak kell bizonyítania, hogy a belvízi hajózás technikailag lehetséges a területén, amit azonban nem tett meg.
31.      Másodszor, a Dán Királyság azt állítja, hogy a 2017/2397 irányelv keletkezéstörténete arra utal, hogy Dániát, Ciprust és Máltát kifejezetten kizárták ezen irányelv hatálya alól az Európai Parlament és a Tanács közötti végleges megállapodás létrejöttét csaknem három héttel megelőző időpontig, ami megerősíti a Dán Királyság álláspontját.
32.      Harmadszor, a Dán Királyság azt állítja, hogy a 2017/2397 irányelv és a 2021/1233 irányelv hatályát a 2016/1629 irányelv hatályával összefüggésben kell értelmezni. Az uniós belvízi utaknak az utóbbi irányelv I. mellékletében szereplő jegyzékében nem szerepelnek dán belvízi utak. A 2016/1629 irányelv 40. cikke kizárja továbbá Dániát ezen irányelv hatálya alól.
33.      Negyedszer, a Dán Királyság rámutat arra, hogy más jogi eszközök, például az (EU) 2024/1679 rendelet(9) I. mellékletében szereplő, a tagállamok törzshálózatához tartozó belvízi utak és kikötők térképe, illetve a nemzetközi jelentőségű víziutakról szóló Európai Megállapodás (AGN)(10) szerinti európai víziút‑ és kikötőhálózat térképe is megerősíti, hogy Dánia területén nincsenek belvízi utak.
34.      Ötödször, a Dán Királyság azt állítja, hogy a Bizottság által hivatkozott egyes kikötők vagy csatornák a tengerhez kapcsolódnak, és azok ezért a „belvízi út” fogalmának a 2017/2397 irányelv 3. cikkének 1. pontjában szereplő meghatározására tekintettel nem minősíthetők belvízi utaknak. Ez a helyzet a Limfjord (aalborgi kikötő), az odensei fjord (odensei kikötő) és a koppenhágai csatornák (koppenhágai kikötő) esetében. Más tavakat vagy folyókat, például a silkeborgi tavakat, a Gudenå folyót és az Odense folyót, kedvtelési célú hajózásra és kis hajókhoz használnak, ellentétben a 2017/2397 irányelv által elsősorban szabályozni kívánt nagy folyó‑ és csatornahálózatokkal.
35.      A Dán Királyság végül azzal érvel, hogy a hatályos nemzeti szabályozás biztosítja a belvízi hajózási bizonyítvánnyal rendelkező személyek szakmai képesítéseinek elismerését.
36.      Válaszában a Bizottság fenntartja, hogy a szezonális jellegű hajózással vagy a 10 kilométernél kisebb távolságot lefedő korlátozott földrajzi területen történő hajózással kapcsolatban előterjesztett bizonyítékokra tekintettel elegendő bizonyítékkal támasztotta alá, hogy a 2017/2397 irányelv 39. cikkének (3) bekezdése alapján a Dán Királyságot az ezen irányelv átültetésére vonatkozó korlátozott kötelezettség terheli. Mivel a Dán Királyság kíván hivatkozni a 2017/2397 irányelv 39. cikkének (4) bekezdésében meghatározott eltérésre, neki kell bizonyítania, hogy megfelel az említett mentességben meghatározott szigorú feltételeknek, amit azonban nem tett meg.
37.      Ami a 2017/2397 irányelv keletkezéstörténetét illeti, a Bizottság azt állítja, hogy a Parlament és a Tanács nem jutott arra az egyértelmű eredményre, hogy a Dán Királyságot, a Ciprusi Köztársaságot és a Máltai Köztársaságot az ezen irányelv alkalmazása alól mentesített tagállamoknak kell tekinteni. Az elfogadott végleges szövegben e tagállamokat nem említi a 39. cikk, ami teret hagy az értelmezésnek azt illetően, hogy mi lehetséges technikailag az egyes tagállamokban. Ezenfelül az irányelv 41. cikke szerint annak minden tagállam a címzettje.
38.      A Bizottság szerint el kell utasítani a Dán Királyság azon alapuló érvét, hogy ki van zárva a 2016/1629 irányelv hatálya alól. A Dán Királyságnak az említett irányelvben biztosított mentesség nem terjed ki automatikusan a 2017/2397 irányelvre, amelynek hatálya eltérő a két jogi aktus közötti szinergiák ellenére. A 2016/1629 irányelv (27) preambulumbekezdése, valamint a Dán Királyság által hivatkozott egyéb jogi eszközök nem teszik továbbá lehetővé azon következtetés levonását, hogy e tagállamban nincsenek belvízi utak.
39.      Ugyanez vonatkozik a Dán Királyság azon érveire is, amelyekkel e tagállam a Bizottság által példaként felhozott kikötők, vízi utak és tavak belvízi útnak minősítését vitatja. Az a tény, hogy e vízi utak a tengerhez kapcsolódnak, a tengeri körülmények hatása, vagy hogy e vízi utak nem képezik egy nagy folyóhálózat részét, nincs hatással e vízi utak mindegyikének a 2017/2397 irányelv 3. cikkének 1. pontja értelmében vett „belvízi útnak” minősítésére. A Bizottság arra is rámutat, hogy az Egyesült Nemzetek Tengerjogi Egyezményének (a továbbiakban: UNCLOS)(11) a belvizek elhatárolására vonatkozó 50. cikke szerint a folyótorkolatok, öblök és kikötők „belvizeknek” minősülnek, amely egy, a „parti tenger” fogalmától eltérő fogalom.
40.      Viszonválaszában a Dán Királyság először is úgy véli, hogy a 2016/1629 irányelvben előírt kivételeknek hatással kell lenniük a 2017/2397 irányelvben előírt kivételek alkalmazására. Mindkét irányelv ugyanarra a tengeri területre vonatkozik. A belvízi utak fogalmát ezért ugyanúgy kell értelmezni az értelmezésbeli eltérések elkerülése érdekében. Másodszor, a Dán Királyság megismétli, hogy a Bizottság által a belvízi utakra felhozott példák nem elegendők annak bizonyításához, hogy Dániában vannak ilyen utak. A (Bizottság által példaként felhozott) koppenhágai, aalborgi és odensei kikötők mindegyike a tengerhez kapcsolódó vízi utak részét képezi, és ezért olyan tengeri körülményeknek van kitéve, mint az árapály és a tengervíz hatása. Az UNCLOS 50. cikke szerinti elhatárolás mit sem változtat ezen.
2.      Elemzés
41.      A Bíróság állandó ítélkezési gyakorlata szerint a kötelezettségszegést a tagállamban a Bizottság indokolással ellátott véleményében meghatározott határidő lejártakor fennálló helyzet alapján kell megítélni, és a későbbi változásokat a Bíróság nem veheti figyelembe.(12)
42.      Amint az a Dán Királyság által a jelen eljárásban benyújtott ellenkérelemből és viszonválaszból kitűnik, a Dán Királyság a 2023. szeptember 28‑i indokolással ellátott véleményekben megállapított határidő lejártáig nem fogadta el a 2017/2397 irányelv 39. cikkének (3) bekezdése és a 2021/1233 irányelv 2. cikkének (1) bekezdése szerinti korlátozott átültetési kötelezettségnek való megfeleléshez szükséges törvényi, rendeleti és közigazgatási rendelkezéseket, ebből következően e tagállam nem is jelentette be ezeket a rendelkezéseket a Bizottságnak e határidő lejártáig.(13)
43.      A Dán Királyság szerint mindazonáltal megfelelt az említett rendelkezések átültetésére vonatkozó kötelezettségnek, mert e tagállamban technikailag nem lehetséges a belvízi hajózás, ami a 2017/2397 irányelv 39. cikkének (4) bekezdése szerinti átültetési mentesség alkalmazásával jár.
44.      Annak megállapításához, hogy a Dán Királyság hivatkozhat‑e a 2017/2397 irányelv 39. cikkének (4) bekezdésében meghatározott mentességre, először is meg kell határozni e mentesség hatályát.
45.      A 2017/2397 irányelv 3. cikkének 1. pontja úgy határozza meg a „belvízi út” fogalmát, hogy az „olyan, tengertől eltérő vízi út, amely a 2. cikkben említett vízi járművekkel hajózható”.
46.      A 2017/2397 irányelv nem határozza meg a „technikailag lehetséges” belvízi hajózás fogalmát. A Bíróság állandó ítélkezési gyakorlata értelmében valamely uniós jogi rendelkezés értelmezéséhez nemcsak annak kifejezéseit, hanem annak szövegkörnyezetét, és annak a szabályozásnak a célkitűzéseit is figyelembe kell venni, amelynek az említett rendelkezés részét képezi.(14) E rendelkezés keletkezésének története szintén releváns elemeket hordozhat az értelmezés szempontjából.(15)
47.      Ami a 39. cikk (4) bekezdésének szövegét illeti, a „technikailag lehetséges” hajózás kifejezés a belvízi utakra vonatkozik. A hajózás technikai lehetőségét azok a földrajzi körülmények és műszaki követelmények (például a vízi utak mélysége és merülése) határozzák meg, amelyek biztonságos hajózást tesznek lehetővé.(16) A belvízi hajózás tehát sem akkor nem tekinthető technikailag lehetségesnek, ha egy tagállamban nincsenek belvízi utak, sem akkor, ha azok nem alkalmasak hajózási tevékenységekre.
48.      Ami a „technikailag lehetséges” belvízi hajózás kifejezés szövegkörnyezetét illeti, rá kell mutatni arra, hogy e kifejezés a 2017/2397 irányelv átültetésére vonatkozó kötelezettségtől való eltérés részét képezi. Azt az átültetés főszabályától való eltérésként szigorúan kell értelmezni.
49.      Amint arra fent már rámutattam, a 2017/2397 irányelv a tagállamok földrajzi jellemzőin alapuló célzott megközelítést alkalmaz az átültetést illetően(17) annak érdekében, hogy figyelembe vegye mind azon tagállamok helyzetét, amelyekben nem végeznek határokon átnyúló tevékenységeket, vagy a belvízi hajózás ritka tevékenység, amelyet csupán helyi érdekek kiszolgálására vagy szezonális jelleggel végeznek, mind pedig azon tagállamok helyzetét, amelyekben a belvízi hajózás technikailag nem lehetséges.
50.      A 2017/2397 irányelv (15) preambulumbekezdése szerint azon tagállamok esetében, amelyekben a belvízi hajózás ritka tevékenység, amelyet csupán helyi érdekek kiszolgálására vagy szezonális jelleggel végeznek olyan belvízi utakon, amelyek nem állnak összeköttetésben más tagállamokkal, az átültetési kötelezettség korlátozott annak biztosítása érdekében, hogy az átültetéssel kapcsolatos adminisztratív terhek arányosak legyenek. A (16) preambulumbekezdés szerint azon tagállamok esetében, amelyekben a belvízi hajózás technikailag nem lehetséges, nem keletkezhet aránytalan átültetési teher.
51.      A 2017/2397 irányelv 39. cikke (4) bekezdésének szövegkörnyezetéből kitűnik, hogy a más tagállamokkal fennálló belvízi összeköttetések vagy a belvízi hajózás hiánya nem elegendő ahhoz, hogy valamely tagállam teljes mértékben mentesüljön az átültetés alól. Ugyanakkor egy minimális belvízi hajózási tevékenység megléte elegendő ahhoz, hogy az érintett tagállam a 2017/2397 irányelv 39. cikkének (3) bekezdése szerinti minimális átültetési kötelezettség hatálya alá kerüljön.
52.      A „technikailag lehetséges” kifejezés célját és azon szabályozás célkitűzését illetően, amelynek az a részét képezi, emlékeztetni kell arra, hogy a 2017/2397 irányelv célja a belvízi hajózásban szolgálatot teljesítő személyzet szakmai képesítésének harmonizációja a mobilitás elősegítése, a hajózás biztonsága, valamint az emberi élet és a környezet védelmének biztosítása érdekében. Ezen irányelv (16) preambulumbekezdéséből kitűnik, hogy azon tagállamok átültetés alóli mentesítésének célja, amelyekben a belvízi hajózás technikailag nem lehetséges, az e tagállamokra háruló aránytalan adminisztratív teher elkerülése. Az adminisztratív terhek csökkentésének e célját azon tagállamok esetében is szem előtt tartják, amelyekben a belvízi hajózás ritka tevékenység, amelyet csupán helyi érdekek kiszolgálására vagy szezonális jelleggel végeznek.
53.      Ebből következik, hogy a 2017/2397 irányelv átültetésére vonatkozó kötelezettségtől való eltérések az adminisztratív terhek csökkentését szolgálják. Ahhoz, hogy az adminisztratív terhek csökkentésének célja háttérbe szorítsa a teljes körű átültetésnek a mobilitás, a biztonság, valamint az emberi élet és a környezet védelmének biztosítására irányuló célját, a tagállamnak képesnek kell lennie annak bizonyítására, hogy technikailag semmilyen belvízi hajózási tevékenység nem lehetséges. Ilyen tevékenység minimális megléte (vagy technikai lehetősége) esetén az irányelv átültetésére vonatkozó minimális kötelezettség áll fenn, és nem biztosítható teljes mentesség.
54.      A 2017/2397 irányelv keletkezéstörténetéből kitűnik, hogy az átültetési kötelezettség vita tárgyát képezte a végleges elfogadás előtt. A Bizottság irányelvjavaslata csak általános átültetési kötelezettséget írt elő.(18) A Parlament, a Tanács és a Bizottság közötti 2017. június 7‑i háromoldalú intézményközi párbeszéd(19) során a Parlament azt javasolta, hogy a Dán Királyság, a Ciprusi Köztársaság és a Máltai Köztársaság kifejezetten mentesüljön az irányelv átültetésének kötelezettsége alól „mindaddig, amíg a belvízi hajózás területükön technikailag nem lehetséges”. Az elfogadott végleges szöveg mindazonáltal nem említette név szerint e három tagállamot.
55.      Név szerinti említés hiányában – a Dán Királyság állításával ellentétben – nincs bizonyíték arra, hogy e tagállamban technikailag nem lehetséges a belvízi hajózás. Ez sokkal inkább azt bizonyítja, hogy a jogalkotó nem jutott eredményre ebben a kérdésben, és – amint azt a Bizottság állította – annak kérdését illetően, hogy mi lehetséges technikailag, értelmezésnek engedett teret.
56.      A jelen ügyben a Bizottság azt állítja, hogy a belvízi hajózás lehetséges, és azt ténylegesen végzik is például az aalborgi kikötőben, a Gudenå folyón, az Odense folyón és a koppenhágai kikötőben. Kifejezetten a Gudenå folyóra és az Odense folyóra hivatkozva a Bizottság azt állítja, hogy szezonális jellegű üdülési célú hajózási szolgáltatás működik.
57.      A Dán Királyság nem vitatja, hogy e vízi utakon tevékenység zajlik, de vitatja, hogy azok belvízi utak lennének. Azt állítja, hogy az aalborgi kikötő, az Odense folyó és a koppenhágai kikötő a tengerhez kapcsolódik, és olyan tengeri körülményeknek van kitéve, mint az árapály és a tengervíz hatása. Azok ezért nem minősíthetők belvízi útnak, mivel a „belvízi út” fogalmát a 2017/2397 irányelv 3. cikkének 1. pontja úgy határozza meg, hogy az a „tengertől eltérő vízi út”.
58.      Nem értek egyet a „belvízi út” fogalmának a Dán Királyság által a 2017/2397 irányelvvel összefüggésben javasolt értelmezésével. Rá kell mutatni arra, hogy az említett irányelv alkalmazásában a „belvízi út” fogalmának meghatározása különösen tág. A „tengertől eltérő vízi út” kifejezés nem zárja ki, hogy egy, a tengerhez kapcsolódó vagy a tengerbe torkolló vízi út az említett irányelv alkalmazásában „belvízi útnak” minősüljön, feltéve, hogy e vízi út az említett irányelv 2. cikkében említett vízi járművekkel hajózható.
59.      A Bizottság álláspontja szerint ezt az értelmezést alátámasztja az UNCLOS. Még ha egyet is értek azzal, hogy az ilyen értelmezést alátámasztja a belvizeknek a parti tengertől való, az UNCLOS szerinti elhatárolása,(20) rá kell mutatni arra, hogy a 2017/2397 irányelv alkalmazásában a 3. cikk 1. pontja a „belvízi út” fogalmának önálló meghatározását tartalmazza. E fogalommeghatározás elegendő az olyan értelmezés elfogadásához, amely szerint a tengerhez kapcsolódó vízi út az említett irányelv értelmében vett „belvízi út” fogalmába tartozik.(21)
60.      A Dán Királyság állítása szerint más példák, mint a silkeborgi tavak, a Gudenå folyó vagy az Odense folyó, nem hajózhatók a 2017/2397 irányelv 2. cikkében említett típusú hajókkal. E tavakat és folyókat kis hajókhoz és szezonális jellegű hajózásra használják, és nem kapcsolódnak más tagállam hajózható hálózatához, ami megkülönbözteti őket az említett irányelv által elsősorban szabályozni kívánt nagy folyó‑ és csatornahálózatoktól.
61.      E tekintetben emlékeztetni kell arra, hogy az ítélkezési gyakorlat szerint valamely irányelv által előírt meghatározott tevékenység valamely tagállamban való hiánya nem mentesíti e tagállamot azon kötelezettsége alól, hogy az ezen irányelv valamennyi rendelkezésének megfelelő átültetése érdekében meghozza a törvényi és rendeleti intézkedéseket.(22) Az átültetés csak akkor nem teremt kötelezettséget, amikor valamely irányelv átültetése földrajzi okokból tárgytalan.(23) A Dán Királyság esetében mindazonáltal nem ez a helyzet. A 2017/2397 irányelv alkalmazhatóságának nem feltétele, hogy a tagállamok rendelkezzenek „nagy folyó‑ és csatornahálózatokkal”, amely kifejezést az irányelv ténylegesen nem is használja. A határokon átnyúló tevékenységek hiánya és a belvízi hajózás ritka jellege nem jelenti a belvízi hajózás technikai lehetetlenségét, amely az egyetlen olyan ok, amely alapján valamely tagállam mentesül az átültetés alól az említett irányelv 39. cikkének (4) bekezdése alapján.
62.      A 2017/2397 irányelv 39. cikkének (3) bekezdése sokkal inkább egy különös rendelkezést tartalmaz azon tagállamok vonatkozásában, amelyeknek egyetlen belvízi útja sem kapcsolódik más tagállam hajózható hálózatához, és amelyekben a hajózás kizárólag szezonális jellegű. A Dán Királyság által a vízi utakra felhozott példák nem elegendők annak bizonyításához, hogy az irányelv átültetése földrajzi okokból tárgytalan, vagy hogy a hajózás „technikailag nem lehetséges”. E példák sokkal inkább azt bizonyítják, hogy a belvízi hajózás ritka tevékenység, ami az említett irányelv 39. cikkének (3) bekezdése szerinti minimális átültetési kötelezettséget alapoz meg.
63.      A Dán Királyság azt állítja továbbá, hogy a 2017/2397 irányelv átültetése alóli mentessége vezethető le abból, hogy a 2016/1629 irányelv átültetése alól is mentességet élvez.
64.      A 2016/1629 irányelv a belvízi hajókra vonatkozó műszaki követelményeket állapítja meg. Ezen irányelv I. melléklete a földrajzilag az 1., 2. és 3. hajózási zónába tartozó uniós belvízi utak jegyzékét tartalmazza. E jegyzékben nem szerepelnek dán belvízi utak. A 2016/1629 irányelv 40. cikke ezenfelül kifejezetten mentesít több tagállamot, köztük a Dán Királyságot is, az átültetési kötelezettség alól.
65.      Az átültetésből való, a 2016/1629 irányelv szerinti kizárás igazolását ezen irányelv (27) preambulumbekezdése tartalmazza. E preambulumbekezdés szerint „Dániában, Észtországban, Írországban, Görögországban, Spanyolországban, Cipruson, Lettországban, Máltán, Portugáliában, Szlovéniában és Finnországban nincsenek belvízi utak, illetve a belvízi hajózás nincs jelentős mértékben elterjedve”. Ennélfogva „aránytalan és szükségtelen kötelezettség” lenne, ha ezeknek a tagállamoknak is át kellene ültetniük és végre kellene hajtaniuk ezt az irányelvet.
66.      Elismerem, hogy vannak hasonlóságok a 2016/1629 irányelv és a 2017/2397 irányelv alkalmazási köre és fogalommeghatározásai között. A 2016/1629 irányelv ezenfelül meghatározza az uniós belvízi utak osztályozását, amely nem terjed ki Dániára. Lehet azzal érvelni, hogy a belvízi utak 2017/2397 irányelv általi osztályozásának hiányában hivatkozni lehet a 2016/1629 irányelv szerinti osztályozásra.
67.      A belvízi utak 2016/1629 irányelvben meghatározott osztályozásának a 2017/2397 irányelvre való alkalmazásával mindazonáltal az a probléma, hogy – amint azt a 2016/1629 irányelv 4. cikke kimondja – ezen osztályozásra „[e]zen irányelv alkalmazásában” (azaz a 2016/1629 irányelv alkalmazásában) kerül sor. Még ha valamely tagállam földrajzi körülményei változatlanok maradnak is, az uniós jogalkotó azon megfontolásai, amelyeken egy adott jogi eszköz alkalmazhatósága alapul, eltérőek lehetnek. A 2016/1629 irányelvtől eltérően a 2017/2397 irányelvben a jogalkotó célzott megközelítést alkalmazott az átültetést illetően, amely a korábbi irányelv alapjául szolgáló megfontolásoktól eltérő megfontolásokon alapult.
68.      A dán belvízi utak 2016/1629 irányelv általi osztályozásának hiányából ezért nem vonható le az a következtetés, hogy Dániában nincsenek belvízi utak. A Dán Királyság állításával ellentétben az utóbbi irányelv (27) preambulumbekezdéséből sem vonható le más következtetés. E preambulumbekezdés két alternatív igazoló okot említ egyes tagállamoknak az átültetési kötelezettség alóli mentesítését illetően, mégpedig azt, hogy „nincsenek belvízi utak, illetve [azt, hogy] a belvízi hajózás nincs jelentős mértékben elterjedve”. E preambulumbekezdés alátámasztja azt az érvet, hogy egyes tagállamokban a belvízi hajózás technikailag lehetséges lehet, de az nincs jelentős mértékben elterjedve.
69.      Arra is rá kell mutatni, hogy a 2016/1629 irányelv 40. cikke azáltal, hogy kifejezetten kizár 11 tagállamot, köztük a Dán Királyságot is, a címzettjei közül, mentesíti e tagállamokat az ezen irányelv átültetésére vonatkozó kötelezettség alól. E mentesség mindazonáltal nem terjeszthető ki automatikusan a 2017/2397 irányelvre, amely egyetlen tagállamot sem zár ki kifejezetten a címzettjei közül.
70.      A 2017/2397 irányelv 41. cikke szerint ugyanis ennek az irányelvnek a tagállamok a címzettjei, kivétel nélkül.
71.      Ezenfelül – amint arra a Bizottság rámutatott – a két irányelv eltérő területeket szabályoz. A 2016/1629 irányelv a belvízi hajózásra vonatkozó műszaki követelményeket állapítja meg, a 2017/2397 irányelv pedig az Unió belvízi útjain közlekedő vízi járművek üzemeltetését végző személyek képesítéseinek igazolására, valamint az ilyen képesítéseknek a tagállamokban történő elismerésére vonatkozó feltételeket és eljárásokat határozza meg.
72.      A két irányelv tárgyának eltérése azt mutatja, hogy azok a megfontolások, amelyek alapján a jogalkotó mentesített bizonyos tagállamokat a műszaki követelményekre vonatkozó 2016/1629 irányelv átültetésének kötelezettsége alól, nem érvényesültek a kölcsönös elismerésre vonatkozó 2017/2397 irányelv átültetésének kötelezettsége tekintetében. Míg az uniós jogalkotó úgy vélte, hogy a 2016/1629 irányelv hajókra vonatkozó műszaki követelményeinek átültetése aránytalan lenne azon tagállamok esetében, amelyekben „nincsenek belvízi utak”, illetve „a belvízi hajózás nincs jelentős mértékben elterjedve”, eltérő megfontolások voltak relevánsak a 2017/2397 irányelv által szabályozott kölcsönös elismerés tekintetében, mely utóbbi célzott megközelítést alkalmazott az átültetést illetően.
73.      A Bizottság elfogadja, hogy „szinergia” áll fenn a két irányelv között azon tagállamok sajátos helyzetét illetően, amelyekben a belvízi hajózás nem jelentős mértékű, és nincsenek más tagállamokhoz kapcsolódó belvízi utak.
74.      E tagállamok sajátos helyzetét azonban az uniós jogalkotó már figyelembe vette azáltal, hogy a 2017/2397 irányelv 39. cikkének (3) bekezdésében elismerte a korlátozott átültetési kötelezettséget.
75.      Lényegében ugyanezen okokból nem vonható le más következtetés abból, hogy Dánia nem szerepel a transzeurópai belvízi közlekedési hálózatok térképein.(24) Az a tény, hogy a dán vízi utak nem képezik a 2024/1679 rendelet alkalmazásában az átfogó belvízi közlekedési hálózatok és a belvízi közlekedési törzshálózatok részét, nem bír jelentőséggel a 2017/2397 irányelv alkalmazási köre szempontjából. Amint arra már rámutattam, a 2017/2397 irányelv egy különös rendelkezést tartalmaz azon tagállamok vonatkozásában, amelyeknek egyetlen belvízi útja sem kapcsolódik más tagállam hajózható hálózatához, és amelyek nem képezik egy törzshálózat részét.
76.      A fentiekből következik, hogy a 2017/2397 irányelv 39. cikkének (3) bekezdése és a 2021/1233 irányelv 2. cikke alapján a Dán Királyságot a 2017/2397 irányelv átültetésére vonatkozó korlátozott kötelezettség terheli.
77.      Következésképpen a Dán Királyság – mivel a 2023. szeptember 28‑i indokolással ellátott véleményekben előírt határidő lejártáig nem fogadta el az említett rendelkezéseknek való megfeleléshez szükséges valamennyi törvényi, rendeleti és közigazgatási rendelkezést, és így nem jelentette be e rendelkezéseket a Bizottságnak – nem teljesítette az e rendelkezésekből eredő kötelezettségeit.
B.      Az EUMSZ 260. cikk (3) bekezdése szerinti kötelezettségszegésről
1.      Az EUMSZ 260. cikk (3) bekezdésének alkalmazása
a)      A felek érvei
78.      A Bizottság szerint az EUMSZ 260. cikk (3) bekezdésének célja, hogy ösztönözze a tagállamokat arra, hogy az uniós jogalkotó által meghatározott határidőn belül ültessék át a jogalkotási eljárás keretében elfogadott irányelveket, és ezáltal biztosítsa az uniós jogszabályok tényleges hatékonyságát.
79.      A jelen esetben a 2017/2397 irányelvet rendes jogalkotási eljárás keretében fogadták el, és a Dán Királyság nem teljesítette az ezen irányelv 39. cikkének (3) bekezdéséből és a 2021/1233 irányelv 2. cikkének (1) bekezdéséből eredő azon kötelezettségeit, hogy legkésőbb 2022. január 17‑ig fogadja el és tegye közzé azokat a törvényi, rendeleti és közigazgatási rendelkezéseket, amelyek szükségesek ahhoz, hogy ezen irányelveknek megfeleljen, és hogy haladéktalanul jelentse be e rendelkezéseket a Bizottságnak. Teljesülnek tehát az EUMSZ 260. cikk (3) bekezdése alkalmazásának feltételei.
80.      Ellenkérelmében a Dán Királyság vitatja az EUMSZ 260. cikk (3) bekezdésének alkalmazhatóságát. A jelen eljárásban felmerülő probléma lényege az azon kérdésben fennálló érdemi nézeteltérés, hogy a belvízi hajózás lehetséges‑e vagy sem Dániában a 2017/2397 39. cikkének (4) bekezdése értelmében véve. A kérdés tehát nem az, hogy a Dán Királyság elfogadta‑e az említett irányelveknek való megfeleléshez szükséges intézkedéseket, és bejelentette‑e azokat a Bizottságnak, hanem az, hogy ezen irányelvek alkalmazandók voltak‑e a Dán Királyságra. A jogvita tárgyára tekintettel az EUMSZ 260. cikk (3) bekezdése nem alkalmazható a jelen eljárásban.
81.      A Dán Királyság álláspontja szerint az állandó ítélkezési gyakorlatból(25) következik, hogy az EUMSZ 260. cikk (3) bekezdése nem alkalmazható egy azon kérdéssel kapcsolatos kereset keretében, hogy helytelen‑e az átültetés, ha az érintett tagállam már tájékoztatta a Bizottságot erről az átültetésről. Az EUMSZ 260. cikk (3) bekezdésének alkalmazási köréből ezért ki vannak zárva az olyan keresetek, amelyek esetében a kötelezettségszegés fennállásának megállapításához valamely irányelv vonatkozó rendelkezései alkalmazási körének értelmezésére van szükség.
82.      A Dán Királyság ezenfelül az átültetési határidő lejárta előtt, mégpedig a 2021. augusztus 19‑i levél, valamint a THEMIS rendszerben megtett bejelentés útján bejelentette a Bizottságnak, hogy a 2017/2397 irányelv 39. cikkének (4) bekezdése alapján mentességet élvez az átültetés alól. A Dán Királyság ezért eleget tett az EUMSZ 260. cikk (3) bekezdése szerinti, „valamely […] irányelv átültetésére elfogadott intézkedései bejelentésére” vonatkozó kötelezettségének. E kötelezettséget ugyanis az átültetendő jogi aktus összefüggésében kell értelmezni. Az EUMSZ 260. cikk (3) bekezdése nem kötelezi a tagállamokat a vonatkozó jogalkotási aktus által megkövetelt mértéket meghaladó átültetésre.
83.      Álláspontjának alátámasztása érdekében a Dán Királyság hozzáteszi, hogy a 2017/2397 irányelv 39. cikkének (4) bekezdése nem jelöli meg pontosan, hogy mely tagállamok élveznek mentességet. A Bizottság azon állítása, hogy csak a Ciprusi Köztársaság és a Máltai Köztársaság élvez mentességet az átültetés alól, e rendelkezés értelmezésén alapul.
84.      A Dán Királyság végezetül azt állítja, hogy amennyiben a jelen ügyben alkalmazni kellene az EUMSZ 260. cikk (3) bekezdését, úgy meg lenne fosztva attól a lehetőségtől, hogy anélkül védje meg a Bíróság előtt a 2017/2397 irányelv 39. cikke (4) bekezdésének általa képviselt értelmezését, hogy pénzügyi szankciók kockázatának lenne kitéve.
85.      Válaszában a Bizottság azt állítja, hogy téves a Dán Királyság azon állítása, hogy a jelen ügyben a probléma lényege a 39. cikk (4) bekezdésének hatályával kapcsolatos „érdemi nézeteltérés”. A Bíróságnak nem kell értékelnie az átültető intézkedések tartalmát, mivel ezen intézkedéseket nem jelentették be.
86.      A Bizottság a Dán Királyság azon állítását is vitatja továbbá, hogy eleget tett bejelentési kötelezettségének. Az átültető intézkedések Bizottságnak történő bejelentése nem „bármely intézkedés” bejelentését jelenti, hanem annak relevánsnak kell lennie.(26) A Dán Királyság által benyújtott dokumentumok nem felelnek meg e követelménynek.
b)      Elemzés
87.      Emlékeztetni kell arra, hogy az EUMSZ 260. cikk (3) bekezdésének első albekezdése úgy rendelkezik, hogy ha a Bizottság az EUMSZ 258. cikknek megfelelően azon az alapon nyújt be keresetet a Bírósághoz, hogy az érintett tagállam nem tett eleget valamely, jogalkotási eljárás keretében elfogadott irányelv átültetésére elfogadott intézkedései bejelentésére vonatkozó kötelezettségének, a Bizottság, amennyiben megfelelőnek ítéli, meghatározhatja az érintett tagállam által fizetendő átalányösszegnek vagy kényszerítő bírságnak az általa az adott körülmények között megfelelőnek tartott mértékét. Az EUMSZ 260. cikk (3) bekezdésének második albekezdésével összhangban, ha a Bíróság megállapítja a kötelezettségszegést, az érintett tagállamot – a Bizottság által meghatározott összeget meg nem haladó mértékű – átalányösszeg vagy kényszerítő bírság fizetésére kötelezheti. A fizetési kötelezettség a Bíróság ítéletében megállapított időpontban válik esedékessé.
88.      Az EUMSZ 260. cikk (3) bekezdésének tartalmát illetően a Bíróság úgy ítélte meg, hogy e rendelkezés olyan értelmezését kell elfogadni, amelynek révén egyrészt biztosíthatók a Bizottságot az uniós jog hatékony alkalmazása érdekében megillető jogosultságok, és védelemben részesíthető a tagállamokat az EUMSZ 258. cikknek és az EUMSZ 260. cikk (2) bekezdésének együttes értelmezése alapján megillető védelemhez való jog és eljárási helyzet, másrészt pedig amely értelmezésnek köszönhetően a Bíróság gyakorolhatja az annak egyetlen eljárás keretén belüli értékelésében megnyilvánuló bírósági hatáskörét, hogy az érintett tagállam eleget tett‑e a szóban forgó irányelv átültetésére irányuló intézkedések bejelentésével kapcsolatos kötelezettségeinek, és adott esetben felmérje az így megállapított kötelezettségszegés súlyát, és így az adott ügy körülményeinek legmegfelelőbbnek tartott pénzügyi szankciót szabja ki.(27)
89.      E kontextusban a Bíróság akként értelmezte az EUMSZ 260. cikk (3) bekezdésében szereplő, az „átültetés[re] elfogadott intézkedése[k] bejelentésére vonatkozó kötelezettség” kifejezést, hogy az a tagállamok azon kötelezettségére vonatkozik, hogy kellően egyértelmű és pontos információkat nyújtsanak az irányelvet átültető intézkedéseket illetően, és a tagállamok kötelesek az irányelv minden egyes rendelkezése tekintetében megjelölni az azokat átültető rendelkezéseket.(28) Az EUMSZ 260. cikk (3) bekezdése alapján indított bírósági eljárás keretében a Bíróságnak nem feladata mindazonáltal annak vizsgálata, hogy a Bizottságnak bejelentett nemzeti intézkedések biztosítják‑e a szóban forgó irányelv rendelkezéseinek helyes átültetését.(29)
90.      Az EUMSZ 260. cikk (3) bekezdésének hatálya ezért nemcsak arra a helyzetre terjed ki, amikor valamely tagállam semmit nem tesz a bejelentésre vonatkozó „eljárási” kötelezettségnek való megfelelés érdekében, hanem arra a helyzetre is, amikor a tagállam nem tesz eleget az arra vonatkozó érdemi kötelezettségnek, hogy valamely irányelv minden egyes rendelkezése tekintetében egyértelmű és pontos információkat nyújtson a Bizottság számára az átültető intézkedéseket illetően. A helytelen átültetés esete mindazonáltal ki van zárva az említett rendelkezés hatálya alól, és azzal az EUMSZ 258. cikk szerinti rendes eljárás keretében kell foglalkozni.(30)
91.      A jelen ügyben nem vitatott, hogy a Dán Királyság egyetlen átültető intézkedést sem jelentett be a Bizottságnak a 2017/2397 irányelv 39. cikkének (3) bekezdésével kapcsolatban. A Bizottság véleménye szerint egyértelmű, hogy alkalmazható az EUMSZ 260. cikk (3) bekezdése. A Dán Királyság véleménye szerint viszont nem ez a helyzet, mert az irányelv 39. cikkének (4) bekezdése alapján nem volt köteles átültetni az irányelvet. A Dán Királyság ténylegesen 2021. augusztus 19‑én – jóval az említett irányelv átültetésére előírt határidő lejárta előtt – bejelentette a Bizottságnak, hogy véleménye szerint az utóbbi rendelkezés alapján mentességet élvez az irányelv átültetésének kötelezettsége alól.(31)
92.      Felmerül a kérdés, hogy e helyzet úgy tekinthető‑e, hogy az adott tagállam az EUMSZ 260. cikk (3) bekezdése értelmében véve nem tett eleget a „valamely […] irányelv átültetésére elfogadott intézkedései bejelentésére vonatkozó kötelezettségének”.
93.      E kérdés megválaszolásához figyelembe kell venni a Bizottság keresetének tárgyát képező irányelv átültetésének módját, valamint az ezen irányelv átültetésére vonatkozó kötelezettségtől való eltérések feltételeit. A 2017/2397 irányelv nem ír elő minden tagállam tekintetében egységes átültetési kötelezettséget. Amint azt fent már kifejtettem,(32) az átültetést illetően olyan célzott megközelítés érvényesül, amely szerint az átültetési kötelezettség mértéke a teljes körű átültetéstől a korlátozott és minimális átültetésen keresztül az átültetés elmaradásáig terjed minden esetben bizonyos kritériumok teljesülésétől függően.
94.      Az említett irányelv által az átültetést illetően alkalmazott célzott megközelítés nem mentesíti a tagállamokat azon kötelezettség alól, hogy egyértelmű és pontos információkat nyújtsanak a Bizottság számára.(33) Ezen információk tartalma azonban szükségszerűen a tagállamok átültetési kötelezettségének a hivatkozott rendelkezéstől függő terjedelmétől függ.
95.      Az EUMSZ 258. cikk szerinti kötelezettségszegés fennállásával kapcsolatos fenti elemzésem azt mutatja, hogy a 2017/2397 irányelv szerinti átültetési kötelezettség hatályának meghatározása nem nyilvánvaló. Az a 2017/2397 irányelv 39. cikkének (3) és (4) bekezdésében meghatározott feltételek értelmezését igényli. Míg az említett irányelv 39. cikke (3) bekezdésének hatálya meghatározható az irányelv 2. cikkének (3) bekezdése alapján, addig a 2017/2397 irányelv 39. cikke (4) bekezdése hatályának meghatározása a belvízi hajózás „technikailag nem lehetséges” elvont kritériumának értelmezését igényli.
96.      Ha a Bíróság egyetért azzal az álláspontommal, hogy a Bizottság eleget tett az annak bizonyítására vonatkozó kötelezettségének, hogy a 2017/2397 irányelv 39. cikkének (3) bekezdése alkalmazandó a jelen ügyben ezen irányelv 39. cikkének (4) bekezdésével szemben, ez nem jelenti automatikusan az EUMSZ 260. cikk (3) bekezdésének alkalmazhatóságát. Ez azért van így, mert a jelen kereset azt követeli meg a Bíróságtól, hogy először határozza meg az említett irányelvben előírt átültetési kötelezettségek hatályát.
97.      Annak megállapítása, hogy a Dán Királyság megalapozottan hivatkozott‑e a 2017/2397 irányelv 39. cikkének (4) bekezdésére annak érdekében, hogy mentesnek tekintse magát az átültetés alól, végső soron az említett irányelv átültetésének helyességét érinti, amely a Bíróság ítélkezési gyakorlata(34) szerint kizárólag az EUMSZ 258. cikk alapján állapítható meg anélkül, hogy a kötelezettségszegés az EUMSZ 260. cikk (3) bekezdése alapján történő azonnali szankciókiszabáshoz vezetne.
98.      Az átültetést illetően alkalmazott ilyen sajátos célzott megközelítés keretében, amelynek esetében az átültetési kötelezettség alóli teljes mentesség elvont kritériumokon alapul, az, hogy egy tagállam, amely úgy véli, hogy teljesíti e kritériumokat, nem ülteti át az irányelvet, nem csupán tétlenség eredménye. Az a tagállam által a mentesség hatályát illetően elvégzett értelmezés eredménye. Ezen értelmezés megalapozottságát a Bíróságnak az EUMSZ 258. cikk szerinti rendes eljárásban kell megvizsgálnia.
99.      Más lenne a helyzet, ha kifejezetten nevesítve lennének a 2017/2397 irányelv 39. cikke (4) bekezdésének hatálya alá tartozó tagállamok. Ilyen esetben nem lenne érdemi vita arról, hogy mely tagállam tartozik a mentesség hatálya alá. Ha a végleges szöveg kizárólag a Ciprusi Köztársaságot és a Máltai Köztársaságot nevezné meg – azokat a tagállamokat, amelyeken kívül a Bizottság véleménye szerint nincs más olyan tagállam, amelynek területén „technikailag nem lehetséges” a belvízi hajózás –, akkor kétségtelen lenne, hogy a Dán Királyság nem élvez mentességet az irányelv átültetésére vonatkozó kötelezettség alól.
100. A jogalkotó azonban nem ezt a megoldást választotta. A 2017/2397 irányelv 39. cikke (4) bekezdése jelenlegi szövegének jelentése – amint azt a Bizottság a válaszában elismeri – „értelmezés tárgyát képezi azt illetően, hogy mi lehetséges technikailag az egyes tagállamokban” (kiemelés tőlem).
101. Azt is el kell ismerni, hogy az a tény, hogy a Dán Királyságot mentesítették a jogalkotási eljárás korábbi szakaszaiban, növeli a mentesség hatályával kapcsolatos bizonytalanságot, amely így értelmezést igényel.
102. Amennyiben vita merül fel az említett irányelvben meghatározott átültetési lehetőségek értelmezését illetően, a Bíróságnak kell döntenie az alkalmazandó lehetőségről. E kérdés, amely korántsem nyilvánvaló, először az EUMSZ 258. cikk alapján indított eljárás keretében meghozandó egyértelműsítő ítéletet igényel.(35) Csak akkor szabhatók ki szankciók az EUMSZ 260. cikk (2) bekezdése alapján, ha az érintett tagállam nem teljesíti az ezen ítéletben foglaltakat.
103. Ha elfogadnánk, hogy ilyen helyzetben alkalmazható az EUMSZ 260. cikk (3) bekezdése, az összeegyeztethetetlen lenne e rendelkezés céljával. A Bíróság megállapította, hogy az EUMSZ 260. cikk (3) bekezdésében szereplő mechanizmus bevezetésének nem csupán az volt a célja, hogy a tagállamokat arra ösztönözze, hogy a lehető legrövidebb időn belül megszüntessék a kötelezettségszegést, amely ilyen intézkedés hiányában folytatódna, hanem egyszersmind az is, hogy megkönnyítse és felgyorsítsa az abban az esetben alkalmazandó pénzügyi szankciók kiszabására irányuló eljárást, amikor a tagállamok megsértik a jogalkotási eljárás keretében elfogadott irányelv átültetésére irányuló nemzeti intézkedés bejelentésére vonatkozó kötelezettséget.(36)
104. A jelen kereset keretében a szankciók kiszabására irányuló gyorsított eljárás nem szolgálhatja az érintett tagállamnak az irányelv átültetésére való ösztönzésének, valamint az eljárás megkönnyítésének és felgyorsításának célját. E célok csak akkor valósulhatnak meg, ha egyértelmű és nem vitatott átültetési kötelezettség áll fenn. A fent kifejtett okokból azonban nem ez a helyzet olyan esetben, amelyben a jogalkotó teljes mértékben mentesített tagállamokat az átültetés alól, amennyiben azok megfelelnek bizonyos elvont, értelmezést igénylő kritériumoknak.
105. Ha a Bíróság megállapítja a kötelezettségszegést, az érintett tagállam számára lehetőséget kell biztosítani a Bíróság ítéletében foglaltak teljesítésére, miután a Bíróság döntést hozott az átültetési kötelezettség hatályának helyes értelmezését illetően. Ez még inkább így van a jelen kereset keretében, mivel a Dán Királyság az átültetési határidő lejárta előtt kifejtette azon álláspontját, hogy a területén nincsenek belvízi utak, és ezért a 2017/2397 irányelv 39. cikkének (4) bekezdése alapján mentességet élvez ezen irányelv átültetésének kötelezettsége alól.(37)
106. Az EUMSZ 260. cikk (3) bekezdésének szövegkörnyezete, amely szövegkörnyezetbe az EUMSZ 258. cikk szerinti kötelezettségszegés megállapítása iránti eljárás is tartozik, szintén alátámasztja az általam javasolt értelmezést. E tekintetben hangsúlyozni kell, hogy az EUMSZ 258. cikk szerinti eljárás révén a tagállamok anélkül vitathatják a Bizottság által egy adott helyzetben – a szóban forgó irányelv helyes átültetésének biztosítására alkalmas intézkedések tekintetében – képviselt álláspontot, hogy eleve felmerülne a pénzügyi szankció velük szembeni kiszabásának veszélye. Ilyen szankció az EUMSZ 260. cikk (2) bekezdése értelmében csak akkor szabható ki, ha a szóban forgó tagállam nem tette meg a kötelezettségszegést megállapító első ítéletben foglaltak teljesítéséhez szükséges intézkedéseket.(38)
107. Más szavakkal, a tagállamnak lehetőséggel kell rendelkeznie arra, hogy kifejtse álláspontját az átültetési kötelezettség hatályával kapcsolatban, amennyiben e kötelezettség a jogalkotó által meghatározott kritériumoktól függ, és hogy vitassa a Bizottság eltérő álláspontját anélkül, hogy e lehetőséget beárnyékolná az azonnal kiszabható szankciók fenyegető veszélye. Ellenkező esetben – amint azt a Dán Királyság állította – veszélybe kerülhet a pert megelőző eljárás hatékony érvényesülése.
108. A pénzügyi szankciók kockázata, valamint az az időpont is, amelytől kezdve szankciók alkalmazhatók, fontos különbséget jelent az EUMSZ 258. cikk szerinti ítélet és az EUMSZ 260. cikk (3) bekezdése szerinti ítélet között. Amint azt a jogtudomány hangsúlyozta, míg az EUMSZ 258. cikk alapján csak az EUMSZ 260. cikk (2) bekezdése szerinti második ítéletet követően szabható ki átalányösszeg, addig „az EUMSZ 260. cikk (3) bekezdése alapján a Bíróság (első és egyetlen) ítéletének meghozatalát megelőző időszakra is kiszabható átalányösszeg”.(39) Valamely tagállammal szemben egy, az átültetés alól kifejezetten mentességet biztosító irányelv átültetésének elmulasztása miatt ezen „első és egyetlen” ítélet alapján történő szankciókiszabás veszélyeztetné a szankciórendszer hitelességét.
109. Záró megjegyzésként rá szeretnék mutatni arra, hogy a jelen kereset esetében – a Bizottság állításával ellentétben – a helyzet eltér attól a helyzettől, amelyben a Bíróság az átültető intézkedések bejelentésének elmulasztásával kapcsolatos ügyekben döntött annak ellenére, hogy a tagállamok vitatták átültetési kötelezettségüket az érintett irányelvek egyes rendelkezéseinek állítólagos nem releváns jellege miatt.
110. Igaz ugyan, hogy a Bíróság ítélkezési gyakorlata szerint a tagállam által végzett ilyen értékelés nyilvánvalóan nem elegendő ahhoz, hogy mentesítse a tagállamot azon kötelezettsége alól, hogy elfogadja azokat a törvényi, rendeleti és közigazgatási rendelkezéseket, amelyek szükségesek ahhoz, hogy valamely irányelvnek megfeleljen, vagy azon kötelezettsége alól, hogy bejelentse a Bizottságnak az ezen irányelvet átültető intézkedéseket.(40)
111. A jelen kereset tárgyát mindazonáltal nem egy olyan tagállam képezi, amely vitatja egy olyan irányelv rendelkezéseinek releváns jellegét, amelyet rendes körülmények között köteles átültetni. Annak tárgyát egy olyan irányelv képezi, amely sajátos célzott megközelítést alkalmaz az átültetést illetően, és amelyben az átültetés alóli teljes mentességet egy különféleképpen értelmezhető rendelkezés tartalmazza.
112. Mindezen okok miatt úgy vélem, hogy az EUMSZ 260. cikk (3) bekezdése nem alkalmazható a jelen kereset körülményei között, amennyiben érdemi vita áll fenn a 2017/2397 irányelv átültetésére vonatkozó kötelezettség hatályát és különösen az említett irányelv 39. cikkének (4) bekezdése szerinti, a tagállamot az átültetés alól mentesítő elvont kritérium értelmezését illetően. Ennélfogva a Bizottság EUMSZ 260. cikk (3) bekezdése szerinti kérelmének nem lehet helyt adni.
2.      A pénzügyi szankciókról
a)      A felek érvei
113. A Bizottság azt kéri, hogy a Bíróság az EUMSZ 260. cikk (3) bekezdése alapján szabjon ki a Dán Királyságra mind átalányösszeget, mind pedig az ítélet kihirdetésének napjától kezdve kényszerítő bírságot, miután megállapította, hogy az említett tagállam nem tett eleget a 2017/2397 irányelv és a 2021/1233 irányelv átültetésére elfogadott intézkedései bejelentésére vonatkozó kötelezettségének.
114. A Bizottság a 2023/C 2/01. számú, „Pénzügyi szankciók a kötelezettségszegési eljárásokban” című közleményével(41) összhangban a kötelezettségszegés súlyossága, annak időtartama, valamint a pénzügyi szankciónak a kötelezettségszegés megismétlődésének elkerülése érdekében szükséges visszatartó hatásának biztosítása alapján határozza meg e szankciók összegét.
115. A Dán Királyság kifogásolja a pénzügyi szankciók kiszabását, amely szerinte nem helyénvaló a jelen ügy körülményei között. Lehetőséggel kell rendelkeznie arra, hogy intézkedéseket tegyen a Bíróság ítéletében foglaltak teljesítése érdekében, ha a Bizottságnak az EUMSZ 258. cikken alapuló első jogalapjának helyt adnak. Ha azonban a Bíróság úgy ítéli meg, hogy pénzügyi szankciót kell kiszabni, csak napi kényszerítő bírság lenne helyénvaló, mégpedig az ítéletet követő időponttól kezdődő hatállyal.
b)      Elemzés
116. Nem tartom szükségesnek, hogy véleményt formáljak a pénzügyi szankciók összegének pontos számítását illetően, mivel úgy vélem, hogy az EUMSZ 260. cikk (3) bekezdése a jelen ügy körülményei között nem alkalmazható. Mindazonáltal néhány megjegyzést teszek arra az esetre, ha a Bíróság nem értene egyet az álláspontommal.
117. Meg kell állapítani, hogy az EUMSZ 260. cikk (3) bekezdésének megszövegezői az e rendelkezés által követett célkitűzés megvalósítása érdekében a pénzügyi szankciók két típusáról rendelkeztek, vagyis az átalányösszegről és a kényszerítő bírságról.
118. E tekintetben a Bíróság ítélkezési gyakorlatából kitűnik, hogy az, hogy e két intézkedés közül az egyiket vagy a másikat kell‑e alkalmazni, attól függ, hogy az adott ügy körülményeitől függően melyik alkalmas a megvalósítani kívánt cél elérésére. Míg a kényszerítő bírság kiszabása különösen arra tűnik alkalmasnak, hogy ösztönözze a tagállamot, hogy a lehető legrövidebb időn belül szüntesse meg az olyan kötelezettségszegést, amely ilyen intézkedés hiányában valószínűleg folytatódna, addig az átalányösszeg kiszabása inkább annak értékelésén alapul, hogy az érintett tagállamot terhelő kötelezettségek teljesítésének elmulasztása milyen következményekkel jár a magán‑ és közérdekek szempontjából, különösen ha a kötelezettségszegés hosszú időn keresztül fennállt.(42)
119. A pénzügyi szankció jelen ügyben történő kiszabásának helyénvalóságát illetően emlékeztetni kell arra, hogy a Bíróság feladata, hogy az egyes esetekben az előtte folyamatban lévő ügy körülményeitől függően, valamint a meggyőzés és visszatartás szerinte szükséges mértéke alapján meghatározza az uniós jog hasonló megsértése megismétlődésének a megelőzéséhez szükséges megfelelő pénzügyi szankciókat.(43)
120. A jelen ügyben – a fenti elemzésemben részletesen kifejtett okokból – a Dán Királyság kötelezettségszegése annak tudható be, hogy tévesen értelmezte a 2017/2397 irányelv átültetésére vonatkozó kötelezettségének terjedelmét. E kérdést először a Bíróságnak kell eldöntenie, és az érintett tagállam számára lehetőséget kell biztosítani a Bíróság ítéletében foglaltak teljesítésére. A pénzügyi szankciók kiszabása ezért nem szolgálna visszatartó erőként a hasonló uniós jogsértések jövőbeli megismétlődésének elkerülése érdekében.
121. Másodlagosan, ha a Bíróság helyénvalónak tekinti pénzügyi szankció kiszabását, – a Dán Királyság álláspontjával összhangban – azt javaslom, hogy csak napi kényszerítő bírság kiszabására kerüljön sor.
122. Ami a kényszerítő bírság megfizetésének részletes szabályait illeti, az EUMSZ 260. cikk (3) bekezdése értelmében a Bíróság feladata a fizetési kötelezettség esedékességének meghatározása.(44) A jelen ügy sajátos körülményeire(45) tekintettel helyénvalónak tűnik a napi kényszerítő bírságot az ítélet kihirdetését követő, a Bíróság által meghatározandó időponttól(46) kezdődő hatállyal a megállapított kötelezettségszegésnek a tagállam által történő megszüntetéséig terjedő időszakra kiszabni.(47) A kezdő időpontnak az ítélet kihirdetését követő időpontra történő tűzése lehetővé tenné a Dán Királyság számára, hogy megfeleljen a 2017/2397 irányelv 39. cikke (3) és (4) bekezdése Bíróság általi értelmezésének.
V.      A költségekről
123. A Bíróság eljárási szabályzata 138. cikkének (3) bekezdése értelmében részleges pernyertesség esetén mindegyik fél maga viseli saját költségeit. Mivel – javaslatom szerint – a Bizottság és a Dán Királyság egy-egy kereseti kérelem vonatkozásában részlegesen lett pernyertes, úgy kell határozni, hogy maguk viselik saját költségeiket.
VI.    Végkövetkeztetés
124. A fenti megfontolások alapján azt javaslom, hogy a Bíróság a következőképpen határozzon:
1)      A Dán Királyság – mivel az Európai Bizottság 2023. szeptember 28‑i indokolással ellátott véleményeiben megállapított határidő lejártáig nem fogadta el a belvízi hajózásban szükséges szakmai képesítések elismeréséről, valamint a 91/672/EGK és a 96/50/EK tanácsi irányelv hatályon kívül helyezéséről szóló, 2017. december 12‑i (EU) 2017/2397 európai parlamenti és tanácsi irányelv 39. cikke (3) bekezdésének és az (EU) 2017/2397 irányelvnek a harmadik országok által kiállított bizonyítványok elismerésére vonatkozó átmeneti intézkedések tekintetében történő módosításáról szóló, 2021. július 14‑i (EU) 2021/1233 európai parlamenti és tanácsi irányelv 2. cikke (1) bekezdésének való megfeleléshez szükséges törvényi, rendeleti és közigazgatási rendelkezéseket, vagy legalábbis nem jelentette be az Európai Bizottságnak ezeket a rendelkezéseket – nem teljesítette az említett rendelkezésekből eredő kötelezettségeit.
2)      A Bíróság a keresetet az ezt meghaladó részében elutasítja.
3)      Az Európai Bizottság és a Dán Királyság maga viseli saját költségeit.
1      Eredeti nyelv: angol.
2      HL 2017. L 345., 53. o.
3      HL 2021. L 274., 52. o.
4      Lásd általánosságban: Grimaldi, M., Inland waterway transport: the European legal framework,  Routledge, Oxon/New York, 2023, 132–212. o.
5      Lásd a 2017/2397 irányelv (43) preambulumbekezdését.
6      A transzeurópai közlekedési hálózat fejlesztésére vonatkozó közösségi iránymutatásokról szóló, 1996. július 23‑i 1692/96/EK európai parlamenti és tanácsi határozat (HL 1996. L 228., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 7. fejezet, 2. kötet, 364. o.; a továbbiakban: TEN‑T térkép).
7      A belvízi hajókra vonatkozó műszaki követelmények megállapításáról, a 2009/100/EK irányelv módosításáról és a 2006/87/EK irányelv hatályon kívül helyezéséről szóló, 2016. szeptember 14‑i európai parlamenti és tanácsi irányelv (HL 2016. L 252., 118. o.; helyesbítés: HL 2019. L 181., 123. o.).
8      2007. június 14‑i Bizottság kontra Belgium ítélet (C‑422/05, EU:C:2007:342, 59. pont); 2010. január 14‑i Bizottság kontra Cseh Köztársaság ítélet (C‑343/08, EU:C:2010:14, 39–42. pont).
9      A transzeurópai közlekedési hálózat fejlesztésére vonatkozó uniós iránymutatásokról, az (EU) 2021/1153 és a 913/2010/EU rendelet módosításáról, valamint az 1315/2013/EU rendelet hatályon kívül helyezéséről szóló, 2024. június 13‑i európai parlamenti és tanácsi rendelet (HL L, 2024/1679; helyesbítés: HL L, 2025/90901).
10      Recueil des traités des Nations unies, 2072. kötet, 313. o.; kihirdette: a 151/2000. (IX. 1.) Korm. rendelet.
11      Megkötve 1982. december 10‑én Montego Bayben (Recueil des traités des Nations unies, 1833. kötet, 3. o.).
12      2002. január 30‑i Bizottság kontra Görögország ítélet (C‑103/00, EU:C:2002:60, 23. pont); 2024. április 25‑i Bizottság kontra Lengyelország (A visszaélést bejelentő személyek védelméről szóló irányelv) ítélet (C‑147/23, EU:C:2024:346, 28. pont).
13      Elemzésem további részében az olvasó kényelme érdekében annyiban, amennyiben a 2021/1233 irányelv olyan rendelkezéseket módosít, amelyekre a 2017/2397 irányelv 39. cikkének (3) bekezdése alapján korlátozott átültetési kötelezettség vonatkozik, kizárólag az utóbbi irányelvre hivatkozom.
14      Lásd: 1983. november 17‑i Merck ítélet (292/82, EU:C:1983:335, 12. pont); 2026. február 12‑i Stichting Koskea ítélet (C‑490/24, EU:C:2026:89, 23. pont).
15      2025. november 11‑i Dánia kontra Parlament és Tanács (Megfelelő minimálbérek) ítélet (C‑19/23, EU:C:2025:865, 106. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
16      Lásd: Jessen, H., „EU Law and Inland Waterway Transportation”, in: Jessen, H. és Werner, M.J. (szerk.), EU Maritime Transport Law, Beck‑Hart‑Nomos, 2016, 54. o.; van Dorsser, C., „Existing waterway infrastructures and future needs”, in: Wiegmans, B. és Konings, R. (szerk.), Inland waterway transport – Challenges and prospects, Routledge, London, 2016, 99–124. o., 99. o.
17      Lásd a jelen indítvány fenti 19. pontját.
18      Lásd a szakmai képesítések elismeréséről a belvízi hajózásban, illetve a 91/672/EGK tanácsi irányelv és a 96/50/EK tanácsi irányelv hatályon kívül helyezéséről szóló európai parlamenti és tanácsi irányelvre vonatkozó javaslat (COM(2016) 82 final) 35. cikkét.
19      A Tanács Főtitkárságának munkadokumentuma, Brüsszel, 2017. június 9.
20      Az UNCLOS 8. cikkének (1) bekezdése szerint ezen egyezmény (szigetcsoportállamokra vonatkozó) IV. részének kivételével „a parti tenger alapvonalának szárazföld felőli oldalán lévő vizek az állam belvizeinek részét képezik”. E rendelkezésből az következik, hogy a belvizek a „parti tenger” fogalmával szembe állítva meghatározott part menti vizek. Lásd: Bangert, K., „Internal Waters”, in: Max Planck Encyclopaedia of Public International Law, Oxford Public International Law, valamint Churchill, R.R. és Lowe, A.V., The Law of the Sea, 3. kiadás, Juris Publishing/Manchester University Press, Yonkers/Manchester, 1999, 60. o., akik kifejtik, hogy a belvizek azok a vizek, amelyek „azon alapvonal szárazföld felőli oldalán vannak, amelytől a parti tengert és egyéb tengeri övezeteket mérik”.
21      Ez nem zárja ki, hogy az érintett tagállam eltérő jogi minősítést alkalmazzon a 2017/2397 irányelv alkalmazási körén kívüli esetekben. Lásd: Coelho, N.F. és Raakjaer, J., „Governance of inland port classification: insights from the Limfjord in Denmark”, WMU Journal of Maritime Affairs, 25. kötet, 2025, 119. o.
22      2010. január 14‑i Bizottság kontra Cseh Köztársaság ítélet (C‑343/08, EU:C:2010:14, 39. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
23      Ugyanott, 42. pont.
24      Lásd a 2024/1679 rendelet I. mellékletét.
25      A Dán Királyság a 2019. július 8‑i Bizottság kontra Belgium (Az EUMSZ 260. cikk (3) bekezdése – Nagy sebességű hálózatok) ítéletre (C‑543/17, EU:C:2019:573, 55. pont) hivatkozik.
26      2019. július 8‑i Bizottság kontra Belgium (Az EUMSZ 260. cikk (3) bekezdése – Nagy sebességű hálózatok) ítélet (C‑543/17, EU:C:2019:573, 51–54. pont).
27      2019. július 8‑i Bizottság kontra Belgium (Az EUMSZ 260. cikk (3) bekezdése – Nagy sebességű hálózatok) ítélet (C‑543/17, EU:C:2019:573, 58. pont); 2020. július 16‑i Bizottság kontra Írország (A pénzmosás elleni küzdelem) ítélet (C‑550/18, EU:C:2020:564, 55. pont).
28      2019. július 8‑i Bizottság kontra Belgium (Az EUMSZ 260. cikk (3) bekezdése – Nagy sebességű hálózatok) ítélet (C‑543/17, EU:C:2019:573, 59. pont); 2020. július 16‑i Bizottság kontra Írország (A pénzmosás elleni küzdelem) ítélet (C‑550/18, EU:C:2020:564, 56. pont). A Bíróság megállapította, hogy a jogbiztonság követelményének való megfelelés, továbbá annak biztosítása érdekében, hogy ezen irányelvet az érintett terület egészén átültessék, a tagállamok kötelesek az említett irányelv valamennyi rendelkezése tekintetében megjelölni az adott rendelkezést átültető nemzeti rendelkezést vagy rendelkezéseket. Az adott esetben megfelelési táblázattal kísért e tájékoztatást követően a Bizottságot terheli annak bizonyítása – amennyiben az EUMSZ 260. cikk (3) bekezdésében szereplő pénzügyi szankciót kívánja alkalmazni az érintett tagállammal szemben –, hogy bizonyos átültető intézkedések nyilvánvalóan hiányoznak, vagy nem terjednek ki az érintett tagállam teljes területére.
29      Ugyanott.
30      Lásd: Prete, L., Infringement proceedings in EU Law, Kluwer Law International, Alphen aan den Rijn, 2017, 239–290. o.; Prete, L., „Infringement Procedures and Sanctions under Article 260 TFEU: Evolution, Limits and Future Prospects”, in: Montaldo, S., Costamagna, F. és Miglio, A. (szerk.), EU Law Enforcement: The Evolution of Sanctioning Powers, Routledge, London, 2021, 71. o., 75. és azt követő oldalak.
31      A Dán Királyság által a Bizottságnak címzett vonatkozó levél a Bíróság előtt lévő ügy iratanyagának részét képezi.
32      Lásd a jelen indítvány fenti 19. pontját.
33      Ezt a 2017/2397 irányelv (43) preambulumbekezdése is egyértelművé teszi.
34      Lásd a jelen indítvány fenti 90. pontját.
35      Lásd ebben az értelemben: Szpunar főtanácsnok Bizottság kontra Belgium (Az EUMSZ 260. cikk (3) bekezdése – Nagy sebességű hálózatok) ügyre vonatkozó indítványa (C‑543/17, EU:C:2019:322, 71. pont).
36      2019. július 8‑i Bizottság kontra Belgium (Az EUMSZ 260. cikk (3) bekezdése – Nagy sebességű hálózatok) ítélet (C‑543/17, EU:C:2019:573, 52. pont); 2025. március 6‑i Bizottság kontra Cseh Köztársaság (A visszaélést bejelentő személyek védelméről szóló irányelv) ítélet (C‑152/23, EU:C:2025:147, 78. pont).
37      2021. augusztus 19‑i levelében a Dán Királyság a 2017/2397 irányelv 39. cikkének (4) bekezdésére hivatkozva arra a következtetésre jut, hogy „véleményünk szerint következésképpen nem jelenthetők be a Bizottságnak a kért információk, mivel a levél mellékletében felsorolt bejelentések mindegyike belvízi utakkal és a belvízi hajózásban szolgálatot teljesítő személyzet képzésével kapcsolatos, Dániában nem végzett tevékenységekre vonatkozik”.
38      2019. július 8‑i Bizottság kontra Belgium (Az EUMSZ 260. cikk (3) bekezdése – Nagy sebességű hálózatok) ítélet (C‑543/17, EU:C:2019:573, 57. pont).
39      Prete, L. és Smulders, B., „The age of maturity of infringement proceedings”, Common Market Law Review, 58. kötet, 2. szám, 2021, 285–332. o., 329. o. Lásd még: Wendenburg, A., „The one‑stage infringement procedure (Article 260(3) TFEU) and the irrelevance of political crises in Member States in the recent case-law of the CJEU”, Revista General de Derecho Europeo, 54. kötet, 2021, 3. o.
40      2025. március 6‑i Bizottság kontra Cseh Köztársaság (A visszaélést bejelentő személyek védelméről szóló irányelv) ítélet (C‑152/23, EU:C:2025:147, 66. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
41      HL 2023. C 2., 1. o.
42      2020. július 16‑i Bizottság kontra Írország (A pénzmosás elleni küzdelem) ítélet (C‑550/18, EU:C:2020:564, 76. pont).
43      2020. július 16‑i Bizottság kontra Írország (A pénzmosás elleni küzdelem) ítélet (C‑550/18, EU:C:2020:564, 78. pont).
44      2019. július 8‑i Bizottság kontra Belgium (Az EUMSZ 260. cikk (3) bekezdése – Nagy sebességű hálózatok) ítélet (C‑543/17, EU:C:2019:573, 91. pont).
45      E körülményekre tekintettel az általam fent (a jelen indítvány 87. és azt követő pontjai) már kifejtett okokból úgy kell tekinteni, hogy az EUMSZ 260. cikk (3) bekezdése nem alkalmazható.
46      A 2017/2397 irányelv 39. cikkének (3) bekezdése szerinti, csupán minimális számú rendelkezés átültetésére vonatkozó korlátozott kötelezettségre tekintettel az ítélet kihirdetését követő néhány hónapos időszak elegendő lehet.
47      A kényszerítő bírságot kizárólag arra az esetre lehet kiszabni, ha a kötelezettségszegés a Bíróság által meghatározott időpontban fennmarad.