62011CC0492_SK
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
I – Úvod
1. Konanie o tomto návrhu na začatie prejudiciálneho konania sa týka výkladu smernice Európskeho parlamentu a Rady 2008/52/ES z 21. mája 2008 o určitých aspektoch mediácie v občianskych a obchodných veciach(2) .
2. Prejudiciálne otázky boli položené v súvislosti s ustanoveniami talianskeho práva prijatými na prebratie tejto smernice,(3) ktoré stanovujú povinnosť mediácie pri určitých občianskoprávnych sporoch. Využitie mediácie bolo podľa talianskeho práva v týchto prípadoch podmienkou prípustnosti podania neskoršej žaloby. Okrem toho obsahuje talianske právo ustanovenia týkajúce sa účinkov mediácie na nasledujúce súdne konanie. Sudca tak mohol napríklad z neúčasti na povinnej mediácii vyvodiť nepriaznivé dôkazy voči účastníkovi konania, ktorý sa na mediácii nezúčastnil.
3. Vnútroštátny súd sa pýta, či je takýto systém zlučiteľný s právom Únie a najmä so smernicou o mediácii.
4. Po ukončení písomnej časti konania pred Súdnym dvorom však bol vydaný rozsudok talianskeho ústavného súdu, ktorý vyhlásil mnohé ustanovenia DL 28/2010 za protiústavné, medzi nimi aj ustanovenie, ktoré stanovilo povinné použitie mediačného konania. Vzniká tak otázka, či sa návrh na začatie prejudiciálneho konania medzitým nestal bezpredmetným.
II – Právny rámec
A – Právo Únie
5. Právny rámec Únie v danom prípade predstavuje smernica o mediácii. Oblasť jej pôsobnosti upravuje článok 1, ktorý okrem iného stanovuje:
„1. Cieľom tejto smernice je uľahčiť prístup k alternatívnemu riešeniu sporov a podporovať riešenie sporov v priateľskom duchu prostredníctvom nabádania na používanie mediácie a zabezpečením vyváženého vzťahu medzi mediáciou a súdnym konaním.
…“
6. Článok 3 smernice o mediácii má nadpis „Vymedzenie pojmov“ a stanovuje:
„Na účely tejto smernice sa uplatňuje toto vymedzenie pojmov:
a) ‚Mediácia‘ je štruktúrovaný postup bez ohľadu na to, ako sa nazýva alebo ako sa naň odkazuje, pri ktorom sa dve alebo viacero strán sporu dobrovoľne pokúšajú dosiahnuť dohodu o riešení svojho sporu za pomoci mediátora. Tento postup môžu začať strany, môže ho navrhnúť alebo nariadiť súd, alebo môže byť ustanovený právom členského štátu.
Pojem zahŕňa mediáciu vedenú sudcom, ktorý nie je zodpovedný za žiadne súdne konanie týkajúce sa predmetného sporu. Vylučuje však snahy súdu alebo sudcu konajúceho vo veci o urovnanie sporu v priebehu súdneho konania týkajúceho sa predmetného sporu.
…“
B – Talianske právo
7. Smernica o mediácii bola do talianskeho práva prebratá prostredníctvom DL 28/2010(4) . Jeho článok 5 stanovuje, že mediačné konanie je v určitých prípadoch podmienkou prípustnosti podania žaloby. Odsek 1 znie takto:
„Kto zamýšľa podať na súd žalobu vo veci sporu týkajúceho sa spoluvlastníctva, vecných práv, rozdelenia, dedičských práv, rodinných zmlúv, nájmu, pôžičky, nájmu podniku, náhrady škody spôsobenej prevádzkou cestných motorových vozidiel alebo lodí, zodpovednosti lekárov a ohovárania v tlači alebo v iných komunikačných prostriedkoch, poistných a bankových zmlúv a zmlúv o finančných službách, je povinný pred jej podaním použiť mediačné konanie podľa tohto dekrétu… Uskutočnenie mediačného konania je podmienkou prípustnosti podania návrhu na začatie konania. ... Ak súd zistí, že mediácia sa už začala, ale nebola ukončená, nariadi nasledujúce pojednávanie po uplynutí lehoty uvedenej v článku 6. Obdobne postupuje v prípade, ak účastníci konania mediáciu nevyužili, pričom im zároveň určí lehotu pätnásť dní na podanie žiadosti o mediáciu. ...“
8. Článok 6 DL 28/2010 upravuje dĺžku mediácie a stanovuje:
„1. Mediačné konanie trvá nanajvýš štyri mesiace.
…“
9. Článok 8 obsahuje ustanovenia o priebehu konania a v ods. 5 uvádza:
„5. V prípade neúčasti na mediácii bez uvedenia náležitých dôvodov môže súd v ďalšom konaní vyvodzovať dôkazné tvrdenia podľa článku 116 ods. 2 Občianskeho súdneho poriadku (Codice di procedura civile). Účastníkovi, ktorý sa v prípadoch uvedených v článku 5 na mediácii nezúčastnil bez náležitého dôvodu, uloží súd povinnosť zaplatiť do štátneho rozpočtu sumu vo výške zodpovedajúcej jednotnému poplatku.“
10. Článok 11 sa týka urovnania sporov v rámci mediácie a stanovuje:
„1. Ak sa dosiahne urovnanie sporu zmierom, mediátor vypracuje záznam o konaní, ktorého prílohou je znenie tejto dohody. Ak sa dohoda nedosiahne, mediátor môže podať návrh na zmierovacie konanie. Mediátor v každom prípade podá návrh na zmierovacie konanie kedykoľvek v priebehu konania, ak ho o to účastníci sporu spoločne požiadajú. Pred vypracovaním návrhu mediátor informuje účastníkov sporu o možných dôsledkoch uvedených v článku 13.
2. Návrh na zmierovacie konanie sa účastníkom sporu oznámi písomne. Účastníci sporu mediátorovi do siedmich dní písomne oznámia prijatie alebo odmietnutie návrhu. V prípade neoznámenia v stanovenej lehote sa návrh považuje za odmietnutý. Pokiaľ sa účastníci sporu nedohodnú inak, návrh nemôže obsahovať zmienku o vyhláseniach poskytnutých alebo informáciách získaných v priebehu mediácie.
…
4. Ak sa nepodarí uzavrieť zmier, mediátor vypracuje záznam o konaní, v ktorom predloží návrh; záznam podpíšu účastníci sporu a mediátor, ktorý osvedčí pravosť podpisov účastníkov sporu alebo ich nespôsobilosť podpísať sa. Mediátor v zázname uvedie aj skutočnosť, že sa niektorý z účastníkov sporu nezúčastnil na mediačnom konaní.
5. Záznam sa uloží v kancelárii orgánu mediácie, pričom účastníkom konania sa na požiadanie poskytne jeho kópia.“
11. Článok 13 upravuje trovy konania:
„1. Ak rozhodnutie, ktorým sa súdne konanie končí, plne zodpovedá obsahu návrhu, súd vylúči náhradu trov konania vynaložených účastníkom, ktorý mal vo veci úspech a ktorý návrh odmietol, za obdobie nasledujúce po vypracovaní návrhu a uloží mu povinnosť nahradiť trovy konania účastníka, ktorý vo veci nemal úspech, za rovnaké obdobie, ako aj zaplatiť do štátneho rozpočtu sumu vo výške jednotného poplatku. Články 92 a 96 Občianskeho súdneho poriadku nie sú dotknuté. Ustanovenia tohto odseku sa vzťahujú aj na náhradu výdavkov zaplatených mediátorovi a na odmeny súdneho znalca podľa článku 8 ods. 4.
2. Ak rozhodnutie, ktorým sa súdne konanie končí, plne nezodpovedá obsahu návrhu, súd môže zo závažných a výnimočných dôvodov vylúčiť náhradu trov konania vynaložených účastníkom konania, ktorý mal vo veci úspech, pokiaľ ide o výdavky zaplatené mediátorovi a odmeny súdneho znalca podľa článku 8 ods. 4. ...“
C – Rozsudok talianskeho ústavného súdu
12. Dňa 24. októbra 2012 vydal taliansky ústavný súd rozsudok č. 272/2012, ktorým bol DL 28/2010 čiastočne vyhlásený za protiústavný, najmä jeho článok 5 ods. 1, článok 8 ods. 5, ako aj článok 13 (s výnimkou odkazu na článok 92 a 96 talianskeho Občianskeho súdneho poriadku v tomto ustanovení, ktorý však z pohľadu predmetného konania nie je relevantný).
III – Skutkový stav a prejudiciálne otázky
13. V konaní vo veci samej ide o žalobu o náhradu škody v dôsledku protiprávneho konania. Vozidlo pána Cira Di Donnu bolo poškodené vysokozdvižným vozíkom spoločnosti SIMSA srl(5) v priestoroch jej prevádzkarne. SIMSA škodovú udalosť ani svoju zodpovednosť nepopiera, avšak zastáva názor, že škodu musí nahradiť jej poisťovňa, preto pánovi Di Donnovi náhradu doposiaľ neposkytla. Vzhľadom na to, že pán Di Donna nemal možnosť podať žalobu priamo proti poisťovni, podal žalobu o zaplatenie proti SIMSA. Tá požadovala odročenie prvého ústneho pojednávania, aby mohla jej poisťovňa pristúpiť do konania na účely prevzatia jej prípadných záväzkov.
14. Vnútroštátny súd uvádza, že aj pred oznámením sporu podľa článku 5 ods. 1 DL 28/2010 musí prebehnúť mediačné konanie medzi SIMSA a poisťovňou. Vzniká teda otázka, aké lehoty musia byť zohľadnené na stanovenie termínu prvého ústneho pojednávania – iba lehota 45 dní, ktorá je upravená v talianskom občianskoprávnom konaní pre prípad oznámenia sporu, alebo okrem toho aj lehota štyroch mesiacov, ktorá je upravená v článku 6 ods. 1 DL 28/2010 ako maximálna dĺžka mediačného konania.
15. Účastníci konania namietajú, že to vedie k predlžovaniu lehôt na vyriešenie sporu. Na výzvu SIMSA, ktorá spochybňuje zlučiteľnosť DL 28/2010 so smernicou o mediácii, sa teda Giudice di pace di Mercato San Severino obrátil na Súdny dvor s nasledujúcimi prejudiciálnymi otázkami:
„Bránia články 6 a 13 Európskeho dohovoru o ochrane ľudských práv a základných slobôd, článok 47 Charty základných práv Európskej únie vyhlásenej 7. decembra 2000 v Nice, ako bola prijatá 12. decembra 2007 v Štrasburgu, smernica Európskeho parlamentu a Rady 2008/52/ES z 21. mája 2008 o určitých aspektoch mediácie v občianskych a obchodných veciach, všeobecná zásada práva Únie týkajúca sa účinnej súdnej ochrany a právo Únie vo všeobecnosti tomu, aby členský štát Európskej únie prijal takú právnu úpravu, aká sa v Taliansku zaviedla na základe legislatívneho dekrétu č. 28/2010 a ministerskej vyhlášky č. 180/2010 zmenenej a doplnenej ministerskou vyhláškou č. 145/2011, na základe ktorej:
1. súd môže v konaní, ktoré nasleduje po povinnej mediácii, vyvodiť dôkazy proti účastníkovi konania, ktorý sa na tejto mediácii bez uvedenia náležitých dôvodov nezúčastnil;
2. súd musí vylúčiť náhradu trov účastníka konania, ktorý mal vo veci úspech a ktorý návrh na zmierovacie konanie odmietol, vynaložených po vypracovaní návrhu a zaviazať ho na náhradu trov účastníka konania, ktorý vo veci nemal úspech, za rovnaké obdobie, ako na zaplatenie sumy vo výške už uhradeného poplatku (jednotný poplatok) do štátneho rozpočtu, ak sa rozsudok vo veci začatej na základe žaloby podanej po odmietnutom návrhu na zmierovacie konanie plne zhoduje s obsahom tohto návrhu;
3. súd môže zo závažných a výnimočných dôvodov vylúčiť náhradu trov vynaložených účastníkom konania, ktorý mal vo veci úspech, pokiaľ ide o výdavky zaplatené mediátorovi a odmenu súdneho znalca, aj keď rozhodnutie, ktorým sa súdne konanie končí, plne nezodpovedá obsahu návrhu;
4. súd musí uložiť účastníkovi konania, ktorý sa na mediačnom konaní bez náležitých dôvodov nezúčastnil, povinnosť zaplatiť do štátneho rozpočtu sumu vo výške jednotného poplatku za súdne konanie;
5. mediátor môže alebo dokonca musí podať návrh na zmierovacie konanie aj vtedy, ak nedošlo k dohode účastníkov sporu, a takisto v prípade ich neúčasti na mediácii;
6. lehota, pred ktorej uplynutím sa musí ukončiť pokus o mediáciu, môže predstavovať až štyri mesiace;
7. aj po uplynutí lehoty štyroch mesiacov od začatia mediácie možno žalobu podať až po tom, ako kancelária orgánu mediácie vydá záznam o nedosiahnutí dohody, ktorý vyhotovil mediátor a ktorý obsahuje odmietnutý návrh;
8. nie je vylúčené, že mediačné konanie sa môže opakovať – čo vedie k predlžovaniu lehôt na vyriešenie sporu – vždy, keď sa v priebehu toho istého konania, ktoré sa medzitým začalo, podali ďalšie nové návrhy;
9. náklady na povinné mediačné konanie sú minimálne dvakrát vyššie ako náklady na súdne konanie, ktorému sa proces mediácie snaží zabrániť, a nepomer rastie exponenciálne s rastúcou hodnotou sporu (až pokým náklady na mediáciu nedosahujú aj viac ako šesťnásobok nákladov na súdne konanie) alebo s jeho rastúcou zložitosťou (v tomto prípade je potrebné stanoviť znalca, ktorého výdavky hradia účastníci konania a ktorý pomáha mediátorovi v sporoch vyžadujúcich osobitné odborné znalosti, bez toho, aby posudok vypracovaný znalcom alebo informácie, ktoré získal, boli použité v nasledujúcom konaní)?“
IV – Konanie pred Súdnym dvorom
16. Po ukončení písomnej časti konania pred Súdnym dvorom vydal taliansky ústavný súd rozsudok č. 272/2012, ktorým boli niektoré ustanovenia DL 28/2010 vyhlásené za protiústavné, najmä ustanovenie, ktoré stanovuje povinnosť mediačného konania pred podaním žaloby.
17. V tejto súvislosti Súdny dvor listom zo 14. decembra 2012 vyzval vnútroštátny súd, aby vysvetlil, aké účinky má rozsudok talianskeho ústavného súdu na konanie o prejudiciálnych otázkach a na vnútroštátne súdne konanie. Vnútroštátny súd vo svojom stanovisku zo 17. januára 2013 odpovedal, že jeho záujem na zodpovedaní prejudiciálnych otázok Súdnym dvorom pretrváva. Ďalšie vyjadrenia k účinkom rozsudku talianskeho ústavného súdu a k dôvodom zachovania platnosti svojho návrhu neuviedol.
18. Na konaní pred Súdnym dvorom sa zúčastnili talianska, francúzska a rakúska vláda, ako aj Európska komisia.
V – Právne posúdenie
19. Vznikajú pochybnosti o prípustnosti návrhu na začatie prejudiciálneho konania. Komisia prijateľne uviedla, že niektoré z prejudiciálnych otázok majú hypotetický charakter. Nie je totiž zrejmé, do akej mier y sú podmienky mediačného konania, napríklad týkajúce sa trov, relevantné na rozhodnutie konkrétneho sporu vo veci samej. Na otázku Súdneho dvora o relevantnosti rozhodnutia o otázkach, ktoré predložil, vnútroštátny súd uviedol iba to, že musí určiť termín ústneho pojednávania a pritom musí rozhodnúť, či má byť dĺžka mediácie zohľadnená pri výpočte lehoty.
20. Otázka, či bol návrh na začatie prejudiciálneho konania z tohto dôvodu už od počiatku – aspoň čiastočne – neprípustný, môže v danom prípade zostať nezodpovedaná. Informácie, ktoré má Súdny dvor k dispozícii, totiž ukazujú, že prejudiciálne otázky majú v každom prípade od vydania rozsudku talianskeho ústavného súdu hypotetickú povahu.
21. Podľa ustálenej judikatúry Súdneho dvora platí, že v rámci spolupráce medzi ním a vnútroštátnymi súdmi zakotvenej v článku 267 ZFEÚ prináleží výlučne vnútroštátnemu súdu, ktorý prejednáva spor a ktorý nesie zodpovednosť za súdne rozhodnutie, ktoré má byť vydané, aby so zreteľom na osobitosti prípadu posúdil tak nevyhnutnosť podania návrhu na začatie prejudiciálneho konania na vydanie rozsudku, ako aj relevantnosť otázok, ktoré kladie Súdnemu dvoru.(6) V dôsledku toho, ak sa položené otázky týkajú výkladu práva Únie, Súdny dvor je v zásade povinný rozhodnúť. Odmietnuť vydať rozhodnutie o návrhu na začatie prejudiciálneho konania vnútroštátneho súdu môže len vtedy, ak je zjavné, že požadovaný výklad práva Únie nemá žiadnu súvislosť s existenciou alebo predmetom sporu vo veci samej, pokiaľ ide o hypotetický problém, alebo ak Súdny dvor nedisponuje skutkovými a právnymi podkladmi potrebnými na poskytnutie užitočnej odpovede na otázky, ktoré sa mu položili.(7)
22. Súdnemu dvoru však výnimočne prislúcha skúmať podmienky, za ktorých sa naň obracia vnútroštátny súd.(8) Duch spolupráce, v ktorom má byť vedené prejudiciálne konanie, totiž požaduje, aby vnútroštátny súd prihliadal na úlohu Súdneho dvora, ktorou je prispievať k výkonu spravodlivosti v členských štátoch, a nie podávať stanoviská k všeobecným alebo hypotetickým otázkam.(9)
23. Vnútroštátny súd v odpovedi na otázku vo všeobecnosti uviedol, že má aj naďalej záujem, aby Súdny dvor odpovedal na jeho návrh na začatie prejudiciálneho konania. Pritom však bližšie nešpecifikoval, prečo by mali byť prejudiciálne otázky položené po vydaní rozsudku talianskeho ústavného súdu aj naďalej relevantné vo veci samej. Informácie, ktoré má Súdny dvor k dispozícii, vypovedajú naopak o tom, že prejudiciálne otázky majú iba hypotetický charakter. Buď sa totiž priamo vzťahujú na ustanovenia DL 28/2010, ktoré boli vyhlásené za protiústavné, alebo v dôsledku zaniknutia povinného mediačného konania pred podaním žaloby už nie sú relevantné na rozhodnutie vo veci samej. Nič nenaznačuje, že by predmetné právne normy mohli byť napriek skutočnosti, že boli vyhlásené za protiústavné, naďalej relevantné na rozhodnutie vo veci samej. Okrem toho bol podobný návrh na začatie prejudiciálneho konania iného talianskeho súdu, ktorý sa taktiež týkal výkladu smernice o mediácii v súvislosti s ustanoveniami talianskeho práva, ktoré teraz ústavný súd zrušil, vzatý späť.(10)
O prvej až štvrtej prejudiciálnej otázke
24. Prvou až štvrtou prejudiciálnou otázkou chce vnútroštátny súd zistiť, či sú určité opatrenia, ktoré môže súd prijať podľa DL 28/2010, zlučiteľné so smernicou o mediácii, resp. s právom Únie vo všeobecnosti. Otázky sa pritom vzťahujú výlučne na ustanovenia, ktoré boli vyhlásené za protiústavné. Otázka zlučiteľnosti opatrení uvedených v prvej až vo štvrtej otázke s právom Únie má preto iba hypotetický charakter a Súdny dvor už na ne nemusí odpovedať.
25. Prvá prejudiciálna otázka sa teda týka možnosti vnútroštátneho súdu v konaní, ktoré nasleduje po mediácii, vyvodiť dôkazy proti účastníkovi konania, ktorý sa na tejto mediácii nezúčastnil bez uvedenia náležitých dôvodov. Táto možnosť bola upravená v článku 8 ods. 5 prvej vete DL 28/2010, ktorý bol vyhlásený za protiústavný.
26. Druhá prejudiciálna otázka sa vzťahuje na článok 13 ods. 1 DL 28/2010, ktorý stanovoval, že príslušný súd môže uložiť povinnosť účastníkovi konania, ktorý mal vo veci úspech, nahradiť trovy konania, ak účastník konania odmietol návrh mediátora, ktorý sa plne zhoduje s rozhodnutím súdu, ktorým sa konanie končí.
27. V rámci tretej otázky by sa malo vyjasniť, či je zlučiteľné s právom Únie, že vnútroštátny súd môže zo závažných a výnimočných dôvodov rozhodnúť o tom, že náhrada trov vynaložených účastníkom konania, ktorý mal vo veci úspech, na výdavky zaplatené mediátorovi a na odmenu súdneho znalca, je vylúčená, hoci súdne rozhodnutie, ktorým sa konanie končí, sa s návrhom mediátora nezhoduje v plnom rozsahu. To upravoval článok 13 ods. 2 DL 28/2010, ktorý bol tiež vyhlásený za protiústavný.
28. Aj predmet štvrtej prejudiciálnej otázky zanikol. Vzťahuje sa na ustanovenie článku 8 ods. 5 druhej vety DL 28/2010, ktoré bolo vyhlásené za protiústavné, upravujúce povinnosť účastníka konania, ktorý sa nezúčastnil na mediačnom konaní bez uvedenia náležitých dôvodov, zaplatiť sumu do štátneho rozpočtu vo výške jednotného poplatku za súdne konanie.
O piatej až deviatej prejudiciálnej otázke
29. Po tom, ako bol vyhlásený rozsudok talianskeho ústavného súdu, na rozhodnutie vo veci samej nie je relevantné ani zodpovedanie ostatných prejudiciálnych otázok. Piata až deviata prejudiciálna otázka sa vzťahujú na podmienky uskutočnenia a ukončenia mediačného konania, na jeho dĺžku, ako aj na náklady na mediáciu, pričom otázky vychádzajú z povinného mediačného konania. Nie je však zjavné, že by sa v uvedenom prípade mediačné konanie malo uskutočniť.
30. V dôsledku protiústavnosti článku 5 ods. 1 DL 28/2010 už účastníci konania nie sú povinní zúčastniť sa na mediačnom konaní. Ako vyplýva z návrhu na začatie prejudiciálneho konania, v predmetnom konaní nemajú ani záujem dobrovoľne viesť takéto konanie. Naopak, namietajú, že mediácia by viedla k predĺženiu lehôt na vyriešenie sporu. Z informácií, ktoré má Súdny dvor k dispozícii, vyplýva, že mediačné konanie sa malo uskutočniť iba z toho dôvodu, že účastníci konania mali takú povinnosť podľa talianskeho práva.
31. Súdny dvor sa teda v danom prípade zaoberá návrhom na začatie prejudiciálneho konania, o ktorom v dôsledku zmenených právnych okolností už nie je potrebné rozhodovať. Súdny dvor by preto mal rozhodnúť, že na prejudiciálne otázky už nie je potrebné odpovedať. Tým sa zohľadní okolnosť, že prejudiciálne otázky síce najprv boli prípustné, avšak po podaní návrhu na začatie prejudiciálneho konania sa stali bezpredmetnými, ale vnútroštátny súd ich nevzal späť.(11)
VI – Návrh
32. Na základe vyššie uvedeného navrhujem, aby Súdny dvor na prejudiciálne otázky položené Giudice di pace di Mercato San Severino odpovedal takto:
Na prejudiciálne otázky už nie je potrebné odpovedať.
(1) .
(2)  –	Ú. v. EÚ L 136, s. 3 (ďalej len „smernica o mediácii“).
(3)  –	Legislatívny dekrét č. 28 zo 4. marca 2010, ktorým sa vykonáva článok 60 zákona č. 69 z 18. júna 2009 o mediácii na urovnanie občianskych a obchodných sporov zmierom (decreto legislativo, ďalej len „DL 28/2010“).
(4)  – Už citovaný v poznámke pod čiarou 3.
(5)  –	Ďalej len „SIMSA“.
(6)  – Rozsudky z 13. marca 2001, PreussenElektra (C-379/98, Zb. s. I-2099, bod 38); z 23. apríla 2009, Rüffler (C-544/07, Zb. s. I-3389, bod 36); z 19. novembra 2009, Filipiak (C-314/08, Zb. s. I-11049, bod 40); zo 7. júla 2011, Agafiţei a i. (C-310/10, Zb. s. I-5989, bod 25), a z 15. januára 2013, Križan a i. (C-416/10, bod 53).
(7)  –	Rozsudky PreussenElektra (už citovaný v poznámke pod čiarou 6, bod 39), Rüffler (už citovaný v poznámke pod čiarou 6, bod 38), Filipiak (už citovaný v poznámke pod čiarou 6, bod 42), Agafiţei a i. (už citovaný v poznámke pod čiarou 6, bod 27) a Križan a i. (už citovaný v poznámke pod čiarou 6, bod 54).
(8)  –	Rozsudky PreussenElektra (už citovaný v poznámke pod čiarou 6, bod 39), Rüffler (už citovaný v poznámke pod čiarou 6, bod 37) a Filipiak (už citovaný v poznámke pod čiarou 6, bod 41).
(9)  – Rozsudky z 20. januára 2005, García Blanco (C-225/02, Zb. s. I-523, bod 28); z 8. septembra 2010, Winner Wetten (C-409/06, Zb. s. I-8015, bod 38), a z 26. februára 2013, Åkerberg Fransson (C-617/10, bod 42).
(10)  –	Pozri uznesenie Súdneho dvora o výmaze z 8. februára 2013, Galioto (C-464/11, neuverejnené v Zbierke).
(11)  –	Pozri v tomto zmysle už moje návrhy z 28. októbra 2004 vo veci García Blanco (C-225/02, Zb. s. I-523, bod 36).