62018CC0325
NÁVRHY GENERÁLNEJ ADVOKÁTKY
JULIANE KOKOTT
prednesené 7. augusta 2018 (
1
)
Spojené veci C‑325/18 PPU a C‑375/18 PPU
Hampshire County Council
proti
C.E.,
N.E.
[návrh na začatie prejudiciálneho konania, ktorý podal Court of appeal (Odvolací súd, Írsko)]
„Naliehavé prejudiciálne konanie – Súdna spolupráca v občianskych veciach – Nariadenie (ES) č. 2201/2003 – Právomoc, uznávanie a výkon rozsudkov vo veciach rodičovských práv a povinností – Prepojenie s Haagskym dohovorom o občianskoprávnych aspektoch medzinárodných únosov detí – Návrh na vyhlásenie vykonateľnosti – Odvolanie – Lehota na podanie uvedeného odvolania – Možnosť predĺženia – Právo na účinnú súdnu ochranu – Význam – Výkon rozhodnutia pred doručením rozhodnutia o vykonateľnosti uvedeného rozhodnutia dotknutým rodičom – Zabezpečenie potrebného účinku odvolania proti rozhodnutiu o vykonateľnosti – Nariadenie ochranného opatrenia“
Obsah
I. Úvod
II. Právny rámec
A. Medzinárodné právo a právo Únie
1. Haagsky dohovor
2. Nariadenie č. 2201/2003
B. Írske právo
III. Okolnosti predchádzajúce sporu
IV. Konanie pred Súdnym dvorom a prejudiciálne otázky
V. Posúdenie
A. O prípustnosti návrhov na začatie prejudiciálneho konania
B. O prvej prejudiciálnej otázke vo veci C‑325/18 PPU
1. Možnosť žiadať o vyhlásenie vykonateľnosti rozhodnutia týkajúceho sa rodičovských práv a povinností na základe nariadenia č. 2201/2003 nezávisle od Haagskeho postupu
2. Nemožnosť požiadať podľa nariadenia č. 2201/2003 o vyhlásenie vykonateľnosti rozhodnutia nariaďujúceho návrat dieťaťa nesúvisiaceho s rozhodnutím týkajúcim sa rodičovských práv a povinností
3. Predbežný záver
C. O druhej a tretej prejudiciálnej otázke vo veci C‑325/18 PPU a o prejudiciálnej otázke vo veci C‑375/18 PPU
1. O lehote (druhá a tretia prejudiciálna otázka vo veci C‑325/18 PPU)
a) Úvodné pripomienky
b) O možnosti predĺženia lehoty stanovenej v článku 33 ods. 5 nariadenia č. 2201/2003
c) O hľadaní rovnováhy pri predlžovaní lehoty na podanie odvolania upravenej v článku 33 ods. 5 nariadenia č. 2201/2003
1) Rozsah prekročenia lehoty
2) Ciele nariadenia č. 2201/2003
3) Zásah do práva na účinný prostriedok nápravy
4) Príčinná súvislosť medzi nedodržaním lehoty a správaním správneho orgánu
5) Správanie účastníkov konania
d) Predbežný záver
2. O nariadení predbežného opatrenia (vec C‑375/18 PPU)
a) Úvodné pripomienky
b) O zákaze anti‑suit injunctions
c) O užitočnosti nariadenia ochranného opatrenia za okolností sporu vo veci samej
d) Predbežný záver
VI. Návrh
I. Úvod
1.
Nariadenie (ES) č. 2201/2003, nazývané „Nariadenie Brusel IIa“ (
2
), je právnym predpisom Únie, ktorý sa stáva relevantným najmä vtedy, keď ide o uznanie a výkon rozhodnutia týkajúceho sa rodičovských práv a povinností v inom členskom štáte. Pre prípady neoprávneného premiestnenia detí v rozpore s právom osobnej starostlivosti toto nariadenie zahŕňa a dopĺňa ustanovenia Dohovoru o občianskoprávnych aspektoch medzinárodných únosov detí uzatvoreného v Haagu 25. októbra 1980 (ďalej len „Haagsky dohovor“).
2.
Táto vec nastoľuje otázku vzťahu medzi týmito dvoma nástrojmi v prípade, v ktorom anglická rodina pod hrozbou odňatia detí miestnym orgánom povereným ochranou detí utiekla do Írska s novorodencom vo veku 2 alebo 3 dni rovnako ako aj s dvoma deťmi vo veku 3 a 5 rokov.
3.
Miestny orgán získal v neprítomnosti rodičov najskôr od anglického súdu uznesenie, ktorým bol deťom ustanovený súdny opatrovník a ktoré nariadilo ich návrat do Anglicka, a potom od írskeho súdu rozhodnutie o vyhlásení vykonateľnosti na základe nariadenia č. 2201/2003. Napokon, dokonca pred doručením rozhodnutia o vyhlásení vykonateľnosti rodičom, anglický orgán s pomocou svojho írskeho náprotivku pristúpil k výkonu rozhodnutia, keď deti bez vedomia rodičov premiestnil do Anglicka. Títo rodičia v Írsku podali s dvojdňovým omeškaním voči lehote upravenej nariadením č. 2201/2003 odvolanie proti rozhodnutiu o vyhlásení vykonateľnosti. Medzičasom anglický orgán začal v Anglicku konanie o osvojení novorodenca.
4.
Za týchto podmienok sa vnútroštátny súd Súdneho dvora predovšetkým pýta, či skutočnosť, že anglický orgán využil všeobecné ustanovenia nariadenia č. 2201/2003 o výkone rozhodnutí vydaných v inom členskom štáte na účely získania vyhlásenia o vykonateľnosti anglického rozhodnutia v Írsku, predstavuje obchádzanie osobitného konania upraveného pre prípady medzinárodných únosov detí Haagskym dohovorom v spojení s nariadením č. 2201/2003.
5.
Ďalej sa vnútroštátny súd pýta, či lehotu upravenú v článku 33 ods. 5 nariadenia č. 2201/2003 na podanie odvolania proti rozhodnutiu o návrhu na vyhlásenie vykonateľnosti možno predĺžiť, a to konkrétne v situácii, v ktorej bolo rozhodnutie vykonané pred doručením vyhlásenia vykonateľnosti osobe, proti ktorej sa o výkon žiadalo.
6.
Napokon vnútroštátny súd, ktorému bol tiež podaný návrh na nariadenie predbežného opatrenia, ktorým sa navrhuje vydať voči anglickému orgánu nariadenie ochranného opatrenia zakazujúce tomuto orgánu pokračovať v konaní o osvojení novorodenca a začať konanie o adopcii dvoch starších detí, požaduje zo strany Súdneho dvora odpoveď na otázku, či právo Únie bráni tomu, aby vnútroštátny súd vydal také nariadenie voči orgánu verejnej moci iného členského štátu.
II. Právny rámec
A. Medzinárodné právo a právo Únie
1.
Haagsky dohovor
7.
Podľa článku 1 je cieľom Haagskeho dohovoru najmä „zabezpečiť okamžitý návrat detí, ktoré boli neoprávnene premiestnené do niektorého zmluvného štátu alebo sú v ňom zadržiavané“.
8.
Podľa článku 3 Haagskeho dohovoru sa premiestnenie alebo zadržanie dieťaťa považuje za neoprávnené, ak:
„a)
je porušením opatrovníckeho práva [práva osobnej starostlivosti – neoficiálny preklad], ktoré nadobudla osoba, inštitúcia alebo iná právnická osoba buď spoločne, alebo samostatne podľa právneho poriadku štátu, na ktorého území malo dieťa svoj obvyklý pobyt bezprostredne pred premiestnením alebo zadržaním,
…
Opatrovnícke právo [Právo osobnej starostlivosti – neoficiálny preklad] uvedené v písmene a) možno nadobudnúť najmä priamo zo zákona alebo na základe rozhodnutia súdu alebo správneho orgánu, alebo na základe dohody platnej podľa právneho poriadku tohto štátu.“
9.
Podľa článku 12 prvého odseku Haagskeho dohovoru:
„Ak bolo dieťa neoprávnene premiestnené alebo zadržané podľa článku 3 a v deň začatia konania pred justičným alebo správnym orgánom zmluvného štátu, v ktorom sa dieťa nachádza, neuplynula odo dňa neoprávneného premiestnenia alebo zadržania lehota jedného roka, nariadi príslušný orgán okamžite návrat dieťaťa.“
10.
Článok 13 Haagskeho dohovoru znie takto:
„Bez ohľadu na ustanovenie predchádzajúceho článku justičný alebo správny orgán dožiadaného štátu nemusí nariadiť návrat dieťaťa, ak osoba, inštitúcia alebo iná právnická osoba, ktorá nesúhlasí s jeho vrátením, preukáže, že:
…
b)
existuje vážne nebezpečenstvo, že návrat by dieťa vystavil fyzickej alebo duševnej ujme alebo ho inak priviedol do neznesiteľnej situácie.
Justičný alebo správny orgán môže odmietnuť nariadiť návrat dieťaťa aj vtedy, ak zistí, že dieťa nesúhlasí s návratom, a ak dosiahlo vek a stupeň vyspelosti, v ktorom je vhodné zohľadniť jeho názory. …“
2.
Nariadenie č. 2201/2003
11.
Článok 1 nariadenia č. 2201/2003 stanovuje:
„1.   Toto nariadenie sa uplatňuje bez ohľadu na povahu súdu v občianskych veciach, ktoré sa vzťahujú na:
…
b)
nadobúdanie, výkon, prenesenie, obmedzenie alebo odňatie rodičovských práv a povinností.
2.   Záležitosti uvedené v odseku 1 písm. b) sa môžu týkať najmä:
a)
opatrovníckeho práva [práva osobnej starostlivosti – neoficiálny preklad] a práva styku s dieťaťom;
b)
opatrovníctva, poručníctva alebo podobných inštitútov;
c)
určenia a úloh osôb alebo subjektov, ktoré sú zodpovedné za osobu dieťaťa alebo jeho majetok, ktoré dieťa zastupujú alebo mu pomáhajú;
d)
umiestnenia dieťaťa do pestúnskej starostlivosti alebo do zariadenia starostlivosti o dieťa;
…
3.   Toto nariadenie sa nevzťahuje na:
…
b)
rozhodnutia o osvojení, na opatrenia predchádzajúce osvojeniu alebo na vyhlásenie osvojenia za neplatné alebo na jeho zrušenie;
…“
12.
V súlade s článkom 2 nariadenia č. 2201/2003:
„4.
pojem ‚rozsudok‘ označuje… rozsudok týkajúci sa rodičovských práv a povinností vydaný súdom členského štátu…;
…
7.
pojem ‚rodičovské práva a povinnosti‘ označuje všetky práva a povinnosti týkajúce sa osoby alebo majetku dieťaťa, ktoré nadobudla fyzická osoba alebo právnická osoba rozsudkom, zo zákona alebo na základe dohody, ktorá má právne účinky. Tento pojem zahŕňa opatrovnícke právo [právo osobnej starostlivosti – neoficiálny preklad] a právo styku s dieťaťom;
…
9.
pojem ‚opatrovnícke právo‘ [právo osobnej starostlivosti – neoficiálny preklad] zahŕňa práva a povinnosti súvisiace s osobnou starostlivosťou o dieťa, najmä právo určiť miesto pobytu dieťaťa;
…
11.
pojem ‚neoprávnené premiestnenie alebo zadržiavanie‘ znamená premiestnenie alebo zadržiavanie dieťaťa, ak:
a)
je porušením opatrovníckeho práva [práva osobnej starostlivosti – neoficiálny preklad] nadobudnutého rozsudkom, zo zákona alebo dohodou, ktorá má právne účinky, podľa práva členského štátu, v ktorom malo dieťa obvyklý pobyt bezprostredne pred premiestnením alebo zadržaním…“
13.
Kapitola II nariadenia č. 2201/2003 je nazvaná „Súdna právomoc“ a obsahuje konkrétne článok 11, nazvaný „Návrat dieťaťa“, ktorý uvádza:
„1.   Keď osoba, orgán alebo iný subjekt, ktorý vykonáva opatrovnícke právo [právo osobnej starostlivosti – neoficiálny preklad], podá žiadosť na príslušné orgány členského štátu o vydanie rozsudku podľa Haagskeho dohovoru 1980 o občianskoprávnych aspektoch medzinárodných únosov detí z 25. októbra 1980 (ďalej len ‚Haagsky dohovor z roku 1980‘), aby dosiahla návrat dieťaťa, ktoré bolo neoprávnene premiestnené alebo zadržané v inom členskom štáte ako členskom štáte, v ktorom malo dieťa obvyklý pobyt bezprostredne pred neoprávneným premiestnením alebo zadržaním, uplatňujú sa odseky 2 až 8.
…
4.   Súd nemôže odmietnuť návrat dieťaťa podľa článku 13 písm. b) Haagskeho dohovoru z roku 1980, ak sa preukáže, že sa vykonali primerané opatrenia na zabezpečenie ochrany dieťaťa po jeho návrate.
…
6.   Ak súd vydal príkaz o nevrátení podľa článku 13 Haagskeho dohovoru z roku 1980, musí okamžite, buď priamo alebo prostredníctvom svojho ústredného orgánu, zaslať odpis súdneho príkazu o nevrátení a súvisiace písomnosti, najmä záznam súdnych pojednávaní, súdu s právomocou alebo ústrednému orgánu členského štátu, v ktorom malo dieťa obvyklý pobyt bezprostredne pred neoprávneným premiestnením alebo zadržaním, podľa vnútroštátneho práva. Súdu sa musia všetky uvedené písomnosti zaslať do jedného mesiaca od dátumu príkazu o nevrátení. Súdu sa musia všetky uvedené písomnosti zaslať do jedného mesiaca od dátumu príkazu o nevrátení.
7.   Ak súdy v členskom štáte, v ktorom malo dieťa obvyklý pobyt bezprostredne pred neoprávneným premiestnením alebo zadržaním, nezačali konanie na návrh jedného z účastníkov, súd alebo ústredný orgán, ktorému sa zašlú informácie uvedené v odseku 6, musí o tom informovať účastníkov a vyzvať ich, aby urobili svoje podania na súd v súlade s vnútroštátnym právom do troch mesiacov od dátumu oznámenia, aby súd mohol preskúmať otázku opatrovníckeho práva k dieťaťu [práva osobnej starostlivosti o dieťa – neoficiálny preklad].
Bez toho, aby boli dotknuté kritéria právomoci uvedené v tomto nariadení, súd ukončí konanie, ak v uvedenej lehote nedostal žiadne podania.
8.   Bez ohľadu na rozsudok o nevrátení podľa článku 13 Haagskeho dohovoru z roku 1980 každý následný rozsudok požadujúci návrat dieťaťa vydaný súdom, ktorý má právomoc podľa tohto nariadenia, sa vykonáva podľa oddielu 4 kapitoly III na účely zabezpečenia návratu dieťaťa.“
14.
Článok 20, ktorý je tiež súčasťou kapitoly II, uvádza:
„1.   V naliehavých prípadoch nebránia ustanovenia tohto nariadenia súdom členského štátu prijať predbežné opatrenia, vrátane ochranných opatrení, s ohľadom na osoby alebo majetok v tomto štáte, ktoré sú dostupné podľa práva tohto členského štátu, aj keby podľa tohto nariadenia mal právomoc rozhodovať vo veci samej súd iného členského štátu.
…“
15.
Kapitola III nariadenia č. 2201/2003 obsahuje ustanovenia vzťahujúce sa na „Uznávanie a výkon“. V tejto súvislosti oddiel 1 („Uznávanie“) obsahuje konkrétne článok 21, nazvaný „Uznanie rozsudku“, ktorého odsek 1 stanovuje:
„Rozsudok vydaný v členskom štáte sa uznáva v ostatných členských štátoch bez osobitného konania.“
16.
Článok 23 nariadenia č. 2201/2003 uvádza „Dôvody neuznania rozsudkov týkajúcich sa rodičovských práv a povinností“, konkrétne:
„Rozsudok týkajúci sa rodičovských práv a povinností sa neuzná:
a)
ak by uznanie bolo s prihliadnutím na najlepší záujem dieťaťa v zjavnom rozpore s verejným poriadkom členského štátu, v ktorom sa o uznanie žiada;
b)
ak v rozpore so základnými procesnými zásadami členského štátu, v ktorom sa o uznanie žiada, sa s výnimkou naliehavých prípadov vydal bez toho, aby sa dieťaťu dala možnosť vyjadriť sa;
c)
v prípade, že bol vydaný v neprítomnosti, ak sa osobe, ktorá sa nezúčastnila konania, nedoručila písomnosť, ktorou sa začalo konanie, alebo rovnocenná písomnosť v dostatočnom časovom predstihu a takým spôsobom, aby si mohla zabezpečiť obhajobu, okrem prípadu, že sa zistí, že táto osoba prijala rozsudok bez výhrad;
d)
na návrh osoby, ktorá tvrdí, že rozsudok zasahuje do jej rodičovských práv a povinností, ak sa taký rozsudok vydal bez toho, aby táto osoba mala možnosť vyjadriť sa;
…“
17.
Oddiel 2 kapitoly III nariadenia č. 2201/2003 má názov „Návrh na vyhlásenie vykonateľnosti“ a obsahuje konkrétne článok 28 („Vykonateľné rozsudky“), ktorého odsek 1 stanovuje:
„Rozsudok o výkone rodičovských práv a povinností k dieťaťu vydaný v členskom štáte, ktorý je vykonateľný v tomto členskom štáte a ktorý bol doručený, sa vykoná v inom členskom štáte, ak tam bol vyhlásený za vykonateľný na návrh zainteresovaného účastníka.“
18.
Článok 31 nariadenia č. 2201/2003 v tomto ohľade uvádza:
„1.   Súd, na ktorý bol podaný návrh, vydá bezodkladne rozhodnutie. Osoba, proti ktorej sa o výkon žiada, ani dieťa, nemá v tomto štádiu právo robiť žiadne podania k návrhu.
2.   Návrh možno zamietnuť len z niektorého z dôvodov uvedených v článkoch 22, 23 a 24.
3.   Za žiadnych okolností sa nesmie rozsudok preskúmať z hľadiska rozhodnutia vo veci samej.“
19.
Článok 33 nariadenia č. 2201/2003, nazvaný „Odvolanie proti rozhodnutiu“, znie:
„1.   Proti rozhodnutiu o návrhu na vyhlásenie vykonateľnosti sa môže odvolať každý z účastníkov.
…
3.   Vo veci odvolania sa koná v súlade s procesnými predpismi, ktoré upravujú sporové konanie.
4.   Ak odvolanie podala osoba, ktorá navrhla vyhlásenie vykonateľnosti, účastník, proti ktorému sa žiada o výkon, sa osobne predvolá pred odvolací súd. …
5.   Odvolanie proti vyhláseniu vykonateľnosti sa musí podať do jedného mesiaca od jeho doručenia. Ak má účastník, proti ktorému sa žiada o výkon, obvyklý pobyt v inom členskom štáte, než v ktorom sa vydalo vyhlásenie vykonateľnosti, lehota na odvolanie je dva mesiace a začína plynúť odo dňa doručenia buď tejto osobe do jej vlastných rúk alebo do miesta jej pobytu. Predĺženie tejto lehoty s ohľadom na vzdialenosť nie je prípustné.“
20.
Článok 35 ods. 1 nariadenia č. 2201/2003 znie takto:
„Súd, ktorý koná o odvolaní podľa článku 33 alebo 34, môže na návrh účastníka, proti ktorému sa o výkon žiada, prerušiť konanie, ak sa podal riadny opravný prostriedok v členskom štáte pôvodu alebo ak ešte neuplynula lehota na odvolanie. V druhom prípade môže súd určiť lehotu, v rámci ktorej sa má opravný prostriedok podať.“
21.
Článok 40 nariadenia č. 2201/2003 vymedzuje rozsah pôsobnosti oddielu 4 kapitoly III uvedeného nariadenia a stanovuje:
„1.   Tento oddiel sa vzťahuje na:
a)
právo styku;
a
b)
návrat dieťaťa vyplývajúci z rozsudku vyneseného podľa článku 11 ods. 8.
2.   Ustanovenia tohto oddielu nebránia nositeľovi rodičovských práv a povinností, aby žiadal o uznanie a výkon rozsudku podľa ustanovení oddielov 1 a 2 tejto kapitoly.“
22.
Článok 42, ktorý tvorí časť oddielu 4, stanovuje:
„1.   Návrat dieťaťa uvedený v článku 40 ods. 1 písm. b), ktorý vyplýva z vykonateľného rozsudku vydaného v členskom štáte sa uznáva a je vykonateľný v inom členskom štáte bez potreby vyhlásenia za vykonateľný a bez možnosti namietať proti jeho uznaniu, ak sa rozsudok osvedčil v členskom štát pôvodu podľa odseku 2.
Aj keď vnútroštátny právny poriadok neumožňuje, aby rozsudok nariaďujúci návrat dieťaťa podľa článku 11 ods. 8 bol vykonateľný bez ďalšieho konania, súd pôvodu môže vyhlásiť rozsudok za vykonateľný bez ohľadu na prípadné odvolanie.
2.   Sudca pôvodu, ktorý vydal rozsudok podľa článku 40 ods. 1 písm. b), vydá osvedčenie podľa odseku 1, iba ak:
a)
dieťaťu sa umožnilo vyjadriť sa, pokiaľ sa to s ohľadom na jeho vek a stupeň vyspelosti nepovažovalo za nevhodné,
b)
účastníkom sa dala možnosť vyjadriť sa; a
c)
súd pri vydaní svojho rozsudku vzal do úvahy dôvody vynesenia rozsudku a dôkazy, na ktorých sa zakladá vydaný príkaz podľa článku 13 Haagskeho dohovoru z roku 1980.
…“
B. Írske právo
23.
Nariadenie 122 Rules of the Superior Courts (Rokovací poriadok vyšších súdov) je nazvané „Lehoty“ a jeho pravidlo č. 7 uvádza:
„Vyšší súd je oprávnený predĺžiť alebo skrátiť akúkoľvek lehotu uloženú ustanoveniami tohto rokovacieho poriadku alebo určenú uznesením o predĺžení lehoty na uskutočnenie úkonu alebo podanie procesného podania podľa podmienok, ktoré prípadne nariadi. O predĺžení lehoty možno rozhodnúť aj vtedy, ak bola žiadosť o jej predĺženie podaná po uplynutí uloženej alebo povolenej lehoty“.
III. Okolnosti predchádzajúce sporu
24.
Táto vec sa týka rodiny pozostávajúcej z matky (
3
), v súčasnosti vo veku 24 rokov, jej troch detí, v súčasnosti vo veku 6 rokov (
4
), 4 roky (
5
) a okolo 11 mesiacov (
6
), ako aj jej manžela (
7
), v súčasnosti vo veku 26 rokov, ktorý je otcom novorodenca a nevlastným otcom dvoch starších detí.
25.
Zo spisu vo veci samej vyplýva, že keď žili v Anglicku, matka a jej dve staršie deti boli počas viacerých rokov predmetom dohľadu zo strany miestneho orgánu zodpovedného za ochranu detí, Hampshire County Council (Rada grófstva Hampshire, Spojené kráľovstvo) (
8
). Obavy HCC sa v tomto kontexte týkali najmä nedostatku hygieny a nečistoty domu, hmotnostných prírastkov druhého dieťaťa, domáceho násilia otca druhého dieťaťa voči matke v čase ich spolužitia, držby rastlín konope otcom druhého dieťaťa rovnako ako aj, vo všeobecnosti, rizika zanedbania dohľadu nad deťmi.
26.
Počas rokov 2015 a 2016 sa matka zúčastnila na programe určenom pre obete domáceho násilia, (
9
) odlúčila sa od otca druhého dieťaťa a podnikla kroky na svoju ochranu aj ochranu svojich detí. Okrem toho sa zlepšili podmienky hygieny v domácnosti.
27.
Počas prvej polovice roka 2017 sa však obidve staršie deti opätovne stali predmetom plánu dohľadu zo strany HCC najmä z dôvodu zanedbávania životných podmienok detí a podmienok hygieny v domácnosti. Okrem toho HCC vyjadrila znepokojenie nad tým, že matka nadviazala od konca roku 2016 vzťah s otcom, pričom jemu a jeho predošlej družke boli zo starostlivosti odobraté ich deti z toho dôvodu, že jedno z týchto detí bolo obeťou zranenia, ktoré nebolo spôsobené náhodne a nebolo možné vylúčiť, že útočníkom bol otec, hoci to polícia nemohla dokázať. HCC tiež vyjadrila svoje znepokojenie z dôvodu skutočnosti, že prvé dieťa uviedlo, že ho otec udrel po zadku, a nebolo jasné, či k tomu došlo v rámci hry na súboj, alebo išlo o neprimeraný trest.
28.
HCC bez akejkoľvek zmienky o možnosti osvojenia dvoch starších detí zvažovala rôzne možnosti ich umiestnenia, a to najmä do pestúnskej starostlivosti k ich starej matke z matkinej strany alebo k ich otcom. V tejto súvislosti sa HCC domnievala, že deti mali príliš nízky vek na to, aby bolo možné zohľadniť ich názory. HCC tiež poznamenala, že matka uviedla, že ak by bolo prijaté rozhodnutie, že deti s ňou nemôžu zostať, želá si, aby boli umiestnené u jej matky, to znamená k starej matke zo strany ich matky.
29.
Zo správ HCC, ako aj zo správ poskytnutých školou prvého dieťaťa a školskou družinou druhého dieťaťa okrem toho vyplýva, že dve staršie deti majú dobrý vzťah s ich starou matkou a že ich podmienky sa zlepšili odvtedy, ako stará matka podporuje ich matku a vodí ich ráno do školy a školskej družiny. Navyše zo správ poskytnutých školou prvého dieťaťa a školskou družinou druhého dieťaťa v priebehu leta 2017 najmä vyplýva, že tieto deti sú spoločenské a so svojou matkou majú nežný vzťah. Napokon tieto správy osvedčujú skutočnosť, že rodičia sa dožadovali rád na zlepšenie podmienok života a hygieny kritizovaných orgánmi sociálnej starostlivosti a týmito radami sa riadili, čo skutočne viedlo k zlepšeniu uvedených podmienok.
30.
Dňa 30. júna 2017 Family Court Portsmouth (Súd pre rodinné veci Portsmouth, Spojené kráľovstvo) vydal príkaz na dočasnú starostlivosť (interim care order) v prospech HCC týkajúci sa dvoch starších detí. Tento príkaz zveroval rodičovské práva a povinnosti HCC a obsahoval najmä zákaz odviesť deti zo Spojeného kráľovstva. Napriek plánom HCC na umiestnenie detí boli deti najskôr ponechané u rodičov. Počas pojednávania v rámci tohto konania vyjadrila osoba zodpovedná za zastupovanie záujmov detí (
10
) svoj nesúhlas s plánom HCC na umiestnenie detí.
31.
Podľa tvrdení HCC v auguste 2017 tento orgán oboznámil rodičov o svojom úmysle získať súdne rozhodnutie o osobnej starostlivosti o novorodenca, hneď ako sa narodí. HCC okrem toho varovala rodičov, že bude brániť akémukoľvek styku otca s novorodencom bez dozoru.
32.
Dieťa sa narodilo v nemocnici začiatkom septembra 2017 a matka a novorodenec sa vrátili domov v deň narodenia alebo nasledujúci deň. (
11
)
33.
V nasledujúci deň po narodení dieťaťa alebo až ďalší deň (
12
) sa sociálni pracovníci HCC dostavili do bydliska rodičov a oboznámili ich o zmene plánu starostlivosti o deti zo strany HCC, ktorá pozostávala z odňatia detí rodičom. Okrem iného jeden zo sociálnych pracovníkov a rodičia podpísali dohovor, podľa ktorého mal otec ešte v ten istý večer odísť z bydliska rodiny a nestýkať sa už s deťmi bez toho, aby vopred informoval HCC, a to až kým nebude známy výsledok súdneho konania.
34.
Matka, ktorá mala v tom čase 23 rokov, sa teda mala ocitnúť doma sama s novorodencom vo veku 1 alebo dva dni, ako aj s dvoma staršími deťmi vo veku 3 a 5 rokov, s perspektívou nadchádzajúcich súdnych konaní, v priebehu ktorých mohlo byť rozhodnuté o tom, že jej budú deti odňaté zo starostlivosti. Matka okrem toho neskôr v čestnom vyhlásení uviedla, že si v ten okamih spomenula na rozhovor, ktorý predtým mala so sociálnym pracovníkom HCC a v priebehu ktorého jej tento sociálny pracovník povedal, že dve staršie deti majú v každom prípade príliš vysoký vek na osvojenie, ale že by bolo jednoduché dať na osvojenie novorodenca.
35.
Za týchto podmienok sa 5. alebo 6. septembra 2017, (
13
) to znamená dva alebo tri dni po narodení dieťaťa, rodičia s deťmi prepravili trajektom do Írska.
36.
Po tom, čo prišli do Írska, si rodičia prenajali dom, nechali novorodenca vyšetriť zdravotnou sestrou, zaregistrovali deti u detského lekára a dve staršie deti zapísali do školy. Navyše rodina bola pod dohľadom írskej polície, rovnako ako aj írskych orgánov na ochranu detí [Child and Family Agency (Úrad ochrany detí a rodiny, Írsko), ďalej len „CFA“], ktoré počas viacerých návštev v bydlisku rodiny nezistili nič znepokojujúce.
37.
Dňa 6. septembra 2017 Súd pre rodinné veci Portsmouth vydal príkaz na dočasnú starostlivosť (interim care order) v prospech HCC týkajúci sa novorodenca.
38.
Dňa 8. septembra 2017 podala HCC návrh na ustanovenie opatrovníka trom deťom na High Court of Justice (England & Wales), Family Division, Family Court at Portsmouth [Vrchný súd (Anglicko a Wales), oddelenie pre rodinné veci, Súd pre rodinné veci Portsmouth, (Spojené kráľovstvo), ďalej len „anglický High Court“]. Tento návrh bol v ten istý deň doručený zástupcom rodičov. Zástupca otca následne uviedol, že pokiaľ ide o ustanovenie opatrovníka, nemá žiadne pokyny a že na konanie v tejto veci nebude požadovať právnu pomoc. Zástupca matky uviedol, že chcel požiadať o pokyny z jej strany, ale nepodarilo sa mu s ňou telefonicky spojiť.
39.
Neskôr v ten istý deň anglický High Court vydal v neprítomnosti zástupcov rodičov uznesenie o ustanovení súdneho opatrovníka deťom a o ich návrate do Anglicka (ďalej len „uznesenie anglického High Court z 8. septembra 2017“).
40.
Podľa tvrdení HCC boli o uznesení anglického High Court z 8. septembra 2017 rodičia oboznámení 11. septembra 2017.
41.
Dňa 13. septembra 2017 District Court Gorey (Okresný súd Gorey, Írsko) vydal príkazy na dočasnú starostlivosť (interim care orders) o tri deti v prospech CFA, ktoré mali zostať v platnosti až do 26. septembra 2017. Deti boli dočasne umiestnené do pestúnskej starostlivosti v Írsku.
42.
Dňa 21. septembra 2017 High Court (Vyšší súd, Írsko) (ďalej len „írsky High Court“) vydal uznesenie o uznaní a výkone uznesenia anglického High Court z 8. septembra 2017 (ďalej len „uznesenie írskeho High Court z 21. septembra 2017 o vyhlásení vykonateľnosti“).
43.
V deň prijatia uznesenia írskeho High Court z 21. septembra 2017 o vyhlásení vykonateľnosti orgány CFA vyzdvihli deti z pestúnskej starostlivosti, do ktorej boli dočasne umiestnené, a odovzdali ich sociálnym pracovníkom HCC v prístave pre trajekty Rosslare (Írsko). Deti boli následne odvedené do Spojeného kráľovstva, v ktorom boli dve staršie deti umiestnené k otcovi druhého dieťaťa, zatiaľ čo novorodenec bol umiestnený do pestúnskej starostlivosti.
44.
Po odchode detí boli o tomto odchode rodičia upovedomení telefonátom anglického sociálneho pracovníka. Uznesenie írskeho High Court z 21. septembra 2017 o vyhlásení vykonateľnosti bolo následne 22. septembra 2017 doručené rodičom.
45.
Dňa 26. septembra 2017 rodičia podali odvolanie proti uzneseniu anglického High Court z 8. septembra 2017 na Court of Appeal of England and Wales (Odvolací súd, Anglicko a Wales). Dňa 9. októbra 2017 im tento súd odmietol povoliť odvolanie.
46.
Dňa 24. novembra 2017 podali zástupcovia rodičov na írsky High Court odvolanie proti uzneseniu írskeho High Court z 21. septembra 2017 o vyhlásení vykonateľnosti, ktoré bolo doručené rodičom 22. septembra 2017. Počas pojednávania v tomto konaní zástupcovia rodičov uviedli, že omeškanie 48 hodín, s ktorým bolo podané odvolanie, nemožno pripísať rodičom.
47.
Dňa 21. decembra 2017 vydal anglický High Court príkaz na umiestnenie (placement order) oprávňujúci HCC vyhľadať pre novorodenca adoptívnych rodičov a umiestniť ho k nim.
48.
Dňa 18. januára 2018 írsky High Court odmietol odvolanie rodičov proti uzneseniu írskeho High Court z 21. septembra 2017 o vyhlásení vykonateľnosti, pretože sa domnieval, že nemá právomoc predĺžiť lehotu na podanie odvolania.
49.
Rodičia podali proti uvedenému zamietajúcemu rozhodnutiu ďalší opravný prostriedok na vnútroštátny súd, ktorý podal návrh na začatie prejudiciálneho konania, Court of Appeal (Odvolací súd, Írsko).
50.
V rámci tohto konania HCC informovala vnútroštátny súd, že z dôvodu rozpočtových obmedzení sa nemieni zúčastniť na konaní. Okrem toho vnútroštátnemu súdu uviedla, že v každom prípade nemá v úmysle deti vrátiť, a to bez ohľadu na výsledok konania prebiehajúceho pred vnútroštátnym súdom.
51.
Dňa 17. mája 2018 vnútroštátny súd podal návrh na začatie prejudiciálneho konania vo veci C‑325/18 PPU.
52.
Dňa 23. mája 2018 podali rodičia na vnútroštátny súd návrh na nariadenie predbežného opatrenia, ktorým navrhli, aby vnútroštátny súd vydal voči HCC rozhodnutie, ktoré nariaďuje, aby HCC ukončila konanie o osvojení novorodenca a nezačínala konanie o osvojení dvoch starších detí.
53.
Aj keď sa HCC ani na tomto konaní nezúčastnila, podala ráno v deň pojednávania o nariadení predbežného opatrenia, konkrétne 29. mája 2018, vyhlásenie. V tomto vyhlásení zdôraznila, že navrhuje osvojenie len pre novorodenca. Uviedla, že vzhľadom na vek dvoch ďalších detí, na ich umiestnenie u rodiča – konkrétne otca druhého dieťaťa –, rovnako ako aj vzhľadom na ich silný bratský vzťah neexistuje žiaden dôvod začínať konanie o osvojení. Ak by sa malo umiestnenie u otca druhého dieťaťa skončiť, plánom starostlivosti by bolo dlhodobé umiestnenie do pestúnskej starostlivosti.
54.
Dňa 7. júna 2018 vnútroštátny súd podal návrh na začatie prejudiciálneho konania vo veci C‑375/18 PPU.
IV. Konanie pred Súdnym dvorom a prejudiciálne otázky
55.
Podaním doručeným do kancelárie Súdneho dvora 17. mája 2018 Court of Appeal (Odvolací súd, Írsko) v rámci prebiehajúceho odvolacieho konania rozhodol požiadať o uplatnenie naliehavého prejudiciálneho konania a položiť Súdnemu dvoru nasledujúce prejudiciálne otázky (vec C‑325/18 PPU):
„1.
Ak sa tvrdí, že deti boli neoprávnene premiestnené z krajiny ich obvyklého pobytu [do] inej krajiny ich rodičmi a/alebo inými rodinnými príslušníkmi v rozpore so súdnym rozhodnutím vydaným na základe žiadosti verejného orgánu štátu [pobytu], je tento verejný orgán oprávnený požiadať súdy iného členského štátu o výkon súdneho rozhodnutia nariaďujúceho návrat týchto detí na dané územie v súlade s ustanoveniami kapitoly III nariadenia [č. 2201/2003], alebo by taký postup viedol k neoprávnenému obchádzaniu článku 11 daného nariadenia a Haagskeho dohovoru z roku 1980, alebo by to iným spôsobom predstavovalo zneužitie práv vyplývajúcich zo zákona zo strany predmetného štátneho orgánu?
2.
Má vo veci týkajúcej sa ustanovení o výkone rozhodnutia uvedených v nariadení Rady č. 2201/2003 vnútroštátny súd oprávnenie predĺžiť lehotu na podanie odvolania upravenú v článku 33 ods. 5 v prípade, keď je omeškanie minimálne a predĺženie lehoty by v zmysle vnútroštátneho práva bolo inak umožnené?
3.
Bez toho, aby bola dotknutá druhá otázka, v prípade, ak cudzí verejný orgán premiestni deti, ako je to vo veci samej, z územia členského štátu na základe rozhodnutia na vykonanie vydaného ex parte v súlade s článkom 31 nariadenia č. 2201/2003..., ale urobí tak predtým, ako bol dané rozhodnutie doručené rodičom, na základe čoho im boli odňaté práva požiadať o odklad výkonu až do rozhodnutia o odvolaní, ohrozuje takéto konanie podstatu rodičovských práv v zmysle článku 6 [Európskeho dohovoru o ochrane ľudských práv a základných slobôd (EDĽP)] alebo článku 47 Charty, a teda na základe toho by malo byť predĺženie lehoty (upravené v článku 33 ods. 5 daného nariadenia) umožnené?“
56.
Okrem toho podaním doručeným do kancelárie Súdneho dvora 7. júna 2018 Court of Appeal (Odvolací súd, Írsko) v rámci konania o nariadení predbežného opatrenia, ktoré sa pred ním medzičasom začalo, položil Súdnemu dvoru nasledujúcu prejudiciálnu otázku, pričom tiež zároveň požiadal o uplatnenie naliehavého prejudiciálneho konania (vec C‑375/18 PPU):
„Je v súlade s právom Únie a najmä s ustanoveniami nariadenia č. 2201/2003, ak súdy jedného členského štátu nariadia predbežné opatrenie (ochranné opatrenia) povahy in personam voči verejnému orgánu iného členského štátu, ktoré zakazuje danému orgánu viesť konanie o adopcii detí na súdoch daného iného členského štátu, ak nariadenie in personam vyplýva z potreby chrániť práva účastníkov konania o výkone rozhodnutia podľa kapitoly III tohto nariadenia?“
57.
Po administratívnom zasadnutí z 11. júna 2018 prvá komora Súdneho dvora rozhodla spojiť tieto veci a prejednať ich v rámci naliehavého prejudiciálneho konania upraveného v článku 107 Rokovacieho poriadku Súdneho dvora.
58.
V rámci konania pred Súdnym dvorom rodičia, HCC, Európska komisia, ako aj vlády Írska a Spojeného kráľovstva predniesli pripomienky a vláda Spojeného kráľovstva odpovedala na otázky položené Súdnym dvorom. Tí istí účastníci konania, rovnako ako aj česká a poľská vláda sa zúčastnili 13. júla 2018 pojednávania.
V. Posúdenie
A. O prípustnosti návrhov na začatie prejudiciálneho konania
59.
Z časovej postupnosti konania vo veci samej vyplýva, že návrat detí do Anglicka sa uskutočnil pred doručením uznesenia o vyhlásení vykonateľnosti írskeho High Court rodičom. Tí teda mohli podať odvolanie proti uvedenému uzneseniu až po jeho výkone.
60.
Za týchto podmienok by si teda bolo možné položiť otázku, či pretrváva spor vo veci samej, a preto aj otázku prípustnosti týchto prejudiciálnych otázok.
61.
Pritom je pravda, že zo štruktúry nariadenia č. 2201/2003 vyplýva, že rozhodnutie o vyhlásení vykonateľnosti sa musí obvykle doručiť účastníkovi konania, proti ktorému sa výkon žiada, pred začatím výkonu s cieľom umožniť tomuto účastníkovi podať včas odvolanie na zabránenie výkonu. (
14
)
62.
To však naopak neznamená, že ak k výkonu došlo pred doručením rozhodnutia o vyhlásení vykonateľnosti, odvolanie proti tomuto rozhodnutiu sa stáva bezpredmetným. (
15
)
63.
Je pravda, že v tejto súvislosti Komisia na pojednávaní zdôraznila, že nariadenie č. 2201/2003 neupravuje osobitný postup, ktorý by anglické súdy zaväzoval zohľadniť prípadné zrušenie rozhodnutia o vyhlásení vykonateľnosti vnútroštátnym súdom.
64.
Napriek tomu, ako uviedla vláda Spojeného kráľovstva, v takej situácii by rodičia mohli podať odvolanie v Anglicku, pričom na základe medzinárodnej zdvorilosti (international comity) by anglické súdy neopomenuli prihliadnuť na rozhodnutie írskeho súdu a naopak by pripísali jeho odôvodneniu prvoradý význam. Navyše, tak ako to tiež poznamenala vláda Spojeného kráľovstva a zástupca HCC, návrat detí do Anglicka nie je vôbec nezvratný a s výhradou zohľadnenia ich najlepšieho záujmu by mohli byť prípadne opätovne odvezené do Írska. Vláda Spojeného kráľovstva a zástupca HCC ďalej uviedli, že k takým cestám tam a späť bežne dochádza, najmä pri uplatňovaní Haagskeho dohovoru medzi Spojeným kráľovstvom a Spojenými štátmi americkými.
65.
Z toho vyplýva, že o trvaní sporu vo veci samej, a preto aj o prípustnosti návrhov na začatie prejudiciálneho konania, nemožno mať pochybnosti.
B. O prvej prejudiciálnej otázke vo veci C‑325/18 PPU
66.
Svojou prvou otázkou vo veci C‑325/18 PPU sa vnútroštátny súd pýta, či v prípade, že existuje domnienka, že deti boli neoprávnene premiestnené, rozhodnutie súdu členského štátu obvyklého pobytu nariaďujúce návrat týchto detí možno vyhlásiť za vykonateľné v členskom štáte útočiska v súlade so všeobecnými ustanoveniami kapitoly III nariadenia č. 2201/2003 alebo či to predstavuje obchádzanie osobitného postupu upraveného pre prípady premiestnenia detí Haagskym dohovorom v spojení s článkom 11 nariadenia č. 2201/2003 (ďalej tiež len „Haagsky postup“).
67.
Zdá sa, že rodičia, rovnako ako aj vnútroštátny súd sa domnievajú, že v prípade premiestnenia detí z jedného členského štátu do druhého existuje vzťah subsidiarity medzi Haagskym postupom a obvyklým postupom uznávania a vyhlasovania vykonateľnosti rozsudkov týkajúcich sa rodičovských práv a povinností upraveným nariadením č. 2201/2003.
68.
Článok 11 nariadenia č. 2201/2003 v spojení s Haagskym dohovorom umožňuje osobe, ktorá tvrdí, že dieťa bolo neoprávnene premiestnené do iného členského štátu, požiadať príslušný súdny alebo správny orgán tohto členského štátu, aby nariadil návrat dieťaťa. Ak súd členského štátu, v ktorom sa dieťa nachádza, odmietne podľa článku 13 Haagskeho dohovoru nariadiť tento návrat, (
16
) článok 11 ods. 8 nariadenia č. 2201/2003 umožňuje súdu, ktorý má na základe uvedeného nariadenia právomoc, vydať rozhodnutie nariaďujúce návrat, ktoré je následne, bez potreby konania o vyhlásení vykonateľnosti, priamo vykonateľné v členskom štáte útočiska, ak bolo prijaté a osvedčené v súlade so stanoveným postupom. (
17
)
69.
V prejednávanej veci je nesporné, že HCC tento postup nevyužila, a že teda nedošlo k rozhodnutiu nariaďujúcemu návrat detí v zmysle článku 11 ods. 8 nariadenia č. 2201/2003. Ako HCC potvrdila na pojednávaní, nezvolila tento postup najmä preto, pretože je prípustný len v prípade neoprávneného premiestnenia dieťaťa v rozpore s právom osobnej starostlivosti. (
18
) V okamihu premiestnenia rodiny do Írska si však HCC bola istá tým, že má právo osobnej starostlivosti, len pokiaľ ide o dve staršie deti. Nebolo teda isté, že premiestnenie novorodenca sa bude môcť považovať za neoprávnené v zmysle príslušných ustanovení. (
19
)
70.
Z tohto dôvodu HCC požiadala priamo anglický High Court o ustanovenie súdneho opatrovníka deťom a o nariadenie ich návratu do Anglicka, a to v súlade s článkom 28 nariadenia č. 2201/2003 ešte pred podaním návrhu na vyhlásenie vykonateľnosti uznesenia anglického High Court na írsky High Court.
1.
Možnosť žiadať o vyhlásenie vykonateľnosti rozhodnutia týkajúceho sa rodičovských práv a povinností na základe nariadenia č. 2201/2003 nezávisle od Haagskeho postupu
71.
Nariadenie č. 2201/2003 upravuje dve osobitné možnosti pre výkon rozhodnutí vydaných súdmi iných členských štátov: na jednej strane všeobecný postup návrhu na vyhlásenie vykonateľnosti v súlade s oddielom 2 kapitoly III (článok 28 a nasl.) a na druhej strane osobitný postup pre rozhodnutia priamo vykonateľné v inom členskom štáte bez potreby vyhlásenia vykonateľnosti na základe oddielu 4 kapitoly III (článok 40 a nasl.). Túto poslednú možnosť možno použiť len pre rozhodnutia uvedené v článku 11 ods. 8 (
20
) nariadenia č. 2201/2003, to znamená rozhodnutia o návrate vydané s využitím Haagskeho postupu súdom, ktorý má právomoc, a to po rozsudku o nevrátení vydanom súdom členského štátu, v ktorom sa dieťa nachádza.
72.
Podľa článku 40 ods. 2 nariadenia č. 2201/2003 však ustanovenia oddielu 4 kapitoly III (vzťahujúce sa na vykonateľnosť rozsudkov o návrate prijatých Haagskym postupom) nebránia nositeľovi rodičovských práv a povinností požadovať uznanie a výkon rozsudku týkajúceho sa rodičovských práv a povinností v súlade s ustanoveniami oddielov 1 a 2 uvedenej kapitoly.
73.
Okolnosti konania vo veci samej okrem toho poukazujú na to, že môžu existovať situácie, v ktorých je rozsudok priznávajúci rodičovské práva a povinnosti osobe, ktorá zostala v členskom štáte, prijatý až po premiestnení dieťaťa do iného členského štátu, pričom toto premiestnenie nie je neoprávnené v zmysle Haagskeho postupu. Je nepredstaviteľné, aby taká osoba nemohla v takomto prípade žiadať o vyhlásenie vykonateľnosti rozhodnutia, ktoré jej priznáva rodičovské práva a povinnosti v členskom štáte útočiska v súlade s nariadením č. 2201/2003.
74.
Z toho vyplýva, že sa nezdá, že by sa osoba, ktorá si želá dosiahnuť návrat dieťaťa premiestneného do iného členského štátu, musela nevyhnutne pokúsiť o nariadenie tohto návratu prostredníctvom Haagskeho postupu pred tým, ako by mohla podať v súlade s článkom 28 nariadenia č. 2201/2003 návrh na vyhlásenie vykonateľnosti rozsudku týkajúceho sa rodičovských práv a povinností vydaného v inom členskom štáte. (
21
)
75.
Pochybnosti o tomto výklade vznesené rodičmi a vnútroštátnym súdom nie sú presvedčivé.
76.
Predovšetkým nemožno súhlasiť s názorom vnútroštátneho súdu, podľa ktorého článok 13 Haagskeho dohovoru poskytuje viac dôvodov na odmietnutie nariadenia návratu dieťaťa, ako sú dôvody odmietnutia uznania a výkonu rozsudku týkajúceho sa rodičovských práv a povinností, ktoré poskytuje článok 23 nariadenia č. 2201/2003. Dôvody odmietnutia a neuznania upravené v týchto ustanoveniach sa v značnej miere prekrývajú.
77.
To platí o to viac preto, lebo nariadenie č. 2201/2003 zmierňuje dôvody odmietnutia návratu upravené Haagskym dohovorom vtedy, keď sa tento dohovor uplatňuje v spojení s uvedeným nariadením medzi členskými štátmi Únie: na jednej strane článok 11 ods. 4 nariadenia č. 2201/2003 oslabuje dôvod odmietnutia upravený v článku 13 písm. b) Haagskeho dohovoru; na druhej strane, ako už bolo uvedené, (
22
) súd s právomocou meritórne rozhodnúť môže na základe článku 11 nariadenia č. 2201/2003 zvrátiť rozhodnutie o odmietnutí návratu vydané súdom v členskom štáte útočiska, hoci musí na základe článku 42 ods. 2 písm. c) uvedeného nariadenia zohľadniť dôvody, ktoré viedli k prijatiu tohto rozhodnutia odmietajúceho návrat.
78.
Je pravda, že ďalej z článku 11 ods. 7 a z článku 42 ods. 2 písm. b) nariadenia č. 2201/2003 vyplýva, že rozhodnutie o návrate prijaté v súlade s článkom 11 ods. 8 uvedeného nariadenia nemôže byť prijaté bez toho, aby mali dotknutí účastníci možnosť vyjadriť sa. Z článku 31 ods. 2 v spojení s článkami 23 a 33 nariadenia č. 2201/2003 však vyplýva, že ani rozhodnutie týkajúce sa rodičovských práv a povinností nemožno vyhlásiť za vykonateľné v inom členskom štáte bez toho, aby mala osoba, proti ktorej sa výkon navrhuje, možnosť vyjadriť sa. (
23
) Zo skutočnosti, že tieto neskôr uvedené ustanovenia neboli v prejednávanej veci dodržané, teda nemožno vyvodzovať, (
24
) že obvyklý postup vyhlásenia vykonateľnosti rozhodnutia týkajúceho sa rodičovských práv a povinností upravený v článkoch 28 a nasl. nariadenia č. 2201/2003 by vo všeobecnosti chránil práva osoby, proti ktorej sa vedie výkon rozhodnutia, menej ako postup upravený v článkoch 11, 40 a 42 uvedeného nariadenia.
79.
Napokon, nemožno vyvodzovať žiaden argument ani zo skutočnosti, že určité jazykové verzie nariadenia č. 2201/2003 (
25
) vykazujú rozdiely v znení článkov 21 a 28 z hľadiska predmetu návrhu na vyhlásenie vykonateľnosti. Je síce pravda, že článok 21 stanovuje, že „rozsudok vydaný v členskom štáte“ (to znamená v súlade s definíciou článku 2 bodu 4 akýkoľvek rozsudok týkajúci sa rodičovských práv a povinnosti) sa uznáva v ostatných členských štátoch, zatiaľ čo článok 28 dotknutých jazykových verzií predpokladá návrh na vyhlásenie vykonateľnosti len pre „rozsudok o výkone[ (
26
)] rodičovských práv a povinností... vydaný v členskom štáte“. Nielenže sa však tento rozdiel neobjavuje vo všetkých jazykových verziách nariadenia č. 2201/2003, ale tiež len odráža okolnosť, že sú to predovšetkým rozsudky o výkone rodičovských práv a povinností, ktoré volajú po opatreniach na ich výkon, a vyžadujú teda rozhodnutie o vyhlásení vykonateľnosti. Naopak, samotné uznanie môže stačiť pri rozsudkoch vzťahujúcich sa na nadobúdanie, prenesenie alebo odňatie rodičovských práv a povinností. To však nemá znamenať, že by návrh na vyhlásenie vykonateľnosti bol vylúčený, pokiaľ ide o také rozhodnutia, ktoré nevyhnutne tiež v prípade potreby podliehajú nútenému výkonu rozhodnutia.
80.
Najmä v prípade premiestnenia dieťaťa z členského štátu jeho obvyklého pobytu do iného členského štátu možno rozhodnutie súdu členského štátu pôvodu udeľujúce rodičovské práva a povinnosti a právo osobnej starostlivosti rodičovi, ktorý zostal v tomto štáte, nútene vykonať v tom zmysle, že ak rodič únosca dieťa „nevráti“, bude nevyhnutná pomoc verejnej moci na účely odňatia a vrátenia dieťaťa. To platí o to viac preto, lebo podľa článku 2 bodu 9 nariadenia č. 2201/2003 „opatrovnícke právo [právo osobnej starostlivosti – neoficiálny preklad]“ v zmysle uvedeného nariadenia zahŕňa najmä právo určiť miesto pobytu dieťaťa. (
27
)
81.
Tento výklad potvrdzuje znenie osvedčenia uvedeného v článku 39 nariadenia č. 2201/2003, ktorého vzor je uvedený v prílohe II tohto nariadenia. Takéto osvedčenie, ktoré v prejednávanej veci tiež vyplnil anglický High Court, musí byť na základe článku 37 ods. 1 písm. b) nariadenia č. 2201/2003 predložené účastníkom navrhujúcim vyhlásenie vykonateľnosti rozhodnutia týkajúceho sa rodičovských práv a povinností. Bod 11 tohto vzoru presne upravuje možnosť uviesť, či „z rozsudku vyplýva povinnosť návratu dieťaťa“, rovnako ako aj meno a adresu osoby, ktorej sa má dieťa navrátiť. Okrem toho tento bod 11 výslovne uvádza, že „túto možnosť predpokladá článok 40 ods. 2“.
82.
To potvrdzuje, že normotvorca skutočne uvažoval o rozhodnutiach týkajúcich sa rodičovských práv a povinností, z ktorých vyplýva návrat dieťaťa do iného členského štátu a vo vzťahu ku ktorým možno navrhovať vyhlásenie vykonateľnosti nezávisle od využitia Haagskeho postupu upraveného v článkoch 11, 40 a 42 uvedeného nariadenia.
2.
Nemožnosť požiadať podľa nariadenia č. 2201/2003 o vyhlásenie vykonateľnosti rozhodnutia nariaďujúceho návrat dieťaťa nesúvisiaceho s rozhodnutím týkajúcim sa rodičovských práv a povinností
83.
Treba rozlišovať medzi rozhodnutiami, z ktorých vyplýva alebo ktoré nariaďujú návrat dieťaťa do členského štátu pôvodu ako dôsledok rozhodnutia týkajúceho sa rodičovských práv a povinností na jednej strane a rozhodnutiami nariaďujúcimi návrat osoby, v danom prípade dieťaťa, na územie členského štátu nezávisle od rozhodnutia týkajúceho sa rodičovských práv a povinností na druhej strane: z oboch typov rozhodnutí môže vyplývať návrat dieťaťa do členského štátu pôvodu, ale iba prvé uvedené rozhodnutia môžu byť vyhlásené za vykonateľné v členskom štáte, v ktorom sa žiada o uznanie na základe oddielu 2 kapitoly III nariadenia č. 2201/2003.
84.
Je pravda, že nie je vylúčená možnosť, aby súdy členských štátov na základe ich vnútroštátneho práva nariadili návrat dieťaťa na ich územie nezávisle od prijatia rozhodnutia týkajúceho sa rodičovských práv a povinností. (
28
)
85.
Ak však nepredstavuje rozhodnutie o návrate prijaté na základe článku 11 ods. 8 nariadenia č. 2201/2003 (to znamená rozhodnutie prijaté na konci Haagskeho postupu), takýto príkaz na návrat nespadá do rozsahu vecnej pôsobnosti nariadenia č. 2201/2003.
86.
V súlade s článkom 1 ods. 1 písm. b) sa totiž toto nariadenie uplatňuje bez ohľadu na povahu súdu v občianskych veciach, (
29
) ktoré sa vzťahujú najmä na nadobúdanie, výkon, prenesenie a odňatie rodičovských práv a povinností. V tejto súvislosti Súdny dvor síce uviedol, že pojem „občianske veci“ nie je v tomto kontexte chápaný reštriktívne (
30
) a zahŕňa konkrétne aj opatrenia štátu na ochranu dieťaťa, ako napríklad umiestnenie do pestúnskej starostlivosti (
31
) alebo uzavretého zariadenia. (
32
)
87.
Napriek tomu sa však také opatrenie štátu na ochranu dieťaťa vždy viaže na výkon rodičovských práv a povinností, a treba ho teda odlíšiť od opatrenia nariaďujúceho návrat osoby, v danom prípade dieťaťa, na územie štátu dotknutého súdu mimo akéhokoľvek rozhodnutia týkajúceho sa rodičovských práv a povinností. Predmetom takého opatrenia je totiž (
33
) výkon dozorných právomocí zo strany dotknutého členského štátu, ktoré prekračujú rozsah pôsobnosti nariadenia č. 2201/2003. (
34
)
88.
Z vyššie uvedeného vyplýva, že mimo prípadov uvedených v článku 11 nariadenia č. 2201/2003 nepatrí súdne rozhodnutie nariaďujúce návrat dieťaťa na územie štátu príslušného súdu nezávisle od rozhodnutia týkajúceho na rodičovských práv a povinností do rozsahu pôsobnosti uvedeného nariadenia. Takéto rozhodnutie preto nemožno vyhlásiť za vykonateľné v súlade s ustanoveniami oddielu 2 kapitoly III tohto nariadenia.
3.
Predbežný záver
89.
Ako uviedol vnútroštátny súd, výrok uznesenia anglického High Court z 8. septembra 2017 pozostáva z viacerých osobitných častí, a to najmä z ustanovenia súdneho opatrovníka deťom, nariadenia návratu detí na anglické územie, povolenia na poskytnutie starostlivosti deťom írskymi orgánmi ochrany detí na čas potrebný na zorganizovanie ich návratu a poskytnutia starostlivosti deťom zo strany HCC po tomto návrate.
90.
Je úlohou vnútroštátneho súdu určiť na základe znenia tohto uznesenia, rovnako ako aj vzhľadom na ostatné okolností tejto veci, či by sa na príkaz na návrat obsiahnutý v uvedenom rozhodnutí mohlo využiť konanie o vyhlásenie vykonateľnosti rozhodnutia upravené v oddiele 2 kapitoly III nariadenia č. 2201/2003.
91.
Z vyššie uvedených úvah vyplýva, že na prvú otázku vo veci C‑325/18 PPU treba odpovedať tak, že ak sa tvrdí, že deti boli neoprávnene premiestnené z členského štátu ich obvyklého bydliska do iného členského štátu, rozhodnutie, ktorým sa nariaďuje návrat týchto detí, prijaté súdom členského štátu pôvodu mimo postupu upraveného v článku 11 nariadenia č. 2201/2003 a nezávisle od rozhodnutia týkajúceho sa rodičovských práv a povinností, nemožno vykonať v súlade s ustanoveniami kapitoly III uvedeného nariadenia. Za takých okolností však rozhodnutie týkajúce sa rodičovských práv a povinností vydané súdom členského štátu pôvodu, z ktorého vyplýva návrat dieťaťa do tohto členského štátu, možno vykonať v súlade s uvedenými ustanoveniami.
C. O druhej a tretej prejudiciálnej otázke vo veci C‑325/18 PPU a o prejudiciálnej otázke vo veci C‑375/18 PPU
92.
Druhá a tretia prejudiciálna otázka vo veci C‑325/18 PPU a prejudiciálna otázka vo veci C‑375/18 PPU sú relevantné len za predpokladu, že na vnútroštátnom súde začne konanie o odvolaní proti rozhodnutiu o vyhlásení vykonateľnosti v súlade s nariadením č. 2201/2003. V opačnom prípade bude spor vo veci samej mimo rozsahu pôsobnosti práva Únie a Súdny dvor nebude mať právomoc odpovedať na otázky položené vnútroštátnym súdom. (
35
)
93.
Preto sa odpovede na druhú a tretiu otázku vo veci C‑325/18 PPU a na otázku vo veci C‑375/18 PPU poskytujú za predpokladu, že vnútroštátny súd dospeje k záveru, že uznesenie anglického High Court z 8. septembra 2017 mohlo byť vyhlásené za vykonateľné v Írsku uznesením írskeho High Court z 21. septembra 2017 o vyhlásení vykonateľnosti v súlade s nariadením č. 2201/2003, a za predpokladu, že odvolacie konanie, ktoré vnútroštátny súd vedie, je upravené ustanoveniami uvedeného nariadenia.
1.
O lehote (druhá a tretia prejudiciálna otázka vo veci C‑325/18 PPU)
94.
Svojou druhou a treťou otázkou vo veci C‑325/18 PPU, ktoré treba preskúmať spoločne, sa vnútroštátny súd v zásade pýta, či v prípade, v ktorom nastal výkon rozhodnutia o vyhlásení vykonateľnosti pred doručením uvedeného rozhodnutia, právo Únie bráni tomu, aby vnútroštátny súd predĺžil lehotu na podanie odvolania proti rozhodnutiu o vyhlásení vykonateľnosti upravenú v článku 33 ods. 5 nariadenia č. 2201/2003.
a)
Úvodné pripomienky
95.
Podľa článku 33 ods. 5 nariadenia č. 2201/2003 je lehota na podanie odvolania proti rozhodnutiu o vyhlásení vykonateľnosti jeden mesiac alebo dva mesiace vtedy, keď má účastník, proti ktorému sa navrhuje výkon, obvyklý pobyt v inom členskom štáte, než v ktorom sa vydalo uvedené rozhodnutie o vyhlásení vykonateľnosti.
96.
V prejednávanej veci je nesporné, že lehota na podanie odvolania bola dva mesiace od doručenia uznesenia írskeho High Court z 21. septembra 2017 o vyhlásení vykonateľnosti, (
36
) že uvedené uznesenie bolo doručené rodičom 22. septembra 2017 (
37
) a že rodičia podali odvolanie proti uvedenému uzneseniu 24. novembra 2017 (
38
). Vnútroštátny súd teda vychádza z predpokladu, podľa ktorého bolo odvolanie rodičov podané s omeškaním 48 hodín.
97.
Je pravda, že Súdnemu dvoru neprináleží spochybňovať tento predpoklad ani skutkové zistenia vnútroštátneho súdu, ktoré sú základom tohto predpokladu. Okrem toho sa nezdá, že by niektorá zo strán spochybňovala skutočnosť, že dňom začatia plynutia lehoty na podanie odvolania skutočne bol deň doručenia uznesenia írskeho High Court z 21. septembra 2017 o vyhlásení vykonateľnosti rodičom, to znamená 22. september 2017. (
39
)
98.
Ako tiež uvádza vnútroštátny súd, vnútroštátny spis však obsahuje memorandum of appearance zástupcu rodičov z 27. septembra 2017 vyhotovené v súlade s nariadením 12, pravidlom 9 Rules of the Superior Courts (Rokovací poriadok vyšších súdov), rovnako ako aj tlačivom č. 1 časti II prílohy A, ktorý je v ňom zmienený. V tomto dokumente zástupca rodičov uvádza, že dostal originating summons, a žiada o zaslanie statement of claim, čo sa zrejme viaže na návrh na vyhlásenie vykonateľnosti podaný HCC na írsky High Court s cieľom získania vyhlásenia vykonateľnosti uznesenia anglického High Court z 8. septembra 2017.
99.
Je úlohou vnútroštátneho súdu preskúmať túto skutočnosť a rozhodnúť, či za predpokladu, že bude preukázaná skutočnosť, že rodičia nedostali návrh na vyhlásenie vykonateľnosti podaný HCC alebo akýkoľvek iný relevantný dokument v okamih doručenia uznesenia írskeho High Court z 21. septembra 2017 o vyhlásení vykonateľnosti, má táto skutočnosť vplyv na začatie plynutia lehoty na podanie odvolania.
100.
V tejto súvislosti je potrebné pripomenúť, že podľa judikatúry Súdneho dvora účinná ochrana základných práv priznaných právom Únie osobám podliehajúcim súdnej právomoci vyžaduje poskytnutie úplného odôvodnenia týmto osobám tak, aby sa mohli čo najlepšie brániť. (
40
) Okrem toho v rámci žaloby proti aktom inštitúcií Únie Súdny dvor poznamenal, že lehota na podanie žaloby môže začať plynúť až od okamihu, keď má dotknutá osoba presnú znalosť o obsahu a odôvodnení predmetného aktu, aby mohla využiť svoje právo odvolať sa. (
41
) Nakoniec je užitočné pripomenúť judikatúru Európskeho súdu pre ľudské práva, podľa ktorej lehota na podanie žaloby môže začať plynúť až od okamihu, keď sa žalobcovia mohli skutočne oboznámiť so súdnym rozhodnutím v jeho celosti. (
42
)
101.
Len v prípade, že vnútroštátny súd na základe tohto preskúmania dospeje k záveru, že odvolanie rodičov bolo skutočne podané po uplynutí lehoty, vynorí sa otázka, či lehotu stanovenú v článku 33 ods. 5 nariadenia č. 2201/2003 možno predĺžiť v prípade, v ktorom došlo k výkonu rozhodnutia o vyhlásení vykonateľnosti pred doručením uvedeného rozhodnutia osobe, proti ktorej sa výkon rozhodnutia vedie.
b)
O možnosti predĺženia lehoty stanovenej v článku 33 ods. 5 nariadenia č. 2201/2003
102.
Podľa článku 33 ods. 5 nariadenia č. 2201/2003 musí byť odvolanie proti vyhláseniu vykonateľnosti podané v lehote jedného mesiaca alebo dvoch mesiacov vtedy, keď má účastník, proti ktorému sa žiada výkon, obvyklý pobyt v inom členskom štáte, než v ktorom sa vydalo uvedené vyhlásenie vykonateľnosti. Predĺženie tejto lehoty s ohľadom na vzdialenosť nie je prípustné.
103.
Keďže znenie článku 33 ods. 5 nariadenia č. 2201/2003 stanovuje len to, že lehotu na podanie odvolania nemožno predĺžiť z dôvodu vzdialenosti, (
43
) nie je vylúčené predĺženie tejto lehoty z iných dôvodov, ako je vzdialenosť. (
44
)
104.
Ako správne tvrdia rodičia, taký doslovný výklad je podporený skutočnosťou, že nariadenie č. 2201/2003 obsahuje okrem iného aj výslovné ustanovenia o prípadných výnimkách, zákazoch alebo obmedzeniach právomoci príslušných súdov. (
45
) Preto je skutočnosť, že predĺženie je výslovne zakázané iba z dôvodu vzdialenosti, nepriamym dôkazom toho, že normotvorca Únie nechcel vylúčiť predĺženie lehoty stanovenej v článku 33 ods. 5 nariadenia č. 2201/2003 z iných dôvodov.
105.
K inému výsledku nevedie ani kontextový výklad lehoty na podanie odvolania upravenej v článku 33 ods. 5 nariadenia č. 2201/2003. Zo štruktúry článku 33 teda vyplýva, že účel lehoty na podanie odvolania upravenej v odseku 5 tohto ustanovenia spočíva v tom, aby nebol zdržiavaný výkon rozhodnutí vydaných v inom členskom štáte, ktorých vykonateľnosť bola vyhlásená v súlade s článkom 31. Tento cieľ sa vyvodzuje zo skutočnosti, že lehota na podanie odvolania je v súlade s článkom 33 ods. 5 nariadenia č. 2201/2003 uplatniteľná len na odvolanie osoby, proti ktorej sa vedie výkon rozhodnutia, teda v prípade, keď bolo prijaté rozhodnutie o vyhlásení vykonateľnosti. Naopak, na základe článku 33 ods. 4 uvedeného nariadenia neexistuje lehota na odvolanie podané osobou navrhujúcou výkon rozhodnutia vtedy, keď táto osoba napáda zamietnutie jej návrhu konajúcim súdom, podaného na základe článku 28 na účely získania rozhodnutia o vyhlásení vykonateľnosti rozhodnutia vydaného v inom členskom štáte.
106.
Z toho vyplýva, že predĺženie lehoty nie je vylúčené najmä vtedy, keď nespôsobuje riziko neprimeraného zdržania výkonu rozhodnutia, ktorého vyhlásenie vykonateľnosti bolo priznané.
107.
Tak je to za okolností prejednávanej veci, keď bolo rozhodnutie, ktorého vyhlásenie vykonateľnosti sa navrhuje, vykonané už pred podaním odvolania, takže predĺženie lehoty na podanie odvolania nevyvoláva riziko zdržania výkonu rozhodnutia. Možno dokonca tvrdiť, že v takom prípade by podanie odvolania osoby, proti ktorej sa vedie výkon rozhodnutia, podané na základe článku 33 ods. 5 nariadenia č. 2201/2003, rovnako ako odvolanie osoby navrhujúcej výkon rozhodnutia upravené v odseku 4 tohto ustanovenia, nemalo byť obmedzené lehotou. Bez toho, aby som zachádzala tak ďaleko, stačí konštatovať, že v takej situácii by sa v každom prípade lehota nemala uplatňovať reštriktívne.
108.
Z toho vyplýva, že nariadenie č. 2201/2003 nevylučuje predĺženie lehoty na podanie odvolania upravenej v článku 33 ods. 5 uvedeného nariadenia príslušným súdom. (
46
) Na základe zásady procesnej autonómie členských štátov je úlohou vnútroštátneho právneho poriadku každého členského štátu upraviť procesné podmienky takéhoto predĺženia.
c)
O hľadaní rovnováhy pri predlžovaní lehoty na podanie odvolania upravenej v článku 33 ods. 5 nariadenia č. 2201/2003
109.
Hoci nariadenie č. 2201/2003 nevylučuje predĺženie alebo navrátenie (
47
) lehoty upravenej v článku 33 ods. 5 uvedeného nariadenia, platí, že uplatnenie tejto lehoty je zásadou, ktorá pripúšťa výnimky len v riadne odôvodnených prípadoch.
110.
Navyše právomoc vnútroštátneho súdu v takom prípade predĺžiť alebo navrátiť lehotu je ohraničená zásadami ekvivalencie a efektivity. (
48
)
111.
Na jednej strane sa nezdá, že by dodržanie zásady ekvivalencie, ktorá znamená, že procesné podmienky žalôb určených na zabezpečenie ochrany práv, ktoré osobám podliehajúcim súdnej právomoci vyplývajú z práva Únie, nesmú byť menej výhodné ako postupy upravujúce podobné situácie vnútroštátnej povahy, v prejednávanej veci predstavovalo problém. (
49
) Z návrhu na začatie prejudiciálneho konania totiž vyplýva, že írske právo zveruje súdu právomoc predĺžiť lehotu na podanie odvolania v riadne odôvodnených prípadoch vtedy, keď ide o uplatňovanie vnútroštátneho práva (
50
).
112.
Na druhej strane podľa zásady efektivity nesmú procesné podmienky vnútroštátneho práva v praxi znemožniť alebo nadmerne sťažiť výkon práv priznaných právnym poriadkom Únie. (
51
)
113.
V tejto oblasti v prejednávanej veci nariadenie č. 2201/2003, a konkrétnejšie jeho oddiel 2 kapitoly III, hľadá rovnováhu medzi právom priznaným osobe navrhujúcej výkon rozhodnutia rýchlo získať uspokojenie nároku a právom priznaným osobe, proti ktorej sa vedie výkon rozhodnutia, účinne sa brániť v členskom štáte, v ktorom sa navrhuje uznanie výkonu rozhodnutia vydaného v inom členskom štáte. (
52
) Okrem toho a predovšetkým, cieľ čo najviac zohľadniť najlepší záujem dieťaťa a dbať o zabezpečenie dodržiavania jeho základných práv, ako sú vyjadrené v článku 24 Charty, je živnou pôdou a základom všetkých ustanovení nariadenia č. 2201/2003 (
53
).
114.
Z toho vyplýva, že keď taký vnútroštátny súd, akým je v prejednávanej veci vnútroštátny súd, ktorý podal návrh na začatie prejudiciálneho konania, uplatňuje procesné podmienky svojho vnútroštátneho práva s cieľom rozhodnúť o predĺžení lehoty upravenej v článku 33 ods. 5 nariadenia č. 2201/2003, tento súd musí dbať o to, aby zachoval účinnosť práv a cieľov citovaných v predchádzajúcom bode. Taká požiadavka môže v konkrétnom prípade spôsobiť, že bude nevyhnutné predĺžiť lehotu, rovnako ako môže stanoviť časové obmedzenia takého predĺženia. V rámci hľadania rovnováhy v tomto zmysle zo strany dotknutého vnútroštátneho súdu by tento súd mal zohľadniť všeobecnú štruktúru nariadenia, ako aj všetky skutočnosti týkajúce sa kontextu v konkrétnom prípade.
115.
V prejednávanej veci by vnútroštátny súd mal v tomto ohľade zohľadniť najmä nasledujúce skutočnosti.
1) Rozsah prekročenia lehoty
116.
Nariadenie č. 2201/2003 chce nie len umožniť rýchle vykonanie rozsudkov, ktorých vyhlásenie vykonateľnosti sa navrhuje, ale tiež zaručiť právnu istotu pri uznávaní a výkone takých rozsudkov. Pripustiť spochybnenie zákonnosti už vykonaného rozhodnutia bez akéhokoľvek časového obmedzenia by však právnu istotu mohlo narušiť. To platí tým viac vtedy, keď zrušenie rozhodnutia o návrhu na vyhlásenie vykonateľnosti môže viesť k zvráteniu skutkovej situácie vyvolanej unáhleným výkonom, to znamená v takom prípade, o aký ide vo veci samej, k návratu detí do členského štátu, v ktorom sa žiada o uznanie. (
54
) Vnútroštátny súd teda musí vziať do úvahy obdobie, ktoré uplynulo vo vzťahu k pôvodne stanovenej lehote. V prejednávanej veci je omeškanie 48 hodín, s ktorým bolo podané odvolanie rodičov, minimálne, takže prijatie tohto odvolania nespôsobuje zásadný rozdiel vo vzťahu k pôvodnej lehote upravenej v článku 33 ods. 5 nariadenia č. 2201/2003.
2) Ciele nariadenia č. 2201/2003
117.
Cieľom nariadenia č. 2201/2003 je nie len uľahčiť uznávanie a vykonávanie rozsudkov týkajúcich sa rodičovských práv a povinností vydaných v iných členských štátoch, ale tiež vyhnúť sa tomu, aby také rozhodnutia boli vyhlásené za vykonateľné, ak tomu bránia dôvody nevykonania upravené v článku 23 uvedeného nariadenia. Pretrvávanie skutkového stavu vytvoreného na základe rozhodnutia, ktoré je zjavne postihnuté dôvodmi nevykonania a ktoré bolo vyhlásené za vykonateľné a bolo vykonané bez toho, aby mala osoba, proti ktorej výkon rozhodnutia smeruje, možnosť sa proti nemu brániť, sa teda zdá byť z hľadiska potrebného účinku nariadenia č. 2201/2003 v spojení s Chartou problematickejšie ako pripustenie odvolania podaného s omeškaním 48 hodín voči pôvodne stanovenej lehote. To platí tým viac vtedy, keď zásah do efektivity ustanovení nariadenia č. 2201/2003 nezákonným výkonom rozhodnutia pretrváva tak dlho, ako dlho trvá skutková situácia vytvorená na základe uvedeného výkonu rozhodnutia. (
55
)
3) Zásah do práva na účinný prostriedok nápravy
118.
Na rozdiel od rozhodnutí v občianskych a obchodných veciach, ktorých sa týka nariadenie č. 1215/2012 nazývané „nariadenie Brusel Ia“ (
56
), ako aj rozhodnutí vzťahujúcich sa na právo styku a návrat dieťaťa uvedených v článku 40 nariadenia č. 2201/2003 (
57
), normotvorca Únie výslovne nerozhodol o oslobodení rozhodnutí týkajúcich sa rodičovských práv a povinností v zmysle nariadenia č. 2201/2003 od potreby konania o vyhlásení vykonateľnosti. Ako výstižne zdôraznila poľská vláda na pojednávaní, nariadenia Brusel Ia a Brusel IIa nie sú v tomto ohľade totožné, pretože základom druhého je cieľ chrániť najlepší záujem dieťaťa. Z dôvodu ich citlivej povahy a dôležitosti práv detí a rodičov, ktoré sú v hre, nepodliehajú rozhodnutia týkajúce sa rodičovských práv a povinností automatickému výkonu bez akejkoľvek kontroly v členskom štáte, v ktorom sa žiada o uznanie. Použitie konania o vyhlásenie vykonateľnosti upraveného v oddiele 2 kapitoly III nariadenia č. 2201/2003 je teda nevyhnutným predpokladom výkonu akéhokoľvek rozhodnutia týkajúceho sa rodičovských práv a povinností vydaného v inom členskom štáte. (
58
)
119.
Toto konanie je však koncipované tak, že povinne zahŕňa dve etapy: je pravda, že takto v súlade s článkom 31 ods. 1 nariadenia č. 2201/2003 súd, na ktorý bol podaný návrh na vyhlásenie vykonateľnosti, rozhoduje najskôr bezodkladne, bez toho, aby osoba, proti ktorej sa výkon rozhodnutia žiada, alebo dieťa mohli v tomto štádiu konania predniesť pripomienky. V druhom štádiu však pred začatím samotného výkonu takto získaného rozhodnutia o vyhlásení vykonateľnosti musí mať osoba, proti ktorej sa o výkon žiada, možnosť podať odvolanie tak, aby mohla vzniesť najmä jeden z dôvodov neuznania upravených v článku 23 uvedeného nariadenia (
59
) a včas namietať proti výkonu rozhodnutia.
120.
Podľa článku 52 ods. 1 Charty je akékoľvek obmedzenie výkonu základných práv a slobôd možné len vtedy, ak toto obmedzenie rešpektuje podstatu dotknutého práva a ak je to nevyhnutné a skutočne to zodpovedá potrebe ochrany práv a slobôd iných.
121.
V tejto súvislosti Súdny dvor rozhodol, že rozhodnutie o vyhlásení vykonateľnosti prijaté v súlade s nariadením č. 2201/2003 sa môže výnimočne, odchylne od všeobecného pravidla, stať vykonateľným jeho prijatím a jeho výkon môže začať pred ukončením odvolacieho konania len za výnimočných okolností charakterizovaných výnimočnou naliehavosťou, a keď to nevyhnutne vyžaduje najlepší záujem dieťaťa a nemôžu stačiť predbežné opatrenia prijaté na základe článku 20 nariadenia č. 2201/2003. Súdny dvor uznal, že také okolnosti existovali v prípade, v ktorom išlo o výkon rozhodnutia nariaďujúceho umiestnenie dieťaťa proti jeho vôli do uzavretého zariadenia v inom členskom štáte, pričom dieťa už utieklo a malo viacero pokusov o samovraždu, a proti takému umiestneniu namietalo len dieťa samotné (a nie jeho rodičia). (
60
)
122.
Zo skutkových okolností vo veci samej zjavne vyplýva, že také výnimočné okolnosti v prejednávanej veci vôbec neexistujú. V okamihu, keď sociálni pracovníci CFA a HCC pristúpili k výkonu uznesenia írskeho High Court z 21. septembra 2017 o vyhlásení vykonateľnosti a bez vedomia rodičov odviedli deti do Anglicka, boli totiž deti v bezpečí v pestúnskej starostlivosti v Írsku. Neexistovalo teda ani riziko ďalšieho úteku rodičov s deťmi, ani riziko ohrozenia blaha detí, ktoré by vyžadovali bezodkladný výkon uznesenia o vyhlásení vykonateľnosti.
123.
Navyše mi nie je jasné, ako mohlo byť odvedenie detí do Anglicka tak naliehavé, že ho bolo potrebné vykonať ešte pred doručením uznesenia o vyhlásení vykonateľnosti rodičom, hoci HCC nechala uplynúť takmer dva týždne medzi získaním uznesenia anglického High Court z 8. septembra 2017 a podaním svojho návrhu na vyhlásenie vykonateľnosti uvedeného uznesenia 21. septembra 2017.
124.
Napokon, v prejednávanej veci bol bezodkladný výkon rozhodnutia o vyhlásení vykonateľnosti, konkrétne návrat detí do Anglicka, spôsobilý vyvolať nenapraviteľnú škodu z dôvodu prinajmenšom dočasného rozdelenia rodičov a detí. Súdny dvor uznal, že pokiaľ ide o deti nízkeho veku, nemožno biologický čas vzhľadom na rozumovú a psychologickú vyspelosť týchto detí a rýchlosť, akou sa vyvíjajú, merať podľa všeobecných kritérií. (
61
) Ako Súdny dvor poznamenal, za takých podmienok by rozdelenie mohlo nenapraviteľne zhoršiť vzťah medzi dotknutými deťmi a ich rodičmi a vyvolať nezvratnú psychickú ujmu. (
62
) Z toho vyplýva, že v prejednávanej veci bola účinnosť procesného práva rodičov na účinný prostriedok nápravy tiež podmienkou účinnosti ochrany ich hmotného práva na rešpektovanie rodinného života zakotveného v článku 7 Charty.
125.
Za týchto podmienok nie je potrebné vyjadrovať sa k otázke, či takto dané obmedzenie práva rodičov na účinný prostriedok nápravy, ako je upravené v článku 47 Charty, ohrozilo podstatu tohto práva v zmysle článku 52 ods. 1 Charty. Stačí konštatovať, že spôsob, akým postupovali írske a anglické orgány, predstavuje obzvlášť závažný zásah do základného práva rodičov na účinný prostriedok nápravy, ktorý vôbec nebol potrebný na účely ochrany bezpečnosti a najlepšieho záujmu detí, a ktorý teda nebol dôvodný.
4) Príčinná súvislosť medzi nedodržaním lehoty a správaním správneho orgánu
126.
Je pravda, že v prejednávanej veci nie je výslovne preukázané, že by existovala priama príčinná súvislosť medzi bezdôvodným zásahom do práva rodičov na účinný prostriedok nápravy na jednej strane a skutočnosťou, že rodičia nedodržali lehotu upravenú v článku 33 ods. 5 nariadenia č. 2201/2003 pri podávaní ich odvolania proti rozhodnutiu o vyhlásení vykonateľnosti, na druhej strane. Zástupcovia rodičov okrem iného uviedli, že za toto omeškanie zodpovedajú oni a nie rodičia. (
63
)
127.
Napriek tomu, ako to správne poznamenal vnútroštátny súd, nemožno vylúčiť, že správanie HCC a okolnosti sporu vo veci samej ako celok mohli vyvolať v rodičoch pocit straty odvahy, ktorý ich viedol k domnienke, že podanie odvolania proti rozhodnutiu o vyhlásení vykonateľnosti v Írsku je márne, pričom toto rozhodnutie bolo vykonané dokonca pred tým, než im bolo doručené. Za takých podmienok nemožno vylúčiť, že taká strata odvahy predstavuje nepriamu príčinnú súvislosť s omeškaním pri podávaní ich odvolania.
128.
S prihliadnutím na skutkový stav sporu vo veci samej tak, po prvé, nie je nemožné, že existuje príčinná súvislosť medzi spôsobom, akým HCC riešila prípad predmetnej rodiny, na jednej strane a útekom tejto rodiny do Írska na druhej strane. (
64
)
129.
Po druhé, uznesenie anglického High Court z 8. septembra 2017, ktoré ustanovilo deťom súdneho opatrovníka a nariadilo ich návrat, bolo prijaté bez prítomnosti rodičov za podmienok, za ktorých je, ako to na pojednávaní potvrdilo viacero účastníkov, prinajmenšom pochybné, že by rodičia mali skutočnú možnosť vyjadriť sa. (
65
)
130.
Po tretie, toto uznesenie bolo následne vyhlásené za vykonateľné v Írsku a neoprávnene (
66
) ihneď vykonané bez toho, aby mali rodičia možnosť proti tomu namietať, hoci sa zjavne mohli dovolávať niektorých z dôvodov neuznania upravených v článku 23 nariadenia č. 2201/2003, (
67
) najmä skutočnosti, že návrh na začatie konania podaný HCC im nebol včas doručený a že rozhodnutie anglického High Court bolo vydané bez toho, aby mali možnosť vyjadriť sa.
131.
Po štvrté, je úplne logické, že po návrate ich detí do Anglicka sa rodičia najskôr usilovali napadnúť uznesenie anglického High Court z 8. septembra 2017 v Anglicku.
132.
Pritom, po piate, Court of Appeal of England and Wales (Odvolací súd, Anglicko a Wales) im odmietol vydať povolenie na podanie odvolania proti uvedenému uzneseniu a to s viac ako stručným odôvodnením, ktoré podľa všetkého nevzalo do úvahy zjavne problematickú povahu uznesenia anglického High Court z 8. septembra 2017 z hľadiska ich práva vyjadriť sa. (
68
)
133.
Tieto skutočnosti ako celok mohli skomplikovať a v konečnom dôsledku zdržať podanie odvolania rodičov v Írsku, (
69
) hoci vnútroštátny súd poznamenáva, že ich úmysel podať odvolanie v stanovenej lehote možno odvodiť z rôznych skutkových okolností. Ako správne uviedol zástupca rodičov na pojednávaní, treba si v tejto súvislosti uvedomiť, že rodičia sú sociálne a ekonomicky znevýhodnenými osobami, ktoré mali nepochybne menej zdrojov na zorganizovanie svojej obhajoby ako správny orgán, s ktorým boli v spore.
5) Správanie účastníkov konania
134.
V spise týkajúcom sa veci samej nie je žiadna informácia, ktorá by umožňovala domnievať sa, že oneskorené podanie odvolania rodičov vo vzťahu k pôvodne určenej lehote by vyjadrovalo zámer zdržiavať, úmysel robiť obštrukcie alebo pokus obísť stanovenú lehotu, na rozdiel od toho, o čo zrejme išlo vo veci Hoffmann. (
70
) Zo skutkových okolností prejednávanej veci naopak vyplýva, že rodičia konali v dobrej viere a urobili všetko, čo mohli, aby podali svoje odvolanie v lehote.
135.
Naproti tomu už bolo uvedené, že HCC a jej írske náprotivky v prejednávanej veci nepreukázali náležitú starostlivosť. (
71
) Najmä nebol odôvodnený urýchlený výkon rozhodnutia o vyhlásení vykonateľnosti. (
72
) Správanie týchto správnych orgánov je o to viac neospravedlniteľné, že ide o správne orgány, pri ktorých sa na rozdiel od rodiča, ktorému bolo pri „klasickom“ cezhraničnom únose odňaté dieťa, nepredpokladá, že majú vlastný záujem na návrate detí, ale ktoré by mali konať výlučne s cieľom čo najviac chrániť najlepší záujem detí. Spôsob konania zo strany CFA a HCC v prejednávanej veci nebol s týmto cieľom v súlade.
d)
Predbežný záver
136.
Z vyššie uvedeného vyplýva, že na druhú a tretiu otázku vo veci C‑325/18 PPU je potrebné odpovedať tak, že vo veci týkajúcej sa ustanovení nariadenia č. 2201/2003 o výkone rozhodnutia má konajúci súd na základe zásady procesnej autonómie členských štátov právomoc predĺžiť lehotu na podanie odvolania upravenú v článku 33 ods. 5 uvedeného nariadenia. Je úlohou vnútroštátneho súdu posúdiť na základe všetkých daných skutočností a so zohľadnením zásad ekvivalencie a efektivity, či sa také predĺženie má povoliť. Pri takomto posudzovaní môže tento súd zohľadniť najmä skutočnosť, že výkon rozhodnutia o vyhlásení vykonateľnosti pred jeho doručením osobe, proti ktorej sa výkon rozhodnutia vedie, predstavoval neodôvodnený zásah do práva tejto osoby na účinný prostriedok nápravy zakotveného v článku 47 Charty.
2.
O nariadení predbežného opatrenia (vec C‑375/18 PPU)
137.
Ako sa uvádza vyššie, (
73
) po podaní návrhu na začatie prejudiciálneho konania vo veci C‑325/18 PPU rodičia podali na vnútroštátny súd, ktorý položil prejudiciálnu otázku, návrh na vydanie predbežného opatrenia, ktorým navrhovali, aby vnútroštátny súd nariadil HCC ukončiť až do rozhodnutia sporu vo veci samej konanie o osvojení novorodenca a nezačínal konanie o osvojení dvoch starších detí.
138.
Za týchto okolností sa vnútroštátny súd svojou otázkou vo veci C‑375/18 PPU Súdneho dvora pýta, či právo Únie a najmä nariadenie č. 2201/2003 bráni tomu, aby nariadil verejnému orgánu v inom členskom štáte ochranné opatrenie s cieľom zakázať tomuto orgánu začatie konania o osvojení detí na súdoch tohto iného členského štátu, pričom také nariadenie sa javí ako nevyhnutné na ochranu práv účastníkov odvolacieho konania začatého v súlade s článkom 33 ods. 5 uvedeného nariadenia.
a)
Úvodné pripomienky
139.
Vo svojej otázke vnútroštátny súd osobitne vyzdvihuje skutočnosť, že nariadenie, ktorého vydanie sa navrhuje, by malo zaväzovať verejný orgán iného členského štátu.
140.
V tomto ohľade je dôležité poznamenať, že je pravda, že nie je vylúčené, že vydanie takého nariadenia voči cudziemu verejnému subjektu by mohlo vyvolať za istých okolností osobitné otázky v oblasti ústavného práva alebo medzinárodného práva verejného.
141.
Ako však správne poznamenáva vnútroštátny súd, v prejednávanej veci nejde o zásah do vnútornej suverenity Spojeného kráľovstva v súdnych, výkonných a správnych záležitostiach, pretože nariadenie, ktorého vydanie sa vnútroštátnemu súdu navrhuje, by zaväzovalo HCC ako účastníka odvolacieho konania vedeného uvedeným súdom. Pritom to je samotná HCC, ktorá začala v Írsku konanie o vyhlásenie vykonateľnosti, ktorého je súčasné konanie pred vnútroštátnym súdom, ktorý podal návrh na začatie prejudiciálneho konania, len pokračovaním. Preto možno pochybovať o tom, že by teraz HCC mohla uniknúť dosahu konania pred vnútroštátnym súdom. Myšlienka, že štát, ktorý vstúpi do konania pred súdom iného členského štátu, sa pre takto začaté konanie podrobuje súdnej právomoci tohto štátu, a nemôže sa teda dovolávať svojej súdnej imunity, sa okrem toho nachádza aj v Európskom dohovore o imunite štátov. (
74
)
142.
V každom prípade nie je úlohou Súdneho dvora určiť, či by v prejednávanej veci skutočnosť, že HCC je verejným orgánom iného členského štátu, mohla zabrániť vnútroštátnemu súdu v tom, aby jej adresoval nariadenie na zdržanie sa konania v rámci súdneho konania, ktoré sa pred ním vedie. Otázka vnútroštátneho súdu sa totiž obmedzuje na to, či právo Únie a konkrétne nariadenie č. 2201/2003 takému nariadeniu nebránia.
b)
O zákaze anti‑suit injunctions
143.
Keďže vnútroštátny súd vychádza zo zásady, že relevantné konanie o osvojení v Spojenom kráľovstve je súdnym konaním alebo vyžaduje prinajmenšom zásah súdnych rozhodnutí, pýta sa, či by také nariadenie ukladajúce HCC nepokračovať v takom konaní alebo ho nezačínať neznamenal zakazovať HCC podanie návrhu na začatie konania na príslušný súd, a nebol by teda formou anti‑suit injunction zakázaného rozsudkami Súdneho dvora vo veci Turner (
75
) a vo veci Allianz a Generali Assicurazioni Generali (
76
).
144.
Na úvod je potrebné uviesť, že z listu HCC zaslaného 27. marca 2018 vnútroštátnemu súdu vyplýva, že rozhodnutie o umiestnení (placement order) oprávňujúce HCC hľadať potenciálnych adoptívnych rodičov pre novorodenca a dočasne ho k nim umiestniť už 21. decembra 2017 bolo prijaté. (
77
) Okrem toho HCC uvádza, že budúci návrh na vydanie rozhodnutia o osvojení (adoption order) novorodenca by už mali podať jeho potenciálni adoptívni rodičia. Nie je teda úplne jasné, či by z uloženia povinnosti HCC zo strany vnútroštátneho súdu nepokračovať v konaní o osvojení novorodenca skutočne vyplýval pre HCC zákaz začať súdne konanie na anglických súdoch. Navyše HCC na pojednávaní v rámci tohto konania zdôraznila, že nemala v úmysle začať konanie o osvojení dvoch starších detí.
145.
Za týchto okolností prislúcha vnútroštátnemu súdu určiť, či nariadenie, ktorého vydanie rodičia navrhujú, skutočne obsahuje „prvok anti‑suit“ v tom zmysle, že by HCC zakazoval podať návrh na anglický súd. Ak to tak nie je, nie je jasné, v čom by vydanie takého nariadenia mohlo byť problematické z hľadiska judikatúry Súdneho dvora vzťahujúcej sa na anti‑suit injunctions.
146.
V každom prípade treba konštatovať, že ak by sme aj predpokladali, že nariadenie ochranného opatrenia vydané vnútroštátnym súdom by malo ten účinok, že by dočasne, až do rozhodnutia vo veci samej, zabránilo HCC obrátiť sa na anglický súd s cieľom osvojenia novorodenca alebo dvoch starších detí, také nariadenie by napriek tomu nebolo zakázané nariadením č. 2201/2003 alebo inými ustanoveniami práva Únie.
147.
V prvom rade nariadenie, ktorého vydanie voči HCC rodičia vnútroštátnemu súdu navrhujú, nie je anti‑suit injunction, ale freezing alebo Mareva injunction. Takéto nariadenie nemá za cieľ zabrániť účastníkovi, voči ktorému je vydaný, v tom, aby sa obrátil na iný súd, ale cieľom je zabrániť tomuto účastníkovi vytvoriť pred ukončením sporu nezvratnú fait accompli, ktorá by zbavila rozhodnutie vydané na konci tohto konania akéhokoľvek potrebného účinku. Ide teda o zachovanie skutkového status quo až do rozhodnutia sporu vo veci samej. (
78
)
148.
V druhom rade, ak by sme aj predpokladali, že také freezing injunction obsahuje za okolností sporu vo veci samej „prvok anti‑suit“ v tom zmysle, že by zakazovalo HCC obrátiť sa na anglický súd, nepatrilo by do rozsahu pôsobnosti judikatúry týkajúcej sa zákazu anti‑suit injunctions.
149.
V tejto súvislosti Súdny dvor vo veci Turner a vo veci Allianz a Generali Assicurazioni Generali rozhodol, že anti‑suit injunction, to znamená v danom prípade nariadenie zakazujúce osobe začať konanie pred súdmi iného členského štátu alebo v takomto konaní pokračovať, by bolo nezlučiteľné s Bruselským dohovorom a nariadením č. 44/2001 nazývaným „nariadenie Brusel I“, pretože také nariadenie nerešpektuje zásadu, podľa ktorej každý súd sám určuje v zmysle pravidiel, ktoré sa naň vzťahujú, či má právomoc vyriešiť spor, ktorý sa mu predložil. (
79
) Takýto zásah do právomoci súdu iného členského štátu je okrem toho v rozpore so zásadou vzájomnej dôvery, ktorá je základom zavedenia záväzného systému právomocí, ktorý sú všetky súdy, ktoré patria do rozsahu pôsobnosti týchto právnych nástrojov, povinné dodržiavať. (
80
)
150.
Odôvodnenie, ktoré je základom tohto zákazu anti‑suit injunctions, však nemožno uplatniť na okolnosti tejto veci.
151.
Vo veciach, v ktorých Súdny dvor konštatoval nezlučiteľnosť anti‑suit injunctions s právnymi nástrojmi vychádzajúcimi zo systému Brusel – Lugano, bolo cieľom týchto nariadení zabrániť účastníkovi sporu prebiehajúceho na súde členského štátu začať alebo pokračovať v súdnom konaní proti inému účastníkovi toho istého konania, ktoré sa týka toho istého predmetu konania na súde iného členského štátu. (
81
) Za takých okolností by anti‑suit injunction nariadené prvým súdom v skutočnosti predstavovalo obchádzanie pravidiel právomoci upravených nástrojmi systému Brusel – Lugano, rovnako ako aj zásah do právomoci druhého súdu sám uplatňovať tieto pravidlá.
152.
Ako však tiež poznamenala vláda Spojeného kráľovstva na pojednávaní, v prejednávanej veci je situácia úplne odlišná.
153.
Nešlo totiž o zabránenie HCC obrátiť sa na súd iného členského štátu v súvislosti s tým istým predmetom konania, ako je predmet konania prebiehajúceho pred súdom, ktorý podal návrh na začatie prejudiciálneho konania, pretože súdne konanie o osvojení následne začaté alebo prebiehajúce v Anglicku má úplne odlišný predmet. Nemôže teda ísť ani o litispendenciu, ani o konflikt právomocí medzi dvoma dotknutými súdmi.
154.
To platí o to viac, že nariadenie č. 2201/2003 rieši konflikt právomocí medzi súdmi členských štátov iba pri rozhodnutiach, ktoré spadajú do rozsahu jeho pôsobnosti. Rozhodnutie o osvojení a opatrenia, ktoré mu predchádzajú, však nepatria do rozsahu pôsobnosti nariadenia č. 2201/2003, čiže v spore vo veci samej nemôže ísť o taký konflikt v zmysle uvedeného nariadenia. (
82
)
155.
Z toho vyplýva, že zásady pochádzajúce z judikatúry týkajúcej sa anti‑suit injunctions by v prejednávanej veci nemali brániť vnútroštátnemu súdu vo vydaní nariadenia ochranného opatrenia voči HCC v tom zmysle, aby HCC nepokračovala v konaní o osvojení v Anglicku alebo aby takéto konanie nezačínala.
c)
O užitočnosti nariadenia ochranného opatrenia za okolností sporu vo veci samej
156.
Za okolností prejednávanej veci ani všeobecná štruktúra nariadenia č. 2201/2003, rovnako ako ani zásada vzájomnej dôvery, ktorá tvorí jeho základ, nebránia vydaniu nariadenia ochranného opatrenia voči HCC vnútroštátnym súdom.
157.
Je pravda, že článok 20 nariadenia č. 2201/2003 upravuje predbežné opatrenia len pre prípad, keď musí súd členského štátu také opatrenia naliehavo prijať vo vzťahu k osobám alebo majetku nachádzajúcim sa v tomto členskom štáte. Taká právomoc je však výslovne upravená len preto, lebo ju musí byť možné uplatniť za okolností, za ktorých predstavuje výnimku z právomoci súdu iného členského štátu rozhodnúť vo veci samej. (
83
)
158.
Preto okolnosť, že výslovne upravené sú iba takéto predbežné opatrenia, nemá žiaden vplyv na skutočnosť, že súdy členských štátov môžu v oblasti právomoci, ktorú im priznáva nariadenie č. 2201/2003, nariadiť predbežné opatrenia na zabezpečenie účinnosti nimi vedených konaní.
159.
Také opatrenia sa môžu ukázať ako nevyhnutné najmä v prípade, o aký ide v prejednávanej veci, keď účastník konania, v prejednávanej veci HCC, nijako dotknutému súdu nezaručuje, že vyhovie rozsudku, ktorý bude vydaný v rámci konania, ktoré uvedený súd vedie v súlade s nariadením č. 2201/2003.
160.
V tomto kontexte vnútroštátny súd správne uvádza, že je pravda, že za obvyklých okolností by nemalo byť nevyhnutné vydávať nariadenie ochranného opatrenia voči verejnému orgánu iného členského štátu, ktorý je účastníkom takého súdneho konania, pretože taký orgán by sa mal súdneho konania zúčastniť a rozhodnutie, ktoré bude vydané, by mal prijať a dodržiavať ho.
161.
Ako však vyplýva z okolností sporu vo veci samej, v prejednávanej veci sa HCC zúčastnila iba odvolacieho konania pred írskym High Court proti uzneseniu írskeho High Court z 21. septembra 2017 o vyhlásení vykonateľnosti, ktoré bolo skončené 18. januára 2018. Naopak, HCC sa rozhodla nezúčastňovať sa už na konaní o ďalšom opravnom prostriedku začatom rodičmi proti uzneseniu írskeho High Court z 18. januára 2018 na vnútroštátnom súde. Navyše HCC vnútroštátnemu súdu oznámila, že v žiadnom prípade nemá v úmysle deti vrátiť a že bolo začaté konanie o osvojení novorodenca. HCC v tejto súvislosti uviedla, že anglické súdy majú právomoc rozhodovať vo veci samej a že deti nikdy nepatrili pod právomoc írskych súdov. Toto stanovisko však vychádza, a to bez toho, aby tým bola dotknutá otázka právomoci rozhodnúť spor vo veci samej, z nesprávneho výkladu nariadenia č. 2201/2003. Ako totiž potvrdila najmä Komisia na pojednávaní, toto nariadenie upravuje výslovne právomoc súdov členského štátu, v ktorom sa žiada o prejednanie odvolania proti rozhodnutiam o vyhlásení vykonateľnosti.
162.
HCC sa teda o nariadenie č. 2201/2003 najskôr oprela vo svoj prospech, aby získala vyhlásenie vykonateľnosti uznesenia anglického High Court z 8. septembra 2017 a začala na tento účel konanie o vydanie vyhlásenia vykonateľnosti v súlade s článkom 28 uvedeného nariadenia. Následne v zhode so svojimi írskymi náprotivkami obišla procesné povinnosti stanovené týmto nariadením tým, že požiadala o výkon rozhodnutia o vyhlásení vykonateľnosti pred doručením uvedeného rozhodnutia rodičom. Napokon, nepovažovala za svoju povinnosť zúčastniť sa až do konca na odvolacom konaní začatom proti rozhodnutiu o vyhlásení vykonateľnosti a nemá v úmysle vyhovieť rozhodnutiu prijatému príslušným súdom na konci tohto konania.
163.
Za týchto podmienok neposkytla HCC záruky potrebné na uplatnenie zásad vzájomného uznávania a vzájomnej dôvery, ktoré však predstavujú základ fungovania mechanizmu zavedeného nariadením č. 2201/2003. Ako Súdny dvor nedávno pripomenul, zo systému vzájomnej dôvery a pomoci totiž vyplýva, že prináleží zúčastneným vnútroštátnym orgánom, aby vytvorili podmienky, v ktorých ich náprotivky z iných členských štátov budú môcť účinne a v súlade so základnými zásadami práva Únie poskytnúť svoju pomoc. (
84
)
d)
Predbežný záver
164.
Na prejudiciálnu otázku vo veci C‑375/18 PPU je potrebné odpovedať tak, že právo Únie, najmä ustanovenia nariadenia č. 2201/2003, nebráni tomu, aby súd členského štátu nariadil voči verejnému orgánu iného členského štátu, ktorý je účastníkom konania pred uvedeným súdom, ochranné opatrenie zakazujúce tomuto orgánu začať konanie o osvojení detí alebo v tomto konaní pokračovať na súdoch tohto iného členského štátu.
VI. Návrh
165.
Vzhľadom na vyššie uvedené úvahy navrhujem, aby Súdny dvor odpovedal na otázky, ktoré položil Court of Appeal (Odvolací súd, Írsko) vo veci C‑325/18 PPU takto:
1.
Ak sa tvrdí, že deti boli neoprávnene premiestnené z členského štátu ich obvyklého pobytu do iného členského štátu, rozhodnutie, ktorým sa nariaďuje návrat týchto detí, prijaté súdom členského štátu pôvodu mimo postupu stanoveného v článku 11 nariadenia č. 2201/2003 a nezávisle od rozhodnutia týkajúceho sa rodičovských práv a povinností, nemožno vykonať v súlade s ustanoveniami kapitoly III uvedeného nariadenia. Za takých okolností však rozhodnutie týkajúce sa rodičovských práv a povinností vydané súdom členského štátu pôvodu, z ktorého vyplýva návrat dieťaťa do tohto členského štátu, možno vykonať v súlade s uvedenými právnymi predpismi.
2.
Vo veci týkajúcej sa ustanovení na vykonávanie v nariadení č. 2201/2003 má konajúci súd na základe zásady procesnej autonómie členských štátov právomoc predĺžiť lehotu na podanie odvolania upravenú v článku 33 ods. 5 uvedeného nariadenia. Je úlohou vnútroštátnemu súdu na základe všetkých daných skutočností a so zohľadnením zásad ekvivalencie a efektivity posúdiť, či sa také predĺženie má povoliť. Pri takomto posudzovaní môže tento súd zohľadniť najmä skutočnosť, že výkon rozhodnutia o vyhlásení vykonateľnosti pred jeho doručením osobe, proti ktorej sa vedie výkon rozhodnutia, predstavoval neoprávnený zásah do práva tejto osoby na účinný opravný prostriedok zakotveného v článku 47 Charty základných práv Európskej únie.
166.
Ďalej navrhujem, aby Súdny dvor odpovedal na otázku, ktorú položil Court of Appeal (Odvolací súd, Írsko) vo veci C‑375/18 PPU, takto:
Právo Únie, najmä ustanovenia nariadenia č. 2201/2003, nebráni tomu, aby súd členského štátu nariadil verejnému orgánu iného členského štátu, ktorý je účastníkom konania pred uvedeným súdom, ochranné opatrenie zakazujúce tomuto orgánu začať konanie o osvojení detí alebo v tomto konaní pokračovať na súdoch tohto iného členského štátu.
(
1
)	Jazyk prednesu: francúzština.
(
2
)	Nariadenie Rady (ES) č. 2201/2003 z 27. novembra 2003 o právomoci a uznávaní a výkone rozsudkov v manželských veciach a vo veciach rodičovských práv a povinností, ktorým sa zrušuje nariadenie (ES) č. 1347/2000 (Ú. v. EÚ L 338, 2003, s. 1; Mim. vyd. 19/006, s. 243), zmenené nariadením Rady (ES) č. 2116/2004 z 2. decembra 2004 (Ú. v. EÚ L 367, 2004, s. 1).
(
3
)	Ďalej len „matka“.
(
4
)	Ďalej len „prvé dieťa“.
(
5
)	Ďalej len „druhé dieťa“; toto dieťa spoločne s prvý dieťaťom, ďalej tiež len „dve staršie deti“.
(
6
)	Ďalej len „novorodenec“.
(
7
)	Ďalej len „otec“; otec spoločne s matkou, ďalej tiež len „rodičia“.
(
8
)	Ďalej len „HCC“.
(
9
)	Freedom Programme; pozri www.freedomprogramme.co.uk/.
(
10
)	Cafcass guardian poverený preskúmaním plánu miestneho orgánu a zabezpečením toho, aby boli rozhodnutia prijímané v najlepšom záujme dotknutých detí; pozri https://www.cafcass.gov.uk/grown‑ups/parents‑and‑carers/care‑proceedings/cafcass‑role‑care‑proceedings/.
(
11
)	Nie je úplne jasné, či k návratu domov došlo v ten istý deň, alebo v deň nasledujúci po narodení dieťaťa.
(
12
)	Nie je celkom jasné, či k tejto návšteve došlo v deň nasledujúci po narodení dieťaťa, alebo až nasledujúci deň.
(
13
)	Nie je úplne jasné, či prišli rodičia do Írska 5. alebo 6. septembra 2017.
(
14
)	Pozri bod 118 a nasl. nižšie.
(
15
)	Pozri v tomto zmysle moje stanovisko vo veci Health Service Executive (C‑92/12 PPU, EU:C:2012:177, body 56 a 57).
(
16
)	Prijatie takéhoto rozhodnutia o nevrátení dieťaťa je podmienkou uplatnenia osobitného konania o výkone rozhodnutia kapitoly III oddielu 4 nariadenia č. 2201/2003; pozri rozsudok z 11. júla 2008, Rinau (C‑195/08 PPU, EU:C:2008:406, bod 74).
(
17
)	Pozri odôvodnenia 17, 18 a 23 nariadenia č. 2201/2003. Na vysvetlenie tejto otázky pozri tiež rozsudky z 11. júla 2008, Rinau (C‑195/08 PPU, EU:C:2008:406, bod 61 a nasl.), a z 26. apríla 2012, Health Service Executive (C‑92/12 PPU, EU:C:2012:255, bod 116 a nasl.). Pozri aj moje stanovisko vo veci Health Service Executive (C‑92/12 PPU, EU:C:2012:177, body 58, 72 a nasl.).
(
18
)	Pozri článok 1 písm. a) a články 3 a 12 Haagskeho dohovoru a článok 2 bod 11 písm. a) a článok 11 ods. 1 nariadenia č. 2201/2003 (body 7, 8, 9, 12 a 13 vyššie).
(
19
)	V okamihu premiestnenia do Írska boli vo vzťahu k dvom starším deťom prijaté príkazy na dočasnú starostlivosť v prospech HCC (pozri bod 30 vyššie); naopak, ako potvrdil zástupca HCC na pojednávaní, nie je možné určiť, či bol príkaz na dočasnú starostlivosť pre novorodenca získaný pred, alebo po odchode (pozri body 35 a 37 vyššie).
(
20
)	Rovnako ako aj pre niektoré rozhodnutia týkajúce sa práva styku, ktoré nie sú v tomto kontexte relevantné.
(
21
)	Vo veciach, v ktorých boli vydané rozsudky z 22. decembra 2010, Mercredi (C‑497/10 PPU, EU:C:2010:829, bod 62 a nasl.), a z 9. októbra 2014, C (C‑376/14 PPU, EU:C:2014:2268, bod 62 a nasl.), účastníci konania okrem toho využili dve súbežné konania, pričom Súdny dvor tento postup nekritizoval.
(
22
)	Pozri bod 68 vyššie.
(
23
)	Pozri bod 118 a nasl. nižšie.
(
24
)	Pozri bod 121 a nasl. nižšie.
(
25
)	Ide najmä o verzie v anglickom jazyku („a judgment on the exercise of parental responsibility in respect of a child given in a Member State“); vo francúzskom jazyku („les décisions rendues dans un État membre sur l’exercice de la responsabilité parentale à l’égard d’un enfant“); v španielskom jazyku („las resoluciones dictadas en un Estado miembro sobre el ejercicio de la responsabilidad parental con respecto a un menor“); talianskom jazyku („le decisioni relative all’esercizio della responsabilità genitoriale su un minore“); portugalskom jazyku („as decisões proferidas num Estado‑Membro sobre o exercício da responsabilidade parental relativa a uma criança“) alebo ešte v holandskom jazyku („beslissingen betreffende de uitoefening van de ouderlijke verantwoordelijkheid voor een kind“). Naopak, v iných jazykových verziách nariadenia č. 2201/2003 článok 28 takúto odlišnosť neobsahuje, pozri najmä verzie v nemeckom jazyku („die in einem Mitgliedstaat ergangenen Entscheidungen über die elterliche Verantwortung für ein Kind“); dánskom jazyku („en i en medlemsstat truffet retsafgørelse om forældreansvar over for et barn“); českom jazyku („výkon rozhodnutí o výkonu rodičovské zodpovědnosti ve vztahu k dítěti vydaných v členském státě“) alebo ešte v estónskom jazyku („lapse suhtes vanemlikku vastutust käsitlevat kohtuotsust, mis on tehtud liikmesriigis ja on selles liikmesriigis täitmisele pööratav ning kätte antud“).
(
26
)	Kurzívou zvýraznila generálna advokátka.
(
27
)	Pozri v tejto súvislosti stanovisko, ktoré predniesla generálna advokátka Sharpston vo veci Rinau (C‑195/08 PPU, EU:C:2008:377, bod 52 a nasl.).
(
28
)	Články 18, 29 a 34 Haagskeho dohovoru uvádzajú, že tento dohovor tomu nebráni.
(
29
)	Kurzívou zvýraznila generálna advokátka.
(
30
)	Pozri rozsudky z 27. novembra 2007, C (C‑435/06, EU:C:2007:714, bod 46 a nasl.), a z 21. októbra 2015, Gogova (C‑215/15, EU:C:2015:710, bod 26). Pozri tiež moje návrhy prednesené vo veci C (C‑435/06, EU:C:2007:543, bod 33 a nasl.) a moje stanovisko vo veci Health Service Executive (C‑92/12 PPU, EU:C:2012:177, bod 10 a nasl.).
(
31
)	Pozri rozsudky z 27. novembra 2007, C (C‑435/06, EU:C:2007:714, bod 24 a nasl.), a z 2. apríla 2009, A (C‑523/07, EU:C:2009:225, bod 21 a nasl.).
(
32
)	Pozri rozsudok z 26. apríla 2012, Health Service Executive (C‑92/12 PPU, EU:C:2012:255, bod 56 a nasl.).
(
33
)	Ako to Súdny dvor vysvetlil, na účely zistenia, či žaloba spadá do rozsahu pôsobnosti nariadenia č. 2201/2003, treba vychádzať z jej predmetu: pozri rozsudok z 21. októbra 2015, Gogova (C‑215/15, EU:C:2015:710, bod 28); pozri tiež, pokiaľ ide o nariadenie Európskeho parlamentu a Rady (EÚ) č. 1215/2012 z 12. decembra 2012 o právomoci a o uznávaní a výkone rozsudkov v občianskych a obchodných veciach (Ú. v. EÚ L 351, 2012, s. 1), zmenené delegovaným nariadením Komisie (EÚ) 2015/281 z 26. novembra 2014 (Ú. v. EÚ L 54, 2015, s. 1) (nazývané „nariadenie Brusel Ia“), ex multis, rozsudok z 9. marca 2017, Pula Parking (C‑551/15, EU:C:2017:193, bod 34).
(
34
)	Pozri v tejto súvislosti stanovisko, ktoré predniesol generálny advokát Mengozzi vo veci Gogova (C‑215/15, EU:C:2015:725, bod 39 a nasl.).
(
35
)	Nezdá sa, že by v tomto prípade vnútroštátne právo pri určení pravidiel uplatniteľných na situáciu upravenú výlučne vnútroštátnym právom dotknutého členského štátu odkazovalo na obsah nariadenia č. 2201/2003; pozri v tomto zmysle uznesenie z 12. mája 2016, Sahyouni (C‑281/15, EU:C:2016:343, bod 24 a nasl. a citovanú judikatúru).
(
36
)	Uznesenie írskeho High Court z 21. septembra 2017 o vyhlásení vykonateľnosti výslovne uvádza, že lehota na podanie odvolania je dva mesiace od doručenia uvedeného uznesenia.
(
37
)	Pozri bod 44 vyššie.
(
38
)	Pozri bod 46 vyššie.
(
39
)	Nedorozumenie týkajúce sa nie dňa začatia plynutia lehoty, ale dňa podania odvolania vyplývajúce z písomných a ústnych pripomienok HCC bolo objasnené na pojednávaní: HCC omylom uviedla, že notice of motion bolo podané už 19. novembra 2017, čo by bolo v rámci dvojmesačnej lehoty na podanie odvolania, ak by táto lehota začala plynúť 22. septembra 2017; rodičia však na pojednávaní potvrdili, že táto informácia je nesprávna a že ich odvolanie bolo skutočne podané až 24. novembra 2017.
(
40
)	Pozri v tomto zmysle rozsudok z 15. októbra 1987, Heylens a i. (222/86, EU:C:1987:442, bod 15).
(
41
)	Pozri najmä rozsudky z 5. marca 1980, Könecke Fleischwarenfabrik/Komisia (76/79, EU:C:1980:68, bod 7); zo 6. júla 1988, Dillinger Hüttenwerke/Komisia (236/86, EU:C:1988:367, body 13 a 14); zo 6. decembra 1990, Wirtschaftsvereinigung Eisen‑ und Stahlindustrie/Komisia (C‑180/88, EU:C:1990:441, bod 22); z 19. februára 1998, Komisia/Rada (C‑309/95, EU:C:1998:66, bod 18 a nasl.), alebo tiež z 23. októbra 2007, Parlament/Komisia (C‑403/05, EU:C:2007:624, bod 29 a nasl.).
(
42
)	Pozri v tejto súvislosti ESĽP, 26. januára 2017, Ivanova a Ivashova v. Rusko (CE:ECHR:2017:0126JUD000079714, bod 57 a citovanú judikatúru).
(
43
)	Znenie francúzskej jazykovej verzie nariadenia („ce délai ne comporte pas de prorogation à raison de la distance“) nie je úplne jasné, ale z iných jazykových verzií vyplýva, že to skutočne znamená, že lehotu nemožno predĺžiť z dôvodov vzdialenosti (pozri verziu v anglickom jazyku: „no extension of time may be granted on account of distance“; verziu v nemeckom jazyku: „eine Verlängerung dieser Frist wegen weiter Entfernung ist ausgeschlossen“; verziu v španielskom jazyku: „dicho plazo no admitirá prórroga en razón de la distancia“; verziu v talianskom jazyku: „detto termine non è prorogabile per ragioni inerenti alla distanza“; verziu v portugalskom jazyku: „este prazo não é susceptível de prorrogação em razão da distância“; verziu v holandskom jazyku: „de termijn kan niet op grond van de afstand worden verlengd“).
(
44
)	Toto stanovisko obhajujú tiež renomovaní autori publikácií v oblasti medzinárodného práva súkromného: pozri najmä SCHLOSSER, P. F.: EU‑Zivilprozessrecht, 2. vydanie, Beck, Munich, 2003, s. 276, č. 9; OBERHAMMER, P.: „Art. 43“, Kommentar zur Zivilprozessordnung, zv. 10, 22. vydanie, Mohr Siebeck, Tübingen, 2011, s. 686, č. 11 [obaja vo vzťahu k článku 43 nariadenia Rady (ES) č. 44/2001 z 22. decembra 2000 o právomoci a o uznávaní a výkone rozsudkov v občianskych a obchodných veciach (Ú. v. ES L 12, 2001, s. 1; Mim. vyd. 19/004, s. 42) (takzvané „nariadenie Brusel I“), ktorý zodpovedá článku 33 nariadenia č. 2201/2003]; MANKOWSKI, P., „Art 33“, Brussels IIbis Regulation, Sellier, Mníchov, 2012, s. 312, č. 38; PARASCHAS, K.: „VO (EG) 2201/2003 Art. 33“, Internationaler Rechtsverkehr in Zivil‑ und Handelssachen, 54. vydanie, Beck, Munich, 2018, č. 8. Okrem toho sa zdá, že v rozsudku z 11. augusta 1995, SISRO (C‑432/93, EU:C:1995:262, bod 15), Súdny dvor implicitne pripustil možnosť vyhlásiť za prípustné, s uplatnením vnútroštátnych procesných pravidiel, odvolanie podané po uplynutí lehoty dvoch mesiacov upravenej v článku 36 druhom odseku Dohovoru o právomoci a výkone rozsudkov v občianskych a obchodných veciach, podpísaného 27. septembra 1968 (ďalej len „Bruselský dohovor“), ktorý zodpovedá článku 33 ods. 5 nariadenia č. 2201/2003.
(
45
)	Pozri najmä článok 1 ods. 3 nariadenia č. 2201/2003: „Toto nariadenie sa nevzťahuje na…“; článok 11 ods. 4 a 5: „Súd nemôže“; články 22 a 23: „Rozsudok… sa neuzná“; článok 24: „Právomoc súdu členského štátu pôvodu sa nesmie skúmať.“; článok 25: „Uznanie rozsudku nemožno odmietnuť z dôvodu, že právny poriadok členského štátu, v ktorom sa o uznanie žiada, by… nepripúšťal…“; článok 26 a článok 31 ods. 3: „Za žiadnych okolností sa nesmie rozsudok preskúmať z hľadiska rozhodnutia vo veci samej.“; článok 31 ods. 1: „Osoba… ani dieťa, nemá… právo robiť žiadne podania k návrhu.“; alebo ešte článok 34: „Rozsudok vydaný v odvolacom konaní možno napadnúť iba v rámci konania…“.
(
46
)	Pre úplnosť treba poznamenať, že rozsudky zo 4. februára 1988, Hoffmann (145/86, EU:C:1988:61), a zo 16. februára 2006, Verdoliva (C‑3/05, EU:C:2006:113), citované vnútroštátnym súdom a uvádzané zo strany HCC, tento výklad nespochybňujú. Je pravda, že Súdny dvor v týchto rozsudkoch zmienil prísnu povahu lehoty stanovenej v článku 36 Bruselského dohovoru, ktorý zodpovedá článku 33 ods. 5 nariadenia č. 2201/2003. V rozsudku Hoffmann však Súdny dvor iba uviedol, že predmetné ustanovenie sa má vykladať v tom zmysle, že účastník, ktorý nepodal odvolanie proti tam upravenému vyhláseniu vykonateľnosti, sa už vo fáze výkonu rozhodnutia nemôže platne dovolávať dôvodu, na ktorý sa mohol dovolať v rámci odvolania proti vyhláseniu vykonateľnosti (rozsudok zo 4. februára 1988, Hoffmann, 145/86, EU:C:1988:61, bod 34). Rovnako v rozsudku Verdoliva sa Súdny dvor obmedzil na konštatovanie, že jednoduché oboznámenie sa s rozhodnutím osobou, proti ktorej sa žiada výkon rozhodnutia, nemôže nahradiť požiadavku na doručenie stanovenú v uvedenom ustanovení na účely začatia plynutia tam upravenej lehoty na podanie odvolania (rozsudok zo 16. februára 2006, Verdoliva, C‑3/05, EU:C:2006:113, bod 38).
(
47
)	V nemeckom práve by neprichádzalo do úvahy predĺženie, ale navrátenie lehoty.
(
48
)	Pozri moje návrhy prednesené vo veci Puškár (C‑73/16, EU:C:2017:253, body 46 a 47).
(
49
)	Pozri najmä rozsudky zo 16. decembra 1976, Rewe‑Zentralfinanz a Rewe‑Zentral (33/76, EU:C:1976:188, bod 5); zo 7. januára 2004, Wells (C‑201/02, EU:C:2004:12, bod 67), a z 21. decembra 2016, TDC (C‑327/15, EU:C:2016:974, bod 90).
(
50
)	Pozri v tejto súvislosti ustanovenia írskeho práva citované v bode 23 vyššie.
(
51
)	Pozri judikatúru citovanú v poznámke pod čiarou 49 vyššie.
(
52
)	Pozri, pokiaľ ide o článok 36 Bruselského dohovoru, ktorý zodpovedá článku 33 ods. 5 nariadenia č. 2201/2003, rozsudok zo 16. februára 2006, Verdoliva (C‑3/05, EU:C:2006:113, bod 26 a nasl.), rovnako ako aj moje návrhy prednesené vo veci Verdoliva (C‑3/05, EU:C:2005:722, bod 38 a nasl. a citovanú judikatúru); v tom istom zmysle, pokiaľ ide o nariadenie č. 2201/2003, pozri rozsudok z 11. júla 2008, Rinau (C‑195/08 PPU, EU:C:2008:406, bod 101).
(
53
)	Pozri najmä odôvodnenie 33 nariadenia č. 2201/2003.
(
54
)	Pozri bod 64 vyššie.
(
55
)	Pozri v tomto zmysle a analogicky rozsudok z 10. apríla 2003, Komisia/Nemecko (C‑20/01 a C‑28/01, EU:C:2003:220, bod 36).
(
56
)	Pozri článok 39 nariadenia č. 1215/2012 nazývaného „Brusel Ia“.
(
57
)	Pozri body 66 a 71 vyššie.
(
58
)	Pozri rozsudok z 26. apríla 2012, Health Service Executive (C‑92/12 PPU, EU:C:2012:255, bod 118), rovnako ako aj moje stanovisko vo veci Health Service Executive (C‑92/12 PPU, EU:C:2012:177, bod 71 a nasl.).
(
59
)	Pozri v tomto zmysle rozsudok z 11. júla 2008, Rinau (C‑195/08 PPU, EU:C:2008:406, bod 101). Pozri tiež, v tomto kontexte, pokiaľ ide o článok 36 Bruselského dohovoru, ktorý zodpovedá článku 33 ods. 5 nariadenia č. 2201/2003, moje návrhy prednesené vo veci Verdoliva (C‑3/05, EU:C:2005:722, body 41 a 42): „Článok 36 je… procesným doplnkom k materiálnym dôvodom pre zamietnutie uznania uvedeným v článku 27 a 28 Bruselského dohovoru.“ Okrem toho tiež z judikatúry Európskeho súdu pre ľudské práva vyplýva, že osoba, proti ktorej sa vedie výkon rozhodnutia vydaného v inom členskom štáte Únie, pre ktorý možno využiť mechanizmus vzájomného uznávania, musí mať možnosť namietať voči zjavnej nedostatočnosti ochrany práva zaručeného Európskym dohovorom o ochrane ľudských práv a základných slobôd. Len pri neexistencii takej nedostatočnosti totiž možno uplatniť domnienku rovnocennej ochrany práv zaručených uvedeným dohovorom a právom Únie a súdy členských štátov môžu takému mechanizmu vzájomného uznávania zabezpečiť plnú účinnosť; pozri EDĽP, 23. mája 2016, Avotiņš v. Lotyšsko (CE:ECHR:2016:0523JUD001750207, bod 116).
(
60
)	Pozri rozsudok z 26. apríla 2012, Health Service Executive (C‑92/12 PPU, EU:C:2012:255, bod 121 a nasl.).
(
61
)	Rozsudok z 11. júla 2008, Rinau (C‑195/08 PPU, EU:C:2008:406, bod 81).
(
62
)	Pozri, ex multis, rozsudky z 1. júla 2010, Povse (C‑211/10 PPU, EU:C:2010:400, body 35 a 36); z 5. októbra 2010, McB. (C‑400/10 PPU, EU:C:2010:582, bod 28), a z 22. decembra 2010, Aguirre Zarraga (C‑491/10 PPU, EU:C:2010:828, body 39 a 40).
(
63
)	Pozri bod 46 vyššie.
(
64
)	Pozri najmä bod 33 a nasl. vyššie.
(
65
)	Pozri body 38 a 39 vyššie.
(
66
)	Pozri bod 125 vyššie.
(
67
)	Pozri bod 16 vyššie.
(
68
)	Pozri bod 45 vyššie. Toto rozhodnutie znie takto: „V sťažnostiach podaných žalobcami v dokumentoch predložených tomuto súdu sa nenachádza nič. [Žalobcovia] mali príležitosť zúčastniť sa 8. septembra na pojednávaní, ale namiesto toho utiekli. Technické argumenty, ktoré teraz uvádzajú a ktoré sa týkajú práva na spravodlivý proces, práva cestovať a využitia opatrovníctva, sú vzájomne rozporné o to viac, že deti sú v súčasnosti opätovne podrobené právomoci tohto súdu.“ (Preložila generálna advokátka).
(
69
)	V tejto súvislosti Súdny dvor v rámci žaloby proti aktom inštitúcií Únie uznal, že omeškanie s podaním žaloby môže spadať pod pojem ospravedlniteľného omylu vtedy, keď dotknutá inštitúcia konala takým spôsobom, ktorý mohol sám osebe alebo v rozhodujúcej miere vyvolať pochopiteľné nedorozumenie v úsudku dobromyseľnej osoby podliehajúcej súdnej právomoci (rozsudok z 15. mája 2003, Pitsiorlas/Rada a ECB, C‑193/01 P, EU:C:2003:281, bod 24). Pozri tiež v tejto súvislosti EDĽP, 6. decembra 2001, Tsironis v. Grécko (CE:ECHR:2001:1206JUD004458498, bod 27 a nasl.).
(
70
)	Pozri poznámku pod čiarou 46 vyššie.
(
71
)	Pozri najmä body 122 a nasl. a 128 a nasl. vyššie.
(
72
)	Pozri bod 122 a nasl. vyššie.
(
73
)	Pozri body 51 a 52 vyššie.
(
74
)	Rada Európy, séria európskych zmlúv, č. 74.
(
75
)	Rozsudok z 27. apríla 2004, Turner (C‑159/02, EU:C:2004:228).
(
76
)	Rozsudok z 10. februára 2009, Allianz a Generali Assicurazioni Generali (C‑185/07, EU:C:2009:69).
(
77
)	Pozri bod 47 vyššie.
(
78
)	Vo finančnej oblasti také freezing injunction nariaďuje ochranné zmrazenie aktív, ktorým sa má zabrániť tomu, aby dlžník predajom aktív neskôr nezabránil veriteľovi v prístupe k týmto aktívam (pozri moje návrhy prednesené vo veci Meroni, C‑559/14, EU:C:2016:120, bod 2). Súdny dvor v takomto predbežnom súdnom príkaze nevidel nevýhody dokonca ani v prípade, keď sa osoba, ktorá môže byť týmto predbežným súdnym príkazom dotknutá, nevyjadrila, pokiaľ mala táto osoba možnosť uplatniť svoje práva na súde, ktorý uvedený predbežný súdny príkaz nariadil (pozri rozsudok z 25. mája 2016, Meroni, C‑559/14, EU:C:2016:349, bod 54).
(
79
)	Rozsudky z 27. apríla 2004, Turner (C‑159/02, EU:C:2004:228, bod 25); z 10. februára 2009, Allianz a Generali Assicurazioni Generali (C‑185/07, EU:C:2009:69, bod 29), a z 13. mája 2015, Gazprom (C‑536/13, EU:C:2015:316, bod 33).
(
80
)	Rozsudky z 27. apríla 2004, Turner (C‑159/02, EU:C:2004:228, bod 24); z 10. februára 2009, Allianz a Generali Assicurazioni Generali (C‑185/07, EU:C:2009:69, bod 30), a z 13. mája 2015, Gazprom (C‑536/13, EU:C:2015:316, bod 34).
(
81
)	Rozsudky z 27. apríla 2004, Turner (C‑159/02, EU:C:2004:228, bod 9 a nasl.), a z 10. februára 2009, Allianz a Generali Assicurazioni Generali (C‑185/07, EU:C:2009:69, bod 11 a nasl.).
(
82
)	Pozri v tomto zmysle rozsudok z 13. mája 2015, Gazprom (C‑536/13, EU:C:2015:316, bod 36).
(
83
)	Pozri v tomto zmysle rozsudok z 23. decembra 2009, Detiček (C‑403/09 PPU, EU:C:2009:810, bod 38).
(
84
)	Pozri rozsudok z 26. apríla 2018, Donnellan (C‑34/17, EU:C:2018:282, bod 61).