62023CJ0346_RES
Vec C‑346/23
Banco Santander SA
proti
Asociación de Consumidores y Usuarios de Servicios Generales‑Auge
(návrh na začatie prejudiciálneho konania, ktorý podal Tribunal Supremo)
Rozsudok Súdneho dvora (štvrtá komora) zo 16. januára 2025
„Návrh na začatie prejudiciálneho konania – Trhy s finančnými nástrojmi – Smernica 2004/39/ES – Článok 52 ods. 2 – Žaloba podaná v záujme spotrebiteľov – Spotrebiteľské organizácie, ktoré majú oprávnený záujem na ochrane spotrebiteľov – Aktívna legitimácia na ochranu individuálnych záujmov svojich členov – Strata aktívnej legitimácie v prípade investícií do finančných produktov s vysokou ekonomickou hodnotou – Oslobodenie od trov konania a povinnosti nahradiť trovy konania druhého účastníka konania – Procesná autonómia – Zásada efektivity“
Sloboda usadiť sa – Slobodné poskytovanie služieb – Trhy s finančnými nástrojmi – Smernica 2004/39 – Žaloba podaná v záujme spotrebiteľov – Záujem spotrebiteľov – Pojem – Individuálne záujmy viacerých spotrebiteľov – Zahrnutie
(Smernica Európskeho parlamentu a Rady 2004/39, článok 52 ods. 2)
(pozri body 46 – 48)
Sloboda usadiť sa – Slobodné poskytovanie služieb – Trhy s finančnými nástrojmi – Smernica 2004/39 – Žaloba podaná v záujme spotrebiteľov – Spotrebiteľská organizácia, ktorá bráni individuálne záujmy viacerých svojich členov – Aktívna legitimácia – Obmedzenie podľa finančnej kapacity zastúpených investorov a finančných nástrojov, do ktorých investovali – Neprípustnosť – Odmietnutie poskytnutia právnej pomoci tejto organizácii z dôvodu finančnej kapacity zastúpených investorov a finančných nástrojov, do ktorých investovali – Prípustnosť – Podmienky
(Smernica Európskeho parlamentu a Rady 2004/39, článok 52 ods. 2)
(pozri body 49, 50, 55 – 57, 61, 63 a výrok)
Zhrnutie
V rámci sporu týkajúceho sa platnosti zmlúv o kúpe finančných nástrojov uzavretých investormi‑spotrebiteľmi, ktorých zastupuje spotrebiteľské združenie, Súdny dvor potvrdil, že aktívna legitimácia takéhoto združenia, ktoré bráni individuálne záujmy viacerých svojich členov, nemôže podliehať obmedzeniam týkajúcim sa finančnej kapacity týchto členov a vlastností finančných produktov, do ktorých títo členovia investovali. Takéto kritériá však možno zohľadniť pri rozhodovaní o tom, či toto združenie môže získať právnu pomoc.
Dve fyzické osoby kúpili finančné produkty od Banco Banif, teraz Banco Santander. Asociación de Consumidores y Usuarios de Servicios Generales‑Auge (Združenie spotrebiteľov a užívateľov všeobecných služieb, ďalej len „Auge“), ktoré zastupuje tieto dve fyzické osoby, podalo proti danej banke na španielske súdy žalobu, ktorou sa domáhalo určenia neplatnosti týchto zmlúv o kúpe finančných produktov z dôvodu vady súhlasu.
Keďže súd prvého stupňa a odvolací súd tejto žalobe vyhoveli, uvedená banka podala mimoriadny opravný prostriedok pre procesnú vadu a kasačný opravný prostriedok proti rozsudku odvolacieho súdu na Tribunal Supremo (Najvyšší súd, Španielsko), ktorý podal návrh na začatie prejudiciálneho konania. Banka pred týmto súdom tvrdí, že Auge nemá aktívnu legitimáciu v mene svojich členov, pretože finančné produkty, v súvislosti s ktorými uzavreli zmluvy, nie sú určené na bežné a rozšírené použitie, ale ide naopak o špekulatívne finančné produkty s vysokou ekonomickou hodnotou, čo znamená, že podaná žaloba nespadá podľa vnútroštátneho práva do oblasti ochrany spotrebiteľov.
Podľa vnútroštátnej judikatúry totiž spotrebiteľské organizácie nemajú aktívnu legitimáciu, ak sa žaloba týka investícií do špekulatívnych finančných produktov alebo s vysokou ekonomickou hodnotou, keďže tieto produkty nie sú učené na bežné, obvyklé a rozšírené použitie. Takéto neuznanie aktívnej legitimácie v tomto prípade umožňuje podľa vnútroštátneho súdu zabrániť podvodnému alebo zneužívajúcemu použitiu osobitnej aktívnej legitimácie spotrebiteľských združení veľmi solventnými investormi s cieľom využiť právo na právnu pomoc, ktoré vnútroštátne právo priznáva týmto združeniam.
V tomto kontexte sa tento súd pýta, či je vnútroštátna judikatúra, ktorá takto obmedzuje aktívnu legitimáciu spotrebiteľského združenia konať na účet jedného z týchto investorov‑spotrebiteľov z dôvodu jeho finančnej kapacity, ekonomickej hodnoty, druhu a komplexnosti jeho investícií, v súlade s článkom 52 ods. 2 smernice 2004/39 (
1
).
Posúdenie Súdnym dvorom
Súdny dvor na úvod pripomenul, že „drobný klient“ v zmysle článku 4 ods. 1 bodu 12 tejto smernice znamená „spotrebiteľa“, ak je fyzickou osobou konajúcou mimo akúkoľvek podnikateľskú činnosť. (
2
) Z odôvodnenia 14 smernice 2020/1828 (
3
) tiež vyplýva, že „retailový klient“ predstavuje spotrebiteľa, a z odôvodnenia 13 tej istej smernice vyplýva, že okrem všeobecného spotrebiteľského práva sa vzťahuje aj na oblasti, ako sú finančné služby.
Súdny dvor ďalej spresnil, že členské štáty sú oprávnené priznať organizáciám na ochranu spotrebiteľov aktívnu legitimáciu na účely ochrany individuálnych záujmov viacerých svojich členov.
Súdny dvor na účely tohto záveru uviedol, že článok 52 ods. 2 smernice 2004/39 odkazuje na záujem „spotrebiteľov“ v množnom čísle. Hoci použitie množného čísla naznačuje, že žaloba podaná spotrebiteľskou organizáciou musí byť zameraná na záujmy viacerých spotrebiteľov, toto ustanovenie nespresňuje, či sa tento kolektívny rozmer žaloby týka všeobecného záujmu spotrebiteľov, alebo naopak individuálnych záujmov viacerých spotrebiteľov. V rozsahu, v akom toto ustanovenie odkazuje na právo členských štátov, tak pokiaľ ide o určenie organizácií, ktoré môžu zastupovať záujmy spotrebiteľov, ako aj pokiaľ ide o procesné postupy, podľa ktorých sa toto zastupovanie má účinne vykonávať, však členské štáty môžu slobodne určiť individuálnu alebo kolektívnu povahu záujmov, ktoré môžu chrániť organizácie na ochranu spotrebiteľov.
Okrem toho, ak členský štát priznal spotrebiteľským organizáciám aktívnu legitimáciu na obranu individuálnych záujmov viacerých svojich členov, nemôže obmedziť aktívnu legitimáciu takejto organizácie na ochranu určitej kategórie spotrebiteľov identifikovanej v závislosti od ich finančnej kapacity a finančných produktov, do ktorých investovali. Článok 52 ods. 2 smernice 2004/39 totiž stanovuje právo obrátiť sa na súd v záujme všetkých spotrebiteľov a investorov bez toho, aby v tejto súvislosti robil rozdiely.
Naproti tomu ani toto ustanovenie, ani žiadna iná právna úprava Európskej únie neukladá povinnosť poskytnúť právnu pomoc spotrebiteľským organizáciám, ktoré sa obracajú na súdy v záujme spotrebiteľov. Každý členský štát tak musí na základe zásady procesnej autonómie stanoviť svoje vlastné pravidlá týkajúce sa právnej pomoci pod podmienkou, že tieto pravidlá nebudú menej priaznivé, než sú pravidlá, ktoré upravujú podobné situácie podliehajúce vnútroštátnemu právu (zásada ekvivalencie), a že nebudú viesť k praktickej nemožnosti alebo nadmernému sťaženiu výkonu práv priznaných právnym poriadkom Únie (zásada efektivity). V tejto súvislosti súdne trovy, ktoré je združenie povinné zaplatiť, ak mu nebola poskytnutá právna pomoc, nemôžu predstavovať neprekonateľné náklady, ktoré by mohli znemožniť alebo nadmerne sťažiť výkon práva obrátiť sa na súd, ako je stanovené v článku 52 ods. 2 smernice 2004/39.
(
1
)	Smernica Európskeho parlamentu a Rady 2004/39/ES z 21. apríla 2004 o trhoch s finančnými nástrojmi, o zmene a doplnení smerníc Rady 85/611/EHS a 93/6/EHS a smernice Európskeho parlamentu a Rady 2000/12/ES a o zrušení smernice Rady 93/22/EHS (Ú. v. EÚ L 145, 2004, s. 1; Mim. vyd. 06/007, s. 263).
(
2
)	Pozri v tomto zmysle rozsudok z 3. októbra 2019(Petruchová, C‑208/18, EU:C:2019:825, bod 76).
(
3
)	Smernica Európskeho parlamentu a Rady z 25. novembra 2020 o žalobách v zastúpení na ochranu kolektívnych záujmov spotrebiteľov a o zrušení smernice 2009/22/ES (Ú. v. EÚ L 409, 2020, s. 1). Príloha I k tejto smernici odkazuje na smernicu Európskeho parlamentu a Rady 2014/65/EÚ z 15. mája 2014 o trhoch s finančnými nástrojmi, ktorou sa mení smernica 2002/92/ES a smernica 2011/61/EÚ (Ú. v. EÚ L 173, 2014, s. 349), ktorá zrušila a nahradila smernicu 2004/39 a ktorej článok 74 ods. 2 venovaný právu obrátiť sa na súdy v záujme spotrebiteľov zodpovedá článku 52 ods. 2 smernice 2004/39, pričom tieto dva články sú formulované takmer rovnako.