ROZSUDOK SÚDNEHO DVORAzo 14. júla 1994 (*)„Ochrana
spotrebiteľa pri zmluvách uzatváraných mimo prevádzkových priestorov –
Možnosť odvolať sa na smernicu v sporoch medzi súkromnými osobami“Vo veci C‑91/92_ktorej
predmetom je návrh podaný podľa článku 177 Zmluvy EHS, ktorým Giudice
conciliatore di Firenze (Taliansko) navrhuje, aby v súvislosti
s konaním pred týmto vnútroštátnym súdom medziPaola Faccini DoriaRecreb Srl_Súdny
dvor vydal prejudiciálne rozhodnutie o výklade smernice Rady
85/577/EHS z 20. decembra 1985 na ochranu spotrebiteľa pri
zmluvách uzatváraných mimo prevádzkových priestorov (Ú. v. ES
L 372, s. 31; Mim. vyd. 15/001, s. 262)_SÚDNY DVOR_v zložení:
predseda O. Due, predsedovia komôr G. F. Mancini,
J. C. Moitinho de Almeida, M. Díez de Velasco
a D. A. O. Edward, sudcovia
C. N. Kakouris, R. Joliet (spravodajca),
F. A. Schockweiler, G. C. Rodríguez Iglesias,
F. Grévisse, M. Zuleeg, P. J. G. Kapteyn
a J. L. Murray_generálny advokát: C. O. Lenz_tajomník: H. von Holstein, zástupca tajomníka_so zreteľom na písomné pripomienky, ktoré predložili:–        slečna
Faccini Dori, v zastúpení: Vinicio Premuroso, advokát Milánskej
advokátskej komory, a Annalisa Premuroso a Paolo Soldani
Benzi, advokáti Florenskej advokátskej komory_–        Recreb
Srl, v zastúpení: Michele Trovato, advokát Rímskej advokátskej
komory, a Anna Rita Alessandro, procuratore vo Florencii_–        nemecká
vláda, v zastúpení: Ernst Röder, Ministerialrat na Spolkovom
ministerstve hospodárstva, a Claus-Dieter Quassowski,
Regierungsdirektor na tom istom ministerstve, splnomocnení zástupcovia_–        grécka
vláda, v zastúpení: Vasileios Kontolaimos, zástupca právneho radcu
Štátnej súdnej rady, a Panagiotis Athanasoulis, právny zástupca
Štátnej súdnej rady, splnomocnení zástupcovia_–        talianska
vláda, v zastúpení: profesor Luigi Ferrari Bravo, riaditeľ odboru
diplomatických sporov na ministerstve zahraničných vecí, splnomocnený
zástupca, za právnej pomoci Marcello Conti, avvocato dello Stato_–        Komisia
Európskych spoločenstiev, v zastúpení: Lucio Gussetti, člen
právneho servisu, splnomocnený zástupca_so zreteľom na odpovede na písomnú otázku Súdneho dvora, ktoré predložili:–        nemecká vláda, v zastúpení: Ernst Röder a Claus-Dieter Quassowski_–        francúzska
vláda, v zastúpení: Jean-Pierre Puissochet, riaditeľ riaditeľstva
právnych záležitostí na ministerstve zahraničných vecí, a Catherine
de Salins, poradkyňa na tom istom ministerstve, splnomocnení
zástupcovia_so zreteľom na správu pre pojednávanie_po
vypočutí ústnych pripomienok, ktoré na pojednávaní 16. marca 1993
predniesli dánska vláda, v zastúpení: Jørgen Molde, právny radca na
ministerstve zahraničných vecí, splnomocnený zástupca, nemecká vláda,
v zastúpení: Ernst Röder a Claus-Dieter Quassowski,
splnomocnení zástupcovia, grécka vláda, v zastúpení: Vasileios
Kontolaimos a Panagiotis Athanasoulis, splnomocnení zástupcovia,
francúzska vláda, v zastúpení: Catherine de Salins, splnomocnená
zástupkyňa, talianska vláda, v zastúpení: profesor Luigi Ferrari
Bravo, splnomocnený zástupca, za právnej pomoci Ivo Braguglia, avvocato
dello Stato, holandská vláda, v zastúpení: Ton Heukels, zástupca
právneho radcu na ministerstve zahraničných vecí, vláda Spojeného
kráľovstva, v zastúpení: J. E. Collins, splnomocnený
zástupca, za právnej pomoci Derrick Wyatt, barrister, a Komisia,
v zastúpení: Lucio Gussetti, splnomocnený zástupca_po vypočutí návrhov generálneho advokáta na pojednávaní 9. februára 1994_vyhlásil tentoRozsudok1        Uznesením
z 24. januára 1992 doručeným Súdnemu dvoru 18. marca
1992 predložil Giudice conciliatore di Firenze (Taliansko) podľa článku
177 Zmluvy EHS otázku týkajúcu sa v prvom rade výkladu smernice
Rady 85/577/EHS z 20. decembra 1985 o ochrane
spotrebiteľa pri zmluvách uzatváraných mimo prevádzkových priestorov
(Ú. v. ES L 372, s. 31; Mim. vyd. 15/001, s. 262,
ďalej len „smernica o zmluvách uzatváraných mimo prevádzkových
priestorov“) a v druhom rade možnosti odvolať sa na ňu
v spore medzi predajcom a spotrebiteľom.2        Táto
otázka bola položená v rámci sporu medzi slečnou Paola Faccini
Dori s bydliskom v Monze (Taliansko) a spoločnosťou
Recreb Srl (ďalej len „Recreb“).3        Z uznesenia
Giudice conciliatore di Firenze vyplýva, že 19. januára 1989 bez
toho, aby o to slečna Faccini Dori vopred žiadala, s ňou
spoločnosť Interdiffusion Srl uzavrela zmluvu na diaľkový kurz
angličtiny na centrálnej stanici v Miláne (Taliansko), teda mimo
svojich prevádzkových priestorov.4        O niekoľko
dní neskôr, doporučeným listom z 23. januára 1989, slečna
Faccini Dori oznámila tejto spoločnosti, že svoju objednávku ruší.
Spoločnosť jej odpovedala 3. júna 1989, že postúpila svoju
pohľadávku na Recreb. Slečna Faccini Dori 24. júna 1989 písomne
potvrdila spoločnosti Recreb, že odstúpila od svojho zápisu, pričom sa
odvolávala najmä na právo na odstúpenie od zmluvy podľa smernice
o zmluvách uzatváraných mimo prevádzkových priestorov.5        Cieľom
tejto smernice je, ako to vyplýva z jej odôvodnení, zlepšiť
ochranu spotrebiteľov a odstrániť existujúce nezrovnalosti medzi
vnútroštátnymi právnymi predpismi týkajúcimi sa tejto ochrany, ktoré by
mohli ovplyvniť fungovanie spoločného trhu. Vo svojom štvrtom odôvodnení
vysvetľuje, že v prípade zmlúv uzatváraných mimo prevádzkových
priestorov predajcu je to spravidla predajca, ktorý začína zmluvné
vyjednávanie, že spotrebiteľ na to nie je nijakým spôsobom pripravený,
a tak je často prekvapený. Väčšinou spotrebiteľ nemá možnosť
porovnať kvalitu a cenu ponuky s inými ponukami. Podľa toho
istého odôvodnenia tento prvok prekvapenia existuje nielen pri zmluvách
uzatvorených pri podomovom predaji, ale aj pri iných formách zmlúv, kde
predajca preberá iniciatívu mimo prevádzkových priestorov. Cieľom
smernice teda je, ako to vyplýva z jej piateho odôvodnenia,
poskytnúť spotrebiteľovi právo na odstúpenie od zmluvy v lehote
najmenej siedmich dní, aby mal možnosť posúdiť záväzky vyplývajúce zo
zmluvy.6        Dňa
30. júna 1989 Recreb požiadal Giudice conciliatore di Firenze, aby
uložil slečne Faccini Dori povinnosť zaplatiť dohodnutú sumu zvýšenú
o úroky a trovy konania.7        Platobným
rozkazom z 20. novembra 1989 Giudice conciliatore di Firenze
zaviazal slečnu Faccini Dori na zaplatenie týchto súm. Slečna Faccini
Dori podala námietku proti tomu rozkazu tomu istému sudcovi. Znova
tvrdila, že odstúpila od zmluvy za podmienok stanovených smernicou.8        Je
však pravda, že v tom čase Taliansko neprijalo nijaké opatrenie na
prebratie smernice, hoci lehota stanovená na prebratie uplynula
23. decembra 1987. Táto smernica bola totiž prebratá do právneho
poriadku Talianska až legislatívnym dekrétom č. 50
z 15. januára 1992 (GURI, riadny dodatok č. 27
z 3. 2. 1992, s. 24), ktorý nadobudol účinnosť
3. marca 1992.9        Giudice
conciliatore di Firenze si kládol otázku, či môže uplatňovať
ustanovenia smernice, ktorá v čase skutkového stavu nebola
v Taliansku ešte prebratá.10      Z tohto dôvodu položil Súdnemu dvoru prejudiciálnu otázku, ktorá znie takto:„Má
sa smernica Spoločenstva č. 577 z 20. decembra 1985
považovať za dostatočne presnú a podrobnú, a ak áno, mohla
vyvolať účinky vo vzťahoch medzi jednotlivcami a Talianskym štátom
a vo vzájomných vzťahoch medzi jednotlivcami počas obdobia medzi
uplynutím lehoty 24 mesiacov poskytnutej členským štátom na dosiahnutie
súladu so smernicou a dátumom, ku ktorému Taliansky štát dosiahol
tento súlad?“11      Je
potrebné zdôrazniť, že smernica o zmluvách uzatváraných mimo
prevádzkových priestorov ukladá členským štátom prijať určité pravidlá
na úpravu právnych vzťahov medzi predajcami a spotrebiteľmi.
Vzhľadom na povahu sporu medzi spotrebiteľom a predajcom vyvoláva
otázka položená vnútroštátnym sudcom dva problémy, ktoré treba preskúmať
oddelene. Týka sa v prvom rade toho, či sú ustanovenia smernice
týkajúce sa práva na odstúpenie od zmluvy bezpodmienečné
a dostatočne presné. V druhom rade sa týka toho, či sa možno
v sporoch medzi súkromnými osobami odvolávať na smernicu, ktorá
ukladá členským štátom prijať určité pravidlá na úpravu právnych vzťahov
medzi týmito osobami, ak táto smernica nebola prebratá. O bezpodmienečnej a dostatočne presnej povahe ustanovení smernice o práve na odstúpenie od zmluvy12      Podľa
článku 1 ods. 1 sa smernica uplatňuje na zmluvy uzatvárané medzi
predajcom poskytujúcim tovar a služby a spotrebiteľom buď
počas exkurzie organizovanej predajcom mimo jeho prevádzkových
priestorov, alebo počas návštevy predajcu u spotrebiteľa doma alebo
na jeho pracovisku, pokiaľ sa táto návšteva nekoná výslovne na
požiadanie spotrebiteľa.13      Článok
2 stanovuje, že „spotrebiteľom“ treba rozumieť fyzickú osobu, ktorá pri
transakciách pokrytých smernicou koná s cieľmi, ktoré možno
považovať za nachádzajúce sa mimo oblasti jej obchodu alebo profesie,
a „predajcom“ fyzickú alebo právnickú osobu, ktorá pri transakcii
prichádzajúcej do úvahy koná v svojej obchodnej alebo
profesionálnej oblasti.14      Tieto
ustanovenia sú dostatočne presné, aby umožnili vnútroštátnemu súdu
zistiť, kto sú nositelia povinností a kto sú oprávnení.
V tomto smere nie je potrebné zaviesť nijaké zvláštne vykonávacie
opatrenie. Vnútroštátny súd sa obmedzí na overenie, či bola zmluva
uzatvorená za okolností opísaných smernicou a či bola uzatvorená
medzi predajcom a spotrebiteľom v zmysle smernice.15      Na
ochranu spotrebiteľa, ktorý uzavrel zmluvu za týchto okolností, článok 4
smernice stanovuje, že predajca je povinný písomne informovať
spotrebiteľa o jeho práve odstúpiť od zmluvy, ako aj o mene
a adrese osoby, u ktorej sa môže toto právo uplatniť. Dodáva,
že v prípade článku 1 ods. 1 musí byť táto informácia
poskytnutá spotrebiteľovi v čase uzatvorenia zmluvy. Upresňuje
ešte, že členské štáty musia dohliadať na to, aby ich vnútroštátne
právne predpisy stanovili vhodné opatrenia na ochranu spotrebiteľa
v prípadoch, ak takáto informácia nie je poskytnutá.16      Článok
5 ods. 1 smernice okrem toho najmä stanovuje, že spotrebiteľ musí
mať právo zrušiť účinky svojho záväzku zaslaním oznámenia v lehote
najmenej sedem dní od okamihu, keď ho predajca v súlade
s postupmi a podmienkami určenými vnútroštátnymi právnymi
predpismi informoval o jeho právach. Odsek 2 upresňuje, že
oznámenie o tomto zrušení má za následok oslobodenie spotrebiteľa
od všetkých povinností vyplývajúcich zo zmluvy.17      Články
4 a 5 poskytujú členským štátom určitú voľnú úvahu, pokiaľ ide
o ochranu spotrebiteľa v prípade, keď predajca neposkytol
informáciu, ako aj pri určení lehoty a postupov odstúpenia od
zmluvy. Táto okolnosť však neovplyvňuje presnú a bezpodmienečnú
povahu ustanovení smernice, o ktoré ide v spore vo veci samej.
Táto voľná úvaha totiž nevylučuje, že možno určiť minimálne práva.
V tomto ohľade zo znenia článku 5 vyplýva, že odstúpenie od zmluvy
musí byť oznámené v minimálnej lehote 7 dní od okamihu, keď
spotrebiteľ dostal od predajcu požadovanú informáciu. Je teda možné
určiť minimálnu ochranu, ktorá musí byť v každom prípade
poskytnutá.18      Pokiaľ
teda ide o prvý nastolený problém, treba vnútroštátnemu sudcovi
odpovedať tak, že článok 1 ods. 1 a články 2 a 5 smernice
sú bezpodmienečné a dostatočne presné, pokiaľ ide o určenie
oprávnených osôb a minimálnej lehoty, v ktorej musí byť
odstúpenie od zmluvy oznámené. O možnosti
odvolať sa na ustanovenia smernice o práve na odstúpenie od zmluvy
v spore medzi spotrebiteľom a predajcom19      Druhý
problém nastolený vnútroštátnym sudcom sa týka presnejšie zistenia, či
v prípade, keď nie sú prijaté opatrenia na prebratie smernice
v stanovenej lehote, môžu spotrebitelia založiť na samotnej
smernici právo na odstúpenie od zmluvy voči predajcom, s ktorými
uzavreli zmluvu, a domáhať sa tohto práva pred vnútroštátnym súdom.20      Ako
Súdny dvor zdôraznil v ustálenej judikatúre od rozsudku
z 26. februára 1986, Marshall (152/84, Zb. s. 723, bod
48), samotná smernica nemôže ukladať povinnosti jednotlivcovi, takže sa
na ňu ako takú nemožno proti nemu odvolávať.21      Vnútroštátny
sudca poukázal na to, že obmedzenie účinkov bezpodmienečných
a dostatočne presných, ale neprebratých smerníc na vzťahy medzi
štátnymi subjektmi a jednotlivcami by viedlo k tomu, že
normatívny právny akt by mal takúto povahu len vo vzťahoch medzi
niektorými subjektmi práva, zatiaľ čo v talianskom právnom
poriadku, ako aj v právnych poriadkoch všetkých moderných štátov
založených na zásade zákonnosti je štát rovnakým subjektom práva ako
každá iná osoba. Pokiaľ by sa bolo možné odvolávať na smernicu len voči
štátu, znamenalo by to sankciu za neprijatie legislatívnych opatrení na
prebratie, akoby išlo len o vzťah výlučne súkromnej povahy.22      V tomto
ohľade stačí poznamenať, že ako vyplýva z už citovaného rozsudku
z 26. februára 1986, Marshall (body 48 a 49), judikatúra
o možnosti odvolávať sa na smernice proti štátnym subjektom je
založená na záväznej povahe, ktorú článok 189 priznáva smernici
a ktorá existuje iba vo vzťahu k „členskému štátu, ktorému je
určená“. Cieľom tejto judikatúry je zabrániť tomu, aby „nejaký štát
mohol mať výhodu z jeho vlastného nesplnenia práva Spoločenstva“.23      Bolo
by totiž neprijateľné, aby sa štát, ktorému zákonodarca Spoločenstva
ukladá prijať určité pravidlá na úpravu svojich vzťahov – alebo vzťahov
štátnych subjektov – s jednotlivcami a priznať im prospech
z určitých práv, mohol odvolávať na nesplnenie svojich povinností
s úmyslom odňať jednotlivcom výhody z týchto práv. Tak Súdny
dvor uznal možnosť odvolávať sa proti štátu (alebo štátnemu subjektu) na
niektoré ustanovenia smerníc o uzatváraní verejných zmlúv (pozri
rozsudok z 22. júna 1989, Fratelli Costanzo, 103/88, Zb.
s. 1839) a smerníc o zosúladení daní z obratu (pozri
rozsudok z 19. januára 1982, Becker, 8/81, Zb. s. 53).24      Rozšíriť
túto judikatúru na oblasť vzťahov medzi jednotlivcami by znamenalo
priznať Spoločenstvu právomoc s okamžitým účinkom ukladať
povinnosti jednotlivcom, aj keď má túto právomoc, ale iba vtedy, keď je
oprávnené prijímať nariadenia.25      Z toho
vyplýva, že ak nie sú prijaté opatrenia na prebratie smernice
v stanovenej lehote, spotrebitelia nemôžu založiť na samotnej
smernici právo na odstúpenie od zmluvy voči predajcom, s ktorými
uzavreli zmluvu, a domáhať sa tohto práva pred vnútroštátnym súdom.26      Okrem
toho treba pripomenúť, že podľa ustálenej judikatúry od rozsudku
z 10. apríla 1984, Von Colson a Kamann (14/83, Zb.
s. 1891, bod 26), povinnosti prijať všetky potrebné opatrenia
všeobecnej alebo osobitnej povahy, aby zabezpečili splnenie tejto
povinnosti, sa vzťahujú na všetky orgány členských štátov vrátane súdov
v rámci ich právomocí. Ako vyplýva z rozsudkov Súdneho dvora
z 13. novembra 1990, Marleasing (C‑106/89, Zb. s. I‑4135,
bod 8), a zo 16. decembra 1993, Wagner Miret (C‑334/92, Zb.
s. I‑6911, bod 20), pri uplatňovaní vnútroštátneho práva, či už ide
o ustanovenia, ktoré boli prijaté skôr ako smernica alebo neskôr,
je vnútroštátny súd, ktorý toto právo vykladá, povinný tak robiť, pokiaľ
možno, s prihliadnutím na znenie a účel smernice tak, aby sa
dosiahol výsledok, ktorý smernica sleduje, a tým dosiahol súlad
s článkom 189 ods. 3 Zmluvy.27      Pre
prípad, keď výsledok predvídaný smernicou nemožno dosiahnuť
prostredníctvom výkladu, treba pripomenúť, že podľa rozsudku
z 19. novembra 1991, Francovich a i. (C‑6/90
a C‑9/90, Zb. s. I‑5357, bod 39), právo Spoločenstva ukladá
členským štátom nahradiť škody, ktoré spôsobili jednotlivcom neprebratím
smernice, ak sú splnené tri podmienky. Predovšetkým cieľom smernice
musí byť priznanie práv jednotlivcom. Ďalej obsah týchto práv je možné
identifikovať na základe ustanovení smernice. Napokon musí existovať
príčinná súvislosť medzi porušením povinnosti štátu a utrpenou
škodou.28      Smernica
o zmluvách uzatváraných mimo prevádzkových priestorov nesporne
smeruje k tomu, aby boli jednotlivcom priznané práva a aby
minimálny obsah týchto práv bol stanovený na základe ustanovení smernice
(pozri bod 17).29      Len
v prípade, ak by vznikla škoda a táto škoda by bola spôsobená
porušením povinnosti zo strany štátu, prislúchalo by vnútroštátnemu
súdu zabezpečiť, aby poškodení spotrebitelia boli odškodnení podľa
vnútroštátnych právnych predpisov.30      Pokiaľ
ide o druhý problém nastolený vnútroštátnym sudcom a vzhľadom
na predchádzajúce úvahy, treba odpovedať tak, že ak v stanovenej
lehote nie sú prijaté opatrenia na prebratie smernice, spotrebitelia
nemôžu založiť na samotnej smernici právo na odstúpenie voči predajcom,
s ktorými uzavreli zmluvu, a domáhať sa tohto práva pred
vnútroštátnym súdom. Vnútroštátny súd je však povinný tak pri
uplatňovaní ustanovení vnútroštátneho práva, ktoré boli prijaté skôr ako
smernica, ako aj tých, ktoré boli prijaté neskôr, vykladať ich, pokiaľ
možno, s prihliadnutím na znenie a účel smernice. O trovách31      Trovy
konania, ktoré vznikli dánskej, nemeckej, gréckej, francúzskej,
talianskej, holandskej vláde a vláde Spojeného kráľovstva, ako aj
Komisii Európskych spoločenstiev, ktoré predložili Súdnemu dvoru svoje
pripomienky, nemôžu byť nahradené. Vzhľadom na to, že konanie pred
Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej
incidenčný charakter a bolo začaté v súvislosti
s prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnym súdom,
o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd.Z týchto
dôvodov Súdny dvor, rozhodujúc o otázke, ktorú mu položil Giudice
conciliatore di Firenze uznesením z 24. januára 1992, rozhodol
takto:1.      Článok
1 ods. 1 a články 2 a 5 smernice Rady 85/577/EHS
z 20. decembra 1985 o ochrane spotrebiteľa pri zmluvách
uzatváraných mimo prevádzkových priestorov sú bezpodmienečné
a dostatočne presné, pokiaľ ide o určenie oprávnených osôb
a minimálnej lehoty, v ktorej musí byť odstúpenie od zmluvy
oznámené.2.      Ak
v stanovenej lehote nie sú prijaté opatrenia na prebratie smernice
85/577, spotrebitelia nemôžu založiť na samotnej smernici právo na
odstúpenie od zmluvy voči predajcom, s ktorými uzavreli zmluvu,
a domáhať sa tohto práva pred vnútroštátnym súdom. Vnútroštátny súd
je však povinný tak pri uplatňovaní ustanovení vnútroštátneho práva,
ktoré boli prijaté skôr ako smernica, ako aj tých, ktoré boli prijaté
neskôr, vykladať ich, pokiaľ možno, s prihliadnutím na znenie
a účel smernice.DueManciniMoitintiho de AlmeidaDiez de VelascoEdwardKakourisJolietSchockweilerRodríguez IglesiasGrévisseZuleeg      KapteynMurrayRozsudok bol vyhlásený na verejnom pojednávaní v Luxemburgu 14. júla 1994.Tajomník       PredsedaR. Grass       O. Due* Jazyk konania: taliančina.