62021CJ0567
ROZSUDOK SÚDNEHO DVORA (tretia komora)
z 8. júna 2023 (
*1
)
„Návrh na začatie prejudiciálneho konania – Súdna spolupráca v občianskych a obchodných veciach – Nariadenie (ES) č. 44/2001 – Články 33 a 36 – Uznanie rozsudku vydaného v členskom štáte – Incidenčné uplatnenie na súde iného členského štátu – Účinky tohto rozsudku v štáte pôvodu – Prípustnosť žaloby podanej v členskom štáte, v ktorom sa žiada o uznanie, po prijatí uvedeného rozsudku – Vnútroštátne procesné pravidlá vyžadujúce sústredenie nárokov v rámci jedného konania“
Vo veci C‑567/21,
ktorej predmetom je návrh na začatie prejudiciálneho konania podľa článku 267 ZFEÚ, podaný rozhodnutím Cour de cassation (Kasačný súd, Francúzsko) z 8. septembra 2021 a doručený Súdnemu dvoru 15. septembra 2021, ktorý súvisí s konaním:
BNP Paribas SA
proti
TR,
SÚDNY DVOR (tretia komora),
v zložení: predsedníčka tretej komory K. Jürimäe, sudcovia M. Safjan, N. Piçarra, N. Jääskinen (spravodajca) a M. Gavalec,
generálny advokát: P. Pikamäe,
tajomník: A. Calot Escobar,
so zreteľom na písomnú časť konania,
so zreteľom na pripomienky, ktoré predložili:
–
BNP Paribas SA, v zastúpení: V. Bringer, N. Coutrelis a M. Lévis, avocats,
–
TR, v zastúpení: A. Lyon‑Caen, T. Lyon‑Caen a F. Thiriez, avocats,
–
francúzska vláda, v zastúpení: A. Daniel a A.‑L. Desjonquères, splnomocnené zástupkyne,
–
švajčiarska vláda, v zastúpení: N. Marville‑Dosen a J. Schickel‑Küng, splnomocnené zástupkyne,
–
Európska komisia, v zastúpení: S. Noë a W. Wils, splnomocnení zástupcovia,
po vypočutí návrhov generálneho advokáta na pojednávaní 16. februára 2023,
vyhlásil tento
Rozsudok
1
Návrh na začatie prejudiciálneho konania sa týka výkladu článkov 33 a 36 nariadenia Rady (ES) č. 44/2001 z 22. decembra 2000 o právomoci a o uznávaní a výkone rozsudkov v občianskych a obchodných veciach (Ú. v. ES L 12, 2001, s. 1; Mim. vyd. 19/004, s. 42).
2
Tento návrh bol podaný v rámci sporu medzi bankou BNP Paribas SA na jednej strane a TR na druhej strane vo veci prepustenia TR, ktoré bolo predmetom rozsudku vydaného anglickým súdom, ktorého účinky na prípustnosť žaloby, ktorá bola neskôr podaná na francúzske súdy, sú sporné.
Právny rámec
Právo Únie
Nariadenie č. 44/2001
3
Odôvodnenia 2, 6, 16 a 19 nariadenia č. 44/2001 znejú takto:
„(2)
Niektoré odlišnosti vnútroštátnych právnych noriem upravujúcich právomoc súdov a uznávanie a výkon rozsudkov bránia zdravému fungovaniu vnútorného trhu. Vyžadujú sa ustanovenia harmonizujúce normy konfliktu právomoci v občianskych a obchodných veciach a zjednodušujúce formálne náležitosti na účely rýchleho a jednoduchého uznávania a výkon[u] rozsudkov členských štátov viazaných týmto nariadením.
…
(6)
Na dosiahnutie cieľa voľného pohybu rozsudkov v občianskych a obchodných veciach je potrebné a vhodné, aby normy upravujúce právomoc súdov, uznávanie a výkon rozsudkov sa upravili právnym aktom Spoločenstva, ktorý je záväzný a priamo použiteľný.
…
(16)
Vzájomná dôvera vo výkon súdnictva v spoločenstve odôvodňuje automatické uznávanie rozsudkov vydaných v členskom štáte bez ďalšieho konania, s výnimkou sporných prípadov.
…
(19)
Treba zaručiť kontinuitu medzi… dohovorom [z 27. septembra 1968 o právomoci a výkone rozsudkov v občianskych a obchodných veciach [neoficiálny preklad] (Ú. v. ES L 299, 1972, s. 32)] a týmto nariadením a musia sa určiť prechodné ustanovenia na tento účel. Rovnaká potreba kontinuity sa týka aj výkladu [tohto] dohovoru Súdnym dvorom…“
4
Článok 33 tohto nariadenia, ktorý sa nachádza v kapitole III uvedeného nariadenia týkajúcej sa uznávania a výkonu, v oddiele 1 tejto kapitoly s názvom „Uznávanie“ stanovuje:
„1.   Rozsudok vydaný v členskom štáte sa uznáva v ostatných členských štátoch bez osobitného konania.
2.   Ak je otázka uznania rozsudku predmetom sporu, môže zainteresovaný účastník postupom upraveným v oddiele 2 a 3 tejto kapitoly navrhnúť vydanie rozhodnutia o uznaní rozsudku.
3.   Ak výsledok konania na súde členského štátu závisí na posúdení uznania ako predbežnej otázky, potom tento súd má právomoc v tejto otázke.“
5
V rámci tohto oddielu 1 článok 36 nariadenia č. 44/2001 stanovuje:
„Za žiadnych okolností sa nesmie cudzí rozsudok skúmať z hľadiska rozhodnutia vo veci samej.“
6
Toto nariadenie bolo zrušené a nahradené nariadením Európskeho parlamentu a Rady (EÚ) č. 1215/2012 z 12. decembra 2012 o právomoci a o uznávaní a výkone rozsudkov v občianskych a obchodných veciach (Ú. v. EÚ L 351, 2012, s. 1). V súlade s článkom 66 ods. 2 nariadenia č. 1215/2012 sa však nariadenie č. 44/2001 naďalej uplatňuje na rozsudky vydané v konaniach začatých pred 10. januárom 2015, ktoré patria do pôsobnosti tohto posledného uvedeného nariadenia.
Dohoda o vystúpení
7
Dohoda o vystúpení Spojeného kráľovstva Veľkej Británie a Severného Írska z Európskej únie a z Európskeho spoločenstva pre atómovú energiu (Ú. v. EÚ L 29, 2020, s. 7, ďalej len „dohoda o vystúpení“) bola prijatá 17. októbra 2019 a nadobudla platnosť 1. februára 2020.
8
Článok 67 tejto dohody, nazvaný „Právomoc, uznávanie a výkon súdnych rozhodnutí a súvisiaca spolupráca ústredných orgánov“, vo svojom odseku 2 písm. a) stanovuje:
„V Spojenom kráľovstve, ako aj v členských štátoch v situáciách, ktoré sa týkajú Spojeného kráľovstva, sa v súvislosti s uznávaním a výkonom rozsudkov, rozhodnutí, verejných listín, súdnych zmierov a dohôd uplatňujú tieto akty alebo ustanovenia takto:
a)
nariadenie… č. 1215/2012 sa uplatňuje na uznávanie a výkon rozsudkov vydaných v súdnych konaniach začatých pred skončením prechodného obdobia…“
9
V článku 126 uvedenej dohody sa stanovuje prechodné obdobie, ktoré sa začína dátumom nadobudnutia platnosti tejto dohody a skončí sa 31. decembra 2020, počas ktorého sa v súlade s článkom 127 ods. 1 prvým pododsekom tej istej dohody právo Únie uplatňuje na Spojené kráľovstvo a v Spojenom kráľovstve, pokiaľ sa v dohode o vystúpení nestanovuje inak.
Vnútroštátne právo
Francúzske právo
10
Článok L. 1234‑5 prvý odsek Zákonníka práce stanovuje:
„Ak zamestnanec počas výpovednej lehoty nepracuje, má nárok na náhradu, ak sa nedopustil závažného porušenia pracovnej disciplíny.“
11
Podľa článku L. 1234‑9 prvého odseku tohto zákonníka:
„Zamestnanec s uzavretou pracovnou zmluvou na dobu neurčitú, ktorý je prepustený… má nárok na odstupné, okrem prípadu závažného porušenia pracovnej disciplíny.“
12
Podľa článku L. 1235‑3 uvedeného zákonníka, ak k prepusteniu zamestnanca dôjde bez skutočného a závažného dôvodu, súd môže navrhnúť opätovný nástup zamestnanca do zamestnania pri zachovaní požitkov, ktoré nadobudol už predtým, a ak jedna či druhá strana odmietne opätovný nástup do zamestnania, sudca prizná zamestnancovi náhradu, ktorú zaplatí zamestnávateľ.
13
Článok R. 1452‑6 toho istého zákonníka v znení účinnom pred jeho zrušením prostredníctvom décret no 2016‑660 du 20 mai 2016 relatif à la justice prud’homale et au traitement judiciaire du contentieux du travail (dekrét č. 2016‑660 z 20. mája 2016 o pracovných súdoch a súdnom riešení pracovnoprávnych sporov) (JORF z 25. mája 2016, text č. 30) stanovoval:
„Všetky nároky z pracovnej zmluvy uplatňované v konaní medzi rovnakými účastníkmi konania bez ohľadu na to, či boli uplatnené žalobcom alebo žalovaným, sa uplatnia v jednom a tom istom konaní.
Toto pravidlo sa neuplatní, ak základ nárokov vznikol alebo bol zistený až po podaní návrhu na začatie konania na conseil de prud’hommes (pracovný súd).“
Právo Spojeného kráľovstva
14
Employment Rights Act 1996 (zákon o právach v oblasti zamestnania z roku 1996, ďalej len „ERA 1996“) obsahuje časť X s názvom „Neoprávnené prepustenie“.
15
Kapitola I tejto časti X s názvom „Právo nebyť neoprávnene prepustený“ obsahuje § 98, ktorý znie takto:
„1 Pri rozhodovaní na účely tejto časti, či je prepustenie zamestnanca oprávnené alebo neoprávnené, musí zamestnávateľ preukázať:
a)
dôvod (alebo, ak je ich viac, hlavný dôvod) prepustenia a
b)
či ide o dôvod spadajúci pod odsek 2 alebo o iný vecný dôvod, ktorý odôvodňuje prepustenie zamestnanca zastávajúceho pracovné miesto, ktoré zastával daný zamestnanec.
2 Dôvod spadá pod tento odsek, ak:
…
b)
sa týka správania zamestnanca.
…
4 Ak zamestnávateľ splnil požiadavky uvedené v odseku 1, rozhodnutie o tom, či je výpoveď oprávnená alebo neoprávnená (na základe zamestnávateľom preukázaného dôvodu):
a)
závisí od toho, či za daných okolností (vrátane veľkosti a administratívnych zdrojov podniku zamestnávateľa) zamestnávateľ konal primeraným spôsobom, keď ho považoval za oprávnený dôvod na prepustenie zamestnanca, a
b)
sa prijme v súlade so zásadou spravodlivosti a dôvodnosti konania.
…“
16
Kapitola II uvedenej časti X s názvom „Žaloba v prípade neoprávneného prepustenia“ obsahuje § 118, podľa ktorého, ak súd prizná náhrady za neoprávnené prepustenie v súlade s § 112 ods. 4 a 117 ods. 3, tieto náhrady pozostávajú jednak z basic award (základná náhrada) a jednak z compensatory award (kompenzačná náhrada).
Spor vo veci samej a prejudiciálne otázky
17
Dňa 25. augusta 1998 BNP Paribas, predtým BNP SA, na základe zmluvy podľa anglického práva zamestnala žalovaného vo veci samej, aby pracoval v pobočke tejto francúzskej banky nachádzajúcej sa v Londýne (Spojené kráľovstvo).
18
Dňa 2. apríla 2009 tieto zmluvné strany podpísali pracovnú zmluvu na dobu neurčitú podľa francúzskeho práva, ktorá stanovovala vyslanie dotknutej osoby do Singapuru. Táto dotknutá osoba bola následne na základe dodatku k tejto zmluve zo 16. augusta 2010 pridelená do pobočky v Londýne.
19
Listom z 30. septembra 2013 bol žalovaný vo veci samej prepustený z dôvodu závažného porušenia pracovnej disciplíny v súvislosti s udalosťami, ktoré sa udiali v období, keď bol vyslaný do Singapuru, pričom toto prepustenie napadol.
20
Zo spisu, ktorý má Súdny dvor k dispozícii, vyplýva, že tento zamestnanec podal 20. decembra 2013 na Employment Tribunal, London Central (Pracovný súd Londýn, Spojené kráľovstvo, ďalej len „anglický súd“) žalobu o určenie neoprávnenosti prepustenia zo zamestnania a o náhradu škody z tohto dôvodu, pričom si vyhradil možnosť uplatniť ďalšie nároky na zaplatenie v súvislosti s ukončením jeho pracovnej zmluvy.
21
Rozsudkom z 26. septembra 2014 (ďalej len „britský rozsudok“) tento súd vyhlásil túto žalobu za dôvodnú z hľadiska práva Spojeného kráľovstva a ostatné otázky týkajúce sa opatrení nápravy odložil na neskoršie pojednávanie. BNP Paribas mu zaplatila sumu vo výške 81175 libier šterlingov (GBP) (približne 96517 eur) ako kompenzačnú náhradu. V tomto rozsudku uvedený súd najmä uviedol, že BNP Paribas uložila svojmu zamestnancovi sankciu podľa francúzskeho Zákonníka práce, ale že právny zástupca tejto banky súhlasil s tým, aby sa o spore rozhodlo na základe ERA 1996 a judikatúry Spojeného kráľovstva.
22
Dňa 27. novembra 2014 sa uvedený zamestnanec obrátil na Conseil de prud’hommes de Paris (Pracovný súd Paríž, Francúzsko) s cieľom dosiahnuť, aby bola banke BNP Paribas uložená povinnosť zaplatiť mu rôzne sumy, najmä náhradu škody z dôvodu prepustenia, ktoré sa uskutočnilo bez skutočného a závažného dôvodu, náhradu škody spôsobenej výpoveďou, odstupné, ako aj príplatky a odmeny stanovené v jeho pracovnej zmluve. Rozsudkom zo 17. mája 2016 boli tieto návrhy vyhlásené za neprípustné z dôvodu právnej sily rozhodnutej veci, ktorá sa spája s britským rozsudkom.
23
Rozsudkom z 22. mája 2019 Cour d’appel de Paris (Odvolací súd Paríž, Francúzsko) zrušil rozsudok zo 17. mája 2016. Rozhodol, že britský rozsudok má právnu silu rozhodnutej veci v rozsahu, v akom sa v ňom konštatuje, že k prepusteniu zamestnanca došlo bez skutočného a závažného dôvodu, ale že napriek tomu sú návrhy zamestnanca podané vo Francúzsku prípustné. Tento súd uviedol, že v žalobe podanej na anglický súd sa výslovne uvádzalo, že dotknutá osoba sa domáha „základnej a kompenzačnej náhrady“, ale nie „náhrady škody a požitkov v súvislosti so skončením pracovnej zmluvy“, ktoré chce táto dotknutá osoba získať podaním žaloby na iný súd. Cour d’appel de Paris (Odvolací súd Paríž) rozhodol, že peňažné nároky uplatnené pred anglickým súdom nie sú rovnaké a nemajú rovnaký dôvod ako nároky uplatnené pred týmto francúzskym súdom, a tak voči nim nemožno namietať žiadnu právnu silu rozhodnutej veci. Tento súd uložil banke BNP Paribas povinnosť zaplatiť náhradu škody z dôvodu prepustenia, ktoré sa uskutočnilo bez skutočného a závažného dôvodu, náhradu škody spôsobenej výpoveďou, odstupné, ako aj príplatky a odmeny podľa francúzskeho práva a pracovnej zmluvy dotknutej vo veci samej.
24
BNP Paribas podala proti tomuto rozsudku kasačný opravný prostriedok na Cour de cassation (Kasačný súd, Francúzsko), ktorý je v tomto konaní vnútroštátnym súdom, ktorý podal návrh na začatie prejudiciálneho konania. Odvoláva sa najmä na článok 33 nariadenia č. 44/2001 na podporu tvrdenia, že z dôvodu britského rozsudku nemali francúzske súdy možnosť preskúmať nároky uplatnené dotknutým zamestnancom. V tejto súvislosti sa v prvom rade domnieva, že námietka rozhodnutej veci by mala byť posúdená vzhľadom na právnu silu a účinnosť cudzieho rozsudku v členskom štáte, v ktorom bol vydaný, a že by bolo potrebné preskúmať, či tento rozsudok bráni tomu, aby súdy iného členského štátu rozhodovali o nárokoch, ktoré mohli byť uplatnené už v konaní začatom v tomto prvom štáte. V druhom rade tvrdí, že v spore vo veci samej majú nároky uplatnené zamestnancom vo Francúzsku rovnaký predmet, a to odškodnenie dôsledkov jeho prepustenia, a rovnaký dôvod, a to pracovnú zmluvu podpísanú 2. apríla 2009, ako nároky, ktoré už boli uplatnené na anglickom súde, a tak narážajú na právnu silu rozhodnutej veci týchto anglických súdov, a teda sú neprípustné.
25
V tejto súvislosti sa Cour de cassation (Kasačný súd) po prvé pýta, či vzhľadom na články 33 a 36 nariadenia č. 44/2001 môže uznanie rozsudku vydaného súdom členského štátu spôsobiť neprípustnosť žaloby medzi tými istými účastníkmi konania a založenej na tej istej zmluve, ktorá bola podaná neskôr v inom členskom štáte s cieľom rozhodnúť o nárokoch, ktoré neboli uplatnené na uvedenom cudzom súde, za okolnosti, že právo členského štátu pôvodu, to znamená tento prvý štát, stanovuje pravidlo sústredenia nárokov alebo prejednania veci v jednom konaní, a prípadne právo členského štátu, v ktorom sa žiada o uznanie, t. j. tento druhý štát, stanovuje podobné pravidlo.
26
Podľa vnútroštátneho súdu sa v prejednávanej veci, pokiaľ ide o právo Spojeného kráľovstva, BNP Paribas odvoláva na pravidlo abuse of process vyplývajúce z rozhodnutia z 20. júla 1843, Henderson v. Henderson, Court of Chancery (England and Wales) [Súd Chancery (Anglicko a Wales), Spojené kráľovstvo], ktoré „vyžaduje, aby účastníci konania, keď sa ich záležitosť stane predmetom sporu prejednávaným pred príslušným súdom, predložili tomuto súdu svoju vec v celom rozsahu, aby mohol tento súd rozhodnúť o všetkých aspektoch tejto záležitosti, s výhradou odvolania, s konečnou platnosťou“. Vnútroštátny súd dodáva, že pokiaľ ide o francúzske právo, pravidlo tzv. „prejednania veci v jednom konaní“ uvedené v článku R. 1452‑6 Zákonníka práce, ktoré stanovuje, že všetky nároky týkajúce sa pracovnej zmluvy medzi tými istými stranami musia byť v zásade predmetom jedného konania, bolo ešte účinné v čase podania návrhu na Conseil de prud’hommes de Paris (Pracovný súd Paríž).
27
Po druhé za predpokladu, že by sa rozhodlo, že neprípustnosť za takýchto okolností nevyplýva z účinkov cudzieho rozsudku v zmysle článku 36 nariadenia č. 44/2001, sa vnútroštátny súd pýta na vplyv prípadnej zhody v „dôvode“ a „predmete“ na účely uplatnenia článkov 33 a 36 tohto nariadenia, najmä vzhľadom na osobitné nároky, ktoré boli v prejednávanej veci uplatnené na anglickom súde a na francúzskych súdoch.
28
V tejto súvislosti chce vnútroštátny súd na jednej strane vedieť, či sa všetky návrhy, ktorých cieľom je uložiť peňažnú sankciu za nesplnenie povinností vyplývajúcich z tej istej pracovnej zmluvy, majú považovať za návrhy s „rovnakým predmetom“, alebo či je potrebné rozlišovať tieto návrhy podľa toho, či sa týkajú buď povinností súvisiacich s plnením tejto zmluvy, alebo povinností týkajúcich sa jej zrušenia.
29
Na druhej strane sa tento súd konkrétne pýta, či existuje zhoda v „predmete“ medzi jednak kompenzačnou náhradou, ktorá sa má vyplatiť v prípade neoprávneného prepustenia, ktorú upravuje právo Spojeného kráľovstva v ERA 1996, a jednak náhradou škody, ktorá sa má vyplatiť v prípade prepustenia, ktoré sa uskutočnilo bez skutočného a závažného dôvodu, ktorú upravuje francúzske právo v článku L. 1235‑3 Zákonníka práce, alebo prípadne náhradou škody spôsobenou výpoveďou a odstupným, ktoré sú upravené v článku L. 1234‑5 prvom odseku a článku L. 1234‑9 prvom odseku tohto Zákonníka práce.
30
Po tretie chce vnútroštátny súd vedieť, či sa žaloba, akou je žaloba o určenie neoprávnenosti prepustenia zo zamestnania existujúca v Spojenom kráľovstve, a žaloba o vyplatenie príplatkov alebo odmien stanovených pracovnou zmluvou majú považovať za žaloby s „rovnakým dôvodom“ a „rovnakým predmetom“, ak sú tieto dve žaloby založené na tom istom zmluvnom vzťahu medzi účastníkmi konania.
31
Za týchto okolností Cour de cassation (Kasačný súd) rozhodol prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru tieto prejudiciálne otázky:
„1.
Majú sa články 33 a 36 [nariadenia č. 44/2001] vykladať v tom zmysle, že ak právny poriadok členského štátu pôvodu, v ktorom bol rozsudok vydaný, priznáva tomuto rozsudku takú právnu silu, ktorá bráni tomu, aby tí istí účastníci konania podali novú žalobu týkajúcu sa nárokov, ktoré mohli byť uplatnené už v rámci pôvodného konania, účinky tohto rozsudku v členskom štáte, v ktorom sa žiada o jeho uznanie, bránia tomu, aby súd v tomto členskom štáte, ktorého rozhodné právo z hľadiska ratione temporis stanovilo v pracovnom práve podobnú povinnosť sústredenia nárokov, rozhodol o takých nárokoch?
2.
V prípade zápornej odpovede na túto prvú otázku, majú sa články 33 a 36 [nariadenia č. 44/2001] vykladať v tom zmysle, že taká žaloba, akou je žaloba o ‚unfair dismissal‘ v Spojenom kráľovstve, má rovnaký dôvod a rovnaký predmet ako žaloba o prepustení zo zamestnania bez skutočného a závažného dôvodu vo francúzskom práve, a tak nároky na náhradu škody z dôvodu prepustenia bez skutočného a závažného dôvodu, na náhradu škody spôsobenej výpoveďou a na odstupné, ktoré si zamestnanec uplatnil na francúzskom súde po tom, ako v Spojenom kráľovstve získal rozsudok, ktorým sa jeho prepustenie vyhlasuje za ‚unfair dismissal‘, a z tohto dôvodu sa mu priznávajú kompenzačné náhrady (‚compensatory award‘), sú neprípustné? Je v tejto súvislosti potrebné rozlišovať medzi náhradou škody v prípade prepustenia bez skutočného a závažného dôvodu, ktorá by mohla mať rovnaký dôvod a rovnaký predmet ako ‚compensatory award‘, a náhradou škody spôsobenou výpoveďou a odstupným, na ktoré vo francúzskom práve vzniká nárok v prípade prepustenia zo skutočného a závažného dôvodu, ale nie v prípade prepustenia z dôvodu závažného porušenia pracovnej disciplíny?
3.
Majú sa podobne články 33 a 36 [nariadenia č. 44/2001] vykladať v tom zmysle, že žaloba, akou je žaloba o ‚unfair dismissal‘ v Spojenom kráľovstve a žaloba o vyplatenie príplatkov alebo odmien [stanovených] v pracovnej zmluve, majú rovnaký dôvod a rovnaký predmet, pokiaľ sa tieto žaloby zakladajú na rovnakom zmluvnom vzťahu medzi účastníkmi konania?“
O prejudiciálnych otázkach
Úvodné pripomienky
32
V prvom rade, pokiaľ ide o pôsobnosť nariadenia č. 44/2001 z hľadiska ratione temporis, treba poznamenať, že toto nariadenie bolo zrušené a nahradené nariadením č. 1215/2012, ale že podľa článku 66 ods. 2 tohto posledného uvedeného nariadenia sa nariadenie č. 44/2001 naďalej uplatňuje na rozsudky vydané v súdnych konaniach začatých pred 10. januárom 2015.
33
V rámci žiadosti o uznanie alebo výkon rozsudku vydaného v inom členskom štáte treba na účely určenia, ktoré z týchto dvoch nariadení je uplatniteľné z hľadiska ratione temporis, odkázať na dátum podania žaloby, ktorá viedla k vydaniu rozsudku, o ktorého uznanie alebo výkon sa žiada (pozri v tomto zmysle rozsudok zo 6. júna 2019, Weil, C‑361/18, EU:C:2019:473, bod 24).
34
V prejednávanej veci bola žaloba, ktorá viedla k rozhodnutiu, ktorého uznanie je predmetom sporu vo veci samej, podaná na anglický súd 20. decembra 2013. Z toho vyplýva, že nariadenie č. 44/2001 je uplatniteľné z hľadiska ratione temporis na spor, ktorý prejednáva vnútroštátny súd.
35
V druhom rade, pokiaľ ide o uplatniteľnosť nariadenia č. 44/2001 z hľadiska ratione loci bez ohľadu na vystúpenie Spojeného kráľovstva z Európskej únie, treba uviesť, že v súlade s článkom 67 ods. 2 písm. a) dohody o vystúpení v spojení s jej článkami 126 a 127 sa nariadenie č. 1215/2012 uplatňuje v Spojenom kráľovstve, ako aj v členských štátoch v prípade situácie, ktorá sa týka Spojeného kráľovstva, na uznávanie a výkon rozsudkov vydaných v súdnych konaniach začatých pred skončením prechodného obdobia, teda pred 31. decembrom 2020.
36
Z toho vyplýva, že ustanovenia týkajúce sa uznávania a výkonu, ktoré sa nachádzajú v nariadení č. 44/2001, ktoré už bolo zrušené a nahradené nariadením č. 1215/2012 pri prijatí tejto dohody o vystúpení, sa tiež naďalej uplatňujú za rovnakých podmienok.
37
Keďže v prejednávanej bol britský rozsudok, o ktorého uznanie sa vo Francúzsku žiada, vydaný v rámci súdneho konania začatého 20. decembra 2013, nariadenie č. 44/2001 je uplatniteľné z hľadiska ratione loci na spor vo veci samej.
38
V treťom rade, pokiaľ ide o výklad nariadenia č. 44/2001, treba pripomenúť, že ako vyplýva z odôvodnenia 19 tohto nariadenia, a keďže toto nariadenie nahrádza vo vzťahoch medzi členskými štátmi Dohovor z 27. septembra 1968 o súdnej právomoci a o výkone rozhodnutí v občianskych a obchodných veciach, v znení zmenenom následnými dohovormi týkajúcimi sa pristúpenia nových členských štátov k tomuto dohovoru (ďalej len „Bruselský dohovor“), výklad poskytnutý Súdnym dvorom, pokiaľ ide o ustanovenia uvedeného dohovoru, platí takisto vo vzťahu k ustanoveniam uvedeného nariadenia, keď ustanovenia týchto právnych predpisov možno kvalifikovať ako rovnocenné (rozsudok zo 14. septembra 2017, Nogueira a i., C‑168/16 a C‑169/16, EU:C:2017:688, bod 45 ako aj citovaná judikatúra).
39
Vzhľadom na ustanovenia osobitne uvedené v tomto návrhu na začatie prejudiciálneho konania treba uviesť, že takáto rovnocennosť existuje medzi článkami 26 a 29 Bruselského dohovoru na jednej strane a článkami 33 a 36 nariadenia č. 44/2001 na druhej strane, keďže znenie týchto prvých uvedených článkov bolo v podstate prebraté do týchto druhých článkov. Preto výklad, ktorý už Súdny dvor poskytol vo vzťahu k prvým uvedeným článkom, platí aj pre druhé uvedené články.
40
Vo štvrtom a poslednom rade, pokiaľ ide o rozsah otázok položených v tejto veci, treba na jednej strane spresniť, že situácia, o ktorú ide vo veci samej, zodpovedá prípadu uvedenému v článku 33 ods. 3 nariadenia č. 44/2001, teda prípadu, keď sa uznanie rozsudku vydaného v členskom štáte, nazývanom „členský štát pôvodu“, uplatňuje incidenčne na súde iného členského štátu, nazývaným „členský štát, v ktorom sa žiada o uznanie“. Na druhej strane zo správy o Bruselskom dohovore, ktorú vypracoval pán P. Jenard (Ú. v. ES C 59, 1979, s. 44), vyplýva, že článok 26 tretí odsek tohto dohovoru, ktorý zodpovedá článku 33 ods. 3 tohto nariadenia, „sa týka prípadov, keď sa uznanie uplatňuje incidenčne, to znamená ako námietka rozhodnutej veci v priebehu iného konania [neoficiálny preklad]“, aby sa zabránilo tomu, že podanie návrhov v tomto inom členskom štáte, ktoré sa týkajú rovnakých otázok, ako sú tie, o ktorých sa rozhodlo v tomto rozhodnutí, by toto rozhodnutie spochybnilo.
O prvej otázke
41
Svojou prvou otázkou sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či sa má článok 33 nariadenia č. 44/2001 v spojení s článkom 36 tohto nariadenia vykladať v tom zmysle, že bráni tomu, aby uznanie rozsudku o pracovnej zmluve, ktorý bol vydaný v členskom štáte pôvodu, v členskom štáte, v ktorom sa žiada o jeho uznanie, malo za následok neprípustnosť návrhov podaných na súd členského štátu, v ktorom sa žiada o jeho uznanie, z dôvodu, že právna úprava členského štátu pôvodu stanovuje procesné pravidlo sústredenia všetkých nárokov týkajúcich sa tejto pracovnej zmluvy.
42
V tejto súvislosti treba uviesť, ako uviedol generálny advokát v bode 37 svojich návrhov, že pojem „uznanie“ nie je definovaný v nariadení č. 44/2001, ktoré vo svojom článku 33 ods. 1 uvádza len to, že rozsudok vydaný v členskom štáte sa uznáva v ostatných členských štátoch bez osobitného konania, a v článku 36 stanovuje, že za žiadnych okolností sa nesmie cudzí rozsudok skúmať z hľadiska rozhodnutia vo veci samej.
43
V súlade s ustálenou judikatúrou sa ustanovenia nariadenia č. 44/2001 majú vykladať autonómne s prihliadnutím na jeho systematiku a ciele (rozsudky z 15. novembra 2012, Gothaer Allgemeine Versicherung a i., C‑456/11, EU:C:2012:719, bod 25, ako aj zo 7. marca 2018, E.ON Czech Holding, C‑560/16, EU:C:2018:167, bod 25 a citovaná judikatúra).
44
Pokiaľ ide o ciele nariadenia č. 44/2001, z jeho odôvodnení 2, 6 a 16 vyplýva, že cieľom tohto nariadenia je najmä zabezpečiť voľný pohyb rozsudkov v občianskych a obchodných veciach vydaných v členských štátoch viazaných uvedeným nariadením stanovením jednotných pravidiel týkajúcich sa súdnej právomoci, ako aj zjednodušením formálnych náležitostí vyžadovaných na účely uznávania a výkonu týchto rozsudkov (pozri v tomto zmysle rozsudky zo 4. októbra 2018, Società Immobiliare Al Bosco, C‑379/17, EU:C:2018:806, bod 45 a citovanú judikatúru, ako aj z 12. decembra 2019, Aktiva Finants, C‑433/18, EU:C:2019:1074, bod 25).
45
Pokiaľ ide o systém zavedený nariadením č. 44/2001, jeho odôvodnenie 16 zdôrazňuje význam vzájomnej dôvery vo výkon súdnictva v Únii, a to o to viac v prípade, keď musia súdy členských štátov uplatňovať spoločné pravidlá týkajúce sa právomoci. Táto vzájomná dôvera odôvodňuje automatické uznávanie rozsudkov vydaných v členskom štáte, ako to stanovuje článok 33 ods. 1 tohto nariadenia, a vyžaduje, aby sa takéto rozsudky neskúmali z hľadiska rozhodnutia vo veci samej, ako to vyžaduje článok 36 uvedeného nariadenia (pozri v tomto zmysle rozsudky z 15. novembra 2012, Gothaer Allgemeine Versicherung a i., C‑456/11, EU:C:2012:719, body 28, 35 a 37; z 26. septembra 2013, Salzgitter Mannesmann Handel, C‑157/12, EU:C:2013:597, body 31 a 32, ako aj zo 16. júla 2015, Diageo Brands, C‑681/13, EU:C:2015:471, bod 40).
46
Uvedená dôvera tiež predpokladá, že ustanovenia týkajúce sa zásady uznania takéhoto rozsudku, ako sú ustanovenia uvedené v článku 33 nariadenia č. 44/2001, sa nesmú vykladať reštriktívne, zatiaľ čo ustanovenia stanovujúce výnimky z tejto zásady sa musia vykladať reštriktívne (pozri v tomto zmysle rozsudky z 15. novembra 2012, Gothaer Allgemeine Versicherung a i., C‑456/11, EU:C:2012:719, body 28 a 30; zo 16. júla 2015, Diageo Brands, C‑681/13, EU:C:2015:471, bod 41, ako aj z 20. júna 2022, London Steam‑Ship Owners’ Mutual Insurance Association, C‑700/20, EU:C:2022:488, bod 77 a citovanú judikatúru).
47
V tejto súvislosti, ako už Súdny dvor pripomenul, keď v bode 40 tohto rozsudku citoval správu P. Jenarda, uznanie musí „mať za následok, že rozhodnutiam sa prizná právna sila a účinok, ktoré majú v štáte, v ktorom boli vydané“. Preto cudzie rozhodnutie uznané na základe článku 33 nariadenia č. 44/2001 v zásade musí v členskom štáte, v ktorom sa o uznanie žiada, spôsobovať rovnaké účinky ako v členskom štáte pôvodu (pozri v tomto zmysle rozsudok z 15. novembra 2012, Gothaer Allgemeine Versicherung a i., C‑456/11, EU:C:2012:719, bod 34, ako aj citovanú judikatúru).
48
Ako v podstate uviedol generálny advokát v bodoch 42 až 52 svojich návrhov, z tejto judikatúry vyplýva, že ak sa o uznanie rozsudku vydaného v členskom štáte žiada na základe nariadenia č. 44/2001, treba v zásade na jednej strane odkázať výlučne na právne pravidlá členského štátu pôvodu na účely určenia účinkov, ktoré tento rozsudok musí mať v členskom štáte, v ktorom sa žiada o jeho uznanie, a na druhej strane priznať takémuto rozsudku právnu silu a účinnosť, ktorú má v členskom štáte pôvodu.
49
V prejednávanej veci z rozhodnutia vnútroštátneho súdu vyplýva, že právo členského štátu pôvodu ukladá účastníkom konania povinnosť sústrediť všetky ich nároky týkajúce sa toho istého právneho vzťahu v rámci jedného konania, inak sú neprípustné. Treba teda určiť, či sa takéto procesné pravidlo považuje za také, že má právnu silu a účinnosť rozsudku vydaného v členskom štáte pôvodu, ak je tento rozsudok uznaný v členskom štáte, v ktorom sa žiada o jeho uznanie, a tak nové návrhy podané neskôr na súde členského štátu, v ktorom sa žiada o jeho uznanie, medzi tými istými účastníkmi konania a na základe toho istého právneho vzťahu by boli neprípustné.
50
V tejto súvislosti treba uviesť, že takéto pravidlo vnútroštátneho práva týkajúce sa sústredenia nárokov má procesnú povahu a jeho cieľom je zabrániť tomu, aby návrhy spojené s jedným a tým istým právnym vzťahom medzi účastníkmi konania viedli k množstvu konaní tak v záujme riadneho výkonu spravodlivosti, ako aj v záujme dotknutých účastníkov konania. Takéto pravidlo však nemá upravovať právnu silu a účinnosť rozsudku v členskom štáte, v ktorom bolo vydané, v zmysle judikatúry citovanej v bode 47 tohto rozsudku. Uvedené pravidlo sa preto nemá uplatňovať na účely určenia účinkov spojených s rozsudkom, ktorého uznanie sa uplatňuje, s cieľom namietať proti prípustnosti žaloby medzi tými istými účastníkmi konania a týkajúcej sa toho istého právneho vzťahu, ktorá bola podaná v inom členskom štáte po vydaní tohto rozsudku.
51
Ako v podstate zdôraznil generálny advokát v bodoch 58 až 62 svojich návrhov, opačný výklad by mohol spochybniť uplatnenie ustanovení týkajúcich sa uznávania, ktoré sa nachádzajú v kapitole III tohto nariadenia, a mohol by tiež ohroziť vykonávanie ustanovení uvedených v kapitole II uvedeného nariadenia upravujúcich právomoc súdov členských štátov jednotným spôsobom, keďže by to mohlo mať za následok, že účastníkovi konania sa zabráni podať nové návrhy na súd, ktorý bol určený ako príslušný podľa toho istého nariadenia.
52
V každom prípade Súdny dvor pripomenul, že hoci má uznanie v zásade viesť k tomu, že sa cudzím rozhodnutiam prizná právna sila a účinnosť, ktorú majú v členskom štáte, v ktorom boli vydané, uvedené neplatí v štádiu výkonu rozhodnutia, keďže v tomto štádiu neexistuje nijaký dôvod uznať, že z tohto rozsudku vyplývajú práva, ktoré mu neprináležia v členskom štáte pôvodu, alebo účinky, ktoré by mal rozsudok rovnakého druhu vydaný priamo v členskom štáte, v ktorom sa žiada o uznanie (pozri v tomto zmysle rozsudky z 28. apríla 2009, Apostolides, C‑420/07, EU:C:2009:271, bod 66, ako aj zo 4. októbra 2018, Società Immobiliare Al Bosco, C‑379/17, EU:C:2018:806, bod 40 a citovanú judikatúru).
53
Rovnako, ak sa cudzie rozhodnutie uznáva v členskom štáte, v ktorom sa žiada o uznanie, toto rozhodnutie sa začlení do právneho poriadku tohto členského štátu a uplatnia sa jeho procesné pravidlá.
54
Vnútroštátnemu súdu prináleží určiť procesné pravidlá uplatniteľné v nadväznosti na uznanie rozhodnutia vydaného v členskom štáte pôvodu a prípadné procesné dôsledky, pokiaľ ide o nároky uplatnené neskôr.
55
Vzhľadom na všetky predchádzajúce dôvody treba na prvú otázku odpovedať tak, že článok 33 nariadenia č. 44/2001 v spojení s článkom 36 tohto nariadenia sa má vykladať v tom zmysle, že bráni tomu, aby uznanie rozsudku o pracovnej zmluve, ktorý bol vydaný v členskom štáte pôvodu, v členskom štáte, v ktorom sa žiada o jeho uznanie, malo za následok neprípustnosť návrhov podaných na súd členského štátu, v ktorom sa žiada o jeho uznanie, z dôvodu, že právna úprava členského štátu pôvodu stanovuje procesné pravidlo sústredenia všetkých nárokov týkajúcich sa tejto pracovnej zmluvy, bez toho, aby boli dotknuté procesné pravidlá členského štátu, v ktorom sa žiada o uznanie, ktoré sa môžu uplatniť po vykonaní takéhoto uznania.
O druhej a tretej otázke
56
Vzhľadom na odpoveď na prvú otázku nie je potrebné odpovedať na druhú a tretiu otázku.
O trovách
57
Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd. Iné trovy konania, ktoré vznikli v súvislosti s predložením pripomienok Súdnemu dvoru a nie sú trovami uvedených účastníkov konania, nemôžu byť nahradené.
Z týchto dôvodov Súdny dvor (tretia komora) rozhodol takto:
Článok 33 nariadenia Rady (ES) č. 44/2001 z 22. decembra 2000 o právomoci a o uznávaní a výkone rozsudkov v občianskych a obchodných veciach v spojení s článkom 36 tohto nariadenia
sa má vykladať v tom zmysle, že:
bráni tomu, aby uznanie rozsudku o pracovnej zmluve, ktorý bol vydaný v členskom štáte pôvodu, v členskom štáte, v ktorom sa žiada o jeho uznanie, malo za následok neprípustnosť návrhov podaných na súd členského štátu, v ktorom sa žiada o jeho uznanie, z dôvodu, že právna úprava členského štátu pôvodu stanovuje procesné pravidlo sústredenia všetkých nárokov týkajúcich sa tejto pracovnej zmluvy, bez toho, aby boli dotknuté procesné pravidlá členského štátu, v ktorom sa žiada o uznanie, ktoré sa môžu uplatniť po vykonaní takéhoto uznania.
Podpisy
(
*1
)	Jazyk konania: francúzština.