62023CC0230
NÁVRHY GENERÁLNEHO ADVOKÁTA
MACIEJ SZPUNAR
prednesené 6. júna 2024 (
1
)
Vec C‑230/23
Reprobel CV
proti
Copaco Belgium NV
[návrh na začatie prejudiciálneho konania, ktorý podal ondernemingsrechtbank Gent Afdeling Gent (Obchodný súd Gent, oddelenie Gent, Belgicko)]
„Návrh na začatie prejudiciálneho konania – Duševné vlastníctvo – Autorské práva a s nimi súvisiace práva – Smernica 2001/29/ES – Článok 2 – Právo rozmnožovania – Článok 5 ods. 2 písm. a) a b) – Výnimky a obmedzenia – Vyhotovenie rozmnoženiny na súkromné použitie – Primeraná kompenzácia – Priamy účinok – Subjekt poverený vyberaním a rozdeľovaním primeranej kompenzácie – Možnosť odvolávať sa priamo na smernicu voči tomuto subjektu“
Úvod
1.
Prejudiciálne otázky v prejednávanej veci si vyžadujú nové preskúmanie jednej zo základných otázok práva Únie, a to priameho účinku ustanovení smernice a možnosti odvolávať sa na tieto ustanovenia vo vertikálnych právnych vzťahoch, teda v spore medzi jednotlivcom a členským štátom. Hoci táto problematika siaha až do počiatkov právneho poriadku Únie, aj v súčasnosti stále vyvoláva spory a kontroverzie. (
2
)
2.
V prejednávanej veci sa objavujú oba problémy súvisiace s vyššie uvedenou otázkou. Na jednej strane totiž ide o otázku, či ustanovenia smernice, ktoré dotknutý členský štát prebral, hoci majú fakultatívny charakter, môžu mať priamy účinok. Navyše sa má zohľadniť, že ako Súdny dvor výslovne rozhodol, v prejednávanej veci došlo k tomuto prebratiu spôsobom, ktorý je v rozpore s právom Únie. Na druhej strane sa prejednávaná vec opäť týka otázky, či sa priameho účinku ustanovenia smernice možno dovolávať voči súkromnému subjektu, ktorý členský štát poveril plnením verejných úloh.
3.
Zdá sa, že Súdny dvor bude musieť spresniť svoju doterajšiu judikatúru týkajúcu sa týchto dvoch otázok.
Právny rámec
Právo Únie
4.
V článku 2 smernice Európskeho parlamentu a Rady 2001/29/ES z 22. mája 2001 o zosúladení niektorých aspektov autorských práv a s nimi súvisiacich práv v informačnej spoločnosti (
3
) je stanovené:
„Členské štáty ustanovia výlučné právo udeliť súhlas alebo zakázať priame alebo nepriame, dočasné alebo trvalé rozmnožovanie akýmkoľvek spôsobom a akoukoľvek formou, v celku alebo v časti:
a)
pre autorov k ich dielam;
b)
pre výkonných umelcov k záznamom ich výkonov;
c)
pre výrobcov zvukových záznamov k ich zvukovým záznamom;
d)
pre výrobcov prvých záznamov filmov, originálu a rozmnoženín ich filmov;
e)
pre vysielajúce organizácie k záznamom ich vysielaní, či už sú tieto vysielania prenášané po drôte alebo vzduchom vrátane káblov alebo satelitu.“
5.
V článku 5 ods. 2 písm. a) a b) tejto smernice je uvedené:
„Členské štáty môžu zabezpečiť výnimky alebo obmedzenia práva rozmnožovania ustanoveného v článku 2 v nasledujúcich prípadoch:
a)
vo vzťahu k rozmnožovaniu [vyhotoveniu rozmnoženín – neoficiálny preklad] na papieri alebo akýmkoľvek iným podobným spôsobom, ktorý [alebo na inom podobnom podklade, ktoré – neoficiálny preklad] sa uskutočňuje použitím akéhokoľvek fotografického postupu alebo nejakým iným procesom, ktorý má podobné účinky, s výnimkou písaného/tlačeného notového materiálu za podmienky, že nositelia práv dostanú primeranú kompenzáciu;
b)
vo vzťahu k rozmnožovaniu [vyhotoveniu rozmnoženín – neoficiálny preklad] na akomkoľvek médiu vykonanému fyzickou osobou pre súkromné použitie a s cieľom, ktorý nie je priamo ani nepriamo komerčný, za podmienky, že nositelia práv dostanú primeranú kompenzáciu, v ktorej sa zohľadní uplatnenie alebo neuplatnenie technologických opatrení uvedených v článku 6 na dotknuté dielo alebo predmet ochrany“.
Belgické právo
6.
Belgické právo v znení účinnom v čase sporu vo veci samej v článkoch 59 a 60 wet van 30 juni 1994 betreffende het auteursrecht en de naburige rechten (zákon z 30. júna 1994 o autorských právach a podobných právach) (
4
) stanovovalo odmenu za predpokladu uplatnenia výnimiek z práva rozmnožovania. Táto odmena pozostávala z paušálnej sumy v závislosti od počtu zariadení poskytnutých na rozmnožovanie chránených diel a z pomernej odmeny v závislosti od počtu zhotovených kópií týchto diel.
7.
Podľa článku 60a tohto zákona bol subjekt poverený výberom a rozdeľovaním tejto odmeny oprávnený vyžiadať si potrebné informácie od colnej správy, správy DPH, národného úradu sociálneho zabezpečenia, oddelenia kontroly a mediácie ministerstva hospodárstva, ako aj – s výhradou reciprocity – od podobných zahraničných inštitúcií.
8.
Výška odmeny bola upravená v súlade s článkom 61 uvedeného zákona v koninklijk besluit van 30 oktober 1997 betreffende de vergoeding verschuldigd aan auteurs en uitgevers voor het kopiëren voor privégebruik of didactisch gebruik van werken die op grafische of op soortgelijke wijze zijn vastgelegd (kráľovské nariadenie z 30. októbra 1997 o odmenách autorov a vydavateľov za rozmnožovanie diel na grafickom alebo podobnom nosiči na súkromné alebo vzdelávacie účely) (
5
). V článku 7 tohto kráľovského nariadenia bolo stanovené, že hospodárske subjekty povinné platiť vyššie uvedenú odmenu sú povinné mesačne predkladať subjektu poverenému jej výberom vyhlásenie obsahujúce údaje umožňujúce identifikovať povinný hospodársky subjekt a určiť výšku splatnej odmeny v závislosti od počtu predaných zariadení.
9.
Na základe koninklijk besluit van 15 oktober 1997 tot het belasten van een vennootschap met de inning en de verdeling van de vergoeding voor het kopiëren van werken die op grafische of soortgelijke wijze zijn vastgelegd (kráľovské nariadenie z 15. októbra 1997 o určení subjektu oprávneného vyberať a rozdeľovať odmenu za rozmnožovanie diel na grafických alebo analógových nosičoch) (
6
) bola spoločnosť Reprobel poverená výberom a rozdeľovaním uvedenej odmeny.
Skutkové okolnosti sporu vo veci samej, konanie a prejudiciálne otázky
10.
Copaco Belgium NV, spoločnosť založená podľa belgického právneho poriadku (ďalej len „Copaco“), predáva IT zariadenia podnikom a spotrebiteľom, najmä zariadenia na kopírovanie, ako sú fotokopírovacie zariadenia a skenery. Z tohto dôvodu je povinná platiť odmenu za reprografiu.
11.
V rozsudku Hewlett‑Packard Belgium (
7
) Súdny dvor najmä rozhodol, že článok 5 ods. 2 písm. a) a b) smernice 2001/29 v zásade bráni takej právnej úprave, akou je belgická právna úprava, ktorá spája paušálnu odmenu s pomernou odmenou bez toho, aby upravovala mechanizmy umožňujúce prispôsobiť výšku odmeny skutočnej ujme, ktorú utrpeli nositelia autorských práv (
8
). Nová belgická právna úprava týkajúca sa odmeny za reprografiu, ktorá spĺňa požiadavky vyplývajúce z tohto rozsudku, nadobudla účinnosť v marci 2017.
12.
V dôsledku uvedeného rozsudku Copaco odmietla uhradiť faktúry, ktoré jej vystavila Reprobel na základe vyhlásení predložených spoločnosťou Copaco za obdobie od novembra 2015 do decembra 2016. Copaco sa totiž domnieva, že podľa rozsudku Hewlett‑Packard Belgium bol belgický systém odmeny za reprografiu počas sporného obdobia v rozpore s právom Únie.
13.
Dňa 16. decembra 2020 podala Reprobel proti spoločnosti Copaco žalobu, ktorou sa domáhala zaplatenia splatnej odmeny za reprografiu, úrokov, ako aj náhrady škody. Spor bol postúpený vnútroštátnemu súdu z dôvodu jeho miestnej príslušnosti. Copaco v konaní na tomto súde tvrdí, že článok 5 ods. 2 písm. a) a b) smernice 2001/29 má priamy účinok a že Reprobel je subjektom štátu, takže sa voči nej možno odvolávať na priamy účinok. Reprobel obe tvrdenia spochybňuje.
14.
Za týchto okolností sa Ondernemingsrechtbank Gent Afdeling Gent (Obchodný súd Gent, oddelenie Gent, Belgicko) rozhodol prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru tieto prejudiciálne otázky:
„1.
Je subjekt, akým je Reprobel, v rozsahu, v akom je na základe kráľovského mandátu štátom poverený vyberať a rozdeľovať primeranú kompenzáciu určenú štátom v zmysle článku 5 ods. 2 písm. a) a b) smernice 2001/29 a nad ktorým štát vykonáva dohľad, subjektom, voči ktorému sa jednotlivec môže na svoju obranu dovolávať nezlučiteľnosti vnútroštátneho ustanovenia, ktoré tento subjekt voči tomuto jednotlivcovi uplatňuje, s právom Únie?
2.
Je pre odpoveď na túto otázku relevantné, že štátny dohľad vykonávaný nad týmto subjektom zahŕňa:
–
povinnosť tohto subjektu zasielať kópie svojich žiadostí o poskytnutie informácií povinným potrebných pre výber a rozdeľovanie reprografických odmien vždy aj príslušnému ministrovi, aby tento zostal informovaný o spôsobe, akým tento subjekt vykonáva svoje právo dohľadu, a aby mohol rozhodnúť, či je vhodné ministerským nariadením určiť obsah, počet a frekvenciu žiadostí o poskytnutie informácií tak, aby čo najmenej zasahovali do činnosti a minimalizoval tak ich zásah do činnosti účastníkov,
–
povinnosť subjektu požiadať zástupcu ministra o zaslanie žiadosti o informácie potrebné pre výber pomernej časti odmeny za reprografiu platiteľom odmien, distribútorom, či už veľkoobchodníkom alebo maloobchodníkom, lízingovým spoločnostiam alebo spoločnostiam vykonávajúcim údržbu zariadení, ak sa platiteľ odmeny nezúčastňoval na výbere; v takom prípade je subjekt povinný zaslať kópiu tejto žiadosti aj príslušnému ministrovi, aby mohol určiť obsah, počet a frekvenciu žiadostí o informácie tak, aby čo najmenej zasahovali do činnosti účastníkov,
–
povinnosť subjektu predložiť príslušnému ministrovi na schválenie pravidlá rozdeľovania odmien za reprografiu a každú ich zmenu,
–
povinnosť subjektu predložiť príslušnému ministrovi na schválenie ním vytvorený formulár oznámenia. Bez tohto schválenia formulár nemožno vydať?
3.
Je pre odpoveď na otázku relevantné aj to, že subjekt má tieto právomoci:
–
právomoc požadovať všetky informácie potrebné na výber odmeny za reprografiu od všetkých osôb, ktoré sú platiteľmi odmeny, prispievateľmi, obchodníkmi, či už veľkoobchodníkmi alebo maloobchodníkmi, lízingovými spoločnosťami alebo spoločnosťami vykonávajúcimi údržbu zariadení. V tejto súvislosti musí byť ku každej žiadosti vždy pripojený odkaz na trestné sankcie, ktoré budú uložené v prípade nedodržania stanovenej lehoty alebo poskytnutia neúplných alebo nepravdivých informácií,
–
právomoc požadovať od každej osoby povinnej platiť odmenu, aby poskytla všetky informácie týkajúce sa rozmnožovaných diel, ktoré sú potrebné na rozdelenie odmeny za reprografiu,
–
právomoc získavať všetky informácie potrebné na plnenie svojich úloh od colnej správy, správy DPH a národného úradu sociálneho zabezpečenia?
4.
Má článok 5 ods. 2 písm. a) a b) smernice 2001/29 priamy účinok?
5.
Je vnútroštátny súd povinný neuplatniť vnútroštátnu právnu normu na návrh jednotlivca, ak táto štátom stanovená právna norma je nezlučiteľná s článkom 5 ods. 2 písm. a) a b) smernice 2001/29, najmä preto, že norma, ktorá je nezlučiteľná s uvedeným článkom, vyžaduje od tohto jednotlivca úhradu poplatkov?“
15.
Návrh na začatie prejudiciálneho konania bol doručený do kancelárie Súdneho dvora 13. apríla 2023. Písomné pripomienky predložili účastníci konania vo veci samej, belgická vláda, ako aj Európska komisia. Tí istí účastníci konania, ako aj francúzska vláda boli zastúpení na pojednávaní, ktoré sa konalo 6. marca 2024.
Posúdenie
16.
Vnútroštátny súd kladie v prejednávanej veci päť prejudiciálnych otázok. Prvé tri sa týkajú možnosti považovať subjekt, akým je Reprobel, za subjekt členského štátu, čo by jednotlivcom umožnilo priamo sa voči nemu odvolávať na ustanovenia smernice. Posledné dve otázky sa týkajú možnosti priamo sa odvolávať na článok 5 ods. 2 písm. a) a b) smernice 2001/29. Navrhujem najprv posúdiť tieto dve posledné otázky.
O štvrtej a piatej prejudiciálnej otázke
17.
Štvrtou a piatou prejudiciálnou otázkou sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či má článok 5 ods. 2 písm. a) a b) smernice 2001/29 priamy účinok, takže jednotlivec sa naň môže odvolávať v konaní na vnútroštátnom súde s cieľom odmietnuť zaplatenie poplatku určeného na financovanie primeranej kompenzácie, ak sa tento poplatok vyberá na základe vnútroštátnej právnej úpravy nezlučiteľnej s uvedenými ustanoveniami smernice 2001/29.
O zásade priameho účinku
18.
Zásada priameho účinku ustanovení práva Únie siaha do počiatkov tohto právneho poriadku. Ako je všeobecne známe, túto zásadu stanovil Súdny dvor v rozsudku van Gend & Loos (
9
), ktorý má pre tento právny poriadok zásadný význam. Uplatnenie zásady priameho účinku na ustanovenia smerníc, ktoré spĺňajú určité podmienky, bolo potvrdené v rozsudku van Duyn (
10
). Súdny dvor v súčasnosti formuluje túto zásadu takto:
„Z ustálenej judikatúry Súdneho dvora vyplýva, že vo všetkých prípadoch, v ktorých sú ustanovenia smernice obsahovo bezpodmienečné a dostatočne presné, majú jednotlivci právo sa na ne odvolávať pred vnútroštátnymi súdmi voči členskému štátu, pokiaľ tento štát neprebral smernicu do vnútroštátneho právneho poriadku v stanovenej lehote alebo ju neprebral správne…
Súdny dvor spresnil, že norma Únie je na jednej strane bezpodmienečná, ak povinnosť v nej stanovená nezávisí od žiadnej podmienky a jej vykonávanie a účinky nepodliehajú prijatiu žiadneho aktu inštitúcií Únie alebo členských štátov, a na druhej strane dostatočne presná na to, aby sa na ňu jednotlivec mohol odvolať a aby ju sudca mohol aplikovať, je vtedy, ak povinnosť ukladá jednoznačným spôsobom…
Súdny dvor okrem toho rozhodol, že hoci smernica ponecháva členským štátom určitú mieru voľnej úvahy pri prijímaní spôsobov jej vykonania, možno sa domnievať, že ustanovenie tejto smernice je bezpodmienečné a presné, pokiaľ jednoznačne ukladá členským štátom povinnosť dosiahnuť presne vymedzený výsledok, ktorá nie je viazaná žiadnou podmienkou týkajúcou sa uplatnenia pravidla, ktoré stanovuje…“. (
11
)
19.
Štvrtú a piatu prejudiciálnu otázku je potrebné posúdiť v tomto kontexte.
O uplatnení v prejednávanej veci
20.
Reprobel, ako aj belgická a francúzska vláda sa domnievajú, že vzhľadom na širokú mieru voľnej úvahy, ktorou disponujú členské štáty pri vytváraní a financovaní systému primeranej kompenzácie upraveného v článku 5 ods. 2 písm. a) a b) smernice 2001/29, nie sú tieto ustanovenia bezpodmienečné a dostatočne presné na to, aby im bolo možné priznať priamy účinok v súlade s už citovanou judikatúrou Súdneho dvora.
21.
Táto téza sa zdá byť diskutabilná, keďže podľa judikatúry Súdneho dvora tieto ustanovenia ukladajú členským štátom, ktoré do svojho vnútroštátneho práva zaviedli výnimky z práva rozmnožovania, ktoré sú v nich stanovené, povinnosť dosiahnuť výsledok spočívajúci v tom, že tieto štáty musia zabezpečiť účinné zaplatenie primeranej kompenzácie, (
12
) pričom táto kompenzácia sa musí vypočítať na základe kritéria ujmy spôsobenej nositeľom práv, (
13
) ktorej finančné bremeno v zásade nesú koncoví používatelia. (
14
) Súdny dvor teda nemal veľké ťažkosti s identifikovaním presných a bezpodmienečných pravidiel v dotknutých ustanoveniach týkajúcich sa spôsobov určenia primeranej kompenzácie, ktoré stanovujú.
22.
Nezávisle od toho, či povinnosť zaviesť takúto kompenzáciu sama spĺňa kritériá priameho účinku podľa bodu 18 vyššie, je však predovšetkým tvrdenie, ktoré uviedli účastníci konania, v kontexte prejednávanej veci podľa môjho názoru úplne nesprávne. Nejde totiž o konštatovanie priameho účinku ustanovení smernice 2001/29 in abstracto, ale v súvislosti so sporom vo veci samej. V tomto konaní však nejde o vyplatenie primeranej kompenzácie priamo na základe uvedených ustanovení, ale o právo spoločnosti Copaco odmietnuť zaplatenie poplatku určeného na financovanie tejto kompenzácie a vybraného spôsobom, ktorý je v rozpore s ustanoveniami tejto smernice (ďalej len „sporný poplatok“).
23.
Pri skúmaní otázky priameho účinku práva Únie je potrebné zohľadniť všetky normy, to znamená právne úpravy, ktoré vyplývajú z tohto práva a z ktorých jednotlivci vyvodzujú presne určené a bezpodmienečné práva voči štátu. Tieto úpravy pritom nemusia vyplývať priamo zo znenia týchto ustanovení, ale môžu byť určené prostredníctvom výkladu, najmä výkladu Súdneho dvora. Ako totiž správne poznamenáva Copaco, Súdny dvor prostredníctvom výkladu ustanovení práva Únie, ktorý poskytol v rámci prejudiciálneho konania, objasňuje význam a účinky týchto ustanovení a spresňuje spôsob, akým sa majú chápať a uplatňovať od okamihu, keď nadobudli účinnosť, takže tento výklad sa musí zohľadniť pri preskúmaní dostatočne presnej povahy ustanovenia na to, aby mu bol priznaný priamy účinok. (
15
)
24.
Z článku 5 ods. 2 písm. a) a b) smernice 2001/29 vyplývajú najmä tri právne normy: po prvé právo členských štátov zaviesť výnimky z práva rozmnožovania stanovené v týchto ustanoveniach – táto norma je fakultatívna; po druhé povinnosť zaviesť primeranú kompenzáciu v prospech nositeľov tohto práva rozmnožovania – táto norma je záväzná pre členské štáty, ktoré takéto výnimky zaviedli; napokon po tretie viacero noriem, ktoré vyplývajú z judikatúry Súdneho dvora a upravujú zásady, ktorým musí zodpovedať táto primeraná kompenzácia. Členské štáty teda nie sú povinné zaviesť do svojho vnútroštátneho práva výnimky stanovené v článku 5 ods. 2 písm. a) a b) smernice 2001/29. Ak to však urobia, musia tiež stanoviť primeranú kompenzáciu na základe týchto ustanovení, pričom sú viazané zásadami týkajúcimi sa koncepcie a financovania tejto kompenzácie, ktoré podľa Súdneho dvora vyplývajú z predmetných ustanovení.
25.
Medzi tieto zásady patria pravidlá negatívnej povahy, ktoré Súdny dvor stanovil v rozsudku Hewlett‑Packard Belgium, pokiaľ ide konkrétne o spôsoby vyberania sporného poplatku platné v Belgicku. Podľa tohto rozsudku primeranú kompenzáciu uvedenú v článku 5 ods. 2 písm. a) a b) smernice 2001/29 nemožno financovať tak, aby bola vyberaná odmena zložená z paušálnej odmeny a pomernej odmeny, ak sa paušálna odmena vypočíta len na základe rýchlosti, ktorou dotknuté zariadenie dokáže vyhotovovať rozmnoženiny, pomerná odmena závisí od toho, či platiteľ odmeny poskytoval súčinnosť pri výbere tejto odmeny, a systém ako celok nie je vybavený mechanizmami, najmä mechanizmom vrátenia, umožňujúcim dodatočné uplatnenie kritérií skutočnej ujmy a ujmy určenej paušálne vo vzťahu k rôznym kategóriám používateľov. (
16
) Vlastnosti poplatku opísaného vyššie zodpovedajú vlastnostiam sporného poplatku. Copaco sa odvoláva na tieto normy, ktoré vyplývajú z výkladu článku 5 ods. 2 písm. a) a b) smernice 2001/29 Súdnym dvorom, a priamy účinok týchto noriem je predmetom štvrtej prejudiciálnej otázky.
26.
Bezpodmienečná povaha vyššie uvedených noriem pre členský štát, ktorý zaviedol výnimky z práva rozmnožovania stanovené v článku 5 ods. 2 písm. a) a b) smernice 2001/29, nevyvoláva žiadne pochybnosti. Ostáva však otázne, či sú tieto normy dostatočne presné na to, aby im bol priznaný priamy účinok.
27.
Pri skúmaní noriem práva Únie vo vzťahu k ich dostatočnej presnosti Súdny dvor určuje okruh osôb, ktoré sú na ich základe oprávnené a povinné, ako aj obsah práv, ktoré z nich vyplývajú. (
17
) Najprv sa budem zaoberať poslednou uvedenou otázkou.
28.
Uvedené právne normy zakazujú členským štátom zaviesť poplatok určený na financovanie primeranej kompenzácie v zmysle článku 5 ods. 2 písm. a) a b) smernice 2001/29, ako je opísaný v bode 4 výroku rozsudku Hewlett‑Packard Belgium. Súdny dvor už v rozsudku van Gend & Loos (
18
) rozhodol, že takýto zákaz, t. j. povinnosť členského štátu zdržať sa niečoho, môže zakladať pozitívne práva jednotlivcov.
29.
Pokiaľ ide o poplatok určený na financovanie primeranej kompenzácie, jednotlivci môžu odmietnuť znášať finančnú záťaž takéhoto poplatku, ak je vyberaný v rozpore so zásadami vyplývajúcimi podľa judikatúry Súdneho dvora z článku 5 ods. 2 písm. a) a b) smernice 2001/29. (
19
) Je pravda, že Súdny dvor vo svojej doterajšej judikatúre zdôraznil potrebu stanoviť v systéme primeranej kompenzácie právo na vrátenie neoprávnene vybratého poplatku na účely financovania takejto kompenzácie. Zdá sa mi však zrejmé, že jednotlivci môžu odmietnuť zaplatenie takéhoto poplatku, ak sa platba ešte neuskutočnila a ak nezlučiteľnosť vnútroštátneho systému zavedenia primeranej kompenzácie s uvedenými ustanoveniami smernice 2001/29 jasne vyplýva z už vydaného rozsudku Súdneho dvora a bola potvrdená judikatúrou vnútroštátnych súdov. Ak by sa totiž dotknutej osobe, ktorá sa nachádza v takejto situácii, uložila povinnosť zaplatiť poplatok a následne čakať na jeho vrátenie, bolo by to nelogické a nadmerne by to sťažilo výkon práv, ktoré jej vyplývajú z ustanovení práva Únie.
30.
V dôsledku toho treba predpokladať, že článok 5 ods. 2 písm. a) a b) smernice 2001/29, v zmysle jeho výkladu v rozsudku Hewlett‑Packard Belgium, priznáva jednotlivcom bezpodmienečné a dostatočne presne určené právo odmietnuť zaplatenie poplatku určeného na financovanie primeranej kompenzácie stanovenej v tomto ustanovení, ak tento poplatok spĺňa kritériá uvedené v bode 4 výroku tohto rozsudku.
31.
Pokiaľ ide o okruh osôb oprávnených na takéto odopretie, ten je určený rovnako presne – zahŕňa totiž každý hospodársky subjekt, ktorý je povinný zaplatiť vyššie uvedený poplatok. Niet pochýb ani o určení povinného subjektu. Práve členské štáty sú totiž podľa článku 5 ods. 2 písm. a) a b) smernice 2001/29 oprávnené zaviesť do svojich právnych poriadkov výnimky z práva rozmnožovania, ktoré sú v ňom stanovené, takže sú tiež povinné zabezpečiť ich primeranú kompenzáciu a zaviesť systém financovania tejto kompenzácie. Členské štáty sú teda nevyhnutne aj tými, ktoré majú všetky povinnosti, tak negatívne, ako aj pozitívne, ktoré súvisia so zavedením takéhoto systému a ktoré vyplývajú z judikatúry Súdneho dvora, okrem iného zákaz vyberať poplatky, ktoré sú v rozpore s uvedenými ustanoveniami smernice 2001/29.
32.
V prejednávanom spore nezlučiteľnosť belgických ustanovení v znení účinnom v konaní vo veci samej, ktorými bol zavedený sporný poplatok, s článkom 5 ods. 2 písm. a) a b) smernice 2001/29 jasne vyplývala z rozsudku Hewlett‑Packard Belgium, čo viedlo k zmene týchto ustanovení. Z toho vyplýva, že vzhľadom na výklad poskytnutý Súdnym dvorom sú uvedené ustanovenia smernice dostatočne presné a bezpodmienečné na to, aby bolo možné konštatovať nezlučiteľnosť vnútroštátnej právnej úpravy s nimi. (
20
) Ako teda správne uvádza Copaco, vnútroštátnemu súdu prináleží neuplatniť túto vnútroštátnu právnu úpravu a konštatovať nedôvodnosť nároku spoločnosti Reprobel, ktorý je na nej založený.
Odpoveď na otázky
33.
Vzhľadom na vyššie uvedené úvahy navrhujem odpovedať na štvrtú a piatu prejudiciálnu otázku v tom zmysle, že článok 5 ods. 2 písm. a) a b) smernice 2001/29 má priamy účinok, takže jednotlivci sa naň môžu odvolávať v konaní na vnútroštátnom súde s cieľom odmietnuť zaplatenie poplatku určeného na financovanie primeranej kompenzácie, ak sa tento poplatok vyberá na základe vnútroštátnej právnej úpravy nezlučiteľnej s uvedenými ustanoveniami smernice 2001/29, najmä s judikatúrou Súdneho dvora, ktorá vykladá tieto ustanovenia.
34.
V kontexte konania vo veci samej z toho samozrejme treba vyvodiť záver, že spoločnosť Reprobel možno považovať za subjekt Belgického kráľovstva, čo nás privádza k preskúmaniu prvých troch prejudiciálnych otázok.
O prvej až tretej prejudiciálnej otázke
35.
Svojou prvou až treťou prejudiciálnou otázkou, ktoré navrhujem preskúmať spoločne, sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či sa jednotlivci môžu priamo odvolávať na ustanovenia práva Únie voči subjektu, ktorý členský štát poveril výberom poplatku určeného na financovanie primeranej kompenzácie v zmysle článku 5 ods. 2 písm. a) a b) smernice 2001/29 a vyplácanie tejto kompenzácie nositeľom práv a ktorý na účely plnenia svojich úloh disponuje mimoriadnymi právomocami, aby sa na nich neuplatnila vnútroštátna právna úprava, ktorá je v rozpore s týmto právom.
36.
V konaní vo veci samej je nesporné, že Reprobel nie je subjektom Belgického kráľovstva. Z ustálenej judikatúry Súdneho dvora vyplýva, že jednotlivci sa však môžu priamo odvolávať na ustanovenia práva Únie nielen voči členským štátom a ich inštitúciám v užšom zmysle slova, ale aj – najmä – voči subjektom, ktoré plnia úlohy vo verejnom záujme a na tento účel disponujú mimoriadnymi právomocami v porovnaní s tými, ktoré vyplývajú z pravidiel uplatniteľných na vzťahy medzi jednotlivcami (
21
). V tejto súvislosti nie je potrebné, aby tieto subjekty podliehali štátnej kontrole alebo štátnemu dohľadu (
22
).
37.
Generálna advokátka Sharpston (
23
) a generálny advokát Emiliou (
24
) nedávno podrobne preskúmali tieto kritériá. Na tomto mieste nezopakujem ich veľmi obsažné teoretické úvahy týkajúce sa tejto otázky – v tejto súvislosti odkazujem na znenie uvedených návrhov. Obmedzím sa však na otázky súvisiace s osobitosťami prejednávanej veci.
O plnení úloh vo verejnom záujme
38.
Reprobel nie je subjektom, ktorý sa spravuje verejným právom, a Belgické kráľovstvo ho nekontroluje spôsobom, ktorý by umožňoval domnievať sa, že je do neho štrukturálne integrovaný. Treba teda preskúmať, či plní úlohy vo verejnom záujme a na tento účel disponuje mimoriadnymi právomocami v porovnaní s tými, ktoré vyplývajú z pravidiel uplatniteľných na vzťahy medzi jednotlivcami.
39.
Ako som už uviedol, v súlade s článkom 5 ods. 2 písm. a) a b) smernice 2001/29 sú členské štáty oprávnené zaviesť do svojich právnych poriadkov výnimky z práva rozmnožovania, ktoré sú v ňom stanovené, a sú aj povinné zabezpečiť ich primeranú kompenzáciu a zaviesť systém financovania tejto kompenzácie (
25
). Súdny dvor rozhodol, že ekonomickú záťaž tohto financovania musia v zásade znášať koncoví používatelia oprávnení na základe týchto výnimiek. Vzhľadom na praktické ťažkosti pri identifikácii týchto používateľov však členské štáty môžu zaviesť systém, v rámci ktorého je táto záťaž prenesená buď na výrobcov a distribútorov zariadení a nosičov, ktoré umožňujú kopírovanie diel a iných predmetov ochrany podľa práva rozmnožovania, alebo na poskytovateľov služieb vyhotovovania rozmnoženín, pričom tieto subjekty následne prenášajú finančnú záťaž na koncových používateľov, a to zrejme v cene týchto zariadení a nosičov alebo služieb. (
26
)
40.
V tejto súvislosti treba navyše poukázať na to, že ujma, ktorú utrpia nositelia práva rozmnožovania, je do značnej miery hypotetická, najmä pokiaľ ide o výnimku stanovenú v článku 5 ods. 2 písm. b) smernice 2001/29. Pre nositeľov práv by totiž bolo mimoriadne ťažké dovolávať sa tohto práva vo vzťahu k úkonom používateľov v súkromnom sektore, ktoré považujú za prirodzené použitie legálne nadobudnutej rozmnoženiny diela. Zavedenie uvedených výnimiek z tohto práva je teda súčasťou verejnej politiky. V rámci tejto politiky štát na jednej strane legalizuje úkony, ktoré by používatelia vykonali v každom prípade bez ohľadu na otázku ich zákonnosti, keďže existuje len malé riziko, že budú odhalení a braní na zodpovednosť. Na druhej strane štát zabezpečuje nositeľom práv príjmy, ktorých priamy výber od používateľov by bol často veľmi náročný.
41.
Takto vyberaný poplatok predstavuje poplatok podľa verejného práva za kopírovacie zariadenia a nosiče, ktorý musia platiť všetci nadobúdatelia takýchto zariadení a nosičov alebo služieb, na ktorých sa môžu uplatniť výnimky stanovené v článku 5 ods. 2 písm. a) a b) smernice 2001/29. (
27
) Nezávisí teda od skutočného využívania uvedených výnimiek používateľmi. Ako totiž rozhodol Súdny dvor, treba vychádzať z toho, že v plnom rozsahu uplatňujú svoje práva, ktoré sú im v tejto súvislosti priznané. (
28
) Pokiaľ ide o členské štáty, ktoré stanovia poplatok za zariadenia a nosiče, tieto musia stanoviť poplatok vo výške, ktorá kompenzuje skutočnú ujmu, ktorá vznikla nositeľom autorských práv a s nimi súvisiacich práv z dôvodu týchto výnimiek. (
29
)
42.
V prejednávanej veci teda nejde o výmenu vzájomných plnení medzi koncovými používateľmi a nositeľmi práv, ale o pravidlo, ktoré platí erga omnes, podľa ktorého každá osoba, ktorej sa týkajú uvedené výnimky, je oprávnená uskutočňovať úkony, na ktoré sa vzťahujú výnimky stanovené v článku 5 ods. 2 písm. a) a b) smernice 2001/29, pričom nositelia práv dostanú ako protihodnotu kompenzáciu za vzniknutú ujmu, ktorej výška je určená paušálne a financovaná z poplatkov platených všetkými nadobúdateľmi zariadení a nosičov určených na vyhotovovanie rozmnoženín, ako aj príjemcami služieb vyhotovovania rozmnoženín, ktorí sú oprávnení využívať uvedené výnimky. Vyberanie tohto poplatku a vyplatenie primeranej kompenzácie nositeľom práv teda predstavuje úlohu, ktorá sa plní vo verejnom záujme.
43.
Z tohto dôvodu neobstojí tvrdenie spoločnosti Reprobel, že je organizáciou kolektívnej správy autorských práv a s nimi súvisiacich práv. Je možné, že je súčasne organizáciou kolektívnej správy. Nič to však nemení na skutočnosti, že pri vyberaní sporného poplatku a vyplácaní primeranej kompenzácie koná vo verejnom záujme, a nie na účely správy výlučných práv. Nositelia autorských práv a s nimi súvisiacich práv jej totiž nezverujú využívanie práva rozmnožovania samostatne, (
30
) keďže toto právo vôbec neexistuje v rozsahu, v akom podlieha uvedeným výnimkám. Používatelia totiž neplatia nositeľom práv žiadnu odmenu za skutočné používanie diel alebo iného chráneného majetku, ktoré sa vykonáva bezodplatne – naopak vo forme nepriamej dane vlastnej povahy financujú kompenzáciu za stratu výlučných práv nositeľmi práv. (
31
)
44.
Francúzska vláda sa teda nesprávne domnieva, že Reprobel neplní úlohu vo verejnom záujme, ale v súkromnom záujme nositeľov autorských práv a s nimi súvisiacich práv. Výnimky z práva rozmnožovania upravené v uvedených ustanoveniach smernice 2001/29 slúžia verejnému záujmu, keďže ich cieľom je poskytnúť fyzickým osobám všeobecné právo kopírovať diela a iné predmety ochrany na súkromné použitie bez nutnosti získania súhlasu nositeľov práv. Primeraná kompenzácia pre týchto nositeľov práv je korelátom tohto práva a slúži na zabezpečenie zodpovedajúcej rovnováhy medzi záujmami účastníkov konania, čo je úplne vo verejnom záujme.
O otázke mimoriadnych právomocí
45.
Pokiaľ ide o mimoriadne právomoci subjektu, akým je Reprobel, v porovnaní s tými, ktoré vyplývajú z pravidiel uplatniteľných na vzťahy medzi jednotlivcami, základná právomoc tejto povahy spočíva v samotnom práve požadovať zaplatenie sporného poplatku od výrobcov a distribútorov zariadení a nosičov slúžiacich na kopírovanie. Vo vzťahoch medzi jednotlivcami, založených na zásade rovnosti strán, je nárok na zaplatenie vždy spojený s určitou právnou udalosťou, akou je zmluva, nedovolené konanie, alebo iná udalosť, v dôsledku ktorej vznikne právny vzťah medzi dvoma alebo viacerými menovite označenými osobami. Naproti tomu subjekt oprávnený vyberať sporný poplatok má na základe zákona nárok na zaplatenie voči každej osobe, ktorá patrí do abstraktne vymedzeného okruhu povinných osôb. Ide teda o výsostnú právomoc štátu.
46.
V tejto súvislosti treba odlíšiť situáciu takéhoto subjektu od situácie výrobcov a distribútorov, ktorí majú len skutočnú možnosť preniesť finančnú záťaž vyplývajúcu z uvedeného poplatku na svojich zákazníkov na základe zmluvy prostredníctvom ceny predávaných zariadení a nosičov. V podobnom zmysle to platí pre každého predávajúceho každého tovaru, ktorý má samozrejme s výhradou trhových podmienok možnosť kompenzovať cenou svojho tovaru náklady na jeho výrobu alebo nákup, ako aj verejné poplatky, najmä nepriame dane. Hoci sa teda výrobcovia a distribútori podieľajú na plnení úlohy vo verejnom záujme, o ktorú ide v prejednávanej veci, z právneho hľadiska pri tejto činnosti vystupujú len ako subjekty povinné poskytovať určité služby a nedisponujú mimoriadnymi právomocami v porovnaní s tými, ktoré vyplývajú z pravidiel uplatniteľných na vzťahy medzi jednotlivcami.
47.
Pritom je nepodstatná okolnosť, ktorú uvádza Reprobel a belgická vláda, že výšku sporného poplatku nestanovuje táto spoločnosť, ale orgán verejnej moci. Plnenie úloh vo verejnom záujme neznamená, že subjekt, ktorý ich plní, určuje samostatne všetky aspekty týchto úloh „od A po Z“, ani to, že jeho mimoriadne právomoci musia mať diskrečnú povahu. Naopak, plnenie zverených úloh zo svojej podstaty predpokladá, že zadávateľ stanoví hranice činnosti poskytovateľa. Obmedzenie miery voľnej úvahy subjektu, ktorý plní úlohy vo verejnom záujme, orgánmi verejnej moci naopak potvrdzuje, že tento subjekt koná v mene štátu a že predstavuje subjekt tohto štátu v zmysle judikatúry Súdneho dvora týkajúcej sa otázky priameho účinku práva Únie.
48.
Okrem toho ide o dvojsečný argument, lebo za predpokladu, že Reprobel len automaticky vykonáva predpisy, ktoré stanovilo Belgické kráľovstvo, pričom v tejto súvislosti nedisponuje vlastnými právomocami, spor vo veci samej by sa musel tým skôr považovať za vertikálny, t. j. za spor medzi spoločnosťou Copaco a týmto štátom. Ako totiž táto spoločnosť správne poznamenáva, bolo by úplne nelogické domnievať sa, že kráľ (t. j. Belgické kráľovstvo) nemôže vyberať sporný poplatok, ale že Reprobel, ktorá musí dobrovoľne splniť jeho pokyny, má byť oprávnená vyberať ho.
49.
Právomoc vyžadovať zaplatenie sporného poplatku právne záväzným spôsobom je mimoriadnou právomocou spoločnosti Reprobel v porovnaní s tými, ktoré vyplývajú z pravidiel uplatniteľných na vzťahy medzi jednotlivcami, pričom už táto právomoc podľa môjho názoru postačuje na to, aby sa táto spoločnosť považovala za subjekt Belgického kráľovstva. Pritom je rozhodujúce, že táto právomoc vyplýva priamo zo zákona a nespočíva na individuálnych právnych vzťahoch medzi touto spoločnosťou a povinnými hospodárskymi subjektmi.
50.
Na účely plnenia úlohy vo verejnom záujme, ktorá je jej zverená, má Reprobel navyše určité práva na informácie. V prvom rade má právo vyžiadať si od platiteľov sporného poplatku, ako aj od iných hospodárskych subjektov pôsobiacich na trhu s kopírovacími zariadeniami (ako sú podniky, ktoré sa zaoberajú údržbou týchto zariadení) všetky informácie potrebné na určenie okruhu osôb povinných platiť poplatok a výšky súm, ktoré sú povinné zaplatiť. Tieto hospodárske subjekty sú pod hrozbou trestnej sankcie povinné poskytnúť predmetné informácie.
51.
Toto právo ide nad rámec toho, čo sa uplatňuje vo vzťahoch medzi jednotlivcami. Zvyčajne totiž nikto nie je povinný poskytovať tretím osobám pod hrozbou trestnej sankcie informácie o vlastnej hospodárskej činnosti a už vôbec nie o hospodárskej činnosti inej osoby. Naopak, takéto informácie sú často chránené ako obchodné tajomstvo, ktorého sprístupnenie možno vyžadovať len za osobitných okolností a na základe osobitných predpisov, napríklad v daňových záležitostiach alebo pri kontrole súvahy, resp. v rámci právneho vzťahu medzi jednotlivcom a určitým iným hospodárskym subjektom.
52.
Tvrdenie belgickej vlády, podľa ktorého je situácia spoločnosti Reprobel porovnateľná so situáciou banky, ktorá môže tiež vyžadovať rozsiahle informácie o finančnej situácii svojich klientov, je teda nesprávne. Rozdiel spočíva práve v skutočnosti, že banka môže takéto informácie požadovať len od svojich klientov, ktorí dobrovoľne uzavreli alebo majú v úmysle uzavrieť zmluvu s bankou, pričom jedinou sankciou za neposkytnutie týchto informácií môže byť buď neuzavretie zmluvy, alebo jej vypovedanie. (
32
) Žiadna banka nie je oprávnená požadovať akékoľvek informácie od osôb, s ktorými nemá žiadny právny vzťah. Naproti tomu výrobcovia a distribútori kopírovacích zariadení a nosičov sú povinní poskytnúť spoločnosti Reprobel informácie podľa právnych predpisov bez nutnosti vzniku akéhokoľvek právneho vzťahu s touto spoločnosťou.
53.
Rovnako je irelevantná okolnosť, na ktorú poukázali Reprobel a belgická vláda, že táto spoločnosť nemá právomoc sankcionovať hospodárske subjekty, ktoré by si neplnili svoju povinnosť poskytnúť informácie. Podľa kritérií v rozsudku Foster nie je nevyhnutné, aby subjekt, ktorý plní verejné úlohy, disponoval všetkými právami, ktoré obvykle prislúchajú štátnym orgánom, najmä právom ukladať sankcie. V prípade nesplnenia povinností poskytnúť informácie spoločnosti Reprobel hrozí podľa údajov uvedených v návrhu na začatie prejudiciálneho konania uloženie trestných sankcií, ktoré môžu vzhľadom na svoju povahu uložiť len súdy. Na druhej strane už samotná existencia týchto sankcií preukazuje, že predmetné práva tejto spoločnosti majú mimoriadnu povahu.
54.
Po druhé je Reprobel oprávnená vyžiadať si informácie potrebné na plnenie svojich úloh od colnej správy, daňovej správy a orgánov sociálneho zabezpečenia. Toto právo ide tiež nad rámec toho, čo sa uplatňuje vo vzťahoch medzi jednotlivcami. Dokonca ani čo najširšie poskytnutie informácií zo života spoločnosti nezachádza tak ďaleko, aby jednotlivci od takýchto subjektov mohli získať informácie o iných jednotlivcoch, s výnimkou údajov, ktoré sú v zásade verejné, ako napríklad registrácia na účely DPH. Takéto informácie však nepostačujú na splnenie úloh, ktoré boli zverené spoločnosti Reprobel, takže musí ísť o ďalšie informácie, ako je napríklad objem dovozu fotokopírovacích zariadení alebo nosičov, resp. výška obratu výrobcov alebo distribútorov takýchto zariadení a nosičov. Orgány verejnej moci však neposkytujú takéto informácie hospodárskym subjektom, ktoré nedisponujú mimoriadnymi právomocami.
55.
Na tomto mieste sú opäť nedôvodné tvrdenia francúzskej vlády, ktorá uvádza, že právo spoločnosti Reprobel získavať informácie od orgánov verejnej moci sa netýka jej vzťahu s hospodárskymi subjektmi povinnými platiť sporný poplatok, ako to vyžaduje rozsudok Foster. Po prvé ani v tomto rozsudku, ani v neskoršej judikatúre Súdneho dvora sa nevyžaduje, aby sa mimoriadne právomoci subjektu, ktorý plní úlohy vo verejnom záujme, týkali striktne a výlučne priamych vzťahov tohto subjektu s dotknutým hospodárskym subjektom. Tieto právomoci musia byť tomuto subjektu priznané na účel plnenia úloh vo verejnom záujme, ktoré mu boli zverené. (
33
) Po druhé nemožno vážne tvrdiť, ako to robí francúzska vláda, že právo spoločnosti Reprobel získavať informácie od colnej a daňovej správy sa týka vzťahov tejto spoločnosti s týmito orgánmi, a nie s osobami povinnými platiť sporný poplatok. Reprobel má právo získavať informácie nie o vlastnej daňovej alebo colnej situácii, ale o činnosti povinných hospodárskych subjektov, a to na účely určenia výšky sporného poplatku, ktorý sú povinné zaplatiť. Je zrejmé, že pritom ide o jej vzťahy s týmito hospodárskymi subjektmi.
Zhrnutie
56.
Na základe vyššie uvedených úvah som dospel k záveru, že Reprobel spĺňa tzv. „kritériá rozsudku Foster“, keďže plní úlohu vo verejnom záujme a na tento účel disponuje mimoriadnymi právomocami v porovnaní s tými, ktoré vyplývajú z pravidiel uplatniteľných na vzťahy medzi jednotlivcami.
57.
Tento záver možno zovšeobecniť. Zavedenie výnimiek z práva rozmnožovania stanovených v článku 5 ods. 2 písm. a) a b) smernice 2001/29 do vnútroštátneho práva je konaním štátu vo verejnom záujme, a to v záujme všetkých používateľov diel a iných predmetov chránených týmto právom, ktorí sú fyzickými osobami. Úhrada primeranej kompenzácie nositeľom práv, o ktorú ide v tých istých ustanoveniach, ako aj spôsob financovania tejto kompenzácie najmä prostredníctvom poplatku alebo inej odmeny, ktorú vyberajú výrobcovia alebo distribútori zariadení a nosičov, ktorí umožňujú využiť vyššie uvedené výnimky z práva rozmnožovania, je tiež konaním vo verejnom záujme. Z toho vyplýva, že subjekt, ktorému bolo zverené vyberanie takéhoto poplatku a vyplácanie primeranej kompenzácie nositeľom práv, plní tiež úlohu vo verejnom záujme. Tento subjekt na tento účel nevyhnutne disponuje mimoriadnymi právomocami v porovnaní s tými, ktoré vyplývajú z pravidiel uplatniteľných na vzťahy medzi jednotlivcami, predovšetkým právom požadovať zaplatenie tohto poplatku. (
34
) Jednotlivci sa teda v spore s týmto subjektom môžu priamo odvolávať na právo Únie a domáhať sa neuplatnenia vnútroštátnej právnej úpravy, ktorá je v rozpore s týmto právom.
58.
Navrhujem teda odpovedať na prvú až tretiu prejudiciálnu otázku v tom zmysle, že jednotlivci sa môžu priamo odvolávať na ustanovenia práva Únie voči subjektu, ktorý členský štát poveril výberom poplatku určeného na financovanie primeranej kompenzácie v zmysle článku 5 ods. 2 písm. a) a b) smernice 2001/29 a vyplácaním tejto kompenzácie nositeľom práv a ktorý na účely plnenia svojich úloh disponuje mimoriadnymi právomocami, aby sa na nich neuplatnila vnútroštátna právna úprava, ktorá je v rozpore s týmto právom.
Návrh
59.
Vzhľadom na vyššie uvedené navrhujem, aby Súdny dvor odpovedal na prejudiciálne otázky, ktoré mu položil Ondernemingsrechtbank Gent Afdeling Gent (Obchodný súd Gent, oddelenie Gent, Belgicko), takto:
1.
Článok 5 ods. 2 písm. a) a b) smernice Európskeho parlamentu a Rady 2001/29/ES z 22. mája 2001 o zosúladení niektorých aspektov autorských práv a s nimi súvisiacich práv v informačnej spoločnosti má priamy účinok, takže jednotlivec sa naň môže odvolávať pred vnútroštátnym súdom s cieľom odmietnuť zaplatenie poplatku určeného na financovanie primeranej kompenzácie, ak sa tento poplatok vyberá na základe vnútroštátnej právnej úpravy nezlučiteľnej s vyššie uvedenými ustanoveniami smernice 2001/29, najmä s judikatúrou Súdneho dvora, ktorá ju vykladá.
2.
Jednotlivci sa môžu priamo odvolávať na ustanovenia práva Únie voči subjektu, ktorý členský štát poveril výberom poplatku určeného na financovanie primeranej kompenzácie v zmysle článku 5 ods. 2 písm. a) a b) smernice 2001/29 a vyplácaním tejto kompenzácie nositeľom práv a ktorý na účely plnenia svojich úloh disponuje mimoriadnymi právomocami, aby sa na nich neuplatnila vnútroštátna právna úprava, ktorá je v rozpore s týmto právom.
(
1
)	Jazyk prednesu: poľština.
(
2
)	Pozri nedávno vydaný rozsudok z 11. apríla 2024, Gabel Industria Tessile a Canavesi (C‑316/22, EU:C:2024:301), ako aj návrhy, ktoré predniesol generálny advokát Emiliou vo veci Gabel Industria Tessile a Canavesi (C‑316/22, EU:C:2023:885).
(
3
)	Ú. v. ES L 167, 2001, s. 10; Mim. vyd. 17/001, s. 230.
(
4
)	Belgisch Staatsblad z 27. júla 1994, s. 19297.
(
5
)	Belgisch Staatsblad zo 7. novembra 1997, s. 29874.
(
6
)	Belgisch Staatsblad zo 7. novembra 1997, s. 29873.
(
7
)	Rozsudok z 12. novembra 2015 (C‑572/13, ďalej len „rozsudok Hewlett‑Packard Belgium“, EU:C:2015:750).
(
8
)	Rozsudok Hewlett‑Packard Belgium, bod 4 výroku.
(
9
)	Rozsudok z 5. februára 1963 (26/62, EU:C:1963:1).
(
10
)	Rozsudok zo 4. decembra 1974 (41/74, EU:C:1974:133).
(
11
)	Rozsudok z 8. marca 2022, Bezirkshauptmannschaft Hartberg‑Fürstenfeld (Priamy účinok) (C‑205/20, EU:C:2022:168, body 17 až 19).
(
12
)	Rozsudok z 9. februára 2012, Luksan (C‑277/10, EU:C:2012:65, bod 106).
(
13
)	Rozsudok z 21. októbra 2010, Padawan (C‑467/08, EU:C:2010:620, bod 42).
(
14
)	Rozsudok zo 16. júna 2011, Stichting de Thuiskopie (C‑462/09, EU:C:2011:397, bod 29).
(
15
)	Pozri v tomto zmysle rozsudky z 22. septembra 2016, Microsoft Mobile Sales International a i. (C‑110/15, EU:C:2016:717, bod 59), a zo 6. septembra 2018, Hampshire (C‑17/17, EU:C:2018:674, body 58 až 60).
(
16
)	Rozsudok Hewlett‑Packard Belgium, bod 4 výroku.
(
17
)	Pozri v tomto zmysle rozsudok zo 6. septembra 2018, Hampshire (C‑17/17, EU:C:2018:674, bod 56).
(
18
)	Rozsudok z 5. februára 1963 (26/62, EU:C:1963:1).
(
19
)	Pozri najmä rozsudok Hewlett‑Packard Belgium, body 85 až 87, a rozsudok z 22. septembra 2016, Microsoft Mobile Sales International a i. (C‑110/15, EU:C:2016:717, bod 37 a body 54 a 55).
(
20
)	Presnejšie povedané, podmienka uplatnenia týchto ustanovení bola splnená, keďže Belgické kráľovstvo zaviedlo do svojho vnútroštátneho právneho poriadku výnimky z práva rozmnožovania stanovené týmito ustanoveniami.
(
21
)	Pozri rozsudky z 12. júla 1990, Foster a i. (C‑188/89, ďalej len rozsudok Foster, EU:C:1990:313, bod 20), a z 10. októbra 2017, Farrell (C‑413/15, EU:C:2017:745, body 33 a 34). Sú to takzvané „kritériá rozsudku Foster“.
(
22
)	Pozri rozsudok z 10. októbra 2017, Farrell (C‑413/15, EU:C:2017:745, body 27 až 29).
(
23
)	Návrhy, ktoré predniesla generálna advokátka Sharpston vo veci Farrell (C‑413/15, EU:C:2017:492, body 35 až 54 a 130 až 147).
(
24
)	Návrhy, ktoré predniesol generálny advokát Emiliou vo veci Gabel Industria Tessile a Canavesi (C‑316/22, EU:C:2023:885, body 33 až 47).
(
25
)	Bod 31 vyššie.
(
26
)	Rozsudok Hewlett‑Packard Belgium, body 69 a 70, ako aj tam citovaná judikatúra.
(
27
)	Pôsobnosť písmen a) a b) článku 5 ods. 2 smernice 2001/29 sa v tejto súvislosti líši. Výnimka stanovená v písmene b) sa týka len fyzických osôb, ktoré vyhotovujú rozmnoženinu na súkromné použitie, zatiaľ čo písmeno a) sa týka všetkých kategórií používateľov a rozmnoženín vyhotovených na akýkoľvek účel (pozri rozsudok Hewlett‑Packard Belgium, body 30 až 34).
(
28
)	Pozri v tomto zmysle rozsudok Hewlett‑Packard Belgium, body 36 a 85, ako aj tam citovanú judikatúru.
(
29
)	Rozsudok Hewlett‑Packard Belgium, bod 72 a tam citovaná judikatúra.
(
30
)	A ani nie nevyhnutne, ako je to niekedy v prípade, keď právo stanovuje povinnú kolektívnu správu.
(
31
)	Ktorí z dôvodu uvedených výnimiek z výlučného práva utrpia ujmu, ku ktorej nedôjde, ak sa toto právo používa za odplatu (pozri nedávno vydaný rozsudok z 8. septembra 2022, Ametic, C‑263/21, EU:C:2022:644, bod 68).
(
32
)	Poskytnutie nepravdivých informácií sa môže považovať za podvod a môže viesť k občianskoprávnej alebo trestnoprávnej zodpovednosti. Povinnosť poskytovať informácie však naďalej spočíva na právnom vzťahu medzi klientom a bankou.
(
33
)	Rozsudok Foster, bod 20.
(
34
)	Pozri v tomto zmysle rozsudok z 8. septembra 2022, Ametic (C‑263/21, EU:C:2022:644, body 68 až 72).