61975C0110(01)
FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA GENERALADVOKAT J.-P. WARNER
FREMSAT DEN 10. NOVEMBER 1976 (
1
)
Høje Ret.
Det forekommer mig at følge af den mellemafgørelse, Domstolens plenum afsagde den 15. juni 1976, når den læses i lyset af retsforhandlingerne, at det nu tilkommer Domstolen at afgøre to hovedspørgsmål, nemlig:
1)
Var den sagsøgte banks opsigelse af Mills’ kontrakt i strid med de individuelle bestemmelser i denne kontrakt eller med nogen bestemmelse i vedtægten for Bankens ansatte, som skulle betragtes som en integreret del af kontrakten?
Udgjorde en sådan opsigelse som af Mills påstået en »skjult disciplinær foranstaltning« i strid med den nævnte vedtægt?
2)
I benægtende fald, gik en sådan opsigelse ikke desto mindre videre, end hvad der er tilladt efter de principper, der er fælles for lovgivningen om ansættelseskontrakter i medlemsstaterne? Med andre ord, er der tale om en uberettiget afskedigelse?
Hvis et af disse spørgsmål skulle blive besvaret bekræftende, må afdelingen tage stilling til, hvilken oprejsning det efter omstændighederne måtte være passende at yde Mills.
Jeg tror ikke, det er nødvendigt i længere tid at holde Deres opmærksomhed fanget på det første spørgsmål — navnlig fordi jeg er overbevist om, at det er unødvendigt på ny at redegøre for de relevante faktiske omstændigheder og bestemmelser, da disse er fremstillet eller er citeret i det forslag til afgørelse, jeg fremsatte for Domstolens plenum den 6. maj 1976.
Som anført i det nævnte forslag til afgørelse er disse omstændigheder af en sådan karakter, at Banken i medfør af artikel 16 jf. artikel 17 i vedtægten for Bankens ansatte var berettiget til at opsige Mills’ kontrakt med tre måneders varsel. Mills modtog da også en sådan opsigelse. Han blev ikke udsat for nogen af de disciplinære foranstaltninger, der omhandles i artikel 38 i vedtægten for Bankens ansatte. Navnlig blev han ikke afskediget uden varsel. Artiklerne 38 og 40, som Mills påstod overtrådt i hans sag, fandt derfor ikke anvendelse.
Efter min opfattelse må dette medføre, at det første spørgsmål, De skal afgøre, må besvares benægtende.
Jeg går videre til det andet spørgsmål.
I denne henseende anfører Banken, at afskedigelsen af Mills ikke var uberettiget, idet den skyldtes, at det havde vist sig, at den engelske afdeling i Bankens oversættelsestjeneste var overbemandet, og at Mills af sine overordnede blev betragtet som den mindst tilfredsstillende medarbejder i afdelingen. Banken var derfor i sin gode ret, når den besluttede at nedsætte antallet af medarbejdere i afdelingen med én og samtidig besluttende, at Mills skulle være den, der forlod tjenesten.
Banken gjorde gældende, at det er Mills, der har bevisbyrden for, at afskedigelsen i virkeligheden skyldtes andre grunde. Denne opfattelse bør efter min mening forkastes. I mit forudgående forslag til afgørelse havde jeg i forbindelse med bestemmelsen i artikel 44 i vedtægten for Bankens ansatte lejlighed til at undersøge visse spørgsmål i medlemsstaternes retsordning. Det forekommer mig, at en sådan undersøgelse er på sin plads her igen, og at denne undersøgelse fører til det resultat, at i hvert fald i de medlemsstater, hvor der findes udtrykkelige bestemmelser om spørgsmålet, er det for det meste arbejdsgiveren, der har bevisbyrden for årsagen til afskedigelsen af en ansat — se vedrørende tysk ret: Kündigungsschutzgesetz af 25. august 1969, afsnit 1 (2), vedrørende engelsk ret: Trade Union and Labour Relations Act 1974, bilag 1, § 6, og vedrørende italiensk ret: Norme sui Licenziamenti Individuali af 15. juli 1966, artikel 5. I fransk ret er vedkommende lovbestemmelse, artikel L 122-14-3 i Code du Travail, ikke i sig selv klar, men bestemmelsen er af domstolene blevet fortolket som læggende bevisbyrden på arbejdsgiveren: se afgørelsen fra Cour d'Appel i Nancy i sagen Société Studler mod Dalle, refereret i Droit Social 1975, s. 531 og kommentarerne hertil samme sted, hvor der (på side 535) henvises til en tilsvarende utrykt afgørelse fra Cour d'Appel i Lyon.
Jeg er derfor af den opfattelse, at det tilkommer Banken at bevise, at årsagen til Mills’ afskedigelse var den af Banken anførte.
Jeg mener imidlertid også, at hvis afskedigelsen virkelig skyldtes disse grunde, kan den ikke betragtes som uberettiget. I overensstemmelse med artikel 2, stk. 1 i henstilling 119 fra Den internationale Arbejdsorganisations almindelige Konference, som jeg citerede i det forudgående forslag til afgørelse (på s. 21) synes lovgivningen i samtlige medlemsstater enten udtrykkeligt eller forudsætningsvis som gyldig grund for en afskedigelse at anerkende grunde »beroende på arbejdstagerens evner eller adfærd eller hensynet til selskabets, bedriftens eller tjenestens virksomhed«. Det ville faktisk være ejendommeligt, om det forholdt sig anderledes.
Det er fra Mills’ side blevet gjort gældende, at Banken, da den blandt medarbejderne i den engelske oversættelsesafdeling valgte den person, hvis tjeneste man ville give afkald på, burde have taget hensyn til de respektive medarbejderes alder og anciennitet og til deres forsørgerbyrder. Jeg er ikke i tvivl om, at en arbejdsgiver, der står over for nødvendigheden af personaleindskrænkninger, alt andet lige skal tage sådanne forhold i betragtning. Lovgivningerne i visse medlemsstater, navnlig i Frankrig og i Tyskland, synes udtrykkeligt at pålægge en hensyntagen til sådanne forhold. Bortset måske fra tilfælde, hvor kollektive aftaler om overskydende arbejdskraft finder anvendelse, tror jeg imidlertid ikke, sådanne forhold nogen sinde kan være afgørende. Banken fremhæver, at den tog hensyn hertil i Mills’ tilfælde, da den i opsigelsesskrivelsen (bilag 1 til stævningen) i det andet afsnit tilbød ham fritagelse for tjenesten i Banken under den tre måneders opsigelsesfrist for herved at gøre det lettere for ham at finde nyt arbejde, og i ottende afsnit tilbød ham at fortsætte at betale ham løn selv efter udløbet af denne tremåneders periode, indtil han havde fundet ny beskæftigelse, dog under forudsætning af, at denne forlængelse ikke gik længere end til den 31. januar 1976.
Jeg skal nu undersøge, om Banken har godtgjort, at grundene for Mills’ afskedigelse er som af Banken påstået.
Dette spørgsmål falder i to dele.
Det første »underspørgsmål«, om jeg så må sige, er, om hovedårsagen til Mill's afskedigelse var, at den engelske afdeling i Bankens oversættelsestjeneste var overbemandet.
Der er enighed om, at afdelingen på det pågældende tidspunkt bestod af fem medarbejdere, T., D., Mills, Bearne og Butler, nævnt efter anciennitet. Ifølge Banken var T. afdelingens leder, og han og D. revisorer. Afdelingens tre øvrige medarbejdere var oversættere.
Hvis jeg må tillade mig at fremkomme med en sidebemærkning, har Mills benægtet, at der nogen sinde har været et sådan hierarki i afdelingen. Hans opfattelse beror, så vidt jeg har forstået det, på den omstændighed, som Banken indrømmer, at der aldrig har foreligget noget formelt dokument, der fastsatte dette hierarki. At dette, omend kun mundtligt, er blevet fastsat af de ansvarlige i Banken fremgår tilstrækkeligt klart af de skriftlige beviser, der er forelagt Domstolen. Men Mills synes at have haft uvilje imod at være underordnet T. og D., når dette ikke fremgik af et formelt dokument. Denne uvilje samt Mills’ overbevisning om, at hans evner som oversætter gjorde en revision af hans oversættelser overflødig, er klart medvirkende til de samarbejdsvanskeligheder, jeg skal omtale under undersøgelsen af det andet »underspørgsmål«.
Til underbyggelse af påstanden om, at den engelske afdeling var overbemandet, har Banken anført, at man ved Fællesskabets udvidelse fandt det ønskeligt at bringe denne afdelings styrke op på samme niveau som de andre sprogafdelinger, navnlig den tyske. Det viste sig senere, at engelsk i et omfang, der ikke var forudset, blev brugt som arbejdssprog af såvel Bankens personale som af Bankens forretningsforbindelser, således at færre oversættelser til engelsk end påregnet var nødvendige. Resultatet var, f.eks., at den engelske afdeling med det samme antal medarbejdere som den tyske i de første seks måneder af 1975 producerede 21 % færre sider oversættelser. Afdelingen producerede gennemsnitlig 1,52 sider pr. mand pr. dag.
Spørgsmålet blev omtalt i en note fra Bankens generalsekretær, hr. Lenaert, til Direktionen den 23. juli 1975. I noten (en ekstrakt heraf findes i de dokumenter, Banken har fremlagt på Domstolens anmodning) hedder det:
»Il s'avère qu'au départ, le volume des travaux de traduction vers l'anglais a été surestimé, ce qui fait qu'après une première période d'élan et de mise en route, en dépit de l'extension des activités de la Banque, ce volume ne cesse de diminuer.
Pour les quatre derniers mois, les traductions vers l'allemand, effectuées par le même nombre de traducteurs et de réviseurs, représentent plus que le double de celles demandées à la section anglaise.
—
884 pages produites par la section allemande
—
427 pages produites par la section anglaise, représentant moins que le quart des 12 derniers mois.
Ceci amène à la conclusion que la section anglaise est actuellement »surdimensionnée«.« (
2
)
Det fremgår af en udskrift af Direktionens mødeprotokol (som er fremlagt i den ovennævnte dokumentsamling), at det var på grundlag af denne note, at Direktionen besluttede at indskrænke personalet i den engelske oversættelsesafdeling til fire og at afskedige Mills.
Under de mundtlige forhandlinger gjorde Mills’ advokat gældende, at oversætteres arbejde ikke burde bedømmes på grundlag af statistikker over det antal sider, der produceres pr. dag. Men vi ved alle, at i samtlige Fællesskabets institutioner er sådanne statistikker et vigtigt, omend ikke det eneste, kriterium for oversætteres arbejde. Vi ved også, om ikke andet så på grundlag af de krav, der stilles til Domstolens oversættelsestjeneste, at et arbejde på 427 sider i fire måneder for en afdeling på fem, dvs. et gennemsnit på under 22 sider pr. måned pr. mand, er ganske uacceptabelt.
Efter min opfattelse var begrundelsen for at foretage en nedskæring af Bankens engelske oversættelsesafdeling i juli 1975 aldeles oplagt.
Denne begrundelse er da faktisk heller ikke — bortset fra hvad jeg allerede har anført — blevet alvorligt bestridt fra Mills’ side.
De synspunkter, der fra hans side er fremført i denne forbindelse, er (bortset fra anbringender om, at hvis nogen skulle gå, skulle det have været en yngre medarbejder) følgende:
Først anføres det, at da Mills tiltrådte tjenesten ved Banken, blev han af Bankens personaledirektør forsikret om, at han ville finde varig beskæftigelse i Banken, forudsat de seks måneders prøvetid forløb tilfredsstillende. Det synes ejendommeligt, hvis Mills skulle have søgt en sådan forsikring eller tillagt denne nogen vægt, fordi han på det tidspunkt (maj 1973) havde orlov fra Polytechnic of the South Bank, London, hvor han havde en fast stilling som Senior Lecturer i fransk og netop havde skrevet til skolens direktør og anmodet om orlovens forlængelse med et år, således at han i løbet af dette kunne høste erfaringer i Banken (replikkens bilag 4). Forudsætningen var, at han efter årets udløb ville vende tilbage til skolen for at undervise. Det være sig, hvad det være vil, imidlertid kan sådanne forsikringer fra personaledirektøren ikke ændre bestemmelserne i Mills’ kontrakt med Banken, der udgøres af hans ansættelsesbrev og af vedtægten for de ansatte, hvilke han begge efter anmodning havde underskrevet som »læst og godkendt« — (se bilagene I og II til svarskriftet).
For det andet er det fra Mills’ side anført, at da det blev klart, at der ville blive afholdt en folkeafstemning i Det forenede Kongerige om landets medlemskab af Fællesskabet, gav Bankens Direktion for at imødegå uroen blandt det britiske personale, sin tilslutning til en erklæring om, at det britiske personale ville kunne fortsætte en normal karriere i Banken uanset Det forenede Kongeriges eventuelle udtræden af Fællesskabet. Men meningen med denne erklæring kan kun have været, at Det forenede Kongeriges udtræden af Fællesskabet ikke i sig selv ville medføre nogen afskedigelse af britisk personale. Erklæringen kunne ikke betyde mere end dette. I hvert fald er det klart, at Mills ikke satte sin lid til erklæringen, idet det først var efter, at folkeafstemningens resultat var kendt og efter en yderligere forlængelse af hans orlov, at han endeligt opsagde sin stilling på Polytechnic of the South Bank — (se bilagene 12, 10 og 11 til replikken).
For det tredje er det fra Mill's side anført, at Banken aldrig tidligere havde afskediget nogen medarbejder. I denne forbindelse blev der henvist til en note til personalet i almindelighed fra personalets repræsentanter, de såkaldte »Personnes de Confiance« (tillidsmænd) efter et møde mellem disse og Bankens formand, en næstformand, generalsekretæren og personaledirektøren (bilag 9 til replikken). I denne note anførtes det bl.a., at afskedigelser af Bankens personale altid havde været overordentligt sjældne, og at det var Bankens politik, at sådanne afskedigelser skulle forblive undtagelser. Imidlertid er det at sige, at afskedigelse var en overordentlig sjælden eller kun som undtagelse forekommende eller endog hidtil uset begivenhed, ikke det samme som at sige, at den var uberettiget.
Endelig er det til dette punkt i sagen fra Mills’ side gjort gældende, at selv om Banken var berettiget til at indskrænke personalet i den engelske oversættelsesafdeling og til at gøre dette ved at fjerne ham fra afdelingen, burde Banken ikke have afskediget ham, men burde have fundet beskæftigelse til ham andetsteds. Der synes imidlertid ikke at have været nogen ledig stilling andetsteds i Banken, som ville have passet til Mills’ kvalifikationer. Det må i denne forbindelse bemærkes, at det af Mills’ curriculum vitae (bilag 1 til replikken) fremgår, at han aldrig, bortset fra hans erfaring som oversætter i et år i Rådet og derefter i Banken, har beskæftiget sig med andet end undervisning.
Herefter går jeg over til det, jeg har kaldt det andet »underspørgsmål«, nemlig om grunden til, at Mills blev valgt som den, der skulle forlade den engelske oversættelsesafdeling, var, at han var den mindst tilfredsstillende medarbejder i afdelingen.
I denne henseende støtter Banken sig på to omstændigheder, nemlig for det første, at Mills blev betragtet som den mindst dygtige oversætter i afdelingen og for det andet, at hans indstilling og adfærd var af en sådan art, at de kunne skabe gnidninger i afdelingen til skade for dennes effektivitet.
Bevismaterialet vedrørende disse to forhold hænger sammen, for så vidt det består i udtalelser om Mills af hans overordnede og materiale vedrørende begivenhederne omkring udarbejdelsen af den sidste udtalelse.
Tidsmæssigt er det først punkt i dette bevismateriale en udtalelse, dateret den 6. februar 1973, som blev udarbejdet om Mills ved udløbet af prøvetiden i Rådet af lederen af den engelske afdeling i Rådets oversættelsestjeneste (bilag 2 til replikken). Efter denne udtalelse bedømmes Mills’ sproglige færdigheder i engelsk, fransk og tysk som »meget gode«, hans intelligens, initiativ og arbejdets kvalitet som »gode«, hans samarbejdsvilje og præcision som »fremragende«. I afdelingslederens »almindelige bemærkninger« anføres: »Mr. Mills is proving to be a valuable member of the English Section. He is conscientious and reliable in all he does«.
Det andet bevispunkt er en erklæring, dateret den 11. juli 1973, underskrevet af den samme afdelingsleder (bilag 3 til replikken). Denne lyder således:
To whom it may concern
Mr. J. Mills was employed by the General Secretariat of the Council as an English translator from September 1972 until June 1973, when he left us at his own request.
During this period, Mr. Mills was in fact spending a 'sabbatical' year on leave from the Polytechnic of the South Bank (London), where he was on the teaching staff of the Department of Languages.
Mr. Mills proves himself to be a sound translator, with a good sense og style. He was always very punctual and conscientious in performing his duties and was on good terms with his colleagues and his superiors.
Det tredje bevispunkt er den første udtalelse om Mills fra T. (Denne findes i Mills’ aktsamling og indgår ligeledes i de fremlagte dokumenter, jeg allerede har nævnt). Denne udtalelse er dateret den 19. december 1973, dvs. kort før udløbet af Mills’ prøvetid i Banken. For at forstå den må man være opmærksom på, at der er fem mulige bedømmelser på den formular, der benyttes til bedømmelse af Bankens personale. Disse er:
5 —
fremragende
4 —
meget godt
3 —
godt
2 —
tilfredsstillende
1 —
utilfredsstillende
Bedømmelse nr. 3 »godt« er således middel.
Bedømmelsen af Mills var udarbejdet på fransk. Under overskriften »Compétence« (dygtighed), bedømmes hans »Connaissances nécessaires à l'emploi exercé« nødvendige kundskaber for den pågældende stilling), hans »Faculté d'expression« (evne til at udtrykke sig) såvel »orale« (mundtligt) som »écrite« (skriftligt), hans »Faculté de compréhension et jugement des problèmes« (evne til forståelse og bedømmelse af problemer) og hans »Initiative« som gode; hans »Sens pratique« (praktisk sans) og hans »Faculté d'organisation du travail« (evne til at tilrettelægge arbejdet) blev bedømt som tilfredsstillende. Under overskriften »Rendement« (arbejde), blev hans »Application« (flid) bedømt som meget god, hans »Qualité du travail« (arbejdets kvalitet) godt, og hans »Productivité« (produktivitet) tilfredsstillende. Under overskriften »Conduite« (adfærd), blev hans »Ponctualité« (nøjagtighed) bedømt fremragende, hans »Rapports dans le service« (forhold i tjenesten) og »Rapports avec les tiers« (forhold til tredjemænd) bedømt godt og hans »Sens des responsabilités (ansvarsbevidsthed) blev bedømt tilfresstillende. Hans kundskaber i fransk blev bedømt meget godt og hans kundskaber i tysk godt. Under »Remarques générales« (almindelige bemærkninger) skrev T. følgende:
»Il travaille assidûment. S'il commet quelquefois des erreurs, celles-ci semblent découler d'un exces de zèle plutôt que d'un manque d'attention, bien qu'il ne travaille pas très vite.« (
3
)
Ved udlægningen af denne bedømmelse tror jeg, man skal tage hensyn til den Omstændighed, at det var på T.s foranledning, at Mills blev ansat i Banken. T. måtte følgelig i begyndelsen have været velvilligt indstillet over for Mills. Nu føler man en vis skuffelse i T.s bemærkninger om, at Mills begår fejl og ikke arbejder særlig hurtigt. På den anden side er der i denne bedømmelse ingen tegn på de gnidninger, som skulle opstå i løbet af det følgende år. Dette synes at bero på, at Mills i prøvetiden accepterede T.s og D.s myndighed. Der er heller ikke i denne bedømmelse noget forsøg på sammenligning mellem Mills’ ydelser og ydelserne fra de andre oversættere i den engelske afdeling. En sådan sammenligning ville sandsynligvis have været forhastet. Bearne tildrådte først i afdelingen den 16. oktober og Butler først den 16. november 1973.
Den 15. januar 1975 udfærdigede T. den anden bedømmelse angående Mills. (Også denne findes i Mills’ aktsamling og i de fremlagte dokumenter, jeg har omtalt). Størstedelen af de bedømmelser, T. heri gav Mills, lå under de bedømmelser, han havde givet tidligere. På ny er bedømmelsen på fransk. For »Connaissances nécessaires à l'imploi exercé« nødvendige kundskaber for den pågældende stilling), for »Faculté d'expression orale« (evne til at udtrykke sig mundligt), for»Initiative« og for »Rapports avec les tiers« (forhold til tredjemænd) blev bedømmelsen god, og for »Productivité« (produktivitet) blev bedømmelsen tilfredsstillende. Men »Ponctualité« (nøjagtighed), som tidligere var blevet bedømt som fremragende, var nu kun bedømt godt; »Faculté d'expression écrite« (evne til at udtrykke sig skriftligt), »Faculté de compréhension et jugement des problèmes« (evne til forståelse og bedømmelse af problemer), »Application« (flid) og »Rapports dans le service« (forhold i tjenesten) blev nu kun bedømt tilfredsstillende og »Sens pratique« (praktisk sans), »Faculté d'organisation du travail« (evne til at tilrettelægge arbejdet), »Qualité du travail« (arbejdets kvalitet) og »Sens de responsabilités« (ansvarsbevidtshed) blev nu tilfredsstillende. På den anden side blev Mills’ kundskaber i tysk bedømt bedre, fra godt til meget godt. Under »Remarques Générales« (almindelige bemærkninger) skrev T.:
»Il ne mérite pas promotion. A l'heure actuelle, je ne peux pas recommander qu'il soit élevé à un grade supérieur. Je lui ai déja annoncé à plusieurs reprises que son travail n'est pas satisfaisant. Il est de loin le membre le plus faible de notre équipe, même compte tenu de sa connaissance de la langue allemande. Ce qui est pire, le mieux qu'on pourrait dire de ses relations avec ceux qui révisent son travail, c'est qu'il laisse beaucoup è désirer du côte de la générosité. (
4
)
I recommend that he be given a 5-month trial period to improve on his performance«.
Omtalen af forfremmelsesmuligheder henviser til den stigning, der finder sted hvert andet år i en lønklasse, og som er fastsat i artikel 22 i vedtægten for de ansatte i Banken, der bestemmer:
»Ansatte i gruppe II, III og IV [Mills var i gruppe II] stiger automatisk hvert andet år til et højere løntrin. I undtagelsestilfælde kan denne lønstigning ske højst 6 måneder før tiden eller udsættes højst et år.«
Den 17. januar 1975 opsøgte T. Mills på dennes kontor for at underrette ham om denne ufordelagtige bedømmelse. Mills’ fremstilling af samtalen har vi i et brev, han skrev til Lenaert den 20. januar 1975 (bilag 19 til stævningen). Efter denne fremstilling synes T. at have givet et faktisk sammendrag af bedømmelsens indhold og at have tilføjet, at han var »perfectly satisfied with the other two translators« i afdelingen, og at D. var enig med ham »on this«. Efter Mills skulle T. herefter have sagt: »I know that you will disagree … but I must warn you not to try to screw me, because it's you that’11 get screwed«. Jeg må indrømme, at benyttelsen af udsagnsordet »to screw« i en sådan forbindelse er ny for mig. Mills siger, at han »made a token reply, refusing to quarrel«, men straks besluttede sig til at tale med Lenaert så snart som muligt for at underrette ham »of the unjustified attack on my professional competence and to pinpoint the motives behind that attack«.
Det fremgår klart af brevets første afsnit, at Mills faktisk havde en samtale med Lenaert, og at det var efter denne samtale, han skrev brevet. Brevets sidste afsnit lyder således:
»The timing is highly significant, I believe; it coincided with the completion of the questionnaire recently circulated for O & M purposes, equiring into functions and responsibilities. Mr. T.s unfounded comments were, I am convinced, an integral part of a concerted attempt to establish a formal hierarchy in the English translation section (as described in my reply to the abovementioned questionnaire).
Without commenting on Mr. T.s personality, I have the impression also that he resents my familiarity with German perhaps, or my greater age, or my good relationships with other Bank personnel … or whatever.
Nevertheless, even such motives would not condone such unbecoming behaviour. It is not very fair play, if I may say so.
I am sure you will understand that 1 cannot allow this defamation, by a person whose motives in this instance are questionable in the extreme, to pass unquestioned and unrevoked.«
Dette brev er et klart bevis på, for det første at Mills nægtede at anerkende noget »formelt hierarki« i den engelske oversættelsesafdeling, og for det andet hans uvilje — for at sige det mildt — mod T.
I februar 1975 indtraf en begivenhed, som der fra Mills’ side lægges stor vægt på. Mills' fremstilling (så vidt som den rækker) af denne begivenhed indeholdes i et brev dateret den 18. februar 1975 fra Mills til D. (bilag 18 til stævningen). Efter Mills havde D. denne formiddag »lige ud« spurgt ham, om en oversættelse af et større dokument fra tysk til engelsk, som Mills påstod at have udarbejdet, var hans eget arbejde. Stadig efter Mills skulle D. have fortalt ham, at han (D.) havde henvendt sig til Bearne og havde spurgt denne, om han havde medvirket til denne oversættelse, da den syntes at være »i hans stil«. Det fremgår ikke af brevet, hvad Bearne skulle have svaret. Brevet slutter: »This allegation is as preposterous as it is defamitory: it also constitutes grave professional misconduct«.
Den 21. februar 1975 klagede Mills over sagen til Lenaert (bilag 17 til stævningen). Af det, han skriver til Lenaert, fremgår, at D. nægtede at modtage hans (Mills’) brev. Da vi ikke har hørt D.s forklaringer, ved vi ikke, hvorfor han gjorde dette (hvis han da gjorde det). Det kan meget vel have været, fordi brevet temmelig uhøfligt var stillet til »W. B. D, translator«; eller det kan have været, fordi D. ikke fandt det passende, at Mills skulle kommunikere med ham ved hjælp af breve; eller det kan have været, fordi D. var tilfreds med Mills’ mundtlige besvarelse af hans spørgsmål og betragtede sagen som afsluttet. Man kan kun gisne.
Hvad end D. mente, fulgte Lenaert Mills klage op. Han foranledigede den pågældende oversættelse undersøgt af en uafhængig revisor (det fortælles ikke hvem, men han var formentlig fra en anden afdeling) og denne kom til det resultat, at der ikke var tilstrækkeligt bevis for D.s »beskyldning«. Herefter, siges det fra Bankens side, blev sagen betragtet som afsluttet og blev aldrig lagt Mills til last. Det ville, tror, jeg, i betragtning af Mills' åbenbare følsomhed have været bedre, om det var blevet udtrykkeligt meddelt ham, at han var renset. Men jeg mener ikke, at man kan bebrejde Banken andet og mere. Begivenhedens egentlige betydning ligger efter min opfattelse i, at den viser samarbejdsvanskelighederne ikke alene mellem Mills og T., men også mellem Mills og D.
En anden begivenhed, som Mills besværer sig over, indtraf lørdag den 5. april 1975. Også her har vi kun Mills' fremstilling af begivenheden. Denne findes i en note til Lenaert, som Mills skrev den 8. april 1975, men som han besluttede sig til alligevel ikke at afsende (bilag 15 til stævningen). Ifølge Mills indfandt han sig den pågældende lørdag morgen i den engelske oversættelsesafdelings kontorer for at hente nogle personlige papirer og traf der T., som spurgte ham, »what the hell« han bestilte dér. Det er klart, at når en englænder spørger en anden, »what the hell« han bestiller på kontoret en lørdag formiddag, afhænger spørgsmålets mening aldeles af det tonefald, hvori det siges. Vi ved intet om T.s tonefald ved denne lejlighed. Under alle omstændigheder syntes Mills at have svaret, at han kom for at hente nogle papirer, hvorefter T. gik tilbage til sit eget kontor, og Mills forlod stedet. Tirsdag den 8. opdagede Mills, at der sent den forudgående fredag var blevet sendt 12 sider materiale til den engelske afdeling for at blive oversat i løbet af weekenden. Herom giorde han forestillinger over for T. og spurgte ham, hvorfor man ikke havde bedt om hans hjælp. Hertil svarede T. ifølge Mills: »I think it would have been extremely unhelfpful … you know my feelings about that«. For Mills viste begivenheden, at man havde udelukket ham fra samarbejdet. Efter min opfattelse kan begivenheden ikke andet end bekræfte, at der var samarbejdsvanskeligheder mellem Mills og T. og ligeledes bekræfte, at Mills kunne indtage en urimelig holdning.
I mellemtiden havde Lenaert fulgt spørgsmålet om den ugunstige bedømmelse af Mills op. Han forvissede sig om, at D. var enig med T. om den. Han drøftede den herefter med personaledirektøren og med T. selv. Resultatet var, at T. overtaltes til at forbedre sin bedømmelse af Mills »Faculté de compréhension et jugement des problèmes« (evne til forståelse og bedømmelse af problemer) fra tilfredsstillende til god. I øvrigt holdt T. fast ved, hvad han havde sagt.
Den 16. april 1976 tilføjede Lenaert sine egne bemærkninger til bedømmelsen af Mills. Han skrev:
»Cas difficile, d’autant plus que c’est Mr. T. qui nous a signalé la candidature de Mr. Mills — et que l'appréciation établie par Mr. T. après les six mois d'essai n'était pas défavorable. Il se peut également que l'imprécision quant aux attributions de Mr. T. en tant que réviseur ait causé une certaine tension, Mr. Mills prétendant qu'après 6 mois de période d'essai ses traductions auraient été acceptées telles quelles. D'autre part, le tempérament et le caractère semblent avoir joué un certain rôle; ainsi que je l'ai dit dans l'appréciation de Mr. T., il se pourrait que Mr. Mills se soit un peu formalisé à cause d'un langage plutôt rude et pas trop académique.
Si les affirmations de Mr. T. se confirment quant à la compétence et la qualité des travaux, il faudra bien se décider, peut-être après un tout dernier avertissement, à se séparer de Mr. Mills.« (
5
)
Lenaerts omtale af, hvad han havde sagt i bedømmelsen af T., foranledigede Domstolen til i medfør af procesreglementets artikel 45, stk. 2 b) at anmode Banken om at fremlægge denne bedømmelse, idet man henviste til det enkle princip, at Domstolen altid må kunne pålægge fremlæggelse af et dokument, hvortil der henvises i et dokument, som i sig selv er et bevismiddel. Banken gav udtryk for en vis uvilje mod at fremlægge det. Selv om Bankens anbringender om spørgsmålet ikke var særlig klare, tror jeg, det kan udledes, at uviljen skyldes to grunde, for det første, at dokumentet skulle være irrelevant, og for det andet, at det var fortroligt. Ikke desto mindre fremlagde Banken dokumentet, da Domstolen opretholdt kravet. De og jeg har set dokumentet. Spørgsmålet er herefter, om dokumentet skal meddeles Mills og hans advokater, i hvilket tilfælde parterne på ny må indkaldes til yderligere forhandlinger.
Jeg tvivler imidlertid ikke på, at dokumentet er relevant, omend ikke andet så dog af en marginal relevans, således at det ikke kan udelukkes på grund af irrelevans. Jeg er heller ikke i tvivl om, at den blotte omstændighed, at et dokument er fortroligt, eller betegnet som sådan, ikke er nok til at fritage det for fremlæggelse for denne Domstol. Som Overhuset fremhævede i præjudikatet Conway mod Rimwer [1968] A.C. 910, der er i en situation som den foreliggende konflikt mellem to offentlige hensyn: 1) hensynet til, at ingen nægtes retfærdighed ved udelukkelse af relevante bevismidler fra retssager og 2) det offentlige hensyn, der består i ikke at vanskeliggøre en hensigtsmæssig forvaltning ved at røbe fortrolige spørgsmål. Overhuset knæsatte her princippet om, at det tilkom den kompetente ret i hvert enkelt tilfælde at afveje disse to modstridende offentlige hensyn og at, når der var tvivl, skulle denne ret selv se på det pågældende dokument og afgøre, om dets værdi som bevismiddel vejede tungere end den skade, som dets tilgængelighed måtte medføre. De vil måske være enig med mig i, at dette er en nyttig rettesnor. Hvis dette er tilfældet, vil De måske yderligere være enig med mig i, at indholdet af bedømmelsen af T. faktisk ikke fortæller os noget, vi ikke allerede ved fra andre bevismidler, og at retfærdigheden under disse omstændigheder ikke kræver, at det røbes. Herved er jeg opmærksom på, skønt jeg naturligvis ikke betragter det som afgørende, at det ikke, som det gentagne gange blev sagt os, er Bankens praksis over for dens ansatte at røbe indholdet af den dem vedrørende bedømmelse, således at end ikke T. ved, hvad der står i hans bedømmelse. Denne praksis afviger naturligvis fra, hvad der påbydes de egentlige såkaldte fællesskabsinstitutioner i artikel 43 i deres tjenestemandsvedtægt. Jeg tror ikke, det tilkommer mig, og slet ikke i denne sag, at udtale mig om, hvilken praksis der er bedst, eller om nogen mellemløsning bør foretrækkes frem for dem begge.
Hvad angår begivenhederne forud for Mills’ afskedigelse, er der, tror jeg, endnu kun en omstændighed, der er af betydning. Det er, at Mills gav udtryk for sin uvilje mod T. ved på sit kontor og på døren ind til sit kontor at opslå citater som:
»Those he commands move only in command. Nothing in love: nor does he feel his title hang loose about him like a giant's robe upon a dwarfish thief (Macbeth)«
og
»When a stupid man is doing something he is ashamed of, he always says that it is his duty. (G. B. Shaw)«
og der var mange andre.
Mills har ikke benægtet, at han gjorde dette. Han gør gældende, at »satiriske« opslag var en almindelig foreteelse overalt i Banken, og han har fremlagt eksempler på morsomme billeder og tekster, som var slået op i forskellige afdelinger i Banken (bilag 8 til replikken). En undersøgelse af disse eksempler viser, at disse i karakter var helt forskellige fra de citater, Mills havde valgt: ingen med humoristisk sans kunne være blevet stødt af disse.
Det er fra Bankens side blevet anført, at gnidningerne mellem Mills på den ene side og T. og D. på den anden side skabte et så ubehageligt klima i den engelske oversættelsesafdeling, at selv sekretærerne ønskede at forlade den. Det tror jeg gerne, skønt det blev bestridt af Mills, fra hvis side Domstolen blev anmodet om at indkalde Bearne og Butler som vidner for at godtgøre, at det ubehagelige klima i afdelingen udelukkende skyldtes T.s og D.s holdning over for deres kolleger. Dette afslog Domstolen, og hvis jeg må anføre min mening, med rette. Dette er ikke en retssag om bestemte medarbejdere i den engelske oversættelsesafdeling. Det spørgsmål, Domstolen skal afgøre, er, om Banken har godtgjort, at den havde gyldig grund til at afskedige Mills.
Hvad dette angår, tror jeg, bevisførelsen kan sammenfattes på følgende måde. Det var klart, at de overordnede, som bedst kunne bedømme og til hvem Banken havde tillid, nemlig T. og D., betragtede Mills som den mindst dygtige oversætter i den engelske afdeling. Der var klart samarbejdsvanskeligheder mellem Mills på den ene side og T. og D. på den anden, og disse var af en art, ingen arbejdsgiver kan tåle fortsættelsen af. Det blev godtgjort, at T. har en del af skylden for disse samarbejdsvanskeligheder, idet han lejlighedsvis var grovmundet, men det er åbenbart, at en væsentlig årsag til samarbejdsvanskelighederne ligger i, at Mills nægtede at anerkende T.s og D.s myndighed og i hans urimeligt fjendtlige holdning over for dem.
Under disse omstændigheder havde Banken efter min opfattelse al mulig grund til at afskedige Mills. Efter min mening ville Banken formentlig endog have været berettiget til at træffe en sådan beslutning, selv om der ikke havde været et behov for en indskrænkning af den engelske oversættelsesafdeling.
Hermed er sagen faktisk afsluttet. Men jeg må yderligere behandle to spørgsmål, som blev rejst fra Mills’ side.
For det første blev det fra hans side anført, at man ikke gav ham lejlighed til at udtale sig hverken om indholdet af den ufordelagtige bedømmelse eller om begrundelsen for hans afskedigelse.
Hvad angår indholdet af den ufordelagtige bedømmelse, har jeg allerede omtalt Bankens praksis om ikke til medarbejderne at røbe indholdet af den dem vedrørende bedømmelse, og jeg har givet udtryk for, at jeg ikke finder, der i denne sag er anledning til at tage denne praksis under påkendelse. Det er en kendsgerning, at Mills, efter sin egen fremstilling, omend i almindelige vendinger, fik meddelelse om indholdet af bedømmelsen fra T., at han herved blev i stand til at give sin mening herom til Lenaert, og at Lenaert som følge heraf omhyggeligt undersøgte sagen med D., personaledirektøren og T. selv.
Hvad angår begrundelsen for Mills’ afskedigelse, må det bemærkes, at med hensyn til almindelige ansættelseskontrakter, der ikke falder under, hvad der på fransk kaldes »la fonction publique«, er der kun en medlemsstat, nemlig Frankrig, hvor loven pålægger en arbejdsgiver at høre en arbejdstager, forinden denne afskediges — se artikel L 122-14 i Code du Travail — men selv dér er den eneste retsvirkning, hvis arbejdsgiveren undlader at efterkomme dette påbud, at han som sanktion kan dømmes til at betale arbejdstageren op til 1 måneds løn. Det længste, lovgivningen i nogen anden medlemsstat — her bortser jeg naturligvis fra sager om afskedigelse uden varsel på grund af misligholdelse — går, er at pålægge arbejdsgiveren at give begrundelsen for afskedigelsen, hvis han opfordres hertil, navnlig under en retssag.
Her har Bankens formand i det brev, han skrev til Mills den 29. juli 1975, og hvormed denne afskediges (bilag 1 til stævningen), indskrænket sig til at meddele, at Mills’ kontrakt ville udløbe »af grunde, der vedrører Bankens interne organisation«. Men da Mills efter modtagelsen af dette brev henvendte sig til Lenaert, gav denne ham en mere fyldestgørende forklaring, og Banken har naturligvis under denne sag redegjort herfor i detaljer. Det ville, tror jeg, have været bedre, om Mills havde haft et møde med f.eks. Lenaert og fået grundene for den forestående afskedigelse forklaret, før man faktisk gav ham en skriftlig opsigelse. Men den omstændighed, at dette ikke skete, indebærer efter min opfattelse ikke noget retsbrud fra Bankens side. Det må yderligere tages i betragtning, at Mills havde en samtale med Bankens personaledirektør om hans stilling så sent som den 7. juli 1975, og det er klart, at han herunder havde lejlighed til at fremkomme med sine synspunkter (se bilag 13 til stævningen).
For det andet er det fra Mills’ side anført, at Banken har tilsidesat sin pligt til at bistå ham mod trusler fra overordnede. Dette anbringende, som ikke blev nærmere udviklet, synes at være støttet på en påstået retsgrundsætning i slægt med den grundsætning, der indeholdes i artikel 24 i Vedtægten for tjenestemænd i De europæiske Fællesskaber. Det er uden tvivl enhver god arbejdsgivers pligt at undersøge klager fra ansatte mod deres overordnede. Dette synes Lenaert på Bankens vegne i den foreliggende sag fuldt ud at have gjort. Det forekommer mig heller ikke, at Mills skulle have været udsat for trusler, forestået som andet end advarsler, medmindre dette skulle have ligget i T.s påståede omtale af »screwing«.
Endelig skal jeg bemærke, at Mills’ advokat under den mundtlige forhandling støttede sig til en række nye faktiske omstændigheder, som ikke var gjort gældende under skriftvekslingen. Domstolen kan naturligvis ikke tage disse i betragtning. I hvert fald forekommer disse mig kun at være af beskeden relevans.
Som resultat er jeg af den opfattelse, at sagsøgte bør frifindes, uden at det — under hensyn til procesreglementets artikel 70 — pålægges sagsøgeren at bære omkostningerne.
(
1
) – Oversat fra engelsk.
(
2
) – Det viser sig, at man fra begyndelsen har overvurderet omfanget af oversættelsesarbejdet til engelsk, hvilket har medført, at efter en første igangsætnings- og indkøringsperiode er denne arbejdsmængde fortsat faldende til trods for udvidelsen af Bankens virksomhed.
I de sidste fire måneder har oversættelserne til tysk, udarbejdet af det samme antal oversættere og revisorer, været mere end dobbelt så omfattende som de oversættelser, den engelske afdeling er blevet bedt om at foretage.
884 sider fra den tyske afdeling
427 sider fra den engelske afdeling, hvilket er mindre end en fjerdedel i de sidste 12 måneder.
Det må følgelig antages, at den engelske afdeling for tiden er »overdimensioneret«.«
(
3
) – Han udviser stor flid. Hvis han undertiden begår fejl, synes disse snarere at skyldes en for stor tjenstiver end uopmærksomhed, selv om han ikke arbejder særlig hurtigt.
(
4
) – Han har ikke gjort sig fortjent til forfremmelse. På indeværende tidspunkt kan jeg ikke anbefale, at han optages i en højere lønklasse. Jeg har allerede ved flere lejligheder meddelt ham, at hans arbejde ikke er tilfredsstillende. Han er klart vores afdelings svageste medarbejder, selv i betragtning af hans kendskab til tysk. Værre er det, at det bedste, der kan siges om hans forhold til den, der reviderer hans arbejde, er, at han lader det skorte en del, hvad angår imødekommenhed.
(
5
) – Vanskeligt tilfælde, så meget desto mere som det er T., der har henledt opmærksomheden på Mills' ansøgning og som T.s bedømmelse efter de seks måneders prøvetid ikke var ugunstig. Det kan også være, at det noget ubestemte i T.s beføjelser som revisor har givet anledning til et vist spændt forhold, idet Mills påstår, at hans oversættelser efter seks måneders prøvetid blev godkendt, som de var. På den anden side synes temperament og karakter at have spillet en vis rolle; således som jeg har anført i bedømmelsen af T., kan det være, at Mills har taget anstød af en noget usleben og ikke synderlig akademisk sprogbrug. Hvis det T. anfører om dygtighed og arbejdets kvalitet viser sig rigtigt, må man formentlig, måske efter en allersidste advarsel, beslutte sig til at tage afsked med Mills.’