61973C0169(01)
FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA GENERALADVOKAT A. TRABUCCHI
FREMSAT DEN 5. DECEMBER 1974 (
1
)
Høje Ret.
1.
Spørgsmålet om årsagssammenhæng i almindelighed og den retlige årsag til skaden i særdeleshed og dermed forholdet mellem retsbrud og erstatning har altid voldt doktrinen og retspraksis store vanskeligheder, dels med henblik på at definere begrebernes anvendelse abstrakt, dels med henblik på den konkrete afgørelse.
For at finde frem til den virkende årsag med henblik på konstateringen af, hvilke skader, der er blevet direkte forvoldt, må det tages i betragtning, at der kan foreligge flere konkurrerende årsager, som man ikke klart kan skille fra hinanden, når afgørelsen skal træffes, og det må undersøges, om skadelidte selv har medvirket, og i særdeleshed om han har udvist passivitet med hensyn til at afværge fremtidige skader. Alle disse elementer må juristen holde sig for øje, når han skal tage stilling til spørgsmålet om årsagssammenhæng, der er des vanskeligere, når der er tale om en erhvervsretlig sag, idet blot et enkelt element, som har karakter af spekulation, her nødvendigvis medfører, at der må anvendes kriterier som forventning og skuffelse, der kun vanskeligt kan udtrykkes i tal. Lad os altså med digteren sige »felix qui potuit rerum cognoscere causas«.
Jeg mener dog, at det er min pligt i dette forslag til afgørelse, som jeg nu for anden gang fremsætter i den samme sag, at give Dem en sammenfatning af de komplekse spørgsmål, som denne sag rejser, idet jeg vil påvise de grundlæggende problemer i en erstatningssag, der skal løses i overensstemmelse med de almindelige retsgrundsætninger i medlemsstaternes retssystemer.
I øvrigt ville spørgsmålet også kunne løses skematisk, ja jeg ville endog sige enkelt. Såfremt Domstolen, hvad man kunne formode efter dens beslutning om påny at åbne forhandlingen udelukkende med henblik på spørgsmålet om årsagsforbindelse mellem Rådets adfærd og skaden, har skønnet, at Rådet har pådraget sig ansvar ved at give ufuldstændige oplysninger, kan den skade, som det sagsøgende firma har lidt, udbedres ved, at det lægges til grund, at firmaet på lovlig vis har erhvervet ret til ubeskåret at modtage der påregnede udligningsbeløb; ved første blik ser det ud til, at der bør gives fuld erstatning, dvs. hele det nævnte udligningsbeløb, som firmaet med føje har kunnet regne med. Derimod kunne senere indtruffet kendskab til det reelle indhold af den ordning, som blev indført ved tiltrædelsesaktens artikel 55, eventuelt afbryde årsagsforbindelsen og være en omstændighed, der kunne begrænse det tidligere pådragne ansvar i det omfang, hvor sagsøgeren havde kunnet undgå det tab, der var knyttet til de omhandlede kontrakters gennemførelse eller ophævelse.
2.
Det bør imidlertid undersøges, om denne simple skitse kan stå for en dybere undersøgelse af den retssituation, som vi er konfronteret med.
Ordningens virkemade er klar. I henhold til tiltrædelsesakten ydedes udligningsbeløb kun inden for visse grænser, der var fastsat med henblik på en begivenhed, som faktisk indtraf: importafgiften faldt til et niveau, der var lavere end det, som var fastsat for det nævnte udligningsbeløb. Rådets lovmæssige forpligtelse var altså alene, hvad der fulgte af nævnte begivenhed. Bortset fra tiltrædelsesakten må det imidlertid bemærkes, at Rådet i sin resolution af 20. juli 1972 meddelte indholdet af gennemførelsesforordningen.
Hvorledes skal denne erklæring fra Rådet opfattes? Heri konkretiseres en retsregel med det formål først og fremmest a priori at belyse en ukendt faktor, dvs. udligningsbeløbets indflydelse. Den legale hjemmel for den bebudede foranstaltning fandtes allerede i tiltrædelsesakten; nu konkretiseres den desuden. Da der bestod en retlig pligt til at udligne forskellen mellem priserne i de nye medlemsstater og i Fællesskabet, kunne det kun være Rådets opgave at udstede en bekræftende og deklaratorisk akt, der i betragtning af dens udspring selvfølgelig måtte falde ind under den »condicio juris« som har fundet udtryk i den velkendte artikel 55, stk. 6.
I betragtning af den omhandlede akts karakter, kan man ikke tillægge sagsøgeren nogen hensigt til at gå uden for lovens grænser. Sagsøgeren har imidlertid fremsat et andet argument på et, som vi ved, velafgrænset grundlag: Rådet har begået et retsbrud ved at udstede den nævnte erklæring med et informativt sigte i en ikke tilstrækkeligt klar og fuldstændig form. Det retsstridige består altså ikke i den manglende opfyldelse af et afgivet løfte, der, efter den fortolkning, man søger at lægge i det, hverken lovligt kunne afgives eller opfyldes, men i at have givet fejlagtige tilsikringer.
Den retstridige virksomhed, den første betingelse for at tale om ulovlighed, skulle bestå i, at de erhvervsdrivendes berettigede forventning er blevet skuffet: det culpøse skulle bestå i, at erklæringen fra juli 1972 blev udfærdiget uden den fornødne påpasselighed; skaden, som de handlende skulle have lidt, skulle bestå i, at de havde indgået kontrakter om salg til Storbritannien i forventning om at modtage det fastsatte beløb ubeskåret, men at denne forventning ikke slog til, idet den forskel i pris, som skulle udlignes, (og det er den eneste retlige begrundelse for ordningen med udligningsbeløb) i mellemtiden var blevet stærkt formindsket).
På den ene side en retstridig tilsikring, på den anden side en næppe begrundet forventning. Og allerede under denne første synsvinkel findes der en forbindelse, som må bedømmes efter normale ansvarsbetingelser.
Foreløbig har vi altså her i en mere præcis form genfundet et emne, som jeg allerede har været inde på i mit første forslag til afgørelse.
Den, der giver en oplysning, handler retsstridigt, såfremt han ikke tager hensyn til den forventning, som oplysningen kan vække hos den erhvervsdrivende, der handler med normal agtpågivenhed. Denne oplysning er — forudsat at den har været fuldstændig — retsstridig, såfremt den objektivt kan fremkalde en væsentlig vildfarelse om de faktiske forhold. Såfremt der havde været en oplysningspligt, kunne tredjemand uden videre have stolet på oplysningen, selv om den var ufuldstændig. Men såfremt en sådan pligt ikke fandtes, og det blot drejede sig om en indrømmet adgang, må der dog tages hensyn til den situation, som adressaten for den pågældende oplysning befandt sig i: særlig må denne vurdere oplysningen i sammenhæng med den ordning, hvis gennemførelse varsles.
Den grundlæggende regel i enhver retsorden »nemo censetur ignorare leges« kan ikke gælde for en fejlagtig oplysning, der i det omfang, den er retsstridig, danner grundlag for et særligt krav. Det må imidlertid stadig undersøges, om og i hvilket omfang denne adfærd fra Rådets side kan fremkalde en vildfarelse.
Såfremt erklæringen ikke kunne fremkalde en fejlagtig opfattelse hos de erhvervsdrivende, der var dens adressater, dvs. ikke kunne fremkalde en vished, kan Rådet ikke have pådraget sig ansvar, eftersom det afgørende retsstridige element mangler; på samme måde kan ansvar heller ikke være prådraget, såfremt det kan antages, at dens adressater burde have haft kendskab til den faktiske situation, eller i det mindste have næret tvivl med hensyn til den. Det er almindeligt anerkendt, at der foreligger en ansvarspådragende adfærd, når en erklærings adressat uden egen skyld stoler på, hvad der er blevet ham meddelt; på samme måde bortfalder ansvaret, så snart adressaten har nogen som helst mistanke om, at de faktiske forhold er anderledes.
Det ses altså, hvorledes selve det ansvarspådragende forhold (fejlagtig eller ufuldstændig) er tæt knyttet til den persons situation, der befinder sig i vildfarelsen. Såfremt ansvaret udelukkes, hvor den pågældende burde have haft kendskab til de faktiske forhold, eller hvor han på en eller anden måde har erhvervet kendskab til dem, kan der også i hans situation ligge en tilstrækkelig formodning for, at han har haft kendskab eller burde have haft kendskab (pligten til at kende nyere retsforskrifter), i hvert fald når det drejer sig om en kyndig og påpasselig erhvervsdrivende, således at det med rette kan antages, at det alene skyldes skadelidtes forsømmelser, at han ikke har rettet eller fuldstændiggjort oplysningen. I overensstemmelse med de moderne opfattelser i medlemsstaternes retssystemer om ansvar uden for kontrakrsforhold, må vi således lægge til grund, at den afgørende faktor, når skadelidte står over for en fejlagtig oplysning, er, at han ikke udviser forsømmelse, idet det alene er ud fra denne målestok, dvs. at der ikke foreligger nogen skyld, når oplysningen modtages, at man kan vurdere det retsbrud, hvorved disse grundløse tilsikringer er afgivet.
3.
Det er selvfølgelig ikke ved en simpel gennemgang af teksten i Rådets velkendte resolution af 20. juli 1972 eller på baggrund af dens motiver, at man kan løse et sådant spørgsmål, som ligger foran os. Ganske vist omhandler resolutionen ikke nogen direkte pligt til at betale, men denne er logisk forudsat ved henvisningen til ordningen. Som bemærket skulle denne resolution på et tidspunkt, hvor der var en stor forskel mellem verdensmarkedspriserne, priserne i Det forenede Kongerige og de langt højere i Fællesmarkedet, særligt forudgribe en ukendt faktor, idet den skulle angive størrelsen af det udligningsbeløb, der skulle betales under normale markedsforhold. I øvrigt har denne pligt for Rådet indirekte fundet udtryk i ordene »udligningsbeløbet indtil 31. juli 1973 andrager …«. Men selv om der i tiltrædelsesakten findes en henvisning til ordningen, måtte den indsigtsfulde og påpasselige erhvervsdrivende forstå, at der også på grund af markedernes forskelligheder forudsætningsvis foreligger en betinget henvisning til hele ordningens »ratio«. I mit første forslag til afgørelse har jeg også påpeget, at Companie Continentale France havde haft grund til at nære tvivl om, hvorvidt dets fortolkning af udligningsbeløbene som faste var korrekt i betragtning af den usædvanligt lange periode, hvori denne generelle »forudfastsættelse« skulle gælde.
Domstolen må afgøre, hvilken vægt den ønsker at tillægge disse faktorer, der sammen med andre kaster et usikkert skær over sagsøgerens opfattelse, både hvad angår meddelelsens ufuldstændige karakter som et retsstridigt element og muligheden af, at oplysningen kunne fremkalde en vildfarelse hos en branchespecialist, der handler med normal omhu og påpasselighed.
Først må det grundlæggende spørgsmål løses, om der foreligger et retsstridigt element. Skal Rådets adfærd kunne pådrage det ansvar, skal den kunne fremkalde en vildvarelse hos en gennemsnitlig fagmand, der handler med fornøden omhu og påpasselighed, jf. Domstolens praksis (sag nr. 36/62, Aciéries du Temple, Recueil 1963, s. 590). Men hvis ansvaret skal støttes på den pågældende erhvervsdrivendes berettigede forventning som følge af en akt med informativ karakter, som Rådet spontant og uden at være forpligtet til det har udstedt, er det herudover et krav, at der ikke må være nogen grund til at tro, at den pågældende erhvervsdrivende kendte eller burde kende de faktiske omstændigheder, herunder også sådanne som ligger uden for den ufuldstændige oplysning. I denne forbindelse må det nævnes, at det næppe har kunnet undgå sagsøgerens opmærksomhed, at udviklingen på kornmarkedet netop på det tidspunkt, hvor kontrakterne om salg til Det forenede Kongerige blev indgået, medførte, at Fællesskabets myndigheder fuldstændigt ophævede restitutioner for eksport af dette produkt til tredjelande, herunder Det forenede Kongerige, et forhold, der også må tillægges en vis betydning. Selv om de i tiltrædelsesakten omhandlede udligningsbeløb retligt klart kan adskilles fra eksportrestitutioner, er deres formål (i lighed med hvad der gælder for restitutioner) efter den klare bestemmelse i tiltrædelsesaktens artikel 55 en udligning af prisforskellene på de forskellige markeder.
4.
Har man først antaget, at der foreligger en fejlagtig og utilstrækkelig oplysning, der har kunnet fremkalde en vildfarelse hos en erfaren virksomhed som den sagsøgende på det tidspunkt, hvor de kontrakter, som den påståede skadeforvoldelse er knyttet til, blev indgået, må det også undersøges, om der er årsagssammenhæng mellem de forskellige elementer, og det er ikke givet, at man kan godkende den mest enkle løsning, hvorefter den anførte skade henføres til den manglende opfyldelse af det løfte, som man kunne anse for indeholdt i den afgivne oplysning.
Ved direkte skade forstås skade, der uden nogen anden positiv eller negativ årsag hidrører fra en retsstridig handling, for hvilken den handlende kan gøres ansvarlig. Som allerede nævnt må der under denne synsvinkel tillægges skadelidtes adfærd betydning i to henseender: 1.) for selve retsbrudet, der kun kan betegnes som sådant i det omfang også en person, som normalt opfylder pligten til at holde sig informeret, bibringes den fejlagtige forståelse; 2.) for det forhold, at ofret for den fatale oplysning også må godtgøre, at det ikke skyldes hans forsømmelse, at de senere skader indtraf. Vedrørende det første af disse to punkter har jeg allerede bemærket, at problemet vedrører retsstridigheden og ikke den større eller mindre skyldgrad. Hvad angår det andet punkt indgår skadelidtes eventuelle skødesløshed derimod som en konkurrerende årsag og bør også tages i betragtning, fordi den kan afbryde årsagsforbindelsen mellem den konstaterede retsstridige adfærd og skaden. Hvis altså sagsøgeren selv havde tvivlet på, at udligningsbeløbene ville være så stabile som bebudet, hvad der forekommer indlysende i det mindste på baggrund af den skrivelse, som sagsøgeren sendte til ONIC den 12. oktober 1972, dvs. få dage efter at kontrakterne om salg til Det forenede Kongerige var blevet indgået, hvis altså sagsøgeren selv havde forudset, at den i artikel 55, stk. 6 indeholdte grænse eventuelt som befrygtet ville blive anvendt som følge af hvedeprisernes anormale stigning på verdensmarkedet, må den således påviste viden bevirke, at den opfattelse, sagsøgeren eventuelt oprindelig har haft, i det mindste fra dette øjeblik ikke kunne slå til for fremtidige handlers vedkommende. I denne nye økonomiske sammenhæng måtte disse antage karakter af objektiv spekulation, i det øjeblik den pågældende gjorde krav på de forudfastsatte beløb, der skulle have været anvendt ved en eksport, som han havde forpligtet sig til at gennemføre til Det forenede Kongerige. Skal denne sag fortsættes med henblik på tabsopgørelsen, må De altså, da årsagsforbindelsen er afbrudt, tage stilling til, hvilken betydning det ville have, om sagsøgeren med denne viden fremover havde foretrukket at anvende eksportlicenserne, der uden videre gav ret til et højere beløb fra Fællesskaberne end udligningsbeløbet, i andet øjemed end til gennemførelse af tidligere pådragne forpligtelser. Skadens årsag ville nemlig ikke længere skulle søges i en retsstridig akt, fordi skaden ikke længere ville hidrøre fra en berettiget forventning, der ville være forsvundet i det øjeblik, hvor den omstændighed (en ny kontrakt, som de forudfastsatte licenser skulle anvendes på), der bevirkede, at sagsøgeren ikke kunne undgå skaden, indtraf. I hvert fald må det undersøges, om de her anførte undskyldninger vedrørende de påståede oplagringsvanskeligheder for varen i Storbritannien er korrekte.
På samme måde er det klart, at man umuligt kan lægge den modsatte opfattelse til grund, hvad sagsøgeren gør krav på, dvs. tage hensyn til, at sagsøgeren har givet udtryk for håbet om, at de beskyttelsesforanstaltninger, der var omhandlet i den nævnte bestemmelse, ville blive anvendt: denne anvendelse beror nemlig på Rådets frie skøn_.og under alle omstændigheder kunne en sådan foranstaltning ikke træffes, før tiltrædelsakten var trådt i kraft; det princip, der har fundet udtryk i det gamle ord »wo du deinen Glauben gelassen hast, da mußt du ihn suchen«, kommer igen til ære og værdighed her.
5.
Når det afgørende spørgsmål, om betydningen af skadelidtes adfærd i forbindelse med selve retsbrudet og den deraf følgende skade er løst, bør Domstolen endnu engang fordybe sig i det centrale spørgsmål om årsagssammenhæng for at tage stilling til, hvorvidt sagsøgerens anbringende, hvorefter skaden reelt skal opgøres til det beløb, der ikke blev udbetalt som udligningsbeløb som angivet i resolutionen af 20. juli, er begrundet. Der skulle, som vi har sagt, være tale om fuld erstatning.
Vi må imidlertid ikke glemme, at man, når følgerne af en skadegørende handling (uden for kontraktforhold) skal konstateres, må koncentrere sig om årsagsforbindelsen og ikke om løftet. Såfremt ansvarspådragelsen faktisk skal ses i lyset af manglende opfyldelse af et løfte, rejser der sig det spørgsmål, hvorledes dette løfte skal fortolkes med henblik på at afgøre, om det har været betingelsesløst, eller om det modsat har været underkastet den i artikel 55, stk. 6 omhandlede »condicio juris«. Når det gælder skadeserstatning, er problemet anderledes. Og jeg mener altså ikke, at der er behov for, at problemet anskues under den af sagsøgeren anlagte synsvinkel, nemlig at Rådets resolution fortolkes som et løfte om et fast beløb, hvilket var sagsøgerens opfattelse af den ordning, Rådet mest sandsynligt ville vælge, en ordning, der som sådan ikke er omfattet af en eventuel anvendelse af artikel 55, stk. 6. Den skade, der skal godtgøres, skal bedømmes ud fra samtlige de omstændigheder, der kan komme i betragtning, når det skal afgøres, hvilken betydning det har haft på de anførte tab, at sagsøgeren har stolet på den ufuldstændige eller unøjagtige erklæring fra Rådet.
Under alle omstændigheder må man løse det måske vigtigste problem; hvorvidt de anførte skader kan betragtes som direkte følger af den skadegørende handling, idet alene sådanne skader kan erstattes. Sprøgsmålets løsning forudsætter en vanskelig undersøgelse af den indflydelse, som de i resolutionen af 20. juli 1972 indeholdte oplysninger faktisk har haft for indgåelsen af kontrakterne mellem sagsøgeren og de britiske købere. I så fald måtte man tage stilling til det vanskelige spørgsmål, hvorfor kontrakterne er blevet indgået, ikke blot såfremt det antages, at der overhovedet ikke har været taget hensyn til udligningsbeløbet, men også såfremt det antages, at denne hensyntagen udtrykkeligt har været ledsaget af et forbehold vedrørende artikel 55, stk. 6. Det eneste, man kan sige, er enten, at de omhandlede kontrakter er indgået på normale vilkår, eller at de slet ikke er blevet afsluttet, fordi det uden besvær lader sig konstatere, at udbyttet af disse kontrakter svarer til, hvad der ville kunne opnås, såfremt man gik ud fra de økonomiske love og ikke fra en vurdering af individuelle risici. Det er ikke muligt at afgøre, hvilken af disse to muligheder, der lader sig efterprøve, da det drejer sig om en ukendt faktor.
Det er virkelig vanskeligt med sikkerhed at fastslå, at Continentale France kun har afsluttet disse kontrakter, fordi firmaet stolede på, at udligningsbeløbene ville forblive faste, og uden at tage hensyn til den indflydelse, som ændringer på verdensmarkedet kunne have; man kan endog antage, at kontrakterne, såfremt firmaet ikke havde fejlbedømt markedets udvikling, dvs. hvis det havde forudset de faktisk indtrufne ændringer, i intet tilfælde ville være indgået, idet den prisforhøjelse, der også skete inden for Fællesskabet, til trods for udligningsbeløbet måtte medføre, at leverandøren mistede sin interesse i kontraktafslutingen. Det er ubestrideligt, at skaden, som nævnt ved adskillige lejligheder, skyldes den anormale udvikling på verdensmarkedet, der bl.a. udløste beskyttelsesforanstaltningen efter artikel 55, stk. 6. Det kan antages, at der her foreligger en vildfarelse i to henseender hos firmaet, der indgik disse kontrakter med Det for enede Kongerige i september 1972: en faktisk vildfarelse, fordi firmaet ikke havde forudset de ændringer, der ville indtræde i verdenspriserne, og en vildfarelse om, at udligningsbeløbene ikke kunne ændres. Endog selv om man antager, at denne anden vildfarelse er den afgørende, og at det egentlig var den, der fremkaldte skaden, må vi tage i betragtning, at denne årsagsbestemmelse altid antager en hypotetisk karakter i betragtning af, at det, som jeg har anført i begyndelsen af mit forslag til afgørelse, er umuligt at påpege de forskellige konkrete årsager.
Heller ikke af denne grund — og selv om De skulle anerkende, at Rådet har pådraget sig ansvar — mener jeg at kunne foreslå Dem, at gøre tabet op efter reglen om fuld erstatning, således at denne svarer til hvad udligningsbeløbene, generelt set, kunne forventes at andrage, og uden at de faktiske muligheder ifølge artikel 55, stk. 6 i tiltrædelsesakten med hensyn til ydelse af udligningsbeløb tages i betragtning. Som jeg har bemærket, skyldes ansvarspådragelsen i denne sag om ansvar uden for kontraktforhold nemlig ikke manglende opfyldelse af et løfte men en tilsikring, der ikke har kunnet holdes, hvorfor den skade, der skal erstattes, ikke nødvendigvis svarer til den del af det meddelte udligningsbeløb, som ikke blev opnået.
Skaden svarer til det økonomiske tab, der er lidt som følge af, at kontrakterne blev indgået på grundlag af en forventning, som hidrørte fra en retsstridig handling. Men da det ikke med sikkerhed kan fastslås, på hvilke kontrakter og på hvilke kontraktvilkår Rådets oplysning i den førnævnte erklæring har haft en afgørende indflydelse, og da årsagsforbindelsen altså ikke kan fastlægges med henblik på konstateringen af hvilket økonomisk tab, der skyldes de kontrakter, som er indgået på grundlag af nævnte forventning, bliver der kun et billighedskrtiterium tilbage, der almindeligvis følges i staternes praksis, såfremt det er umuligt at opgøre den faktiske skade, der er en følge af skadevolders retstridige adfærd. Det bør også tages i betragtning, at »chancerne« i et kontraktsforhold ikke skal vurderes højst muligt, og at dommeren altså skal tage ikke alene den retsstridige faktor, der skyldes den ufuldstændige oplysning, i betragtning, men også en vildfarelse, den kan fremkalde i opfattelsen af den fremtidige økonomiske udvikling, og altså den risiko, der nødvendigvis er forbundet med enhver kontrakt, endog hvor det ikke drejer sig om kontrakter, der væsentligst er indgået i spekulationsøjemed.
Sammenfattende: hvis Domstolen, til trods for mit supplerende forslag til afgørelse, som jeg lige har fremsat, ikke følger mit tidligere forslag til afgørelse, hvor jeg anførte, at det ikke var godtgjort, at Rådets adfærd havde været retstridig, og hvis Domstolen derudover ikke betragter det sagsøgende firmas adfærd som en årsag, der i hvert fald har medvirket til den lidte skades opkomst, må skaden gøres op efter billighed som den direkte og umiddelbare følge af Rådets adfærd, idet der må tages hensyn til alle omstændighederne, herunder naturligvis forskellen mellem det modtagne udligningsbeløb og det udligningsbeløb, der ville være blevet udbetalt, såfremt satsen ikke var blevet ændret. Denne bedømmelse kan dog kun ske for de kontrakters vedkommende, der blev indgået, før sagsøgeren angiveligt fik viden om, at der fandtes en lovhjemlet begrænsning, og til hvis opfyldelse sagsøgeren ikke var i stand til at anvende sine eksportlicenser, der for de eksportforretninger, firmaet ville kunne gennemføre til Det forenede Kongerige før den 31. januar 1973, gav det ret til et restitutionsbeløb, som ikke var lavere end det udligningsbeløb, der oprindeligt var udsigt til.
(
1
) – Oversat fra italiensk.