FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA GENERALADVOKAT
N. EMILIOU
fremsat den 6. juni 2024 (1)
Sag C-766/21 P
Europa-Parlamentet
mod
Axa Assurances Luxembourg SA,
Bâloise Assurances Luxembourg SA,
La Luxembourgeoise SA,
Nationale-Nederlanden Schadeverzekering Maatschappij NV
» Appel – voldgiftsklausul i en kontrakt indgået af Den Europæiske Union – artikel 123 og 166 i Rettens procesreglement – sagsøgt udeblevet – udeblivelsesdom – påstand om ophævelse af udeblivelsesdom – artikel 41 og 56 i statutten for Den Europæiske Unions Domstol – formaliteten vedrørende appel og kontraappel «
I.      Indledning
1.        Denne sag vedrører en appel iværksat af Europa-Parlamentet med henblik på prøvelse af Rettens dom af 29. september 2021, Parlamentet mod Axa Assurances Luxembourg m.fl. (2), samt en kontraappel iværksat af Nationale-Nederlanden Schadeverzekering Maatschappij NV (herefter »NN«) med henblik på prøvelse af samme dom.
2.        I dette forslag til afgørelse – mit andet forslag til afgørelse i denne sag, da den mundtlige forhandling er blevet genoptaget efter fremsættelsen af mit første forslag til afgørelse den 18. januar 2024 (3) – vil jeg behandle spørgsmålet om, hvorvidt Parlamentets appel bør afvises i lyset af de principper, der følger af Domstolens dom af 18. januar 2024, Eulex Kosovo mod SC (4).
II.    Retsforskrifter
3.        Artikel 41 i statutten for Den Europæiske Unions Domstol (herefter »statutten«) lyder som følger:
»Undlader den, der behørigt er indstævnet, at indgive svarskrift, afsiges der en udeblivelsesdom over den pågældende. Inden en måned efter forkyndelsen af dom i sagen kan der fremsendes indsigelse imod den. […]«
4.        Statuttens artikel 56, stk. 1, foreskriver:
»Der kan iværksættes appel til Domstolen, senest to måneder efter forkyndelsen af den pågældende anfægtede afgørelse, af afgørelser, hvorved den pågældende sags behandling ved Retten er blevet afsluttet, samt af afgørelser, der afgør en del af en sags realitet, eller hvorved der tages stilling til en formalitetsindsigelse vedrørende Rettens kompetence eller en påstand om afvisning af sagen.«
5.        Artikel 123 i Rettens procesreglement, der har overskriften »Udeblivelsesdomme«, lyder som følger:
»1.      Fastslår Retten, at en sagsøgt, som er lovligt indstævnt, ikke har svaret på stævningen i de foreskrevne former og inden for den frist, der er fastsat […], kan sagsøgeren inden for en af retsformanden fastsat frist anmode om, at Retten afsiger dom efter sagsøgerens påstande.
[…]
3.      Retten skal i udeblivelsesdommen give sagsøgeren medhold, medmindre det er åbenbart, at den ikke har kompetence til at påkende sagen, eller at sagen åbenbart må afvises eller er åbenbart ugrundet.
[…]«
6.        Artikel 166 i Rettens procesreglement, der har overskriften »Anmodning om genoptagelse af en udeblivelsesdom«, bestemmer:
1.      Der kan i medfør af statuttens artikel 41 fremsættes anmodning om genoptagelse af en sag, hvori der er afsagt udeblivelsesdom.
2.      Anmodningen om genoptagelse fremsættes af den udeblevne sagsøgte inden en måned efter dommens forkyndelse. […]
3.      Efter forkyndelsen af anmodningen om genoptagelse giver retsformanden modparten en frist til at fremsætte sine skriftlige bemærkninger.
[…]
5.      Retten træffer afgørelse ved endelig dom.«
III. Baggrunden for det foreliggende forslag til afgørelse
7.        De mest relevante aspekter af tvistens faktuelle og retlige baggrund frem til afgivelsen af mit første forslag til afgørelse fremgår af punkt 13-31 i det forslag. Jeg ser ingen grund til at gentage dem her.
8.        I mit første forslag til afgørelse – som efter Domstolens anmodning fokuserede på spørgsmålet om, hvorvidt kontraappellen kunne antages til realitetsbehandling, og på nogle andre processuelle spørgsmål – foreslog jeg, at Domstolen i) finder, at NN’s svarskrift til Parlamentets appel antages til realitetsbehandling, og ii) afviser NN’s kontraappel. Subsidiært foreslog jeg, at Domstolen, såfremt den måtte finde, at NN’s kontraappel kunne antages til realitetsbehandling, skulle ophæve punkt 1 og 3 i den appellerede doms konklusion på grund af en tilsidesættelse af artikel 123, stk. 3, i Rettens procesreglement (5).
9.        På den samme dag, hvor jeg fremsatte mit første forslag til afgørelse, afsagde Domstolen (Fjerde Afdeling) Eulex Kosovo-dommen, hvis vigtigste aspekter jeg nu kort vil gennemgå.
10.      Sagsøgeren havde i sit søgsmål for Retten nedlagt påstand om annullation af en afgørelse truffet af Eulex Kosovo og om erstatning for den skade, som hun anførte at have lidt på grund af Eulex Kosovos adfærd. Som svar herpå gjorde Eulex Kosovo gældende, at Retten savnede kompetence, og at søgsmålet ikke kunne antages til realitetsbehandling, men indgav ikke svarskrift inden for den fastsatte frist.
11.      Sagsøgeren anmodede Retten om at afsige en udeblivelsesdom. Retten afsagde udeblivelsesdom over Eulex Kosovo (6).
12.      Eulex Kosovo anmodede om genoptagelse af udeblivelsesdommen i medfør af artikel 166 i Rettens procesreglement og iværksatte kort tid efter også appel til prøvelse af dommen for Domstolen.
13.      I sin dom afviste Domstolen appellen med den begrundelse, at »appel af en udeblivelsesdom, der er genstand for en anmodning om genoptagelse, skal afvises«. Domstolen bemærkede navnlig, at »[d]a [fremsættelsen af en sådan anmodning om genoptagelse af en udeblivelsesdom] har den virkning, at sagen genoptages for Retten, kan den udeblivelsesdom, der er genstand for [en sådan anmodning], ikke anses for at have afsluttet sagens behandling som omhandlet i artikel 56 i [statutten]« (7).
14.      I lyset af Eulex Kosovo-dommen besluttede Domstolen (Tredje Afdeling) ved kendelse af 20. marts 2024 at genoptage den mundtlige del af retsforhandlingerne og afholde et retsmøde, således at parterne kunne drøfte, og generaladvokaten kunne afgøre, hvilken betydning de ovenfor nævnte dele af dommen skulle tillægges, og hvilken indvirkning de kunne have på foreliggende sag, navnlig for så vidt angår spørgsmålet om, hvorvidt Parlamentets appel kunne antages til realitetsbehandling. I denne forbindelse stillede Domstolen også to spørgsmål til parterne, som skulle besvares i retsmødet.
15.      Axa Assurances Luxembourg SA, Bâloise Assurances Luxembourg SA, La Luxembourgeoise SA (herefter under ét »de øvrige sagsøgte«), NN (8) og Parlamentet fremlagde deres synspunkter og besvarede spørgsmålene i retsmødet for Domstolen, der blev afholdt den 17. april 2024.
IV.    Bedømmelse
16.      Det er min opfattelse, at Parlamentets appel kan antages til realitetsbehandling. Som jeg vil redegøre for i det følgende, er det modsatte resultat, i modsætning til de argumenter, som de sagsøgte fremførte i retsmødet, ikke i overensstemmelse med hverken de relevante EU-retlige procesregler eller Eulex Kosovo-dommen.
A.      Den appellerede dom som en samling af domme
17.      Indledningsvis vil jeg gerne fremhæve, at den appellerede dom i sin helhed ikke er en udeblivelsesdom i den forstand, hvori udtrykket er anvendt i statuttens artikel 41. Dette følger for det første af denne bestemmelses klare ordlyd: »Undlader den, der behørigt er indstævnet, at indgive svarskrift, afsiges der en udeblivelsesdom over den pågældende« (9).
18.      Det er derfor kun den del af dommen, der vedrører NN, der er afsagt som udeblivelsesdom, da det er denne part, der har »[undladt] at indgive svarskrift«. Resten af dommen adskiller sig i denne henseende, eftersom de øvrige sagsøgte i første instans har deltaget behørigt i retsforhandlingerne.
19.      For det andet afspejles den appellerede doms sammensatte karakter også i dens struktur og indhold. Den er opdelt i to dele: Den ene vedrører Parlamentets krav mod NN (præmis 45-61 i dommens begrundelse og punkt 1 og 3 i domskonklusionen), og den anden vedrører Parlamentets krav mod de tre andre sagsøgte (præmis 62-138 i dommens begrundelse og punkt 2 og 4 i domskonklusionen). De to dele af dommen er således særskilte og uafhængige.
20.      Grunden hertil er, at mens Retten i den anden del af dommen undersøgte sagsøgerens påstande ved at foretage en fuldstændig prøvelse af de relevante faktiske og retlige omstændigheder, undersøgte den i den første del sagsøgerens påstande i henhold til kriteriet i artikel 123, stk. 3, i Rettens procesreglement, der, som jeg anførte i mit første forslag til afgørelse, indebærer en »overfladisk« prøvelse (10).
21.      Det er af denne grund, at den appellerede dom skal betragtes som en »samling af domme«. Den påvirker de fire sagsøgtes retsstilling individuelt og specifikt (11). Parlamentet kunne faktisk have anlagt et særskilt søgsmål mod hver af de sagsøgte, hvilket ville have givet anledning til fire særskilte domme fra Retten.
22.      Som Parlamentet i retsmødet med rette har anført, udelukker det forhold, at de fire sagsøgte er bundet af den samme kontrakt, ikke, at deres retsstilling kan være forskellig. Dette gælder a fortiori i denne sag, eftersom den pågældende kontrakt fastlægger en form for fælles, men ikke solidarisk hæftelse mellem de fire forsikringsselskaber. Hertil kommer, at intet i kontrakten, herunder voldgiftsklausulen i artikel I.19, forpligter Parlamentet til at handle samtidigt over for alle sagsøgte.
23.      Det forhold, at Parlamentet valgte at handle mod de sagsøgte inden for en og samme retssag, ændrer ikke noget i denne henseende. Udfaldet af en sag som den foreliggende behøver nemlig ikke nødvendigvis at være det samme for alle de involverede sagsøgte. De sagsøgte kunne f.eks. vælge forskellige forsvarsstrategier, eller nogle af dem kunne beslutte at indgå forlig med sagsøgeren, som til gengæld kunne frafalde en del af sin påstand (12).
24.      Eulex Kosovo-dommen sår ikke tvivl om ovenstående. Som nævnt i punkt 10-12 ovenfor vedrørte denne tvist nemlig en enkelt sagsøgt, som ikke havde afgivet svarskrift inden for den fastsatte frist. Hele sagen i første instans blev behandlet in absentia, og følgelig blev dommen i sin helhed afsagt som udeblivelsesdom. Således var dommen i sin helhed genstand for den procedure, som sagsøgte havde indledt i henhold til artikel 166 i Rettens procesreglement (13).
25.      Det er ikke tilfældet her, da NN i sin stævning i henhold til artikel 166 i Rettens procesreglement (14) kun har nedlagt påstand om ophævelse af punkt 1 og 3 i den appellerede doms konklusion. Når alt kommer til alt, kunne det ikke have været anderledes: Det er de eneste dele af dommen, der – med henvisning betingelserne i statuttens artikel 41 – er afsagt som udeblivelsesdom mod NN.
B.      Den appellerede doms delvis endelige karakter
26.      Det følger af det ovenstående, at den blotte omstændighed, at en af de sagsøgte i den omhandlede tvist ikke har afgivet svarskrift i første instans, ikke fratager Rettens dom sin endelige karakter for så vidt angår Parlamentets krav mod de øvrige sagsøgte.
27.      Hvad angår disse sagsøgte udgør denne dom en »endelig afgørelse« som omhandlet i statuttens artikel 56, stk. 1, og kan således appelleres til Domstolen. For så vidt angår de pågældende dele af den appellerede dom, findes der – for at anvende Domstolens udtryk i præmis 29 i Eulex Kosovo-dommen – ikke andre retsmidler.
28.      Navnlig kan disse dele ikke anfægtes i forbindelse med en procedure, der er iværksat af den udeblevne sagsøgte i henhold til artikel 166 i Rettens procesreglement. Den modsatte konklusion ville føre til en temmelig mærkelig situation. Retten ville være nødt til at på ny at behandle ikke blot de forhold, der blev vurderet på grundlag af en overfladisk prøvelse af de relevante faktiske og retlige forhold (for så vidt angår NN) (15), men også de forhold, som den foretog en tilbundsgående prøvelse af (for så vidt angår de øvrige sagsøgte).
29.      Endvidere skulle den gøre det på trods af, at de andre sagsøgte ikke deltager i genoptagelsessagen. Rettens procesreglements artikel 166 fremhæver nemlig, at det kun er »den anden part« (dvs. sagsøgeren), der kan fremsætte sine bemærkninger i den procedure, der udløses af sagsøgtes anmodning om genoptagelse af en udeblivelsesdom. Efter min opfattelse ville en sådan situation næppe være i overensstemmelse med behovet for at beskytte de øvrige sagsøgtes ret til forsvar og princippet om processuel ligestilling.
30.      Man kunne naturligvis hævde, at brugen af singularis i udtrykket »part« i denne bestemmelse – som i øvrigt er konsekvent på tværs af alle sprogversioner af Rettens procesreglement – ikke nødvendigvis udelukker, at der i nogle tilfælde kan være mere end én part.
31.      En sådan fortolkning af artikel 166 i Rettens procesreglement ville imidlertid være i uoverensstemmelse med logikken i den mekanisme, der er fastsat deri. Den procedure, der er foreskrevet i denne bestemmelse, er ikke en form for appel eller en revision af en dom. Det er snarere en proceduremæssig foranstaltning, der giver mulighed for at genoptage behandlingen af en sag(16), hvilket gør det muligt for den udeblevne part at deltage i proceduren, således at et spørgsmål, der foreløbigt blev afgjort inaudita altera parte (17), endelig kan afgøres efter en kontradiktorisk procedure, hvor princippet om audi alteram partem efterleves (18). Ud fra dette perspektiv er der åbenlyst ikke behov for at inddrage de andre sagsøgte i en procedure, der er iværksat i henhold til artikel 166 i Rettens procesreglement, fordi de allerede er blevet hørt.
32.      I denne sammenhæng vil jeg også tilføje, at en anden fortolkning af artikel 166 i Rettens procesreglement ville risikere at bane vejen for processuelt misbrug. I en sag, der er anlagt mod flere medsagsøgte, kunne en af dem strategisk vælge at holde sig ude af den første del af sagen, så hvis de andre sagsøgte ikke får medhold, ville anmodningen om genoptagelse af udeblivelsesdommen gøre det muligt for alle sagsøgte at få en »ny chance« for at føre deres sag. I denne nye sag ville de sagsøgte også have fordel af at kende grundene til, at de hidtil påberåbte argumenter ikke kunne overbevise Retten (19). Dette ville i øvrigt i betydelig grad mindske effektiviteten af procesreglementets bestemmelser om parternes påberåbelsespligt under sådanne omstændigheder (20).
33.      Følgelig er der ikke grundlag for at antage, at den foreløbige karakter af en del af en udeblivelsesdom også gælder de øvrige dele af dommen, hvor Retten har foretaget en kontradiktorisk prøvelse og afsagt dom med fuldt kendskab til de faktiske og retlige anbringender, der er fremført af alle de berørte parter. Det er således muligt at anfægte disse dele af dommen ved at iværksætte appel til Domstolen i overensstemmelse med statuttens artikel 56.
C.      Fristen for at iværksætte en appel
34.      I retsmødet foreslog de sagsøgte ligeledes en alternativ fortolkning af de relevante retsforskrifter. De gjorde gældende, at for så vidt angår de øvrige sagsøgte er den appellerede dom ganske vist endelig (som også anført af Parlamentet), men den kan ikke anfægtes ved appel, før den af NN iværksatte genoptagelsesprocedure for udeblivelsesdommen er afsluttet. Efter deres opfattelse ville dette være nødvendigt for at sikre NN’s ret til forsvar og for at undgå risikoen for modstridende afgørelser om de samme spørgsmål.
35.      Jeg finder ikke disse argumenter overbevisende.
36.      Ordlyden af statuttens artikel 56, stk. 1, er meget klar, idet den fastslår, at en appel af (bl.a.) en endelig afgørelse truffet af Retten skal indgives »senest to måneder efter forkyndelsen af den pågældende anfægtede afgørelse«. Ingen bestemmelse i statutten, Rettens procesreglement eller Domstolens procesreglement indeholder nogen undtagelse til denne regel (21).
37.      De sagsøgtes argument ville også være i uoverensstemmelse med princippet om forsvarlig retspleje i mindst to henseender.
38.      For det første ville det forlænge sagsbehandlingstiden betydeligt – og skabe en deraf følgende retsusikkerhed – med hensyn til de dele af tvisten, der ikke er genstand for proceduren i henhold til artikel 166 i Rettens procesreglement. For det andet ville dette de facto give de parter, der har til hensigt at appellere de dele af dommen, der ikke er afsagt som udeblivelsesdom, en (oftest betydeligt) længere periode til at forberede deres appel. Dette er i strid med princippet om processuel ligestilling, for så vidt som de øvrige parter i den relevante sag for Retten (navnlig dem, der har nedlagt påstand om, at appellantens påstande forkastes eller afvises) kun ville have to måneder til at svare på appellantens anbringender (22).
39.      Jeg er heller ikke overbevist om risikoen for modstridende afgørelser, som de sagsøgte har fremført. Der er specifikke proceduremæssige mekanismer, der er udtænkt til dette formål. Navnlig kan både Retten og Domstolen i henhold til statuttens artikel 54, artikel 69 i Rettens procesreglement og artikel 55 i Domstolens procesreglement i situationer som den, der er tale om i denne sag, beslutte at udsætte sagen, indtil den anden retsinstans har afsagt sin dom.
40.      Det er netop, hvad der er sket i denne sag, idet den af NN iværksatte procedure for Retten med henblik på genoptagelse af udeblivelsesdommen er blevet udsat, indtil Domstolen har truffet afgørelse i den foreliggende appelsag.
41.      I denne sammenhæng vil jeg også gerne påpege, at muligheden for forskellige resultater i særskilte sager i en situation som den foreliggende ikke nødvendigvis indebærer, at der er tale om modstridende afgørelser. Som jeg tidligere har nævnt i punkt 23, kan de forskellige sagsøgtes retsstilling meget vel være forskellig ud fra både et materielt og et processuelt synspunkt. Under alle omstændigheder er det typisk Domstolens ansvar at sikre ensartethed i retspraksis ved at træffe afgørelse om appel(ler) af afgørelser truffet i første instans.
42.      Jeg er heller ikke overbevist af argumenterne vedrørende en tilsidesættelse af den udeblevne sagsøgers ret til forsvar. Hvis jeg forstår det rigtigt, er kernen i argumentet følgende: Proceduren for Retten med henblik på at få genoptaget udeblivelsesdommen kan miste enhver betydning, eftersom Domstolen kan træffe endelig afgørelse om de relevante spørgsmål i forbindelse med den appel, der er iværksat af de øvrige sagsøgte.
43.      Af de grunde, der er anført i punkt 44-65 i mit første forslag til afgørelse, har NN, eftersom selskabet var sagsøgt i første instans og har en »interesse i, at appellen tages til følge, eller at den afvises eller forkastes«, imidlertid ret til at afgive svar på Parlamentets appel. Det forhold, at NN i første instans var udeblevet som sagsøgt, ændrer ikke ved dette. En af grundene til min opfattelse i denne henseende er, at det i betragtning af ligheden mellem de spørgsmål, der skal behandles i de to sager (sagen ved Retten om genoptagelse af udeblivelsesdommen og appelsagen ved Domstolen), var nødvendigt at beskytte NN’s ret til et effektivt retsmiddel og selskabets ret til at blive hørt.
44.      NN har derfor ret til at fremsætte sine synspunkter om alle de spørgsmål, som Domstolen kan træffe afgørelse om i appelsagen. Under disse omstændigheder kan der ikke være tale om en tilsidesættelse af NN’s ret til at blive hørt.
45.      Det er måske upraktisk for NN, at selskabets retsstilling behandles i to forskellige retssager (direkte ved Retten i forbindelse med genoptagelsesprocessen og indirekte ved Domstolen i forbindelse med appelsagen), men det er alene resultatet af selskabets eget valg om ikke at give møde i den oprindelige sag, der blev anlagt af Parlamentet.
46.      Endelig vil jeg blot tilføje, at de sagsøgtes alternative fortolkning af de relevante retsforskrifter leder tankerne hen på talemåden om at ville blæse og have mel i munden. De foreslår nemlig, at Rettens resultat vedrørende Parlamentets krav mod de øvrige sagsøgte – på samme tid – ville være »endeligt«, da det ikke er omfattet af den procedure, som NN har iværksat i henhold til artikel 166 i Rettens procesreglement, og alligevel ikke kan appelleres, så længe denne procedure verserer.
47.      Efter min opfattelse kan kun én af de to hypoteser være korrekt: Med proceduren i henhold til artikel 166 i Rettens procesreglement er enten alt »i spil« igen, eller også kan de endelige dele af den appellerede dom appelleres inden for den almindelige frist på to måneder. Af de grunde, der er redegjort for i dette forslag til afgørelse, er det min klare overbevisning, at sidstnævnte er den korrekte løsning. Følgelig bør Parlamentets appel anses for at kunne antages til realitetsbehandling.
V.      Forslag til afgørelse
48.      På baggrund af det ovenstående foreslår jeg Domstolen at fastslå, at Europa-Parlamentets appel kan antages til realitetsbehandling.
1 –      Originalsprog: engelsk.
2 –      T‑384/19, EU:T:2021:630 (herefter »den appellerede dom«).
3 –      Forslag til afgørelse Parlamentet mod Axa Assurances Luxembourg m.fl. (C‑766/21 P, EU:C:2024:63) (herefter »mit første forslag til afgørelse«).
4 –      C‑785/22 P, EU:C:2024:52 (herefter » Eulex Kosovo-dommen«).
5 –      Disse betragtninger er fortsat gyldige. Derfor vil jeg ikke behandle de relaterede aspekter af den foreliggende tvist.
6 –      Dom af 19.10.2022, SC mod Eulex Kosovo (T‑242/17 RENV, EU:T:2022:637).
7 –      Eulex Kosovo-dommen, præmis 31 og 32.
8 –      NN og de øvrige sagsøgte vil i det følgende blive omtalt som »de sagsøgte«.
9 –      Min fremhævelse.
10 –      Punkt 132 i mit første forslag til afgørelse.
11 –      Jf. analogt dom af 6.11.1990, Weddel mod Kommissionen (C‑354/87, EU:C:1990:371, præmis 23).
12 –      I nærværende sag var resultatet af retssagen for NN og for de andre sagsøgte faktisk forskelligt, selv om det var resultatet af, hvad jeg anser for at være en retlig fejl begået af Retten. Se punkt 120-148 i mit første forslag til afgørelse.
13 –      Jf. Eulex Kosovo-dommen, præmis 32.
14 –      Sag T-384/19 OP, Parlamentet mod Axa Assurances Luxembourg m.fl., verserende.
15 –      Jf. i denne henseende punkt 130-132 i mit første forslag til afgørelse.
16 –      Jf. Eulex Kosovo-dommen, præmis 31.
17 –      Jf. i samme retning punkt 40 i mit første forslag til afgørelse.
18 –      For så vidt angår betydningen af dette princip i EU-retlige procedurer, jf. dom af 15.7.2021, Kommissionen mod Landesbank Baden-Württemberg og SRB (C-584/20 P og C-621/20 P, EU:C:2021:601, præmis 57 og den deri nævnte retspraksis).
19 –      Hvis man fortsætter denne argumentation ad absurdum, kunne man endda forestille sig situationer, hvor flere medsagsøgte beslutter ikke at deltage i den første retssag for derefter en efter en at anfægte Rettens domme i henhold til Rettens procesreglement artikel 166, hvorved der opstår en »kaskade« af førsteinstanssager. Indtil alle medsagsøgte har deltaget behørigt i sagen, vil der nemlig altid være en del af dommen, som er afsagt som udeblivelsesdom.
20 –      Jf. særligt artikel 84 (»Nye anbringender«) og artikel 85 (»Beviser«) i Rettens procesreglement.
21 –      Det kan være værd at påpege, at begge regelsæt indeholder en række bestemmelser, der under visse omstændigheder tillader udsættelse af nogle af de deri fastsatte frister. Jf. navnlig artikel 55, stk. 3, artikel 71, stk. 2, og artikel 147, stk. 7, i Rettens procesreglement samt artikel 46, stk. 3, artikel 55, stk. 5, og artikel 186, stk. 3, i Domstolens procesreglement.
22 –      Jf. artikel 172 i Domstolens procesreglement, som ligeledes fastslår, at »[f]risten [ikke kan] forlænges«.