61971C0031(01)
FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA GENERALADVOKAT G. REISCHL
FREMSAT DEN 19. FEBRUAR 1975 (
1
)
Høje Ret.
I dag skal jeg for anden gang tage stilling til den sag, som hr. Gigante, en tjenestemand ved Kommissionen for De europæiske Fællesskaber, den 16. juni 1971 har indledt mod Kommissionen.
Lad mig kort erindre om, hvad sagen drejer sig om.
Efter i 1962 at have været udsat for en automobilulykke, efter langvarige lægebehandlinger og efter en resultatløs behandling af sagen i invaliditetsudvalget i årene 1968 og 1969 indgav Gigante i februar 1971 i henhold til tjenestemandsvedtægtens artikel 90 en formel klage mod sin kompetente ansættelsesmyndighed. Heri gjorde han gældende, at der af udgifterne til behandling af skaderne ved ulykken var endnu et beløb på BF 90391, der skulle godtgøres; videre forlangte han, at der skulle nedsættes et invaliditetsudvalg, som skulle afgive udtalelse vedrørende hans helbredstilstand, og han krævede betaling af et fast beløb for den vedvarende delvise invaliditet, han havde pådraget sig gennem ulykken. I en skrivelse fra april 1971 fra generaldirektoratet for personale og administration foreslog man ham, at der blev nedsat et nyt invaliditetsudvalg, som skulle være sammensat anderledes end det, der arbejdede i årene 1968-1969 (som bekendt har den af sagsøgeren udpegede læge nægtet at underskrive invaliditetsudvalgets redegørelse).
Dette var Gigante ikke indforstået med og henvendte sig i juni 1971 til Domstolen. Efter sagens anlæg fremkom der en beslutning fra ansættelsesmyndigheden, hvorefter sagsøgerens tilfælde på ny skulle forelægges et invaliditetsudvalg, og denne gang uden at der var stillet betingelser vedrørende dets sammensætning. Invaliditetsudvalgets opgave blev af Kommissionen omtrent skitseret således:
1.
At undersøge, om sagsøgeren var ramt af en vedvarende, delvis invaliditet, der gjorde ham ude af stand til at udføre arbejde i en stilling inden for hans stillingsgruppe,
2.
at fastsætte graden af den delvise invaliditet,
3.
at konstatere, om den delvise invaliditet er en direkte følge af ulykken,
4.
at tage stilling til, om fortsat medicinsk behandling at ulykkens følger er nødvendig, og
5.
at fastslå, om de udgifter, som sagsøgeren nævner, må anses for at skyldes ulykken, idet der i givet fald skulle foretages en tilsvarende opdeling.
Så fulgte de velkendte, langvarige anstrengelser for at få nedsat invaliditetsudvalget. De var uden resultat i 1972, hvor en første mundtlig forhandling fandt sted. De forblev stadig uden resultat, også på det tidspunkt, hvor en anden mundtlig forhandling fandt sted den 24. oktober 1973, idet de to først udpegede læger ikke kunne enes om den tredje læge.
Som følge af denne utilfredsstillende situation og parternes erklæring under den mundtlige forhandling om, at Domstolen skulle udpege den tredje læge, således at udvalget kunne blive fuldtalligt, blev der den 29. november 1973 truffet en mellemafgørelse af følgende ordlyd:
1.
Såfremt de af parterne udpegede læger ikke har taget skridt til at udpege en tredje læge inden den 10. december 1973, foretager Domstolens første afdeling denne udpegning, idet de to læger dog skal have lejlighed til at forelægge deres skriftlige bemærkninger og forslag senest den 17. december 1973.
2.
Invaliditetsudvalget skal afgive rapport inden tre måneder efter, at det er oprettet ved udpegningen af en tredje læge.
3.
Såfremt der imidlertid skulle opstå nye vanskeligheder for invaliditetsudvalgets normale arbejdsgang, er parterne, det nævnte udvalg eller dets medlemmer berettiget til at forelægge problemet for Domstolen, som forbeholder sig at træffe bestemmelse om de nødvendige forholdsregler.
Herefter så det først ud til, at de to udpegede læger kunne enes om en tredje. Da enighed til slut alligevel ikke kunne tilvejebringes, måtte Domstolen — som bebudet i dommen — foretage udpegningen af en tredje læge. Det skete ved kendelse af 10. januar 1974.
Selv om der i mellemafgørelsen var udtrykt ønske om en hurtig afgørelse, blev dette dog ikke tilfældet. Efter at invaliditetsudvalget første gang var trådt sammen den 22. maj 1974, uden at den af sagsøgeren udpegede læge var til stede, trak sagen ud gennem hele året 1974. Først sammen med en følgeskrivelse af 27. december 1974 fra invaliditetsudvalgets formand indgik så udvalgets redegørelse, dateret 9. december 1974, til Domstolen den 6. januar 1975.
Dets konklusioner kan sammenfattes således:
a)
Sagsøgeren er ikke totalt og vedvarende invalid.
b)
Sagsøgeren er vedvarende delvis invalid og derfor ikke i stand til at udføre tungt arbejde. Det er dog muligt at pålægge Gigante opgaver, hvor han ikke skal løfte tunge genstande og ikke skal stå oprejst gennem længere tid.
c)
Ulykken i 1962 har medført en vedvarende delvis invaliditet på 10 %.
d)
Som dato for konsolideringen af følgerne efter ulykken angives den 16. oktober 1970. Lægebehandlinger efter denne dato har intet med følgerne af ulykken at gøre.
e)
Da de nødvendige bilag ikke var til stede, var det ikke muligt at svare på spørgsmålet om, hvilke af de omkostninger, som sagsøgeren kræver godtgjort, der må anses for at skyldes ulykken. Udvalget er rede til at afgive en supplerende redegørelse.
Redegørelsen er imidlertid kun underskrevet af to læger. Den af sagsøgeren udpegede læge havde indvendinger mod visse punkter og mente derfor at måtte nægte sin underskrift.
De to parter har udtalt sig om dette forhold under den mundtlige forhandling den 23. januar 1975. Sagsøgeren er af den opfattelse, at redegørelsen ikke kan være gyldig, da den ikke er enstemmig; der foreligger altså »nye vanskeligheder« i den i mellemafgørelsen af 29. november 1973 forudsatte betydning. — Kommissionen derimod indtager det standpunkt, at udvalget i det væsentlige har udført sin opgave, hvis man ser bort fra spørgsmålet om, hvilke af de udgifter, som sagsøgeren kræver godtgjort, der må anses for at hindrøre fra ulykken, en undersøgelse, der nu bliver gennemført. Sagen skulle herefter være blevet uden genstand.
På dette trin af sagen har jeg følgende opfattelse:
Først må jeg erindre om, hvad der ved sagens start var dens genstand. I stævningen var der nedlagt påstand om annullation af afslaget på klagen, annullation af Kommissionens afgørelse af 29. februar 1971, nedsættelse af et invaliditetsudvalg og domfældelse af Kommissionen til betaling af de læge- og medicinudgifter, der skyldtes ulykken.
Allerede i mit første forslag til afgørelse var jeg af den opfattelse, at kun de to førstnævnte af disse krav er blevet opretholdt under sagens gang. Dette har jeg sluttet af et brev, som sagsøgers advokat den 3. november 1971 fremsendte til Kommissionen, og hvori han bad om, at invaliditetsudvalget også blev pålagt at undersøge, om de læge- og medicinudgifter, som sagsøger krævede godtgjort, tilkom ham med hjemmel i tjenestemandsvedtægtens artikel 73, stk. 3. Hertil kommer, at Kommissionen imødekom denne anmodning og i overensstemmelse hermed pålagde invaliditetsudvalget nævnte opgave. På denne måde blev stridspunktet henlagt til invaliditetsudvalgets sagsbehandling. Da det imidlertid synes vanskeligt foreneligt hermed samtidig at behandle dette spørgsmål under den idenretslige procedure, kunne jeg kun drage den slutning, at der for så vidt var sket en ganske vist stiltiende, men dog tydelig ændring af påstanden. Denne mening fastholder jeg stadig. Jeg føler mig ligefrem bestyrket i den, eftersom sagsøgerens advokat, der kender mit daværende forslag til afgørelse, ingen indvendinger har rejst derimod og ikke har givet udtryk for, at man har fortolket hans hensigt forkert.
Hermed kan det altså siges, at der af sagsøgerens indledende påstand nu kun resterer kravet om, at afgørelsen af 29. april 1971 annulleres, og at invaliditetsudvalget starter sit arbejde med den opgave, som Kommissionen allerede klart har informeret det om.
I —
Hvad det førstnævnte punkt angår, kan jeg fatte mig særdeles kort. Alt hvad der er nødvendigt i denne forbindelse, har jeg allerede gjort rede for i mit første forslag til afgørelse. Tilbage er kun at konstatere, at den nævnte afgørelse stiltiende er blevet ophævet og erstattet af en anden, der er truffet efter sagens anlæg, og hvor Kommissionen ikke længere står fast på sit krav om, at det nye invaliditetsudvalg skal have en anden sammensætning end det, der arbejdede i årene 1968-1969. Sagen er altså for så vidt hovedsageligt afgjort, og der mangler kun en afgørelse af omkostningsspørgsmålet vedrørende dette punkt.
II —
Hvad angår det andet tiloversblevne punkt, at invaliditetsudvalget skal påbegynde sit arbejde, ved vi i dag, at dette er sket, oven i købet på grundlag af det af sagsøgeren forlangte tema. Det er kun problematisk, at en af opgaverne ikke er blevet løst, og at redegørelsen ikke er skrevet under af alle tre læger, men at den af sagsøgeren udpegede læge tværtimod har gjort en række indvendinger gældende.
Strengt taget behøver vi ikke mere at interessere os for dette. Hvis man gik ud fra den her relevante del af påstanden og samtidig tog det forhold i betragtning, at der er nedsat et invaliditetsudvalg, og at der er indledt en procedure med den bekendte opgave for øje, kunne man sådan set nøjes med, også på dette punkt, at konstatere, at sagen er afgjort, og alene gøre nogle bemærkninger vedrørende sagsomkostningerne.
Dette vil jeg dog ikke blive stående ved. Jeg kan også forestille mig, at afdelingen, der allerede har skønnet det hensigtsmæssigt at medvirke ved konstitueringen af invaliditetsudvalget, også vil finde, at der bør anføres et par supplerende bemærkninger i dommen vedrørende den senest fremkomne problematik.
Jeg mener ikke, at der ligger nogen vanskeligheder i, at invaliditetsudvalget ikke fuldstændigt har løst sin opgave. Udvalget har nemlig erklæret sig rede til også at tage stilling til det endnu åbne spørgsmål, så snart vi har de nødvendige bilag til rådighed, og hvis det er korrekt, hvad Kommissionen har anført under den mundtlige forhandling, skulle dette allerede være tildfældet. Kommissionen må altså vente på udvalgets supplerende redegørelse og så drage de nødvendige konsekvenser heraf med henblik på godtgørelse af læge- og medicinudgifterne. Hvem der er ansvarlig for den indtrådte forsinkelse kræver ingen undersøgelse i denne sag, da dette spørgsmål jo ganske klart ligger uden for sagens genstand.
Der er heller ingen problemer i forbindelse med de to første konklusioner i invaliditetsudvalgets redegørelse. Efter at den af sagsøgeren udpegede læge har taget stilling, er der for så vidt ingen uenighed. Ganske vist går denne læge ind for, at den anden del af det andet punkt i de nævnte konklusioner udgør. Da de dér anførte bemærkninger åbenbart ingen selvstændig medicinsk betydning har, har dette ønske ingen væsentlig betydning for redegørelsens konklusion. Ansættelsesmyndigheden kan altså straks drage de nødvendige konsekvenser af disse vigtige konstateringer fra invaliditetsudvalgets side.
Derimod er meningerne om det tredje og fjerde punkt i invaliditetsudvalgets konklusioner stadig delte. Den af sagsøgeren udpegede læge mener ikke, at det er korrekt kun at antage en vedvarende delvis invaliditet på 10 %. Han har i den anledning henvist til attester fra italienske læger og til, at man under forhandlinger i udvalget har drøftet en invaliditet på 20 %. Hvad angår konsolideringen af tilstanden efter ulykken, har han ganske vist ingen indvendinger mod datoen den 16. oktober 1970, men han mener, at også senere behandlinger må føres tilbage til ulykken.
For så vidt er spørgsmålet altså rejst, om det alligevel er en gyldig redegørelse, der ligger for os, eller om man kun kunne betegne den som sådan, hvis alle tre læger var af samme mening.
Lad mig straks sige til dette spørgsmål, der var det vigtigste punkt under den mundtlige forhandling den 23. januar 1975, at sagsøgerens antagelse, hvorefter der kræves enstemmighed, ikke forekommer mig overbevisende.
Jeg tror ikke, at det er nødvendigt med en indgående undersøgelse af spørgsmålet om, hvorvidt der i Fællesskabet gælder et princip om enstemmighed eller om flertalsafgørelse, for ad denne vej at hente hjælp ved fortolkningen af tjenestemandsvedtægten, der hvad angår invaliditetsudvalgets arbejde hverken forlanger udtrykkelig enstemmighed eller bestemmer, at en flertalsafgørelse er tilstrækkelig. Efter min opfattelse er det fyldestgørende, såfremt vi ved besvarelsen af de rejste spørgsmål lader os lede af de problemer, der er kommet til syne i denne sag. Netop denne sag har vist, hvilke vanskeligheder den gældende ordning, hvorefter der på den velkendte måde skal beskikkes tre læger til et udvalg, kan medføre. De kunne i grunden kun overvindes derved, at Domstolen var indstillet på gennem sin retsskabende virksomhed at afhjælpe tjenestemandsvedtægtens utilstrækkelighed. Hvad nu problemet med invaliditetsudvalgets vanskeligheder ved at nå til enighed om en udtalelse angår, så er det vel uden videre klart, at princippet om enstemmighed også uden en vrangvillig læge vil kunne blokere hele sagsbehandlingen, også fordi der ikke er nogen mulighed for gennem en øvrighedsakt at erstatte den læge, der navnlig af medicinske grunde sætter sig imod, med en anden. For løsningen af vort problem er det derfor afgørende, at grundsætningen om »effet utile« kan finde anvendelse. Man må gå ud fra, at tjenestemandsvedtægten, når den for afgørelsen af forskellige spørgsmål foreskriver medvirken af et invaliditetsudvalg, fornuftigvis ikke kan forlange, at der skal følges en procedure, hvorved ethvert resultat forhindres. Hvis en afslutning af en sagsbehandling vedrørende et invaliditetsspørgsmål skal garanteres, må dette indebære, at også flertalsafgørelser er tilstrækkelige.
Jeg ville finde det hensigtsmæssigt, om disse overvejelser fandt udtryk i dommen, således at parterne fik kendskab til dem. Kommissionen ville da allerede være informeret om, at et invaliditetsudvalgs konklusioner er gyldige, også selv om de kun er udfærdiget af to læger, og at den er berettiget til at drage de nødvendige administrative konsekvenser heraf.
III —
Lad mig til slut sige endnu et par ord om sagens omkostninger.
Hvis man — og dette er nu det afgørende — går ud fra, at sagen faktisk i det hele er blevet uden genstand, er Domstolen efter procesreglementets artikel 69, stk. 5 i spørgsmålet om sagsomkostninger »frit stillet«. Herved tages der hensyn til de faktiske og retlige problemer, retsforhandlingernes forløb og — summarisk — udsigten til at vinde sagen.
På denne baggrund er det efter min mening af betydning, at Kommissionen først efter, at sagen var anlagt, erstattede beslutningen af 29. april 1971 med en anden, der imødekom sagsøgerens krav, og at den også først efter sagens anlæg har besluttet at iværksætte den sagsbehandling i invaliditetsudvalget, som sagsøgeren har forlangt. Kommissionen har altså givet anledning til sagens anlæg, og dette må man givet tage hensyn til ved afgørelsen af sagsomkostninger. Derimod er der efter min opfattelse ingen anledning til at tage noget hensyn til de vanskeligheder, der viste sig ved konstitueringen af invaliditetsudvalget og gennemførelsen af dets arbejde. De skyldtes nemlig ikke parterne men lægerne, og de kan derfor heller ikke lægges parterne til last.
Ud fra procesreglementets artikel 70 vil jeg derfor gå ind for, at det pålægges Kommissionen at bære en mindre del af sagsøgerens omkostninger.
Herefter lyder mit forslag til afgørelse således:
Det konstateres, at sagen i alt væsentligt er afsluttet. Kommissionen bærer sine egne og en fjerdedel af sagsøgerens omkostninger.
(
1
) – Oversat fra tysk