61993CJ0325_DA
Dommens præmisser
Afgørelse om sagsomkostninger
Afgørelse
Dommens præmisser
1 Ved dom af 17. juni 1993 indgaaet til Domstolen den 24. juni 1993 har Tribunal du travail de Bruxelles i medfoer af EOEF-traktatens artikel 177 forelagt en raekke praejudicielle spoergsmaal vedroerende fortolkningen af Raadets forordning (EOEF) nr. 1408/71 af 14. juni 1971 om anvendelse af de sociale sikringsordninger paa arbejdstagere og deres familiemedlemmer, der flytter inden for Faellesskabet (EFT 1971 II, s. 366, herefter benaevnt "forordning nr. 1408/71").
2 Spoergsmaalene er blevet rejst under en sag, som Union nationale des mutualités socialistes har anlagt mod Aldo Del Grosso, der er italiensk statsborger.
3 Del Grosso udoevede beskaeftigelse og var forsikret i Italien fra 1938 til 1946. Han var herefter beskaeftiget i Belgien, hvor han var omfattet af den belgiske ordning vedroerende social sikring af arbejdstagere.
4 Efter den 10. januar 1977 at vaere blevet uarbejdsdygtig oppebar Del Grosso med virkning fra denne dato og et aar frem i Belgien ydelser i anledning af sygdom i form af saakaldte indemnités d' incapacité primaire ("foreloebige ydelser ved uarbejdsdygtighed"), og senere ydelser i anledning af invaliditet.
5 Da Del Grosso havde vaeret forsikret i Italien, fremsendte den kompetente belgiske institution, Institut national d' assurance maladie-invalidité (herefter benaevnt "INAMI"), en anmodning om invalidepension til vedkommende italienske institution, Istituto nazionale della previdenza sociale (herefter benaevnt "INPS"). Efter denne anmodning tilkendte INPS med virkning fra den 1. februar 1978 Del Grosso en invalidepension beregnet paa grundlag af artikel 46, stk. 2, litra b), i forordning nr. 1408/71.
6 I perioden 1. november 1978 ° 8. marts 1979 forsoegte Del Grosso at genoptage sin beskaeftigelse, hvorefter de belgiske myndigheder lagde til grund, at han ikke i denne periode kunne anses for invalid, hvorfor de stillede udbetalingen af de paa dette grundlag tilkendte ydelser i bero.
7 Med virkning fra den 9. marts 1979 fik Del Grosso paa ny udbetalt ydelser efter den belgiske syge- og invalideforsikringsordning. Der er i sagen uenighed om, fra hvilket tidspunkt Del Grosso ikke laengere var omfattet af ordningen vedroerende foreloebige ydelser ved uarbejdsdygtighed og paa ny oppebar ydelser i anledning af invaliditet. Del Grosso har anfoert, at han foerst med virkning fra den 1. april 1980 oppebar ydelser i anledning af invaliditet, mens INAMI har gjort gaeldende, at han fik udbetalt saadanne ydelser med virkning fra den 9. marts 1980.
8 Ogsaa efter at Del Grosso for anden gang var blevet uarbejdsdygtig, fremsendte INAMI en pensionsanmodning til INPS, som den 12. november 1980 traf en afgoerelse, hvori det anfoertes, at den italienske invalidepension var blevet udbetalt uden afbrydelser, herunder i den periode, hvor Del Grosso havde genoptaget sin beskaeftigelse i Belgien, og at pensionsydelserne i perioden 1. november 1978 ° 31. marts 1980 var blevet forhoejet med et tillaeg, saaledes at denne pension for Del Grosso naaede op paa det italienske minimumspensionsbeloeb.
9 Paa baggrund af disse oplysninger foretog INAMI, ved afgoerelse af 23. december 1980, paa grundlag af antikumulationsbestemmelserne i den belgiske lov af 9. august 1963 (artikel 70, stk. 2) en fornyet beregning vedroerende de forskellige ydelser, som Del Grosso havde krav paa, hvoraf det fremgik, at et beloeb paa 67 921 BFR var blevet udbetalt ham med urette.
10 Da Del Grosso intet tilgodehavende havde hos INPS, anlagde det paagaeldende forsikringsorgan, Union nationale des mutualités socialistes, sag ved Tribunal du travail de Bruxelles med paastand om, at Del Grosso tilpligtedes at tilbagebetale de angiveligt fejlagtigt udbetalte ydelser.
11 Del Grosso har anfaegtet stoerrelsen af det skyldige beloeb og har navnlig gjort gaeldende, at det savner grundlag at anvende de belgiske antikumulationsregler i forbindelse med de italienske tillaegsydelser, som han oppebar under den anden periode, i hvilken han havde status som foreloebigt uarbejdsdygtig. Del Grosso anfoerer, at de belgiske antikumulationsregler maa vige til fordel for reglerne i artikel 46, stk. 3, i forordning nr. 1408/71.
12 Da den nationale retsinstans har fundet, at tvisten rejser en raekke faellesskabsretlige fortolkningsproblemer, har den udsat sagen og forelagt Domstolen foelgende spoergsmaal:
"1) Skal de italienske sociale ydelser, der betegnes 'invalidepension', anses for 'selvstaendige' ydelser?
2) Finder artikel 46, stk. 3, i Raadets forordning (EOEF) nr. 1408/71 af 14. juni 1971 om anvendelse af de sociale sikringsordninger paa arbejdstagere, ... der flytter inden for Faellesskabet, anvendelse i tilfaelde af sammenfald af henholdsvis saadanne ydelser ° beregnet paa grundlag af ordningen med sammenlaegning og forholdsmaessig beregning og saaledes, at de maanedlige ydelser ved tilkendelse af et tillaeg naar op paa minimumspensionsbeloebet i henhold til den obligatoriske invalide- og alderspensionsordning for arbejdstagere ° og belgiske forsikringsydelser i anledning af sygdom og invaliditet (saakaldte 'foreloebige ydelser ved uarbejdsdygtighed' )?
3) Skal det naevnte 'tillaeg' til den omhandlede italienske invalidepension anses for en erstatning for samme skade som forudsat i artikel 70, stk. 2 ° nu artikel 76c, stk. 2, jf. artikel 30, stk. 3, i den belgiske lov af 30. december 1988 ° i lov af 9. august 1963 om oprettelse af en obligatorisk syge- og invalideforsikringsordning, som aendret ved artikel 1, nr. 1, i kongelig anordning nr. 19 af 4. december 1978, og dermed for en ydelse af samme art som denne (der dermed kan kumuleres med denne ydelse)?"
Det foerste spoergsmaal
13 Med dette spoergsmaal oensker den forelaeggende retsinstans oplyst, hvorvidt den som "invalidepension" betegnede italienske sociale ydelse skal anses for en "selvstaendig ydelse" i henhold til artikel 46, stk. 1, i forordning nr. 1408/71.
14 Det fremgaar af Domstolens praksis (jf. herved dom af 17.12.1987, sag 323/86, Collini, Sml. s. 5489, praemis 10 og 15, og af 11.6.1992, forenede sager C-90/91 og C-91/91, Di Crescenzo og Casagrande, Sml. I, s. 3851, praemis 20), at der ved en "selvstaendig ydelse" skal forstaas en ydelse, som er beregnet paa grundlag af artikel 46, stk. 1, dvs. en ydelse, hvis stoerrelse er fastsat paa grundlag af den samlede varighed af de forsikrings- eller bopaelsperioder, der skal tages i betragtning i henhold til den for den kompetente institution gaeldende nationale lovgivning, uden at der herved tages hensyn til perioder tilbagelagt efter de lovgivninger i andre medlemsstater, som den paagaeldende har vaeret omfattet af.
15 Som Del Grosso selv har erkendt det i sit skriftlige indlaeg for Domstolen, udsprang hans ret til de italienske ydelser i anledning af invaliditet af, at han havde vaeret omfattet af saavel den italienske som den belgiske ordning, saaledes at denne ret som grundlag havde en anvendelse af ordningen med sammenlaegning af forsikringsperioder og forholdsmaessig beregning af ydelser.
16 Det forhold, at de naevnte ydelser senere blev forhoejet med et tillaeg, saaledes at ydelsesbeloebet naaede op paa minimumsbeloebet i henhold til italiensk lovgivning, er uden sammenhaeng med den anvendte beregningsmetode og er derfor uden betydning for, hvorledes ydelserne maa kvalificeres.
17 Det foerste spoergsmaal maa herefter besvares med, at en ydelse i anledning af invaliditet som den italienske "invalidepension" ikke er en selvstaendig ydelse i henhold til artikel 46, stk. 1, i forordning nr. 1408/71, for saa vidt ydelsesbeloebet beregnes paa grundlag af ordningen med sammenlaegning af forsikringsperioder og forholdsmaessig beregning af ydelser.
Det andet spoergsmaal
18 Det fremgaar af sagen, at den forelaeggende retsinstans ved dette spoergsmaal i det vaesentlige oensker oplyst, hvorvidt faellesskabsretten er til hinder for en anvendelse af en national antikumulationsbestemmelse i tilfaelde, hvor en vandrende arbejdstager i én medlemsstat oppebaerer ydelser, der udbetales paa grund af uarbejdsdygtighed som foelge af sygdom, og samtidig i en anden medlemsstat oppebaerer ydelser i anledning af invaliditet, hvis beregningsgrundlag er en sammenlaegning af forsikringsperioder og en forholdsmaessig beregning af ydelser, og som forhoejes med et tillaeg, saaledes at ydelsesbeloebet til den paagaeldende naar op paa et beloeb svarende til den nationale minimumspension.
19 Spoergsmaalet om, hvorvidt nationale antikumulationsbestemmelser kan finde anvendelse, er reguleret i artikel 12, stk. 2, i forordning nr. 1408/71.
20 I henhold hertil kan bestemmelser i en medlemsstats lovgivning, hvorefter en ydelse skal nedsaettes, stilles i bero eller bortfalde, saafremt den ydelsesberettigede samtidig oppebaerer andre ydelser, som den paagaeldende har erhvervet ret til i henhold til lovgivningen i en anden medlemsstat, eller har indtaegter paa en anden medlemsstats omraade, bringes i anvendelse over for vedkommende.
21 Der gaelder dog visse undtagelser fra dette princip om anvendelse af antikumulationsbestemmelser. Princippet gaelder saaledes ikke i tilfaelde, hvor den paagaeldende oppebaerer ydelser af samme art i form af ydelser i anledning af invaliditet, alderspensionsydelser, ydelser i anledning af doedsfald eller ydelser i anledning af erhvervssygdom, der er fastsat af institutionerne i to eller flere medlemsstater i overensstemmelse med artikel 46, 50 og 51 eller artikel 60, stk. 1, litra b).
22 Ved vurderingen af spoergsmaalet om, hvorvidt antikumulationsreglen i artikel 70, stk. 2, i den belgiske lov af 9. august 1963 kan finde anvendelse, maa det herefter undersoeges, om de paagaeldende ydelser er af samme art, om der i begge tilfaelde er tale om ydelser "ved invaliditet, alderdom, doedsfald (pensioner) eller erhvervssygdom", og endelig om ydelserne kan anses for fastsat i overensstemmelse med artikel 46, 50 og 51 eller artikel 60, stk. 1, litra b), i forordning nr. 1408/71.
23 Det maa saaledes foerst undersoeges, hvorvidt henholdsvis de belgiske "foreloebige ydelser ved uarbejdsdygtighed" og de italienske ydelser er ydelser af samme art.
24 Det bemaerkes herom, at det fremgaar af Domstolens faste praksis, at sociale sikringsydelser skal anses for at vaere af samme art, naar deres genstand og formaal samt beregningsgrundlag og tilkendelsesbetingelser er identiske (jf. herved dom af 6.10.1987, sag 197/85, Stefanutti, Sml. s. 3855, praemis 12).
25 Hvad angaar den belgiske ydelse bemaerkes, at grundlaget for denne er en forsikringsbegivenheds indtraeden, og at ydelsen har til formaal at afboede det oekonomiske tab i forbindelse med uarbejdsdygtighed som foelge af sygdom. Ydelserne afspejler det loentab, som den paagaeldende arbejdstager paafoeres som foelge af uarbejdsdygtighed hver arbejdsdag inden for den periode paa ét aar, der begynder at loebe paa tidspunktet for uarbejdsdygtighedens indtraeden, og ydelserne beregnes paa grundlag af laengden af de i Belgien tilbagelagte forsikringsperioder.
26 Hvad angaar den grundlaeggende italienske ydelse er det ubestridt, at denne er en invalidepensionsydelse, hvis beregningsgrundlag er ordningen med sammenlaegning af forsikringsperioder og forholdsmaessig beregning af ydelser. Disse former for ydelser kan derfor ikke anses for at vaere af samme art som de belgiske ydelser.
27 Det maa ligeledes fastslaas, at det tillaeg til den italienske pension, i henseende til hvilket Del Grosso ikke laengere saerligt anfaegter en anvendelse af de belgiske antikumulationsregler, har til formaal at sikre, at den ydelsesberettigede oppebaerer et maanedligt ydelsesbeloeb svarende til minimumspensionen i henhold til italiensk lovgivning. Tillaegget repraesenterer saaledes den matematiske forskel mellem henholdsvis den forholdsmaessigt beregnede pensionsydelse, som den paagaeldende oppebaerer, og det i Italien garanterede minimumspensionsbeloeb. Ydelsen af tillaegget er endvidere uden sammenhaeng med den ydelsesberettigedes tilbagelaeggelse af forsikringsperioder. Heller ikke tillaegget kan herefter anses for at vaere en ydelse af samme art som den belgiske ydelse.
28 Hvad angaar de to yderligere betingelser, der er naevnt ovenfor, bemaerkes, at de belgiske "foreloebige ydelser ved uarbejdsdygtighed", som Del Grosso har oppebaaret, er ydelser i anledning af sygdom i form af "kontantydelser", jf. artikel 19 ff. i forordning nr. 1408/71, der er indeholdt i kapitel 1 i forordningens afsnit III, og at stoerrelsen af disse ydelser beregnes paa grundlag af forordningens artikel 23. Ydelserne er dermed ikke ydelser i anledning af invaliditet, alderspensionsydelser, ydelser i anledning af doedsfald eller ydelser i anledning af erhvervssygdom fastsat i overensstemmelse med artikel 46, 50 og 51 eller artikel 60, stk. 1, litra b).
29 Foelgelig er artikel 12, stk. 2, i forordning nr. 1408/71 ikke til hinder for en anvendelse af en national antikumulationsbestemmelse i tilfaelde, hvor en vandrende arbejdstager i én medlemsstat oppebaerer ydelser, som har til formaal at kompensere for et indtaegtstab, der skyldes uarbejdsdygtighed som foelge af sygdom, og samtidig i en anden medlemsstat oppebaerer ydelser i anledning af invaliditet, hvis beregningsgrundlag er en sammenlaegning af forsikringsperioder og en forholdsmaessig beregning af ydelser, og som forhoejes med et tillaeg, saaledes at ydelsesbeloebet til den paagaeldende naar op paa et beloeb svarende til den nationale minimumspension.
Det tredje spoergsmaal
30 Med dette spoergsmaal oenskes en afgoerelse fra Domstolen om, hvorledes den italienske ydelse skal kvalificeres i henseende til artikel 70, stk. 2, i den belgiske lov af 9. august 1963.
31 Det bemaerkes herom blot, at Domstolen i sin dom af 5. oktober 1978 (sag 26/78, Viola, Sml. s. 1771) har fastslaaet, at det ved anvendelsen af nationale antikumulationsregler henhoerer under den forelaeggende retsinstans at kvalificere de paagaeldende ydelser i henhold til national lovgivning, hvorved den forelaeggende retsinstans skal tage hensyn til lovvalgsregler, idet de faellesskabsretlige bestemmelser ikke er relevante.
Afgørelse om sagsomkostninger
Sagens omkostninger
32 De udgifter, der er afholdt af den italienske regering og Kommissionen for De Europaeiske Faellesskaber, som har afgivet indlaeg for Domstolen, kan ikke erstattes. Da sagens behandling i forhold til hovedsagens parter udgoer et led i den sag, der verserer for den nationale ret, tilkommer det denne at traeffe afgoerelse om sagens omkostninger.
Afgørelse
Paa grundlag af disse praemisser
kender
DOMSTOLEN (Anden Afdeling)
vedroerende de spoergsmaal, der er forelagt af Tribunal du travail de Bruxelles ved dom af 17. juni 1993, for ret:
1) En ydelse i anledning af invaliditet som den italienske "invalidepension" er ikke en selvstaendig ydelse i henhold til artikel 46, stk. 1, i Raadets forordning (EOEF) nr. 1408/71 af 14. juni 1971 om anvendelse af de sociale sikringsordninger paa arbejdstagere og deres familiemedlemmer, der flytter inden for Faellesskabet, for saa vidt ydelsesbeloebet beregnes paa grundlag af ordningen med sammenlaegning af forsikringsperioder og forholdsmaessig beregning af ydelser.
2) Artikel 12, stk. 2, i forordning nr. 1408/71 er ikke til hinder for en anvendelse af en national antikumulationsbestemmelse i tilfaelde, hvor en vandrende arbejdstager i én medlemsstat oppebaerer ydelser, som har til formaal at kompensere for et indtaegtstab, der skyldes uarbejdsdygtighed som foelge af sygdom, og samtidig i en anden medlemsstat oppebaerer ydelser i anledning af invaliditet, hvis beregningsgrundlag er en sammenlaegning af forsikringsperioder og en forholdsmaessig beregning af ydelser, og som forhoejes med et tillaeg, saaledes at ydelsesbeloebet til den paagaeldende naar op paa et beloeb svarende til den nationale minimumspension.
3) Ved anvendelsen af nationale antikumulationsregler henhoerer det under den forelaeggende retsinstans at kvalificere de paagaeldende ydelser i henhold til national lovgivning, hvorved den forelaeggende retsinstans skal tage hensyn til lovvalgsregler, idet de faellesskabsretlige bestemmelser ikke er relevante.