61988CC0137_DA
Generaladvokatens forslag til afgørelse
Generaladvokatens forslag til afgørelse
++++
Hoeje Domstol .
1 . Efter oprettelsen af Retten i Foerste Instans er den sag, som blev anlagt den 16 . maj 1988 af fru Schneemann med flere hundrede af hendes kolleger mod Kommissionen, og som jeg i dag skal fremsaette forslag til afgoerelse i, en af de sidste personalesager, hvor Domstolen ogsaa skal tage stilling til faktiske spoergsmaal . Dette forekommer mig dog ikke saerligt vanskeligt i denne sag . Det problem, som sagsoegerne har indbragt for Domstolen, er nemlig reelt af juridisk karakter . Desuden er de omstaendigheder, som ligger til grund for denne sag, velkendte, eftersom de hovedsagelig ogsaa var baggrunden for to andre sager, som Domstolen allerede tidligere har truffet afgoerelse i, nemlig : sag 137/80, Kommissionen mod Belgien ( 1 ) og sag 383/85, Kommissionen mod Belgien ( 2 ).
2 . Under disse omstaendigheder skal jeg direkte starte med at gennemgaa parternes paastande og anbringender uden at gaa naermere ind i de faktiske omstaendigheder, som fremgaar af retsmoederapporten .
3 . Sagsoegerne har anfoert, at Kommissionen har tilsidesat sin omsorgspligt over for dem, idet den har naegtet dem den sagkyndige og oekonomiske bistand, som de havde ansoegt om med henblik paa anlaeg af eventuelle soegsmaal ved de belgiske domstole og i givet fald for Domstolen for at faa loest problemet om overfoersel af pensionsrettigheder fra den belgiske ordning til faellesskabsordningen .
4 . Sagsoegte har tilbagevist denne paastand og hovedsagelig gjort gaeldende, at den har overholdt sine forpligtelser vedroerende bistandspligt over for sine tjenestemaend .
5 . Baggrunden for sagen er endnu en gang Belgiens manglende opfyldelse af den forpligtelse, som paahviler alle medlemsstaterne i henhold til artikel 11, stk . 2, i tjenestemandsvedtaegtens bilag VIII, som bestemmer, at tjenestemaend i Faellesskaberne kan overfoere deres erhvervede pensionsrettigheder inden deres tiltraedelse i Faellesskabernes tjeneste . Da jeg allerede tidligere har anfoert, at Belgiens passivitet er ulovlig i mit forslag til afgoerelse, fremsat den 20 . september 1989 i den anden sag, som Kommissionen havde anlagt mod Belgien ( 383/85 ), finder jeg det unoedvendigt at gaa naermere ind paa dette spoergsmaal i denne sag, saa meget mere som det afgoerende punkt i denne sag drejer sig om Kommissionens optraeden og ikke Belgiens .
6 . Jeg skal derimod indledningsvis goere to bemaerkninger, som jeg finder hensigtsmaessige .
7 . Foerst maa jeg konstatere, at denne sag ikke principielt drejer sig om spoergsmaalet om, hvorvidt de foranstaltninger, som sagsoegerne har ansoegt om, er omfattet af vedtaegtens artikel 24 . Kommissionen anfoerte selv udtrykkeligt i sin besvarelse af tjenestemaendenes klage foelgende :
"Kommissionen bestrider ikke, at vedtaegtens artikel 24 med foeje er paaberaabt i denne sag, idet bestemmelsens raekkevidde gaar ud over de tilfaelde, som eksempelvis er angivet i bestemmelsen, og ansoegningen, som kraevet efter bestemmelsen, beror paa, at de klagende har status som tjenestemaend ."
Jeg drager heraf to konklusioner :
- Kommissionen erkender, at bistandspligten i vedtaegtens artikel 24 er relevant i denne sag,
- men den haevder - og dette skal jeg senere komme ind paa - at den i denne sag har opfyldt forpligtelserne efter artiklen . Denne paastand bestrides derimod af sagsoegerne .
Det afgoerende er derfor, hvor graenserne for bistandspligten eller beskyttelsespligten gaar .
8 . Kommissionen har dernaest saavel under skriftvekslingen som i retsmoedet kraftigt fremhaevet, at bistandspligten efter sin karakter og sin raekkevidde maa ses som en forpligtelse til at hjaelpe med diverse midler, men ikke som en forpligtelse til at naa et bestemt resultat . Dette er jeg fuldstaendig enig i, men Kommissionen uddrager heraf en konklusion, som jeg ikke er enig i . Den paastaar nemlig, at det resultat, som sagsoegerne vil opnaa, er en retsakt - nemlig vedtagelsen af en udtrykkelig lov, som hjemler ret til overfoersel til Faellesskaberne af tidligere erhvervet pensionsrettigheder - som ikke ligger inden for Kommissionens kompetence .
Jeg skal her bemaerke, at sagsoegernes paastand ikke indeholder den ringeste henvisning til vedtagelse af en udtrykkelig lov . Tvaertimod er det den direkte modsatte opfattelse, som ligger til grund for de alternative foranstaltninger, som er foretaget inden soegsmaalet ved den nationale retsinstans : Da der ikke foreligger en formel lov fra den belgiske stat, kan vedtaegtens bestemmelser kun soeges overholdt ved anlaeggelse af soegsmaal ( kompetence/pligt for den nationale retsinstans til at anvende vedtaegten ). I retsmoederapporten angives dette klart ( s . 6, punkt 3 ), hvori det hedder : "Den belgiske retsinstans ... kan ikke hindres i sin opgave paa grund af lovgivers passivitet ."
Sagsoegerne ansoeger imidlertid alene Kommissionen om sagkyndig og oekonomisk bistand til at anlaegge sag ved de nationale retsinstanser . Dette kan efter min mening ikke anses for at stride mod karakteren af bistandspligten, idet jeg mener, at sagsoegerne ansoeger om ydelse af et middel, som skal foere til et bestemt resultat . Det er korrekt - og jeg er fuldstaendig enig med Kommissionen paa dette punkt - at det tilstraebte maal er ganske uafhaengigt af Kommissionens vilje, selv om det er vanskeligt at se, hvorfor Kommissionen, som staar i et gensidigt bebyrdende ansaettelsesforhold til tjenestemanden, som har ret til en overfoersel, ikke mente, at den i medfoer af dens beskyttelsespligt burde beregne pensionerne, som om Belgien allerede havde opfyldt sin forpligtelse, i stedet for at henholde sig til de tilgodehavender, som den belgiske regering sidder inde med . Men den situation, som jeg lige har skildret, vedroerer de noedvendige midler til at opnaa et resultat, som den, der yder bistanden, ikke har nogen indflydelse paa, og dette er karaktistisk for andre tilfaelde under artikel 24 . F.eks . kan Kommmissionen givetvis ikke uden videre i tilfaelde af kraenkelser eller beskyldningen mod en tjenestemand, som har profiteret af bistandspligten i artikel 24 garantere, at ophavsmanden hertil idoemmes straf, eller at der gives erstatning for lidt tab .
9 . Efter de bemaerkninger, som det var noedvendigt at goere indledningsvis, skal jeg nu gaa over til at gennemgaa selve sagen . Spoergsmaalet, om Domstolen skal give sagsoegerne medhold, afhaenger hovedsagelig af, om Kommissionen har opfyldt sin bistandspligt over for de tjenestemaend, som er sagsoegere . Jeg skal hertil anfoere, at Domstolen i sin praksis har givet begrebet almindelig bistandspligt et indhold, som gaar ud over ordlyden af artikel 24 ( dom af 11 . juli 1974, Guillot, 53/72, Sml . s . 791 ), idet Domstolen navnlig har lagt vaegt paa den ligevaegt, der maa vaere mellem tjenestemaendenes rettigheder og forpligtelser . Det er endvidere blevet anfoert, at denne forpligtelse er en foelge af den naturlige ligevaegt mellem den loyalitet, som paahviler tjenestemaendene og den beskyttelse, som disse har krav paa fra institutionernes side ( jfr . bl.a . Rogalla : Fonction publique européenne, 1982, s . 253 ).
10 . Jeg skal dog goere visse yderligere bemaerkninger for mere generelt at redegoere for omfanget af institutionernes omsorgs - og bistandspligt over for deres tjenestemaend . Det er herved ubestridt, at det drejer sig om forpligtelse til at hjaelpe og at institutionerne ved valget af, hvorledes de vil hjaelpe, raader over et vist skoen, hvis udoevelse dog kan proeves af Domstolen . Jeg mener ogsaa, at det er lige saa klart, at bistandspligten og omsorgspligten er forskellig alt efter alvorligheden og karakteren af det angreb, som tjenestemanden har vaeret udsat for .
Lad mig forklare dette naermere : Domstolen har ved fast praksis erkendt, at der bestaar en omsorgspligt i tilfaelde af tvister mellem tjenestemaend, hvorved institutionen opfordres til at gennemfoere en undersoegelse og traeffe de noedvendige foranstaltninger . Man kan dog ikke benaegte, at i saadanne tilfaelde er indholdet af omsorgs - og bistandspligten mere klart end i andre, mere alvorlige tilfaelde . Dette saa meget desto mere som institutionen, uafhaengigt af omsorgspligten, som dens intervention skal tilgodese, ogsaa - og maaske i endnu hoejere grad - skal intervenere af hensyn til tjenesten og god administration ( jfr . bl.a . dom af 14 . juli 1979, fru V ., 17/78, Sml . s . 2093 og mit forslag til afgoerelse i sagen Koutchoumoff, 224/87, dom af 26 . januar 1989, Sml . s . 99, 104 ).
Situationen er en anden, hvor der er tale om angreb udefra, idet omsorgspligten - der som anfoert er "modstykket" til tjenestemandens loyalitetspligt - da bliver endnu vigtigere .
Situationen i den sag, som vi beskaeftiger os med i dag, er ogsaa forskellig fra de naevnte tilfaelde . Jeg mener ikke, at man kan se bort fra, at en medlemsstats passivitet har strakt sig over tyve aar, og at dens passivitet udtrykkeligt er blevet statueret ved to domme fra Domstolen . I dette tilfaelde forekommer det mig klart, at naar henses til alvorligheden, omfanget og varigheden af det overgreb, som tjenestemaendene er udsat for, og som bestaar i en tilsidesaettelse af en af deres vaesentlige rettigheder, maa raekkevidden af institutionens omsorgspligt over for dem vaere mere omfattende end i andre tilfaelde, hvor en tjenestemand er udsat for en retsstridig optraeden, som foerst skal vurderes og dernaest bevises .
11 . Kommissionen har taget til genmaele mod sagsoegernes paastande og foerst henvist til de foranstaltninger, den har truffet i henhold til Traktatens artikler 169 og 171 . Jeg kan ikke tiltraede Kommissionens foerste indsigelse . Ved afgoerelsen af, om sagsoegte i denne sag har opfyldt sin beskyttelses - og bistandspligt, mener jeg ikke, at man kan tage hensyn til de anstrengelser, Kommissionen har udfoldet, foerst i henhold til EOEF-Traktatens artikel 169 og artikel 171 . Soegsmaal for Domstolen i henhold til artikel 169 hoerer nemlig til Kommissionens praerogativer og er en del af den opgave, som er tildelt Kommissionen i henhold til artikel 155 . Det fremgaar klart af Domstolens praksis herom, at Kommissionen besidder et vidt skoen med hensyn til, hvornaar den vil anlaegge sag, samt formaalet med soegsmaalet . Domstolen har endvidere ofte udtalt, at Kommissionens tjenestemaend ikke kan indstaevne Kommissionen for Domstolen med paastand om, at den skal anvende Traktatens artikel 169 for at goere op med paastaaede overtraedelser af faellesskabsretten ( jfr . dom af 1 . marts 1966, Luettike, 48/65, Sml . s . 169 org . ref . Rec . s . 28, samt forslag til afgoerelse fremsat af generaladvokat VerLoren van Themaat i sagen Forcheri mod Kommissionen, 28/83, Sml . s . 1425, dom af 15 . maj 1984 ).
Hvis beslutningen om at indlede proceduren i artikel 169 hoerer til Kommissionens institutionelle praerogativer, og derfor ikke kan proeves af Domstolen, hvilket ogsaa gaelder for de grunde, som en saadan beslutning er baseret paa, maa man dog konstatere, at man pr . definition befinder sig uden for anvendelsesomraadet for vedtaegtens artikel 24 . Jeg har tidligere bemaerket, at udoevelsen af det skoen, der foelger af artikel 24, maa kunne proeves ved Domstolen .
12 . Der er et andet argument, som blev fremsat under retsmoedet, og som efter min mening er til hinder for, at Kommissionen kan goere dens udoevelse af dens bistand til anlaeg af soegsmaal afhaengig af artikel 169 . Faellesskabernes oevrige institutioner, som konfronteres med lignende ansoegninger om bistand fra deres tjenestemaend ved en stats overtraedelse af de forpligtelser, der paahviler den efter vedtaegten, befinder sig ikke i samme situation som Kommissionen, eftersom disse ikke kan udnytte artikel 169 . Dette blev der i oevrigt ogsaa gjort opmaerksom paa under retsmoedet . Som bekendt besluttede Raadet for at opfylde sin pligt efter vedtaegtens artikel 24 at yde den sagkyndige og oekonomiske bistand, som de paagaeldende tjenestemaend havde anmodet det om i spoergsmaalet om overfoersel af pensionsrettigheder .
13 . Jeg skal endelig undersoege, om Kommissionen, bortset fra argumentet vedroerende proceduren i artikel 169, konkret har tilsidesat sin pligt efter artikel 24 .
14 . Som Kommissionen selv har erkendt under retsmoedet, tilkommer det, selv om Kommissionen besidder et skoen med hensyn til, hvorledes den vil opfylde sin bistandspligt, derimod Domstolen at bedoemme, om den fremgangsmaade, som den sagsoegte institution har valgt, ikke er behaeftet med formmangler, som paavirker gyldigheden af dens afgoerelse, f.eks . en klar faktisk vildfarelse eller en overskridelse af graenserne for dens skoen .
15 . Kommissionen har til stoette for sit afslag paa bistand fremfoert tre argumenter .
16 . Foerst har den haevdet, at dens anvendelse af proceduren i artiklerne 169 og 171 gjorde ansoegningen om bistand overfloedig . Som jeg allerede har angivet ( punkt 11 og 12 ), kan jeg ikke give Kommissionen medhold i dette anbringende .
17 . Dernaest har Kommissionen anfoert, at den, naar henses til, at den allerede havde ydet en tjenestemand sagkyndig bistand, havde skoennet, at det ikke var noedvendigt at yde sagsoegerne bistand .
18 . Dette er efter min mening hovedspoergsmaalet i denne sag .
Sagsoegerne har anfoert, at de, saafremt Kommissionen ikke yder dem sagkyndig bistand ved fastsaettelsen af de krav, de eventuelt kan goere gaeldende ved den nationale retsinstans, er ganske ude af stand til endelig at faa deres rettigheder overholdt .
19 . Kommissionen har hertil anfoert, at den generelt, trods dens afslag paa sagkyndig bistand, har overholdt de "rimelige graenser", som Domstolen har sat for udoevelse af bistandspligten .
20 . Sagsoegerne har under retsmoedet atter understreget, at Kommissionens hjaelp er uomgaengelig noedvendig . Dette beror paa, at de ved sagsanlaeg for en national retsinstans i staevningen noedvendigvis maa angive beloebet af de pensionsrettigheder, de har erhvervet i den belgiske ordning, og som de kraever overfoert til faellesskabsordningen . De har anfoert, at den hjaelp fra Kommissionens tjenestegrene, som er blevet afslaaet, er noedvendig for, at de kan foretage de herfor noedvendige sagkyndige aktuarmaessige beregninger .
21 . Jeg skal hertil anfoere, at Kommissionen tre gange under retsmoedet blev anmodet om at redegoere for dette punkt, men alene gentog det anbringende, som udgoer hovedpunktet i dens argumentation, nemlig at en ivaerksaettelse af nye retssager, som var forskellige fra det soegsmaal, som var anlagt af Michel, ikke ville bringe noget nyt, eller ordret "ikke ville aendre den generelle situation ".
22 . Jeg kan ikke acceptere denne argumentation . Bortset fra en cirkelslutning har Kommissionen reelt undladt for Domstolen at tage stilling til sagsoegernes argument, hvorefter de aktuarmaessige beregninger ikke kan foretages af sagsoegerne, men kraever Kommissionens hjaelp . Herved hindres Domstolen i at udoeve sin proevelsesret vedroerende de grunde, som sagsoegte har lagt til grund ved udoevelsen af dens skoen .
Jeg skal hertil tilfoeje, at de beregninger, som er det afgoerende i sagsoegernes ansoegning om sagkyndig bistand, ville have haft et andet formaal : Denne beregning ville nemlig saette enhver tjenestemand i stand til at bedoemme, om det var hensigtsmaessigt at anlaegge sag ved en national retsinstans . Det fremgaar endvidere af sagsoegernes ansoegning, at de ikke udelukker muligheden for at anlaegge sag ved Domstolen med henblik paa at faa sanktioneret Kommissionens afslag paa at boede paa Belgiens passivitet ved "forskudsvis" at anvende ordningen i artikel 11, som om Belgien allerede havde opfyldt sine forpligtelser .
23 . Paa dette grundlag mener jeg, at Kommissionen ikke paa tilstraekkelig vis har godtgjort, hvorfor den afslog at yde sagkyndig bistand . Det er nemlig klart, at naar en institution besidder et skoen, maa den myndighed, som udoever skoennet, vaere i stand til for Domstolen at redegoere for de forhold og de grunde, som dens skoensudoevelse var baseret paa . Denne forpligtelse er absolut noedvendig for, at man kan foretage en bedoemmelse af, hvor graenserne skal drages mellem en korrekt udoevelse af et skoen og misbrug heraf, som kan straffes .
24 . Der er efter min mening yderligere en grund til, at man ikke kan acceptere Kommissionens begrundelse for dens afslag . Det soegsmaal, som Michel har anlagt ved de belgiske retsinstanser med Kommissionens sagkyndige og oekonomiske bistand, vil kun, saafremt Michel gives medhold, gavne denne, eftersom dommen kun vil gaelde for sagsoegerens tilfaelde . Heraf foelger, at sagsoegerne har en vis interesse i anlaeggelse af soegsmaal uanset udfaldet af Michels sag . Kommissionen kan derfor ikke med foeje haevde, at den med sin bistand i en individuel sag har opfyldt sin bistandsforpligtelse over for tjenestemaendene .
Kommissionen henholder sig altsaa ved denne argumentation ikke til retsvirkningen af en saadan sag, men til den pression, som der herved laegges paa den belgiske regering, og i saa fald er dens argumentation i strid med sund fornuft, idet den pression, der foelger af 500 sagsanlaeg er betydeligt staerkere, end det pres, et enkelt sagsanlaeg skaber, eller ogsaa henholder Kommissionen sig til de retsvirkninger, som foelger af sagsanlaegget, og i dette tilfaelde kommer Kommissionen klart i modstrid med den linje, den har anlagt til sit forsvar, og som netop bestaar i at understrege, at et soegsmaal ved de belgiske retsinstanser er ganske virkningsloest .
25 . Inden jeg skal gennemgaa Kommissionens tredje anbringende, finder jeg det hensigtsmaessigt at sammenfatte de betragtninger, jeg indtil nu har gjort .
26 . Jeg har foerst fastslaaet, at bedoemmelsen vedroerende Kommissionens opfyldelse af dens bistands - og omsorgspligt i denne sag skal foretages,
- uden hensyntagen til Kommissionens anvendelse af procedurerne i artiklerne 169 og 171,
- og under hensyntagen til den alvorlige retsstridige adfaerd, som den belgiske regering har gjort sig skyldig i ved ikke at have opfyldt de forpligtelser, som paahviler den i henhold til vedtaegten .
27 . Jeg har desuden anfoert, at Kommissionen burde have ydet sagsoegerne den sagkyndige bistand, de havde anmodet om, for at de saavel kunne bedoemme, om de skulle anlaegge sag ved en national retsinstans eller ved Domstolen, og faa stillet de tal til raadighed, som var afgoerende for indholdet af deres paastand .
Denne slutning maa man drage, idet Kommissionen ikke har vaeret i stand til at begrunde, hvorfor den afslog at yde sagsoegerne bistand .
Paa dette stadium af min fremstilling maa det altsaa konstateres, at Kommissionens udoevelse af dens skoen er retsstridigt paa grund af en utilstraekkelig begrundelse ( Kommissionen har ikke naermere redegjort for dens afslag ) og retsstridigt paa grund af en faktisk vildfarelse ( Kommissionens udsagn, hvorefter den ved ydelsen af en sagkyndig bistand til en tjenestemand opfylder sin omsorgspligt fuldt ud, skoent der dog er tale om flere individuelle soegsmaal ).
28 . Jeg skal nu gennemgaa Kommissionens tredje anbringende, som hovedsagelig er, at et soegsmaal ved en national retsinstans er ganske virkningsloest .
29 . Dette anbringende rejser to problemer : det ene - som jeg foerst skal behandle - vedroerer den logiske sammenhaeng i sagsoegtes argumentation, det andet er af metodisk karakter .
30 . Jeg maa erkende, at jeg var ganske forvirret, da jeg hoerte Kommissionen anfoere, hvorledes den dels havde opfyldt sin omsorgspligt over for sine tjenestemaend ved at yde Michel den ansoegte sagkyndige bistand og dels samtidig haevde, at tilsvarende soegsmaal, anlagt af de oevrige tjenestemaend, ville vaere unyttige, fordi saadanne soegsmaal ville blive tabt, idet bestemmelserne i artikel 11, stk . 2, i vedtaegtens bilag VIII ikke i sig selv er direkte anvendelige .
Jeg skal ikke opholde mig laenge ved et argument, som Kommissionen fremfoerte under retsmoedet, og som jeg betragter for ganske irrelevant . Kommissionen anfoerte nemlig, at paa nuvaerende tidspunkt - altsaa i maanederne oktober-november 1989 - er situationen anderledes, end den var paa det tidspunkt, da den ydede sagkyndig og oekonomisk bistand til Michel . Kommissionen glemmer herved, at den passivitet, den kritiseres for, stammer fra 1987 og ikke kan bedoemmes paa grundlag af den aktuelle situation .
Hvad der forekommer mig endnu mere vigtigt er, at Kommissionens begrundelser er indbyrdes modstridende .
Herved maa der gaelde enten den ene eller den anden af foelgende situationer :
- enten har Kommissionen ret, naar den haevder, at sagsanlaeg ved en national retsinstans er unyttig, fordi sagen helt klart vil blive tabt, men saafremt dette er tilfaeldet, har den ikke paa nogen som helst maade overholdt sin omsorgspligt : Ydelse af sagkyndig bistand i Michels sag kan dog kun rent formelt anses for at udgoere en opfyldelse af omsorgspligten . Herved har Kommissionen nemlig reelt bevidst stillet et vaaben til tjenestemaendenes raadighed, som den allerede fra starten vidste var nyttesloest . Og i dette tilfaelde er der gjort indgreb i selve formaalet med artikel 24 ( ligevaegt mellem loyalitetspligten og beskyttelsespligten );
- eller ogsaa har Kommissionen ukorrekt fremfoert dette anbringende alene for denne sags skyld, og dens afslag paa at yde sagsoegerne bistand er baseret paa en modstridende begrundelse .
31 . Det andet problem, som Kommissionens tredje anbringende rejste, er rent metodisk .
32 . Over for sagsoegernes anbringende om, at sagsanlaeg ved en belgisk domstol ville goere det muligt at aendre retstilstanden og konkret indebaere en opfyldelse af de vedtaegtsmaessige forpligtelser, anfoerte Kommissionen foelgende :
"Det er udelukket, at de nationale pensionsorganer eller endog de nationale retsinstanser efter den belgiske forfatning kan traede i lovgivningsmagtens sted",
hvorved den, som anfoert, bestred hensigtsmaessigheden af sagsoegernes formaal om at opnaa beskyttelse af deres rettigheder . Kommissionen udtrykte dette endnu klarere i sine skriftlige besvarelser af Domstolens spoergsmaal, idet den heri angav foelgende :
"Det maa udelukkes, at en belgisk retsinstans ved at traede i lovgivningsmagtens sted kan ivaerksaette konkrete foranstaltninger, saaledes at tjenestemaendene kan udoeve deres ret til at overfoere erhvervede nationale pensionsrettigheder til Faellesskabernes pensionsordning ."
33 . Jeg mener dels ikke, at dette er et spoergsmaal, som boer diskuteres i denne sag, og dels mener jeg, at det er ganske irrelevant . Det tilkommer utvivlsomt ikke Domstolen at deltage i en diskussion, som kan finde sted ved en national retsinstans, og teoretisk bedoemme mulighederne for udfaldet af et eventuelt soegsmaal ved den nationale retsinstans, og herved tage stilling til, om en afgoerelse i national retspraksis udgoer et obiter dictum eller derimod et praejudikat for senere afgoerelser, eller hvorledes retspraksis i oevrigt ellers ville kunne udvikle sig . Det afgoerende for mig er, at dette spoergsmaal, som utvivlsomt har betydelig teoretisk interesse, er ganske uvigtigt for problematikken i denne sag . Kommissionens forpligtelse efter artikel 24 til at bistaa og beskytte tjenestemaendene paavirkes naeppe af, om et soegsmaal, anlagt af tjenestemaend med Kommissionens stoette, ville have et positivt eller negativt resultat . Den samme situation forekommer ogsaa i andre sager . Taenk f.eks . paa det tilfaelde, hvor en tjenestemand ved Kommissionen har vaeret genstand for kraenkelser eller aereroerige beskyldninger - f.eks . i tredjeland - paa grund af, at han er tjenestemand ved Kommissionen . Saafremt Kommissionen skulle afslaa at yde vedkommende bistand ved anlaeg af en sag med henblik paa beskyttelse af hans interesser under henvisning til, at udsigterne til at vinde sagen er ringe, er det tvivlsomt, om Kommissionen herved opfylder de forpligtelser, som paahviler den i henhold til artikel 24 . Bortset fra det tilfaelde, hvor et soegsmaal helt klart er malplaceret, og hvor der er tale om unoedig traette, mener jeg ikke, at den beskyttelsespligt, som paahviler institutionerne over for deres tjenestemaend, ophaeves paa grund af det usikkerhedsmoment, der er forbundet med ethvert sagsanlaeg . Den omstaendighed, at Kommissionen selv fandt det noedvendigt at yde Michel sagkyndig og oekonomisk bistand, og at Raadet accepterede at yde en sagkyndig og oekonomisk bistand til alle de tjenestemaend, som anmodede herom, saafremt de var over 50 aar gamle, viser, at "chancerne" for at vinde et soegsmaal ved en national retsinstans faktisk eksisterede og at Kommissionen ogsaa selv bedoemte dem korrekt som i sagen Michel .
Men der er mere . Kommissionen har selv i en sag, hvor en tjenestemand over for en national retsinstans ( en fransk ) har gjort gaeldende, at vedtaegtens artikel 11, stk . 2, - en sag, som verserer for Domstolen ( C-37/89, Weiser mod CNBF, dom af 14 . juni 1990, Sml . s . I-2395 ) - anfoert, at "artikel 11, stk . 2, i vedtaegtens bilag VIII er direkte anvendelig ". Kommissionen har heller ikke i denne sag henvist til, at soegsmaalet ved den nationale retsinstans er virkningsloest, men har tvaertimod understreget, at det er hensigtsmaessigt og nyttigt, og erklaeret, at den bl.a . deler sagsoegerens opfattelse, skoent den ikke har ydet hverken sagkyndig eller oekonomisk bistand i sagen .
34 . Efter at have gennemgaaet de tre begrundelser, som Kommissionen har fremsat for at retfaerdiggoere sit afslag paa bistand, maa jeg altsaa nu konstatere, at ingen af dem har kunnet staa for en kritisk gennemgang . Under disse omstaendigheder og da det er ubestridt, at sagsoegerne med foeje har paaberaabt sig vedtaegtens artikel 24 og under hensyn til, at der objektivt eksisterer et behov for sagkyndig bistand, for at tjenestemaendene kan bedoemme, om de skal anlaegge sag ved de nationale retsinstanser eller ved Domstolen, og i bekraeftende fald konkret indbringe deres soegsmaal, og Kommissionen desuden ikke ved Domstolen har redegjort for grundene til dens afslag, kan jeg kun konkludere, at Kommissionen har udvist en retsstridig adfaerd . Jeg maa konstatere, at sagsoegte ikke har opfyldt sin bistandspligt over for sine tjenestemaend .
Naar henses til, at Kommissionen efter min mening ikke boer forskelsbehandle sine tjenestemaend, er jeg af den opfattelse, at den bistand, Kommissionen boer yde, skal vaere saavel sagkyndig som oekonomisk, hvilket i oevrigt ogsaa var den bistand, Raadet ydede .
Jeg foreslaar derfor, at Kommissionens afslag paa sagsoegernes ansoegning om sagkyndig og oekonomisk bistand annulleres . Det tilkommer den sagsoegte institution, som boer doemmes til at afholde sagens omkostninger, at drage de af dommen foelgende konsekvenser .
(*) Originalsprog : italiensk .
( 1 ) Dom af 20 . oktober 1981, Sml . s . 2392 .
( 2 ) Dom af 3 . oktober 1989, Sml . s . 3069 .