62013CC0511_DA
Generaladvokatens forslag til afgørelse
Generaladvokatens forslag til afgørelse
1. Philips Lighting Poland SA (2) og Philips Lighting BV (3) har ved deres appel nedlagt påstand om ophævelse af Den Europæiske Unions Rets dom Philips Lighting Poland og Philips Lighting mod Rådet (4), hvori Retten frifandt Rådet for appellanternes påstand om annullation af Rådets forordning (EF) nr. 1205/2007 af 15. oktober 2007 om indførelse af antidumpingtold på importen af kompaktlysstofrør med indbygget elektronisk drosselspole (CFL-i) med oprindelse i Folkerepublikken Kina efter en udløbsundersøgelse i henhold til artikel 11, stk. 2, i Rådets forordning (EF) nr. 384/96 og om udvidelse til at omfatte importen af den samme vare afsendt fra Den Socialistiske Republik Vietnam, Den Islamiske Republik Pakistan og Republikken Filippinerne (5), for så vidt som forordning nr. 1205/2007 finder anvendelse på appellanterne.
2. Den foreliggende sag giver Domstolen lejlighed til at afgøre en række vanskelige retsspørgsmål, der indeholder aspekter af væsentlig betydning. Den kræver, at der tages stilling til:
– om Den Europæiske Unions retsinstanser kan frifinde sagsøgte for en annullationspåstand uden først at tage stilling til en påstand om afvisning som følge af manglende opfyldelse af den ufravigelige procesforudsætning, at der foreligger søgsmålskompetence
– anvendelsen ratione temporis af artikel 263 TEUF
– om en EF-producent har kompetence til at anlægge sag om annullation af en antidumpingforordning
– om EU-institutionerne kan fortsætte en antidumpingprocedure, når klagen ikke længere opfylder de i bestemmelserne fastsatte betingelser om repræsentativitet, fordi tilslutningen til den er faldet
– hvordan begrebet en betydelig del af produktionen i Fællesskabet skal defineres i forhold til fastlæggelsen af skaden.
3. Jeg foreslår i nærværende forslag til afgørelse, at Domstolen forkaster appellen.
4. Indledningsvis foreslår jeg, at Domstolen ex officio prøver, om appellanterne har kompetence til at anlægge sag om annullation af den omtvistede forordning.
5. Hvad dette angår forklarer jeg, efter at have foreslået, at Domstolen foretager denne prøvelse på grundlag af bestemmelserne i artikel 263 TEUF – som jeg mener finder anvendelse ratione temporis, selv om det aktuelle søgsmål blev indbragt før ikrafttrædelsen af Lissabontraktaten – hvorfor jeg mener, at Philips Lighting er umiddelbart og individuelt berørt af den omtvistede forordning, hvoraf jeg drager den konklusion, at selskabet har kompetence til at anlægge annullationssøgsmål.
6. Derpå forklarer jeg, hvorfor jeg ikke er af den opfattelse, at Retten begik nogen retlig fejl, da den fastslog, at Unionens institutioner kunne fortsætte proceduren for genoptagelse af undersøgelsen, selv om tilslutningen til klagen under undersøgelsen var faldet til under det i bestemmelserne forudsatte repræsentativitetsniveau.
7. Endelig hævder jeg, at selv om Retten begik en retlig fejl ved at fastslå, at begrebet en betydelig del af den samlede produktion i Fællesskabet i artikel 4, stk. 1, i Rådets forordning (EF) nr. 384/96 af 22. december 1995 om beskyttelse mod dumpingimport fra lande, der ikke er medlemmer af Det Europæiske Fællesskab (6), som ændret senest ved Rådets forordning nr. 2117/2005 af 21. december 2005 (7), skal forstås som en henvisning til den minimumsgrænse på 25% af produktionen, som er omhandlet i grundforordningens artikel 5, stk. 4, begik den ikke nogen retlig fejl, da den fastslog, at den grænse på 50% af den samlede produktion af samme vare, hvortil der ligeledes henvises i denne bestemmelse, ikke finder anvendelse, eftersom de to grænser, der udelukkende er fastsat med henblik på vurderingen af klagens repræsentativitet, er irrelevante for, hvorledes erhvervsgrenen i Fællesskabet skal defineres ved fastlæggelsen af skaden. Da appellanterne kun har kritiseret Retten for ikke at have anvendt disse to grænser kumulativt og ikke har kritiseret den for at have foretaget et åbenbart urigtigt skøn ved at finde, at en betydelig del af den samlede produktion i Fællesskabet kan udgøres af en enkelt EF-producent, som repræsenterer omkring 48% af denne produktion, foreslår jeg, at Domstolen fastslår, at anbringenderne savner grundlag, og følgelig forkaster appellen.
I – Retsforskrifter
A – Grundforordningen
8. De bestemmelser vedrørende Unionens anvendelse af antidumpingforanstaltninger, som var gældende på tidspunktet for omstændighederne i hovedsagen, fandtes i grundforordningen.
9. Grundforordningens artikel 3, »Konstatering af skade«, bestemte i stk. 1, at der ved begrebet »skade«, når ikke andet var bestemt, skulle forstås »væsentlig skade for en erhvervsgren i Fællesskabet, trussel om væsentlig skade for en erhvervsgren i Fællesskabet eller væsentlig forsinkelse i forbindelse med oprettelsen af en sådan erhvervsgren«.
10. Grundforordningens artikel 4, med overskriften »Definition af erhvervsgren i Fællesskabet«, bestemte i stk. 1, at begrebet »erhvervsgren i Fællesskabet« henviste til »samtlige producenter i Fællesskabet af samme vare eller de af dem, hvis samlede produktion af de pågældende varer udgør en betydelig del, som defineret i artikel 5, stk. 4, af den samlede produktion i Fællesskabet af sådanne varer«.
11. Grundforordningens artikel 5, der vedrørte indledning af en første undersøgelsesprocedure med henblik på at fastslå forekomsten, omfanget og virkningen af en dumping påstået i en klage, bestemte følgende:
»1. En undersøgelse med henblik på at fastslå forekomsten, omfanget og virkningen af en påstået dumping indledes på grundlag af en skriftlig klage indgivet af enhver fysisk eller juridisk person eller enhver sammenslutning uden status som juridisk person, som optræder på vegne af en erhvervsgren i Fællesskabet, jf. dog stk. 6.
[...]
4. Der indledes ikke en undersøgelse i medfør af stk. 1, medmindre det på grundlag af en undersøgelse af, i hvor høj grad der blandt producenterne i Fællesskabet af samme vare er givet udtryk for tilslutning til eller opposition mod klagen, er fastslået, at klagen er indgivet af eller på vegne af den pågældende erhvervsgren i Fællesskabet. Klagen anses for at være indgivet »af eller på vegne af en erhvervsgren i Fællesskabet«, hvis den har tilslutning fra de producenter i Fællesskabet, hvis samlede produktion udgør mere end 50% af den samlede produktion af samme vare fremstillet af den del af den pågældende erhvervsgren i Fællesskabet, som enten giver udtryk for tilslutning til eller modstand imod klagen. Der indledes dog ikke en undersøgelse, når de producenter i Fællesskabet, der udtrykkeligt giver deres tilslutning til klagen, tegner sig for mindre end 25% af den samlede produktion af samme vare fremstillet af den pågældende erhvervsgren i Fællesskabet.
[...]«
12. Grundforordningens artikel 9, der drejede sig om afslutning af proceduren uden indførelse af foranstaltninger eller endelig told, havde følgende ordlyd:
»1. Trækkes klagen tilbage, kan proceduren afsluttes, medmindre en sådan afslutning ikke vil være i Fællesskabets interesse.
[...]
4. Fremgår det af den endelige konstatering af de faktiske omstændigheder, at der finder dumping sted og forvoldes skade som følge heraf, og er det af hensyn til beskyttelsen af Fællesskabets interesser påkrævet at gribe ind i henhold til artikel 21, træffer Rådet på forslag fra Kommissionen og efter konsultationer i Det Rådgivende Udvalg afgørelse om indførelse af en endelig antidumpingtold [...]
[...]«
13. Grundforordningens artikel 11 havde følgende ordlyd:
»[...]
2. Endelige antidumpingforanstaltninger udløber fem år efter indførelsen heraf eller fem år efter datoen for afslutningen af den seneste genoptagelse af en undersøgelse, som omfattede både spørgsmålet om dumping og skade, medmindre det som led i en genoptagelse af en undersøgelse fastslås, at foranstaltningernes bortfald sandsynligvis vil medføre, at der fortsat eller igen vil finde dumping sted med deraf følgende skade. En undersøgelse genoptages ved foranstaltningernes udløb på Kommissionens initiativ eller på anmodning fremsat af eller på vegne af producenterne i Fællesskabet, og foranstaltningerne forbliver i kraft, indtil resultatet af en sådan undersøgelse foreligger.
[...]
5. De relevante bestemmelser i denne forordning om procedurer og om gennemførelsen af undersøgelser, undtagen bestemmelserne vedrørende tidsfrister, gælder for genoptagelse af undersøgelser, der foretages i henhold til stk. 2, 3 og 4 [...]
[...]«
B – Forordningerne om kompaktlysstofrør med indbygget elektronisk drosselspole
14. Efter afslutningen af en undersøgelse indledt efter, at der den 4. april 2000 var indgivet en klage af European Lighting Companies Federation, vedtog Unionen Rådets forordning (EF) nr. 1470/2001 af 16. juli 2001 om indførelse af en endelig antidumpingtold og endelig opkrævning af den midlertidige told på importen af kompaktlysstofrør med indbygget elektronisk drosselspole (CFL-i) med oprindelse i Folkerepublikken Kina (8) .
15. Efter at der var blevet indledt en undersøgelse af en mulig omgåelse af denne told, vedtog Unionen ligeledes Rådets forordning nr. 866/2005 af 6. juni 2005 om udvidelse af de endelige antidumpingforanstaltninger på importen af kompaktlysstofrør med indbygget elektronisk drosselspole (CFL-i) med oprindelse i Folkerepublikken Kina, som indførtes ved forordning (EF) nr. 1470/2001, til også at omfatte importen af samme vare afsendt fra Den Socialistiske Republik Vietnam, Den Islamiske Republik Pakistan og Republikken Filippinerne (9) .
16. Forordning nr. 1470/2001 og 866/2005 blev senere ændret ved Rådets forordning (EF) nr. 1322/2006 af 1. september 2006 (10) .
II – Faktiske omstændigheder
17. Efter offentliggørelsen af en meddelelse om udløbet af de ved forordning nr. 1470/2001 indførte foranstaltninger modtog Kommissionen fra Community Federation of Lighting Industry of Compact Fluorescent Lamps Integrated på vegne af Osram GmbH (11) en anmodning om genoptagelse af undersøgelsen.
18. Den 12. juni 2006 tilsendte Kommissionen fire EF-producenter af kompaktlysstofrør med indbygget elektronisk drosselspole (12), nemlig GE Hungary Ipari és Kereskedelmi Zrt (13), Osram, Philips Lighting og SLI Sylvania Lighting International (14) et spørgeskema. Osram og GE Hungary oplyste, at de stillede sig positivt til, at der blev indledt en procedure for genoptagelse af undersøgelsen, Philips Poland tilkendegav, at selskabet var imod en sådan undersøgelse, og Sylvania besvarede ikke spørgeskemaet.
19. Da Kommissionen fandt, at der forelå tilstrækkelige beviser til at begrunde, at proceduren for genoptagelse af undersøgelsen blev indledt, indledte den en undersøgelse vedrørende perioden fra den 1. juli 2005 til den 30. juni 2006.
20. Den 26. november 2006 meddelte GE Hungary Kommissionen, at selskabet nu ikke længere gik ind for, at de pågældende antidumpingforanstaltninger blev opretholdt, og den 19. december 2006 meddelte Sylvania den, at det efter selskabets opfattelse ikke var i Fællesskabets interesse at opretholde antidumpingforanstaltningerne.
21. Den 10. juli 2007 fremlagde Kommissionen et oplysningsdokument, hvori den meddelte, at den agtede at foreslå, at den genoptagne undersøgelse blev afsluttet. I dokumentet anførte Kommissionen bl.a., at skønt en betydelig del af produktionen i Fællesskabet havde støttet anmodningen, da den genoptagne undersøgelse blev indledt, repræsenterede de producenters samlede produktion, som var imod anmodningen, nu lidt over 50% af den samlede produktion i Fællesskabet. Som følge heraf havde Kommissionen draget den konklusion, at antidumpingforanstaltningerne skulle ophæves, og proceduren afsluttes.
22. Den 24. og 25. juli 2007 indgav Philips Poland og Community Federation of Lighting Industry of Compact Fluorescent Lamps Integrated bemærkninger til dokumentet.
23. Ved et nyt oplysningsdokument af 31. august 2007 meddelte Kommissionen de berørte parter, at den i sidste instans var nået frem til, at anvendelsen af antidumpingforanstaltningerne i Fællesskabets interesse burde forlænges med et år.
24. Den 15. oktober 2007 vedtog Rådet for Den Europæiske Union den omtvistede forordning.
III – Forhandlingerne for Retten og den appellerede dom
25. Ved stævning indleveret til Rettens Justitskontor den 21. december 2007 nedlagde appellanterne påstand om annullation af den omtvistede forordning.
26. Til støtte for søgsmålet påberåbte de sig tre anbringender, hvorefter der ifølge de første to forelå en tilsidesættelse af grundforordningens artikel 3, stk. 1, artikel 9, stk. 1 og 4, og artikel 11, stk. 2.
27. Philips Lighting gjorde navnlig gældende, dels at EU-institutionerne ikke kunne fortsætte antidumpingproceduren, når tilslutningen til klagen var faldet, dels at Rådet ikke udelukkende kunne lægge Osrams oplysninger til grund ved fastlæggelsen af den skade, der blev tilføjet erhvervsgrenen i Fællesskabet, eftersom dette selskabs produktion, som kun repræsenterede 48% af den samlede produktion i Fællesskabet, ikke kunne anses for at udgøre en »betydelig del« af denne produktion.
28. Rådet havde udtrykt tvivl om, hvorvidt søgsmålet kunne antages til realitetsbehandling, idet det bestred, at appellanterne havde søgsmålskompetence, men Retten fandt det af procesøkonomiske hensyn hensigtsmæssigt at behandle anbringenderne straks uden først at tage stilling til, om søgsmålet kunne antages til realitetsbehandling, da den fandt, at det under alle omstændigheder savnede grundlag.
29. Retten forkastede de to første anbringender efter et ræsonnement i to punkter.
30. Først prøvede den, om EU-institutionerne kunne fortsætte proceduren for genoptagelse af undersøgelsen på trods af, at tilslutningen til klagen var faldet til under den grænse på 50%, der angives i grundforordningens artikel 5, stk. 4.
31. Den begyndte i præmis 75-78 i den appellerede dom med at henvise til, at anmodningen om indledning af proceduren for genoptagelse af undersøgelsen oprindelig havde haft tilslutning fra Osram og GE Hungary, som tilsammen repræsenterede over 50% af den samlede EF-produktion af CFL-i, mens Philips Poland havde udtrykt opposition og Sylvania ikke havde taget stilling, men at situationen havde ændret sig nogle måneder senere, da GE Hungary og Sylvania under undersøgelsen havde meddelt Kommissionen, at de nu var imod, at de omhandlede antidumpingforanstaltninger blev opretholdt, hvilket havde medført, at tilslutningen til anmodningen om genoptagelse af undersøgelsen ganske vist stadig var langt over den grænse på 25%, der angives i grundforordningens artikel 5, stk. 4, men var faldet til lidt under den grænse på 50%, hvortil der henvises i samme bestemmelse, idet den eneste EF-producent, der fortsat støttede anmodningen, nemlig Osram, kun repræsenterede 48% af den samlede produktion i Fællesskabet, mens de tre andre producenter, som var imod, tilsammen repræsenterede de resterende 52%.
32. Derpå bemærkede Retten i præmis 84 i den appellerede dom, at den allerede havde fastslået, at grundforordningens artikel 5, stk. 4, ikke indeholder nogen forpligtelse for Kommissionen til at afslutte en igangværende antidumpingprocedure, når tilslutningen til klagen er faldet til under minimumsgrænsen på 25% af fællesskabsproduktionen, idet »denne bestemmelse [kun vedrører] den grad af tilslutning til klagen, der er nødvendig for, at Kommissionen kan indlede en procedure«. Retten pegede på, at grundforordningens artikel 9, stk. 1, havde dannet grundlag for dom Interpipe Niko Tube og Interpipe NTRP mod Rådet (T-249/06, EU:T:2009:62) på trods af, at denne dom var blevet afsagt i en sag, hvori klagen ikke var blevet trukket tilbage, men hvori tilslutningen til den angiveligt var faldet under proceduren. Ifølge Retten var »[d]enne løsning [...] fuldstændig logisk, da – hvis Kommissionen i overensstemmelse med nævnte bestemmelse ikke er forpligtet til at afslutte proceduren i tilfælde af, at klagen trækkes tilbage – det samme må gælde så meget desto mere, hvis der blot er tale om, at graden af tilslutning er faldet«.
33. Retten fastslog i præmis 86 i den appellerede dom, at grundforordningens artikel 5, stk. 4, og artikel 9, stk. 1, finder anvendelse på proceduren for genoptagelse af undersøgelsen i henhold til forordningens artikel 11, stk. 5, og udledte heraf, at EU-institutionerne har ret til at forsætte genoptagelsesproceduren på trods af, at den grænse på 50%, der er fastsat i forordningens artikel 5, stk. 4, muligvis ikke længere er nået.
34. Endelig fandt Retten i præmis 88 i den appellerede dom, at Rådet ved sin fortolkning af grundforordningens artikel 9, stk. 1, ikke havde tiltaget sig en ny kompetence, eftersom det »først [havde] besluttet at opretholde de omhandlede antidumpingforanstaltninger i yderligere en periode på et år, efter at have fastslået, således som det påhvilede Rådet, at der fortsat foregik dumping, at udløbet af disse foranstaltninger kunne fremme fortsættelsen af denne dumping og skaden, og at en sådan fortsættelse var i Fællesskabets interesse«. Retten tilføjede, at Rådets fortolkning heller ikke havde medført, at kravet om, at der skal påvises en skade på »erhvervsgrenen i Fællesskabet«, for at der kan indføres antidumpingtold, havde mistet sit indhold, eftersom Rådet havde defineret »erhvervsgrenen i Fællesskabet« korrekt med henblik på fastlæggelsen af skaden.
35. Retten drog følgelig den konklusion, at grundforordningens artikel 9, stk. 1, ikke kunne anses for at være blevet tilsidesat i den foreliggende sag.
36. Dernæst behandlede Retten spørgsmålet om, hvorledes »erhvervsgren i Fællesskabet« skulle defineres i forbindelse med fastlæggelsen af skaden.
37. Den henviste indledningsvis i præmis 91 i den appellerede dom til, at en antidumpingforanstaltning i medfør af grundforordningens artikel 11, stk. 2, kun kan opretholdes ud over den frist på fem år, der er anført i bestemmelsen, hvis dens bortfald sandsynligvis vil medføre, at der fortsat eller igen vil finde dumping sted med deraf følgende skade, idet der ved »skade« i medfør af denne forordnings artikel 3, stk. 1, forstås væsentlig skade for en erhvervsgren i Fællesskabet, trussel om væsentlig skade for en erhvervsgren i Fællesskabet eller væsentlig forsinkelse i forbindelse med oprettelsen af en sådan erhvervsgren.
38. Retten anførte videre i præmis 92 i den appellerede dom, at grundforordningens artikel 4, stk. 1, definerer erhvervsgrenen i Fællesskabet som enten »samtlige producenter i Fællesskabet af samme vare«, eller som »de af dem, hvis samlede produktion af de pågældende varer udgør en betydelig del, som defineret i [forordningens] artikel 5, stk. 4, af den samlede produktion i Fællesskabet af sådanne [samme] varer«, og at EU-institutionerne råder over et vidt skøn for så vidt angår valget mellem disse to muligheder.
39. Retten fortsatte ved at forklare i præmis 93 i den appellerede dom, hvorfor den fandt, at den »erhvervsgren i Fællesskabet«, der skal anvendes ved fastlæggelsen af skaden, ikke nødvendigvis skal udgøres af de samme EF-producenter, som udgør den erhvervsgren i Fællesskabet, som er lagt til grund ved afgørelsen af, om den oprindelige klage eller anmodningen om genoptagelse af undersøgelsen har tilstrækkelig tilslutning i henhold til grundforordningens artikel 5, stk. 4. Ifølge Retten »[kan,] [p]å den ene side [...] erhvervsgrenen i Fællesskabet i det sidstnævnte tilfælde, henset til ordlyden af den omhandlede artikel 5, stk. 4, [...] kun omfatte de EF-producenter, som tilslutter sig klagen eller anmodningen, mens begrebet i det første tilfælde kan omfatte samtlige EF-producenter, uanset om de har udtrykt en sådan støtte. På den anden side er det vigtigt at holde sig for øje, at definitionen af erhvervsgrenen i Fællesskabet med henblik på fastlæggelsen af skaden foretages af [EU-]institutionerne efter indledningen af proceduren«.
40. I præmis 94 i den appellerede dom fastslog Retten, at de tilfælde, der direkte eller indirekte er omhandlet i grundforordningens artikel 9, stk. 1, pr. definition forudsætter, at den grænse på 50%, som er fastsat i forordningens artikel 5, stk. 4, ikke længere er nået, og udledte heraf, at »den generelle henvisning i [grundforordningens artikel 4, stk. 1] til forordningens artikel 5, stk. 4, hvad angår udtrykket »betydelig del [...] af den samlede produktion i Fællesskabet«, følgelig kun [kan] forstås som en henvisning til minimumsgrænsen på 25%, og ikke til grænsen på 50%«. Ifølge Retten »[gælder] [e]n sådan løsning [...] så meget desto mere, da kravet, hvorefter denne erhvervsgren i Fællesskabet skal udgøre en betydelig del af den samlede produktion i Fællesskabet, skal sikre, at den samlede produktion fra producenterne, som er omfattet af denne erhvervsgren, er tilstrækkeligt repræsentativ. Spørgsmålet, om dette er tilfældet, afhænger imidlertid mere af disse producenters andel af den samlede produktion i Fællesskabet end den holdning, som de producenter, der ikke er inkluderet i erhvervsgrenen i Fællesskabet i medfør af grundforordningens artikel 5, stk. 4, har indtaget med hensyn til klagen eller anmodningen om genoptagelse af undersøgelsen«.
41. Endelig bemærkede Retten i præmis 95 i den appellerede dom, at det ikke kan kræves af institutionerne, at de i de tilfælde, hvortil der henvises i præmis 94 i dommen, udelukkende definerer erhvervsgrenen i Fællesskabet ved hjælp af den første mulighed, der er fastsat i grundforordningens artikel 4, stk. 1, eftersom de råder over et vidt skøn for så vidt angår valget mellem de to muligheder.
42. Heraf konkluderede Retten i præmis 96 i den appellerede dom, at Rådet ikke havde begået nogen retlig fejl, da det besluttede ikke at inkludere Osram i definitionen af erhvervsgrenen i Fællesskabet med henblik på fastlæggelsen af skaden.
IV – Appellen
43. Appellanterne har påberåbt sig to anbringender til støtte for appellen.
44. Ved det første anbringende har de gjort gældende, at Retten begik en retlig fejl ved i strid med såvel ordlyden som indholdet af grundforordningens artikel 9, stk. 1, at fastslå ved en a fortiori-fortolkning af denne bestemmelse, at Kommissionen ikke kun kan fortsætte proceduren, hvis klagen trækkes tilbage, men også, hvis tilslutningen til den blot er faldet.
45. Ved det andet anbringende har appellanterne gjort gældende, at Retten begik en retlig fejl ved at fastslå, at det i grundforordningens artikel 5, stk. 4, omhandlede begreb »en betydelig del af produktionen i Fællesskabet« ved fastlæggelsen af skaden for erhvervsgrenen i Fællesskabet skal forstås således, at det henviser til minimumsgrænsen på 25% af den nævnte produktion, uden at tage hensyn til den grænse på 50%, der ligeledes fastsættes i denne bestemmelse.
A – Spørgsmålet om, hvorvidt appellanterne havde søgsmålskompetence
1. Parternes argumenter
46. Rådet, Osram og Kommissionen har rejst formalitetsindsigelse mod annullationssøgsmålet med den begrundelse, at appellanterne ikke er individuelt berørt af den omtvistede forordning.
47. Til støtte for formalitetsindsigelsen har Rådet, som, uden at rejse en formel indsigelse, allerede for Retten udtrykte tvivl om, hvorvidt appellanterne havde søgsmålskompetence, gjort gældende, at de ikke kan påberåbe sig dommen i sagen Timex mod Rådet og Kommissionen (15), da de ikke støttede anmodningen om genoptagelse af undersøgelsen af de gældende antidumpingforanstaltninger, og at de heller ikke kan påberåbe sig den retspraksis, der blev fastlagt i dommen i sagen Nachi Europe (16), da deres salgspriser ikke blev anvendt ved beregningen af dumpingmargenen. Efter Rådets opfattelse kan Philips Lighting heller ikke påberåbe sig de principper, der blev fastlagt i dommen i sagen Extramet Industrie mod Rådet (17), da selskabet ikke befinder sig i en situation, der er tilstrækkeligt særlig til, at det adskiller sig fra alle andre erhvervsdrivende på grund af visse egenskaber, som er specifikke for selskabet.
48. Philips Lighting, som har henvist til, at Retten af procesøkonomiske hensyn besluttede straks at prøve, om der var grundlag for søgsmålet, uden først at tage stilling til, om det kunne antages til realitetsbehandling, har gjort gældende, at Rådets svarskrift ifølge artikel 173 og 174 i Domstolens procesreglement kun må indeholde argumenter om, at appellen skal tages til følge eller afvises, og at Domstolens prøvelse derfor ikke kan omfatte de punkter i svarskriftet, der vedrører spørgsmålet om, hvorvidt søgsmålet kan antages til realitetsbehandling. For fuldstændighedens skyld har selskabet gjort gældende, at det er umiddelbart og individuelt berørt af den omtvistede forordning, eftersom det er Unionens største CFL-i-importør, og en vigtig EF-producent af disse varer. Selskabet har tilføjet, at det i den omhandlede forordning anerkendes, at antidumpingtolden indvirker negativt på dets virksomhed.
2. Min vurdering
49. Jeg vil indledningsvis fokusere på den retslige prøvelse, Domstolen som den retsinstans, der skal træffe afgørelse om appellen, kan foretage af spørgsmålet om, hvorvidt annullationssøgsmålet kunne antages til realitetsbehandling, inden jeg mere specifikt undersøger, om appellanterne havde søgsmålskompetence, idet jeg først behandler spørgsmålet om, hvilken bestemmelse der fandt anvendelse ratione temporis, og derpå spørgsmålet om, hvorvidt appellanterne opfyldte betingelserne for at kunne anlægge et annullationssøgsmål.
a) Domstolens prøvelse af, om annullationssøgsmålet kunne antages til realitetsbehandling
50. Der er det særlige ved den appellerede dom, at den vender den rækkefølge om, hvori spørgsmålene normalt prøves, og som indebærer, at spørgsmålet om, hvorvidt et søgsmål kan antages til realitetsbehandling behandles inden prøvelsen af, om der er grundlag for det. Rådet havde udtrykt tvivl om, hvorvidt appellanterne havde søgsmålskompetence, men Retten foretrak »af procesøkonomiske hensyn« (18) at frifinde det for appellanternes påstand uden at tage stilling til, om søgsmålet kunne antages til realitetsbehandling.
51. Dette er en sædvanlig praksis ved Retten (19), som er i overensstemmelse med en praksis ved Domstolen, der bl.a. er fastlagt i dommene i sagerne Rådet mod Boehringer (20) og Frankrig mod Kommissionen (21), hvortil der henvises i den appellerede dom, og i dommen i sagen Cofradía de pescadores »San Pedro« de Bermeo m.fl. mod Rådet (22) .
52. Lad mig kort se nærmere på de løsninger, der blev fastlagt i disse afgørelser.
53. I dommen i sagen Rådet mod Boehringer (C-23/00 P, EU:C:2002:118) fastslog Domstolen, der var blevet forelagt en af Rådet iværksat appel af en dom afsagt af Retten, som ikke havde prøvet den formalitetsindsigelse, Rådet havde rejst imod et annullationssøgsmål rettet mod et direktiv (23), før den afviste appellen med den begrundelse, at den ikke var rettet mod en beslutning, at »Retten var [...] kompetent til at foretage den af den anlagte vurdering af, om det hvad angår realiteten var berettiget efter sagens omstændigheder af hensyn til god retspleje at frifinde Rådet uden at tage stilling til dets afvisningspåstand« (24) .
54. I dom Frankrig mod Kommissionen (C-233/02, EU:C:2004:173) fandt Domstolen, der var blevet forelagt et annullationssøgsmål til prøvelse af en beslutning om indgåelse af en aftale om retningslinjer, at det var ufornødent at tage stilling til formalitetsindsigelsen om, at der ikke var tale om en anfægtelig retsakt, eftersom Den Franske Republiks påstande skulle forkastes.
55. Endelig forkastede Domstolen i dom Cofradía de pescadores »San Pedro« de Bermeo m.fl. mod Rådet (C-6/06 P, EU:C:2007:702), idet den gentog formuleringen i dom Rådet mod Boehringer (C-23/00 P, EU:C:2002:118), Rådets kontraappel om delvis ophævelse af Rettens dom, hvori Rådet var blevet frifundet i en sag om erstatningsansvar uden for kontraktforhold, uden at der var blevet taget stilling til den formalitetsindsigelse, det havde rejst (25) .
56. Efter min opfattelse må ovennævnte løsninger med henblik på en konsekvent retspraksis sammenholdes med det af Domstolen fastlagte princip, at det udgør en ufravigelig procesforudsætning, som kan, og endog skal, efterprøves ex officio af Unionens retsinstanser, at et annullationssøgsmål skal afvises, når sagsøgeren ikke har søgsmålskompetence (26) . Ifølge formuleringen i Domstolens dom i sagen Stadtwerke Schwäbisch Hall m.fl. mod Kommissionen (27) »skal Domstolen, når den er blevet forelagt en appel i henhold til artikel 56 i dens statut, om nødvendigt ex officio tage stilling til, om den ufravigelige procesforudsætning er opfyldt, der følger af den i artikel 230, stk. 4, EF fastsatte betingelse om, at en sagsøger kun kan påstå en beslutning annulleret, som han ikke er adressat for, hvis han er umiddelbart og individuelt berørt af den« (28) . I andre afgørelser har Domstolen udtrykkeligt angivet, at et anbringende om, at søgsmålet til prøvelse af en beslutning er indbragt af en fysisk eller juridisk person, som ikke er adressat for beslutningen, vedrører en »ufravigelig procesforudsætning«, og at det til enhver tid påhviler Unionens retsinstanser at prøve det, endog ex officio (29) . Afvisningspåstande, der vedrører ufravigelige procesforudsætninger, er imidlertid ikke som andre anbringender, der kan sidestilles med realitetsanbringender. Som det fremgår af såvel procesreglementets artikel 150 som af Domstolens praksis, er de tværtimod omfattet af en særlig processuel ordning, der bl.a. kendetegnes ved, at de kan prøves på ethvert stadium af retsforhandlingerne, endog ex officio.
57. De to parallelle retspraksisser giver ikke et indtryk af fuld konsekvens i et velkonstrueret retssystem. Det er således vanskeligt at forklare, hvorledes Unionens retsinstanser kan pålægge sig selv ex officio at rejse det som en afvisningspåstand, herunder også i forbindelse med en appel, at sagsøgeren savner kompetence til at anlægge et annullationssøgsmål, og samtidig fastslå, at de kan undlade at tage stilling til en sådan afvisningspåstand, når den fremsættes for dem af en part. Er den forpligtelse, som bl.a. påhviler den retsinstans, der skal træffe afgørelse om appellen, til konsekvent at prøve, om der foreligger søgsmålskompetence, forenelig med, at denne prøvelse kan undlades, når søgsmålet kan forkastes?
58. Jeg er først og fremmest kritisk på tre punkter over for den retspraksis, hvorefter Unionens retsinstanser kan undlade at tage stilling til en afvisningspåstand om manglende søgsmålskompetence, når det fremgår, at søgsmålet kan forkastes.
59. For det første mener jeg ikke, at denne fremgangsmåde er forenelig med, at påstanden om afvisning som følge af manglende søgsmålskompetence vedrører en ufravigelig procesforudsætning. Når en afvisningspåstand vedrører en ufravigelig procesforudsætning, »kan« Unionens retsinstanser ganske vist tage stilling når som helst, dog ikke nødvendigvis ved indledningen af sagens behandling, men »skal« ikke desto mindre tage stilling i deres afgørelse. Den valgmulighed, de har, vedrører med andre ord kun tidspunktet for, hvornår de skal opfylde deres forpligtelse til at prøve ex officio, om søgsmålet kan admitteres.
60. For det andet mener jeg ikke, at den nævnte retspraksis er i overensstemmelse med en sådan afvisningspåstands karakter og den retlige ordning, den er omfattet af. Hvis betingelserne for at antage det annullationssøgsmål til realitetsbehandling, som en fysisk eller juridisk person har anlagt, ikke er opfyldt, kan Domstolen som følge af grænserne for dens beføjelser til at træffe afgørelse om sådanne søgsmål ikke prøve de realitetsanbringender, der støtter dem. Ifølge den terminologi, der anvendes i såvel artikel 230, stk. 2 og 3, EF som artikel 263, stk. 2 og 3, TEUF, har den ikke »kompetence« til at tage stilling til dem. Det udgør følgelig en hindring for at fortsætte prøvelsen af, om der er grundlag for annullationssøgsmålet, at det skal afvises, fordi sagsøgeren savner søgsmålskompetence.
61. For det tredje tvivler jeg på, at det er fuldt foreneligt med en god retspleje og en god retspraksispolitik at henvise besvarelsen af væsentlige spørgsmål, der kan rejse sig i andre tvister, til en senere lejlighed. Denne praksis, som præges af en pragmatisme, der vanskeligt lader sig forene med en nøje anvendelse af retsforskrifterne, forekommer mig så meget mere kritisabel, som den ikke begrænser sig til tilfælde, hvori det er klart, at søgsmålet savner grundlag, mens det ikke er lige så åbenbart, at det skal afvises. Den har tværtimod fundet generel, ubegrænset anvendelse, herunder også i tilfælde, hvor vurderingen af, om der var grundlag for søgsmålet, har rejst et reelt problem.
62. Den foreliggende appel giver mulighed for at bekræfte eller tværtimod ophøre med denne retspraksis, som det ikke er unyttigt at tage op til fornyet prøvelse i betragtning af, at de af Domstolens domme, hvori der tages stilling til dette spørgsmål, er afsagt før dem, der dels pålægger Unionens retsinstanser at tage stilling, om fornødent ex officio, til en påstand om afvisning af det søgsmål, en fysisk eller juridisk person har indbragt mod en beslutning, som den pågældende ikke er adressat for, dels kvalificerer en sådan påstand som vedrørende en »ufravigelig procesforudsætning«.
63. Tre løsninger kan tænkes.
64. For det første kan det ikke udelukkes – selv om jeg ikke mener, at denne løsning kan retfærdiggøres – at Domstolen foretrækker at bekræfte sin praksis, hvilket vil foranledige den til at prøve appelanbringenderne straks uden først at opholde sig ved spørgsmålet om, hvorvidt det af appellanterne indbragte annullationssøgsmål kunne antages til realitetsbehandling, som den kun vil skulle afgøre, hvis den beslutter sig til ikke at følge den løsning, jeg foreslår, at den vælger for så vidt angår realiteten, nemlig at forkaste appellen.
65. En anden løsning kunne bestå i at ophøre med den nævnte retspraksis – således som jeg foreslår – eller i det mindste at gøre den betinget af, at det er blevet fastslået, at der åbenbart ikke er grundlag for annullationssøgsmålet, hvilket i den foreliggende sag vil foranledige Domstolen til først at prøve, om det kan antages til realitetsbehandling.
66. Endelig kunne en tredje løsning bestå i, at Domstolen uden at tage stilling til, om den nævnte retspraksis er velbegrundet, afholder sig fra at anvende den i den foreliggende sag, idet denne løsning giver Unionens retsinstanser mulighed for simpelthen at undlade at tage stilling til, om søgsmålet kan antages til realitetsbehandling, når den forventer at frifinde sagsøgte, uden at gøre det pligtigt for dem.
67. Af de tidligere angivne grunde foretrækker jeg den anden løsning, som indebærer, at det først prøves, om annullationssøgsmålet kan antages til realitetsbehandling, og det i dette øjemed afgøres, hvilke bestemmelser der finder anvendelse ud fra en tidsmæssig betragtning.
b) Bestemmelsen af, hvilke bestemmelser der finder anvendelse ratione temporis
68. Før det konkret undersøges, om appellanterne havde kompetence til at anlægge sag om annullation af den omtvistede forordning, skal endnu et spørgsmål besvares. Det drejer sig om, hvorvidt det er artikel 230, stk. 4, EF eller artikel 263, stk. 4, TEUF, der finder anvendelse ratione temporis.
69. Inden for rammerne af behandlingen af den foreliggende appel er spørgsmålet nærmest omvendt proportionalt med sin teoretiske betydning.
70. Svaret på det er nemlig næppe afgørende for løsningen af tvisten, eftersom jeg – af de nedenfor angivne grunde – finder, at appellanterne er umiddelbart og individuelt berørt af den omtvistede forordning.
71. Det har derimod givet en teoretisk betydning, eftersom Lissabontraktaten ingenlunde enslydende gentager betingelserne for, at annullationssøgsmål anlagt af fysiske eller juridiske personer kan antages til realitetsbehandling, men tværtimod gør dem mere lempelige ved i artikel 263, stk. 4, TEUF at tilføje et sidste sætningsled, der gør det muligt at anlægge annullationssøgsmål til prøvelse af regelfastsættende retsakter, som ikke omfatter gennemførelsesforanstaltninger, og som berører sagsøgeren umiddelbart. En fysisk eller juridisk person, der ikke kunne anlægge sag i medfør af artikel 230 EF, kan følgelig, teoretisk set, have søgsmålskompetence på grundlag af artikel 263 TEUF.
72. Før jeg tilkendegiver min opfattelse med hensyn til, om sidstnævnte bestemmelse finder anvendelse ratione temporis, giver jeg først en sammenfatning af Rettens praksis vedrørende dette spørgsmål, således som den i øjeblikket foreligger.
73. Retten afgjorde spørgsmålet om, hvorvidt artikel 263, stk. 4, TEUF finder anvendelse på retssager, der verserede den 1. december 2009, i kendelserne i sagerne Norilsk Nickel Harjavalta og Umicore mod Kommissionen (30) samt Etimine og Etiproducts mod Kommissionen (31) .
74. I disse to afgørelser udtalte den efter at have påpeget, at Lissabontraktaten ikke fastsætter nogen særlig overgangsbestemmelse, at »[det fremgår] af fast retspraksis, for det første, at i overensstemmelse med maksimen tempus regit actum [...] skal spørgsmålet, om en sag kan antages til realitetsbehandling, behandles efter de regler, der var i kraft, da sagen blev anlagt [...] og for det andet, at betingelserne for at antage sagen til realitetsbehandling skal bedømmes i forhold til det tidspunkt, hvor sagen blev anlagt, dvs. ved indgivelsen af stævningen [...] hvorved en berigtigelse kun er mulig, når den foretages inden udløbet af søgsmålsfristen« (32) .
75. Retten tilføjede, at »[d]en modsatte løsning ville [...] føre til en risiko for vilkårlighed i retsplejen, da spørgsmålet, om en sag kan antages til realitetsbehandling, således ville afhænge af den – i øvrigt usikre – dato for afsigelsen af Rettens dom, hvorved sagen afsluttes« (33), og at selv hvis det antoges, at artikel 263, stk. 4, TEUF, og navnlig dens sidste sætningsled, i den pågældende sag ville have kunnet tildele sagsøgerne en søgsmålskompetence, som de ikke havde i henhold til artikel 230, stk. 4, EF, ville der ikke have kunnet tages hensyn hertil ved vurderingen af spørgsmålet, om den foreliggende sag kunne antages til realitetsbehandling, da søgsmålsfristen i henhold til både artikel 230, stk. 5, EF og artikel 263, stk. 6, TEUF allerede var udløbet den 1. december 2009, som er den dag, hvor artikel 263 TEUF trådte i kraft (34) .
76. Retten bemærkede, at »[d]enne vurdering [ikke afkræftes] af, at artikel 263 TEUF er en procedureregel, som retspraksis – til forskel fra materielretlige regler – har anerkendt almindeligvis kan antages at finde anvendelse på samtlige tvister, der verserer på ikrafttrædelsestidspunktet [for] [s]elv hvis det antoges, at spørgsmålene om domstolskompetencen henhører under området for procedurereglerne [...] må det konstateres [...] at med henblik på at fastlægge de bestemmelser, med hensyn til hvilke det skal vurderes, om et annullationssøgsmål, rettet mod en EU-retsakt, kan antages til realitetsbehandling, skal der ske anvendelse af maksimen tempus regit actum« (35) .
77. Bør denne retspraksis bekræftes eller afkræftes?
78. Jeg kunne spontant være fristet til at foreslå, at den bekræftes, da de grunde, Retten anførte til støtte for den løsning, den valgte, umiddelbart forekommer overbevisende. Det er nemlig logisk at tage udgangspunkt i det tidspunkt, hvorpå søgsmålet er anlagt, når det skal bestemmes, om en sagsøger har søgsmålskompetence for Unionens retsinstanser. Endvidere er det rimeligt at ville undgå en risiko for brud på ligheden i behandlingen af søgsmål, som afhænger af, hvor hurtigt Unionens retsinstanser træffer afgørelse.
79. Jeg kan dog se mindst tre modsatrettede argumenter, som forekommer mig mere tungtvejende.
80. En første grund kan udledes af de traditionelle regler for den tidsmæssige anvendelse af EU-retten. Den vurdering, at maksimen tempus regit actum skal gå forud for en umiddelbar anvendelse af procedurereglerne, forekommer mig nemlig at bygge på en for veludviklet opfattelse af denne maksime, som jeg mener ikke er i overensstemmelse de principper, der gælder på området.
81. Den traditionelle sondring mellem materielle regler og procedureregler er afgørende for løsningen af tidsmæssige lovkonflikter.
82. Materielretlige regler fortolkes normalt som umiddelbart anvendelige, hvilket indebærer, at de er bestemt til at gælde for situationer, »der kan opstå«, og for såvel »aktuelle« (36) som »fremtidige« virkninger (37) af situationer, der er »opstået« uden dog at have eksisteret fuldt ud, mens den tidligere bestemmelse var gældende. For at sikre overholdelsen af retssikkerhedsprincippet og princippet om den berettigede forventning, hvorefter EU-lovgivningen skal være klar og forudseelig for borgerne, kan disse regler derimod ikke anvendes med tilbagevirkende kraft, uanset om det måtte være til gunst eller ugunst for de retsundergivne, hvorfor nye regler ikke kan finde anvendelse på situationer, der forelå, før reglerne trådte i kraft, medmindre det af deres ordlyd, formål eller opbygning klart fremgår, at dette har været meningen (38) .
83. For procedureregler gælder en anden ordning, som er kendetegnet af en nøjere overholdelse af princippet om, at nye regler har umiddelbar virkning. Processuelle regler antages således ifølge fast retspraksis »almindeligvis« at finde anvendelse i samtlige tvister, der verserer på ikrafttrædelsestidspunktet (39) . Hertil har Domstolen imidlertid foretaget to vigtige præciseringer. Den har indledningsvis fastslået, at spørgsmålet om domstolskompetencen henhører under området for de processuelle regler (40) . Senere har den fastslået, at sondringen mellem materielretlige og processuelle regler ikke gælder, når sidstnævnte regler, hvis de er indeholdt i en EU-lovgivning, er uadskilleligt forbundet med materielretlige regler og ikke for så vidt angår deres virkning i tidsmæssig henseende kan vurderes hver for sig (41) .
84. Det skal fremhæves, at dette princip er blevet fulgt i meget stor udstrækning i retspraksis, uden at det er blevet fastslået, at der skal sondres mellem processkrifter, som er fremkommet henholdsvis før og efter den nye bestemmelse, eller mellem bestemmelser, der gælder for henholdsvis parternes og – såsom kompetenceregler – retsinstansens handlinger (42) .
85. Bestemmelserne i artikel 263 TEUF må anses for at være af processuel art, eftersom de fastlægger, hvilke personer der har kompetence til at anlægge annullationssøgsmål, skønt de fastsætter indholdsmæssige og ikke rent formelle betingelser. Princippet om, at procedureregler har umiddelbar virkning, indebærer følgelig, at de finder anvendelse på sager, der verserer, når de træder i kraft.
86. Selv hvis princippet om, at nye regler har umiddelbar virkning, ikke anses for at gå så vidt som til at indebære, at de finder anvendelse på processkrifter – i det foreliggende tilfælde et annullationssøgsmål – der er fremkommet før deres ikrafttrædelse, skal det bemærkes, at bestemmelserne i artikel 263 TEUF ud over generelt at have karakter af »procedureregler« – eftersom de vedrører søgsmålskompetence – også har den særlige karakter, at de er »kompetenceregler«, eftersom de bestemmer, hvornår Unionens retsinstanser har kompetence til at påkende annullationssøgsmål anlagt af fysiske eller juridiske personer.
87. I denne henseende forekommer – således som jeg tidligere har fremhævet – formuleringen af artikel 263, stk. 2, TEUF, hvori det fastsættes, under hvilke betingelser Domstolen har » kompetence
til at udtale sig om klager« (43), og hvortil der henvises i artiklens stk. 4, mig at være signifikant. Set fra d enne synsvinkel kan maksimen tempus regit actum ikke begrunde, at den nye regel ikke finder anvendelse, eftersom der, så længe som tvisten ikke er blevet afgjort ved en dom, ikke foreligger et gennemført processkrift hvad kompetencereglen angår, men en igangværende situation, hvorpå den nye kompetenceregel skal finde anvendelse. Da Domstolen med virkning fra den 1. december 2009 fik kompetence til at afgøre annullationssøgsmål anlagt af fysiske eller juridiske personer til prøvelse af regelfastsættende retsakter, som berører sagsøgeren umiddelbart, og som ikke omfatter gennemførelsesforanstaltninger, bør den derfor kunne afgøre sådanne søgsmål fra dette tidspunkt, herunder søgsmål, der verserer for den. Det tilføjes, at den omstændighed, at dom Weryński (44) – selv om den indgår i en anden processuel sammenhæng – på en anmodning om præjudiciel afgørelse, der var indgivet før Lissabontraktaten trådte i kraft, anvendte de nye regler, hvorefter den tidligere begrænsning i adgangen til forelæggelser i artikel 68, stk. 1, EF (45) bortfaldt, illustrerer Domstolens tilbøjelighed til straks at anvende nye bestemmelser, der vedrører dens kompetence.
88. En anden grund, som efter min opfattelse er tvingende, taler for, at artikel 263 TEUF finder anvendelse på verserende sager. Reglerne for anvendelsen af denne bestemmelse i tidsmæssig henseende skal fastlægges i lyset af formålet med de bestemmelser, som bidrager til at give borgerne de retsmidler, som er nødvendige for at sikre dem en effektiv retsbeskyttelse ved at forhindre – således som Domstolen har anført – at de skal overtræde retsreglerne for at kunne få adgang til en dommer (46) . Da anerkendelsen af, at enhver har ret til at anfægte lovligheden af en enhver akt, der berører den pågældendes retsstilling, indgår i kravet om effektiv retsbeskyttelse, som bekræftes i artikel 47 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder, og som dermed udgør en af grundpillerne i en union, der bygger på retsstatens værdier, er Unionens retsinstanser efter min opfattelse forpligtet til omgående at bringe en situation til ophør, som kan føre til en begrænsning af den grundlæggende rettighed, det er at kunne indbringe søgsmål, og i dette øjemed at lade den nye regel finde anvendelse på verserende sager.
89. En tredje grund kan udledes af, at hverken retsstatsprincippet eller princippet om den berettigede forventning er til hinder for, at artikel 263 TEUF finder anvendelse på sager, der verserer på tidspunktet for dens ikrafttrædelse. Det skal i denne forbindelse fremhæves, at det ikke skader retssikkerheden at anvende den nye bestemmelse, som har til formål at råde bod på en mangel i Unionens ordning for retsbeskyttelse, på verserende sager. De sager om annullation af retsakter udstedt af Unionens institutioner, som artikel 263 TEUF og 264 TEUF giver adgang til at anlægge, er objektive sager, der først og fremmest har til formål at genoprette lovligheden. At lade en regel, der lemper betingelserne for, at annullationssøgsmål kan antages til realitetsbehandling, finde anvendelse umiddelbart på verserende sager fremmer ikke den ene parts subjektive rettigheder på bekostning af den anden part, således som det kunne gøre at lade en materielretlig bestemmelse finde anvendelse med tilbagevirkende kraft. Det berører heller ikke de retsundergivnes berettigede forventning, men styrker tværtimod deres beskyttelse ved at give dem en lettere adgang til Unionens retsinstanser.
90. Det skal tilføjes, at den omstændighed, at den snævre fortolkning, Domstolen har foretaget af begrebet regelfastsættende retsakt (47) og navnlig af betingelsen om, at en sådan ikke må omfatte gennemførelsesforanstaltninger (48), har begrænset rækkevidden af lempelsen af betingelserne for direkte adgang til Unionens retsinstanser, ikke er et argument, der taler for den modsatte løsning, da der ikke er noget, der begrunder, at den omhandlede bestemmelse både skal tabe materielt og tidsmæssigt indhold.
91. Det er af disse grunde, at jeg foreslår, at Domstolen fastslår, at artikel 263 TEUF finder anvendelse på den foreliggende annullationssøgsmål, hvorfor spørgsmålet om, hvorvidt dette kan antages til realitetsbehandling følgelig skal prøves på grundlag af denne artikel.
c) Appellanternes søgsmålskompetence
92. Artikel 263, stk. 4, TEUF fastsætter to tilfælde, hvori en fysisk eller juridisk person kan indbringe klage med henblik på prøvelse af en beslutning, som ikke er rettet til den pågældende. Dels kan en sådan klage indbringes, hvis beslutningen berører personen umiddelbart og individuelt. Dels kan en sådan person indbringe klage til prøvelse af en regelfastsættende retsakt, der ikke omfatter gennemførelsesforanstaltninger, hvis den berører vedkommende umiddelbart.
93. Det skal først prøves, om søgsmålet kan antages til realitetsbehandling på grundlag af den første mulighed. Da det ikke er blevet bestridt, at betingelsen om, at retsakten berører appellanterne umiddelbart, er opfyldt, skal det indledningsvis undersøges, om betingelsen om, at appellanterne er individuelt berørt, er opfyldt.
94. Det fremgår af en fast retspraksis efter dommen i sagen Plaumann mod Kommissionen (49), at andre personer end en beslutnings adressater kun vil kunne påstå, at de berøres individuelt, hvis denne beslutning rammer dem på grund af visse egenskaber, som er særlige for dem, eller på grund af en faktisk situation, der adskiller dem fra alle andre og derfor individualiserer dem på lignende måde som adressaten (50) .
95. Hvad mere specifikt angår beslutninger på antidumpingområdet har Domstolen flere gange haft lejlighed til at fastslå, at forordninger, som indfører en antidumpingtold, selv om de har regelskabende karakter – da de er bestemt til at finde anvendelse på de berørte erhvervsdrivende generelt – også kan have individuel karakter, eftersom de umiddelbart og individuelt kan berøre nogle af de erhvervsdrivende (51), som derfor har kompetence til at anlægge et annullationssøgsmål. I og med at fortolkningen af sådanne retsakter som værende »hybride« således er blevet bekræftet i retspraksis, har denne i almindelighed stillet sig forholdsvis positivt med hensyn til at anerkende, at de berørte erhvervsdrivende har søgsmålskompetence.
96. Denne udvikling er kommet til udtryk i forskellig grad for så vidt angår samtlige berørte erhvervsdrivende, hvad enten der er tale om producenter og eksportører, importører, bestemte leverandører eller EF-producenter.
97. For det første har Domstolen under hensyntagen til, at en antidumpingtold indføres på grundlag af konstateringer baseret på undersøgelser af individualiserede virksomheders produktions- og eksportpriser, fastslået, at forordninger, som indfører en antidumpingtold, ved deres art berører de »producenter og eksportører«, som på grundlag af oplysninger om deres forretningsforhold hævdes at have gjort sig skyldige i dumping, umiddelbart og individuelt, og som således kan godtgøre, at det er dem, der er tale om i Kommissionens eller Rådets retsakter, eller at de har været inddraget i de forudgående undersøgelser (52) .
98. For det andet har Domstolen ligeledes fastslået, at »importører« med tilknytning til eksportører fra et tredjeland, hvis varer pålægges en antidumpingtold, er individuelt berørt af konstateringerne om, at der foreligger dumping, eftersom eksportprisen (53) eller antidumpingtolden selv (54) er blevet fastlagt på grundlag af de pågældende importørers videresalgspriser på markedet i Unionen. Derimod er det blevet fastslået, at en uafhængig i Unionen etableret importør, hvortil der ikke blev henvist i Kommissionens eller Rådets retsakter, og som kun var berørt af den forordning, hvorved antidumpingtolden blev indført, på den måde, at han objektivt var omfattet af dens anvendelsesområde, ikke havde søgsmålskompetence (55) . En undtagelse til denne undtagelse findes i dommen i sagen Extramet Industrie mod Rådet (56), hvor en uafhængig importør godtgjorde, at der forelå en række omstændigheder, der tilsammen skabte en sådan særlig situation, at selskabet, i forhold til den pågældende foranstaltning, adskilte sig fra alle andre erhvervsdrivende (57) .
99. For det tredje er et begrænset antal af institutionerne angivne erhvervsdrivende blevet anset for søgsmålskompetente i retspraksis – eksempelvis en producent af originalt udstyr, der under sit eget mærke leverede produkter fremstillet af en fabrikant – fordi de for så vidt angår deres forretningsmæssige forbindelser med producenten udviste særlige træk, hvortil der var blevet taget hensyn ved beregningen af den normale værdi og ved beregningen af den vejede dumpingmargen, på grundlag af hvilken antidumpingtolden var blevet fastlagt (58) .
100. For det fjerde har Unionens retsinstanser anset en »EF-producent« for at være søgsmålskompetent, fordi den forordning, hvorved antidumpingtolden var blevet indført, byggede på den pågældendes producents individuelle situation som den største producent af den omhandlede vare i Unionen. Domstolen baserede sin konklusion på, at de klagepunkter, den nævnte producent havde fremsat, lå til grund for den klage, som havde givet anledning til iværksættelsen af undersøgelsen, at producenten var blevet hørt under undersøgelsen, at hans bemærkninger i vidt omfang havde været afgørende for forløbet af denne, og at antidumpingtolden var blevet fastsat under hensyn til de følger, den konstaterede dumping havde medført for producenten (59) .
101. Med et ordvalg hentet fra strafferetten kan retspraksis siges endelig at have tillagt såvel de skyldige i dumpingen og en række af deres medskyldige som ofrene søgsmålskompetence, men på varierende betingelser, der gør det vanskeligt at identificere de anvendte kriterier. Bortset fra importører og visse leverandører, for hvilke der er blevet udviklet et diskutabelt kriterium (60) baseret på, om der ved fastlæggelsen af de faktorer, der skulle anvendes ved beregningen af antidumpingtolden, er taget hensyn til økonomiske data for de pågældende, bygger det væsentligste kriterium på, om sagsøgeren har deltaget i den proces, som har ført til udstedelsen af retsakten.
102. Efter min opfattelse leder anvendelsen af dette kriterium i det foreliggende tilfælde til, at det må fastslås, at den omtvistede forordning berører appellanterne på grund af visse egenskaber, som er særlige for dem. Desuden kan de påberåbe sig en faktisk situation, der adskiller dem fra alle andre og derfor individualiserer dem på lignende måde som en adressat.
103. For det første berører den omtvistede forordning ikke kun Philips Lighting i selskabets grundlæggende egenskab af EF-producent, som er offer for dumping, hvilket indebærer, at det objektivt er omfattet af forordningens anvendelsesområde. Selskabet besidder nemlig ligeledes en særlig processuel egenskab, idet det er ubestridt, at der i 13. betragtning, litra g), samt i 47.-49., 98. og 99. betragtning til den omtvistede forordning henvises til denne producent, der betegnes som »EF-producent«, og at det har samarbejdet i forbindelse med undersøgelsen. Desuden er der i forbindelse med undersøgelsen i henhold til grundforordningens artikel 5, stk. 4, blevet henvist til Philips Lighting i selskabets egenskab af »modstander« af anmodningen om genoptagelse af undersøgelsen. Selskabet kan følgelig ikke kun påberåbe sig at have deltaget i proceduren forud for indførelsen af antidumpingforanstaltningerne, men også den omstændighed, at dets egenskab af modstander af anmodningen om genoptagelse af undersøgelsen er blevet taget i betragtning ved bestemmelsen af, hvor stor tilslutning der var til denne anmodning. Man kan forestille sig, at den nævnte anmodning oprindelig kun havde tilslutning fra en mindre procentdel af EF-producenterne end den tærskel på 50%, der skal være nået ifølge grundforordningens artikel 5, stk. 4, og at Kommissionen alligevel havde besluttet at indlede en undersøgelse på grundlag af klagen, selv om den ikke rådede over tilstrækkelige beviser til at indlede en undersøgelse på eget initiativ i henhold til forordningens artikel 5, stk. 6. Ville de producenter i Fællesskabet, der havde samarbejdet i forbindelse med undersøgelsen og udtrykt modstand, kunne nægtes adgang til at klage over tilsidesættelsen af EU-retten med den begrundelse, at de ikke var individuelt berørt af den forordning, som var blevet udstedt ved afslutningen af denne ikke-forskriftsmæssigt gennemførte procedure? Jeg mener, at Philips Lighting ved anerkendelsen af, at de havde indtaget en særlig stilling i proceduren, blev individualiseret på samme måde som en adressat.
104. For det andet tages i den omtvistede forordning den særlige faktiske situation i betragtning, der adskiller appellanterne fra de øvrige berørte erhvervsdrivende. Ud over en undersøgelse af deres særlige økonomiske situation, hvoraf resultatet fremgår af bilaget til den omtvistede forordning, har Rådet i sin vurdering af betydningen for andre EF-producenter end Osram af, at antidumpingforanstaltningerne blev opretholdt, i 98. betragtning til den omtvistede forordning anført, at indførelsen af toldsatser i kraft af EF-producenternes importaktivitet havde haft en negativ indvirkning på deres overordnede aktivitet, og at foranstaltningerne, ud over udgifter i forbindelse med antidumpingtold på import, havde forhindret dem i at optimere deres varesortiment, salgsudbud og derigennem deres rentabilitet og samtidig påvirket investeringer, produktion, forskning og udvikling samt andre strategiske beslutninger. Dernæst konkluderede Rådet i 99. betragtning til den omtvistede forordning, at det ikke ville være i Philip Lightings interesse at genindføre foranstaltningerne, da denne producent havde til hensigt sideløbende at importere.
105. Det må derfor fastslås, at søgsmålet kan antages til realitetsbehandling, i og med at det blev indbragt af appellanterne, og disse – i deres dobbelte egenskab af EF-producenter og importører eftersom der henvises til dem i Rådets og Kommissionens retsakter vedrørende antidumpingtolden, og de var inddraget i de forudgående undersøgelser og angives at være modstandere i den omtvistede forordning.
106. Desuden forekommer det mig rimeligt, at EF-producenter i de nævnte appellanters situation særligt kan anfægte den omstændighed, at der ikke blev taget hensyn til deres situation ved fastlæggelsen af den skade, der var tilføjet en erhvervsgren i Fællesskabet i den i grundforordningens artikel 4, stk. 1, anvendte betydning.
107. Da jeg finder, at Philips Lighting er umiddelbart og individuelt berørt af den omtvistede forordning, er det ikke nødvendigt at prøve, om søgsmålet kan antages til realitetsbehandling på grundlag af den anden mulighed, som er omhandlet i artikel 263, stk. 4, TEUF, hvorefter enhver fysisk eller juridisk person kan indbringe klage med henblik på prøvelse af regelfastsættende retsakter, som ikke omfatter gennemførelsesforanstaltninger, hvis de berører vedkommende umiddelbart.
B – Spørgsmålet om, hvorvidt der er grundlag for appellen
1. Det første anbringende om fejlagtig fortolkning af grundforordningens artikel 9, stk. 1
a) Parternes argumenter
108. Appellanterne har i det væsentlige gjort gældende, at Retten lagde en fejlagtig fortolkning af grundforordningens artikel 9, stk. 1, til grund, da den fastslog, at Kommissionen kunne fortsætte undersøgelsen i et tilfælde, hvor klagen ikke var trukket tilbage, men hvor niveauet af tilslutning var faldet.
109. De har gjort gældende, at denne udvidende fortolkning ikke med føje kan støttes på dommen i sagen Interpipe Niko Tube og Interpipe NTRP mod Rådet (61), hvortil Retten henviser i præmis 84 i den appellerede dom, på grund af forskellene mellem den faktuelle baggrund i henholdsvis den foreliggende sag og den sag, der gav anledning til den nævnte dom, at der heller ikke er grundlag for den i ordlyden eller indholdet af grundforordningens artikel 9, stk. 1, og at den heller ikke underbygges af EU-institutionernes praksis i løbet af de sidste 25 år.
110. Under henvisning til, at anmodningen om indledning af genoptagelsesproceduren oprindelig blev støttet af Osram og GE Hungary, som repræsenterede over 50% af den samlede EF-produktion af CFL-i, før GE Hungary efter indledningen af undersøgelsen meddelte Kommissionen, at selskabet var imod de eksisterende antidumpingforanstaltninger, har Rådet, støttet af Osram og Kommissionen, gjort gældende, at når grundforordningen kun indeholder klare bestemmelser om de krav, der skal være opfyldt for at have søgsmålskompetence i relation til indledningen af undersøgelsen, skyldes det, at søgsmålskompetence kun spiller en rolle på dette stadium, hvorimod graden af tilslutning under forløbet af undersøgelsen udgør et andet spørgsmål, der skal ses i sammenhæng med de oplysninger, erhvervsgrenen i Fællesskabet skal meddele Kommissionen for bl.a. at gøre det muligt at tage stilling til den skade, som eventuelt er lidt.
111. Ifølge Rådet er det a fortiori-ræsonnement, Retten anlagde, sammenhængende, logisk og i overensstemmelse med de sædvanlige fortolkningsmetoder og underbygges af den tidligere retspraksis, der blev fastlagt i såvel dom Interpipe Niko Tube og Interpipe NTRP mod Rådet (T-249/06, EU:T:2009:62) som dom Gem-Year og Jinn-Well Auto-Parts (Zhejiang) mod Rådet (T-172/09, EU:T:2012:532), og hvoraf det fremgår, at de krav vedrørende søgsmålskompetence, der fastsættes i grundforordningens artikel 4, stk. 5, kun skal være opfyldt på det tidspunkt, hvor en undersøgelse indledes, men ikke nødvendi gvis skal være det under undersøgelsen. Institutionen mener, at appellanterne sammenblander spørgsmålet om begrebet erhvervsgren i Fællesskabet ved prøvelsen af, om der foreligger søgsmålskompetence, og spørgsmålet om, hvorledes erhvervsgrenen i Fællesskabet skal defineres ved fastlæggelsen af skaden.
112. Rådet har tilføjet, at selv hvis det måtte vise sig, at EU-institutionerne, som har et vidt skøn ved afgørelsen af, om en procedure skal afsluttes som følge af, at klagen er trukket tilbage, i deres tidligere praksis oftere har afsluttet undersøgelsen efter en sådan tilbagetrækning end besluttet at fortsætte den, kan det ikke udledes heraf, at de også skulle have afsluttet den undersøgelse, som førte til den omtvistede forordning, med den begrundelse, at tilslutningen til undersøgelsen fra erhvervsgrenen i Fællesskabet var faldet.
b) Min vurdering
113. Det første anbringende leder til tvivl om relevansen af det a fortiori-ræsonnement, Retten anlagde på grundlag af grundforordningens artikel 9, stk. 1, og i forbindelse med hvilket den i præmis 85 og 86 i den appellerede dom udtalte, at når Kommissionen i overensstemmelse med denne bestemmelse ikke er forpligtet til at afslutte undersøgelses- eller genoptagelsesproceduren i tilfælde af, at klagen trækkes tilbage, må det samme så meget desto mere gælde, hvis der blot er tale om, at tilslutningen til den ene eller den anden af disse er faldet.
114. Flere argumenter foranlediger mig til at foreslå, at Domstolen godkender den af Retten angivne løsning.
115. Det første argument er af bogstavelig art. Dels fremgår det af selve ordlyden af grundforordningens artikel 5, stk. 4, at kravet om, at klagen, der skal være indgivet af en erhvervsgren i Fællesskabet eller på dens vegne, er repræsentativ, kun er en betingelse for at »indlede en undersøgelse« og ikke for at »fortsætte proceduren«, efter at denne er blevet indledt. Dels indeholder grundforordningen – således som Retten korrekt bemærkede i såvel præmis 139 i dom Interpipe Niko Tube et Interpipe NTRP mod Rådet (T-249/06, EU:T:2009:62) og præmis 42 i dom Gem-Year og Jinn-Well Auto-Parts (Zhejiang) mod Rådet (T-172/09, EU:T:2012:532) som præmis 84 i den appellerede dom – ikke nogen bestemmelse, der forpligter Kommissionen til at afslutte en igangværende antidumpingprocedure, når tilslutningen til klagen er faldet til et niveau, der ligger under minimumsgrænsen på 25% af fællesskabsproduktionen. Den indeholder heller ikke nogen bestemmelse, der forpligter Kommissionen til at afslutte proceduren, når tilslutningen til klagen falder til under grænsen på 50% af den del af fællesskabsproduktionen, som har udtrykt en holdning til klagen. Den opfattelse, at det i grundforordningens artikel 5, stk. 4, forudsatte niveau af repræsentativitet skal bestå under hele forløbet af undersøgelsen eller endog antidumpingproceduren, er der således ikke noget tekstuelt holdepunkt for i forordningen, hvori der tværtimod kun fastsættes et sådant krav i relation til tidspunktet for indgivelse af klagen og kun for så vidt angår indledningen af undersøgelsen.
116. Det andet argument bygger på en kontekst- og formålsbestemt fortolkning af grundforordningens artikel 9, stk. 1. Denne bestemmelse, som giver EU-institutionerne ret til at fortsætte proceduren, når klagen trækkes tilbage, efter at undersøgelsen er indledt (62), skal – således som Rådet og Kommissionen med rette har gjort gældende – sammenholdes med forordningens artikel 5, stk. 6, der tillægger Kommissionen en initiativret, som giver den mulighed for under særlige omstændigheder at indlede en undersøgelse ex officio, hvis den råder over tilstrækkelige beviser for dumping og for skade, der har årsagsforbindelse hermed. Ud fra samme tankegang bemyndiger grundforordningens artikel 11, stk. 2, første afsnit, Kommissionen til på eget initiativ at genoptage en undersøgelse, der udløber. Til disse procedurebestemmelser, som på et tidligt stadium af konstateringen af en dumping og en skade giver Kommissionen et skøn med hensyn til, om en første undersøgelse skal indledes, fortsættes eller genoptages, uanset hvorledes erhvervsgrenen i Fællesskabet forholder sig eller uanset dens passivitet, føjer der sig materielle bestemmelser, som på et senere stadium af konstateringen af dumpingen og den skade, som er tilføjet erhvervsgrenen i Fællesskabet, giver EU-institutionerne endnu et råderum med hensyn til, om der skal indføres antidumpingforanstaltninger. Ifølge grundforordningens artikel 21, stk. 1, giver hensynet til »alle involverede parters interesser som helhed«, herunder også brugernes og forbrugernes interesser, således EU-institutionerne mulighed for ikke at indføre antidumpingforanstaltninger, selv om der er konstateret dumping og en deraf følgende skade for erhvervsgrenen i Fællesskabet. Kort sagt råder Kommissionen, således som Domstolen bemærkede i dom Fediol mod Kommissionen (191/82, EU:C:1983:259), over et »særdeles vidt skøn« ved afgørelsen af, hvilke foranstaltninger der i Fællesskabets interesse eventuelt bør indføres for at imødegå den konstaterede situation (63) .
117. Disse forskellige såvel processuelle som materielle bestemmelser afspejler den tankegang, at antidumping ikke kun har til formål at beskytte private interesser, nærmere bestemt de producenters interesser som en gruppe, der fremstiller den omhandlede vare, men også Unionens generelle interesse. Skønt det, der normalt giver anledning til en undersøgelse, er den klage, som indgives af erhvervsgrenen i Fællesskabet, indebærer den omstændighed, at der »kan indbringe[s] en klage« (64), ikke, at klagerne ligeledes har ret til at bringe undersøgelsen til ophør ved at trække klagen eller deres tilslutning til den tilbage. Skønt der er knyttet processuelle garantier til udøvelsen af antidumpingindsatsen, er antidumpingproceduren ikke af den grund et »domæne«, der tilhører EF-producenterne eller nogle af disse, som kan afslutte den, når de finder det hensigtsmæssigt.
118. Et tredje argument af praktisk art taler efter min opfattelse for den af Retten angivne løsning. Under antidumpingproceduren kan klagerne eller de EF-producenter, som har tilkendegivet, at de tilslutter sig eller er imod klagen, ændre standpunkt flere gange, på forskellige tidspunkter og i indbyrdes modstridende retning. En EF-producent, der har støttet klagen, kan trække sin støtte tilbage og forholde sig neutral eller blive modstander, mens en anden, der har været modstander, kan beslutte at tilslutte sig klagen, uden at der nødvendigvis er en sammenhæng mellem sådanne holdningsændringer og den skade, som er lidt (65) .
119. Ovenstående argumenter som helhed leder mig til at foreslå, at det første anbringende, som jeg mener savner grundlag, forkastes.
2. Det andet anbringende om fejlagtig fortolkning af grundforordningens artikel 4, stk. 1, og artikel 5, stk. 4
a) Parternes argumenter
120. Appellanterne har i det væsentlige gjort gældende, at Retten foretog en fejlagtig fortolkning af grundforordningens artikel 4, stk. 1, og artikel 5, stk. 4, da den definerede erhvervsgrenen i Fællesskabet, eftersom den ikke tog hensyn til det andet kumulative kriterium for bestemmelsen af begrebet en betydelig del, hvorefter den produktion i Fællesskabet, der støtter anmodningen, skal repræsentere mindst 50% af de producenter, som har taget stilling til den. Appellanterne har fremhævet, at definitionen af erhvervsgrenen i Fællesskabet udgør et af de væsentlige skridt, som skal gøre det muligt at vurdere skaden, og finder, at den af Retten angivne løsning strider imod såvel ordlyden af grundforordningens artikel 5, stk. 4, som den praksis, EU-institutionerne hidtil har fulgt. Domstolen bør derfor ophæve den appellerede dom og afgøre tvisten endeligt ved at annullere den omtvistede forordning.
121. Rådet, Osram og Kommissionen har gjort gældende, at appellanterne sammenblander to forskellige spørgsmål, hvoraf det ene vedrører søgsmålskompetencen på tidspunktet for indgivelsen af klagen eller anmodningen om genoptagelse af undersøgelsen og det andet fastlæggelsen af skaden under proceduren. Den grænse på 50%, der fastsættes i grundforordningens artikel 5, stk. 4, gælder kun i forbindelse med spørgsmålet om søgsmålskompetencen på det tidspunkt, hvor undersøgelsen indledes. Efter Rådets og Kommissionens opfattelse var det med føje, at Retten i præmis 93 i den appellerede dom, i overensstemmelse med sin og EU-institutionernes praksis, foretog denne sondring og korrekt udledte deraf, at der ved fastlæggelsen af en betydelig del af erhvervsgrenen i Fællesskabet med henblik på vurderingen af skaden kun skal lægges den minimumsgrænse på 25% til grund, der vedrører den samlede produktion i Fællesskabet, og ikke grænsen på 50%, som vedrører en anden del, nemlig de EF-producenter, der har udtrykt en holdning til klagen.
b) Min vurdering
122. Ifølge grundforordningens artikel 1, stk. 1, kan der for en dumpingvare kun opkræves en antidumpingtold, hvis en sådan vares overgang til fri omsætning i Unionen forvolder skade, idet der ved udtrykket »skade« ifølge samme forordnings artikel 3, stk. 1, skal forstås væsentlig skade for en erhvervsgren i Fællesskabet, trussel om væsentlig skade for en erhvervsgren i Fællesskabet eller væsentlig forsinkelse i forbindelse med oprettelsen af en sådan erhvervsgren.
123. Endvidere skal der ifølge grundforordningens artikel 4, stk. 1, ved begrebet erhvervsgren i Fællesskabet – bl.a. med henblik på konstateringen af en skade – forstås samtlige producenter i Fællesskabet af samme vare eller de af dem, hvis samlede produktion af de pågældende varer udgør en betydelig del som defineret i forordningens artikel 5, stk. 4, af den samlede produktion i Fællesskabet af sådanne varer. Selv om det bestemmes i forordningen, at erhvervsgrenen i Fællesskabet principielt omfatter samtlige producenter af samme vare, giver den under hensyn til vanskelighederne ved at identificere samtlige producenter – især når der er tale om en meget opsplittet erhvervsgren, der omfatter et stort antal små producenter – samtidig mulighed for kun at medregne en del af producenterne, når blot de udgør en »betydelig del« af fællesskabsproduktionen.
124. Det fremgår heraf, at der side om side består to måder, hvorpå den fællesskabsproduktion kan bestemmes, i relation til hvilken skaden skal fastlægges, uden at de i øvrigt rangordnes i grundforordningen.
125. Begrebet en betydelig del er således et grundlæggende begreb i antidumpingbestemmelserne. Da grundforordningen kun gør det muligt at forfølge dumping på betingelse af, at den forvolder skade, gør adgangen til at lægge en »betydelig del« til grund det nemlig lettere for Kommissionen at konstatere, at der foreligger skade, idet den gør det muligt for den at basere sin undersøgelse på den situation, som kun en del af EF-producenterne befinder sig i.
126. I grundforordningens artikel 4, stk. 1, defineres begrebet en betydelig del af den samlede produktion i Fællesskabet kun ved en henvisning til samme forordnings artikel 5, stk. 4. Hvilken rækkevidde der skal tillægges denne henvisning, forekommer mig ikke klart.
127. Skønt EU-lovgiver ved henvisningen tilsyneladende har ønsket at etablere en forbindelse mellem tærsklen for, hvornår klagen er repræsentativ med henblik på indledningen af en antidumpingundersøgelse og fastlæggelsen af den indenlandske produktion, som er relevant for konstateringen af en skade, forholder det sig ikke desto mindre således, at grundforordningens artikel 5, stk. 4, ikke har til formål at definere begrebet en betydelig del, som for øvrigt ikke engang nævnes deri.
128. Desuden fastlægges der i denne bestemmelse en antagelse om klagens repræsentativitet under henvisning til et dobbelt kriterium. Mens andelen på 25% beregnes på grundlag af den samlede produktion af den samme vare, beregnes andelen på 50% alene på grundlag af de producenter, der har udtrykt en holdning, positiv eller negativ, til klagen. Det fremgår imidlertid klart af grundforordningens artikel 4, stk. 1, at den betydelige del udelukkende skal fastlægges på grundlag af »den samlede produktion i Fællesskabet af samme vare« uden hensyntagen til den produktion, som hidrører fra den del af erhvervsgrenen i Fællesskabet, der har udtrykt tilslutning til eller modstand mod klagen.
129. Kort sagt indebærer den manglende definition af begrebet en betydelig del i grundforordningens artikel 5, stk. 4, og henvisningen i denne bestemmelse til et dobbelt kriterium for repræsentativitet, samtidig med at der i samme forordnings artikel 4, stk. 1, kun fastlægges ét, at betydningen af udtrykket »en betydelig del som defineret i artikel 5, stk. 4« ikke er klar, hvis den overhovedet findes.
130. Da det forelagte spørgsmål ikke kan besvares entydigt ud fra en bogstavelig fortolkning af grundforordningens artikel 4, stk. 1, og artikel 5, stk. 4, må de nævnte bestemmelser fortolkes dels på baggrund af deres formål samt systematikken i og den generelle opbygning af grundforordningen, dels i overensstemmelse med aftalen om anvendelsen af artikel VI i den almindelige overenskomst om told og udenrigshandel 1994 (GATT) (66) .
131. Skønt, for det første, grundforordningen kun indeholder én definition af erhvervsgren i Fællesskabet, er forordningens artikel 4, stk. 1, og artikel 5, stk. 4, ikke desto mindre to af hinanden uafhængige bestemmelser, der befinder sig på to forskellige stadier af antidumpingproceduren og afspejler hver sin logik. Således som Rådet og Kommissionen med rette har gjort gældende, vedrører forordningens artikel 5, stk. 4, fastlæggelsen af tærsklen for, hvornår klagen er repræsentativ, på det tidspunkt, hvor undersøgelsen indledes, med henblik på at sikre, at den har tilslutning fra et tilstrækkeligt stort antal EF-producenter, mens forordningens artikel 4, stk. 1, sammenholdt med dens artikel 3, stk. 1, vedrører konstateringen under undersøgelsen af den skade, dumpingen tilføjer erhvervsgrenen i Fællesskabet. Sidstnævnte bestemmelser har et andet formål, nemlig at gøre det muligt for EU-institutionerne at undersøge skaden på trods af vanskeligheden ved, for ikke at sige det umulige i, at samle objektivt vurderingsmateriale for samtlige EF-producenter, navnlig når det pågældende produktmarked er et meget opsplittet marked, hvorpå der optræder mange producenter.
132. For det andet skal det påpeges, at skønt overenskomsten om oprettelse af WTO og de aftaler, som er indeholdt i bilag 1, 2 og 3 til overenskomsten, ifølge fast retspraksis principielt ikke udgør regler, på grundlag af hvilke Domstolen prøver lovligheden af EU-institutionernes retsakter (67), fremgår det ikke desto mindre af en lige så fast retspraksis, at den forrang, som internationale aftaler indgået af Unionen har i forhold til den afledte ret, kræver, at den afledte ret i videst muligt omfang fortolkes i overensstemmelse med disse aftaler (68), navnlig når disse forskrifter netop har det formål at gennemføre en international aftale indgået af Unionen (69) . Uden hensyn til, om de konkrete omstændigheder svarer til et af de to tilfælde, hvortil Domstolen henviste i domme Fediol mod Kommissionen (70/87, EU:C:1989:254) og Nakajima mod Rådet (C-69/89, EU:C:1991:186), og hvori det påhviler Unionens retsinstanser at prøve lovligheden af Unionens retsakter på grundlag af WTO-bestemmelserne, kræver princippet om en overensstemmende fortolkning, som er en logisk følge af den forrang, internationale aftaler indgået af Unionen har i forhold til den afledte ret, derfor, at der ved fortolkningen af de tilsvarende bestemmelser i grundforordningen tages hensyn til fortolkningen af antidumpingaftalen. Heraf følger, at sidstnævnte forordnings artikel 4, stk. 1, der, således som jeg netop har forklaret, på grund af sin uklarhed kan fortolkes på mere end én måde, i videst muligt omfang skal fortolkes i overensstemmelse med antidumpingaftalens artikel 4, stk. 1, hvori der ligeledes henvises til begrebet en betydelig del med henblik på definitionen af udtrykket »indenlandsk erhvervsgren« i denne aftales forstand.
133. Hvad dette angår giver rapporten af 22. april 2003 fra WTO-panelet med titlen »Argentina – Endelig antidumpingtold på fjerkrækød med oprindelse i Brasilien« (70), og rapporten af 15. juli 2011 fra WTO’s appelorgan med titlen »De Europæiske Fællesskaber – Endelige antidumpingforanstaltninger vedrørende visse skruer, bolte, møtrikker og lignende varer af jern og stål med oprindelse i Kina« (71), nyttige fingerpeg om, hvorledes begrebet en betydelig del skal fortolkes.
134. WTO-panelet fandt i sin rapport af 22. april 2003, at begrebet en betydelig del ved definitionen af indenlandsk erhvervsgren skulle forstås som en »stor, væsentlig eller betydningsfuld« del af den samlede indenlandske produktion, og at antidumpingaftalens artikel 4, stk. 1, ikke krævede, at den indenlandske erhvervsgren udgjordes af indenlandske producenter, der repræsenterede over 50% af den samlede indenlandske produktion (72) . I den sag, det var blevet forelagt, godkendte WTO-panelet følgelig, at den indenlandske erhvervsgren var blevet defineret som bestående af indenlandske producenter, der kun repræsenterede 46% af den samlede indenlandske produktion (73) .
135. WTO’s appelorgan anførte i sin rapport af 15. juli 2011 efter at have bemærket, at det ikke var specificeret i antidumpingaftalens artikel 4, stk. 1, på grundlag af hvor stor en del det kunne vurderes, om en bestemt procentdel udgjorde en »betydelig del« (74), at dette udtryk under hensyn til den sammenhæng, hvori det indgik, skulle fortolkes som en »forholdsvis stor« del af den samlede indenlandske produktion, der »normalt i vid udstrækning afspejler den samlede indenlandske produktion« (75) .
136. Derpå fremhævede WTO’s appelorgan, idet det understregede betydningen af en nøjagtig fastlæggelse af skaden, at skønt anvendelsen af begrebet en betydelig del gjorde det muligt – især hvis der var tale om et marked, der var opsplittet mellem mange producenter – at råde bod på de praktiske forhindringer, der var forbundet med at indhente oplysninger om den samlede produktion, ved om fornødent at lægge en mindre del til grund, end der normalt kunne accepteres på et mindre opsplittet marked, burd e der ikke desto mindre drages omsorg for, at definitionen af den indenlandske erhvervsgren »giver mulighed for at tilvejebringe mange oplysninger, der sikrer en præcis vurdering af skaden«, og således ikke indebærer nogen væsentlig fare for asymmetriske økonomiske data og en forvredet konstatering af, om der foreligger skade (76) .
137. Endelig udtalte WTO’s appelorgan i forbindelse med behandlingen af et argument fremført af Unionen, der havde gjort gældende, at der ved definitionen af en betydelig del som omhandlet i antidumpingaftalens artikel 4, stk. 1, skulle tages hensyn til grænserne i samme aftales artikel 5, stk. 4, og at det derfor var acceptabelt at lægge til grund, at producenter, der repræsenterede 25% eller derover af den indenlandske produktion, med rimelighed kunne repræsentere en betydelig del af den samlede produktion, at der ikke var »noget tekstuelt belæg for dette standpunkt«, og at Unionen ganske vist havde gjort gældende, at drøftelserne om en betydelig del og om repræsentativitet var blevet ført sideløbende under forhandlingerne, men at dette ikke ændrede, at man ikke var nået til enighed om fastsættelsen af en specifik andel, ud fra hvilken det kunne fastlægges, hvad der på det abstrakte plan udgør en »betydelig del«. Ifølge WTO’s appelorgan vedrørte antidumpingaftalens artikel 4, stk. 1, og artikel 5, stk. 4, forskellige aspekter af antidumpingproceduren, idet der i førstnævnte bestemmelse defineres den indenlandske erhvervsgren, som er relevant ved konstateringen af, om der foreligger skade, mens der i sidstnævnte bestemmelse – uden forbindelse med spørgsmålet om, hvorledes den indenlandske erhvervsgren skal defineres – fastsættes en minimumsgrænse, der vedrører tilslutningen til anmodningen om indledning af en undersøgelse (77) .
138. Endelig fandt WTO’s appelorgan i den pågældende tvist, selv om den havde taget hensyn til, at det omhandlede marked havde en opsplittet karakter, at den tærskel på 27%, som Kommissionen havde lagt til grund »efter at have henholdt sig til et udgangspunkt [på 25%], der ikke havde nogen forbindelse med den korrekte fortolkning af udtrykket »en betydelig del««, udgjorde en andel, som var for lille til, at den kunne repræsentere en sådan del (78) .
139. Det følger af ovenstående gennemgang, at der herefter kan anlægges én enkelt fortolkning af begrebet en betydelig del. Den består i, at begrebet skal forstås således, at det angiver en andel af fællesskabsproduktionen, som er tilstrækkeligt betydningsfuld til, at den på en eller anden måde repræsenterer en forholdsvis retvisende afspejling af denne. Sagt på en anden måde, er den ordlydsmæssige forbindelse mellem artikel 4, stk. 1, og artikel 9, stk. 4 i grundforordningen, som Kommissionen i øvrigt i retsmødet har betegnet som »uheldig«, i strid med såvel ånden som logikken samt formålene med Unionens antidumpinglovgivning, som den fortolkes i forhold til antidumpingaftalen, og den har dermed ikke nogen normativ rækkevidde.
140. At acceptere, således som Retten gjorde, at den betydelige del kan svare til kun en fjerdedel af den samlede produktion i Fællesskabet, ville være ensbetydende med at åbne mulighed for en egentlig omgåelse af antidumpingbestemmelsernes krav, idet det ville kunne føre til, at der blev indført foranstaltninger, som kun gavnede en mindre del af erhvervsgrenen i Fællesskabet, selv om tre fjerdedele af denne erhvervsgren ikke led nogen skade.
141. Det skal dog påpeges, at appellanterne ved deres anbringende ikke har kritiseret Retten for at have anvendt den nævnte grænse på 25%. De har kun kritiseret den for ikke at have anvendt denne grænse og den grænse på 50%, der fastsættes i grundforordningens artikel 5, stk. 4, kumulativt.
142. At fortolke henvisningen i grundforordningens artikel 4, stk. 1, til forordningens artikel 5, stk. 4, som et ubetinget krav om, at de to grænser, der angives i artikel 5, stk. 4, anvendes kumulativt ved bestemmelsen af, om klagen er repræsentativ, forekommer mig imidlertid at bygge på en fejlfortolkning af artikel 4, stk. 1, hvori det fastsættes, at den betydelige del skal bestemmes på grundlag af »den samlede produktion i Fællesskabet« og ikke på grundlag af den del af produktionen i Fællesskabet, som har udtrykt en holdning til klagen.
143. Jeg mener følgelig ikke, at der er grundlag for det andet appelanbringende, hvori den appellerede dom kun kritiseres for, at de to grænser i grundforordningens artikel 5, stk. 4, ikke anvendes kumulativt.
144. Appellen kan følgelig forkastes, uden at det er fornødent yderligere at prøve, om EU-institutionerne foretog et åbenbart urigtigt skøn ved at finde, at undersøgelsen af, om der forekom fortsat eller fornyet skade, kunne foretages på grundlag af data fra en enkelt producent, der repræsenterede 48% af den samlede produktion i Fællesskabet.
145. Jeg indskrænker mig til at bemærke, at jeg i betragtning af den meget specielle struktur på det omhandlede marked, som er delt mellem fire EF-producenter, der side om side med deres produktionsvirksomhed inden for Unionen udøver importvirksomhed, ikke finder det i strid med logikken i antidumpingbestemmelserne, at EU-institutionerne lagde den skade til grund, som var blevet tilføjet de producenter, der producerede mest i Unionen og importerede mindst i procent af deres salg.
146. Af disse grunde mener jeg, at det andet anbringende bør forkastes.
V – Forslag til afgørelse
147. På baggrund af det foranstående foreslår jeg, at Domstolen udtaler og bestemmer følgende:
»1) Appellen forkastes.
2) Philips Lighting Poland SA og Philips Lighting BV betaler sagens omkostninger.«
(1) .
(2)
–	Herefter »Philips Poland«.
(3)
–	Herefter under ét »Philips Lighting«.
(4)
–	T-469/07, EU:T:2013:370, herefter »den appellerede dom«.
(5)
–	EUT L 272, s. 1, herefter »den omtvistede forordning«.
(6)
–	EFT 1996 L 56, s. 1.
(7)
–	EUT L 340, s. 17, herefter »grundforordningen«.
(8)
–	EFT L 195, s. 8. Som ændret ved Rådets forordning (EF) nr. 1322/2006 af 1.9.2006 (EUT L 244, s. 1).
(9)
–	EUT L 145, s. 1.
(10)
–	EUT L 244, s. 1.
(11)
–	Herefter »Osram«.
(12)
–	Herefter »CFL-i«.
(13)
–	Herefter »GE Hungary«.
(14)
–	Herefter »Sylvania«.
(15)
–	264/82, EU:C:1985:119.
(16)
–	C-239/99, EU:C:2001:101.
(17)
–	C-358/89, EU:C:1991:214.
(18)
–	Præmis 62 i den appellerede dom.
(19)
–	Jf. bl.a. dom Mebrom mod Kommissionen (T-216/05, EU:T:2007:148), kendelse Charron Inox og Almet mod Kommissionen og Rådet (T-445/11 og T-88/12, EU:T:2013:4), domme Marchiani mod Parlamentet (T-479/13, EU:T:2014:866) og Club Hotel Loutraki m.fl. mod Kommissionen (T-58/13, EU:T:2015:1) samt kendelse Istituto di vigilanza dell’urbe mod Kommissionen (T-579/13, EU:T:2015:27).
(20)
–	C-23/00 P, EU:C:2002:118.
(21)
–	C-233/02, EU:C:2004:173.
(22)
–	C-6/06 P, EU:C:2007:702.
(23)
–	Således som det fremgår af præmis 37 i dom Rådet mod Boehringer (C-23/00 P, EU:C:2002:118) og af punkt 28 i generaladvokat Ruiz-Jarabo Colomers forslag til afgørelse Rådet mod Boehringer (C-23/00 P, EU:C:2001:511), drejede den formalitetsindsigelse, som var blevet rejst, sig om, at appellanterne ikke havde søgsmålskompetence i henhold til artikel 230, stk. 4, EF.
(24)
–	Præmis 52 i den nævnte dom.
(25)
–	Præmis 21 i dom Cofradía de pescadores »San Pedro« de Bermeo m.fl. mod Rådet (C-6/06 P, EU:C:2007:702).
(26)
–	Jf. dom Italien mod Kommissionen (C-298/00 P, EU:C:2004:240, præmis 35) og kendelse Cheminova m.fl. mod Kommissionen (C-60/08 P(R), EU:C:2009:181, præmis 31).
(27)
–	C-176/06 P, EU:C:2007:730.
(28)
–	Præmis 18. Jf. ligeledes i denne retning kendelser Complejo Agrícola mod Kommissionen (C-415/08 P, EU:C:2009:574, præmis 22) og Calebus mod Kommissionen (C-421/08 P, EU:C:2009:575, præmis 22). Ifølge disse to afgørelser følger princippet om, at det er »pligtigt« for Domstolen i sin egenskab af den retsinstans, der skal træffe afgørelse om appellen, at prøve, om sagsøgeren i et annullationssøgsmål har søgsmålskompetence, af et andet princip, hvorefter betingelsen i artikel 230, stk. 4, EF udgør en ufravigelig procesforudsætning, hvis opfyldelse Unionens retsinstanser til enhver tid »kan« prøve, endog ex officio (jf. præmis 21 i de nævnte afgørelser). Bortset fra at sidstnævnte princip fejlagtigt henføres til præmis 18 i dom Stadtwerke Schwäbisch Hall m.fl. mod Kommissionen (C-176/06 P, EU:C:2007:730), hvori det ikke nævnes, fremgår det ved en sammenholdning af præmis 21 og 22 i disse to afgørelser, at der hersker en vis usikkerhed om, hvorvidt det er pligtigt eller blot en mulighed for Unionens retsinstanser at rejse det som en ufravigelig procesforudsætning, at sagsøgeren savner søgsmålskompetence.
(29)
–	Jf. dom Stichting Woonlinie m.fl. mod Kommissionen (C-133/12 P, EU:C:2014:105, præmis 32 og den deri nævnte retspraksis).
(30)
–	T-532/08, EU:T:2010:353.
(31)
–	T-539/08, EU:T:2010:354.
(32)
–	Kendelser Norilsk Nickel Harjavalta og Umicore mod Kommissionen (T-532/08, EU:T:2010:353, præmis 69 og 70) samt Etimine og Etiproducts mod Kommissionen (T-539/08, EU:T:2010:354, præmis 75 og 76).
(33)
–	Ibidem (henholdsvis præmis 71 og præmis 77).
(34)
–	Ibidem (henholdsvis præmis 72 og præmis 78).
(35)
–	Ibidem (henholdsvis præmis 73 og præmis 79).
(36)
–	Jf. i denne retning med hensyn til anvendelsen af bestemmelserne om unionsborgerskab domme D’Hoop (C-224/98, EU:C:2002:432, præmis 25), Lassal (C-162/09, EU:C:2010:592, præmis 39), Runevič-Vardyn og Wardyn (C-391/09, EU:C:2011:291, præmis 55) samt Ziolkowski og Szeja (C-424/10 og C-425/10, EU:C:2011:866, præmis 58).
(37)
–	Jf. i denne retning dom Westzucker (1/73, EU:C:1973:78), hvori det hedder, at »[e]fter et almindeligt anerkendt princip finder ændringslove til en lovbestemmelse i mangel af modstående bestemmelse anvendelse på fremtidige virkninger af situationer, som er opstået, mens den tidligere lov var gældende« (præmis 5). Så vidt det er mig bekendt, er der tale om den første dom, hvori Domstolen har erklæret den umiddelbare virkning for et »almindeligt anerkendt princip«. Jf. ligeledes i denne retning domme Gemeinde Altrip m.fl. (C-72/12, EU:C:2013:712, præmis 22 og den deri nævnte retspraksis) samt Balazs og Casa Judeţeană de Pensii Cluj (C-401/13 og C-432/13, EU:C:2015:26, præmis 30 og den deri nævnte retspraksis).
(38)
–	Jf. bl.a. i denne retning domme Bureau national interprofessionnel du Cognac (C-4/10 og C-27/10, EU:C:2011:484, præmis 26 og den deri nævnte retspraksis), Toshiba Corporation m.fl. (C-17/10, EU:C:2012:72, præmis 51) og Kuso (C-614/11, EU:C:2013:544, præmis 24 og den deri nævnte retspraksis).
(39)
–	Jf. domme Conserchimica (C-261/96, EU:C:1997:524, præmis 17), Beemsterboer Coldstore Services (C-293/04, EU:C:2006:162, præmis 19 og den deri nævnte retspraksis), Dell’Orto (C-467/05, EU:C:2007:395, præmis 48), Kommissionen mod Italien (C-334/08, EU:C:2010:414, præmis 60 og den deri nævnte retspraksis), Toshiba Corporation m.fl. (C-17/10, EU:C:2012:72, præmis 47 og den deri nævnte retspraksis), Kommissionen mod Spanien (C-610/10, EU:C:2012:781, præmis 45 og den deri nævnte retspraksis) og Melloni (C-399/11, EU:C:2013:107, præmis 32 og den deri nævnte retspraksis).
(40)
–	Dom Dell’Orto (C-467/05, EU:C:2007:395, præmis 49).
(41)
–	Domme Meridionale Industria Salumi m.fl. (212/80-217/80, EU:C:1981:270, præmis 11) og Reichelt (113/81, EU:C:1982:206, præmis 13). Jf. ligeledes dom Conserchimica (C-261/96, EU:C:1997:524, præmis 17) og med hensyn til rækkevidden af denne undtagelse dom Molenbergnatie (C-201/04, EU:C:2006:136, præmis 31-34).
(42)
–	Jf. vedrørende denne sondring i retslæren P. Roubier: Le droit transitoire (conflits des lois dans le temps),
2. udg., Dalloz et Sirey, Paris, 1960, s. 545 ff.
(43)
–	Min fremhævelse.
(44)
– C-283/09, EU:C:2011:85.
(45)
– Præmis 28.
(46)
–	Jf. dom Telefónica mod Kommissionen (C-274/12 P, EU:C:2013:852, præmis 27).
(47)
–	Jf. dom Inuit Tapiriit Kanatami m.fl. mod Parlamentet og Rådet (C-583/11 P, EU:C:2013:625).
(48)
–	Jf. dom Telefónica mod Kommissionen (C-274/12 P, EU:C:2013:852).
(49)
–	25/62, EU:C:1963:17.
(50)
–	Side 223. Jf. senest kendelse Banco Bilbao Vizcaya Argentaria og Telefónica mod Kommissionen (C-587/13 P og C-588/13 P, EU:C:2015:18, præmis 41 og den deri nævnte retspraksis).
(51)
–	Jf. kendelse Gesamtverband der deutschen Textil- und Modeindustrie m.fl. mod Rådet m.fl. (C-3/11 P(I), EU:C:2011:665, præmis 13 og den deri nævnte retspraksis) og dom Valimar (C-374/12, EU:C:2014:2231, præmis 30 og den deri nævnte retspraksis).
(52)
–	Jf. dom Valimar (C-374/12, EU:C:2014:2231, præmis 30 og den deri nævnte retspraksis).
(53)
–	Ibidem, præmis 32.
(54)
–	Jf. dom Neotype Techmashexport mod Kommissionen og Rådet (C-305/86 og C-160/87, EU:C:1990:295, præmis 19 og 20).
(55)
–	Jf. bl.a. i denne retning dom Allied Corporation m.fl. mod Kommissionen (239/82 et 275/82, EU:C:1984:68, præmis 15 og 16) Jf. i denne forbindelse ligeledes E. Van Ginderachters kritikpunkter i »Recevabilité des recours en matière de dumping«, Cahiers de droit européen,
1987, nr. 1 og 2, s. 623.
(56)
– C-358/89, EU:C:1991:214.
(57)
– Præmis 17.
(58)
–	Dom Neotype Techmashexport mod Kommissionen og Rådet (C-305/86 og C-160/87, EU:C:1990:295).
(59)
–	Dom Timex mod Rådet og Kommissionen (264/82, EU:C:1985:119, præmis 14 og 15).
(60)
–	Jf. navnlig de kritikpunkter, E. Ginderachter, op.cit., har rettet mod dette kriterium.
(61)
–	T-249/06, EU:T:2009:62.
(62)
–	Ifølge bestemmelserne i grundforordningens artikel 5, stk. 8, anses klagen for ikke at være indgivet, hvis den trækkes tilbage før indledningen af undersøgelsen.
(63)
–	Præmis 26 i denne dom.
(64)
–	Præmis 11 i den nævnte dom.
(65)
–	Jf. P. Didier: »Le code anti-dumping du cycle de l’Uruguay: impact dans la communauté«, Cahiers de droit européen,
1994, nr. 3 og 4, s. 251, hvori det anføres, at der kan være mange grunde til at tilslutte sig eller være modstander af en klage, og, f.eks., at mange nationale producenter kan støtte en klage, så længe støtten »hverken indebærer noget økonomisk eller intellektuelt pres for dem« (s. 291).
(66)
–	EFT L 336, s. 103, herefter »antidumpingaftalen«. Denne aftale er indeholdt i bilag 1A til overenskomsten om oprettelse af Verdenshandelsorganisationen (WTO), som blev undertegnet i Marrakech den 15.4.1994 og godkendt ved Rådets afgørelse 94/800/EF af 22.12.1994 om indgåelse på Det Europæiske Fællesskabs vegne af de aftaler, der er resultatet af de multilaterale forhandlinger i Uruguay-rundens regi (1986-1994), for så vidt angår de områder, der hører under Fællesskabets kompetence (EFT 1994 L 336, s. 1).
(67)
–	Dom LVP (C-306/13, EU:C:2014:2465, præmis 44 og den deri nævnte retspraksis).
(68)
–	Jf. domme Z. (C-363/12, EU:C:2014:159, præmis 72 og den deri nævnte retspraksis) og Glatzel (C-356/12, EU:C:2014:350, præmis 70 og den deri nævnte retspraksis).
(69)
–	Jf. dom Petrotub og Republica mod Rådet (C-76/00 P, EU:C:2003:4, præmis 57 og den deri nævnte retspraksis).
(70)
–	WT/DS241/R.
(71)
–	WTO-dok. WT/DS397/AB/R.
(72)
–	WT/DS241/R, punkt 7 341.
(73)
–	Ibidem (punkt 7 344)
(74)
–	WT/DS397/AB/R (punkt 411).
(75)
–	Ibidem (punkt 412).
(76)
–	Ibidem (punkt 413-416).
(77)
–	Ibidem (punkt 417 og 418).
(78)
–	Ibidem (punkt 425).