Foreløbig udgave
FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA GENERALADVOKAT
A. RANTOS
fremsat den 5. marts 2026 (1)
Sag C-70/25 [Tukowiecka] (i)
N.O.
mod
PKO BP S.A.
(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Sąd Rejonowy w Koszalinie (retten i første instans i Koszalin, Polen))
» Præjudiciel forelæggelse – betalingstjenester i det indre marked – direktiv (EU) 2015/2366 – artikel 73, stk. 1, og artikel 74, stk. 1 – uautoriserede betalingstransaktioner – ret til øjeblikkelig tilbagebetaling – grov uagtsomhed – betalingstjenesteudbyderens nægtelse af at foretage en øjeblikkelig tilbagebetaling i forbindelse med en uautoriseret betalingstransaktion i tilfælde af et tab, der skyldes, at betaleren groft uagtsomt har tilsidesat de forpligtelser, der er fastsat i artikel 69 – rækkevidden af undtagelsen fra retten til øjeblikkelig tilbagebetaling «
I.      Indledning
1.        Den foreliggende anmodning om præjudiciel afgørelse, som er indgivet af Sąd Rejonowy w Koszalinie (retten i første instans i Koszalin, Polen), vedrører fortolkningen af artikel 73, stk. 1, og artikel 74, stk. 1, i direktiv (EU) 2015/2366 (2) om den ansvarsordning, der finder anvendelse i tilfælde af uautoriserede betalingsoperationer. Den rejser navnlig spørgsmålet om, under hvilke betingelser en betalingstjenesteudbyder kan nægte at foretage øjeblikkelig tilbagebetaling i forbindelse med sådanne operationer med henvisning til, at betaleren groft uagtsomt har tilsidesat de forpligtelser, der påhviler vedkommende i henhold til dette direktivs artikel 69, i forbindelse med phishing, som er et stadigt mere udbredt fænomen.
2.        Denne sag giver Domstolen lejlighed til at præcisere den ligevægt, der skal findes mellem betalerens og betalingstjenesteudbyderens interesser. Den giver ligeledes Domstolen mulighed for at udtale sig om aspekter, der kan have væsentlig indvirkning på såvel risikofordelingen mellem betalingstjenesteudbyderne og betalerne som den beskyttelse, der skal ydes brugerne af disse tjenester.
II.    Retsforskrifter
A.      EU-retten
3.        I 6. og 71. betragtning til direktiv 2015/2366 anføres følgende:
»(6)      Der bør fastsættes nye regler for at lukke hullerne i lovgivningen og samtidig give større retssikkerhed og sikre ensartet anvendelse af de retlige rammer i hele Unionen. Der bør garanteres lige forretningsvilkår for eksisterende og nye markedsaktører, så det bliver nemmere for nye betalingsmidler at nå ud til et større marked, og så der sikres en høj grad af forbrugerbeskyttelse i forbindelse med betalingstjenester i hele Unionen. Dette bør skabe effektivitet i betalingssystemet som helhed og føre til større udvalg af og mere gennemsigtighed i betalingstjenester og samtidig styrke forbrugernes tillid til et harmoniseret betalingsmarked.
[…]
(71)      I tilfælde af en uautoriseret betalingstransaktion bør betalingstjenesteudbyderen straks tilbagebetale transaktionsbeløbet til betaleren. Hvis der er stor mistanke om en uautoriseret transaktion som følge af svigagtig adfærd fra betalingstjenestebrugerens side, og mistanken er baseret på objektive grunde, som er meddelt den relevante nationale myndighed, bør betalingstjenesteudbyderen have mulighed for inden for en rimelig frist at foretage en undersøgelse før tilbagebetaling til betaleren. For at forhindre, at betaleren stilles ugunstigt, bør valørdatoen for kreditering ikke være senere end den dato, hvor beløbet blev debiteret. For at tilskynde betalingstjenestebrugeren til snarest muligt at underrette betalingstjenesteudbyderen om et eventuelt tyveri eller tab af et betalingsinstrument og således mindske risikoen for uautoriserede betalingstransaktioner bør brugeren kun hæfte for et begrænset beløb, medmindre betalingstjenestebrugeren har handlet svigagtigt eller groft forsømmeligt. I denne sammenhæng synes et beløb på 50 EUR at være tilstrækkeligt for at sikre en harmoniseret og omfattende brugerbeskyttelse i Unionen. Der bør ikke pålægges ansvar, hvis betaleren ikke er i stand til at opdage tabet, tyveriet eller den uberettigede tilegnelse af betalingsinstrumentet. Når brugeren har meddelt betalingstjenesteudbyderen, at vedkommendes betalingsinstrument kan være misbrugt, bør betalingstjenestebrugeren desuden ikke skulle dække yderligere tab som følge af uautoriseret brug af instrumentet. […]«
4.        Dette direktivs artikel 69 med overskriften »Betalingstjenestebrugerens forpligtelser i tilknytning til betalingsinstrumenter og personaliserede sikkerhedsoplysninger« fastsætter følgende:
»1.      En betalingstjenestebruger, der har ret til at anvende et betalingsinstrument:
a)      anvender betalingsinstrumentet i henhold til betingelserne for udstedelse og brug af betalingsinstrumentet, som skal være objektive, ikkediskriminerende og forholdsmæssige
b)      underretter snarest muligt betalingstjenesteudbyderen eller den enhed, som denne har udpeget, når vedkommende bliver opmærksom på tab, tyveri eller uberettiget tilegnelse eller anden uautoriseret brug af betalingsinstrumentet.
2.      Med henblik på stk. 1, litra a), skal betalingstjenestebrugeren, så snart denne modtager et betalingsinstrument, navnlig træffe alle rimelige foranstaltninger til at beskytte dets personaliserede sikkerhedsoplysninger.«
5.        Det nævnte direktivs artikel 71 med overskriften »Underretning om og berigtigelse af uautoriserede eller fejlbehæftede betalingstransaktioner« fastsætter i stk. 1 følgende:
»For at kunne kræve berigtigelse af en uautoriseret eller fejlbehæftede betalingstransaktion fra betalingstjenesteudbyderens side skal betalingstjenestebrugeren underrette betalingstjenesteudbyderen snarest muligt efter at have konstateret en sådan transaktion, der giver anledning til krav, herunder krav som omhandlet i artikel 89, og ikke senere end 13 måneder efter debiteringsdatoen.
[…]«.
6.        Samme direktivs artikel 72 med overskriften »Bevis for autentifikation og gennemførelse af betalingstransaktioner« fastsætter i stk. 2 følgende:
»Hvis en betalingstjenestebruger nægter at have autoriseret en gennemført betalingstransaktion, er brug af et betalingsinstrument, der er registreret af betalingstjenesteudbyderen, herunder i givet fald betalingsinitieringstjenesteudbyderen, i sig selv ikke nødvendigvis tilstrækkeligt til at bevise, hverken at betalingstransaktionen var autoriseret af betaleren, eller at betaleren handlede svigagtigt eller med forsæt eller ved grov forsømmelse undlod at opfylde en eller flere af sine forpligtelser i henhold til artikel 69. Betalingstjenesteudbyderen, herunder i givet fald betalingsinitieringstjenesteudbyderen, skal fremlægge bevismateriale for at påvise svig eller grov forsømmelse fra betalingstjenestebrugerens side.«
7.        Artikel 73 i direktiv 2015/2366 med overskriften »Betalingstjenesteudbyderes ansvar for uautoriserede betalingstransaktioner« fastsætter i stk. 1 følgende:
»Medlemsstaterne sikrer med forbehold af artikel 71, at en betalers betalingstjenesteudbyder i tilfælde af en uautoriseret betalingstransaktion tilbagebetaler betaleren beløbet for den uautoriserede betalingstransaktion straks og under alle omstændigheder inden afslutningen af den følgende arbejdsdag efter at have konstateret eller være blevet underrettet om transaktionen, medmindre betalerens betalingstjenesteudbyder har rimelige grunde til at have mistanke om svig og skriftligt underretter den relevante nationale myndighed om disse grunde. Betalerens betalingstjenesteudbyder skal i givet fald føre den debiterede betalingskonto tilbage til den situation, der ville have været gældende, hvis den uautoriserede betalingstransaktion ikke var blevet gennemført. Herved skal det også sikres, at valørdatoen for kreditering af betalerens betalingskonto ikke ligger senere end den dato, hvor beløbet blev debiteret.«
8.        Dette direktivs artikel 74 med overskriften »Betalerens ansvar for uautoriserede betalingstransaktioner« fastsætter i stk. 1 følgende:
»Uanset artikel 73 kan en betaler forpligtes til at dække tab i forbindelse med enhver uautoriseret betalingstransaktion på op til 50 EUR, der skyldes brug af et tabt eller stjålet betalingsinstrument eller uberettiget tilegnelse af et betalingsinstrument.
Første afsnit finder ikke anvendelse, hvis:
a)      tabet, tyveriet eller den uberettigede tilegnelse af betalingsinstrumentet ikke kunne opdages af betaleren forud for betalingen, medmindre betaleren selv har handlet svigagtigt, eller
b)      tabet er forårsaget af handlinger, der er foretaget af en betalingstjenesteudbyders ansat, agent eller filial eller en enhed, hvortil dens aktiviteter er outsourcet, eller disses passivitet.
Betaleren skal dække alle tab som følge af uautoriserede betalingstransaktioner, hvis de skyldes betalerens svigagtige handling eller manglende opfyldelse af en eller flere af de forpligtelser, der er fastsat i artikel 69, begået med forsæt eller ved grov forsømmelse. I sådanne tilfælde finder maksimumsbeløbet i første afsnit ikke anvendelse.
Hvis betaleren hverken har optrådt svigagtigt eller med forsæt har undladt at opfylde sine forpligtelser i henhold til artikel 69, kan medlemsstaterne begrænse det i dette stykke omhandlede ansvar under hensyntagen til navnlig arten af de personaliserede sikkerhedsoplysninger og de særlige omstændigheder, under hvilke betalingsinstrumentet blev tabt, stjålet eller uberettiget tilegnet.«
B.      Polsk ret
9.        Artikel 46 (lov om betalingstjenester) af 19. august 2011 (3), i den affattelse, der finder anvendelse på tvisten i hovedsagen, fastsætter i stk. 1 og 3 følgende:
»1.      Med forbehold af artikel 44, stk. 2, tilbagebetaler betalerens udbyder i tilfælde af en uautoriseret betalingstransaktion straks og senest ved udgangen af arbejdsdagen efter den dag, hvor det konstateres, at en uautoriseret transaktion er blevet debiteret betalerens konto, eller efter at have modtaget en tilsvarende indberetning, beløbet for den uautoriserede betalingstransaktion til betaleren, medmindre betalerens [betalingstjeneste]udbyder på en rimelig måde og behørigt har dokumenteret, at der er grundlag for at antage, at der er tale om svig, og skriftligt har underrettet de retshåndhævende myndigheder. Hvis betaleren bruger en betalingskonto, skal betalerens [betalingstjeneste]udbyder genoprette den debiterede betalingskonto til den tilstand, den ville have været i, hvis den uautoriserede betalingstransaktion ikke havde fundet sted. Valørdatoen for kreditering af betalerens betalingskonto må ikke være senere end den dato, hvor beløbet blev debiteret.
[…]
3.      Betaleren hæfter for uautoriserede betalingstransaktioner i fuldt omfang, hvis han eller hun forsætligt eller groft uagtsomt har tilsidesat en eller flere af de forpligtelser, der er omhandlet i artikel 42.«
III. Tvisten i hovedsagen, det præjudicielle spørgsmål og retsforhandlingerne for Domstolen
10.      N.O. (herefter »sagsøgeren«), en fysisk person, der er indehaver af en bankkonto hos PKO BP S.A. (herefter »banken«), var offer for svindel i form af phishing efter salget af en vare på en online-auktionsplatform. En tredjepart, der udgav sig for at være køber, sendte ham et falsk link, der lignede platformens og herefter bankens brugergrænseflade. I vildfarelse oplyste sagsøgeren sine loginoplysninger, hvilket således gjorde det muligt for svindleren at foretage en uautoriseret betalingstransaktion fra hendes bankkonto. Efter at have opdaget svindlen den næste dag underrettede hun straks banken og politiet, men det er ikke lykkedes at identificere gerningsmanden til bedrageriet. Banken nægtede imidlertid at tilbagebetale beløbet for den uautoriserede transaktion og hævdede bl.a., at sagsøgeren groft uagtsomt havde tilsidesat sin forpligtelse til at opbevare betalingsinstrumentet med behørig omhu og ikke gøre det tilgængeligt for uautoriserede personer.
11.      Efter denne nægtelse har sagsøgeren anlagt sag ved Sąd Rejonowy w Koszalinie (retten i første instans i Koszalin), den forelæggende ret, mod banken med påstand om betaling af et beløb på 3 000
polske zloty (PLN) (ca. 705 EUR).
12.      Til støtte for sit søgsmål har sagsøgeren gjort gældende, at princippet om øjeblikkelig tilbagebetaling af beløbet for en uautoriseret betaling kun bør udelukkes i den situation, der er beskrevet i artikel 73, stk. 1, i direktiv 2015/2366 – hvor betalingstjenesteudbyderen har rimelig grund til at mistænke svig fra betalerens side og har underrettet den relevante nationale myndighed om disse grunde. Hvis der ikke findes sådanne grunde, som i den foreliggende sag, skal udbyderen straks tilbagebetale beløbet for den uautoriserede transaktion til betaleren, senest ved udgangen af den næste arbejdsdag. Først efter en sådan tilbagelevering og en undersøgelse af omstændighederne vedrørende hændelsen kan nævnte udbyder kræve erstatning for tab, der er forårsaget af betalerens grove uagtsomhed. Hvis betaleren nægter at tilbagebetale beløbet for den uautoriserede transaktion, bør banken tage retslige skridt for at kræve betaling.
13.      Banken har derimod gjort gældende, at de nationale bestemmelser, der gennemfører direktivets artikel 74, stk. 1, fritager betalingstjenesteudbyderen fra forpligtelsen til straks at tilbagebetale beløbet for en uautoriseret transaktion som omhandlet i direktivets artikel 73, stk. 1, hvis det godtgøres, at betalerens adfærd var udtryk for grov uagtsomhed. Banken er endvidere af den opfattelse, at den selvstændigt kan vurdere alle relevante forudsætninger for ansvar for en uautoriseret transaktion og er fritaget for forpligtelsen til øjeblikkelig tilbagebetaling, hvis den fastslår, at betaleren har udvist uagtsomhed.
14.      På denne baggrund, og idet det under sagen er blevet fastslået, at den omtvistede transaktion var uautoriseret, skal der ifølge den forelæggende ret foretages en analyse af artikel 46 i lov om betalingstjenester, som gennemfører artikel 73 og 74 i direktiv 2015/2366, med henblik på at løse den retlige tvist, som er indbragt for den, mellem sagsøgeren og banken om omfanget af betalingstjenesteudbyderens forpligtelse til straks at tilbagebetale beløbet for den uautoriserede transaktion.
15.      I denne henseende er den nævnte ret af den opfattelse, at direktiv 2015/2366 og de nationale bestemmelser, som gennemfører det, fastslår det generelle princip om, at risikoen for ansvar for gennemførelsen af uautoriserede betalingstransaktioner udelukkende påhviler betalingstjenesteudbyderne. Den forelæggende ret har endvidere anført, at bestemmelserne i dette direktiv og i polsk lovgivning giver betalere ret til tilbagebetaling af beløb fra uautoriserede transaktioner, hvilket indebærer en ret til øjeblikkelig tilbagebetaling af de således tabte midler. Denne ret er kun udelukket, hvis der er rimelig grund til at formode, at betaleren har begået bedrageri, og dette bedrageri er indberettet til de kompetente nationale myndigheder.
16.      Den nævnte ret har desuden anført, at der ved de polske retter er meget få sager om krav fra banker mod forbrugere om en forpligtelse til at tilbagebetale beløbene for uautoriserede transaktioner i lyset af en konstatering af grov uagtsomhed fra betalerens side. Ifølge den forelæggende ret tyder denne omstændighed på, at anvendelsen af undtagelsesbestemmelser til betalingstjenesteudbyderes tilbagebetalingsforpligtelse er blevet reglen for håndtering af en uautoriseret transaktion. Udbydere af betalingstjenester tilbagebetaler ofte ikke beløbet for uautoriserede transaktioner, hvilket flytter behovet for anlæggelse af søgsmål til prøvelse til betalerne, især forbrugerne.
17.      For så vidt som den fortolkning af direktiv 2015/2366, som banken har foreslået, ikke opfylder formålet om at beskytte betaleren ved hjælp af den generelle regel om tilbagebetaling af uautoriserede transaktioner, udleder den forelæggende ret heraf, at dette direktivs bestemmelser skal fortolkes således, at de er til hinder for, at tjenesteudbyderen afviser en øjeblikkelig tilbagebetaling af beløbet for en uautoriseret betalingstransaktion, når betaleren har lidt et tab i forbindelse med den uautoriserede betalingstransaktion ved at have handlet groft uagtsomt i forhold til sine forpligtelser. Den nævnte ret har tilføjet, at en sådan fortolkning vil flytte byrden ved at føre retssager, pådrage sig retsafgifter, fremlægge beviser og udarbejde dokumenter fra betaleren, som ofte er forbruger, til den erhvervsdrivende, altså betalingstjenesteudbyderen.
18.      På denne baggrund har Sąd Rejonowy w Koszalinie (retten i første instans i Koszalin) besluttet at udsætte sagen og forelægge Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål:
»Skal bestemmelserne i artikel 73, stk. 1,[ i direktiv 2015/2366,] sammenholdt med artikel 74, stk. 1, [heri,] fortolkes således, at en betalingstjenesteudbyder kan nægte at foretage en øjeblikkelig tilbagebetaling til betaleren i forbindelse med en uautoriseret betalingstransaktion, hvis betaleren har lidt et tab i forbindelse med den uautoriserede betalingstransaktion ved groft uagtsomt at have tilsidesat de forpligtelser, der er fastsat i artikel 69?«
19.      Banken, den polske, den tjekkiske og den italienske regering samt Europa-Kommissionen har indgivet skriftlige indlæg.
IV.    Det præjudicielle spørgsmål
20.      Med sit enlige spørgsmål ønsker den forelæggende ret nærmere bestemt oplyst, om artikel 73, stk. 1, og artikel 74, stk. 1, i direktiv 2015/2366 skal fortolkes således, at en betalingstjenesteudbyder kan nægte at foretage en øjeblikkelig tilbagebetaling til betaleren i forbindelse med en uautoriseret betalingstransaktion, hvis betaleren har lidt et tab i forbindelse med den uautoriserede betalingstransaktion ved groft uagtsomt at have tilsidesat de forpligtelser, der påhviler vedkommende i henhold til dette direktivs artikel 69.
21.      Med henblik på besvarelsen af dette spørgsmål anmodes Domstolen om at fastslå, om dette direktivs artikel 74, stk. 1, tredje afsnit, udgør en undtagelse fra betalingstjenesteudbyderens forpligtelse til at tilbagebetale betaleren og derfor kan medføre, at forpligtelsen til øjeblikkelig tilbagebetaling, som er fastsat i samme direktivs artikel 73, stk. 1, suspenderes, eller om der snarere er tale om en særskilt ret, som udbyderen senere kan gøre gældende over for betaleren.
22.      I denne henseende følger det af Domstolens faste praksis, at der ved fortolkningen af en EU-retlig bestemmelse skal tages hensyn til dennes ordlyd, den sammenhæng, hvori den indgår, og til de mål, der forfølges med den ordning, som den udgør en del af (4).
23.      Hvad for det første angår ordlyden af de bestemmelser, som anmodes fortolket, påpeger jeg, at deres overskrifter angiver, at de vedrører henholdsvis betalingstjenesteudbyderens og betalerens ansvar for uautoriserede betalingstransaktioner. Artikel 73 i direktiv 2015/2366 har således overskriften »Betalingstjenesteudbyderes ansvar for uautoriserede betalingstransaktioner«, mens dette direktivs artikel 2015/2366 har overskriften »Betalerens ansvar for uautoriserede betalingstransaktioner«.
24.      Hvad angår nævnte direktivs artikel 73, stk. 1, foreskriver denne bestemmelse principielt en øjeblikkelig tilbagebetaling til betaleren i tilfælde af uautoriserede betalingstransaktioner, som er omfattet af en ufravigelig frist, inden for hvilken betalingstjenesteudbyderen skal foretage denne tilbagebetaling (5), idet der dog fastsættes en undtagelse fra reglen om øjeblikkelig tilbagebetaling, nærmere bestemt når denne tjenesteudbyder har »rimelige grunde til at have mistanke om svig«. Denne undtagelse kræver dog for det første, at der foreligger væsentlig mistanke om et eventuelt svig, og for det andet at denne tjenesteudbyder skriftligt underretter den kompetente nationale myndighed om denne mistanke (6).
25.      Det er ligeledes væsentligt at fastslå, at samme direktivs artikel 74, stk. 1, er affattet som en undtagelse fra artikel 73 (7). Endvidere regulerer artikel 74, stk. 1, første og andet afsnit, i direktiv 2015/2366 det ansvar, der påhviler en betaler, der ikke har begået fejl, hvilket ansvar er begrænset, mens det følger af tredje afsnit, at det ansvar, der påhviler en betaler, der har begået fejl, principielt er ubegrænset. Nærmere bestemt fastsætter denne bestemmelse, at betaleren er forpligtet op til et beløb på højst 50 EUR eller uden begrænsning, hvis den pågældende har handlet svigagtigt eller med forsæt eller ved grov forsømmelse har undladt at opfylde de forpligtelser, der påhviler vedkommende i forbindelse med de betalingsinstrumenter, der er stillet til rådighed for ham eller hende, i henhold til dette direktivs artikel 69.
26.      Hvad nærmere bestemt angår spørgsmålet om øjeblikkelig tilbagebetaling i tilfælde af uautoriserede betalingstransaktioner påpeger jeg, at nævnte direktivs artikel 73, stk. 1, ikke fastsætter nogen anden undtagelse, som betalingstjenesteudbyderen kan påberåbe sig, såsom f.eks. mistanke om eller mulighed for, at betaleren, herunder uagtsomt, har undladt at opfylde en eller flere af de forpligtelser, der er fastsat i samme direktivs artikel 69. Endvidere synes artikel 74, stk. 1, heri ikke at omhandle spørgsmålet om øjeblikkelig tilbagebetaling af beløbet for en uautoriseret betalingstransaktion, men at være fokuseret på fordelingen af ansvaret mellem betaleren og betalingstjenesteudbyderen med henblik på at afklare, hvem der i sidste ende skal holdes ansvarlig i forbindelse med sagen og dermed bære de tab, der er opstået som følge af disse transaktioner.
27.      Det synes således umiddelbart at fremgå af en ordlydsfortolkning af artikel 73, stk. 1, i direktiv 2015/2366, at mens denne bestemmelse udtrykkeligt fastsætter undtagelser fra forpligtelsen til straks at tilbagebetale beløbet for en uautoriseret transaktion, giver den ikke mulighed for at
udvide listen over undtagelser til andre situationer, som ikke er omhandlet heri, herunder manglende opfyldelse af »de forpligtelser, der er fastsat i artikel 69, begået […] ved grov forsømmelse«, som omhandlet i dette direktivs artikel 74, stk. 1, tredje afsnit.
28.      Det må dog konstateres, at for så vidt angår samme direktivs artikel 74, stk. 1, kan det ikke fastslås med sikkerhed, navnlig ikke alene på grundlag af bestemmelsens ordlyd, om den »undtagelse«, der er fastsat i denne bestemmelse, udelukkende vedrører selve forpligtelsen, eller om den også omfatter det princip, der kræver øjeblikkelig tilbagebetaling. Der kan således anlægges to modstridende fortolkninger, således som det fremgår af de modstridende synspunkter, som hovedsagens parter har fremsat (8). Ifølge den første fortolkning har betalingstjenesteudbyderen ingen forpligtelse til at tilbagebetale betaleren, såfremt denne selv har begået en fejl, hvorfor betalingstjenesteudbyderen kan gøre betalerens ansvar for grov uagtsomhed gældende med henblik på at påberåbe sig den undtagelse, der er fastsat i artikel 74 i direktiv 2015/2366, og opnå, at den forpligtelse til øjeblikkelig tilbagebetaling, som følger af samme direktivs artikel 73, stk. 1, bortfalder. Omvendt hviler den anden fortolkning på den præmis, at dette direktivs artikel 73, stk. 1 og artikel 74, stk. 1, regulerer to særskilte faser af proceduren for tilbagebetaling for en uautoriseret betalingstransaktion. Ifølge denne fortolkning har den »undtagelse«, der er fastsat i artikel 74, stk. 1, ikke virkninger ab initio, hvilket indebærer, at betalingstjenesteudbyderen i første omgang skal tilbagebetale betaleren og herefter i anden omgang, efter denne tilbagebetaling, kan udøve en erstatningsret over for den betaler, der er ansvarlig for fejlen.
29.      Af de grunde, som jeg vil redegøre for i de følgende punkter i dette forslag til afgørelse, er jeg af den opfattelse, at artikel 73, stk. 1, og artikel 74, stk. 1, i direktiv 2015/2366 bør undergives den anden af disse fortolkninger.
30.      Denne fortolkning støttes nemlig for det andet af den sammenhæng, som de bestemmelser, der er nævnt i den forelæggende rets præjudicielle spørgsmål, indgår i.
31.      I denne henseende påpeger jeg, at der i 71. betragtning til direktiv 2015/2366 kun anføres et enkelt tilfælde, hvor betalingstjenesteudbyderen – når betaleren har underrettet denne om, at der foreligger en uautoriseret operation – kan forsinke den øjeblikkelige tilbagebetaling til betaleren, nemlig den situation, at der »er stor mistanke om en uautoriseret transaktion som følge af svigagtig adfærd fra betalingstjenestebrugerens side, og mistanken er baseret på objektive grunde, som er meddelt den relevante nationale myndighed«. I lighed med dette direktivs artikel 73, stk. 1, nævner denne 71. betragtning ingen anden undtagelse, som betalingstjenesteudbyderen kan gøre gældende, såsom mistanke om eller konstatering af, at betalingstjenestebrugeren ikke har opfyldt en eller flere af de forpligtelser, der er fastsat i dette direktivs artikel 69, bl.a. ved grov uagtsomhed.
32.      Endvidere skal det understreges, at en undersøgelse af de forarbejder, der førte til vedtagelsen af artikel 73, stk. 1, i direktiv 2015/2366, synes at bestyrke denne fortolkning. Den tidligere version, direktiv 2007/64/EF (9), som blev ophævet ved direktiv 2015/2366, fastsatte ikke nogen undtagelse fra forpligtelsen til øjeblikkelig tilbagebetaling for en uautoriseret betalingstransaktion. EU-lovgiver fandt det dog nødvendigt at ændre den relevante bestemmelse, altså artikel 73, stk. 1, i direktiv 2015/2366, for at fastlægge mere præcise rammer for proceduren for øjeblikkelig tilbagebetaling i tilfælde af uautoriserede betalingstransaktioner, idet der udtrykkeligt blev fastsat en specifik undtagelse fra forpligtelsen til tilbagebetaling, nærmere bestemt når betalingstjenesteudbyderen har rimelige grunde til at have mistanke om svig (10).
33.      Jeg påpeger endvidere, at dette direktivs artikel 107, stk. 1, fastsætter, at den harmonisering, som EU-lovgiver har fastsat på det område, der er omfattet af de i den foreliggende sag relevante bestemmelser, er fuldstændig og ikke giver mulighed for vedtagelse af andre bestemmelser end dem, der er vedtaget af EU-lovgiver (11). Nærmere bestemt hører dette direktivs artikel 73 og 74 ikke til de bestemmelser, med hensyn til hvilke EU-lovgiver har tilsigtet at overlade medlemsstaterne en skønsmargen. I øvrigt henviser samme direktivs artikel 107, stk. 3, udtrykkeligt til betalingstjenesteudbydernes forpligtelser, idet medlemsstaterne pålægges at sikre, at betalingstjenesteudbydere ikke til skade for betalingstjenestebrugerne fraviger de bestemmelser i national ret, der gennemfører direktiv 2015/2366, medmindre det udtrykkeligt er foreskrevet i disse.
34.      En sådan fortolkning bekræftes for det tredje af de formål, der forfølges med direktiv 2015/2366.
35.      I denne henseende minder jeg om, at direktiv 2015/2366, således som det fremgår af sjette betragtning hertil, har til formål at harmonisere reglerne om levering af betalingstjenester ved at give større »retssikkerhed« for at sikre »ensartet anvendelse af de retlige rammer i hele Unionen«, samtidig med at der sikres en høj grad af forbrugerbeskyttelse i forbindelse med betalingstjenester i hele Unionen.
36.      Selv om hovedformålet med dette direktiv er at harmonisere reglerne om betalingstjenester og sikre et velfungerende indre marked for disse tjenester (12), således som det fremgår af det forhold, at dette direktiv hviler på artikel 114 TEUF, forholder det sig ikke desto mindre således, at nødvendigheden af at sikre et højt niveau for forbrugerbeskyttelse ved brugen af disse tjenester også udgør et af de formål, der forfølges med dette direktiv (13).
37.      På baggrund af ovenstående betragtninger kan det efter min opfattelse lægges til grund, at artikel 73, stk. 1, og artikel 74, stk. 1, i direktiv 2015/2366 er nært knyttet til hinanden, idet disse bestemmelser regulerer særskilte aspekter af proceduren for tilbagebetaling af beløb for uautoriserede betalingstransaktioner i den forstand, at den første fastsætter øjeblikkelig tilbagebetaling i tilfælde af en uautoriseret transaktion, mens den anden fastlægger ansvarsfordelingen mellem tjenesteudbyderen og betaleren i en senere fase.
38.      I henhold til artikel 73, stk. 1, i direktiv 2015/2366 er betalingstjenesteudbyderen dermed i første omgang forpligtet til straks at tilbagebetale beløbet for en uautoriseret betalingstransaktion, medmindre der foreligger alvorlig mistanke om, at den skyldes svigagtig adfærd fra betalingstjenestebrugerens side. Denne tilbagebetaling er dog ikke endegyldig. Hvis betalingstjenesteudbyderen i anden omgang, efter denne midlertidige tilbagebetaling, godtgør, at betaleren med forsæt eller ved grov uagtsomhed har undladt at opfylde en af de forpligtelser, der påhviler vedkommende i henhold til dette direktivs artikel 69, kan betalingstjenesteudbyderen kræve, at betaleren bærer de tab, som vedkommendes grove uagtsomhed har forårsaget. Såfremt betaleren måtte nægte at tilbagebetale beløbet for den uautoriserede transaktion, skal denne tjenesteudbyder dermed anlægge et søgsmål mod betaleren, idet sidstnævnte er ansvarlig i henhold til dette direktivs artikel 74, stk. 1, tredje afsnit.
39.      Den modsatte fortolkning, hvorefter betalingstjenesteudbyderen kan nægte eller forhale tilbagebetalingen, hvis blot der foreligger en mistanke om, at betaleren ved grov uagtsomhed har undladt at opfylde de forpligtelser, der er fastsat i samme direktivs artikel 69, ville gøre det muligt for denne tjenesteudbyder at omgå den forpligtelse til øjeblikkelig tilbagebetaling for en uautoriseret betalingstransaktion, som er fastsat i direktivets artikel 73, stk. 1. En sådan fortolkning ville muliggøre en uberettiget udvidelse af de situationer, hvor nævnte udbyder kan blive fritaget for denne forpligtelse, ud over de tilfælde, der udtrykkeligt er fastsat i denne bestemmelses ordlyd, og ville være i strid med princippet om, at undtagelser fra en EU-retsakt skal fortolkes strengt. Herved ville den være til direkte skade for forbrugerens ret til at opnå tilbagebetaling og dermed tømme nævnte bestemmelse for indhold og således fratage den dens effektive virkning.
40.      I denne henseende har EU-lovgivers valg om at underlægge suspensionen af forpligtelsen til øjeblikkelig tilbagebetaling strenge betingelser til formål at sikre, at denne tilbagebetaling fortsat er hovedreglen og ikke udvikler sig til en undtagelse. En sådan mekanisme ville imidlertid miste enhver effektivitet, hvis det blotte forhold, at betalingstjenesteudbyderen udenretsligt hævder, at der foreligger en tilsidesættelse af de forpligtelser, der følger af artikel 69 i direktiv 2015/2366, ville være tilstrækkeligt til at suspendere dennes forpligtelse til øjeblikkelig tilbagebetaling. Desuden ville det mildest talt være paradoksalt, hvis det som betingelse for en suspension af forpligtelsen til øjeblikkelig tilbagebetaling i tilfælde af svig kræves, at der foreligger væsentlig mistanke, og at der indledes en formel procedure ved den kompetente nationale myndighed, samtidig med at det, for så vidt angår en handling eller undladelse, der kan tilskrives grov uagtsomhed, anerkendes, at denne forpligtelse kan suspenderes med identiske virkninger uden noget andet formelt krav.
41.      Hvis det blev lagt til grund, at betalingstjenesteudbyderen kan nægte eller forhale den øjeblikkelige tilbagebetaling af beløbet for en uautoriseret transaktion med henvisning til, at der foreligger grov uagtsomhed, som kan tilregnes betaleren, ville dette samtidig kunne være til skade for det formål om at sikre et højt forbrugerbeskyttelsesniveau, som forfølges med direktiv 2015/2366. Ud over at betaleren i en sådan situation ville blive afskåret fra den øjeblikkelige tilbagebetaling af det omhandlede beløb, ville vedkommende også være nødsaget til at anlægge en retssag mod betalingstjenesteudbyderen, såfremt denne som begrundelse for at nægte tilbagebetalingen påberåber sig en manglende opfyldelse af de i dette direktivs artikel 69 fastsatte forpligtelser, som direkte kan tilskrives grov uagtsomhed. EU-lovgivers hensigt med at begrænse en sådan tjenesteudbyders ret til at undlade straks at tilbagebetale beløbet for en uautoriseret betalingstransaktion til tilfælde, hvor der foreligger svig, var at imødegå den praksis, der bestod i, at betalingstjenesteudbydere gjorde gældende, at betaleren havde begået fejl, som begrundelse for at nægte denne tilbagebetaling, en praksis, som medførte, at sidstnævnte var nødsaget til at anlægge sag for at opnå tilbagebetaling af beløbene for de uautoriserede transaktioner (14). Det fremgår nemlig af den ændring, der blev foretaget i dette direktivs artikel 73, stk. 1, at det ikke påhviler betaleren, men derimod betalingstjenesteudbyderen at rejse krav om erstatning for det tab, der følger af en sådan uautoriseret betalingstransaktion, som kan tilskrives betalerens grove uagtsomhed, og eventuelt anlægge et søgsmål med henblik på at opnå tilbagebetaling af de pågældende beløb. En sådan tilgang er i øvrigt også i overensstemmelse med samme direktivs artikel 72, stk. 2, hvorefter det påhviler betalingstjenesteudbyderen at påvise grov forsømmelse fra betalerens side.
42.      Som supplement forekommer det mig hensigtsmæssigt at præcisere visse aspekter i tilknytning til ovenstående undersøgelse af de relevante bestemmelser i direktiv 2015/2366 med henblik på den foreliggende sag.
43.      Det skal for det første understreges, at den foreliggende sag adskiller sig fra en række sager, der er ført for Domstolen vedrørende forholdet mellem de forskellige bestemmelser om ansvarsfordelingen i tilfælde af uautoriserede betalingstransaktioner mellem betaleren og tjenesteudbyderen, som var anført i tidligere versioner af direktiv 2015/2366 (15), bl.a. den sag, der gav anledning til Veracash-dommen (16).
44.      Jeg præciserer i denne henseende, at i modsætning til den foreliggende sag, hvor det er ubestridt, at betaleren straks underrettede betalingstjenesteudbyderen om, at der var sket en uautoriseret betalingstransaktion, vedrørte den sag, der gav anledning til Veracash-dommen, konsekvenserne af betalerens manglende overholdelse af sin forpligtelse til snarest muligt at underrette betalingstjenesteudbyderen om, at der var konstateret en sådan transaktion.
45.      I den nævnte dom fastslog Domstolen ganske vist, at betalingstjenesteudbyderens forpligtelse til straks at tilbagebetale beløbet for en uautoriseret transaktion i henhold til artikel 60, stk. 1, i direktiv 2007/64 er underlagt de undtagelser, der er fastsat i dette direktivs artikel 61, stk. 2, hvorfor betaleren principielt bør holdes ansvarlig for alle tab, der er opstået som følge af uautoriserede betalingstransaktioner, hvis de skyldes en svigagtig handling eller manglende opfyldelse af en eller flere af den pågældendes forpligtelser i henhold til det nævnte direktivs artikel 56 (17). En sådan fortolkning synes at indebære, at samme direktivs artikel 61, stk. 2, udgør en undtagelse fra betalingstjenesteudbyderens forpligtelse til straks at tilbagebetale beløbet vedrørende den uautoriserede transaktion til betaleren som fastsat i dette direktivs artikel 60, stk. 1, og således at gøre det muligt for denne udbyder at unddrage sig denne forpligtelse ved påberåbelse af betalerens ansvar for svig eller grov uagtsomhed.
46.      Det skal dog fastslås, at der ikke kan anlægges en sådan fortolkning for så vidt angår artikel 73, stk. 1, og artikel 74, stk. 1, i direktiv 2015/2366, som erstattede artikel 60, stk. 1, og artikel 61, stk. 2, i direktiv 2007/64. Som nævnt i punkt 32 i dette forslag til afgørelse fastsatte artikel 60, stk. 1, nemlig ganske vist ikke nogen undtagelse fra forpligtelsen til øjeblikkelig tilbagebetaling for en uautoriseret betalingstransaktion, men EU-lovgiver fandt det nødvendigt at ændre denne bestemmelse ved i artikel 73, stk. 1, i direktiv 2015/2366 at fastsætte en udtrykkelig undtagelse fra forpligtelsen til øjeblikkelig tilbagebetaling, som er begrænset til den situation, hvor betalingstjenesteudbyderen har rimelig grund til at have mistanke om svig. Med denne ændring tilsigtede EU-lovgiver at fastslå med større klarhed, at dette direktivs artikel 73, stk. 1, og artikel 74, stk. 1, regulerer to særskilte faser af proceduren for tilbagebetaling for en uautoriseret betalingstransaktion, i den forstand, at den første fastsætter princippet om øjeblikkelig tilbagebetaling i tilfælde af en uautoriseret transaktion, mens den anden i en senere fase fastlægger ansvarsfordelingen mellem tjenesteudbyderen og betaleren (18).
47.      Jeg påpeger for det andet, at den italienske regering i sit skriftlige indlæg har argumenteret for en fortolkning af artikel 73, stk. 1, i direktiv 2015/2366, som indebærer, at denne bestemmelse, samtidig med at den kræver øjeblikkelig tilbagebetaling, alligevel gør det muligt for betalingstjenesteudbyderen senere direkte at inddrive det beløb, der er tilbagebetalt til kunden i forbindelse med en uautoriseret betalingstransaktion, uden nødvendigvis at være nødsaget til at anlægge en retssag, eftersom undersøgelsen af alle de relevante omstændigheder giver betalingstjenesteudbyderen rimelig grund til at antage, at den uautoriserede transaktion skyldtes forsætlige handlinger eller grov uagtsomhed fra betalerens side (19).
48.      Selv om den fortolkning, som den italienske regering har foreslået, tager sigte på at finde en ligevægt mellem de berørte parters interesser, vil den ikke desto mindre medføre, at den tilbagebetaling, der er fastsat i artikel 73, stk. 1, i direktiv 2015/2366 underlægges supplerende begrænsninger og betingelser, som ikke har noget grundlag i denne bestemmelses ordlyd, og dermed fravige den strenge ramme, som er fastlagt ved dette direktiv. Endvidere vil betaleren ud fra en praktisk synsvinkel blive sat i en situation svarende til den, vedkommende ville have stået i, hvis der ikke var foretaget nogen tilbagebetaling, og faktisk være nødsaget til at anlægge en retssag mod betalingstjenesteudbyderen for at få godtgjort det pågældende beløb. Som nævnt i punkt 37 og 38 i dette forslag til afgørelse, ville en sådan fortolkning gøre det muligt at omgå denne bestemmelse og være egnet til at fratage denne dens effektive virkning, hvilket ville indskrænke rækkevidden af den beskyttelse, der ydes forbrugerne.
49.      Jeg konstaterer i øvrigt, som nævnt i punkt 33 i dette forslag til afgørelse, at nævnte direktivs artikel 73, stk. 1, er en af de bestemmelser, som har været genstand for en fuldstændig harmonisering. Heraf følger, at en betalingstjenesteudbyders ansvar for uautoriserede betalingstransaktioner ikke kan svækkes ved anvendelse af nationale bestemmelser, der fastsætter en mere begrænset ansvarsordning. Derfor kan medlemsstaterne for så vidt angår betalingstjenesteudbydernes forpligtelse til straks at tilbagebetale beløbet for en uautoriseret transaktion ikke fravige den ordning, der er indført ved direktiv 2015/2366, ved at indføre andre undtagelser end dem, der er udtrykkeligt fastsat i dette direktivs artikel 73, stk. 1.
50.      Jeg påpeger
for det tredje, at i modsætning til hvad den tjekkiske og den italienske regering har gjort gældende, fører den foreslåede fortolkning ikke til en fordrejning af mekanismen for alternative tvistbilæggelsesprocedurer, som er fastsat i artikel 102 i direktiv 2015/2366 (20).
51.      Jeg minder i denne henseende om, at dette direktivs artikel 102 fastsætter en alternativ tvistbilæggelsesprocedure, hvorved en betalingstjenestebruger
kan anmode et organ for alternativ tvistbilæggelse om at behandle klager over betalingstjenesteudbydere. Den således indførte mekanisme har nemlig ganske vist til formål at fremme bilæggelsen af tvister mellem betalingstjenestebrugere og betalingstjenesteudbydere, men dens anvendelsesområde er ikke begrænset til den øjeblikkelige tilbagebetaling, der er fastsat i dette direktivs artikel 73, idet det omfatter enhver type tvist vedrørende rettigheder og forpligtelser i medfør af samme direktivs afsnit III og IV.
52.      Endelig skal det påpeges, at den løsning, jeg foreslår, kan give anledning til en vis skepsis og ikke er uden praktiske vanskeligheder (21), men at den modsatte fortolkning vil medføre større ulemper, navnlig for betalingstjenestebrugerne (22). Sidstnævnte synes i øvrigt at have spillet en central rolle i de bekymringer, der var EU-lovgivers bevæggrund til at ændre artikel 73, stk. 1, i direktiv 2015/2366. Under alle omstændigheder tilkommer det, såfremt den nuværende affattelse af denne bestemmelse forekommer at indeholde visse mangler, EU-lovgiver at ændre den.
53.      På denne baggrund foreslår jeg, at det forelagte spørgsmål besvares med, at artikel 73, stk. 1, og artikel 74, stk. 1, i direktiv 2015/2366 skal fortolkes således, at disse bestemmelser er til hinder for, at en betalingstjenesteudbyder kan nægte at foretage en øjeblikkelig tilbagebetaling til betaleren i forbindelse med en uautoriseret betalingstransaktion, hvis betaleren har lidt et tab i forbindelse med den uautoriserede betalingstransaktion ved groft uagtsomt at have tilsidesat de forpligtelser, der påhviler denne i henhold til dette direktivs artikel 69.
V.      Forslag til afgørelse
54.      På baggrund af ovenstående betragtninger foreslår jeg Domstolen, at den besvarer det præjudicielle spørgsmål fra Sąd Rejonowy w Koszalinie (retten i første instans i Koszalin, Polen) således:
»Artikel 73, stk. 1, og artikel 74, stk. 1, i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv (EU) 2015/2366 af 25. november 2015 om betalingstjenester i det indre marked, om ændring af direktiv 2002/65/EF, 2009/110/EF og 2013/36/EU og forordning (EU) nr. 1093/2010 og om ophævelse af direktiv 2007/64/EF
skal fortolkes således, at
disse bestemmelser er til hinder for, at en betalingstjenesteudbyder kan nægte at foretage en øjeblikkelig tilbagebetaling til betaleren i forbindelse med en uautoriseret betalingstransaktion, hvis betaleren har lidt et tab i forbindelse med den uautoriserede betalingstransaktion ved groft uagtsomt at have tilsidesat de forpligtelser, der påhviler denne i henhold til dette direktivs artikel 69.«
1 –      Originalsprog: fransk.
i      Den foreliggende sags navn er et vedtaget navn. Det svarer ikke til et navn på en part i sagen.
2 –      Europa-Parlamentets og Rådets direktiv af 25.11.2015 om betalingstjenester i det indre marked, om ændring af direktiv 2002/65/EF, 2009/110/EF og 2013/36/EU og forordning (EU) nr. 1093/2010 og om ophævelse af direktiv 2007/64/EF (EUT 2015, L 337, s. 35).
3 –      Dz. U. af 2024, pos. 30.
4 –      Dom af 1.8.2025, Veracash (C-665/23, EU:C:2025:598, præmis 34 og den deri nævnte retspraksis).
5 –      Artikel 73, stk. 1, i direktiv 2015/2366 fastsætter i denne henseende, at denne tilbagebetaling skal ske »inden afslutningen af den følgende arbejdsdag«.
6 –      Jeg påpeger, selv om dette aspekt ikke er relevant i den foreliggende sag, at der findes en anden situation, hvor betalingstjenesteudbyderen kan undlade straks at tilbagebetale beløbet for en uautoriseret betalingstransaktion til betaleren, nemlig når sidstnævnte undlader at underrette betalingstjenesteudbyderen eller gør det for sent. Nærmere bestemt fastlægger artikel 71 i direktiv 2015/2366, hvortil der henvises i samme direktivs artikel 73, stk. 1, en frist for underretningen om en uautoriseret transaktion, idet det bestemmes, at betalingstjenestebrugeren for at kunne kræve berigtigelse af en uautoriseret eller fejlbehæftet betalingstransaktion fra betalingstjenesteudbyderens side skal underrette betalingstjenesteudbyderen snarest muligt efter at have konstateret en sådan transaktion, der giver anledning til krav, herunder krav som omhandlet i artikel 89, og ikke senere end 13 måneder efter debiteringsdatoen. Jf. i denne henseende dom af 1.8.2025, Veracash (C-665/23, EU:C:2025:598, præmis 48).
7 –      Artikel 74 i direktiv 2015/2366 indeholder således følgende indskud: »[u]anset artikel 73«.
8 –      Jf. punkt 12 og 13 i dette forslag til afgørelse.
9 –      Artikel 73, stk. 1, i direktiv 2015/2366 erstattede artikel 60, stk. 1, i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2007/64/EF af 13.11.2007 om betalingstjenester i det indre marked og om ændring af direktiv 97/7/EF, 2002/65/EF, 2005/60/EF og 2006/48/EF og om ophævelse af direktiv 97/5/EF (EUT 2007, L 319, s. 1). Denne bestemmelse havde følgende ordlyd: »Medlemsstaterne sikrer, at betalerens udbyder af betalingstjenester med forbehold af artikel 58 i tilfælde af en uautoriseret betalingstransaktion straks tilbagebetaler betaleren beløbet for den uautoriserede betalingstransaktion og, hvor det er relevant, fører den debiterede betalingskonto tilbage til den situation, der ville have været gældende, hvis den uautoriserede betalingstransaktion ikke var blevet gennemført.«
10 –      Det fremgår således af forarbejderne, at Kommissionens oprindelige forslag ganske vist ikke indeholdt en undtagelse fra forpligtelsen til øjeblikkelig tilbagebetaling, når tjenesteudbyderen har rimelig grund til at have mistanke om svig, men at denne ændring blev indført i løbet af de interinstitutionelle forhandlinger, før den blev optaget i den endelige tekst til direktiv 2015/2366. Jf. i denne henseende forslag til Europa-Parlamentets og Rådets direktiv om betalingstjenester i det indre marked og om ændring af direktiv 2002/65/EF, 2013/36/EU og 2009/110/EF og om ophævelse af direktiv 2007/64/EF (COM(2013) 0547 final), navnlig s. 13, Europa-Parlamentet, tekst, der blev aftalt ved de interinstitutionelle forhandlinger, PE 604 827 (dossier fra almindelig lovgivningsprocedure 2013/0264 (COD), godkendt den 16.6.2015), navnlig artikel 65, samt supplerende rapport om forslaget til Europa-Parlamentets og Rådets direktiv om betalingstjenester i det indre marked og om ændring af direktiv 2002/65/EF, 2013/36/EU og 2009/110/EF og om ophævelse af direktiv 2007/64/EF, A8-0266/2015 (vedtaget den 28.9.2015), navnlig artikel 73. Kommissionen anlagde samme tilgang i sit forslag til forordning om betalingstjenester i det indre marked. I bestemmelsen om tjenesteudbyderens ansvar i tilfælde af uautoriserede betalingstransaktioner fastsættes det, at det kun er rimelig grund til mistanke om svig begået af betaleren, der kan begrunde, at tjenesteudbyderen nægter at foretage en tilbagebetaling. I dette tilfælde skal denne tjenesteudbyder begrunde sin afvisning af tilbagebetaling og angive de organer, som betaleren kan henvende sig til. Jf. i denne henseende forslag til Europa-Parlamentets og Rådets forordning om betalingstjenester i det indre marked og
om ændring af forordning (EU) nr. 1093/2010, COM(2023) 367 final – 2023/0210 (COD), af 28.6.2023, navnlig s. 11, artikel 56, stk. 1 og 2.
11 –      Jf. vedrørende direktiv 2007/64 dom af 2.9.2021, CRCAM (C-337/20, EU:C:2021:671, præmis 42).
12 –      Jf. vedrørende direktiv 2007/64 dom af 2.9.2021, CRCAM (C-337/20, EU:C:2021:671, præmis 44).
13 –      Jf. i denne retning dom af 11.11.2020, DenizBank (C-287/19, EU:C:2020:897, præmis 56 og 102). Jf. også angående direktiv 2007/64 dom af 11.7.2024, Eurobank Bulgaria (C-409/22, EU:C:2024:600, præmis 79 og den deri nævnte retspraksis).
14 –      Jf. i denne henseende M.R. Guimarães og R. Steennot, »Allocation of liability in case of payment fraud: who bears the risk of innovation? A comparison of Belgian and Portuguese law in the context of PSD2«, European review of private law, Kluwer Law International, bind 30, nr. 1, 2022, s. 29-72, navnlig s. 47.
15 –      Jf. f.eks. dom af 2.9.2021, CRCAM (C-337/20, EU:C:2021:671).
16 –      Dom af 1.8.2025, Veracash (C-665/23, EU:C:2025:598).
17 –      Dom af 1.8.2025, Veracash (C-665/23, EU:C:2025:598, præmis 63).
18 –      Jf. punkt 37 og 38 i dette forslag til afgørelse.
19 –      Ifølge den nævnte regering har en fortolkning, som ikke gør det muligt for betalingstjenesteudbyderen at foretage en tilbageførsel og således tvinger denne til at anlægge en retssag for at inddrive de tilbagebetalte beløb i tilfælde af grov uagtsomhed fra kundens side, ikke noget grundlag i ordlyden af direktiv 2015/2366, og den vil føre til en urimelig uligevægt i betalingssystemet. Den har navnlig påpeget, at for så vidt som ingen bestemmelse i dette direktiv forbyder betalingstjenesteudbydere direkte at inddrive det beløb, der er blevet tilbagebetalt i forbindelse med en uautoriseret betalingstransaktion, der skyldes kundens forsætlige handlinger eller grove uagtsomhed, direkte fra kundens betalingskonto, bør spørgsmålet om, hvorvidt en sådan direkte debitering skal tillades eller ej, overlades til de nationale lovgiveres vurdering.
20 –      Ifølge disse regeringer ville en sådan procedure gøre det muligt for betalingstjenestebrugerne at opnå tilbagebetaling af beløbet for en uautoriseret betalingstransaktion mere effektivt, hurtigere og mindre omkostningsfuldt end gennem det traditionelle retssystem. De har i denne retning gjort gældende, at denne mekanisme ville miste enhver relevans, hvis betalingstjenesteudbyderen var forpligtet til at tilbagebetale beløbet for en uautoriseret betalingstransaktion selv i tilfælde af grov uagtsomhed fra betalingstjenestebrugerens side.
21 –      I betragtning af den forpligtelse, der påhviler betalingstjenesteudbyderen, til at foretage tilbagebetalingen »inden afslutningen af den følgende arbejdsdag« efter at være blevet underrettet af betaleren om en uautoriseret betalingstransaktion, er det begrundet at rejse spørgsmål om tjenesteudbyderens mulighed inden for en så kort frist at samle alle de elementer, der kan udgøre rimelig mistanke om svig. Det er ligeledes væsentligt at konstatere, at selv om sondringen mellem en svigagtig handling og uagtsomhed på det teoretiske plan ikke giver anledning til vanskeligheder, er denne sondring mindre åbenlys i praksis, navnlig når denne tjenesteudbyder er forpligtet til at identificere en svigagtig handling (eller i det mindste mistanke om en sådan handling) inden for en yderst begrænset periode for at være fritaget for forpligtelsen til øjeblikkelig tilbagebetaling. Der kan ligeledes rejses det spørgsmål, om betalingstjenesteudbyderne, når de står over for risikoen for at skulle foretage sådanne tilbagebetalinger, vil være fristet til at begrænse tilrådighedsstillelsen af visse betalingsmidler eller underlægge brugen heraf strengere betingelser, som er mere byrdefulde for brugerne, hvilket ville være i strid med det generelle formål om udvikling af det integrerede marked for elektroniske betalinger, som forfølges med direktiv 2015/2366. Som den italienske regering har påpeget, kunne et sådant system også gøre betaleren mindre tilbøjelig til at overholde de forpligtelser til at udvise omhu, der er fastsat i dette direktivs artikel 69.
22 –      Betalingstjenesteudbyderne synes nemlig i visse medlemsstater at have anlagt den standardpraksis, at de nægter betalerne tilbagebetaling med den begrundelse, at betalerne med deres ukorrekte adfærd har bidraget til, at der er sket uautoriserede betalingstransaktioner. Det var imidlertid netop for at forebygge sådanne praksisser, at EU-lovgiver ved den ændring, der blev foretaget i artikel 73, stk. 1, i direktiv 2015/2366, tilsigtede at styrke beskyttelsen af forbrugerne ved at sikre, at forpligtelsen til øjeblikkelig tilbagebetaling, som påhviler betalingstjenesteudbyderne i tilfælde af uautoriserede transaktioner, kun kan begrænses ved udtrykkelige og strengt fastlagte undtagelser. Jf. i denne henseende den forelæggende rets konstatering, som er gengivet i punkt 16 i dette forslag til afgørelse. Jf. også i litteraturen M.R. Guimarães og R. Steennot, »Allocation of liability in case of payment fraud: who bears the risk of innovation? A comparison of Belgian and Portuguese law in the context of PSD2«, European review of private law, Kluwer Law International, bind 30, nr. 1, 2022, s. 29-72, navnlig s. 47.