61980C0136
FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA GENERALADVOKAT
F. CAPOTORTI
FREMSAT DEN 18. JUNI 1981 (
1
)
Høje Domstol.
1.
De præjudicielle spørgsmål, som ligger til grund for denne sag, vedrører fortolkningen af et aspekt i fællesskabsbestemmelserne vedrørende fællesskabsforsendelse. Jeg vil først kort redegøre for den sammenhæng, som den bestemmelse, der her skal fortolkes, står i.
For at lette varebefordringen inden for Fællesskabet og fremfor alt at forenkle formaliteterne ved overskridelsen af de indre grænser udstedte Rådet den 8. marts 1969 forordning nr. 542/69 om ordning for fællesskabsforsendelse. I de følgende år blev denne forordning gentagne gange ændret; endelig blev den erstattet af forordning nr. 222/77 af 13. december 1976; de her omtvistede faktiske omstændigheder fandt dog sted før den sidstnævnte forordnings ikrafttræden, således at forordning nr. 542/69 her må tages umiddelbart i betragtning. Hvad angår varer fra tredjelande, er det formålet med ordningen for fællesskabsforsendelsen, at de kan føres fra indførselsstedet til bestemmelsesstedet (eller i tilfælde af transit gennem Fællesskabet, til udgangstoldstedet) uden at der ved overgangen fra en medlemsstat til en anden på ny skal iagttages toldformaliteter (fjerde betragtning til forordning nr. 542/69). I artikel 1, stk. 1, i forordning nr. 542/69 sondres der mellem proceduren for ekstern fællesskabsforsendelse og proceduren for intern fællesskabsforsendelse. Den første finder bl.a. anvendelse på varer, »der ikke opfylder betingelserne i artikel 9 og 10 i Traktaten om oprettelse af Det europæiske økonomiske Fællesskab« (artikel 1, stk. 2, litra a)). Ifølge artikel 12, stk. 1, skal varer, som transporteres i henhold til proceduren for ekstern fællesskabsforsendelse, angives til forsendelse i en T 1-angivelse (svarende til forordningens bilag A). Denne anmeldelse underskrives af den, der ansøger om ekstern fællesskabsforsendelse eller af hans bemyndigede repræsentant; den indleveres til afgangstoldstedet i mindst tre eksemplarer (artikel 12, stk. 3); ved afgangstoldstedet forstås det toldsted, hvor fællesskabsforsendelsen påbegyndes (artikel 11, litra c)).
Den, der ansøger om at gennemføre en fællesskabsforsendelse — og derfor har underskrevet T 1-angivelsen — påtager sig derved over for de kompetente myndigheder ansvaret for reglementeret gennemførelse af denne transport og kaldes derfor »den hovedforpligtede« (artikel 11, litra a)). Ifølge artikel 13 skal den hovedforpligtede frembyde varerne for bestemmelsestoldstedet i uforandret stand inden for den fastsatte tidsfrist og under iagttagelse af de af de kompetente myndigheder trufne foranstaltninger til varernes identificering samt overholde bestemmelserne om fællesskabsforsendelse og om forsendelsen i hver af de medlemsstater, der berøres af transporten. Endvidere skal den hovedforpligtede ifølge artikel 27, stk. 1 og 2, »medmindre andet er bestemt i denne forordning... stille sikkerhed for betalingen af told og andre afgifter, som en medlemsstat kunne gøre krav på for varer, der i forbindelse med fællesskabsforsendelsen føres over dennes område. Sikkerhed kan stilles samlet for flere fællesskabsforsendelser eller blot for en fællesskabsforsendelse«. Ifølge artikel 27, stk. 3, består sikkerhedsstillelsen »med forbehold af bestemmelserne i artikel 33, stk. 2, ... i en selvskyldnerkaution fra en fysisk eller juridisk person, der er bosat eller har hjemsted i den medlemsstat, hvor sikkerheden stilles«. Ifølge artikel 33, stk. 2, kan sikkerheden for en enkelt fællesskabsforsendelse deponeres kontant; »i så fald fastsætter medlemsstaternes kompetente myndigheder beløbets størrelse, og sikkerheden skal fornys ved hvert grænseovergangssted ...«.
Kautionisten fritages for sine forpligtelser over for de medlemsstater, hvis områder har været berørt af fællesskabsforsendelsen, »når T 1-angivelsen er færdigbehandlet ved afgangstoldstedet« (artikel 35). Dette er netop den bestemmelse, som ønskes fortolket. Med forordning nr. 1079/71 af 25. maj 1971 har Rådet af retssikkerhedsgrunde suppleret denne bestemmelse med et stykke to, der lyder således: »Kautionisten frigøres ligeledes for sine forpligtelser ved udløbet af en frist på 12 måneder regnet fra den dato, hvor T 1-angivelsen registreres, når han ikke fra afgangstoldstedet er blevet underrettet om, at T 1-angivelsen ikke er blevet færdigbehandlet.«
2.
Jeg vil nu sammenfatte de faktiske omstændigheder i hovedsagen. I oktober 1976 indførte Hudig en Pieters, Rotterdam, et parti tørmælk fra Australien med bestemmelsessted i Concorezzo (Milano). Da forsendelsen af dette parti skete via Rotterdam, afgav det nævnte firma den i artikel 12 i forordning nr. 542/69 foreskrevne T 1-angivelse for at kunne anvende ordningen om fællesskabsforsendelse fra Rotterdam til Concorezzo. I sin egenskab af »hoved-forpligtet« (jf artikel 11 i forordning nr. 542/69) stillede firmaet sikkerhed i form af en samlet kaution. To måneder senere, altså i slutningen af december 1976, var det eksemplar af T 1-angivelsen, der skulle sendes tilbage, endnu ikke indgået til opkrævningskontoret (Ontvanger) i Rotterdam; dette opfordrede derfor firmaet til at bevise, at varerne havde forladt hollandsk område og nået deres bestemmelsessted. Senere meddelte opkrævningskontoret Hudig, at T 1-angivelsen for den nævnte forsendelse »ansås for at være færdigbehandlet« (dette lader formode, at firmaet har forelagt det krævede bevismiddel).
Ved skrivelse af 23. april 1977 meddelte opkrævningskontoret imidlertid Hudig, at det tredje eksemplar af T 1-angivelsen var kommet tilbage med falske påtegninger og erklæringer; det opfordrede derfor på ny selskabet til at godtgøre, at varerne havde nået deres bestemmelsessted eller var gået tabt. Hudig kunne ikke forelægge dette bevis; firmaet bestred på den anden side ikke, at påtegningerne og erklæringerne på det tredje eksemplar af T 1-angivelsen var falske. Følgelig opfordrede opkrævningskontoret den 7. juli 1977 firmaet til at betale den afgift, der skal erlægges ved import af tørmælk (med tillæg af hundrede tusinde HFL), som om den importerede vare aldrig havde forladt Nederlandene.
Efter at firmaet havde indgivet klage herover, besluttede Inspecteur der Invoerrechten en Accijnzen, Rotterdam, den 4. januar 1978 at anse T 1-angivelsen for ikke at være færdigbehandlet, fordi påtegningerne og erklæringerne var opnået på retsstridig måde. Denne afgørelse opretholdt Inspecteur den 8. oktober 1978. Derefter indbragte Hudig sagen for College van Beroep voor het Bedrijfsleven. Under denne sag har den nævnte ret ved dom af 3. juni 1980 forelagt Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål:
»I —
Skal artikel 35, stk. 1, i Rådets forordning (EØF) nr. 542/69 i den på tidspunktet for den omtvistede angivelse (29. oktober 1976) gældende affattelse fortolkes således, at den hovedforpligtede, som i forordningens artikel 27's forstand har stillet en samlet sikkerhed, omfattes af udtrykket ‘degene die zekerheid heeft gesteld?’
II —
Hvis spørgsmål I besvares bekræftende: skal artikel 35, stk. 1, på grund af det retssikkerhedshensyn, som bestemmelsen er udtryk for, fortolkes således, at den frigørelse af den hovedforpligtede, som indtræder ved en meddelelse fra afgangstoldstedet om, at T 1-angivelsen er færdigbehandlet, gennem en yderligere underretning fra dette toldsted til den hovedforpligtede kan ophæves, således at angivelsen nu betragtes som ikke færdigbehandlet?«
3.
Vedrørende det første spørgsmål må det først og fremmest understreges, at det i artikel 27, stk. 1, anvendte lidet heldige udtryk — »... skal den hovedforpligtede stille sikkerhed« — kan give anledning til tvivl hos den ret, der skal træffe afgørelse i hovedsagen, om hvorvidt udtrykket »kautionisten« i artikel 35 henviser til den hovedforpligtede, som stiller sikkerhed ved at opnå en samlet kaution fra en tredjemand. Denne tvivl næres — som det fremgår af forelæggelsesdommen ved den hollandske version af forordning nr. 542/69, hvori der i artikel 35 anvendes et udtryk til betegnelse af kautionisten, som meget ligner det i artikel 27, stk. 1, anvendte. Sagsøgeren har med henvisning til dette udtryk fortolket artikel 35 således, at ikke blot den tredje kautionist, men også den hovedforpligtede efter færdigbehandlingen af T 1-angivelsen befries for deres forpligtelser over for de medlemsstater, hvis område blev berørt af fællesskabsforsendelsen.
Denne opfattelse er efter min mening ikke begrundet. Som vi allerede har set, gøres betydningen af den »sikkerhed«, der skal stilles, klar i artikel 27, stk. 3; denne består »i en selvskyldnerkaution fra en fysisk eller juridisk person« (
2
). Selv hvis man ser bort fra henvisningen til »tredjemand«, følger det dog af begrebet kaution, at der er to personer: hovedmanden og kautionisten. Det er klart, at den sidstnævnte, og kun denne, har egenskab af kautionist.
Ganske vist er der et tilfælde, hvori den hovedforpligtede samtidig er kautionist, nemlig tilfældet i artikel 33, stk. 2, for hvilket der er taget forbehold i artikel 27, stk. 3. Det drejer sig, som jeg allerede har forklaret, her om kontant deponering for en enkelt fællesskabsforsendelse. Modsætningsvis bekræfter det imidlertid, at kautionisten er en anden person end den hovedforpligtede ved samlet sikkerhedsstillelse samt ved andre former for sikkerhedsstillelse end kontant deponering, også hvis den vedrører en enkelt fællesskabsforsendelse. Denne sondring fremgår også af andre bestemmelser i forordningen, som jeg blot vil citere: artikel 28, stk. 1, hvorefter den, der påtager sig kautionen, skal udpege en tredjemand »som medkautio-nist«; artikel 32, hvorefter det kan tillades, at kautionisten, uanset hvem den hovedforpligtede er, i et enkelt dokument overtager kautionsforpligtelsen for flere fællesskabsforsendelser; bilagene F og G (som er nævnt i artikel 29, stk. 1, hhv. artikel 30, stk. 3), som indeholder eksempler på dokumenter, hvori der klart sondres mellem kautionisten og den hovedforpligtede.
I øvrigt har sagsøgeren i hovedsagen heller ikke bestridt, at kautionisten, bortset fra tilfældet med kontant deponering, er en anden person end den hovedforpligtede. Sagsøgeren bestræber sig derimod på at give udtrykket »kautionisten« i artikel 35 en sådan vid betydning, at det såvel omfatter den hovedforpligtede, der har stillet sikkerheden (bedre ville det være at sige: som har stillet en kaution) som den, der har overtaget de typiske kautionsforpligtelser. Denne løsning er ikke blot i strid med forordningens opbygning, men forekommer mig også at være fuldstændig ulogisk: det hævdes, at der i artikel 35 med et enkelt udtryk betegnes to personer, hvis forpligtelser er af forskellig art og forskelligt omfang (for at overbevise sig herom er det tilstrækkeligt at sammenholde artiklerne 13 og 27, stk. 1). Man kunne endvidere forestille sig — efter min mening helt fejlagtigt — at artikel 35 snarere skulle henvise til den hovedforpligtede end til den kautionsforpligtede; det er imidlertid umuligt, at den kan henvise til begge, bortset fra det begrænsede tilfælde, at begge egenskaber falder sammen i en enkelt person.
Efter min mening kan der rejses ikke mindre end tre principielle indvendinger mod de argumenter, som Hudig bestræbte sig på at udlede af den nederlandske version af forordning nr. 542/69. For det første er det ikke berettiget kun at fremhæve ligheden mellem det i artikel 27, stk. 1 og det i artikel 35 anvendte udtryk. Også af den nederlandske tekst kan de følgeslutninger systematisk udledes, som jeg allerede har beskrevet; også af den kan de udledes; således kan det sluttes, at den hovedforpligtedes forpligtelse til i overensstemmelse med artikel 27, stk. 3, at stille sikkerhed afgjort ikke giver ham egenskab af kautionist, altså den, der med hensyn til sikkerheden er forpligtet som kautionist. For det andet må tvivl med hensyn til den nøjagtige betydning af en fællesskabsnorm på et af fællesskabssprogene føre til en sammenligning med de øvrige sproglige versioner; i den pågældende forordning anvender versionerne bortset fra den nederlandske i artikel 27, stk. 1, og i artikel 35, ingen lignende udtryk, således at det bliver meget vanskeligere at antage, at den hovedforpligtede er omfattet af begrebet »kautionisten«. Endelig kan ændringen i den nederlandske terminologi i artikel 35 i forordning nr. 222/77 af 13. december 1976 — ordene »degene die zekerheid heeft gesteld« erstattes af udtrykket »de borg«, hvilket utvivlsomt betyder kautionisten — ikke anses for at være udtryk for en materiel ændring af bestemmelsen. I virkeligheden viser denne ændring kun, at uklarhederne i den tidligere version skulle fjernes (den italienske og den tyske udgave forblev da også uforandrede). Derfor blev den behandlet som en fortolkende ændring — man bedes bemærke, at den indgår i en art enhedstekst — for hvilken det ikke gælder, at en ny bestemmelse ikke finder anvendelse på faktiske omstændigheder, som er indtruffet før dens ikrafttræden.
Disse overvejelser fører til et benægtende svar på den nederlandske rets første spørgsmål. Hvis den hovedforpligtede har stillet en samlet sikkerhed, jf. artikel 27, stk. 2, i forordning nr. 542/69 — som det er sket i det foreliggende tilfælde, og som det fremgår af spørgsmålets formulering — så må en tredjemand nødvendigvis forpligte sig som kautionist, og kun denne er kautionist i den i artikel 35, stk. 1, forudsatte betydning. Men også, hvis den hovedforpligtede har stillet sikkerhed i den i artikel 33, stk. 2, nævnte særlige form — ved kontant deponering — kan frigørelsen fra forpligtelserne som følge af færdigbehandlingen af T 1-angivelsen kun vedrøre de forpligtelser, den pågældende har overtaget som kautionist: den pågældene ville således have krav på udlevering af det deponerede beløb. Artikel 35 tillader dog ikke den antagelse, at han samtidig skulle være fritaget for forpligtelserne i henhold til artikel 13. Artikel 35 har i virkeligheden kun indflydelse på kautionistens retsstilling, ikke på den hovedforpligtedes : virkningerne af færdigbehandlingen af T 1-angivelsen på disse hører ikke til det område, der reguleres ved denne bestemmelse (dette spørgsmål har den ret, der pådømmer hovedsagen, i øvrigt heller ikke forelagt). Man kunne måske under henvisning til den systematiske logik slutte, at ikke blot kautionisten, men også den hovedforpligtede fritoges for deres forpligtelser efter færdigbehandlingen; dette resultat lader sig imidlertid afgjort ikke udlede ved en fortolkning af artikel 35.
4.
Den nederlandske ret har kun stillet det andet spørgsmål for det tilfælde, at det første besvares bekræftende; da denne forudsætning efter min mening ikke er opfyldt, er det ikke nødvendigt at komme ind på spørgsmålet om tilbagekaldelse af afgørelsen om færdigbehandling af T 1-angivelsen. Lad det dog være mig tilladt at bemærke, at det ikke kan være forment den nationale forvaltning at tilbagekalde en afgørelse, der er udstedt til gennemførelse af en fællesskabsbestemmelse, hvis der fremkommer synspunkter, som bevirker, at det retlige grundlag for afgørelsen bortfalder. Principielt er tilbagekaldelse åbenbart berettiget, når forvaltningen efter en beslutning om færdigbehandling som den, der er tale om i hovedsagen, konstaterer nye omstændigheder, som den pågældende private på tidspunktet for færdigbehandingen kendte eller burde kende, nærmere bestemt omstændigheder, som efter deres art er til hinder for den pågældende afgørelse. Man kunne endog sige, at den rigtige anvendelse af fællesskabsretten og kravet om ligebehandling af den enkelte i sådanne tilfælde forpligter den nationale forvaltning til at tage den tidligere afgørelse op til fornyet overvejelse, såfremt de betingelser overholdes, som er afgørende for en tilbagekaldelse i henhold til den nationale ret, der skal anvendes.
5.
Følgelig foreslår jeg Domstolen at besvare de ved kendelse af 3. juni 1980 af College van Beroep voor het Bedrijfsleven forelagte præjudicielle spørgsmål således:
Ved udtrykket »kautionisten« i artikel 35, stk. 1, i Rådets forordning nr. 542/69 (i den ved udgangen af oktober 1976 gældende version) skal forstås den, der i henhold til denne forordnings artikel 27, stk. 3, har overtaget kautionsforpligtelsen, og ikke den hovedforpligtede, der har stillet sikkerhed ved, at han har stillet denne som samlet sikkerhed.
(
1
) – Oversat fra italiensk.
(
2
) – O.a.: I den franske udgave: »d'un cautionnement solidaire d'une personne tierce physique ou morale«. Ordet tierce (tredjemand) er ikke med i den danske udgave.