62022CC0339(01)
FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA GENERALADVOKAT
N. EMILIOU
fremsat den 5. september 2024 (
1
)
Sag C-339/22
BSH Hausgeräte GmbH
mod
Electrolux AB
(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Svea hovrätt (appeldomstolen for Svealand, Sverige))
»Præjudiciel forelæggelse – område med frihed, sikkerhed og retfærdighed – samarbejde om civilretlige spørgsmål – retternes kompetence på det civil- og handelsretlige område – den internationale kompetence for retterne i medlemsstaterne med hensyn til tvister om patenter fra et tredjeland – krænkelsessøgsmål – ugyldighedsindsigelse – forordning (EU) nr. 1215/2012 – artikel 4, stk. 1 – anvendelsesområde – artikel 24, nr. 4) – »refleksvirkning««
I. Indledning
1.
Den 22. februar 2024 fremsatte jeg et forslag til afgørelse i den foreliggende sag (
2
). Efterfølgende, den 9. april 2024, besluttede Domstolen i henhold til procesreglementets artikel 60, stk. 3, at henvise denne sag til Store Afdeling. Endvidere besluttede den ved kendelse af 16. april 2024, vedtaget på grundlag af procesreglementets artikel 83, at genåbne retsforhandlingernes mundtlige del.
2.
I denne forbindelse indbød Domstolen de interesserede parter til at deltage i et nyt retsmøde og at koncentrere deres fremtidige anbringender om det tredje præjudicielle spørgsmål fra Svea hovrätt (appeldomstolen for Svealand, Sverige), der vedrører kompetencen for retterne i medlemsstaterne i henhold til Bruxelles Ia-forordningen (
3
) til at påkende tvister vedrørende patenter fra tredjelande. Dette andet retsmøde blev afholdt den 14. maj 2023. Repræsentanterne for BSH Hausgeräte GmbH (herefter »BSH«), Aktiebolaget Electrolux (herefter »Electrolux«), den franske regering og Europa-Kommissionen deltog i dette retsmøde og drøftede i det væsentlige denne problemstilling.
3.
På Domstolens anmodning vil jeg indgive et nyt forslag til afgørelse, som er fokuseret på dette tredje spørgsmål. Dette forslag vil udgøre et »tillæg« til det første. Det vil nemlig give mig en sjælden lejlighed til at uddybe visse aspekter af min argumentation i denne henseende.
II. Bedømmelse
4.
Jeg vil kort redegøre for sagens sammenhæng. BSH (som er etableret i Tyskland) har anlagt et krænkelsessøgsmål mod Electrolux (som er etableret i Sverige) ved de svenske retter. BSH har i det væsentlige gjort gældende, at Electrolux har krænket et bestemt »europæisk patent«, som er udstedt til førstnævnte selskab af Den Europæiske Patentmyndighed (
4
) for en række medlemsstater i Den Europæiske Union (herunder Sverige) og et tredjeland (Tyrkiet). Eftersom dette »europæiske patent« ikke er et supranationalt enhedsdokument, men i det væsentlige er en samling af nationale patenter, som hver især yder en gyldig beskyttelse på den pågældende stats område (i henhold til det territorialprincip, som finder anvendelse på sådanne dokumenter), udgør dette søgsmål reelt en samling af krav vedrørende krænkelse (et for hvert nationalt dokument). Electrolux har bestridt disse krav ved at fremsætte en indsigelse om ugyldighed mod de nævnte dokumenter. På baggrund af denne indsigelse ønsker den forelæggende ret oplyst, om de svenske retter er kompetente til at pådømme kravene vedrørende patenter fra andre medlemsstater end Sverige (det første og det andet præjudicielle spørgsmål) og kravet vedrørende det tyrkiske patent (det tredje præjudicielle spørgsmål). Som anført i indledningen vil min undersøgelse være koncentreret om dette sidstnævnte aspekt og dermed om den internationale kompetence for retterne i medlemsstaterne til at påkende tvister vedrørende patenter fra tredjelande.
5.
Udgangspunktet for denne undersøgelse er ikke (eller ikke længere) omstridt. Bruxelles Ia-forordningen finder anvendelse og fastlægger dermed kompetencen for retterne i medlemsstaterne til at påkende en sådan tvist, når (og alene fordi) sagsøgte har bopæl i Unionen (som Electrolux i den foreliggende sag) (
5
), uanset det pågældende patents »eksterne« oprindelse (
6
). Jeg vil ikke drøfte dette spørgsmål på ny og henviser for flere detaljer til punkt 24 og 101 i mit første forslag til afgørelse.
6.
Hvad angår de løsninger, der følger af den ved Bruxelles Ia-forordningen fastlagte ordning (herefter »Bruxellesordningen«), fremgår et andet aspekt klart. Det er mellem parterne ubestridt, at i henhold til den generelle regel, der er fastsat i denne forordnings artikel 4, stk. 1, er retterne i en medlemsstat i langt de fleste tilfælde (
7
) kompetente til at pådømme krav vedrørende udenlandske patenter, herunder patenter fra tredjelande, når den sagsøgte har bopæl på denne medlemsstats område. På dette grundlag er disse retter navnlig kompetente til at træffe afgørelse om en krænkelse af et sådant patent, som har fundet sted uden for den nævnte medlemsstats grænser (
8
). Det følger således af Owusu-dommen (
9
), at den kompetence, som disse retter udleder af denne regel, principielt ikke kun er generel, men også universel.
7.
Jeg minder imidlertid om, at det centrale forhold i den foreliggende sag er, at i henhold til Bruxelles Ia-forordningens artikel 24, nr. 4), er retterne i en medlemsstat, herunder retterne i den medlemsstat, hvor sagsøgte har bopæl, undtagelsesvist ikke kompetente til at pådømme krav, som vedrører registrering eller gyldighed af patenter, der er (eller hævdes at være) deponeret eller registreret i en anden »medlemsstat«. De kan heller ikke træffe en mellemkommende afgørelse om disse spørgsmål i forbindelse med et krænkelsessøgsmål. Enekompetencen på området tillægges nemlig ved denne bestemmelse »retterne i den medlemsstat«, hvor dokumentet er udstedt. Det afgørende spørgsmål er, om retterne i medlemsstaterne i henhold til denne forordning heller ikke er kompetente til at træffe umiddelbar eller mellemkommende afgørelse om registrering eller gyldighed af patenter fra tredjelande. Den således opståede problemstilling er vanskelig, har fandtes i lang tid og er desuden tværgående; den gør sig gældende på samme måde med hensyn til alle de områder, for hvilke den nævnte forordnings artikel 24 fastsætter en regel om enekompetence (rettigheder over fast ejendom, gyldigheden af indførelsen i offentlige registre, fuldbyrdelse af afgørelser osv.), når den involverede stat ikke er en medlemsstat, men et tredjeland (
10
).
8.
BSH, den franske regering og Kommissionen har foreslået en besvarelse (som også er tværgående, idet den finder anvendelse uden forskel på alle disse områder) af dette spørgsmål, hvorefter den generelle regel, der er fastsat i Bruxelles Ia-forordningens artikel 4, stk. 1, så at sige »slet og ret« finder anvendelse, eftersom denne forordnings artikel 24 ikke udtrykkeligt omhandler en sådan situation. Retterne i den medlemsstat, hvor sagsøgte har bopæl, er dermed i henhold til denne regel kompetente til bl.a. at træffe afgørelse om registrering eller gyldighed af et patent fra et tredjeland. Endvidere er disse retter, når sagerne indbringes for dem, forpligtet hertil, med undtagelse af de tilfælde, hvor forordningens artikel 33 og 34 finder anvendelse (disse tilfælde drøftes nedenfor) (
11
).
9.
Jeg vil indledningsvis behandle visse af de vanskeligheder, der er forbundet med denne læsning af Bruxelles Ia-forordningen (A), og herefter på ny redegøre for den løsning, jeg selv foreslog (B). Endelig vil jeg på baggrund af de drøftelser, der fandt sted i det andet retsmøde for Domstolen, undersøge en »tredje vej« (C).
A.
Visse vanskeligheder i forbindelse med den opfattelse, at Bruxelles Ia-forordningens artikel 4, stk. 1, »slet og ret« finder anvendelse
10.
Jeg vil ikke her gentage alle de kritikpunkter, som jeg i mit første forslag til afgørelse anførte mod den opfattelse, at Bruxelles Ia-forordningens artikel 4, stk. 1, »slet og ret« finder anvendelse. Jeg vil begrænse mig til at vende tilbage til to aspekter, som var centrale i drøftelserne i det andet retsmøde, nærmere bestemt (1) spørgsmålet om, i hvilket omfang det er i strid med den folkeretlige sædvaneret, at retterne i en medlemsstat træffer afgørelse om registrering eller gyldighed af et patent fra et tredjeland, og (2) spørgsmålet om, hvorvidt denne forordnings ordlyd i den nuværende affattelse nødvendiggør en sådan løsning.
1. De begrænsninger, som den folkeretlige sædvaneret pålægger staternes retslige kompetence
11.
Som størstedelen af de sagkyndige har påpeget, og som i øvrigt også den franske regering og Kommissionen (på trods af visse indledende forbehold) medgav i det andet retsmøde, fastlægger den folkeretlige sædvaneret rammerne for staternes retslige kompetence (»adjudicatory jurisdiction«) på det civil- og handelsretlige område. En stat kan i det væsentlige kun legitimt påberåbe sig en sådan kompetence, når der foreligger en tilstrækkelig tilknytning, som kan være territorial eller national, mellem denne stat og en bestemt tvist. Når en stat fastsætter sine retters internationale kompetence ved at vedtage regler om international privatret (eller når Unionen gør dette med hensyn til retterne i medlemsstaterne), skal denne stat (eller Unionen) derfor respektere denne ramme (
12
).
12.
I denne henseende gælder det for de fleste tvister på det civil- og handelsretlige område, at den universelle kompetence for retterne i den medlemsstat, hvor sagsøgte har bopæl som omhandlet i Bruxelles Ia-forordningens artikel 4, stk. 1, er i overensstemmelse med den folkeretlige sædvaneret. En stat kan nemlig legitimt påkende sager vedrørende krav, der er fremsat over for personer, som har bopæl på dens område, selv når dette krav i øvrigt vedrører forhold, som har fundet sted på en anden (medlems- eller tredje)stats område. Denne bopæl skaber en tilstrækkelig tilknytning i denne henseende mellem den første stat og disse krav. På dette grundlag kan retterne i medlemsstaterne navnlig legitimt træffe afgørelse om et krænkelsessøgsmål vedrørende et patent fra et tredjeland, som er anlagt mod en »lokal« sagsøgt (
13
). Ved at udøve en sådan kompetence tilsidesætter den medlemsstat, hvor sagsøgte har bopæl, ikke det pågældende tredjelands suverænitet. Den første stat forhindrer navnlig på ingen måde den anden stat i at udøve sin egen retslige kompetence med hensyn til den pågældende tvist (
14
). Det heraf følgende overlap mellem kompetencer i forbindelse med en og samme sag er ikke i strid med (men derimod en iboende del af) den folkeretlige sædvaneret (
15
).
13.
Derimod vil det, henset til denne sædvaneret, undtagelsesvist være (stærkt) kritisabelt, hvis retterne i en medlemsstat træffer afgørelse om visse tvister på det civil- og handelsretlige område, som involverer en anden (medlems- eller tredje)stat, selv om den pågældende sagsøgte har bopæl i den første stat. Dette gælder navnlig på området for registrering eller gyldighed af patenter. I det andet retsmøde medgav den franske regering og Kommissionen, at overvejelser om suverænitet er relevante på området, idet de understregede, at deres betydning varierer fra sag til sag. Efter min opfattelse bør der sondres mellem to situationer.
14.
For det første er det klart, at retterne i en medlemsstat ikke legitimt kan træffe afgørelse om krav, der vedrører
selve registreringen eller gyldigheden af et patent, som er deponeret eller registreret i en anden (medlems- eller tredje)stat, henset til, at et af denne stats organer, nærmere bestemt dens kontor for intellektuel ejendomsret, er involveret i udstedelsen af dette dokument eller forvaltningen af det register, hvor det er opført.
15.
Udstedelsen af et patent udgør ikke en »regeringshandling«, som afspejler »suveræne« politiske valg, der ikke kan være underlagt en udenlandsk rets kontrol. I vore dage har kontorerne for intellektuel ejendomsret ikke (eller sjældent) en skønsmargen med hensyn til muligheden for at udstede et sådant dokument. De undersøger patentansøgningerne i lyset af de gældende retlige betingelser, udsteder patenter, når disse betingelser er opfyldt, og registrerer dem herefter. Alt i alt er deres involvering mere »automatisk« end »suveræn«. Dette gælder så meget desto mere den rolle, som de nationale kontorer for intellektuel ejendomsret spiller i forbindelse med europæiske patenter (såsom det i hovedsagen omhandlede), idet disse kontorer ved »valideringen« af et sådant patent for deres område (hvorved det får samme virkning som et nationalt patent) begrænser sig til at bekræfte Den Europæiske Patentmyndigheds indledende kontrol af de betingelser for patenterbarhed, der er fastsat i EPK.
16.
Forklaringen er i virkeligheden mere enkel. Det er nemlig et fast princip i den folkeretlige sædvaneret, at en stat ikke kan blande sig i, hvordan en anden stats offentlige forvaltning fungerer. Ligesom en stat ikke ved sine retters mellemkomst kan pålægge et udenlandsk organ at vedtage en retsakt, kan den heller ikke ændre eller ophæve de retsakter, som dette organ udsteder. Den stat, som det omhandlede organ hører under, har nemlig en materiel enekompetence i denne henseende. Ligesom retterne i en medlemsstat ikke kan pålægge en anden (medlems- eller tredje)stats kontor for intellektuel ejendomsret at udstede et patent for sidstnævntes område, kan de således heller ikke pålægge dette kontor at ændre eller slette en indførelse i det register, det administrerer, eller blot udstede en erklæring med virkning erga omnes om gyldigheden af det dokument, der ligger til grund for denne registrering. Det er kun den stat, hvor dette kontor for intellektuel ejendomsret er hjemmehørende, som legitimt kan udøve retslig kompetence på området (
16
). Jeg understreger, at nøjagtig den samme problemstilling – i modsætning til, hvad jeg anførte i fodnote 51 til mit første forslag til afgørelse – gør sig gældende for krav vedrørende registrering eller gyldighed af de nationale »dele« af de europæiske patenter (
17
).
17.
For det andet er det principielt ikke i strid med den folkeretlige sædvaneret, at retterne i en medlemsstat, hvor der er anlagt et søgsmål mod en »lokal« sagsøgt vedrørende krænkelse af et patent fra et tredjeland, træffer afgørelse om dette patents gyldighed som et indledende eller mellemkommende spørgsmål (idet eksistensen af et gyldigt dokument er en nødvendig betingelse for, at der kan gives medhold i et sådant søgsmål), f.eks. når denne sagsøgte fremsætter en ugyldighedsindsigelse.
18.
I overensstemmelse med forklaringerne i forrige punkt og i modsætning til, hvad Electrolux har gjort gældende, er det afgørende i denne henseende nemlig ikke karakteren af det spørgsmål, som skal behandles (patentets gyldighed), eller af de regler, der finder anvendelse (de tilbagekaldelsesgrunde eller, hvis en procedurefejl påberåbes, de processuelle regler, der er fastsat i tredjelandets lovgivning (
18
)), men derimod karakteren af den afgørelse, der skal træffes. I forbindelse med et krænkelsessøgsmål vil de retter i medlemsstaten, hvor søgsmålet er anlagt, ikke afsige en kendelse vedrørende dokumentets retmæssighed, men blot på et indledende stadium af deres argumentation fremsætte et forslag (gyldighed eller ugyldighed) alene med henblik på at afgøre det hovedspørgsmål, de er blevet forelagt (krænkelse eller ikke-krænkelse). Konklusionen i den afgørelse, de træffer, vil fastsætte parternes private rettigheder. Den vil pålægge sagsøgte at betale erstatning (mv.) i tilfælde af, at der er fastslået en krænkelse, eller i modsat fald frifinde sagsøgte. For så vidt som en sådan afgørelse således kun har virkning inter partes og begrundelserne angående dokumentets gyldighed ikke har nogen virkning erga omnes, overskrider den ikke den retslige kompetence for den medlemsstat, hvor sagsøgte har bopæl (
19
).
2. Bruxelles Ia-forordningens ordlyd
19.
Reglen om enekompetence på området for registrering eller gyldighed af patenter, som fremgår af Bruxelles Ia-forordningens artikel 24, nr. 4), følger af ovenstående overvejelser om den folkeretlige sædvaneret. Denne regel tager, når en medlemsstat er involveret i tvisten, sigte på at sikre denne stats suverænitet i den internationale retsorden (
20
), idet det garanteres, at det kun er denne stats retter, der gyldigt kan træffe afgørelse (
21
). Denne regel forfølger endda dette formål til det yderste, idet den som før nævnt forhindrer retterne i en medlemsstat i blot indirekte – i forbindelse med et krænkelsessøgsmål – at vurdere gyldigheden af et patent, som er udstedt af en anden medlemsstat (
22
).
20.
Eftersom Bruxelles Ia-forordningens artikel 24, nr. 4), kun omhandler patenter fra medlemsstater, kan denne bestemmelse imidlertid ikke (medmindre ordlyden fordrejes) omfatte dokumenter fra tredjelande (
23
), og denne forordning fastsætter i øvrigt ikke nogen tilsvarende bestemmelse om sådanne dokumenter. I Owusu-dommen fastslog Domstolen, at de eneste muligheder for at fravige den generelle regel, som (nu) fremgår af denne forordnings artikel 4, stk. 1, er dem, der er »udtrykkeligt fastsat« (
24
) i samme forordning. Kan der heraf, således som BSH, den franske regering og Kommissionen har gjort, udledes den paradoksale løsning, at mens retterne i sagsøgtes medlemsstat er fuldstændig inkompetente til at vurdere gyldigheden af patenter fra andre medlemsstater, er de kompetente (og endda forpligtet til) at træffe afgørelse om søgsmål vedrørende gyldigheden af dokumenter fra tredjelande?
21.
Dette er (fortsat) ikke min opfattelse.
22.
I denne forbindelse minder jeg indledningsvis om, at Domstolen i Owusu-dommen tog forbehold for det specifikke scenario, som omhandles her (
25
). Der bør derfor udvises forsigtighed, når de konklusioner, der følger af denne dom, anvendes på dette scenario.
23.
I den foreliggende sag er der nemlig ikke, som i den sag, der gav anledning til den nævnte dom, tale om at tilføje Bruxellesordningen en undtagelse, som er grundlæggende fremmed for denne ordning. Faktisk var ophavsmændene til denne ordning fra begyndelsen af den opfattelse, at registrering og gyldighed af patenter var omfattet af de særlige områder, som begrundede en fravigelse af den generelle regel om, at retterne i sagsøgtes stat er kompetente. Derfor »fastsatte« de »udtrykkeligt« en regel herom. Det forhold, at denne regel er begrænset til dokumenter fra medlemsstater, kan let forklares. Bruxellesordningen er nemlig en intern EU-retlig kompetenceordning og forfølger formål, som er specifikke for Unionen (nærmere bestemt det indre markeds funktion og senere oprettelsen af et område med frihed, sikkerhed og retfærdighed). Derfor er fravigelserne af den generelle regel, der følger af denne ordning, herunder på området for registrering og gyldighed af patenter, blevet udfærdiget med henblik på at fordele kompetencen på det civil- og handelsretlige område mellem retterne i medlemsstaterne (
26
). Idet Unionen ikke har beføjelse til at fastlægge kompetencen for retter i tredjelande, fastsatte ophavsmændene til denne ordning derimod logisk nok ikke sådanne fravigelser til fordel for disse retter. Faktisk indebar denne ordning oprindelig slet ingen fravigelser.
24.
I lyset af ovenstående betragtninger ville det være alt for simplificeret at udlede af den omstændighed, at disse »udtrykkelige« muligheder for fravigelse er afgrænset til at omfatte medlemsstaterne, at den generelle regel om, at retterne i den medlemsstat, hvor sagsøgte bopæl, er kompetente, er absolut inden for forholdet til tredjelande og »slet og ret« finder anvendelse, selv på søgsmål vedrørende gyldigheden af patenter udstedt af disse stater, idet der ses bort fra den generelle enekompetence, som sidstnævntes retter er tillagt på området. Et sådant resultat ville derimod udgøre en højst usædvanlig »ekstern virkning« af Bruxellesordningen, som ikke blev tilsigtet af dens oprindelige ophavsmænd (
27
).
25.
BSH, den franske regering og Kommissionen har imidlertid gjort gældende, at Bruxellesordningen siden vedtagelsen af Bruxelles Ia-forordningen har indebåret visse fravigelser til fordel for tredjelande, nærmere bestemt denne forordnings artikel 33 og 34. Ifølge disse parter var EU-lovgivers hensigt med disse nye artikler at fastsætte udtrykkelige og navnlig udtømmende regler for forholdet mellem retterne i medlemsstaterne og retterne i tredjelande. I denne forbindelse ønskede lovgiver kun at give førstnævnte beføjelse til at erklære sig inkompetente til fordel for sidstnævnte i de tilfælde, der er fastsat i disse artikler, altså når der ved en ret i en medlemsstat anlægges en sag (hvad end dennes genstand er), som allerede verserer for retterne i et tredjeland.
26.
Jeg er ikke overbevist af denne argumentation. Som det fremgår af ordlyden og overskriften på den afdeling i Bruxelles Ia-forordningen, hvor artikel 33 og 34 er placeret, vedrører disse bestemmelser et særligt forhold: »ekstern« litis pendens og »eksterne« indbyrdes sammenhængende krav. Det kan ganske vist ikke nægtes, at disse artikler på udtrykkelig og udtømmende vis fastsætter regler om disse forhold, men intet i denne forordnings ordlyd indikerer, at EU-lovgiver faktisk, med disse punktvise bestemmelser havde til hensigt at afklare alle de spørgsmål, som opstår i forbindelse med forholdet mellem retterne i medlemsstaterne og retterne i tredjelande, herunder spørgsmål om respekten for sidstnævntes suverænitet (
28
).
27.
Forarbejderne kaster ikke mere lys over dette spørgsmål. Heraf fremgår det ganske vist, som påpeget af disse parter, at den franske delegation ved Rådet foreslog at tilføje et komplet »korpus« af regler om disse forhold til den kommende forordning (som navnlig ville anerkende en mulighed for retterne i medlemsstaterne for at erklære sig inkompetente på de områder, som er omfattet af et tredjelands enekompetence), og at dette »korpus« ikke blev indarbejdet af EU-lovgiver, men intet offentligt dokument forklarer grunden hertil (hvilket den franske regering bekræftede i det andet retsmøde). Det kan ikke udledes af denne afvisning af at tilføje de pågældende regler, at lovgiver havde en »klar hensigt« med hensyn til det her omhandlede spørgsmål, og navnlig ikke at der blev foretaget et »politisk valg« om, at retterne i medlemsstaterne skulle være kompetente til at træffe afgørelse om spørgsmål, der berører tredjelandes suverænitet, såsom spørgsmål vedrørende gyldigheden af dokumenter udstedt af disse tredjelande (
29
). Denne lovgiver kan nemlig lige så vel have ønsket at begrænse sig til at fastsætte regler for »ekstern« litis pendens og foreløbigt overlade det til de enkelte medlemsstaters nationale lovgivning (
30
) eller til Domstolen gennem en fortolkning af de gældende regler (
31
) at besvare de andre spørgsmål om forholdet mellem medlemsstaternes retter og retterne i tredjelande, herunder den problemstilling der er genstand for den foreliggende sag.
28.
Alt i alt følger den løsning, som BSH, den franske regering og Kommissionen har foreslået, hverken af ordlyden, læst i sin sammenhæng, eller af den respekt, som Domstolen skal udvise over for EU-lovgiver af hensyn til den institutionelle ligevægt. I betragtning af »uklarheden« om lovgivers hensigt og i modsætning til, hvad denne regering har gjort gældende, ville Domstolen ikke »udvise forsigtighed«, hvis den på grundlag af et simpelt modsætningsræsonnement (jf. punkt 20 ovenfor) anlagde en så drastisk fortolkning af Bruxelles Ia-forordningen (
32
). Domstolen ville derimod udvise en sådan »forsigtighed«, hvis den af denne forordning ved anvendelse af sine sædvanlige fortolkningsmetoder udledte det svar, der var i bedst overensstemmelse med de formål, der forfølges med instrumentet, og de trinhøjere retsregler, som det er omfattet af (
33
).
29.
I denne henseende har jeg dels allerede i punkt 124-134 i mit første forslag til afgørelse forklaret, hvorfor den opfattelse, at Bruxelles Ia-forordningens artikel 4, stk. 1, »slet og ret« finder anvendelse, er i strid med de formål, der forfølges med denne forordning. Jeg vil kun fremhæve to punkter, som (på ny) blev drøftet i det andet retsmøde, nærmere bestemt god retspleje og retsbeskyttelsen af sagsøgte med hjemsted i Unionen.
30.
Angående det første punkt ville det, selv om den universelle kompetence for retterne i sagsøgtes medlemsstat på området for krænkelser bidrager til god retspleje (
34
), være i strid med dette formål, hvis disse retter var kompetente (og forpligtet) til at træffe afgørelse om søgsmål vedrørende gyldigheden af et patent, der er udstedt af en tredjestat. En dom om ugyldighed, der afsiges af de nævnte retter, ville nemlig aldrig blive anerkendt i denne sidstnævnte stat, og ville derfor i praksis medføre, at denne stats kontor for intellektuel ejendomsret ville foretage ændringer i sine registre.
31.
Angående det andet punkt ville en sådan løsning også være problematisk. Den ville nemlig i praksis kunne medføre, at personer, som er hjemmehørende i Unionen og er indehavere af patenter fra tredjelande, ved retterne i den stat, hvor de har deres bopæl, blev mødt af unødige (af de grunde, der er forklaret i det foregående punkt) eller endda urimelige retssager anlagt af deres konkurrenter med det ene formål at genere dem (
35
).
32.
Dels minder jeg om, at eftersom Unionen er forpligtet til at overholde folkeretten, herunder sædvaneretten, ved udøvelsen af sine kompetencer, skal Bruxelles Ia-forordningen fortolkes i overensstemmelse med denne ret (
36
). I lyset af forklaringerne i forrige afsnit tvivler jeg stærkt på, at denne forordning kan fortolkes på den måde, som BSH, den franske regering og Kommissionen har foreslået. Det kan nemlig ikke hævdes, at Bruxellesordningen er universel, når der er tale om en sagsøgt fra Unionen (
37
), mens der kun tages hensyn til medlemsstaternes suverænitet og ses bort fra tredjelandes suverænitet (
38
).
B.
Teorien om »refleksvirkning«
33.
I lyset af dels samtlige de vanskeligheder, der er forbundet med den opfattelse, at Bruxelles Ia-forordningens artikel 4, stk. 1, »slet og ret« finder anvendelse, dels det forhold, at denne forordning (endnu) ikke fastsætter en udtrykkelig fravigelse for de områder, der er nævnt i denne forordnings artikel 24, når et tredjeland er involveret, foreslog jeg i punkt 147 ff. i mit første forslag til afgørelse en løsning (som også er tværgående, eftersom den finder anvendelse på samme måde på alle disse områder (
39
)), som er inspireret af teorien om »refleksvirkning«, der blev udviklet for år tilbage siden af Droz (
40
).
34.
Denne teori består i det væsentlige i, at såfremt retterne i medlemsstaterne er kompetente i henhold til den generelle regel i Bruxelles Ia-forordningens artikel 4, stk. 1 (idet der ikke er fastsat regler om det modsatte), til at påkende tvister, der involverer tredjelande, på de pågældende områder, giver denne regel, fortolket i forhold til den sammenhæng, hvori den indgår, og dens formål, dem ikke desto mindre ret til at undlade at udøve denne kompetence. Denne regel er nemlig ganske vist, således som Domstolen fastslog i Owusu-dommen, principielt »af præceptiv karakter«, men jeg er ligesom Droz af den opfattelse, at det »ville være at gå for langt« (
41
), hvis denne »karakter« også blev gennemtvunget i sådanne tilfælde.
35.
Heraf ville det i praksis følge, at når der ved retterne i en medlemsstat anlægges en sag mod en »lokal« sagsøgt vedrørende f.eks. gyldigheden af et patent fra et tredjeland, ville Bruxelles Ia-forordningens artikel 4, stk. 1, give disse retter ret til at anvende de beføjelser, der er fastsat i deres nationale lovgivning (hvad end disse måtte være, herunder de beføjelser, som følger af deres regler om international privatret) som begrundelse for at afvise at træffe afgørelse. Tilsvarende ville sådanne retter, når et krænkelsessøgsmål mod en sådan sagsøgt vedrørende et patent fra et tredjeland indbringes for dem, og når den pågældende fremsætter en ugyldighedsindsigelse, kunne afvise at træffe afgørelse om denne indsigelse, og i givet fald udsætte søgsmålet, indtil de myndigheder i tredjelandet, som har udstedt dokumentet, har taget stilling til dets gyldighed, hvilket ville »afspejle« den løsning, som følger af denne forordnings artikel 24, nr. 4) (
42
).
36.
Som jeg forklarede nærmere i mit første forslag til afgørelse, har denne fortolkning efter min opfattelse det fortrin, at den tilbyder en løsning på det omhandlede problem, som både ubestrideligt er pragmatisk og holder sig inden for ordlydens grænser (
43
). Denne løsning giver navnlig retterne i medlemsstaterne, eftersom de ikke fuldstændig fratages deres kompetence, men blot har ret til at undlade at træffe afgørelse, en vis fleksibilitet til at tage hensyn til den enkelte sags omstændigheder og om nødvendigt udøve denne kompetence, når parterne ikke ville have adgang til en retfærdig rettergang ved retterne i det involverede tredjeland, for således at undgå en manglende adgang til domstolsprøvelse (
44
).
37.
I modsætning til, hvad den franske regering gjorde gældende i det andet retsmøde, ville denne fortolkning ikke rejse tvivl om Bruxellesordningens »fuldstændige og sammenhængende« karakter (
45
). Dels er der ikke tale om at udelukke det her omhandlede spørgsmål fra denne ordning og fuldstændig overlade det til national ret i hver enkelt medlemsstat. Det ville faktisk være omfattet af denne ordning. Denne ordning ville som besvarelse blot give mulighed for en delvis og begrænset henvisning til den nationale lovgivning i den stat, hvor den ret, for hvilken sagen indbringes, er beliggende (
46
). Dels ville denne fortolkning netop bidrage til denne ordnings sammenhæng. Den ville nemlig sikre, at der inden for denne ramme anvendes tilsvarende løsninger på lignende situationer.
38.
BSH (
47
), den franske regering og Kommissionen har i det andet retsmøde også gentaget den kritik, de fremsatte i deres første bemærkninger, og anført, at hvis retterne i medlemsstaterne tillægges en beføjelse til at undlade at træffe afgørelse på de omhandlede områder på grundlag af deres nationale ret, ville dette berøre forudsigeligheden af kompetencen og dermed retssikkerheden og den ensartede anvendelse af Bruxelles Ia-forordningen på en måde, der ville være i strid med Owusu-dommens »ånd«.
39.
Jeg er fortsat ikke overbevist. Dels er der ikke som i den sag, der gav anledning til Owusu-dommen, tale om at give retterne i medlemsstaterne en bred skønsmargen til at undlade at udøve deres kompetence i enhver »ekstern« tvist (hvilket ville påvirke forudsigeligheden af deres kompetence betydeligt) (
48
), men derimod at tillægge dem en snæver skønsmargen til at undlade at træffe afgørelse på visse
specifikke områder, for så vidt som dette »afspejler« de løsninger, der finder anvendelse i henhold til Bruxelles Ia-forordningens artikel 24.
40.
Dels er det hvad angår den ensartede anvendelse af Bruxelles Ia-forordningen i alle medlemsstaterne almindeligt anerkendt i disse stater, at de nationale retter ikke bør påkende sager, som vedrører de pågældende områder, når en anden stat er involveret (
49
). Retterne i medlemsstaterne har således generelt beføjelse i henhold til deres nationale lovgivning til at afvise at træffe afgørelse i sådanne situationer (
50
). Endelig minder jeg om, at mens de nærmere betingelser, hvorunder de kan gøre dette, principielt kunne variere fra medlemsstat til medlemsstat, ville EU-retten i vidt omfang fastsætte rammerne for den nationale lovgivning som forklaret i punkt 150-152 i mit første forslag til afgørelse. Dette ville sikre, at en sådan løsning blev anvendt på tilstrækkelig sammenhængende vis i hele Unionen.
41.
Den franske regering gjorde i det andet retsmøde på ny gældende, at hvis en sådan »refleksvirkning« af reglerne om eksklusiv kompetence blev fastsat, ville dette indebære en regulering af en lang række praktiske spørgsmål (omstændigheder, hvorunder dommeren bør udsætte sagen snarere end at erklære sig inkompetent, dommerens mulighed for ex officio at beslutte en sådan foranstaltning mv.), hvilket Domstolen ikke ville kunne gøre gennem retspraksis. Efter min opfattelse er det i realiteten ikke nødvendigt for Domstolen at skabe en udtømmende ordning for erklæring om inkompetence, men at opstille visse betingelser, der følger af EU-retten, og i øvrigt henvise til hver enkelt medlemsstats nationale lovgivning (
51
) (og dette i afventning af, at EU-lovgiver selv tilføjer en sådan ordning i Bruxelles Ia-forordningen).
C.
Den mulige »tredje vej«
42.
Imidlertid tyder visse af de spørgsmål, som Domstolen fremsatte i det andet retsmøde, og Kommissionens besvarelser heraf på, at der er mulighed for en »tredje vej«, som både vil være mere målrettet (i forhold til registrering og gyldighed af patenter) og mere radikal end den besvarelse, som jeg har foreslået (og som jeg medgiver, at jeg ikke tænkte på ved udarbejdelsen af mit første forslag til afgørelse).
43.
Denne »tredje vej« vil bestå i at fortolke Bruxelles Ia-forordningens artikel 4, stk. 1, i lyset af den sammenhæng, hvori den indgår (jf. punkt 23 ovenfor), og den folkeretlige sædvaneret (jf. punkt 14-18 ovenfor), således at denne bestemmelse ikke tillægger retterne i sagsøgtes medlemsstat nogen kompetence til at påkende søgsmål vedrørende registrering eller gyldighed af patenter fra tredjelande (
52
). Når spørgsmålet om gyldigheden af et sådant patent som i hovedsagen rejses i form af en indsigelse i forbindelse med et krænkelsessøgsmål, vil denne bestemmelse i øvrigt kun tillægge disse retter kompetence til at behandle dette spørgsmål indirekte (
53
) og alene med henblik på at træffe afgørelse om søgsmålet (
54
). Den vil ikke give dem beføjelse til at fastslå, at begrundelserne vedrørende dokumentets gyldighed har virkning erga omnes (og navnlig ikke til at anføre en erklæring herom med en sådan virkning i den dispositive del af deres afgørelse) (
55
).
44.
I praksis vil dette medføre, at mens Bruxelles Ia-forordningen vil finde anvendelse på sådanne søgsmål (eller indsigelser), når sagsøgte har bopæl i Unionen, vil denne forordning ikke tillægge nogen ret i en medlemsstat kompetence (eller en sådan beføjelse til at træffe afgørelser med virkning erga omnes). Derfor vil en sådan ret, når et lignende søgsmål anlægges ved den mod en »lokal« sagsøgt, skulle erklære sig inkompetent til at påkende det (eller hvad angår en ugyldighedsindsigelse, der er fremsat i forbindelse med et krænkelsessøgsmål, begrænse virkningerne af sin afgørelse til parterne), og dette på grundlag af denne forordning (
56
).
45.
Denne fortolkning vil have flere fortrin. Indledningsvis vil Domstolen på det teoretiske plan ved at fastslå, at retterne i medlemsstaterne ikke på grundlag af Bruxellesordningen har nogen kompetence til at erklære patenter fra tredjelande ugyldige (eller til i forbindelse med et krænkelsessøgsmål at tillægge visse af deres konklusioner virkning erga omnes), drage konsekvenser, som ganske vist er radikale, men alligevel logiske (og dermed fuldt ud forsvarlige), af de overvejelser om den folkeretlige sædvaneret, som er anført i punkt 14-18 i dette forslag til afgørelse.
46.
Endvidere vil denne fortolkning i praksis sikre en vis sammenhæng mellem de løsninger, der finder anvendelse »inden for Unionen«, og dem, der finder anvendelse på forholdet til tredjelande, og dette også under overholdelse af ordlyden i artikel 24, nr. 4), i Bruxelles Ia-forordningen (
57
). Dette vil ligeledes afspejle dem, der findes i den komparative ret, navnlig i medlemsstaternes lovgivning (
58
).
47.
Endelig har denne fortolkning det fortrin, at den tilbyder en løsning på det opståede problem, som er fuldstændig ensartet (eftersom inkompetencen for retterne i medlemsstaterne vil følge direkte af Bruxelles Ia-forordningen, som finder anvendelse på samme måde i hele Unionen) og forudsigelig (eftersom disse retter ikke overlades nogen skønsmargen med hensyn til muligheden for at træffe afgørelse). Den vil således være i fuld overensstemmelse med Owusu-dommens »ånd«.
48.
Der kan imidlertid fremsættes visse kritikpunkter mod en sådan fortolkning af Bruxelles Ia-forordningen. Indledningsvis kan der på det teoretiske plan fremsættes den indvending mod den, at den står i et spændingsforhold til logikken bag den kompetenceregel, der er fastsat i Bruxelles Ia-forordningens artikel 4, stk. 1. Denne regel hviler på den personlige tilknytning mellem de udpegede retter og en given sagsøgt. På denne baggrund omfatter disse retters kompetence som anført i punkt 6 i dette forslag til afgørelse principielt alle søgsmål anlagt mod denne sagsøgte. Denne regel indebærer ikke i sig selv nogen sondring efter det sagsområde, som tvisten vedrører.
49.
Denne indvending har dog sine begrænsninger. Faktisk er visse områder i situationer »inden for Unionen« i kraft af andre bestemmelser i Bruxelles Ia-forordningen (navnlig artikel 24) udelukket fra kompetencen for retterne i sagsøgtes medlemsstat. Der vil altså blot være tale om at anerkende, at det i visse tilfælde forholder sig på samme måde i tvister, som involverer tredjelande, idet det i forbindelse med den nævnte forordnings artikel 4, stk. 1, anerkendes, at der består visse implicitte grænser for denne kompetence, som følger af den folkeretlige sædvaneret.
50.
Endvidere kan det anføres, at det fremgår af en række officielle rapporter vedrørende Bruxellesinstrumenterne (
59
), en passage i udtalelse 1/03 (
60
) og 24. betragtning, andet afsnit, til Bruxelles Ia-forordningen (
61
), at retterne i medlemsstaterne er fuldt ud kompetente på grundlag af denne forordnings artikel 4, stk. 1, til at påkende søgsmål vedrørende områder såsom registrering eller gyldighed af patenter, selv når et tredjeland er involveret.
51.
Også denne indvending har dog sine begrænsninger. For det første anlægges der i de pågældende rapporter, ud over at de heri anførte synspunkter ikke underbygges, ikke en autentisk fortolkning af Bruxellesordningen, idet de derimod udgør ikke-tvingende retningslinjer i denne henseende (
62
). For det andet kan den pågældende passage i udtalelse 1/03, eftersom denne udtalelse ikke som sådan vedrører den problemstilling, der er genstand for den foreliggende sag (
63
), anses for at være et obiter dictum, der kan underkastes visse nuanceringer og præciseringer, snarere end Domstolens fuldstændig fastlagte holdning til emnet (
64
). For det tredje vil spændingsforholdet til 24. betragtning til Bruxelles Ia-forordningen være yderst begrænset (
65
).
52.
Endelig kan der på det praktiske plan fremsættes den kritik mod en sådan fortolkning af Bruxelles Ia-forordningens artikel 4, stk. 1, at den heraf følgende løsning er ufleksibel. Eftersom retterne i medlemsstaterne vil være (fuldstændig) inkompetente til at træffe afgørelse om søgsmål vedrørende registrering eller gyldighed af patenter fra tredjelande, vil disse retter ikke råde over nogen skønsmargen til at vurdere muligheden for at erklære sig inkompetente. De vil være forpligtet til at gøre dette i enhver situation. I visse tilfælde vil dette kunne tvinge sagsøgerne til at anlægge sagen ved en ret i tredjelandet, som ikke sikrer en retfærdig rettergang. De nævnte retter vil ikke have nogen mulighed for at påkende tvisten i disse tilfælde.
53.
Igen har denne kritik begrænset bærekraft. En sådan bevægelsesfrihed er ganske vist efter min opfattelse nødvendig i visse sammenhænge (
66
), men det er mere tvivlsomt, om den er mulig i de særlige tilfælde, som drøftes her. Retterne i medlemsstaterne ville overskride de grænser, der følger af den folkeretlige sædvaneret, hvis de skulle træffe en afgørelse med virkning erga omnes om gyldigheden af et patent fra et tredjeland, selv hvis dette skyldtes »nødvendighed« (idet retterne i denne stat ikke havde sikret en retfærdig rettergang), og deres afgørelse ville fortsat være uden praktisk værdi (
67
). Hvis dette bl.a. medførte, at en konkurrent til en indehaver af et patent fra et tredjeland, som har bopæl i EU, aldrig kunne anlægge en sag vedrørende ugyldigheden af et sådant patent ved retterne i medlemsstaterne, ville en sådan konkurrent i øvrigt fortsat kunne bestride gyldigheden af dette patent indirekte f.eks. i forbindelse med et eventuelt krænkelsessøgsmål, som anlægges mod vedkommende (for så vidt som den pågældende har bopæl i EU), eller i forbindelse med et »negativt anerkendelsessøgsmål« vedrørende ansvar, der anlægges mod indehaveren. Denne konkurrent vil således ikke være frataget enhver beskyttelse ved disse retter mod patenter fra tredjelande, som savner grundlag.
III. Forslag til afgørelse
54.
På baggrund af ovenstående betragtninger foreslår jeg Domstolen, at den besvarer det tredje præjudicielle spørgsmål fra Svea hovrätt (appeldomstolen for Svealand, Sverige) således:
»Artikel 24, nr. 4), i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) nr. 1215/2012 af 12. december 2012 om retternes kompetence og om anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser på det civil- og handelsretlige område
skal fortolkes således, at
denne bestemmelse ikke finder anvendelse med hensyn til gyldigheden af et patent, der er registreret i et tredjeland. Hvis medlemsstaternes retter har kompetence i henhold til en anden bestemmelse i denne forordning, kan de imidlertid undlade at tage stilling til dette spørgsmål.«
(
1
) – Originalsprog: fransk.
(
2
) – Forslag til afgørelse BSH Hausgeräte (C-339/22, herefter mit første forslag til afgørelse, EU:C:2024:159).
(
3
) – Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) nr. 1215/2012 af 12.12.2012 om retternes kompetence og om anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser på det civil- og handelsretlige område (EUT 2012, L 351, s. 1, herefter »Bruxelles Ia-forordningen«).
(
4
) – I henhold til den procedure, der er fastsat i konventionen om meddelelse af europæiske patenter, undertegnet i München (Tyskland) den 5.10.1973 (herefter »EPK«).
(
5
) – Jf. 13. betragtning til og artikel 4, stk. 1, i Bruxelles Ia-forordningen.
(
6
) – I det mindste når der som her ikke findes nogen international konvention, som regulerer spørgsmålet, mellem Unionen (eller den medlemsstat, hvor den ret, for hvilken sagen er indbragt, er beliggende) og det pågældende tredjeland (jf. punkt 23 og 135-138 i mit første forslag til afgørelse).
(
7
) – Jf. i denne retning dom af 8.9.2022, IRnova (C-399/21, herefter IRnova-dommen, EU:C:2022:648, præmis 40 og 48 og den deri nævnte retspraksis).
(
8
) – En krænkelse sker (nødvendigvis) på området for den stat, der har udstedt det pågældende patent, eftersom rækkevidden af de rettigheder, det yder, i henhold til territorialprincippet er begrænset til dette område.
(
9
) – Dom af 1.3.2005 (C-281/02, herefter Owusu-dommen, EU:C:2005:120, præmis 10, 11 og 24-26). Denne dom vedrører konventionen om retternes kompetence og om fuldbyrdelse af retsafgørelser i borgerlige sager, herunder handelssager, undertegnet i Bruxelles den 27.9.1968 (EFT 1978, L 304, s. 36), som senere blev erstattet af Rådets forordning (EF) nr. 44/2001 af 22.12.2000 om retternes kompetence og om anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser på det civil- og handelsretlige område (EFT 2001, L 12, s. 1), der selv blev erstattet af Bruxelles Ia-forordningen. Imidlertid skal kontinuiteten i fortolkningen sikres med hensyn til fastlæggelsen af anvendelsesområdet for kompetenceregler, der er fastsat i disse retlige instrumenter (jf. bl.a. IRnova-dommen, præmis 29 og 37).
(
10
) – Spørgsmålet opstår også mutatis mutandis, når en tvist, der er omfattet af en eksklusiv værnetingsaftale, indbringes for en ret i Unionen. Artikel 25 i Bruxelles Ia-forordningen fastsætter således, at retterne i medlemsstaterne principielt skal anerkende en sådan aftales virkning, når den udpeger retterne i en anden »medlemsstat«, uden at omhandle den situation, at en aftale udpeger retterne i et tredjeland. Henset til målet med det foreliggende forslag til afgørelse vil jeg fokusere på tvister om registrering og gyldighed af patenter fra tredjelande, men punktvis drøfte disse andre situationer.
(
11
) – Tilsvarende er retterne i den medlemsstat, hvor sagsøgte har bopæl, kompetente og skal træffe afgørelse, når en sag indbringes for dem i strid med en eksklusiv værnetingsaftale til fordel for retterne i et tredjeland, for så vidt som Bruxelles Ia-forordningen ikke fastsætter andet.
(
12
) – Jf. bl.a. A. Parrish, »Adjudicatory Jurisdiction and Public International Law: The Fourth Restatement’s New Approach«, i P.B. Stephan og S.A. Cleveland (udg.), The Restatement and Beyond: The Past, Present, and Future of U.S. Foreign Relations Law, Oxford Academic, New York, 2020, s. 303-318, L. Roorda og C. Ryngaert, »Public International Law Constraints on the Exercise of Adjudicatory Jurisdiction in Civil Matters«, i S. Forlati og P. Franzina (udg.), Universal Civil Jurisdiction – Which Way Forward?, BRILL, 2020, s. 74-95, og A. Mills, »Rethinking Jurisdiction in International Law«, The British Yearbook of International Law, bind 84, nr. 1, 2014, s. 187-239.
(
13
) – Visse retter uden for Unionen har givet udtryk for den opfattelse, at den folkeretlige sædvaneret eller den internationale høflighed (comitas gentium) er til hinder for, at de træffer afgørelse om krænkelse af et udenlandsk patent (jf. bl.a. United States Court of Appeals for the Federal Circuit (forbundsappeldomstol, De Forenede Stater), 1.2.2007, Jan K. Voda, M.D. mod Cordis Corp., 476 F.3d 887, 905 (Fed. Cir. 2007). Dette er ikke tilfældet. Angående sædvaneretten har jeg netop forklaret hvorfor. Med hensyn til comitas gentium udgør det forhold, at en ret i en stat anerkender virkningen af et dokument fra en anden stat, derimod en høflighedshandling i forhold til denne anden stat (jf. Supreme Court (øverste domstol, Det Forenede Kongerige), 27.7.2011, Lucasfilm Limited m.fl. mod Ainsworth m.fl., [2011] UKSC 39, §§ 104, 105 og 109).
(
14
) – Jf. analogt Owusu-dommen (præmis 30 og 31).
(
15
) – En tilstrækkelig tilknytning i den folkeretlige sædvanerets forstand kan nemlig foreligge mellem forskellige stater, således som det er tilfældet i hovedsagen. Staterne kan afhjælpe den risiko for parallelle retssager og modstridende afgørelser, som et sådant overlap mellem kompetencer indebærer, ved at vedtage interne løsninger (såsom doktrinen om »forum non conveniens« i lande med common law eller reglerne om litis pendens i lande med civilret) eller ved at indgå internationale traktater med hinanden, som fordeler kompetencen på det civil- og handelsretlige område mellem deres respektive retter.
(
16
) – Jf. punkt 61 i og fodnote 52 til mit første forslag til afgørelse og de deri anførte henvisninger. Jf. endvidere G. Droz, Compétence judiciaire et effets des jugements dans le Marché commun, Paris, Dalloz, 1972, nr. 156, P. Mayer, »Droit international privé et droit international public sous l’angle de la notion de compétence«, Revue critique de droit international privé, nr. 54, 1979, s. 362 og 374-376, og E. Pataut, Principe de souveraineté et conflits de juridictions (Étude de droit international privé), LGDJ, Paris, 1999, nr. 4-11, 48, 97 og 359. Sådanne overvejelser vedrørende den folkeretlige sædvaneret er også relevante på de fleste andre områder, som er omhandlet i Bruxelles Ia-forordningens artikel 24. Retterne i en medlemsstat kan ikke træffe afgørelse om et krav vedrørende gyldigheden af indførelsen i en anden type udenlandsk offentligt register (artikel 24, stk. 3) af de grunde, der er anført i punkt 16 ovenfor. Disse retter kan heller ikke træffe afgørelse om et krav vedrørende fuldbyrdelse af en retsafgørelse (artikel 24, stk. 5) i en anden stat, henset til hver stats enekompetence til at iværksætte tvangsforanstaltninger på sit område (jf. Den Faste Domstol for Mellemfolkelig Retspleje, dom i sagen Frankrig mod Tyrkiet (»S.S. Lotus-sagen«), 7.9.1927, C.P.J.I. Recueil 1927, serie A 10, s. 18). Endelig vil det (formentlig) være i strid med den folkeretlige sædvaneret, hvis en ret i en medlemsstat træffer afgørelse om gyldigheden af en rettighed over fast ejendom [artikel 24, nr. 1), første sætningsled], som er beliggende i udlandet, i betragtning af tilknytningen mellem en sådan afgørelse og hver stats territorielle suverænitet (jf. A. Mills, op.cit., s. 204). Omvendt opstår sådanne sædvaneretlige spørgsmål ikke med hensyn til sager om leje eller forpagtning af fast ejendom [artikel 24, nr. 1), andet sætningsled] eller sager om gyldighed af selskaber eller af beslutninger truffet af disses organer [artikel 24, nr. 2)].
(
17
) – Uanset Den Europæiske Patentmyndigheds kompetence (jf. EPK’s artikel 99-105) kan et sådant patent nemlig kun tilbagekaldes »del for del« ved de nationale retter. Det er endvidere kun en ret i den stat, hvor en »del« er registreret, som kan erklære den ugyldig og påbyde, at den slettes af det nationale register, selv om betingelserne for tilbagekaldelse af europæiske patenter er fastsat i EPK (artikel 100) og den tyrkiske »del« af det pågældende patent i hovedsagen har samme indhold som den svenske »del«.
(
18
) – Retterne i sagsøgtes medlemsstat kan nemlig ganske vist påkende et krænkelsessøgsmål vedrørende et patent fra et tredjeland, men de skal nødvendigvis vurdere krænkelsen (og gyldigheden) af dokumentet i lyset af sidstnævnte stats lovgivning. Alle staterne kan ganske vist fastsætte en patentret, men hver stat har en præskriptiv enekompetence med hensyn til de dokumenter, den udsteder for sit område. Det er kun den pågældende stat, der kan fastsætte de rettigheder, som disse dokumenter yder, og betingelserne for deres gyldighed (jf. i denne retning P. Mayer, op.cit., s. 349-351).
(
19
) – Jf. punkt 44 og 62 i mit første forslag til afgørelse. I modsætning til, hvad Electrolux har gjort gældende, berører territorialprincippet for patenter, som navnlig er anerkendt ved Pariserkonventionen af 20.3.1883 om beskyttelse af industriel ejendomsret, undertegnet i Paris (Frankrig) den 20.3.1883 og senest revideret i Stockholm (Sverige) den 14.7.1967 samt ændret den 28.9.1979 (United Nations Treaty Series, bind 828, nr. 11851, s. 305) (artikel 4a) og EPK (artikel 2, stk. 2), ikke medlemsstaternes retslige kompetence. Disse traktater er faktisk neutrale på dette punkt. Et patent yder ganske vist i henhold til dette princip en begrænset beskyttelse på området for den stat, der har udstedt det, og afhænger af denne stats lovgivning, men dette er ikke til hinder for, at udenlandske retter kan træffe afgørelse om krænkelse eller endda (indirekte) om det pågældende dokuments gyldighed (jf. analogt dom af 19.4.2012, C-523/10, EU:C:2012:220, præmis 30). Dette princip kræver blot, at de gør dette under hensyntagen til samme stats lovgivning, et krav, som i øvrigt allerede følger af sædvaneretten (jf. fodnote 18 ovenfor).
(
20
) – Reglerne om enekompetence i sager om gyldighed af indførelsen i offentlige registre eller i sager om fuldbyrdelse af retsafgørelser, der er omhandlet i henholdsvis denne artikels stk. 3 og 5, og endda i sager om fast ejendom, der fremgår af nr. 1) første sætningsled, afspejler efter min opfattelse ligeledes den folkeretlige sædvaneret. Omvendt udspringer reglen om sager om leje eller forpagtning af fast ejendom og reglen om gyldighed af selskaber, der henholdsvis fremgår af nr. 1), andet sætningsled, og nr. 2) i den nævnte artikel, af almindelige betragtninger om retsplejehensyn. Jf. fodnote 16 til dette forslag til afgørelse, punkt 126 i og fodnote 113 til mit første forslag til afgørelse og de deri anførte henvisninger samt E. Pataut, op.cit., nr. 4-11, 357 og 385.
(
21
) – I overensstemmelse med deres formål har disse regler en ufravigelig karakter, som »gør sig gældende med en særlig styrke for […] retsinstansernes vedkommende« (dom af 13.7.2006, GAT, C-4/03, herefter GAT-dommen, EU:C:2006:457, præmis 24). Retterne i en medlemsstat, for hvilke der indbringes en retstvist, som navnlig vedrører gyldigheden af et patent fra en anden medlemsstat, skal på embeds vegne erklære sig inkompetente (jf. Bruxelles Ia-forordningens artikel 27). Endvidere kan en dom, som er afsagt af disse retter i strid med disse regler, ikke anerkendes eller fuldbyrdes i en anden medlemsstat [jf. denne forordnings artikel 45, stk. 1, litra e)].
(
22
) – Jf. for en kritik af denne løsning punkt 41-63 i mit første forslag til afgørelse.
(
23
) – Jf. IRnova-dommen (præmis 34 og 35).
(
24
) – Owusu-dommen (præmis 37).
(
25
) – Jf. Owusu-dommen (præmis 48-52) og punkt 119 og 155 i mit første forslag til afgørelse. Domstolen fulgte, da den tog dette forbehold, generaladvokat Légers forslag til afgørelse i denne sag (C-281/02, EU:C:2004:798, punkt 69-71, 217 og 280).
(
26
) – Hvilket fremgår klart af en samlet læsning af Bruxelles Ia-forordningens artikel 4, stk. 1, og artikel 5, stk. 1.
(
27
) – Jf. G. Droz, op.cit., nr. 165, P. de Vareilles-Sommières, »The Mandatory Nature of Article 2 of the Brussels Convention and Derogation from the Rule It Lays Down«, i P. de Vareilles-Sommières (udg.), Forum Shopping in the European Judicial Area, Hart Publishing, London, 2007, s. 101-114, M. Schauwecker, »Extraterritorial Patent Jurisdiction: Can One Sue in Europe for Infringement of a U.S. Patent?«, TTLF Working Paper, nr. 10, 2011, s. 43, og A. Mills, »Private International Law and EU External Relations: Think Local Act Global, or Think Global Act Local?«, The International and Comparative Law Quarterly, bind 65, nr. 3, 2016, s. 541-579, navnlig s. 541, 542, 568 og 569.
(
28
) – Jf. punkt 118 i og fodnote 108 til mit første forslag til afgørelse og de deri nævnte henvisninger.
(
29
) – Jeg påpeger i denne forbindelse, at den franske delegation ved Rådet også foreslog, at det udtrykkeligt skulle fastsættes i Bruxelles Ia-forordningen, at når der ved en ret i en medlemsstat anlægges en sag på et område, for hvilket denne forordnings artikel 24 fastsætter en regel om enekompetence, men som involverer et tredjeland, finder den generelle regel i forordningens artikel 4, stk. 1, anvendelse (jf. dok. 8205/12, 27.3.2012, Note from the French delegation to Working Party on Civil Law Matters (Brussels I), s. 5, »Article 34(1)«). EU-lovgiver indarbejdede imidlertid heller ikke denne præcisering. EU-lovgiver ønskede åbenbart ikke at »afklare« det her omhandlede spørgsmål, men derimod at lade det stå åbent.
(
30
) – Jeg henviser til den tyske delegations notat, som argumenterede mod den franske delegations forslag med den begrundelse, at »Bruxelles I-forordningen ikke fastsætter fuldstændige regler for den internationale kompetence for retterne i medlemsstaterne i forhold til retterne i tredjelande«, og at det burde forblive således (Rådet for Den Europæiske Union, dok. 13756/11 ADD 1, 9.9.2011, Note from German delegation to Working Party on Civil Law Matters (Brussels I), s. 3).
(
31
) – Jf. B. Hess, »The Proposal for a Regulation of the European Parliament and of the Council on Jurisdiction and the Recognition and Enforcement of Judgments in Civil and Commercial Matters (Recast)«, Think Tank European Parliament, 2011, s. 13: »Kommissionen har ikke fulgt det i litteraturen fremsatte forslag om, at reglerne om enekompetence i [Bruxelles I-forordningens] artikel 22 også bør udelukke, at Unionens retsinstanser er kompetente i tilsvarende situationer, som opstår i tredjelande (den såkaldte »refleksvirkning«). Denne løsning synes at være acceptabel, eftersom fastsættelsen af en refleksvirkning kan betragtes som et spørgsmål om fortolkningen af forordningen, der om nødvendigt kan behandles af Domstolen […]« (min fremhævelse).
(
32
) – Den mest dramatiske konsekvens (eftersom den ville være af særlig betydning på det praktiske og økonomiske plan) af denne læsning ville være en drastisk reduktion af den effektive virkning af værnetingsaftaler til fordel for retterne i tredjelande (eftersom denne forordning ikke fastsætter nogen fravigelse med hensyn til disse aftaler). Jeg har i punkt 129-131 i mit første forslag til afgørelse i tilstrækkelig grad påvist, at denne læsning er uantagelig i denne henseende.
(
33
) – I modsætning til, hvad den franske regering har gjort gældende, ville Domstolen ved en sådan fremgangsmåde ikke »foregribe EU-lovgivers vurderinger«. Der er nemlig intet til hinder for, at denne lovgiver (i sidste ende) tager dette spørgsmål op ved den næste ændring af Bruxellesordningen og vedtager udtrykkelige regler på området, som vil træde i stedet for Domstolens fortolkning.
(
34
) – Dette gør det muligt for en og samme ret at træffe overordnet afgørelse om søgsmål på området for krænkelser »i flere stater« med hensyn til nationale patenter med samme eller tilsvarende genstand og krav (navnlig de forskellige »dele« af europæiske patenter), såsom det søgsmål, BSH har anlagt i den foreliggende sag, og således undgå risikoen for modstridende afgørelser.
(
35
) – Jf. i denne retning G. Droz, op.cit., nr. 168.
(
36
) – Jf. bl.a. dom af 16.6.1998, Racke (C-162/96, EU:C:1998:293, præmis 46), af 27.2.2018, Western Sahara Campaign UK (C-266/16, EU:C:2018:118, præmis 47), og af 26.4.2022, Polen mod Parlamentet og Rådet (C-401/19, EU:C:2022:297, præmis 70).
(
37
) – Jf. punkt 5 og 6 i dette forslag til afgørelse.
(
38
) – Eller hvis denne suverænitet kun delvist og indirekte respekteres inden for rammerne af den mekanisme for litis pendens, der er fastsat i Bruxelles Ia-forordningens artikel 33 og 34, afhængigt af så tilfældige og vilkårlige omstændigheder som spørgsmålet om, hvorvidt søgsmålet er anlagt ved retterne i det pågældende tredjeland, og om dette er sket, før det blev anlagt ved retterne i sagsøgtes medlemsstat (jf. punkt 25 i dette forslag til afgørelse).
(
39
) – Selv om de betragtninger vedrørende folkeretlig sædvaneret, der er drøftet ovenfor, kun vedrører visse sagsområder (jf. fodnote 16 og 20 til dette forslag til afgørelse), finder de begrundelser om »refleksvirkningen«, som vedrører opbygningen af og formålet med Bruxelles Ia-forordningen anvendelse på samme måde på samtlige sagsområder. I øvrigt ville denne løsning finde anvendelse på samme måde (men af andre grunde) på tvister, der er omfattet af en eksklusiv værnetingsaftale til fordel for retterne i tredjelande.
(
40
) – Jf. G. Droz, op.cit., nr. 164-169.
(
41
) – G. Droz, op.cit., nr. 167.
(
42
) – Jf. hvad angår denne løsning punkt 77-94 i mit første forslag til afgørelse. De tilfælde, hvor retterne i medlemsstaterne har ret til at undlade at træffe afgørelse, er nemlig inden for teorien om »refleksvirkning«sammenfaldende med det materielle anvendelsesområde for Bruxelles Ia-forordningens artikel 24. Dette ville uden tvivl indebære, at denne løsning vedrørende ugyldighedsindsigelser udvides inden for den internationale retsorden, selv om den ikke følger af den folkeretlige sædvaneret (og hvis grundlag jeg i øvrigt selv har kritiseret i punkt 41-63 i mit første forslag til afgørelse). Imidlertid er et sådant resultat nødvendigt af hensyn til den sammenhæng mellem »interne« og »eksterne« løsninger, som denne teori tager sigte på at sikre (de sidstnævnte »afspejler« de førstnævnte). Under alle omstændigheder opvejes dette modargument af det forhold, at den foreslåede løsning – i modsætning til den, der er nødvendig »inden for Unionen« – ikke forpligter retterne i medlemsstaterne til at undlade at træffe afgørelse om en sådan indsigelse. De kan gøre det, når de finder det hensigtsmæssigt (hvilket er mindre problematisk).
(
43
) – Den franske regerings argument om, at denne løsning kun delvist ville løse problemet, idet intet ville hindre de retter, hvor søgsmålet anlægges, i at undlade at udøve denne beføjelse og f.eks. erklære et patent fra et tredjeland ugyldigt, har kun begrænset bærekraft. For det første er risikoen mere teoretisk end reel, idet retterne i medlemsstaterne traditionelt ikke opfatter sig som kompetente til at træffe afgørelse om gyldigheden af udenlandske patenter (jf. fodnote 49 ovenfor). Hvis retterne i en medlemsstat måtte handle således, ville den heraf følgende tilsidesættelse af den folkeretlige sædvaneret for det andet kun kunne tilregnes denne medlemsstat og ikke EU-lovgiver, eftersom sidstnævnte ikke ville have påbudt denne tilsidesættelse.
(
44
) – Et problem, som principielt ikke ville opstå »inden for Unionen« som følge af den gensidige tillid, som medlemsstaterne har til hinandens retsinstitutioner (jf. punkt 110 i mit første forslag til afgørelse).
(
45
) – Udtalelse 1/03 af 7.2.2006 (Den nye Luganokonvention) (herefter »udtalelse 1/03«, EU:C:2006:81, punkt 148).
(
46
) – Det kan heller ikke hævdes, at dette ville rejse tvivl om Bruxelles Ia-forordningens forrang for national ret. Sidstnævnte ville nemlig finde anvendelse i medfør af førstnævnte. Jf. analogt udtalelse 1/03 (punkt 148).
(
47
) – I øvrigt har BSH ganske vist kritiseret teorien om »refleksvirkning«, men den løsning, selskabet har foreslået, lægger sig tæt op ad den. Dette selskab har nemlig foreslået Domstolen at fastslå, at selv om retterne i sagsøgtes medlemsstater er kompetente og forpligtet til at træffe afgørelse om søgsmål vedrørende tredjelande i henhold til Bruxelles Ia-forordningens artikel 4, stk. 1, kan disse retter ikke afvise at træffe afgørelse om søgsmål vedrørende gyldigheden af et patent fra et tredjeland med den begrundelse, at sagsøgeren ikke har søgsmålsinteresse (henset til, at det er umuligt for disse retter at pålægge en udenlandsk myndighed at tilbagekalde et sådant dokument fra sit register), på grundlag af deres nationale processuelle regler.
(
48
) – Jf. Owusu-dommen (præmis 38-42).
(
49
) – I henhold til deres nationale lovgivning opfatter retterne i medlemsstaterne sig generelt for at være inkompetente til at træffe afgørelse om gyldigheden af et udenlandsk patent eller rettigheden til fast ejendom, der er beliggende i en anden stat, eller om fuldbyrdelsen af afgørelser på en sådan stats område. Jf. generelt A. Nuyts, Study on Residual Jurisdiction, General Report, 2007, punkt 93-96 og 103. Jf. som eksempler i) i Belgien, på området for gyldigheden af patenter, artikel 86, andet afsnit, i loi du 16 juillet 2004 »portant le Code de droit international privé« (lov af 16.7.2004 om international privatret) (Numac 2004009511, Moniteur Belge af 27.7.2004, s. 57340), ii) i Frankrig, på området for fast ejendom, E. Pataut, op.cit., nr. 139, 148, 360, 361 og 374-377, og, på området for gyldigheden af patenter, P. Mayer, V. Heuzé og B. Remy, Droit international privé, 12. udg., LGDJ, Paris, 2019, punkt 329 og 330, iii) i Det Forenede Kongerige, på området for fast ejendom, House of Lords (Det Forenede Kongerige), 8.9.1893, British South Africa Co mod Companhia de Moçambique, [1893] AC 602, og, på området for gyldigheden af patenter, Supreme Court (øverste domstol, Det Forenede Kongerige), 27.7.2011, Lucasfilm Limited m.fl. mod Ainsworth m.fl., §§ 54 og 56, og iv) i Sverige, på området for gyldigheden af patenter, L. Lundstedt, »Jurisdiction and enforcement outside of the Brussels System with a focus on IPR«, Nordiskt immateriellt rättsskydd, bind 76, nr. 4, s. 348-364, nr. 3.2.1.
(
50
) – Jf. modsætningsvist Owusu-dommen (præmis 43).
(
51
) – Jf. vedrørende disse betingelser punkt 149-152 i mit første forslag til afgørelse. I øvrigt er en række af de spørgsmål, som den franske regering har rejst, rent processuelle (spørgsmålet om, hvorvidt retten af egen drift kan afvise at træffe afgørelse, mv.). Generelt er sådanne spørgsmål ikke reguleret ved Bruxellesordningen, men overladt til lex fori, forudsat at dette ikke gør indgreb i denne ordnings effektive virkning (jf. dom af 15.5.1990, Hagen, C-365/88, EU:C:1990:203, præmis 17, 19 og 20). Det er denne løsning, jeg anbefaler.
(
52
) – Det samme gælder med hensyn til de andre bestemmelser i Bruxelles Ia-forordningen. Selv om dette svar er målrettet mod gyldigheden af patenter fra tredjelande, kan det efter min opfattelse i øvrigt ved analogi overføres på søgsmål vedrørende gyldigheden af en rettighed til fast ejendom, der er beliggende i et tredjeland, gyldigheden af en indførelse i et andet offentligt register i en sådan stat eller en fuldbyrdelsesforanstaltning, som denne stat har truffet på sit område, idet alle disse områder er omfattet af spørgsmål om statslig suverænitet inden for den internationale retsorden. Derimod vil den ikke kunne anvendes på sager, der ikke vedrører sådanne spørgsmål (leje eller forpagtning af fast ejendom, gyldighed af selskaber), eller på tvister, der er omfattet af eksklusive værnetingsaftaler til fordel for retter i tredjelande. For så vidt angår disse tilfælde er det efter min opfattelse kun teorien om refleksvirkning, der er hensigtsmæssig.
(
53
) – Retterne i medlemsstaterne vil således, når der fremsættes en ugyldighedsindsigelse i forbindelse med et krænkelsessøgsmål vedrørende et patent fra et tredjeland, ikke være forpligtet til at udsætte afgørelsen i afventning af, at denne stats myndigheder fastslår, om dokumentet er gyldigt, således som disse retter ofte skal gøre i henhold til Bruxelles Ia-forordningens artikel 24, nr. 4), når der er tale om et patent fra en medlemsstat (jf. punkt 77-94 i mit første forslag til afgørelse). I øvrigt bør denne løsning, således som jeg allerede anførte i punkt 63 i mit første forslag til afgørelse, de lege ferenda heller ikke anvendes i tvister »inden for Unionen«. Jeg opfordrer derfor EU-lovgiver til at ændre Bruxellesordningen i denne henseende.
(
54
) – Domstolen spurgte i det andet retsmøde parterne om, hvorvidt artikel 17, stk. 2, i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder kan være til hinder for en sådan kompetence. Efter min opfattelse er dette ikke tilfældet. Denne grundlæggende ret indebærer nemlig ganske vist, at retterne i medlemsstaterne skal gennemføre de rettigheder, som patenter fra tredjelande yder, når der ved disse retter anlægges sager herom. Imidlertid skal de kun gøre dette, når disse rettigheder er gyldige. Denne bestemmelse er ikke til hinder for, at de efterprøver dette. Hvis disse retter i forbindelse med et krænkelsessøgsmål fastslår, at et sådant patent er ugyldigt, og af denne grund forkaster søgsmålet, vil indehaveren ikke længere kunne udøve de rettigheder, som patentet yder, over for den angivelige krænker, der således er blevet frifundet. Der vil imidlertid ikke være tale om en »berøvelse af ejendom«, men blot om konsekvensen af, at ugyldigheden er blevet fastslået. Det forhold, at en sådan afgørelse har virkning inter partes, mens patentet i øvrigt forbliver gyldigt, er en iboende følge af grænserne for medlemsstaternes retslige kompetence på området. Den heraf følgende situation kan ikke i sig selv anses for at være i strid med den nævnte artikel 17, stk. 2.
(
55
) – En (hypotetisk) national processuel retsregel om, at kendelser vedrørende gyldigheden, som afsiges i forbindelse med en sådan dom, har virkning erga omnes, bør derfor fjernes, eftersom den er i strid med Bruxelles Ia-forordningens artikel 4, stk. 1.
(
56
) – Den ret, hvor sagen er anlagt, vil ikke kunne erklære sig kompetent på grundlag af sin nationale lovgivning. Eftersom Bruxelles Ia-forordningen finder anvendelse, henset til, at sagsøgte har bopæl i Unionen, fjernes de nationale kompetenceregler (jf. dom af 25.2.2021, Markt24, C-804/19, EU:C:2021:134, præmis 32).
(
57
) – Og idet det samtidig undgås, at den overdrevne løsning, som er fastsat for ugyldighedsindsigelser, inden for den internationale retsorden udstrækkes ved denne bestemmelse (jf. fodnote 53 i dette forslag til afgørelse). Jf. til sammenligning fodnote 42 ovenfor.
(
58
) – Jf. fodnote 49 i dette forslag til afgørelse.
(
59
) – Jf. P. Jenard og G. Möller, Rapport om Luganokonventionen (EFT 1990, C 189, s. 57), punkt 54, og M. de Almeida Cruz, M. Desantes Real og P. Jenard, Rapport om San Sebastián-konventionen (EFT 1990, C 189, s. 35), punkt 25.
(
60
) – Jf. præmis 153 i udtalelse 1/03 og punkt 112 i mit første forslag til afgørelse.
(
61
) – Bruxelles Ia-forordningens artikel 33 og 34 fastsætter nemlig, at »[såfremt] kompetencen [er] baseret på artikel 4«, kan en ret i en medlemsstat erklære sig inkompetent, når der verserer en parallel sag ved en ret i et tredjeland, såfremt dette er i overensstemmelse med en ordnet retspleje. Det anføres i 24. betragtning, andet afsnit, til denne forordning, at dette kan være tilfældet, hvis »retten i tredjelandet har enekompetence i den enkelte sag under omstændigheder, hvor en ret i en medlemsstat ville have enekompetence« (sic). Dette indebærer således, at en ret i en medlemsstat selv i et sådant scenario kan være kompetent på grundlag af denne forordnings artikel 4.
(
62
) – Jf. i denne retning dom af 30.9.2021, Commerzbank, C-296/20, EU:C:2021:784, præmis 58.
(
63
) – Denne afgørelse vedrørte spørgsmålet om, hvorvidt Unionen havde enekompetence til at indgå Lugano II-konventionen (jf. punkt 112 i mit første forslag til afgørelse).
(
64
) – I øvrigt henviste Domstolen i den pågældende passage på yderst generel vis til alle de områder, for hvilke Bruxelles Ia-forordningens artikel 24 fastsætter en regel om enekompetence, og til det tilfælde, at der foreligger værnetingsaftaler. Den drøftede ikke i detaljer spørgsmålet om, hvorvidt kompetencen for retterne i sagsøgtes medlemsstat er udelukket eller begrænset for visse af disse områder (herunder registrering og gyldighed af patenter fra tredjelande) på grund af deres specifikke kendetegn (jf. ligeledes i denne henseende den følgende fodnote).
(
65
) – Selv hvis Bruxelles Ia-forordningens artikel 4, stk. 1, skulle fortolkes på den måde, der foreslås i dette afsnit i dette forslag til afgørelse, ville der nemlig fortsat foreligge situationer, hvor retterne i medlemsstaterne ville være kompetente i henhold til denne bestemmelse, selv om en ret i en tredjestat parallelt ville have en enekompetence, der afspejler dem, der er fastast i den nævnte forordning. Dette kunne være tilfældet på området for leje og forpagtning af fast ejendom eller gyldigheden af juridiske personer eller analogt i tilfælde af en eksklusiv værnetingsaftale til fordel for retten i den pågældende tredjestat.
(
66
) – Navnlig når der anlægges en sag ved retterne i medlemsstaterne i strid med en eksklusiv værnetingsaftale til fordel for retterne i et tredjeland.
(
67
) – Jf. punkt 30 i dette forslag til afgørelse. Denne løsning er ikke ukendt inden for den komparative ret. F.eks. findes værneting inden for fransk ret ikke på området for fast ejendom (jf. E. Pataut, op.cit., nr. 374-377).