62005CJ0032_LT
Šalys
Sprendimo motyvai
Rezoliucinė dalis
Šalys
Byloje C‑32/05
dėl 2005 m. sausio 31 d. pagal EB 226 straipsnį pareikšto ieškinio dėl įsipareigojimų neįvykdymo
Europos Bendrijų Komisija,
atstovaujama S. Pardo Quintillán ir J. Hottiaux, nurodžiusi adresą dokumentams įteikti Liuksemburge,
ieškovė,
prieš
Liuksemburgo Didžiąją Hercogystę,
atstovaujamą S. Schreiner, padedamo advokato P. Kinsch,
atsakovę,
TEISINGUMO TEISMAS (trečioji kolegija),
kurį sudaro kolegijos pirmininkas A. Rosas, teisėjai A. Borg Barthet ir A. Ó Caoimh (pranešėjas),
generalinė advokatė E. Sharpston,
posėdžio sekretorė L. Hewlett, vyriausioji administratorė,
atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį ir įvykus 2006 m. kovo 23 d. posėdžiui,
susipažinęs su 2006 m. gegužės 18 d. posėdyje pateikta generalinės advokatės išvada,
priima šį
Sprendimą
Sprendimo motyvai
1. Savo ieškiniu Europos Bendrijų Komisija Teisingumo Teismo prašo pripažinti, kad nepriėmusi 2000 m. spalio 23 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvą 2000/60/EB, nustatančią Bendrijos veiksmų vandens politikos srityje pagrindus (OL L 327, p. 1, toliau – direktyva), išskyrus 3 straipsnio 1–3 ir 5–7 dalis bei 7 straipsnio 3 dalį, įgyvendinančių įstatymų ir kitų teisės aktų ir bet kuriuo atveju šių nuostatų nepateikusi Komisijai, Liuksemburgo Didžioji Hercogystė neįvykdė įsipareigojimų pagal šią direktyvą.
Teisinis pagrindas
Bendrijos teisės aktai
2. Direktyvos aštuoniolikta konstatuojamoji dalis nustato:
„Bendrijos vandens politika reikalauja skaidrios, veiksmingos ir nuoseklios įstatyminės bazės; Bendrija turėtų numatyti bendrus principus ir bendrą veiksmų sistemą. Ši direktyva turėtų numatyti tokią sistemą ir pagal subsidiarumo principą koordinuoti, integruoti bei tolesnėje perspektyvoje plėtoti bendruosius vandens apsaugos ir subalansuoto vandens naudojimo Bendrijoje principus bei struktūras.“
3. Iš direktyvos dvidešimt devintos konstatuojamosios dalies išplaukia, kad norėdamos įgyvendinti šioje direktyvoje numatytus uždavinius ir sudaryti tam skirtą programą valstybės narės priemonių programą gali įgyvendinti etapais, kad paskirstytų jos įgyvendinimo sąnaudas per tam tikrą laiką.
4. Pagal direktyvos 1 straipsnį, jos „tikslas – nustatyti vidaus paviršinių vandenų, tarpinių vandenų, pakrančių vandenų ir požeminio vandens apsaugos sistemą“.
5. Direktyvos 2 straipsnis apibrėžia 41 direktyvos tikslais svarbią sąvoką. Kai kurios šių sąvokų yra susijusios su vandens kokybės standartais, kurių laikytis direktyva, ypač jos 4 straipsnis įpareigoja valstybes nares. Terminai, per kuriuos šie standartai turi būti pasiekti, yra konkrečiai nustatyti direktyvos 4–6 ir 8 straipsniuose.
6. Direktyvos 3 straipsnis „Administracinių priemonių koordinavimas upės baseino rajone“ yra suformuluotas taip:
„1. Valstybės narės nurodo atskirus jų nacionalinėse teritorijose esančius upių baseinus ir, taikydamos šią direktyvą, priskiria juos atskiriems upių baseino rajonams. < … >
2. Valstybės narės užtikrina atitinkamas administracines priemones, taip pat paskiria atitinkamą kompetentingą instituciją, kad šios direktyvos taisyklės būtų taikomos kiekviename jų teritorijoje esančiame upių baseino rajone.
3. Valstybės narės užtikrina, kad upės baseinas, kurio plotas driekiasi per kelių valstybių narių teritorijas, būtų priskirtas prie tarpvalstybinio upės baseino rajono. Atitinkamų valstybių narių prašymu Komisija padeda atlikti tokį priskyrimą prie tarpvalstybinio upės baseino rajonų.
< … >
4. Valstybės narės užtikrina, kad šios direktyvos reikalavimai pasiekti 4 straipsnyje nurodytus aplinkos apsaugos tikslus ir, svarbiausia, visos priemonių programos būtų koordinuojamos visame upės baseino rajone. Tarpvalstybiniuose upės baseino rajonuose tokį koordinavimą užtikrina atitinkamos valstybės narės kartu, ir tam jos gali panaudoti esamas struktūras pagal tarptautinius susitarimus. Atitinkamų valstybių narių prašymu Komisija padeda sudaryti priemonių programas.
< … >
6. Šios direktyvos taikymo tikslais valstybės narės gali paskirti kompetentinga institucija jau esamą nacionalinę ar tarptautinę organizaciją.
7. Valstybės narės kompetentingą instituciją nurodo iki 24 straipsnyje nurodytos dienos.
< … > “
7. Direktyvos 4 straipsnis išvardija aplinkos apsaugos tikslus, kuriuos pasiekti yra įpareigotos valstybės narės, vykdydamos upės baseino valdymo planuose nurodytas priemonių programas ir taikydamos jas paviršiniams vandenims, požeminiams vandenims ir saugomoms teritorijoms. Iš esmės valstybės narės yra įpareigotos imtis priemonių, kad neprastėtų nurodytų vandenų ir saugomų teritorijų kokybė ir kad ją pagerintų bei atstatytų iki direktyvos ir ypač iki jos 2 straipsnio nuostatomis apibrėžto lygio.
8. Pagal direktyvos 4 straipsnio 1 dalies c punktą, „jei kitaip nėra nurodyta Bendrijos teisės aktuose, pagal kuriuos buvo nustatytos atskiros saugomos teritorijos, valstybės narės pradeda laikytis visų standartų ir tikslų ne vėliau kaip praėjus 15 metų nuo šios direktyvos įsigaliojimo dienos“.
9. Vandenų, iš kurių imamas geriamasis vanduo, klausimu direktyvos 7 straipsnis nustato:
„1. Kiekviename upės baseino rajone valstybės narės nurodo:
– visus vandens telkinius, iš kurių kasdien vidutiniškai imama daugiau kaip 10 m³ arba daugiau kaip penkiasdešimčiai asmenų vartoti skirto vandens ir
– tuos vandens telkinius, kurie bus skirti tokiam vartojimui ateityje.
Valstybės narės, vadovaudamosi V priedu, stebi tuos vandens telkinius, iš kurių pagal V priedą kasdien imama daugiau kaip 100 m³ vandens.
2. Valstybės narės užtikrina, kad kiekviename pagal šio straipsnio 1 dalį nurodytame vandens telkinyje, be tikslų, 4 straipsnyje nustatytų pagal šios direktyvos reikalavimus, skirtus paviršinio vandens telkiniams, ir pagal 16 straipsnį Bendrijos lygiu nustatytų kokybės standartų, atsižvelgiant į taikomą vandens valymo režimą ir vadovaujantis Bendrijos teisės aktais, išvalytas vanduo atitiktų (1980 m. liepos 15 d. Tarybos) Direktyvos 80/778/EEB (dėl žmonėms vartoti skirto vandens kokybės (OL L 229, p. 11)), su paskutiniais pataisymais, padarytais (2001 m. lapkričio 3 d. Tarybos) Direktyva 98/83/EB (OL L 330, p. 32), reikalavimus.
3. Valstybės narės užtikrina būtiną nurodytų vandens telkinių apsaugą siekdamos išvengti jų kokybės suprastėjimo, kad tiekiant geriamąjį vandenį reikėtų jį mažiau valyti. Valstybės narės gali nustatyti aplink tuos vandens telkinius apsaugos zonas.“
10. Pagal direktyvos 14 straipsnį:
„1. Valstybės narės skatina, kad visos suinteresuotos šalys aktyviai dalyvautų įgyvendinant šią direktyvą, visų pirma sudarant, peržiūrint ir atnaujinant upės baseino valdymo planus. Valstybės narės kiekvienam upės baseino rajonui paskelbia ir visuomenės, taip pat naudotojų pastaboms pateikia:
a) ne vėliau kaip likus trejiems metams iki to laikotarpio, kuriam sudaromas planas, pradžios – plano sudarymo tvarkaraštį ir darbo programą, įskaitant informaciją apie tai, kokių konsultacinių priemonių bus imamasi;
b) ne vėliau kaip likus dvejiems metams iki to laikotarpio, kuriam sudaromas planas, pradžios – tarpinę reikšmingesnių upės baseine nustatytų vandens valdymo problemų apžvalgą;
c) ne vėliau kaip likus vieneriems metams iki to laikotarpio, kuriam sudaromas planas, pradžios – upės baseino valdymo plano projekto kopijas.
Esant prašymams, leidžiama susipažinti su pirminiais dokumentais ir informacija, kuria buvo naudojamasi sudarant upės baseino valdymo plano projektą.
2. Siekdamos užtikrinti aktyvų dalyvavimą ir konsultavimąsi, valstybės narės skiria ne mažiau šešių mėnesių komentarams apie tuos dokumentus pateikti raštu.
3. Šio straipsnio 1 ir 2 dalys taip pat taikomos atnaujintiems upės baseino valdymo planams.“
11. Direktyvos 24 straipsnis nustato:
„1. Valstybės narės priima įstatymus ir kitus teisės aktus, kurie, įsigalioję ne vėliau kaip iki 2003 m. gruodžio 22 d., įgyvendina šią direktyvą. Apie tai jos nedelsdamos praneša Komisijai.
< … >
2. Valstybės narės pateikia Komisijai šios direktyvos taikymo srityje priimtų pagrindinių nacionalinės teisės aktų nuostatų tekstus. Komisija apie tai praneša kitoms valstybėms narėms.“
Nacionalinės teisės aktai
12. 1993 m. liepos 29 d. Įstatymas dėl vandens apsaugos ir valdymo (Mém. A 1993, p. 1302, toliau – 1993 m. Įstatymas) reglamentuoja paviršinius ir požeminius, viešus ir privačius vandenis.
13. Pagal 1993 m. Įstatymo 2 straipsnį „Pagrindiniai principai“:
„1. Šio įstatymo nuostatos yra skirtos kovoti su vandenų tarša bei jo atnaujinimui, siekiant patenkinti, be kita ko, šiuos reikalavimus:
– žmonių ir gyvūnų sveikatos bei ekologinės pusiausvyros,
– vandenį gaunančių vandens ekosistemų ir ypač žuvų faunos biologinės gyvybės,
– žmonėms vartoti ir pramonei skirto vandens tiekimo,
– vandens išsaugojimo,
– maudymosi, vandens sporto ir kitokių laisvalaikio praleidimo būdų,
– kraštovaizdžių ir vietų apsaugos,
– žemės ūkio, pramonės, transporto ir visos kitos su bendruoju interesu susijusios žmonių veiklos.
2. Kiekvienas šiame įstatyme numatytus vandenis naudojantis asmuo privalo imtis priemonių išvengti bet kokios vandens taršos ar ją kuo labiau sumažinti, tuo rūpindamasis taip kruopščiai, kaip to reikalauja aplinkybės“.
14. To paties įstatymo 3 straipsnyje yra įtvirtinta 12 įstatyme vartojamų sąvokų.
15. Dėl vandens apsaugos zonų nustatymo, sukūrimo ir valdymo 1993 m. Įstatymo 18 ir 19 straipsniai numato:
„18. Vandens apsaugos zonos
1. Siekiant užtikrinti žmonėms skirto geriamojo vandens kokybę, aplink vandenvietes esantys plotai gali būti pripažinti vandens apsaugos zonomis, padalintomis į artimą, nutolusią ir tolimą saugomą zoną.
Ši vykdymo priemonė turi atitikti šio įstatymo 6 straipsnyje numatytą nacionalinį vandens valdymo planą.
2. Artimoje zonoje esantys plotai įsigyjami nuosavybės teise.
Jie gali būti nusavinti 1979 m. kovo 15 d. Įstatyme dėl nusavinimo visuomenės poreikiams numatytais būdais ir laikantis jame numatytų formalumų.
3. Bet kokia veikla, bet kokia statyba ir bet koks sandėliavimas, kurie gali tiesiogiai ar netiesiogiai paveikti vandens kokybę, nutolusioje zonoje gali būti draudžiami, reglamentuojami ar gali būti reikalaujama turėti specialų leidimą.
4. 3 dalyje nurodyta veikla, statyba ir sandėliavimas gali būti reglamentuojami tolimoje saugomoje zonoje.
19. Vandens apsaugos zonų steigimo ir valdymo taisyklės
1. Vandens apsaugos zonos steigiamos ministro pasiūlymu ir vyriausybės tarybai pritarus.
2. Ministras nurodo parengti bylą, kurią sudaro:
– pažyma, kurioje nurodomi operacijos tikslas, motyvai ir apimtis,
– geologinė ataskaita, kurioje, be kita ko, nurodoma hidrogeologinio santykio tarp perleidimo teritorijų ir vandenviečių saugotinų vietų greitis,
– į saugotiną zoną iš dalies ar visiškai įtrauktų komunų sąrašas, nurodant atitinkamas kiekvienos komunos kadastro dalis,
– topografinis žemėlapis ir kadastro planai, kuriuose pažymėtos saugotinos zonos ribos,
– valdymo planas, kuriame nustatomi
a) savininkams ir valdytojams taikytini mokesčiai;
b) saugomoje zonoje nustatyti servitutai;
c) jeigu reikia, saugomos zonos funkciją atitinkantys pagerinimai ir darbai.
3. Siekiant atsiklausti visuomenės nuomonės, ministras bylą perduoda kompetentingos teritorinės apygardos komisarui.
Apygardos komisaras nurodo, kad byla 30 dienų būtų laikoma savivaldos institucijoje, kur suinteresuoti visuomenės nariai gali su ja susipažinti. Apie šią galimybę pranešama kaip įprasta pakabinus skelbimus komunoje ir kviečiant susipažinti su dokumentais.
Per pirmesnėje pastraipoje nurodytą terminą prieštaravimai dėl projekto pateikiami komunos vykdomajai institucijai ( collège des bourgmestres et échevins ), kuri juos perduoda komunos tarybai, kad pastaroji pateiktų savo nuomonę. Ši byla kartu su prieštaravimais ir komunos tarybos išvada per vieną mėnesį po paskelbimo termino pasibaigimo turi būti perduota apygardos komisarui, kuris šiuos dokumentus kartu su savo pastabomis perduoda ministrui.
4. Vandens apsaugos zona yra nustatoma Didžiosios Hercogystės reglamentu, susipažinus su Valstybės Tarybos nuomone.
5. Didžiosios Hercogystės reglamentas, kuriuo teritorijos dalis pripažįstama vandens apsaugos zona, gali nustatyti nekilnojamojo turto savininkų ir valdytojų pareigas bei žemės servitutus, ypač susijusius su:
– vandens naudojimu,
– teršiančių pesticidų ir trąšų naudojimo reglamentavimu,
– draudimu keisti žemės paskirtį.
Pasikeitus žemės, kuri pripažinta vandens apsaugos teritorija, savininkui, jos, kaip vandens apsaugos zonos, statusas nesikeičia.“
Ikiteisminė procedūra
16. Manydama, kad per nustatytą terminą direktyva nebuvo perkelta į Liuksemburgo teisę, Komisija, 2004 m. sausio 26 d. Liuksemburgo Didžiajai Hercogystei išsiuntusi oficialų pranešimą, nurodydama pateikti pastabas, 2004 m. liepos 9 d. pateikė pagrįstą nuomonę, nurodydama šiai valstybei narei per du mėnesius nuo jos gavimo imtis būtinų priemonių, kad būtų įvykdyti iš minėtos direktyvos kylantys įsipareigojimai.
17. Savo 2004 m. rugsėjo 27 d. atsakyme į šią pagrįstą nuomonę Liuksemburgo valdžios institucijos nurodė įvairias priežastis pavėluotam direktyvos perkėlimui pateisinti, be kita ko, kai kurių jos nuostatų dviprasmiškumą ir Liuksemburgo vyriausybės sprendimą pasinaudoti šiuo perkėlimu siekiant iš esmės peržiūrėti egzistuojančius nacionalinės teisės aktus. Vis dėlto šios valdžios institucijos patikslino, jog pavėluotas formalus direktyvos perkėlimas jokiu būdu nesudaro kliūčių laikytis įvairių direktyva nustatytų reikalavimų.
18. Kadangi šis atsakymas Komisijos netenkino, ji nusprendė pareikšti šį ieškinį.
Dėl ieškinio
Dėl pirmojo kaltinimo, susijusio su perkėlimo priemonių nepateikimu
Šalių argumentai
19. Komisija primena, jog pagal direktyvos 24 straipsnį valstybės narės turi priimti įstatymus ir kitus teisės aktus, kurie, įsigalioję ne vėliau kaip iki 2003 m. gruodžio 22 d., įgyvendina šią direktyvą, bei jų tekstus nedelsdamos turi pranešti Komisijai. Savo ieškinyje Komisija nurodo, kad Liuksemburgo valdžios institucijos apie priimtas nuostatas jai nepranešė.
20. Komisija, atsižvelgdama į Liuksemburgo vyriausybės atsiliepime į ieškinį pateiktą informaciją, susijusią su laišku, kurį 2004 m. rugpjūčio 24 d. jai nusiuntė Liuksemburgo nuolatinė atstovybė Europos Sąjungoje (toliau – 2004 m. rugpjūčio 24 d. laiškas), dėl direktyvos 3 straipsnio taikymo, savo dublike pripažįsta, jog dėl jos pačios tarnybų koordinavimo trūkumo apie šį laišką ji nežinojo. Vis dėlto, nors Komisija pripažino, jog priemonės nebuvo pateiktos, kaip to reikalauja minėtas 3 straipsnis, ji tvirtina, kad jos buvo pateiktos pasibaigus to paties 3 straipsnio 8 dalyje numatytam terminui, t. y. 2004 m. birželio 22 d., be to, vėliau, negu buvo išsiųsta pagrįsta nuomonė.
21. Dėl 1993 m. Įstatymo, kuris, Liuksemburgo Didžiosios Hercogystės teigimu, šios valstybės narės valdžios institucijoms suteikia pakankamai galių direktyvos veiksmingumo tikslui užtikrinti ir kuris jai buvo pirmą kartą pateiktas kartu su atsiliepimu į ieškinį, Komisija pabrėžia, kad iki šio pateikimo ji niekada nežinojo nei apie šio įstatymo egzistavimą, nei jo turinio. Todėl ji daro išvadą, kad Liuksemburgo Didžioji Hercogystė nepateikė priemonių, priimtų siekiant per nustatytą terminą įgyvendinti direktyvą.
Teisingumo Teismo vertinimas
22. Pagal nusistovėjusią Teisingumo Teismo praktiką, įsipareigojimų neįvykdymas turi būti vertinamas atsižvelgiant į valstybės narės padėtį baigiantis pagrįstoje nuomonėje nustatytam terminui. Į vėlesnius pakeitimus Teisingumo Teismas neatsižvelgia (žr., pavyzdžiui, 2004 m. rugsėjo 14 d. Sprendimo Komisija prieš Ispaniją, C‑168/03, Rink. p. I‑8227, 24 punktą ir 2006 m. sausio 12 d. Sprendimo Komisija prieš Portugaliją, C‑118/05, Rink. p. I‑0000, 7 punktą).
23. Nagrinėjamu atveju visų pirma reikia pažymėti tai, kad 2004 m. rugpjūčio 24 d. laiškas buvo išsiųstas prieš pasibaigiant 2004 m. liepos 9 d. pagrįstoje nuomonėje nurodytam dviejų mėnesių terminui. Nors ir tiesa, kaip tai nurodė Komisija, kad Liuksemburgo valdžios institucijos vykstant ikiteisminei procedūrai šiuo laišku visiškai nesirėmė, išlieka galimybė, kad priemonės, priimtos direktyvos 3 straipsniui perkelti, buvo pateiktos iki šio termino pabaigos.
24. Šiomis aplinkybėmis reikia konstatuoti, kad pirmas Komisijos kaltinimas, kiek jis susijęs su šios nuostatos perkėlimo priemonių pateikimu, yra nepagrįstas.
25. Kita vertus, dėl pranešimo apie kitus įstatymus ir teisės aktus, kuriuos Liuksemburgo Didžioji Hercogystė priėmė direktyvai perkelti, reikia konstatuoti, jog 1993 m. Įstatymo kopiją ši valstybė narė pirmą kartą pateikė savo atsiliepime į ieškinį, tvirtindama, kad juo direktyva buvo tinkamai perkelta. Tokiu atveju ir nesant būtinybės nagrinėti, ar šiuo įstatymu direktyva perkeliama tinkamai ar ne, nes šis klausimas sudaro antrojo Komisijos kaltinimo dalyką, reikia pažymėti, jog pagal šio sprendimo 22 punkte nurodytą Teisingumo Teismo praktiką taip pavėluotai pateiktas gynybos argumentas neturi įtakos kaltinimui, paremtam tuo, kad per pagrįstoje nuomonėje nustatytą terminą nebuvo suteikta reikalaujama informacija.
26. Galiausiai dėl priemonių, priimtų direktyvos 7 straipsnio 3 daliai perkelti, savo dublike Komisija pripažino, kad 1993 m. Įstatymo 18 ir 19 straipsniai gali būti laikomi kaip pakankamai tinkamai perkeliantys šią nuostatą. Vis dėlto kadangi šis įstatymas Komisijai pirmą kartą buvo pateiktas tik atsiliepimo į ieškinį priede, remiantis šio sprendimo pirmesniame punkte nurodytais pagrindais, Komisijos kaltinimą, susijusį su direktyvos 7 straipsnio 3 daliai perkelti priimtų priemonių nepateikimu, reikia laikyti pagrįstu.
27. Atsižvelgiant į visas šias aplinkybes reikia pripažinti, kad Komisijai nepateikusi Direktyvą 2000/60/EB įgyvendinančių įstatymų ir kitų teisės aktų, išskyrus įgyvendinančius šios direktyvos 3 straipsnį, Liuksemburgo Didžioji Hercogystė neįvykdė įsipareigojimų pagal šios direktyvos 24 straipsnį.
Dėl antrojo kaltinimo, susijusio su priemonių direktyvai perkelti nepriėmimu
Šalių argumentai
28. Komisija tvirtina, kad direktyva reikalauja, jog valstybės narės priimtų bendras ir konkrečias jos perkėlimo į nacionalinę teisę priemones tam, kad jų nacionalinė teisė taptų suderinama su direktyva nustatytais tikslais. Ji valstybes nares įpareigoja vėliausiai iki 2003 m. gruodžio 22 d. priimti pagrindų teisės aktus vandens srityje bei iki šios datos ar vėliau nustatyti veiksmus, kurių reikės imtis. Komisijos teigimu, nacionalinės teisės aktų, kuriais nustatomas bendras teisinis pagrindas, parengimas yra pats svarbiausias perkėlimo etapas, nes jie nustato esminius valstybių narių įsipareigojimus bei suteikia tinkamą teisinį pagrindą konkretesnėms priemonėms priimti.
29. Subsidiariai Komisija nurodo, kad 1993 m. Įstatymo nuostatos neužtikrina visiško direktyvos perkėlimo.
30. Liuksemburgo vyriausybės vertinimu, direktyva nereikalauja priimti veiksmingų perkėlimo priemonių, kad Liuksemburgo teisės sistema atitiktų direktyvoje numatytus tikslus. Pirma, direktyva labiau reikalauja, kad nacionalinės valdžios institucijos imtųsi konkrečių veiksmų, o ne kad nacionalinė teisė būtų formaliai suderinta su Bendrijos teise. Tai yra ne teisės aktų derinimo direktyva, o tik direktyva, reikalaujanti nustatyti Bendrijos politikos vandens srityje pagrindą.
31. Ši vyriausybė taip pat pabrėžia, kad kiekviena iš direktyva valstybių narių valdžios institucijoms nustatytų veikimo pareigų turi būti įvykdyta nuo 2006 m. iki 2015 m. ir kad ji rūpinasi, kad numatyti tikslai galėtų būti pasiekti per direktyvoje nustatytus terminus. Be to, ji mano, kad Liuksemburgo teisės aktai, konkrečiai tariant, 1993 m. Įstatymas, nacionalinėms valdžios institucijoms suteikia arsenalą priemonių, kurios gali atrodyti pakankamos direktyvos veiksmingumo tikslams pasiekti.
Teisingumo Teismo vertinimas
– Dėl pareigos priimti pagrindų teisės aktus direktyvai perkelti
32. Visų pirma, dėl klausimo, ar direktyva reikalauja, kad valstybės narės priimtų pagrindų teisės aktus iš direktyvos kylantiems įsipareigojimams perkelti į nacionalinę teisę, reikia priminti, kad kiekviena valstybė narė, kuriai skirta direktyva, savo nacionalinės teisės sistemoje privalo imtis visų reikalingų priemonių direktyvos veiksmingumui užtikrinti siektino tikslo atžvilgiu (žr., be kita ko, 2002 m. gegužės 7 d. Sprendimo Komisija prieš Švediją, C‑478/99, Rink. p. I‑4147, 15 punktą ir 2003 m. birželio 26 d. Sprendimo Komisija prieš Prancūziją, C‑233/00, Rink. p. I‑6625, 75 punktą).
33. Reikia pažymėti, kad pirma Komisijos antrojo kaltinimo dalis yra susijusi ne su klausimu, ar Liuksemburgo Didžioji Hercogystė turi pareigą priimti visas priemones, būtinas direktyvos veiksmingumui užtikrinti, ir to pastaroji neginčija, tačiau su klausimu, ar ši valstybė narė turi pareigą priimti konkrečią priemonę, būtent pagrindų teisės aktus, skirtus direktyvos veiksmingumui užtikrinti bei įvykdyti direktyva nustatytus įpareigojimus.
34. Remiantis EB 249 straipsnio trečiąja pastraipa, valstybės narės gali pasirinkti direktyvų įgyvendinimo formą ir būdus, leidžiančius geriausiai užtikrinti jomis siekiamą rezultatą. Iš šios nuostatos išplaukia, kad direktyvai perkelti į nacionalinę teisę nebūtina, kad kiekviena valstybė narė imtųsi įstatymų leidybos veiksmų. Teisingumo Teismas yra ne kartą nusprendęs, jog nevisuomet yra būtina direktyvos nurodymus formaliai perkelti į aiškias ir specialias teisės normas, nes, atsižvelgiant į direktyvos turinį, jai įgyvendinti gali pakakti bendro teisinio konteksto. Konkrečiai tariant, bendrųjų konstitucinės arba administracinės teisės principų buvimas perkėlimą konkrečiais įstatymais ar kitais teisės aktais gali daryti perteklinį, tačiau su sąlyga, kad šie principai veiksmingai užtikrina, jog nacionalinės valdžios institucijos taikys visą direktyvą ir kad tuo atveju, kai nagrinėjama direktyvos nuostata yra skirta sukurti asmenims teises, šių principų lemiama teisinė situacija yra pakankamai apibrėžta ir aiški, ir jog nurodyti asmenys turi galimybę sužinoti apie tokias savo teises ir prireikus remtis jomis nacionaliniuose teismuose (žr., be kita ko, 1985 m. gegužės 23 d. Sprendimo Komisija prieš Vokietiją, 29/84, Rink. p. 1661, 22 ir 23 punktus; 1999 m. rugsėjo 9 d. Sprendimo Komisija prieš Vokietiją, C‑217/97, Rink. p. I‑5087, 31 ir 32 punktus bei minėto 2003 m. birželio 26 d. Sprendimo Komisija prieš Prancūziją
76 punktą).
35. Teisingumo Teismas taip pat yra nusprendęs, kad nuostatos, kuri susijusi tik su valstybių narių ir Komisijos santykiais, perkelti iš principo nereikia. Tačiau atsižvelgiant į tai, kad valstybės narės privalo užtikrinti visapusišką Bendrijos teisės laikymąsi, Komisija turi galimybę įrodyti, jog direktyvos, kuri reglamentuoja šiuos santykius, nuostatos laikymasis reikalauja imtis specifinių perkėlimo į nacionalinės teisės sistemą priemonių (šiuo klausimu žr. 2003 m. birželio 24 d. Sprendimo Komisija prieš Portugaliją, C‑72/02, Rink. p. I‑6597, 19 ir 20 punktus bei 2003 m. lapkričio 20 d. Sprendimo Komisija prieš Prancūziją, C‑296/01, Rink. p. I‑13909, 92 punktą).
36. Todėl siekiant nustatyti valstybėms narėms tenkančios perkėlimo pareigos apimtį, kiekvienu atveju reikia nagrinėti direktyvos nuostatų, su kuriomis susijęs ieškinys dėl įsipareigojimų neįvykdymo, pobūdį.
37. Bendrijos teisės aktų leidybos praktika rodo, kad tarp pareigų, kurias direktyvos nustato valstybėms narėms, rūšių, taigi ir tarp rezultatų, kurie turi būti pasiekti, gali egzistuoti dideli skirtumai (2002 m. birželio 18 d. Sprendimo Komisija prieš Prancūziją, C‑60/01, Rink. p. I‑5679, 25 punktas).
38. Iš tiesų, kai kurios direktyvos reikalauja, kad nacionaliniu lygiu būtų priimti nacionaliniai įstatymai ir kiti teisės aktai ir kad jų laikymuisi būtų taikoma teisminė ar administracinė kontrolė (šiuo atžvilgiu žr. 1989 m. lapkričio 16 d. Sprendimą Komisija prieš Belgiją, C‑360/88, Rink. p. 3803; 1989 m. gruodžio 6 d. Sprendimą Komisija prieš Graikiją, C‑329/88, Rink. p. 4159 ir minėto 2002 m. birželio 18 d. Sprendimo Komisija prieš Prancūziją 26 punktą).
39. Kitos direktyvos įpareigoja valstybes nares imtis reikiamų priemonių užtikrinti, kad būtų pasiekti tam tikri abstraktūs, o ne kiekybiškai apibrėžti tikslai, valstybėms narėms suteikiant tam tikrą diskreciją dėl taikytinų priemonių pobūdžio (šiuo atžvilgiu žr. 1999 m. lapkričio 9 d. Sprendimo Komisija prieš Italiją, vadinamo „San Rocco“, C‑365/97, Rink. p. I‑7773, 67 ir 68 punktus bei minėto 2002 m. birželio 18 d. Sprendimo Komisija prieš Prancūziją
27 punktą).
40. Be to, kitos direktyvos valstybes nares įpareigoja, kad labai apibrėžti ir konkretūs rezultatai būtų pasiekti per tam tikrą laikotarpį (šiuo atžvilgiu žr. 1993 m. liepos 14 d. Sprendimo Komisija prieš Jungtinę Karalystę, C‑56/90, Rink. p. I‑4109, 42–44 punktus; 2002 m. kovo 19 d. Sprendimo Komisija prieš Nyderlandus, C‑268/00, Rink. p. I‑2995, 12–14 punktus bei nurodyto 2002 m. birželio 18 d. Sprendimo Komisija prieš Prancūziją
28 punktą).
41. Kalbant apie šį ieškinį primintina, kad Direktyva 2000/60 yra EB 175 straipsnio 1 dalies pagrindu priimta pagrindų direktyva. Ji nustato bendruosius principus ir bendrą veiksmų pagrindą vandens apsaugai bei užtikrina bendrųjų vandens apsaugos ir subalansuoto vandens naudojimo Europos Bendrijoje principų bei struktūrų koordinavimą, integraciją bei plėtojimą tolesnėje ateityje. Direktyva nustatyti bendrieji principai ir bendras veiksmų pagrindas vėliau turi būti plėtojami valstybių narių, kurios per direktyva nustatytus terminus turi priimti tam tikras konkrečias priemones. Vis dėlto direktyva nesiekiama visiško valstybių narių teisės aktų vandens srityje suderinimo.
42. Nagrinėjant šią direktyvą matyti, kad joje yra įtvirtintos skirtingo pobūdžio nuostatos, įpareigojančios valstybes nares (žr., pavyzdžiui, 4 straipsnį, įpareigojantį valstybes nares įgyvendinti būtinas priemones, kad neprastėtų visų paviršinio ir požeminio vandens telkinių būklė); įpareigojančias valstybes nares Komisijos ir Bendrijos atžvilgiu (žr., pavyzdžiui, 24 straipsnio 2 dalį, susijusią su pareiga perkėlimo priemones pateikti Komisijai) ir įpareigojančias pačias Bendrijos institucijas (žr., pavyzdžiui, direktyvos 16 ir 17 straipsnius, kuriuose Bendrijos institucijos raginamos priimti Bendrijos priemones vandens ir požeminių vandenų taršos srityje).
43. Visapusiškai išnagrinėjus direktyvą matyti, kad didžioji dalis jos nuostatų yra šio sprendimo 39 punkte nurodyto tipo, būtent įpareigojančios valstybes nares imtis priemonių, būtinų tam tikriems tikslams pasiekti, neretai suformuluotų abstrakčiai, šioms valstybėms suteikiant diskreciją dėl priimtinų priemonių pobūdžio.
44. Šioje direktyvoje taip pat yra įtvirtintos tokios nuostatos kaip 1 straipsnis, kuriame paprasčiausiai išvardijami ja siekiami įvairūs tikslai ir kurio, kaip tai per posėdį pripažino pati Komisija, perkelti nereikia.
45. Atsakydama į per posėdį užduotus klausimus, kuriais siekta nustatyti, kokiomis konkrečiomis direktyvos nuostatomis yra pagrįsta pareiga priimti pagrindų teisės aktus, kad būtų laikomasi direktyvos reikalavimų, Komisija nurodė direktyvos 1 ir 2 straipsnius, išvardijančius direktyva siekiamus tikslus bei apibrėžimus, kuriais ji pagrįsta, nepatikslindama, kodėl šios nuostatos reikalauja, kad tokie teisės aktai būtų priimti, nei kodėl tokių teisės aktų priėmimas yra būtinas siekiant leisti valstybėms narėms užtikrinti, kad direktyva nustatyti tikslai bus įvykdyti per nustatytus terminus.
46. Vis dėlto nei iš šių direktyvos nuostatų, nei iš jokios kitos jos nuostatos neišplaukia, kad siekdamos tinkamai perkelti šias nuostatas valstybės narės privalo priimti tokius pagrindų teisės aktus.
47. Tiesa, kaip per posėdį tai pripažino Liuksemburgo vyriausybė, pagrindų teisės aktų priėmimas gali būti tinkamas, net paprastesnis būdas direktyvai perkelti, nes viename tekste kompetentingoms valdžios institucijoms galima pateikti aiškius teisinius pagrindus siekiant parengti įvairias priemones, kurias direktyva numato vandens srityje ir kurių įgyvendinimas yra išdėstytas laike. Tokių pagrindų teisės aktų priėmimas taip pat gali palengvinti Komisijos, kuri turi užtikrinti, kad valstybės narės laikytųsi pagal šią direktyvą joms tenkančių įsipareigojimų, darbą.
48. Vis dėlto pagrindų teisės aktų priėmimas nėra vienintelis būdas, kuriuo valstybės narės gali užtikrinti visišką direktyvos taikymą ir numatyti organizuotą bei aiškią sistemą, skirtą užtikrinti šia direktyva numatytų tikslų laikymąsi.
49. Jei Bendrijos teisės aktų leidėjas būtų siekęs nustatyti valstybėms narėms pareigą jų vidaus teisės sistemoje priimti pagrindų teisės aktus direktyvai perkelti, tikėtina, jis turėjo teisę tokią nuostatą įtraukti į direktyvos tekstą. Tačiau jis to nepadarė.
50. Bet kuriuo atveju pats faktas, kad vykstant procesui Teisingumo Teisme Komisija pripažino, jog Liuksemburgo Didžioji Hercogystė tinkamai perkėlė tam tikras direktyvos nuostatas, konkrečiai tariant, didžiąją dalį direktyvos 3 straipsnio nuostatų bei 7 straipsnio 1 ir 3 dalių nuostatas, ir kad ji pripažino, jog nėra būtina perkelti 1 straipsnį, rodo, kad pagrindų teisės aktai nėra būtini perkeliant šioje direktyvoje numatytas pareigas.
51. Kadangi Komisija turi įrodyti nurodyto įsipareigojimo neįvykdymo buvimą Teisingumo Teismui pateikdama reikalingus įrodymus, kad jis galėtų patikrinti šio įsipareigojimo neįvykdymo buvimą, ir tai darydama ji negali remtis jokia prielaida (be kita ko, žr. 1982 m. gegužės 25 d. Sprendimo Komisija prieš Nyderlandus, 96/81, Rink. p. 1791, 6 punktą; 2003 m. birželio 26 d. Sprendimo Komisija prieš Ispaniją, C‑404/00, Rink. p. I‑6695, 26 punktą; 2003 m. lapkričio 6 d. Sprendimo Komisija prieš Jungtinę Karalystę, C‑434/01, Rink. p. I‑13239, 21 punktą ir 2004 m. balandžio 29 d. Sprendimo Komisija prieš Austriją, C‑194/01, Rink. p. I‑4579, 34 punktą), o nagrinėjamu atveju Komisija neįrodė nei direktyvos nuostatų, įpareigojančių valstybes nares priimti pagrindų teisės aktus, buvimo, nei tokios priemonės būtinybės direktyva siekiamo tikslo įgyvendinimui užtikrinti, reikia nuspręsti, kad pirma antrojo kaltinimo dalis yra nepagrįsta.
– Dėl direktyvos perkėlimo 1993 m. Įstatymu
52. Atsakydama į Liuksemburgo vyriausybės argumentus, kuriuos pastaroji pirmą kartą išdėstė savo atsiliepime į ieškinį, Komisija subsidiariai teigia, kad 1993 m. Įstatymas tinkamai neperkelia direktyvos nuostatų.
53. Šiuo atžvilgiu reikia nurodyti, kad pagrįstoje nuomonėje bei Teisingumo Teismo gautame ieškinyje, kuriame Komisija Liuksemburgo Didžiąją Hercogystę kaltina nepriėmus jokios priemonės, reikalingos direktyvai perkelti, Komisija nebandė įrodyti, kodėl galiojanti Liuksemburgo teisė neatitinka direktyvos nuostatų. Tik savo dublike ši institucija nurodė, kad 1993 m. Įstatymas šios direktyvos tinkamai neperkelia.
54. Vis dėlto šį tikslumo trūkumą ieškinyje lėmė pačių Liuksemburgo valdžios institucijų elgesys, nes per ikiteisminę procedūrą 1993 m. Įstatymo jos neįvardijo kaip pakankamos priemonės direktyvai perkelti ir leido manyti, kad šiam perkėlimui reikalingos nuostatos yra priimamos.
55. Kadangi Liuksemburgo vyriausybė apie 1993 m. Įstatymo atitikimą direktyvai pirmą kartą nurodė savo atsiliepime į ieškinį, Komisija savo argumentus, įrodančius, kad Liuksemburgo Didžiosios Hercogystės tvirtinamas perkėlimas, kiek tai susiję su tam tikromis direktyvos nuostatomis, bet kuriuo atveju yra neteisingas ar nevisiškas, atitinkamai pateikė savo dublike ir padarė tai atsižvelgdama į informaciją, kurią Liuksemburgo vyriausybė savo atsiliepime į ieškinį jai pateikė pavėluotai.
56. Panašiomis aplinkybėmis Teisingumo Teismas jau yra nusprendęs, kad jei ikiteisminė procedūra pasiekė savo tikslą apsaugoti atitinkamos valstybės narės teises, ši valstybė narė, kuri per ikiteisminę procedūrą Komisijai nenurodė, kad direktyvą reikia laikyti jau perkelta į galiojančią vidaus teisę, negali Komisijos kaltinti išplėtus ar pakeitus ieškinio dalyką, kaip jis buvo apibrėžtas per ikiteisminę procedūrą. Teisingumo Teismo nuomone, Komisija, apkaltinusi valstybę narę tuo, kad ji visiškai neperkėlė direktyvos, savo dublike gali nurodyti, jog perkėlimas, kuriuo atitinkama valstybė narė pirmą kartą remiasi atsiliepime į ieškinį, bet kuriuo atveju yra netinkamas arba nevisiškas, kiek tai susiję su tam tikromis šios direktyvos nuostatomis, ir toks kaltinimas būtinai patenka į kaltinimą dėl visiško direktyvos neperkėlimo ir šį papildo (2005 m. birželio 16 d. Sprendimo Komisija prieš Italiją, C‑456/03, Rink. p. I‑5335, 23–42 punktai ir ypač 40 punktas).
57. Savo dublike Komisija nurodė, kad Liuksemburgo Didžioji Hercogystė neperkėlė direktyvos 1 ir 2 straipsnių, 3 straipsnio 4 dalies, 7 straipsnio 1 ir 2 dalių bei 14 straipsnio.
58. Per posėdį ji atsisakė su 7 straipsnio 1 dalimi susijusio kaltinimo. Be to, kaip matyti iš šio sprendimo 44 punkto, Komisija pripažino, kad nėra būtina perkelti direktyvos 1 straipsnį, todėl laikytina, kad šio kaltinimo yra atsisakyta.
59. Per posėdį Komisija taip pat tvirtino, kad Liuksemburgo Didžioji Hercogystė neperkėlė direktyvos 4, 8–11 ir 13 straipsnių, skaitomų kartu su jos VI priedu ir 24 straipsniu.
60. Vis dėlto, remiantis Teisingumo Teismo praktika, pagal kurią atitinkama valstybė privalo turėti galimybę tinkamai pasinaudoti savo gynybos priemonėmis Komisijos pareikštų kaltinimų atžvilgiu (žr., pavyzdžiui, 2004 m. balandžio 29 d. Sprendimo Komisija prieš Portugaliją, C‑117/02, Rink. p. I‑5517, 53 punktą ir minėto 2005 m. birželio 16 d. Sprendimo Komisija prieš Italiją
36 punktą), antrojo Komisijos kaltinimo antrą dalį reikia apriboti direktyvos nuostatomis, kurias Komisija nurodė savo dublike ir su kuriomis susijusių kaltinimų ji vėliau neatsisakė (tai yra minėtos direktyvos 2 straipsniu, 3 straipsnio 4 dalimi, 7 straipsnio 2 dalimi ir 14 straipsniu), nes kitų, Komisijos pirmą kartą per posėdį nurodytų direktyvos nuostatų atžvilgiu Liuksemburgo Didžioji Hercogystė negalėjo tinkamai pasinaudoti savo gynybos priemonėmis.
61. Direktyvos 2 straipsnio klausimu Komisija laikosi nuomonės, kad jame įtvirtinti apibrėžimai nėra perkelti į nacionalinę teisę. 1993 m. Įstatymas apibrėžia tik sąvokas „išleidimas“, „tarša“ ir „požeminiai vandenys“. Komisija ypač atkreipia dėmesį į sąvokas „upės baseinas“, „geras ekologinis potencialas“ ir „gera cheminė būklė“, kurios, nors ir įtvirtintos direktyvos 2 straipsnyje, visiškai neminimos 1993 m. Įstatyme.
62. Liuksemburgo vyriausybė netvirtina, kad pastarajame įstatyme yra įtvirtintos visos šio 2 straipsnio sąvokos, tačiau ji teigia, kad šios sąvokos yra svarbios tik apibrėžiant veikimo pareigų, kurias direktyva nustato valstybėms narėms, pobūdį. Jos nuomone, šių sąvokų perkelti nebūtina.
63. Direktyvos 2 straipsnis, nagrinėjamas kartu su, pavyzdžiui, jos 4 straipsniu, nustato aiškias valstybių narių pareigas, kurias jos turi įvykdyti per nustatytą laikotarpį, kad neprastėtų visų paviršinio ir požeminio vandens telkinių būklė. Tai taikytina ir daugeliui kitų tame pačiame 2 straipsnyje įtvirtintų sąvokų, nagrinėjamas kartu su, be kita ko, direktyvos 5, 6 ir 8 straipsniais.
64. Nacionalinių teisės aktų neatitiktis Bendrijos nuostatoms, netgi tiesiogiai taikomoms, gali būti visiškai pašalinta tik įpareigojančiomis vidaus nuostatomis (šiuo klausimu žr. 1996 m. kovo 7 d. Sprendimo Komisija prieš Prancūziją, C‑334/94, Rink. p. I‑1307, 30 punktą ir 1997 m. kovo 13 d. Sprendimo Komisija prieš Prancūziją, C‑197/96, Rink. p. I‑1489, 14 punktą).
65. Darytina išvada, kad 1993 m. Įstatyme neįtvirtinus direktyvos 2 straipsnyje nustatytų sąvokų apibrėžimų bei terminų, per kuriuos vandens kokybės standartai turi būti pasiekti, terminų, kurie nustatyti tos pačios direktyvos 4–6 ir 8 straipsniuose, pareigos, kylančios iš minėto 2 straipsnio, nagrinėjamo kartu su pastarosiomis nuostatomis, nebuvo įvykdytos įtvirtinant reikiamai įpareigojančias teisės normas. Vadinasi, su direktyvos 2 straipsnio pažeidimu susijusį Komisijos argumentą reikia laikyti pagrįstu.
66. Antra, kiek tai susiję su direktyvos 3 straipsnio 4 dalimi, Komisija mano, kad jokia 1993 m. Įstatymo nuostata šios nuostatos tinkamai neperkelia.
67. Remiantis direktyva, valstybės narės užtikrina, kad direktyvos reikalavimai pasiekti šios direktyvos 4 straipsnyje nurodytus aplinkos apsaugos tikslus ir, svarbiausia, visos priemonių programos būtų koordinuojami visame upės baseino rajone. Vis dėlto iš direktyvos 3 straipsnio 4 dalies formuluotės matyti, kad iš jos išplaukiantys įsipareigojimai skiriasi pagal tai, ar atitinkamas upės baseino rajonas šios direktyvos prasme yra nacionalinis ar tarpvalstybinis. Tarpvalstybiniuose upės baseino rajonuose tokį koordinavimą užtikrina atitinkamos valstybės narės kartu, ir tam jos gali panaudoti esamas struktūras pagal tarptautinius susitarimus.
68. Liuksemburgo vyriausybė neginčija fakto, kad 3 straipsnio 4 dalis nustato koordinavimo pareigą, tačiau ji vis dėlto tvirtina, kad jos teritorijoje nėra nacionalinių upės baseino rajonų. Kaip matyti iš 2004 m. rugpjūčio 24 d. laiško, vieninteliai direktyvos prasme jos teritorijoje esantys du upės baseino rajonai yra tarpvalstybiniai upės baseino rajonai, t. y. upės baseino rajonai Rhin via la Moselle
ir Meuse via la Chiers .
69. Kalbant apie Reino upės baseino rajoną, ši vyriausybė prie savo tripliko pridėjo Tarptautinės Reino apsaugos komisijos (toliau – TRAK) Ministrų konferencijos dėl Reino 2001 m. sausio 29 d. pranešimą. Iš šio dokumento matyti, kad ad hoc
koordinavimo komitetas, kurį sudaro visų TRAK valstybių narių atstovai, TRAK buvo įsteigtas būtent direktyva nustatytai koordinavimo pareigai įgyvendinti.
70. Mezo upės baseino atveju iš 2003 m. gruodžio 3 d. Tarptautinio susitarimo dėl Mezo upės, taip pat pridėto prie minėto tripliko, ketvirtos ir penktos konstatuojamųjų dalių bei 1, 2, 4 ir 5 straipsnių išplaukia, kad Tarptautinė komisija dėl Mezo upės apsaugos buvo specialiai įsteigta, be kita ko, direktyva reikalaujamam koordinavimui užtikrinti. Liuksemburgo Didžioji Hercogystė yra šio tarptautinio susitarimo, kuriame nurodoma, kad ši tarptautinė organizacija priims koordinavimo priemones, kurių direktyva reikalauja Mezo upės baseino rajono atžvilgiu, Susitariančioji Šalis.
71. Komisija neginčijo Liuksemburgo vyriausybės argumentų, kuriais remiantis vieninteliai du jos teritorijoje esantys upės baseinai direktyvos prasme yra tarpvalstybiniai, o ne nacionaliniai upės baseino rajonai. Ji taip pat sutiko su šios valstybės pateikta informacija, kad visos atitinkamos valstybės narės dvi tarptautines organizacijas iš tiesų įpareigojo užtikrinti direktyvos įgyvendinimo priemonių koordinavimą, kiek tai susiję su šiais tarpvalstybiniais upės baseino rajonais.
72. Kadangi Komisija neįrodė, kad Liuksemburgo Didžioji Hercogystė, šių tarptautinių organizacijų narė, neįvykdė įsipareigojimų, kurie pagal direktyvos 3 straipsnio 4 dalį jai tenka jos teritorijoje esančių tarpvalstybinių upės baseino rajonų atžvilgiu, šį antrojo kaltinimo antros dalies argumentą reikia atmesti kaip nepagrįstą.
73. Trečia, dėl direktyvos 7 straipsnio 2 dalies Komisija tvirtina, kad nė viena 1993 m. Įstatymo nuostata neperkelia, netgi iš dalies, iš šios nuostatos išplaukiančios valstybių narių pareigos užtikrinti konkrečius žmonėms vartoti skirtų vandens telkinių kokybės standartus.
74. Remiantis direktyvos 7 straipsnio 2 dalimi, valstybės narės užtikrina, kad kiekviename pagal šios nuostatos 1 dalį nurodytame vandens telkinyje, be šios direktyvos 4 straipsnio tikslų, nustatytų pagal jos reikalavimus, skirtus paviršinio vandens telkiniams, ir pagal direktyvos 16 straipsnį Bendrijos lygiu nustatytų kokybės standartų, atsižvelgiant į taikomą vandens valymo režimą ir vadovaujantis Bendrijos teisės aktais, išvalytas vanduo atitiktų Direktyvos 80/778/EEB, su paskutiniais pataisymais, padarytais Direktyva 98/83/EB, reikalavimus.
75. Ši nuostata įtvirtina valstybių narių rezultato pareigas, aiškiai ir nedviprasmiškai suformuluotas ypač tam, kad jų vandens telkiniai atitiktų konkrečius direktyvos 4 straipsnyje nustatytus tikslus.
76. Iš to išplaukia, kad pagal šio sprendimo 64 punkte nurodytą Teisingumo Teismo praktiką Liuksemburgo Didžioji Hercogystė šią nuostatą į savo vidaus teisės sistemą privalomą galią turinčiomis priemonėmis turėjo perkelti vėliausiai iki direktyvos 24 straipsnyje nustatytos dienos.
77. Kadangi Liuksemburgo vyriausybė nepateikė jokio gynybos argumento, kuris pateisintų tai, kad 1993 m. Įstatyme arba Liuksemburgo teisės sistemoje nėra direktyvos 7 straipsnio 2 dalį atitinkančios nuostatos, darytina išvada, kad šis Komisijos antrojo kaltinimo antros dalies argumentas yra pagrįstas.
78. Galiausiai dėl direktyvos 14 straipsnio Komisija tvirtina, kad 1993 m. Įstatymas nenumato nei šia nuostata reikalaujamų visuomenės informavimo ar konsultavimosi dėl vandens valdymo planų projektų rengimo, nei visuomenės dalyvavimo įgyvendinant šią direktyvą.
79. Liuksemburgo vyriausybė nesutinka su tuo, kad iš direktyvos 14 straipsnio, nagrinėjamo kartu su jos 13 straipsniu, išplaukia, jog su visuomenės informavimu susijusiems įsipareigojimams įvykdyti nustatytas terminas šiuo metu yra pasibaigęs. Ji teigia, jog Liuksemburgo Didžioji Hercogystė pasirūpins, kad minėto 14 straipsnio nuostatos būtų įgyvendintos per direktyvoje nustatytą terminą.
80. Šiuo atžvilgiu konstatuotina, kad direktyvos 14 straipsniu siekiama asmenims ir suinteresuotosioms šalims suteikti teisę aktyviai dalyvauti įgyvendinant šią direktyvą, visų pirma sudarant, peržiūrint ir atnaujinant upės baseino valdymo planus.
81. Tai, kad Liuksemburgo teisėje nėra įtvirtinta jokia perkėlimo priemonė, visiškai neužtikrina pareigos, pagal kurią nacionalinės įgyvendinimo priemonės turėtų kompetentingas nacionalinės valdžios institucijas susaistyti privalomu direktyvos 13 straipsnio 6 dalyje nustatytu terminu ir leistų asmenims pakankamai iš anksto žinoti visas teises, kurias jie turi, kai vykdomos direktyvos 14 straipsnio 1 ir 2 dalyse numatytos procedūros.
82. Todėl darytina išvada, kad šis Komisijos antrojo kaltinimo antros dalies argumentas, susijęs su direktyvos 14 straipsnio neperkėlimu, yra pagrįstas.
83. Atsižvelgiant į tai, kas buvo išdėstyta, darytina išvada, kad, per nustatytą terminą nepriėmusi direktyvos 2 straipsnį, 7 straipsnio 2 dalį ir 14 straipsnį įgyvendinančių įstatymų ir kitų teisės aktų, Liuksemburgo Didžioji Hercogystė neįvykdė įsipareigojimų pagal šios direktyvos 24 straipsnį. Kita ieškinio dalis turi būti atmesta.
Dėl bylinėjimosi išlaidų
84. Pagal Procedūros reglamento 69 straipsnio 2 dalį, pralaimėjusiai šaliai nurodoma padengti bylinėjimosi išlaidas, jeigu laimėjusi šalis to prašė.
85. Pagal to paties reglamento 69 straipsnio 3 dalies pirmąją pastraipą, jeigu kiekvienos šalies dalis reikalavimų patenkinama, o dalis atmetama, Teismas gali paskirstyti išlaidas šalims arba nurodyti kiekvienai padengti savo išlaidas.
86. Šiuo atveju reikia nurodyti, kad Komisija iš dalies pralaimėjo dėl to, kad siekė pripažinti, jog Liuksemburgo Didžioji Hercogystė nepriėmė pagrindų teisės aktų direktyvai perkelti.
87. Liuksemburgo Didžioji Hercogystė savo ruožtu nepateikė visos naudingos informacijos, susijusios su vidaus teisės nuostatomis, kuriomis ji manė įgyvendinusi įvairias direktyva jai nustatytas pareigas.
88. Šiomis aplinkybėmis reikia nuspręsti, kad Komisija ir Liuksemburgo Didžioji Hercogystė turi padengti savo bylinėjimosi išlaidas.
Rezoliucinė dalis
Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (trečioji kolegija) nusprendžia:
1. Europos Bendrijų Komisijai nepateikusi 2000 m. spalio 23 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvą 2000/60/EB, nustatančią Bendrijos veiksmų vandens politikos srityje pagrindus, įgyvendinančių įstatymų ir kitų teisės aktų, išskyrus įgyvendinančius jos 3 straipsnį, Liuksemburgo Didžioji Hercogystė neįvykdė įsipareigojimų pagal šios direktyvos 24 straipsnį.
2. Per nustatytą terminą nepriėmusi Direktyvos 2000/60 2 straipsnį, 7 straipsnio 2 dalį ir 14 straipsnį įgyvendinančių įstatymų ir kitų teisės aktų, Liuksemburgo Didžioji Hercogystė neįvykdė įsipareigojimų pagal šios direktyvos 24 straipsnį.
3. Atmesti kitą ieškinio dalį.
4. Europos Bendrijų Komisija ir Liuksemburgo Didžioji Hercogystė padengia savo bylinėjimosi išlaidas.