62023CC0019
GENERALINIO ADVOKATO
NICHOLAS EMILIOU IŠVADA,
pateikta 2025 m. sausio 14 d. (
1
)
Byla C‑19/23
Danijos Karalystė
prieš
Europos Parlamentą,
Europos Sąjungos Tarybą
„Ieškinys dėl panaikinimo – Direktyva (ES) 2022/2041 – Deramas minimalusis darbo užmokestis Europos Sąjungoje – Visos direktyvos panaikinimas – Teisinis pagrindas – SESV 153 straipsnio 1 dalies b punktas – Sąvoka „darbo sąlygos“ – SESV 153 straipsnio 2 dalies b punktas – Europos Parlamento ir Tarybos kompetencija nustatyti būtiniausius reikalavimus – SESV 153 straipsnio 5 dalis – Išimtys – „Darbo užmokestis“ ir „teisė jungtis į asociacijas“ – Tiesioginis kišimasis – Direktyvos 5 straipsnis – Deramo minimaliojo darbo užmokesčio nustatymo teisės aktais procedūra – Būtiniausių kriterijų, kuriuos turi įtraukti valstybės narės, sąrašas – 4 straipsnis – Kolektyvinių derybų dėl darbo užmokesčio nustatymo skatinimas – 12 straipsnis – Teisė į teisių gynimą – SESV 153 straipsnio 1 dalies f punktas – Sąvoka „atstovavimas darbuotojų ir darbdavių interesams bei šių interesų <…> kolektyvinis gynimas“ – Speciali teisėkūros procedūra, per kurią Taryba turi balsuoti vieningai – Negalėjimas priimti direktyvos kartu remiantis SESV 153 straipsnio 1 dalies b ir f punktais – Direktyvos dalinis panaikinimas – Direktyvos 4 straipsnio 1 dalies d punkto ir 2 dalies atskiriamumas“
I. Įžanga
1.
Pagal ESS 5 straipsnio 2 dalyje įtvirtintą kompetencijos suteikimo principą, kuris yra esminis teisinės valstybės principu grindžiamoje Sąjungoje (
2
), Sąjunga gali veikti tik neperžengdama kompetencijos, kurią valstybės narės jai suteikė Sutartyse, ribų. Nors Teisingumo Teismo užduotis užtikrinti šio principo laikymąsi iš pažiūros yra paprasta, ją apsunkina tai, kad kai kurios Sutarties nuostatos dėl kompetencijos paskirstymo tarp Sąjungos ir valstybių narių atrodo nepakankamai aiškios arba iš dalies sutampa.
2.
Tai ypač akivaizdu Sąjungos socialinės politikos srityje, kurioje Sutarčių rengėjai siekė, viena vertus, skatinti sanglaudą ir konvergenciją ir, kita vertus, sukurti Sąjungą, kurioje būtų atsižvelgiama į nacionalinių sistemų įvairovę bei svarbų socialinių partnerių vaidmenį, o šiuos du tikslus ne visada lengva suderinti. Iš tiesų siekiant pirmojo tikslo reikia suteikti daugiau galių Europos Sąjungai, o siekiant antrojo pirmenybė teiktina požiūriui, kad tam tikrus socialinės politikos sprendimus turi priimti tik valstybės narės.
3.
Šiuo ieškiniu, pareikštu pagal SESV 263 straipsnį, Danijos Karalystė, palaikoma Švedijos Karalystės, iš esmės Teisingumo Teismo prašo panaikinti visą Direktyvą (ES) 2022/2041 dėl deramo minimaliojo darbo užmokesčio Europos Sąjungoje (toliau – DMDU direktyva) (
3
). Abi valstybės narės teigia, kad Europos Parlamentas ir Taryba neturėjo kompetencijos priimti DMDU direktyvą remdamiesi SESV 153 straipsnio 2 dalies b punktu, siejamu su SESV 153 straipsnio 1 dalies b punktu. Šiomis nuostatomis Europos Parlamentas ir Taryba įgalioti direktyvose nustatyti būtiniausius „darbo sąlygų“ srities reikalavimus. Vis dėlto SESV 153 straipsnio 5 dalyje patikslinta, kad ši kompetencija netaikoma, be kita ko, kiek tai susiję su „darbo užmokesčiu“.
4.
Atsižvelgiant į tai, sudėtingiausias šioje byloje keliamas klausimas susijęs būtent su tuo, ar priimdami DMDU direktyvą Parlamentas ir Taryba pažeidė SESV 153 straipsnio 5 dalį, nes užsiėmė teisėkūra srityje („darbo užmokesčio“), kuri nepriklauso Sąjungos kompetencijai. Kaip paaiškinsiu šioje išvadoje, mano nuomone, į šį klausimą reikia atsakyti teigiamai.
II. Teisinis pagrindas
A. SESV
5.
SESV 153 straipsnyje nustatyta:
„1.   Siekdama 151 straipsnyje keliamų tikslų, Sąjunga remia ir papildo valstybių narių veiklą šiose srityse:
<…>
b) darbo sąlygų;
<…>
f)
atstovavimo darbuotojų ir darbdavių interesams bei šių interesų ir bendrų sprendimų kolektyvinio gynimo atsižvelgiant į šio straipsnio 5 dalį;
<…>
2.   Šiuo tikslu Europos Parlamentas ir Taryba:
<…>
b)
atsižvelgdami į kiekvienoje valstybėje narėje esamas sąlygas ir technines taisykles, gali šio straipsnio 1 dalies a–i punktuose nurodytose srityse direktyvomis nustatyti būtiniausius laipsniško įgyvendinimo reikalavimus. Tokiose direktyvose vengiama nustatyti administracinius, finansinius ir teisinius apribojimus, galinčius varžyti mažųjų ir vidutinių įmonių kūrimą ir plėtojimą.
Europos Parlamentas ir Taryba, pasikonsultavę su Ekonomikos ir socialinių reikalų komitetu ir Regionų komitetu, sprendžia pagal įprastą teisėkūros procedūrą.
1 dalies c, d, f ir g punktuose nurodytose srityse Taryba, pasikonsultavusi su Europos Parlamentu ir minėtais komitetais, vieningai sprendžia pagal specialią teisėkūros procedūrą.
<…>
5.   Šio straipsnio nuostatos netaikomos darbo užmokesčiui, teisei jungtis į asociacijas, teisei streikuoti arba teisei imtis lokautų.“
B. DMDU direktyva
6.
DMDU direktyvos 1 straipsnyje nustatyta:
„1.   Siekiant geresnių gyvenimo ir darbo sąlygų Sąjungoje, visų pirma deramo darbuotojų minimaliojo darbo užmokesčio, kad būtų prisidedama prie aukštynkryptės socialinės konvergencijos ir lyčių lygybės, šia direktyva nustatoma sistema, skirta:
a)
teisės aktais nustatyto minimaliojo darbo užmokesčio deramumui užtikrinti siekiant deramų gyvenimo ir darbo sąlygų;
b)
kolektyvinėms deryboms dėl darbo užmokesčio nustatymo skatinti;
c)
suteikti darbuotojams veiksmingesnes galimybes naudotis teisėmis į minimaliojo darbo užmokesčio teikiamą apsaugą, kai tai numatyta nacionalinės teisės aktuose ir (arba) kolektyvinėse sutartyse.
2.   Šia direktyva nedaromas poveikis visapusiškam socialinių partnerių autonomiškumo paisymui, taip pat jų teisei derėtis ir sudaryti kolektyvines sutartis.
3.   Pagal SESV 153 straipsnio 5 dalį šia direktyva nedaromas poveikis valstybių narių kompetencijai nustatyti minimaliojo darbo užmokesčio dydį, taip pat jų pasirinkimui įvesti teisės aktais nustatytą minimalųjį darbo užmokestį, skatinti prieigą prie kolektyvinėse sutartyse numatytos minimaliojo darbo užmokesčio teikiamos apsaugos arba taikyti abi priemones.
4.   Taikant šią direktyvą, visapusiškai laikomasi teisės į kolektyvines derybas. Nė viena šios direktyvos nuostata negali būti aiškinama kaip nustatanti pareigą bet kuriai valstybei narei:
a)
kurioje darbo užmokestis nustatomas išimtinai kolektyvinėmis sutartimis, įvesti teisės aktais nustatytą minimalųjį darbo užmokestį, arba
b)
paskelbti apie tam tikros kolektyvinės sutarties visuotinį taikymą.
<…>“
7.
Šios direktyvos 4 straipsnyje „Kolektyvinių derybų dėl darbo užmokesčio nustatymo skatinimas“ nustatyta:
„1.   Siekdamos padidinti kolektyvinių derybų aprėptį ir palengvinti naudojimąsi teise į kolektyvines derybas dėl darbo užmokesčio nustatymo, valstybės narės, laikydamosi nacionalinės teisės aktų ir praktikos, ir dalyvaujant socialiniams partneriams:
<…>
d)
siekiant skatinti kolektyvines derybas dėl darbo užmokesčio nustatymo, prireikus imasi priemonių, kad apsaugotų profesines sąjungas ir darbdavių organizacijas, dalyvaujančias ar norinčias dalyvauti kolektyvinėse derybose, nuo bet kokių viena kitos arba viena kitos atstovų ar narių kišimosi į jų steigimą, veikimą ar administravimą veiksmų.
2.   Be to, kiekviena valstybė narė, kurioje kolektyvinių derybų aprėpties lygis yra mažesnis nei 80 % riba, pasikonsultavusi su socialiniais partneriais, teisės aktais arba susitarimais su jais nustato sistemą, kuria sudaromos sąlygos kolektyvinėms deryboms. Tokia valstybė narė taip pat parengia kolektyvinių derybų skatinimo veiksmų planą. Valstybė narė tokį veiksmų planą parengia pasikonsultavusi su socialiniais partneriais arba su jais susitarusi, arba socialinių partnerių bendru prašymu – jiems tarpusavyje susitarus. Veiksmų plane nustatomas aiškus tvarkaraštis ir konkrečios priemonės, kaip palaipsniui didinti kolektyvinių derybų aprėptį, visapusiškai atsižvelgiant į socialinių partnerių autonomiškumą. Valstybė narė savo veiksmų planą reguliariai peržiūri ir prireikus atnaujina. Kai valstybė narė savo veiksmų planą atnaujina, ji tai daro pasikonsultavusi su socialiniais partneriais arba su jais susitarusi, arba socialinių partnerių bendru prašymu – jiems tarpusavyje susitarus. Bet kuriuo atveju toks veiksmų planas peržiūrimas bent kartą per penkerius metus. Veiksmų planas ir visi jo papildymai ir patikslinimai skelbiami viešai ir apie juos pranešama Europos Komisijai.“
8.
DMDU direktyvos 5 straipsnyje „Deramo minimaliojo darbo užmokesčio nustatymo teisės aktais procedūra“ įtvirtinta:
„1.   Valstybės narės, kuriose minimalusis darbo užmokestis nustatomas teisės aktais, nustato būtinas tokio minimaliojo darbo užmokesčio nustatymo ir atnaujinimo procedūras. Nustatant ir atnaujinant minimalųjį darbo užmokestį remiamasi kriterijais, nustatytais siekiant padėti skatinti deramumą, užtikrinti deramą gyvenimo lygį, sumažinti dirbančiųjų skurdą, taip pat skatinti socialinę sanglaudą ir aukštynkryptę socialinę konvergenciją bei mažinti vyrų ir moterų darbo užmokesčio skirtumą. Valstybės narės tuos kriterijus apibrėžia pagal savo nacionalinę praktiką atitinkamuose nacionalinės teisės aktuose, savo kompetentingų įstaigų sprendimuose arba trišaliuose susitarimuose. Kriterijai nustatomi aiškiai. Valstybės narės gali spręsti dėl tų kriterijų santykinės svarbos, įskaitant 2 dalyje nurodytus elementus, atsižvelgdamos į savo nacionalines socialines ir ekonomines sąlygas.
2.   1 dalyje nurodyti nacionaliniai kriterijai turi apimti bent šiuos elementus:
a)
teisės aktais nustatyto minimaliojo darbo užmokesčio perkamąją galią, atsižvelgiant į pragyvenimo išlaidas;
b)
bendrą darbo užmokesčio lygį ir jo pasiskirstymą;
c)
darbo užmokesčio augimo greitį;
d)
ilgalaikius nacionalinius našumo lygius ir pokyčius.
3.   Nedarant poveikio šiame straipsnyje nustatytoms pareigoms, valstybės narės gali papildomai taikyti automatinį teisės aktais nustatyto minimaliojo darbo užmokesčio indeksavimo koregavimo mechanizmą, grindžiamą tinkamais kriterijais ir laikantis nacionalinės teisės aktų ir praktikos, su sąlyga, kad taikant tą mechanizmą teisės aktais nustatytas minimalusis darbo užmokestis nesumažėja.
4.   Vertindamos teisės aktais nustatyto minimaliojo darbo užmokesčio deramumą, valstybės narės remiasi įprastai naudojamomis orientacinėmis pamatinėmis vertėmis. Tuo tikslu jos gali naudoti tarptautiniu lygmeniu paprastai naudojamas orientacines pamatines vertes, pvz., 60 % bruto darbo užmokesčio medianos ir 50 % bruto vidutinio darbo užmokesčio, ir (arba) nacionaliniu lygmeniu naudojamas orientacines pamatines vertes.
5.   Valstybės narės užtikrina, kad teisės aktais nustatytas minimalusis darbo užmokestis būtų reguliariai ir laiku atnaujinamas – bent kas dvejus metus, o valstybėse narėse, kurios taiko 3 dalyje nurodytą automatinio indeksavimo mechanizmą – bent kas ketverius metus.
6.   Kiekviena valstybė narė paskiria arba įsteigia vieną ar kelias patariamąsias įstaigas, kurios konsultuoja kompetentingas institucijas su nustatytuoju minimaliuoju darbo užmokesčiu susijusiais klausimais, ir sudaro sąlygas toms įstaigoms veikti.“
9.
DMDU direktyvos 12 straipsnyje „Teisė į teisių gynimą ir apsaugą nuo priešiško elgesio ar pasekmių“ nustatyta:
„1.   Valstybės narės užtikrina, kad, nedarant poveikio konkrečioms teisių gynimo ir ginčų sprendimo formoms, numatytoms, kai taikytina, kolektyvinėse sutartyse, darbuotojai, įskaitant tuos, kurių darbo santykiai baigėsi, galėtų veiksmingai, laiku ir nešališkai spręsti ginčus ir turėtų teisę į teisių gynimą, jei pažeidžiamos teisės, susijusios su teisės aktais nustatytu minimaliuoju darbo užmokesčiu arba su minimaliojo darbo užmokesčio teikiama apsauga, kai tokios teisės numatytos nacionalinės teisės aktuose arba kolektyvinėse sutartyse.“
III. Faktinės aplinkybės, dėl kurių pareikštas šis ieškinys
A. Pasiūlymas dėl DMDU direktyvos
10.
Europos Komisija savo pasiūlymą dėl DMDU direktyvos priėmė 2020 m. spalio mėn. (
4
) Šis pasiūlymas buvo pateiktas po to, kai Komisijos pirmininkė Ursula von der Leyen pareiškė: „[d]arbuotojų orumas yra neliečiamas. Per pirmąsias 100 savo kadencijos dienų pasiūlysiu teisės aktą, kuriuo būtų užtikrinta, kad kiekvienas mūsų Sąjungos darbuotojas gautų deramą minimalųjį darbo užmokestį.“ (
5
)
11.
Pasiūlyme dėl DMDU direktyvos Komisija pažymėjo, kad „šiuo metu daugelis darbuotojų [Europos Sąjungoje] nėra apsaugoti deramu minimaliuoju darbo užmokesčiu“ ir kad 2018 m. „vieno minimalųjį darbo užmokestį gaunančio asmens nustatytasis minimalusis darbo užmokestis devyniose valstybėse narėse nesiekė skurdo rizikos ribos“. Ji taip pat nurodė, kad po COVID‑19 krizės užtikrinti, kad Europos Sąjungos darbuotojai turėtų galimybę įsidarbinti ir gauti deramą minimalųjį darbo užmokestį, yra „būtin[a] tvariam ir įtraukiam ekonomikos atsigavimui remti“ (
6
). Kai kurie autoriai mano, kad šie teiginiai atspindi esminį pokytį, kaip Sąjungos lygmeniu suvokiamas deramas minimalusis darbo užmokestis, nes dabar jis laikomas ne valstybių narių konkurencingumo ir ekonomikos augimo kliūtimi, o ekonominės plėtros prielaida (
7
).
12.
Atsižvelgdama į tai, Komisija paaiškino, kad jos pasiūlyme nustatoma sistema, kuria siekiama „pagerinti minimaliojo darbo užmokesčio deramumą ir padidinti darbuotojų galimybes gauti minimaliojo darbo užmokesčio teikiamą apsaugą“. Ji taip pat pažymėjo, kad siūloma direktyva siekiama „skatinti kolektyvines derybas dėl darbo užmokesčio visose valstybėse narėse“, kartu „atsižvelgiant į nacionalinių sistemų ypatumus, nacionalinę kompetenciją, socialinių partnerių autonomiškumą ir laisvę sudaryti sutartis ir visapusiškai jų paisant“ (
8
).
13.
DMDU direktyva buvo priimta 2022 m. spalio 19 d. per pirmąjį svarstymą. Visos valstybės narės Taryboje balsavo už šį teisės aktą, išskyrus Danijos Karalystę ir Švedijos Karalystę, kurios balsavo prieš, ir Vengriją, kuri susilaikė (
9
).
14.
2020 m. gruodžio 15 d. pagrįstoje nuomonėje dėl pasiūlymo dėl DMDU direktyvos Danijos parlamentas jau buvo nurodęs, kad, jo nuomone, darbo užmokesčio sąlygos geriausiai reglamentuojamos nacionaliniu lygmeniu ir atsižvelgiant į tradicinę nacionalinę praktiką (
10
). Per teisėkūros procedūrą, per kurią buvo priimta direktyva, Danijos vyriausybė pareiškime Tarybai paaiškino, kad ji „iš esmės prieštarauja bet kokiam privalomam minimaliojo darbo užmokesčio reglamentavimui ES lygmeniu“. Ji taip pat pažymėjo, kad „labai svarbu išsaugoti [socialinių partnerių] savarankiškumą“ ir kad „darbo užmokesčio nustatymas priklauso nacionalinei kompetencijai“ (
11
).
B. Pagrindiniai DMDU direktyvos aspektai šioje byloje
15.
Eurostato duomenimis, 2022 m. sausio 1 d. teisės aktais nustatytas minimalusis darbo užmokestis valstybėse narėse buvo labai skirtingas – nuo 332 EUR Bulgarijoje iki 2257 EUR Liuksemburge (
12
). Prie Pasiūlymo dėl DMDU direktyvos pridėtoje „Poveikio vertinimo ataskaitos santraukoje“ (
13
) Komisija nurodė, kad nepakankamos darbuotojams taikomos deramo minimaliojo darbo užmokesčio apsaugos visoje Europos Sąjungoje problemą lemiantys veiksniai, be kita ko, yra tai, kad „nėra aiškių ir pastovių kriterijų minimaliajam darbo užmokesčiui nustatyti ir atnaujinti“ ir „socialiniai partneriai šiame procese dalyvauja nepakankamai“.
16.
Reaguojant į šiuos nuogąstavimus, DMDU direktyvos 1 straipsnio 1 dalyje nurodyta, kad šiame teisės akte nustatyta sistema, skirta: a) teisės aktais nustatyto minimaliojo darbo užmokesčio deramumui užtikrinti; b) kolektyvinėms deryboms dėl darbo užmokesčio nustatymo skatinti; ir c) suteikti darbuotojams veiksmingesnes galimybes naudotis teisėmis į minimaliojo darbo užmokesčio teikiamą apsaugą, kai tai numatyta nacionalinės teisės aktuose ir (arba) kolektyvinėse sutartyse. Taigi, kaip suprantu, DMDU direktyva siekiama trijų skirtingų tikslų – išvardytų, atitinkamai, 1 straipsnio 1 dalies a, b ir c punktuose – kurie visi yra skirti padėti siekti pagrindinio tikslo „prisidėti prie aukštynkryptės socialinės konvergencijos ir lyčių lygybės“ (
14
).
17.
Nors DMDU direktyvoje iš viso yra 19 straipsnių, išdėstytų keturiuose skirtinguose skyriuose, šiai bylai ypač svarbūs trys iš jų – būtent 4, 5 ir 12 straipsniai. Kiekvienas iš jų susijęs su vienu iš trijų tikslų, išvardytų šios direktyvos 1 straipsnio 1 dalyje.
18.
Pirma, 4 straipsnis susijęs su kolektyvinių derybų dėl darbo užmokesčio nustatymo skatinimu (1 straipsnio 1 dalies b punktas, antrasis tikslas). Jis yra DMDU direktyvos I skyriuje „Bendrosios nuostatos“. 4 straipsnio 1 dalyje visoms valstybėms narėms nustatytos tam tikros pareigos, „[siekiant] padidinti kolektyvinių derybų aprėptį ir palengvinti naudojimąsi teise į kolektyvines derybas dėl darbo užmokesčio nustatymo“. Šios pareigos apima pareigą prireikus imtis priemonių, kad apsaugotų profesines sąjungas ir darbdavių organizacijas, dalyvaujančias ar norinčias dalyvauti kolektyvinėse derybose, nuo bet kokių viena kitos arba viena kitos atstovų ar narių kišimosi į jų steigimą, veikimą ar administravimą veiksmų“ (4 straipsnio 1 dalies d punktas). O 4 straipsnio 2 dalyje išsamiai aprašytos pareigos taikomos tik toms valstybėms narėms, kuriose kolektyvinių derybų aprėpties lygis yra mažesnis nei 80 % riba. Šios valstybės narės privalo „nustat[yti] sistemą, kuria sudaromos sąlygos kolektyvinėms deryboms“ ir „pareng[ti] kolektyvinių derybų skatinimo veiksmų planą“, kurį jos turi reguliariai peržiūrėti ir atnaujinti.
19.
Antra, 5 straipsnis susijęs su „teisės aktais nustatyto minimaliojo darbo užmokesčio deramum[u]“ (1 straipsnio 1 dalies a punktas, pirmasis tikslas). Tai yra svarbiausias DMDU direktyvos straipsnis, pateiktas jos II skyriuje „Teisės aktais nustatytas minimalusis darbo užmokestis“ – šio skyriaus nuostatos taikomos tik valstybėms narėms, kuriose minimalusis darbo užmokestis nustatomas teisės aktais. Visų pirma 5 straipsnio 2 dalyje išvardyti keturi būtiniausi kriterijai, nustatyti siekiant padėti skatinti deramumą, į kuriuos valstybės narės turi atsižvelgti per „deramo minimaliojo darbo užmokesčio nustatymo teisės aktais procedūrą“.
20.
Trečia, DMDU direktyvos 12 straipsnis, įtrauktas į III skyrių „Horizontaliosios nuostatos“, susijęs su galimybe darbuotojams veiksmingai naudotis minimaliojo darbo užmokesčio teikiama apsauga (1 straipsnio 1 dalies c punktas, trečiasis tikslas). Šios nuostatos tikslas – užtikrinti, kad darbuotojai galėtų veiksmingai, laiku ir nešališkai spręsti ginčus ir turėtų teisę į teisių gynimą, jei pažeidžiamos nacionalinės teisės aktuose ir (arba) kolektyvinėse sutartyse jiems numatytos teisės, susijusios su teisės aktais nustatytu minimaliuoju darbo užmokesčiu arba su minimaliojo darbo užmokesčio teikiama apsauga.
IV. Procesas Teisingumo Teisme ir šalių reikalavimai
21.
2023 m. sausio 18 d. Teisingumo Teismo kanceliarija gavo šį Danijos Karalystės ieškinį.
22.
Danijos Karalystė Teisingumo Teismo prašo:
–
panaikinti visą DMDU direktyvą,
–
nepatenkinus pirmojo reikalavimo, panaikinti DMDU direktyvos 4 straipsnio 1 dalies d punktą ir 2 dalį,
–
priteisti iš Parlamento ir Tarybos bylinėjimosi išlaidas.
23.
Parlamentas Teisingumo Teismo prašo atmesti ieškinį kaip nepagrįstą ir priteisti iš Danijos Karalystės bylinėjimosi išlaidas.
24.
Taryba Teisingumo Teismo prašo:
–
atmesti pagrindinius reikalavimus kaip nepriimtinus,
–
nepatenkinus pirmojo reikalavimo, atmesti visą ieškinį kaip nepagrįstą,
–
priteisti iš Danijos Karalystės bylinėjimosi išlaidas.
25.
2023 m. balandžio 26 d. ir gegužės 25 d. Teisingumo Teismo pirmininko sprendimais Belgijos Karalystei ir Portugalijos Respublikai buvo leista įstoti į bylą palaikyti Tarybos reikalavimų.
26.
2023 m. gegužės 8 ir 26 d. ir 2023 m. birželio 5 ir 7 d. Teisingumo Teismo pirmininko sprendimais Vokietijos Federacinei Respublikai, Graikijos Respublikai, Ispanijos Karalystei, Prancūzijos Respublikai, Liuksemburgo Didžiajai Hercogystei ir Komisijai buvo leista įstoti į bylą palaikyti Parlamento ir Tarybos reikalavimų.
27.
2023 m. gegužės 26 d. Teisingumo Teismo pirmininko sprendimu Švedijos Karalystei buvo leista įstoti į bylą palaikyti Danijos Karalystės reikalavimų.
V. Analizė
28.
Daugelį metų Sąjungos socialinė politika buvo plėtojama nesant atitinkamo reglamentavimo Sutartyse; Sąjungos integracijos varomoji jėga buvo bendrosios rinkos sukūrimas (
15
). Prie Mastrichto sutarties pridėtų Protokolo dėl socialinės politikos ir Susitarimo dėl socialinės politikos (toliau – socialinis skyrius) priėmimas buvo pirmasis bandymas „konstitucionalizuoti“ Sąjungos socialinę politiką ir tik 1997 m. Amsterdamo sutartimi socialinio skyriaus turinys buvo oficialiai įtrauktas į EB sutartį (
16
).
29.
Nuo to laiko aišku, kad „Sąjunga ne tik sukuria vidaus rinką, bet ir siekia tvaraus vystymosi Europoje, kuris, be kita ko, pagrįstas didelio konkurencingumo socialine rinkos ekonomika, kuria siekiama visiško užimtumo bei socialinės pažangos, ir, be kita ko, žada socialinę apsaugą“ (
17
). Siekdamas šių tikslų Sąjungos teisės aktų leidėjas, remdamasis SESV 153 straipsniu (arba ankstesnėmis šios nuostatos redakcijomis), priėmė keletą teisės aktų, pavyzdžiui, Darbo per laikinojo įdarbinimo įmones direktyvą (
18
), Darbo laiko direktyvą (
19
) arba visai neseniai – Direktyvą (ES) 2019/1152 dėl skaidrių ir nuspėjamų darbo sąlygų Europos Sąjungoje (
20
), kuri, kaip ir DMDU direktyva, buvo priimta remiantis SESV 153 straipsnio 2 dalies b punktu, siejamu su SESV 153 straipsnio 1 dalies b punktu.
30.
Vis dėlto, kiek man žinoma, DMDU direktyva yra pirmasis Sąjungos lygmens teisės aktas minimaliojo darbo užmokesčio srityje. Iš tiesų, nors jau pagal Europos socialinių teisių ramsčio (
21
) 6 principą „[d]arbuotojai turi teisę į teisingą darbo užmokestį, kuris jiems užtikrintų deramą gyvenimo lygį“ ir „[u]žtikrinamas deramas minimalusis darbo užmokestis, leidžiantis patenkinti darbuotojo ir jo šeimos poreikius“, siekiant užkirsti kelią „dirbančiųjų skurdui“, šis tekstas neturi privalomosios teisinės galios ir juo veikiau nustatomos gairės, padėsiančios veiksmingai siekti užimtumo ir socialinių rezultatų (
22
).
31.
Grįsdama savo pagrindinį reikalavimą panaikinti visą DMDU direktyvą, Danijos Karalystė nurodo du pagrindus. Ji visų pirma teigia, kad Parlamentas ir Taryba pažeidė SESV 153 straipsnio 5 dalį, taigi ir kompetencijos suteikimo principą, kuris, kaip priminiau įžangoje, įtvirtintas ESS 5 straipsnio 2 dalyje. Šiuo aspektu Danijos vyriausybė tvirtina, kad ši direktyva nesuderinama su dviem iš SESV 153 straipsnio 5 dalyje numatytų išimčių, t. y. išimtimis, susijusiomis su darbo užmokesčiu ir teise jungtis į asociacijas. Ji mano, kad DMDU direktyva „tiesiogiai kišamasi“ į abiejose išimtyse nurodytas sritis, taigi Sąjungos teisės aktų leidėjas negalėjo jos priimti neviršydamas savo kompetencijos. Iš tiesų, nors Parlamentas ir Taryba turi kompetenciją priimti direktyvas, kuriose nustatomi būtiniausi reikalavimai dėl „darbo sąlygų“ (pagal SESV 153 straipsnio 2 dalies b punktą, siejamą su SESV 153 straipsnio 1 dalies b punktu), jie negali priimti teisės aktų dėl darbo užmokesčio arba teisės jungtis į asociacijas.
32.
Antra, Danijos vyriausybė teigia, kad net darant prielaidą, jog DMDU direktyva nepatenka į SESV 153 straipsnio 5 dalyje nustatytų išimčių dėl darbo užmokesčio ir teisės jungtis į asociacijas taikymo sritį, Parlamentas ir Taryba negalėjo jos pagrįstai priimti remdamiesi SESV 153 straipsnio 1 dalies b punktu. Šiuo klausimu Danijos vyriausybė pažymi, kad DMDU direktyva siekiama dviejų vienodai svarbių tikslų: reglamentuoti ne tik „darbo sąlyg[as]“ (SESV 153 straipsnio 1 dalies b punktas), bet ir „atstovavim[ą] darbuotojų <…> interesams bei šių interesų <…> gynim[ą]“ (SESV 153 straipsnio 1 dalies f punktas). Ji priduria, kad kiekvienam iš šių dviejų teisinių pagrindų turi būti taikoma skirtinga teisėkūros procedūra, nes dėl SESV 153 straipsnio 1 dalies f punkte nurodytos srities klausimų Taryboje turi būti balsuojama vieningai, o dėl SESV 153 straipsnio 1 dalies b punkte nurodytos srities klausimų – ne. Atsižvelgdama į tai, kad šios procedūros yra nesuderinamos, Danijos vyriausybė tvirtina, kad turi būti panaikinta visa DMDU direktyva.
33.
Jeigu Teisingumo Teismas nuspręstų, kad visos DMDU direktyvos panaikinti nereikia, Danijos Karalystė subsidiariai prašo panaikinti šio teisės akto 4 straipsnio 1 dalies d punktą ir 2 dalį. Tokį prašymą ši valstybė narė grindžia vieninteliu pagrindu – ji pakartoja, kad priimdami šias nuostatas Parlamentas ir Taryba pažeidė SESV 153 straipsnio 5 dalį, taigi – kompetencijos suteikimo principą. Pagrindinis dėl to kylantis klausimas susijęs su direktyvos 4 straipsnio 1 dalies d punkto ir 2 dalies atskiriamumu nuo kitų jos nuostatų.
34.
Prieš pradėdamas nagrinėti šiuos įvairius reikalavimus, norėčiau pateikti vieną pirminę pastabą. Akivaizdu, kad nagrinėjamas ieškinys neatsirado iš niekur: jis neatsiejamas nuo Danijos ir kitų Šiaurės valstybių narių nuolatinio pasipriešinimo Europos Sąjungos veiksmams, kuriuos jos laiko kišimusi į jų darbo teisės ir darbo santykių sistemas. Šių valstybių narių reakcijos į Teisingumo Teismo sprendimą Laval un Partneri (
23
), priimtą dėl Latvijos bendrovės (Laval) vykdyto Latvijos darbuotojų komandiravimo dirbti Švedijoje esančiose statybvietėse ir vėliau Švedijos profesinės sąjungos vykdyto šių statybviečių blokavimo, iki šiol yra ryškiausi šio pasipriešinimo pavyzdžiai. Tiek Danijos, tiek Švedijos darbo teisės modeliams būdingas laissez‑faire požiūris, t. y. didelis socialinių partnerių savarankiškumas, kai dėl darbo užmokesčio ir darbo sąlygų, užuot juos reglamentavus teisės aktais, derasi socialiniai partneriai. Teisingumo Teismo tame sprendime padarytą išvadą, kad kolektyviniai veiksmai iš esmės gali būti nepateisinamas laisvo judėjimo apribojimas, ir jo teikiamą reikšmę darbo sutarties sąlygų, įskaitant darbo užmokestį, skaidrumui kai kurie autoriai supranta kaip grėsmę Danijos ir Švedijos kolektyvinių derybų sistemų savarankiškumui ir valstybės nesikišimui į profesinių sąjungų veiksmus, kurie yra būdingi šioms valstybėms narėms (
24
).
35.
Esant šioms aplinkybėms, Danijos ir Švedijos vyriausybių šioje byloje pateiktus argumentus veikiau galima vertinti kaip tiesiog principinio prieštaravimo, t. y. griežto šių valstybių narių prieštaravimo bet kokio pobūdžio kišimuisi į socialinių partnerių sutartinę autonomiją, rezultatą (
25
), o ne kaip pateiktus dėl pačioje direktyvoje nustatytų pareigų esmės. Šiuo atžvilgiu pažymiu, kad Švedijos vyriausybė pripažino, jog, pavyzdžiui, jai netaikoma DMDU direktyvos 4 straipsnio 2 dalyje numatyta pareiga, nes ši nuostata taikoma tik toms valstybėms narėms, kurių kolektyvinių derybų aprėptis nesiekia 80 % (o Švedijos atveju taip nėra). Abi vyriausybės taip pat sutaria, kad dauguma šiame teisės akte numatytų pareigų sutampa su įsipareigojimais, kylančiais dar iš 1970 m. Tarptautinės darbo organizacijos (toliau – TDO) konvencijos Nr. 131 dėl minimalaus darbo užmokesčio nustatymo, kuri joms yra privaloma (
26
). Taigi jos pripažįsta, kad praktiniu požiūriu DMDU direktyva neturės reikšmingo poveikio jų nacionalinėms sistemoms.
36.
Vis dėlto, mano nuomone, šie argumentai neturi turėti įtakos šios bylos baigčiai. Kompetencijos pasidalijimas tarp valstybių narių ir Sąjungos yra konstitucinio pobūdžio klausimas, kuris, kaip jau nurodžiau įžangoje, yra labai svarbus teisinės valstybės principu grindžiamai Sąjungai. Jeigu Sąjungos teisės aktų leidėjas priima direktyvą srityje, kurioje neturi kompetencijos priimti teisės aktų, ši direktyva negali būti palikta galioti vien dėl praktinių priežasčių, pavyzdžiui, dėl to, kad jos priėmimas turės tik „švelnių“ pasekmių toms kelioms (šiuo atveju – dviem) valstybėms narėms, kurios balsavo prieš ją. Mano nuomone, tokie argumentai neturėtų turėti įtakos Teisingumo Teismo vertinimui. Šiuo aspektu pridurčiau, kad valstybės narės motyvacija ar suinteresuotumas pareikšti ieškinį dėl pagal teisėkūros procedūrą priimto Sąjungos akto panaikinimo neturi reikšmės nagrinėjant SESV 263 straipsniu grindžiamą ieškinį, nes pagal šią nuostatą valstybės narės yra privilegijuotosios ieškovės, taigi jos neprivalo įrodyti, kad yra suinteresuotos pareikšti ieškinį.
A. Pagrindinis reikalavimas: ar turi būti panaikinta visa DMDU direktyva?
37.
Iš šios išvados 31 ir 32 punktų matyti, kad pagrindinis Danijos Karalystės reikalavimas iš esmės susijęs su Sąjungos teisės aktų leidėjo sprendimu remtis SESV 153 straipsnio 2 dalies b punktu, siejamu su SESV 153 straipsnio 1 dalies b punktu, kaip DMDU direktyvos teisiniu pagrindu – šį sprendimą kai kurie autoriai apibūdino kaip „labiausiai ginčytiną“ klausimą, kylantį dėl DMDU direktyvos (
27
). Dėl to Teisingumo Teismo prašoma patikslinti šių nuostatų santykį su, pirma, SESV 153 straipsnio 5 dalimi (pirmasis ieškinio pagrindas) ir, antra, SESV 153 straipsnio 1 dalies f punktu (antrasis ieškinio pagrindas).
1.
Pirmasis ieškinio pagrindas: DMDU direktyva priimta pažeidžiant SESV 153 straipsnio 5 dalį, taigi ir kompetencijos suteikimo principą
38.
Kaip jau paaiškinau, DMDU direktyvą Sąjungos teisės aktų leidėjas priėmė remdamasis SESV 153 straipsnio 2 dalies b punktu, siejamu su SESV 153 straipsnio 1 dalies b punktu, nes ja siekiama reglamentuoti darbo sąlygas. Vis dėlto pateikdama ieškinio pirmąjį pagrindą Danijos vyriausybė teigia, kad šis teisės aktas nesuderinamas su dviem iš SESV 153 straipsnio 5 dalyje numatytų išimčių, t. y. su išimtimis dėl „darbo užmokesčio“ ir „teisės jungtis į asociacijas“ – Sąjunga neturi kompetencijos reglamentuoti šių klausimų.
39.
Dėl to Teisingumo Teismas yra nusprendęs: kadangi SESV 153 straipsnio 5 dalis yra nuo to paties straipsnio 1–4 dalių nukrypti leidžianti nuostata, šioje dalyje reglamentuojamos sritys turi būti aiškinamos siaurai, kad nebūtų pažeista minėtų pirmesnių dalių taikymo sritis ir nebūtų paneigti SESV 151 straipsniu siekiami tikslai (
28
).
40.
Be to, Teisingumo Teismas jau yra nurodęs, kaip turi būti suprantama su darbo užmokesčiu susijusi išimtis. Iš tiesų sprendimuose Del Cerro Alonso (
29
), Impact (
30
), Bruno ir kt. (
31
) ir Specht ir kt. (
32
) Teisingumo Teismas yra nuosekliai konstatavęs, kad šią išimtį reikia suprasti kaip apimančią priemones, kurios suvienodina visas darbo užmokestį sudarančias sudedamąsias dalis arba dalį jų ir (arba) jų lygį valstybėse narėse ar minimalaus atlyginimo įvedimą, o tai prilygtų tiesioginiam Sąjungos teisės kišimuisi nustatant jos teritorijoje darbo užmokestį. Šiuo klausimu Teisingumo Teismas yra išaiškinęs, kad išimtis dėl „darbo užmokesčio“ negali apimti visų tam tikrą ryšį su darbo užmokesčiu turinčių atvejų, nes dėl to kai kurios iš SESV 153 straipsnio 1 dalyje numatytų sričių prarastų didelę savo reikšmės dalį. Tačiau Teisingumo Teismas dar nėra išaiškinęs išimties, susijusios su teise jungtis į asociacijas.
41.
Tolesniuose skirsniuose, atsižvelgdamas į šią jurisprudenciją, išnagrinėsiu, ar DMDU direktyva nepažeista SESV 153 straipsnio 5 dalyje nustatyta išimtis dėl darbo užmokesčio (a skirsnis). Paskui išanalizuosiu, ar direktyva suderinama su šioje nuostatoje įtvirtinta išimtimi dėl teisės jungtis į asociacijas (b skirsnis).
a)
Ar DMDU direktyva suderinama su SESV 153 straipsnio 5 dalyje numatyta išimtimi dėl „darbo užmokesčio“
1) Šalių argumentai
42.
Teisingumo Teismui buvo pateikti dvejopi argumentai dėl DMDU direktyvos suderinamumo su SESV 153 straipsnio 5 dalyje numatyta išimtimi dėl „darbo užmokesčio“. Danijos ir Švedijos vyriausybės tvirtina, kad šia direktyva tiesiogiai kišamasi į darbo užmokesčio reglamentavimą, taigi ji nesuderinama su šia nuostata, o Parlamentas, Taryba, Komisija ir kitos įstojusios į šią bylą valstybės narės laikosi priešingos nuomonės.
43.
Konkrečiai kalbant, Danijos ir Švedijos vyriausybės mano, kad, nors DMDU direktyvoje nenumatyta bendro visoje Europos Sąjungoje taikomo minimaliojo darbo užmokesčio ir aiškiai nenustatyta darbo užmokesčio dydžio, konstatavus, kad Sąjungos teisės aktų leidėjas buvo kompetentingas priimti šią direktyvą, SESV 153 straipsnio 5 dalis netektų prasmės. Jų nuomone, darbo užmokestį turi nustatyti socialiniai partneriai nacionaliniu lygmeniu, naudodamiesi sutartine autonomija. Štai kodėl darbo užmokestis aiškiai nepatenka į Sąjungos kompetencijos sritį.
44.
Šios vyriausybės taip pat tvirtina, kad aiškus DMDU direktyvos tikslas – minimalaus darbo užmokesčio deramumas. Iš tiesų DMDU direktyva siekiama daryti įtaką darbo užmokesčio dydžiui (jį didinti) Sąjungoje, nustatant reikalavimus valstybėms narėms taip, kad tiesiogiai kišamasi į jų darbo užmokesčio nustatymo mechanizmus. Kaip nurodyta prie Pasiūlymo dėl DMDU direktyvos pridėtame Komisijos poveikio vertinime (
33
), šis teisės aktas turėtų lemti minimaliojo darbo užmokesčio didėjimą maždaug pusėje valstybių narių ir dėl jo turėtų faktiškai pakilti minimaliojo darbo užmokesčio lygis. Konkrečiai kalbant, šios direktyvos 5 straipsnyje reikalaujama, kad valstybės narės, kuriose minimalusis darbo užmokestis nustatomas teisės aktais, nustatytų būtiniausius kriterijus ir remtųsi orientacinėmis pamatinėmis vertėmis. Šioje nuostatoje ne tik įtvirtinti teisiškai privalomi įpareigojimai toms valstybėms narėms, bet ja taip pat siekiama daryti tiesioginį poveikį darbo užmokesčio didėjimui ir užtikrinti suderinimą sukuriant sistemą, kurią valstybės narės turi taikyti nustatydamos minimalųjį darbo užmokestį.
45.
Parlamentas ir Taryba, palaikomi Komisijos ir kitų įstojusių į bylą šalių, savo ruožtu teigia, kad, kaip matyti iš Teisingumo Teismo jurisprudencijos, be kita ko, iš Sprendimo Impact, tinkamas kriterijus yra tiesioginis kišimasis, ir jis nėra susijęs su klausimu, ar nagrinėjama priemonė daro poveikį darbo užmokesčio dydžiui, priešingu atveju Sąjungos kompetencija pagal SESV 153 straipsnio 1 dalies b punktą būtų nepagrįstai apribota. Vokietijos vyriausybė teigia, kad išimties dėl „darbo užmokesčio“ tikslas nėra visiškai pašalinti su darbo užmokesčiu susijusius klausimus iš Sąjungos veiksmų srities. Taryba priduria, kad išimties dėl „darbo užmokesčio“ laikymasis turi būti vertinamas ne vien atsižvelgiant į konkrečiame teisės akte esančių nuostatų dėl darbo užmokesčio skaičių, bet ir iš esmės išnagrinėjus šių nuostatų pobūdį.
46.
Šios institucijos ir įstojusios į bylą šalys taip pat pažymi, kad DMDU direktyva nesiekiama nustatyti visoje Sąjungoje taikomo minimaliojo darbo užmokesčio arba suderinti darbo užmokesčio nustatymo mechanizmų. Jos atkreipia dėmesį į tai, kad DMDU direktyvoje nustatyta tik procedūrų sistema ir ja tiesiogiai nesikišama į valstybių narių darbo užmokesčio nustatymo mechanizmus. Komisija priduria, kad Sąjungos teisės aktų leidėjas anksčiau yra priėmęs kelis Sąjungos teisės aktus, susijusius su darbo sąlygomis. Šiais aktais nebuvo pažeista SESV 153 straipsnio 5 dalis, nes, kaip ir DMDU direktyva, jie buvo tik netiesiogiai susiję su darbo užmokesčiu ir jais nebuvo suderintas darbo užmokesčio dydis visoje Europos Sąjungoje.
47.
Parlamentas priduria, kad, atsižvelgiant į tai, jog vienas iš Sąjungos socialinės politikos tikslų yra pagerinti gyvenimo ir darbo sąlygas, o darbo užmokestis yra neatskiriama šių sąlygų dalis, nenuostabu, kad DMDU direktyva gali daryti teigiamą poveikį darbo užmokesčio dydžiui. Taryba, palaikoma Belgijos ir Portugalijos vyriausybių, taip pat pažymi, kad DMDU direktyvos 5 straipsnyje vartojama sąvoka „deramumas“ nereiškia minimaliojo darbo užmokesčio suderinimo visoje Europos Sąjungoje. Iš tiesų ši nuostata neužkerta kelio valstybėms narėms priimti sprendimą dėl teisės aktais nustatomo minimaliojo darbo užmokesčio dydžio ir nenustato ribos, kurios nepasiekus minimalusis darbo užmokestis laikomas nederamu. Be to, joje nustatyti kriterijai yra tik kokybiniai elementai, kurie turi būti taikomi nacionaliniame darbo užmokesčio nustatymo procese. Šiuo aspektu Vokietijos vyriausybė priduria, kad valstybės narės gali laisvai nustatyti ir taikyti kitus kriterijus bei remtis savo nacionaline praktika, taigi – naudotis pakankama diskrecija. Prancūzijos vyriausybė pažymi, kad DMDU direktyvos 5 straipsnyje nustatyta procedūra grindžiama plačiai ir netiksliai suformuluotais kriterijais, įtrauktais į neišsamų sąrašą, kurį valstybės narės gali papildyti.
2) Vertinimas
48.
Remdamasis anksčiau išdėstytais argumentais darau išvadą, kad, pirma, visos šios bylos šalys ir įstojusios į bylą šalys, išskyrus Danijos Karalystę ir Švedijos Karalystę, supranta SESV 153 straipsnio 5 dalyje numatytą išimtį dėl „darbo užmokesčio“ kaip apimančią tik priemones, kuriomis suderinamas darbo užmokesčio dydis (
34
), o ne susijusias su darbo užmokesčio nustatymo procedūra. Antra, man atrodo, kad šios šalys ir įstojusios į bylą šalys Teisingumo Teismo dėl šios išimties išplėtotą teisminį tiesioginio kišimosi kriterijų iš esmės supranta kaip kriterijų, susijusį su kišimosi laipsniu arba intensyvumu. Iš principo Sąjunga turi kompetenciją nustatyti bendrus ir neapibrėžtus reikalavimus dėl valstybių narių darbo užmokesčio nustatymo sistemų organizavimo ir net gali sukurti sistemą, kurioje darbuotojams būtų užtikrinta galimybė gauti deramą minimalųjį darbo užmokestį, tačiau ji neturi kištis į detalų nacionalinių sistemų veikimo būdų reglamentavimą, nes turi būti išsaugoti nacionaliniai ypatumai (
35
). Trečia, man atrodo, kad šios šalys ir įstojusios į bylą šalys supranta 153 straipsnio 5 dalyje numatytos išimties dėl „darbo užmokesčio“ tikslą taip, kad ja siekiama užtikrinti socialinių partnerių autonomiją sudarant kolektyvines sutartis. Tuo remdamosi jos mano, kad jei DMDU direktyva nepažeidžia šios autonomijos, ji yra suderinama su nagrinėjama išimtimi.
49.
DMDU direktyvoje yra įvairių formuluočių, rodančių, kad priimdamas šią direktyvą Sąjungos teisės aktų leidėjas išimtį dėl „darbo užmokesčio“ aiškino taip, kaip nurodyta 48 punkte. Iš tiesų 19 konstatuojamojoje dalyje nurodyta, kad pagal SESV 153 straipsnio 5 dalį DMDU direktyva „nesiekiama nei suderinti minimaliojo darbo užmokesčio lygio visoje Sąjungoje, nei įdiegti vienodo minimaliojo darbo užmokesčio nustatymo mechanizmo“. Joje taip pat paaiškinta, kad šiame teisės akte visapusiškai gerbiama „nacionalin[ė] kompetencij[a] ir socialinių partnerių teis[ė] sudaryti susitarimus“ ir „nenustatomas darbo užmokesčio dydis <…>“ (
36
). Dar daugiau, DMDU direktyvos 1 straipsnio 2 dalyje nurodyta, kad šia direktyva „nedaromas poveikis visapusiškam socialinių partnerių autonomiškumo paisymui“ (
37
), o jos 1 straipsnio 3 dalyje konkrečiai daroma nuoroda į SESV 153 straipsnio 5 dalį ir nustatyta, kad pagal šią nuostatą DMDU direktyva „nedaromas poveikis valstybių narių kompetencijai nustatyti minimaliojo darbo užmokesčio dydį“ (
38
). Šioje direktyvoje taip pat yra įvairių nuorodų į nacionalinės praktikos ypatumus (
39
).
50.
Mano nuomone, iš šių nuostatų formuluočių ir skaičiaus aiškiai matyti, kad Sąjungos teisės aktų leidėjas atsižvelgė į tai, kad priimdamas DMDU direktyvą vaikščiojo plonu ledu, kiek tai susiję su išimtimi dėl „darbo užmokesčio“, nustatyta SESV 153 straipsnio 5 dalyje (arba, kaip nurodo kai kurie autoriai, jis „vaikščiojo lynu“) (
40
). Kitame skirsnyje išdėstysiu, kodėl Sąjungos teisės aktų leidėjo pateiktas šios išimties aiškinimas, kuriam, kaip jau pakomentavau, pritaria visos šios bylos šalys ir įstojusios į bylą šalys, išskyrus Danijos Karalystę ir Švedijos Karalystę, grindžiamas trimis argumentais, kurie man atrodo klaidingi. Taip pat paaiškinsiu, kaip, mano nuomone, ši išimtis turėtų būti suprantama atsižvelgiant į Teisingumo Teismo jurisprudenciją.
i) SESV 153 straipsnio 5 dalyje numatytos išimties dėl „darbo užmokesčio“ taikymo sritis
– Pirmasis klaidingas argumentas: išimtis dėl „darbo užmokesčio“ taikoma tik priemonėms, kuriomis suderinamas darbo užmokesčio dydis
51.
SESV 153 straipsnio 5 dalyje vartojama plati sąvoka „darbo užmokestis“. Visos ankstesnės SESV 153 straipsnio 5 dalies redakcijos, t. y. EB sutarties 137 straipsnio 6 dalis ir socialinio skyriaus 2 straipsnio 6 dalis, kiek man žinoma, buvo suformuluotos taip pat: jose buvo kalbama apie „darbo užmokestį“, o ne apie „darbo užmokesčio dydį“. Vartojama sąvoka „darbo užmokestis“ reiškia, kad šalia darbo užmokesčio dydžio į SESV 153 straipsnio 5 dalyje įtvirtintos išimties taikymo sritį patenka kiti valstybių narių darbo užmokesčio nustatymo sistemų aspektai. Taigi manau, kad Sąjungos sutarčių rengėjai siekė iš Sąjungos veiksmų taikymo srities pašalinti priemones, kurios apima darbo užmokesčio dydžio suderinimą, bet ne tik jį.
52.
Kai kurios šios bylos šalys (pavyzdžiui, Portugalijos vyriausybė), siekdamos pagrįsti priešingą nuomonę, primena, kad generalinė advokatė J. Kokott savo išvadoje byloje Impact (
41
) nurodė, jog „pagal [tą nuostatą] tik darbo užmokesčio dydis nebepatenka į [Sąjungos] teisės aktų leidėjo kompetenciją“ (
42
). Šiuo aspektu pažymėtina, kad toje byloje priimtame sprendime yra teiginių, iš kurių gali pasirodyti, jog Teisingumo Teismas taip pat akcentuoja darbo užmokesčio dydį (o ne darbo užmokestį apskritai). Teisingumo Teismas iš tiesų nurodė, kad Sutarčių rengėjai nusprendė, jog tikslinga „nederinti darbo užmokesčio lygio nustatymo“, nes nacionaliniu lygmeniu „darbo užmokesčio lygis nustatomas“ socialinių partnerių susitarimu ir tai yra valstybių narių kompetencija šioje srityje (
43
).
53.
Vis dėlto man atrodo akivaizdu, kad Sprendime Impact Teisingumo Teismas nekonstatavo, jog išimtis dėl „darbo užmokesčio“ taikoma tik darbo užmokesčio dydžiui (t. y. konkrečiam jo dydžiui arba sumai). Iš tiesų jis nurodė, kad ši išimtis turi būti suprantama kaip „apimanti priemones, [kaip antai] unifikuojančias visas darbo užmokestį sudarančias sudedamąsias dalis arba jų dalį ir (arba) jų lygį valstybėse narėse ar minimalaus [Sąjungos] atlyginimo įvedimą“ (
44
). Mano nuomone, žodžiai „kaip antai“ bei „ir (arba) jų lygį“ rodo, kad Teisingumo Teismas neatmetė galimybės, jog gali būti tiesiogiai kišamasi į darbo užmokesčio reglamentavimą net ir tuo atveju, kai ginčijama priemone nesiekiama suderinti paties „darbo užmokesčio dydžio“.
54.
Atsižvelgdamas į minėtą sprendimą, nematau priežasčių į SESV 153 straipsnio 5 dalį įtraukti apribojimą (t. y. nurodyti, kad išimtis dėl „darbo užmokesčio“ iš tikrųjų apima tik „darbo užmokesčio dydį“), kurio šioje nuostatoje nėra expressis verbis. Mano nuomone, siekiama, kad sąvoka „darbo užmokestis“ apimtų visus valstybių narių darbo užmokesčio nustatymo sistemų aspektus (įskaitant darbo užmokesčio dydžio nustatymo tvarką ar procedūras), o ne tik darbo užmokesčio dydį.
55.
Šiuo klausimu primenu, kad nors išimtys paprastai turi būti aiškinamos siaurai, jų negalima aiškinti taip siaurai, kad jos prarastų savo veiksmingumą. Kaip jau nurodžiau šios išvados 39 punkte, Teisingumo Teismas yra nusprendęs, kad SESV 153 straipsnio 5 dalyje reglamentuojamos sritys, įskaitant darbo užmokestį, turi būti aiškinamos siaurai, kad nebūtų pažeista 1–4 dalių taikymo sritis ir nebūtų paneigti SESV 151 straipsniu siekiami tikslai (
45
). Vis dėlto, mano nuomone, iš šio teiginio negalima daryti išvados, kad sąvoka „darbo užmokestis“ turi apimti tik „darbo užmokesčio dydį“. Jei taip būtų, Sąjungos teisės aktų leidėjas galėtų suderinti visus kitus valstybių narių darbo užmokesčio nustatymo sistemų aspektus, su sąlyga, kad paliktų nesuderintą darbo užmokesčio dydį, nustatydamas specialią formulę arba sumą. Kaip teigia Danijos ir Švedijos vyriausybės, išimtis dėl „darbo užmokesčio“ netektų veiksmingumo, nes Sąjungos teisės aktų leidėjas galėtų, pavyzdžiui, priimti direktyvas, kuriomis būtų suderintas socialinių partnerių derybų dėl darbo užmokesčio dažnumas arba nustatyta tokių derybų tvarka, o tai prieštarautų deklaruojamam šios išimties tikslui, kuris, kaip nurodo Teisingumo Teismas ir kaip priminiau šios išvados 52 punkte, yra išsaugoti socialinių partnerių sutartinę autonomiją (
46
).
56.
Norėčiau pateikti dar dvi pastabas. Pirma, Teisingumo Teismas yra patikslinęs (ir visos šios bylos šalys bei įstojusios į bylą šalys tam pritaria), kad darbo užmokestis yra neatskiriama darbo sąlygų dalis (
47
). Taigi išimtis dėl „darbo užmokesčio“, kad ir kaip plačiai ar siaurai ji būtų aiškinama, neišvengiamai turi įtakos SESV 153 straipsnio 1 dalies b punkto (susijusio su Sąjungos teisės aktų leidėjo kompetencija dėl darbo sąlygų) taikymo sričiai, nes ši nuostata ir SESV 153 straipsnio 5 dalis akivaizdžiai iš dalies sutampa. Toks dalinis sutapimas tikrai yra, net jei šios išimties taikymo sritis susiaurinama iki minimumo.
57.
Antra, Teisingumo Teismo išvada, kad SESV 153 straipsnio 5 dalyje išvardytos išimtys, įskaitant su darbo užmokesčiu susijusią išimtį, turi būti aiškinamos siaurai, buvo suformuluota atsižvelgiant į konkrečias aplinkybes. Sprendimai Del Cerro Alonso, Impact, Bruno ir kt. bei Specht ir kt. susiję su teisės aktais, kurių, kitaip nei DMDU direktyvos, tikslas – reglamentuoti kitą klausimą nei darbo užmokestis. Konkrečiai kalbant, sprendimai Del Cerro Alonso ir Impact priimti dėl Bendrojo susitarimo dėl darbo pagal terminuotas sutartis (
48
) 4 straipsnio, kuriuo veikiau siekiama užtikrinti nediskriminavimo principo taikymą darbuotojams, dirbantiems pagal terminuotas sutartis, o ne reglamentuoti darbo užmokestį. Panašiai ir Sprendimas Bruno ir kt. priimtas dėl Tarybos direktyvos 97/81/EB dėl darbuotojų, dirbančių ne visą darbo dieną (
49
), kurios tikslas, be kita ko, yra panaikinti darbuotojų, dirbančių ne visą darbo dieną, diskriminaciją (taip pat – ne reglamentuoti „darbo užmokestį“). Galiausiai Sprendimas Specht ir kt. susijęs su Tarybos direktyva 2000/78/EB, nustatančia vienodo požiūrio užimtumo ir profesinėje srityje bendruosius pagrindus (
50
). Šiame sprendime Teisingumo Teismas taip pat išaiškino, kad valstybės tarnautojų darbo užmokesčio sąlygos patenka į šios direktyvos taikymo sritį, nes jos tikslas veikiau yra „nustatyti kovos su diskriminacija dėl religijos ar įsitikinimų, negalios, amžiaus ar seksualinės orientacijos užimtumo ir profesinėje srityje bendrus pagrindus siekiant valstybėse narėse įgyvendinti vienodo požiūrio principą“, o ne reglamentuoti patį „darbo užmokestį“.
58.
Iš šios jurisprudencijos matyti, kad, nurodydamas, jog į SESV 153 straipsnio 5 dalį įtraukta išimtis dėl „darbo užmokesčio“ turi būti aiškinama siaurai, Teisingumo Teismas tik siekė užtikrinti, kad dėl šios nuostatos netaptų neįmanoma priimti teisės aktų, kurių tikslas nėra reglamentuoti darbo užmokestį, vien dėl to, kad jie turi įtakos darbo užmokesčiui. Taigi, atsižvelgiant į šio teiginio kontekstą manytina, kad juo buvo siekiama ne apriboti klausimų, kuriuos apima sąvoka „darbo užmokestis“, apimtį (apribojant ją taip, kad ši sąvoka apimtų tik darbo užmokesčio dydį), bet užtikrinti, kad būtų galima priimti teisės aktus, kuriais tik netiesiogiai kišamasi į šių klausimų reglamentavimą.
59.
Atsižvelgdamas į tai, kas išdėstyta, darau išvadą, kad SESV 153 straipsnio 5 dalyje nustatyta išimtis dėl „darbo užmokesčio“ apima priemones, kuriomis suderinamas darbo užmokesčio dydis, bet ne tik jas; ji taip pat apima priemones, kuriomis suderinami kiti valstybių narių darbo užmokesčio nustatymo sistemų aspektai (įskaitant darbo užmokesčio dydžio nustatymo tvarką arba procedūras). Taigi suprasti išimtį dėl „darbo užmokesčio“ kaip apimančią tik priemones, kuriomis suderinamas darbo užmokesčio dydis, yra klaida.
– Antrasis klaidingas argumentas: Sąjungos teisės aktų leidėjas gali nustatyti bendrus ir neapibrėžtus reikalavimus dėl valstybių narių darbo užmokesčio nustatymo sistemų
60.
Kaip paaiškinau šios išvados 40 punkte, Teisingumo Teismas jau yra patikslinęs, kad SESV 153 straipsnio 5 dalyje nustatyta išimtis dėl „darbo užmokesčio“ neapima visų tam tikrą ryšį su darbo užmokesčiu turinčių atvejų. Be to, iš ankstesnio skirsnio matyti, kad tiesioginio kišimosi kriterijus buvo išplėtotas bylose, kuriose Teisingumo Teismas siekė atskirti teisės aktus, padedančius reglamentuoti ir (arba) suderinti darbo užmokestį, nuo teisės aktų, kuriais siekiama reglamentuoti kitus klausimus nei darbo užmokestis (pavyzdžiui, nediskriminavimą, kaip antai direktyvų, išnagrinėtų sprendimuose Bruno ir kt. ir Specht ir kt., atveju) tik netiesiogiai kišantis į darbo užmokesčio reglamentavimą (tik darant tam tikrą įtaką darbo užmokesčio dydžiui).
61.
Atsižvelgiant į šias aplinkybes, man akivaizdu, kad tam tikromis kitomis direktyvomis, kuriose vartojama sąvoka „darbo užmokestis“, pavyzdžiui, Direktyva 2006/54/EB dėl moterų ir vyrų lygių galimybių ir vienodo požiūrio į moteris ir vyrus užimtumo bei profesinės veiklos srityje principo įgyvendinimo (
51
), Tarybos direktyva 2000/43/EB, įgyvendinančia vienodo požiūrio principą asmenims nepriklausomai nuo jų rasės arba etninės priklausomybės (
52
), Direktyva dėl darbo per laikinojo įdarbinimo įmones (
53
), Darbuotojų komandiravimo direktyva (
54
), Darbo laiko direktyva (
55
) arba net Direktyva 2008/94/EB dėl darbuotojų apsaugos jų darbdaviui tapus nemokiam (
56
), taip pat tiesiogiai nesikišama į darbo užmokesčio, kaip tai suprantama pagal SESV 153 straipsnio 5 dalį, reglamentavimą. Iš tiesų šios direktyvos patenka į teisės aktų, kuriais, kaip direktyvomis, dėl kurių priimti sprendimai Bruno ir kt. ir Specht ir kt., tik netiesiogiai kišamasi į darbo užmokesčio reglamentavimą, kategoriją. Jose yra nuostatų, kurios praktiškai daro poveikį arba turi įtakos darbo užmokesčio dydžiui. Vis dėlto jomis nesiekiama reglamentuoti darbo užmokesčio, o tik leisti tam tikrų kategorijų darbuotojams naudotis tomis pačiomis darbo sąlygomis kaip ir kitiems (
57
) arba nustatyti, ar darbuotojas turi teisę į darbo užmokestį (nepaisant šio darbo užmokesčio dydžio ir jo nustatymo būdo) esant tam tikroms konkrečioms aplinkybėms, pavyzdžiui, kai išeina kasmetinių atostogų arba kai darbdavys tampa nemokus.
62.
Ir atvirkščiai – teisės aktu tiesiogiai kišamasi į darbo užmokesčio reglamentavimą, taigi jis nesuderinamas su SESV 153 straipsnio 5 dalyje numatyta išimtimi dėl „darbo užmokesčio“, jeigu juo siekiama reglamentuoti darbo užmokestį, nesvarbu, griežtai ar lanksčiai.
63.
Šiuo aspektu svarbu pažymėti, jog būtent dėl to, kad Teisingumo Teismas suformulavo tiesioginio kišimosi kriterijų siekdamas sudaryti galimybę priimti tam tikrus teisės aktus, kuriais siekiama kitų tikslų nei reglamentuoti darbo užmokestį, šis kriterijus nustatytas ne siekiant leisti priimti direktyvą, kurios tikslas – reglamentuoti tam tikrą valstybių narių darbo užmokesčio nustatymo sistemų aspektą (pavyzdžiui, minimaliojo darbo užmokesčio dydį arba jo nustatymo tvarką), remiantis vien tuo, kad joje nustatyti su tuo susiję reikalavimai yra bendri ir neapibrėžti. Jis taip pat neturi tikslo sudaryti galimybes priimti tokią direktyvą remiantis tuo, kad ja siekiama tik dalinio suderinimo (
58
). Priešinga išvada reikštų tiesioginio kišimosi kriterijaus pakeitimą kriterijumi, susijusiu su kišimosi mastu, o ne su jo tiesioginiu arba netiesioginiu pobūdžiu.
64.
Atsižvelgiant į šias aplinkybes, man atrodo akivaizdu, kad Teisingumo Teismo nustatyto tiesioginio kišimosi kriterijaus, kiek tai susiję su SESV 153 straipsnio 5 dalyje numatyta išimtimi dėl „darbo užmokesčio“, aiškinimas kaip reiškiančio, jog Sąjungos teisės aktų leidėjas gali nustatyti bendrus ir neapibrėžtus reikalavimus arba kad darbo užmokesčio klausimas gali būti suderintas iš dalies, yra klaidingas. Kišimasis gali būti nedidelis arba ribotas, tačiau jis vis tiek yra tiesioginis, jeigu teisės akto tikslas – reglamentuoti darbo užmokestį.
65.
Norėčiau pateikti dar vieną pastabą. Mano nuomone, Sąjungos teisės aktų leidėjas, remdamasis tiesioginio kišimosi kriterijumi, taip pat negali nustatyti būtiniausių reikalavimų darbo užmokesčio srityje, palikdamas valstybėms narėms galimybę įtvirtinti palankesnes nuostatas. Šiuo klausimu reikia priminti, pirma, kad Sąjunga neturi jokios kompetencijos srityse, kurias apima SESV 153 straipsnio 5 dalis. Antra, kaip jau paaiškinau, akivaizdu, kad priimdami SESV 153 straipsnio 5 dalį Sutarčių rengėjai iš esmės siekė, kad išimtis („darbo užmokestis“) nepatektų į sritį („darbo sąlygos“), kuriai taikomas SESV 153 straipsnio 1 dalies b punktas. Taigi kriterijai, kuriuos Teisingumo Teismas taiko nustatydamas, ar Sąjungos teisės aktų leidėjas viršija savo kompetenciją, negali būti vienodi abiem atvejais – priešingu atveju išimtis dėl „darbo užmokesčio“ netektų prasmės.
66.
Darytina išvada, kad, kiek tai susiję su darbo sąlygomis, išskyrus darbo užmokestį, taikomas būtiniausių reikalavimų kriterijus (tai reiškia, kad, nors Sąjunga turi kompetenciją šioje srityje, taikant šį kriterijų leidžiama nustatyti tik būtiniausius reikalavimus, t. y. minimalias pareigas), o darbo užmokesčio srityje neleidžiama atlikti jokio suderinimo, nes Sąjunga neturi kompetencijos šioje srityje. Jeigu Sąjungos teisės aktų leidėjas nustatytų būtiniausius reikalavimus dėl darbo užmokesčio, jis jau peržengtų savo kompetencijos ribas ir kėsintųsi į valstybių narių kompetenciją. Be to, kaip jau nurodžiau šioje išvadoje, SESV 153 straipsnio 5 dalyje numatyta išimtis dėl „darbo užmokesčio“ netektų prasmės, nes darbo užmokestis būtų vertinamas kaip bet kuri kita darbo sąlyga, patenkanti į SESV 153 straipsnio 1 dalies b punkto taikymo sritį.
– Trečiasis klaidingas argumentas: jeigu priemone nesikėsinama į socialinių partnerių sutartinę autonomiją, ja nepažeidžiama išimtis dėl „darbo užmokesčio“
67.
Kaip jau paaiškinau, Teisingumo Teismas yra konstatavęs, kad išimtimi dėl „darbo užmokesčio“ siekiama apsaugoti socialinių partnerių sutarčių laisvę (
59
). Šis tikslas nėra aiškiai paminėtas SESV 153 straipsnio 5 dalyje, ir Teisingumo Teismas nėra nurodęs, kokiu šaltiniu grindžia šį teiginį. Vis dėlto manau, kad šis tikslas iš tiesų gali būti numanomas, pirma, iš to, kad visos kitos šioje nuostatoje numatytos išimtys (t. y. dėl teisės jungtis į asociacijas, teisės streikuoti arba teisės imtis lokautų) susijusios su socialinių partnerių (konkrečiai – profesinių sąjungų) prerogatyvomis, ir, antra, iš SESV 152 straipsnyje daromos nuorodos į „socialinių partnerių vaidmenį“, kurį Europos Sąjunga turi pripažinti ir remti.
68.
Vis dėlto negaliu atmesti galimybės, kad išimtimi dėl „darbo užmokesčio“ siekiama ir kitų tikslų. Nepaisant visų mano pastangų, Sutarčių parengiamuosiuose darbuose, su kuriais turėjau galimybę susipažinti, nepavyko rasti teiginio, patvirtinančio, kad Sąjungos Sutarčių rengėjų sprendimas neįtraukti „darbo užmokesčio“ į Sąjungos kompetencijos sritį buvo grindžiamas aiškiu ir konkrečiu pagrindu arba motyvu (t. y. apsaugoti socialinių partnerių sutartinę autonomiją). Kaip savo išvadoje byloje Impact (
60
) pažymėjo generalinė advokatė J. Kokott, iš tiesų akivaizdu, kad, išimtimi dėl „darbo užmokesčio“ užkertant kelią unifikuoti kiekvienoje valstybėje narėje galiojantį darbo užmokesčio lygį, padedama užtikrinti konkurenciją tarp vidaus rinkoje tebeveikiančių įmonių. Kai kurie autoriai taip pat pažymi, kad nėra kompetencijos reglamentuoti darbo užmokestį, nes darbo užmokesčio politika tiesiog yra jautri sritis, svarbus vidaus ekonominės politikos ir nacionalinės darbo rinkos veikimo įrankis, o tradiciniai kolektyvinių derybų sistemų ir darbo santykių organizavimo būdai valstybėse narėse skiriasi (
61
).
69.
Atsižvelgiant į tai, vienas dalykas vis dėlto yra aiškus: Sąjungos teisės aktas arba priemonė, suderinama su SESV 153 straipsnio 5 dalyje numatyta išimtimi dėl „darbo užmokesčio“, padeda užtikrinti socialinių partnerių sutartinę autonomiją; tačiau tai, kad Sąjungos teisės aktu arba priemone nesikėsinama į socialinių partnerių sutartinę autonomiją, nebūtinai reiškia, kad jis nepažeidžia šios išimties. Su tokiu atvirkštiniu argumentavimu, kuriam šioje byloje ypač pritaria Vokietijos vyriausybė, tiesiog negalima sutikti. Mano nuomone, tai juo labiau pasakytina dėl to, kad išsaugoti „įvairias nacionalinės patirties formas, ypač sutartinių santykių srityje“, ir „išlaikyti Sąjungos ekonomikos konkurencingumą“ svarbu ne tik reglamentuojant „darbo užmokestį“, bet ir (nors galbūt ir mažiau), kaip matyti iš SESV 151 straipsnio, sprendžiant visus socialinės politikos klausimus, kai Sąjungos teisės aktų leidėjas yra kompetentingas papildyti valstybių narių veiklą.
70.
Taigi pakeisti tiesioginio kišimosi kriterijų kriterijumi, taikomu siekiant nustatyti, ar teisės aktu pakankamai užtikrinama socialinių partnerių sutartinė autonomija, yra klaida. Taip ne tik painiojamas pats kriterijus su jo tikslu, bet ir, mano nuomone, sutelkiamas dėmesys tik į dalį šios išimties tikslo.
ii) DMDU direktyva nesuderinama su išimtimi dėl „darbo užmokesčio“
71.
Iš ankstesnių skirsnių matyti, kad daugelis DMDU direktyvos nuostatų ir konstatuojamųjų dalių, kuriomis remiasi šios bylos šalys ir įstojusios į bylą šalys, siekdamos pagrįsti nuomonę, kad šis teisės aktas atitinka SESV 153 straipsnio 5 dalyje įtvirtintą išimtį dėl „darbo užmokesčio“, iš tiesų neturi reikšmės sprendžiant šį klausimą. Tai visų pirma pasakytina apie DMDU direktyvos 1 straipsnio 2–4 dalis, kuriose nurodyta, kad DMDU direktyva neįpareigoja valstybių narių įvesti teisės aktais nustatyto minimaliojo darbo užmokesčio (1 straipsnio 4 dalis), valstybėms narėms palikta apibrėžti „deramumą“ ir nustatyti tikslią minimaliojo darbo užmokesčio sumą arba dydį (19 ir 28 konstatuojamosios dalys ir 1 straipsnio 3 dalis) ir saugomi nacionaliniai ypatumai ir valstybių narių prerogatyva nustatyti „darbo užmokesčio“dydį (1 straipsnio 2 ir 3 dalys, kurias paminėjau šios išvados 49 punkte). Mano nuomone, šiomis nuostatomis negalima remtis teigiant, kad DMDU direktyva suderinama su SESV 153 straipsnio 5 dalyje įtvirtinta išimtimi dėl „darbo užmokesčio“. Jomis būtų galima remtis tik nustatant šiuo teisės aktu atlikto suderinimo laipsnį ir formą – šį klausimą reikėtų aiškintis tik tuo atveju, jeigu nekiltų abejonių, kad Sąjungos teisės aktų leidėjas buvo kompetentingas priimti DMDU direktyvą. Vis dėlto tos nuostatos neturi tiesioginės reikšmės nagrinėjant pirminį klausimą, ar ši direktyva nepažeidžia SESV 153 straipsnio 5 dalyje įtvirtintos išimties dėl „darbo užmokesčio“, taigi ir ESS 5 straipsnio 2 dalyje įtvirtinto kompetencijos suteikimo principo. Iš tiesų, kaip jau paaiškinau, šiuo aspektu svarbu ne tai, kiek šia direktyva kišamasi į nacionalinius ypatumus, o tai, ar jos tikslas yra reglamentuoti darbo užmokestį, nes tokiu atveju šiuo teisės aktu tiesiogiai kišamasi į SESV 153 straipsnio 5 dalyje numatytos su tuo susijusios išimties taikymo sritį.
72.
Be to, kaip paaiškinau šios išvados 67–70 punktuose, tai, kad Sąjungos teisės aktu arba priemone nesikėsinama į socialinių partnerių sutartinę autonomiją, nebūtinai reiškia, kad juo nepažeidžiama išimtis dėl „darbo užmokesčio“. Taigi vien to, kad DMDU direktyva apskritai siekiama skatinti arba remti kolektyvines derybas, kaip matyti iš tokių jos nuostatų kaip 13, 19 ir 24 konstatuojamosios dalys, taip pat 1 straipsnio 2 ir 3 dalys bei 7 straipsnis, kuriame reikalaujama, kad valstybės narės imtųsi būtinų priemonių, siekdamos užtikrinti, kad socialiniai partneriai dalyvautų nustatant ir atnaujinant teisės aktais nustatomą minimalųjį darbo užmokestį (
62
), nepakanka tam, kad šis teisės aktas būtų suderinamas su SESV 153 straipsnio 5 dalimi.
73.
Šiuo klausimu norėčiau pateikti papildomą pirminę pastabą konkrečiai dėl DMDU direktyvos 1 straipsnio 3 dalies, kurioje nustatyta, kad „[p]agal SESV 153 straipsnio 5 dalį šia direktyva nedaromas poveikis valstybių narių kompetencijai nustatyti minimaliojo darbo užmokesčio dydį, taip pat jų pasirinkimui įvesti teisės aktais nustatytą minimalųjį darbo užmokestį, skatinti prieigą prie kolektyvinėse sutartyse numatytos minimaliojo darbo užmokesčio teikiamos apsaugos arba taikyti abi priemones“. Mano nuomone, jei iš kitų DMDU direktyvos nuostatų aiškiai matyti, kad šios direktyvos tikslas yra reglamentuoti darbo užmokestį, tokio teiginio negali pakakti norint pakeisti šį tikslą. Manau, kad tai pasakytina ir apie DMDU direktyvos 19 konstatuojamąją dalį, kurioje pakartota didžioji šio straipsnio teksto dalis. Iš tiesų, kaip nurodė Taryba, taikant tiesioginio kišimosi kriterijų reikia iš esmės išanalizuoti visą nagrinėjamą teisės aktą, ir Teisingumo Teismas šiuo atžvilgiu negali vertinti tik tų nuostatų (kaip antai šiuo atveju – DMDU direktyvos 1 straipsnio 3 dalies), kuriose aiškiai paminėta SESV 153 straipsnio 5 dalis.
74.
Dabar, pereidamas prie DMDU direktyvos tikslo apibrėžimo, pradėsiu nuo akivaizdžių dalykų. Skirtingai nuo kitų direktyvų, pavyzdžiui, tų, dėl kurių buvo priimti sprendimai Bruno ir kt. bei Specht ir kt., t. y. Tarybos direktyvos 97/81/EB dėl darbuotojų, dirbančių ne visą darbo dieną, ir Tarybos direktyvos 2000/78/EB, nustatančios vienodo požiūrio užimtumo ir profesinėje srityje bendruosius pagrindus, kurių pavadinimuose nėra nurodyta „darbo užmokesčio“, ar kitų direktyvų, kurias paminėjau šios išvados 61 punkte, šioje byloje nagrinėjama direktyva yra „dėl deramo minimaliojo darbo užmokesčio Europos Sąjungoje“. Pačiame jos pavadinime yra žodžiai „darbo užmokestis“. Mano nuomone, tai aiškus ir net akivaizdus ženklas, kad DMDU direktyvos tikslas yra reglamentuoti „darbo užmokestį“.
75.
Šį pirmąjį įspūdį taip pat patvirtina jos 1 straipsnis „Dalykas“ – jo 1 dalies a ir b punktuose nedviprasmiškai nustatyta, kad siekiant „geresn[io] <…> visų pirma deramo darbuotojų minimaliojo darbo užmokesčio, kad būtų prisidedama prie aukštynkryptės socialinės konvergencijos ir lyčių lygybės“, šia direktyva nustatoma sistema, skirta „teisės aktais nustatyto minimaliojo darbo užmokesčio deramumui užtikrinti“ ir „kolektyvinėms deryboms dėl darbo užmokesčio nustatymo skatinti“ (
63
). Mano nuomone, kadangi šios išvados 54 punkte paaiškinau, kad sąvoka „darbo užmokestis“, kaip tai suprantama pagal SESV 153 straipsnio 5 dalį, reiškia ne tik darbo užmokesčio dydį, bet apima ir šio dydžio nustatymo tvarką bei procedūras, ši nuostata nepalieka daug abejonių dėl to, kad DMDU direktyvos tikslas – reglamentuoti darbo užmokesčio aspektą, tiksliau, minimalaus darbo užmokesčio deramumą ir jo nustatymo tvarką. Be to, iš jos matyti, kad Sąjungos teisės aktų leidėjas niekada nenumatė minimaliojo darbo užmokesčio padidinimo Sąjungos lygmeniu (konvergencijos) kaip šalutinės ar netiesioginės šios direktyvos priėmimo pasekmės, o veikiau kaip galutinį arba pagrindinį šio teisės akto tikslą. Pridurčiau, kad DMDU direktyvos 3 straipsnis, kuriame pateiktas svarbių apibrėžčių sąrašas, pradedamas sąvokų „minimalusis darbo užmokestis“ ir „teisės aktais nustatytas minimalusis darbo užmokestis“ apibrėžtimis – taip parodoma, kad šios sąvokos teisės akte yra esminės.
76.
Atsižvelgiant į šias nuostatas, man jau aišku, kad skirtumas tarp DMDU direktyvos ir tų, dėl kurių priimti sprendimai Bruno ir kt. bei Specht ir kt., arba kitų šios išvados 61 punkte paminėtų direktyvų, yra ne tik jų pavadinimas, bet ir pats jų tikslas. Kaip jau paaiškinau, visose šiose direktyvose yra nuostatų, turinčių įtakos darbo užmokesčio dydžiui. Vis dėlto, skirtingai nuo DMDU direktyvos, jų tikslas nėra reglamentuoti darbo užmokesčio nustatymo tvarką (nagrinėjamu atveju – vedant kolektyvines derybas) arba didinti darbo užmokestį (nustatant „sistemą, skirtą teisės aktais nustatyto minimaliojo darbo užmokesčio deramumui užtikrinti“, siekiant prisidėti prie „aukštynkryptės socialinės konvergencijos ir lyčių lygybės“).
77.
Pateikęs šias pastabas, dabar paaiškinsiu, kodėl šio teisės akto 5 straipsnis, kurio turinį trumpai apibūdinau III skirsnio B dalyje ir kuris yra svarbiausia DMDU direktyvos nuostata, mano nuomone, patvirtina, kad šios direktyvos tikslas – reglamentuoti darbo užmokestį, taip pažeidžiant SESV 153 straipsnio 5 dalyje numatytą su tuo susijusią išimtį. Paskui išanalizuosiu kitas šio teisės akto nuostatas.
– DMDU direktyvos 5 straipsnis
78.
DMDU direktyvos 5 straipsnio 1 dalyje įtvirtinta, kad valstybės narės, kuriose minimalusis darbo užmokestis nustatomas teisės aktais, turi aiškiai nustatyti kriterijus, kuriais remiamasi nustatant ir atnaujinant tokį minimalųjį darbo užmokestį. Jos gali tai daryti pagal savo nacionalinę praktiką ir laisvai spręsti dėl tų kriterijų santykinės svarbos. Tačiau jos taip pat turi užtikrinti, kad jų nustatytais kriterijais būtų padedama skatinti teisės aktais nustatyto minimaliojo darbo užmokesčio deramumą, „užtikrinti deramą gyvenimo lygį, sumažinti dirbančiųjų skurdą, taip pat skatinti socialinę sanglaudą ir aukštynkryptę socialinę konvergenciją bei mažinti vyrų ir moterų darbo užmokesčio skirtumą“. Be to, šios direktyvos 5 straipsnio 2 dalyje pateiktas keturių būtiniausių kriterijų, į kuriuos valstybės narės turi atsižvelgti per minimaliojo darbo užmokesčio nustatymo teisės aktais procedūrą, sąrašas (
64
). Iš tiesų šis įpareigojimas iš esmės galėtų būti laikomas įvykdytu net jeigu valstybės narės šiems kriterijams teiktų tik nedidelę reikšmę. Vis dėlto toks požiūris būtų visiškai nesuderinamas su šios direktyvos 5 straipsnio 1 dalyje išvardytais tikslais. Be to, aiškus keturių būtiniausių kriterijų išvardijimas DMDU direktyvos 5 straipsnio 2 dalyje rodo, kad šie kriterijai iš tikrųjų turėtų būti laikomi itin svarbiais (
65
).
79.
Atsižvelgiant į šiuos aspektus, man akivaizdu, kad pagal DMDU direktyvos 5 straipsnio 2 dalį praktiškai reikalaujama, kad valstybės narės, kuriose minimalusis darbo užmokestis nustatomas teisės aktais, užtikrintų, kad minimaliojo darbo užmokesčio dydis būtų apskaičiuojamas remiantis bent keturiais šioje nuostatoje išvardytais kriterijais. Taigi ja siekiama reglamentuoti teisės aktais nustatyto minimaliojo darbo užmokesčio dydį.
80.
Kelios šios bylos šalys, siekdamos pagrįsti nuomonę, kad DMDU direktyva galioja, nurodo, pirma, tai, kad šios direktyvos 5 straipsnio 1 ir 2 dalyse neįtvirtinta valstybių narių pareigos nustatyti deramą minimalųjį darbo užmokestį, ir, antra, kad šioje nuostatoje vartojama deramumo sąvoka neturi savarankiškos reikšmės Sąjungos teisėje (
66
). Sutinku su šių šalių požiūriu, kad DMDU direktyvos 5 straipsnio pirmose dviejose dalyse expressis verbis nenumatyta pareigos nustatyti deramą minimalųjį darbo užmokestį. Vis dėlto pagal šias nuostatas valstybės narės aiškiai įpareigotos užtikrinti, kad kriterijai, kuriais jos remiasi nustatydamos ir atnaujindamos minimalųjį darbo užmokestį, padėtų skatinti jo deramumą. Mano nuomone, šios dvi pareigos praktiškai nesiskiria.
81.
Be to, manau, kad argumentas, jog DMDU direktyvos 5 straipsnio 1 dalyje vartojama sąvoka „deramumas“ neturi savarankiškos reikšmės Sąjungos teisėje ir niekada negalėtų jos turėti, nėra labai įtikinamas. Primenu, kad šios direktyvos 3 konstatuojamojoje dalyje daroma nuoroda į Europos Sąjungos pagrindinių teisių chartijos (toliau – Chartija) 31 straipsnio 1 dalį, kurioje numatyta kiekvieno darbuotojo teisė „į saugias, jo sveikatą ir orumą atitinkančias darbo sąlygas“. Be to, DMDU direktyvos 28 konstatuojamojoje dalyje nurodyta, kad, nors „teisės aktais nustatyto minimaliojo darbo užmokesčio deramumas nustatomas ir kiekvienos valstybės narės vertinamas atsižvelgiant į jos nacionalines socialines ir ekonomines sąlygas“, „minimalusis darbo užmokestis laikomas deramu, jeigu jis yra teisingas atsižvelgiant į darbo užmokesčio pasiskirstymą atitinkamoje valstybėje narėje ir darbuotojams <…> užtikrina deramą gyvenimo lygį“.
82.
Atsižvelgdamas į šias konstatuojamąsias dalis, sutinku su Danijos vyriausybės per posėdį išsakyta pastaba, kad DMDU direktyvos 5 straipsnio 1 ir 2 dalys gali būti laikomos siekiu sukonkretinti teisę į deramą minimalųjį darbo užmokestį, kuri, kai kurių teisės mokslininkų nuomone, kyla iš Chartijos 31 straipsnio 1 dalies, nes šioje nuostatoje nurodytas „orumas“ yra teisės į deramą darbo užmokestį, užtikrinantį pakankamą darbuotojų ir jų šeimų pragyvenimo lygį, pagrindas (
67
). Taigi apskritai DMDU direktyvos 5 straipsnio 1 ir 2 dalis galima aiškinti taip, kad valstybės narės privalo užtikrinti, jog kriterijai, kuriais remdamosi jos nustato darbo užmokesčio dydį, būtų suderinami su Chartijos 31 straipsnio 1 dalimi. Šis aiškinimas lemtų dvi pasekmes: pirma, DMDU direktyvos 5 straipsnio 1 dalyje pateiktą sąvoką „deramumas“ valstybės narės turėtų suprasti kaip suderintą su Chartijos 31 straipsnio 1 dalyje vartojama sąvoka „orumas“ (taigi kaip autonomišką Sąjungos teisės sąvoką). Antra, jei valstybės narės pažeistų savo įsipareigojimą užtikrinti, kad nacionaliniai kriterijai, kuriuos jos taiko nustatydamos ir atnaujindamos teisės aktais nustatytą minimalųjį darbo užmokestį, padėtų skatinti tokio darbo užmokesčio „deramumą“, darbuotojai galėtų pasinaudoti Chartijos 47 straipsnio 1 dalyje numatyta teise į veiksmingą teisinę gynybą. Tai patvirtina, kad DMDU direktyvos 5 straipsnio 1 ir 2 dalys galėtų turėti reikšmingą poveikį valstybių narių darbo užmokesčio nustatymo sistemoms.
83.
Be to, pažymiu, kad kelios (o gal net visos) šios bylos šalys, teigiančios, kad DMDU direktyva galioja, nurodo, jog šio teisės akto 5 straipsnyje valstybėms narėms nustatytos tik procedūrinės pareigos, nes, kaip matyti iš jo pavadinimo, jame reglamentuota „Deramo minimaliojo darbo užmokesčio nustatymo teisės aktais procedūra“ (
68
). Konkrečiai kalbant, Portugalijos vyriausybė teigia, kad DMDU direktyvoje detaliai reglamentuotos tik priemonės tam tikram rezultatui, kiek jis susijęs su minimaliojo darbo užmokesčio dydžiu, pasiekti, tačiau šis dydis niekaip nesuderintas. Nesutinku.
84.
Iš tiesų nesuprantu, kaip, pavyzdžiui, šios direktyvos 5 straipsnio 2 dalies c punkte nustatyta pareiga grįsti teisės aktais nustatyto minimaliojo darbo užmokesčio nustatymo ir atnaujinimo procedūrą darbo užmokesčio augimo greičiu galėtų reikšti ką kita nei tai, kad minimaliojo darbo užmokesčio dydis (suma) turi būti grindžiamas šiuo augimo greičiu ir jį atspindėti. Tai, kas nurodyta kaip procedūrinė pareiga, iš tiesų yra paslėpta materialinė pareiga. Tokiomis aplinkybėmis man atrodo, kad DMDU direktyvos 5 straipsnio 1 ir 2 dalių tikslas iš tiesų yra kištis į minimaliojo darbo užmokesčio dydžio reglamentavimą, nors „jose nenustatyta skaičių eurais ir centais“ (
69
). Šį aiškinimą patvirtina DMDU direktyvos 18 konstatuojamoji dalis – joje šis teisės aktas apibūdintas kaip nustatantis procedūrines pareigas, tačiau taip pat nurodyta, kad jame„nustatomi būtiniausi Sąjungos lygmens reikalavimai <…>, susij[ę] su teisės aktais nustatyto minimaliojo darbo užmokesčio deramumu“. Mano nuomone, tai rodo, kad DMDU direktyvos 5 straipsnyje numatytos pareigos dėl „teisės aktais nustatyto minimaliojo darbo užmokesčio deramumo“, yra ne procedūrinio, o materialinio pobūdžio.
85.
Paliekant 5 straipsnio 1 ir 2 dalis nuošalyje, pažymėtina, kad DMDU direktyvos 5 straipsnio 3 dalyje nustatyta, jog valstybės narės negali remtis indeksavimo mechanizmu, jei jį taikant sumažėja teisės aktais nustatytas minimalusis darbo užmokestis. Man atrodo akivaizdu, kad ši pareiga taip pat yra daugiau nei tik procedūrinė. Iš tiesų tiek Komisija, tiek Parlamentas ir Taryba per posėdį pripažino, kad Komisija galėtų pradėti procedūrą dėl įsipareigojimų neįvykdymo pagal šią nuostatą, jeigu valstybė narė nustatytų indeksavimo mechanizmą, kurį taikant faktiškai sumažėtų jos teisės aktuose nustatytas minimalusis darbo užmokestis.
86.
Bet kuriuo atveju vien tai, kad pareiga yra procedūrinio pobūdžio, mano nuomone, nereiškia, kad ji tikrai suderinama su SESV 153 straipsnio 5 dalyje numatyta išimtimi dėl „darbo užmokesčio“. Iš tiesų, kaip paaiškinau šios išvados 51–59 punktuose, ši išimtis apima ne tik darbo užmokesčio dydį, bet ir darbo užmokesčio nustatymo tvarką bei metodą (arba procedūrą), kuriuos valstybės narės taiko šiuo tikslu. Taigi net ir vien procedūrinė pareiga, susijusi su „darbo užmokesčiu“, jau reiškia, kad riba peržengta, ir ji nesuderinama su šia išimtimi.
87.
Dėl šios priežasties manau, kad nuostatomis, kaip antai šios direktyvos 5 straipsnio 4, 5 ir 6 dalimis, pagal kurias, be kita ko, reikalaujama, kad valstybės narės, „vertindamos teisės aktais nustatyto minimaliojo darbo užmokesčio deramumą“ (t. y. nustatydamos tokio darbo užmokesčio dydį), remtųsi orientacinėmis pamatinėmis vertėmis, taip pat tiesiogiai kišamasi į darbo užmokesčio reglamentavimą, nes jomis siekiama reglamentuoti darbo užmokesčio nustatymo tvarką ir jį nustatant valstybių narių taikomą metodą.
– Kitos DMDU direktyvos nuostatos
88.
Nė viena iš kitų DMDU direktyvos nuostatų neprieštarauja išvadai, kad šia direktyva tiesiogiai kišamasi į SESV 153 straipsnio 5 dalyje numatytos išimties dėl „darbo užmokesčio“ taikymo sritį. Visų pirma, DMDU direktyvos 2 straipsnyje tik numatyta, kad ši direktyva taikoma „darbuotojams“. Jos 6 straipsniu siekiama užtikrinti, kad valstybės narės, taikančios teisės aktais nustatytą minimalųjį darbo užmokestį, konkrečioms darbuotojų grupėms taikydamos mažesnius tarifus (variacijas) ir sumažindamos darbo užmokestį įrangos verte ar kitomis išlaidomis (atskaitymais), paisytų nediskriminavimo ir proporcingumo principų. DMDU direktyvos 7 straipsnyje reikalaujama, kad valstybės narės imtųsi būtinų priemonių siekdamos užtikrinti, kad socialiniai partneriai dalyvautų nustatant ir atnaujinant teisės aktais nustatomą minimalųjį darbo užmokestį, o šio teisės akto 8 straipsnis susijęs su „[v]eiksmingo[mis] darbuotojų galimybė[mis] gauti teisės aktais nustatytą minimalųjį darbo užmokestį“. Visose šiose nuostatose (išskyrus 2 straipsnį) kalbama apie „minimalųjį darbo užmokestį“ ir jokia jų formuluotė neprieštarauja išvadai, kad DMDU direktyvos tikslas – reglamentuoti darbo užmokestį (
70
).
89.
Be to, mano nuomone, dviem šio teisės akto nuostatomis, t. y. jo 4 ir 12 straipsniais, siekiama suderinti valstybių narių taikomą darbo užmokesčio nustatymo metodą ir taip reglamentuoti darbo užmokestį.
90.
Pirma, 4 straipsnio pavadinimas – „Kolektyvinių derybų dėl darbo užmokesčio nustatymo skatinimas“ (
71
). Jo 1 dalyje valstybių narių reikalaujama „skatin[ti] socialinių partnerių gebėjimų dalyvauti kolektyvinėse derybose dėl darbo užmokesčio nustatymo <…> stiprinimą ir tolesnį plėtojimą“, „skatin[ti] konstruktyvias, prasmingas, informacija pagrįstas socialinių partnerių derybas dėl darbo užmokesčio“ ir imtis priemonių, kad būtų apsaugotas „naudojimasis teise į kolektyvines derybas dėl darbo užmokesčio nustatymo“ (
72
), taip pat apsaugoti profesines sąjungas ir darbdavių organizacijas, dalyvaujančias ar norinčias dalyvauti kolektyvinėse derybose, nuo kišimosi į jų steigimą, veikimą ar administravimą (4 straipsnio 1 dalies a–d punktai).
91.
Iš tiesų šia dalimi nesiekiama reglamentuoti paties kolektyvinių sutarčių dėl darbo užmokesčio nustatymo turinio ir ja tiesiog siekiama skatinti sudaryti tokias sutartis nustatant gana neapibrėžtus reikalavimus, kuriuos kai kurie autoriai vertina kaip nustatytus gerbiant nacionalinių sistemų ypatumus (
73
). Vis dėlto sutinku su Danijos vyriausybe, kad, pirma, šiaip ar taip 4 straipsnio 1 dalyje valstybėms narėms nustatyta tam tikrų pareigų atlikti aktyvius veiksmus, taip siekiant skatinti kolektyvines derybas dėl darbo užmokesčio nustatymo, ir, antra, kad tokiu būdu aiškiai apribotos valstybių narių galimybės pasirinkti darbo užmokesčio nustatymo metodą, kurį jos gali taikyti. Be to, primenu, kad net jei nuostatoje pasiekiamas tik „ribotas“ suderinimas (pavyzdžiui, dėl to, kad paliekama daug erdvės nacionaliniams ypatumams, arba dėl to, kad joje numatyta tik gana neapibrėžta sistema), ja vis tiek derinami tam tikri klausimai, o Sąjungos teisės aktų leidėjas neturi kompetencijos to daryti dėl SESV 153 straipsnio 5 dalyje nurodytų klausimų.
92.
Mano nuomone, panaši išvada darytina ir kiek tai susiję su DMDU direktyvos 4 straipsnio 2 dalimi. Kaip jau paaiškinau šios išvados 18 punkte, ši nuostata taikoma tik toms valstybėms narėms, kuriose kolektyvinių derybų aprėpties lygis yra mažesnis nei 80 % riba. Šios valstybės narės privalo „nustat[yti] sistemą, kuria sudaromos sąlygos kolektyvinėms deryboms“, ir „pareng[ti] kolektyvinių derybų skatinimo veiksmų planą“, kurį jos turi reguliariai peržiūrėti ir atnaujinti. Pati Danijos vyriausybė pripažįsta, kad iš šios nuostatos kylančios pareigos nėra nei labai „konkrečios“, nei labai „varžančios“, nes valstybės narės neprivalo pasiekti konkretaus kolektyvinių derybų aprėpties lygio, o tik priimti veiksmų planą, jeigu jų kolektyvinių derybų aprėpties lygis nesiekia 80 % (
74
). Vis dėlto tai, kad ši nuostata išlieka gana miglota, pavyzdžiui, dėl to, kaip valstybės narės turi vertinti kolektyvinių derybų aprėptį (
75
), mano nuomone, negali būti laikoma požymiu, kad ši nuostata yra suderinama su SESV 153 straipsnio 5 dalimi. Valstybėms narėms nustatytos neapibrėžtos pareigos dėl jų darbo užmokesčio nustatymo sistemų organizavimo vis tiek yra pareigos. Jas nustatant, vis tiek, nors ir neapibrėžtai arba neaiškiai, reglamentuojamas darbo užmokestis.
93.
Be to, labai pritariu Danijos vyriausybės argumentui, kad tiek, kiek DMDU direktyvos 4 straipsnio 2 dalyje reikalaujama, jog valstybės narės, kurių kolektyvinių derybų lygis nesiekia 80 %, sukurtų kolektyvinių derybų dėl darbo užmokesčio nustatymo skatinimo sistemą, joje numatytas tam tikras valstybės kišimasis į tai, kaip turi būti organizuojamas darbo užmokestis. Iš tiesų šios direktyvos 17 straipsnio 3 dalyje nustatyta, kad įgyvendinti 4 straipsnio 2 dalį, be kita ko, dėl kolektyvinių derybų aprėpties didinimo veiksmų plano parengimo, gali būti pavesta socialiniams partneriams, jeigu jie to bendrai paprašo. Vis dėlto Danijos vyriausybė teisingai pažymi, kad šių dviejų nuostatų bendras poveikis yra tas, kad pareigą, susijusią su šiuo veiksmų planu, valstybė gali perduoti socialiniams partneriams. Tokios pareigos nustatymas socialinių partnerių lygmeniu iš tikrųjų galėtų pažeisti jų autonomiją „darbo užmokesčio nustatymo“ srityje, o tai (iš dalies) prieštarauja SESV 153 straipsnio 5 dalyje numatytos išimties dėl „darbo užmokesčio“ tikslui (
76
).
94.
Antra, pagal DMDU direktyvos 12 straipsnio 1 dalį pavieniams darbuotojams, kurių teisės, susijusios su teisės aktais nustatytu minimaliuoju darbo užmokesčiu arba su minimaliojo darbo užmokesčio teikiama apsauga, buvo pažeistos, leidžiama turėti galimybę „veiksmingai, laiku ir nešališkai spręsti ginčus ir turėt[i] teisę į teisių gynimą“. Man ši nuostata atrodo kiek abejotina. Joje numatyta „teisė į teisių gynimą“ tais atvejais, kai pažeidžiamos teisės, susijusios su teisės aktais nustatytu minimaliuoju darbo užmokesčiu arba minimaliojo darbo užmokesčio teikiama apsauga, tačiau tik tada, „kai tokios teisės numatytos nacionalinės teisės aktuose arba kolektyvinėse sutartyse“. Mano nuomone, tai sunkiai suderinama su Chartijos 47 straipsniu, pagal kurį teisė į veiksmingą teisinę gynybą iš esmės pripažįstama tik tada, kai pažeidžiama pagal Sąjungos teisę (o ne tik nacionalinę teisę arba kolektyvines sutartis) garantuojama teisė ar laisvė. Taigi, mano nuomone, DMDU direktyvos 12 straipsnis gali būti suprantamas kaip papildomai patvirtinantis išvadą, kurią padariau dėl DMDU direktyvos 5 straipsnio, t. y. kad ši nuostata gali būti laikoma siekiu sukonkretinti teisę į deramą minimalųjį darbo užmokestį, kuri kildintina iš Chartijos 31 straipsnio 1 dalies. Bet kuriuo atveju DMDU direktyvos 12 straipsnis kelia problemų valstybėms narėms, kaip antai Danijai ir Švedijai, kuriose kolektyvinėse sutartyse įtvirtintas nuostatas tradiciškai ir sistemingai įgyvendina socialiniai partneriai (o ne pavieniai darbuotojai). Iš tiesų ta nuostata aiškiai rodo, kad Sąjungos teisės aktų leidėjas teikia pirmenybę individualiems veiksmams ir taip, mano nuomone, kišasi į valstybių narių darbo užmokesčio nustatymo sistemų organizavimą.
iii) Išvada dėl DMDU direktyvos suderinamumo su išimtimi dėl „darbo užmokesčio“
95.
Atsižvelgdamas į tai, kas išdėstyta, manau, kad, kaip matyti, be kita ko, iš DMDU direktyvos 1, 3, 4, 5 ir 12 straipsnių, šia direktyva siekiama reglamentuoti „darbo užmokestį“. Taigi ja tiesiogiai kišamasi į SESV 153 straipsnio 5 dalyje numatytos išimties dėl „darbo užmokesčio“ sritį. Darytina išvada, kad Sąjungos teisės aktų leidėjas neturėjo kompetencijos priimti šio teisės akto, taigi jis pažeidė ESS 5 straipsnio 2 dalyje nustatytą kompetencijos suteikimo principą.
96.
Mano nuomone, dėl šių aplinkybių Teisingumo Teismas turėtų padaryti išvadą, kad turi būti panaikinta visa DMDU direktyva, ir nebūtina analizuoti nei ieškinio pirmojo pagrindo antros dalies (t. y. aiškintis, ar DMDU direktyva suderinama su SESV 153 straipsnio 5 dalyje nustatyta išimtimi dėl „teisės jungtis į asociacijas“), nei ieškinio antrojo pagrindo, nei Danijos Karalystės subsidiariai pateikto reikalavimo. Vis dėlto, jeigu Teisingumo Teismas nepritartų mano siūlomam sprendimui, tolesniuose šios išvados skirsniuose vis dėlto išnagrinėsiu šalių ir įstojusių į bylą šalių pateiktus argumentus dėl tų kitų klausimų.
b)
Ar DMDU direktyva suderinama su SESV 153 straipsnio 5 dalyje numatyta išimtimi dėl „teisės jungtis į asociacijas“
1) Šalių argumentai
97.
Danijos ir Švedijos vyriausybės teigia, kad SESV 153 straipsnio 5 dalyje paminėta „teisė jungtis į asociacijas“ turi būti suprantama (kaip tai daroma pagal kelis teisės aktus, įskaitant Bendrijos darbuotojų pagrindinių socialinių teisių chartiją) kaip reiškianti kiekvieno darbuotojo ir darbdavio teisę prisijungti prie organizacijos arba profesinės sąjungos ir laisvai dalyvauti kolektyvinėse derybose.
98.
Atsižvelgdamos į tai, šios vyriausybės mano štai ką: kadangi pagal DMDU direktyvos 4 straipsnio 1 dalies d punktą valstybės narės privalo imtis priemonių, kad apsaugotų profesines sąjungas ir darbdavių organizacijas, dalyvaujančias kolektyvinėse derybose, nuo bet kokio kišimosi į jų steigimą, veikimą ar administravimą, šia nuostata tiesiogiai kišamasi į „teisę jungtis į asociacijas“, taigi ji nesuderinama su SESV 153 straipsnio 5 dalimi. Be to, kadangi pagal DMDU direktyvos 4 straipsnio 2 dalį valstybės narės, kurių kolektyvinių derybų aprėpties lygis yra mažesnis nei 80 %, privalo nustatyti kolektyvinių derybų skatinimo sistemą ir su socialiniais partneriais parengti kolektyvinių derybų aprėpties didinimo veiksmų planą, ši nuostata taip pat daro poveikį teisės aktų dėl narystės profesinėje sąjungoje arba organizacijoje sistemai, taigi ir pačiai „teisės jungtis į asociacijas“ esmei.
99.
Grįsdami priešingą nuomonę Taryba, Parlamentas ir Komisija, taip pat visos kitos įstojusios į bylą šalys teigia, kad, pirma, SESV 153 straipsnio 5 dalyje numatyta „teisė jungtis į asociacijas“ susijusi su asmens laisve netrukdomai jungtis į asociacijas, išstoti iš jų arba jas steigti. Taigi ji yra būtina kolektyvinių derybų, t. y. galimybės darbuotojų asociacijoms kolektyviai veikti nustatant darbo ir įdarbinimo sąlygas, kuriai taikomas SESV 153 straipsnio 1 dalies f punktas, sąlyga, tačiau šios dvi sąvokos nesutampa. Šiuo klausimu jie taip pat pažymi, kad „teisė jungtis į asociacijas“, „teisė į kolektyvines derybas ir kolektyvinių veiksmų teisė“ saugomos atskiromis Chartijos nuostatomis. Antra, jie tvirtina, kad SESV 153 straipsnio 5 dalyje numatyta išimtis dėl „teisės jungtis į asociacijas“ turi būti aiškinama siaurai – taip, kad iš esmės ji taikoma tik priemonėms, kuriomis tiesiogiai kišamasi nustatant darbuotojų galimybę jungtis į asociacijas.
100.
Trečia, šios šalys ir įstojusios į bylą šalys tvirtina, kad DMDU direktyvoje nenustatyta teisės jungtis į asociacijas taisyklių, nes joje tik nustatyta sistema, skirta palengvinti naudojimąsi teise į kolektyvines derybas, nenustatant jokių pareigų, susijusių su stojimu į asociacijas ar profesines sąjungas, išstojimu iš jų ar jų likvidavimu. Visų pirma šios direktyvos 4 straipsnio 1 dalies d punkte nenustatytos ir nesuderintos profesinių sąjungų organizavimo taisyklės, nenustatytos šių organizacijų teisės ir pareigos, taip pat konkrečios dalyvavimo taisyklės ir nereikalaujama, kad darbuotojai ir (arba) darbdaviai aktyviai dalyvautų organizuojant profesines sąjungas. Joje pagrindinis dėmesys veikiau skiriamas tinkamam kolektyvinių derybų veikimui užtikrinti. Bet kokiu atveju, net jei būtų laikoma, kad DMDU direktyvos 4 straipsnyje nustatytos taisyklės dėl teisės jungtis į asociacijas, tai nebūtų tiesioginis kišimasis į šios teisės reglamentavimą. DMDU direktyvos 4 straipsnio 2 dalimi tiesiogiai nesikišama į teisės jungtis į asociacijas reglamentavimą, nes joje 80 % riba naudojama tik kaip rodiklis, o ne kaip privalomas ar griežtas tikslas.
2) Vertinimas
101.
Dėl DMDU direktyvos suderinamumo su SESV 153 straipsnio 5 dalyje nustatyta išimtimi dėl „teisės jungtis į asociacijas“ kyla du pagrindiniai klausimai. Pirma, šalys ir įstojusios į bylą šalys nesutaria dėl šios išimties prasmės ir apimties, visų pirma dėl jos santykio (ir galimo sutapimo) su Sąjungos kompetencija „atstovavimo darbuotojų ir darbdavių interesams bei šių interesų <…> kolektyvinio gynimo“ srityje (SESV 153 straipsnio 1 dalies f punktas). Kiek tai susiję su šiuo klausimu, jos diskutuoja dėl „teisės jungtis į asociacijas“ ir „teisės į kolektyvines derybas“ santykio. Antra, kadangi, kaip jau minėjau šios išvados 40 punkte, Teisingumo Teismas dar neturėjo galimybės išsamiau išnagrinėti SESV 153 straipsnio 5 dalyje numatytos išimties dėl „teisės jungtis į asociacijas“, būtina išsiaiškinti, ar tiesioginio kišimosi kriterijus, kurį Teisingumo Teismas suformulavo dėl šioje nuostatoje numatytos išimties dėl „darbo užmokesčio“, taikomas ir šiuo atveju.
102.
Dėl pirmojo klausimo primenu, kad teisė jungtis į asociacijas saugoma pagal Chartijos 12 straipsnį (
77
), o teisė į kolektyvines derybas reglamentuota jos 28 straipsnyje (
78
). Danijos vyriausybė, grįsdama savo argumentą, kad teisė jungtis į asociacijas apima ir teisę į kolektyvines derybas, teisingai pažymi, kad EB sutarties 137 straipsnio 6 dalis (kurios tekstas tapatus SESV 153 straipsnio 5 daliai) buvo priimta anksčiau nei pati Chartija. Taigi ši vyriausybė mano, kad tai, jog Chartijoje teisė jungtis į asociacijas ir teisė į kolektyvines derybas reglamentuotos kaip skirtingos teisės, neturi lemti to, kaip jas reikia suprasti pagal SESV 153 straipsnį. Vis dėlto pažymėtina, kad 1989 m. Bendrijos darbuotojų pagrindinių socialinių teisių chartijoje (
79
), kurios turinys buvo aiškiai nurodytas EB sutarties 136 straipsnyje (dabar – SESV 151 straipsnis) ir buvo atspindėtas Chartijoje (
80
), teisė jungtis į asociacijas ir teisė į kolektyvines derybas jau buvo laikomos skirtingomis (
81
). Be to, pažymėtina, kad SESV 156 straipsnyje (kurio formuluotė tapati EB sutarties 140 straipsnio formuluotei) „teisė jungtis į asociacijas“ ir teisė į „kolektyvines derybas tarp darbdavių ir darbuotojų“ minimos kartu, o tai, mano nuomone, nebūtų būtina, jeigu šios teisės nebūtų laikomos savarankiškomis ir atskiromis teisėmis.
103.
Atsižvelgiant į šias aplinkybes, man atrodo aišku, kad teisė jungtis į asociacijas neapima teisės į kolektyvines derybas. Veikiau šios teisės yra skirtingos: pirmoji susijusi su darbuotojų ar darbdavių teise steigti organizacijas (įskaitant profesines sąjungas) ir stoti į jas, siekiant ginti savo ekonominius ir socialinius interesus, o antroji – su konkrečia šių organizacijų įgaliojimų dalimi, t. y. įgaliojimais derėtis dėl kolektyvinių sutarčių ir jas sudaryti.
104.
Atsižvelgiant į tai, mane sunku įtikinti Danijos ir Švedijos vyriausybių pateiktais argumentais. Šios vyriausybės iš esmės laikosi tokios nuomonės: kadangi naudojimasis teise jungtis į asociacijas yra būtina teisės į kolektyvines derybas įgyvendinimo sąlyga, klausimai, kuriuos apima SESV 153 straipsnio 5 dalyje numatyta išimtis dėl teisės jungtis į asociacijas, kažkaip apima klausimus, įtrauktus į „darbuotojų <…> interesų <…> kolektyvinio gynimo“ sritį (SESV 153 straipsnio 1 dalies f punktas), ir iš dalies su jais sutampa. Sutinku su jų požiūriu, kad teisės jungtis į asociacijas apsauga yra būtina siekiant apsaugoti teisę į kolektyvines derybas, nes norint užtikrinti kolektyvinį darbuotojų interesų gynimą, reikia steigti organizacijas, skirtas darbuotojų ir (arba) darbdavių ekonominėms ir socialinėms teisėms kolektyviai ginti. Vis dėlto pritariu Parlamento ir Tarybos nuomonei, kad ši sąsaja nereiškia, jog į pirmosios nuostatos taikymo sritį patenkantys klausimai apima ir tuos, kuriems taikoma antroji nuostata.
105.
Šiuo klausimu primenu, kad, kaip nurodžiau šios išvados 39 punkte, Teisingumo Teismas yra nusprendęs: kadangi SESV 153 straipsnio 5 dalis yra nuo to paties straipsnio 1–4 dalių nukrypti leidžianti nuostata, šioje dalyje reglamentuojamos sritys turi būti aiškinamos siaurai, kad nebūtų pažeista 1–4 dalių taikymo sritis ir nebūtų paneigti SESV 151 straipsniu siekiami tikslai (
82
). Mano nuomone, iš šio teiginio išplaukia dvi išvados. Pirma, kaip pažymi Taryba, jeigu teisė jungtis į asociacijas būtų suprantama kaip apimanti teisę į kolektyvines derybas, SESV 153 straipsnio 1 dalies f punkte numatyta kompetencija „atstovavimo darbuotojų ir darbdavių interesams bei šių interesų <…> kolektyvinio gynimo“ srityje iš esmės netektų prasmės. Iš tiesų bet kokia taikant šią nuostatą priimta priemonė prieštarautų SESV 153 straipsnio 5 dalyje numatytai išimčiai dėl teisės jungtis į asociacijas. Antra, Teisingumo Teismo teiginys, kad šioje nuostatoje numatytos išimtys turi būti suprantamos siaurai (kaip paprastai yra daugumos išimčių atveju), prieštarauja Danijos ir Švedijos vyriausybių argumentui, kad Sąjungos Sutarčių rengėjai pagal SESV 153 straipsnio 1 dalies f punktą išskyrė ribotą kompetenciją (dėl klausimų, susijusių su kolektyvine darbuotojų interesų gynyba) iš srities, kurioje Sąjunga paprastai neturi kompetencijos (teisė jungtis į asociacijas) (
83
). Šiuo aspektu norėčiau pridurti, kad SESV 153 straipsnio 1 dalies f punkte aiškiai paminėtas „atstovavim[as] darbuotojų ir darbdavių interesams bei šių interesų ir bendrų sprendimų kolektyvini[s] gynim[as] atsižvelgiant į šio straipsnio 5 dalį“, taigi, aiškiai nurodyta, kad šioje nuostatoje reglamentuojami klausimai ne visiškai sutampa su klausimais, kuriuos apima SESV 153 straipsnio 5 dalis (
84
).
106.
Mano nuomone, darytina išvada, kad Sąjungos teisės aktų leidėjo priimta nuostata arba priemonė negali būti pripažinta nesuderinama su SESV 153 straipsnio 5 dalyje numatyta išimtimi dėl „teisės jungtis į asociacijas“ tiktai dėl to, kad ji susijusi su teise į kolektyvines derybas. Nagrinėjamu atveju tai reiškia, kad, pavyzdžiui, vien to, jog DMDU direktyvos 4 straipsnio 1 dalies d punktu ir 2 dalimi siekiama skatinti kolektyvines derybas, nepakanka norint pagrįsti išvadą, kad visa ši direktyva nesuderinama su SESV 153 straipsnio 5 dalyje įtvirtinta išimtimi dėl „teisės jungtis į asociacijas“.
107.
Pereidamas prie antrojo klausimo primenu, kad Teisingumo Teismas yra išplėtojęs tiesioginio kišimosi kriterijų, kiek tai susiję su SESV 153 straipsnio 5 dalyje numatyta išimtimi dėl „darbo užmokesčio“, aiškiai nenurodydamas, ar jis taikomas ir šioje nuostatoje numatytos išimties dėl „teisės jungtis į asociacijas“ atveju. Vis dėlto, mano nuomone, šis kriterijus gali būti nesunkiai taikomas šiai išimčiai. Iš tiesų remiuosi tuo pačiu loginiu pagrindu: kaip ir išimties dėl „darbo užmokesčio“ atveju, išimties dėl „teisės jungtis į asociacijas“ tikslas nėra pašalinti iš Sąjungos kompetencijos srities bet kokį klausimą, turintį „tam tikrą ryšį“ su teise jungtis į asociacijas, o tik tuos teisės aktus ar nuostatas, kurių tikslas – reglamentuoti šią teisę.
108.
Atsižvelgiant į šias aplinkybes, man sunku daryti išvadą, kad DMDU direktyvos tikslas yra reglamentuoti teisę jungtis į asociacijas. Iš tiesų, kaip per posėdį pažymėjo Prancūzijos vyriausybė, šios direktyvos nuostatose nenumatyta organizacijos (pavyzdžiui, profesinės sąjungos) steigimo arba stojimo į ją sąlygų. Kai kuriomis jos nuostatomis siekiama skatinti kolektyvines derybas (4 straipsnis) ir įtraukti socialinius partnerius į teisės aktais nustatyto minimaliojo darbo užmokesčio nustatymą bei atnaujinimą (7 straipsnis). Vis dėlto, kaip jau paaiškinau, teisė į kolektyvines derybas skiriasi nuo teisės jungtis į asociacijas ir pagal SESV 153 straipsnio 1 dalies f punktą Sąjungos teisės aktų leidėjas yra kompetentingas priimti teisės aktus dėl „atstovavimo darbuotojų ir darbdavių interesams bei šių interesų <…> kolektyvinio gynimo“.
109.
Pati Taryba pripažįsta, kad iš tiesų DMDU direktyvos 4 straipsnio 1 dalies d punkte nurodyti teisės jungtis į asociacijas aspektai, t. y. profesinių sąjungų ar darbdavių organizacijų steigimas, veikimas ar administravimas (
85
). Vis dėlto akivaizdu, kad šia nuostata siekiama ne kištis į šios teisės reglamentavimą, o tik ją apsaugoti, apsaugant profesines sąjungas ir darbdavių organizacijas nuo kišimosi. Be to, nors pagal šios direktyvos 4 straipsnio 2 dalį valstybės narės, kuriose kolektyvinių derybų aprėpties lygis yra mažesnis nei 80 % riba, įpareigotos parengti veiksmų planą aprėpčiai padidinti, ši pareiga nereiškia, kad valstybės narės turi skatinti darbuotojus stoti į profesinę sąjungą – jos tik turi padidinti kolektyvinėmis sutartimis apsaugotų darbuotojų skaičių.
110.
Galiausiai pažymėtina, kad Danijos ir Švedijos vyriausybių požiūris iš esmės grindžiamas DMDU direktyvos 4 straipsnio 1 dalies d punktu ir 2 dalimi. Jos nesigilina į kitų šios direktyvos nuostatų turinį ir net neteigia, kad šios nuostatos yra svarbiausios DMDU direktyvoje bei atspindi jos „tikslą“ – dėl to sunku pritarti jų teiginiui, kad visa DMDU direktyva turi būti panaikinta dėl to, kad yra nesuderinama su SESV 153 straipsnio 5 dalyje įtvirtinta išimtimi dėl „teisės jungtis į asociacijas“.
111.
Atsižvelgdamas į tai, kas išdėstyta, manau, kad ieškinio pirmojo pagrindo antrą dalį reikia atmesti.
2.
Antrasis ieškinio pagrindas: DMDU direktyva negalėjo būti pagrįstai priimta remiantis SESV 153 straipsnio 1 dalies b punktu, nes ji susijusi ir su į SESV 153 straipsnio 1 dalies f punkto taikymo sritį patenkančiais klausimais
112.
Kaip jau nurodžiau šios išvados 32 punkte, pateikdama antrąjį ieškinio pagrindą Danijos vyriausybė teigia, kad net darydami prielaidą, jog DMDU direktyva nepatenka į SESV 153 straipsnio 5 dalyje numatytų išimčių dėl „darbo užmokesčio“ ir „teisės jungtis į asociacijas“ taikymo sritį, Parlamentas ir Taryba negalėjo pagrįstai priimti šio teisės akto remdamiesi SESV 153 straipsnio 1 dalies b punktu. Konkrečiai kalbant, ši vyriausybė mano, kad šia direktyva siekiama dviejų vienodai svarbių tikslų, nes ja siekiama reglamentuoti ne tik „darbo sąlyg[as]“ (SESV 153 straipsnio 1 dalies b punktas), bet ir „atstovavim[ą] darbuotojų <…> interesams bei šių interesų <…> kolektyvin[į] gynim[ą]“ (SESV 153 straipsnio 1 dalies f punktas). Ji pažymi, kad kiekvienam iš šių teisinių pagrindų taikytina skirtinga teisėkūros procedūra. Iš tiesų dėl SESV 153 straipsnio 1 dalies f punkte nurodytos srities klausimų Taryboje turi būti balsuojama vieningai, o dėl SESV 153 straipsnio 1 dalies b punkte nurodytos srities klausimų – ne. Atsižvelgdama į tai, kad šios procedūros yra nesuderinamos, Danijos vyriausybė prašo panaikinti visą DMDU direktyvą.
1)
Šalių argumentai
113.
Danijos ir Švedijos vyriausybės mano, kad DMDU direktyva susijusi ne tik su „darbo sąlyg[omis]“ (SESV 153 straipsnio 1 dalies b punktas), bet ir su kolektyviniu darbuotojų interesų gynimu (SESV 153 straipsnio 1 dalies f punktas), nes daugelis šio teisės akto nuostatų, įskaitant jo 4 straipsnį, susijusios su tokių interesų gynyba. Šios vyriausybės teigia, kad Taryba galėjo priimti tas nuostatas tik vienbalsiai. Šiuo klausimu jos pažymi, kad DMDU direktyvos 4 straipsnis nėra šalutinis kitų šios direktyvos nuostatų atžvilgiu, nes jame nustatytos bendrosios visų valstybių narių pareigos, taigi jis gali turėti platesnį poveikį nei nuostatos, skirtos tik tam tikroms valstybėms narėms, kaip antai minėtos direktyvos 5–8 straipsniai.
114.
Taryba, Parlamentas, Komisija ir kitos įstojusios į bylą šalys tvirtina, kad DMDU direktyva buvo priimta remiantis tinkamu teisiniu pagrindu. Pagrindinis šios direktyvos tikslas yra susijęs su „darbo sąlygomis“, kaip tai suprantama pagal SESV 153 straipsnio 1 dalies b punktą, o ne su kolektyviniu darbuotojų interesų gynimu, nurodytu SESV 153 straipsnio 1 dalies f punkte. Iš tiesų šiuo teisės aktu siekiama geriau užtikrinti darbuotojams teisės aktais nustatyto minimaliojo darbo užmokesčio deramumą, be kita ko, skatinant didinti kolektyvinių derybų dėl darbo užmokesčio nustatymo aprėptį. DMDU direktyvos 4 straipsnyje apie kolektyvines derybas kalbama tik kaip apie priemonę šiam pagrindiniam tikslui pasiekti.
2)
Vertinimas
115.
Primintina, kad pagal Teisingumo Teismo suformuotą jurisprudenciją Sąjungos teisės akto teisinio pagrindo parinkimas turi būti grindžiamas objektyviais kriterijais, kuriems gali būti taikoma teisminė kontrolė. Jeigu išnagrinėjus Sąjungos teisės aktą matyti, kad juo siekiama dviejų tikslų arba jis turi dvi sudedamąsias dalis, ir jeigu vieną iš šių tikslų arba vieną iš šių dalių galima išskirti kaip pagrindinį arba pagrindinę, o kitą tik kaip papildomą, teisės aktas turi būti grindžiamas tik vienu teisiniu pagrindu – tuo, kurio reikalauja pagrindinis ar svarbiausias tikslas arba pagrindinė ar svarbiausia sudedamoji dalis. O jeigu aktu siekiama kelių tikslų arba jis turi kelias neatskiriamas sudedamąsias dalis ir nė viena iš dalių nėra papildoma kitos atžvilgiu ir dėl to taikomos skirtingos Sutarčių nuostatos, tokia priemonė turi būti grindžiama atitinkamais skirtingais teisiniais pagrindais (
86
). Vis dėlto dvigubu teisiniu pagrindu negalima remtis, kai numatytos teisės aktų priėmimo procedūros pagal kiekvieną iš tokių pagrindų tarpusavyje yra nesuderinamos (
87
).
116.
Siekiant pagrįsti Danijos ir Švedijos vyriausybių ginamą požiūrį, kad DMDU direktyva siekiama dviejų vienodai svarbių tikslų (pirmasis – sukurti sistemą, kuri užtikrintų teisės aktais nustatyto minimaliojo darbo užmokesčio deramumą, o antrasis – skatinti kolektyvines derybas dėl darbo užmokesčio nustatymo), būtų galima pažymėti, kaip tai daro šios vyriausybės, kad šios direktyvos 4 straipsnis (susijęs su kolektyvinių derybų dėl darbo užmokesčio nustatymo skatinimu) yra svarbi nuostata, nes jis taikomas visoms valstybėms narėms, o jos 5 straipsnis (reglamentuojantis deramo minimaliojo darbo užmokesčio nustatymo procedūrą) taikomas tik valstybėms narėms, kuriose minimalusis darbo užmokestis nustatomas teisės aktais. Taigi, kitaip nei 5 straipsnis, 4 straipsnis yra visuotinai taikoma nuostata. Tai patvirtina aplinkybė, kad ši nuostata yra įtraukta į DMDU direktyvos I skyrių „Bendrosios nuostatos“, o 5 straipsnis pateiktas šio teisės akto II skyriuje „Teisės aktais nustatytas minimalusis darbo užmokestis“.
117.
Taip pat galima teigti, kad DMDU direktyvos 1 straipsnio 1 dalies a ir b punktuose nurodyta, jog šia direktyva nustatoma sistema, skirta teisės aktais numatyto minimaliojo darbo užmokesčio deramumui užtikrinti ir kolektyvinėms deryboms dėl darbo užmokesčio nustatymo skatinti, ir kad jokia šios nuostatos formuluotė nerodo, jog antrasis iš šių tikslų yra mažiau svarbus už pirmąjį arba tik padeda jo siekti. Panašiai šios direktyvos 18 konstatuojamojoje dalyje nurodyta, kad šiame teisės akte „nustatomi būtiniausi <…> reikalavimai ir procedūrinės pareigos, susijusios su teisės aktais nustatyto minimaliojo darbo užmokesčio deramumu“. Toje pačioje konstatuojamojoje dalyje toliau nurodyta, kad DMDU direktyva „taip pat skatinamos kolektyvinės derybos dėl darbo užmokesčio nustatymo“. Taigi galima pakartoti, kad Sąjungos teisės aktų leidėjas šiuos du tikslus vertino kaip vienodai svarbius.
118.
Vis dėlto, mano nuomone, šių aplinkybių nepakanka Danijos ir Švedijos vyriausybių pateiktiems argumentams patvirtinti. Pirmiausia, kaip jau pažymėjau šios išvados 76 punkte, iš DMDU direktyvos pavadinimo matyti, kad ši direktyva priimta dėl „deramo minimaliojo darbo užmokesčio Europos Sąjungoje“, o ne dėl kolektyvinių derybų skatinimo. Be to, kaip jau ne kartą nurodžiau, akivaizdu, kad šios direktyvos 5 straipsnis (o ne 4 straipsnis) yra svarbiausia šio teisės akto nuostata. Šiuo aspektu pažymėtina, kad DMDU direktyvos 25 konstatuojamojoje dalyje paaiškinta, jog šioje direktyvoje daug dėmesio skiriama kolektyvinių derybų skatinimui dėl to, kad „valstybėse narėse, kurių kolektyvinių derybų aprėptis didelė, paprastai yra mažai mažą darbo užmokestį gaunančių darbuotojų ir didelis minimalusis darbo užmokestis“. Šio teisės akto 22 konstatuojamojoje dalyje taip pat nedviprasmiškai nurodyta, kad „gerai veikiančios kolektyvinės derybos <…> yra svarbi priemonė siekiant užtikrinti, kad darbuotojai būtų apsaugoti tinkamu minimaliuoju darbo užmokesčiu“ (
88
).
119.
Iš šių aplinkybių matyti, kad, pirma, pagrindinį DMDU direktyvos tikslą, ko gero, tinkamiau apibūdinti kaip teisės aktais nustatyto minimaliojo darbo užmokesčio deramumo užtikrinimo sistemos nustatymą nei kaip kolektyvinių derybų skatinimą ir, antra, šio teisės akto 4 straipsnis turi būti laikomas priemone šiam pagrindiniam tikslui pasiekti. Taigi šios direktyvos 1 straipsnio 1 dalies b punkte nustatytas tikslas „[skatinti] kolektyvin[es] deryb[as] dėl darbo užmokesčio nustatymo“ padeda siekti jos 1 straipsnio 1 dalies a punkte nurodyto tikslo, t. y. nustatyti teisės aktais nustatyto minimaliojo darbo užmokesčio deramumui užtikrinti skirtą sistemą. Šį požiūrį taip pat patvirtina Pasiūlyme dėl DMDU direktyvos Komisijos išdėstytas teiginys, jog „[s]iekiant [siūlomos direktyvos] tikslų [ja] siekiama skatinti kolektyvines derybas dėl darbo užmokesčio visose valstybėse narėse“ (
89
). Galiausiai pažymėtina, kad yra kitų Sąjungos antrinės teisės aktų, kuriais, be pagrindinio tikslo, siekiama skatinti socialinių partnerių vaidmenį ir kurie, nepaisant šios aplinkybės, buvo priimti remiantis ne SESV 153 straipsnio 1 dalies f punktu (
90
).
120.
Esant šioms aplinkybėms, manau, kad DMDU direktyvos nereikėjo priimti remiantis SESV 153 straipsnio 1 dalies f punktu, taigi antrasis ieškinio pagrindas turi būti atmestas.
B. Subsidiarus reikalavimas: ar reikia panaikinti DMDU direktyvos 4 straipsnio 1 dalies d punktą ir 2 dalį?
121.
Jei Teisingumo Teismas nuspręstų, kad nereikia panaikinti visos DMDU direktyvos, Danijos Karalystė subsidiariai prašo panaikinti šio teisės akto 4 straipsnio 1 dalies d punktą ir 2 dalį, motyvuodama tuo, kad šios nuostatos nesuderinamos su SESV 153 straipsnio 5 dalimi. Pagal Teisingumo Teismo suformuotą jurisprudenciją Sąjungos aktą panaikinti iš dalies galima tik tada, jei prašomas panaikinti dalis įmanoma atskirti nuo likusios akto dalies. Šis reikalavimas netenkinamas, jei panaikinus aktą iš dalies būtų pakeista to akto esmė (
91
).
122.
Kaip paaiškinau šios išvados 90–93 punktuose, manau, kad DMDU direktyvos 4 straipsnio 1 dalies d punkte ir 2 dalyje valstybėms narėms nustatyti tam tikri įpareigojimai atlikti aktyvius veiksmus, kuriais siekiama skatinti kolektyvines derybas dėl darbo užmokesčio nustatymo, ir kad tokiu būdu ribojama valstybių narių diskrecija pasirinkti darbo užmokesčio nustatymo metodą, kurį jos gali taikyti, o tai nesuderinama su SESV 153 straipsnio 5 dalyje numatyta išimtimi dėl „darbo užmokesčio“. Taigi paskutinis man likęs išnagrinėti klausimas yra šis: ar DMDU direktyvos 4 straipsnio 1 dalies d punktą ir 2 dalį galima atskirti nuo kitų šios direktyvos nuostatų.
1)
Šalių argumentai
123.
Pirma, Danijos, Švedijos ir Vokietijos vyriausybės tvirtina, kad, panaikinus tik DMDU direktyvos 4 straipsnio 1 dalies d punktą ir 2 dalį, DMDU direktyva neprarastų savo veiksmingumo. Šiuo aspektu Danijos ir Švedijos vyriausybės pažymi, kad 4 straipsnio 1 dalies d punktas nebuvo įtrauktas į pasiūlymą dėl DMDU direktyvos. Ši nuostata buvo įtraukta tik vėlesniame teisėkūros procedūros etape. Taigi jos mano, kad kitos direktyvos nuostatos gali ir toliau galioti net ir nesant tos nuostatos. Be to, šios vyriausybės teigia, kad Taryba ir Parlamentas laikosi prieštaringo požiūrio: viena vertus, jie mano, jog DMDU direktyvos 4 straipsnio 1 dalies d punktas ir 2 dalis yra neapibrėžti, bet, kita vertus, teigia, kad juos panaikinus kitos šios direktyvos nuostatos taptų neveiksmingos.
124.
Per posėdį Vokietijos vyriausybė savo ruožtu priminė, kad, jos nuomone, DMDU direktyvos 4 straipsnio 1 dalies d punktas ir 2 dalis yra suderinami su SESV 153 straipsnio 5 dalimi. Vis dėlto ši vyriausybė taip pat mano, kad jei Teisingumo Teismas nuspręstų kitaip, teoriškai šios nuostatos galėtų būti atskirtos nuo kitų šios direktyvos nuostatų. Iš tiesų, jas panaikinus šio teisės akto esmė nepasikeistų. DMDU direktyvos 4 straipsnį net būtų galima panaikinti visą, nesukeliant pavojaus kitų šios direktyvos nuostatų veiksmingumui, nes jis yra tik naudinga priemonė pagrindiniam šios direktyvos tikslui pasiekti.
125.
Antra, Parlamentas, Taryba, Komisija ir kitos įstojusios į bylą šalys mano, kad panaikinus šios direktyvos 4 straipsnio 1 dalies d punktą ir 2 dalį iš esmės pasikeistų šio teisės akto taikymo sritis ir esmė ir kad dėl to šių nuostatų negalima atskirti nuo likusios DMDU direktyvos. Iš tiesų kolektyvinių derybų skatinimas yra svarbi priemonė, padedanti darbuotojams gauti deramą minimalųjį darbo užmokestį. Be to, panaikinus DMDU direktyvos 4 straipsnio 1 dalies d punktą ir 2 dalį, tam tikros šios direktyvos bendrosios nuostatos (visų pirma jos 1 straipsnis) taptų neveiksmingos. Taryba ir Prancūzijos vyriausybė priduria, kad jeigu DMDU direktyvos 4 straipsnis būtų visiškai panaikintas, šioje direktyvoje nebebūtų nustatyta pareigų visoms valstybėms narėms. Tokiu atveju joje būtų nustatytos pareigos tik toms valstybėms narėms, kuriose minimalusis darbo užmokestis nustatytas teisės aktais.
2)
Vertinimas
126.
Dėl galimybės atskirti DMDU direktyvos 4 straipsnio 1 dalies d punktą ir 2 dalį nuo kitų šios direktyvos nuostatų, pirma, sutinku su Danijos ir Švedijos vyriausybių nuomone, kad Parlamento ir Tarybos argumentai dėl ieškinio antrojo pagrindo ir subsidiaraus reikalavimo yra kiek prieštaringi. Viena vertus, dėl ieškinio antrojo pagrindo šios institucijos tvirtina (kaip pažymėjau šios išvados 114 punkte), kad DMDU direktyvos 4 straipsnyje kolektyvinės derybos nurodytos tik kaip priemonė pagrindiniam šios direktyvos tikslui pasiekti. Kita vertus, dėl subsidiaraus reikalavimo jos teigia, kad vienas iš DMDU direktyvos ramsčių yra kolektyvinių derybų dėl darbo užmokesčio nustatymo skatinimas ir kad panaikinus DMDU direktyvos 4 straipsnio 1 dalies d punktą ir 2 dalį, kitos šio teisės akto nuostatos netektų veiksmingumo.
127.
Antra, iš šios išvados 115–120 punktuose pateiktos analizės matyti, kad nors DMDU direktyvos 4 straipsnio 1 dalies d punktas ir 2 dalis yra labai svarbūs siekiant vieno iš šios direktyvos tikslų, t. y. „kolektyvinėms deryboms dėl darbo užmokesčio nustatymo skatinti“, kaip nurodyta šios direktyvos 1 straipsnio 1 dalies b punkte, šis tikslas iš tikrųjų tik padeda siekti tikslo nustatyti sistemą, skirtą „teisės aktais nustatyto minimaliojo darbo užmokesčio deramumui užtikrinti“ (DMDU direktyvos 1 straipsnio 1 dalies a punktas) – pagrindinio šio teisės akto tikslo.
128.
Kaip paaiškinau šios išvados 119 punkte, 4 straipsnio 1 dalies d punkte ir 2 dalyje tik numatytos priemonės šiam pagrindiniam tikslui pasiekti, tačiau jį pasiekti galima net ir remiantis vien kitomis šios direktyvos nuostatomis. Kaip teisingai tvirtina Vokietijos vyriausybė, glaudus DMDU direktyvos 4 straipsnio 1 dalies d punktą ir 2 dalį su kitomis šio teisės akto nuostatomis siejantis ryšys nereiškia, kad, panaikinus 4 straipsnio 1 dalies d punktą ir 2 dalį, būtų neįmanoma šia direktyva nustatyti sistemos, skirtos teisės aktais nustatyto minimaliojo darbo užmokesčio deramumui užtikrinti. Ją nustatyti gali būti sudėtingiau, bet nėra neįmanoma.
129.
Taigi iš šių argumentų matyti, kad DMDU direktyvos 4 straipsnio 1 dalies d punktas ir 2 dalis gali būti atskirti nuo kitų jos straipsnių, o šie galėtų ir toliau visiškai galioti, jeigu minėtos nuostatos būtų panaikintos. Taigi, jeigu Teisingumo Teismas nuspręstų, kad neturi būti panaikinta visa DMDU direktyva, siūlyčiau jam tenkinti Danijos Karalystės subsidiarų reikalavimą ir panaikinti šios direktyvos 4 straipsnio 1 dalies d punktą bei 2 dalį.
C. Baigiamoji pastaba
130.
Baigdamas noriu šį tą pasakyti dėl klausimo, kuris buvo aptartas per posėdį, t. y. ar priimdamas DMDU direktyvą Sąjungos teisės aktų leidėjas galėjo remtis kitu teisiniu pagrindu, šiuo atveju – SESV 175 straipsniu, o ne SESV 153 straipsnio 2 dalies b punktu, siejamu su SESV 153 straipsnio 1 dalies b punktu.
131.
Primintina, kad SESV 175 straipsnyje suteikta kompetencija priimti priemones, skirtas Sąjungos ekonominei, socialinei ir teritorinei sanglaudai stiprinti (
92
). Vis dėlto nesu įsitikinęs, kad vien dėl to, jog DMDU direktyva sumažintų socialinius ir ekonominius skirtumus visoje Sąjungoje, skatintų aukštynkryptę konvergenciją ir sudarytų palankesnes sąlygas darnesniam Sąjungos vystymuisi, ji galėjo būti priimta remiantis šia nuostata.
132.
Pirma, SESV 175 straipsnis iš esmės susijęs su Sąjungos lėšų paskirstymu, taigi norint DMDU direktyvą grįsti šia nuostata, ją reikėtų aiškinti gana kūrybiškai.
133.
Antra, Teisingumo Teismas jurisprudencijoje patikslino, kad nors aiškus tam tikrų klausimų suderinimo draudimas SESV nebūtinai reiškia, kad suderinimo priemonių negalima priimti remiantis kitomis šios Sutarties nuostatomis, Sąjungos teisės aktų leidėjas negali remtis tomis kitomis nuostatomis, jeigu taip „apeina“ šį aiškų draudimą (
93
). Nagrinėjamu atveju manau, kad jeigu Sąjungos teisės aktų leidėjas būtų priėmęs DMDU direktyvą remdamasis SESV 175 straipsniu, jis būtų apėjęs SESV 153 straipsnio 5 dalyje numatytą išimtį dėl „darbo užmokesčio“. Iš tiesų jis būtų rėmęsis platesne nuostata (SESV 175 straipsniu), siekdamas susigrąžinti kompetenciją (kiek tai susiję su darbo užmokesčiu), kurią SESV 153 straipsnio 5 dalimi (lex specialis) aiškiai siekiama pašalinti iš Sąjungos kompetencijos srities, ir priimti teisės aktą, kurio tikslas būtų būtent reglamentuoti klausimus, kuriems taikoma ši išimtis.
134.
Taigi manau, kad Sąjungos teisės aktų leidėjas negalėjo pagrįstai priimti DMDU direktyvos remdamasis SESV 175 straipsniu.
VI. Bylinėjimosi išlaidos
135.
Pagal Teisingumo Teismo procedūros reglamento 138 straipsnio 1 dalį pralaimėjusiai šaliai nurodoma padengti bylinėjimosi išlaidas, jei laimėjusi šalis to reikalavo. Kadangi, mano nuomone, Danijos Karalystės ieškinys yra pagrįstas ir ši šalis reikalavo priteisti bylinėjimosi išlaidas, jas reikia priteisti iš Parlamento ir Tarybos. Vis dėlto įstojusios į bylą Švedijos Karalystė, Belgijos Karalystė, Vokietijos Federacinė Respublika, Graikijos Respublika, Ispanijos Karalystė, Prancūzijos Respublika, Liuksemburgo Didžioji Hercogystė, Portugalijos Respublika ir Komisija turi padengti savo bylinėjimosi išlaidas pagal minėto Procedūros reglamento 140 straipsnio 1 dalį.
VII. Išvada
136.
Atsižvelgdamas į tai, kas išdėstyta, siūlau Teisingumo Teismui:
–
panaikinti visą 2022 m. spalio 19 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvą (ES) 2022/2041 dėl deramo minimaliojo darbo užmokesčio Europos Sąjungoje remiantis tuo, kad ji nesuderinama su SESV 153 straipsnio 5 dalimi, taigi ir su ESS 5 straipsnio 2 dalyje įtvirtintu kompetencijos suteikimo principu,
–
priteisti iš Europos Parlamento ir Europos Sąjungos Tarybos bylinėjimosi išlaidas,
–
nurodyti Švedijos Karalystei, Belgijos Karalystei, Vokietijos Federacinei Respublikai, Graikijos Respublikai, Ispanijos Karalystei, Prancūzijos Respublikai, Liuksemburgo Didžiajai Hercogystei, Portugalijos Respublikai ir Europos Komisijai padengti savo bylinėjimosi išlaidas.
(
1
)	Originalo kalba: anglų.
(
2
)	Žr. ESS 2 straipsnį.
(
3
)	2022 m. spalio 19 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva (OL L 275, 2022, p. 33).
(
4
)	Žr. 2020 m. spalio 28 d. Pasiūlymą dėl Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos dėl deramo minimaliojo darbo užmokesčio Europos Sąjungoje, COM(2020) 682 final (toliau – Pasiūlymas dėl DMDU direktyvos).
(
5
)	Von der Leyen, U., 2019–2024 m. kadencijos Europos Komisijos politinės gairės; 2019 m. liepos 16 d. Europos Parlamento plenarinio posėdžio įžanginė kalba; 2019 m. lapkričio 27 d. Europos Parlamento plenariniame posėdyje pasakyta kalba, Europos Sąjungos leidinių biuras, Liuksemburgas, 2020, p. 10.
(
6
)	Žr. Pasiūlymą dėl DMDU direktyvos, p. 2.
(
7
)	Žr. Schulten, T., ir Müller, T., „A paradigm shift towards Social Europe? The proposed Directive on adequate minimum wages in the European Union?“, Italian Labour Law e-Journal, Vol. 14, Nr. 1, 2021, p. 7.
(
8
)	Žr. pasiūlymą dėl DMDU direktyvos, p. 2.
(
9
)	Žr. „Balsavimo rezultatai. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva dėl deramo minimaliojo darbo užmokesčio Europos Sąjungoje (pirmasis svarstymas)“, Dokumentas ST_13171_2022_INIT, p. 2, pateikta internete adresu https://EUR-lex.europa.eu/legal-content/EN/TXT/?uri=consil%3AST_13171_2022_INIT.
(
10
)	Žr. „Pagrįsta nuomonė dėl subsidiarumo ir proporcingumo principų taikymo“, Dokumentas ST_14106_2020_INIT, p. 4, pateikta internete adresu https://EUR-lex.europa.eu/legal-content/EN/TXT/?uri=consil%3AST_14106_2020_INIT.
(
11
)	Žr. „Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos dėl deramo minimaliojo darbo užmokesčio Europos Sąjungoje projektas (pirmasis svarstymas) – Teisėkūros procedūra priimamo akto priėmimas = Pareiškimai“, Dokumentas ST_12616_2022_ADD_1_REV_2, p. 2, pateiktas internete adresu https://EUR-lex.europa.eu/legal-content/LT/TXT/?uri=consil%3AST_12616_2022_ADD_1_REV_2.
(
12
)	Žr. „Out now: First 2022 data on minimum wages in the EU“, pateikta internete adresu https://ec.europa.eu/eurostat/en/web/products-eurostat-news/-/ddn-20220128-2.
(
13
)	Komisijos tarnybų darbinis dokumentas „Poveikio vertinimo ataskaitos santrauka, pridedama prie Pasiūlymo dėl Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos dėl deramo minimaliojo darbo užmokesčio Europos Sąjungoje“ (SWD(2020) 246 final).
(
14
)	Žr. DMDU direktyvos 1 straipsnio 1 dalį. Taip pat žr. jos 5 straipsnio 1 dalį, kurioje nurodytas tikslas „užtikrinti deramą gyvenimo lygį, sumažinti dirbančiųjų skurdą, taip pat skatinti socialinę sanglaudą ir aukštynkryptę socialinę konvergenciją bei mažinti vyrų ir moterų darbo užmokesčio skirtumą“.
(
15
)	Žinoma, buvo tam tikrų išimčių, pavyzdžiui, EEB sutarties 119 straipsnyje įtvirtintas vienodo darbo užmokesčio principas (žr. 1971 m. gegužės 25 d. Sprendimą Defrenne, 80/70, EU:C:1971:55).
(
16
)	Kai kurie antrinės teisės aktai, kuriais siekiama socialinės politikos tikslų, buvo priimti dar prieš Amsterdamo sutartį, pavyzdžiui, 1993 m. lapkričio 23 d. Tarybos direktyva 93/104/EB dėl tam tikrų darbo laiko organizavimo aspektų (OL L 307, 1993, p. 18), priimta remiantis EB sutarties 118a straipsniu (žr. 1996 m. lapkričio 12 d. Sprendimą Jungtinė Karalystė / Taryba, C‑84/94, EU:C:1996:431).
(
17
)	Žr. 2016 m. gruodžio 21 d. Sprendimą AGET Iraklis (C‑201/15, EU:C:2016:972, 76 punktas).
(
18
)	2008 m. lapkričio 19 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 2008/104/EB dėl darbo per laikinojo įdarbinimo įmones (OL L 327, 2008, p. 9).
(
19
)	2003 m. lapkričio 4 d. Europos Parlamento ir tarybos direktyva 2003/88/EB dėl tam tikrų darbo laiko organizavimo aspektų (OL L 299, 2003, p. 9; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 5 sk., 4 t., p. 381).
(
20
)	2019 m. birželio 20 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva (OL L 186, 2019, p. 105).
(
21
)	OL C 428, 2017, p. 10.
(
22
)	Žr. Europos socialinių teisių ramsčio 12 konstatuojamąją dalį.
(
23
)	Žr. 2007 m. gruodžio 18 d. sprendimą (C‑341/05, EU:C:2007:809).
(
24
)	Žr., be kita ko, Rönnmar, M., „Free movement of services versus national labour law and industrial relations systems: Understanding the Laval case from a Swedish and Nordic perfective“, Cambridge Yearbook of European Legal Studies – 2007–2008, Volume 10, Hart Publishing, 2008, p. 493–524.
(
25
)	Tai matyti iš Danijos vyriausybės reakcijos per teisėkūros procedūrą, per kurią buvo priimta DMDU direktyva – šią reakciją priminiau šios išvados 14 punkte.
(
26
)	Žr. https://normlex.ilo.org/dyn/normlex/en/f?p=NORMLEXPUB:12100:0::NO::P12100_ILO_CODE:C131.
(
27
)	Žr. Garben, S., „Choosing a tightrope instead of a rope bridge – The choice of legal basis for the AMW Directive“, leidinyje Ratti, L., Brameshuber, E. ir Pietrogiovanni, V. (eds.), The EU Directive on Adequate Minimum Wages, Context, Commentary and Trajectories, Hart Publishing, 2024, p. 25.
(
28
)	Žr. 2008 m. balandžio 15 d. Sprendimo Impact (C‑268/06, EU:C:2008:223, toliau – Sprendimas Impact) 122 punktą. Primenu, kad SESV 151 straipsnyje nustatyta: „Sąjunga ir valstybės narės <…> mano, jog tikslinga didinti užimtumą, skatinti kurti geresnes gyvenimo bei darbo sąlygas, kad palaikant jų gerėjimą būtų galima siekti jų suderinimo, deramos socialinės apsaugos, administracijos ir darbuotojų dialogo, žmogiškųjų išteklių plėtotės siekiant nuolatinio didelio užimtumo ir kovojant su socialine atskirtimi“.
(
29
)	2007 m. rugsėjo 13 d. sprendimas (C‑307/05, EU:C:2007:509; toliau – Sprendimas Del Cerro Alonso, 41 punktas).
(
30
)	124 ir 125 punktai.
(
31
)	2010 m. birželio 10 d. sprendimas (C‑395/08 ir C‑396/08, EU:C:2010:329, toliau – Sprendimas Bruno ir kt., 37 punktas).
(
32
)	2014 m. birželio 19 d. sprendimas (C‑501/12–C‑506/12, C‑540/12 ir C‑541/12, EU:C:2014:2005; toliau – Sprendimas Specht ir kt., 33 punktas).
(
33
)	Komisijos tarnybų darbinis dokumentas „Poveikio vertinimas, pridedamas prie Pasiūlymo dėl Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos dėl deramo minimaliojo darbo užmokesčio Europos Sąjungoje“, COM(2020) 682 final, p. 71. Šiame dokumente Komisija nurodė, kad iš SESV 153 straipsnio 5 dalies ir Teisingumo Teismo jurisprudencijos, susijusios su šios nuostatos aiškinimu (be kita ko, iš sprendimų Del Cerro Alonso ir Impact), matyti, kad nors Sąjungos veiksmais negali būti siekiama nei suderinti minimaliojo darbo užmokesčio dydžio visoje Sąjungoje, nei įtvirtinti vienodo minimaliojo darbo užmokesčio nustatymo mechanizmo, jais gali būti sukurta sistema, kurioje nebūtų „kišamasi į valstybių narių ir socialinių partnerių kompetenciją detaliai nustatyti jų minimaliojo darbo užmokesčio nustatymo sistemų veikimo tvarką ir visų pirma jų minimaliojo darbo užmokesčio dydį <…>“ (žr. p. 72).
(
34
)	Taip pat žr. Pasiūlymą dėl DMDU direktyvos, kuriame Komisija nurodė: kadangi siūloma direktyva „nenumatomos priemonės, darančios tiesioginį poveikį darbo užmokesčio dydžiui, j[a] visiškai paisoma SESV 153 straipsnio 5 dalyje Sąjungos veiksmams nustatytų ribų“.
(
35
)	Taip pat žr., be kita ko, Europos regionų komiteto nuomonę „Deramas minimalusis darbo užmokestis Europos Sąjungoje“ (OL C 175, 2021, p. 89), kurioje nurodyta, kad „Sutarties dėl Europos Sąjungos veikimo (SESV) 153 straipsnyje, kurį <…> siūlo kaip teisinį pagrindą, nėra numatyta galimybės daryti tiesioginę įtaką nustatant darbo užmokestį Europos Sąjungoje“; vis dėlto pagal jį būtų leidžiama nustatyti „tikslus“ ir „proces[ą], įgyvendinam[ą] visapusiškai laikantis esamų nacionalinės teisės aktų, kuriais reglamentuojamas minimalusis darbo užmokestis, ir paisant socialinių partnerių atliekamo vaidmens“.
(
36
)	Išskirta mano.
(
37
)	Ten pat.
(
38
)	Ten pat.
(
39
)	Žr., pavyzdžiui, DMDU direktyvos 4 straipsnio 1 dalį ir 5 straipsnio 1 dalį.
(
40
)	Žr. Garben, S., 27 išnaša, op. cit., p. 25.
(
41
)	Generalinės advokatės J. Kokott išvada (C‑268/06, EU:C:2008:2, 173–176 punktai).
(
42
)	176 punktas, išskirta mano.
(
43
)	Žr. Sprendimo Impact 123 punktą (išskirta mano).
(
44
)	Ten pat, 124 punktas.
(
45
)	Žr. šios išvados 39 punktą.
(
46
)	Taip pat žr. sprendimus Del Cerro Alonso (40 punktas), Impact (123 punktas) ir Bruno ir kt. (36 punktas). Prie šio klausimo grįšiu šios išvados 67–69 punktuose.
(
47
)	Šiuo klausimu žr. 2004 m. lapkričio 11 d. Sprendimą Delahaye (C‑425/02, EU:C:2004:706, 33 punktas). Taip pat žr. 2010 m. gruodžio 22 d. Sprendimą Gavieiro Gavieiro ir Iglesias Torres (C‑444/09 ir C‑456/09, EU:C:2010:819, 58 punktas).
(
48
)	Sudarytas 1999 m. kovo 18 d. ir pateiktas 1999 m. birželio 28 d. Tarybos direktyvos 1999/70/EB dėl Europos profesinių sąjungų konfederacijos (ETUC), Europos pramonės ir darbdavių konfederacijų sąjungos (UNICE) ir Europos įmonių, kuriose dalyvauja valstybė, centro (CEEP) bendrojo susitarimo dėl darbo pagal terminuotas sutartis (OL L 175, 1999, p. 43; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 5 sk., 3 t., p. 368) priede.
(
49
)	1997 m. gruodžio 15 d. Direktyva dėl Bendrojo susitarimo dėl darbo ne visą darbo dieną, kurį sudarė UNICE, CEEP ir ETUC (OL L 14, 1998, p. 9; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 5 sk., 3 t., p. 267).
(
50
)	2000 m. lapkričio 27 d. direktyva (OL L 303, 2000, p. 16; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 5 sk., 4 t., p. 85).
(
51
)	2006 m. liepos 5 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva (OL L 204, 2006, p. 23). Žr. visų pirma šios direktyvos 1 straipsnio antros pastraipos b punktą, kuriame nurodyta, kad „į ją yra įtraukiamos nuostatos, skirtos vienodo požiūrio principui įgyvendinti“, be kita ko, „darbo sąlygų, įskaitant užmokestį“ srityje.
(
52
)	2000 m. birželio 29 d. direktyva (OL L 180, 2000, p. 22; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 20 sk., 1 t., p. 23). Žr. jos 3 straipsnio 1 dalies c punktą, kuriame nustatyta, kad ji taikoma „visiems asmenims tiek valstybiniame, tiek privačiame sektoriuje, įskaitant valstybines įstaigas“, kiek tai susiję, be kita ko, su „įdarbinim[u] ir darbo sąlygom[is], įskaitant atleidimą iš darbo ir atlyginimą“.
(
53
)	Šia direktyva, panašiai kaip Tarybos direktyva 97/81/EB dėl darbuotojų, dirbančių ne visą darbo dieną, siekiama užtikrinti vienodo požiūrio principo laikymąsi, įskaitant kiek tai susiję su darbo užmokesčiu, mokamu tam tikros kategorijos darbuotojams (šiuo atveju – laikiniesiems darbuotojams).
(
54
)	1996 m. gruodžio 16 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 96/71/EB dėl darbuotojų komandiravimo paslaugų teikimo sistemoje (OL L 18, 1997, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 5 sk., 2 t., p. 431). Šiuo klausimu žr. 2020 m. gruodžio 8 d. Sprendimą Vengrija / Parlamentas ir Taryba (C‑620/18, EU:C:2020:1001, 71–85 punktai), susijusį su Vengrijos prašymu Teisingumo Teismui panaikinti 2018 m. birželio 28 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvą (ES) 2018/957, kuria iš dalies keičiama Darbuotojų komandiravimo direktyva, remiantis tuo, kad ja buvo pažeista SESV 153 straipsnio 5 dalis. Teisingumo Teismas atmetė šį ieškinio pagrindą konstatuodamas, kad iš dalies keičiančia direktyva tik koordinuojami darbuotojų komandiravimui taikomi valstybių narių teisės aktai, siekiant užtikrinti, kad šie darbuotojai galėtų naudotis kai kuriomis arba beveik visomis priimančiosios valstybės narės nustatytomis darbo sąlygomis, įskaitant kiek tai susiję su jų darbo užmokesčiu.
(
55
)	Žr. visų pirma Bendrosios darbo laiko direktyvos 7 straipsnį „Kasmetinės atostogos“, kurio 1 dalyje nustatyta: „Valstybės narės imasi būtinų priemonių užtikrinti, kad kiekvienas darbuotojas turėtų teisę į bent keturių savaičių mokamas kasmetines atostogas pagal nacionalinės teisės aktais ir (arba) praktika nustatytas teisės į tokias atostogas ir jų suteikimo sąlygas.“
(
56
)	2008 m. spalio 22 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva (OL L 283, 2008, p. 36). Šia direktyva siekiama užtikrinti neįvykdytų reikalavimų (įskaitant darbo užmokestį) sumokėjimą darbuotojams darbdavio nemokumo atveju, tačiau ja nesiekiama reglamentuoti „darbo užmokesčio“.
(
57
)	Kaip papildomą pavyzdį šiuo klausimu žr. 2019 m. birželio 20 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvą (ES) 2019/1158 dėl tėvų ir prižiūrinčiųjų asmenų profesinio ir asmeninio gyvenimo pusiausvyros, kuria panaikinama Tarybos direktyva 2010/18/ES (OL L 188, 2019, p. 79); jos 31 konstatuojamojoje dalyje nurodyta, kad „valstybės narės turėtų nustatyti tinkamo dydžio apmokėjimą ar pašalpą <…> minimalų neperduodamą vaiko priežiūros atostogų laikotarpį“. Vis dėlto žodis „tinkamas“ vartojamas tik šios direktyvos preambulėje, o ne kurioje nors jos nuostatoje. Be to, jos 1 straipsnyje patikslinta, kad šio teisės akto tikslas yra ne nustatyti šios išmokos dydį ar jos nustatymo tvarką, o nustatyti „būtiniausi[us] reikalavim[us], kad būtų užtikrinta vyrų ir moterų lygybė galimybių darbo rinkoje ir požiūrio darbe atžvilgiu, darbuotojams, kurie yra tėvai, arba prižiūrintiesiems asmenims sudarant palankesnes sąlygas derinti profesinį ir asmeninį gyvenimą“.
(
58
)	Taip būtų, pavyzdžiui, direktyvos, reglamentuojančios ne visą darbo užmokestį, o tik žemiausią jo intervalą, atveju.
(
59
)	Žr. šios išvados 52 punktą.
(
60
)	Generalinės advokatės J. Kokott išvada (C‑268/06, EU:C:2008:2, 173 punktas).
(
61
)	Žr. Menegatti, E., „Much ado about little: the Commission proposal for a Directive on adequate wages“, Italian Labour Law e-journal (1) Vol. 14, 2021, p. 29.
(
62
)	Taip pat būtų galima paminėti DMDU direktyvos 4 straipsnio 2 dalį, kurioje nustatyta, kad „[v]eiksmų plane nustatomas aiškus tvarkaraštis ir konkrečios priemonės, kaip palaipsniui didinti kolektyvinių derybų aprėptį, visapusiškai atsižvelgiant į socialinių partnerių autonomiškumą“.
(
63
)	Išskirta mano.
(
64
)	Šie kriterijai yra: a) teisės aktais nustatyto minimaliojo darbo užmokesčio perkamoji galia, atsižvelgiant į pragyvenimo išlaidas; b) bendras darbo užmokesčio lygis ir jo pasiskirstymas; c) darbo užmokesčio augimo greitis ir d) ilgalaikiai nacionaliniai našumo lygiai ir pokyčiai.
(
65
)	Šiuo klausimu taip pat žr. DMDU direktyvos 26 konstatuojamąją dalį.
(
66
)	Žr. Sagan, A. ir Schmidt, A., „The procedure for setting adequate statutory minimum wages (Article 5)“, leidinyje Ratti, L., Brameshuber, E. ir Pietrogiovanni, V. (eds.), The EU Directive on Adequate Minimum Wages, Context, Commentary and Trajectories, Hart Publishing, 2024, p. 202.
(
67
)	Taip pat žr. Blanke, T., „Fair and just working conditions (Article 31)“, leidinyje European Labour Law and the EU Charter of Fundamental Rights, Bercusson, B. (ed.), Nomos, Baden Baden, 2002, p. 537; ir Bogg, A., „Article 31 – Fair and just working conditions“, leidinyje Peers, S., Hervey, T, Kenner, J. ir Ward, A. (eds.), The EU Charter of Fundamental Rights – A commentary, Hart Publishing, London, 2014, p. 855 ir 856. Klausimas, ar Chartijos 31 straipsnio 1 dalis taikoma darbo sąlygoms, kaip antai „darbo užmokesčiui“, buvo aptartas doktrinoje, nes atrodo, kad ši nuostata iš pradžių buvo įtraukta siekiant užtikrinti darbuotojų sveikatą ir saugą, kuri užtikrinama 1989 m. birželio 12 d. Tarybos direktyva 89/391/EEB dėl priemonių darbuotojų saugai ir sveikatos apsaugai darbe gerinti nustatymo (OL L 183, 1989, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 5 sk., 1 t., p. 349).
(
68
)	Išskirta mano.
(
69
)	Žr. Sjödin, E., „European minimum wage: A Swedish perspective on EU’s competence in social policy in the wake of the proposed directive on adequate minimum wages in the EU“, European Labour Law Journal, Vol. 13(2), 2022, p. 283.
(
70
)	Tą pačią išvadą galima padaryti dėl horizontaliųjų nuostatų (III skyriuje) ir baigiamųjų nuostatų (IV skyriuje).
(
71
)	Išskirta mano.
(
72
)	Ten pat.
(
73
)	Žr. Menegatti, E., „Much ado about little: the Commission proposal for a Directive on adequate wages“, Italian Labour Law e-Journal, Vol. 14, Nr. 1, 2021, p. 25.
(
74
)	EBPO duomenimis, šiuo metu tik aštuonios iš 27 valstybių narių yra pasiekusios DMDU direktyvos 4 straipsnio 2 dalyje nustatytą 80 % ribą (Danijoje ir Švedijoje ši riba viršijama) (žr. https://www.oecd.org/en/data/datasets/oecdaias-ictwss-database.html).
(
75
)	Iš tiesų, atrodo, kad nėra nei visuotinai pripažinto kolektyvinių derybų aprėpties vertinimo metodo, nei visuotinai pripažintos duomenų bazės apie šią aprėptį įvairiose valstybėse narėse.
(
76
)	Žr. šios išvados 67–69 punktus.
(
77
)	Chartijos 12 straipsnio 1 dalyje nustatyta, kad „[k]iekvienas turi teisę laisvai rinktis į taikius susirinkimus, taip pat laisvę jungtis kartu su kitais į visų lygių asociacijas, ypač politinėje, profesinėje ir pilietinėje srityse, įskaitant teisę steigti profesines sąjungas ir stoti į jas ginti savo interesų“ (išskirta mano).
(
78
)	Chartijos 28 straipsnyje „Teisė į kolektyvines derybas ir kolektyvinių veiksmų teisė“ įtvirtinta, kad „[d]arbuotojai ir darbdaviai arba atitinkamos jų organizacijos pagal Sąjungos teisę ir nacionalinius teisės aktus bei praktiką turi teisę derėtis ir atitinkamu lygiu sudaryti kolektyvinius susitarimus, o interesų konflikto atveju imtis kolektyvinių veiksmų, įskaitant streikus, savo interesams apginti“.
(
79
)	Bendrijos darbuotojų pagrindinių socialinių teisių chartija buvo priimta per 1989 m. gruodžio 9 d. Europos Vadovų Tarybos susitikimą Strasbūre ir yra išdėstyta 1989 m. spalio 2 d. Komisijos dokumente COM(89) 471. Jame nustatyti pagrindiniai principai, kuriais grindžiamas Europos darbo teisės modelis.
(
80
)	Žr. Chartijos preambulę: „[š]ioje Chartijoje, deramai atsižvelgiant į Sąjungos kompetenciją ir uždavinius bei į subsidiarumo principą, dar kartą įtvirtinamos pagrindinės teisės, kylančios iš <…> Sąjungos ir Europos Tarybos priimtų socialinių chartijų“.
(
81
)	Pirma, Bendrijos darbuotojų pagrindinių socialinių teisių chartijos 11 straipsniu buvo siekiama apsaugoti darbdavių ir darbuotojų teisę jungtis į asociacijas „siekiant steigti pasirinktas profesines organizacijas ar profesines sąjungas jų ekonominiams ir socialiniams interesams ginti“. Antra, jo 12 straipsnis susijęs su „teise derėtis dėl kolektyvinių sutarčių ir jas sudaryti nacionalinės teisės aktuose ir praktikoje nustatytomis sąlygomis“.
(
82
)	Žr. Sprendimo Impact 122 punktą. Primenu, kad SESV 151 straipsnyje nustatyta: „Sąjunga ir valstybės narės <…> mano, jog tikslinga didinti užimtumą, skatinti kurti geresnes gyvenimo bei darbo sąlygas, kad palaikant jų gerėjimą būtų galima siekti jų suderinimo, deramos socialinės apsaugos, administracijos ir darbuotojų dialogo, žmogiškųjų išteklių plėtotės siekiant nuolatinio didelio užimtumo ir kovojant su socialine atskirtimi“.
(
83
)	Kaip suprantu, šios vyriausybės mano, kad santykis tarp SESV 153 straipsnio 1 dalies f punkto („kolektyvinis darbuotojų ir darbdavių interesų gynimas“) ir SESV 153 straipsnio 5 dalyje numatytos išimties dėl „teisės jungtis į asociacijas“ yra priešingas santykiui tarp šioje nuostatoje numatytos išimties dėl „darbo užmokesčio“ ir SESV 153 straipsnio 1 dalies b punkto („darbo sąlygos“) (šiuo klausimu žr. šios išvados 65 punktą).
(
84
)	Išskirta mano.
(
85
)	Pagal šią nuostatą valstybės narės privalo imtis priemonių, „kad apsaugotų profesines sąjungas ir darbdavių organizacijas, dalyvaujančias ar norinčias dalyvauti kolektyvinėse derybose, nuo bet kokių viena kitos arba viena kitos atstovų ar narių kišimosi į jų steigimą, veikimą ar administravimą veiksmų“ (išskirta mano).
(
86
)	Žr. 2018 m. rugsėjo 4 d. Sprendimą Komisija / Taryba (Susitarimas su Kazachstanu) (C‑244/17, EU:C:2018:662, 36 ir 37 punktai ir juose nurodyta jurisprudencija).
(
87
)	Žr. 2017 m. liepos 26 d. Nuomonę 1/15 (ES ir Kanados PNR susitarimas) (EU:C:2017:592, 78 punktas).
(
88
)	Išskirta mano.
(
89
)	Pasiūlymas dėl DMDU direktyvos, p. 2 (išskirta mano).
(
90
)	Žr., be kita ko, 2006 m. liepos 5 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvą 2006/54/EB dėl moterų ir vyrų lygių galimybių ir vienodo požiūrio į moteris ir vyrus užimtumo bei profesinės veiklos srityje principo įgyvendinimo (nauja redakcija) (OL L 204, 2006, p. 23) – jos 21 straipsnio 1 dalyje nustatyta, kad „[v]alstybės narės, laikydamosi savo nacionalinių tradicijų ir praktikos, imasi reikiamų priemonių socialinių partnerių dialogui skatinti siekdamos užtikrinti vienodo požiūrio taikymą vykdant, pavyzdžiui, nusistovėjusių elgesio normų darbe, siekiant įsidarbinti arba įgyti profesinį išsilavinimą, ar būti paaukštintam pareigose stebėseną, o taip pat kolektyvinių sutarčių, elgesio kodeksų, tyrimų ar pasikeitimo patirtimi ir gera praktika stebėseną“.
(
91
)	Žr., be kita ko, 2020 m. gruodžio 8 d. Sprendimą Lenkija / Parlamentas ir Taryba (C‑626/18, EU:C:2020:1000, 28 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija). Išskirta mano.
(
92
)	Šioje nuostatoje įtvirtinta, kad: „[v]alstybės narės savo ekonominę politiką vykdo ir ją koordinuoja taip, kad būtų siekiama ir 174 straipsnyje išdėstytų tikslų. Nustatant bei įgyvendinant Sąjungos politikos kryptis ir veiksmus bei kuriant vidaus rinką atsižvelgiama į 174 straipsnyje išdėstytus tikslus ir prisidedama prie jų siekimo. Sąjungai siekti šių tikslų padeda ir veikla, kurios ji imasi panaudodama struktūrinius fondus <…>, Europos investicijų banką ir kitus esamus finansinius instrumentus. <…> Jei pasirodytų, kad reikia imtis konkrečių veiksmų, nesusijusių su fondais ir nepakenkiančių priemonėms, kurių yra imtasi kitų Sąjungos politikos sričių sistemoje, tokių veiksmų Europos Parlamentas ir Taryba gali imtis spręsdami pagal įprastą teisėkūros procedūrą ir pasikonsultavę su Ekonomikos ir socialinių reikalų komitetu bei Regionų komitetu.“
(
93
)	Žr. 2000 m. spalio 5 d. Sprendimą Vokietija / Parlamentas ir Taryba (C‑376/98, EU:C:2000:544, 79 punktas).