62022CJ0115_RES
Byla C‑115/22
SO
(Unabhängige Schiedskommission Wien prašymas priimti prejudicinį sprendimą)
2024 m. gegužės 7 d. Teisingumo Teismo (didžioji kolegija) sprendimas
„Prašymas priimti prejudicinį sprendimą – Priimtinumas – SESV 267 straipsnis – Sąvoka „teismas“ – Kovos su dopingu sporto srityje kompetentinga nacionalinė arbitražo komisija – Kriterijai – Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusios institucijos nepriklausomumas – Veiksmingos teisminės gynybos principas – Prašymo priimti prejudicinį sprendimą nepriimtinumas“
Prejudiciniai klausimai – Kreipimasis į Teisingumo Teismą – Nacionalinis teismas, kaip jis suprantamas pagal SESV 267 straipsnį – Sąvoka – „Unabhängige Schiedskommission Wien“ (Vienos nepriklausoma arbitražo komisija, Austrija) – Neįtraukimas
(SESV 267 straipsnis)
(žr. 34–38, 48–50, 52–54, 56, 57 punktus ir rezoliucinę dalį)
Prejudiciniai klausimai – Kreipimasis į Teisingumo Teismą – Nacionalinis teismas, kaip jis suprantamas pagal SESV 267 straipsnį – Sąvoka – Nepriklausomumo kriterijus – Atitinkamos nacionalinės institucijos narių statusas – Nepašalinamumo reikalavimas – Apimtis
(SESV 267 straipsnis)
(žr. 41–44 punktus)
Prejudiciniai klausimai – Kreipimasis į Teisingumo Teismą – Nacionalinis teismas, kaip jis suprantamas pagal SESV 267 straipsnį – Sąvoka – Nepriklausomumo kriterijus – Nešališkumas – Sąvoka
(SESV 267 straipsnis)
(žr. 45–47 punktus)
Sąjungos teisė – Viršenybė – Prieštaraujanti nacionalinė teisė – Kovos su dopingu sporto srityje kompetentinga nacionalinė arbitražo komisija – Pareiga netaikyti nacionalinės teisės nuostatų, neatitinkančių tiesioginio veikimo Sąjungos teisės nuostatų
(žr. 55 punktą)
Santrauka
Teisingumo Teismas (didžioji kolegija) atmetė kaip nepriimtiną Unabhängige Schiedskommission Wien (Vienos nepriklausoma arbitražo komisija, Austrija; toliau – USK) pateiktą prašymą priimti prejudicinį sprendimą, nes ši institucija neatitinka nepriklausomumo kriterijaus, kurio reikalaujama, kad ją būtų galima laikyti „teismu“, kaip jis suprantamas pagal SESV 267 straipsnį.
1998–2015 m. pareiškėja pagrindinėje byloje buvo sportininkė. 2021 m. nepriklausoma antidopingo agentūra Nationale Anti-Doping Agentur Austria GmbH (NADA) pateikė Österreichische Anti-Doping Rechtskommission (Austrijos antidopingo komisija, toliau – ÖADR) prašymą ištirti pareiškėjos atvejį, nes manė, kad ši pažeidė antidopingo taisykles (
1
).
2021 m. gegužės 31 d. sprendimu ÖADR pripažino pareiškėją kalta dėl šio pažeidimo. Ji pripažino negaliojančiais visus rezultatus, kurių per nagrinėjamą laikotarpį pasiekė pareiškėja, ir anuliavo visas jos premijas už dalyvavimą ir (arba) piniginius prizus. Be to, ji uždraudė pareiškėjai ketverius metus dalyvauti bet kokiose sporto varžybose. Vykstant procedūrai, pareiškėja prašė neskelbti šio sprendimo plačiajai visuomenei, be kita ko, neatskleisti ir neviešinti jos vardo ir pavardės, taip pat kitų individualių požymių. ÖADR šį prašymą atmetė.
Pareiškėja kreipėsi su prašymu dėl peržiūros į šioje byloje prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusią instituciją – USK; juo prašė iš dalies pakeisti minėtą sprendimą taip, kad apie jos padarytus pažeidimus dopingo srityje ir skirtas sankcijas plačioji visuomenė nebūtų informuota paskelbiant jos vardą ir pavardę laisvai prieinamoje interneto svetainėje. 2021 m. gruodžio 21 d. sprendimu USK patvirtino šias sankcijas. Vis dėlto ji nusprendė, kad dėl prašymo neskelbti informacijos apie pareiškėjos padarytus pažeidimus dopingo srityje ir už juos skirtas sankcijas turi būti priimtas atskiras sprendimas, tačiau atidėjo jo priėmimą.
Suabejojusi dėl šio paskelbimo atitikties BDAR (
2
), USK kreipėsi į Teisingumo Teismą su prašymu priimti prejudicinį sprendimą.
Teisingumo Teismo vertinimas
Atsižvelgdamas į savo naujausią jurisprudenciją (
3
) Teisingumo Teismas pirmiausia išnagrinėjo, ar prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusi institucija gali būti laikoma „teismu“, kaip jis suprantamas pagal SESV 267 straipsnį.
Teisingumo Teismas iš pradžių priminė savo šioje srityje suformuotą jurisprudenciją, pagal kurią atsakydamas į klausimą, kuris susijęs tik su Sąjungos teise, ar prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusi institucija yra „teismas“, kaip jis suprantamas pagal SESV 267 straipsnį, jis atsižvelgia į aplinkybių visumą, kaip antai tai, ar ši institucija įsteigta pagal įstatymus, ar ji nuolatinė, ar jos jurisdikcija yra privaloma, ar procesas joje grindžiamas rungimosi principu, ar ji taiko teisės aktus ir ar ji nepriklausoma. Be to, nacionaliniai teismai gali kreiptis į Teisingumo Teismą tik nagrinėdami ginčą ir turėdami priimti sprendimą pagal teisminio pobūdžio sprendimui priimti skirtą procesą. Vadinasi, į klausimą, ar institucija gali kreiptis į Teisingumo Teismą, turi būti atsakyta remiantis struktūriniais ir funkciniais kriterijais.
Dėl šių struktūrinių kriterijų Teisingumo Teismas pažymėjo, kad iš jam pateiktos bylos medžiagos, visų pirma iš 2021 m. Federalinio antidopingo įstatymo (
4
) nuostatų, matyti, jog USK atitinka kriterijus, susijusius su tuo, kad ji įsteigta pagal įstatymus, yra nuolatinė, jos jurisdikcija privaloma ir procesas joje grindžiamas rungimosi principu. Vis dėlto kyla klausimas, ar USK atitinka nepriklausomumo kriterijų.
Dėl šio kriterijaus Teisingumo Teismas pabrėžė, kad nacionalinių teismų nepriklausomumas, kuris yra būtinas veiksmingai teisminei gynybai užtikrinti, yra neatsiejamas nuo teismo paskirties. Taigi jis yra būtinas tam, kad tinkamai veiktų teismų bendradarbiavimo sistema, kurią įgyvendina SESV 267 straipsnyje numatytas kreipimosi dėl prejudicinio sprendimo priėmimo mechanizmas, nes, remiantis Teisingumo Teismo suformuota jurisprudencija, šis mechanizmas gali būti inicijuotas tik institucijos, kuri, be kita ko, atitinka šį nepriklausomumo kriterijų. Teisingumo Teismas priminė, kad nepriklausomumo sąvoka apima du aspektus.
Pagal pirmąjį, išorinį, aspektą reikalaujama, kad atitinkama institucija savo funkcijas vykdytų visiškai autonomiškai, jos nesaistytų jokie hierarchijos ar pavaldumo ryšiai, ji negautų jokių nurodymų ar įpareigojimų, taigi būtų apsaugota nuo išorinio poveikio ar spaudimo, kurie gali kelti grėsmę jos narių nepriklausomam sprendimų priėmimui ir turėti įtakos jų sprendimams. Atsižvelgiant į tai, pažymėtina, kad atitinkamos institucijos narių nepašalinamumas yra su teisėjų nepriklausomumu susijusi garantija, nes ja siekiama apsaugoti asmenį, kuriam pavesta užduotis vykdyti teisingumą.
Konkrečiau kalbant, pagal nepašalinamumo principą, kurio ypatingą svarbą reikia pabrėžti, be kita ko, reikalaujama, kad teisėjai galėtų eiti savo pareigas, kol sulauks privalomo pensinio amžiaus arba kol baigsis jų įgaliojimai, jeigu nustatyta šių įgaliojimų trukmė. Nors šis principas nėra absoliutus, jo išimtys gali būti taikomos tik kai tai pateisinama teisėtais ir privalomaisiais pagrindais, laikantis proporcingumo principo. Visuotinai pripažįstama, kad teisėjai gali būti atšaukti iš pareigų laikantis atitinkamos tvarkos, jeigu jie nebetinkami pareigoms dėl nedarbingumo arba šiurkštaus pažeidimo. Taigi pagal teismo narių nepašalinamumo garantiją reikalaujama, kad atitinkamos institucijos narių atleidimo iš pareigų atvejai būtų nustatyti aiškiose specialių teisės aktų nuostatose, suteikiančiose garantijas, kurios yra didesnės, nei numatytosios bendrose administracinės teisės ar darbo teisės nuostatose, taikomose atleidimo iš pareigų piktnaudžiaujant atveju.
Antrasis, vidinis, sąvokos „nepriklausomumas“ aspektas susijęs su nešališkumo sąvoka ir pagal jį reikalaujama vienodai atsiriboti nuo bylos šalių ir jų atitinkamų interesų, susijusių su bylos dalyku. Pagal šį aspektą reikalaujama objektyvumo ir kad nebūtų jokio suinteresuotumo bylos baigtimi, išskyrus tai, kad ginčas būtų išspręstas griežtai laikantis teisės normų. Taigi sąvoka „nepriklausomumas“ pirmiausia reiškia, kad atitinkama institucija turi būti trečiasis asmuo skundžiamą sprendimą priėmusios valdžios institucijos atžvilgiu. Siekiant užtikrinti šias nepriklausomumo ir nešališkumo garantijas, būtina, kad egzistuotų taisyklės, be kita ko, dėl institucijos sudėties, jos narių skyrimo, įgaliojimų trukmės ir nusišalinimo, nušalinimo ir atleidimo iš pareigų priežasčių, kad teisės subjektams nekiltų jokių pagrįstų abejonių dėl to, ar šiai institucijai nedaro įtakos išorės veiksniai, ir dėl jos neutralumo, kai susikerta interesai.
Atsižvelgdamas į tai, dėl USK Teisingumo Teismas konstatavo, jog ADBG numatytose šios komisijos darbo tvarkos taisyklėse nustatyta, kad eidami pareigas USK nariai yra nepriklausomi ir jiems taikomas nešališkumo principas. Vis dėlto pagal ADBG (
5
) USK narius skiria federalinis meno, kultūros, valstybės tarnybos ir sporto ministras ketverių metų kadencijai su galimybe skirti naujai kadencijai; jie gali būti atleidžiami iš pareigų anksčiau laiko „dėl svarbių priežasčių“, tačiau ši sąvoka nacionalinės teisės aktuose neapibrėžta. Visų pirma nėra jokios specialios USK narių nepašalinamumą užtikrinančios taisyklės. Be to, kompetencija priimti sprendimą dėl USK narių atleidimo iš pareigų priklauso tik nurodytam federaliniam ministrui, t. y. vykdomosios valdžios nariui, iš anksto nenustatant jokių tikslių kriterijų ar garantijų.
Tuo remdamasis Teisingumo Teismas padarė išvadą, kad taikytinuose nacionalinės teisės aktuose neužtikrinama USK narių apsauga nuo išorinio tiesioginio ar netiesioginio spaudimo, dėl kurio galima būtų suabejoti jų nepriklausomumu, todėl ši institucija neatitinka teismo nepriklausomumo reikalavimo, vertinamo pagal išorinį aspektą. Taigi USK negali būti laikoma „teismu“, kaip jis suprantamas pagal SESV 267 straipsnį.
Vis dėlto Teisingumo Teismas patikslino, kad ši aplinkybė neatleidžia USK nuo pareigos užtikrinti Sąjungos teisės taikymą priimant sprendimus ir prireikus netaikyti nacionalinės teisės nuostatų, prieštaraujančių tiesioginio veikimo Sąjungos teisės nuostatoms, nes tokios pareigos turi būti nustatytos visoms kompetentingoms nacionalinėms institucijoms, o ne tik teisminėms institucijoms.
Be to, Teisingumo Teismas pažymėjo, kad iš jo turimos informacijos matyti, jog pareiškėja pagrindinėje byloje pateikė Österreichische Datenschutzbehörde (Austrijos duomenų apsaugos tarnyba) skundą dėl asmens duomenų apsaugos pažeidimo pagal BDAR 77 straipsnio 1 dalį. Šios tarnybos sprendimu jis buvo atmestas; pagal BDAR 78 straipsnio 1 dalį šis sprendimas apskųstas Bundesverwaltungsgericht (Federalinis administracinis teismas, Austrija) (
6
). Šio apeliacinio skundo nagrinėjimas buvo sustabdytas, kol Teisingumo Teismas atsakys į šioje byloje pateiktus klausimus.
(
1
)	International Association of Athletics Federations (Tarptautinė lengvosios atletikos federacijų asociacija) priėmė 2014 ir 2015 m. varžybų taisykles, o 2017 m. – antidopingo taisykles.
(
2
)	Konkrečiau kalbant, 2016 m. balandžio 27 d. Europos Parlamento ir Tarybos reglamento (ES) 2016/679 dėl fizinių asmenų apsaugos tvarkant asmens duomenis ir dėl laisvo tokių duomenų judėjimo ir kuriuo panaikinama Direktyva 95/46/EB (Bendrasis duomenų apsaugos reglamentas) (OL L 119, 2016, p. 1; toliau – BDAR) 5 straipsnio 1 dalies a ir c punktams, 6 straipsnio 3 daliai, taip pat 9 ir 10 straipsniams.
(
3
)	Pateikdamas savo vertinimą Teisingumo Teismas visų pirma rėmėsi 2020 m. sausio 21 d. Sprendimu Banco de Santander (C‑274/14, EU:C:2020:17) ir 2022 m. gegužės 3 d. Sprendimu CityRail (C‑453/20, EU:C:2022:341).
(
4
)	2020 m. gruodžio 23 d.Anti-Doping-Bundesgesetz 2021 (2021 m. Federalinis antidopingo įstatymas; BGBl. I, 152/2020; toliau – ADBG).
(
5
)	Pagal ADBG 8 straipsnio 3 dalį.
(
6
)	Šiuo klausimu žr. 2023 m. gruodžio 7 d. Sprendimą SCHUFA Holding (Atleidimas nuo likusių skolų) (C‑26/22 ir C‑64/22, EU:C:2023:958, 52 ir 70 punktai).