62007CC0520
GENERALINĖS ADVOKATĖS
VERICA TRSTENJAK IŠVADA,
pateikta 2009 m. vasario 19 d. (
1
)
Byla C-520/07 P
Europos Bendrijų Komisija
prieš
MTU Friedrichshafen GmbH
„Apeliacinis skundas — Restruktūrizavimo pagalba — Sprendimas, kuriuo nurodoma išieškoti su bendrąja rinka nesuderinamą pagalbą — Reglamento (EB) Nr. 659/1999 13 straipsnio 1 dalis — Solidari atsakomybė“
1.
Komisija pateikė šį apeliacinį skundą dėl 2007 m. rugsėjo 12 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo MTU Friedrichshafen prieš Komisiją (T-196/02, Rink. p. II-2889, toliau – skundžiamas sprendimas), kuriuo iš dalies buvo panaikintas 2002 m. balandžio 9 d. Komisijos sprendimas 2002/898/EB dėl valstybės pagalbos, kurią Vokietija suteikė SKL Motoren- und Systembautechnik GmbH (toliau – SKL-M) (OL L 314, p. 975, toliau – ginčijamas sprendimas).
2.
Ginčijamu sprendimu Komisija visų pirma nurodė grąžinti SKL-M suteiktą 34,26 milijono eurų dydžio valstybės pagalbą. Panaikinimas iš dalies yra susijęs su ginčijamo sprendimo 3 straipsnio 2 dalimi, kurioje Komisija nurodė, kad 2,71 milijono eurų dydžio SKL-M suteiktos valstybės pagalbos dalis turi būti solidariai išieškota iš MTU Friedrichshafen GmbH (toliau – atsakovė).
3.
Pagrindinis šiame apeliaciniame skunde keliamas klausimas yra susijęs su 1999 m. kovo 22 d. Tarybos reglamento (EB) Nr. 659/1999, nustatančio išsamias EB Sutarties 93 straipsnio (dabar – EB 86 straipsnis) taikymo taisykles (
2
), 13 straipsnio 1 dalies trečio sakinio aiškinimu ir taikymu. Šioje nuostatoje numatyta, jog tuo atveju, jei vykstant tyrimo dėl valstybės pagalbos procesui valstybė narė nevykdo įsakymo pateikti informaciją, Komisija priima sprendimą remdamasi turima informacija.
I — Teisinis pagrindas
4.
EB 87 straipsnio 1 dalyje numatyta, kad valstybės narės arba iš jos valstybinių išteklių bet kokia forma suteikta pagalba, kuri, palaikydama tam tikras įmones arba tam tikrų prekių gamybą, iškraipo konkurenciją arba gali ją iškraipyti, yra nesuderinama su bendrąja rinka, kai ji daro įtaką valstybių narių tarpusavio prekybai.
5.
Reglamentu Nr. 659/1999 yra nustatoma valstybės pagalbos teikimo tvarka. Šio reglamento 10–15 straipsniuose numatyta neteisėtos pagalbos teikimo atvejais taikoma tvarka. Pagal 10 straipsnį Komisija privalo nedelsdama patikrinti informaciją apie įtariamą neteisėtą pagalbą (
3
) ir prireikus paprašyti suinteresuotosios valstybės narės pateikti informaciją (
4
). Jeigu, nepaisant pakartotino pranešimo, suinteresuotoji valstybė narė per Komisijos nustatytą laikotarpį nepateikia būtinos informacijos arba ją pateikia ne visą, Komisija privalo priimti sprendimą, įpareigojantį pateikti tokią informaciją (
5
), nurodant jos turinį ir nustatant atitinkamą laikotarpį, per kurį ji turi būti pateikta (
6
).
6.
Pagal Reglamento Nr. 659/1999 13 straipsnio 1 dalį, skaitomą kartu su 4 straipsnio 4 dalimi, jeigu po pirminio patikrinimo Komisijai kyla abejonių dėl pranešime nurodytos priemonės suderinamumo su bendrąja rinka, Komisija privalo pradėti formalią tyrimo procedūrą. Pagal šio reglamento 13 straipsnio 1 dalį, skaitomą kartu su 7 straipsnio 5 dalimi, jeigu formalaus tyrimo metu Komisija nustato, kad pranešime nurodyta pagalba yra nesuderinama su bendrąja rinka, ji privalo priimti neigiamą sprendimą. Šio reglamento 13 straipsnio 1 dalies trečiame sakinyje numatoma, kad tuo atveju, jeigu valstybė narė nevykdo įsakymo pateikti informaciją, toks sprendimas turi būti priimamas remiantis turima informacija.
7.
Reglamento Nr. 659/1999 14 straipsnio 1 dalyje numatyta, kad jeigu esant neteisėtai pagalbai priimami neigiami sprendimai, Komisija nusprendžia, kad suinteresuotoji valstybė narė turi imtis visų priemonių, kurios yra būtinos tam, kad pagalba būtų išieškota iš gavėjo. Komisija neprivalo reikalauti išieškoti pagalbą, jeigu tai prieštarautų bendrajam Bendrijos teisės principui.
II — Faktinės bylos aplinkybės, ginčijamas sprendimas ir skundžiamas sprendimas
8.
SKL-M yra laivų variklius ir energetikos sektoriuje naudojamus variklius projektuojanti ir gaminanti įmonė. Ji priklausė 1994 m. privatizuotų Rytų Vokietijos įmonių grupei. Nepavykus įgyvendinti pradinio restruktūrizavimo plano Bundesanstalt für vereinigungsbedingte Sonderaufgaben (federalinis organas, atsakingas už specialias su Vokietijos susivienijimu susijusias užduotis, toliau – BvS) nusprendė toliau tęsti SKL-M restruktūrizavimą, ketinant įmonę ateityje parduoti.
9.
Atsakovė yra įmonė, be kitų gaminių, gaminanti didelės galios dyzelinius variklius. 1997 m. lapkričio 5 d. BvS, SKL-M ir atsakovės pastangomis, atsižvelgiant į atsakovės ketinimus įsigyti SKL-M, buvo sudaryti šie susitarimai.
10.
Pirmuoju susitarimu atsakovei buvo suteiktas opcionas nusipirkti visas SKL-M akcijas, numatant galimybę įsigyti jas iki 1999 m. gruodžio 1 d. už simbolinę vienos Vokietijos markės kainą arba atitinkamai iki 2001 m. gruodžio 31 d. už „protingą kainą“.
11.
Antrasis SKL-M ir atsakovės sudarytas susitarimas buvo dvišalė sutartis dėl licencijų ir bendradarbiavimo (toliau – WLKV), kuria jos įsteigė bendrąją įmonę. Šioje sutartyje numatytos abiejų bendrovių turimos praktinės patirties bendrą naudojimą bei dviejų naujos rūšies variklių projektavimą, gamybą ir pardavimą reglamentuojančios sąlygos.
12.
1997 m. lapkričio 5 d. tarp BvS, Saksonijos-Anhalto žemės ir SKL-M taip pat buvo sudaryta sutartis dėl restruktūrizavimo pagalbos išmokėjimo SKL-M.
13.
1998 m. balandžio 9 d. laišku Vokietijos valdžios institucijos informavo Komisiją apie pagalbos priemones, kurias BvS suteikė SKL-M. Kadangi kai kurios šių priemonių jau buvo įgyvendintos, byla užregistruota kaip nepranešta pagalba numeriu NN 56/98. Dėl teisinio nesaugumo, susijusio su SKL-M suteiktų pagalbos priemonių statusu, atsakovė nusprendė neįsigyti SKL-M. Tačiau abi bendrovės toliau bendradarbiavo pagal WLKV.
14.
2000 m. birželio 15 d. atsakovė įgyvendino WLKV 5 straipsnyje numatytą savo teisę už vienkartinę išmoką įsigyti teisę trečiųjų asmenų atžvilgiu išimtinai naudotis WLKV numatyta praktine patirtimi. Vienkartinės išmokos dydis buvo apskaičiuotas atsižvelgiant į SKL-M patirtas plėtros išlaidas. Išmokos dydis (apie 3,43 milijono eurų) buvo nustatytas atsižvelgiant į biudžetą, dėl kurio susitarta WLKV I priede. 2000 m. liepos mėn. sudarytas praktinės patirties, kuriai taikomas WLKV 5 straipsnis, aprašas, ir atsakovei leista naudotis šia praktine patirtimi. Už tai atsakovė SKL-M sumokėjo sutartą vienkartinę išmoką.
15.
Atlikusi pirminį Vokietijos valdžios institucijų perduotos informacijos tyrimą Komisija nusprendė, kad ginčijamos priemonės kelia rimtų abejonių dėl jų suderinamumo su bendrąja rinka. 2000 m. rugpjūčio 8 d. laišku ji Vokietijos valdžios institucijas informavo apie sprendimą pradėti formalią tyrimo procedūrą. Komisija paskelbė šį sprendimą Europos Bendrijų oficialiajame leidinyje (
7
) ir paragino suinteresuotąsias šalis pateikti savo pastabas. Komisija taip pat paklausė Vokietijos valdžios institucijų, ar atsakovė pasinaudojo arba galėjo pasinaudoti SKL-M skirta pagalba (
8
).
16.
2000 m. rugsėjo 1 d.SKL-M buvo iškelta bankroto byla.
17.
2000 m. spalio 16 d., 2001 m. balandžio 6 d. ir 2001 spalio 17 d. Vokietijos Federacinė Respublika pateikė savo pastabas dėl sprendimo pradėti formalią tyrimo procedūrą. Jokia suinteresuotoji trečioji šalis Komisijai pastabų nepateikė.
18.
2001 m. rugsėjo 19 d. laišku Komisija pasiūlė Vokietijos valdžios institucijoms pateikti informaciją, reikalingą įvertinti SKL-M suteiktą pagalbą pagal Reglamento Nr. 659/1999 10 straipsnį. Šiame laiške Komisija dar kartą paklausė, ar SKL-M skirtos pagalbos dalis buvo naudojama atsakovės, o ne SKL-M interesais. Komisija nurodė, kad jos turima informacija neleidžia jai to nustatyti. Komisija, be kita ko, paklausė, ar atsakovės už praktinę patirtį sumokėta kaina atspindi tos praktinės patirties esamą ar numatomą rinkos vertę. Komisija nurodė, kad jei ši informacija nebus pateikta, ji priims galutinį sprendimą remdamasi turima informacija. Ji taip pat paprašė Vokietijos valdžios institucijų perduoti laišką, kuriame nurodytas prašymas, atsakovei.
19.
2001 m. lapkričio 9 d. Komisija priminė Vokietijos valdžios institucijoms, kad jeigu jos neįvykdys prašymo ir nepateiks informacijos, ji priims sprendimą remdamasi turima informacija pagal Reglamento Nr. 659/1999 13 straipsnį.
20.
Vokietijos valdžios institucijos atsakė į prašymą pateikti informaciją 2002 m. sausio 23 d., vasario 26 d. ir kovo 11 d. laiškais. 2002 m. kovo 5 d. laišku jos taip pat Komisijai perdavė atsakovės pastabas dėl sprendimo pradėti formalią tyrimo procedūrą, visų pirma, kiek tai susiję su praktinės patirties naudojimu ir vienkartine išmoka, kurią atsakovė sumokėjo SKL-M.
A — Ginčijamas sprendimas
21.
2002 m. balandžio 9 d. Komisija priėmė ginčijamą sprendimą, kuriame nurodė, kad, nepaisant prašymo pateikti informaciją, Vokietija nepateikė pakankamai informacijos, kuri leistų Komisijai paneigti, jog atsakovė netiesiogiai, taikant WLKV, pasinaudojo SKL-M gauta pagalba. Dėl šios priežasties Komisija turėjo priimti sprendimą remdamasi turima informacija (
9
).
22.
Už praktinės patirties perdavimą atsakovės sumokėta kaina buvo 2,71 milijono eurų mažesnė už SKL-M faktiškai patirtas plėtros išlaidas (
10
).
23.
Ginčijamo sprendimo 85 punkte Komisija nurodė, kad SKL-M suteikta pagalba, panaudota padengti nuostoliams, patirtiems plėtojant praktinę patirtį, galėjo būti panaudota atsakovės, o ne SKL-M interesais.
24.
Ginčijamo sprendimo 86 punkte Komisija nurodė, kad valstybės kontroliuojamos bendrovės SKL-M prisiimta finansinė rizika neatitinka rinkos ekonomikos investuotojo principo ir kad atsakovės dalyvavimas nebuvo pagrįstas į viešąjį konkursą panašia procedūra. Tuo remdamasi Komisija nusprendė, kad praktinės patirties perdavimas gali būti laikomas maksimalios 2,71 milijono eurų dydžio valstybinių išteklių sumos perdavimu atsakovei.
25.
Sprendimo 87 ir 88 punktuose pateiktose išvadose Komisija visų pirma nustatė, kad Vokietija, pažeisdama EB 88 straipsnio 3 dalį, neteisėtai suteikė pagalbą (
11
). Atitinkamai iš SKL-M turi būti išieškota 34,26 milijono eurų dydžio suma. Kadangi remiantis turima informacija negalima nustatyti, ar atsakovė gavo naudos perdavus praktinę informaciją, 2,71 milijono eurų dydžio suma solidariai turi būti išieškota iš SKL-M ir atsakovės. Remdamasi šiomis išvadomis, ginčijamo sprendimo 3 straipsnio 2 dalyje Komisija nurodė Vokietijos valdžios institucijoms iš bendros 34,26 milijono eurų dydžio sumos, kurią jos turi išieškoti iš SKL-M, 2,71 milijono eurų dydžio sumą solidariai išieškoti iš SKL-M ir atsakovės.
B — Skundžiamas sprendimas
26.
2002 m. birželio 28 d. atsakovė pagal EB 230 straipsnį pateikė ieškinį dėl ginčijamo sprendimo. Ieškinyje atsakovė nurodė, kad ginčijamo sprendimo 3 straipsnio 2 punktas turi būti panaikintas tiek, kiek yra nurodoma iš jos, kaip solidariai atsakingos už SKL-M suteiktą pagalbą, išieškoti 2,71 milijono eurų. Atsakovė savo reikalavimą visų pirma grindė tuo, kad Komisija klaidingai taikė Reglamento Nr. 659/1999 13 straipsnio 1 dalį.
27.
Skundžiamame sprendime Pirmosios instancijos teismas patenkino ieškinį iš esmės remdamasis tuo, kad Reglamento Nr. 659/1999 13 straipsnio 1 dalis nesuteikia Komisijai teisės įpareigoti konkrečią įmonę grąžinti nesuderinama pripažintos pagalbos dalį, jeigu valstybinių išteklių, kuriais pasinaudojo ši įmonė, perdavimas yra hipotetinis (
12
).
III — Bylos nagrinėjimas Pirmosios instancijos teisme ir šalių reikalavimai
28.
2007 m. lapkričio 23 d. Teisingumo Teismas gavo 2007 m. lapkričio 21 d. Komisijos apeliacinį skundą. Rašytinio proceso metu atsakovė ir Komisija pateikė savo rašytines pastabas. Teismo posėdis nebuvo surengtas.
29.
Komisija Teisingumo Teismo prašo:
—
visiškai panaikinti skundžiamą sprendimą,
—
priimti šioje byloje sprendimą iš esmės ir atmesti ieškinį kaip nepagrįstą,
—
nurodyti atsakovei padengti apeliaciniame procese patirtas bylinėjimosi išlaidas ir bylos T-196/02 nagrinėjimo Pirmosios instancijos teisme išlaidas.
30.
Atsakovė Teisingumo Teismo prašo:
—
visiškai atmesti Komisijos apeliacinį skundą dėl 2007 m. rugsėjo 12 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo byloje T-196/02,
—
priteisti iš Komisijos bylinėjimosi išlaidas.
Likusiais klausimais atsakovė visiškai laikosi reikalavimų, kuriuos ji nurodė Pirmosios instancijos teisme pateiktame ieškinyje.
IV — Šalių argumentai
31.
Komisijos apeliacinis skundas pateiktas dėl Pirmosios instancijos teismo skundžiamo sprendimo 46 ir kt. punktuose išdėstytų motyvų. Pirmosios instancijos teismas sprendimo 46 punkte visų pirma nurodo, kad Reglamento Nr. 659/1999 13 straipsnio 1 dalis nesuteikia Komisijai teisės net ir solidariai įpareigoti įmonę sugrąžinti konkrečią nesuderinama pripažintos pagalbos dalį, jeigu valstybinių išteklių, kuriais pasinaudojo ši įmonė, perdavimas yra pagrįstas hipoteze.
32.
Visų pirma Komisija tik nustatė, kad remiantis turima informacija negalima atmesti to, jog atsakovė gavo naudos iš valstybės pagalbą gavusios bendrovės SKL-M, kai praktinė patirtis buvo įgyta palankiomis laikomomis sąlygomis. Tai rodo, kad skundžiamu sprendimu nustatyta pareiga solidariai gražinti gautą pagalbą yra paremta hipotezėmis, kurių Komisijos turima informacija neleidžia nei patvirtinti, nei paneigti (skundžiamo sprendimo 47 ir 48 punktai).
33.
Antra, skundžiamu sprendimu reikalaujama, kad nacionalinės valdžios institucijos iš atsakovės išieškotų dalį pagalbos, kurios negali grąžinti SKL-M, tačiau nacionalinės valdžios institucijoms nebuvo suteikta teisė peržiūrėti sprendimą dėl solidariosios atsakomybės. Tokia situacija nėra logiška EB sutartimi nustatytos procedūros valstybės pagalbos srityje pasekmė, nes pagalbą, kurią nurodyta išieškoti, suteikusi valstybė narė Komisijai kontroliuojant bet kuriuo atveju privalo išieškoti iš faktinių gavėjų. Todėl nebūtina sprendime dėl išieškojimo aiškiai jų įvardyti ar a fortiori nurodyti sumą, kurią grąžinti privalo kiekvienas gavėjas (skundžiamo sprendimo 49 ir 50 punktai).
A — Pirmasis apeliacinio skundo pagrindas
34.
Pirmajame Komisijos apeliacinio skundo pagrinde iš esmės nurodoma, kad skundžiamo sprendimo 49 ir 50 punktuose Pirmosios instancijos teismas, laikydamasis požiūrio, jog pagal Reglamento Nr. 659/1999 13 straipsnio 1 dalies trečią sakinį pagalbos gavėjas negali būti nustatytas remiantis turima informacija, padarė teisės klaidą. Toks ribojantis aiškinimas negali būti grindžiamas šios nuostatos formuluote. Tam, kad pagalbos teikimo priežiūra Bendrijoje būtų veiksminga, yra būtina, kad pagalbos gavėją būtų galima identifikuoti remiantis turima informacija. Tai, kad Komisija neturi kiekvienu atveju nurodyti pagalbos gavėjo neigiamame sprendime, nereiškia, kad ji neturi teisės to daryti valstybei narei nebendradarbiaujant.
35.
Atsakovės vertinimu, pirmasis apeliacinio skundo pagrindas yra perteklinis. Atsakovės teigimu, Pirmosios instancijos teismas nepriėjo prie tokios išvados, kurią skundžia Komisija. Skundžiamame sprendime buvo tik nurodyta, kad Komisija savo išvadą dėl atsakovės gautos naudos pagrindė hipoteze. Kaip nurodė Pirmosios instancijos teismas, faktinis pagalbos gavėjas neturi būti nurodytas Komisijos sprendime vien siekiant aiškumo.
36.
Be to, pirmasis apeliacinio skundo pagrindas yra nereikšmingas. Skundžiamas sprendimas jau buvo panaikintas remiantis tuo, kad Komisija pagrindė savo sprendimą dėl pagalbos išieškojimo iš atsakovės remdamasi hipoteze.
37.
Atsakovė taip pat tvirtina, kad pirmasis apeliacinio skundo pagrindas yra nepagrįstas. Komisija negali pagrįsti sprendimų dėl pagalbos išieškojimo remdamasi hipoteze. Ji turi arba formalios tyrimo procedūros metu nustatyti faktines aplinkybes, arba su valstybių narių pagalba identifikuoti naudos gavėją išieškojimo procedūros metu.
B — Antrasis apeliacinio skundo pagrindas
38.
Antrajame Komisijos apeliacinio skundo pagrinde nurodoma, kad, pirma, Pirmosios instancijos teismo sprendimo 46 ir kt. punktuose neteisingai aiškinami Reglamento Nr. 659/1999 13 straipsnio 1 dalyje įtvirtinti sprendimui remiantis turima informacija priimti nustatyti reikalavimai. Tais atvejais, kai prašymas pateikti informaciją nebuvo įvykdytas, Komisija gali priimti sprendimą remdamasi žinomomis faktinėmis aplinkybėmis. Tuo tikslu negali būti reikalaujama absoliutaus tikrumo, nes priešingu atveju Reglamento Nr. 659/1999 13 straipsnio 1 dalies trečias sakinys neturėtų jokios prasmės.
39.
Antra, Pirmosios instancijos teismo išvada, jog Komisija rėmėsi hipoteze, pastarosios nuomone nėra teisinga. Šis skundas yra priimtinas, nes susijęs su teisiniu faktinių aplinkybių įvertinimu, kuris gali būti peržiūrimas apeliacine tvarka. Jis taip pat yra tinkamai pagrįstas, nes Komisija pateikė detalią turimos informacijos, visų pirma pateiktą SKL-M bankroto administratoriaus, ataskaitą ir detaliai įvertino šią informaciją. Vienintelis likęs neaiškumas yra susijęs su atsakovės įsigytos praktinės patirties rinkos verte.
40.
Atsakovė mano, jog antrasis apeliacinio skundo pagrindas nepriimtinas, nes Komisija iš esmės ginčija fakto klausimą. Kiti Komisijos argumentai yra bendro pobūdžio ir nėra reikšmingi šioje byloje. Be to, apeliacinis skundas yra nepagrįstas. Komisija negali nepalankaus sprendimo pagrįsti hipoteze. Tačiau būtent tai Komisija padarė nagrinėdama klausimą dėl atsakovės gautos naudos bei šios naudos dydžio.
V — Teisinis įvertinimas
41.
Siūlau pirmiausia nagrinėti antrąjį apeliacinio skundo pagrindą (A), o tada – pirmąjį apeliacinio skundo pagrindą (B). Tai atitinka skundžiamo sprendimo struktūrą, kadangi antrasis apeliacinio skundo pagrindas yra susijęs su šio sprendimo 46–48 punktais, o pirmajame apeliacinio skundo pagrinde skundžiami 49 ir 50 punktai. Tai atrodo tinkama taip pat dėl tos priežasties, jog Pirmosios instancijos teismo 49 ir 50 punktuose pateikti argumentai, mano nuomone, tėra papildomas vertinimas.
A — Antrasis apeliacinio skundo pagrindas
42.
Antrąjį apeliacinio skundo pagrindą sudaro dvi dalys. Pirmoji dalis susijusi su Reglamento Nr. 659/1999 13 straipsnio 1 dalies aiškinimu (1), antroji – su Pirmosios instancijos teismo išvada, kad Komisija rėmėsi tik hipoteze (2). Mano nuomone, turi būti atmestos abi skundo dalys.
1. Reglamento Nr. 659/1999 13 straipsnio 1 dalies aiškinimas
43.
Man nepavyko nustatyti jokios teisės klaidos Pirmosios instancijos teismo pateiktame 13 straipsnio 1 dalies aiškinime. Pirmosios instancijos teismas teisingai nurodė, jog sprendimas dėl suteiktos pagalbos išieškojimo iš konkrečios įmonės negali būti grindžiamas vien hipoteze, kad ši įmonė gavo naudos, net ir tuo atveju, kai taikomas Reglamento Nr. 659/1999 13 straipsnio 1 dalies trečias sakinys bei įvykdytos šioje nuostatoje įtvirtintos sąlygos.
44.
Visų pirma reikia atkreipti dėmesį į tai, kad 13 straipsnio 1 dalies trečias sakinys turi būti aiškinamas atsižvelgiant į pirminėje teisėje įtvirtintus reikalavimus dėl Komisijos sprendimų valstybės pagalbos procedūros atžvilgiu. EB 87 straipsnio 1 dalyje numatyta, kad, norint priimti sprendimą dėl valstybės pagalbos išieškojimo iš tam tikros įmonės, šiai įmonei turi būti suteikta valstybės narės pagalba arba pagalba iš jos valstybinių išteklių, kuri, palaikydama šią įmonę, iškraipo konkurenciją arba gali ją iškraipyti ir kuri daro įtaką valstybių narių tarpusavio prekybai. Atsižvelgiant į visas EB 87 straipsnio 1 dalyje įtvirtintas sąlygas, akivaizdu, kad turi būti nustatyta, jog atitinkama įmonė buvo palaikoma, nors tam, kad būtų įrodytas konkurencijos iškraipymas, pakanka įrodyti, kad kilo tokio iškraipymo pavojus.
45.
Todėl, mano nuomone, pirminėje teisėje yra įtvirtintas reikalavimas, kad Komisija, norėdama priimti sprendimą dėl valstybės pagalbos išieškojimo iš įmonės, bent jau savo teisinėse išvadose turi įrodyti, jog įmonė buvo palaikoma. Vien to, kad Reglamentu Nr. 659/1999 įgyvendinamos EB 89 straipsnyje įtvirtintos nuostatos, mano manymu, pakanka norint įrodyti, kad Reglamento Nr. 659/1999 13 straipsnio 1 dalies trečiajame sakinyje neabejojama dėl anksčiau nurodyto pirminės teisės reikalavimo.
46.
Be to, Reglamento Nr. 659/1999 13 straipsnio 1 dalies trečiame sakinyje nėra numatyta, jog tuo atveju, jei valstybė narė nebendradarbiauja, Komisija gali remtis hipoteze, kad tam tikra įmonė buvo palaikoma.
47.
Reglamento Nr. 659/1999 13 straipsnio 1 dalies trečiu sakiniu Bendrijos teisės aktų leidėjai įtvirtino nusistovėjusią Teisingumo Teismo praktiką, numatančią, kad jei valstybė narė, nesilaikydama Komisijos įsakymo, nepateikia prašomos informacijos, Komisija turi teisę priimti sprendimą remdamasi turima informacija (
13
). Ši nuostata yra papildoma priemonė, sudaranti Komisijai galimybę gauti informaciją, reikalingą sprendimams dėl neteisėtos pagalbos priimti tais atvejais, kai valstybė narė atsisako bendradarbiauti, norėdama sutrukdyti priimti sprendimą ar apsunkinti sprendimo priėmimą (
14
).
48.
Mano manymu, šia nuostata visų pirma yra reglamentuojama faktinių aplinkybių, kurias turi nustatyti Komisija, apimtis. Ja įtvirtinama pusiausvyra tarp teisės būti išklausytam ir Komisijos suinteresuotumo kuo greičiau imtis veiksmų prieš su Bendrijos teise nesuderinamą valstybės pagalbą. Tyrimo dėl valstybės pagalbos procedūros metu Komisija, laikydamasi teisės būti išklausytam principo, iš esmės privalo prašyti atitinkamos valstybės narės pateikti jai visą būtiną informaciją (
15
). Tačiau jei prašymas pateikti informaciją nėra sėkmingai įvykdomas, Komisija gali priimti sprendimą remdamasi turima informacija.
49.
Ši nuostata daro poveikį Komisijos sprendimo teisiniam įvertinimui. Jei, neatsižvelgdama į reikalavimą pateikti atitinkamą informaciją, suinteresuotoji valstybė narė nepaneigia Komisijos nurodytų faktinių aplinkybių, leidžiančių manyti, kad pagalba buvo suteikta, ji negali kaltinti Komisijos, kad ši rėmėsi šiomis faktinėmis aplinkybėmis, net jei jos yra fragmentiškos ar neišsamios (
16
). Taigi, Reglamento Nr. 659/1999 13 straipsnio 1 dalies trečiu sakiniu yra reglamentuojamos sąlygos, kuriomis Komisija, remdamasi turima informacija, gali laikyti aplinkybę įrodyta (
17
).
50.
Kita vertus, negaliu, remdamasi 13 straipsnio 1 dalies trečiu sakiniu („minėtasis sprendimas priimamas remiantis turima informacija”) ar Teismų praktika, kurioje sprendimai priimti jo pagrindu (
18
), daryti išvados, kad tuo atveju, jei valstybė narė neįvykdo prašymo pateikti informaciją, Komisija gali daryti prielaidą, jog yra įvykdytos EB 87 straipsnio 1 dalyje numatytos sąlygos. Taigi Reglamento Nr. 659/1999 13 straipsnio 1 dalies trečiu sakiniu nėra panaikinama Komisijos pareiga realiai nustatyti, jog įmonė buvo palaikoma, pagrįsti šį teisinį vertinimą faktinėmis aplinkybėmis ir įrodyti, kad atitinkamos faktinės aplinkybės egzistuoja. Šia nuostata tik sumažinama įrodinėjimo apimtis, kai Komisija gali pagrįstai tvirtinti, kad jos nurodomos faktinės aplinkybės egzistuoja (
19
). Toks Reglamento Nr. 659/1999 13 straipsnio 1 dalies trečio sakinio aiškinimas, mano nuomone, yra būtinas atsižvelgiant į valstybės narės ir (arba) asmenų, kuriuos sprendimas gali paveikti ir kurie turi žinoti, kokiomis hipotezėmis Komisija grindžia savo sprendimą, teisę į gynybą.
51.
Priešingai nei tvirtina Komisija, toks Reglamento Nr. 659/1999 13 straipsnio 1 dalies trečio sakinio aiškinimas taip pat nepagrįstai neapriboja draudžiamos pagalbos išieškojimo. Kaip jau nurodyta, vertindama faktines aplinkybes Komisija nereikalauja „šimtaprocentinio įrodymų tikrumo“. Atvirkščiai, pagal turimą informaciją priimant sprendimą galima sutikti su tuo, kad Komisija negali turėti visos informacijos, kuri reikalinga norint įvertinti atitinkamas valstybės taikytas priemones.
52.
Tačiau jei remdamasi turima informacija Komisija negali įrodyti, jog įmonė buvo palaikoma, ji negali tik prezumpcija grįsti sprendimo dėl suteiktos valstybės pagalbos išieškojimo iš tos įmonės. Kaip Pirmosios instancijos teismas teisingai nurodo skundžiamo sprendimo 49 punkte išdėstytame papildomame vertinime, valstybės narės valdžios institucijoms sprendimas dėl pagalbos išieškojimo yra privalomas. Todėl jos privalo solidariai išieškoti nurodytą sumą iš (bankrutavusios) SKL-M ir atsakovės, ir nacionalinės valdžios institucijos neturi teisės atsižvelgti į tai, kad Komisija tik laikėsi hipotezės, jog atsakovė buvo palaikoma (
20
).
53.
Kaip teisingai nurodė Pirmosios instancijos teismas, vietoje to Komisija gali, bent jau tokioje byloje kaip ši, nustatyti faktinį pagalbos gavėją ir pagalbos sumą, kuri, bendradarbiaujant su bendradarbiauti privalančia valstybe nare, turi būti išieškota pagal išieškojimo procedūrą (
21
).
54.
Atsižvelgdama į tai, kas pasakyta, laikausi nuomonės, kad dėl pirma nurodytų priežasčių Komisija, priimdama sprendimą dėl pagalbos išieškojimo, negali remtis paprasta hipoteze net Reglamento Nr. 659/1999 13 straipsnio 1 dalies trečiame sakinyje nurodytu atveju. Todėl Pirmosios instancijos teismas skundžiamame sprendime teisingai aiškino šią nuostatą.
2. Pirmosios instancijos teismo nustatyta faktinė aplinkybė, kad Komisija rėmėsi tik hipoteze
55.
Komisija skundžia tai, kad Pirmosios instancijos teismas neteisingai nusprendė, jog ginčijamame sprendime Komisija rėmėsi tik hipoteze. Komisija tvirtina, kad ji nustatė, jog praktinė patirtis buvo perduota su rinkos ekonomika nesuderinamomis sąlygomis ir atsakovė iš to gavo naudos.
56.
Mano nuomone, ši skundo dalis nepriimtina. Tiesa, kad Pirmosios instancijos teismo nustatytos faktinės aplinkybės iš esmės negali būti peržiūrimos nagrinėjant bylą apeliacine tvarka. Tačiau klaidos dėl teisės apima klaidas dėl teisės normų aiškinimo bei klaidas dėl su teisės norma susijusių faktinių aplinkybių vertinimo (
22
). Todėl, mano nuomone, ši skundo dalis yra priimtina tiek, kiek Komisija tvirtina, jog Pirmosios instancijos teismas neteisingai teisės požiūriu įvardijo (neapskųstas) ginčijamo sprendimo nuostatas kaip hipotezes.
57.
Tačiau ši skundo dalis yra nepagrįsta. Pirmosios instancijos teismas teisingai nusprendė, kad Komisija tik laikėsi hipotezės, bet faktiškai nenustatė, jog atsakovei buvo perduoti valstybės ištekliai.
58.
Ginčijamo sprendimo 85 punkte Komisija laikėsi požiūrio, kad šioje byloje nagrinėjama valstybės pagalba galėjo būti panaudota atsakovės, o ne SKL-M interesais. Ginčijamo sprendimo 86 punkte Komisija nustatė, kad praktinės patirties perdavimas galėtų būti laikomas valstybės išteklių, kurių vertė 2,71 milijono eurų, perdavimu atsakovei. Nors ginčijamo sprendimo 87 punkte Komisija priėjo prie išvados, kad Vokietija, pažeisdama EB 88 straipsnio 3 dalį, neteisėtai suteikė šioje byloje nagrinėjamą valstybės pagalbą, remiantis šia išvada taip pat negalima nuspręsti, jog atsakovė gavo naudos. Ginčijamo sprendimo 88 punkte Komisija dar kartą nusprendė, jog negalima atmesti to, jog buvo perduoti valstybės ištekliai, taip aiškiai nurodydama, jog tai, kad atsakovė gavo naudos, buvo tik hipotezė.
59.
Taigi ginčijamame sprendime nėra patvirtintas Komisijos apeliacinio proceso metu pateiktas argumentas, kad ji nesirėmė hipoteze ar kad ja rėmėsi tik norėdama įrodyti atsakovės gautos naudos dydį. Komisija tik iškėlė hipotezę, kad valstybės ištekliai buvo perduoti, ir atitinkamai klausimą, ar buvo gauta nauda, paliko neatsakytą.
60.
Todėl Pirmosios instancijos teismas buvo teisus teigdamas, kad Komisija, priimdama sprendimą dėl atsakovo gautos naudos, rėmėsi prezumpcija.
61.
Komisijos pateikiami argumentai, jog šioje byloje ji įrodė, kad atsakovė gavo naudos, ir atsakovės nurodytos priežastys, kodėl Komisija šioje byloje to neįrodė, neturi reikšmės šio apeliacinio skundo nagrinėjimui. Kadangi Pirmosios instancijos teismas neturi teisės pakeisti Komisijos argumentų savaisiais (
23
), svarbūs yra tik ginčijamame sprendime Komisijos realiai pateikti argumentai, bet ne tie, kuriuos ji galėjo pateikti.
3. Tarpinė išvada
62.
Vadinasi, antrąjį apeliacinio skundo pagrindą reikia atmesti kaip nepagrįstą.
B — Pirmasis apeliacinio skundo pagrindas
63.
Pirmasis Komisijos apeliacinio skundo pagrindas yra tai, kad Pirmosios instancijos teismas, skundžiamo sprendimo 49 ir 50 punktuose nuspręsdamas, jog pagal Reglamento Nr. 659/1999 13 straipsnio 1 dalies trečią sakinį naudos gavėjas negali būti nustatomas remiantis turima informacija, padarė teisės klaidą.
64.
Šis apeliacinio skundo pagrindas yra nereikšmingas. Skundžiamas sprendimas turi būti patvirtintas vien remiantis tuo, kad Pirmosios instancijos teismas teisingai panaikino ginčijamą sprendimą, iš dalies remdamasis pirma nurodytomis priežastimis. Komisija neturėjo teisės priimti sprendimo dėl atsakovės remdamasi hipoteze (
24
).
65.
Be to, mano nuomone šis apeliacinio skundo pagrindas taip pat turi būti atmestas, nes juo skundžiama išvada, kurios Pirmosios instancijos teismas nepadarė. Priešingai nei tvirtina Komisija, skundžiamo sprendimo 49 ir 50 punktuose Pirmosios instancijos teismas nenusprendė, jog pagalbos gavėjo identifikavimas remiantis turima informacija iš esmės yra atmetamas.
66.
Skundžiamo sprendimo 46 punkte Pirmosios instancijos teismas nusprendė, kad Reglamento Nr. 659/1999 13 straipsnio 1 dalies trečiu sakiniu Komisijai nėra suteikiama teisė priimant sprendimą dėl valstybės pagalbos išieškojimo iš konkrečios įmonės remtis hipoteze apie valstybės išteklių perdavimą šiai įmonei. Skundžiamo sprendimo 49 ir 50 punktuose pateikiamose papildomose išvadose Pirmosios instancijos teismas nusprendė, kad net jei sprendimas išieškoti pagalbą yra pagrįstas hipoteze, valstybinės valdžios institucijos neturi teisės juo abejoti ir todėl, jei SKL-M yra bankrutavusi, dalį nagrinėjamos valstybės pagalbos jos turi išieškoti iš atsakovės. Pirmosios instancijos teismas taip pat nurodė, kad pirminės teisės normose įtvirtintos taisyklės dėl valstybės pagalbos nereikalauja, kad kiekvienu atveju sprendime dėl pagalbos išieškojimo būtų nurodomas naudos gavėjas arba pagalbos suma.
67.
Remdamasi minėtais teiginiais negaliu prieti prie išvados, kurią ginčija Komisija, jog pagal Reglamento Nr. 659/1999 13 straipsnio 1 dalies trečią sakinį galimybė remiantis turima informacija priimti sprendimą iš esmės nėra taikoma siekiant nustatyti pagalbos gavėją ar šalį, privalančią grąžinti pagalbą.
68.
Šiuo atžvilgiu kyla klausimas dėl procesinio požiūrio į apeliacinio skundo pagrindą, kuriuo ginčijama išvada, kurios Pirmosios instancijos teismas nepadarė remdamasis tuo, kad ji yra teisiškai klaidinga.
69.
Atsakovė siekia, kad pirmasis apeliacinio skundo pagrindas būtų atmestas kaip nereikšmingas. Šioje byloje tai galėtų patvirtinti ta faktinė aplinkybė, kad antrajame apeliacinio skundo pagrinde yra skundžiami argumentai, kuriais skundžiamas sprendimas realiai nėra grindžiamas. Tačiau manau, kad apeliacinio skundo pagrindas gali būti atmetamas kaip nereikšmingas tik tuo atveju, jei nėra teisinio suinteresuotumo jį nagrinėti, nes net jeigu būtų priimtinas, juo remiantis skundžiamas sprendimas negalėtų būti panaikintas. Jei apeliacinį skundą pateikęs asmuo bylinėjasi remdamasis neteisingu pagrindu, tai nekeičia jo suinteresuotumo tuo, kad apeliacinio skundo pagrindas būtų išnagrinėtas. Tiesą sakant, klausimas dėl to, ar skundžiamame sprendime Pirmosios instancijos teismas priėjo, ar nepriėjo prie išvados, kurią skundžia apeliacinį skundą pateikęs asmuo, yra klausimas dėl apeliacinio skundo pagrindo esmės (
25
).
70.
Todėl pirmasis apeliacinio skundo pagrindas turi būti atmestas kaip nereikšmingas dėl šios išvados 64 punkte nurodytų priežasčių ir taip pat turi būti atmestas kaip nepagrįstas dėl šios išvados 65–69 punktuose nurodytų priežasčių.
C — Tarpinė išvada
71.
Taigi reikia atmesti visą apeliacinį skundą.
VI — Dėl bylinėjimosi išlaidų
72.
Pagal Teisingumo Teismo procedūros reglamento 69 straipsnio 2 dalį, taikomą apeliacinėse bylose pagal šio reglamento 118 straipsnį, pralaimėjusiai šaliai nurodoma padengti bylinėjimosi išlaidas, jei laimėjusi šalis to reikalavo. Kadangi Komisija pralaimėjo bylą, o atsakovė reikalavo priteisti bylinėjimosi išlaidas, Komisija turi jas padengti.
VII — Išvada
73.
Atsižvelgdama į tai, kas pasakyta, siūlau Teisingumo Teismui:
—
atmesti apeliacinį skundą,
—
nurodyti Komisijai padengti bylinėjimosi apeliacine tvarka išlaidas.
(
1
)	Originalo kalba: vokiečių.
(
2
)	OL L 83, 1999, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 8 sk., 1 t., p. 339.
(
3
)	Reglamento Nr. 659/1999 10 straipsnio 1 dalis.
(
4
)	Reglamento Nr. 659/1999 10 straipsnio 2 dalies pirmas sakinys.
(
5
)	Reglamento Nr. 659/1999 10 straipsnio 3 dalies pirmas sakinys.
(
6
)	Reglamento Nr. 659/1999 10 straipsnio 3 dalies antras sakinys.
(
7
)	OL C 27, 2001, p. 5.
(
8
)	Sprendimo pradėti formalią tyrimo procedūrą 103 punktas.
(
9
)	Ginčijamo sprendimo 77 ir 78 punktai.
(
10
)	Ginčijamo sprendimo 81 punktas.
(
11
)	Komisija nustatė, kad SKL-M suteikta pagalba nebuvo suderinama su tuo metu galiojusiomis gairėmis dėl valstybės pagalbos sunkumus patiriančioms įmonėms sanuoti ir restruktūrizuoti (OL C 368, 1994, p. 12).
(
12
)	Skundžiamo sprendimo 46 punktas.
(
13
)	Visų pirma žr. 1990 m. vasario 14 d. Teisingumo Teismo sprendimą Prancūzija prieš Komisiją (C-301/87, Rink. p. I-307, 22 punktas); 1991 m. kovo 21 d. Teisingumo Teismo sprendimą Italija prieš Komisiją (C-303/88, Rink. p. I-1433, 47 punktas) ir 1994 m. balandžio 13 d. Teisingumo Teismo sprendimą Vokietija ir Pleuger Worthington prieš Komisiją (C-324/90 ir C-342/90, Rink. p. I-1173, 29 punktas).
(
14
)	M. Heidenhain (leid.), A. Sinnaeve „Handbuch des Europäischen Beihilfenrechts“, Beck, 2003, 34 dalies 6 punktas.
(
15
)	Sprendimas Vokietija ir Pleuger Worthington prieš Komisiją (minėtas 13 išnašoje, 29 punktas).
(
16
)	1996 m. rugsėjo 26 d. Teisingumo Teismo sprendimas Prancūzija prieš Komisiją (C-241/94, Rink. p. I-4551, 36 ir 37 punktas) ir 2002 m. birželio 13 d. Teisingumo Teismo sprendimas Nyderlandai prieš Komisiją (C-382/99, Rink. p. I-5163, 76 punktas); taip pat 2005 m. spalio 19 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimas Freistaat Thüringen prieš Komisiją (T-318/00, Rink. p. II-4179, 88 punktas).
(
17
)	Atitinkamai minėta nuostata daro įtaką įrodymo laipsniui. A. Sinnaeve, cituotas 14 išnašoje (34 dalis, 6 punktas), teigia, kad įrodymus rinkti yra lengviau. Tačiau žr. J.-P. Keppenne „Une vue d’ensemble des règles de procédure de l’article 88 CE et commentaires sur leur application depuis l’entrée en vigueur du règlement 659/1999“, European Competition Law, 2001, p. 205 ir paskesni, 234, kurios manymu, šia nuostata yra perkeliama įrodinėjimo našta.
(
18
)	Visų pirma žr. Teisingumo Teismo sprendimą Prancūzija prieš Komisiją (minėtas 16 išnašoje, 22 punktas); Teisingumo Teismo sprendimą Italija prieš Komisiją (minėtas 16 išnašoje, 47 punktas) ir Teisingumo Teismo sprendimą Vokietija ir Pleuger Worthington prieš Komisiją (minėtas 13 išnašoje, 29 punktas).
(
19
)	Šiuo klausimu visų pirma žr. A. Sinnaeve (cituota 14 išnašoje, 34 punktas, 15 išnaša iki 6 punkto), kuris nurodo, kad net tuo atveju Komisija turi nurodyti savo sprendimo priežastis, tačiau šiuo atžvilgiu jai yra taikomi ne tokie griežti reikalavimai.
(
20
)	Skundžiamo sprendimo 49 punktas.
(
21
)	Skundžiamo sprendimo 50 punktas.
(
22
)	1994 m. birželio 1 d. Teisingumo Teismo sprendimas Komisija prieš Brazzelli Lualdi ir kt. (C-136/92 P, Rink. p. I-1981, 49 punktas). Šiuo klausimu taip pat žiūrėti 1991 m. birželio 26 d. generalinio advokato W. Van Gerven išvados Teisingumo Teismo nagrinėtoje byloje Costacurta prieš Komisiją 3 punktą (1991 m. lapkričio 21 d. Teisingumo Teismo sprendimas C-145/90 P, Rink. p. I-5449).
(
23
)	2000 m. sausio 27 d. Teisingumo Teismo sprendimas DIR International Film ir kt. prieš Komisiją (C-164/98 P, Rink. p. I-447, 44–48 punktai).
(
24
)	Žr. 2001 m. liepos 12 d. Teisingumo Teismo sprendimą Komisija ir Prancūzija prieš TF1 (C-302/99 P ir C-308/99 P, Rink. p. I-5603, 23–29 punktai).
(
25
)	Šiuo klausimu taip pat žiūrėti 1997 m. kovo 6 d. Teisingumo Teismo nutartį Galtieri prieš Parlamentą (C-150/96 P, Rink. p. I-1229, 15 ir kt. punktai).