62008CC0306_LT
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
1. Šioje procedūroje dėl įsipareigojimų neįvykdymo Komisija prašo Teisingumo Teismo nuspręsti, kad priimdama sprendimus dėl LRAU(2) ir vėliau jį pakeitusiame LUV(3) nustatytų integruotų veiksmų programų (toliau – IVP) – miesto plėtros priemonių Valensijos regione, Ispanija neįvykdė įsipareigojimų pagal viešųjų pirkimų direktyvas 93/37/EEB(4) ir 2004/18/EB(5) .
2. Ši procedūra Teisingumo Teismui sudaro galimybę dar kartą nagrinėti miesto plėtros priemonių traktavimą viešųjų pirkimų taisyklėse, taip pat geriau išaiškinti „piniginės naudos“ ir „koncesijų“ prasmę nagrinėjamose viešųjų pirkimų direktyvose.
3. Ši procedūra dėl įsipareigojimų neįvykdymo pradėta Europos Parlamentui gavus daugybę peticijų, kuriose išdėstyti nusiskundimai dėl įvairių LRAU aspektų, įskaitant plėtros projektų geografinės padėties ir jų poveikio aplinkai, žemės nusavinimo nesumokant deramos kompensacijos ir žemės savininkų prievolės sumokėti už jų nepageidaujamus ar jiems nereikalingus infrastruktūros darbus(6) . Komisija ištyrė įvairius protestus ir nustatė, kad ji gali pareikšti ieškinį tik dėl prieštaravimo viešųjų pirkimų direktyvų nuostatoms, nes Komisija arba neturi kompetencijos(7), arba teisinė byla nėra stipri(8) . Kadangi pagrindiniai peticijų autorių nusiskundimai nesusiję su viešųjų pirkimų taisyklių laikymusi(9), šis Komisijos ieškinys ir bylos rezultatas iš esmės jiems bus mažai naudingas.
I – Teisinis pagrindas
A – ES teisė (10)
1. Direktyva 93/37
4. Direktyva 93/37 taikoma viešojo darbų pirkimo sutartims ir koncesijoms.
5. Viešojo darbų pirkimo sutartys apibrėžtos kaip „atlygintinio piniginio pobūdžio sutartys, kurios tarp rangovo ir perkančiosios organizacijos < ... > sudarytos raštu ir kurių tikslas – atlikti arba kartu atlikti ir suprojektuoti darbus, susijusius su viena iš II priede nurodytų profesinės veiklos rūšių, arba atlikti darbą < ... >, arba bet kokiomis priemonėmis atlikti darbą, atitinkantį perkančiosios organizacijos nurodytus reikalavimus“(11) .
6. Viešojo darbų pirkimo koncesija apibrėžta kaip „tokio paties pobūdžio, kaip nurodyta a punkte, sutartis, išskyrus tai, kad atlyginimą už numatomus atlikti darbus sudaro arba tik teisė eksploatuoti pastatą, arba ši teisė kartu su užmokesčiu“(12) .
7. 6 straipsnio 6 dalyje numatytas bendras nediskriminavimo reikalavimas.
8. 11 straipsnyje nustatytas reikalavimas visus pranešimus skelbti Europos Bendrijų oficialiajame leidinyje ir TED duomenų bazėje.
9. 12 straipsnyje nustatyti pasiūlymų priėmimo terminai. Jame numatytas 52 dienų laikotarpis nuo skelbimo paskelbimo, kai taikoma atviro konkurso procedūra.
10. IV antraštinės dalies II skyriuje, t. y. 24–29 straipsniuose, nustatyti kvalifikacinės atrankos kriterijai. 24 straipsnyje išvardyti atvejai, kada rangovui gali būti neleista dalyvauti konkurse, įskaitant atvejus, kai rangovas yra bankrutavęs arba jis pripažintas padaręs nusikaltimą, susijusį su profesine veikla. 25–29 straipsniuose išvardyti įrodymai, kurių gali būti pareikalauta iš rangovo, kad jis įrašytas į profesinį ar verslo registrą, apie jo finansinę būklę, techninį pajėgumą ir nagrinėjama padėtis valstybėse narėse, kurios turi oficialius pripažintų rangovų sąrašus.
2. Direktyva 2004/18
11. Direktyva 2004/18, kaip ir kitos, suteikia naują formą Direktyvai 93/37. Pirmoji taikoma visoms viešosioms sutartims, kurios apibrėžtos kaip „dėl piniginės naudos vieno ar kelių ūkio subjektų ir vienos ar kelių perkančiųjų organizacijų raštu sudarytos sutartys, kurių dalykas yra darbų atlikimas, prekių tiekimas arba paslaugų teikimas, kaip apibrėžta šioje direktyvoje“(13) .
12. Toliau viešojo darbų pirkimo sutartys apibrėžtos kaip „viešosios sutartys, kurių dalykas yra darbų arba darbo, susijusio su viena iš I priede nurodytų veiklų, įvykdymas, arba įvykdymas ir suprojektavimas, arba darbo realizavimas bet kokiomis priemonėmis, atitinkančiomis perkančiosios organizacijos nustatytus reikalavimus“(14) .
13. Viešojo paslaugų pirkimo sutartys toliau apibrėžtos kaip „viešosios sutartys, kurių dalykas yra II priede išvardytų paslaugų teikimas, išskyrus darbų ir prekių pirkimo sutartis“(15) .
14. Viešoji darbų koncesija toliau apibrėžta kaip „tos pačios rūšies sutartis kaip ir viešojo darbų pirkimo sutartis, išskyrus tai, kad atlygis už atliktus darbus yra tik teisė naudotis darbo rezultatais arba tokia teisė kartu su mokėjimu“(16) .
15. Viešoji paslaugų koncesija toliau apibrėžta kaip „tos pačios rūšies sutartis, kaip ir viešojo paslaugų pirkimo sutartis, išskyrus tai, kad atlygis už suteiktas paslaugas yra teisė naudotis paslauga arba tokia teisė kartu su mokėjimu“(17) ir jai direktyva netaikoma(18) .
16. Direktyva 2004/18 netaikoma viešojo paslaugų pirkimo sutartims dėl žemės, esamų pastatų arba kito nekilnojamojo turto arba teisių į juos įsigijimo ar nuomos bet kokiomis finansinėmis priemonėmis(19) .
17. 2 straipsnyje nurodyta, kad sudarydamos sutartis perkančiosios organizacijos ūkio subjektams taiko vienodas sąlygas, jų nediskriminuoja ir veikia skaidriai.
18. 6 straipsnis susijęs su technikos ir prekybos paslapčių konfidencialumu bei kitais konfidencialiais pasiūlymų aspektais ir jame nustatyta, kad perkančioji organizacija neturi atskleisti ūkio subjektų jai atsiųstos informacijos, kurią jie pažymėjo kaip konfidencialią.
19. 24 straipsnyje teigiama, kad skelbime dėl sutarties perkančiosios organizacijos nurodo, ar jos leidžia, ar ne teikti alternatyvius pasiūlymus, taip pat jos pirkimo dokumentuose turi nurodyti minimalius reikalavimus, kuriuos turi atitikti alternatyvūs pasiūlymai, ir konkrečius reikalavimus jiems pateikti.
Atsižvelgiama tik į tuos alternatyvius pasiūlymus, kurie atitinka jiems perkančiųjų organizacijų keliamus minimalius reikalavimus.
20. 30 straipsnyje nurodyti atvejai, pateisinantys derybų procedūros taikymą, iš anksto paskelbiant sprendimą apie pirkimą. Jame apibūdinta, kaip turi būti vykdomos šios derybų procedūros.
21. 31 straipsnio 4 dalies a punkte išvardyti atvejai, pateisinantys derybų procedūros taikymą, kai skelbimas apie pirkimą nėra skelbiamas, visų pirma tada, kai reikalingi papildomi darbai ar paslaugos, kurios neįėjo į svarstytą pradinį projektą, ir kaip tokia procedūra turi būti vykdoma.
22. 48 straipsnio 2 dalyje išvardyti įrodymai, kuriuos galima pateikti ūkio subjekto techniniams pajėgumams parodyti.
23. 53 straipsnyje nurodyta, kad kriterijai, kuriais remdamosi perkančiosios organizacijos sudaro viešąsias sutartis, yra perkančiajai organizacijai ekonomiškai naudingiausias pasiūlymas (tai gali būti įvairūs kriterijai, susiję su atitinkamos sutarties dalyku, pavyzdžiui, aplinkosaugos charakteristikos, kokybė, kaina ir ekonomiškumas) arba mažiausia kaina.
Jame taip pat nustatytas įpareigojimas perkančiajai organizacijai nurodyti, jei įmanoma, santykinį kiekvieno kriterijaus lyginamąjį svorį, pagal kurį bus nustatomas ekonomiškai naudingiausias pasiūlymas, arba kriterijus mažėjančia svarbos tvarka.
B – Nacionalinė teisė
1. Valstybiniai teisės aktai
24. Ispanijoje viešieji pirkimai priskiriami valstybės teisėkūros kompetencijai. Valstybės kompetencijai taip pat priskiriamas nusavinimas ir nuosavybės teisė.
Kita vertus, planavimas ir žemės naudojimas priskiriami regioninės teisėkūros kompetencijai Konstitucijoje ir valstybės teisėje numatytu pagrindu(20) . LRAU ir LUV paskelbti remiantis regioninės valdžios kompetencija reguliuoti žemės planavimą, naudojimą ir plėtrą.
25. Ispanijos Konstitucijoje pripažįstama teisė į privačią nuosavybę ir paveldėjimą, tačiau pagal įstatymus ją riboja jų socialinė funkcija(21) . Remiantis Konstitucija visi asmenys turi teisę į atitinkamą būstą; valstybės institucijos prisideda kuriant sąlygas, būtinas naudojimuisi šia teise, tinkamai reguliuodamos žemės naudojimą ginant bendrąjį interesą ir siekiant apsisaugoti nuo spekuliavimo; bendruomenė gauna naudos iš žemės vertės padidėjimo valdžios institucijoms patvirtinus miesto plėtros priemones(22) .
26. Po LRAU priėmimo Isp anijos valstybiniai planavimo ir žemės naudojimo teisės aktai buvo keičiami ne kartą, o dabartinė teisinė bazė numatyta TRLS(23) . Reikėtų paaiškinti tam tikrus esminius šių teisės aktų principus, kurie taip pat buvo įtraukti į ankstesnius teisės aktus, galiojusius ikiteisminiu laikotarpiu.
27. TRLS numatyta, kad žemės planavimas ir miesto plėtra yra nekomercinės viešosios paslaugos, skirtos žemės naudojimui organizuoti atsižvelgiant į bendrąjį interesą ir nustatančios su nuosavybe susijusias teises bei įpareigojimus pagal numatytą tikslinę žemės naudojimo paskirtį. Jeigu aiškiai nenumatyta įstatymuose, tikslinės žemės paskirties naudojimo nustatymas kiekvienam žemės sklypui nesuteikia teisės gauti kompensaciją. Planavimo ir žemės naudojimo teisės aktai turi užtikrinti, kad valdžios institucijos reguliuotų ir kontroliuotų žemės vystymą įvairiais jo etapais nuo laikino naudojimosi, infrastruktūros kūrimo bei statybos darbų iki viešojo ar privataus asmens naudojimosi žeme. Be to, bendruomenė turi gauti naudos iš žemės vertės padidėjimo valdžios institucijoms patvirtinus priemones(24) .
28. Privatūs asmenys, žemės savininkai ir kiti laisvosios verslininkystės pagrindu gali vykdyti darbus, susijusius su miesto plėtra, kai jų nevykdo kompetentinga institucija. Leidimas vykdyti tokius darbus turi būti išduodamas skelbiant viešus konkursus, kurie leistų vietos bendruomenei tinkamai gauti naudos iš vertės padidėjimo, atsiradusio dėl miesto plėtros(25) .
29. Miesto plėtrą skatinantiems veiksmams gali reikėti: 1) vietos valdžios institucijai nemokamai perduoti teritorijas, rezervuotas gatvėms, žaliosioms erdvėms ir kitoms bendro naudojimo zonoms, taip pat, taikant tam tikrus apribojimus, atitinkančius dėl veiksmo atsirandančias statybos galimybes, visuomenės poreikiams rezervuotas teritorijas; 2) finansuoti ir vykdyti visus su miesto plėtra susijusius darbus pagal veiksmo reikalavimus ir sukurti būtiną infrastruktūrą; ir 3) kompetentingai institucijai perduoti infrastruktūrą ir darbus kartu su susijusiomis teritorijomis(26) .
2. Regioniniai teisės aktai
a) IVP apibrėžtis
30. LRAU ir LUV numatyta, kad miesto plėtra(27) Valensijos autonominiame regione gali būti vykdoma atskiro veiksmo tvarka (jeigu yra vienas žemės sklypas) arba integruotų veiksmų tvarka (jeigu yra du ar daugiau žemės sklypų, kai yra poreikis užstatomą žemę prijungti prie komunikacijų tinklo)(28) .
31. Integruoti veiksmai visada yra vieši(29) ir gali būti vykdomi tiesiogiai arba netiesiogiai. Vietos valdžios institucija, norinti atitinkamą žemę vystyti vykdydama integruotą veiksmą, gali pasirinkti, kurią iš šių procedūrų taikyti(30) . Jeigu ji pasirenka tiesioginio valdymo procedūrą, darbai ir investicijos finansuojamos viešosiomis lėšomis(31) ir juos tvarko perkančioji organizacija(32) . Nusprendusi taikyti netiesioginio valdymo procedūrą, vietos valdžios institucija pasirenka vystytoją, o žemės savininkai turi kompensuoti vystytojo patirtas plėtros išlaidas proporcingai žemei, kurią jie suteikia projektui.
b) IVP procedūra
32. Vienas iš būdų integruotam veiksmui vykdyti yra taikyti IVP procedūrą(33) . Tiek LRAU, tiek LUV atveju IVP procedūrą sudaro keturi etapai: iniciatyva, atranka, žemės pertvarkymas ir infrastruktūros sukūrimas(34) .
33. IVP procedūros taikymas gali būti inicijuojamas vietos valdžios institucijos arba bet kurio asmens prašymu, nesvarbu, ar jiems nuosavybės teise priklauso atitinkama žemė, ar ne(35) . Detalųjį plėtros planą turi patvirtinti vietos valdžios institucija(36) . Vykdant IVP reikia aiškiai pasirinkti vieną žemės naudojimo teritorijoje alternatyvą, numatytą galiojančiame plane.
34. LRAU numatyta, kad IVP procedūra pradedama tada, kai pateikiamas prašymas viešai paskelbti IVP techninę alternatyvą(37) . Šiame dokumente nustatoma teritorija, kuri bus plėtojama, nurodomi detalieji arba struktūriniai planai, kurie bus įgyvendinami pagal IVP, ir pateikiamas žemės naudojimo bei jos integravimo į aplinkines teritorijas pasiūlymas(38) . Vietos valdžios institucija gali atmesti prašymą arba informaciją paskelbti regioniniuose oficialiuosiuose leidiniuose(39) su pastabomis arba be jų(40) . Vykstant viešoms konsultacijoms bet kas gali pareikšti pastabas arba pateikti alternatyvius techninius pasiūlymus. Šiame etape taip pat galima teikti finansinius pasiūlymus(41) . Finansiniai pasiūlymai nulemia IVP teisines, ekonomines ir finansines sąlygas(42) . Paskui vietos valdžios institucija patvirtina IVP pasirinkdama techninį ir finansinį pasiūlymus (tačiau nebūtinai to paties asmens)(43) . LRAU taip pat numatyta galimybė taikyti supaprastintą procedūrą, pagal kurią vietos valdžios institucija neprivalo patvirtinti IVP iniciatoriaus pateikto pirmojo techninio pasiūlymo, ir tokiu atveju vienintelis taikomas reikalavimas – įforminimas notaro biure(44) .
35. LUV numatyta, kad IVP inicijuoja asmuo, pateikęs bet kurį iš LUV išvardytų dokumentų(45) . Šie dokumentai tampa IVP sutarties sudarymo specifikacijų(46), pagal kurias vertinami vėliau pateikti pasiūlymai(47), dalimi. Pateikus dokumentus perkančioji organizacija nusprendžia, kurią procedūrą – tiesioginio ar netiesioginio valdymo – pasirinkti(48) . Jeigu pasirenkama netiesioginio valdymo procedūra, patvirtinamos pateiktuose dokumentuose(49) netiesiogiai(50) arba tiesiogiai nurodytos specifikacijos, o IVP sutarties sudarymo procesas prasideda nuo skelbimo paskelbimo ES oficialiajame leidinyje bei regioniniuose oficialiuosiuose leidiniuose(51) . Jeigu IVP keičia struktūrinę plėtrą, perkančioji organizacija IVP tvirtina tik tuo atveju, jeigu gaunamas galutinis regiono valdžios patvirtinimas(52) .
c) IVP tikslai
36. IVP tikslas – nustatyti integruoto veiksmo aprėptį nustatant veiksmus, kuriuos reikės atlikti, terminus ir techninį-ekonominį veiksmo valdymo pagrindą(53) . IVP siekiama išvystyti du ar daugiau sklypų, pertvarkant juos į išvystytus žemės sklypus ir prijungiant juos prie veikiančių komunikacijų tinklų(54) .
37. Tiek LRAU, tiek LUV numatyta, kad IVP būtina pasiekti(55) :
– naujų (išvystytų) sklypų prijungimą prie infrastruktūros, komunikacijų ir esamų viešųjų paslaugų tinklo,
– naujos infrastruktūros ir viešųjų erdvių sukūrimą,
– visišką erdvės išvystymą ir būtinų papildomų viešųjų darbų atlikimą,
– žemės, reikalingos IVP įgyvendinti, įgijimą,
– teisės vystyti teritoriją įgijimą,
– finansavimo, būtino IVP įgyvendinti, užsitikrinimą.
38. Be šių įpareigojimų, regioniniuose teisės aktuose nurodyta, kad IVP taip pat galima pasiekti(56) :
– indėlį, naudingą vietos valdžios institucijai(57),
– kitų darbų atlikimą,
– socialinio būsto statybą.
d) Kompetencijos pasidalijimas įgyvendinant IVP
39. Vietos valdžios institucija kontroliuoja ir prižiūri IVP procedūrą.
Netiesioginio veiksmo atvejais ji turi parinkti vystytoją(58) ir patvirtinti IVP bei pasiūlyti jos pakeitimus, jei reikia(59) . IVP pabaigoje darbai perduodami vietos valdžios institucijai praėjus trims mėnesiams nuo oficialaus pasiūlymo vietos tarybai, jeigu nebuvo gautas atsakymas, arba nuo dienos, kurią jie tampa prieinami visuomenei(60) . Po priėmimo vietos valdžios institucija prisiima priežiūros įsipareigojimus. Perkančioji organizacija gali sutikti vietoje žemės, kurios vertė atitinka 10 % jai priklausančios plėtros pelno dalies, gauti piniginį atlygį(61) .
40. Tiesioginių veiksmų atvejais vietos valdžios institucija yra vystytojas, o netiesioginių veiksmų atvejais jį vietos valdžios institucija parenka skelbdama viešą konkursą. Regioniniuose teisės aktuose jis apibrėžiamas kaip viešosios institucijos atstovas, atsakingas už IVP parengimą ir vykdymą(62) .
41. Vystytojas turi parengti techninius dokumentus, kurie numatyti specifikacijose, plėtoti ir valdyti žemės perskirstymą(63) bei pasirinkti subrangovą darbams vykdyti(64) . Vystytojas yra asmuo, kurio finansinis pasiūlymas patvirtintas inicijavus IVP procedūrą, ir jis yra atsakingas už patvirtinto techninio pasiūlymo, kuris nebūtinai yra jo paties, įgyvendinimą. LUV nustatyta, kad vystytojas privalo IVP numatytiems viešiesiems darbams samdyti subrangovą pagal viešųjų pirkimų taisykles, nebent yra neviršijamos verčių ribos, jeigu yra tik vienas žemės savininkas, arba, jeigu žemės savininkų yra keletas, jie vienbalsiai sutinka, kad pats vystytojas gali atlikti darbus. Su vystytoju atsiskaitoma jam perduodant dalį tokios žemės savininkų žemės ir (arba) sumokant pinigus(65) .
42. Žemės savininkas gali rinktis tarp žemės paėmimo ir dalyvavimo IVP.
Jeigu jis pasirenka žemės paėmimą, jam išmokama kompensacija, apskaičiuota pagal pradinę paimto sklypo vertę(66) . Tokiu atveju vietos valdžios institucija bus atsakinga už žemės paėmimą, o vystytojas privalės sumokėti kompensaciją(67) .
Žemės savininkui nusprendus dalyvauti, jis privalės padengti dalį plėtros išlaidų atiduodamas vystytojui dalį savo žemės arba tiesiogiai su juo atsiskaitydamas pinigais(68) . Jis mainais gauna išvystytą žemę.
43. Proporcingai žemės, kurią jis atidavė projektui, plotui žemės savininkas privalo padengti šias išlaidas(69) :
– plėtros darbų ir kompensacijų už būtinas investicijas norint pasiekti IVP tikslų išlaidas,
– vystytojo pelno, gauto įgyvendinus IVP (ne daugiau kaip 10 % pagal LUV, LRAU riba nenustatyta),
– susijusias valdymo išlaidas.
II – Ikiteisminė procedūra
44. 2005 m. kovo 21 d. oficialiu pranešimu Komisija informavo Ispaniją, kad įvairios LRAU nuostatos, susijusios su IVP sutarčių sudarymu, prieštarauja Direktyvai 93/37. Ispanijos valdžios institucijos į šį pranešimą atsakė teigdamos, kad IVP yra viešojo pirkimo sutartis, kaip apibrėžta direktyvoje, ir nurodydamos siūlomą naujo įstatymo – LUV – priėmimą.
45. 2005 m. gruodžio 15 d., Komisijai ir Ispanijos valdžios institucijoms pasikeitus raštais, Komisija, būdama nepatenkinta Ispanijos atsakymais, nusiuntė pagrįstą nuomonę reikalaudama, kad per tris savaites, tai yra iki 2006 m. sausio 6 d., Ispanija imtųsi priemonių, būtinų užtikrinti LRAU ir Direktyvos 93/37 atitiktį.
46. Pagrįstoje nuomonėje buvo nurodyta, kad IVP sutarčių sudarymas pagal LRAU prieštarauja: 1) Direktyvai 93/37, „visų pirma jos 1 ir 11–13 straipsniams (ir papildomai 3 bei 15 straipsniams), taip pat IV antraštinės dalies 2 skyriui“; 2) Direktyvai 92/50(70), „visų pirma jos 1 ir 15–19 straipsniams bei VI antraštinės dalies II skyriui“; ir 3) „Sutarties 43–55 straipsniams bei bendriesiems Teisingumo Teismo nurodytiems principams“.
47. 2006 m. sausio 26 d. Ispanija atsakė, kad LUV, kuris įsigalios 2006 m. vasario 1 d., pakeis LRAU.
48. 2006 m. balandžio 10 d. Komisija nusiuntė papildomą oficialų pranešimą dėl besitęsiančio pažeidimo ir pasibaigusio Direktyvos 2004/18 perkėlimo į nacionalinę teisę termino po dar vieno pasikeitimo raštais.
49. 2006 m. spalio 12 d. Komisija Ispanijai nusiuntė papildomą pagrįstą nuomonę nurodydama, kad IVP sutarčių sudarymas pagal: 1) LUV prieštarauja Direktyvai 2004/18 ir „tam tikriems bendriesiems ES teisės principams, įtvirtintiems EB sutartyje“; ir 2) LRAU (nuo 2005 m. kovo 31 d. iki 2006 m. sausio 31 d.) prieštarauja Direktyvos 2004/18 2, 6, 24 ir 30 straipsniams, 31 straipsnio 4 dalies a punktui, 36 straipsniui, 48 straipsnio 2 daliai ir 53 straipsniui ir „vienodo požiūrio bei nediskriminavimo principui, įtvirtintam EB sutartyje ir Teisingumo Teismo praktikoje, EB 10 ir 49 straipsniams“ ir papildomai Direktyvos 2004/18 III antraštinei daliai, skirtai darbų koncesijoms.
50. Kadangi Komisijos netenkino Ispanijos atsiliepimas į papildomą pagrįstą nuomonę, Komisija nusprendė pradėti šią procedūrą ir prašo Teisingumo Teismo pripažinti, kad: 1) sudarydama IVP sutartis pagal LRAU, Ispanija „neįvykdė įsipareigojimų pagal [Direktyvą 93/37], visų pirma jos 1 straipsnį, 6 straipsnio 6 dalį, 11 ir 12 straipsnius bei IV antraštinės dalies 2 skyrių (24–29 straipsnius)“; ir 2) sudarydama IVP sutartis pagal LUV (kurį įgyvendina 2006 m. gegužės 12 d. Valensijos regiono dekretas Nr. 67, nustatantis Miesto planavimo ir tvarkymo reglamentą(71) ), Ispanija „neįvykdė įsipareigojimų pagal Direktyvos 2004/18 2, 6, 24 ir 30 straipsnius, 31 straipsnio 4 dalies a punktą, 48 straipsnio 2 dalį ir 53 straipsnio 2 dalį“.
III – Ieškinio dalykas
51. Vykstant ikiteisminei procedūrai ir savo rašytiniuose dokumentuose, pateiktuose Teisingumo Teismui, Komisija nagrinėjo daug klausimų, kurie nėra procedūros dėl įsipareigojimų neįvykdymo dalykas, kaip nustatyta reikalavimuose. Todėl svarbu nustatyti tikslias šios procedūros dėl įsipareigojimų neįvykdymo ribas.
52. Nors Komisija aiškiai nenurodė, kad reikalavimai nėra taikomi tiesiogiai valdomoms IVP, ši procedūra dėl įsipareigojimų neįvykdymo turi būti suprantama kaip skirta tik netiesiogiai valdomoms IVP, nes pateikti kaltinimai, susiję su vystytojo pasirinkimo metodu, logiškai gali būti taikomi tik netiesioginio valdymo procedūrai(72) . Todėl Teisingumo Teismas turi išanalizuoti, ar šie santykiai patenka į minėtų direktyvų taikymo sritį, ir, jei taip, ar jie jas pažeidžia.
53. Jeigu sutarties su vystytoju sudarymas nelaikomas patenkančiu į minėtų direktyvų taikymo sritį, Teisingumo Teismas, mano manymu, neturėtų analizuoti, ar netiesioginis IVP valdymas pažeidžia Sutartį, nes Komisija neprašo Teisingumo Teismo pripažinti, kad IVP neatitinka Sutarties ar konkrečiai kurių nors bendrųjų principų(73) . Nors Komisija galimo nesuderinamumo su Sutartimi ir bendraisiais principais, kylančiais iš Teisingumo Teismo praktikos, klausimą iškėlė pagrįstose nuomonėse, ji to nepadarė Teisingumo Teismui pateiktuose dokumentuose.
54. Žinoma, Komisija gali susiaurinti Teisingumo Teismui pateiktos bylos dalyką. Tačiau tokiu atveju Teisingumo Teismas negali išsakyti nuomonės klausimais, kurie nėra procedūros dėl įsipareigojimų neįvykdymo dalykas, nustatytas Komisijos(74) . Teisingumo Teismas turi laikytis ne eat iudex ultra petita partium principo. Šioje procedūroje dėl įsipareigojimų neįvykdymo ypač svarbu skrupulingai perskaityti Komisijos reikalavimus, nes ikiteisminė procedūra buvo gana ilga ir sudėtinga, bylos medžiagos daug, o šalių rašytinės pastabos apima problemų spektrą, platesnį nei suformuluota reikalavimuose.
55. Kadangi Komisija iškėlė tik LRAU suderinamumo su Direktyva 93/37 ir LUV su Direktyva 2004/18 klausimą, LRAU suderinamumas su Direktyva 92/50(75), taip pat su Sutartimi yra ultra vires šioje procedūroje dėl įsipareigojimų neįvykdymo.
56. Taip pat reikėtų pastebėti, kad pirmojo ieškinio pagrindo, susijusio su LRAU ir Direktyva 93/37, formuluotė yra neišsami, o antrojo ieškinio pagrindo, susijusio su LUV ir Direktyva 2004/18, sąrašas išsamus. Todėl nagrinėdamas antrąjį ieškinio pagrindą Teisingumo Teismas tariamą pažeidimą gali vertinti tik atsižvelgdamas į konkrečiai nurodytus Direktyvos 2004/18 straipsnius.
IV – Priimtinumas
57. Ispanija tvirtina, kad pirmasis reikalavimas yra nepriimtinas dėl dviejų pagrindinių priežasčių: 1) Komisija procedūrą dėl įsipareigojimų neįvykdymo pradėjo žinodama, kad Direktyva 93/37 netrukus nustos galioti ir ją pakeis Direktyva 2004/18, kuri oficialaus pranešimo išsiuntimo metu jau buvo paskelbta.
Kadangi regioninis teisės aktas buvo panaikintas prieš dvejus metus iki ieškinio pareiškimo, analizę atlikti nėra tikslinga; ir 2) Komisija procedūrą dėl įsipareigojimų neįvykdymo galėjo pradėti per daugiau nei dešimties metų laikotarpį, tačiau nusprendė tai padaryti prieš pat Direktyvos 93/37 galiojimo pabaigą.
58. Šiuos kaltinimus galima gana greitai atmesti.
Iš nusistovėjusios teismo praktikos žinoma, kad Komisijai nereikia konkretaus suinteresuotumo pareikšti ieškinį dėl įsipareigojimų neįvykdymo, ir ji gali nuspręsti tokį ieškinį pareikšti tada, kai tai jai atrodo tinkama(76) .
59. Be to, pagal nusistovėjusią Teisingumo Teismo praktiką įsipareigojimo neįvykdymas turi būti vertinamas atsižvelgiant į padėtį valstybėje narėje pagrįstoje nuomonėje nustatyto termino pabaigoje(77) . Paprastai negalima atsižvelgti į įstatymus ar kitus teisės aktus, priimtus pasibaigus tokiam laikotarpiui.
60. Todėl atsižvelgiant į būtent 2006 m. sausio 6 d., t. y. 2005 m. gruodžio 15 d. pagrįstoje nuomonėje nurodyto termino pabaigoje, galiojusius teisės aktus reikia nuspręsti, ar Ispanija padarė šiame kaltinime nurodytą tariamą pažeidimą. Tą dieną galiojo ir LRAU, ir Direktyva 93/37, net jeigu abu teisės aktai netrukus neteko galios(78) .
61. Tačiau Ispanija, gindama savo poziciją, iškelia kitą įdomų klausimą: atsakyti į pirmąją pagrįstą nuomonę ji turėjo per neįprastai trumpą trijų savaičių terminą, sutapusį su Kalėdų laikotarpiu(79) .
62. Tačiau terminas, kurį savo pagrįstoje nuomonėje nustato Komisija, turi būti protingas(80) . Koks terminas yra protingas, reikia spręsti kiekvienu konkrečiu atveju, atsižvelgiant į visas aplinkybes(81) .
Kartais gali būti nustatomas trumpesnis laikotarpis, kai pažeidimą reikia ištaisyti kuo skubiau. Šioje procedūroje dėl įsipareigojimų neįvykdymo Komisija nenurodė jokios skubos.
63. Mano manymu, trijų savaičių laikotarpis(82) nėra protingas. Komisija negalėjo tikėtis, kad Ispanija per tą laiką LRAU suderins su Direktyva 93/37 arba liausis sudaryti naujas IVP sutartis pagal LRAU, o to būtų reikėję siekiant tenkinti pagrįstos nuomonės reikalavimus. Man atrodo, kad vienintelis įtikinamas paaiškinimas, kodėl Komisija reikalavimams patenkinti nustatė tokį trumpą terminą, yra tai, kad ji žinojo, jog ir Direktyva 93/37, ir LRAU netrukus nustos galioti, ir norėjo suspėti pareikšti ieškinį dėl įsipareigojimų neįvykdymo.
64. Teisingumo Teismo praktikoje teigiama, kad labai trumpi terminai gali būti pateisinami esant tam tikroms situacijoms, pavyzdžiui, kai atitinkama valstybė narė apie Komisijos kaltinimus sužino likus daug laiko iki atitinkamos procedūros pradžios(83) . Šioje procedūroje dėl įsipareigojimų neįvykdymo Ispanijai apie Komisijos poziciją buvo žinoma beveik devynis mėnesius nuo tada, kai 2005 m. kovo 21 d. buvo nusiųstas oficialus pranešimas.
65. Be kuriuo atveju nepanašu, kad trumpas terminas turėjo neigiamų pasekmių Ispanijai. Valstybė atsakymą į pagrįstą nuomonę išsiuntė 2006 m. sausio 26 dieną. Ir nors tai padaryta buvo jau praėjus pagrįstoje nuomonėje nustatytai dienai, Komisija atsižvelgė į valstybės gynybą. Ispanija taip pat turėjo galimybę papildomas pastabas pateikti 2006 m. kovo 17 d. rašte. Nesant neigiamų pasekmių, tokios bylos laikomos priimtinomis pagal Teisingumo Teismo praktiką, net jeigu terminai nėra laikomi protingais(84) .
66. Todėl reikia laikyti, kad byla yra visiškai priimtina.
V – Ar atitinkamos viešųjų pirkimų direktyvos taikomos IVP?
A – Žemės naudojimo susitarimai ir viešieji pirkimai
67. Prieš IVP teisinės klasifikacijos pagal Direktyvą 2004/18 analizę svarbu atkreipti dėmesį į ypatingą jos pobūdį, nes tai yra viešojo ir privačiojo sektorių partnerystė, kurios tikslas ­ sudaryti sąlygas valdžios institucijoms veiksmingai vykdyti įsipareigojimus. Jos tai daro skatindamos privačius plėtros projektus, kuriuos vykdant būtina laikytis atitinkamo įsipareigojimo – sukurti viešąją infrastruktūrą(85) .
68. Žemės naudojimas ir miesto planavimas iš esmės yra valstybių narių kompetencija.
Planavimas ir zonų nustatymas, žemės naudojimas ir miesto plėtra valstybėse narėse paprastai yra viešoji prerogatyva. Tačiau žemės savininkai, investuotojai į nekilnojamąjį turtą ir statybos bendrovės dažnai yra suinteresuoti vystyti teritorijas, kurių detalieji pl anai nėra parengti, ir pasinaudoti galimomis užstatymo teisėmis, susijusiomis su žeme. Tokiais atvejais valdžios institucijos taip pat gali gauti naudos, nes joms nereikia skirti savo skurdaus kapitalo ir administracinių išteklių.
Dėl tokios padėties atsirado įvairių savivaldos institucijų ir privačių ūkio subjektų bendradarbiavimo susitarimų („žemės naudojimo susitarimų“) formų.
69. Žemės naudojimo susitarimų tikslas – sudaryti sąlygas nurodytoje teritorijoje vykdyti statybos veiklą. Pagal tokį susitarimą vietos valdžios institucijos suteikia garantijų dėl viešosios prerogatyvos naudojimo vykdant planavimą (kaip antai pažada nustatyti tam tikras užstatymo teises) mainais už atitinkamų ūkio subjektų įsipareigojimus. Kitaip tariant, detalusis planas, kuriame nurodytas tam tikras užstatymo teisių kiekis, vieta ir numatomas naudojimas, patvirtinamas mainais(86) į įsipareigojimą finansuoti ir sukurti detaliajame plane numatytą infrastruktūrą ir galbūt pastatyti viešosios paskirties pastatus, kaip antai įrengti viešąsias komunikacijas ar socialinius būstus.
70. IVP yra žemės naudojimo susitarimo pavyzdys. Tačiau su IVP susijusi problema yra ta, kad jos logika grindžiama santykiais, kai iniciatyva priklauso privačiam asmeniui(87) . LRAU ir LUV buvo siekiama išjudinti miesto plėtros sąstingį (ir kartu viešosios infrastruktūros kūrimo, kuris vykdomas su tokiais projektais Ispanijoje, sąstingį) akcentuojant privačią iniciatyvą – vystytojo veiklą, kuri skiriasi tiek nuo žemės savininkų, tiek nuo viešojo administravimo institucijų veiklos. Todėl IVP iš esmės yra žemės naudojimo plėtros alternatyvos(88) ir vystytojo, kuris tai vykdytų pačiu veiksmingiausiu būdu, pasirinkimo sistema.
71. Tačiau, kaip pabrėžia Komisija, viešųjų pirkimų srityje, visų pirma vykdant susijusius viešuosius darbus, tokia sistema yra iš esmės diskriminuojanti, nes privatus iniciatorius atsiduria privilegijuotoje padėtyje, palyginti su vėlesniais konkurso dalyviais(89) .
72. Būtent todėl IVP sistemą labai sunku įsprausti į viešųjų pirkimų taisyklių rėmus.
73. Vertinant, kas priskirtina viešiesiems pirkimams, Teisingumo Teismo praktikoje iki šiol taikomas gana platus ir viešiesiems pirkimams palankus požiūris(90) . Tai paskatino diskusiją, ar žemės naudojimo susitarimai yra arba turėtų būti laikomi viešosiomis sutartimis, tiksliau – viešojo darbų pirkimo sutartimis, nes jose dažnai tiesiogiai arba netiesiogiai numatoma, kad vystytojas ar žemės savininkai turi atlikti viešuosius darbus(91) . Ypač daug problemų kelia piniginės naudos klausimas, tiksliau – ar valdžios institucijų naujų užstatymo teisių suteikimas laikytinas finansiniu atlygiu mainais į infrastruktūrą, kurią vystytojas turi sukurti valdžios institucijos pavedimu(92) .
74. Tačiau neseniai Sprendime Helmut Müller (93) Teisingumo Teismas atsisakė laikytis byloje Komisijos pasiūlyto funkcinio aiškinimo, pagal kurį nemažą dalį įgaliojimų ir veiklos planavimo bei statybos teisės srityje, tradiciškai priskiriamų savivaldybėms, reglamentuotų viešųjų darbų teisės aktų nuostatos. Teisingumo Teismas nurodė, kad viešųjų pirkimų taisyklėmis siekiama, kad valstybės, regioninės ar vietos valdžios institucijos arba kitų viešosios teisės reguliuojamų subjektų vardu sudaromoms sutartims būtų taikomos ES teisės taisyklės(94) . Paprasčiausiu miesto plėtros reguliavimo funkcijų atlikimu, siekiant bendrojo intereso, nesiekiama nei gauti sutartinės paslaugos, nei patenkinti tiesioginių perkančiosios organizacijos poreikių, kaip reikalaujama Direktyvoje 244/18(95) .
75. Viešojo darbų pirkimo sutarties sąvoka yra savarankiška ir objektyvi ES teisės sąvoka(96) . Tačiau, mano manymu, Teisingumo Teismas turėtų laikytis siauresnio požiūrio, jeigu dėl plataus ES teisės sąvokos aiškinimo praktikoje nacionalinės teisės aktas netektų savo raison d’être
arba išsamus ES teisės aktas būtų taikytinas reiškiniams, kurie nebuvo įvertinti ES teisės aktų leidėjo rengiant teisės aktus.
76. Jeigu šioje procedūroje dėl įsipareigojimų neįvykdymo IVP būtų laikoma viešojo darbų pirkimo sutartimi, praktiškai būtų trukdoma privačioms iniciatyvoms planavimo ir žemės vystymo srityje, nes jei
IVP priskiriama viešųjų pirkimų direktyvų taikymo sričiai, ji prieštarauja pagrindiniam viešųjų pirkimų tikslui – vienodam požiūriui į visus dalyvius. Tuomet vienintelis variantas planavimo teisės aktuose būtų klasikinis modelis, kai valdžios institucijos rengia ir tvirtina visus dokumentus, susijusius su planavimu ir žemės naudojimu, finansuoja ir organizuoja jų vykdymą bei įgyvendinimą tiesiogiai ir iš viešųjų lėšų.
77. Todėl vertindamas, ar šioje byloje kyla viešojo pirkimo klausimų, tai yra vertindamas, ar minėtos direktyvos taikomos dabartinėms taisyklėms, Teisingumo Teismas turėtų būti atsargus ir neišplėsti kai kurių kriterijų, nustatytų viešųjų pirkimų direktyvose, prasmės tam, kad dabartiniai susitarimai patektų į viešųjų pirkimų taisyklių taikymo sritį.
Toks vertinimas prilygtų Prokrusto sprendimui(97) .
B – Direktyvų taikymo reikalavimai
78. Neginčijama, kad šioje byloje IVP sutartis sudarančios savivaldybės yra perkančiosios organizacijos, kad vystytojai yra ūkio subjektai ir kad abi šalys sudaro rašytinę sutartį, kaip apibrėžta direktyvose 93/37 ir 2004/18.
Be to, Komisijos ieškinys susijęs tik su tomis IVP, kurios viršija atitinkamas direktyvose 93/37 ir 2004/18 nustatytas piniginių verčių ribas.
79. Tačiau ginčijama tai, ar atitinkama sutartimi sukuriama piniginė nauda, kaip apibrėžta atitinkamose direktyvose.
1. Ar atsiranda perkančiosios organizacijos sukuriama piniginė nauda?
80. Teisingumo Teismas piniginei naudai yra suteikęs plačią prasmę atsižvelgdamas į viešųjų pirkimų direktyvų tikslus, visų pirma nacionalinių pirkimo rinkų atvėrimą konkurencijai ir kliūčių naudotis pagrindinėmis laisvėmis, pripažintomis Sutartyje, vengimą(98) .
81. Todėl nors piniginė nauda turi ne tik piniginę išraišką(99), kyla klausimas, ar tokią piniginę naudą turi sukurti pati perkančioji organizacija, ar pakanka, kad piniginė nauda egzistuotų, nesvarbu, kas ją teikia. Pastarasis aiškinimas reikštų, kad viešojo darbų pirkimo sutarties nuostatos taip pat būtų taikomos tuomet, kai privati šalis finansuoja ir vykdo viešuosius darbus savo žemėje suderinusi ir gavusi perkančiosios organizacijos leidimą, tačiau negaudama atitinkamos ekonominės naudos, o perkančioji organizacija neprisiima jokių teisinių įsipareigojimų dėl jų įvykdymo(100) .
82. Sprendime La Scala Teisingumo Teismas nusprendė, kad toje byloje buvo piniginė nauda, nors plėtros išlaidas turėjo padengti žemės savininkas-vystytojas, nes savivaldybė įsipareigojo atlikti būtinus infrastruktūros darbus.
83. Mano manymu, minėta byla skiriasi nuo šios bylos.
Atsisakydama nustatyti planavimo plėtros mokestį, kuris paprastai buvo taikomas tokiose situacijose, perkančioji organizacija patyrė ekonominę žalą, tačiau šioje procedūroje taip nėra.
84. Sprendime Parking Brixen
Teisingumo Teismas laikėsi nuomonės, kad sutartis prilygintina viešojo paslaugų pirkimo sutarčiai, jei perkančioji organizacija atlygį tiesiogiai sumoka paslaugų teikėjams(101) . Todėl Teisingumo Teismas laikėsi nuomonės, kad nagrinėjama paslauga (viešų automobilių stovėjimo aikštelių valdymas) nėra viešojo paslaugų pirkimo sutartis, nes atlygis buvo gaunamas ne iš atitinkamos valdžios institucijos, o iš sumų, kurias tretieji asmenys mokėjo už naudojimąsi atitinkama automobilių stovėjimo aikštele(102) .
85. Neseniai nagrinėtoje byloje Helmut Muller generalinis advokatas P. Mengozzi laikėsi nuomonės, kad piniginės naudos sąvoka grindžiama perkančiosios organizacijos, kuri sumoka kainą, ir rangovo, kuris privalo įvykdyti darbą ar darbus, pasikeitimo paslaugomis idėja.
Todėl, jo teigimu, akivaizdu, kad viešojo pirkimo sutartys sukuria abipusius įsipareigojimus (103) .
86. Pritariu šiai nuomonei. Mano manymu, piniginė nauda atsiranda tik tada, kai perkančioji organizacija patiria ekonominę žalą – teigiamą prisiimant įsipareigojimą sumokėti atlygį ūkio subjektui arba neigiamą negaunant pajamų ar kitų gautinų lėšų.
87. Vien perkančiosios organizacijos galios reikalauti, kad trečioji šalis sumokėtų už darbus ar paslaugas, nepakanka, kitaip nei tvirtina Komisija, nes taip nesukuriami abipusiai perkančiosios organizacijos ir ūkio subjektų, atliekančių atitinkamus darbus ar teikiančių atitinkamas paslaugas, įsipareigojimai pasikeisti darbais, turintys apčiuopiamą ekonominę vertę.
88. Tai patvirtina ir aplinkybė, kad vienas iš viešųjų pirkimų direktyvų tikslų yra užtikrinti, kad perkančiosioms organizacijoms leidžiant pinigus viešosiose rinkose nebūtų iškraipoma konkurencija(104) . Iš to išplaukia, kad tada, kai perkančioji organizacija neleidžia viešųjų lėšų, nekyla konkurencijos iškraipymo grėsmė, kaip apibrėžta direktyvose 93/37 ir 2004/18(105) .
89. Todėl piniginės naudos reikalavimas reiškia, kad perkančioji organizacija turi tiesiogiai arba netiesiogiai panaudoti savo lėšas(106) . Tiesioginis finansavimas atsiranda tada, kai perkančioji organizacija už atitinkamus darbus ar paslaugas sumoka viešosiomis lėšomis. Netiesioginis finansavimas atsiranda tada, kai perkančioji organizacija dėl darbų ar paslaugų finansavimo metodo patiria ekonominę žalą.
90. Šioje procedūroje dėl įsipareigojimų neįvykdymo netiesioginėje IVP procedūroje plėtros išlaidas turi finansuoti žemės vystytojas, tačiau jis turi teisę šias išlaidas padengti gaudamas kompensacijas iš žemės savininkų. Todėl būtent žemės savininkas sumoka už viešuosius darbus, būtinus atlikti vykdant plėtrą.
91. Kadangi šioje procedūroje dėl įsipareigojimų neįvykdymo nėra tenkinamas piniginės naudos reikalavimas, vienintelis atvejis, kai direktyvos 93/37 ir 2004/18 gali būti taikomos regioniniams teisės aktams, yra viešoji darbų koncesija, nes šios direktyvos netaikomos viešosioms paslaugų koncesijoms(107) .
2. Ar yra viešoji darbų koncesija?
92. Šioje procedūroje dėl įsipareigojimų neįvykdymo vyksta karšta diskusija, koks yra pagrindinis IVP tikslas – paslauga ar viešųjų darbų vykdymas, nes nėra ginčijama, kad abu šie elementai egzistuoja(108) . Tačiau mums nereikia gilintis į šį klausimą, nes, mano manymu, nagrinėjama situacija nelaikytina viešąja darbų koncesija, o procedūra dėl įsipareigojimų neįvykdymo nesusijusi su viešąja paslaugų koncesija.
93. Viešoji darbų koncesija yra tos pačios rūšies sutartis kaip ir viešojo darbų pirkimo sutartis, išskyrus tai, kad atlygis už darbus yra tik teisė naudotis darbo rezultatais arba tokia teisė kartu su mokėjimu(109) . Nagrinėjamoje situacijoje vystytojas (kuris šiuo atveju yra koncesininkas ) neturi teisės naudotis darbo rezultatais.
94. Vykdant IVP visi sutartyje numatyti viešieji darbai (tai yra kelių ir šaligatvių tiesimas, automobilių stovėjimo vietų, kelio ženklų, vandens, dujų ir elektros skirstymo tinklų įrengimas, nuotekų šalinimas bei žaliųjų erdvių, įskaitant parkus ir medžius, įrengimas) juos užbaigus tampa perkančiosios organizacijos nuosavybe(110) . Jais galima naudotis nemokamai (gatvėmis, parkais, viešosios paskirties pastatais) arba už perkančiosios organizacijos ar institucijos, kuriai pavesta valdyti ir prižiūrėti statinius, nustatytą mokestį. Vystytojai neįgyja teisės naudotis šiais viešaisiais darbais, nes jie neturi galimybės tokiais atvejais susigrąžinti mokesčių iš statinių naudotojų. Vietoj to jie iš žemės savininkų gauna piniginę kompensaciją arba žemės sklypų. Tačiau negalima teigti, kad žemės sklypų gavimas yra viešųjų darbų naudojimas, nes IVP nustatyti viešieji darbai apima infrastruktūros kūrimą ir būtiną prijungimą prie esamų tinklų(111) . Šie sklypai yra jų nuosavybė. Žinoma, jie gali jais naudotis, bet kaip savininkai, o ne koncesininkai.
95. Todėl IVP nesuteikia teisės naudotis atliktų darbų rezultatais, o sutartis nelaikytina darbų koncesija, net jeigu būtų nuspręsta, kad pagrindinis sutarties tikslas yra darbų vykdymas.
96. Jeigu būtų nustatyta, kad pagrindinis IVP tikslas yra paslauga, kyla klausimas, ar vystytojas turi teisę naudotis savo paties paslauga(112) . Tačiau atsakymas į šį klausimą nenulems sprendimo šioje procedūroje dėl įsipareigojimų neįvykdymo, nes jeigu IVP būtų prilyginta paslaugų koncesijai, jai nebūtų taikomos atitinkamos direktyvų nuostatos, nurodytos Komisijos ieškinio reikalavimuose.
97. Tačiau net darant prielaidą, kad žemės, kurią gauna vystytojas, nuosavybės teisė galėtų būti prilyginta suteikiamai naudojimosi teisei (aš su tuo nesutinku), tokia teisė suteikiama neribotam laikui ir todėl prieštarauja koncesijos apibrėžčiai, kurią Teisingumo Teismas pateikė sprendimuose Helmut Muller ir Pressetext (113) .
98. Todėl, mano manymu, direktyvos 93/37 ir 2004/18 netaikomos nagrinėjamai situacijai, taigi Komisijos ieškinį reikia atmesti.
VI – Išvada
99. Siūlau ieškinį atmesti ir nurodyti Komisijai padengti bylinėjimosi išlaidas.
(1) .
(2)  –	Ley 6/1994, de 15 de noviembre, Reguladora de la Actividad Urbanística de la Comunidad Valenciana
(LRAU) (1994 m. lapkričio 15 d. įstatymas Nr. 6, reglamentuojantis plėtros veiklą Valensijos bendruomenėje).
(3)  –	LRAU nuo 2006 m. vasario 1 d. buvo panaikintas Ley 16/2005, de 30 de diciembre, Urbanística Valenciana (LUV) (2005 m. gruodžio 30 d. Valensijos plėtros įstatymu Nr. 16).
(4)  –	1993 m. birželio 14 d. Tarybos direktyva 93/37/EEB dėl viešojo darbų pirkimo sutarčių sudarymo tvarkos derinimo (OL L 199, 1993, p. 54; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 6 sk., 2 t., p. 163) (toliau – Direktyva 93/37) su pakeitimais, padarytais 1997 m. spalio 13 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 97/52/EB (OL L 328, 1997, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 6 sk., 3 t., p. 3) ir 2001 m. rugsėjo 13 d. Komisijos direktyva 2001/78/EB (OL L 285, 2001, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 6 sk., 4 t., p. 94).
(5)  –	Direktyvą 93/37 nuo 2006 m. sausio 31 d. pakeitė 2004 m. kovo 31 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 2004/18/EB dėl viešojo darbų, prekių ir paslaugų pirkimo sutarčių sudarymo tvarkos derinimo (OL L 134, 2004, p. 114; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 6 sk., 7 t., p. 132) (toliau – Direktyva 2004/18).
(6)  –	Europos Parlamento Peticijų komitetas, 2007 m. sausio 25 d. Pranešimas nariams, CM\650375, PE341.524/REVII (toliau – EP pranešimas).
(7)  –	Pavyzdžiui, dėl tinkamo žemės paėmimo arba žemės savininkų prievolės dengti infrastruktūros išlaidas, nes tai priklausė valstybių narių kompetencijai pagal EB 295 straipsnį (EP pranešimo 7 ir 14 puslapiai).
(8)  –	Pavyzdžiui, dėl žalos aplinkai, nes, Komisijos nuomone, Ispanijos valdžios institucijos atlikdavo visų bendrųjų planų poveikio aplinkai vertinimą, kuris yra privalomas pagal 1985 m. birželio 27 d. Tarybos direktyvą 85/337/EEB dėl tam tikrų valstybės ir privačių projektų poveikio aplinkai vertinimo (OL L 175, 1985, p. 40; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 15 sk., 1 t., p. 248) (EP pranešimo 7 ir 12–14 psl.).
(9)  –	Europos Parlamento pranešimo „Dėl kaltinimų piktnaudžiavimu Valensijos žemės įstatymu, vadinamu LRAU, ir jo poveikio Europos piliečiams“ (J. Fourtou), A6‑0382/2005, p. 5, I punktas (http://www.europarl.europa.eu/sides/getDoc.do?language=EN & pubRef=-//EP//NONSGML+REPORT+A6-2005-0382+0+DOC+PDF+V0//LT).
(10)  –	Kadangi ši procedūra dėl įsipareigojimų neįvykdymo buvo pradėta iki Sutarties dėl Europos Sąjungos veikimo (OL C 115, 2008, p. 47) įsigaliojimo, nuorodos visur pateikiamos į Europos bendrijos steigimo sutarties (OL C 325, 2002, p. 33) straipsnius.
(11)  –	Direktyvos 93/37 1 straipsnio a punktas.
(12)  –	Direktyvos 93/37 1 straipsnio d punktas.
(13)  –	Direktyvos 2004/18 1 straipsnio 2 dalies a punktas.
(14)  –	Direktyvos 2004/18 1 straipsnio 2 dalies b punktas.
(15)  –	Direktyvos 2004/18 1 straipsnio 2 dalies d punktas.
(16)  –	Direktyvos 2004/18 1 straipsnio 3 dalis.
(17)  –	Direktyvos 2004/18 1 straipsnio 4 dalis.
(18)  –	Direktyvos 2004/18 17 straipsnis. 17 straipsnis nepažeidžia 3 straipsnio, kuriame numatytas specialiųjų arba išimtinių teisių vykdyti viešųjų paslaugų veiklą suteikimas.
Tačiau 3 straipsnis šioje byloje nėra aktualus.
(19)
–	Direktyvos 2004/18 16 straipsnio a punktas.
(20)
–	1978 m. Ispanijos Konstitucijos 148 straipsnio 1 dalis.
(21)
–	1978 m. Ispanijos Konstitucijos 33 straipsnis.
(22)
–	1978 m. Ispanijos Konstitucijos 47 straipsnis.
(23)
–	Real Decreto Legislativo 2/2008 por el que se aprueba el texto refundido de la ley del suelo
(TRLS) BOE, Nr. 154, 2008 m. birželio 26 d. (Karaliaus įstatyminis dekretas Nr. 2/2008, kuriuo patvirtinamas konsoliduotas Žemės naudojimo įstatymo tekstas).
(24)
–	TRLS 3 straipsnis.
(25)  – TRLS 6 straipsnio a punktas.
(26)  – TRLS 16 straipsnis.
(27)  – Tam reikalingas Bendrasis žemės naudojimo planas ( Plan General de Ordenacion Urbana ), kuriame visa žemė savivaldybės teritorijoje yra suskirstyta į tris rūšis: esamą miesto žemę, ateityje vystytiną žemę ir nevystytiną žemę arba kaimo vietovę. Žr. D. Muñoz Gielen ir W. Korthals Altes „Lessons from Valencia: Separating infrastructure provision from land ownership“, Town and Planning Review, 78(1) t., 2007, p. 61–62. Miesto plėtra reiškia, kad antros kategorijos žemei suteikiama pirma kategorija. Urbanizacija ( urbanización ) reiškia planavimą, žemės pertvarkymą, inžineriją ir infrastruktūros sukūrimą. (D. Muñoz Gielen ir Korthals Altes, minėta ten pat, p. 62).
(28)  –	LRAU 6 straipsnio 2 dalis ; LUV 14 ir 15 straipsniai.
(29)  –	LRAU 7 straipsnio 2 dalis; LUV 3 straipsnis ir LUV 117 straipsnio 4 dalis.
(30)  –	LRAU 7 straipsnio 2 dalis; LUV 130 straipsnio 3 dalis.
(31)  –	Žemės savininkams tenka ekonominė atsakomybė – šiais atvejais jie taip pat moka specialius plėtros mokesčius.
(32)  –	LRAU 7 straipsnis; LUV 117 straipsnio 4 dalis.
(33)  –	LRAU 12 straipsnyje išvardyti įvairūs miesto plėtros planai. IVP yra minima LRAU 12 straipsnio g punkte.
(34)  –	27 išnašoje minėtas D. Muñoz Gielen ir W. Korthals Altes straipsnis, p. 67.
(35)  –	LRAU 44 straipsnis; LUV 118 ir 130 straipsniai.
(36)  –	LRAU 29 straipsnis; LUV 151 straipsnis.
(37)  –	LRAU 45 straipsnio 1 dalis ir 32 straipsnis.
(38)
–	LUV 125 straipsnio 2 dalis, atitinkanti LRAU 32 straipsnį. Dalykų, kurie turi būti įtraukti į techninį pasiūlymą, sąrašas pateiktas LUV 126 straipsnyje.
(39)  –	Bet kuriame bendrame informaciniame leidinyje, leidžiamame Valensijos regione, taip pat Diario Oficial de la Generalidad Valenciana
(Valensijos bendruomenės oficialiajame leidinyje).
(40)  –	LRAU 45 straipsnio 2 dalis.
(41)  –	LRAU 46 straipsnis.
(42)
–	LUV 125 straipsnio 3 dalis, atitinkanti LRAU 32 straipsnį. Dalykų, kurie turi būti įtraukti į finansinį pasiūlymą, sąrašas pateiktas LUV 127 straipsnyje. Finansiniame pasiūlyme, pavyzdžiui, nurodomos plėtros išlaidos, koeficientas, nustatantis žemės iki vystymo ir užstatymo teisių, kurias gaus žemės savininkai, santykį, taip pat IVP finansavimo tvarką.
(43)  –	LRAU 47 straipsnio 1 dalis.
(44)  –	LRAU 48 straipsnis.
(45)  –	LUV 130 straipsnis. Dokumentai, kurie turi būti pateikti, išvardyti LUV 131 straipsnio 2 dalyje.
(46)  –	LUV 131 straipsnio 2 dalis.
(47)  –	LUV 135 straipsnis.
(48)  –	LUV 130 straipsnio 3 dalis.
(49)  –	LUV 131 straipsnio 2 dalis.
(50)  –	„Administracinė tyla“: LUV 130 straipsnio 5 dalis.
(51)  –	LUV 132 straipsnio 2 dalis.
(52)  –	LUV 137 straipsnio 5 dalis.
(53)  –	LRAU 29 straipsnio 2 dalis; LUV 117 straipsnis.
(54)  –	LRAU 6 straipsnio 3 dalis; LUV 14 straipsnis.
(55)  –	LRAU 30 straipsnis; LUV 124 straipsnio 1 dalis.
(56)  –	LRAU 30 straipsnio 2 dalis; LUV 124 straipsnio 2 dalis.
(57)
–	27 išnašoje minėto D. Muñoz Gielen ir W. Korthals Altes straipsnio 67 puslapyje teigiama, kad tam gali būti priskirta viešosios paskirties pastatų (pvz., baseinų ir sporto kompleksų) statyba. Šių išlaidų negalima įtraukti į urbanizacijos išlaidas ir jos turi būti dengiamos iš vystytojo pelno.
(58)  –	LRAU 47 straipsnis.
(59)  –	 LRAU 47 straipsnis; LUV 137 straipsnis.
(60)  –	LUV 188 straipsnio 2 dalis.
(61)  –	LUV 23 straipsnis.
(62)  –	LRAU 29 straipsnio 6 dalis; LUV 119 straipsnis.
(63)  –	Tai reiškia, kad, vadovaujantis LUV, vystytojas visą vystytiną žemę padalys ir ją perskirstys žemės savininkams ir savivaldybei, kai bus užbaigti darbai, kad žemės savininkai gautų išvystytos žemės proporcingai (palyginti su kitais žemės savininkais) su mai, kuria jie prisidėjo prie plėtros suteikdami žemę arba žemę kartu su pinigais.
(64)  –	LUV 119 straipsnis.
(65)  –	LRAU 71 straipsnis.
(66)  –	LRAU 29 straipsnio 9 dalies C punktas. LUV 28 straipsnio 2 dalis, 32 straipsnis ir 162 straipsnio 3 dalis.
(67)  –	27 išnašoje minėtas D. Muñoz Gielen ir W. Korthals Altes straipsnis, p. 68.
(68)  –	LRAU 29 straipsnio 9 dalies B punktas; LUV 162 straipsnis.
(69)  –	LRAU 67 straipsnis; LUV 168 straipsnis – plėtros darbai ir kiti būtini darbai; pastatų restauravimas; techninių projektų rengimas ir valdymas; valdymo išlaidos; profesiniai mokesčiai už technines ataskaitas ir pan.
(70)  –	1992 m. birželio 18 d. Tarybos direktyva 92/50/EEB dėl viešojo paslaugų pirkimo sutarčių sudarymo tvarkos derinimo (OL L 209, 1992, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 6 sk., 1 t., p. 322).
(71)
–	Atrodo, kad 2006 m. dekreto 67 teksto nėra bylos medžiagoje.
(72)  –	Iš ieškinio formuluotės Teisingumo Teismas gali matyti, kad teikiami konkretūs reikalavimai. Žr. 1957 m. gruodžio 10 d. Sprendimo ALMA prieš Vyriausiąją valdybą, 8/56, Rink. p. 95, 99 ir 100 punktus; 1964 m. liepos 1 d. Sprendimo Degreef prieš Komisiją, 80/63, Rink. p. 391, 408 punktą.
(73)  –	2007 m. spalio 23 d. Sprendimas Komisija prieš Vokietiją, C‑112/05, Rink. p. I‑8995.
(74)  –	Teisingumo Teismas turi nagrinėti bylos esmę, nurodytą ieškinyje (1979 m. rugsėjo 25 d. Sprendimo Komisija prieš Prancūziją,
232/78, Rink. p. I‑2729, 3 punktas). Teisingumo Teismas ieškinio esmę turėtų nustatyti remdamasis būtent ieškiniu (1980 m. vasario 27 d. Sprendimo Komisija prieš Prancūziją, 168/78, Rink. p. I‑347, 17–25 punktai; 1986 m. sausio 28 d. Sprendimo Komisija prieš Prancūziją, 270/83, Rink. p. 273, 7–10 punktai).
(75)  –	Minėta 70 išnašoje.
(76)  –	2003 m. balandžio 10 d. Sprendimo Komisija prieš Vokietiją, sujungtos bylos C‑20/01 ir C‑28/01, Rink. p. I 3609, 29 punktas ir nurodyta teismo praktika; 2005 m. birželio 2 d. Sprendimo Komisija prieš Graikiją, C‑394/02, Rink. p. I‑4713, 16 punktas.
(77)  –	2003 m. balandžio 10 d. Sprendimo Komisija prieš Prancūziją, C‑114/02, Rink. p. I‑3783, 9 punktas; 2005 m. liepos 14 d. Sprendimo Komisija prieš Vokietiją, C‑433/03, Rink. p. I‑6985, 32 punktas.
(78)
–	Direktyva 2004/18 priimta 2004 m. kovo 31 dieną. Jos įgyvendinimo laikas baigėsi 2006 m. sausio 31 d. ir tą pačią dieną buvo panaikinta Direktyva 93/37. LUV, kurį 2005 m. gruodžio 22 d. priėmė Valensijos regiono parlamentas, taip pat įsigaliojo 2006 m. sausio 31 dieną.
(79)  –	Remiantis bylos medžiagoje esančia LUV kopija, LUV turėjo įsigalioti 2006 m. sausio 12 dieną. Byloje nėra informacijos, kada ir kodėl ši data buvo nukelta į 2006 m. sausio 31 dieną.
(80)  –	1988 m. vasario 2 d. Sprendimo Komisija prieš Belgiją, 293/85, Rink. p. 305, 14 punktas.
(81)  –	Komisija prieš Belgiją, ten pat, 14 punktas.
(82)  –	Taip pat įdomu pastebėti, kad iki 2005 m. vasario mėn. Komisijos procedūrų vadove (Komisijos vidaus dokumente) buvo nurodyta, kad švenčių laikotarpiais, įskaitant Kalėdas, visi nustatyti terminai turi būti pratęsiami vienu mėnesiu. Panašu, kad šios neoficialios taisyklės nebeliko vėlesniame Procedūrų vadove, priimtame 2005 m. vasario mėnesį. Žr. Eberhard ir Riedl, Mayer (leid.), „Kommentar zu EU- und EG-Vertrag“, EGV 226 straipsnis, 42 ir 52 punktai.
(83)  –	80 išnašoje minėto Sprendimo Komisija prieš Belgiją
14 punktas.
(84)  –	1984 m. sausio 21 d. Sprendimo Komisija prieš Airiją, 74/82, Rink. p. 317, 12 ir 13 punktai.
(85)  –	Kaip privačios iniciatyvos gali padėti teikti rentabilias viešąsias paslaugas, žr.: C. Bovis „EC Public Procurement: Case Law and Regulation“, OUP, 2006 (2009 m. pakartotinis leidimas), 10 skyrius: „Public Procurement and Public-Private Partnerships“.
Kaip privačios iniciatyvos padėjo išjudinti plėtros procesą Valensijoje, žr. 27 išnašoje minėtą D. Muñoz Gielen ir W. Korthals Altes straipsnį.
(86)
–	Tačiau daugelyje teisinių sistemų laikoma, kad užstatymo teisės sukuriamos ne valdžios institucijoms priimant planavimo sprendimus, o jos tarsi egzistuoja kaip neišvystytos žemės savininkų turtinės teisės, net jeigu jomis negalima pasinaudoti, kol bus patvirtintas detalusis planas. Panašu, kad ši nuostata įtvirtinta ir Ispanijos teisėje (27 išnašoje minėto D. Muñoz Gielen ir W. Korthals Altes straipsnis, p. 61–62). Teisine prasme detaliojo plano turinys dažnai priklauso nuo viešosios teisės sistemos, ribojančios savivaldos institucijų galimybes įsipareigoti patvirtinti tam tikrą planą mainais į privačios įmonės įsipareigojimus.
(87)  –	Nors teoriškai ir vietos valdžios institucija, ir privatus asmuo gali inicijuoti IVP, siekiant skatinti privačias iniciatyvas miesto plėtros projektuose praėjusio dešimtmečio paskutiniajame dešimtmetyje LRAU buvo numatytas modelis, kuriame akcentuojamas pagrindinis vystytojo vaidmuo.
Dėl papildomos informacijos šiuo klausimu žr. 27 išnašoje minėto D. Muñoz Gielen ir W. Korthals Altes straipsnį, p. 65.
(88)
–	Ispanija paaiškino, kad renkantis IVP iniciatyvą variantai gali būti, pavyzdžiui, prekybos centro ar gyvenamosios zonos statyba.
(89)
–	Tačiau LUV vystytojas yra atskirtas nuo viešųjų darbų vykdytojo, įpareigojant jį su tam tikromis išimtimis paskirti statytoją vadovaujantis ES viešųjų pirkimų taisyklėmis.
(90)  –	2001 m. liepos 12 d. Sprendimas La Scala, C‑399/98, Rink. p. I‑5409, toliau taikytas 2008 m. vasario 21 d. Sprendimo Komisija prieš Italiją,
C‑412/04, Rink. p. I‑619, 70–75 punktuose; 2005 m. spalio 20 d. Sprendimas Komisija prieš Prancūziją,
C‑264/03, Rink. p. I‑8831, 56–58 punktai ir 2007 m. sausio 18 d. Sprendimas Auroux,
C‑220/05, Rink. p. I‑385.
(91)  –	Dėl diskusijos žr. Esa Hakkola „Hankintalainsäädäntö ja maankäyttösopimukset“, Public procurement legislation and land-use agreements, Lakimies 5/2007, p. 723–745, ir J. Paradissis „Planning agreements and EC public procurement law“, Journal of Planning & Environment Law, 2003, p. 666–677.
(92)  –	Esa Hakkola, ten pat, p. 741; J. Paradissis, ten pat, p. 669–672.
(93)  –	2010 m. kovo 25 d. Sprendimas Helmut Müller, C‑451/08, Rink. p. I‑0000.
(94)  – Minėto Sprendimo Helmut Müller
46 punktas.
(95)  – Minėto Sprendimo Helmut Müller
57 punktas.
(96)  – Teisingumo Teismas nagrinėjamas viešojo pirkimo direktyvas yra taikęs įvairioms planavimo schemoms, kai buvo laikoma, kad jos tenkina objektyvius direktyvos reikalavimus (90 išnašoje minėtame Sprendime La Scala, 90 išnašoje minėtame Sprendime Auroux, 90 išnašoje minėtame Sprendime Komisija prieš Prancūziją, C‑264/03). Ankstesnėje teismo praktikoje manyta, kad valdžios institucijų tikslai nėra svarbūs (90 išnašoje minėtas Sprendimas La Scala, 90 išnašoje minėto Sprendimo Komisija prieš Italiją 70 punktas) ir pagrindinis dėmesys skirtas tam, ar buvo tenkinami viešojo pirkimo sutarties egzistavimo kriterijai.
(97)  –	Graikų mitologijoje Prokrustas buvo suktas kalvis ir plėšikas iš Atikos, kuris puldinėdavo žmones, jiems ištempdavo arba nukirsdavo kojas, kad jie tilptų į geležinę lovą.
(98)  – Direktyvos 2004/18 antra konstatuojamoji dalis; generalinės advokatės J. Kokott išvados byloje Auroux, minėtoje 90 išnašoje, 57 punktas.
(99)  – Toks „piniginės naudos“ aiškinimas iki šiol taikomas Teisingumo Teismo praktikoje.
(100)  – Taip būtų pagal LUV 120 straipsnio 7 dalį, pagal kurią vystytojas atleidžiamas nuo įsipareigojimo konkurso tvarka pasirinkti IVP numatytų viešųjų darbų vykdytoją, kai žemė nuosavybės teise priklauso vienam asmeniui arba kai yra vieningas žemės savininkų ir vystytojo susitarimas.
(101)  –	2005 m. spalio 13 d. Sprendimo Parking Brixen, C‑458/03, Rink. p. I‑8585, 39 punktas.
(102)  – Minėto Sprendimo Parking Brixen
40 punktas.
(103)  – Generalinio advokato P. Megozzi išvados byloje Helmut Muller, minėtoje 93 išnašoje, 77 punktas.
(104)  –	Tokią išvadą galima padaryti iš antroje konstatuojamojoje dalyje įvardyto bendro tikslo užkirsti kelią konkurencijos iškraipymui. Taip pat žr. 85 išnašoje minėtą C. Bovis knygą, p. 14–22.
(105)  –	Ši situacija analogiška toms, kai nėra taikomos ES valstybės pagalbos teisės aktų nuostatos, nes nėra viešųjų lėšų naštos, atitinkančios naudą, sukuriamą atitinkamų nacionalinių taisyklių, kadangi nauda finansuojama privačiomis lėšomis. Žr., pavyzdžiui, 1993 m. kovo 17 d. Sprendimo Slomann Neptun, sujungtos bylos C‑72/91 ir C‑73/91, Rink. p. 887, 19 ir 21 punktus; 2001 m. kovo 13 d. Sprendimo PresussenElektra, C‑379/98, Rink. p. 2009, 59–61 punktus.
(106)  –	70 išnašoje minėto 2004 m. lapkričio 18 d. Sprendimo Komisija prieš Vokietiją, C‑126/03, Rink. p. I‑11197, 20 punkte Teisingumo Teismas nurodė, jog viešųjų lėšų panaudojimas nėra būtinas, kad būtų galima konstatuoti, jog sudaroma viešojo paslaugų pirkimo sutartis Direktyvos 92/50 8 ir 11 straipsnių prasme. Toje byloje kita perkančioji organizacija su valdžios institucija (Miuncheno miestu) sudarė viešojo paslaugų pirkimo sutartį ir buvo keliamas klausimas, ar miestas teisėtai iš anksto patikėjo privačiai įmonei atsakomybę už paslaugą, kylančią iš minėtos sutarties, neskelbdamas konkurso pagal nagrinėjamos direktyvos nuostatas. Tokiomis aplinkybėmis įvyko aiškūs ekonominiai mainai tarp miesto ir privačios įmonės, net jeigu jie akivaizdžiai buvo finansuojami „privačiomis“ miesto pajamomis, gaunamomis iš miesto sudarytos viešojo paslaugų pirkimo sutarties. Nemanau, kad Teisingumo Teismas ketino nuspręsti, jog piniginės naudos sąvoka nėra esminis viešojo pirkimo sutarties elementas ar kad tokia piniginė nauda neturi tiesiogiai arba netiesiogiai atsirasti iš perkančiosios organizacijos lėšų. ES viešųjų pirkimų teisės aktų ratio
yra sukurti konkurencingas, skaidrias ir nediskriminuojančias sąlygas valdžios institucijų ir įmonių ekonominiams mainams, o ne reguliuoti įmonių, viena iš kitos įsigyjančių prekių ar paslaugų, ekonominius santykius.
(107)  –	Direktyva 93/37 taikoma tik darbams, o Direktyvos 2004/18 17 straipsnyje numatyta, kad ši direktyva netaikoma paslaugoms. 17 straipsnis nepažeidžia Direktyvos 2004/18 3 straipsnio, tačiau tas straipsnis nėra aktualus šioje byloje.
(108)
–	Šiuo atveju atsakymas į klausimą dėl pagrindinio sutarties tikslo priklauso nuo to, kas yra akcentuojama – plėtros išlaidų struktūra ar IVP sukuriamas plėtros pelnas. Remiantis padrika bylos medžiagoje esančia informacija akivaizdu, kad viešųjų darbų komponentas sudaro kur kas didesnę plėtros išlaidų dalį nei paslaugos komponentas. Tačiau Ispanija akcentuoja, kad savo pobūdžiu IVP yra paslaugos, susijusios su investicijomis į nekilnojamąjį turtą, remdamasi tuo, kad viešieji darbai tik papildo bendrą IVP tikslą – sukurti užstatomus sklypus, skirtus privačiai statybos veiklai. Todėl ekonomine prasme IVP žemės savininkams turi sukurti ekonominių galimybių, kurių vertė viršija viešųjų darbų išlaidas ir kitas plėtros išlaidas, įskaitant atlygį vystytojui. Dviejų minėtų IVP, aprašytų 27 išnašoje minėto D. Muñoz Gielen ir W. Ko rthals Altes straipsnio 69 puslapyje, atveju vieno kvadratinio metro užstatymo teisių plėtros išlaidos sudarė 89 EUR ir 54 EUR, o išvystytos žemės užstatymo teisių kvadratinio metro rinkos kaina atitinkamai sudarė 512 EUR ir maždaug 500 EUR. Tai gali pagrįsti argumentą, kad IVP ekonominis ir teisinis tikslas yra viešoji paslauga, kurią vystytojas teikia žemės savininkams, o ne viešųjų darbų atlikimas perkančiajai organizacijai.
(109)
–	Direktyvos 2004/18 1 straipsnio 3 dalis; Direktyvos 93/37 1 straipsnio d punktas.
(110)
–	TRLS 16 straipsnyje numatyta, kad žemės savininkai privalo kompetentingoms institucijoms atiduoti žemę, reikalingą keliams, žaliosioms erdvėms ir kitoms bendro naudojimo teritorijoms, taip pat 5–15 % savo žemės viešiesiems tikslams. Šį straipsnį įgyvendina LUV 23 straipsnis, kuriuo žemės savininkai įpareigojami nemokamai užleisti žemę viešiesiems tikslams vykdant plėtrą. (Reikėtų priminti, kad sklypai statyboms, kuriuos gauna žemės savininkai, nebūtinai yra toje pačioje vietoje, kur buvo jiems priklausiusi žemė iki IVP.) LUV 180 straipsnio 2 dalyje numatyta, kad perskirstymas ( reparcelacion forzosa)
reiškia šių sklypų perdavimą atitinkamai savivaldybei. LUV 188 straipsnio 2 dalyje numatyta, kada miesto plėtros darbai bus laikomi gautais administracijos ir kada bus perduotas jų priežiūros įpareigojimas.
Iš viso to išplaukia, kad jeigu IVP būtų laikomos viešojo paslaugų pirkimo sutartimis, joms nebūtų taikoma Direktyva 2004/18, nes jos susijusios su žemės ir kito nekilnojamojo turto įsigijimu.
(111)
–	LUV 11 straipsnyje numatyta, kad miesto sklypai ( solares ) yra sklypai, kurie buvo išplėtoti ir turi bent šias komunikacijas: i) privažiavimą vienu ar keletu visuomeniniam naudojimui skirtų kelių; ii) geriamojo vandens ir elektros tiekimą, kurio pakanka planuojamai paklausai patenkinti; iii) kanalizaciją; iv) pėsčiųjų takus su išgrįstomis ir apšviestomis gatvėmis. Be to, miesto sklypai turi būti prijungti prie būtinos infrastruktūros ir komunalinių paslaugų aplinkinėje teritorijoje.
(112)
–	Ispanija teigia, kad IVP turėtų būti vertinama kaip paslaugų koncesija, pagal kurią vystytojas įgyja teisę teikti ir naudotis viešąja paslauga.
(113)  –	Teisingumo Teismas yra nusprendęs, kad koncesijos suteikimas neribotam laikui gali su laiku kliudyti konkurencijai, todėl prieštarautų pagrindiniam viešųjų pirkimų taisyklių tikslui. Žr. 2008 m. birželio 19 d. Sprendimo Pressetext, C‑454/06, Rink. p. I‑4401, 74 punktą; 93 išnašoje minėto Sprendimo Helmut Muller 79 punktą.