Laikina versija
GENERALINĖS ADVOKATĖS
TAMARA
ĆAPETA IŠVADA,
pateikta 2026 m. kovo 19 d.(1)
Sujungtos bylos C‑7/25 (Ramodi) ir C‑8/25 (Karkik)(i)
K (C‑7/25)
P (C‑8/25)
prieš
Minister van Asiel en Migratie
(Rechtbank Den Haag, zittingsplaats Roermond (Hagos apylinkės teismas, posėdžiaujantis Rurmonde, Nyderlandai) prašymai priimti prejudicinį sprendimą)
„ Prašymas priimti prejudicinį sprendimą – Prieglobsčio politika – Direktyva 2011/95/ES – Reikšmingos tarptautinės apsaugos prašymo informacijos vertinimas – Pareiga pagrįsti prašyme nurodytas aplinkybes autentiškais dokumentais arba kitais objektyviai patikrinamais įrodymais – Tarptautinės apsaugos suteikimo ir panaikinimo procedūros – Direktyva 2013/32/ES – 46 straipsnio 3 dalis – Išsamus faktinių ir teisinių aplinkybių nagrinėjimas ex nunc, įskaitant tarptautinės apsaugos poreikio įvertinimą – Negrąžinimo principas – Bylos medžiagoje esanti informacija, pateikta skundą nagrinėjančiam pirmosios instancijos teismui “
I.      Įvadas
1.        Prašymus priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas Rechtbank Den Haag, zittingsplaats Roermond (Hagos apylinkės teismas, posėdžiaujantis Rurmonde, Nyderlandai), pateikė Teisingumo Teismui du prejudicinius klausimus.
2.        Abu klausimai kyla dviejose atskirose bylose. Šiose bylose prieglobsčio prašytojai prašo atlikti kompetentingos administracinės institucijos sprendimų atmesti jų tarptautinės apsaugos prašymus kaip nepagrįstus teisminę kontrolę.
3.        Antruoju klausimu, į kurį Teisingumo Teismas prašo sutelkti dėmesį šioje išvadoje, prašymus priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas siekia išsiaiškinti, ar per tokią teisminės kontrolės procedūrą pagal Sąjungos teisę jis privalo, prireikus ex officio, išsamiai ex nunc išnagrinėti tiek faktines, tiek teisines aplinkybes, remdamasis jam pateikta bylos medžiagoje esančia informacija, papildyta arba paaiškinta vykdant rungimosi principu grindžiamą procedūrą, net jeigu pagal nacionalinę teisę jis galėtų išnagrinėti tik akte, kurio teisminė kontrolė atliekama, aiškiai nurodytus faktus ir teisinius pagrindus.
4.        Prašymus priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas prašo išaiškinti Prieglobsčio procedūrų direktyvos(2) 46 straipsnį, siejamą su Europos Sąjungos pagrindinių teisių chartijos (toliau – Chartija) 4, 18 ir 47 straipsniais.
II.    Pagrindinės bylos faktinės aplinkybės, prejudiciniai klausimai ir procesas Teisingumo Teisme
5.        Prašymus priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas pateikė Teisingumo Teismui du atskirus prašymus priimti prejudicinį sprendimą. Nors kiekvienas prašymas pateiktas dėl skirtingų faktinių situacijų, abiem atvejais keliami tie patys prejudiciniai klausimai. Taigi pirmiausia nurodysiu kiekvienos bylos faktines aplinkybes, o paskui paaiškinsiu jose iškeltus teisinius klausimus.
Byla C‑7/25
6.        Pareiškėja pagrindinėje byloje K yra Irako pilietė; ji tvirtina, kad įtakingas ir žinomas ginkluotos grupės narys jos gyvenamojoje vietoje įvykdė išpuolį prieš ją ir jos sutuoktinį po to, kai ji ir jos dukra ne kartą atmetė kelis jo prašymus vesti pastarąją. Pareiškėja dėl šio įvykio kreipėsi į savo kilmės šalies teismą, tačiau, jos tvirtinimu, teismas dėl to nesiėmė jokių priemonių. 2022 m. ji su sutuoktiniu išvyko iš Irako, o jų dukra toliau slapstosi šioje šalyje.
7.        2022 m. vasario 1 d. pareiškėja ir jos sutuoktinis Nyderlandų Karalystėje pateikė tarptautinės apsaugos prašymus, tačiau, mirus jos sutuoktiniui, procedūra dėl jo buvo nutraukta. Savo tarptautinės apsaugos prašyme pareiškėja pabėgimo priežastis pagrindė pareiškimais, taip pat pateikė paso originalą, kreipimosi į teismą Irake kopiją ir naujausios medicininės išvados kopiją. Pareiškėja taip pat teigė, kad dabar yra našlė, tad grįžusi į Iraką turėtų būti vertinama kaip vieniša moteris ir dėl to jai taikoma specialioji vienišų moterų iš Irako apsaugos politika, numatyta atsakovo pagrindinėje byloje Minister van Asiel en Migratie (prieglobsčio ir migracijos ministras, Nyderlandai;
toliau – atsakovas)(3).
8.        Atsakovas atmetė pareiškėjos tarptautinės apsaugos prašymą
kaip nepagrįstą, motyvuodamas tuo, kad jos pareiškimai dėl sunkumų, kilusių dėl jos dukros rankos Irake prašiusio vyro, nėra patikimi. Šiuo klausimu atsakovas konstatavo, pirma, kad pareiškėja nepagrindė savo pareiškimų objektyviais dokumentais, visiškai pagrindžiančiais jos prieglobsčio poreikį, ir, antra, kad ji neįvykdė Vreemdelingenwet 2000 (2000 m. Užsieniečių įstatymas) 31 straipsnio 6 dalies c ir d punktuose nustatytų sąlygų, atitinkančių Priskyrimo direktyvos(4) 4 straipsnio 5 dalies c ir d punktus.
9.        Atsakovas laikėsi nuomonės, kad nors informacija apie pareiškėjos tapatybę, pilietybę ir kilmę yra patikima, vien šių pagrindų nepakanka, kad jai būtų suteikta tarptautinė apsauga.
10.      2024 m. liepos 15 d. sprendimu atsakovas atmetė pareiškėjos tarptautinės apsaugos prašymą kaip nepagrįstą. Į šį sprendimą buvo įtrauktas sprendimas grąžinti, nurodant Iraką kaip paskirties šalį, ir nustatytas keturių savaičių savanoriško išvykimo iš Nyderlandų terminas.
11.      2024 m. liepos 19 d. pareiškėja apskundė šį sprendimą prašymus priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui, be kita ko, nurodydama, kad tai, kaip atsakovas vertino jos prieglobsčio prašymo motyvų patikimumą, yra nesuderinama su Priskyrimo direktyvos 4 straipsnio 5 dalimi.
12.      2024 m. gruodžio 18 d. prašymus priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas surengė posėdį, per kurį nagrinėjo šį skundą ir skundą byloje, dėl kurios pateiktas prašymas priimti prejudicinį sprendimą (byla įregistruota numeriu
C‑8/25), o 2025 m. sausio 7 d. informavo pareiškėją, kad, jo nuomone, būtina pateikti Teisingumo Teismui prašymą priimti prejudicinį sprendimą.
Byla C‑8/25
13.      Pareiškėjas pagrindinėje byloje P yra Irako pilietis, kuris, kaip nurodyta, buvo užtiktas lytiškai santykiaujantis su kitu vyru. Kadangi apie tai buvo pranešta Irako valdžios institucijoms, pareiškėjas baiminasi, kad jam gali būti skirta laisvės atėmimo bausmė dėl seksualinės orientacijos. Būtent tuo remdamasis pareiškėjas grindžia savo tarptautinės apsaugos prašymą Nyderlanduose, kurį pateikė 2023 m. liepos 6 d.
14.      Nors atsakovas laikėsi nuomonės, kad, nepaisant to, jog pareiškėjas nepateikė jo asmens duomenis patvirtinančių dokumentų, informacija apie jo tapatybę, pilietybę ir kilmę yra patikima, jis nemanė, kad tokia informacija yra pakankamas pagrindas suteikti pareiškėjui tarptautinę apsaugą.
15.      2024 m. liepos 5 d. sprendimu atsakovas atmetė pareiškėjo tarptautinės apsaugos prašymą
kaip nepagrįstą, motyvuodamas tuo, kad šis negalėjo pateikti rašytinių įrodymų, patvirtinančių, kad Irako valdžios institucijos jį sulaikė dėl seksualinės orientacijos. Dėl to atsakovas manė, kad pareiškėjas neįvykdė 2000 m. Užsieniečių įstatymo 31 straipsnio 6 dalies c punkto, atitinkančio Priskyrimo direktyvos 4 straipsnio 5 dalies c punktą, sąlygų. Į sprendimą atmesti P prašymą buvo įtrauktas sprendimas grąžinti, nurodant Iraką kaip paskirties šalį, ir nustatytas keturių savaičių savanoriško išvykimo iš Nyderlandų terminas.
16.      2024 m. liepos 10 d. prašymus priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui pateiktame skunde pareiškėjas, be kita ko, teigė, kad tai, kaip buvo įvertintas jo prieglobsčio prašymo pagrindų patikimumas, prieštarauja Priskyrimo direktyvos 4 straipsnio 5 daliai.
17.      2024 m. gruodžio 18 d. prašymus priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas surengė posėdį, per kurį nagrinėjo šį skundą ir skundą byloje, dėl kurios pateiktas prašymas priimti prejudicinį sprendimą (byla įregistruota numeriu C‑7/25), o 2025 m. sausio 7 d. informavo pareiškėją, kad, jo nuomone, būtina pateikti Teisingumo Teismui prašymą priimti prejudicinį sprendimą.
18.      Kaip suprantu, per bendrą teismo posėdį prašymus priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas nustatė papildomų aplinkybių, nenurodytų nė viename skunde, kurios, jo nuomone, yra svarbios sprendimams dėl tarptautinės apsaugos prašymų priimti.
Prašymus priimti prejudicinį sprendimą pateikusiame teisme keliami bendri klausimai
19.      Prašymus priimti prejudicinį sprendimą pateikusiame teisme buvo iškelti du abiem byloms bendri teisiniai klausimai.
20.      Pirmasis klausimas susijęs su tuo, kaip atsakovas išnagrinėjo ir įvertino K ir P (toliau kartu – pareiškėjai) tarptautinės apsaugos poreikį ir ar toks vertinimas atitinka Sąjungos teisę bei Teisingumo Teismo jurisprudenciją.
21.      Šiuo klausimu prašymus priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas mano, kad nagrinėjama nacionalinės teisės nuostata, būtent 2000 m. Užsieniečių įstatymo 31 straipsnio 6 dalis, prieštarauja nuostatai, kurią ja siekta įgyvendinti, t. y. Priskyrimo direktyvos 4 straipsnio 5 daliai. Situaciją dar labiau apsunkino nauja tarptautinės apsaugos prašymų vertinimo politika, kuri, kaip paaiškino prašymus priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, įsigaliojo 2024 m. liepos 1 d. Pagal šią politiką vertinant tarptautinės apsaugos prašymą: i) nustatomi prieglobsčio pagrindai; ii) įvertinama, ar šie pagrindai yra visiškai pagrįsti autentiškais ir (arba) objektyviai patikrinamais dokumentais ir (arba) objektyviais viešai prieinamais šaltiniais; ir iii) jei ne, įvertinama, ar prašytojas atitinka visas 2000 m. Užsieniečių įstatymo 31 straipsnio 6 dalyje nustatytas sąlygas, atitinkančias Priskyrimo direktyvos 4 straipsnio 5 dalies c ir d punktų sąlygas.
22.      Prašymus priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas nurodo, kad taip taikydamas Priskyrimo direktyvos 4 straipsnio 5 dalį atsakovas gali atmesti tarptautinės apsaugos prašymą
kaip nepagrįstą, jeigu prašytojas i) negali visiškai pagrįsti prieglobsčio prašymo pagrindų autentiškais ir objektyviai patikrinamais dokumentais arba patikimais viešai prieinamais šaltiniais ir ii) nepateikė prašymo kuo greičiau ir atsakovas nemano, kad toks delsimas yra pateisinamas.
23.      Vis dėlto prašymus priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas teigia, kad iš Priskyrimo direktyvos 4 straipsnio 5 dalies, siejamos su kitomis šios direktyvos 4 straipsnio dalimis, Prieglobsčio procedūrų direktyvos 10 straipsnio 3 dalies b punktu ir Chartijos 4 bei 18 straipsniais, teksto aiškiai matyti, kad esant tokioms situacijoms, kokios nagrinėjamos abiejose pagrindinėse bylose, nustatydamas faktines aplinkybes atsakovas privalėtų bendradarbiauti su prašytoju.
24.      Taigi prašymus priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui kyla klausimas, ar pagal atitinkamas Sąjungos teisės nuostatas sprendžiančioji institucija, vertindama faktus ir aplinkybes, kuriais grindžiamas tarptautinės apsaugos prašymas, turi bendradarbiauti su prašytoju ir atsižvelgti į visus įrodymus bei informaciją, pagrindžiančius tą prašymą.
25.      Antrasis klausimas yra tas, ar nacionalinio teismo pareiga suteikti veiksmingą teisių gynimo priemonę apima ir pareigą bendradarbiaujant su pareiškėju patikrinti, prireikus ex officio, ar atsakovas surinko, išnagrinėjo ir vertindamas tarptautinės apsaugos prašymą
atsižvelgė į visą jam pateiktą reikšmingą bylos medžiagos informaciją, kuri buvo papildyta arba paaiškinta vykdant rungimosi principu grindžiamą procedūrą, įskaitant tarptautinės apsaugos poreikio nagrinėjimą, prireikus ex officio, pagal Priskyrimo direktyvą.
26.      Kaip paaiškino prašymus priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, Nyderlanduose pagal Algemene wet bestuursrecht (Bendrasis administracinės teisės įstatymas) 8:69 straipsnį administracinio sprendimo kontrolė gali apimti tik skundo motyvuose iškeltus klausimus.
27.      Dėl šios priežasties, kaip paaiškino prašymus priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, jis negali išsamiai ir ex nunc patikrinti atsakovo sprendimo teisėtumo, taip pat ir to, ar laikomasi negrąžinimo principo, nes negali atsižvelgti į aplinkybes, kurių prieglobsčio prašytojas aiškiai nenurodė skunde dėl sprendimo atmesti prašymą.
28.      Prašymus priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nuomone, nacionalinė teisinė praktika, pagal kurią teisminės institucijos vykdoma sprendimo atmesti tarptautinės apsaugos prašymą kontrolė apima tik sprendimo pagrįstumo nagrinėjimą atsižvelgiant tik į faktines aplinkybes ir argumentus, kuriuos pareiškėjas aiškiai nurodė per skundo nagrinėjimo procedūrą, yra sunkiai suderinama su Teisingumo Teismo pateiktu Sąjungos teisės išaiškinimu, visų pirma su negrąžinimo principo absoliučiu pobūdžiu, taip pat su Chartijos 47 straipsnyje garantuojama teise į veiksmingą teisinę gynybą, sukonkretinta Grąžinimo direktyvos(5) 13 straipsnio 1 ir 2 dalyse bei Prieglobsčio procedūrų direktyvos 46 straipsnio 1 ir 3 dalyse.
29.      Išanalizavęs Teisingumo Teismo jurisprudenciją(6), prašymus priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas padarė išvadą, kad Teisingumo Teismas dar nėra nagrinėjęs šių klausimų. Jis visų pirma mano, kad Teisingumo Teismas aiškiai nėra nurodęs, ar pareiga patikrinti, prireikus ex officio, ar laikomasi negrąžinimo principo, taikoma ir tais atvejais, kai nacionalinio pirmosios instancijos teismo prašoma atlikti sprendimo atmesti tarptautinės apsaugos prašymą
kaip nepagrįstą teisminę kontrolę.
30.      Prašymus priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas taip pat teigia, kad tik tuo atveju, kai nacionalinis teismas privalo, prireikus ex officio, išsamiai ir ex nunc išnagrinėti ir faktines aplinkybes, ir teisinius pagrindus, be kita ko, įvertindamas tarptautinės apsaugos poreikį pagal Priskyrimo direktyvą, ši teisminė institucija gali visiškai užtikrinti negrąžinimo principo laikymąsi. Net jeigu nagrinėjant tarptautinės apsaugos poreikį paaiškėja, kad pareiškėjui negali būti suteikta Priskyrimo direktyvos 12 ir 17 straipsniuose numatyta tarptautinė apsauga, vis dėlto išnagrinėjus šį aspektą ex officio gali būti padaryta išvada, kad tokio asmens grąžinimas į jo kilmės šalį prieštarautų negrąžinimo principui ir kad sprendimas grąžinti negali būti priimtas arba, jei toks sprendimas grąžinti jau yra priimtas, jo vykdymas turi būti sustabdytas ir išsiuntimas atidėtas. O jeigu, atvirkščiai, nacionalinis teismas neprivalėtų tikrinti, prireikus ex officio, ar laikomasi negrąžinimo principo, ypač jeigu šio principo pažeidimas akivaizdžiai matyti iš jam pateiktų bylos medžiagos duomenų, papildytų arba paaiškintų pagal jame vykusią rungimosi principu grindžiamą procedūrą, teisminė gynyba nebūtų nei veiksminga, nei išsami.
31.      Susiklosčius šioms aplinkybėms, rechtbank Den Haag, zittingsplaats Roermond (Hagos apylinkės teismas, posėdžiaujantis Rurmonde) nutarė sustabdyti abiejų bylų nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šiuos prejudicinius klausimus:
„1.      Ar tokia nacionalinė praktika, kai [Priskyrimo direktyvos] 4 straipsnio 5 dalis taikoma taip, kad pareiškimai, kuriais grindžiamas tarptautinės apsaugos prašymas, laikomi nepatikimais, kai juos pateikęs prašytojas negali jų visiškai pagrįsti autentiškais ir (arba) objektyviai patikrinamais dokumentais ir (arba) objektyviais viešai prieinamais šaltiniais ir neįvykdė visų šio straipsnio 5 dalyje nustatytų sąlygų, yra suderinama su Sąjungos teise, ar [Priskyrimo direktyvos] 4 straipsnio 5 dalis, siejama su šios direktyvos 4 straipsnio 1–4 dalimis, [Prieglobsčio procedūrų direktyvos] 10 straipsnio 3 dalies b punktu ir [Chartijos] 4 ir 18 straipsniais, turi būti aiškinama taip, kad sprendžiančioji institucija, vertindama faktus ir aplinkybes, kuriais grindžiamas tarptautinės apsaugos prašymas, turi bendradarbiauti su prašytoju ir, tikrindama ir vertindama apsaugos poreikį, atsižvelgti į visus įrodymus ir informaciją, reikalingus prašymui pagrįsti, ir pareiškimai, kai prašytojas gali juos pakankamai pagrįsti dokumentais ar kitais įrodymais arba įvykdė minėtas sąlygas, neturi būti papildomai patvirtinami, taigi laikytini patikimais?
2.      Ar [Prieglobsčio procedūrų direktyvos] 46 straipsnio 3 dalis, siejama su [Chartijos] 4, 18 ir 47 straipsniais, turi būti aiškinama taip, kad nacionalinis pirmosios instancijos teismas, į kurį buvo kreiptasi tam, kad jis patikrintų sprendimo pripažinti tarptautinės apsaugos prašymą nepagrįstu teisėtumą, privalo, prireikus ex officio, išsamiai ir ex nunc išnagrinėti faktines ir teisines aplinkybes ir įvertinti tarptautinės apsaugos poreikį pagal [Priskyrimo direktyvą], remdamasis turimoje bylos medžiagoje esančia
informacija, kuri buvo paaiškinta ir papildyta
vykdant rungimosi principu grindžiamą procedūrą?“
32.      Prašymus priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas paprašė Teisingumo Teismo sujungti bylas C‑7/25 ir C‑8/25 pagal Teisingumo Teismo procedūros reglamento 54 straipsnį. Reaguodamas į šį prašymą, 2025 m. vasario 26 d. Teisingumo Teismo pirmininkas priėmė sprendimą sujungti bylas.
33.      Prašymus priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas taip pat paprašė, kad šioms byloms būtų taikoma Teisingumo Teismo procedūros reglamento 105 straipsnio 1 dalyje numatyta pagreitinta procedūra. 2025 m. kovo 27 d. Teisingumo Teismo pirmininkas, išklausęs teisėją pranešėją ir generalinę advokatę, atmetė šį prašymą.
34.      Abiejų pagrindinių bylų šalys, Nyderlandų vyriausybė ir Europos Komisija pateikė Teisingumo Teismui rašytines pastabas.
35.      Teisingumo Teismas pagal Procedūros reglamento 76 straipsnio 2 dalį nusprendė priimti sprendimą nerengdamas teismo posėdžio.
III. Analizė
36.      Teisingumo Teismo prašymu savo išvadoje šioje byloje susitelksiu tik ties antruoju prejudiciniu klausimu.
37.      Prašymus priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas šį klausimą pateikia iš esmės siekdamas išsiaiškinti, ar atlikdamas sprendimo atmesti tarptautinės apsaugos prašymą kaip nepagrįstą teisminę kontrolę jis pagal Sąjungos teisę, konkrečiai – pagal Prieglobsčio procedūrų direktyvos 46 straipsnio 3 dalį, siejamą su Chartijos 47 straipsniu, privalo atsižvelgti į teisės nuostatas ir faktus, kuriuos sužinojo remdamasis jam pateikta bylos medžiaga, papildyta arba paaiškinta vykdant rungimosi principu grindžiamą procedūrą, net jeigu ne visa ši informacija buvo skundo pradinio pagrindo, kuriuo remiantis atliekama teisminė kontrolė, dalis. Jis taip pat klausia, ar esant tokioms aplinkybėms teismas privalo, prireikus ex officio, įvertinti tarptautinės apsaugos poreikį pagal Priskyrimo direktyvą ir galimą negrąžinimo principo pažeidimą.
38.      Iš prašymų priimti prejudicinį sprendimą matyti, kad juos pateikęs teismas mano, jog pagal Bendrojo administracinės teisės įstatymo 8:69 straipsnį ir atitinkamą nacionalinių teismų jurisprudenciją jam neleidžiama atlikti tokios išsamios ir ex nunc kontrolės. Prašymus priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas paaiškino, kad šiame straipsnyje numatyta, jog administracinio sprendimo kontrolė atliekama atsižvelgiant į skundo pagrindus. Jame nustatyta: „1. Administracinis teismas priima sprendimą remdamasis skundu, pateiktais dokumentais, informacija, gauta per ikiteisminį tyrimą ir teismo posėdį.
2. Teismas ex officio papildo teisinius pagrindus. 3. Teismas gali ex officio papildyti faktines aplinkybes.“(7). Prie šio teisės akto pridėtas aiškinamasis memorandumas, kuriuo administracinio teismo įgaliojimai dar labiau apribojami(8).
39.      Prejudicinis klausimas grindžiamas prašymus priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nuomone, kad nacionalinė teisė, pagal kurią taip apribojami administracinio teismo įgaliojimai, neatitinka Sąjungos teisės.
40.      Prejudicinį klausimą galima padalyti į dvi dalis, kurias išanalizuosiu atskirai. Pirmiausia A skirsnyje
nurodysiu, kad tikrindamas sprendimo atmesti tarptautinės apsaugos prašymą kaip nepagrįstą teisėtumą nacionalinis teismas pagal Sąjungos teisę privalo atsižvelgti į visą jam pateiktos bylos medžiagos informaciją, kuri buvo papildyta arba paaiškinta vykdant rungimosi principu grindžiamą procedūrą, net jeigu tam tikra informacija pareiškėjo pateiktuose skundo pagrinduose nebuvo nurodyta. B skirsnyje paaiškinsiu, kad nacionalinis teismas, tikrindamas sprendimo atmesti tarptautinės apsaugos prašymą
kaip nepagrįstą teisėtumą, taip pat privalo išnagrinėti, prireikus ex officio, pareiškėjo tarptautinės apsaugos poreikį.
A.      Teisminės kontrolės apimtis
41.      Į kokias aplinkybes nacionalinis teismas turi atsižvelgti nagrinėdamas skundą dėl sprendimo atmesti tarptautinės apsaugos prašymą kaip nepagrįstą? Ar jis turi išnagrinėti tik skunde iškeltus klausimus, ar privalo atsižvelgti ir į bet kokią kitą jam pateiktoje bylos medžiagoje esančią informaciją?
42.      Norint atsakyti į šiuos klausimus, reikia išaiškinti Prieglobsčio procedūrų direktyvos 46 straipsnį atsižvelgiant į Chartijos 47 straipsnyje įtvirtintą veiksmingos teisminės gynybos principą(9).
43.      Aktualios Prieglobsčio procedūrų direktyvos 46 straipsnio 1 ir 3 dalių nuostatos suformuluotos taip:
„1.      Valstybės narės užtikrina, kad prašytojai turėtų teisę į veiksmingą teisių gynimo priemonę, kuria galėtų naudotis teisme, kad galėtų apskųsti:
a)      sprendimą, priimtą dėl tarptautinės apsaugos prašymo, įskaitant sprendimą:
i)      laikyti prašymą nepagrįstu, kad būtų suteiktas pabėgėlio statusas ir (arba) papildomos apsaugos statusas;
<...>
3.      Kad būtų laikomasi 1 dalies, valstybės narės užtikrina, jog taikant veiksmingą teisių gynimo priemonę būtų numatytas išsamus ir ex nunc faktinis ir teisinis tarptautinės apsaugos poreikių nagrinėjimas, įskaitant, atitinkamais atvejais, nagrinėjimą pagal [Priskyrimo direktyvą], bent vykdant apeliacines procedūras pirmosios instancijos teisme.“(10)
44.      Mano nuomone, pačiame Prieglobsčio procedūrų direktyvos 46 straipsnio tekste aiškiai nurodyta, pirma, kad pareiškėjas, kurio prieglobsčio prašymas buvo atmestas kaip nepagrįstas, turi teisę reikalauti, kad tokį sprendimą peržiūrėtų teismas. Antra, šios nuostatos 3 dalyje reikalaujama, kad skundą nagrinėjantis teismas bent jau pirmąja instancija, kai teismai paprastai turi teisę įvertinti faktines aplinkybes, išnagrinėtų visą bylos medžiagą, t. y. kiekvieną jam pateiktą argumentą ir įrodymą, o ne vien tą informaciją, kurią pareiškėjas aiškiai nurodė skunde. Žodžiai „numatytas <...> tarptautinės apsaugos poreikių nagrinėjimas“ gali būti aiškinami tik kaip suteikiantys nacionaliniam teismui teisę prireikus išnagrinėti sprendimą iš esmės, nepaisant to, ar pareiškėjas, pateikdamas skundą, siekia, kad būtų atlikta tokia kontrolė. Vartojama formuluotė „išsamus <...> faktinis ir teisinis <...> nagrinėjimas“ rodo, kad teismas turi atsižvelgti į visas reikšmingas bylos faktines ir teisines aplinkybes, o ne tik į tas, kurios jam buvo nurodytos skunde. Sąvoka „ex nunc <...> nagrinėjimas“ reiškia, kad teismas gali atsižvelgti į naujus teisinius argumentus ir faktus, į kuriuos nebuvo atsižvelgta per administracinę procedūrą, per kurią buvo priimtas sprendimas.
45.      Šis aiškinimas atitinka Teisingumo Teismo jurisprudenciją. Sprendime Alheto Teisingumo Teismas paaiškino, kad „ex nunc“ reiškia, kad teismas turi atlikti vertinimą, kuriame prireikus būtų atsižvelgta į naujas aplinkybes, susiklosčiusias priėmus sprendimą, dėl kurio paduotas skundas. Iš esmės toks vertinimas suteikia galimybę išnagrinėti tarptautinės apsaugos prašymą išsamiai, nesant poreikio grąžinti bylą sprendžiančiajai institucijai. Taigi nacionalinis teismas turi teisę atsižvelgti į naujus įrodymus, dėl kurių minėta institucija nebuvo pareiškusi nuomonės pagal Prieglobsčio procedūrų direktyvą. Be to, Teisingumo Teismas nurodė, kad būdvardis „išsamus“ patvirtina, jog teismas privalo išnagrinėti tiek aplinkybes, į kurias sprendžiančioji institucija atsižvelgė ar būtų galėjusi atsižvelgti, tiek į aplinkybes, kurios susiklostė šiai institucijai priėmus sprendimą(11).
46.      Vykstant procesui iš tikrųjų gali iškilti būtinybė įvertinti faktus, nepaminėtus oficialiame skunde. Pavyzdžiui, nagrinėjant skundą gali paaiškėti naujų įrodymų arba teismas gali sužinoti apie įrodymus, į kuriuos sprendžiančioji institucija turėjo atsižvelgti, tačiau neatsižvelgė spręsdama, ar suteikti prašytojui tarptautinę apsaugą. Tokiais atvejais skundą nagrinėjantis nacionalinis teismas turi turėti galimybę savo nuožiūra nustatyti, ar įrodymai gali būti laikomi svarbiais atliekant sprendimo dėl prieglobsčio prašymo kontrolę.
47.      Toks Prieglobsčio procedūrų direktyvos 46 straipsnio 3 dalies aiškinimas užtikrina, kad grąžinus bylą sprendžiančiajai institucijai, naujas sprendimas galėtų būti priimtas per trumpą laiką, kad būtų išvengta naujų aplinkybių, reikalaujančių vertinimo atsižvelgiant į esamą situaciją, atsiradimo rizikos(12).
48.      Be to, toks aiškinimas atitinka tai, kad kai trečiosios šalies pilietis atitinka tarptautinės apsaugos suteikimo reikalavimus, nustatytus Priskyrimo direktyvos II ir III skyriuose arba II ir V skyriuose, valstybės narės, atsižvelgdamos į toje direktyvoje numatytus statusų nesuteikimo pagrindus, privalo suteikti jam tarptautinės apsaugos statusą ir šiuo klausimu neturi diskrecijos(13).
49.      Pareiškėjai abiejose pagrindinėse bylose ir Komisija pritaria tokiam Prieglobsčio procedūrų direktyvos 46 straipsnio 3 dalies aiškinimui, o Nyderlandų vyriausybė jam prieštarauja.
50.      Remdamasi Sprendimo Ministerstvo vnitra České republiky, Odbor azylové a migrační politiky 93 punktu, kuriame nustatyta, kad „šios trečiosios šalies priskyrimas prie saugių kilmės šalių yra vienas iš prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui pateiktų bylos medžiagos elementų, su kuriais jis turi susipažinti, nagrinėdamas skundą dėl minėto sprendimo“(14), Nyderlandų vyriausybė padarė išvadą, kad nacionalinis teismas turi išnagrinėti tik tą informaciją, kurią pareiškėjas jam nurodė skunde.
51.      Kaip suprantu šį sprendimą, jo 93 punkte Teisingumo Teismas tik paaiškino, kad Moldovos Respublikos priskyrimas prie saugių kilmės šalių yra vienas iš prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui tikrinant kompetentingos institucijos sprendimą nurodytų aspektų. To sprendimo 94 punkte Teisingumo Teismas paaiškino, kad tokia aplinkybė yra teisinio pobūdžio klausimas, į kurį prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas turi atsižvelgti, kai atlieka išsamų ir ex nunc nagrinėjimą pagal Prieglobsčio procedūrų direktyvos 46 straipsnio 3 dalį, net jei pareiškėjas pagrindinėje byloje pateiktame skunde aiškiai nenurodė šios aplinkybės. Taigi šiuos punktus suprantu taip, kad Teisingumo Teismas tik nurodė, jog nacionalinis teismas turi atsižvelgti į visą
informaciją, kurią jam nurodė pareiškėjas, net jeigu šis ją nurodė vykstant procesui, o ne skunde.
52.      Be to, Nyderlandų vyriausybė tvirtina, kad išvadai, jog nacionalinis teismas privalo išnagrinėti, prireikus ex officio, faktines ir teisines aplinkybes, galima pritarti bylose dėl sulaikymo(15), nes tokiais atvejais Sąjungos teisėje aiškiai reikalaujama atlikti administracinės institucijos priimto įsakymo sulaikyti teisminę peržiūrą(16). Vis dėlto procedūrų, susijusių su prieglobsčio prašymais, atveju tokio reikalavimo nėra, nes Prieglobsčio procedūrų direktyvoje nenustatyta privalomos teisminės kontrolės. Taigi prašytojas gali pasirinkti, ar sutikti su sprendimu atmesti jo prašymą, ar apskųsti šį sprendimą, tačiau nesiremti tam tikrais pagrindais, kurie, jo manymu, nėra pakankami sprendimui užginčyti, taigi mažai tikėtina, kad jais remiantis sprendimas būtų panaikintas.
53.      Šiuo klausimu manau, kad Nyderlandų vyriausybė teisingai teigia, jog Prieglobsčio procedūrų direktyvoje nenustatyta privalomos sprendimų dėl prieglobsčio teisminės kontrolės. Taigi, jeigu prašytojas neapskundžia sprendimo atmesti jo tarptautinės apsaugos prašymą kaip nepagrįstą, nacionalinis teismas neprivalo patikrinti sprendžiančiosios institucijos priimto sprendimo teisėtumo.
54.      Vis dėlto, jeigu prašytojas apskundžia šį sprendimą, nacionalinis teismas turi išnagrinėti, prireikus ex officio, visą jam pateiktą informaciją, nepaisydamas to, ar ji buvo papildyta ar patikslinta per rungimosi principu grindžiamą procedūrą, net jeigu ši informacija nėra aiškiai nurodyta skunde. Tai nereiškia, kad šis teismas privalo aktyviai ex officio ieškoti byloje kokios nors papildomos informacijos. Vis dėlto tai reiškia, kad teismas negali nepaisyti tokios informacijos, jeigu ji jam pateikiama vykstant procesui. Galiausiai, siekiant užtikrinti teisę į gynybą reikalaujama, kad abi šalys turėtų galimybę pareikšti nuomonę dėl bet kokios naujos informacijos svarbos.
B.      Nacionalinio teismo atliekamas, prireikus ex officio, tarptautinės apsaugos poreikio įvertinimas
55.      Dabar išnagrinėsiu antrojo klausimo antrą dalį, kuria siekiama išsiaiškinti, ar nacionalinis pirmosios instancijos teismas, turintis atlikti sprendimo atmesti tarptautinės apsaugos prašymą kaip nepagrįstą teisėtumo kontrolę, privalo išnagrinėti, prireikus ex officio, pareiškėjo tarptautinės apsaugos poreikį pagal Priskyrimo direktyvą.
56.      Aiškindamas antrojo klausimo pateikimo motyvus, prašymus priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas taip pat klausia, ar vertindamas sprendimo atmesti prašymą teisėtumą teismas privalo ex officio patikrinti, ar laikomasi negrąžinimo principo. Prašymus priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas nepaaiškino, kodėl šį klausimą iškėlė kartu su klausimu dėl tarptautinės apsaugos poreikio įvertinimo ex officio. Vis dėlto, kadangi tiek pagrindinėje byloje C‑7/25, tiek pagrindinėje byloje C‑8/25 nagrinėjamame sprendime
atmesti prašymą
yra ir sprendimas grąžinti, tai gali paaiškinti, kodėl prašymus priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas turi išsiaiškinti, ar pagal Sąjungos teisę jis, atlikdamas sprendimų atmesti prieglobsčio prašymus kaip nepagrįstus teisminę kontrolę, privalo ex officio įvertinti galimą negrąžinimo principo pažeidimą.
57.      Tarptautinės apsaugos poreikis turi būti vertinamas atsižvelgiant į Priskyrimo direktyvos II ir III skyriuose arba II ir V skyriuose numatytus reikalavimus, tarp kurių, be kita ko, yra pareiga išnagrinėti, ar kyla didelis pavojus, kad tarptautinės apsaugos prašytojui jo kilmės šalyje bus taikoma mirties bausmė arba jis gali patirti kankinimų ar kitokį nežmonišką ar žeminamą elgesį arba būti taip baudžiamas, kas yra draudžiama pagal Chartijos 4 straipsnį(17).
58.      Tokiu atveju valstybės narės turi laikytis negrąžinimo principo, kuris, kaip pagrindinė teisė, garantuojamas Chartijos 18 straipsnyje, siejamame su Ženevos konvencijos(18) 33 straipsniu, ir Chartijos 19 straipsnio 2 dalyje(19). Vis dėlto reikia priminti, kad vien pavojaus, pateisinančio draudimą grąžinti asmenį į jo kilmės šalį, nepakanka tam, kad jam būtų suteiktas prieglobstis.
59.      Siekdami pagrįsti teiginį, kad nacionalinis teismas turi ex officio įvertinti galimą negrąžinimo principo pažeidimą, pareiškėjai pagrindinėje byloje ir Komisija rašytinėse pastabose rėmėsi Sprendimu Ararat. Tas sprendimas priimtas dėl sprendimo atmesti prašymą išduoti leidimą gyventi šalyje, kurį atmetus tapo vykdytinas anksčiau pagal tarptautinės apsaugos procedūrą priimtas sprendimas grąžinti, teisėtumo.
60.      Tame sprendime Teisingumo Teismas konstatavo, pirma, kad Chartijos 47 straipsnyje garantuojama ir Grąžinimo direktyvos 13 straipsnio 1 ir 2 dalyse sukonkretinta teisminė gynyba „nebūtų nei veiksminga, nei išsami, jei nacionalinis teismas, gavęs byloje esančią informaciją, neprivalėtų savo iniciatyva konstatuoti, kad buvo pažeistas negrąžinimo principas, nors iš jam pateiktos bylos medžiagos, papildytos ar paaiškintos per rungimosi principu grindžiamą procedūrą, matyti, kad sprendimas grąžinti grindžiamas pasenusiu pagal šį principą draudžiamo elgesio grėsmės, kuri kiltų atitinkamam trečiosios šalies piliečiui, jeigu jis turėtų grįžti į atitinkamą trečiąją šalį, vertinimu <...>“(20). Be to, Teisingumo Teismas konstatavo, kad „[n]acionalinio teismo įgaliojimų apribojimas galėtų lemti tokio sprendimo vykdymą“, nors iš tam tikrų bylos duomenų būtų matyti, kad šioje trečiojoje šalyje suinteresuotasis asmuo galėtų patirti pagal Chartijos 4 straipsnį draudžiamą elgesį(21).
61.      Be to, to paties sprendimo 51 punkte Teisingumo Teismas patikslino, kad nacionalinio teismo pareiga prireikus savo iniciatyva užtikrinti negrąžinimo principo laikymąsi taip pat taikoma per tarptautinės apsaugos procedūrą, nors procedūra toje byloje buvo susijusi su prašymu išduoti leidimą gyventi šalyje.
62.      Remdamiesi šiuo Sprendimo Ararat punktu pareiškėjai pagrindinėje byloje ir Komisija tvirtino, kad negrąžinimo principo turi būti laikomasi visais atvejais ir kiekviename grąžinimo procedūros etape, taip pat kiekviename procedūros, per kurią tikrinamas sprendimas atmesti tarptautinės apsaugos prašymą, etape. Jų nuomone, dėl negrąžinimo principo absoliutaus pobūdžio nacionalinis teismas privalo užtikrinti, kad jo būtų laikomasi, neapsiribodamas tik pareiškėjo skunde aiškiai nurodytų faktų ir argumentų patikrinimu.
63.      Nyderlandų vyriausybė nevisiškai pritaria jų požiūriui. Atvirkščiai, ji teigia, kad turi būti rimtų ir pagrįstų priežasčių manyti, jog tarptautinės apsaugos prašytojui kils realus pavojus kilmės šalyje patirti Chartijos 4 straipsnyje ir 19 straipsnio 2 dalyje draudžiamą elgesį. Tokio pavojaus tikimybė turi būti akivaizdi remiantis teismui pateikta informacija, papildyta arba paaiškinta per rungimosi principu grindžiamą procedūrą. Taigi tokia kontrolė privaloma tik tuo atveju, kai yra aiškių požymių, kad suinteresuotasis asmuo toje trečiojoje šalyje gali patirti elgesį, kuris yra absoliučiai draudžiamas pagal Chartijos 4 straipsnį.
64.      Mano nuomone, Sprendime Ararat nenurodyta nieko, iš ko būtų matyti, kad tinkama riba, kurią peržengus turi būti ex officio vertinamas negrąžinimo principo laikymasis, yra situacija, kai iš teismui pateiktos informacijos „aiškiai“ matyti, jog grįžus į kilmės šalį gali būti pažeistos pagal Chartijos 4 straipsnį saugomos teisės. Atvirkščiai, atsižvelgdama į absoliutų šio principo pobūdį(22), manau, kad nacionaliniai teismai, nagrinėjantys skundus dėl sprendimų grąžinti arba atsisakyti suteikti tarptautinę apsaugą, turi įvertinti, ar negrąžinimo principas gali būti pažeistas, kai dėl vykstant procesui nurodytų aplinkybių kyla klausimų dėl galimo pažeidimo.
65.      Be to, pažymėtina, kad Europos Žmogaus Teisių Teismas (toliau – EŽTT), aiškindamas Europos žmogaus teisių konvencijos 3 straipsnį, taip pat yra nusprendęs, kad nacionaliniai teismai turi įvertinti kankinimo, nežmoniško ar žeminamo elgesio arba baudimo pavojų, „atsižvelgdami į visą [jiems] pateiktą informaciją arba į prireikus ex officio gautą informaciją, ypač kai pareiškėjas [arba įstojusi į bylą trečioji šalis] pateikia įtikinamų pagrindų, dėl kurių kyla abejonių dėl atsakove esančios vyriausybės nurodytos informacijos tikslumo“(23).
66.      Prašymus priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas teigia turintis ne tik atlikti negrąžinimo principo laikymosi kontrolę, bet prireikus taip pat galėti ex officio patikrinti pareiškėjo tarptautinės apsaugos poreikį.
67.      Kadangi nacionalinis teismas privalo išsamiai pagal esamą situaciją vertinti pareiškėjo padėtį vykstant skundo nagrinėjimo procesui, dėl tų pačių priežasčių tas teismas taip pat turi, prireikus ex officio, įvertinti ne tik grąžinimo pavojų, bet ir to asmens tarptautinės apsaugos poreikį, remdamasis bylos medžiagoje esančia informacija, kuri jam buvo pateikta arba kuri buvo nurodyta per rungimosi principu grindžiamą procedūrą.
68.      Mano nuomone, nepaisant to, kas jau aiškiai matyti iš Prieglobsčio procedūrų direktyvos 46 straipsnio 3 dalies teksto, tokia kompetencija turi būti suteikta nacionaliniam teismui, nagrinėjančiam skundą dėl sprendimo atmesti tarptautinės apsaugos prašymą kaip nepagrįstą, kad jis galėtų išnagrinėti visą pareiškėjui svarbią informaciją.
69.      Taip aiškinti Prieglobsčio procedūrų direktyvos 46 straipsnio 3 dalį būtina pagal Chartijos 47 straipsnyje įtvirtintą veiksmingos teisminės gynybos principą. Išsamiai įvertinęs tarptautinės apsaugos poreikį, teisminę kontrolę vykdantis teismas gali atsižvelgti į aplinkybes, kurios, jeigu sprendžiančioji institucija būtų į jas atsižvelgusi, būtų lėmusios tarptautinės apsaugos suteikimą jos prašytojui.
70.      Dėl nurodytų priežasčių siūlau Teisingumo Teismui į prašymus priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo antrąjį klausimą atsakyti taip: taikytina Sąjungos teisė turi būti aiškinama taip, kad pagal ją nacionalinis pirmosios instancijos teismas, į kurį buvo kreiptasi tam, kad jis atliktų sprendimo atmesti tarptautinės apsaugos prašymą kaip nepagrįstą teisėtumo kontrolę, privalo, prireikus ex officio, išsamiai ir ex nunc išnagrinėti to sprendimo faktinius ir teisinius pagrindus, remdamasis turimoje bylos medžiagoje esančia
informacija, kuri buvo papildyta ir paaiškinta
vykdant rungimosi principu grindžiamą procedūrą, neatsižvelgdamas į tai, ar visa ši informacija buvo įtraukta į skundo, pagal kurį atliekama teisminė kontrolė, pagrindus. Toks ex officio nagrinėjimas turi apimti ir tarptautinės apsaugos poreikio pagal Priskyrimo direktyvą, ir negrąžinimo principo laikymosi vertinimą.
71.      Koks yra tokio aiškinimo poveikis prašymus priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui?
72.      Sprendime Alheto Teisingumo Teismas paaiškino, kad laikydamosi Prieglobsčio procedūrų direktyvos 46 straipsnio 3 dalies valstybės narės nacionalinę teisę turi sureguliuoti taip, kad nagrinėdamas skundus teismas išnagrinėtų visas faktines ir teisines aplinkybes, kurios suteiktų jam galimybę konkretų atvejį įvertinti pagal tuo metu esamą situaciją(24).
73.      Darytina išvada, kad jeigu prašymus priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas mano, jog pagal jo nacionalinę teisę jam neleidžiama atsižvelgti į faktines ir teisines aplinkybes, kurios jam buvo nurodytos per teismo procesą, tačiau kurių nebuvo nurodyta skunde, arba jam neleidžiama ex officio įvertinti pareiškėjo tarptautinės apsaugos poreikio arba to, ar yra priežasčių taikyti negrąžinimo principą, jis turi aiškinti šią nacionalinę teisę, konkrečiai – Bendrojo administracinės teisės įstatymo 8:69 straipsnį, taip, kad ji atitiktų Sąjungos teisę. Jei taip aiškinti neįmanoma(25), prašymus priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas privalo netaikyti šių nacionalinės teisės nuostatų(26).
IV.    Išvada
74.      Atsižvelgdama į tai, kas išdėstyta, siūlau Teisingumo Teismui į rechtbank Den Haag, zittingsplaats Roermond (Hagos apylinkės teismas, posėdžiaujantis Rurmonde, Nyderlandai) pateiktą antrąjį prejudicinį klausimą atsakyti taip:
2013 m. birželio 26 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2013/32/ES dėl tarptautinės apsaugos suteikimo ir panaikinimo bendros tvarkos 46 straipsnio 3 dalis, siejama su Europos Sąjungos pagrindinių teisių chartijos 4, 18 ir 47 straipsniais,
turi būti aiškinama taip, kad pagal ją nacionalinis pirmosios instancijos teismas, į kurį buvo kreiptasi tam, kad jis atliktų
sprendimo atmesti tarptautinės apsaugos prašymą kaip nepagrįstą teisėtumo kontrolę, privalo, prireikus ex officio, išsamiai ir ex nunc išnagrinėti to sprendimo faktinius ir teisinius pagrindus, remdamasis turimoje bylos medžiagoje esančia
informacija, kuri buvo papildyta ir paaiškinta
vykdant rungimosi principu grindžiamą procedūrą, neatsižvelgdamas į tai, ar visa ši informacija buvo įtraukta į skundo, pagal kurį atliekama teisminė kontrolė, pagrindus. Toks ex officio nagrinėjimas turi apimti ir tarptautinės apsaugos poreikio pagal taikytiną Sąjungos teisę, ir negrąžinimo principo laikymosi vertinimą.
1      Originalo kalba: anglų.
i      Šios bylos pavadinimas išgalvotas. Jis neatitinka jokios bylos šalies tikrojo vardo, pavardės ar pavadinimo.
2      2013 m. birželio 26 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 2013/32/ES dėl tarptautinės apsaugos suteikimo ir panaikinimo bendros tvarkos (OL L 180, 2013, p. 60; toliau – Prieglobsčio procedūrų direktyva).
3      Prašymus priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas nurodo, kad ši politika įtvirtinta besluit van de Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid van 13 juni 2024, nummer WBV 2024/12, houdende wijziging van de Vreemdelingencirculaire 2000 (2024 m. birželio 13 d. Valstybės sekretoriaus saugumo ir teisingumo reikalams sprendimas Nr. WBV 2024/12, kuriuo iš dalies keičiamas 2000 m. Aplinkraštis dėl užsieniečių) 16.3.2.1 punkte. Šis sprendimas įsigaliojo 2024 m. liepos 1 d. Atsakovas taip pat patvirtino Werkinstructie WI 2024/6 Geloofwaardigheidsbeoordeling (asiel) (Patikimumo vertinimo (prieglobstis) taisyklės WI 2024/6), kuriose pateikti nurodymai, kaip įgyvendinti šią politiką.
4      2011 m. gruodžio 13 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 2011/95/ES dėl trečiųjų šalių piliečių ar asmenų be pilietybės priskyrimo prie tarptautinės apsaugos gavėjų, vienodo statuso pabėgėliams arba papildomą apsaugą galintiems gauti asmenims ir suteikiamos apsaugos pobūdžio reikalavimų (OL L 337, 2011, p. 9; toliau – Priskyrimo direktyva).
5      2008 m. gruodžio 16 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 2008/115/EB dėl bendrų nelegaliai esančių trečiųjų šalių piliečių grąžinimo standartų ir tvarkos valstybėse narėse (OL L 348, 2008, p. 98; toliau – Grąžinimo direktyva).
6      Prašymus priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas primena 2018 m. liepos 25 d. Sprendimą Alheto (C‑585/16, toliau – Sprendimas Alheto, EU:C:2018:584, 105, 106, 109–116 ir 118 punktai); 2018 m. spalio 4 d. Sprendimą Fathi (C‑56/17, EU:C:2018:803, 60 punktas); 2024 m. spalio 4 d. Sprendimą Ministerstvo vnitra České republiky, Odbor azylové a migrační politiky (C‑406/22, toliau – Sprendimas Ministerstvo vnitra České republiky, Odbor azylové a migrační politiky, EU:C:2024:841, 87–91, 93, 94, 97 ir 98 punktai) ir 2024 m. spalio 17 d. Sprendimą Ararat (C‑156/23, toliau – Sprendimas Ararat, EU:C:2024:892, 45, 46, 49–51 punktai).
7      (Vertėjo pastaba: išnaša versijai lietuvių kalba neaktuali.)
8      Žr. Bendrojo administracinės teisės įstatymo aiškinamąjį memorandumą: Tweede Kamer, vergaderjaar 1991–1992, 22 495, Nr. 3 (Atstovų Rūmai), kuriame nurodyta: „Dėl ginčo, dėl kurio teismas turi priimti sprendimą, apimties pažymime, kad ją iš esmės lemia pateikto skundo apimtis. <...> Atsižvelgiant į pagrindinę administracinio proceso funkciją, t. y. teisinės apsaugos užtikrinimą, teismas neturi pagrindo peržengti skundo ribų. Be to, kiek tai susiję su asmenų, dėl kurių priimtas sprendimas, teisiniu saugumu, susiklostytų nedėkinga situacija, jeigu teismas galėtų peržengti savo nagrinėjamo ginčo ribas. Iš to, kas išdėstyta, matyti, kad, pirma, teismas neturi atsižvelgti į tas sprendimo dalis, kurios nėra ginčijamos. Vis dėlto pažymėtina, kad teismas negali remtis vien tik skunde išdėstytais argumentais. Tai, kad skunde nėra išdėstyta tam tikra pozicija, nebūtinai reiškia, kad pareiškėjas sąmoningai nusprendė nenurodyti tam tikrų trūkumų, taigi su jais sutinka. <...> Pagal Wetboek van Burgerlijke Rechtsvordering [(Civilinio proceso kodeksas)] 48 straipsnį 2 dalyje numatyta, kad teismas ex officio papildo teisinius pagrindus. 3 dalyje numatyta, kad teismas gali ex officio papildyti faktines aplinkybes. Ši nuostata svarbi tuo, kad, kitaip nei civilinio proceso atveju, teismas iš esmės neprivalo sutikti su šalių nurodytomis faktinėmis aplinkybėmis. Teisėjas gali užduoti papildomų klausimų. Teisė papildyti faktines aplinkybes nereiškia, kad teisėjas gali grįsti savo sprendimą faktinėmis aplinkybėmis, dėl kurių šalys negalėjo pateikti pastabų per procesą. Taigi ši teisė neturi įtakos 1 dalyje nustatytai taisyklei. Jeigu faktai, turintys esminę reikšmę sprendimui, pirmą kartą paaiškėja per teismo posėdį, teismas turėtų atnaujinti tyrimą ir suteikti šalims galimybę pateikti pastabas dėl šių faktų“ (vertėjo pastaba: papildomas paaiškinimas versijai lietuvių kalba neaktualus).
9      Žr. 2026 m. vasario 5 d. Sprendimą Predsedatel na Darzhavna agentsia za bezhantsite (C‑718/24, EU:C:2026:68, 73 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
10      Be to, Prieglobsčio procedūrų direktyvos 50 konstatuojamojoje dalyje nurodyta, kad teisė į veiksmingą teisių gynimo priemonę atspindi pagrindinį Sąjungos teisės principą, pagal kurį sprendimai, priimti dėl tarptautinės apsaugos prašymo, be kita ko, gali būti veiksmingai apskųsti teisme.
11      Sprendimo Alheto 111–113 punktai. Teisingumo Teismas pakartojo šį išaiškinimą 2019 m. liepos 29 d. Sprendime Torubarov (C‑556/17, toliau – Sprendimas Torubarov, EU:C:2019:626, 55 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
12      Sprendimo Alheto 147 punktas.
13      Sprendimo Torubarov 50 punktas.
14      Išskirta mano.
15      Nyderlandų vyriausybė remiasi 2022 m. lapkričio 8 d. Sprendimu Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid (Teismo iniciatyva atliekama sulaikymo patikra) (C‑704/20 ir C‑39/21, EU:C:2022:858, 72, 77, 82, 83, 87 ir 88 punktai).
16      Žr. Grąžinimo direktyvos 15 straipsnio 2 dalį ir 2013 m. birželio 26 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2013/33/ES, kuria nustatomos normos dėl tarptautinės apsaugos prašytojų priėmimo (OL L 180, 2013, p. 96), 9 straipsnio 3 dalį.
17      Kaip Teisingumo Teismas patvirtino 2026 m. sausio 29 d. Sprendime Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid (C‑431/24, EU:C:2026:53, 31 ir 32 punktai ir juose nurodyta jurisprudencija).
18      1951 m. liepos 28 d. Ženevoje pasirašyta Konvencija dėl pabėgėlių statuso, įsigaliojusi 1954 m. balandžio 22 d. (Jungtinių Tautų sutarčių rinkinys, 189 t., p. 137), papildyta 1967 m. sausio 31 d. Niujorke priimtu Protokolu dėl pabėgėlių statuso (Jungtinių Tautų sutarčių rinkinys, 606 t., p. 267), įsigaliojusiu 1967 m. spalio 4 d. (toliau kartu – Ženevos konvencija).
19      Kaip Teisingumo Teismas patvirtino 2023 m. liepos 6 d. Sprendime Bundesamt für Fremdenwesen und Asyl (Pabėgėlis, padaręs sunkų nusikaltimą) (C‑663/21, EU:C:2023:540, 36 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
20      Sprendimo Ararat 50 punktas.
21      Ten pat.
22      Žr. Sprendimo Ararat 36 punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją.
23      Žr. 2007 m. sausio 11 d. EŽTT sprendimą Salah Sheekh prieš Nyderlandus (CE:ECHR:2007:0111JUD000194804, 136 punktas).
24      Sprendimo Alheto 110 punktas.
25      Neatrodo, kad tai, kaip suprantu atitinkamą Nyderlandų įstatymą ir nuomonę dėl jo aiškinimo, būtų kliūtis tokiam nuosekliam aiškinimui. Vis dėlto sprendimą dėl to turi priimti nacionalinis teismas. Galbūt naudinga paminėti tai, kad Teisingumo Teismas yra nusprendęs, jog suformuota nacionalinė jurisprudencija neturėtų trukdyti nacionaliniams teismams aiškinti nacionalinės teisės nuostatos taip, kad ji atitiktų Sąjungos teisę. Šiuo klausimu žr. 2018 m. balandžio 17 d. Sprendimą Egenberger (C‑414/16, EU:C:2018:257, 72 ir 73 punktai ir juose nurodyta jurisprudencija).
26      Sprendimo Torubarov 73 punktas.