Laikina versija
TEISINGUMO TEISMO (penktoji kolegija) SPRENDIMAS
2026 m. gegužės 21 d.(*)
„ Prašymas priimti prejudicinį sprendimą – Teismų bendradarbiavimas baudžiamosiose bylose – Pagrindų sprendimas 2002/584/TVR – Europos arešto orderis – Perdavimo tarp valstybių narių procedūros – Neprivalomi nevykdymo pagrindai – 4 straipsnio 6 punktas – Vykdančiosios valstybės narės įpareigojimas vykdyti bausmę pagal jos vidaus teisę – Pamatinis sprendimas 2008/909/TVR – Nuosprendžių baudžiamosiose bylose, kuriais skiriamos laisvės atėmimo bausmės ar su laisvės atėmimu susijusios priemonės, tarpusavio pripažinimas – Nepripažinimo ir nevykdymo pagrindai – 9 straipsnio 1 dalies i punktas – Suinteresuotasis asmuo, asmeniškai nedalyvavęs nagrinėjant bylą, kurioje priimtas apkaltinamasis nuosprendis – Informacija apie teismo posėdžio datą ir vietą – Aiškus ir savanoriškas suinteresuotojo asmens savanoriškas ir aiškus atsisakymas asmeniškai dalyvauti nagrinėjant bylą teisme – Vykdančiosios valstybės narės kompetentingos institucijos diskrecija – Sąjungos teisę atitinkančio aiškinimo pareiga “
Byloje C‑95/24 (Khuzdar)(i)
dėl Corte d’appello di Napoli (Neapolio apeliacinis teismas, Italija) 2024 m. vasario 6 d. nutartimi, kurią Teisingumo Teismas gavo 2024 m. vasario 6 d., pagal SESV 267 straipsnį pateikto prašymo priimti prejudicinį sprendimą byloje dėl vykdymo Europos arešto orderio, išduoto dėl
ATAU,
dalyvaujant
Procura generale presso la Corte d’appello di Napoli,
TEISINGUMO TEISMAS (penktoji kolegija),
kurį sudaro kolegijos pirmininkė M. L. Arastey Sahún, teisėjai E. Regan (pranešėjas), D. Gratsias, B. Smulders ir N. Fenger,
generalinis advokatas J. Richard de la Tour,
posėdžio sekretorius C. Di Bella, administratorius,
atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį ir įvykus 2025 m. gegužės 15 d. posėdžiui,
išnagrinėjęs pastabas, pateiktas:
–        ATAU, atstovaujamo avvocati L. Migliaccio, A. Scardamaglio ir C. Sgariglia,
–        Italijos vyriausybės, atstovaujamos S. Fiorentino ir G. Palmieri, padedamų avvocati dello Stato S. Faraci ir A. Trimboli,
–        Rumunijos vyriausybės, atstovaujamos E. Gane, L. Ghiță ir A. Wellman,
–        Europos Komisijos, atstovaujamos H. Leupold, F. Tomat ir J. Vondung,
susipažinęs su 2025 m. rugsėjo 18 d. posėdyje pateikta generalinio advokato išvada,
priima šį
Sprendimą
1        Prašymas priimti prejudicinį sprendimą pateiktas dėl 2002 m. birželio 13 d. Tarybos pagrindų sprendimo 2002/584/TVR dėl Europos arešto orderio ir perdavimo tarp valstybių narių tvarkos (OL L 190, 2002, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 19 sk., 6 t., p. 34), iš dalies pakeisto 2009 m. vasario 26 d. Tarybos pamatiniu sprendimu 2009/299/TVR (OL L 81, 2009, p. 24) (toliau – Pagrindų sprendimas 2002/584), 4 straipsnio 6 punkto ir dėl 2008 m. lapkričio 27 d. Tarybos pamatinio sprendimo 2008/909/TVR dėl nuosprendžių baudžiamosiose bylose tarpusavio pripažinimo principo taikymo skiriant laisvės atėmimo bausmes ar su laisvės atėmimu susijusias priemones, siekiant jas vykdyti Europos Sąjungoje (OL L 327, 2008, p. 27), iš dalies pakeisto Pamatiniu sprendimu 2009/299 (toliau – Pamatinis sprendimas 2008/909), 9 straipsnio 1 dalies i punkto ir 25 straipsnio išaiškinimo.
2        Šis prašymas pateiktas nagrinėjant bylą dėl vykdymo Europos arešto orderio, kurį Slovakijos teismas išdavė dėl Italijoje gyvenančio asmens siekiant įvykdyti laisvės atėmimo bausmę, skirtą pasibaigus teisminiam nagrinėjimui, kuriame jis asmeniškai nedalyvavo.
Teisinis pagrindas
Sąjungos teisė
Pagrindų sprendimas 2002/584
3        Pagrindų sprendimo 2002/584 4 straipsnyje „Europos arešto orderio privalomo[jo] nevykdymo pagrindai“ nustatyta:
„Vykdančioji teisminė institucija gali atsisakyti vykdyti Europos arešto orderį:
<...>
6)      jei Europos arešto orderis yra išduotas, siekiant įvykdyti laisvės atėmimo bausmę arba sprendimą dėl įkalinimo, kai prašomas perduoti asmuo yra vykdančiojoje valstybėje arba yra jos pilietis ar gyventojas, ir toji valstybė imasi vykdyti bausmę arba sprendimą dėl įkalinimo pagal savo vidaus teisę;
<...>“
4        Pagrindų sprendimo 4a straipsnio „Sprendimai, priimti po teisminio nagrinėjimo, kuriame asmuo asmeniškai nedalyvavo“ 1 dalyje numatyta:
„Vykdančioji teisminė institucija taip pat gali atsisakyti vykdyti Europos arešto orderį, išduotą siekiant vykdyti laisvės atėmimo bausmę arba nutartį paskirti suėmimą, jeigu asmuo asmeniškai nedalyvavo teisminiame nagrinėjime, po kurio buvo priimtas tas sprendimas, išskyrus atvejus, kai Europos arešto orderyje nurodyta, kad pagal kitus išduodančiosios valstybės narės nacionalinėje teisėje nustatytus procesinius reikalavimus:
a)      laiku:
i)      asmeniui buvo asmeniškai įteiktas teismo šaukimas ir tokiu būdu jis buvo informuotas apie numatytą teisminio nagrinėjimo, po kurio buvo priimtas sprendimas, laiką ir vietą, arba jis kitomis priemonėmis faktiškai gavo oficialią informaciją apie numatytą teisminio nagrinėjimo laiką ir vietą tokiu būdu, kad buvo aiškiai nustatyta, jog jis žinojo apie numatytą teisminį nagrinėjimą,
ir
ii)      asmuo buvo informuotas, kad sprendimas gali būti priimtas, jei jis neatvyks į teisminį nagrinėjimą;
arba
b)      žinodamas apie numatomą teisminį nagrinėjimą, asmuo įgaliojo advokatą, kurį paskyrė atitinkamas asmuo arba valstybė, jį ginti teisminio nagrinėjimo metu ir tas advokatas iš tiesų jį gynė teisminio nagrinėjimo metu;
arba
c)      jam įteikus sprendimą ir jį aiškiai informavus apie teisę į bylos persvarstymą arba teisę pateikti apeliacinį skundą, kurių nagrinėjimo procese šis asmuo turi teisę dalyvauti ir kurie suteikia galimybę bylą pakartotinai nagrinėti iš esmės, įskaitant naujus įrodymus, o po šio proceso pirminis sprendimas gali būti panaikintas, asmuo:
i)      aiškiai nurodė, kad jis neginčija sprendimo;
arba
ii)      per taikomą laikotarpį nepareikalavo persvarstyti bylą arba nepateikė apeliacinio skundo;
arba
d)      sprendimas asmeniui nebuvo asmeniškai įteiktas, tačiau:
i)      po perdavimo jis bus nedelsiant asmeniškai įteiktas ir tas asmuo bus aiškiai informuotas apie teisę į bylos persvarstymą arba teisę pateikti apeliacinį skundą, kurių nagrinėjimo procese šis asmuo turi teisę dalyvauti ir kurie suteikia galimybę bylą pakartotinai nagrinėti iš esmės, įskaitant naujus įrodymus, o po šio proceso pirminis sprendimas gali būti panaikintas;
ir
ii)      bus informuotas apie laikotarpį, per kurį jis turi reikalauti persvarstyti bylą arba pateikti apeliacinį skundą, kaip nurodyta atitinkamame Europos arešto orderyje.“
Pamatinis sprendimas 2008/909
5        Pamatinio sprendimo 2008/909 9 straipsnio „Nepripažinimo ir nevykdymo pagrindai“ 1 dalyje nustatyta:
„Vykdančiosios valstybės kompetentinga institucija gali atsisakyti pripažinti nuosprendį ir vykdyti bausmę, jei:
<...>
i)      pagal 4 straipsnyje numatytą liudijimą asmuo asmeniškai nedalyvavo teisminiame nagrinėjime, po kurio buvo priimtas sprendimas, išskyrus atvejus, kai liudijime nurodyta, kad pagal kitus išduodančios valstybės nacionalinėje teisėje nustatytus procesinius reikalavimus:
i)      laiku:
–        asmeniui buvo asmeniškai įteiktas teismo šaukimas ir tokiu būdu jis buvo informuotas apie numatytą teisminio nagrinėjimo, po kurio buvo priimtas sprendimas, laiką ir vietą, arba jis kitomis priemonėmis faktiškai gavo oficialią informaciją apie numatytą teisminio nagrinėjimo laiką ir vietą tokiu būdu, kad buvo aiškiai nustatyta, jog jis žinojo apie numatytą teisminį nagrinėjimą;
ir
–        asmuo buvo informuotas, kad sprendimas gali būti priimtas, jei jis neatvyks į teisminį nagrinėjimą;
arba
ii)      žinodamas apie numatomą teisminį nagrinėjimą, asmuo įgaliojo advokatą, kurį paskyrė atitinkamas asmuo arba valstybė, jį ginti teisminio nagrinėjimo metu ir tas advokatas iš tiesų jį gynė teisminio nagrinėjimo metu;
arba
iii)      jam įteikus sprendimą ir jį aiškiai informavus apie teisę į bylos persvarstymą arba teisę pateikti apeliacinį skundą, kurių nagrinėjimo procese šis asmuo turi teisę dalyvauti ir kurie suteikia galimybę bylą pakartotinai nagrinėti iš esmės, įskaitant naujus įrodymus, o po šio proceso pirminis sprendimas gali būti panaikintas, asmuo:
–        aiškiai nurodė, kad jis neginčija sprendimo,
arba
–        per taikomą laikotarpį nepareikalavo persvarstyti bylą arba nepateikė apeliacinio skundo;
<...>“
6        Šio pamatinio sprendimo 25 straipsnyje numatyta:
„Nedarant poveikio [Pagrindų sprendimo 2002/584] taikymui, šio pamatinio sprendimo nuostatos mutatis mutandis taikomos bausmių vykdymui tiek, kiek jos atitinka [Pagrindų sprendimo 2002/584] nuostatas, tais atvejais, kai valstybė narė imasi vykdyti bausmę [Pagrindų sprendimo 2002/584] 4 straipsnio 6 dalyje nurodytais atvejais, arba kai ji veikdama pagal [Pagrindų sprendimo 2002/584] 5 straipsnio 3 dalį nustatė sąlygą, kad asmuo turi būti grąžintas atlikti bausmės į atitinkamą valstybę narę, kad būtų išvengta atitinkamo asmens nebaudžiamumo.“
Pamatinis sprendimas 2009/299
7        Pamatinio sprendimo 2009/299 1, 4, 6, 8 ir 15 konstatuojamosiose dalyse nustatyta:
„(1)      Kaip aiškina Europos [Ž]mogaus [T]eisių [T]eismas, kaltinamojo teisė asmeniškai dalyvauti teisminiame nagrinėjime yra teisės į teisingą bylos nagrinėjimą, kuri numatyta [1950 m. lapkričio 4 d. Romoje pasirašytos] Žmogaus teisių ir pagrindinių laisvių apsaugos konvencijos 6 straipsnyje, dalis [Kaltinamojo teisė asmeniškai dalyvauti teisminiame nagrinėjime yra teisės į teisingą bylos nagrinėjimą, numatytą [1950 m. lapkričio 4 d. Romoje pasirašytos] Europos žmogaus teisių ir pagrindinių laisvių apsaugos konvencijos 6 straipsnyje, kaip jis aiškinamas Europos Žmogaus Teisių Teismo, dalis]. [Šis t]eismas taip pat paskelbė, kad kaltinamojo teisė asmeniškai dalyvauti teisminiame nagrinėjime nėra absoliuti, ir kad tam tikromis aplinkybėmis kaltinamasis gali laisva valia tiesiogiai arba netiesiogiai, tačiau aiškiai atsisakyti tos teisės.
<...>
(4)      Todėl būtina nustatyti aiškius ir bendrus sprendimų, priimtų po teisminio nagrinėjimo, kuriame atitinkamas asmuo asmeniškai nedalyvavo, nepripažinimo pagrindus. Šiuo pamatiniu sprendimu siekiama nustatyti tokius bendrus pagrindus, sudarančius vykdančiajai institucijai galimybę vykdyti sprendimą nepaisant to, kad asmuo nedalyvavo teisminiame nagrinėjime, visapusiškai gerbiant asmens teisę į gynybą. Šis pamatinis sprendimas nėra skirtas reglamentuoti formas ir metodus, įskaitant procesinius reikalavimus, kuriais naudojamasi šiame pamatiniame sprendime nurodytiems rezultatams pasiekti, nes tai yra valstybių narių nacionalinės teisės klausimas.
<...>
(6)      Šio pamatinio sprendimo, iš dalies keičiančio kitus pamatinius sprendimus, nuostatomis nustatomos sąlygos, kuriomis neturėtų būti atsisakoma pripažinti ir vykdyti sprendimą, priimtą po teisminio nagrinėjimo, kuriame atitinkamas asmuo asmeniškai nedalyvavo. Šios sąlygos yra alternatyvios; kai tenkinama viena iš sąlygų, užpildydama atitinkamą Europos arešto orderio arba kituose pamatiniuose sprendimuose numatyto atitinkamo liudijimo dalį išduodančioji institucija užtikrina, kad reikalavimai yra arba bus įvykdyti, ir to turėtų užtekti sprendimui vykdyti remiantis tarpusavio pripažinimo principu.
<...>
(8)      Kaip aiškina Europos žmogaus teisių teismas, kaltinamojo teisę į teisingą bylos nagrinėjimą garantuoja Žmogaus teisių ir pagrindinių laisvių apsaugos konvencija [Kaltinamojo teisę į teisingą bylos nagrinėjimą garantuoja Europos žmogaus teisių ir pagrindinių laisvių apsaugos konvencija, kaip ji aiškinama Europos Žmogaus Teisių Teismo]. Ši teisė apima atitinkamo asmens teisę asmeniškai dalyvauti teisminiame nagrinėjime. Norėdamas pasinaudoti šia teise, atitinkamas asmuo turi žinoti apie numatytą teisminį nagrinėjimą. Pagal šį pamatinį sprendimą tai, kad asmuo žinotų apie teisminį nagrinėjimą, turėtų užtikrinti kiekviena valstybė narė pagal savo nacionalinę teisę, laikantis nuostatos, kad turi būti įvykdyti tos konvencijos reikalavimai. Vadovaujantis [Europos Žmogaus Teisių Teismo] teismine praktika, sprendžiant, ar būdas, kuriuo teikiama informacija, yra tinkamas norint užtikrinti, kad asmuo žinotų apie teisminį nagrinėjimą, tam tikrais atvejais taip pat būtų galima tinkamai atsižvelgti į atitinkamo asmens dėtas pastangas gauti jam skirtą informaciją.
<...>
(15)      Nepripažinimo pagrindai yra neprivalomi. Tačiau valstybių narių teisę savo nuožiūra spręsti dėl šių nepripažinimo pagrindų nuostatų perkėlimo į nacionalinę teisę reglamentuoja teisė į teisingą bylos nagrinėjimą, atsižvelgiant į bendrą šio pamatinio sprendimo tikslą – stiprinti asmenų procesines teises ir sudaryti palankesnes sąlygas teisminiam bendradarbiavimui baudžiamosiose bylose[.]“
8        Šio pamatinio sprendimo 1 straipsnyje „Tikslas ir taikymo sritis“ nustatyta:
„1.      Šio pamatinio sprendimo tikslai – stiprinti asmenų, dėl kurių pradėtos baudžiamosios bylos, procesines teises, palengvinti teisminį bendradarbiavimą baudžiamosiose bylose ir visų pirma pagerinti valstybių narių teismo sprendimų tarpusavio pripažinimą.
2.      Šis pamatinis sprendimas nepakeičia pareigos gerbti pagrindines teises ir laikytis pagrindinių teisės principų, įtvirtintų Sutarties 6 straipsnyje, įskaitant asmenų, dėl kurių pradėtos baudžiamosios bylos, teisę į gynybą, ir neturi įtakos jokioms teisminių institucijų pareigoms šioje srityje.
3.      Šis pamatinis sprendimas nustato bendras taisykles, reglamentuojančias vienoje valstybėje narėje (sprendimą priėmusioje [išduodančiojoje] valstybėje narėje) priimtų teismo sprendimų, kurie buvo priimti suinteresuotam asmeniui nedalyvaujant, pripažinimą ir (arba) vykdymą kitoje valstybėje narėje (vykdančiojoje valstybėje narėje), laikantis [Pagrindų sprendimo 2002/584] 5 straipsnio 1 dalies, <...> [Pamatinio sprendimo 2008/909] 9 straipsnio 1 dalies i punkto <...> nuostatų.“
9        Pamatinio sprendimo 2009/299 2 straipsnio „[Pagrindų sprendimo 2002/584] pakeitimai“ 1 punktu į Pagrindų sprendimą 2002/584 įterptas 4a straipsnis. Pamatinio sprendimo 2009/299 5 straipsnio „[Pamatinio sprendimo 2008/909] pakeitimai“ 1 punktu į Pamatinį sprendimą 2008/909 buvo įterptas 9 straipsnio 1 dalies i punktas.
Direktyva (ES) 2016/343
10      2016 m. kovo 9 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos (ES) 2016/343 dėl tam tikrų nekaltumo prezumpcijos ir teisės dalyvauti nagrinėjant baudžiamąją bylą teisme aspektų užtikrinimo (OL L 65, 2016, p. 1) 36 konstatuojamoji dalis suformuluota taip:
„[T]am tikromis aplinkybėmis turėtų būti galima priimti sprendimą, kuriuo įtariamasis arba kaltinamasis pripažįstamas kaltu ar nekaltu, netgi tuomet, kai atitinkamas asmuo nedalyvauja bylą nagrinėjant teisme. Taip gali būti tuo atveju, kai įtariamasis arba kaltinamasis buvo laiku informuotas apie bylos nagrinėjimą teisme ir neatvykimo pasekmes ir, nepaisant to, į bylos nagrinėjimą neatvyksta. Įtariamojo arba kaltinamojo informavimas apie bylos nagrinėjimą teisme turėtų reikšti asmenišką teismo šaukimo jam įteikimą arba oficialios informacijos apie bylos nagrinėjimo teisme laiką ir vietą suteikimą tam asmeniui kitomis priemonėmis tokiu būdu, kuris jam suteikia galimybę sužinoti apie bylos nagrinėjimą teisme. Įtariamojo arba kaltinamojo informavimas apie neatvykimo pasekmes visų pirma turėtų reikšti to asmens informavimą apie tai, jog sprendimas gali būti priimtas jam neatvykus į bylos nagrinėjimą teisme[.]“
11      Šios direktyvos 8 straipsnio „Teisė dalyvauti nagrinėjant bylą teisme“ 2 dalyje numatyta:
„Valstybės narės gali numatyti, kad bylos nagrinėjimas teisme, kurio metu gali būti priimtas sprendimas, kuriuo įtariamasis ar kaltinamasis pripažįstamas kaltu ar nekaltu, gali būti surengtas jam nedalyvaujant, jei:
a)      įtariamasis arba kaltinamasis buvo laiku informuotas apie bylos nagrinėjimą teisme ir neatvykimo pasekmes arba
b)      įtariamajam arba kaltinamajam, kuris buvo informuotas apie bylos nagrinėjimą teisme, atstovauja įgaliotas advokatas, kurį pasirinko įtariamasis ar kaltinamasis arba kurį paskyrė valstybė.“
Italijos teisė
Įstatymas Nr. 69/2005dėl nuostatų, kuriomis vidaus teisė suderinama su Pagrindų sprendimu 2002/584
12      Pagrindinės bylos aplinkybėms taikytinos redakcijos 2005 m. balandžio 22 d.
Legge n. 69 – Disposizioni per conformare il diritto interno alla decisione quadro 2002/584/GAI del Consiglio, del 13 giugno 2002, relativa al mandato d'arresto europeo e alle procedure di consegna tra Stati membri (Įstatymas Nr. 69 dėl nuostatų, kuriomis vidaus teisė suderinama su 2002 m. birželio 13 d. Tarybos pagrindų sprendimu 2002/584/TVR dėl Europos arešto orderio ir perdavimo tarp valstybių narių tvarkos) (GURI, Nr. 98, 2005 m. balandžio 29 d.) 6 straipsnio 1a dalies b punkte numatyta, kad „[j]eigu Europos arešto orderis išduotas siekiant įvykdyti laisvės atėmimo bausmę arba sprendimą dėl įkalinimo, priimtus po teisminio nagrinėjimo, kuriame asmuo asmeniškai nedalyvavo, jame turi būti nurodyta, kad įvykdyta bent viena iš šių sąlygų: <...>
b)      suinteresuotajam asmeniui, kuris buvo informuotas apie prieš jį vykdomą procesą, teisminio nagrinėjimo metu, po kurio priimtas pirma nurodytas sprendimas, atstovavo advokatas, kurį paskyrė pats suinteresuotasis asmuo arba valstybė.“
13      Pagrindinės bylos aplinkybėms taikytinos redakcijos Įstatymo Nr. 69 18a straipsnio 2 dalyje numatyta, kad, „[k]ai Europos arešto orderis buvo išduotas siekiant įvykdyti su laisvės atėmimu susijusią bausmę arba sprendimą dėl įkalinimo, Corte d’appello (Apeliacinis teismas) gali atsisakyti perduoti Italijos pilietį arba asmenį, kuris Italijos teritorijoje teisėtai ir faktiškai nuolat gyvena ar būna bent penkerius pastaruosius metus, <...> jeigu nurodo, kad tokia bausmė ar sprendimas dėl įkalinimo turi būti vykdomas Italijoje pagal jos vidaus teisę“.
Įstatyminis dekretas Nr. 161/2010dėl nuostatų, kuriomis vidaus teisė suderinama su Pamatiniu sprendimu 2008/909
14      Pagrindinės bylos aplinkybėms taikytinos redakcijos 2010 m. rugsėjo 7 d.
Decreto legislativo n. 161 – Disposizioni per conformare il diritto interno alla Decisione quadro 2008/909/GAI relativa all’applicazione del principio del reciproco riconoscimento alle sentenze penali che irrogano pene detentive o misure privative della libertà personale, ai fini della loro esecuzione nell’Unione Europea (Įstatyminis dekretas Nr. 161 dėl nuostatų, kuriomis vidaus teisė suderinama su Pamatiniu sprendimu 2008/909/TVR dėl nuosprendžių baudžiamosiose bylose tarpusavio pripažinimo principo taikymo skiriant laisvės atėmimo bausmes ar su laisvės atėmimu susijusias priemones, siekiant jas vykdyti Europos Sąjungoje) (GURI, Nr. 230, 2010 m. spalio 1 d.) 13 straipsnyje numatyta:
„Corte d’appello (Apeliacinis teismas) atsisako pripažinti nuosprendį baudžiamosiose bylose šiais atvejais:
i)      jei asmuo asmeniškai nedalyvavo per teisminį nagrinėjimą ir po jo buvo priimtas vykdytinas sprendimas, išskyrus atvejus, kai liudijime nurodyta, kad:
1)      asmeniui buvo laiku įteiktas teismo šaukimas ir taip jis buvo informuotas apie numatytą teisminio nagrinėjimo laiką ir vietą, arba jis apie tai oficialiai buvo informuotas kitomis priemonėmis, galinčiomis aiškiai patvirtinti, kad apie tai žinojo, taip pat, kad jam buvo pranešta, jog sprendimas gali būti priimtas, jeigu jis neatvyks į bylos nagrinėjimą; arba
2)      žinodamas apie numatomą teisminį nagrinėjimą asmuo įgaliojo advokatą, paskirtą atitinkamo asmens arba valstybės, jį ginti vykstant teisminiam nagrinėjimui, ir tas advokatas iš tiesų jį gynė; arba
3)      jam įteikus sprendimą ir jį aiškiai informavus apie teisę į bylos persvarstymą arba teisę pateikti apeliacinį skundą ir galimybę dalyvauti jų nagrinėjimo procese siekiant, kad kaltinimas būtų išnagrinėtas iš naujo, taip pat pateikti naujų įrodymų, asmuo aiškiai nurodė, kad neginčija sprendimo, arba per tuo tikslu nustatytą terminą nepareikalavo naujo bylos nagrinėjimo ir nepateikė apeliacinio skundo.
<...>“
15      Pagrindinės bylos faktinėms aplinkybėms taikytinos redakcijos Įstatyminio dekreto Nr. 161 24 straipsnyje numatyta, kad tuo atveju, kai Corte d’appello (Apeliacinis teismas) atsisako perduoti asmenį pagal Europos arešto orderį, grindžiamą apkaltinamuoju nuosprendžiu, ir nurodo vykdyti skirtą bausmę Italijos teritorijoje, jis tuo pat metu turi pripažinti užsienyje priimtą apkaltinamąjį nuosprendį, kuriuo grindžiamas Europos arešto orderis, vykdytinu Italijoje, jei yra įvykdytos šiuo atveju taikytinos sąlygos.
Pagrindinė byla ir prejudiciniai klausimai
16      2015 m. spalio 5 d.
Okresný súd Dunajská Streda (Dunaiska Stredos apylinkės teismas, Slovakija) išdavė Europos arešto orderį, kad būtų visiškai įvykdyta 2010 m. rugpjūčio 23 d. apkaltinamuoju nuosprendžiu ATAU skirta penkerių metų laisvės atėmimo bausmė.
17      2023 m. birželio 19 d. ATAU buvo sulaikytas Italijoje, todėl Corte d’appello di Napoli (Neapolio apeliacinis teismas, Italija), prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, turi išnagrinėti Slovakijos kompetentingų institucijų šiuo Europos arešto orderiu pateiktą prašymą perduoti suinteresuotąjį asmenį.
18      Vykstant procesui prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiame teisme, ATAU įrodė, kad daugiau nei penkerius metus faktiškai ir teisėtai gyveno Italijoje, todėl paprašė šio teismo atsisakyti jį perduoti ir, pripažinus Slovakijoje priimtą apkaltinamąjį nuosprendį, kuriuo skirta penkerių metų laisvės atėmimo bausmė, nurodyti jam skirtą bausmę vykdyti Italijoje.
19      Siekdamas įvertinti šį prašymą, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas paprašė Slovakijos kompetentingų institucijų papildyti anksčiau perduotą liudijimą, nurodant procesines garantijas, kuriomis ATAU galėjo pasinaudoti.
20      2023 m. lapkričio 2 d. raštu Okresný súd Dunajská Streda (Dunaiska Stredos apylinkės teismas) atsakė, kad ATAU asmeniškai nedalyvavo teismo procese, po kurio dėl jo priimtas apkaltinamasis nuosprendis. Vis dėlto vykstant procesui jam padėjo ir atstovavo advokatas. Be to, jis nebuvo informuotas apie jo bylos nagrinėjimo laiką ir vietą, nors žinojo apie dėl jo vykstantį teisminį nagrinėjimą. Iš tiesų 2009 m. rugsėjo 28 d. jis buvo sulaikytas ir suimtas Slovakijoje už nusikalstamą veiką, už kurią vėliau buvo nuteistas, o 2009 m. gruodžio 15 d. paleistas ir apgyvendintas pabėgėlių centre Slovakijos teritorijoje. Vėliau jis pabėgo ir negrįžo, taip pat nenurodė adreso pranešimams įteikti, todėl Okresný súd Dunajská Streda (Dunaiska Stredos apylinkės teismas) negalėjo jo surasti ir įteikti jam šaukimo į atitinkamą teismo posėdį.
21      Taigi ATAU asmeniškai nedalyvavo šiame teismo posėdyje. Vis dėlto bylą nagrinėjant dalyvavo advokatas, kuris jam atstovavo ir jį gynė, o po šio teisminio nagrinėjimo buvo priimtas apkaltinamasis nuosprendis, kuriuo skirta penkerių metų laisvės atėmimo bausmė.
22      Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas nurodo, kad jis turi patikrinti, ar įvykdytos atsisakymo perduoti ATAU sąlygos, ir, atsižvelgdamas į jo prašymą, nurodyti jam skirtą bausmę vykdyti Italijoje.
23      Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas pažymi, kad pagal pagrindinėje byloje nagrinėjamus nacionalinės teisės aktus, kai vykdančioji teisminė institucija atsisako vykdyti Europos arešto orderį, išduotą siekiant įvykdyti bausmę, ir nurodo šią bausmę vykdyti Italijos teritorijoje, siekdama tokio vykdymo ji turi pripažinti apkaltinamąjį nuosprendį, kuriuo skirta minėta bausmė.
24      Šiuo klausimu pagal Italijos teisės nuostatas, kuriomis į nacionalinę teisę perkeliamas Pamatinio sprendimo 2008/909 9 straipsnio 1 dalies i punktas, reikia atsisakyti pripažinti nuosprendį, priimtą po teisminio nagrinėjimo, kuriam vykstant suinteresuotasis asmuo asmeniškai nedalyvavo, išskyrus tris atvejus, kai šiam suinteresuotajam asmeniui buvo suteiktos procesinės garantijos. Dėl šių trijų atvejų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas nurodo, kad šioje nuostatoje numatytos sąlygos, nustatytos pagrindinėje byloje nagrinėjamuose teisės aktuose, šiuo atveju nėra įvykdytos. Iš tiesų, nors suinteresuotasis asmuo žinojo apie vykstantį teisminį nagrinėjimą, iš nutarties dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą matyti, kad, pirma, jis nebuvo informuotas nei apie numatytą jo teisminio nagrinėjimo laiką ir vietą, nei apie tai, kad sprendimas bus priimtas, net jeigu jis neatvyktų į teismą, antra, net jei minėtas suinteresuotasis asmuo buvo įgaliojęs advokatą, kuris jį iš tikrųjų gynė šiame teisminiame nagrinėjime, jis nežinojo apie numatyto minėto teisminio nagrinėjimo datą, ir trečia, tas pats suinteresuotasis asmuo negavo informacijos, leidžiančios manyti, kad žinodamas visas aplinkybes jis sutiko su apkaltinamuoju nuosprendžiu, priimtu po šio teisminio nagrinėjimo, kuriam vykstant jis asmeniškai nedalyvavo.
25      Todėl prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas mano, kad nusprendęs atsisakyti perduoti ATAU, jis negalėtų nurodyti jam skirtos bausmės vykdyti Italijos teritorijoje, nes pagrindinėje byloje nagrinėjamuose nacionalinės teisės aktuose numatytos atitinkamo nuosprendžio pripažinimo sąlygos nėra įvykdytos.
26      Dėl procesinių garantijų, susijusių su Europos arešto orderio vykdymu, tas teismas nurodo, kad pagal Italijos teisės nuostatas dėl atitinkamo asmens perdavimo, kai šis asmuo asmeniškai nedalyvavo vykstant teisminiam nagrinėjimui, kuriomis į nacionalinę teisę perkelta Pagrindų sprendimo 2002/584 4a straipsnio 1 dalis, šis perdavimas leidžiamas, jeigu minėtas asmuo buvo informuotas apie dėl jo vykstantį teisminį nagrinėjimą ir jam padėjo advokatas.
27      Taigi, jeigu suinteresuotajam asmeniui padėjo advokatas, jį galima perduoti vykdant dėl jo išduotą Europos arešto orderį tik su sąlyga, kad jam buvo pranešta apie dėl jo vykstantį teisminį nagrinėjimą, ir tokiam perdavimui netaikoma griežtesnė sąlyga už taikomą pripažįstant priimtą nuosprendį, siekiant įvykdyti bausmę Italijos teritorijoje, kad šis suinteresuotasis asmuo būtų informuotas apie numatytą šio bylos nagrinėjimo teisme datą.
28      Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas pabrėžia, kad, nors pagrindinėje byloje nagrinėjamuose nacionalinės teisės aktuose numatyta griežtesnė procesinė garantija, kiek tai susiję su apkaltinamojo nuosprendžio pripažinimu, palyginti su šiuose teisės aktuose numatyta procesine garantija dėl prašomo perduoti asmens siekiant vykdyti Europos arešto orderį, toks skirtumas gali sukelti šiam asmeniui nepalankių pasekmių, nes jis galėtų būti perduotas išduodančiajai valstybei narei, kad būtų įvykdyta tokia bausmė, kartu atimant galimybę atlikti bausmę valstybėje narėje, kurioje jis gyvena.
29      Taigi prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui kyla klausimas dėl pagrindinėje byloje nagrinėjamų nacionalinės teisės aktų atitikties Sąjungos teisei, visų pirma Pagrindų sprendimo 2002/584 4 straipsnio 6 punktui ir Pamatinio sprendimo 2008/909 9 straipsnio 1 dalies i punktui ir 25 straipsniui.
30      Be to, šis teismas pabrėžia, kad, nors Pamatinio sprendimo 2008/909 9 straipsnio 1 dalies i punkte numatyta tik diskrecija atsisakyti pripažinti nuosprendį, priimtą po teisminio nagrinėjimo, kuriam vykstant suinteresuotasis asmuo asmeniškai nedalyvavo, nes nebuvo informuotas, be kita ko, apie numatyto teisminio nagrinėjimo datą, šią nuostatą perkeliančiose Italijos teisės nuostatose, priešingai, numatyta pareiga tokiomis aplinkybėmis atsisakyti pripažinti šį nuosprendį.
31      Nagrinėjamu atveju šis skirtumas yra esminis. Iš tiesų pagal pagrindinėje byloje nagrinėjamus nacionalinius teisės aktus minėtam teismui draudžiama pripažinti dėl ATAU priimtą apkaltinamąjį nuosprendį, nors tuo atveju, jei šis teismas turėtų diskreciją šiuo klausimu, naudodamasis šia diskrecija galėtų pripažinti šį nuosprendį ir taip atsisakyti perduoti suinteresuotąjį asmenį ir nurodyti jam skirtą bausmę vykdyti Italijoje.
32      Šiomis aplinkybėmis Corte d‘appello di Napoli (Neapolio apeliacinis teismas) nutarė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šiuos prejudicinius klausimus:
„1.      Ar kartu taikomi [Pagrindų sprendimo 2002/584] 4 straipsnio 6 punktas [bei] [Pamatinio sprendimo 2008/909] 9 straipsnio 1 dalies i punktas ir 25 straipsnis turi būti aiškinami taip, kad vykdančiosios valstybės teismas, kurio prašoma pripažinti vykdytinu užsienyje priimtą apkaltinamąjį nuosprendį baudžiamojoje byloje, turi diskreciją, bet ne pareigą, atsisakyti pripažinti šį nuosprendį, kai paaiškėja, kad per teisminį nagrinėjimą, pasibaigusį priėmus tą nuosprendį, kaltinamajam nebuvo suteikta nė viena iš [Pamatinio sprendimo 2008/909] 9 straipsnio 1 dalies i punkte numatytų procesinių garantijų?
2.      [Ar kartu taikomi [Pagrindų sprendimo 2002/584] 4 straipsnio 6 punktas [bei] [Pamatinio sprendimo 2008/909] 9 straipsnio 1 dalies i punktas ir 25 straipsnis turi būti aiškinami taip, kad vykdančiosios valstybės teismas, kurio prašoma nurodyti perduoti asmenį remiantis Europos arešto orderiu, išduotu siekiant įvykdyti nuosprendį, kai vienu metu tenkinamos sąlygos nurodyti perduoti nuteistą asmenį nuosprendį priėmusiai valstybei ir sąlygos atsisakyti jį perduoti, kartu nurodant įvykdyti bausmę vykdančiosios valstybės teritorijoje, turi teisę atsisakyti perduoti asmenį, pripažinti nuosprendį ir nurodyti jį vykdyti savo teritorijoje, net jei per teisminį nagrinėjimą, po kurio buvo priimtas pripažintas nuosprendis, kaltinamajam nebuvo suteikta nė viena iš [Pamatinio sprendimo 2008/909] 9 straipsnio 1 dalies i punkte numatytų procesinių garantijų?“
Dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą priimtinumo
33      Italijos vyriausybė teigia, kad prašymas priimti prejudicinį sprendimą yra nepriimtinas, nes yra visiškai hipotetinis. Iš tiesų, prašydamas Italijoje pripažinti Slovakijoje paskelbtą nuosprendį, kuriuo skirta penkerių metų laisvės atėmimo bausmė, ATAU aiškiai sutiko su baudžiamuoju nuosprendžiu, paskelbtu po teismo proceso, kuriame jis asmeniškai nedalyvavo, todėl prašymą pateikęs teismas, vadovaudamasis Italijos teisės nuostata, kuria perkeliamas Pamatinio sprendimo 2008/909 9 straipsnio 1 dalies i punkto iii papunktis, turėtų pripažinti šį nuosprendį, kad bausmė būtų vykdoma Italijos teritorijoje.
34      Šiuo klausimu primintina, kad pagal suformuotą jurisprudenciją, Teisingumo Teismui ir nacionaliniams teismams bendradarbiaujant, kaip numatyta SESV 267 straipsnyje, tik bylą nagrinėjantis nacionalinis teismas, atsakingas už sprendimo priėmimą, atsižvelgdamas į bylos aplinkybes turi įvertinti, ar jo sprendimui priimti būtinas prejudicinis sprendimas, ir Teisingumo Teismui pateikiamų klausimų svarbą. Todėl iš principo Teisingumo Teismas turi priimti sprendimą tuo atveju, kai pateikiami klausimai susiję su Sąjungos teisės išaiškinimu (2023 m. spalio 12 d. Sprendimo INTER CONSULTING, C‑726/21, EU:C:2023:764, 32 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
35      Darytina išvada, kad nacionalinio teismo pateiktiems klausimams dėl Sąjungos teisės išaiškinimo, atsižvelgiant į jo paties nurodytus teisinius pagrindus ir faktines aplinkybes, kurių tikslumo Teisingumo Teismas neprivalo tikrinti, taikoma svarbos prezumpcija. Teisingumo Teismas gali atmesti nacionalinio teismo pateiktą prašymą, tik jeigu akivaizdu, kad prašomas Sąjungos teisės išaiškinimas visiškai nesusijęs su pagrindinėje byloje nagrinėjamo ginčo aplinkybėmis ar dalyku, jeigu problema hipotetinė arba Teisingumo Teismas neturi informacijos apie faktines ir teisines aplinkybes, kurios būtinos tam, kad naudingai atsakytų į jam pateiktus klausimus (2023 m. spalio 12 d. Sprendimo INTER CONSULTING, C‑726/21, EU:C:2023:764, 33 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
36      Vertindamas prašymo priimti prejudicinį sprendimą priimtinumą Teisingumo Teismas, laikydamasis Europos Sąjungos teismų ir nacionalinių teismų kompetencijos atskyrimo taisyklių, turi remtis tokiomis faktinėmis ir teisinėmis prejudicinių klausimų pateikimo aplinkybėmis, kokios nurodytos nutartyje dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą (šiuo klausimu žr. 2023 m. spalio 12 d. Sprendimo INTER CONSULTING, C‑726/21, EU:C:2023:764, 34 punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją).
37      Nagrinėjamu atveju prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas nutartyje dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą aiškiai nurodė, kad nemano, jog ATAU atveju Italijos teisės nuostatos, kuria siekiama perkelti Pamatinio sprendimo 2008/909 9 straipsnio 1 dalies i punkto iii papunktį, taikymo sąlygos yra įvykdytos. Taigi, vadovaujantis šio sprendimo pirmesniame punkte nurodyta jurisprudencija, prejudiciniai klausimai turi būti nagrinėjami remiantis šiuo vertinimu, neatsižvelgiant į Italijos vyriausybės kritiką dėl šio teismo atlikto faktinių aplinkybių vertinimo.
38      Be to, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas pateikė Teisingumo Teismui faktines ir teisines aplinkybes, būtinas tam, kad šis naudingai atsakytų į pateiktus klausimus, ir nurodė priežastis, dėl kurių mano, jog šiuose klausimuose nurodytų nuostatų išaiškinimas yra būtinas jo nagrinėjamoje byloje. Taigi neatrodo, kad minėti klausimai visiškai nesusiję su pagrindinės bylos faktais ar dalyku arba kad jie susiję su hipotetine problema.
39      Taigi prašymas priimti prejudicinį sprendimą yra priimtinas.
Dėl prejudicinių klausimų
Dėl antrojo klausimo
40      Antruoju klausimu, kurį reikia nagrinėti pirmiausia, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės siekia išsiaiškinti, ar Pagrindų sprendimo 2002/584 4 straipsnio 6 punktas ir Pamatinio sprendimo 2008/909 9 straipsnio 1 dalies i punktas ir 25 straipsnis turi būti aiškinami taip, kad pagal juos draudžiamos nacionalinės teisės nuostatos, pagal kurias paskyrus bausmę, kai suinteresuotasis asmuo asmeniškai nedalyvavo vykstant teisminiam nagrinėjimui, po kurio buvo priimtas apkaltinamasis nuosprendis, jeigu įvykdytos, pirma, atsisakymo perduoti šį suinteresuotąjį asmenį ir, antra, nurodymo vykdyti šią bausmę vykdančiosios valstybės teritorijoje sąlygos pagal šių teisės aktų, kuriais į nacionalinę teisę perkeliamas Pagrindų sprendimas 2002/584, nuostatas, vykdančiosios valstybės narės teismas negali nurodyti vykdyti šios bausmės, motyvuodamas tuo, kad neįvykdytos apkaltinamojo nuosprendžio pripažinimo sąlygos pagal minėtų teisės aktų, kuriais į nacionalinę teisę perkeliamas Pamatinis sprendimas 2008/909, nuostatas.
41      Pirma, reikia pažymėti, kad pagal Pagrindų sprendimo 2002/584 4 straipsnio 6 punktą vykdančiosios valstybės narės teisminė institucija gali atsisakyti vykdyti Europos arešto orderį, išduotą siekiant įvykdyti laisvės atėmimo bausmę, jeigu kaip nagrinėjamu atveju, prašomas perduoti asmuo gyvena vykdančiojoje valstybėje narėje ir ši valstybė įsipareigoja vykdyti šią bausmę pagal savo vidaus teisę.
42      Kalbant apie Pamatinį sprendimą 2008/909, pažymėtina, kad, nedarant poveikio Pagrindų sprendimo 2002/584 taikymui, jo 25 straipsnyje numatyta, jog šio pamatinio sprendimo nuostatos mutatis mutandis taikomos bausmių vykdymui tiek, kiek jos atitinka Pagrindų sprendimo 2002/584 nuostatas, tais atvejais, kai valstybė narė imasi vykdyti bausmę šio pagrindų sprendimo 4 straipsnio 6 punkte nurodytais atvejais.
43      Pamatinio sprendimo 2008/909 9 straipsnio 1 dalies i punkte numatytas apkaltinamojo nuosprendžio nepripažinimo ir nevykdymo pagrindas, jeigu suinteresuotasis asmuo asmeniškai nedalyvavo vykstant teisminiam nagrinėjimui, po kurio buvo priimtas apkaltinamasis nuosprendis, išskyrus tris atvejus, nurodytus atitinkamai šio punkto i, ii ir iii papunkčiuose, kai negalima atsisakyti pripažinti ir vykdyti tokio apkaltinamojo nuosprendžio.
44      Nagrinėjamu atveju prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui kyla klausimas, kaip vertinti faktą, kad tuo atveju, kai suinteresuotasis asmuo asmeniškai nedalyvavo vykstant teisminiam nagrinėjimui, po kurio priimtas apkaltinamasis nuosprendis, Italijos teisės nuostatos, į nacionalinę teisę perkeliančios Pagrindų sprendimo 2002/584 4a straipsnio 1 dalį ir susijusios su sąlygomis, kuriomis ši aplinkybė yra Europos arešto orderio, išduoto dėl šio suinteresuotojo asmens, nevykdymo pagrindas, skiriasi nuo nuostatų, į nacionalinę teisę perkeliančių Pamatinio sprendimo 2008/909 9 straipsnio 1 dalies i punktą ir susijusių su sąlygomis, kuriomis minėta aplinkybė yra nuosprendžio, kuriuo suinteresuotasis asmuo buvo nuteistas, nepripažinimo ir nevykdymo pagrindas.
45      Vis dėlto šiuo klausimu reikia pažymėti, kad Pagrindų sprendimo 2002/584 4a straipsnio 1 dalies a–c punktai ir Pamatinio sprendimo 2008/909 9 straipsnio 1 dalies i punktas į abu nagrinėjamus pamatinius sprendimus buvo įtraukti tuo pačiu Sąjungos aktu, t. y. Pamatiniu sprendimu 2009/299, visų pirma atitinkamai jo 2 straipsnio 1 dalimi ir 5 straipsnio 1 dalimi, yra suformuluoti panašiai, netgi identiškai, ir jais siekiama panašių tikslų, susijusių visų pirma su suinteresuotojo asmens teise asmeniškai dalyvauti nagrinėjant jo bylą teisme ir teisės į gynybą paisymu, kai jis asmeniškai nedalyvavo vykstant teisminiam nagrinėjimui, po kurio buvo priimtas apkaltinamasis nuosprendis, kaip matyti visų pirma iš Pamatinio sprendimo 2009/299 1, 4, 6 ir 8 konstatuojamųjų dalių. Iš to matyti, kad su minėto 4a straipsnio 1 dalimi susijusi jurisprudencija gali būti taikoma minėto 9 straipsnio 1 dalies i punktui, kiek tai susiję su šiose dviejose nuostatose vartojamomis bendromis sąvokomis (šiuo klausimu žr. šios dienos Sprendimo Hölderman, C‑447/24, 50 ir 51 punktus).
46      Taigi atvejų, kai tai, kad suinteresuotasis asmuo asmeniškai nedalyvavo vykstant teisminiam nagrinėjimui, po kurio buvo priimtas apkaltinamasis nuosprendis, taikymo sąlygos negali būti pagrindas nevykdyti Europos arešto orderio, išduoto siekiant įvykdyti bausmę pagal Pagrindų sprendimo 2002/584 4a straipsnio 1 dalies a–c punktus, nesiskiria nuo sąlygų tais atvejais, kai tokia aplinkybė negali būti apkaltinamojo nuosprendžio nepripažinimo ir nevykdymo pagrindas pagal Pamatinio sprendimo 2008/909 9 straipsnio 1 dalies i punktą.
47      Vadinasi, su šiomis Sąjungos teisės nuostatomis nesuderinami nacionalinės teisės aktai, pagal kuriuos tokiems atvejams taikomos skirtingos sąlygos, atsižvelgiant į tai, ar šie atvejai vertinami pagal nacionalines nuostatas, kuriomis į nacionalinę teisę perkeliami Pagrindų sprendimo 2002/584 4a straipsnio 1 dalies a–c punktai, ar pagal nuostatas, kuriomis į nacionalinę teisę perkeliamas Pamatinio sprendimo 2008/909 9 straipsnio 1 dalies i punktas.
48      Jeigu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas nuspręstų, kad taip yra pagrindinėje byloje nagrinėjamų Italijos teisės nuostatų atveju, reikia priminti, kad Sąjungos teisės viršenybės principas turi būti aiškinamas taip, kad pagal jį nacionalinis teismas neįpareigojamas netaikyti nacionalinės teisės nuostatos, nesuderinamos su šio pamatinio sprendimo nuostatomis, nes pastarosios nėra tiesiogiai veikiančios. Vis dėlto valstybių narių valdžios institucijos, įskaitant teismus, privalo kiek įmanoma aiškinti savo nacionalinę teisę taip, kad galėtų pasiekti šiuo pamatiniu sprendimu siekiamą tikslą atitinkantį rezultatą (pagal analogiją žr. 2023 m. gruodžio 21 d. Sprendimo Generalstaatsanwaltschaft Berlin (Apkaltinamojo nuosprendžio priėmimas „in absentia“),
C‑398/22, EU:C:2023:1031, 47 punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją).
49      Iš tiesų, nors pagrindų sprendimai negali veikti tiesiogiai, pasibaigus šių sprendimų perkėlimo terminui dėl jų privalomojo pobūdžio valstybių narių nacionalinėms valdžios institucijoms kyla pareiga aiškinti nacionalinę teisę laikantis Sąjungos teisės. Taigi taikydamos savo nacionalinę teisę šios institucijos privalo ją aiškinti kuo labiau atsižvelgdamos į atitinkamo pagrindų sprendimo tekstą ir tikslą, kad būtų pasiektas jame numatytas rezultatas, o šios nacionalinės teisės aiškinimas contra legem yra draudžiamas. Pagal Sąjungos teisę atitinkančio aiškinimo principą reikalaujama, kad būtų atsižvelgiama į visą nacionalinę teisę ir būtų taikomi joje pripažinti aiškinimo metodai, kad būtų užtikrintas visiškas nagrinėjamo pagrindų sprendimo veiksmingumas ir priimtas juo siekiamą tikslą atitinkantis sprendimas (2023 m. gruodžio 21 d. Sprendimo Generalstaatsanwaltschaft Berlin(Apkaltinamojo nuosprendžio priėmimas „In absentia“), C‑398/22, EU:C:2023:1031, 48 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
50      Taigi prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, atsižvelgdamas į visą savo vidaus teisę ir taikydamas joje pripažintus aiškinimo metodus, turės aiškinti pagrindinėje byloje nagrinėjamus nacionalinės teisės aktus kuo labiau atsižvelgdamas į Pagrindų sprendimo 2002/584 ir Pamatinio sprendimo 2008/909 tekstą ir tikslą, taip, kad Italijos teisės nuostatose, kuriomis į nacionalinę teisę perkeliami Pagrindų sprendimo 2002/584 4a straipsnio 1 dalies a-c punktai, ir nuostatose, kuriomis į nacionalinę teisę perkeliami Pamatinio sprendimo 2008/909 9 straipsnio 1 dalies i punkto i-iii papunkčiai, numatytos tokios pačios taikymo sąlygos.
51      Antra, reikia pažymėti, kad, kaip matyti iš prašyme priimti prejudicinį sprendimą pateiktos informacijos, siekiant pripažinti ir vykdyti dėl ATAU priimtą apkaltinamąjį nuosprendį, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo klausimai konkrečiai susiję su Pagrindų sprendimo 2002/584 4a straipsnio 1 dalies b punkte ir Pamatinio sprendimo 2008/909 9 straipsnio 1 dalies i punkto ii papunktyje nurodytu atveju.
52      Iš tiesų pagal nacionalinės teisės aktus, kuriais perkeliama pirmoji iš šių nuostatų, jeigu suinteresuotasis asmuo įgaliojo advokatą, kuris faktiškai jį gynė vykstant teisminiam nagrinėjimui ir jeigu šis suinteresuotasis asmuo buvo informuotas apie tokį nagrinėjimą, nereikia atsisakyti vykdyti dėl jo išduotą Europos arešto orderį, motyvuojant tuo, kad jis asmeniškai nedalyvavo nagrinėjant jo bylą teisme.
53      Vis dėlto analogiškomis aplinkybėmis, kai suinteresuotasis asmuo konkrečiai nežinojo apie nustatytą jo bylos nagrinėjimo teisme datą, pagal nacionalinės teisės aktus, kuriais perkeliama antroji iš šių nuostatų, draudžiama pripažinti šio suinteresuotojo asmens apkaltinamąjį nuosprendį, todėl neįmanoma atsisakyti vykdyti arešto orderį ir vykdyti paskirtą bausmės Italijos teritorijoje, kaip numatyta Pagrindų sprendimo 2002/584 4 straipsnio 6 punkte.
54      Taigi, atsižvelgiant į prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo abejones dėl Pamatinio sprendimo 2008/909 9 straipsnio 1 dalies i punkto ii papunktyje nurodyto atvejo taikymo sąlygų vertinimo tvarkos, reikia patikslinti aplinkybes, kurios, nors suinteresuotasis asmuo asmeniškai nedalyvavo vykstant teisminiam nagrinėjimui, po kurio buvo priimtas apkaltinamasis nuosprendis, gali patekti į šios nuostatos ii papunkčio taikymo sritį ir kurioms, kaip nurodyta šio sprendimo 45 punkte, taip pat gali būti taikomas Pagrindų sprendimo 2002/584 4a straipsnio 1 dalies b punktas.
55      Pagal Pamatinio sprendimo 2008/909 9 straipsnio 1 dalies i punktą vykdančiosios valstybės narės kompetentinga institucija gali atsisakyti pripažinti nuosprendį ir vykdyti bausmę, jeigu iš šio pamatinio sprendimo 4 straipsnyje numatyto liudijimo matyti, kad suinteresuotasis asmuo asmeniškai nedalyvavo vykstant teisminiam nagrinėjimui, po kurio buvo priimtas šis nuosprendis, išskyrus atvejus, kai šiame liudijime nurodyta, kad pagal kitus išduodančiosios valstybės narės nacionalinėje teisėje nustatytus procesinius reikalavimus suinteresuotasis asmuo yra patekęs į vieną iš šio 9 straipsnio 1 dalies i punkto i, ii arba iii papunkčiuose nurodytų situacijų.
56      Darytina išvada, kad vykdančiosios valstybės narės kompetentinga institucija iš principo privalo pripažinti ir vykdyti apkaltinamąjį nuosprendį, nepaisant to, kad suinteresuotasis asmuo nedalyvavo vykstant teisminiam nagrinėjimui, po kurio buvo priimtas šis nuosprendis, jeigu įvykdytos vieno iš minėto pamatinio sprendimo 9 straipsnio 1 dalies i punkto i, ii arba iii papunkčiuose nurodytų atvejų taikymo sąlygos.
57      Iš tiesų, kiekvienu iš šiuose punktuose nurodytų atvejų teismo nuosprendžio pripažinimas ir vykdymas nepažeidžia suinteresuotojo asmens teisės į gynybą, teisės į veiksmingą teisinę gynybą ir teisės į teisingą teisminį nagrinėjimą, įtvirtintų Europos Sąjungos pagrindinių teisių chartijos (toliau – Chartija) 47 straipsnyje ir 48 straipsnio 2 dalyje (pagal analogiją žr. 2023 m. kovo 23 d. Sprendimo Minister for Justice and Equality (Vykdymo sustabdymo atšaukimas), C‑514/21 ir C‑515/21, EU:C:2023:235, 73 punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją), nes tokiu atveju laikoma, kad suinteresuotasis asmuo savanoriškai ir nedviprasmiškai atsisakė dalyvauti savo teismo procese (pagal analogiją žr. 2013 m. vasario 26 d. Sprendimo Melloni, C‑399/11, EU:C:2013:107, 52 punktą).
58      Konkrečiai dėl Pamatinio sprendimo 2008/909 9 straipsnio 1 dalies i punkto ii papunkčio pažymėtina, kad vykdančiosios valstybės narės kompetentinga institucija privalo pripažinti ir vykdyti apkaltinamąjį nuosprendį, nepaisant to, kad suinteresuotasis asmuo asmeniškai nedalyvavo teisminiame nagrinėjime, po kurio buvo priimtas šis nuosprendis, jeigu šis suinteresuotasis asmuo, žinodamas apie numatomą teisminį nagrinėjimą, pagal šios nuostatos pradžioje įtvirtintą reikalavimą laiku įgaliojo advokatą, kurį paskyrė pats arba valstybė, jį ginti teisminio nagrinėjimo metu, ir šis advokatas jį iš tikrųjų gynė teisminio nagrinėjimo metu.
59      Taigi, siekiant atsakyti į šį antrąjį klausimą, reikia, pirma, nustatyti Pamatinio sprendimo 2008/909 9 straipsnio 1 dalies i punkto ii papunkčio pradžioje įtvirtinto reikalavimo, kad suinteresuotasis asmuo žinotų apie numatytą teisminį nagrinėjimą, kuris, nesant nuorodos į valstybių narių nacionalinę teisę, yra savarankiška Sąjungos teisės sąvoka, kuri Sąjungos teritorijoje turi būti aiškinama vienodai, apimtį (pagal analogiją žr. 2016 m. gegužės 24 d. Sprendimo Dworzecki, C‑108/16 PPU, EU:C:2016:346, 28–31 punktus) ir, antra, patikslinti jo vertinimą.
60      Pirma, dėl šio reikalavimo apimties reikia priminti, kad pagal suformuotą jurisprudenciją aiškinant Sąjungos teisės nuostatą reikia atsižvelgti ne tik į jos tekstą, bet ir į kontekstą ir teisės akto, kuriame ji įtvirtinta, tikslus (1983 m. lapkričio 17 d. Sprendimo Merck, 292/82, EU:C:1983:335, 12 punktas ir 2025 m. rugsėjo 4 d. Sprendimo Casa Judeţeană de Asigurări de Sănătate Mureș ir kt., C‑489/23, EU:C:2025:651, 31 punktas).
61      Dėl Pamatinio sprendimo 2008/909 9 straipsnio 1 dalies i punkto ii papunkčio formuluotės reikia pažymėti, kad iš įvairių šios nuostatos formuluotės kalbinių versijų negalima vienareikšmiškai nustatyti, ar pagal šią nuostatą reikalaujama, kad suinteresuotasis asmuo žinotų teismo posėdžio, po kurio buvo priimtas apkaltinamasis nuosprendis, datą.
62      Konkrečiai kalbant, nors šio pamatinio sprendimo 9 straipsnio 1 dalies i punkto ii papunkčio versijoje italų kalba toks reikalavimas aiškiai nustatytas, kai kuriose versijose, kaip antai prancūzų ir anglų kalbomis, reikalaujama tik „žino[jimo] apie numatomą teisminį nagrinėjimą“, o kitose versijose, kaip antai vokiečių ir vengrų kalbomis, reikalaujama „žinoti apie paskirtą teismo posėdį“ arba, kaip antai versijose čekų, lenkų ir švedų kalbomis, „žinoti apie numatomą teismo posėdį“.
63      Nors šios įvairios formuluotės iš tiesų galėtų reikšti, kad suinteresuotasis asmuo, kaip aiškiai numatyta šios nuostatos versijoje italų kalba, turi žinoti tikslią teismo posėdžio, po kurio buvo priimtas apkaltinamasis nuosprendis, datą, vis dėlto pagal suformuotą jurisprudenciją vienoje iš Sąjungos teisės nuostatos kalbinių versijų vartojama formuluotė negali būti vienintelis jos aiškinimo pagrindas ar įgyti prioritetą prieš kitas kalbines versijas. Sąjungos teisės nuostatos turi būti aiškinamos ir taikomos vienodai, atsižvelgiant į visomis Europos Sąjungos kalbomis parengtas versijas. Esant neatitikimų tarp įvairių kalbinių Sąjungos teisės akto versijų, nagrinėjama nuostata turi būti aiškinama atsižvelgiant į teisės akto, kurio dalis ji yra, kontekstą ir tikslą (šiuo klausimu žr. 2025 m. spalio 23 d. Sprendimo Naturvårdsverke (Atliekų tvarkymas po atsiėmimo), C‑221/24 ir C‑222/24, EU:C:2025:818, 45 punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją).
64      Dėl Pamatinio sprendimo 2008/909 9 straipsnio 1 dalies i punkto ii papunkčio konteksto reikia konstatuoti, kad pagal šios nuostatos i punktą reikalaujama, kad suinteresuotajam asmeniui būtų asmeniškai įteiktas teismo šaukimas, taigi jis būtų informuotas apie „numatytą teisminio nagrinėjimo, po kurio buvo priimtas sprendimas, laiką ir vietą“ arba kitomis priemonėmis faktiškai gautų oficialią informaciją apie „numatytą teisminio nagrinėjimo laiką ir vietą“ tokiu būdu, kad būtų aiškiai nustatyta, „jog jis žinojo apie numatytą teisminį nagrinėjimą“ (žr. šios dienos sprendimo Hölderman, C‑447/24, 72 punktą).
65      Taigi reikia konstatuoti, kad iš paties Pamatinio sprendimo 2008/909 9 straipsnio 1 dalies i punkto i papunkčio teksto matyti, jog jame vartojama sąvoka „žino[jimas] apie numatomą teisminį nagrinėjimą“ reikalauja, kad suinteresuotasis asmuo būtų informuotas apie teismo posėdžio, po kurio buvo priimtas sprendimas, datą ir vietą (žr. šios dienos sprendimo Hölderman, C‑447/24, 73 punktą).
66      Remiantis kontekstiniu aiškinimu, atrodo, galima daryti išvadą, kad atitinkamam reikalavimui, įtvirtinam šio 9 straipsnio 1 dalies i punkto ii papunkčio pradžioje, siekiant nuoseklumo gali būti suteikiama tokia pati apimtis, todėl ši nuostata turi būti aiškinama taip, kad pagal ją reikalaujama, kad suinteresuotasis asmuo būtų informuotas apie teismo posėdžio, po kurio buvo priimtas apkaltinamasis nuosprendis, datą ir vietą (žr. šios dienos sprendimo Hölderman, C‑447/24, 74 punktą).
67      Šį aiškinimą patvirtina Direktyvos 2016/343 nuostatos, būtent jos 8 straipsnio 2 dalis, kuri yra svarbus kontekstinis elementas aiškinant šio pamatinio sprendimo 9 straipsnio 1 dalies i punktą dėl tarp šių dviejų nuostatų egzistuojančio funkcinio ryšio (šiuo klausimu žr. 2025 m. sausio 16 d. Sprendimo VB II (Informavimas apie teisę į bylos nagrinėjimą iš naujo), C‑400/23, EU:C:2025:14, 48 punktą).
68      Šiuo klausimu reikia priminti, kad pagal Direktyvos 2016/343, kurioje nustatytos minimalios taisyklės dėl tam tikrų baudžiamojo proceso aspektų, įskaitant „teisę dalyvauti nagrinėjant bylą teisme“, 8 straipsnio 2 dalį valstybėms narėms leidžiama numatyti, kad bylos nagrinėjimas teisme, kai gali būti priimtas sprendimas, kuriuo įtariamasis ar kaltinamasis pripažįstamas kaltu ar nekaltu, gali būti surengtas jam nedalyvaujant, jeigu, kaip numatyta šios nuostatos a punkte, šis asmuo buvo laiku informuotas apie bylos nagrinėjimą teisme ir neatvykimo pasekmes arba, kaip numatyta šios nuostatos b punkte, šiam asmeniui, kuris buvo informuotas apie bylos nagrinėjimą teisme, atstovauja įgaliotas advokatas, kurį pasirinko pats asmuo arba skyrė valstybė.
69      Teisingumo Teismas nusprendė, kad Direktyvos 2016/343 8 straipsnio 2 dalyje atitinkamo asmens informavimui teikiama itin didelė reikšmė, nes toje dalyje bet kokia galimybė surengti bylos nagrinėjimą teisme nedalyvaujant šiam asmeniui aiškiai susieta su sąlyga, kad jis buvo informuotas apie bylos nagrinėjimą teisme. Remdamasis, be kita ko, šios direktyvos 36 konstatuojamąja dalimi, Teisingumo Teismas patikslino, kad pagal šio 8 straipsnio 2 dalies a ir b punktuose nustatytą sąlygą, pagal kurią suinteresuotasis asmuo turi būti informuotas apie jo bylos nagrinėjimą teisme, reikalaujama, kad jis būtų informuotas apie numatytą teismo posėdžio datą ir vietą taip, kad galėtų žinoti apie minėtą bylos nagrinėjimą teisme (šiuo klausimu žr. 2022 m. rugsėjo 15 d. Sprendimo HN (Iš šalies išsiųstam kaltinamajam iškelta byla), C‑420/20, EU:C:2022:679, 51 ir 52 punktus).
70      Teleologinis Pamatinio sprendimo 2008/909 9 straipsnio 1 dalies i punkto ii papunkčio aiškinimas taip pat patvirtina, kad šio ii papunkčio pradžioje nustatytas reikalavimas reiškia, kad suinteresuotasis asmuo turi būti informuotas apie teismo posėdžio, po kurio buvo priimtas apkaltinamasis nuosprendis, datą ir vietą.
71      Iš tiesų, kaip aiškiai matyti iš Pamatinio sprendimo 2009/299 1 straipsnio, siejamo su jo 1 ir 15 konstatuojamosiomis dalimis, šio 9 straipsnio 1 dalies i punktu, patikslinant apkaltinamojo nuosprendžio, priimto suinteresuotajam asmeniui asmeniškai nedalyvaujant per teisminį nagrinėjimą, vykdymo pagrindų apibrėžtį, siekiama apsaugoti jo teisę asmeniškai dalyvauti nagrinėjant jo baudžiamąją bylą teisme, kuri yra esminis teisės į gynybą elementas ir apskritai turi esminę reikšmę užtikrinant Chartijos 47 straipsnio antroje ir trečioje pastraipose bei 48 straipsnyje įtvirtintą teisę į teisingą baudžiamosios bylos nagrinėjimą, kartu gerinant valstybių narių teismų sprendimų tarpusavio pripažinimą (šiuo klausimu pagal analogiją žr. 2023 m. kovo 23 d. Sprendimo Minister for Justice and Equality (Vykdymo sustabdymo atšaukimas), C‑514/21 ir C‑515/21, EU:C:2023:235, 50 ir 60 punktus ir juose nurodytą jurisprudenciją).
72      Aiškinimas, kad pagal Pamatinio sprendimo 2008/909 9 straipsnio 1 dalies i punkto ii papunktį reikalaujama, kad suinteresuotasis asmuo būtų informuotas apie teismo posėdžio datą ir vietą, padeda siekti šių tikslų, nes leidžia jam, jei to pageidauja, asmeniškai dalyvauti nagrinėjant baudžiamąją bylą teisme, net iki faktinio teisminio nagrinėjimo pradžios, arba prireikus įsitikinti, kad tas asmuo savanoriškai ir vienareikšmiškai atsisakė teisės dalyvauti nagrinėjant baudžiamąją bylą teisme.
73      Antra, dėl šio pamatinio sprendimo 9 straipsnio 1 dalies i punkto i, ii ar iii papunkčiuose nurodytų sąlygų vertinimo, kada, kaip priminta šio sprendimo 57 punkte, turi būti laikoma, kad suinteresuotasis asmuo savanoriškai ir nedviprasmiškai atsisakė dalyvauti nagrinėjant bylą teisme, reikia pažymėti, kad vykdančiosios valstybės narės kompetentinga institucija, tikrindama, ar šios sąlygos įvykdytos, turi įvertinti, ar buvo užtikrintos šio suinteresuotojo asmens teisės į gynybą, tinkamai atsižvelgdama į visas jos nagrinėjamos bylos aplinkybes, tarp kurių, be kita ko, yra šio suinteresuotojo asmens elgesys.
74      Kalbant konkrečiai apie minėto pamatinio sprendimo 9 straipsnio 1 dalies i punkto ii papunktį, visų pirma apie šios nuostatos pradžioje įtvirtintą reikalavimą dėl informacijos apie numatytą teisminį nagrinėjimą, reikia pažymėti, kad tai, jog suinteresuotasis asmuo nebuvo tiesiogiai apie tai informuotas, kaip yra pagrindinėje byloje, nebūtinai reiškia, kad ši sąlyga nėra įvykdyta.
75      Iš tiesų, kaip savo išvados 47 punkte pažymėjo generalinis advokatas, siekiant nustatyti, ar ši sąlyga įvykdyta, ypatingą dėmesį reikia skirti, pirma, valdžios institucijų rūpestingumui informuoti per teisminį nagrinėjimą nedalyvavusį nuteistą asmenį apie jo bylos nagrinėjimą teisme ir, antra, rūpestingumui, kurio šis asmuo ėmėsi, kad gautų su tuo susijusią informaciją (pagal analogiją žr. 2025 m. gegužės 20 d. Sprendimo Kachev, C‑135/25 PPU, EU:C:2025:366, 35 punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją).
76      Taigi iš Teisingumo Teismo jurisprudencijos matyti, kad, kai iš konkrečių ir objektyvių įrodymų paaiškėja, jog atitinkamas asmuo, nors ir buvo oficialiai informuotas, kad jam pareikšti kaltinimai dėl nusikalstamos veikos, ir žinodamas, kad prieš jį bus surengtas teisminis nagrinėjimas, sąmoningai stengiasi išvengti to, kad jam būtų pateikta oficiali informacija apie teismo posėdžio datą ir vietą, galima laikyti, kad šis asmuo atitinka minėtą sąlygą (pagal analogiją žr. 2022 m. gegužės 19 d. Sprendimo Spetsializirana prokuratura (Pasislėpusio kaltinamojo bylos nagrinėjimas), C‑569/20, EU:C:2022:401, 48 punktą ir 2025 m. gegužės 20 d. Sprendimo Kachev, C‑135/25 PPU, EU:C:2025:366, 35 punktą).
77      Nagrinėjamu atveju, be kita ko, iš prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo pateiktos informacijos matyti, kad ATAU žinojo apie prieš jį rengiamą teisminį nagrinėjimą, tačiau pasislėpė ir negrįžo į Slovakijos teritoriją, taip pat nenurodė gyvenamosios vietos, kur jam būtų galima įteikti dokumentus. Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas turės patikrinti, ar tokios aplinkybės yra konkretūs ir objektyvūs įrodymai, leidžiantys manyti, kad suinteresuotasis asmuo turi būti laikomas atitinkančiu tą sąlygą.
78      Šiuo atžvilgiu reikia pažymėti, kad Teisingumo Teismas nusprendė, jog tokių įrodymų buvimas gali būti nustatytas, pavyzdžiui, kai suinteresuotasis asmuo sąmoningai nurodė neteisingą adresą kompetentingoms nacionalinėms institucijoms arba nebegyvena adresu, kurį joms nurodė (pagal analogiją žr. 2022 m. gegužės 19 d. Sprendimo Spetsializirana prokuratura (Pasislėpusio kaltinamojo bylos nagrinėjimas), C‑569/20, EU:C:2022:401, 49 punktą). Negalima atmesti galimybės, kad, atsižvelgiant į visas vykdančiosios valstybės narės kompetentingos institucijos nagrinėjamos bylos aplinkybes, tokia išvada gali būti padaryta ir dėl to, kad suinteresuotasis asmuo savanoriškai nenurodė tokio adreso.
79      Be to, taip pat negalima atmesti galimybės, kad suinteresuotasis asmuo gali būti laikomas tenkinančiu Pamatinio sprendimo 2008/909 9 straipsnio 1 dalies i punkto ii papunktyje numatytą sąlygą dėl žinojimo apie numatomą teisminį nagrinėjimą, kai, nurodęs savo advokato kabineto adresą, kad jam būtų įteikti dokumentai, sąmoningai vengė bet kokio kontakto su šiuo advokatu.
80      Vis dėlto prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas turės atsižvelgti į tai, kad taip gali būti tik su sąlyga, jog kompetentingos nacionalinės institucijos ėmėsi pagrįstų pastangų surasti atitinkamą asmenį ir informuoti jį apie nustatytą teismo posėdžio datą ir vietą (pagal analogiją žr. 2025 m. gegužės 20 d. Sprendimo Kachev, C‑135/25 PPU, EU:C:2025:366, 37 punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją).
81      Dėl sąlygos, susijusios su įgaliojimu, suteiktu advokatui, kurį paskyrė pats suinteresuotas asmuo arba valstybė, ginti jį per teisminį nagrinėjimą, ir su faktu, kad šis advokatas jį iš tikrųjų gynė teisminio nagrinėjimo metu, svarbu pažymėti, kad dėl „įgaliojimo“ buvimo, kaip tai suprantama pagal Pamatinio sprendimo 2008/909 9 straipsnio 1 dalies i punkto ii papunktį, reikalaujama, kad suinteresuotasis asmuo pats būtų pavedęs advokatui, prireikus paskirtam valstybės, atstovauti jam per teisminį nagrinėjimą pačiam nedalyvaujant (pagal analogiją žr. 2025 m. gegužės 20 d. Sprendimo Kachev, C‑135/25 PPU, EU:C:2025:366, 41 punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją).
82      Teisingumo Teismas nusprendė, kad vien tai, jog asmuo, nuteistas in absentia, per visą teisminį nagrinėjimą, kuris vyko jam nedalyvaujant, buvo ginamas valstybės paskirto advokato, nėra pakankama sąlyga, kad būtų įvykdyta antroji šioje nuostatoje nustatyta sąlyga. Advokato atstovavimas leidžia įrodyti, kad asmuo, nuteistas jam nedalyvaujant, savanoriškai ir nedviprasmiškai atsisakė savo teisės dalyvauti nagrinėjant bylą teisme tik tuo atveju, jei sąmoningai leido šiam advokatui užtikrinti jo gynybą teisme, o tai reiškia, kad jis konkrečiai nurodė jam atstovauti per teisminį nagrinėjimą pačiam nedalyvaujant (pagal analogiją žr. 2025 m. gegužės 20 d. Sprendimo Kachev, C‑135/25 PPU, EU:C:2025:366, 59 ir 61 punktus).
83      Kadangi prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas nurodo, kad ATAU vykstant procesui padėjo ir atstovavo advokatas ir kad teisminis nagrinėjimas, per kurį jis buvo nuteistas, vyko dalyvaujant advokatui, kuris jam atstovavo ir jį gynė, šis teismas, atsižvelgdamas į tai, kas išdėstyta šio sprendimo 81 ir 82 punktuose, turės patikrinti, ar iš šių aplinkybių matyti, kad tenkinama Pamatinio sprendimo 2008/909 9 straipsnio 1 dalies i punkto ii papunktyje numatyta sąlyga, susijusi su tuo, kad suinteresuotasis asmuo įgaliojo advokatą, kurį paskyrė pats arba valstybė, ginti jį per teisminį nagrinėjimą, ir kad šis advokatas iš tikrųjų jį gynė.
84      Atsižvelgiant į visa tai, kas išdėstyta, į antrąjį klausimą reikia atsakyti, kad Pagrindų sprendimo 2002/584 4 straipsnio 6 punktas ir Pamatinio sprendimo 2008/909 9 straipsnio 1 dalies i punktas bei 25 straipsnis turi būti aiškinami taip:
–        pagal juos draudžiamos nacionalinės teisės nuostatos, pagal kurias paskyrus bausmę, kai suinteresuotasis asmuo asmeniškai nedalyvavo vykstant teisminiam nagrinėjimui, po kurio buvo priimtas apkaltinamasis nuosprendis, jeigu įvykdytos, pirma, atsisakymo perduoti šį suinteresuotąjį asmenį ir, antra, nurodymo vykdyti šią bausmę vykdančiosios valstybės teritorijoje sąlygos pagal šių teisės aktų, kuriais į nacionalinę teisę perkeliamas Pagrindų sprendimas 2002/584, nuostatas, vykdančiosios valstybės narės teismas negali nurodyti vykdyti šios bausmės, motyvuodamas tuo, kad neįvykdytos apkaltinamojo nuosprendžio pripažinimo sąlygos pagal minėtų teisės aktų, kuriais į nacionalinę teisę perkeliamas Pamatinis sprendimas 2008/909, nuostatas,
–        reikalavimas žinoti apie numatytą teisminį nagrinėjimą, įtvirtintas Pamatinio sprendimo 2008/909 9 straipsnio 1 dalies i punkto ii papunkčio pradžioje, yra įvykdytas, kai, atsižvelgiant į visas svarbias aplinkybes, visų pirma į minėto suinteresuotojo asmens elgesį, gali būti laikoma, kad jis buvo informuotas apie teismo posėdžio, po kurio priimtas apkaltinamasis nuosprendis, datą ir vietą.
Dėl pirmojo klausimo
85      Pirmuoju klausimu, kurį reikia nagrinėti antrą, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės siekia išsiaiškinti, ar Pagrindų sprendimo 2002/584 4 straipsnio 6 punktas ir Pamatinio sprendimo 2008/909 9 straipsnio 1 dalies i punktas ir 25 straipsnis turi būti aiškinami taip, kad pagal juos draudžiamos nacionalinės teisės nuostatos, pagal kurias tuo atveju, kai suinteresuotasis asmuo asmeniškai nedalyvavo vykstant teisminiam nagrinėjimui, po kurio buvo priimtas apkaltinamasis nuosprendis, ir netenkinamos šio 9 straipsnio 1 dalies i punkte, be kita ko, šios nuostatos ii papunktyje, nurodytų atvejų taikymo sąlygos, vykdančiosios valstybės narės kompetentinga institucija neturi teisės pripažinti šio apkaltinamojo nuosprendžio.
86      Reikia pažymėti, kad šis klausimas būtų naudingas pagrindinėje byloje tik tuo atveju, jei prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, atsižvelgdamas į atsakymą į antrąjį klausimą, konstatuotų, kad šio pamatinio sprendimo 9 straipsnio 1 dalies i punkto ii papunktyje nurodytos sąlygos netenkinamos pagrindinėje byloje susiklosčiusiomis aplinkybėmis.
87      Iš pačios šio 9 straipsnio 1 dalies i punkto formuluotės, visų pirma iš nuorodos, kad vykdančioji teisminė institucija „gali“ atsisakyti pripažinti ir vykdyti atitinkamą apkaltinamąjį nuosprendį, matyti, kad vykdančiosios valstybės narės kompetentinga institucija turi diskreciją atsisakyti pripažinti ir vykdyti apkaltinamąjį nuosprendį, jeigu suinteresuotasis asmuo asmeniškai nedalyvavo vykstant teisminiam nagrinėjimui, po kurio buvo priimtas šis nuosprendis, išskyrus atvejus, kai šio pamatinio sprendimo 4 straipsnyje numatytame liudijime nurodyta, kad įvykdytos atitinkamai šios nuostatos i, ii ir iii papunkčiuose nurodytos sąlygos (pagal analogiją žr. 2023 m. gruodžio 21 d. Sprendimo Generalstaatsanwaltschaft Berlin(Apkaltinamojo nuosprendžio priėmimas „In absentia“), C‑396/22, EU:C:2023:1029, 38 ir 39 punktus ir juose nurodytą jurisprudenciją).
88      Šio 9 straipsnio 1 dalies i punktu apribojama galimybė atsisakyti vykdyti apkaltinamąjį nuosprendį, tiksliai ir nuosekliai išvardijant sąlygas, kuriomis negalima atsisakyti pripažinti ir vykdyti tokio nuosprendžio, priimto po teisminio nagrinėjimo, kuriam vykstant atitinkamas asmuo asmeniškai nedalyvavo (pagal analogiją žr. 2023 m. kovo 23 d. Sprendimo Minister for Justice and Equality(Vykdymo sustabdymo atšaukimas), C‑514/21 ir C‑515/21, EU:C:2023:235, 49 punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją).
89      Darytina išvada, kad, kaip matyti iš šio sprendimo 56 punkto, vykdančiosios valstybės narės kompetentinga institucija privalo pripažinti ir vykdyti apkaltinamąjį nuosprendį, nepaisydama to, kad suinteresuotasis asmuo nedalyvavo vykstant teisminiam nagrinėjimui, po kurio buvo priimtas šis nuosprendis, kai tenkinamos viename iš šio 9 straipsnio 1 dalies i punkto i, ii arba iii papunktyje nurodytos sąlygos.
90      Atsižvelgiant į tai, kad Pamatinio sprendimo 2008/909 9 straipsnio 1 dalies i punkte numatytas neprivalomas atsisakymo pripažinti ir vykdyti apkaltinamąjį nuosprendį pagrindas, vykdančiosios valstybės narės kompetentinga institucija, konstatavusi, kad šios nuostatos i, ii ir iii papunkčiuose nurodytos sąlygos nėra įvykdytos, kiek tai susiję su asmens, dėl kurio priimtas toks nuosprendis, padėtimi, bet kuriuo atveju gali atsižvelgti į visas konkrečios bylos aplinkybes, visų pirma į šio asmens elgesį, leidžiantį jai įsitikinti, kad šio nuosprendžio pripažinimas ir vykdymas nereiškia minėto asmens teisės į gynybą pažeidimo (pagal analogiją žr. 2023 m. kovo 23 d. Sprendimo Minister for Justice and Equality(Vykdymo sustabdymo atšaukimas), C‑514/21 ir C‑515/21, EU:C:2023:235, 76 punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją).
91      Esant tokioms aplinkybėms, kaip pažymėjo generalinis advokatas savo išvadų 68 punkte, gali būti atsižvelgiama, be kita ko, į atitinkamo asmens elgesį, ypač į tai, kad jis stengėsi išvengti jam siųstos informacijos įteikimo arba bet kokio kontakto su savo advokatais (pagal analogiją žr. 2023 m. kovo 23 d. Sprendimo Minister for Justice and Equality(Vykdymo sustabdymo atšaukimas), C‑514/21 ir C‑515/21, EU:C:2023:235, 78 punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją), nepaisant to, ar toks elgesys yra svarbus vertinant, kaip matyti iš šio sprendimo 74–80 punktų, ar tenkinamos minėto 9 straipsnio 1 dalies i punkto i–iii papunkčiuose nurodytos sąlygos.
92      Be to, nors aplinkybė, kad suinteresuotasis asmuo paprašė, kaip nagrinėjamu atveju, kad bausmė būtų vykdoma valstybėje narėje, kurioje jis gyvena ir kurioje yra jo interesų centras, savaime neatitinka Pamatinio sprendimo 2008/909 9 straipsnio 1 dalies i punkto iii papunktyje nustatytų sąlygų, vykdančiosios valstybės narės kompetentinga institucija gali atsižvelgti į tokį prašymą ir prireikus į pageidavimą nesinaudoti galima teise į bylos persvarstymą, siekdama nuspręsti, kad toks vykdymas nereikštų jo teisės į gynybą pažeidimo, todėl nereikia taikyti Pamatinio sprendimo 2008/909 9 straipsnio 1 dalies i punkte numatyto nepripažinimo ir nevykdymo pagrindo, nepaisant to, kad neįvykdytos šio 9 straipsnio 1 dalies i punkto i–iii papunkčiuose nurodytos sąlygos (šiuo klausimu žr. šios dienos Sprendimo Hölderman, C‑447/24, 101–103 punktus).
93      Nors šio pamatinio sprendimo 9 straipsnio 1 dalies i punkte numatyta diskrecija, iš nutarties dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą matyti, kad pagal nagrinėjamus nacionalinės teisės aktus, kuriais į nacionalinę teisę perkeliamas minėtas pamatinis sprendimas, vykdančiosios valstybės narės kompetentinga institucija įpareigojama atsisakyti pripažinti ir vykdyti išduodančiojoje valstybėje narėje priimtą apkaltinamąjį nuosprendį, jei neįvykdytos to paties pamatinio sprendimo 9 straipsnio 1 dalies i punkto i, ii arba iii papunkčiuose nurodytos sąlygos. Taigi šiais teisės aktais iš šios institucijos atimama diskrecija atsižvelgiant į bylos aplinkybes patikrinti, ar vis dėlto gali būti laikoma, kad paisyta suinteresuotojo asmens teisės į gynybą, taigi ir nuspręsti pripažinti ir vykdyti atitinkamą apkaltinamąjį nuosprendį.
94      Šiomis aplinkybėmis reikia konstatuoti, kad tokios nacionalinės teisės nuostatos prieštarauja Pamatinio sprendimo 2008/909 9 straipsnio 1 dalies i punktui.
95      Darytina išvada, kad, atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta šio sprendimo 48 ir 49 punktuose, jeigu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas nuspręstų, jog Pamatinio sprendimo 2008/909 9 straipsnio 1 dalies i punkte, visų pirma šios nuostatos ii papunktyje, nurodytos sąlygos nėra įvykdytos, atsižvelgdamas į visą savo vidaus teisę ir taikydamas joje pripažintus aiškinimo metodus, jis turėtų aiškinti pagrindinėje byloje nagrinėjamus nacionalinės teisės aktus kiek įmanoma atsižvelgdamas į pamatinio sprendimo tekstą ir tikslą, t. y. kad remdamasis visomis bylos aplinkybėmis jis gali įvertinti, ar vis dėlto galima laikyti, kad
suinteresuotojo asmens teisės į gynybą buvo paisoma, todėl atitinkamą apkaltinamąjį nuosprendį reikia pripažinti ir vykdyti.
96      Atsižvelgiant į visa tai, kas išdėstyta, į pirmąjį klausimą reikia atsakyti, kad Pagrindų sprendimo 2002/584 4 straipsnio 6 punktas ir Pamatinio sprendimo 2008/909 9 straipsnio 1 dalies i punktas ir 25 straipsnis turi būti aiškinami taip, kad pagal juos draudžiamos nacionalinės teisės nuostatos, pagal kurias tuo atveju, kai suinteresuotasis asmuo asmeniškai nedalyvavo vykstant teisminiam nagrinėjimui, po kurio buvo priimtas apkaltinamasis nuosprendis, ir netenkinamos šio 9 straipsnio 1 dalies i punkte,
be kita ko, šios nuostatos ii papunktyje, nurodytų atvejų taikymo sąlygos, vykdančiosios valstybės narės kompetentinga institucija neturi teisės pripažinti šio apkaltinamojo nuosprendžio.
Dėl bylinėjimosi išlaidų
97      Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.
Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (penktoji kolegija) nusprendžia:
1.      2002 m. birželio 13 d. Tarybos pagrindų sprendimo 2002/584/TVR dėl Europos arešto orderio ir perdavimo tarp valstybių narių tvarkos, iš dalies pakeisto 2009 m. vasario 26 d. Tarybos pamatiniu sprendimu 2009/299/TVR, 4 straipsnio 6 punktas, taip pat 2008 m. lapkričio 27 d. Tarybos pamatinio sprendimo 2008/909/TVR dėl nuosprendžių baudžiamosiose bylose tarpusavio pripažinimo principo taikymo skiriant laisvės atėmimo bausmes ar su laisvės atėmimu susijusias priemones, siekiant jas vykdyti Europos Sąjungoje, 9 straipsnio 1 dalies i punktas
turi būti aiškinami taip:
–        pagal juos draudžiamos nacionalinės teisės nuostatos, pagal kurias paskyrus bausmę, kai suinteresuotasis asmuo asmeniškai nedalyvavo vykstant teisminiam nagrinėjimui, po kurio buvo priimtas apkaltinamasis nuosprendis, jeigu įvykdytos, pirma, atsisakymo perduoti šį suinteresuotąjį asmenį ir, antra, nurodymo vykdyti šią bausmę vykdančiosios valstybės teritorijoje sąlygos pagal šių teisės aktų, kuriais į nacionalinę teisę perkeliamas Pagrindų sprendimas 2002/584, nuostatas, vykdančiosios valstybės narės teismas negali nurodyti vykdyti šios bausmės, motyvuodamas tuo, kad neįvykdytos apkaltinamojo nuosprendžio pripažinimo sąlygos pagal minėtų teisės aktų, kuriais į nacionalinę teisę perkeliamas Pamatinis sprendimas 2008/909, nuostatas,
–        reikalavimas žinoti apie numatytą teisminį nagrinėjimą, įtvirtintas Pamatinio sprendimo 2008/299 9 straipsnio 1 dalies i punkto ii papunkčio pradžioje, yra įvykdytas, kai, atsižvelgiant į visas svarbias aplinkybes, visų pirma į minėto suinteresuotojo asmens elgesį, gali būti laikoma, kad jis buvo informuotas apie teismo posėdžio, po kurio buvo priimtas apkaltinamasis nuosprendis, datą ir vietą.
2.      Pagrindų sprendimo 2002/584, iš dalies pakeisto Pamatiniu sprendimu 2009/299, 4 straipsnio 6 punktas, taip pat Pamatinio sprendimo 2008/909, iš dalies pakeisto Pamatiniu sprendimu 2009/299, 9 straipsnio 1 dalies i punktas ir 25 straipsnis
turi būti aiškinami taip:
pagal juos draudžiamos nacionalinės teisės nuostatos, pagal kurias tuo atveju, kai suinteresuotasis asmuo asmeniškai nedalyvavo vykstant teisminiam nagrinėjimui, po kurio buvo priimtas apkaltinamasis nuosprendis, ir netenkinamos šio 9 straipsnio 1 dalies i punkte, be kita ko, šios nuostatos ii papunktyje, nurodytų atvejų taikymo sąlygos, vykdančiosios valstybės narės kompetentinga institucija neturi teisės pripažinti šio apkaltinamojo nuosprendžio.
Parašai.
*      Proceso kalba: italų.
i      Šios bylos pavadinimas išgalvotas. Jis neatitinka jokios bylos šalies tikrojo vardo, pavardės ar pavadinimo.