62003CC0522_LT
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
I – Įvadas
1. Šioje byloje Oberlandesgericht München
(Miuncheno apeliacinis teismas) pateiktas prejudicinis klausimas yra susijęs su tinkamo įteikimo sąvoka Briuselio konvencijos dėl jurisdikcijos ir teismo sprendimų civilinėse ir komercinėse bylose vykdymo 27 straipsnio 2 dalies prasme(2) .
II – Teisinis pagrindas
A – Briuselio konvencija
2. Briuselio konvencijos nuostatos, susijusios su vienoje Susitariančiojoje Valstybėje priimtų teismo sprendimų pripažinimu ir vykdymu kitoje Susitariančiojoje Valstybėje, yra išdėstytos konvencijos III antraštinėje dalyje (25–49 straipsniai).
3. Remiantis konvencijos 26 straipsnio 1 ir 2 dalimis, __vienoje iš Susitariančiųjų Valstybių priimtas teismo sprendimas pripažįstamas kitose Susitariančiosiose Valstybėse nereikalaujant jokios specialios procedūros. Bet kuri suinteresuotoji šalis, kaip pagrindinį ginčo dalyką pateikianti teismo sprendimo pripažinimą, gali šios antraštinės dalies 2 ir 3 skirsniuose numatyta tvarka kreiptis su prašymu priimti nutartį dėl teismo sprendimo pripažinimo“.
4. Briuselio konvencijos 27 straipsnio 2 dalis numato, kad sprendimas nepripažįstamas, __jeigu jis buvo priimtas už akių, jeigu atsakovui nebuvo tinkamai įteiktas pranešimas apie keliamą bylą arba lygiavertis dokumentas pakankamai iš anksto, kad jis galėtų pasirengti gynybai“.
5. Briuselio konvencijos protokolo IV straipsnis nustato:
__Vienoje iš Susitariančiųjų Valstybių parengti teisminiai ir neteisminiai dokumentai, kurie turi būti įteikti asmenims kitoje Susitariančiojoje Valstybėje, siunčiami Susitariančiųjų Valstybių sudarytose konvencijose ir sutartyse nustatyta tvarka.
Jeigu valstybė, kurioje dokumentai turi būti įteikti, Europos Bendrijų Tarybos Generaliniam Sekretoriui adresuotu pareiškimu neprieštarauja, valstybės, kurioje dokumentas buvo parengtas, pareigūnai tokius dokumentus taip pat gali tiesiogiai siųsti atitinkamiems valstybės, kurioje galima rasti adresatą, pareigūnams. Šiuo atveju valstybės, kurioje dokumentas buvo parengtas, pareigūnas siunčia dokumento kopiją valstybės, į kurią kreipiamasi, pareigūnui, turinčiam įgaliojimus persiųsti dokumentą adresatui. Dokumentas siunčiamas valstybės, į kurią kreipiamasi, įstatymų nustatyta tvarka. Siuntimas įforminamas pažyma, kuri siunčiama tiesiai dokumentą parengusios valstybės pareigūnui.“
6. Briuselio konvencijos 65 straipsnis numato, kad prie konvencijos pridedamas protokolas Susitariančiųjų Valstybių sutarimu yra jos sudedamoji dalis.
7. Paskutinė susijusi nuostata yra Briuselio konvencijos II antraštinės dalies (7 skirsnis __Jurisdikcijos ir leistinumo nagrinėjimas“) 20 straipsnis. Šis straipsnis numato:
__Jeigu atsakovas, turintis nuolatinę gyvenamąją vietą vienoje Susitariančiojoje Valstybėje, paduodamas į teismą kitoje Susitariančiojoje Valstybėje ir apie savo pasirengimą gintis šiam teismui nepraneša, pats teismas pareiškia, kad jis neturi jurisdikcijos, jeigu jis jos neįgyja pagal šios Konvencijos nuostatas.
Teismas sustabdo bylą, jeigu jis negauna patvirtinimo, kad atsakovas pranešimą apie jam pareikštą ieškinį ar lygiavertį dokumentą galėjo gauti pakankamai iš anksto, kad galėtų pasirengti gynybai, arba kad buvo imtasi visų veiksmų, kurių šiam tikslui reikia imtis.
Pirmesnės pastraipos nuostatos pakeičiamos 1965 m. lapkričio 15 d. Hagos Konvencijos dėl teisminių ir neteisminių dokumentų civilinėse ar komercinėse bylose įteikimo užsienyje 15 straipsnio nuostatomis, jeigu pranešimas apie pareikštą ieškinį ar lygiavertis dokumentas turėjo būti perduotas užsienyje pagal tą Konvenciją.“
B – Hagos konvencija dėl teisminių ir neteisminių dokumentų civilinėse arba komercinėse bylose įteikimo užsienyje (toliau – Hagos konvencija) (3)
8. Tarp 1965 m. lapkričio 15 d. Hagos konvenciją dėl dokumentų įteikimo užsienyje pasirašiusių valstybių yra visos Briuselio konvencijos valstybės išskyrus Austriją. Konvencija taikoma visoms civilinėms ar komercinėms byloms, kai yra pagrindas perduoti teisminį arba neteisminį dokumentą, kad jis būtų įteiktas užsienyje(4) . Kaip pagrindinį perdavimo būdą ji numato, kad pagal prašančios valstybės teisę kompetetinga institucija ar pareigūnas dokumentą perduoda valstybės, į kurią kreipiamasi, __Centrinei įstaigai“. Taigi 5 straipsnio 1 ir 2 dalys numato:
__Valstybės, į kurią kreipiamasi, Centrinė įstaiga dokumentą įteikia pati arba pasirūpina, kad jį įteiktų atitinkama institucija:
a) tokiu būdu, kokį numato tos valstybės vidaus teisė įteikiant dokumentus civilinėse bylose šalies viduje asmenims, kurie yra tos Valstybės teritorijoje, arba
b) tam tikru būdu, kurio prašo pareiškėjas, jei toks būdas neprieštarauja Valstybės, į kurią kreipiamasi, teisei.
Atsižvelgiant į šio straipsnio pirmos dalies b punktą, dokumentas visada gali būti įteikiamas jį pristatant adresatui, kuris savanoriškai jį priima.
Jei dokumentas turi būti įteiktas pagal šio straipsnio pirmą dalį, Centrinė įstaiga gali reikalauti, kad dokumentas būtų parengtas Valstybės, į kurią kreipiamasi, valstybine kalba ar viena iš valstybinių kalbų arba būtų pateiktas atitinkamas jo vertimas.
Pagal šios Konvencijos priede nurodytą pavyzdį parengto prašymo dalis, kurioje pateikiama įteikiamo dokumento santrauka, įteikiama kartu su dokumentu.“
9. Konvencija numato kelis alternatyvius perdavimo būdus, kaip antai konsuliniai ar diplomatiniai kanalai, pašto kanalai, per teismo pareigūnus, pareigūnus arba kitus kompetentingus paskirties valstybės asmenis(5) . Konvencija taip pat suteikia valstybei teisę prieštarauti dėl kai kurių šių alternatyvių perdavimo būdų naudojimo(6) .
10. Be to, kad būtų suderinti atitinkami ieškovo bei atsakovo teisės ir interesai, konvencijos 15 ir 16 straipsniai yra skirti apsaugoti atsakovą proceso pradžioje ir tuomet, kai sprendimas priimamas užsakovui už akių. 15 straipsnis, kurį nurodo Briuselio konvencijos 20 straipsnio 3 dalis, numato:
__Jei šaukimas į teismą arba lygiavertis dokumentas turėjo būti perduotas į užsienį įteikimui pagal šios Konvencijos nuostatas, o atsakovas neatvyko į teismo posėdį, teismo sprendimas nepriimamas tol, kol nenustatoma, kad:
a) dokumentas buvo įteiktas Valstybės, į kurią buvo kreiptasi, vidaus teise nustatytu būdu, skirtu įteikti dokumentus civilinėse bylose šalies viduje asmenims, esantiems jos teritorijoje, arba
b) dokumentas iš tikrųjų buvo pristatytas atsakovui arba į jo gyvenamąją vietą kitu šioje Konvencijoje numatytu būdu,
ir kad abiem šiais atvejais dokumentai buvo įteikti pakankamai iš anksto, kad atsakovas galėtų gintis.
Kiekviena Susitariančioji Valstybė turi teisę pareikšti, kad teisėjas, nepaisant šio straipsnio pirmos dalies nuostatų, gali priimti sprendimą net ir negavęs jokio dokumento įteikimo arba pristatymo liudijimo, jei yra įvykdytos visos šios sąlygos:
a) dokumentas buvo perduotas vienu iš būdų, numatytų šioje Konvencijoje;
b) nuo dokumentų perdavimo dienos praėjo ne trumpesnis kaip šešių mėnesių laikotarpis, kurį teisėjas toje konkrečioje byloje laiko pakankamu;
c) nebuvo gautas joks liudijimas, nors buvo dedamos visos reikiamos pastangos jį gauti iš Valstybės, į kurią buvo kreiptasi, kompetentingų institucijų.
Nepaisant ankstesnių šio straipsnio dalių nuostatų, neatidėliotinu atveju teisėjas gali paskirti laikinas arba apsaugos priemones.“
11. Tais atvejais, kai šaukimas į teismą arba lygiavertis dokumentas turi būti perduotas įteikti į užsienį, konvencijos 16 straipsnis papildomai reikalauja, kad Susitariančiosios Šalys pakeistų savo taisykles dėl apeliacijos pateikimo ar sprendimo panaikinimo terminų tam atvejui, jei paaiškėtų, kad atsakovas apie procesą sužinojo tik jam įteikus sprendimą.
C – Nacionalinė teisė
12. Pagal Prancūzijos teisę, užsienyje nuolatos gyvenantiems asmenims skirtus dokumentus oficialiai įteikia Prancūzijos parquet
(prokuratūra) naudodamasi  signification
procedūra (naujojo Civilinio proceso kodekso 683 ir 684 straipsniai), nors taip pat yra galimi kiti sutartyse numatyti įteikimo būdai.
13. Signification
yra atliekamas, kai teismo antstolis Prancūzijos valstybės prokurorui pateikia dvi dokumento kopijas, pastarasis ant originalo uždeda antspaudą ir dokumento kopijas persiunčia į Teisingumo ministeriją, kuri jas įteikia (685 straipsnis). Tą pačią dieną ar vėliausiai kitą darbo dieną teismo antstolis turi patvirtintą dokumento kopiją registruotu paštu išsiųsti adresatui (686 straipsnis). Šis įteikimo būdas pavadintas remise au parquet
ir reiškia
vadinamąjį signification interne fictive
(vidinį fiktyvų įteikimą), nes laikoma, kad įteikimas įvyko, kai teismo antstolis dokumento kopijas pateikė Prancūzijos valstybės prokurorui, neatsižvelgiant į tai, ar dokumentas užsienyje esantį adresatą iš tiesų pasiekė(7) .
III – Faktinės aplinkybės
14. 2000 m. rugsėjo 8 d. Sprendimu Amieno apeliacinis teismas nusprendė, kad Miunchene (Vokietija) įsteigta Rockinger Spezialfabrik für Anhängerkupplungen GmbH & Co.
(toliau – Rockinger ) privalo Angers (Prancūzija) įsteigtai Scania Finance France
(toliau – Scania ) sumokėti 615 566,72 FRF sumą. Scania
prašymu Landgericht München
(Miuncheno žemės teismas) šį sprendimą tinkamai pripažino ir 2002 m. balandžio 15 d. apie jį buvo pranešta Rockinger .
15. 2002 m. gegužės mėn. Rockinger
pateikė apeliaciją Oberlandesgericht München dėl pripažinimo panaikinimo tuo pagrindu, kad šaukimai į Prancūzijoje vykstantį procesą jai nebuvo įteikti įprastu būdu ir todėl sprendimas buvo priimtas Rockinger
už akių. Dokumentai buvo įteikti šios išvados 13 punkte aprašytu Prancūzijoje naudojamu remise au parquet
būdu. Nors Vokietijos teismo pareigūnas teismo šaukimą Rockinger
perdavė, ji atsisakė dokumentą priimti motyvuodama tuo, kad dokumentas nebuvo išverstas į vokiečių kalbą. Vėliau Rockinger
šaukimą gavo paštu, tačiau vėl neišverstą.
16. Oberlandesgericht München nusprendė 2003 m. spalio 31 d. prašyme priimti prejudicinį sprendimą Teisingumo Teismui pateikti du klausimus. Pirma, ar Briuselio konvencijos 27 straipsnio 2 dalį ir jos protokolo IV straipsnio 1 dalį reikia suprasti taip, kad įteikti dokumentą atsakovui, kurio nuolatinė gyvenamoji vieta yra kitoje susitariančiojoje valstybėje narėje, nei bylą nagrinėjantis teismas, galima tik pagal tarp šios konvencijos šalių sudarytas konvencijas ir susitarimus? Antra, jei atsakymas neigiamas, ar EB 12 straipsnis reiškia, kad tokios nacionalinės taisyklės, šiuo atveju Prancūzijos remise au parquet
taisyklė, prieštarauja Bendrijos teisei?
17. Pagal Teisingumo Teismo statuto 23 straipsnį pastabas raštu šiame  procese pateikė Scania, Rockinger, Vokietijos, Prancūzijos ir Austrijos vyriausybės bei Komisija.
IV – Analizė
A – Priimtinumas
18. Rockinger tvirtina, kad prašymas dėl prejudicinio sprendimo šioje byloje neturi prasmės ir yra nereikalingas dėl daugelio priežasčių. Jos nuomone, pagal Prancūzijos teisę tuo pat metu negali būti leidžiami ir Prancūzijos Civilinio proceso kodekso 683 straipsnyje, ir Hagos konvencijoje numatyti įteikimo būdai. Ji teigia, kad ieškovė pagrindinėje byloje nesilaikė Hagos konvencijos reikalavimų dėl įteikimo, todėl vien šio pagrindo pakanka tam, kad Vokietijos teismas atmestų prašymą dėl vykdymo.
19. Šie argumentai manęs neįtikina. Visuotinai pripažinta, kad prejudicinio sprendimo procese Teisingumo Teismas neturi vertinti pagrindinio proceso faktų ar nagrinėti priežasčių, dėl kurių nacionalinis teismas prašo priimti prejudicinį sprendimą(8) . Nacionalinę teisę turi taikyti nacionalinis teismas. Todėl ieškinį reikia pripažinti priimtiną.
B – Dėl pirmojo klausimo
20. Pirmuoju klausimu Oberlandesgericht teiraujasi, ar Briuselio konvencijos 27 straipsnio 2 dalį ir jos protokolo IV straipsnio 1 dalį reikia suprasti taip, kad įteikti dokumentą atsakovui, kurio nuolatinė gyvenamoji vieta yra kitoje susitariančiojoje valstybėje narėje nei bylą nagrinėjantis teismas, galima tik pagal tarp šios konvencijos šalių sudarytas konvencijas ir susitarimus.
21. Kaip minėta pirmiau, Briuselio konvencijos 27 straipsnio 2 dalis numato, kad sprendimas nepripažįstamas, jeigu jis buvo priimtas už akių, jeigu atsakovui nebuvo __tinkamai įteiktas“ pranešimas apie keliamą bylą arba lygiavertis dokumentas pakankamai iš anksto, kad jis galėtų pasirengti gynybai. Nagrinėjamas klausimas susijęs su šioje nuostatoje minimos sąvokos __tinkamas įteikimas“, kurią patikslina konvencijos IV protokolas, išaiškinimu.
22. Preliminariai pažymiu, kad nei Reglamentas (EB) Nr. 44/2001 dėl jurisdikcijos ir teismo sprendimų civilinėse ir komercinėse bylose pripažinimo ir vykdymo(9), nei Reglamentas (EB) Nr. 1348/2000 dėl teisminių ir neteisminių dokumentų civilinėse arba komercinėse bylose įteikimo valstybėse narėse(10) nėra taikomi šioje byloje, nes pagrindinėje byloje nagrinėjami faktai vyko prieš jiems įsigaliojant.
23. Atsakant į pirmąjį Oberlandesgericht klausimą pirmiausia reikia analizuoti nagrinėjamų straipsnių tekstą. Kadangi 27 straipsnio 2 dalyje nėra __tinkamo įteikimo“ sąvokos apibrėžimo, konvencijos IV straipsnio 1 dalies formuluotė: __dokumentai < ... > siunčiami
Susitariančiųjų Valstybių sudarytose konvencijose ir sutartyse nustatyta tvarka“(11) yra labai svarbi. Aiškinant pažodžiui, iš jos išplaukia, kad atsakymas į pirmąjį nacionalinio teismo klausimą turėtų būti teigiamas. Paprastai skaitant sunku suvokti, kaip ši nuostata turėtų būti aiškinama kaip leidžianti dokumentų perdavimą į užsienį vykdyti kitaip nei valstybių konvencijos šalių sudarytose konvencijose ir susitarimuose numatytais būdais.
24. Be to, šis požiūris, mano nuomone, atitinka bendrą konvencija nustatytą schemą ir jos autorių tikslus.
25. Aišku, kad 27 straipsnio 2 dalies tikslas yra apsaugoti teisę į gynybą, siekiant užtikrinti, kad tais atvejais, kai sprendimas buvo priimtas už akių, atsakovas turėtų galimybę apsiginti valstybėje, kurioje buvo priimtas šis sprendimas. Šioje dalyje yra numatyta svarbi išimtis iš bendros Briuselio konvencijos III antraštinės dalies, kuria, kaip pažymėta Jenard ataskaitoje, __siekiama kuo labiau palengvinti laisvą sprendimų judėjimą“(12) . Todėl sprendime Klomps prieš Michel
Teisingumo Teismas nurodė, kad Briuselio konvencijos 27 straipsnio 2 dalis yra __skirta užtikrinti, kad sprendimas nebūtų pripažįstamas ar įgyvendinamas pagal konvenciją, jei atsakovas neturėjo galimybės apsiginti valstybės, kurioje priimtas sprendimas, teisme.“(13)
26. Siekiant užtikrinti teisę į gynybą, sprendimą priimantis teismas turi būti įsitikinęs, kad įvykdytos dvi sąlygos: pirma, atsakovui buvo __tinkamai“ pranešta, ir, antra, įteikus dokumentus atsakovas turėjo pakankamai laiko pasirengti gynybai(14) . Kaip jau minėjau, ši byla yra susijusi su tinkamu pirmosios šių sąlygų aiškinimu.
27. Konvencijos 27 straipsnio 2 dalis sprendimų pripažinimo atžvilgiu pakartoja tokią pat nuostatą, kuri yra numatyta II antraštinės dalies 20 straipsnyje dėl jurisdikcijos. Šio straipsnio tikslas panašus į 27 straipsnio 2 dalies tikslą, tai yra __užtikrinti, kad sprendimo priėmimo už akių atvejais sprendimą priimantis teismas tai darytų, tik jei jam priklauso jurisdikcija ir kuo labiau apsaugodamas pradinio proceso atsakovą“(15) . Šio tikslo ir siekio užtikrinti laisvą sprendimų judėjimą tuomet, kai, dokumentai, kuriais pradedamas procesas ir apie jį pranešama, turi būti perduoti į užsienį, derinimas yra nustatytas 20 straipsnio 3 dalyje, kurioje minimas pirmiau cituotas Hagos konvencijos 15 straipsnyje numatytas testas.
28. Priežastis, dėl kurių šių garantijų reikia ir bylos nagrinėjimo metu, ir pripažįstant bei vykdant sprendimą, Teisingumo Teismas patvirtino sprendime Lancray prieš Peters ir Sickert.
Teisingumo Teismas pabrėžė, kad Briuselio konvencija nebuvo siekiama pateikti išsamaus sąvokos __tinkamas įteikimas“ apibrėžimo, ir šios sąvokos taikymą turėtų nustatyti sprendimo priėmusio teismo taikoma teisė, įskaitant ir atitinkamas tarptautines konvencijas:
__Nors jomis nesiekiama suderinti skirtingose valstybėse narėse veikiančių teisinių dokumentų įteikimo užsienyje sistemų, Briuselio konvencijos nuostatos yra skirtos užtikrinti, kad atsakovo teisės būtų veiksmingai apsaugotos. Todėl kompetencija nustatyti, ar procesą pradedantis dokumentas buvo tinkamai įteiktas, buvo suteikta ir sprendimą priėmusios valstybės teismui, ir valstybės, kurioje siekiama sprendimą įgyvendinti, teismui. Briuselio konvencija nenustato, kokia teisė turėtų būti taikoma šiam klausimui. Kadangi taisyklės, reglamentuojančios procesą pradedančio dokumento įteikimą, sudaro dalį proceso valstybės, kurioje sprendimas buvo priimtas, teisme, į klausimą, ar įteikimas buvo tinkamas, galima
atsakyti tik pasiremiant šio teismo taikytina teise, įskaitant bet kurias susijusias tarptautines konvencijas“(16) .
29. Briuselio konvencijos protokolo IV straipsnis patikslina principą, kad __tinkamo įteikimo“ klausimas turi būti sprendžiamas remiantis sprendimą priėmusio teismo valstybės teise, patikslindamas priimtinus teisminių ar neteisminių dokumentų įteikimo kitoje Susitariančiojoje Valstybėje esantiems asmenims būdus. Jame numatomi šie du perdavimo būdai: pirmas, kaip jau buvo minėta, – kai dokumentai perduodami Susitariančiųjų Valstybių sudarytose konvencijose ir sutartyse nustatyta tvarka (IV straipsnio 1 dalis), ir antras, kai valstybė, kurioje dokumentai turi būti įteikti, oficialiai neprieštarauja, – tiesiogiai tarp atitinkamų valstybės, kurioje dokumentas buvo parengtas, ir valstybės, kurioje yra adresatas, pareigūnų (IV straipsnio 2 dalis). Iš IV straipsnio 2 dalies žodžių __taip pat gali“ aišku, kad galimi tik šie du perdavimo būdai.
30. Todėl, mano nuomone, IV straipsnio schema ir paskirtis taptų neaiškios, jei IV straipsnis būtų laikomas nebaigtiniu, tai yra leidžiančiu jame nepaminėtus įteikimo būdus(17) .
31. Reikia pridurti, kad tai nereiškia, jog Briuselio konvencijos protokolo IV straipsnis leidžia tik tuos įteikimo būdus, kurie yra aiškiai numatyti valstybių Briuselio konvencijos šalių tarpusavyje sudarytuose konvencijose ir susitarimuose. Mano nuomone, neabejotina, kad šis straipsnis leidžia bet kokį šiose konvencijose ar susitarimuose numatytą perdavimo būdą, net jei pats įteikimo mechanizmas jose detaliai neaprašomas(18) . Tai taikoma, pavyzdžiui, Hagos konvencijos 8–10 straipsniuose numatytiems __alternatyviems“ įteikimo būdams.
32. Oberlandesgericht turi pareigą įvertinti, ar kuri nors iš konvencijos protokolo IV straipsnyje numatytų galimybių taikytina šioje byloje. Teisingumo Teismas neprivalo įvertinti, ar Prancūzijos įteikimo remise au parquet
būdas atitinka Hagos konvencijos ar bet kurios kitos taikytinos konvencijos reikalavimus. Protokolas dėl Teisingumo Teismo įgaliojimo aiškinti Briuselio konvenciją aiškiai apriboja Teisingumo Teismo jurisdikciją šiuo atžvilgiu pačios konvencijos, jos protokolo ir protokolo dėl konvencijos aiškinimo aiškinimu(19) .
33. Todėl atsakymas į pirmąjį klausimą turėtų būti toks: Briuselio konvencijos 27 straipsnio 2 dalis ir jos protokolo IV straipsnis reiškia, kad vienoje Susitariančiojoje Valstybėje parengti dokumentai kitoje Susitariančiojoje Valstybėje nuolatinę gyvenamąją vietą turinčiam asmeniui turi būti perduoti arba 1) Susitariančiųjų Valstybių sudarytose konvencijose ir sutartyse nustatyta tvarka, kaip numatyta konvencijos protokolo IV straipsnio 1 dalyje; arba 2) jei valstybė, kurioje dokumentai turi būti įteikti, oficialiai neprieštarauja, tiesiogiai tarp atitinkamų valstybės, kurioje dokumentas buvo parengtas, ir valstybės, kurioje yra adresatas, pareigūnų, kaip numatyta konvencijos protokolo IV straipsnio 2 dalyje.
C – Dėl antrojo klausimo
34. Antruoju klausimu Oberlandesgericht teiraujasi, ar, jei atsakymas į pirmąjį klausimą būtų neigiamas, EB 12 straipsnis reiškia, kad nacionalinės teisės aktai, šiuo atveju Prancūzijos remise au parquet
taisyklė, prieštarauja Bendrijos teisei?
35. Atsižvelgiant į mano atsakymą į pirmąjį klausimą, į šį klausimą atsakyti nereikia. Vis dėlto pažymėčiau, kad bet kuris civilinis ar komercinis procesas, kurio šalių nuolatinė gyvenamoji vieta yra skirtingose valstybėse, dėl savo pobūdžio lemia galimą ieškovo ir atsakovo interesų konfliktą; apskritai kalbant, pavyzdžiui, kiekviena iš šalių norės, kad procesas vyktų jos valstybėje. Briuselio konvencijoje numatytų taisyklių pagrindinis tikslas yra subalansuoti šiuos interesus. Tais atvejais, kai iš atitinkamos konvencijos nuostatos yra aiškus jos autorių siektas balansas, kaip yra šiame procese, nuostatos paskirtis ir konvencijos tikslai skatinti vienodumą ir teisinį tikrumą(20) nukentėtų, jei konvencijos nuostata būtų netaikoma, kai tik joje nustatytas balansas galėtų turėti neigiamų pasekmių vienai šalių.
V – Išvada
36. Todėl laikausi nuomonės, kad į Oberlandesgericht
pateiktus klausimus Teisingumo Teismas turėtų atsakyti taip:
27 straipsnio 2 dalis ir jos protokolo IV straipsnis reiškia, kad vienoje Susitariančiojoje Valstybėje parengti dokumentai kitoje Susitariančiojoje Valstybėje nuolatinę gyvenamąją vietą turinčiam atsakovui turi būti perduoti taip:
– Susitariančiųjų Valstybių sudarytose konvencijose ir sutartyse nustatyta tvarka, kaip numatyta konvencijos protokolo IV straipsnio 1 dalyje; arba
– jei valstybė, kurioje dokumentai turi būti įteikti, oficialiai neprieštarauja, tiesiogiai tarp atitinkamų valstybės, kurioje dokumentas buvo parengtas, ir valstybės, kurioje yra adresatas, pareigūnų, kaip numatyta konvencijos protokolo IV straipsnio 2 dalyje.
(1) .
(2)
–	OL C 27, 1998, p. 1, toliau – Briuselio konvencija.
(3)
–	Cmnd 3986; TS 50 (1969).
(4)
–	Hagos konvencijos 1 straipsnio 1 dalis.
(5)
–	Hagos konvencijos 8–10 straipsniai.
(6)
–	Ratifikavusi konvenciją Vokietijos vyriausybė paskelbė, kad negalimi 10 straipsnyje nurodyti įteikimo būdai Vokietijos teritorijoje, būtent teisminių dokumentų siuntimas pašto kanalais tiesiogiai užsienyje esantiems asmenims; teisminių dokumentų teismo pareigūnams arba kitiems kompetentingiems valstybės, kurioje dokumentai buvo parengti, asmenims tiesioginis įteikimas per paskirties valstybės teismo pareigūnus arba kitus kompetentingus asmenis; ir tiesioginis teisminių dokumentų suinteresuotiems byla asmenims įteikimas per paskirties valstybės teismo pareigūnus arba kitus kompetentingus asmenis.
(7)
–	Komisija savo pastabose pažymėjo, kad įteikimą remise au parquet
būdu taip pat numato Belgijos, Nyderlandų ir Liuksemburgo įstatymai.
(8)
–	Žr., pavyzdžiui, 1976 m. gruodžio 15 d. Sprendimą Simenthal SpA prieš Ministère des Finances italien
(35/76, Rink. p. 1871).
(9)
–	OL L 12, 2001, p. 1.
(10)
–	OL L 160, 2000, p. 37.
(11)
–	Pažymėta mano. Taip pat žr. šio straipsnio olandišką ir prancūzišką versijas (__De gerechtelijke en buitengerechterlijke stukken, opgemaakt op het grondgebied van een verdragsluitende staat, die medegedeeld of betekend moeten worden aan personen die zich op het grondgebied van een andere verdragsluitende staat bevinden, worden toegezonden op de wijze al is bepaald in tussen de verdragsluitende staten gesloten verdragen of overeenkomsten“; __Les actes judiciaires et extrajudiciaires dressés sur le territoire d’un État contractant et qui doivent être notifiés ou signifiés à des personnes se trouvant sur le territoire d’un autre État contractant sont transmis selon les modes prévus par les conventions ou accords conclus entre les États contractants“).
(12)
–	Ataskaita apie Konvenciją dėl jurisdikcijos ir teismo sprendimų civilinėse ir komercinėse bylose vykdymo (__Jenard ataskaita“), p. 42.
(13)
–	1981 m. birželio 16 d. Sprendimas Klomps prieš Michel
(166/80, Rink. p. 1593, 8 punktas).
(14)
–	13 išnašoje nurodyto sprendimo Klomps prieš Michel 15 punktas.
(15)
–	12 išnašoje nurodytos Jenard ataskaitos 39 punktas.
(16)
– 1990 m. liepos 3 d. Sprendimas Lancray prieš Peters und Sickert (C‑305/88, Rink. p. I‑2725, 28 ir 29 punktai). Taip pat žr. 1982 m. liepos 15 d. Sprendimą Pendy Plastic Products BV prieš Pluspunkt Handelsgesellschaft
(228/81, Rink. p. 2723, 13 punktas).
(17)
–	Taip pat žr. Philips prieš Symes
(2002) 1 WLR 853, Anglijos teismo sprendimą, kuriuo nutariama, kad įteikimas turi būti atliktas IV straipsnyje numatytais būdais, kai ieškovas remiasi pranešimu apie vienoje Susitariančiojoje Valstybėje vykstantį procesą kitoje Susitariančiojoje Valstybėje esančiam atsakovui.
(18)
–	Taip pat žr. Thierry Noirhomme prieš David Walklater (1992) 1 Lloyd’s Rep, Anglijos teismo sprendimą, nustatantį, kad IV straipsnis leidžia visus perdavimo konvencijose minimus perdavimo būdus, o ne tik pačiose konvencijose aprašytus būdus.
(19)
–	Protokolas dėl Teisingumo Teismo įgaliojimų aiškinti 1968 m. rugsėjo 27 d. Konvenciją dėl jurisdikcijos ir teismo sprendimų civilinėse ir komercinėse bylose vykdymo (suvestinė redakcija), OL C 27, 1998, p. 28.
(20)
–	Žr., pavyzdžiui, 1995 m. rugpjūčio 11 d. Sprendimą SISRO prieš Ampersand Software
(C‑432/93, Rink. p. I‑2269).