62023CC0395
GENERALINIO ADVOKATO
JEAN RICHARD DE LA TOUR IŠVADA,
pateikta 2024 m. lapkričio 28 d. (
1
)
Byla C‑395/23 [Anikovi] (
i
)
E. M. A.,
E. M. A.,
M. I. A.
(Sofiyski rayonen sad (Sofijos apylinkės teismas, Bulgarija) pateiktas prašymas priimti prejudicinį sprendimą)
„Prašymas priimti prejudicinį sprendimą – Teismų bendradarbiavimas civilinėse bylose – Reglamentas (ES) 2019/1111 – Taikymo sritis – Teismo leidimas parduoti nepilnamečiams priklausantį nekilnojamąjį turtą – Dvišalis Bulgarijos Respublikos ir Rusijos Federacijos susitarimas – Teismų jurisdikcija“
I. Įvadas
1.
Sofiyski rayonen sad (Sofijos apylinkės teismas, Bulgarija) prašymas priimti prejudicinį sprendimą pateiktas ypatingosios teisenos tvarka nagrinėjant bylą, kurioje pareiškėjos yra dvi nepilnametės Rusijos pilietės, gyvenančios Vokietijoje; jos su motinos sutikimu siekia gauti leidimą parduoti kiekvienai jų bendrosios nuosavybės teise priklausančias trijų nekilnojamojo turto objektų, esančių Bulgarijoje, dalis.
2.
Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas klausia Teisingumo Teismo, ar į jo tarptautinę jurisdikciją patenka šio nekilnojamojo turto buvimo vieta; ji visų pirma grindžiama Bulgarijos Liaudies Respublikos ir Tarybų Socialistinių Respublikų Sąjungos susitarimu dėl savitarpio teisinės pagalbos civilinėse, šeimos ir baudžiamosiose bylose (
2
), sudarytu iki Bulgarijos Respublikai įstojant į Europos Sąjungą. Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas siekia sužinoti, ar šio susitarimo taikymas suderinamas su Sąjungos teise, pirmiausia su Reglamentu (ES) 2019/1111 (
3
), atsižvelgiant į tai, kad pagrindinė byla susijusi su tėvų pareigomis.
3.
Teisingumo Teismas jau yra apibrėžęs sąvoką „tėvų pareigos“ su nepilnamečių turtu susijusioje srityje. Vis dėlto jis neturėjo progos spręsti dėl dvišalių susitarimų, kuriuos šioje srityje valstybės narės sudarė su trečiosiomis valstybėmis iki įstodamos į Sąjungą, poveikio, o reglamente „Briuselis IIb“ nėra konkrečių nuostatų dėl šio reglamento ir tokių susitarimų santykio.
4.
Atsižvelgiant į tai, kad yra nemažai valstybių narių, kurios vis dar saistomos susitarimų, savo turiniu panašių į Rusijos ir Bulgarijos susitarimą, ir kad gali susiklostyti ne viena situacija, susijusi su Bulgarijoje esančiu, nepilnamečiams Rusijos piliečiams priklausančiu turtu, klausimas, ar šiais susitarimais nukrypstama nuo reglamento „Briuselis IIb“ ir, jei taip, kokiomis sąlygomis, yra labai svarbus.
5.
Taigi šioje byloje Teisingumo Teismas turi progą priminti, kad valstybių narių santykiams su trečiosiomis valstybėmis turi būti taikomi SESV 351 straipsnyje nustatyti principai. Šiomis aplinkybėmis tai, ar dvišaliame susitarime įtvirtintos jurisdikcijos nustatymo taisyklės yra nesuderinamos su reglamente „Briuselis IIb“ nustatytąja, turi būti vertinama pagal kriterijus, kuriuos dar reikia apibrėžti. Šioje išvadoje parodysiu, kaip šie kriterijai gali būti nustatyti iš aiškinimo pagal analogiją, t. y. remiantis aiškinimu, pateikiamu Teisingumo Teismo jurisprudencijoje, susijusioje su tam tikrais reglamentais dėl bendradarbiavimo civilinėse bylose, pagal kurį jos netaikomos, kai pažeidžiami šį bendradarbiavimą pagrindžiantys principai.
II. Teisinis pagrindas
A.
Sąjungos teisė
1. SESV
6.
SESV 351 straipsnio pirmoje ir antroje pastraipose nustatyta:
„Sutarčių nuostatos neturi paveikti teisių ir pareigų, kylančių iš susitarimų, sudarytų iki 1958 m. sausio 1 d. arba stojančioms valstybėms – iki įstojimo dienos, tarp vienos ar keleto valstybių narių ir vienos ar keleto trečiųjų šalių.
Jei tokie susitarimai yra nesuderinami su Sutartimis, atitinkama valstybė narė ar atitinkamos valstybės narės [visomis tinkamomis priemonėmis] stengiasi pašalinti egzistuojantį nesuderinamumą. Prireikus valstybės narės viena kitai padeda siekti šio tikslo ir atitinkamais atvejais nustato bendrą požiūrį.“
2. Reglamentas „Briuselis IIb“
7.
Reglamento „Briuselis IIb“ 91 konstatuojamojoje dalyje nurodyta:
„primenama, kad susitarimams su viena ar keliomis trečiosiomis valstybėmis, kuriuos valstybė narė sudarė iki jos įstojimo į Sąjungą dienos, taikomas SESV 351 straipsnis“.
8.
Šio reglamento 1 straipsnio „Taikymo sritis“ 1 dalies b punkte ir 2 dalies e punkte nustatyta, kad jis taikomas civilinėse bylose, susijusiose su tėvų pareigų skyrimu, vykdymu, perdavimu, apribojimu ar atėmimu, kai tokios bylos susijusios, be kita ko, su vaiko apsaugos priemonėmis, susijusiomis su vaikui priklausančio turto administravimu, išsaugojimu ar perleidimu.
9.
Šio reglamento 7 straipsnio „Bendroji jurisdikcija“ 1 dalyje įtvirtinta:
„Valstybės narės teismai turi jurisdikciją bylose, susijusiose su tėvų pareigomis vaikui, kurio įprastinė gyvenamoji vieta tuo metu, kai kreipiamasi į teismą, yra toje valstybėje narėje.“
10.
Reglamento „Briuselis IIb“ VIII skyrius, kurį sudaro 94–99 straipsniai, reglamentuoja šio reglamento ryšį su kitais dokumentais.
11.
To paties reglamento 94 straipsnio 2 dalyje nurodytas 1931 m. vasario 6 d. Konvencijos, sudarytos tarp kai kurių valstybių narių (Danijos Karalystės (
4
), Suomijos Respublikos ir Švedijos Karalystės) ir trečiųjų valstybių (Islandijos Respublikos ir Norvegijos Karalystės) ir apimančios tarptautinės privatinės teisės nuostatas dėl santuokos, įvaikinimo ir globos, kartu su jos Baigiamuoju protokolu poveikis.
12.
Reglamento „Briuselis IIb“ 98 straipsnio „Galiojimo apimtis“ 2 dalis suformuluota taip:
„Šio reglamento 95–97 straipsniuose nurodytos konvencijos, visų pirma 1980 m.[ (
5
)] ir 1996 m.[ (
6
)] Hagos konvencijos, ir toliau galioja tarp valstybių narių, kurios yra jų šalys, laikantis šio reglamento 95–97 straipsnių.“
13.
Reglamento „Briuselis IIb“ 99 straipsnis reglamentuoja šio reglamento poveikį dvišalėms sutartims, sudarytoms tarp tam tikrų Sąjungos valstybių narių (Ispanijos Karalystės, Italijos Respublikos, Maltos Respublikos ir Portugalijos Respublikos) ir Šventojo Sosto.
B.
Rusijos ir Bulgarijos susitarimas
14.
Rusijos ir Bulgarijos susitarimo 25 straipsnyje nustatyta:
„1.   Tėvų ir vaikų tarpusavio teisinius santykius reguliuoja Susitariančiosios Šalies, kurios teritorijoje jie turi bendrą nuolatinę gyvenamąją vietą, įstatymai.
<…>
6.   Kompetenciją priimti sprendimus dėl 1, 2, 3, 4 ir 5 dalyse nurodytų teisinių santykių turi Susitariančiosios Šalies, kurios pilietis yra vaikas, arba teritorijos, kurioje yra vaiko nuolatinė ar įprastinė gyvenamoji vieta, institucijos.“
15.
Šio susitarimo 30 straipsnio „Sandorių formos“ 2 dalyje nurodyta:
„Sandorio dėl nekilnojamojo turto forma nustatoma pagal Susitariančiosios Šalies, kurios teritorijoje yra nekilnojamasis turtas, teisę.“
C.
Bulgarijos teisė
16.
Zakon za zadalzheniata i dogovorite (Sutartinių prievolių ir sutarčių įstatymas) (
7
) 18 straipsnyje nustatyta:
„Sutartys dėl nuosavybės teisės į nekilnojamąjį turtą perleidimo ar kitų daiktinių teisių į nekilnojamąjį turtą nustatymo turi būti patvirtintos notaro.“
17.
Grazhdanski protsesualen kodeks (Civilinio proceso kodeksas) (
8
) 586 straipsnio 1 dalyje numatyta:
„Rengdamas nuosavybės teisės perleidimo arba kitos daiktinės teisės į nekilnojamąjį turtą nustatymo__ perleidimo, pakeitimo ar pasibaigimo notarinės formos dokumentą, notaras patikrina, ar perleidžiantis asmuo yra nekilnojamojo turto savininkas ir ar įvykdytos konkrečios sandorio sąlygos.“
18.
Semeen kodeks (Šeimos kodeksas) (
9
) 130 straipsnio 3 dalis suformuluota taip:
„Disponavimo vaikui priklausančiu nekilnojamuoju turtu, kilnojamuoju turtu sudarant oficialų sandorį, taip pat indėliais ir vertybiniais popieriais veiksmai gali būti atliekami tik gavus vaiko faktinės gyvenamosios vietos [apylinkės teismo] leidimą, jei toks disponavimas visų pirma neprieštarauja vaiko interesams.“
III. Faktinės pagrindinės bylos aplinkybės ir prejudiciniai klausimai
19.
Dvi nepilnametės Rusijos pilietės (
10
), kurių įprastinė gyvenamoji vieta – Vokietijoje, su motinos sutikimu nori parduoti joms bendrosios nuosavybės teise priklausančias trijų Bulgarijoje esančių nekilnojamojo turto objektų dalis; jas pardavus suma turi būti pervesta į dvi vaikų banko sąskaitas Vokietijos bankuose.
20.
Sofiyski rayonen sad (Sofijos apylinkės teismas), kuris pagal ypatingosios teisenos tvarką turi nuspręsti, ar leisti perleisti nuosavybės teisę į šį nekilnojamąjį turtą, kad tai patvirtintų notaras, kilo klausimas dėl jo tarptautinės jurisdikcijos.
21.
Minėtas teismas pažymi, kad panašiomis aplinkybėmis Varhoven kasatsionen sad (Aukščiausiasis Kasacinis Teismas, Bulgarija) Bulgarijos teismų jurisdikciją, susijusią su nekilnojamojo turto buvimo vieta, grindė nuostatomis, kuriose daroma nuoroda į taikytiną įstatymą daiktinių teisių įgijimo atveju, t. y. į Kodeks na mezhdunarodnoto chastno pravo (Tarptautinės privatinės teisės kodeksas) (
11
) 65 straipsnio 1 dalį, taip pat Rusijos ir Bulgarijos susitarimo 30 straipsnio 2 dalimi. Jis priduria, kad tokio paties požiūrio laikėsi Sofiyski gradski sad (Sofijos miesto teismas, Bulgarija), pritaikęs šį jurisdikcijos kriterijų pagrindinėje byloje ir, remdamasis Reglamento (EB) Nr. 593/2008 (
12
) 4 straipsnio 1 dalies c punktu, nusprendęs, kad reglamentas „Briuselis IIb“ netaikytinas. Vis dėlto, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo manymu, kadangi pagal šią nuostatą nustatoma taikytina teisė, o ne tarptautinė jurisdikcija nagrinėti bylą, šis sprendimas grindžiamas Reglamento (ES) Nr. 1215/2012 (
13
) 24 straipsnio 1 punktu.
22.
Taigi prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui kyla klausimas dėl šios nuostatos ir reglamento „Briuselis IIb“, susijusio su tėvų pareigomis, taikymo srities, taip pat dėl Rusijos ir Bulgarijos susitarimo, kuris reglamente „Briuselis IIb“ nenurodytas kaip nepatenkantis į jo taikymo sritį, poveikio.
23.
Šiomis aplinkybėmis Sofiyski rayonen sad (Sofijos apylinkės teismas) nutarė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šiuos prejudicinius klausimus:
„1.
Ar [reglamento „Briuselis IIb“] 1 straipsnio 2 dalies e punkto taikymo sritis apima ir ypatingąja teisena nagrinėjamas bylas, susijusias su teismo leidimo disponuoti vaikui priklausančiu nekilnojamuoju turtu arba bendrosios nuosavybės teise valdoma jo dalimi (pavyzdžiui, jį parduoti) suteikimu?
2.
Kurio reglamento nuostatomis turi būti remiamasi nustatant Europos Sąjungos valstybės narės teismo tarptautinę jurisdikciją ypatingąja teisena nagrinėjamose bylose, susijusiose su teismo leidimo disponuoti vaikui priklausančiu nekilnojamuoju turtu arba bendrosios nuosavybės teise valdoma jo dalimi (pavyzdžiui, jį parduoti) suteikimu: [reglamento „Briuselis IIb“] 7 straipsnio 1 dalimi (tai būtų vaiko įprastinės gyvenamosios vietos teismas) ar [reglamento „Roma I“] 4 straipsnio 1 dalies c punktu arba [Reglamento Nr. 1215/2012] 24 straipsnio 1 punktu (tai būtų nekilnojamojo turto buvimo vietos teismas)?
3.
Ar [reglamento „Briuselis IIb“] nuostatos dėl tarptautinės jurisdikcijos su tėvų pareigomis susijusiose bylose yra pakeičiamos valstybės narės (Bulgarijos [Respublikos]) ir trečiosios šalies (Sovietų Sąjungos arba Rusijos Federacijos) dvišaliu tarptautiniu susitarimu, sudarytu iki valstybei narei įstojant į Europos Sąjungą, jei šis tarptautinis susitarimas nenurodytas [šio reglamento] VIII skyriuje?“
24.
Pareiškėjos pagrindinėje byloje, Ispanijos ir Vengrijos vyriausybės, taip pat Europos Komisija pateikė rašytines pastabas.
25.
Komisijai pateikus rašytines pastabas, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas papildė prašymą priimti prejudicinį sprendimą; jis patikslino, kad tuo atveju, jei pagrindinėje byloje aptariama situacija patektų į reglamento „Briuselis IIb“ taikymo sritį, jo 16 straipsnis negalėtų būti taikomas, nes pagrindinę procedūrą, kuria suteikiamas reikiamas leidimas disponuoti atitinkamų nepilnamečių turtu, atlieka notaras.
26.
Per 2024 m. rugsėjo 12 d. įvykusį posėdį pareiškėjos pagrindinėje byloje, Ispanijos vyriausybė ir Komisija pateikė žodines pastabas ir žodžiu atsakė į Teisingumo Teismo pateiktus klausimus.
IV. Analizė
27.
Pagrindinėje byloje Bulgarijos prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės siekia sužinoti, ar tarptautinės jurisdikcijos klausimu esama normų kolizijos tarp Sąjungos teisės ir Rusijos ir Bulgarijos susitarimo, Bulgarijos Respublikos sudaryto iki jai įstojant į Sąjungą. Jei taip, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismui kyla klausimas dėl šių normų suderinamumo.
28.
Taigi siūlau Teisingumo Teismui pirmąjį ir antrąjį prejudicinius klausimus nagrinėti kartu, nes jais siekiama sužinoti, kuris reglamentas (Nr. 1215/2012 ar „Briuselis IIb“) taikytinas šioje byloje, siekiant nustatyti tarptautinę jurisdikciją turintį teismą, o paskui išnagrinėti trečiąjį klausimą, kurio dalykas – pastarojo reglamento ryšys su kitais nei jame nurodyti dvišaliais dokumentais.
29.
Pirmiausia, kadangi į Teisingumo Teismą kreiptasi nagrinėjant bylą ypatingosios teisenos tvarka, patikslinsiu, kas išsklaido galbūt kylančią abejonę dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą priimtinumo.
A.
Dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą, pateikto nagrinėjant bylą ypatingosios teisenos tvarka, priimtinumo
30.
Į prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusį teismą buvo kreiptasi su prašymu leisti parduoti nepilnametėms priklausantį nekilnojamąjį turtą ypatingosios teisenos tvarka nagrinėjamoje byloje.
31.
Iš tikrųjų į jį nesikreipta su prašymu išspręsti šalių ginčą (
14
): nei kaip į pirmąją instanciją, atsižvelgiant į prašymo dalyką, nei kaip į apeliacinę instanciją skundžiant ypatingos teisenos tvarka nagrinėtoje byloje priimtą sprendimą (
15
).
32.
Vis dėlto, kaip buvo patvirtinta per teismo posėdį, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas atlieka teismo funkcijas, nes į jį kreipiamasi ne vien siekiant užregistruoti šalių susitarimą (
16
) ir jis turi pateikti vertinimą sprendime, kurį galima apskųsti (
17
).
33.
Iš tikrųjų, pirma, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas sprendžia dėl prašymų leisti nepilnamečiams parduoti nekilnojamąjį turtą, remdamasis Šeimos kodekso 130 straipsnio 3 dalimi ir atsižvelgdamas pirmiausia į jų interesus (
18
), kad būtų galima parengti notarinės formos dokumentą dėl pardavimo, kaip numatyta Sutartinių prievolių ir sutarčių įstatymo 18 straipsnyje.
34.
Be to, reikia atsižvelgti į tai, kad nagrinėjant bylą ypatingosios teisenos tvarka priimtas sprendimas patenka į reglamento „Briuselis IIb“ IV skyriaus taikymo sritį, nes nėra aiškiai nurodyta, kad jis nepatenka į sąvokos „sprendimas“ apibrėžtį, pateiktą šio reglamento 2 straipsnio 1 dalyje, taip pat į tai, kad ši apibrėžtis apima sprendimus, neįgijusius res judicata galios (
19
).
35.
Vadinasi, kaip dėl lygiavertės sąvokos „teismo sprendimas“ apibrėžties, pateikiamos Reglamento Nr. 1215/2012 2 straipsnio a punkte, pažymi Hélène Gaudemet‑Tallon ir Marie‑Élodie Ancel, reikia skirti dviejų rūšių dokumentus, priimamus ypatingosios teisenos tvarka nagrinėjamose bylose, t. y. „dokumentus, kurie vien įteiktini“, ir „ypatingosios teisenos tvarka nagrinėjamose bylose priimamus sprendimus“, kuriais teismas, „neprivalėdamas išspręsti „šalių ginčo“, vis dėlto išreiškia savo valią“ (
20
).
36.
Antra, pažymėtina, kad anksčiau nagrinėtose bylose, susijusiose su nepilnamečių paveldėjimo klausimais, Teisingumo Teismas atsakė į prašymus priimti prejudicinius sprendimus, susijusius su tarptautine jurisdikcija ir pateiktus nagrinėjant bylas ypatingosios teisenos tvarka, panašia kaip šioje byloje (
21
).
37.
Taigi esu tos nuomonės, kad prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo prašymas, pateiktas nagrinėjant bylą ypatingosios teisenos tvarka, yra priimtinas tokiomis pačiomis sąlygomis, kaip ir Teisingumo Teismo jau priimti prašymai.
38.
Norint atsakyti į šį prašymą priimti prejudicinį sprendimą, kuriuo siekiama sužinoti, kaip suderinti Rusijos ir Bulgarijos susitarimą su Sąjungos teise, reikia pradėti nuo abejonių dėl taikytino jurisdikcijos srities reglamento išsklaidymo (
22
).
B.
Dėl reglamento „Briuselis IIb“ taikymo
39.
Atsakydamas į prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo klausimus, grindžiamus vien nuoroda į 2015 m. spalio 6 d. Sprendimą Matoušková (
23
), siūlau Teisingumo Teismui pagal analogiją laikytis principinio požiūrio, kurio jis laikėsi Sprendime Schneider.
40.
Byloje, kurioje priimtas tas sprendimas, Bulgarijos prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas gavo prašymą leisti parduoti asmeniui, kuriam nustatyta rūpyba, bendrosios jungtinės nuosavybės teise priklausančią nekilnojamojo turto dalį (
24
). Teisingumo Teismas nurodė, kad toks teismo leidimas yra asmens, kuriam nustatyta rūpyba, apsaugos priemonė, kurios reikalaujama pagal įstatymą, nes toks asmuo nebegali pats disponuoti savo nekilnojamuoju turtu, ir kad toks leidimas suteikiamas tik tuo atveju, jeigu atitinkamo nekilnojamojo turto perleidimas atitinka saugomo asmens interesus (
25
).
41.
Teisingumo Teismas iš to padarė išvadą, kad prašymas išduoti leidimą yra tiesiogiai susijęs su atitinkamo asmens teisnumu ir veiksnumu, kaip tai suprantama pagal Reglamento (EB) Nr. 44/2001 (
26
) 1 straipsnio 2 dalies a punktą. Teisingumo Teismas pabrėžė, kad reikia skirti tokį procesą nuo to, kurio dalykas – „daiktinės teisės į nekilnojamąjį turtą“, kaip tai suprantama pagal Reglamento Nr. 44/2001 22 straipsnio 1 punktą, nes pastaruoju procesu siekiama, be kita ko, nustatyti nekilnojamojo turto dydį, sudėtį, taip pat nuosavybės ar valdymo teises į šį turtą (
27
).
42.
Tokios pačios nuostatos yra Reglamento Nr. 1215/2012 1 straipsnio 2 dalies a punkte ir 24 straipsnio 1 punkte.
43.
Atsižvelgdamas į Sprendimą Schneider Teisingumo Teismas nusprendė, kad teismo leidimas, kurį siekia gauti teisėti nepilnamečio atstovai vykstant procesui dėl paveldėjimo, yra vaiko apsaugos priemonė, susijusi su vaiko turto administravimu, išsaugojimu ar perleidimu, kai įgyvendinamos tėvų pareigos, kaip tai suprantama pagal Reglamento (EB) Nr. 2201/2003 (
28
) 1 straipsnio 1 dalies b punktą ir 2 dalies e punktą. Tokios pačios nuostatos įtvirtintos reglamente „Briuselis IIb“, kuriuo pastarasis reglamentas buvo panaikintas.
44.
Nagrinėjamu atveju toks pagrindas taikytinas pagrindinėje byloje, nes nepilnamečių pareiškėjų nuolatinė gyvenamoji vieta nustatyta Vokietijoje ir jurisdikcijos klausimas yra tarpvalstybinio pobūdžio, nes susijęs su Vokietijos ir Bulgarijos teismais.
45.
Taigi siūlau Teisingumo Teismui atsakyti prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui, kuris ieško pagrindo susieti savo tarptautinę jurisdikciją su parduodamo nekilnojamojo turto buvimo vieta, kad Reglamento Nr. 1215/2012 24 straipsnio 1 punktas netaikytinas.
46.
Kadangi prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiame teisme iškelta byla patenka į reglamento „Briuselis IIb“ taikymo sritį ir tas teismas neturi jurisdikcijos dėl nepilnamečių pareiškėjų pagrindinėje byloje gyvenamosios vietos (o tai yra šio reglamento 7 straipsnio 1 dalyje nustatytas kriterijus), jis privalo patikrinti, ar turi jurisdikciją pagal kitas šio reglamento nuostatas (
29
). Toks patikrinimas leis patvirtinti arba paneigti, kad esama normų kolizijos, kylančios iš Rusijos ir Bulgarijos susitarimo, kaip jį išaiškino Varhoven kasatsionen sad (Aukščiausiasis Kasacinis Teismas) (
30
).
47.
Šiuo klausimu Komisija laikosi nuomonės, kad prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo jurisdikcija galėtų būti grindžiama reglamento „Briuselis IIb“ 16 straipsnio 1 dalimi, atsižvelgiant į tai, kad jis sprendžia dėl šalutinio klausimo (
31
). Vis dėlto prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas informavo Teisingumo Teismą, kad taip nėra (
32
). Iš tikrųjų konstatuotina, kad vienintelė iškelta byla – tai tame teisme iškelta byla (
33
). Kadangi netenkinama nė viena iš Sąjungos teisės aktų leidėjo nurodytų sąlygų (
34
), pritariu Ispanijos vyriausybės per posėdį išdėstytoms abejonėms dėl šio 16 straipsnio taikymo.
48.
Priešingai, mano manymu, reikia išnagrinėti klausimą, ar kitų reglamento „Briuselis IIb“ nuostatų taikymas leidžia išvengti bet kokios neatitikties Rusijos ir Bulgarijos susitarimui, iš kurio kyla prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo tarptautinė jurisdikcija.
49.
Šiuo klausimu pažymėtina, kad tiek Rusijos ir Bulgarijos susitarimo 1 straipsnio 2 dalyje, tiek reglamento „Briuselis IIb“ 10 straipsnyje nurodyta, kad teismo jurisdikcija gali būti pagrįsta šalių, kurios į jį kreipėsi, pasirinkimu (
35
).
50.
Iš tikrųjų pabrėžtina, kad Varhoven kasatsionen sad (Aukščiausiasis Kasacinis Teismas) nutartyje, kurią nurodo prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas ir kuri įtraukta į Teisingumo Teismo turimą bylos medžiagą, siekiant pagrįsti atitinkamo Bulgarijos teismo jurisdikciją daroma nuoroda į šio 1 straipsnio 2 dalį, pagal kurią vienos susitariančiosios šalies piliečiai turi teisę laisvai ir netrukdomai kreiptis į kitos susitariančiosios šalies teismus, turinčius jurisdikciją nagrinėti civilines, šeimos ir baudžiamąsias bylas. Jie gali dalyvauti nagrinėjant tokias bylas, teikti prašymus ir reikšti ieškinius tokiomis pačiomis sąlygomis kaip ir šios susitariančiosios šalies piliečiai. Per teismo posėdį buvo patvirtinta, kad šį jurisdikcijos nustatymo kriterijų taiko įvairūs Bulgarijos teismai.
51.
Taigi darant prielaidą, kad prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas konstatuoja, jog Rusijos ir Bulgarijos susitarimas, kuriuo pagal Varhoven kasatsionen sad (Aukščiausiasis Kasacinis Teismas) jurisprudenciją grindžiama jo jurisdikcija, neatitinka reglamento „Briuselis IIb“, Teisingumo Teismas turi patikslinti, ar ir kokiomis sąlygomis šis reglamentas turi įtakos iš šio susitarimo kylančioms teisėms ir pareigoms.
C.
Dėl trečiojo klausimo, susijusio su Bulgarijos teismo jurisdikcija, grindžiama dvišaliu susitarimu su trečiąja valstybe
52.
Primintina, kad šis klausimas, kuriuo siekiama nustatyti, kokiomis sąlygomis Rusijos ir Bulgarijos susitarimui nedaro poveikio reglamentas „Briuselis IIb“, grindžiamas šiais dviem teiginiais:
–
pagal nacionalinių teismų jurisprudenciją, remiantis pirmiausia šio susitarimo nuostatomis, Bulgarijos teismo, kuriam pateiktas prašymas dėl nepilnamečio turto apsaugos, tarptautinė jurisdikcija nėra grindžiama vaiko įprastine gyvenamąja vieta ir
–
reglamento „Briuselis IIb“ VIII skyriuje nėra nuostatų, susijusių su dvišalių susitarimų, valstybių narių iki jų įstojimo į Sąjungą sudarytų su trečiosiomis valstybėmis, kitomis nei Šventasis Sostas, poveikiu.
53.
Dėl pirmojo teiginio pažymėtina, kad prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas remiasi 2015 m. birželio 2 d.Varhoven kasatsionen sad (Aukščiausiasis Kasacinis Teismas) nutartimi, priimta byloje, susijusioje su Rusijos pilietybę turinčiais nepilnamečiais (
36
). Kadangi Rusijos ir Bulgarijos susitarime nėra aiškios nuostatos dėl nepilnamečio turto apsaugos, siekiant nustatyti tarptautinę jurisdikciją turintį teismą remiamasi kriterijumi, taikomu sutarties formai. Šeimos kodekso 130 straipsnio 3 dalį siedamas su Civilinio proceso kodekso 586 straipsnio 1 dalimi bei Rusijos ir Bulgarijos susitarimo 30 straipsniu, pagal kurį, kaip ir pagal Tarptautinės privatinės teisės kodekso 65 straipsnio 1 dalį, teises į turtą reglamentuoja jo buvimo vietos valstybės teisė (
37
), Varhoven kasatsionen sad (Aukščiausiasis Kasacinis Teismas) savo nutartį grindė šiomis specialiomis nacionalinės teisės nuostatomis, pagal kurias tam, kad notaras galėtų parengti disponavimo nepilnamečio turtu dokumentą, jam reikalingas pirmiau išduotas teismo leidimas disponuoti turtu. Kitaip tariant, buvo nuspręsta, kad šiais specialiais teisiniais reikalavimais pateisinamas nukrypimas nuo bendrosios jurisdikcijos nustatymo pagal vaiko gyvenamąją vietą taisyklės, įtvirtintos nacionalinėje teisėje (
38
), kuri sutampa su vaikų ir tėvų tarpusavio santykiams taikytina teise pagal Rusijos ir Bulgarijos susitarimo 25 straipsnio 1 dalį. Taip užtikrinamas nuoseklumas tarp taikytinos teisės nekilnojamojo turto pardavimo srityje ir tarptautinės jurisdikcijos.
54.
Dėl antrojo teiginio pažymėtina, kad prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas nenurodo nei reglamento „Briuselis IIb“ 91 konstatuojamosios dalies, kurioje primenama, jog „susitarimams su viena ar keliomis trečiosiomis valstybėmis, kuriuos valstybė narė sudarė iki jos įstojimo į Sąjungą dienos, taikomas SESV 351 straipsnis“ (
39
), nei kokių nors sunkumų nagrinėjant Teisingumo Teismo jurisprudenciją šiuo klausimu.
55.
Taigi Teisingumo Teismas galėtų tik atsakyti, kad, remiantis šio straipsnio pirma pastraipa, teisėms ir pareigoms, kylančioms iš Rusijos ir Bulgarijos susitarimo, reglamentas „Briuselis IIb“ poveikio nedaro.
56.
Vis dėlto, nors, formaliai vertinant, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas savo klausimuose prašė išaiškinti tik tam tikras Sąjungos teisės nuostatas, tokia aplinkybė netrukdo tam, kad Teisingumo Teismas jam nurodytų visus šios teisės aiškinimo elementus, kurie gali būti naudingi sprendimui jo nagrinėjamoje byloje priimti, neatsižvelgiant į tai, ar prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas pateikė į juos nuorodą savo prejudiciniuose klausimuose. Teisingumo Teismas turi iš visos nacionalinio teismo pateiktos informacijos ir, be kita ko, iš prašymo priimti prejudicinį sprendimą motyvuojamosios dalies atrinkti Sąjungos teisės klausimus, aiškintinus atsižvelgiant į pagrindinės bylos dalyką (
40
).
57.
Šiomis aplinkybėmis ir kaip patvirtino per teismo posėdį vykusios diskusijos, verta atlikti išsamią SESV 351 straipsnio (
41
) taikymo analizę.
58.
Pirmiausia pabrėžtina, kad SESV 351 straipsnis nebuvo primintas dokumentuose, priimtuose prieš reglamentą „Briuselis IIb“ (
42
), nors, kaip ir pastarajame, jame nebuvo jokios nuostatos, susijusios su dvišaliais susitarimais, valstybių narių iki joms įstojant į Sąjungą sudarytais su trečiosiomis valstybėmis (išskyrus Šventąjį Sostą). Tai nepateisina Teisingumo Teismo jurisprudencijos nebuvimo. Iš tikrųjų, mano manymu, toks priminimas nėra būtinas atsižvelgiant į normų hierarchiją (
43
) ir labai aiškią šios nuostatos formuluotę.
59.
Vadinasi, atsižvelgiant į SESV 351 straipsnį (
44
), nagrinėjant Rusijos ir Bulgarijos atitikties reglamentui „Briuselis IIb“ klausimą darytina prielaida, kad yra įvykdytos abi sąlygos.
60.
Pirma, Rusijos ir Bulgarijos susitarimas turi būti susijęs su sritimi, kuriai taikomas šis reglamentas. Taip ir yra, nes šis susitarimas nagrinėjamu atveju taikomas siekiant nustatyti jurisdikciją turintį teismą (
45
), be to, vykstant procesui, kaip antai aptariamam pagrindinėje byloje, sąsajos kriterijus, taikomas prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nurodytoje nacionalinių teismų jurisprudencijoje, – tai nepilnametei (‑ėms) Rusijos pilietei (‑ėms) priklausančio nekilnojamojo turto buvimo vieta, o ne jų įprastinė gyvenamoji vieta (pastarasis kriterijus taikomas pagal reglamentą „Briuselis IIb“).
61.
Šiuo klausimu, atsižvelgiant į priešingą tokios pačios rūšies susitarimų saistomos Vengrijos nuomonę, pažymėtina, kad Rusijos ir Bulgarijos susitarimo taikymas tokiu atveju, kai nepilnametės Rusijos pilietės gyvena ne Bulgarijoje, o kitoje valstybėje narėje, nekelia ypatingų sunkumų (
46
), nekilnojamojo turto buvimo vietai esant vieninteliu sąsajos kriterijumi, aptariamu šiame prašyme priimti sprendimą dėl Rusijos piliečių.
62.
Be to, būtent šį kriterijų, kuriuo rėmėsi Varhoven kasatsionen sad (Aukščiausiasis Kasacinis Teismas), be nuorodos į atitinkamo nepilnamečio gyvenamąją vietą (
47
) pagrindinėje byloje taikė Sofiyski gradski sad (Sofijos apylinkės teismas), priimdamas 2023 m. birželio 14 d. nutartį. Ši nutartis, nurodyta prašyme priimti prejudicinį sprendimą ir įtraukta į Teisingumo Teismui pateiktą bylos medžiagą, aiškiai patvirtina, kad pareiškėjos Rusijos pilietės pasirinko Bulgarijos teismą, siekdamos gauti pagal Bulgarijos teisės aktus reikalaujamą leidimą, kad būtų galima parengti notarinės formos dokumentą dėl jų nuosavybės teisių perleidimo. Tas teismas, savo nutartį grindęs daiktinėms teisėms taikytina teise, rėmėsi ir reglamento „Roma I“ 4 straipsnio 1 dalies c punktu (
48
).
63.
Antra, tam, kad būtų galima tęsti ryšio tarp reglamento „Briuselis IIb“ ir Rusijos ir Bulgarijos susitarimo klausimo analizę, reikia įsitikinti, kad atitinkama trečioji valstybė pagal aptariamą tarptautinį susitarimą turi teisių, kurias gerbti ji gali reikalauti iš valstybės narės, šio susitarimo šalies (
49
).
64.
Kitaip tariant, kai kalbama apie santykius su trečiąja valstybe, atliekant analizę vadovaujamasi teisės, kuria gali remtis ši valstybė santykiuose su valstybe nare, su kuria ji sudarė susitarimą prieš pastarajai įstojant į Sąjungą, paisymo principu. Iš tikrųjų aptariamo tarptautinio susitarimo įgyvendinimas turi būti grindžiamas abipusiškumo pagrindu (
50
).
65.
Nagrinėjamu atveju nesant prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo paaiškinimų darytina prielaida, kad Rusijos valdžios institucijos taip pat aiškina šį susitarimą, kiek tai susiję su nekilnojamojo turto buvimo vietos Rusijos teismų jurisdikcija (
51
), ir kad šio kriterijaus taikymas yra sąlyga pripažinti Bulgarijos teismų priimtus sprendimus dėl Rusijos piliečių (
52
).
66.
Šiuo klausimu pažymėtina, kad Rusijos Federacijos ir Bulgarijos Respublikos išlygos, padarytos joms prisijungiant prie 1996 m. Hagos konvencijos, remiantis jos 55 straipsnio 1 dalimi (
53
), jurisdikcijos srityje, patvirtina, kad yra įsigaliojęs bendras požiūris, kad visų pirma reikia remtis nekilnojamojo turto buvimo vietos kriterijumi, neteikiant jokių nuorodų į atitinkamo nepilnamečio gyvenamąją vietą.
67.
Šiomis aplinkybėmis reikia konstatuoti, kad Rusijos ir Bulgarijos susitarimu, kiek tai susiję su teismų, į kuriuos kreiptasi su prašymu išduoti leidimą parduoti nepilnamečiam Rusijos piliečiui priklausantį nekilnojamąjį turtą, tarptautine jurisdikcija, Bulgarijos Respublikai nustatomos pareigos, kurias ši valstybė narė turi vykdyti trečiosios valstybės, t. y. Rusijos Federacijos, atžvilgiu, o pastaroji turi teisę to reikalauti iš šios valstybės narės, kaip tai suprantama pagal SESV 351 straipsnio pirmą pastraipą.
68.
Atsižvelgiant į šį pareigos taikyti jurisdikcijos nustatymo kriterijų, kylantį iš Rusijos ir Bulgarijos susitarimo (
54
), kitokį nei nustatytas Sąjungos teisėje, patvirtinimą, reikia išnagrinėti papildomą klausimą, susijusį su Bulgarijos pareiga, tenkančia pagal SESV 351 straipsnio antrą pastraipą, imtis visų tinkamų priemonių esančiam Rusijos ir Bulgarijos susitarimo ir Sąjungos teisės nesuderinamumui pašalinti (
55
).
69.
Taigi, visų pirma, reikia nustatyti, ar dėl konkuruojančių jurisdikcijos kriterijų, kylančių taikant reglamentą „Briuselis IIb“ ir Rusijos ir Bulgarijos susitarimą, šiuo susitarimu grindžiama jurisdikcijos taisyklė yra nesuderinama su Sąjungos teisės taisykle, kaip tai suprantama pagal SESV 351 straipsnio antrą pastraipą.
70.
Kaip ir Komisija, esu tos nuomonės, kad skirtingų jurisdikcijos nustatymo kriterijų pasirinkimas savaime nelemia didelių sunkumų. Iš tikrųjų dvišaliai bendradarbiavimo susitarimai sudaromi, kad būtų galima lengvai nustatyti jurisdikciją turintį teismą, remiantis konkrečiais kriterijais, kurie paprastai būna, kalbant apie asmeninio pobūdžio klausimus, asmenų pilietybė arba jų įprastinė gyvenamoji vieta kiekvienoje iš susitarimą sudariusių valstybių, o kalbant apie paveldėjimo klausimus – nekilnojamojo turto vieta. Be to, analizuojant priešingai, būtų paneigiamas SESV 351 straipsnio pirmoje pastraipoje nustatytas principas.
71.
Taip pat negalima atmesti SESV 351 straipsnio antros pastraipos taikymo. Nagrinėjamu atveju klausimas nėra vien teorinis, atsižvelgiant į paeiliui priimtų šeimos srities reglamentų nuostatas, susijusias su teismų jurisdikcija, taikytinas paisant pirmiausia vaiko interesų.
72.
Kaip patvirtino per teismo posėdį vykusios diskusijos, kalbant apie teismų bendradarbiavimo civilinėse bylose sritį reikia nustatyti, kokios išvados darytinos iš Teisingumo Teismo jurisprudencijos, susijusios su tam tikrų šioje srityje taikomų reglamentų ir susitarimų, kurių šalys yra valstybės narės, santykiais, pirmiausia iš 2010 m. gegužės 4 d. Sprendimo TNT Express Nederland (
56
) ir 2023 m. spalio 12 d. Sprendimo OP (Trečiosios valstybės teisės pasirinkimas paveldėjimui) (
57
).
73.
Byloje, kurioje priimtas Sprendimas TNT, ginčas buvo susijęs su vienoje valstybėje narėje priimto sprendimo vykdymu kitoje valstybėje narėje. Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės klausė, ar Reglamento Nr. 44/2001 71 straipsnis turi būti aiškinamas taip, kad reikia taikyti specialioje konvencijoje nustatytas jurisdikcijos ir teismo sprendimų pripažinimo ir vykdymo taisykles, kaip antai Tarptautinio krovinių vežimo keliais sutarties konvencijos (
58
) 31 straipsnio 2 dalyje nustatytą lis pendens taisyklę ir šios konvencijos 31 straipsnio 3 dalyje nustatytą vykdytinumo taisyklę (
59
). Šio sprendimo 49 punkte Teisingumo Teismas pripažino, kad nors pagal šį 71 straipsnį „bylose, kurioms taikomos specialios konvencijos, šios konvencijos taikomos, vis dėlto taikant tokias taisykles negalima pažeisti principų, kuriais Sąjungoje grindžiamas teismų bendradarbiavimas civilinėse ir komercinėse bylose“. Šio sprendimo 55 punkte Teisingumo Teismas iš to padarė konkrečią išvadą, kad „[CMR] 31 straipsnio 3 dalis gali būti taikoma Sąjungoje tik tuomet, jei tai leidžia pasiekti civilinėse ir komercinėse bylose priimtų sprendimų judėjimo, taip pat tarpusavio pasitikėjimo vykdant teisingumą Sąjungoje, tikslus ne mažiau palankiomis sąlygomis, kaip ir taikant Reglamentą Nr. 44/2001“.
74.
Byloje, kurioje priimtas Sprendimas OP, buvo iškeltas šios jurisprudencijos taikymo santykiams su trečiąja valstybe klausimas (
60
). Teisingumo Teismas rėmėsi Sprendimu TNT ir pripažino, kad „Reglamento [(ES)] Nr. 650/2012[ (
61
)] sistemai neprieštarauja tai, kad pagal dvišalę valstybės narės ir trečiosios valstybės sutartį, sudarytą iki šio reglamento priėmimo, ir atsižvelgiant į šio reglamento 75 straipsnio 1 dalyje numatytą išimtį trečiosios valstybės pilietis, gyvenantis valstybėje narėje, kuriai ši dvišalė sutartis yra privaloma, neturi galimybės pasirinkti paveldėjimui taikytinos teisės“ (
62
).
75.
Metodologiniu požiūriu sąlygos, kurioms esant gali būti laikoma, kad tarptautinės jurisdikcijos nustatymo taisyklė, kylanti iš susitarimo su trečiąja valstybe, yra nesuderinama su Sąjungos teise, mano manymu, galėtų būti nustatytos remiantis šiais sprendimais.
76.
Taigi tokiam pasiūlymui nesudaro kliūčių du analizės elementai, į kuriuos atsižvelgtina, t. y. nuostatos dėl reglamento „Briuselis IIb“ ryšio su tam tikrais tarptautiniais dokumentais nebuvimas šiame reglamente ir Teisingumo Teismo jurisprudencijos apimtis nuo Sprendimo TNT priėmimo, išplėsta Sprendimu OP įtraukiant santykius su trečiosiomis valstybėmis.
77.
Tiesa, sprendimuose TNT ir OP aiškinamos specialios aptariamų reglamentų nuostatos (
63
), kuriose iš esmės nurodyta, kad jie nedaro poveikio susitarimams, kurių šalys yra valstybės narės ir kurie susiję su tomis pačiomis sritimis (
64
).
78.
Vis dėlto tai, kad, kitaip nei reglamente „Briuselis IIb“, šiuose reglamentuose įtvirtinta bendroji taisyklė, pagal kurią jie nedaro poveikio tarptautiniams susitarimams, kurių šalys yra viena ar kelios valstybės narės, ir net konkrečios nuostatos, susijusios su trečiosios valstybės ir valstybės narės dvišalėmis konvencijomis ir susitarimais (
65
), mano nuomone, neturi įtakos jurisprudencijos, pagal kurią Sąjungos teisės aktų leidėjas numatė, jog esant taisyklių konkurencijai taikomos šios konvencijos, analizei (
66
).
79.
Iš tikrųjų šios konkrečios nuostatos buvo išaiškintos kaip įpareigojančios minėtas konvencijas taikyti „[pačioje] Sąjungoje“ (
67
). Taigi taip – ši tą patikslinant (
68
) – išplečiamas tarptautinės viešosios teisės principų, kaip antai, be kita ko, principo pacta sunt servanda (
69
), kalbant apie santykius su trečiosiomis valstybėmis pakartoto SESV 351 straipsnio pirmoje pastraipoje, taikymas tarptautiniams susitarimams.
80.
Be to, pažymėtina, kad Sprendime TNT (
70
) Teisingumo Teismas nustatė dvišalių konvencijų ar susitarimų taikymo ribą, t. y. principų, kuriais Sąjungoje grindžiamas teismų bendradarbiavimas civilinėse ir komercinėse bylose, pažeidimo ribą (
71
). Teisingumo Teismas pabrėžė, kad tai atitinka jo jurisprudenciją, susijusią su valstybių narių su trečiosiomis valstybėmis sudarytų konvencijų taikymu, kuriuo negali būti trukdoma siekti Sąjungos teisės tikslų valstybių narių tarpusavio santykių srityje (
72
).
81.
Teisingumo Teismas tokią pačią ribą, susijusią su Sąjungoje taikomais principais, nurodė ir po Sprendimo TNT priimtuose sprendimuose, kuriuose taip pat nebuvo aptariamos trečiosios valstybės teisės. Juose irgi buvo nagrinėjami valstybėse narėse priimtų sprendimų pripažinimo ir vykdymo klausimai. Tai 2013 m. gruodžio 19 d. Sprendimas Nipponka Insurance (
73
) ir, kalbant apie Reglamento Nr. 1215/2012 ir CMR konkuravimo atvejį, 2024 m. kovo 21 d. Sprendimas Gjensidige (
74
).
82.
Lygiai taip šia jurisprudencija, susijusia su principais, kuriais grindžiamas teismų bendradarbiavimas Sąjungoje, Teisingumo Teismas rėmėsi ir 2014 m. rugsėjo 4 d. Sprendime Nickel & Goeldner Spedition (
75
), susijusiame su CMR 31 straipsnio 1 dalyje įtvirtintų jurisdikcijos nustatymo taisyklių taikymu, suteikiant pareiškėjui didesnį pasirinkimą nei numatytas Reglamento Nr. 44/2001 5 straipsnio 1 punkto b papunkčio antroje įtraukoje (
76
). Teisingumo Teismas nusprendė, kad pagal šio reglamento 71 straipsnio 1 dalį valstybė narė gali taikyti CMR įtvirtintas jurisdikcijos nustatymo taisykles (
77
).
83.
Visi šie sprendimai susiję su CNR nuostatų, saistančių vieną ar daugiau valstybių narių, taikymu.
84.
Vis dėlto su trečiąja valstybe sudaryto dvišalio susitarimo atveju ši jurisprudencija buvo taikoma pagal analogiją. Nagrinėdamas klausimą dėl paveldėjimui taikytinos teisės pasirinkimo (
78
) Teisingumo Teismas turėjo nuspręsti dėl Reglamento Nr. 650/2012 ir susitarimo, saisčiusio Lenkijos Respubliką (iki jos įstojimo į Sąjungą) su Ukraina, santykio. Šiame susitarime nurodyta paveldėjimui taikytina teisė, bet nėra aiškiai numatyta galimybė pasirinkti kitą paveldėjimo teisę (
79
).
85.
Sprendime OP Teisingumo Teismas pripažino, kad Reglamento Nr. 650/2012 75 straipsnio, „kuris atitinkamame Sąjungos teisės akte[ (
80
)] reglamentuoja šio akto santykius su tarptautinėmis konvencijomis, taikymo sritis negali būti tokia, kad neatitiktų principų, kuriais grindžiamas teisės aktas, kuriame yra tas straipsnis (šiuo klausimu žr. Sprendimo [TNT] 51 punktą)“ (
81
).
86.
Toliau Teisingumo Teismas išnagrinėjo minėto dvišalio susitarimo suderinamumą su Sąjungos teise, nustatydamas aptariamo reglamento nuostatos svarbą (
82
).
87.
Baigdamas šią analizę, susijusią su Reglamento Nr. 650/2012 75 straipsnio 1 dalimi, nuoroda į SESV 351 straipsnio pirmą pastraipą, Teisingumo Teismas, mano manymu, pabrėžė, kad konkrečiu santykių su trečiosiomis valstybėmis atveju šias nuostatas būtina derinti tarpusavyje (
83
).
88.
Apskritai iš to darytina išvada, kad tuo atveju, kai pagal dvišalį susitarimą trečiųjų valstybių teisė iš esmės turi viršenybę (
84
), Teisingumo Teismas netiesiogiai nurodė ribą, nuo kurios tokio susitarimo nuostata gali būti laikoma nesuderinama su Sąjungos teise, laikantis SESV 351 straipsnio antroje pastraipoje nustatytos taisyklės.
89.
Kitaip tariant, atsižvelgiant į Sprendimą TNT (
85
), kai valstybės narės santykiai su trečiąja valstybe susiję su taikytina teise, Teisingumo Teismas, mano nuomone, laikėsi sisteminio požiūrio, siekdamas, kad nebūtų per greitai neatsižvelgiama į dvišalį susitarimą, kuris, taikant SESV 351 straipsnio pirmą pastraipą, iš esmės turi būti viršesnis už Sąjungos teisę (
86
).
90.
Manau, šis požiūris reiškia, kad, kai kalbama apie bendradarbiavimą Sąjungoje civilinėse bylose, reikia nustatyti principą, kuriuo grindžiama atitinkamo reglamento nuostata, siekiant įvertinti jos svarbą. Taigi nagrinėjamu atveju reikia nustatyti, ar Rusijos ir Bulgarijos susitarimo nuostata nesuderinama su pagrindiniu reglamento „Briuselis IIb“ siekiamu tikslu.
91.
Tik atlikus tokį nesuderinamumo vertinimą galėtų kilti, antra, klausimas, ar įgyvendintina SESV 351 straipsnio antra pastraipa kalbant apie vienos ar kelių valstybių narių santykius su viena ar keliomis trečiosiomis valstybėmis (
87
).
92.
Atsižvelgiant į normų hierarchiją ši nuostata netaikoma reglamentams, kuriuose dėl šių reglamentų ir tarptautinių konvencijų, sudarytų su trečiosiomis valstybėmis, santykių įtvirtinta speciali nuostata.
93.
Taigi būtina pasiekti ne vieną tikslą. Reikia remiantis SESV 351 straipsnio pirma pastraipa apsaugoti trečiųjų valstybių teises (
88
) ir rasti sprendimą, atitinkantį jurisdikciją turinčių teismų nuspėjamumo ir teisės subjektų teisinio saugumo principus. Šie principai, kuriais grindžiamos jurisdikcijos nustatymo taisyklės tarptautiniuose susitarimuose, užtikrina sprendimų pripažinimą ir vykdymą (
89
).
94.
Taigi nagrinėjamu atveju pagal analogiją su metodu, taikytu Sprendime OP (
90
), reikia išnagrinėti tokį klausimą: ar Rusijos ir Bulgarijos susitarimu, pagal kurį teismas, turintis jurisdikciją leisti parduoti nepilnamečiui priklausantį nekilnojamąjį turtą, yra šio turto buvimo vietos teismas, pažeidžiamas principas, kuriuo grindžiamas teismų bendradarbiavimas su tėvų pareigomis susijusiose bylose, pagal kurį pirmenybė teikiama vaiko gyvenamosios vietos teismo jurisdikcijai?
95.
Aš taip nemanau.
96.
Nors, vykdant reikalavimą atsižvelgti pirmiausia į vaiko interesus, jurisdikcijos nustatymo kriterijus paprastai būna įprastinė vaiko gyvenamoji vieta (
91
), Sąjungos teisės aktų leidėjas yra pateikęs įvairių patikslinimų su sąlyga, kad būtų įvykdytas šis reikalavimas ir susiklosčiusios išimtinės aplinkybės. Taip yra kalbant apie galimybę pasirinkti teismą (
92
), būtent apie jurisdikcijos perdavimą teismui, kuris geriausiai gali įvertinti, kaip atsižvelgti pirmiausia į šiuos interesus (
93
).
97.
Be to, šis teisės aktų leidėjas aiškiai numatė atvejį, kai byla yra dėl vaiko apsaugos priemonių, susijusių su jam priklausančio turto administravimu, išsaugojimu ar perleidimu, o šis turtas yra kitoje valstybėje narėje nei ta, kurioje yra jo gyvenamoji vieta (
94
).
98.
Šiuo aspektu reglamentas „Briuselis IIb“ taip pat atitinka 1996 m. Hagos konvencijos 8 ir 9 straipsnius.
99.
Tai reiškia, kad Rusijos ir Bulgarijos susitarime nurodyta jurisdikcijos nustatymo taisyklė gali būti taikoma Sąjungoje tiek, kiek ji atitinka reikalavimą, primintą reglamento „Briuselis IIb“ 19 konstatuojamojoje dalyje, kartu atsižvelgiant pirmiausia į vaiko interesus (
95
).
100.
Vadinasi, nagrinėjamu atveju nėra pagrindo kelti klausimą dėl „[tinkamų priemonių] pašalinti egzistuojantį nesuderinamumą“, kurių turi imtis valstybės narės pagal SESV 351 straipsnio antrą pastraipą.
101.
Siekiant kuo išsamiau atsakyti į klausimą, pažymėtina, kad, jei vis dėlto Teisingumo Teismas manytų, kad Rusijos ir Bulgarijos susitarimo taikymas nesuderinamas su Sąjungos teise, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas turėtų patikrinti, ar šio nesuderinamumo galima išvengti šį susitarimą aiškinant kiek įmanoma (ir laikantis tarptautinės teisės) taip, kad jis atitiktų Sąjungos teisę (
96
). Jei ne, Bulgarijos Respublika privalėtų imtis būtinų priemonių, kad pašalintų šio susitarimo nesuderinamumą su Sąjungos teise, prireikus jį denonsuodama. Vis dėlto laukiant, kol bus pašalintas toks nesuderinamumas, remiantis SESV 351 straipsnio pirma pastraipa būtų leidžiama ir toliau taikyti šį susitarimą (
97
).
V. Išvada
102.
Atsižvelgdamas į tai, kas išdėstyta, siūlau Teisingumo Teismui taip atsakyti į Sofiyski rayonen sad (Sofijos apylinkės teismas, Bulgarija) pateiktus prejudicinius klausimus:
2019 m. birželio 25 d. Tarybos reglamentas (ES) 2019/1111 dėl jurisdikcijos ir sprendimų, susijusių su santuoka ir tėvų pareigomis bet tarptautiniu vaikų grobimu, pripažinimo ir vykdymo
turi būti aiškinamas taip, kad
pagal SESV 351 straipsnio pirmą pastraipą jis nedaro poveikio dvišaliam susitarimui, valstybės narės iki jos įstojimo į Europos Sąjungą sudarytam su trečiąja valstybe, pagal kurį jurisdikciją nuspręsti dėl prašymo leisti parduoti nepilnamečiui, šios trečiosios valstybės piliečiui, priklausantį nekilnojamąjį turtą turi tik valstybės narės, kurioje yra nekilnojamasis turtas, teismas, kuris turi priimti sprendimą atsižvelgdamas pirmiausia į vaiko interesus.
(
1
)	Originalo kalba: prancūzų.
(
i
)	Šios bylos pavadinimas išgalvotas. Jis neatitinka jokios bylos šalies tikrojo vardo, pavardės ar pavadinimo.
(
2
)	Susitarimas, ratifikuotas 1975 m. balandžio 15 d.Durzhavniya suvet (Valstybės Taryba, Bulgarija) dekretu Nr. 784 (DV Nr. 33, 1975 m. balandžio 25 d.) ir paskelbtas 1976 m. vasario 10 d. DV Nr. 12 (klaidų ištaisymas DV Nr. 17, 2014 m. vasario 28 d.), saistantis Bulgarijos Respubliką ir Rusijos Federaciją (toliau – Rusijos ir Bulgarijos susitarimas).
(
3
)	2019 m. birželio 25 d. Tarybos reglamentas dėl jurisdikcijos ir sprendimų, susijusių su santuoka ir tėvų pareigomis bet tarptautiniu vaikų grobimu, pripažinimo ir vykdymo (OL L 178, 2019, p. 1; toliau – reglamentas „Briuselis IIb“).
(
4
)	Danijos Karalystei reglamentas „Briuselis IIb“ netaikomas (žr. šio reglamento 96 konstatuojamąją dalį).
(
5
)	1980 m. spalio 25 d. Hagos konvencija dėl tarptautinio vaikų grobimo civilinių aspektų.
(
6
)	1996 m. spalio 19 d. Hagos konvencija dėl jurisdikcijos, taikytinos teisės, pripažinimo, vykdymo ir bendradarbiavimo tėvų pareigų ir vaikų apsaugos priemonių srityje (toliau – 1996 m. Hagos konvencija).
(
7
)	DV Nr. 275, 1950 m. lapkričio 22 d.
(
8
)	DV Nr. 59, 2007 m. liepos 20 d..
(
9
)	DV Nr. 47, 2009 m. birželio 23 d..
(
10
)	Gimusios atitinkamai 2005 m. ir 2008 m.; viena iš jų, kaip buvo patikslinta per posėdį Teisingumo Teisme, jau sulaukė pilnametystės.
(
11
)	DV Nr. 42, 2005 m. gegužės 17 d.
(
12
)	2008 m. birželio 17 d. Europos Parlamento ir Tarybos reglamentas dėl sutartinėms prievolėms taikytinos teisės (Roma I) (OL L 177, 2008, p. 6; toliau – reglamentas „Roma I“).
(
13
)	2012 m. gruodžio 12 d. Europos Parlamento ir Tarybos reglamentas dėl jurisdikcijos ir teismo sprendimų civilinėse ir komercinėse bylose pripažinimo ir vykdymo (OL L 351, 2012, p. 1).
(
14
)	Pagal Teisingumo Teismo suformuotą jurisprudenciją nacionaliniai teismai gali kreiptis į Teisingumo Teismą tik kai nagrinėja ginčą ir turi priimti sprendimą pagal teisminio pobūdžio sprendimui priimti skirtą procedūrą. Žr. 2024 m. rugsėjo 26 d. Sprendimą Fautromb (C‑368/23, EU:C:2024:789, 36 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
(
15
)	Dėl tokios procedūros žr. 2013 m. spalio 3 d. Sprendimą Schneider (C‑386/12, toliau – Sprendimas Schneider, EU:C:2013:633, 10–12 punktai). Byloje, kurioje buvo priimtas šis sprendimas ir kurios dalykas buvo pilnamečiui, kuriam nustatyta rūpyba, priklausantis nekilnojamasis turtas, vykdoma procedūra buvo analogiška vykdomai pagrindinėje byloje. Žr. šios išvados 24 išnašą.
(
16
)	Žr. 1994 m. birželio 2 d. Sprendimą Solo Kleinmotoren (C‑414/92, EU:C:1994:221, 17–18 punktai).
(
17
)	Dėl teisių gynimo priemonių buvimo, pirmiausia kiek tai susiję su sprendimais dėl jurisdikcijos, žr. prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nurodytą nacionalinių teismų jurisprudenciją, visų pirma anksčiau šioje byloje priimtą nutartį (žr. šios išvados 21 punktą). Taip pat žr. Sprendimą Schneider (12 punktas).
(
18
)	Šią sąlygą prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas aiškiai priminė rašte, Teisingumo Teismui nusiųstame po to, kai Komisija pateikė rašytines pastabas dėl reglamento „Briuselis IIb“ 16 straipsnio taikymo. Be to, dėl nagrinėtinų vertinimo elementų žr. šios išvados 95 išnašą. Dėl situacijos šioje byloje, kai nepilnamečių interesai gali skirtis nuo jų teisėtos atstovės interesų, taip pat žr. šios išvados 19 punktą.
(
19
)	Žr. reglamento „Briuselis IIb“ 2 straipsnio 1 dalies antros pastraipos b punktą. Vis dėlto, kiek tai susijęs su minėtu IV skyriaus taikymu, sąvoka „sprendimas“ neapima laikinųjų arba apsaugos priemonių, kurios teismo paskirtos neįteikus atsakovui šaukimo į teismą, jeigu apie sprendimą, kuriame nustatyta priemonė, prieš jį įvykdant atsakovui nebuvo pranešta ar jis jam nebuvo įteiktas.
(
20
)	Žr. Compétence et exécution des jugements en Europe, Règlements 44/2001 et 1215/2012, Conventions de Bruxelles (1968) et de Lugano (1988 et 2007), 7‑asis leid., Librairie générale de droit et de jurisprudence, kolekcija „Droit des affaires“, Paryžius, 2024, 425 punktas (p. 636 ir 637).
(
21
)	Žr. 2015 m. spalio 6 d. Sprendimą Matoušková (C‑404/14, EU:C:2015:653, 20 punktas) ir 2018 m. balandžio 19 d. Sprendimą Saponaro ir Xylina (C‑565/16, EU:C:2018:265, 10 punktas). Be to, žr. 2023 m. kovo 30 d. Sprendimą М. Ya. M. (Bendraįpėdinio atsisakymas paveldėti) (C‑651/21, EU:C:2023:277, 15 ir 16 punktai, kuriuose primenamos Bulgarijos teisėje nustatytos procesinės taisyklės, reglamentuojančios procesą pagal ypatingąją teiseną.
(
22
)	Pirmajame ir antrajame klausimuose prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas nurodo reglamentą „Briuselis IIb“ ir Reglamentą Nr. 1215/2012. Pastarojo reglamento, kuris nesusijęs su tarptautine jurisdikcija, į savo analizę neįtraukiu. Žr. šios išvados 48 išnašą.
(
23
)	C‑404/14, EU:C:2015:653.
(
24
)	Žr. Sprendimą Schneider (23 punktas). Sofiyski gradski sad (Sofijos miesto teismas) prašymas buvo pateiktas remiantis nuostatomis, analogiškomis taikytinoms pagrindinėje byloje. Iš tikrųjų pagal Šeimos kodekso 168 straipsnio 2 dalį, 165 straipsnio 4 dalį ir 130 straipsnio 3 dalį disponuoti ribotai veiksniems asmenims priklausančiu nekilnojamuoju turtu galima gavus rayonen sad (rajono teismas), turinčio jurisdikciją teritorijoje, kurioje yra šių asmenų nuolatinė gyvenamoji vieta, leidimą, jei toks disponavimas neprieštarauja šių asmenų interesams (žr. Sprendimą Schneider (7 punktas)).
(
25
)	Žr. Sprendimą Schneider (25 punktas).
(
26
)	2000 m. gruodžio 22 d. Tarybos reglamentas dėl jurisdikcijos ir teismo sprendimų civilinėse ir komercinėse bylose pripažinimo ir vykdymo (OL L 12, 2001, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 19 sk., 4 t., p. 42).
(
27
)	Žr. Sprendimą Schneider (26, 28 ir 31 punktai).
(
28
)	2003 m. lapkričio 27 d. Tarybos reglamentas dėl jurisdikcijos ir teismo sprendimų, susijusių su santuoka ir tėvų pareigomis, pripažinimo bei vykdymo, panaikinantis Reglamentą (EB) Nr. 1347/2000 (OL L 338, 2003, p. 1, 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 19 sk., 6 t., p. 243). Žr. 2015 m. spalio 6 d. Sprendimą Matoušková (C‑404/14, EU:C:2015:653, 29 ir 31 punktai), susijusį su rūpintoją paskyrusiam teismui pateiktu prašymu patvirtinti paveldėjimo susitarimą, sudarytą nepilnamečių vardu. Remiantis šiuo sprendimu tokia pati išvada buvo padaryta 2018 m. balandžio 19 d. Sprendime Saponaro ir Xylina (C‑565/16, EU:C:2018:265, 17–19 punktai), susijusiame su nepilnamečio vaiko vardu jo tėvų pateiktu prašymu leisti atsisakyti priimti palikimą.
(
29
)	Kaip pavyzdį pagal analogiją žr. 2015 m. spalio 6 d. Sprendimą Matoušková (C‑404/14, EU:C:2015:653, 37 punktas), taip pat 2018 m. balandžio 19 d. Sprendimą Saponaro ir Xylina (C‑565/16, EU:C:2018:265, 20 punktas).
(
30
)	Žr. šios išvados 53 punktą.
(
31
)	Šioje nuostatoje nurodyta, kad, „jeigu proceso baigtis valstybės narės teisme nagrinėjamoje byloje, kuri nepatenka į šio reglamento taikymo sritį, priklauso nuo šalutinio klausimo, susijusio su tėvų pareigomis, išsprendimo, tos valstybės narės teismas gali išspręsti tą klausimą to proceso tikslu net ir tuo atveju, jei ta valstybė narė neturi jurisdikcijos pagal šį reglamentą“.
(
32
)	Žr. šios išvados 25 punktą.
(
33
)	Žr. šios išvados 30 punktą.
(
34
)	Taip pat žr. reglamento „Briuselis IIb“ 32 konstatuojamąją dalį dėl konkrečių paaiškinimų, kurie pateikti kaip pavyzdžiai. Patikslintina, jog šio reglamento 16 straipsnio 3 dalyje nurodyta, kad, „jeigu juridinio veiksmo, kurio imtasi ar kurio turi būti imtasi vaiko vardu valstybės narės teisme vykstančiame procese dėl paveldėjimo, galiojimui reikalingas teismo leidimas ar patvirtinimas, tos valstybės narės teismas gali nuspręsti, ar leisti tokį juridinį veiksmą ir jį patvirtinti net ir tuo atveju, jei jis neturi jurisdikcijos pagal šį reglamentą“. Dėl ypatingos situacijos, kuriai taikoma ši nuostata (žr. šio reglamento 33 konstatuojamąją dalį), ji turi būti aiškinama siaurai.
(
35
)	Žr. komentarą dėl šios nuostatos, pateiktą Jault‑Seseke, F., leidinyje Corneloup, S., Gallant, E., Égéa, V. ir Jault‑Seseke, F., Divorce, responsabilité parentale, enlèvement international; Commentaire du règlement 2019/1111 du 25 juin 2019 (Bruxelles II ter), Bruylant, Briuselis, 2023, p. 219–231, pirmiausia p. 221 ir paskesni, taip pat būtent 10 ir 13 punktai. Taip pat žr. Garber, T., „Article 10 – Choice of court“, leidinyje Magnus, U., ir Mankowski, P., European Commentaries on Private International Law, Brussels II ter Regulation, Otto Schmidt, Kelnas, 2023, p. 169–184, pirmiausia 9, 10, 16, 17, 18 ir 22 punktus (p. 173–176). Mano nuomone, šis 10 straipsnis galėtų būti aiškinamas taip, kad jis taikomas tik jei taip pasirinko su pagal ypatingąją teiseną nagrinėjama byla susijęs asmuo ar asmenys, visų pirma kaip vaiko teisėti atstovai. Šiuo klausimu dėl išvadų, padarytų vykstant procesui pagrindinėje byloje, žr. šios išvados 62 punktą, taip pat remiantis Reglamento Nr. 2201/2003 12 straipsnio 3 dalimi Teisingumo Teismo padarytas išvadas 2015 m. spalio 6 d. Sprendime Matoušková (C‑404/14, EU:C:2015:653, 35–37 punktai) ir 2018 m. balandžio 19 d. Sprendime Saponaro ir Xylina (C‑565/16, EU:C:2018:265, 40 punktas), kurios galėtų būti pritaikytos atsižvelgiant į šios nuostatos atitiktį reglamento „Briuselis IIb“ 10 straipsniui ir tuo atveju, kai tik vienas iš tėvų yra teisėtas savo vaikų atstovas.
(
36
)	Kaip patikslina prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, su šia nutartimi galima susipažinti Varhoven kasatsionen sad (Aukščiausiasis Kasacinis Teismas) interneto svetainėje.
(
37
)	Savo nutartyje Varhoven kasatsionen sad (Aukščiausiasis Kasacinis Teismas) patikslino, kad pagal Tarptautinės privatinės teisės kodekso 65 straipsnio 1 dalį daiktinės teisės ir turto valdymo teisė įgyjamos ir išnyksta pagal turto buvimo vietos valstybės teisę. Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas šios nuostatos necituoja.
(
38
)	Be to, žr. nuostatas dėl kompetencijos, įtvirtintas Rusijos ir Bulgarijos susitarimo 25 straipsnio 6 dalyje, kurioje nurodyta ir Susitariančiosios Šalies, kurios pilietis yra vaikas, institucijų kompetencija.
(
39
)	Taip pat žr. Komisijos požiūrį, išdėstytą jos parengto „Reglamento „Briuselis IIb“ praktinio taikymo vadovo“, paskelbto 2023 m., 9.2 punkte (p. 208): „Reglamentas [„Briuselis IIb“] nedaro poveikio jokioms dvišalėms konvencijoms, sudarytoms tarp valstybės narės ir trečiosios valstybės, kuriomis reglamentuojami į materialinę [šio reglamento] taikymo sritį patenkantys klausimai. Tas pats taikoma ir daugiašalėms konvencijoms, jeigu [šio reglamento] 95–99 straipsnių specialiosiose taisyklėse nenumatyta kitaip. Tokį rezultatą lemia atitinkamos valstybės narės anksčiau prisiimti tarptautiniai įsipareigojimai (žr. 91 konstatuojamąją dalį ir SESV 351 straipsnį)“.
(
40
)	Šiuo klausimu žr. 2024 m. rugsėjo 26 d. Sprendimą Energotehnica (C‑792/22, EU:C:2024:788, 42 punktas).
(
41
)	Kadangi šis straipsnis pakeitė EB 307 straipsnį, kuriuo buvo pakeistos EEB 234 straipsnio nuostatos, remiantis suformuota jurisprudencija, Teisingumo Teismo pateiktas jų išaiškinimas taikomas ir šiuo metu galiojančioms joms lygiavertėms nuostatoms.
(
42
)	Kituose reglamentuose, susijusiuose su bendradarbiavimu civilinėse bylose, Sąjungos teisės aktų leidėjas elgėsi kitaip. Šiuo klausimu žr. generalinio advokato M. Campos Sánchez‑Bordona išvadą, pateiktą byloje OP (Trečiosios šalies teisės pasirinkimas taikyti paveldėjimui) (C‑21/22, EU:C:2023:247, 30 punktas).
(
43
)	Šiuo klausimu žr. generalinio advokato M. Campos Sánchez‑Bordona išvadą, pateiktą byloje OP (Trečiosios šalies teisės pasirinkimas taikyti paveldėjimui) (C‑21/22, EU:C:2023:247, 20 išnaša).
(
44
)	Dėl priminimo, kad SESV 351 straipsnio pirmoje pastraipoje įtvirtinta taisyklė, pagal kurią, jeigu įvykdytos jos taikymo sąlygos, leidžiama nukrypti nuo Sąjungos teisės, įskaitant pirminę teisę, taikymo, žr. 2024 m. kovo 14 d. Sprendimą Komisija / Jungtinė Karalystė (Aukščiausiojo Teismo sprendimas) (C‑516/22, EU:C:2024:231, 59 ir 78 punktai bei juose nurodyta jurisprudencija).
(
45
)	Vengrijos vyriausybė patikslino, kad „Vengrija, kaip ir Bulgarija, su buvusiomis socialistinėmis šalimis sudarė daug dvišalių tarpusavio teisinės pagalbos susitarimų, kurie galioja iki šiol. Tai bendro pobūdžio susitarimai, visose civilinės teisės srityse reglamentuojantys jurisdikciją, taikytiną teisę, sprendimų pripažinimą ir vykdymą, taip pat dokumentų įteikimą ir įrodymų rinkimą ir dažnai apimantys net bendradarbiavimą baudžiamosiose bylose“. Kitaip nei šiuose susitarimuose, reglamente „Briuselis IIb“ nėra nuostatų dėl tėvų pareigoms taikytinos teisės (žr. šio reglamento 92 konstatuojamąją dalį dėl nuorodos į 1996 m. Hagos konvencijos III skyriaus nuostatas).
(
46
)	Taigi pagal Teisingumo Teismo suformuotą jurisprudenciją reikia remtis prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nurodyta informacija. Dėl informacijos, grindžiamos Rusijos ir Bulgarijos susitarimu, kurią galima papildyti tuo, kad pagal šio susitarimo 1 straipsnio 1 dalį vienos susitariančiosios šalies piliečiai kitos susitariančiosios šalies teritorijoje naudojasi tokia pačia teisine savo asmeninių ir turtinių teisių apsauga kaip ir tos susitariančiosios šalies piliečiai, taip pat žr. šios išvados 50 punktą. Be to, dėl patikslinimų, susijusių su 1996 m. Hagos konvencija, žr. šios išvados 66 punktą ir 53 išnašą.
(
47
)	Žr. šios išvados 53 punktą.
(
48
)	Šioje nuostatoje nurodyta, kad „tiek, kiek šalys nepasirinko sutarčiai taikytinos teisės pagal 3 straipsnį, ir nedarant poveikio 5–8 straipsnių taikymui, sutarčiai taikytina teisė nustatoma taip: <..> sutarčiai, susijusiai su daiktine teise į nekilnojamąjį turtą arba su nekilnojamojo turto nuoma, taikoma turto buvimo vietos valstybės teisė“. Nuorodą į šį straipsnį būtų galima vertinti kaip patvirtinančią argumentus, grindžiamus taikytina teise atsižvelgiant į Sąjungos teisę. Vis dėlto prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas patikslino, kad ši nuoroda buvo klaidinga (žr. šios išvados 21 punktą).
(
49
)	Dėl šios antrosios SESV 351 straipsnio įgyvendinimo sąlygos žr. 2024 m. kovo 14 d. Sprendimą Komisija / Jungtinė Karalystė (Aukščiausiojo Teismo sprendimas) (C‑516/22, EU:C:2024:231, 63 ir 64 punktai).
(
50
)	Šiuo klausimu žr. 2010 m. sausio 21 d. Sprendimą Komisija / Vokietija (C‑546/07, EU:C:2010:25, 43 punktas), taip pat 2019 m. rugsėjo 5 d. Nutartį Caisse pour l’avenir des enfants (C‑801/18, EU:C:2019:684, 41 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
(
51
)	Primintina, kad vykstant prejudicinio sprendimo priėmimo procedūrai ne Teisingumo Teismas, o nacionalinis teismas turi nustatyti, kokie įsipareigojimai atitinkamai valstybei kyla iš anksčiau sudaryto tarptautinio susitarimo, ir nurodyti jų apimtį taip, kad būtų galima nustatyti, kiek šie įsipareigojimai trukdo taikyti aptariamas Sąjungos teisės nuostatas. Žr. 1993 m. rugpjūčio 2 d. Sprendimą Levy (C‑158/91, EU:C:1993:332, 21 punktas).
(
52
)	Dėl Rusijos ir Bulgarijos susitarimo taikymo srities žr. šios išvados 46 išnašą.
(
53
)	Ši konvencija Bulgarijoje įsigaliojo 2007 m. vasario 1 d., o Rusijoje – 2013 m. birželio 1 d. (dėl šio patikslinimo, susijusio su šia valstybe, žr. 2022 m. liepos 14 d. Sprendimą CC (Vaiko nuolatinės gyvenamosios vietos perkėlimas į trečiąją valstybę) (C‑572/21, EU:C:2022:562, 3 punktas)). Šios konvencijos 55 straipsnio 1 dalyje nurodyta, kad „Susitariančioji Valstybė, vadovaudamasi 60 straipsniu, gali: a) nustatyti savo institucijų jurisdikciją imtis priemonių vaiko turtui, esančiam jos teritorijoje, apsaugoti; b) pasilikti teisę nepripažinti tėvų pareigų ar priemonės, jei ji yra nesuderinama su bet kuria priemone, kurią jos institucijos taiko tokiam turtui“. Pažymėtina, kad, pavyzdžiui, Lenkijos Respublika padarė tokias pačias išlygas. Taip nėra kalbant apie šios konvencijos taikymą Vengrijoje, kur ji įsigaliojo 2006 m. gegužės 1 d.
(
54
)	Plg. su šios išvados 55 punktu.
(
55
)	Žr. 2022 m. spalio 28 d. Sprendimą Generalstaatsanwaltschaft München (Ekstradicija ir ne bis in idem) (C‑435/22 PPU, EU:C:2022:852, 122 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
(
56
)	C‑533/08, EU:C:2010:243, toliau – Sprendimas TNT.
(
57
)	C‑21/22, EU:C:2023:766, toliau – Sprendimas OP.
(
58
)	Ši daugiašalė konvencija pasirašyta Ženevoje 1956 m. gegužės 19 d. Ji iš dalies pakeista 1978 m. liepos 5 d. Ženevoje pasirašytu protokolu (toliau – CMR).
(
59
)	Žr. Sprendimą TNT (41 punktas).
(
60
)	Žr. generalinio advokato M. Campos Sánchez‑Bordona išvadą, pateiktą byloje OP (Trečiosios valstybės teisės pasirinkimas paveldėjimui) (C‑21/22, EU:C:2023:247, 40, 41, 43 ir 49 punktai).
(
61
)	2012 m. liepos 4 d. Europos Parlamento ir Tarybos reglamentas dėl jurisdikcijos, taikytinos teisės, teismo sprendimų paveldėjimo klausimais pripažinimo ir vykdymo bei autentiškų dokumentų paveldėjimo klausimais priėmimo ir vykdymo bei dėl Europos paveldėjimo pažymėjimo sukūrimo (OL L 201, 2012, p. 107).
(
62
)	Sprendimas OP (37 punktas). Šiuo klausimu taip pat žr. generalinio advokato M. Campos Sánchez‑Bordona išvadą, pateiktą byloje OP (Trečiosios valstybės teisės pasirinkimas paveldėjimui) (C‑21/22, EU:C:2023:247, 63 ir 79 punktai).
(
63
)	Sprendime TNT kalbama apie Reglamentą Nr. 44/2001. Kadangi Reglamentu Nr. 1215/2012 buvo panaikintas ir pakeistas Reglamentas Nr. 44/2001, kuris savo ruožtu pakeitė 1968 m. rugsėjo 27 d. Briuselyje pasirašytą Konvenciją dėl jurisdikcijos ir teismo sprendimų civilinėse ir komercinėse bylose vykdymo (OL L 299, 1972, p. 32), iš dalies pakeistą vėlesnėmis konvencijomis dėl naujų valstybių narių prisijungimo prie šios konvencijos (OL1998, C 27, p. 1), Teisingumo Teismo pateiktas vieno iš šių teisės aktų nuostatų išaiškinimas taikomas ir kitų teisės aktų nuostatoms, kai šias nuostatas galima laikyti lygiavertėmis (žr., be kita ko, 2024 m. kovo 21 d. Sprendimą Gjensidige (C‑90/22, EU:C:2024:252, 40 punktas)). Sprendime OP kalbama apie Reglamentą Nr. 650/2012.
(
64
)	Ir Reglamento Nr. 44/2001, ir Reglamento Nr. 1215/2012 71 straipsnio 1 dalyje minimos konvencijos, „kurios konkrečiose bylose reglamentuoja jurisdikciją arba sprendimų pripažinimą ir vykdymą“. Reglamento Nr. 650/2012 75 straipsnyje daroma nuoroda į tarptautines konvencijas, „kurios yra susijusios su šiuo reglamentu reglamentuojamais klausimais“. Dėl šių nuostatų, kurios yra ir kituose Sąjungos teisės aktuose, susijusiuose su teismų bendradarbiavimu, panašumo konstatavimo žr. Sprendimą OP (28 punktas).
(
65
)	Žr. Reglamento Nr. 1215/2012 73 straipsnio 3 dalį, kuriai nėra atitikmens Reglamente Nr. 44/2001 ir kuri susijusi su trečiosios valstybės ir valstybės narės dvišalėmis konvencijomis ir susitarimais, sudarytais iki šio reglamento įsigaliojimo dienos.
(
66
)	Žr. Sprendimą TNT (46 punktas, kuriame Teisingumo Teismas pagal analogiją rėmėsi Sprendimu OP (26 punktas), kaip ir paskiausiai 2024 m. kovo 21 d. Sprendime Gjensidige (C‑90/22, EU:C:2024:252, 41 punktas)).
(
67
)	Žr. Sprendimą TNT (47 punktas, pagal kurį, „nepaisant Reglamento Nr. 44/2001 25 konstatuojamosios dalies, pagal kurią šis reglamentas nedaro poveikio specialioms konvencijoms valstybėms narėms prisiimant tarptautinius įsipareigojimus trečiųjų šalių atžvilgiu, išaiškinimo, minėto reglamento 71 straipsniu teisės aktų leidėjas taip pat siekė įpareigoti minėtas konvencijas taikyti Sąjungoje“).
(
68
)	Antrinėje teisėje atlikti patikslinimai gali būti taikomi tik valstybių narių tarpusavio santykiams. Šiuo klausimu žr. 2024 m. kovo 14 d. Sprendimą Komisija / Jungtinė Karalystė (Aukščiausiojo Teismo sprendimas) (C‑516/22, EU:C:2024:231, 61 punktas).
(
69
)	Dėl priminimo žr. generalinio advokato N. Emiliou išvadą, pateiktą byloje Komisija / Jungtinė Karalystė (Aukščiausiojo Teismo sprendimas) (C‑516/22, EU:C:2023:857, 114 punktas).
(
70
)	Žr. šio sprendimo 49 punktą, kuriame kalbama apie Reglamento Nr. 44/2001 ir CMR konkuravimo atvejį.
(
71
)	Teisingumo Teismas priminė „laisv[o] civilinėse ir komercinėse bylose priimtų sprendimų judėjim[o], kompetentingų jurisdikcijų [teismų] nuspėjamumo, teisinio saugumo bylos šalims, gero teisingumo administravimo, vienu metu vykstančių teismo procesų galimybės maksimalaus sumažinimo, taip pat tarpusavio pasitikėjimo teisingumu Sąjungoje princip[us]“.
(
72
)	Žr. Sprendimą TNT (52 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija). Dėl šio principo priminimo taip pat žr. 2024 m. kovo 14 d. Sprendimą Komisija / Jungtinė Karalystė (Aukščiausiojo Teismo sprendimas) (C‑516/22, EU:C:2024:231, 61 punktas).
(
73
)	C‑452/12, EU:C:2013:858, 24 ir 40 punktai, taip pat 36 ir 41 punktai.
(
74
)	C‑90/22, EU:C:2024:252, 37 ir 45 punktai.
(
75
)	C‑157/13, EU:C:2014:2145, 38 punktas.
(
76
)	Žr. 2014 m. rugsėjo 4 d. Sprendimą Nickel & Goeldner Spedition (C‑157/13, EU:C:2014:2145, 41 punktas).
(
77
)	Žr. 2014 m. rugsėjo 4 d. Sprendimą Nickel & Goeldner Spedition (C‑157/13, EU:C:2014:2145, 42 punktas).
(
78
)	Palyginti su klausimais, su kuriais susiję kiti sprendimai, nurodyti šios išvados 81 ir 82 punktuose.
(
79
)	Žr. Sprendimą OP (11 ir 25 punktai).
(
80
)	Išskirta mano. Mano žiniomis, ši formuluotė nauja Teisingumo Teismo jurisprudencijoje. Siekiant palyginti žr. sprendimus, nurodytus šios išvados 80–82 punktuose.
(
81
)	Spendimas OP (29 punktas).
(
82
)	Žr. Sprendimą OP (30–36 punktai).
(
83
)	Žr. Sprendimą OP (37 punktas). Teisingumo Teismas neturėjo nuspręsti dėl SESV 351 straipsnio antros pastraipos taikymo sąlygų, nes laikėsi nuomonės, kad nei galimybė pasirinkti savo paveldėjimui taikytiną teisę, nei atitikties tarp jurisdikcijos ir taikytinos teisės nebuvimas neprieštarauja principui, kuriuo grindžiamas Reglamentas Nr. 650/2012 (žr. šio sprendimo 33 ir 34 punktus).
(
84
)	Žr. Sprendimą OP (26 ir 27 punktai, susiję su principu, suformuluotu Reglamento Nr. 650/2012 75 straipsnio 1 dalyje, dar kartą patvirtinančiu, kiek tai susiję su trečiosiomis valstybėmis, SESV 351 straipsnio pirmoje pastraipoje nurodytą principą). Taip pat žr. šios išvados 79 punktą.
(
85
)	Žr. Sprendimą OP (28 ir 29 punktai).
(
86
)	Šiuo klausimu žr. generalinio advokato M. Campos Sánchez‑Bordona išvadą, pateiktą byloje OP (Trečiosios valstybės teisės pasirinkimas paveldėjimui) (C‑21/22, EU:C:2023:247, 48 ir 49 punktai).
(
87
)	Sprendime OP Teisingumo Teismas į šį klausimą atsakė neigiamai. Kalbant apie valstybių narių tarpusavio santykius ši nuostata netaikytina. Dėl Sprendime TNT nustatytų CMR 31 straipsnio 2 ir 3 dalių taikymo sąlygų žr., be kita ko, šio sprendimo 56 punktą.
(
88
)	Žr. 2024 m. kovo 14 d. Sprendimą Komisija / Jungtinė Karalystė (Aukščiausiojo Teismo sprendimas) (C‑516/22, EU:C:2024:231, 60 punktas).
(
89
)	Generalinis advokatas M. Campos Sánchez‑Bordona pabrėžė šį esminį analizės elementą savo išvadoje, pateiktoje byloje OP (Trečiosios valstybės teisės pasirinkimas paveldėjimui) (C‑21/22, EU:C:2023:247, 48 punktas ir 37 išnaša, kur iliustruojami probleminiai aspektai). Taip pat manau, kad nagrinėjamu atveju, darant prielaidą, jog Rusijos teismai vadovaujasi tokiu pačiu aiškinimu kaip ir Varhoven kasatsionen sad (Aukščiausiasis Kasacinis Teismas), klausimas galėtų būti keliamas taip: kaip pagrįsti tai, jog vien dėl aplinkybės, kad Rusijos pilietės, kurioms priklauso Bulgarijoje esantis nekilnojamasis turtas, gyvena valstybėje narėje, jos negali remtis teisiniu saugumu, grindžiamu Rusijos ir Bulgarijos susitarimu, pagal kurį jurisdikciją turi nekilnojamojo turto buvimo vietos teismas ir taikytina teisė yra šio teismo buvimo vietos valstybės teisė? Kaip pagrįsti tai, kad pagal tas pačias taisykles, bet dėl Bulgarijos piliečių, turinčių nekilnojamojo turto Rusijoje ir gyvenančių valstybėje narėje, Rusijoje pagal Rusijos teisę priimtas sprendimas neturėtų būti pripažįstamas Bulgarijoje?
(
90
)	Dėl jurisdikcijos Sąjungoje klausimo taip pat žr. 2014 m. rugsėjo 4 d. Sprendimą Nickel & Goeldner Spedition (C‑157/13, EU:C:2014:2145, 41 punktas).
(
91
)	Žr. reglamento „Briuselis IIb“ 19 ir 20 konstatuojamąsias dalis bei 7 straipsnį. Taip pat žr. komentarą, kurį dėl šio straipsnio pateikė Jault‑Seseke, F., leidinyje Corneloup, S., Gallant, E., Égéa, V., ir Jault‑Seseke, F., op. cit., p. 193–201, pirmiausia p. 194 ir 195.
(
92
)	Žr. reglamento „Briuselis IIb“ 10 straipsnį ir šios išvados 49 punktą.
(
93
)	Žr. reglamento „Briuselis IIb“ 12 straipsnį. Jame nurodytos vienos valstybės narės teismo jurisdikcijos perdavimo kitos valstybės narės, su kuria vaiką sieja konkretus ryšys, teismui sąlygos. Šio straipsnio 4 dalyje patikslinama sąvoka „konkretus ryšys“. To paties straipsnio 4 dalies e punkte nurodytas atvejis, kai valstybė narė „yra vieta, kurioje yra vaikui priklausantis turtas, ir byla yra dėl vaiko apsaugos priemonių, susijusių su to turto administravimu, išsaugojimu ar perleidimu“. Taip pat žr. šio reglamento 13 straipsnį. Pagal jį valstybės narės, su kuria vaiką sieja konkretus ryšys, kaip tai suprantama pagal šio reglamento 12 straipsnio 4 dalį, teismas gali vaiko įprastinės gyvenamosios vietos valstybės narės teismo prašyti perleisti jam jurisdikciją, jei mano, kad jis geriausiai gali įvertinti, kaip atsižvelgti pirmiausia į vaiko interesus.
(
94
)	Žr. reglamento „Briuselis IIb“ 12 straipsnio 4 dalies e punktą, primintą šios išvados 93 išnašoje. Šią nuostatą siedamas su šio reglamento 13 straipsniu valstybės narės, kurioje yra nepilnamečiui priklausantis nekilnojamasis turtas, teismas gali prisiimti jurisdikciją, nesant būtinybės pradėti procesą šioje valstybėje narėje. Šiuo klausimu žr. Jault‑Seseke, F., „Article 13 – Demande de transfert de compétence par une juridiction d’un État membre qui n’est pas compétente“, leidinyje Corneloup, S., Gallant, E., Égéa, V., ir Jault‑Seseke, F., op. cit., p. 249–251, pirmiausia 3 ir 4 punktai (p. 250), Garber, T., „Article 13 – Request for transfer of jurisdiction by a court of a Member State not having jurisdiction“, leidinyje Magnus, U. ir Mankowski, P., op. cit., p. 211–213, pirmiausia 6 punktas (p. 213), taip pat Komisijos parengtą „Reglamento „Briuselis IIb“ praktinio taikymo vadovą“, 2023, 3.3.1 punktas, (p. 74).
(
95
)	Šiuo klausimu pareiškėjos pagrindinėje byloje savo rašytinėse pastabose teigia, kad valstybės, kurioje yra nekilnojamasis turtas, teismas dėl artumo tinkamiausias priimti sprendimą atsižvelgdamas į vaikų turtinius interesus, nes reikia patikrinti, be kita ko, nuosavybės teises į aptariamą nekilnojamąjį turtą arba bendrosios nuosavybės teise valdomą jo dalį, jo ypatumus pagal nuosavybės teisę, taip pat planus, šio nekilnojamojo turto vertę rinkoje ir prireikus nurodyti atlikti vertinimą. Leidimas parduoti turi būti išduodamas su sąlyga, kad pardavimo kaina būtų ne mažesnė už rinkos kainą. Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo teigimu, pareiškėjos nurodė, kad kaina turi būti ne mažesnė nei turto mokestinė vertė.
(
96
)	Žr. 2020 m. spalio 22 d. Sprendimą Ferrari (C‑720/18 ir C‑721/18, EU:C:2020:854, 68 punktas).
(
97
)	Šiuo klausimu žr. 2020 m. spalio 22 d. Sprendimą Ferrari (C‑720/18 ir C‑721/18, EU:C:2020:854, 69 punktas).