62023CJ0126
TEISINGUMO TEISMO (penktoji kolegija) SPRENDIMAS
2024 m. lapkričio 7 d. (
*1
)
„Prašymas priimti prejudicinį sprendimą – Teismų bendradarbiavimas baudžiamosiose bylose – Direktyva 2004/80/EB – 12 straipsnio 2 dalis – Nacionalinės kompensacijų nukentėjusiesiems nuo tyčinių smurtinių nusikaltimų sistemos – Nužudymas – Kompensacija mirusiojo artimiems šeimos nariams – Sąvoka „nukentėjusieji“ – Kompensavimo „pakopomis“ pagal paveldėjimo eiliškumą sistema – Nacionalinis teisinis reglamentavimas, pagal kurį kompensacija negali būti išmokėta kitiems mirusiojo šeimos nariams, jeigu yra likęs gyvas sutuoktinis ir vaikai – Mirusiojo tėvai, broliai ir seserys – „Teisinga ir tinkama“ kompensacija“
Byloje C‑126/23 (Burdene) (
1
)
dėl Tribunale Ordinario di Venezia (Venecijos bendrosios kompetencijos teismas, Italija) 2023 m. vasario 15 d. nutartimi, kurią Teisingumo Teismas gavo 2023 m. kovo 2 d., pagal SESV 267 straipsnį pateikto prašymo priimti prejudicinį sprendimą byloje
UD,
QO,
VU,
LO,
CA
prieš
Presidenza del Consiglio dei Ministri,
Ministero dell’Interno
TEISINGUMO TEISMAS (penktoji kolegija),
kurį sudaro penktosios kolegijos pirmininko pareigas einantis ketvirtosios kolegijos pirmininkas I. Jarukaitis, teisėjai D. Gratsias ir E. Regan (pranešėjas),
generalinis advokatas J. Richard de la Tour,
posėdžio sekretorius C. Di Bella, administratorius,
atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį ir įvykus 2024 m. vasario 21 d. posėdžiui,
išnagrinėjęs pastabas, pateiktas:
–
QO ir UD, atstovaujamų avvocato G. Sicchiero,
–
LO ir VU, atstovaujamų avvocati M. G. Bergamo, F. Sicchiero ir G. Sicchiero,
–
CA, atstovaujamos avvocati E. Pertile ir G. Sicchiero,
–
Italijos vyriausybės, atstovaujamos G. Palmieri, padedamos avvocati dello Stato E. De Bonis, S. Fiorentino ir G. Palatiello,
–
Europos Komisijos, atstovaujamos E. Montaguti ir S. Noë,
susipažinęs su 2024 m. gegužės 8 d. posėdyje pateikta generalinio advokato išvada,
priima šį
Sprendimą
1
Prašymas priimti prejudicinį sprendimą pateiktas dėl 2004 m. balandžio 29 d. Tarybos direktyvos 2004/80/EB dėl kompensacijos nusikaltimų aukoms (OL L 261, 2004, p. 15; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 19 sk., 7 t., p. 65) 12 straipsnio 2 dalies, taip pat Europos Sąjungos pagrindinių teisių chartijos 20 ir 21 straipsnių, 33 straipsnio 1 dalies ir 47 straipsnio išaiškinimo.
2
Šis prašymas pateiktas nagrinėjant nužudytosios tėvų, sesers ir vaikų ginčą su Presidenza del Consiglio dei Ministri (Ministrų Tarybos prezidiumas, Italija) ir Ministero dell’Interno (Vidaus reikalų ministerija, Italija) dėl kompensacijos už minėtų asmenų dėl nužudymo patirtą žalą, kurią dėl nužudžiusio asmens nemokumo moka Italijos valstybė.
Teisinis pagrindas
Sąjungos teisė
Pamatinis sprendimas 2001/220/TVR
3
2001 m. kovo 15 d. Tarybos pamatinio sprendimo 2001/220/TVR dėl nukentėjusiųjų padėties baudžiamosiose bylose (OL L 82, 2001, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 19 sk., 4 t., p. 72) 1 straipsnyje „Sąvokų apibrėžimai“ nurodyta:
„Šiame pamatiniame sprendime:
a)
„nukentėjusysis“ – tai fizinis asmuo, patyręs žalą, įskaitant kūno sužalojimą ar psichinę traumą, emocinį sukrėtimą ar ekonominius nuostolius tiesiogiai dėl veikimo ar neveikimo pažeidžiant valstybės narės baudžiamąjį įstatymą;
<…>“
Direktyva 2004/80
4
Direktyvos 2004/80 5 ir 10 konstatuojamosios dalys suformuluotos taip:
„(5)
2001 m. kovo 15 d. Taryba patvirtino Pamatinį sprendimą 2001/220/TVR <…>. Šis sprendimas, pagrįstas Europos Sąjungos Sutarties VI antraštine dalimi, leidžia nusikaltimų aukoms baudžiamajame nagrinėjime [vykstant baudžiamajam procesui] reikalauti kompensacijos iš nusikaltėlio.
<…>
(10)
Nusikaltimų aukos [Nukentėjusieji nuo nusikaltimų] dažnai negalės gauti kompensacijos iš nusikaltėlio, kadangi jis gali neturėti reikiamų lėšų priteistai žalai atlyginti arba todėl, kad nusikaltėlio tapatybė nebus nustatyta ar jis nebus patrauktas baudžiamojon atsakomybėn.“
5
Šios direktyvos II skyriuje „Nacionalinės kompensavimo schemos“ esančiame 12 straipsnyje nustatyta:
„1.   Pagal šią direktyvą parengtos taisyklės dėl kompensacijų gavimo užsienyje [tarpvalstybiniais atvejais] veikia pagal valstybių narių kompensacijų smurtinių tyčinių nusikaltimų, padarytų atitinkamose jų teritorijose, aukoms [asmenims, nukentėjusiems nuo smurtinių tyčinių nusikaltimų, padarytų atitinkamose jų teritorijose,] schemas.
2.   Visos valstybės narės užtikrina, kad jų nacionalinės taisyklės numatytų kompensacijų smurtinių tyčinių nusikaltimų, padarytų atitinkamose jų teritorijose, aukoms [nukentėjusiesiems nuo smurtinių tyčinių nusikaltimų, padarytų atitinkamose jų teritorijose,] schemas, kurios garantuotų sąžiningą ir atitinkamą [teisingą ir tinkamą] kompensaciją aukoms [nukentėjusiesiems].“
6
Minėtos direktyvos III skyriaus „Įgyvendinimo nuostatos“ 17 straipsnyje „Palankesnės nuostatos“ nurodyta:
„Ši direktyva neuždraudžia valstybėms narėms [tiek, kiek tokios nuostatos neprieštarauja šiai direktyvai]:
a)
nustatyti [priimti] ar išlaikyti nusikaltimų aukoms [nukentėjusiems nuo nusikaltimų asmenims] ir bet kokiems kitiems nuo nusikaltimų nukentėjusiems [nusikaltimų paveiktiems] asmenims palankesnes nuostatas;
b)
nustatyti [priimti] ar išlaikyti nuostatas, skirtas kompensuoti ne jų teritorijoje padarytų nusikaltimų aukoms [asmenims, nukentėjusiems nuo] ne jų teritorijoje padarytų nusikaltimų,] ar bet kokiems kitiems nuo tokių nusikaltimų nukentėjusiems asmenims [tokių nusikaltimų paveiktiems asmenims] bet kokiomis sąlygomis, kurias valstybė narė gali tuo tikslu nustatyti.“
Direktyva 2012/29/ES
7
2012 m. spalio 25 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2012/29/ES, kuria nustatomi būtiniausi nusikaltimų aukų teisių, paramos joms ir jų apsaugos standartai ir kuria pakeičiamas Tarybos pamatinis sprendimas 2001/220/TVR (OL L 315, 2012, p. 57), 2 straipsnyje numatyta:
„1.   Šioje direktyvoje taikomos šios apibrėžtys:
a)
auka [nukentėjusysis] –
i)
fizinis asmuo, kuris tiesiogiai dėl nusikalstamos veikos patyrė žalą, įskaitant fizinę, psichinę ar emocinę žalą arba ekonominius nuostolius;
ii)
asmens, kurio mirtis tiesiogiai susijusi su nusikalstama veika [yra tiesioginė nusikalstamos veikos pasekmė], šeimos nariai, kurie patyrė žalą dėl to asmens mirties;
b)
šeimos nariai – aukos [nukentėjusiojo] sutuoktinis, nuolat ir nepertraukiamai su auka [nukentėjusiuoju] gyvenantis bei vedantis bendrą namų ūkį ir su ja [juo] susietas artimais įsipareigojančiais ryšiais asmuo, aukos [nukentėjusiojo] tiesiosios linijos giminaičiai, broliai ir seserys bei išlaikytiniai;
<…>
2.   Valstybės narės gali nustatyti procedūras:
a)
kuriomis būtų nustatoma, kiek šeimos narių gali pasinaudoti šioje direktyvoje nustatytomis teisėmis, atsižvelgiant į individualias kiekvieno atvejo aplinkybes, ir
b)
kuriomis, kiek tai susiję su 1 dalies a punkto ii papunkčiu, būtų nustatoma, kurie šeimos nariai turi pirmenybę naudotis šioje direktyvoje nustatytomis teisėmis.“
Italijos teisė
8
2016 m. liepos 7 d.legge n. 122 – Disposizioni per l’adempimento degli obblighi derivanti dall’appartenenza dell’Italia all’Unione europea – Legge europea 2015-2016 (Įstatymas Nr. 122, kuriame išdėstomos nuostatos, skirtos įvykdyti įsipareigojimams, kylantiems iš Italijos narystės Europos Sąjungoje – Europos įstatymas 2015–2016), (GURI, Nr. 158, 2016 m. liepos 8 d., p. 1), iš dalies pakeisto 2017 m. lapkričio 20 d. Įstatymo Nr. 167 6 straipsniu ir 2018 m. gruodžio 30 d. Įstatymo Nr. 145 1 straipsnio 593–596 dalimis (toliau – Įstatymas Nr. 122/2016), 11 straipsnyje nustatyta:
„1.   Nedarant poveikio tam tikrų nukentėjusiems nuo nusikaltimų asmenims skirtų nuostatų, numatytų kitose, palankesnėse teisės normose, teisė į valstybės išmokamą kompensaciją pripažįstama asmeniui, nukentėjusiam nuo tyčinio nusikaltimo, padaryto panaudojus smurtą prieš šį asmenį, ir bet kuriuo atveju nuo nusikaltimo, nurodyto Codice penale (Baudžiamasis kodeksas) 603a straipsnyje, išskyrus jo 581 ir 582 straipsniuose nurodytus nusikaltimus, nebent yra Baudžiamojo kodekso 583 straipsnyje numatytų sunkinančių aplinkybių.
2.   Kompensacija už nužudymo, seksualinės prievartos nusikaltimus arba labai sunkų sužalojimą pagal Baudžiamojo kodekso 583 straipsnio antrą pastraipą <…> išmokama nukentėjusiajam arba šio straipsnio 2a dalyje išvardytiems teisę į šią kompensaciją turintiems asmenims pagal 3 dalyje nurodytame dekrete nustatytą skalę. Kompensacija už kitus nusikaltimus nei nurodytieji pirmame sakinyje išmokama kaip medicininių ir slaugos išlaidų atlyginimas.
2a.   Jeigu nuo nusikaltimo nukentėjęs asmuo po nusikaltimo miršta, kompensacija išmokama likusiam gyvam nukentėjusiojo sutuoktiniui ir vaikams; jei nėra sutuoktinio ir vaikų, kompensacija priklauso tėvams, o jei nėra tėvų, – kartu gyvenusiems broliams ir seserims, kuriuos nukentėjusysis išlaikė tuo metu, kai buvo padarytas nusikaltimas. <…>
2b.   Jeigu į kompensaciją gali pretenduoti daugiau nei vienas teisių perėmėjas, ji paskirstoma Codice civile (Civilinis kodeksas) Antrosios knygos II antraštinės dalies nuostatose numatytomis dalimis.
3.   Kompensacijų dydžiai nustatomi ministro dell’interno [vidaus reikalų ministras, Italija] ir ministro della giustizia [teisingumo ministras, Italija] dekretu, kuris turi būti suderintas su ministro dell’economia e delle finanze [ekonomikos ir finansų ministras, Italija] ir paskelbtas per šešis mėnesius nuo šio įstatymo įsigaliojimo dienos, o kompensacijų dydžiai neturi viršyti 14 straipsnyje nurodytame [Fondo di rotazione per la solidarietà alle vittime dei reati di tipo mafioso, delle richieste estorsive, dell’usura e dei reati intenzionali violenti (Asmenų, nukentėjusių nuo mafijos, turto prievartavimo bei lupikavimo nusikaltimų ir tyčinių smurtinių nusikaltimų, rėmimo dėl solidarumo fondas, toliau – Solidarumo fondas)] prieinamų lėšų, užtikrinant didesnes kompensacijas asmenims, nukentėjusiems nuo seksualinio smurto nusikaltimų ir nužudymų, visų pirma nukentėjusiojo vaikams, kai nužudymą įvykdė sutuoktinis, net ir gyvenantis skyrium ar išsituokęs, arba asmuo, kuris turi ar turėjo emocinių ryšių su nukentėjusiuoju.“
9
Įgyvendinant Įstatymo Nr. 122/2016 11 straipsnio 3 dalį priimto 2019 m. lapkričio 22 d.decreto ministeriale – Determinazione degli importi dell’indennizzo alle vittime dei reati intenzionali violenti (ministrų dekretas, kuriuo nustatomos kompensacijos sumos asmenims, nukentėjusiems nuo smurtinių tyčinių nusikaltimų) (GURI, Nr. 18, 2020 m. sausio 23 d., p. 9, toliau – įgyvendinimo dekretas) 1 straipsnio 1 dalies b punkte numatyta:
„jeigu nužudymą įvykdė sutuoktinis, netgi gyvenantis skyrium ar išsiskyręs, arba asmuo, kuris turi arba turėjo emocinių ryšių su nukentėjusiuoju: nukentėjusiojo vaikams nustatyta fiksuota 60000 EUR suma“.
Pagrindinė byla ir prejudiciniai klausimai
10
2018 m. rugsėjo 18 d.Tribunale di Padova (Padujos teismas, Italija) nuteisė buvusią partnerę Italijoje nužudžiusį asmenį 30 metų laisvės atėmimo bausme ir nurodė sumokėti negalutinę kompensaciją nukentėjusiosios šeimos nariams, kurie pareiškė civilinį ieškinį. Kiekvienam iš abiejų jos vaikų buvo priteista po 400000 EUR, jos tėvui, motinai ir seseriai – 120000 EUR, o gyvam likusiam jos sutuoktiniui, su kuriuo ji gyveno skyrium, bet nebuvo išsiskyrusi, – 30000 EUR.
11
Pagal nacionalinį teisinį reglamentavimą dėl to, kad nužudymą įvykdęs asmuo neturėjo nei turto, nei pajamų ir jam buvo suteikta nemokama teisinė pagalba, Italijos valstybė 20000 EUR kompensaciją sumokėjo tik kiekvienam iš abiejų vaikų, o skyrium gyvenančiam sutuoktiniui – 16666,66 EUR kompensaciją.
12
2022 m. vasario 1 d. ieškovai pagrindinėje byloje, t. y. nukentėjusiosios tėvai, sesuo ir vaikai, manydami, kad Įstatymu Nr. 122/2016, pažeidžiant Direktyvą 2004/80, nukentėjusiesiems nuo smurtinių tyčinių nusikaltimų buvo nustatyti dideli kompensacijų mokėjimo apribojimai, kreipėsi į Tribunale Ordinario di Venezia (Venecijos bendrosios kompetencijos teismas, Italija), t. y. prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusį teismą.
13
Ieškovai reikalauja, Įgyvendinimo dekretą atsisakius taikyti dėl jo neteisėtumo, „teisingai ir tinkamai“, kaip tai suprantama pagal Direktyvos 2004/80 12 straipsnio 2 dalį, nustatyti jiems kaip kompensaciją mokėtinas sumas dėl jų giminystės su nužudytąja laipsnio, atsižvelgiant į žalos dydį, nustatytą nuosprendyje, kuriuo nuteistas šį nužudymą įvykdęs asmuo (išskaičiavus, kiek tai susiję su šios nukentėjusiosios vaikais, jiems jau sumokėtą sumą), net jei Solidarumo fonde nėra reikiamų finansinių išteklių. Papildomai ieškovai prašo įpareigoti Ministrų Tarybos prezidiumą, atstovaujantį Italijos valstybei, sumokėti tas pačias sumas, taip atlyginant žalą, patirtą dėl netinkamo Direktyvos 2004/80, ypač jos 12 straipsnio įgyvendinimo.
14
Pirma, ieškovai pagrindinėje byloje teigia, kad Įstatymo Nr. 122/2016 11 straipsnio 2a dalyje nustatytas apribojimas, pagal kurį kompensacija nukentėjusio asmens tėvams pripažįstama tik nesant gyvo likusio sutuoktinio ir vaikų, o broliams ir seserims – tik tuo atveju, kai nėra pirma nurodytoms kategorijoms priklausančių asmenų, pažeidžia Direktyvos 2004/80 12 straipsnyje numatytą pareigą mokėti kompensaciją, nes jame tarp nukentėjusių asmenų, kuriems abstrakčiai pripažįstama teisė į kompensaciją, asmenys, kurie būtent turi gauti kompensaciją, nurodyti savavališkai, nesiremiant šioje byloje nagrinėjamam atvejui teisingais ir tinkamais kriterijais. Be to, nagrinėjamu atveju kompensacija taip pat buvo skirta gyvam likusiam nužudytosios sutuoktiniui, su kuriuo ji gyveno skyrium nuo 2006 m., t. y. beveik vienuolika metų iki savo mirties. Taigi teisė į kompensaciją pripažįstama net ir tuo atveju, kai emocinis ryšys akivaizdžiai susilpnėjo tiek, kad jo beveik nebeliko.
15
Antra, ieškovai pagrindinėje byloje teigia, kad pagal įgyvendinimo dekretą nužudytosios vaikams skirta 20000 EUR suma, sudaranti 5 % teismo sprendimu skirtos negalutinės sumos, neatrodo atitinkanti tai, ką Teisingumo Teismas nustatė 2020 m. liepos 16 d. Sprendimo Presidenza del Consiglio dei Ministri (C‑129/19, EU:C:2020:566) 69 punkte; pagal tą punktą tam, kad fiksuoto dydžio kompensacija, skiriama pagal nacionalinę kompensacijų nukentėjusiesiems nuo tyčinių smurtinių nusikaltimų sistemą, būtų laikoma „teisinga ir tinkama“, kaip tai suprantama pagal Direktyvos 2004/80 12 straipsnio 2 dalį, ji turi tinkamai prisidėti prie patirtos turtinės ir neturtinės žalos atlyginimo.
16
Trečia, ieškovai pagrindinėje byloje mano, kad nacionalinis teisinis reglamentavimas taip pat yra neteisėtas, nes pagal jį kompensacijos mokėjimas siejamas su sąlyga, kad valstybė rezervuos lėšas, leidžiančias išmokėti kompensaciją, o tai prieštarauja Direktyvos 2004/80 10 konstatuojamajai daliai.
17
Italijos valdžios institucijos pabrėžia, kad kompensacijos dydis, kiek tai susiję su vaikų padėtimi, buvo nustatytas griežtai laikantis galiojančių nuostatų, atsižvelgiant į gyvo likusio sutuoktinio pragyvenimo lėšas. Jos taip pat primena, kad Teisingumo Teismas, 2020 m. liepos 16 d. Sprendimo Presidenza del Consiglio dei Ministri (C‑129/19, EU:C:2020:566) 58 punkte nurodęs, kad valstybės narės turi didelę diskreciją nustatyti Direktyvos 2004/80 12 straipsnio 2 dalyje numatytos kompensacijos dydį, to sprendimo 65 ir 69 punktuose konstatavo, kad pagal šią nuostatą nedraudžiama fiksuoto dydžio kompensacija nukentėjusiesiems, tik reikalaujama, kad ši kompensacija būtų „teisinga ir tinkama“, o tai reiškia, kad ji turi tinkamai prisidėti prie nukentėjusiojo patirtos turtinės ir neturtinės žalos atlyginimo.
18
Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas mano, kad siekiant įvertinti jam pateikto prašymo atlyginti žalą, grindžiamo netinkamu Direktyvos 2004/80 perkėlimu į nacionalinę teisę, pagrįstumą pirmiausia reikia nustatyti, ar nacionalinis teisinis reglamentavimas, kaip antai įtvirtintas Įstatymo Nr. 122/2016 11 straipsnio 2a, 2b ir 3 dalyse, atitinka Sąjungos teisę.
19
Tas teismas pažymi, kad pagal šį nacionalinį teisinį reglamentavimą – pagal kurį, net jei galutiniu teismo sprendimu tam tikriems šeimos nariams suteikta teisė į jų patirtos žalos atlyginimą ir nustatytas jo dydis, kompensacija nužudyto asmens tėvams mokama tik tuo atveju, jei šis nukentėjusysis neturi gyvo likusio sutuoktinio ir vaikų, o kiek tai susiję su nukentėjusiojo seserimi ar broliu – nesant tėvo ir motinos, jeigu jie gyveno kartu su nukentėjusiuoju ir tuo metu, kai buvo padarytas nusikaltimas, buvo jo išlaikomi, – neatsižvelgiama į kančios, susijusios su nukentėjusiojo praradimu dėl smurtinio nusikaltimo, nepiniginį aspektą.
20
Be to, dėl gyvo likusio sutuoktinio ir vaikų minėtas teismas pažymi, kad neatsižvelgiama į patirtos žalos dydį. Taigi nagrinėjamu atveju neteikiama jokios reikšmės tam, kad gyvas likęs sutuoktinis kurį laiką jau gyveno skyrium nuo nukentėjusiosios, ir buvo numatytas tik kompensacijos paskirstymas pagal paveldėjimo sritį reglamentuojančias nuostatas, jeigu Solidarumo fondui bus skirta pakankamai lėšų. Taigi, pažeidžiant 2020 m. liepos 16 d. Sprendimą Presidenza del Consiglio dei Ministri (C‑129/19, EU:C:2020:566), neatsižvelgiama į veiksmo pasekmių nukentėjusiems asmenims sunkumą. Be to, vaikams skirtos kompensacijos dydis iš esmės atitiko gyvam likusiam sutuoktiniui skirtą sumą, kuri yra visiškai neproporcinga negalutinei kompensacijos sumai, nustatytai baudžiamojoje byloje, ir ja neatsižvelgiama nė į vieną iš kriterijų, bendrai taikomų, kai prarandamas ryšys su vienu iš tėvų, pavyzdžiui, nukentėjusiojo amžių, gyvo likusio sutuoktinio amžių, giminystės ir gyvenimo kartu laipsnį, taip pat galimybę koreguoti galutinę sumą atsižvelgiant į situacijos ypatumus. Taigi nagrinėjamu atveju vaikams skirta suma negali būti laikoma „teisinga ir tinkama“, kaip tai suprantama pagal Direktyvos 2004/80 12 straipsnio 2 dalį.
21
Šiomis aplinkybėmis Tribunale Ordinario di Venezia (Venecijos bendrosios kompetencijos teismas) nutarė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šiuos prejudicinius klausimus:
„1.
Atsižvelgiant į [Įstatymo Nr. 122/2016] 11 straipsnio 2a dalies nuostatą, pagal kurią kompensacija nužudytojo tėvams ir seseriai mokama, jeigu nėra nužudyto asmens sutuoktinio ir vaikų, net ir tuomet, kai įsiteisėjusiu nuosprendžiu teisė į jame nustatyto dydžio žalos atlyginimą iš nusikaltimą įvykdžiusio asmens pripažinta ir jiems:
ar kompensacijos sumokėjimas nukentėjusiojo nuo tyčinių smurtinių nusikaltimų tėvams ir seseriai nužudymo atveju pagal [Įstatymo Nr. 122/2016] 11 straipsnio 2a dalį, jeigu nėra nukentėjusio asmens vaikų ir sutuoktinio (kiek tai susiję su tėvais) ir tėvų (brolių ar seserų atveju), atitinka Direktyvos 2004/80 12 straipsnio 2 dalies nuostatas bei Europos Sąjungos pagrindinių teisių chartijos 20 straipsnį (lygybė), 21 straipsnį (diskriminacijos uždraudimas), 33 straipsnio 1 dalį (šeimos apsauga), 47 straipsnį (teisė į veiksmingą teisinę gynybą ir teisingą bylos nagrinėjimą) ir [1950 m. lapkričio 4 d. Romoje pasirašytos] Europos žmogaus teisių ir pagrindinių laisvių apsaugos konvencijos Protokolo Nr. 12 1 straipsnį (diskriminacijos uždraudimas)?
2.
Atsižvelgiant į tai, kad kompensacijos mokėjimas apribotas:
ar kompensacija, kurios mokėjimas siejamas su [Įstatymo Nr. 122/2016] 11 straipsnio 3 dalyje numatyta sąlyga „neviršijant [Solidarumo fondo] turimų lėšų“, nesant jokios nuostatos, kuri įpareigotų Italijos valstybę rezervuoti konkrečias sumas atitinkamoms kompensacijoms mokėti, įskaitant sumas, kurios nustatytos remiantis statistiniais duomenimis ir bet kuriuo atveju konkrečiai gali būti išmokėtos kaip kompensacija teisių perėmėjams per protingą terminą, įgyvendinant Direktyvos 2004/80 12 straipsnio 2 dalies nuostatas gali būti laikoma „teisinga ir tinkama kompensacija [nukentėjusiesiems]“?“
Dėl Teisingumo Teismo jurisdikcijos ir klausimų priimtinumo
22
Italijos vyriausybei kyla klausimas dėl Teisingumo Teismo jurisdikcijos ir prejudicinių klausimų priimtinumo, nes, jos manymu, ginčas pagrindinėje byloje susijęs su situacija, kuri nepatenka į Direktyvos 2004/80 taikymo sritį. Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas nenagrinėjo, ar ieškovai pagrindinėje byloje yra „nukentėjusieji“, kaip jie suprantami pagal Direktyvą 2004/80. Šios direktyvos kontekste sąvoka „nukentėjusieji“ turi būti suprantama kaip reiškianti tik nuo smurtinių tyčinių nusikaltimų tiesiogiai nukentėjusius asmenis. Todėl pagrindinėje byloje nagrinėjamas nacionalinis teisinis reglamentavimas tiek, kiek juo „nukentėjusiųjų“ sąvoka išplečiama taip, kad apimtų tam tikrus artimus nužudyto asmens šeimos narius, priklauso tik valstybių narių kompetencijai.
23
Be to, Italijos vyriausybė ir Komisija mano, kad antrasis klausimas yra nepriimtinas. Jų teigimu, prašyme priimti prejudicinį sprendimą nėra nieko, kas leistų nustatyti, ar nacionalinėje teisėje numatyta sąlyga, susijusi su Solidarumo fondo finansiniu pajėgumu, turėjo įtakos apibrėžiant šio fondo nustatomas fiksuoto dydžio kompensacijų sumas. Be to, nors prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas mano, kad nužudytosios vaikams nagrinėjamu atveju skirtos kompensacijos suma yra nepakankama, jis nepateikė jokios informacijos šiam vertinimui pagrįsti ir neprašė Teisingumo Teismo išsakyti savo pozicijos šiuo klausimu.
24
Pirma, dėl Teisingumo Teismo kompetencijos atsakyti į prejudicinius klausimus reikia priminti, kad pagal SESV 267 straipsnį Teisingumo Teismo jurisdikcijai priklauso aiškinti Sąjungos institucijų, įstaigų ar organų priimtus aktus.
25
Šiomis aplinkybėmis, kadangi abu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo klausimai susiję su Direktyvos 2004/80 ir visų pirma jos 12 straipsnio 2 dalies išaiškinimu, Teisingumo Teismas turi jurisdikciją į juos atsakyti.
26
Antra, dėl šių klausimų priimtinumo reikia priminti, kad pagal suformuotą jurisprudenciją nacionalinio teismo pateiktiems klausimams dėl Sąjungos teisės išaiškinimo, atsižvelgiant į jo paties nurodytą teisinį pagrindą ir faktines aplinkybes, kurių tikslumo Teisingumo Teismas neturi tikrinti, taikoma svarbos prezumpcija. Teisingumo Teismas gali atsisakyti priimti sprendimą dėl nacionalinio teismo pateikto prašymo, tik jeigu akivaizdu, kad prašomas Sąjungos teisės išaiškinimas visiškai nesusijęs su pagrindinėje byloje nagrinėjamo ginčo aplinkybėmis ar dalyku, jeigu problema hipotetinė arba Teisingumo Teismas neturi informacijos apie faktines ir teisines aplinkybes, būtinos tam, kad naudingai atsakytų į jam pateiktus klausimus (2024 m. balandžio 11 d. Sprendimo Sozialministeriumservice, C‑116/23, EU:C:2024:292, 29 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
27
Dėl pirmojo klausimo pakanka konstatuoti, kad klausimas, ar nužudymo atveju sąvoka „nukentėjusieji“, kaip ji suprantama pagal Direktyvos 2004/80 12 straipsnio 2 dalį, turi galėti apimti dėl smurtinio tyčinio nusikaltimo mirusio asmens artimus šeimos narius, yra susijęs su pateikto klausimo esme, o ne su jo priimtinumu.
28
Dėl antrojo klausimo reikia priminti, kad juo prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės siekia išsiaiškinti, ar Direktyvos 2004/80 12 straipsnio 2 dalis turi būti aiškinama taip, kad jai prieštarauja valstybės narės teisinis reglamentavimas, kuriame numatyta, kad kompensacija, kurią valstybė narė skiria nukentėjusiajam nuo tyčinio smurtinio nusikaltimo, mokama neviršijant viršutinės ribos, nustatytos biudžete, kurį ši valstybė narė skiria šiam tikslui įsteigtam specialiam fondui.
29
Reikia konstatuoti, kad nei iš prašymo priimti prejudicinį sprendimą, nei iš Teisingumo Teismui pateiktų pastabų nematyti, kad ši viršutinė riba būtų turėjusi kokios nors įtakos pagrindinėje byloje Italijos valstybės skirtų kompensacijų dydžiui. Be to, nors, kaip matyti iš šio sprendimo 20 punkto, tame prašyme nacionalinis teismas nurodė, kad nagrinėjamu atveju mirusio asmens vaikams skirtos kompensacijos dydis, jo nuomone, nėra pakankamas, kad ji būtų laikoma „teisinga ir tinkama“ kompensacija, kaip ji suprantama pagal Direktyvos 2004/80 12 straipsnio 2 dalį, jis – kaip teisingai pažymėjo Komisija – nepateikė Teisingumo Teismui jokio prejudicinio klausimo šia tema. Tas teismas taip pat nenurodė jokios nacionalinės teisės nuostatos, kuri leistų geriau suprasti nacionalinėje teisėje numatyto specialiojo fondo veikimo sąlygas.
30
Šiomis aplinkybėmis reikia konstatuoti, kad antrasis klausimas yra hipotetinis, todėl nepriimtinas.
31
Todėl reikia atsakyti tik į pirmąjį klausimą.
Dėl pirmojo klausimo
32
Pirmuoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės siekia išsiaiškinti, ar Direktyvos 2004/80 12 straipsnio 2 dalis turi būti aiškinama taip, kad jai prieštarauja valstybės narės teisinis reglamentavimas, kuriame numatyta kompensacijų už smurtinius tyčinius nusikaltimus sistema, pagal kurią mirusio asmens tėvų teisė į kompensaciją nužudymo atveju siejama su sąlyga, kad nėra šio asmens gyvo likusio sutuoktinio ir vaikų, o šio asmens brolių ir seserų teisė į kompensaciją – su sąlyga, kad nėra tėvų.
33
Pagal Direktyvos 2004/80 12 straipsnio 2 dalį visos valstybės narės turi užtikrinti, kad jų nacionalinės taisyklės numatytų kompensacijų nukentėjusiesiems nuo smurtinių tyčinių nusikaltimų, padarytų atitinkamose jų teritorijose, sistemas, kurios garantuotų teisingą ir tinkamą kompensaciją šiems nukentėjusiesiems.
34
Kaip matyti iš 2020 m. liepos 16 d. Sprendimo Presidenza del Consiglio dei Ministri (C‑129/19, EU:C:2020:566, 41–45 ir 52 punktai), pagal šią nuostatą kiekviena valstybė narė įpareigojama nustatyti kompensacijų nukentėjusiesiems nuo bet kokių smurtinių tyčinių nusikaltimų, padarytų jos teritorijoje, sistemą, neatsižvelgiant į tai, ar šių nukentėjusiųjų situacija yra tarpvalstybinė, ar ne; to reikia tam, kad valstybės narės galėtų vykdyti su galimybe gauti kompensaciją pastarojoje situacijoje susijusius įsipareigojimus, kylančius iš šios direktyvos, nes pagal jos 12 straipsnio 1 dalį nuostatos dėl galimybės gauti kompensaciją esant tarpvalstybinei situacijai „veikia pagal valstybių narių kompensacijų [asmenims, nukentėjusiems nuo smurtinių tyčinių nusikaltimų, padarytų atitinkamose jų teritorijose,] schemas“.
35
Siekiant atsakyti į pateiktą klausimą, pirmiausia reikia nustatyti, ar nužudymo atveju „nukentėjusieji“ nuo smurtinių tyčinių nusikaltimų, dėl kurių valstybės narės pagal Direktyvos 2004/80 12 straipsnio 2 dalį turi nustatyti nacionalinę kompensacijų sistemą, be asmens, mirusio dėl šio nusikaltimo, apima ir jo artimus šeimos narius, kaip antai jo tėvus, brolius ir seseris, o jeigu atsakymas būtų teigiamas – ar nacionalinė kompensacijų „pakopomis“ pagal paveldėjimo eiliškumą sistema, kaip nurodyta šio sprendimo 32 punkte, gali būti laikoma užtikrinančia nukentėjusiesiems „teisingą ir tinkamą“ kompensaciją, kaip ji suprantama pagal šią nuostatą.
36
Pirmiausia, kiek tai susiję su sąvoka „nukentėjusieji“, kaip ji suprantama pagal Direktyvos 2004/80 12 straipsnio 2 dalį, reikia pažymėti: kadangi nei šioje nuostatoje, nei šioje direktyvoje nėra šios sąvokos apibrėžties, taip pat nėra jokios nuorodos į nacionalinę teisę dėl šiai sąvokai suteiktinos reikšmės, minėta sąvoka, kuria siekiama apibrėžti asmenis, kuriems taikomos nacionalinės kompensacijų nukentėjusiesiems nuo tyčinių nusikaltimų sistemos, turi būti laikoma autonomiška Sąjungos teisės sąvoka, kuri Sąjungos teritorijoje turi būti aiškinama vienodai, remiantis įprasta atitinkamo žodžio reikšme bendrinėje kalboje, atsižvelgiant į teisės aktų, kuriuose ji įtvirtinta, tikslus ir kontekstą, kuriame ji vartojama (šiuo klausimu žr. 2023 m. rugsėjo 7 d. Sprendimo KRI, C‑323/22, EU:C:2023:641, 46 punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją).
37
Pirma, dėl sąvokos „nukentėjusieji“ įprastos reikšmės bendrinėje kalboje reikia konstatuoti, kad ji gali būti suprantama kaip apimanti ir smurtinius tyčinius nusikaltimus patyrusius asmenis, kaip nukentėjusiuosius tiesiogiai, ir artimus jų šeimos narius, kai jie netiesiogiai patiria šių nusikaltimų pasekmes, kaip nukentėjusiuosius netiesiogiai.
38
Antra, dėl Direktyvos 2004/80 12 straipsnio 2 dalimi siekiamo tikslo reikia priminti, kad šia nuostata siekiama Sąjungos piliečiui užtikrinti teisę į teisingą ir tinkamą kompensaciją dėl žalos, patirtos valstybės narės, kurioje jis yra, teritorijoje, įpareigojant kiekvieną valstybę narę nustatyti kompensacijų nukentėjusiesiems nuo smurtinių tyčinių nusikaltimų, padarytų jos teritorijoje, sistemą (šiuo klausimu žr. 2016 m. spalio 11 d. Sprendimo Komisija / Italija, C‑601/14, EU:C:2016:759, 45 punktą).
39
Nors valstybės narės iš esmės turi kompetenciją savo nacionalinėje teisėje patikslinti smurtinių tyčinių nusikaltimų sąvokos apimtį, vis dėlto ši kompetencija nesuteikia joms teisės apriboti kompensacijų nukentėjusiesiems sistemos, kurią valstybės narės turi nusistatyti pagal Direktyvą 2004/80, taikymo srities taip, kad ji apimtų tik kai kurias nusikalstamas veikas, kurias apima ši sąvoka, nes priešingu atveju šios direktyvos 12 straipsnio 2 dalis netektų veiksmingumo (šiuo klausimu žr. 2016 m. spalio 11 d. Sprendimo Komisija / Italija, C‑601/14, EU:C:2016:759, 46 punktą).
40
Reikia konstatuoti, kad jeigu sąvoka „nukentėjusieji“, kaip ji suprantama pagal Direktyvos 2004/80 12 straipsnio 2 dalį, turėtų būti aiškinama taip, kad, kaip teigia Italijos vyriausybė, į šios nuostatos taikymo ratione personae sritį patenka tik tiesiogiai nukentėjusieji nuo smurtinių tyčinių nusikaltimų, prie šių nusikaltimų priskiriamos nusikalstamos veikos, lėmusios nuo šių nusikaltimų nukentėjusio asmens mirtį, nepatektų į šios nuostatos taikymo ratione materiae sritį ir taip būtų pažeidžiamas šios direktyvos tikslas.
41
Remiantis Italijos vyriausybės siūlomu Direktyvos 2004/80 12 straipsnio 2 dalies aiškinimu, nužudymo atveju atitinkama valstybė narė neprivalėtų mokėti jokios kompensacijos pagal nacionalinę kompensacijų sistemą, kurią ji privalo nustatyti pagal šią nuostatą, nes – kadangi tokiu atveju mirė tik „nukentėjusysis“ nuo smurtinio tyčinio nusikaltimo – joks kitas asmuo (pavyzdžiui, gyvas likęs sutuoktinis ar vaikai) iš principo neturėtų gauti kompensacijos kaip nukentėjusysis.
42
Toks aiškinimas iš Direktyvos 2004/80 12 straipsnio 2 dalies atimtų didžiąją dalį jos veiksmingumo, nes pagal jį valstybės narės būtų įpareigotos nustatyti nacionalinę kompensacijų už smurtinius tyčinius nusikaltimus sistemą tik tais atvejais, kai nuo šių nusikaltimų nukentėjęs asmuo dėl patirtų sužalojimų išgyvena, bet ne tais atvejais, kai šis asmuo nuo šių sužalojimų miršta.
43
Šiuo klausimu taip pat reikia pažymėti, kad Pasiūlymo dėl Tarybos direktyvos dėl kompensacijos nusikaltimų aukoms (COM(2002) 562 final) (OL C 45 E, 2003, p. 69) – kuriuo buvo siekiama ne tik palengvinti galimybę gauti kompensaciją tais atvejais, kai nusikaltimas įvykdytas kitoje valstybėje narėje nei ta, kurioje gyvena nukentėjusysis, bet ir nustatyti būtiniausius reikalavimus kompensacijų nukentėjusiesiems nuo nusikaltimų srityje, – 2 straipsnio (kuris buvo būtiniausius reikalavimus nustatančioje direktyvos dalyje) 1 dalies b punkte buvo aiškiai numatyta valstybių narių pareiga mokėti kompensacijas nuo sužalojimų mirusių nusikaltimų aukų „artimiems giminaičiams“ ir „išlaikomiems asmenims“.
44
Nors Direktyvoje 2004/80 tokio paaiškinimo nėra, vis dėlto iš šios direktyvos parengiamųjų dokumentų, visų pirma iš 2004 m. kovo 26 d. Tarybai pirmininkaujančios valstybės narės pateikto kompromisinio pasiūlymo (dokumentas 7752/04), matyti, kad taip yra vien dėl to, kad Sąjungos teisės aktų leidėjas nesivadovavo pasiūlymu dėl šio antrojo tikslo – nustatyti būtiniausius reikalavimus kompensacijų nukentėjusiesiems nuo nusikaltimų srityje. Taigi ši aplinkybė visiškai nereiškia, kad Sąjungos teisės aktų leidėjas norėjo iš šios direktyvos taikymoratione personae srities visiškai pašalinti asmens, mirusio dėl veikos, priskiriamos prie smurtinių tyčinių nusikaltimų, artimus šeimos narius ir taip atimti bet kokią apsaugą iš asmenų, kurie vis dėlto nukentėjo nuo tokios veikos.
45
Trečia, tokį aiškinimą patvirtina Direktyvos 2004/80 12 straipsnio 2 dalies kontekstas.
46
Reikia pažymėti, kad Direktyvos 2012/29, kuri susijusi visų pirma su nukentėjusiųjų nuo nusikaltimų apsauga, 2 straipsnio 1 dalies a punkte sąvoka „nukentėjusieji“ apibrėžta kaip apimanti ne tik asmenis, kurie patys tiesiogiai patyrė žalą dėl nusikalstamos veikos, bet ir asmens, kurio mirtis yra tiesioginė nusikalstamos veikos pasekmė, šeimos narius, kurie patyrė žalą dėl šio asmens mirties; pagal 2 straipsnio 1 dalies b punktą sąvoka „šeimos nariai“ savo ruožtu reiškia nukentėjusiojo sutuoktinį, nuolat ir nepertraukiamai su nukentėjusiuoju gyvenantį bei vedantį bendrą namų ūkį ir su juo susietą artimais įsipareigojančiais ryšiais asmenį, nukentėjusiojo tiesiosios linijos giminaičius, brolius ir seseris bei išlaikytinius.
47
Pagal Direktyvos 2012/29 parengiamuosius dokumentus, kaip matyti iš Pasiūlymo dėl Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos, kuria nustatomi būtiniausi nusikaltimų aukų teisių, paramos joms ir jų apsaugos standartai (KOM (2011) 275 galutinis, p. 7), aiškinamojo memorandumo, ši sąvokos „nukentėjusieji“ apibrėžtis grindžiama tuo, kad šeimos nariai dėl padaryto nusikaltimo taip pat patiria žalą, o nukentėjusiojo mirties atveju jie dažnai laikomi jo atstovais.
48
Reikia konstatuoti, kad Direktyvos 2012/29 2 straipsnio 1 dalies a punkte pateikta sąvokos „nukentėjusieji“ apibrėžtis paaiškina tos pačios sąvokos, pateiktos Direktyvos 2004/80 12 straipsnio 2 dalyje, apimtį. Kaip Komisija pabrėžė pirmesniame punkte minėto aiškinamojo memorandumo 3 puslapyje, Direktyva 2012/29 siekiama apibrėžti „horizontal[ų] visų nusikaltimų aukų poreikių reglamentavimo metod[ą]“. Kadangi direktyvos 2004/80 ir 2012/29 susijusios su nukentėjusiųjų nuo nusikaltimų apsauga, jų taikymo sritys, kaip matyti iš Direktyvos 2004/80 5 konstatuojamosios dalies, persidengia.
49
Vis dėlto per teismo posėdį Italijos vyriausybė teigė, kad šioje 5 konstatuojamojoje dalyje daroma nuoroda ne į Direktyvą 2012/29, kuri buvo priimta vėliau nei Direktyva 2004/80, bet į Pamatinį sprendimą 2001/220, kuris, nors ir pakeistas Direktyva 2012/29, buvo teisės aktas, galiojęs priimant Direktyvą 2004/80. Šio pamatinio sprendimo 1 straipsnio a punkte sąvoka „nukentėjusysis“ buvo apibrėžta kaip apimanti tik asmenis, kurie tiesiogiai nukentėjo nuo nusikalstamos veikos. Kadangi Direktyva 2012/29 buvo priimta remiantis SESV 82 straipsnio 2 dalimi pagal įprastą teisėkūros procedūrą kvalifikuota balsų dauguma, ja negali būti iš dalies pakeista Direktyva 2004/80, kuri buvo priimta remiantis SESV 352 straipsniu pagal vieningo balsavimo taisyklę. Todėl Direktyvos 2004/80 5 konstatuojamojoje dalyje pateikta nuoroda į Pamatinį sprendimą 2001/220 turi būti suprantama kaip neleidžianti atsižvelgti į vėlesnius teisės aktų pakeitimus, turėjusius įtakos šiam pamatiniam sprendimui.
50
Reikia pažymėti, kad šie argumentai grindžiami klaidinga prielaida, jog netiesiogiai nuo nusikalstamos veikos nukentėję asmenys tikrai nebuvo įtraukti į Pamatinio sprendimo 2001/220 1 straipsnio a punkte pateiktą sąvokos „nukentėjusysis“ apibrėžtį. Nors pagal šią nuostatą tam, kad asmuo būtų laikomas „nukentėjusiu“ nuo nusikalstamos veikos, buvo reikalaujama, kad šio asmens patirta žala būtų tiesiogiai padaryta tokiu nusikaltimu, pagal ją visiškai nebuvo reikalaujama, kad ši nusikalstama veika būtų padaryta paties šio asmens atžvilgiu.
51
Be to, kaip savo išvados 40 punkte nurodė generalinis advokatas, minėti argumentai, kiek jie grindžiami Direktyvos 2012/29 teisiniu pagrindu, neturi reikšmės, nes, kaip pažymėta šio sprendimo 48 punkte, šia direktyva siekiama nustatyti nukentėjusiesiems nuo nusikaltimų taikytiną bendrą Sąjungos teisės sistemą.
52
Todėl Direktyvos 2012/29 2 straipsnio 1 dalies a punkte pateikta sąvokos „nukentėjusysis“ apibrėžtis turi būti suprantama taip, kad ja siekiama tik išaiškinti Pamatinio sprendimo 2001/220 1 straipsnio a punkte esančios sąvokos, į kurią buvo daroma nuoroda Direktyvoje 2004/80, apimtį. Taigi ši apibrėžtis nekeičia šios direktyvos 12 straipsnio 2 dalyje esančios sąvokos „nukentėjusysis“ apimties.
53
Priešingai, nei teigia Italijos vyriausybė, aiškinimo, kuris išplaukia iš šio sprendimo 38–48 punktų, taip pat negali paneigti Direktyvos 2004/80 17 straipsnis, pagal kurį valstybės narės gali priimti arba išlaikyti palankesnes nuostatas ne tik „nukentėjusiesiems“ nuo nusikaltimų, bet ir „bet kokiems kitiems tokių nusikaltimų paveiktiems asmenims“. Pastarosios kategorijos negalima suprasti taip, kad ji būtinai sutampa su asmens, kuris mirė dėl veikos, priskiriamos prie smurtinių tyčinių nusikaltimų, artimais šeimos nariais, nes būtent jie patys gali turėti „nukentėjusiųjų“, kuriems taikoma ši direktyva, statusą.
54
Taigi pagal Direktyvos 2004/80 17 straipsnį, kuris yra su įgyvendinimo nuostatomis susijusiame šios direktyvos III skyriuje, įgyvendinant nacionalinę kompensacijų nukentėjusiesiems nuo smurtinių tyčinių nusikaltimų sistemą valstybėms narėms leidžiama išplėsti šios sistemos naudos gavėjų kategoriją taip, kad ji apimtų ir kitus asmenis nei „nukentėjusieji“, kaip jie suprantami pagal šios direktyvos 12 straipsnio 2 dalį.
55
Todėl reikia konstatuoti, kad sąvoka „nukentėjusieji“ (kaip ji suprantama pagal šią nuostatą), kurių naudai valstybės narės pagal minėtą nuostatą turi nustatyti nacionalinę kompensacijų sistemą, turi būti suprantama kaip galinti apimti nuo smurtinio tyčinio nusikaltimo netiesiogiai nukentėjusius asmenis (pavyzdžiui, dėl šio nusikaltimo mirusio asmens artimus šeimos narius), jeigu jie netiesiogiai patiria jo pasekmes.
56
Šiomis aplinkybėmis toliau reikia išnagrinėti, ar nacionalinis teisinis reglamentavimas, pagal kurį asmens, mirusio dėl smurtinio tyčinio nusikaltimo, tėvų teisė į kompensaciją nužudymo atveju siejama su sąlyga, kad nėra likusio gyvo šio asmens sutuoktinio ir vaikų, o analogiška nukentėjusiojo brolių ir seserų teisė – su sąlyga, kad nėra tėvų, gali būti laikomas užtikrinančiu šiems nukentėjusiesiems „teisingą ir tinkamą“ kompensaciją, kaip ji suprantama pagal Direktyvos 2004/80 12 straipsnio 2 dalį.
57
Šiuo klausimu reikia priminti: atsižvelgiant į šia nuostata valstybėms narėms pripažintą diskreciją, kiek tai susiję tiek su kompensacijos nukentėjusiesiems nuo smurtinių tyčinių nusikaltimų sumos „teisingumu ir tinkamumu“, tiek su tokios kompensacijos nustatymo tvarka, ir būtinybę užtikrinti nacionalinių kompensacijų sistemų finansinį gyvybingumą, šioje nuostatoje numatyta kompensacija nebūtinai turi atitikti nuostolius, kurie gali būti priteisti nukentėjusiajam nuo smurtinio tyčinio nusikaltimo iš šį nusikaltimą padariusio asmens. Taigi kompensacija nebūtinai turi užtikrinti visišką nukentėjusiojo patirtos turtinės ir neturtinės žalos atlyginimą (šiuo klausimu žr. 2020 m. liepos 16 d. Sprendimo Presidenza del Consiglio dei Ministri, C‑129/19, EU:C:2020:566, 58–60 punktus).
58
Šiomis aplinkybėmis nacionalinis teismas, atsižvelgdamas į nacionalinės teisės nuostatas, kuriose nustatyta atitinkama kompensacijų sistema, galiausiai turi užtikrinti, kad pagal šią sistemą nukentėjusiajam nuo smurtinio tyčinio nusikaltimo skirta suma būtų „teisinga ir tinkama kompensacija“, kaip ji suprantama pagal Direktyvos 2004/80 12 straipsnio 2 dalį (2020 m. liepos 16 d. Sprendimo Presidenza del Consiglio dei Ministri, C‑129/19, EU:C:2020:566, 61 punktas).
59
Vis dėlto valstybė narė viršytų šia nuostata suteiktą diskreciją, jeigu jos nacionalinės teisės nuostatose nukentėjusiesiems nuo smurtinių tyčinių nusikaltimų būtų numatyta visiškai simbolinė arba akivaizdžiai nepakankama (atsižvelgiant į padaryto nusikaltimo pasekmių šiems nukentėjusiesiems sunkumą) kompensacija (2020 m. liepos 16 d. Sprendimo Presidenza del Consiglio dei Ministri, C‑129/19, EU:C:2020:566, 63 punktas).
60
Kadangi tokiems nukentėjusiesiems skiriama kompensacija yra prisidėjimas prie jų patirtos turtinės ir neturtinės žalos atlyginimo, toks prisidėjimas gali būti laikomas „teisingu ir tinkamu“, tik jeigu juo pakankamai kompensuojama už jų patirtas kančias (šiuo klausimu žr. 2020 m. liepos 16 d. Sprendimo Presidenza del Consiglio dei Ministri, C‑129/19, EU:C:2020:566, 64 punktą).
61
Vadinasi, nors tokį prisidėjimą gali lemti nacionalinė sistema, kurioje nukentėjusiesiems nuo smurtinių tyčinių nusikaltimų numatoma fiksuoto dydžio kompensacija, galinti skirtis atsižvelgiant į patirto smurto pobūdį, vis dėlto išmokų skalė turi būti pakankamai detali, kad už konkrečią smurto rūšį numatyta fiksuoto dydžio kompensacija, atsižvelgiant į konkretaus atvejo aplinkybes, nebūtų akivaizdžiai nepakankama (šiuo klausimu žr. 2020 m. liepos 16 d. Sprendimo Presidenza del Consiglio dei Ministri, C‑129/19, EU:C:2020:566, 65 ir 66 punktus).
62
Todėl tam, kad fiksuoto dydžio kompensacija, skiriama pagal nacionalinę kompensacijų nukentėjusiesiems nuo smurtinių tyčinių nusikaltimų sistemą, būtų laikoma „teisinga ir tinkama“, kaip tai suprantama pagal Direktyvos 2004/80 12 straipsnio 2 dalį, ji turi būti nustatoma atsižvelgiant į padaryto nusikaltimo pasekmių nukentėjusiesiems sunkumą ir dėlto tinkamai prisidėti prie patirtos turtinės ir neturtinės žalos atlyginimo (šiuo klausimu žr. 2020 m. liepos 16 d. Sprendimo Presidenza del Consiglio dei Ministri, C‑129/19, EU:C:2020:566, 69 punktą).
63
Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, reikia konstatuoti, kad naudodamosi turima diskrecija valstybės narės, kaip ir Italijos Respublika šioje byloje, gali nuspręsti nustatyti tokią nacionalinę kompensacijų nukentėjusiesiems nuo smurtinių tyčinių nusikaltimų sistemą, kuria naudotis galėtų tik mirusio asmens artimi šeimos nariai, kartu suteikiant pirmenybę kai kuriems iš šių šeimos narių (pavyzdžiui, likusiam gyvam sutuoktiniui ir vaikams) kitų šios šeimos narių (pavyzdžiui, tėvų, brolių ir seserų) atžvilgiu.
64
Be to, toks požiūris „pakopomis“ atitinka požiūrį, kuris aiškiai nurodytas Direktyvos 2012/29 2 straipsnio 2 dalyje – pagal ją valstybėms narėms leidžiama numatyti procedūras, kuriomis būtų nustatoma, kiek šeimos narių gali pasinaudoti šioje direktyvoje nustatytomis teisėmis, atsižvelgiant į individualias kiekvieno atvejo aplinkybes.
65
Vis dėlto nacionalinė kompensacijų nukentėjusiesiems nuo smurtinių tyčinių nusikaltimų sistema, vadovaujantis paveldėjimo logika, negali automatiškai neleisti kai kuriems šeimos nariams gauti bet kokios kompensacijos vien dėl to, kad yra kitų šeimos narių, negalint atsižvelgti į kitas aplinkybes nei šis paveldėjimo eiliškumas, pavyzdžiui, be kita ko, į materialines pasekmes šiems šeimos nariams, kylančias dėl atitinkamo asmens mirties nužudant, arba į tai, kad šie nariai buvo mirusio asmens išlaikomi arba gyveno kartu su juo. Pažeidžiant šio sprendimo 60 ir 62 punktuose nurodytus reikalavimus, tokia nacionaline kompensacijų sistema neatsižvelgiama į šių asmenų patirtas kančias ir nusikaltimo pasekmių sunkumą, todėl tinkamai neprisidedama prie jų turtinės ir neturtinės žalos atlyginimo.
66
Konkrečiai kalbant, tai, kad iš kai kurių šeimos narių iš principo atimama teisė į bet kokią kompensaciją, turi būti laikoma nesuderinama su tokiais reikalavimais tais atvejais, kai, kaip pagrindinėje byloje, baudžiamųjų bylų teismas priteisė šeimos nariams atlyginimą (beje, nemenką) už žalą, patirtą mirus nuo smurtinio tyčinio nusikaltimo nukentėjusiam asmeniui, tačiau nusikalstamą veiką padaręs asmuo dėl savo nemokumo negali pats sumokėti šio žalos atlyginimo.
67
Darytina išvada, kad, kaip savo išvados 47 punkte nurodė generalinis advokatas, tokia nacionalinė kompensacijų nukentėjusiesiems nuo smurtinių tyčinių nusikaltimų sistema, kaip nagrinėjama pagrindinėje byloje, kuria nukentėjusiesiems – visiškai neatsižvelgiant į jų patirtos žalos dydį – neleidžiama pasinaudoti dėl iš anksto nustatytos įvairių nukentėjusiųjų, kuriems gali būti mokama kompensacija, pirmumo tvarkos ir kuri grindžiama vien šeimos ryšių, kuriais remiantis daromos paprastos prielaidos dėl žalos buvimo ar dydžio, pobūdžiu, negali lemti „teisingos ir tinkamos kompensacijos“, kaip ji suprantama pagal Direktyvos 2004/80 12 straipsnio 2 dalį.
68
Taigi į pirmąjį klausimą reikia atsakyti: Direktyvos 2004/80 12 straipsnio 2 dalis turi būti aiškinama taip, kad jai prieštarauja valstybės narės teisinis reglamentavimas, kuriame numatyta kompensacijų už smurtinius tyčinius nusikaltimus sistema, pagal kurią mirusio asmens tėvų teisė į kompensaciją nužudymo atveju siejama su sąlyga, kad nėra šio asmens gyvo likusio sutuoktinio ir vaikų, o šio asmens brolių ir seserų teisė į kompensaciją – su sąlyga, kad nėra tėvų.
Dėl bylinėjimosi išlaidų
69
Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.
Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (penktoji kolegija) nusprendžia:
2004 m. balandžio 29 d. Tarybos direktyvos 2004/80/EB dėl kompensacijos nusikaltimų aukoms 12 straipsnio 2 dalis
turi būti aiškinama taip:
jai prieštarauja valstybės narės teisinis reglamentavimas, kuriame numatyta kompensacijų už smurtinius tyčinius nusikaltimus sistema, pagal kurią mirusio asmens tėvų teisė į kompensaciją nužudymo atveju siejama su sąlyga, kad nėra šio asmens gyvo likusio sutuoktinio ir vaikų, o šio asmens brolių ir seserų teisė į kompensaciją – su sąlyga, kad nėra tėvų.
Parašai.
(
*1
)	Proceso kalba: italų.
(
1
)	Šios bylos pavadinimas išgalvotas. Jis neatitinka jokios bylos šalies tikrojo vardo, pavardės ar pavadinimo.