62015CC0579
YVES BOT
FŐTANÁCSNOK INDÍTVÁNYA
Az ismertetés napja: 2017. február 15. (
1
)
C‑579/15. sz. ügy
Openbaar Ministerie
kontra
Daniel Adam Popławski
(a Rechtbank Amsterdam [amszterdami elsőfokú bíróság, Hollandia] által benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem)
„Előzetes döntéshozatal — Büntetőügyekben folytatott rendőrségi és igazságügyi együttműködés — 2002/584/IB kerethatározat — Európai elfogatóparancs és tagállamok közötti átadási eljárás — A 4. cikk 6. pontja — Az európai elfogatóparancs végrehajtása megtagadásának mérlegelhető oka — Végrehajtás — Az uniós joggal összhangban álló értelmezés — Az elsőbbség elvének alkalmazása”
1.
A Rechtbank Amsterdam (amszterdami elsőfokú bíróság, Hollandia) által előterjesztett jelen előzetes döntéshozatal iránti kérelmet a Sąd Rejonowy w Poznaniu (poznańi kerületi bíróság, Lengyelország) által 2013. október 7‑én Daniel Adam Popławskival – Hollandiában lakóhellyel rendelkező lengyel állampolgárral – szemben egy évig tartó szabadságvesztés‑büntetés végrehajtása céljából kibocsátott európai elfogatóparancs Hollandiában történő végrehajtása keretében terjesztették elő.
2.
Ez a kérelem alkalmat ad a Bíróságnak arra, hogy hasznos pontosításokkal szolgáljon azon feltételeket illetően, amelyek mellett egy tagállam átültetheti a nemzeti jogába az európai elfogatóparancs végrehajtása megtagadásának az európai elfogatóparancsról és a tagállamok közötti átadási eljárásokról szóló, a 2009. február 26‑i 2009/299/IB tanácsi kerethatározattal (
2
) módosított, 2002. június 13‑i 2002/584/IB tanácsi kerethatározat (
3
) 4. cikkének 6. pontjában szereplő mérlegelhető okait.
3.
Az említett kérelemhez fűződő másik alapvető érdek a Bíróság számára lehetővé tenni azt, hogy újból áttekintse az Európai Unió volt harmadik pillére alapján elfogadott kerethatározatok természetét és jogi rendszerét. Az EU 34. cikk (2) bekezdése b) pontjának az Amszterdami Szerződéssel megállapított szövege alapján ezek a jogi eszközök az irányelvekhez hasonlóan az elérendő célokat illetően kötelezőek a tagállamokra, azonban a forma és az eszközök megválasztását a nemzeti hatóságokra hagyják. Ugyanakkor nem rendelkeznek közvetlen hatállyal. Bár a Bíróság ítélkezési gyakorlatából az következik, hogy a kerethatározatok kötelező jellege az összhangban álló értelmezésre vonatkozó kötelezettséget eredményez, a kérdést előterjesztő bíróság számára a jelen ügyben kétséges, hogy a nemzeti jogát lehet‑e az uniós joggal összhangban értelmezni. Ahhoz, hogy e bíróság számára felvilágosítást lehessen adni abban az esetben, ha a nemzeti rendelkezés nem áll összhangban a 2002/584 kerethatározattal, és nem lehetséges az összhangban álló értelmezés elvének alkalmazása, messzebb kell menni a kerethatározatok jogi helyzetét szabályozó rendelkezések értelmezésében, és meg kell állapítani, hogy a nemzeti bíróságok számára megengedett‑e az, hogy az összhangban nem álló nemzeti rendelkezések alkalmazását mellőzzék.
4.
A jelen indítványban elsősorban azt állítom, hogy e kerethatározat 4. cikkének 6. pontját úgy kell értelmezni, hogy azzal ellentétes, ha egy tagállam a végrehajtás megtagadásának e cikkben szereplő okait oly módon ülteti át, hogy:
—
az igazságügyi hatóság köteles az olyan keresett személlyel szemben szabadságvesztés‑büntetés vagy szabadságelvonással járó intézkedés végrehajtása céljából kibocsátott európai elfogatóparancs végrehajtását megtagadni, aki a végrehajtó tagállamban tartózkodik, annak állampolgára vagy lakosa, anélkül, hogy a személy konkrét helyzete alapján értékelhetné, hogy a büntetés ezen államban történő végrehajtása elősegítheti‑e ezen személy társadalomba való visszailleszkedését;
—
az európai elfogatóparancs végrehajtásának megtagadása csak azzal jár, hogy ez a tagállam kijelenti, hogy kész átvenni a büntetés végrehajtását, anélkül, hogy ez a nyilatkozat végrehajtásra vonatkozó kötelezettségvállalást jelentene;
—
az igazságügyi hatóság megtagadja a szabadságvesztés‑büntetés vagy szabadságelvonással járó intézkedés végrehajtása céljából egy olyan keresett személlyel szemben kibocsátott európai elfogatóparancs végrehajtását, aki a végrehajtó tagállamban tartózkodik, annak állampolgára vagy lakosa, jóllehet egyfelől a büntetés végrehajtásának átvételéről szóló határozat – amelyet az elfogatóparancs végrehajtásának megtagadásáról szóló határozatot követően hoznak – a kibocsátó tagállam és a végrehajtó tagállam között fennálló hatályos egyezmény fennállására, illetve betartására vonatkozó feltételektől, valamint a kibocsátó állam együttműködésétől függ, másfelől pedig az elfogatóparancs végrehajtásának megtagadását nem teszi kétségessé az, ha a büntetés végrehajtásának átvétele az előírt feltételek hiánya miatt nem lehetséges.
5.
Másodsorban azt állítom, hogy az említett kerethatározat 4. cikkének 6. pontjában foglalt rendelkezések nem rendelkeznek közvetlen hatállyal, hogy a nemzeti bíróság feladata az, hogy az alapügyben szóban forgó nemzeti rendelkezéseket amennyire csak lehetséges, az uniós joggal összhangban értelmezze, valamint hogy abban az esetben, ha egy ilyen értelmezés lehetetlennek bizonyul, a nemzeti bíróság köteles ezen rendelkezések alkalmazását mellőzni amiatt, hogy azok nem egyeztethetőek össze a 2002/584 kerethatározat 4. cikkének 6. pontjával.
I – Jogi háttér
A – Az uniós jog
1. A 2002/584 kerethatározat
6.
A kerethatározat (1), (5)–(7) és (10) preambulumbekezdésének szövege a következő:
„(1)
Az 1999. október 15–16‑i tamperei Európai Tanács következtetései, és különösen azok 35. pontja szerint a tagállamok között az olyan személyekre vonatkozó alakszerű hivatalos kiadatási eljárást, akik jogerős elítélésüket követően menekülnek az igazságszolgáltatás elől, el kell törölni, a bűncselekmény elkövetésével gyanúsított személyeket érintő kiadatási eljárást pedig fel kell gyorsítani.
[…]
(5)
Az Uniónak abból a kitűzött céljából, hogy a szabadság, a biztonság és a jog érvényesülésének térségévé váljon, következik a tagállamok közötti kiadatás eltörlése, és annak az igazságügyi hatóságok közötti átadási rendszerrel való felváltása. Emellett az elítéltek vagy gyanúsítottak – büntetőítélet végrehajtása vagy büntetőeljárás lefolytatása céljából történő – átadásának új, egyszerűsített rendszerének bevezetése lehetővé teszi a jelenlegi kiadatási eljárások bonyolultságának és a jelenlegi kiadatási eljárásokban rejlő késlekedés kockázatának a megszüntetését is. A tagállamok között mindeddig irányadó hagyományos együttműködési kapcsolatokat a szabadság, a biztonság és a jog érvényesülésének térségében a büntetőügyekben hozott bírósági határozatok szabad mozgásán nyugvó rendszernek kell felváltania mind az ítélethozatal előtti, mind az azt követő szakaszban.
(6)
Az e kerethatározatban előírt európai elfogatóparancs az első konkrét megvalósulása a büntetőjog területén a kölcsönös elismerés elvének, amelyre az Európai Tanács az igazságügyi együttműködés »sarokköveként« utalt.
(7)
Mivel az 1957. december 13‑i európai kiadatási egyezményre épülő többoldalú kiadatási rendszer felváltását a tagállamok egyoldalúan eljárva nem képesek kielégítően megvalósítani, és e cél – nagyságát és hatásait tekintve – az unió szintjén jobban megvalósítható, a Tanács az Európai Unióról szóló szerződés 2. cikkében és az Európai Közösséget létrehozó szerződés 5. cikkében foglalt szubszidiaritás elvével összhangban intézkedéseket fogadhat el. Az arányosság elvének megfelelően, amelyet az utóbbi cikk rögzít, ez a kerethatározat nem lép túl az e cél megvalósításához szükséges mértéken.
[…]
(10)
Az európai elfogatóparancs szabályozása a tagállamok közötti nagy fokú bizalomra épül. […]”
7.
Az említett kerethatározat 1. cikkének (1) és (2) bekezdése az európai elfogatóparancsot és végrehajtásának kötelezettségét a következőképpen határozza meg:
„(1)   Az európai elfogatóparancs egy tagállamban kibocsátott igazságügyi hatósági határozat, amely azt a célt szolgálja, hogy egy másik tagállam a büntetőeljárás lefolytatása, szabadságvesztés‑büntetés, illetve szabadságelvonással járó intézkedés végrehajtása végett a keresett személyt elfogja és átadja.
(2)   A tagállamok minden európai elfogatóparancsot a kölcsönös elismerés elve alapján és e kerethatározat rendelkezéseinek megfelelően hajtanak végre.”
8.
A 2002/584 kerethatározat 3. és 4. cikke a végrehajtás kötelező megtagadásának okairól, illetve a végrehajtás mérlegelhető megtagadásának okairól rendelkezik.
9.
A kerethatározat 4. cikkének 6. pontja kimondja:
„A végrehajtó igazságügyi hatóság az alábbi esetekben tagadhatja meg az európai elfogatóparancs végrehajtását:
[…]
6.
ha az európai elfogatóparancsot szabadságvesztés‑büntetés vagy szabadságelvonással járó intézkedés végrehajtása céljából bocsátották ki, amennyiben a keresett személy a végrehajtó tagállamban tartózkodik, amelynek [helyesen: annak] állampolgára vagy lakosa, és ez az állam vállalja, hogy saját hazai joga szerint végrehajtja a büntetést vagy a szabadságelvonással járó intézkedést”.
2. A 2008/909/IB kerethatározat
10.
A kölcsönös elismerés elvének büntetőügyekben hozott, szabadságvesztés büntetéseket kiszabó vagy szabadságelvonással járó intézkedéseket alkalmazó ítéleteknek az Európai Unióban való végrehajtása céljából történő alkalmazásáról szóló, 2008. november 27‑i 2008/909/IB tanácsi kerethatározat (
4
) 28. cikke a következőkről rendelkezik:
„(1)   A 2011. december 5. előtt kézhez kapott kérelmekre továbbra is az elítélt személyek átszállításáról szóló meglévő jogi eszközök az irányadók. Az ezen időpont után érkező kérelmekre nézve a tagállamok által e kerethatározat értelmében elfogadott szabályok az irányadók.
(2)   E kerethatározat tanácsi elfogadásakor azonban bármely tagállam nyilatkozhat úgy, hogy azokban az esetekben, amikor a jogerős ítélet meghozatalára az általa meghatározott időpontnál hamarabb kerül sor, kibocsátó és végrehajtó államként továbbra is az elítélt személyek átszállításáról szóló, a 2011. december 5. előtt alkalmazandó meglévő jogi eszközöket alkalmazza. Amennyiben egy tagállam ilyen nyilatkozatot tesz, az összes többi tagállam tekintetében ezen eszközök lesznek alkalmazandók az ilyen esetekben, függetlenül attól, hogy a többi tagállam tett‑e ugyanilyen nyilatkozatot. A kérdéses időpont nem lehet 2011. december 5‑nél későbbi. A fent említett nyilatkozatot az Európai Unió Hivatalos Lapjában közzé kell tenni. A nyilatkozat bármikor visszavonható.”
B – A holland jog
11.
A kerethatározatot a holland jogba a 2004. április 29‑i Overleveringswet (a személyek átadásáról szóló törvény) (
5
) ülteti át.
12.
Az OLW 6. cikkének a 2008/909 kerethatározatot átültető, 2012. július 12‑i Wet wederzijdse erkenning en tenuitvoerlegging vrijheidsbenemende en voorwaardelijke sancties (a szabadságvesztés és feltételes büntetések kölcsönös elismeréséről és végrehajtásáról szóló törvény) (
6
) hatálybalépését megelőző változata a következőkről rendelkezett:
„(1)   Holland állampolgár átadható, amennyiben átadását a vele szemben büntetőeljárás keretében folytatott vizsgálat céljából kérik, és a végrehajtó igazságügyi hatóság véleménye szerint biztosított az, hogy amennyiben őt a kibocsátó tagállamban olyan bűncselekményekért végrehajtandó szabadságvesztés‑büntetésre ítélik, amelyekre vonatkozóan átadása engedélyezhető, e büntetést Hollandiában töltheti le.
(2)   Holland állampolgár nem adható át, ha az átadást jogerős bírósági határozattal kiszabott szabadságvesztés végrehajtása végett kérik.
(3)   Ha az átadás megtagadása kizárólag a (2) bekezdés rendelkezésein alapul, az ügyész közli a kibocsátó igazságügyi hatósággal, hogy az elítéltek átadásáról szóló egyezmény 11. cikkében előírt vagy más hatályos egyezményen alapuló eljárás alkalmazásával kész átvenni a határozat végrehajtását.
(4)   Az ügyész azonnal tájékoztatja a […] minisztert az átadás megtagadásáról szóló valamennyi határozatról, amelyet a (3) bekezdésben foglalt azon nyilatkozattal együtt közölnek, amely szerint Hollandia kész elrendelni a külföldi határozat végrehajtását.
(5)   Az (1)–(4) bekezdés alkalmazandó a határozatlan időre szóló tartózkodási engedéllyel rendelkező külföldire is, ha az európai elfogatóparancs alapjául szolgáló cselekmény miatt ellene Hollandiában lefolytatható a büntetőeljárás, és előreláthatólag nem veszíti el hollandiai tartózkodási jogát a vele szemben kiszabott büntetés vagy alkalmazott intézkedés következtében.”
13.
A szabadságvesztés és feltételes büntetések kölcsönös elismeréséről és végrehajtásáról szóló törvény hatálybalépése óta az OLW 6. cikke (3) bekezdésének szövege a következő:
„(3)   Ha az átadás megtagadása kizárólag a […] 6. cikke (2) bekezdésének rendelkezésein alapul, az ügyész közli a kibocsátó igazságügyi hatósággal, hogy kész átvenni a határozat végrehajtását.”
II – Az alapeljárás és az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések
14.
2007. február 5‑i ítéletével – amely 2007. július 13‑án emelkedett jogerőre – a Sąd Rejonowy w Poznaniu (poznańi kerületi bíróság) D. A. Popławskit, lengyel állampolgárt, egy év felfüggesztett szabadságvesztés‑büntetésre ítélte. 2010. április 15‑én ugyanezen bíróság elrendelte a büntetés végrehajtását.
15.
2013. október 7‑én ez a bíróság európai elfogatóparancsot bocsátott ki D. A. Popławskival szemben e büntetés végrehajtása céljából.
16.
Az említett európai elfogatóparancs végrehajtására vonatkozó alapeljárásban a Rechtbank Amsterdam (amszterdami elsőfokú bíróság) megállapította, hogy az OLW 6. cikkének (2) és (5) bekezdésében előírtakon kívül nincs egyéb oka az elfogatóparancs végrehajtása megtagadásának olyan személyek esetében, akik Hollandiában rendelkeznek lakóhellyel, és D. A. Popławski esetében – aki bizonyította, hogy legalább 5 évig megszakítás nélkül, jogszerűen tartózkodott Hollandiában – ez a helyzet.
17.
A kérdést előterjesztő bíróság megjegyzi, hogy az OLW 6. cikkének (3) bekezdése értelmében Hollandia az európai elfogatóparancs végrehajtásának megtagadásakor közli, hogy „kész” átvenni a büntetés végrehajtását a közte és a kibocsátó tagállam között fennálló valamely hatályos egyezmény alapján. A kérdést előterjesztő bíróság kifejti, hogy az ilyen átvételnek az alapeljárásban az a feltétele, hogy Lengyelország erre irányuló megkereséssel éljen, valamint hogy az ilyen megkeresés a lengyel szabályozással ellentétes, ha az érintett személy lengyel állampolgár.
18.
A kérdést előterjesztő bíróság megállapítja, hogy ilyen körülmények között az átadás megtagadása a keresett személy büntetlenségéhez vezethet, mivel az átadást megtagadó határozat kihirdetését követően a büntetés végrehajtásának átvétele lehetetlennek bizonyulhat, és ez nincs hatással az átadást megtagadó határozatra, amellyel szemben nincs helye rendes jogorvoslatnak.
19.
Ennélfogva a Rechtbank Amsterdam (amszterdami elsőfokú bíróság) – mivel kétségei merültek fel az OLW 6. cikke (2)–(4) bekezdésének a 2002/584 kerethatározat 4. cikkének 6. pontjával való összeegyeztethetőségével kapcsolatban, amely csak akkor teszi lehetővé az átadás megtagadását, ha a végrehajtó tagállam „vállalja”, hogy saját hazai joga szerint végrehajtja a büntetést – felfüggesztette az eljárást, és előzetes döntéshozatal céljából a következő kérdéseket terjesztette a Bíróság elé:
„1)   Átültetheti‑e valamely tagállam a 2002/584 kerethatározat 4. cikkének 6. pontját a nemzeti jogába oly módon, hogy:
—
a végrehajtó igazságügyi hatósága minden további nélkül köteles a végrehajtó tagállam állampolgárának vagy lakosának büntetés‑végrehajtás céljából történő átadását megtagadni,
—
e megtagadás ipso iure megalapozza az említett állampolgárral vagy lakossal szemben kiszabott szabadságvesztés‑büntetés végrehajtásának átvételére való készséget,
—
de a végrehajtás átvételéről szóló döntést csak a büntetés‑végrehajtás céljából történő átadás megtagadása után hoznak, és a pozitív döntés 1. a kibocsátó tagállam és a végrehajtó tagállam között fennálló hatályos egyezményben foglalt jogalaptól, 2. az ezen egyezményben rögzített feltételektől és 3. a kibocsátó tagállam – például erre irányuló megkeresés megküldésében megnyilvánuló – együttműködésétől függ,
és ezért fennáll a veszélye annak, hogy a végrehajtó tagállam a büntetés‑végrehajtás céljából történő átadás megtagadása után nem tudja átvenni a végrehajtást, jóllehet e veszély nem érinti a büntetés‑végrehajtás céljából történő átadás megtagadásának kötelezettségét?
2)   Az első kérdésre adandó nemleges válasz esetén:
a)
Közvetlenül alkalmazhatja‑e a nemzeti bíróság a 2002/584 kerethatározat rendelkezéseit annak ellenére, hogy [a Szerződésekhez csatolt], az átmeneti rendelkezésekről szóló (36.) jegyzőkönyv 9. cikke értelmében e kerethatározat joghatása a Lisszaboni Szerződés hatálybalépése után mindaddig fennmarad, amíg azt hatályon kívül nem helyezik, semmisnek nem nyilvánítják, vagy nem módosítják?
b)
Igenlő válasz esetén: kellően pontos és feltétel nélküli‑e a 2002/584 kerethatározat 4. cikkének 6. pontja ahhoz, hogy a nemzeti bíróság alkalmazhassa azt?
3)   Az első kérdésre és a második kérdés b) pontjára adandó nemleges válasz esetén: az a tagállam, amelynek nemzeti joga a külföldi szabadságvesztés‑büntetés végrehajtásának átvételéhez egy erre vonatkozó nemzetközi egyezményben foglalt jogalapot követel meg, átültetheti‑e a kerethatározat 4. cikkének 6. pontját a nemzeti jogába oly módon, hogy a kerethatározat 4. cikkének 6. pontja maga jelenti a megkövetelt, egyezményben foglalt jogalapot a büntetlenségnek az egyezményben foglalt jogalapra vonatkozó nemzeti követelményével együtt járó veszélyének elkerülése érdekében?
4)   Az első kérdésre és a második kérdés b) pontjára adandó nemleges válasz esetén: átültetheti‑e valamely tagállam a kerethatározat 4. cikkének 6. pontját a nemzeti jogába oly módon, hogy a végrehajtó tagállam más tagállam állampolgárságával rendelkező lakosa büntetés‑végrehajtás céljából történő átadásának megtagadását ahhoz a feltételhez köti, hogy a végrehajtó tagállam rendelkezzen joghatósággal az európai elfogatóparancsban felsorolt cselekmények tekintetében, és hogy ne ütközzön tényleges akadályokba a végrehajtó tagállamban egy ottani lakossal szemben e cselekmények miatt lefolytatandó büntetőeljárás (ilyen akadályt jelent például, ha a kibocsátó tagállam megtagadja a bűnügyi akták végrehajtó tagállamnak történő átadását), jóllehet a végrehajtó tagállam állampolgára büntetés‑végrehajtás céljából történő átadásának megtagadását nem köti ilyen feltételhez?”
III – Elemzés
A – Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett első kérdésről
20.
Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett első kérdés három részből áll, amelyeket külön‑külön kell megvizsgálni.
1. Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett első kérdés első részéről
21.
Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett első kérdés első részével a kérdést előterjesztő bíróság lényegében azt szeretné megtudni, hogy egy tagállam végrehajthatja‑e a végrehajtás megtagadásának a 2002/584 kerethatározat 4. cikkének 6. pontjában szereplő okait oly módon, hogy az igazságügyi hatóság köteles megtagadni valamely szabadságvesztés‑büntetés vagy szabadságelvonással járó intézkedés végrehajtása céljából egy olyan keresett személlyel szemben kibocsátott európai elfogatóparancs végrehajtását, aki a végrehajtó tagállamban tartózkodik, annak állampolgára vagy lakosa.
22.
E kérdés megválaszolása érdekében először is emlékeztetni kell arra, hogy a kölcsönös elismerés elve, amely az igazságügyi együttműködés „sarokköve”, (
7
) és a kerethatározat rendszerének alapjául szolgál, (
8
) e kerethatározat 1. cikkének (2) bekezdése értelmében magában foglalja, hogy a tagállamok főszabály szerint kötelesek az európai elfogatóparancs alapján eljárni.
23.
Ugyanakkor ez az elismerés nem jelent a kibocsátott európai elfogatóparancs végrehajtására vonatkozó „feltétlen kötelezettséget”, mivel az említett kerethatározat rendszere, amint többek között e cikkek rendelkezéseiből kitűnik, „lehetőséget biztosít a tagállamoknak, hogy bizonyos helyzetekben megengedjék az illetékes igazságügyi hatóságok számára, hogy úgy határozzanak, hogy a kiszabott büntetést a végrehajtó tagállam területén kell végrehajtani” (
9
).
24.
A 2002/584 kerethatározat 4. cikkének 6. pontja különösen az európai elfogatóparancs végrehajtása megtagadásának mérlegelhető okát állapítja meg, amely alapján az európai elfogatóparancsot végrehajtó „igazságügyi hatóság”„megtagadhatja” a büntetés végrehajtása céljából kibocsátott európai elfogatóparancs végrehajtását, ha a keresett személy a végrehajtó tagállamban tartózkodik, annak állampolgára vagy lakosa, és ez az állam vállalja, hogy saját belső joga szerint végrehajtja a büntetést.
25.
Bár a Bíróságnak már volt alkalma arra, hogy közelebbről meghatározza e rendelkezés terjedelmét többek között azáltal, hogy behatárolta annak személyi hatályát, (
10
) és meghatározta azokat a feltételeket, amelyektől az elfogatóparancs végrehajtásának megtagadása függhet, (
11
) azonban még nem foglalkozott közvetlenül azzal a kérdéssel, hogy a végrehajtás megtagadásának az ezen kerethatározat 4. cikkének 6. pontjában szereplő okainak mérlegelhető jellege azt jelenti‑e, hogy a végrehajtó igazságügyi hatóságnak mérlegelési mozgástérrel kell rendelkeznie az európai elfogatóparancs végrehajtásának elbírálása során.
26.
Az eldöntendő kérdés az, hogy mit kell az európai elfogatóparancs „mérlegelhető” jellege alatt érteni. Ez a lehetőség a tagállamok számára áll fenn, amelyek a 2002/584 kerethatározatnak a belső jogukba történő átültetése során dönthetnek úgy, hogy a végrehajtás megtagadásának mérlegelhető okait átveszik, vagy nem veszik át, vagy ez a lehetőség a végrehajtó igazságügyi hatóság számára biztosított, amely mérlegelési jogkörrel rendelkezik annak eldöntése során, hogy azokat az egyes ügyek sajátos körülményei alapján átveszi‑e, vagy sem?
27.
A Wolzenburg‑ügyre (
12
) vonatkozó 2009. március 24‑i indítványomban azzal érveltem, hogy a végrehajtás megtagadásának az ezen kerethatározat 4. cikke 6. pontjában szereplő okának a belső jogba való átültetése nem tartozik a tagállamok mérlegelési mozgásterébe, hanem kötelező erejű. Véleményem szerint a belső jogban kötelező biztosítani annak lehetőségét, hogy a végrehajtó igazságügyi hatóság megtagadhassa az átadást, amennyiben a rendelkezésben szereplő követelmények teljesülnek. Úgy tűnik, hogy a Bíróság másként foglalt állást, amikor többek között a 2012. szeptember 5‑i Lopes Da Silva Jorge‑ítéletben (
13
) megállapította, hogy „amikor (
14
) valamely tagállam végrehajtja a belső jogában a 2002/584 kerethatározat 4. cikkének 6. pontját, figyelembe kell vennie azt a tényt, hogy e rendelkezés [személyi] hatálya [korlátozott]”.
28.
Az a lehetőség, ami a Bíróság szerint a tagállamok rendelkezésére áll abban a tekintetben, hogy a végrehajtás megtagadásának mérlegelhető okait a belső jogukba átültetik‑e, vagy sem, nem jelenti azt, hogy ha a kerethatározat 4. cikkének átültetését választják, akkor a „[meg]tagadhatja” kifejezést értelmezhetik úgy, hogy az igazságügyi hatóságaik számára arra irányuló kötelezettséget teremt, hogy az e rendelkezés személyi hatálya alá tartozó valamely személlyel szemben kibocsátott európai elfogatóparancs végrehajtását megtagadják. Bár e rendelkezés végrehajtásakor a tagállamok „bizonyos terjedelmű mérlegelési mozgástérrel rendelkeznek” (
15
), ezzel együtt az állandó ítélkezési gyakorlat szerint az uniós jog egységes alkalmazásának követelményéből és az egyenlőség elvéből az következik, hogy a jelentésének és hatályának meghatározása érdekében a tagállami jogokra kifejezett utalást nem tartalmazó uniós jogi rendelkezést az egész Unióban önállóan és egységesen kell értelmezni. (
16
)
29.
A 2002/584 kerethatározat 4. cikke egyáltalán nem tartalmaz utalást a tagállami jogokra, és ennélfogva önálló és egységes értelmezést követel meg, figyelembe véve egyúttal e rendelkezés szövegét, kontextusát, valamint az e kerethatározattal elérni kívánt célkitűzést. (
17
)
30.
Először is e rendelkezés címével kapcsolatban meg kell jegyezni, hogy a „mérlegelhető” melléknév a „végrehajtás megtagadásához”, nem pedig az „okokhoz” kapcsolódik, ebből tehát az következik, hogy az elfogatóparancs végrehajtásának megtagadása az, ami mérlegelhető, ellentétben az ezen kerethatározat 3. cikkében szereplő kötelező megtagadással. Ezenkívül meg kell állapítani, hogy a 2002/584 kerethatározat 4. cikkének első bekezdéséből kitűnik, hogy az európai elfogatóparancs végrehajtása megtagadásának lehetősége közvetlenül a nemzeti végrehajtó igazságügyi hatóságok számára biztosított, amelyeknek tehát mérlegelési mozgástérrel kell rendelkezniük.
31.
Másodszor, a kerethatározat 4. cikke 6. pontjának ily módon történő értelmezését alátámasztja az az összefüggés, amelybe ez a rendelkezés illeszkedik. Ugyanis az említett kerethatározat célja, hogy kötelező átadási rendszert hozzon létre a tagállamok igazságügyi hatóságai között, amely átadást a végrehajtó igazságügyi hatóság csak a végrehajtás megtagadásának a 2002/584 kerethatározatban kifejezetten szereplő okai alapján tagadhatja meg. Ebben az összefüggésben az átadás a főszabály, az átadás megtagadását pedig kivételként hozták létre, amelyet szigorúan kell értelmezni. Márpedig az alapügyben szóban forgóhoz hasonló olyan rendelkezés, amely a végrehajtó igazságügyi hatóság számára előírja az olyan személyre vonatkozó európai elfogatóparancs végrehajtásának megtagadását, aki a végrehajtó tagállam állampolgára, vagy aki a végrehajtó tagállamban lakik, e hatóságot automatikus jellegénél fogva megfosztja annak lehetőségétől, hogy az egyes ügyek sajátos körülményeit figyelembe vegye, amely körülmények alapján e hatóság megállapíthatja, hogy az átadás megtagadásának feltételei nem teljesülnek. Egy egyszerű lehetőség valódi kötelezettséggé alakításával az ilyen jellegű rendelkezés főszabállyá alakítja azt a kivételt is, amelyet az átadás megtagadása jelent.
32.
Harmadszor, a végrehajtó igazságügyi hatóság számára annak előírása, hogy köteles az e kerethatározat 4. cikkének 6. pontjában foglalt személyek átadását megtagadni, ellentétes lenne a kerethatározat által követett céllal.
33.
Ahogyan azt a Bíróság már megállapította, az elfogatóparancs végrehajtása megtagadásának az e rendelkezésben írt mérlegelhető oka többek között azt teszi lehetővé, hogy a végrehajtó igazságügyi hatóság különös jelentőséget tulajdonítson annak, hogy növelhető‑e a keresett személy társadalomba való, a vele szemben kiszabott büntetés végrehajtását követő visszailleszkedésének esélye. (
18
)
34.
Az uniós jogalkotó által a társadalomba való visszailleszkedésre irányuló célnak tulajdonított jelentőséget kifejezetten megerősítik más uniós jogi eszközök, különösen a 2008/909 kerethatározat 3. cikkének (1) bekezdése, amely kifejti, hogy a kerethatározat „az elítélt személy társadalmi beilleszkedésének célját szolgálja”.
35.
Véleményem szerint e cél figyelembevétele magában foglalja, hogy a végrehajtó igazságügyi hatóság számára mérlegelési mozgásteret ismerjenek el annak érdekében, hogy ez a hatóság meg tudja határozni a keresett személy társadalomba való visszailleszkedésének tényleges esélyeit e személy egyedi és konkrét helyzete alapján.
36.
Ez akkor is így van, ha a keresett személy a végrehajtó tagállam állampolgára, mivel bár ez a minőség bizonyítja az ehhez az államhoz való erős kötődést, azonban az nem jelenthet megdönthetetlen vélelmet arra nézve, hogy önmagában a büntetésnek az említett államban való végrehajtása szükségszerűen jobban elősegíti az érintett reszocializációját. A Kozłowski‑ügyre (
19
) vonatkozó 2008. április 28‑i indítványomban tehát arra hivatkoztam, hogy a 2002/584 kerethatározat 4. cikkének 6. pontjával elérni kívánt reszocializációs cél nem indokolhatja, hogy a tagállamok megfosszák igazságügyi hatóságaikat a mérlegelés lehetőségétől, valamint, hogy ha a büntetésvégrehajtási célból kibocsátott európai elfogatóparancs a végrehajtó tagállam állampolgárára vonatkozik, és az nem egyezik bele az átadásába, ezen állam igazságügyi hatóságának lehetősége kell, hogy legyen arra, hogy az említett személy konkrét helyzetére tekintettel ellenőrizze, hogy a büntetésnek a végrehajtó tagállamban történő végrehajtása szükséges‑e az érintett reszocalizációjának elősegítéséhez. (
20
)
37.
Azt is el kell – még inkább – ismerni, hogy a kerethatározat 4. cikkének 6. pontját úgy kell értelmezni, hogy az a végrehajtó igazságügyi hatóság számára választási lehetőséget biztosít abban a tekintetben, hogy megtagadja‑e az átadást, ha a valamely büntetés végrehajtása érdekében kibocsátott európai elfogatóparancs olyan személyre vonatkozik, aki anélkül, hogy a végrehajtó tagállam állampolgára lenne, ebben a tagállamban tartózkodik, vagy ott lakik. Ugyanis egyrészt a végrehajtó tagállami illetőség nem jelent – ahogyan az ezen tagállami állampolgárság sem – megdönthetetlen vélelmet arra nézve, hogy nagyobb az esély a reszocializációra ebben a tagállamban. Másrészt annak meghatározása, hogy a keresett személy a végrehajtó tagállam területén tartózkodik‑e, magában foglalja egy arra irányuló vizsgálat lefolytatását, hogy a keresett személy tart‑e, és ha igen, milyen erősségű kapcsolatot ezzel az állammal. Ebben a tekintetben meg kell jegyezni, hogy a Bíróság kimondta, hogy ha valamely tagállam a 2002/584 kerethatározat 4. cikkének 6. pontját az e rendelkezés alkalmazására vonatkozó különös feltételek megállapítása nélkül hajtja végre, az európai elfogatóparancsot végrehajtó igazságügyi hatóság feladata, hogy annak meghatározása érdekében, hogy valamely konkrét helyzetben fennáll‑e a keresett személy és az európai elfogatóparancsot végrehajtó tagállam között olyan kötődés, amelynek alapján megállapítható, hogy e személy a kerethatározat 4. cikkének 6. pontja értelmében az említett államban lakik vagy tartózkodik, átfogóan vizsgáljon több, e személy helyzetét jellemző objektív körülményt, így különösen a keresett személy tartózkodásának tartamát, jellegét és feltételeit, valamint a végrehajtó tagállamban fennálló családi és gazdasági kötelékeit.
38.
Az ezáltal annak meghatározása érdekében elvégzett vizsgálat, hogy a keresett személy az említett kerethatározat 4. cikke 6. pontjának személyi hatálya alá tartozik‑e, átfedésben van az annak ellenőrzése érdekében lefolytatandó vizsgálattal, hogy a büntetés ezen államban történő végrehajtása elősegítheti‑e ezen személy társadalomba való visszailleszkedését.
39.
E megfontolások alapján azt a következtetést vonom le, hogy a végrehajtó igazságügyi hatóságnak rendelkeznie kell mérlegelési mozgástérrel, amely alapján eldöntheti, hogy él‑e, vagy sem a számára elismert azon lehetőséggel, hogy az európai elfogatóparancs végrehajtását a társadalomba való visszailleszkedésre irányuló célra tekintettel megtagadja.
40.
Következésképpen az előzetes döntéshozatalra előterjesztett első kérdés első részére azt a választ javaslom, hogy a 2002/584 kerethatározat 4. cikkének 6. pontját úgy kell értelmezni, hogy azzal ellentétes, ha egy tagállam a végrehajtás megtagadásának ezen cikkben szereplő okait oly módon ülteti át, hogy az igazságügyi hatóság köteles az olyan keresett személlyel szemben szabadságvesztés‑büntetés vagy szabadságelvonással járó intézkedés végrehajtása céljából kibocsátott európai elfogatóparancs végrehajtását megtagadni, aki a végrehajtó tagállamban tartózkodik, annak állampolgára vagy lakosa, anélkül, hogy a személy konkrét helyzete alapján értékelhetné, hogy a büntetés ebben az államban történő végrehajtása elősegítheti‑e ezen személy társadalomba való visszailleszkedését.
2. Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett első kérdés második részéről
41.
Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett első kérdés második részével a kérdést előterjesztő bíróság lényegében azt szeretné megtudni, hogy egy tagállam átültetheti‑e a végrehajtás megtagadásának az ezen kerethatározat 4. cikkének 6. pontjában szereplő okait oly módon, hogy az európai elfogatóparancs végrehajtásának megtagadása csak azzal jár, hogy ez a tagállam kijelenti, hogy kész átvenni a büntetés végrehajtását, anélkül, hogy ez a nyilatkozat végrehajtásra vonatkozó kötelezettségvállalást jelentene.
42.
A kérdést előterjesztő bíróság által adott információkból, valamint az Openbaar Ministerie (ügyészség, Hollandia) által a tárgyalás során nyújtott pontosításokból kiderül, hogy a nemzeti jog által előírt rendszerben a végrehajtó igazságügyi hatóság még azelőtt köteles az európai elfogatóparancs végrehajtását megtagadni, hogy megvizsgálták volna azt a kérdést, hogy a büntetés ténylegesen végrehajtható‑e Hollandiában, mivel ebben a kérdésben a jogerős határozat meghozatalára hatáskörrel rendelkező hatóság a Minister van Veiligheid en Justitie (biztonsági és igazságügyi minisztérium). Ennélfogva ebben a rendszerben a büntetés Hollandiában történő végrehajtása nem feltétele az átadás megtagadásának, amelyet nem tesz kérdésessé, ha bebizonyosodik, hogy a büntetés nem hajtható végre Hollandiában.
43.
E kerethatározat vizsgálata alapján kijelenthető, hogy egy olyan rendszer, mint amelyet a holland jog előír, nem egyeztethető össze az ezen jogi eszköz által kidolgozott átadási rendszerrel.
44.
Először is meg kell jegyezni, hogy ez a cikk a bíróság számára fennálló azon lehetőséget, hogy egy európai elfogatóparancs végrehajtását megtagadja, azon kettős feltételhez köti, hogy egyrészről a keresett személy a végrehajtó tagállam állampolgára legyen, illetve ott tartózkodjon vagy lakjon, másrészről pedig ennek az államnak vállalnia kell, hogy saját hazai joga szerint végrehajtja a büntetést vagy intézkedést.
45.
E rendelkezés szövegéből következik, hogy az európai elfogatóparancs végrehajtásának megtagadása ellentételezéseként a végrehajtó tagállam valódi egyoldalú kötelezettségvállalását feltételezi a határozat elismerésére és a büntetés végrehajtásának biztosítására vonatkozóan.
46.
Márpedig az a nyilatkozat, amellyel az ügyészég kijelenti, hogy kész átvenni a büntetés végrehajtását, nem felel meg ennek a követelménynek, mert nem ölt határozati jelleget, hanem csak egyszerű szándéknyilatkozatnak minősül, amelyet a Minister van Veiligheid en Justitie‑től (biztonsági és igazságügyi minisztérium) származó valódi határozatnak kell követnie. Így az OLW 6. cikkében előírt eljárásban a büntetés végrehajtásának átvétele az átadás megtagadásának nem biztos és kötelező feltétele, hanem annak eseti és mérlegelhető következménye.
47.
Másodszor emlékeztetni kell arra, hogy a végrehajtás megtagadásának e rendelkezésben foglalt mérlegelhető okai többek között a szabadságvesztés‑büntetését töltő személy társadalomba való visszailleszkedésének célját szolgálják azáltal, hogy számára lehetővé teszik, hogy ezt a büntetést abban a tagállamban töltse, ahol a társadalomba való visszailleszkedésének a legnagyobbak az esélyei. A megtagadás ezen lehetősége nem jogosítja fel a végrehajtó tagállamot arra, hogy a saját állampolgárait vagy azokat a személyeket, akik a területén tartózkodnak vagy laknak, mentesítse azon büntetés végrehajtása alól, amelyre a kibocsátó tagállamban ítélték őket.
48.
Harmadszor meg kell állapítani, hogy egy olyan rendszer, amelyben az elfogatóparancs végrehajtása megtagadásának nem feltétele a büntetés végrehajtására vonatkozó kötelezettségvállalás, teljes mértékben ellentétes a 2002/584 kerethatározat által előírt átadási rendszer logikájával. Miközben ez a rendszer – amelynek célja az igazságügyi együttműködés megkönnyítése és meggyorsítása annak érdekében, hogy hozzájáruljon az Unió azon kitűzött céljának megvalósításához, hogy a szabadság, a biztonság és a jog érvényesülésének térségévé váljon – a kölcsönös elismerés elvén alapul, amely az ezen kerethatározat 1. cikkének (2) bekezdése értelmében magában foglalja, hogy a tagállamok főszabály szerint kötelesek az európai elfogatóparancs alapján eljárni, addig az OLW által előírt rendszer ezzel szemben ahhoz vezet, hogy a végrehajtó tagállam számára lehetővé teszi, hogy ne ismerje el a kibocsátó tagállamban hozott, szabadságvesztés‑büntetést megállapító ítéletet. A kiszabott büntetés végrehajtásának elmaradása a büntetés átváltoztatásának minősül, amely már önmagában ellentétes a kölcsönös elismerés elvével, ráadásul állampolgársági vagy illetőségre vonatkozó feltételen alapul, tehát hátrányosan megkülönböztető jellegű.
49.
A fenti megfontolások alapján arra a következtetésre jutok, hogy az említett kerethatározat 4. cikkének 6. pontját úgy kell értelmezni, hogy azzal ellentétes, ha egy tagállam a végrehajtás megtagadásának az ezen cikkben előírt okait oly módon ülteti át, hogy az európai elfogatóparancs végrehajtásának megtagadása csak azzal jár, hogy ez a tagállam kijelenti, hogy kész átvenni a büntetés végrehajtását, anélkül, hogy ez a nyilatkozat végrehajtásra vonatkozó kötelezettségvállalást jelentene.
3. Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett első kérdés harmadik részéről
50.
Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett első kérdés harmadik részével a kérdést előterjesztő bíróság lényegében azt szeretné megtudni, hogy egy tagállam átültetheti‑e a végrehajtás megtagadásának a 2002/584 kerethatározat 4. cikkének 6. pontjában szereplő okait oly módon, hogy az igazságügyi hatóság megtagadja a szabadságvesztés‑büntetés vagy szabadságelvonással járó intézkedés végrehajtása céljából egy olyan keresett személlyel szemben kibocsátott európai elfogatóparancs végrehajtását, aki a végrehajtó tagállamban tartózkodik, annak állampolgára vagy lakosa, jóllehet egyfelől a büntetés végrehajtásának átvételéről szóló határozat – amelyet az elfogatóparancs végrehajtásának megtagadásáról szóló határozatot követően hoznak – a kibocsátó tagállam és a végrehajtó tagállam között fennálló hatályos egyezmény fennállására, illetve betartására vonatkozó feltételektől, valamint a kibocsátó állam együttműködésétől függ, másfelől pedig az elfogatóparancs végrehajtásának megtagadását nem teszi kétségessé az, ha a büntetés végrehajtásának átvétele nem lehetséges az előírt feltételek hiánya miatt.
51.
Ahogyan az az előzetes döntéshozatalra utaló határozatból kitűnik, a Rechtbank Amsterdam (amszterdami elsőfokú bíróság) abból az előfeltevésből indul ki, hogy a D. A. Popławskival szemben 2007. február 5‑én kiszabott büntetés végrehajtásának átvétele meg kell, hogy feleljen az OLW 6. cikkének (3) bekezdésében előírt szabályoknak, amelyek inkább valamely egyezményben foglalt jogi alap fennállására utalnak, mintsem a 2008/909 kerethatározat átültetése keretében elfogadott új rendelkezésekre.
52.
Ezt az előfeltevést közvetve vitatja az Európai Bizottság, amely az írásbeli és a szóbeli észrevételeiben egyaránt hivatkozott a 2008/909 kerethatározatra, amelyet tehát implicit módon úgy tekintett, hogy az időbeli hatályánál fogva alkalmazandó az alapeljárásban.
53.
Ebben a tekintetben emlékeztetni kell arra, hogy bár a 2008/909 kerethatározat 28. cikkének (1) bekezdése előírja, hogy a 2011. december 5. előtt kézhez kapott, büntetések elismerésére és végrehajtására vonatkozó kérelmekre a tagállamok által az e kerethatározat végrehajtása keretében elfogadott szabályok az irányadók, e kerethatározat 28. cikkének (2) bekezdése azonban minden tagállamnak megengedi, hogy nyilatkozatot tegyen, amely késlelteti annak alkalmazását.
54.
A nehézség abból ered, hogy a 2008/909 kerethatározat 28. cikke (2) bekezdésének szövege alapján a nyilatkozatot „[a] kerethatározat tanácsi elfogadásakor” kell megtenni. Márpedig úgy tűnik, hogy a Holland Királyság nyilatkozatát 2009. március 24‑én küldték meg a Tanácsnak, majd 2009. április 30‑án tanácsi dokumentumként tették közzé, mielőtt az Európai Unió Hivatalos Lapjában2009. október 9‑én megjelent volna, a Lengyel Köztársaság nyilatkozatát pedig 2011. február 23‑án vették át a Tanácsban, majd 2011. február 28‑án tanácsi dokumentumként tettek közzé, mielőtt az Európai Unió Hivatalos Lapjában2011. június 1‑jén megjelent volna.
55.
A van Vemde‑ügyre (
21
) vonatkozó 2016. október 12‑i indítványomban képviselt álláspontnak megfelelően az a véleményem, hogy a Holland Királyság és a Lengyel Köztársaság nyilatkozatainak késedelmessége azokat joghatásuktól fosztja meg, így a D. A. Popławskival szemben kiszabott büntetés elismerésére és végrehajtására a Hollandiában a 2008/909 kerethatározat végrehajtása érdekében elfogadott szabályoknak kellene irányadóknak lenniük.
56.
Függetlenül attól, hogy a Bíróság végül milyen szemszögből vizsgálja meg a kérdést, számomra úgy tűnik, hogy a válasznak azonosnak kell lennie, mivel a holland jogalkotó által a 2008/909 kerethatározat előtt és az azt követően elfogadott rendelkezések egyaránt a büntetés végrehajtására vonatkozó, a 2002/584 kerethatározat 4. cikkének 6. pontjában előírt kötelezettségvállalás megszűnéséhez vezetnek.
57.
Ahogyan azt már kifejtettem, (
22
) ezt a rendelkezést úgy kell értelmezni, hogy az európai elfogatóparancs végrehajtása megtagadásának ellentételezéseként a végrehajtó tagállamnak kötelezettséget kell vállalnia a kibocsátó tagállamban kiszabott büntetés vagy intézkedés végrehajtására. Amint arra megalapozottan hivatkozik a Bizottság, a kölcsönös elismerés elvének alkalmazása és a büntetlenség veszélye elhárításának szükségessége magukban foglalják annak megállapítását, hogy ha a büntetés végrehajtásának a végrehajtó tagállam által történő átvétele bármilyen okból nem lehetséges, az európai elfogatóparancsot végre kell hajtani.
58.
Ebből az következik, hogy az átadás mindennemű megtagadását meg kell, hogy előzze a végrehajtó igazságügyi hatóság által azzal kapcsolatban folytatott ellenőrzés, hogy a büntetésnek a saját hazai joga szerint történő végrehajtása ténylegesen lehetséges‑e.
59.
Amennyiben ez a jog érvényesen hivatkozik a büntetés végrehajtásának átvétele tárgyában született, a 2008/909 kerethatározat által létrehozott rendszert megelőzően alkalmazandó egyezményekre, és ezáltal együttműködést ír elő a kibocsátó tagállam és a végrehajtó tagállam között, a végrehajtó igazságügyi hatóság csak akkor tagadhatja meg az európai elfogatóparancs végrehajtását, ha az érintett két tagállam megállapodik a büntetés végrehajtásának átvételéről.
60.
Amennyiben a belső jog átülteti a 2008/909 kerethatározatból eredő rendszert, az átadás megtagadása azt feltételezi, hogy az ezen kerethatározat által előírt valamennyi feltétel teljesül ahhoz, hogy a kibocsátó tagállam által kiszabott büntetést az európai elfogatóparancsot végrehajtó tagállam végrehajthassa. Másképpen fogalmazva, az európai elfogatóparancsot kibocsátó tagállam csakis abban az esetben tagadhatja meg az átadást, ha nem kíván az elismerés és a végrehajtás megtagadásának a 2008/909 kerethatározat 9. cikkében meghatározott okaira hivatkozni.
61.
E tekintetben meg kell jegyezni, hogy e kerethatározatnak „Az európai elfogatóparancs kiadását követően hozott büntetések végrehajtása” című 25. cikke kimondja, hogy „[a 2002/584] kerethatározat sérelme nélkül, e kerethatározat rendelkezéseit értelemszerűen kell alkalmazni – olyan mértékben, amennyire azok összhangban vannak (
23
) azon [helyesen: az említett] kerethatározat rendelkezéseivel – a büntetések olyan esetekben történő végrehajtására, amikor a tagállam azon [helyesen: az említett] kerethatározat 4. cikkének (6) bekezdése szerinti esetekben vállalja a büntetés végrehajtását […]”. A 2008/909 kerethatározat (12) preambulumbekezdése szerint „[e]z többek között azt jelenti, hogy [a 2002/584] kerethatározat sérelme nélkül a végrehajtó állam ellenőrizheti az e kerethatározat 9. cikkében előírtak szerinti, az elismerés és a végrehajtás megtagadási okainak meglétét beleértve a kettős büntethetőség vizsgálatát, olyan mértékben, ahogy a végrehajtó állam a 7. cikk (4) bekezdése szerinti nyilatkozatot tesz az ítélet elismerésének és végrehajtásának feltételeként [helyesen: a végrehajtó állam az ítélet elismerésének és végrehajtásának feltételeként ellenőrizheti az e kerethatározat 9. cikkében előírtak szerinti, az elismerés és a végrehajtás megtagadási okainak meglétét – beleértve a kettős büntethetőség vizsgálatát, amennyiben a végrehajtó állam a 7. cikk (4) bekezdése szerinti nyilatkozatot tesz ‑] annak mérlegelése céljából, hogy a személyt át kell‑e adni, vagy a büntetést végre kell‑e hajtani a 2002/584/IB kerethatározat 4. cikkének (6) bekezdése szerinti esetekben”.
62.
Véleményem szerint a 2008/909 kerethatározat 25. cikkéből, amelyet e kerethatározat (12) preambulumbekezdése világossá tesz, egyértelműen kiderül az uniós jogalkotó annak elutasítására irányuló akarata, hogy valamely tagállam megtagadhassa a keresett személy átadását a határozatok elismerésére és a büntetések végrehajtására vonatkozó, az említett kerethatározat átültetéséből eredő feltételekre hivatkozva. Amennyiben fennáll az elismerés vagy a végrehajtás megtagadásának olyan oka, amely megakadályozza, hogy a végrehajtó állam vállalja a büntetés végrehajtását, e tagállamnak nincs más lehetősége, mint hogy végrehajtja az európai elfogatóparancsot, és átadja a keresett személyt.
63.
A fenti megállapításokból azt a következtetést vonom le, hogy a 2002/584 kerethatározat 4. cikkének 6. pontját úgy kell értelmezni, hogy azzal ellentétes, ha az igazságügyi hatóság megtagadja a szabadságvesztés‑büntetés vagy szabadságelvonással járó intézkedés végrehajtása céljából egy olyan keresett személlyel szemben kibocsátott európai elfogatóparancs végrehajtását, aki a végrehajtó tagállamban tartózkodik, annak állampolgára vagy lakosa, jóllehet egyfelől a büntetés végrehajtásának átvételéről szóló határozat – amelyet az elfogatóparancs végrehajtásának megtagadásáról szóló határozatot követően hoznak – a kibocsátó tagállam és a végrehajtó tagállam között fennálló hatályos egyezmény fennállására, illetve betartására vonatkozó feltételektől, valamint a kibocsátó tagállam együttműködésétől függ, másfelől pedig az elfogatóparancs végrehajtásának megtagadását nem teszi kétségessé az, ha a büntetés végrehajtásának átvétele nem lehetséges az előírt feltételek hiánya miatt.
B – Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett második és harmadik kérdésről
64.
Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett második és harmadik kérdésével – amelyeket együttesen kell megvizsgálni – a kérdést előterjesztő bíróság lényegében arra vár választ, hogy a 2002/584 kerethatározat 4. cikkének 6. pontjában foglalt rendelkezések rendelkezhetnek‑e közvetlen hatállyal, és amennyiben nem, a nemzeti szabályokat lehet‑e ezen rendelkezéseknek megfelelően értelmezni oly módon, hogy amennyiben egy tagállam a szabadságvesztés‑büntetés végrehajtásának átvételéhez egy nemzetközi egyezményben foglalt jogalap fennállását követeli meg, ez a cikk maga jelentse a nemzeti jog által megkövetelt, egyezményben foglalt jogalapot.
65.
Meg kell jegyezni, hogy e kerethatározat nem rendelkezik közvetlen hatállyal, mivel azt az Unió korábbi harmadik pillére, mégpedig az EU 34. cikk (2) bekezdése b) pontjának az Amszterdami Szerződéssel megállapított szövege alapján fogadták el, amely előírja egyrészt, hogy a kerethatározatok az elérendő célokat illetően kötelezőek a tagállamokra, azonban a forma és az eszközök megválasztását a nemzeti hatóságokra hagyják, másrészt pedig, hogy a kerethatározatoknak nincs közvetlen hatályuk.
66.
Emlékeztetni kell továbbá arra, hogy a Szerződésekhez csatolt, az átmeneti rendelkezésekről szóló (36.) jegyzőkönyv (
24
) 9. cikke értelmében az uniós intézmények, szervek és hivatalok által az EU‑Szerződés alapján a Lisszaboni Szerződés hatálybalépése előtt elfogadott jogi aktusok joghatása mindaddig fennmarad, amíg azokat a Szerződések alapján hatályon kívül nem helyezik, semmisnek nem nyilvánítják, vagy nem módosítják.
67.
Márpedig az említett kerethatározatot a lisszaboni szerződés hatálybalépését követően nem helyezték hatályon kívül, nem nyilvánították semmisnek és nem is módosították, figyelembe véve ebben a tekintetben, hogy bár a büntetőeljárás során a tájékoztatáshoz való jogról szóló, 2012. május 22‑i 2012/13/EU európai parlamenti és tanácsi irányelv (
25
) jelentősen megerősíti a valamennyi gyanúsított és vádlott számára biztosított tájékoztatáshoz való jogot, ezen irányelv 5. cikke – európai elfogatóparancshoz kapcsolódó eljárásokról lévén szó – annak előírására szorítkozik, hogy az ilyen elfogatóparancs végrehajtása céljából őrizetbe vett személyeknek haladéktalanul kézhez kell kapniuk a jogokról szóló megfelelő írásbeli tájékoztatót, amely tartalmazza „a […] kerethatározatot az alkalmazó tagállamban végrehajtó jogszabály szerint” őket megillető jogokra vonatkozó információkat. A 2012/13 irányelv tehát sem formailag, sem lényegileg nem módosította a 2002/584 kerethatározatot, amely továbbra is kifejti joghatásait az EU 34. cikk (2) bekezdésének b) pontjának az Amszterdami Szerződéssel megállapított szövege alapján.
68.
A 2005. június 16‑i Pupino‑ítélet (
26
) óta szintén az állandó ítélkezési gyakorlatból következik, hogy a kerethatározatokra lehet hivatkozni a tagállami bíróságok előtt a nemzeti jog összhangban álló értelmezése érdekében. Az összhangban álló értelmezés ugyanis nem függ az uniós jogi aktus esetleges közvetlen hatályától, hanem az ezen aktus kötelező jellegéből következik. Ahogyan azt a Bíróság kimondta: „bár a kerethatározatoknak az EU 34. cikk (2) bekezdés[e] b) [pontjának az Amszterdami Szerződéssel megállapított szövege] értelmében nincs közvetlen hatályuk, kötelező jellegük miatt a nemzeti hatóságok és különösen a nemzeti bíróságok mégis kötelesek a nemzeti jogot a kerethatározatnak megfelelően értelmezni” (
27
).
69.
A nemzeti jog alkalmazásakor tehát az ennek értelmezésére hivatott nemzeti bíróságok azt kötelesek a lehető legteljesebb mértékben úgy értelmezni, hogy figyelembe veszik a kerethatározat szövegét és célját, annak érdekében, hogy megvalósuljon az ez utóbbival elérni kívánt eredmény. A nemzeti jog uniós joggal összhangban álló értelmezésének e követelménye ugyanis „az EUM‑Szerződés rendszeréből következik, amennyiben lehetővé teszi a nemzeti bíróságoknak, hogy az előttük folyamatban lévő ügyek elbírálása során hatáskörüknek megfelelően biztosítsák az uniós jog teljes érvényesülését”. (
28
) A Bíróság megfogalmazása szerint ez a kötelezettség megköveteli, hogy a nemzeti bíróságok „hatáskörük keretei között (
29
) tegyenek meg mindent annak érdekében, hogy a belső jog egészére tekintettel és a belső jogban elfogadott értelmezési módszerek alkalmazásával biztosítsák a szóban forgó kerethatározat teljes érvényesülését, és annak céljával összhangban álló eredményre jussanak” (
30
).
70.
Ezenkívül a 2016. április 19‑i DI‑ítéletében (
31
) a Bíróság kifejtette, hogy az összhangban álló értelmezés követelménye a nemzeti bíróságok számára előírja, hogy módosítsák vagy mellőzzék az állandó ítélkezési gyakorlatot, amennyiben az a nemzeti jognak az uniós joggal összeegyeztethetetlen értelmezésén alapul. Az összhangban álló értelmezés tehát bizonyos mértékben az ítélkezési gyakorlat által követett, uniós jogot sértő értelmezés kizárását eredményező joghatással jár.
71.
Ugyanakkor az összhangban álló értelmezés elvének vannak bizonyos korlátai, amelyek közé tartozik különösen, hogy ez az elv nem szolgálhat a nemzeti jog contra legem értelmezésének alapjául. (
32
)
72.
Az alapügyben a kérdést előterjesztő bíróság nem ért egyet az ügyészség azon véleményével, hogy az összhangban álló értelmezés lehetséges, és az alapján az OLW 6. cikke (3) bekezdését csak oly módon lehet értelmezni, hogy a „kész átvenni a határozat végrehajtását” meghatározást tényleges kötelező erejű kötelezettségvállalásnak kell tekinteni. A kérdést előterjesztő bíróság ezzel ellentétben úgy véli, hogy mivel a nemzeti szabályozás a végrehajtó igazságügyi hatóság számára az átadás megtagadására vonatkozó kötelezettséget anélkül írja elő, hogy e megtagadásnak feltétele lenne a büntetés végrehajtására vonatkozó kötelezettségvállalás, minden olyan értelmezés, amely szerint a végrehajtás megtagadásának egy ilyen kötelezettségvállalás a feltétele, szükségképpen contra legem értelmezés. Ebben a tekintetben a kérdést előterjesztő bíróság kiemeli, hogy a nemzeti szabályozás nem teszi lehetővé a végrehajtó igazságügyi hatóság számára, hogy kivonja magát az átadás megtagadására vonatkozó kötelezettség alól, amennyiben úgy tűnik, hogy Hollandia nem tudja átvenni a büntetés végrehajtását.
73.
Ahhoz, hogy a nemzeti jogot a releváns uniós jogi rendelkezésekkel összhangban lehessen értelmezni, azt kellene ugyanis megállapítani – ahogyan azt az ügyészség javasolja –, hogy a „határozat végrehajtásá[nak átvételére való készség]” nem puszta szándéknyilatkozatot, hanem tényleges kötelezettségvállalást jelent, amelyet annak vizsgálata után tesznek, hogy ez az átvétel valóban lehetséges‑e, valamint hogy a Minister van Veiligheid en Justitie (biztonsági és igazságügyi minisztérium) rendelkezik végső fokon hatáskörrel arra, hogy ezt az átvételt elfogadja vagy elutasítsa anélkül, hogy annak megalapozottságát vizsgálhatná.
74.
Végső soron a kérdést előterjesztő bíróság feladata megvizsgálni, hogy ténylegesen lehetetlen‑e a nemzeti jog összhangban álló értelmezését adni. Ebben a tekintetben meg kell jegyezni, hogy a kérdést előterjesztő bíróságnak az OLW 6. cikkének (3) bekezdésében foglalt „hatályos egyezmény” kifejezés akként történő értelmezésének lehetőségével kapcsolatos kérdése, hogy az a 2002/584 kerethatározatra is utal, a nemzeti jog értelmezésével kapcsolatos kérdésnek minősül, amellyel kapcsolatban e bíróság feladata állást foglalni. Erre a kérdésre tehát a jelen indítványban nem szükséges kitérni.
75.
Anélkül, hogy megpróbálnám kitalálni ennek az értelmezésnek az eredményét, ki kell emelni, hogy a holland jognak a kerethatározattal összhangban álló értelmezése mindenesetre annak elfogadását feltételezi, hogy az OLW 6. cikkében foglaltak úgy értelmezhetők, hogy nem kötelezettséget, hanem egy egyszerű lehetőséget írnak elő az igazságügyi hatóság számára az európai elfogatóparancs végrehajtásának megtagadására, és ezt a lehetőséget csak akkor engedélyezik, ha ténylegesen lehetségesnek tűnik, hogy Hollandia átveszi a büntetés végrehajtását.
76.
Mindazonáltal, mivel nem biztos, hogy a kérdést előterjesztő bíróság a nemzeti jogát az uniós joggal összhangban tudja értelmezni, számomra szükségesnek tűnik annak meghatározása – arra az esetre, ha egy ilyen összhangban álló értelmezés nem lehetséges –, hogy a nemzeti bíróságnak milyen konkrét következtetéseket kell levonnia abból, hogy az OLW 6. cikkének (2) és (3) bekezdése nem áll összhangban az említett kerethatározattal.
77.
Főszabály szerint amennyiben a szóban forgó nemzeti rendelkezések összhangban álló értelmezése nem lehetséges, a nemzeti bíróság köteles azok alkalmazását mellőzni az uniós jog maradéktalan alkalmazása érdekében.
78.
Ebben a tekintetben meg kell állapítani, hogy bár a Bíróságnak már állást kellett foglalnia az EU‑Szerződésnek a büntetőügyekben folytatott rendőrségi és igazságügyi együttműködésről szóló VI. címe keretében elfogadott eszközök jogi hatályával kapcsolatban, a 2005. június 16‑i Pupino‑ítéletben (
33
) azonban arra szorítkozott, hogy az összhangban álló értelmezés elvét kiterjesztette ezekre az eszközökre, és elismerte, hogy a kerethatározat ebben a tekintetben egy irányelvhez hasonlítható.
79.
Ugyanakkor a Bíróság még nem foglalt állást abban a kérdésben, hogy ha egy nemzeti jogszabály nem áll összhangban valamely kerethatározattal, ez alapján a nemzeti bíróság köteles‑e ezt a nemzeti szabályt mellőzni, amennyiben az nem lehet összhangban álló értelmezés tárgya.
80.
Ahogyan azt a Kozłowski‑ügyre (
34
) vonatkozó 2008 április 28‑i indítványomban megjegyeztem, azok az okok, amelyek miatt a 1964. július 15‑i Costa‑ítéletében (
35
) a Bíróság kimondta, hogy a tagállamok – azután, hogy szabadon hozzájárultak egyes jogosítványaiknak a Közösségre való átruházásához – a kötelező közösségi aktusokkal szemben nem érvényesíthetnek semmiféle belső jogi szabályt, a kerethatározatra is érvényesek. Véleményem szerint a kerethatározat a többi kötelező közösségi jogi aktushoz hasonlóan elsőbbséget élvez minden belső jogi rendelkezéssel szemben, még az alkotmányi vagy alaptörvényi rendelkezésekkel szemben is. Ennélfogva az uniós jog elsőbbségének elve alapján a nemzeti bíróság köteles biztosítani az uniós jog teljes érvényesülését, „szükség esetén – bírói hatalmánál fogva – mellőzve a nemzeti jogszabályok közösségi joggal ellentétes rendelkezéseinek alkalmazását” (
36
).
81.
Több megfontolás szól az elsőbbség elvének a harmadik pillér keretében elfogadott kerethatározatok tekintetében történő elismerése mellett. (
37
)
82.
Az első megfontolás a szövegen alapul. Ebben a tekintetben meg kell állapítani, hogy a kerethatározatok közvetlen hatályának hiányával kapcsolatos kivételt leszámítva az uniós jogalkotó a kerethatározatok rendszerét az irányelvek rendszeréről mintázta, előírva azt, hogy a kerethatározatok „az elérendő célokat illetően kötelezőek a tagállamokra, azonban a forma és az eszközök megválasztását a nemzeti hatóságokra hagyják” (
38
). Mivel a kerethatározatok határozott egyedisége arra korlátozódik, hogy azoknak nincs közvetlen hatályuk, (
39
) a továbbiakban semmi nem indokolja ezen eszközök elsőbbségének kizárását azzal az indokkal, hogy a kormányközi együttműködés területéhez tartoznak.
83.
A második megfontolás a nemzeti bíróságnak a Bíróság által elismert azon kötelezettségének elismerésével kapcsolatos, hogy az összhangban álló értelmezést kell alkalmaznia annak érdekében, hogy biztosítsa a kerethatározatok teljes érvényesülését, és annak céljával összhangban álló eredményre jusson.
84.
Kétségtelen, hogy az összhangban álló értelmezés elve alkalmazásának igazolása érdekében a Bíróság nem az elsőbbség elvére, hanem a lojális együttműködés elvére támaszkodott. A Bíróság tehát kimondta, hogy ez utóbbi elvnek, mely többek között azt jelenti, hogy a tagállamok az Európai Unió jogából eredő kötelezettségeik teljesítésének biztosítása érdekében megteszik a megfelelő általános vagy különös intézkedéseket, vonatkoznia kell a büntetőügyekben folytatott rendőrségi és igazságügyi együttműködésre, mely egyébként teljes egészében a tagállamok és az intézmények közötti együttműködésen alapul. (
40
) Az érvelés ezen logikája már megjelent az 1984. április 10‑i Von Colson és Kamann ítéletben (
41
) is, mivel a Bíróság ebben többek között az összhangban álló értelmezésre vonatkozó kötelezettséget a tagállamok azon feladatából vezette le, hogy megtegyék a megfelelő általános és különös intézkedéseket az uniós jogból eredő kötelezettségeik teljesítésének biztosítása érdekében, kifejtve, hogy ez a kötelezettség a tagállamok minden hatóságára vonatkozik, beleértve hatáskörük keretén belül az igazságszolgáltatás szerveit is. (
42
)
85.
Mindazonáltal az összhangban álló értelmezés követelménye, amellyel kapcsolatban a Bíróság az állandó ítélkezési gyakorlat alapján megállapítja, hogy az „az EUM‑Szerződés rendszeréből következik, amennyiben lehetővé teszi a nemzeti bíróságoknak, hogy az előttük folyamatban lévő ügyek elbírálása során hatáskörüknek megfelelően biztosítsák az uniós jog teljes érvényesülését” (
43
), az uniós jog hatékony érvényesülésének követelményéből, valamint az uniós jognak a tagállamok nemzeti jogával szembeni elsőbbsége biztosításának szükségességéből ered. (
44
) Ezenkívül az összhangban álló értelmezés elvének a lojális együttműködés elvén keresztül történő elismerése szükségszerűen az uniós jog elsőbbségének – bár mögöttes módon történő – elismerését feltételezi. Hogyan tudja ugyanis az uniós jogból eredő lojális együttműködés kötelezettsége igazolni azt, hogy a nemzeti bíróságnak az uniós joggal összhangban módosítania kell a nemzeti jogának jelentését, ha ezt a kötelezettséget nem úgy tekintik, hogy az elsőbbséget élvez a nemzet bíróság azon kötelezettségével szemben, hogy a jogvitát a saját nemzeti joga szerint döntse el?
86.
A harmadik megfontolás a szerződésekhez csatolt, az átmeneti rendelkezésekről szóló (36.) jegyzőkönyvben előírt átmeneti időszak végéből következő jogi háttér fejlődéséhez kapcsolódik. E jegyzőkönyv 10. cikkének (3) bekezdése értelmében az (1) bekezdésben foglalt átmeneti rendelkezés a Lisszaboni szerződés hatálybalépésének időpontját követő öt év elteltével, azaz 2014. november 30‑tól kezdődően már nem fejt ki joghatást. A harmadik pillérnek az EUM‑Szerződés harmadik részének a szabadságon, a biztonságon és a jog érvényesülésén alapuló térségre vonatkozó V. címében foglalt területre történő végérvényes beolvadása „közösségi értelmezést” (
45
) tesz szükségessé; míg a korábbi EU 35. cikknek megfelelően a Bíróság hatásköre az együttműködés kormányközi jellegét tükrözte a harmadik pillér keretében, addig a Bíróságnak ezen időpontot követően automatikus és kötelező hatásköre van előzetes döntéshozatali ügyekben, mivel már nincs alárendelve egy olyan nyilatkozatnak, amelynek értelmében minden egyes tagállam elismerte ezt a hatáskört, és megjelölte a Bírósághoz fordulni jogosult nemzeti bíróságokat. Ebben a tekintetben meg kell jegyezni, hogy a 2005. június 16‑i Pupino‑ítéletben (
46
) a Bíróság „[az] EU 35. cikken alapuló előzetes döntéshozatali hatáskörének jelentőségére” támaszkodott annak igazolása érdekében, hogy a magánszemélyek számára el kell ismerni azt a jogot, hogy kerethatározatokra hivatkozhatnak a tagállami bíróságok előtt a nemzeti jog összhangban álló értelmezése érdekében. (
47
) Egy azzal azonos hatáskör elismerése, mint amellyel a Bíróság az első pillér keretében rendelkezett, e két pillér közötti határozott konvergenciára irányuló folyamatot mutat, amely igazolja azt, hogy a kerethatározatok joghatásait az irányelvek joghatásaihoz hasonlítsuk, kivéve természetesen a közvetlen hatályt, amely kifejezetten ki van zárva.
87.
Az előző megfontolásokból azt a következtetést vonom le, hogy a kerethatározat célja az elsőbbség elvének értelmében az, hogy elsőbbséget élvezzen valamennyi olyan belső jogi rendelkezéssel szemben, amely azzal ellentétes.
88.
A „kizáró hatályra történő hivatkozás” lehetőségének a „helyettesítő” közvetlen hatályról való lekapcsolására vonatkozó elgondolás alapján (
48
) úgy vélem, hogy a kerethatározat közvetlen hatályának hiánya nem jelenti azt, hogy a nemzeti bíróság nem köteles arra, hogy az uniós joggal összeegyeztethetetlen belső jogi rendelkezéseket mellőzze. Ez a kötelezettség ugyanis közvetlenül abból ered, hogy az uniós jog elsőbbséget élvez azon nemzeti rendelkezésekkel szemben, amelyek a teljes érvényesülését akadályozzák.
89.
Ez a következtetés az alapeljárásban annál is inkább érvényes, mivel az nem két magánfél között áll fenn, amelyek közül az egyik a másikkal szemben a 2002/584 kerethatározat rendelkezéseire hivatkozik, hanem éppen ellenkezőleg, vertikális jelleget ölt. Ugyanis az alapeljárásban a holland állam és D. A. Popławski áll szemben egymással. (
49
) Ráadásul D. A. Popławski kizárólag a nemzeti jogra hivatkozik. E kerethatározatra azonban nem hivatkozik annak érdekében, hogy az e jogi aktusban számára biztosított és őt megillető valamely jogot érvényesítsen.
90.
Ennélfogva azt a következtetést kell levonni, hogy az említett kerethatározat 4. cikkének 6. pontjában foglalt rendelkezések nem rendelkeznek közvetlen hatállyal, és a nemzeti bíróság feladata, hogy az alapügyben szóban forgó nemzeti rendelkezéseket, amennyire csak lehetséges, az uniós joggal összhangban értelmezze, valamint hogy abban az esetben, ha egy ilyen értelmezés lehetetlennek bizonyul, a nemzeti bíróság köteles ezen rendelkezések alkalmazását mellőzni amiatt, hogy azok nem egyeztethetőek össze az említett kerethatározat 4. cikkének 6. pontjával.
91.
A kérdést előterjesztő bíróság számára a teljes egyértelműség érdekében kifejtem, hogy az alapeljárásban a végrehajtás megtagadásának a 2002/584 kerethatározat 4. cikkének 6. pontjában szereplő mérlegelhető okait átültető nemzeti rendelkezések mellőzése a holland jognak a kerethatározatot átültető egyéb rendelkezéseinek alkalmazását foglalja magában. Ebből konkrétan az következik, hogy a nemzeti bíróság köteles elrendelni az európai elfogatóparancs végrehajtását.
C – Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett negyedik kérdésről
92.
Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett negyedik kérdésével a kérdést előterjesztő bíróság lényegében arra vár választ, hogy az említett kerethatározat 4. cikke 6. pontjának átültetése keretében a végrehajtó tagállam a valamely másik tagállam állampolgárával szemben kibocsátott európai elfogatóparancs végrehajtásának megtagadását kötheti‑e ahhoz a feltételhez, hogy a végrehajtó tagállam rendelkezzen joghatósággal azon bűncselekmény újbóli elbírálására, amely miatt ezt az állampolgárt elítélték, és hogy ne ütközzön tényleges akadályokba a vele szemben lefolytatandó új büntetőeljárás, jóllehet ha a saját állampolgárai egyikéről van szó, ezen állam hatáskörrel rendelkező igazságügyi hatósága köteles az átadást feltétel nélkül megtagadni.
93.
A kérdést előterjesztő bíróság előadja, hogy ahhoz, hogy a nemzeti jogának a 2002/584 kerethatározat 4. cikkének 6. pontjával összhangban álló értelmezéséhez jusson, az OLW 6. cikkének (5) bekezdését értelmezheti úgy, hogy egy másik tagállam állampolgárának átadása csak akkor tagadható meg, ha nemcsak az nyer bizonyítást, hogy ezzel az állampolgárral szemben eljárás folytatható le ugyanazon cselekmények miatt, mint amelyek miatt a kibocsátó tagállamban már egyszer elítélték, hanem az is, hogy az ilyen eljárásoknak a Hollandiában történő lefolytatása nem ütközik semmilyen olyan tényleges akadályba, mint például, hogy a kibocsátó tagállam megtagadja a bűnügyi akták végrehajtó tagállamnak történő átadását.
94.
A kérdést előterjesztő bíróság szerint ezen értelmezés előnye, hogy elkerüli a keresett személy büntetlenségét, mivel ha feltételezzük, hogy az a büntetés, amelynek végrehajtása céljából az európai elfogatóparancsot kibocsátották, nem hajtható végre Hollandiában, a keresett személlyel szemben azonban ugyanezen cselekmények miatt eljárás folytatható le. Ezen értelmezés hátránya ugyanakkor az, hogy eltérő bánásmódban részesíti a más tagállamok állampolgárait és a holland állampolgárokat, mivel ez utóbbiak esetében az európai elfogatóparancs végrehajtását meg kell tagadni anélkül, hogy e megtagadásnak feltétele lenne annak biztosítása, hogy új eljárás folytatható le.
95.
A Bizottsághoz hasonlóan megállapítom, hogy téves az az előfeltevés, amelyből a kérdést előterjesztő bíróság kiindul. E kerethatározat 4. cikkének 6. pontja ugyanis nem írja elő a végrehajtó tagállamnak a büntetés végrehajtására irányuló kötelezettségvállalása alternatívájaként azt, hogy vállalja a keresett személlyel szemben ugyanazon cselekmények miatti új eljárások lefolytatását. Másképpen fogalmazva, ez a kölcsönös elismerés elvén alapuló rendelkezés nem tekinthető az aut dedere, aut iudicare elv puszta átültetésének, amely elv a kiadatási jogban a megkeresett állam számára biztosítja azt a választási lehetőséget, hogy – a megkereső államban hozott ítélettől függetlenül – a bűncselekmény elkövetőjét vagy kiadja, vagy vele szemben eljárást folytat le.
96.
Mivel a kérdést előterjesztő bíróság nemzeti jogának az ezen bíróság által javasolt értelmezése nem áll összhangban az említett kerethatározattal, nem kell feltenni azt a kérdést, hogy az abból eredő eltérő bánásmódot az uniós jog tiltja‑e, vagy sem.
IV – Végkövetkeztetések
97.
A fenti megfontolásokra tekintettel azt indítványozom, hogy a Bíróság a Rechtbank Amsterdam (amszterdami elsőfokú bíróság, Hollandia) által előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésekre a következő választ adja:
1.
Az európai elfogatóparancsról és a tagállamok közötti átadási eljárásokról szóló, a 2009. február 26‑i 2009/299/IB tanácsi kerethatározattal módosított, 2002. június 13‑i 2002/584/IB tanácsi kerethatározat 4. cikkének 6. pontját úgy kell értelmezni, hogy azzal ellentétes, ha egy tagállam a végrehajtás megtagadásának a módosított 2002/584 kerethatározat 4. cikkének 6. pontjában szereplő okait oly módon ülteti át, hogy:
—
az igazságügyi hatóság köteles az olyan keresett személlyel szemben szabadságvesztés‑büntetés vagy szabadságelvonással járó intézkedés végrehajtása céljából kibocsátott európai elfogatóparancs végrehajtását megtagadni, aki a végrehajtó tagállamban tartózkodik, annak állampolgára vagy lakosa, anélkül, hogy a személy konkrét helyzete alapján értékelhetné, hogy a büntetés ezen államban történő végrehajtása elősegítheti‑e ezen személy társadalomba való visszailleszkedését;
—
az európai elfogatóparancs végrehajtásának megtagadása csak azzal jár, hogy ez a tagállam kijelenti, hogy kész átvenni a büntetés végrehajtását, anélkül, hogy ez a nyilatkozat végrehajtásra vonatkozó kötelezettségvállalást jelentene;
—
az igazságügyi hatóság megtagadja a szabadságvesztés‑büntetés vagy szabadságelvonással járó intézkedés végrehajtása céljából egy olyan keresett személlyel szemben kibocsátott európai elfogatóparancs végrehajtását, aki a végrehajtó tagállamban tartózkodik, annak állampolgára vagy lakosa, jóllehet egyfelől a büntetés végrehajtásának átvételéről szóló határozat – amelyet az elfogatóparancs végrehajtásának megtagadásáról szóló határozatot követően hoznak – a kibocsátó tagállam és a végrehajtó tagállam között fennálló hatályos egyezmény fennállására, illetve betartására vonatkozó feltételektől, valamint a kibocsátó állam együttműködésétől függ, másfelől pedig az elfogatóparancs végrehajtásának megtagadását nem teszi kétségessé az, ha a büntetés végrehajtásának átvétele nem lehetséges az előírt feltételek hiánya miatt.
2.
A módosított 2002/584 kerethatározat 4. cikkének 6. pontjában foglalt rendelkezések nem rendelkeznek közvetlen hatállyal. Mindazonáltal a nemzeti bíróság feladata az, hogy az alapügyben szóban forgó nemzeti rendelkezéseket, amennyire csak lehetséges, az uniós joggal összhangban értelmezze, valamint abban az esetben, ha egy ilyen értelmezés lehetetlennek bizonyul, a nemzeti bíróság köteles e rendelkezések alkalmazását mellőzni amiatt, hogy azok nem egyeztethetőek össze a módosított 2002/584 kerethatározat 4. cikkének 6. pontjával.
(
1
)	Eredeti nyelv: francia.
(
2
)	HL 2009. L 81., 24. o., a továbbiakban: 2002/584 kerethatározat.
(
3
)	HL 2002. L 190., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 19. fejezet, 6. kötet, 34. o.
(
4
)	HL 2008. L 327., 27. o.
(
5
)	Stb. 2004, 195. sz., a továbbiakban: OLW.
(
6
)	Stb. 2012, 333. sz.
(
7
)	Lásd többek között: 2016. november 10‑iKovalkovas‑ítélet (C‑477/16 PPU, EU:C:2016:861, 28. pont).
(
8
)	Lásd többek között: 2012. szeptember 5‑iLopes Da Silva Jorge‑ítélet (C‑42/11, EU:C:2012:517, 30. pont).
(
9
)	Lásd: 2010. október 21‑iB.‑ítélet (C‑306/09, EU:C:2010:626, 50. és 51. pont). Lásd még: 2012. június 28‑iWest‑ítélet (C‑192/12 PPU, EU:C:2012:404, 64. pont).
(
10
)	Lásd: 2008. július 17‑iKozłowski‑ítélet (C‑66/08, EU:C:2008:437); 2009. október 6‑iWolzenburg‑ítélet (C‑123/08, EU:C:2009:616); 2012. szeptember 5‑iLopes Da Silva Jorge‑ítélet (C‑42/11, EU:C:2012:517).
(
11
)	A Bíróság a 2009. október 6‑iWolzenburg‑ítéletben (C‑123/08, EU:C:2009:616, 53. pont) különösen azt is kifejtette, hogy az uniós polgárok tekintetében a tagállamok az európai elfogatóparancs végrehajtása megtagadásának az említett kerethatározat 4. cikkének 6. pontjában foglalt okai alkalmazását nem jogosultak további adminisztratív követelményekhez – így például határozatlan időre szóló tartózkodási engedéllyel való rendelkezéshez – kötni.
(
12
)	C‑123/08, EU:C:2009:183.
(
13
)	C‑42/11, EU:C:2012:517, 35. pont.
(
14
)	Kiemelés tőlem.
(
15
)	Lásd: 2012. szeptember 5‑iLopes Da Silva Jorge‑ítélet (C‑42/11, EU:C:2012:517, 33. és 37. pont).
(
16
)	Lásd: 2008. július 17‑iKozłowski‑ítélet (C‑66/08, EU:C:2008:437, 42. pont).
(
17
)	Analógia útján lásd: 2016. november 10‑iKovalkovas‑ítélet (C‑477/16 PPU, EU:C:2016:861, 33. pont), amely az „igazságügyi hatóságnak” a 2002/584 kerethatározat 6. cikkének (1) bekezdésében szereplő fogalmának értelmezésével kapcsolatos.
(
18
)	Lásd: 2008. július 17‑iKozłowski‑ítélet (C‑66/08, EU:C:2008:437, 45. pont); 2009. október 6‑iWolzenburg‑ítélet (C‑123/08, EU:C:2009:616, 62. és 67. pont); 2010. október 21‑iB.‑ítélet (C‑306/09, EU:C:2010:626, 52. pont); 2012. szeptember 5‑iLopes Da Silva Jorge‑ítélet (C‑42/11, EU:C:2012:517, 32. pont).
(
19
)	C‑66/08, EU:C:2008:253.
(
20
)	Kozłowski‑ügyre vonatkozó indítvány (C‑66/08, EU:C:2008:253, 79. és 80. pont).
(
21
)	C‑582/15, EU:C:2016:766.
(
22
)	Lásd a jelen indítvány 49. pontját.
(
23
)	Kiemelés tőlem.
(
24
)	HL 2016. C 202., 321. o.
(
25
)	HL 2012. L 142., 1. o.
(
26
)	C‑105/03, EU:C:2005:386.
(
27
)	Lásd: 2012. szeptember 5‑iLopes Da Silva Jorge‑ítélet (C‑42/11, EU:C:2012:517, 53. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
(
28
)	Lásd: 2016. november 8‑iOgnyanov‑ítélet (C‑554/14, EU:C:2016:835, 59. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
(
29
)	Kiemelés tőlem.
(
30
)	Lásd: 2016. július 28‑iJZ‑ítélet (C‑294/16 PPU, EU:C:2016:610, 33. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
(
31
)	C‑441/14, EU:C:2016:278.
(
32
)	Lásd legutóbb: 2016. július 28‑iJZ‑ítélet (C‑294/16 PPU, EU:C:2016:610, 33. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
(
33
)	C‑105/03, EU:C:2005:386.
(
34
)	C‑66/08, EU:C:2008:253.
(
35
)	6/64, EU:C:1964:66.
(
36
)	Lásd: 2016. július 5‑iOgnyanov‑ítélet (C‑614/14, EU:C:2016:514, 34. pont).
(
37
)	Lásd ebben az értelemben: Lenaerts, K. és Corthaut, T., „Of birds and hedges: the role of primacy in invoking norms of EU law”, European Law Review, Sweet and Maxwell, London, 2006, 287–315. o. Az ellenkező állásponthoz lásd: Peers, S., „Salvation outside the church: judicial protection in the third pillar after the Pupino and Segi judgments”, Common Market Law Review, 44. sz., Issue 4, Wolters Kluwer Law and Business, Alphen aan den Rijn, 2007, 883–929. o., különösen: 920. o., aki megállapítja, hogy az elsőbbség és a közvetlen hatály elvének a harmadik pillérben történő alkalmazása azt jelentené, hogy mellőzik a szerződések megalkotóinak szándékait. Ez a szerző elismeri azonban, hogy az uniós jog elsőbbségének a harmadik pillérben történő elismerése erősíti a hatékonyság elvét, és nem sérti kifejezetten a szerződések szövegét (917. o.).
(
38
)	Az EU 34. cikk (2) bekezdése b) pontjának az Amszterdami Szerződéssel megállapított szövege.
(
39
)	Prechal, S. és Marguery, T., akik a kerethatározatok közvetlen hatályának hiányát „apró sajátosságnak” minősítik a „La mise en œuvre des décisions‑cadres une leçon pour les futures directives pénales?” című cikkben, L’exécution du droit de l’Union, entre mécanismes communautaires et droits nationaux, Bruylant, Brüsszel, 2009, 225–251. o., különösen pedig 250. o.
(
40
)	Lásd: 2005. június 16‑iPupino‑ítélet (C‑105/03, EU:C:2005:386, 42. pont).
(
41
)	14/83, EU:C:1984:153.
(
42
)	Lásd: 1984. április 10‑ivon Colson és Kamann ítélet (14/83, EU:C:1984:153, 26. pont).
(
43
)	Lásd a közelmúltból: 2016. január 28‑iBP Europa‑ítélet (C‑64/15, EU:C:2016:62, 41. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
(
44
)	Lásd ebben az értelemben: Simon, D., „La panacée de l’interprétation conforme: injection homéopathique ou thérapie palliative?”, De Rome à Lisbonne: les juridictions de l’Union européenne à la croisée des chemins, Mélanges en l’honneur de Paolo Mengozzi, Bruylant, Brüsszel, 2013, 279–298. o. Ez a szerző megállapítja, hogy „a »Szerződés rendszerének szerves részét képező elvvel« összhangban álló értelmezésre vonatkozó kötelezettség előtérbe kerülése egyenesen következik az uniós jognak a tagállamok nemzeti jogával szembeni elsőbbségéből” (282. o.). Hozzáteszi, hogy „az uniós jog általában vett elsőbbségével és nemcsak a különösen az irányelvek átültetésével való kapcsolatot mutatja az »eurokonform« értelmezés biztosításával kapcsolatos kötelezettség, amely nemcsak az átültetést megvalósító jogi aktus, hanem a nemzeti jog egésze tekintetében fennáll, függetlenül attól, hogy az az irányelv előtt vagy azt követően keletkezett” (283. o.).
(
45
)	Prechal, S. és Marguery, T., „La mise en œuvre des décisions‑cadres une leçon pour les futures directives pénales?”, L’exécution du droit de l’Union, entre mécanismes communautaires et droits nationaux, Bruylant, Brüsszel, 2009, 225–251. o., különösen pedig 232. o.
(
46
)	C‑105/03, EU:C:2005:386.
(
47
)	Lásd: 2005. június 16‑iPupino‑ítélet (C‑105/03, EU:C:2005:386, 37. és 38. pont).
(
48
)	Ezzel a különbségtétellel kapcsolatban lásd többek között: Simon, D., „L’invocabilité des directives dans les litiges horizontaux: confirmation ou infléchissement?”, Revue Europe, 3. sz., LexisNexis, Párizs, 2010. Lásd továbbá: Dougan, M., „When worlds collide! Competing visions of the relationship between direct effect and supremacy”, Common Market Law Review, 44. sz., Issue 4, Wolters Kluwer Law and Business, Alphen aan den Rijn, 2007, 931–963. o.
(
49
)	Nem lenne túlzás megállapítani, hogy abban – bár közvetve – két tagállam is szemben áll egymással: Lengyelország mint az európai elfogatóparancsot kibocsátó tagállam és Hollandia mint végrehajtó tagállam.