62006CC0117
PAOLO MENGOZZI
FŐTANÁCSNOK INDÍTVÁNYA
Az ismertetés napja: 2007. május 8. (
1
)
C-117/06. sz. ügy
Gerda Möllendorf és Christiane Möllendorf-Niehuus
által indított eljárás
„Közös kül- és biztonságpolitika — Az Oszáma bin Ládennel, az al-Kaida hálózattal és a Tálibánnal összeköttetésben álló személyekkel és szervezetekkel szemben meghatározott korlátozó intézkedések — Pénzkészletek és gazdasági erőforrások befagyasztása — 881/2002/EK rendelet — A 2. cikk (3) bekezdése és a 4. cikk (1) bekezdése — A gazdasági erőforrásoknak az e rendelet I. mellékletében felsorolt személyek rendelkezésére bocsátásának tilalma — Terjedelem — Ingatlan eladása — A vevőnek az említett I. mellékletben szereplő listára való felvétele előtt kötött szerződés — A tulajdonjog-átruházás ingatlan-nyilvántartásba való bejegyzése iránti, e felvételnél későbbi kérelem”
I – Bevezetés
1.
A 2006. február 21-i és 23-i végzéssel a Kammergericht Berlin (berlini fellebbviteli bíróság, a továbbiakban: Kammergericht) az EK 234. cikk alapján az Oszáma bin Ládennel, az Al-Qaida hálózattal [helyesen és a továbbiakban: al-Kaida] és a Tálibánnal összeköttetésben álló egyes személyekkel és szervezetekkel szemben meghatározott szigorító intézkedések bevezetéséről, valamint az egyes termékek és szolgáltatások Afganisztánba történő kivitelének tilalmáról, a repülési tilalom megerősítéséről és az afganisztáni Tálibánt illető pénzkészletek és egyéb pénzügyi források befagyasztásáról szóló 467/2001/EK tanácsi rendelet hatályon kívül helyezéséről szóló, 2002. május 27–i 881/2002/EK tanácsi rendelet (
2
) értelmezésére vonatkozó előzetes döntéshozatal iránti kérelmet terjesztett elő a Bíróság előtt.
2.
A Kammergericht lényegében azt kéri a Bíróságtól, hogy állapítsa meg a 881/2002 rendelet 2. cikke (3) bekezdésének és 4. cikke (1) bekezdésének terjedelmét egy olyan eljárásban, amely egy ingatlan tulajdonjoga átruházásának a vevők egyikének az Oszáma bin Ládennel, az al-Kaida hálózattal és a Tálibánnal összeköttetésben álló olyan személyek és szervezetek listájára való felvételénél későbbi német ingatlan-nyilvántartásba való bejegyzése megtagadásának jogszerűségére vonatkozik, akikkel szemben az említett rendeletben korlátozó intézkedéseket vezettek be a terrorista cselekmények finanszírozásának megelőzése érdekében.
II – Jogi háttér
A – Az Egyesült Nemzetek Biztonság Tanácsának határozatai
3.
2002. január 16-án, az Egyesült Nemzetek Biztonsági Tanácsa (a továbbiakban: Biztonsági Tanács) elfogadta az 1390 (2002) határozatot, amely meghatározza az Oszáma bin Ládennel, az al-Kaida szervezet tagjaival és a Tálibánnal, valamint a velük összeköttetésben álló és az 1267 (1999) és 1333 (2000) biztonsági tanácsi határozat alapján összeállított és a Biztonsági Tanács Szankcióbizottsága (a továbbiakban: Szankcióbizottság) által időszakosan naprakésszé tett listán szereplő személyekkel, csoportokkal, vállalkozásokkal és szervezetekkel szemben alkalmazandó intézkedéseket.
4.
Az 1390 (2002) határozat 2. pontjának a) alpontja értelmében valamennyi államnak meg kell hoznia az alábbi intézkedéseket:
„[h]aladéktalanul fagyasszák be e személyek, csoportok, vállalkozások és szervezetek pénzkészleteit és más pénzügyi követeléseit vagy gazdasági erőforrásait – beleértve a tulajdonukban álló, illetve az általuk vagy az ő nevükben, illetve az ő parancsukra eljáró személyek által közvetlenül vagy közvetetten ellenőrzött vagyontárgyakból származó pénzkészleteket, továbbá őrködjenek afelett, hogy sem állampolgáraik, sem a területükön tartózkodó bármely más személy ne bocsássa közvetlen vagy közvetett módon rendelkezésre sem e pénzeszközöket, sem más pénzeszközöket, pénzügyi követeléseket vagy gazdasági erőforrásokat az általuk követett célokra” (
3
).
5.
2002. december 20-án a Biztonsági Tanács elfogadta az 1452 (2002) határozatot, amely néhány esetben különleges felmentést tesz lehetővé az 1390 (2002) határozattal elrendelt korlátozó intézkedések alól.
6.
Az 1452 (2002) határozat 2. pontjának b) alpontja lehetővé teszi az államoknak, hogy megengedjék az 1390. (2002) határozat 2. pontja a) bekezdésének rendelkezései alá tartozó számlákra a „szerződések, megállapodások vagy kötelezettségek alapján esedékes kifizetések[et], amelyek azon időpontot megelőzően keletkeztek, amikor a fenti számlákat az 1267. (1999), 1333. (2000), illetve 1390. (2002) határozatok rendelkezései alá rendelték”, feltéve, hogy az így kifizetett összegek „még mindig e rendelkezések hatálya alá tartoznak”.
7.
2004. július 6-án a Szankcióbizottság úgy határozott, hogy módosítja az 1267 (1999) és az 1333 (2000) határozatokban felsorolt személyek, csoportok és szervezetek listáját, és felvette rá az „Aqeel Abdulaziz Al-Aqil” nevet.
B – Az Európai Unió és az Európai Közösségek szabályozása
8.
Az 1390 (2002) határozat végrehajtása érdekében az Európai Unió Tanácsa 2002. május 27-én elfogadta az Oszáma Bin Ládennel, az Al-Qaida [helyesen: al-Kaida] szervezet tagjaival és a Tálibánnal, valamint a velük összeköttetésben álló személyekkel, csoportokkal, vállalkozásokkal és szervezetekkel szembeni korlátozó intézkedésekről, továbbá a 96/746/KKBP, 1999/727/KKBP, 2001/154/KKBP és a 2001/771/KKBP közös álláspont hatályon kívül helyezéséről szóló 2002/402/KKBP közös álláspontot (
4
).
9.
A 2002/402 közös álláspont, amelyet az 1. cikke értelmében „Oszáma Bin Ládenre, az Al-Qaida szervezetre, a Tálibánra, valamint a velük összeköttetésben álló személyekre, csoportokra, vállalkozásokra és szervezetekre kell alkalmazni”, akik a fenti 3. pontban említett listán szerepelnek, 3. cikkében elrendeli:
„Az Európai Uniót létrehozó szerződésben ráruházott hatáskör keretein belül eljárva az Európai Közösség:
—
elrendeli az 1. cikkben említett személyek, csoportok, vállalkozások és szervezetek pénzeszközeinek és egyéb pénzügyi eszközeinek vagy gazdasági forrásainak befagyasztását,
—
biztosítja, hogy a pénzeszközök, az egyéb pénzügyi eszközök és gazdasági források közvetlenül vagy közvetve ne válhassanak hozzáférhetővé az 1. cikkben említett személyek, csoportok, vállalkozások és szervezetek számára vagy javára.”
10.
Amint a 881/2002 rendelet (1)–(4) preambulumbekezdéséből következik, e rendeletet az 1390 (2002) határozat Közösség területén való végrehajtása érdekében fogadták el.
11.
A 881/2002 rendelet 1. cikke a következőképpen rendelkezik:
„E rendelet alkalmazásában:
(1)
»pénzeszközök« a befektetett pénzügyi eszközök és a gazdasági előnyök minden fajtája, beleértve többek között a készpénzt, csekket, pénzkövetelést, váltót, fizetési megbízást és egyéb fizetési eszközt; pénzügyi intézményeknél vagy más szervezeteknél elhelyezett betéteket, számlaegyenlegeket, követeléseket és adóskötelezvényeket; nyilvánosan, illetve zárt körben forgalmazott értékpapírokat és adósságinstrumentumokat, beleértve a részvényeket és társasági részesedéseket, kötvényeket, váltókat, opciós utalványokat, zálogleveleket származtatott ügyleteket, vagyoni eszközök után járó kamatot, osztalékot, illetve egyéb bevételeket, illetve a vagyoni eszközökből származó vagy azokból képzett értéktöbbletet; hitet, beszámítási jogot, kezességeket, teljesítési biztosítékokat, illetve egyéb pénzügyi kötelezettségeket; akkreditívet, hajóraklevelet, adásvételi szerződéseket; vagyoni részesedést vagy pénzügyi forrásokban fennálló érdekeltséget bizonyító dokumentumokban és az exportfinanszírozás bármilyen más eszközét;
(2)
»gazdasági erőforrás« mindenfajta tárgyi és immateriális, ingó és ingatlan vagyon, amely nem pénzeszköz, de felhasználható pénzeszköz, áruk vagy szolgáltatások megszerzésére;
(3)
»pénzeszközök befagyasztása« a pénzeszközök minden olyan mozgásának, átutalásának, megváltoztatásának, felhasználásának, illetve a velük való kereskedésnek a megakadályozása, amelynek követeztében a pénzeszközök mennyisége, összege, helye, tulajdona, birtoklása, jellege, rendeltetése vagy bármely egyéb tulajdonsága oly módon változna meg, hogy az lehetővé tenné a pénzeszközök felhasználását, a portfolió-kezelést is beleértve;
(4)
»gazdasági erőforrások befagyasztása«, azok használatának megakadályozása pénzeszközök, áruk vagy szolgáltatások bármilyen jellegű megszerzése céljából, beleértve többek között a gazdasági erőforrások értékesítését, bérbeadását, illetve a zálogot.”
12.
A 881/2002 rendelet 2. cikke értelmében:
„(1)   A Szankcióbizottság által megjelölt és az I. mellékletben felsorolt valamennyi természetes vagy jogi személy, csoport, illetve szervezet tulajdonát képező, illetve birtokában lévő pénzeszközt és gazdasági erőforrást be kell fagyasztani.
(2)   Tilos a Szankcióbizottság által megjelölt és az I. mellékletben felsorolt bármely természetes vagy jogi személy, csoport, illetve szervezet részére vagy javára közvetlen vagy közvetett módon pénzeszközt rendelkezésre bocsátani.
(3)   Tilos a Szankcióbizottság által megjelölt és az I. mellékletben felsorolt természetes, vagy jogi személy, csoport, illetve szervezet részére vagy javára közvetlen vagy közvetett módon, pénzeszközök, áruk vagy szolgáltatások beszerzése céljából bármely gazdasági erőforrást rendelkezésre bocsátani.”
13.
A 881/2002 rendelet 4. cikkének (1) bekezdése a következőképpen rendelkezik:
„Tilos tudatosan és szándékosan részt venni olyan tevékenységekben, amelyeknek közvetlen vagy közvetett célja vagy következménye a 2. cikk rendelkezéseinek a megkerülése […].”
14.
A 881/2002 rendelet 7. cikkének (1) bekezdése feljogosítja a Bizottságot többek között „a […] Biztonsági Tanács[a] vagy a Szankcióbizottság által hozott határozatok alapján az I. melléklet módosít[ására] vagy kiegészít[ésére]”.
15.
A 881/2002 rendelet 9. cikke a következőképpen rendelkezik:
„E rendeletet bármely, a hatálybalépését megelőzően aláírt nemzetközi megállapodás vagy aláírt szerződés, illetve kiadott engedély értelmében fennálló átruházott jogoktól és kötelezettségektől függetlenül kell alkalmazni.”
16.
A 881/2002 rendelet I. melléklete tartalmazza az ugyanezen rendelet 2. cikkében említett „személyek, csoportok és szervezetek listáj[át]”.
17.
A Tanácsa az 1452 (2002) határozat végrehajtása érdekében 2003. február 27-én elfogadta a 2002/402/KKBP közös álláspont által meghatározott korlátozó intézkedések alóli kivételekről szóló 2003/140/KKBP közös álláspontot (
5
). A 2003/140 közös álláspont 1. cikke úgy rendelkezik, hogy „[a] 2002/402/KKBP közös álláspont 3. cikkének végrehajtásakor az Európai Közösség figyelembe veszi az Egyesült Nemzetek Biztonsági Tanácsa 1452 (2002) határozata által meghatározott kivételeket”.
18.
A Tanács 2003. március 27-én elfogadta a 881/2002 rendeletnek a pénzkészletek és egyéb pénzügyi források befagyasztása alóli kivételek tekintetében történő módosításáról szóló 561/2003 rendeletet (
6
).
19.
Az 561/2003 rendelet 1. cikkével a 881/2002 rendelet szövegébe beillesztett 2a. cikkének (4) bekezdése a következőképpen rendelkezik:
„A 2. cikk (2) bekezdése nem alkalmazható a befagyasztott számlák következőképpen történő kiegészülése esetén:
a)
kamat, vagy az említett számlákon esedékes egyéb járulékok; vagy
b)
szerződések, megállapodások vagy kötelezettségek alapján esedékes kifizetések, amelyek azon időpontot megelőzően keletkeztek, amikor a fenti számlák az ENSZ Biztonsági Tanácsa határozatai rendelkezéseinek hatálya alá kerültek, amelyeket egymást követően a 337/2000/EK rendelet […], a 467/2001/EK rendelet […], vagy e rendelet által hajtanak végre.
Az így kiegészült számlával megegyező módon a kamatot, az egyéb járulékokat és a kifizetéseket szintén be kell fagyasztani.”
20.
2004. július 12-én a Bizottság elfogadta a 881/2002 rendelet 37. alkalommal történő módosításáról szóló 1277/2004/EK rendeletet (
7
). Az 1277/2004 rendelet 1. cikke és mellékletének 2. pontja értelmében a 881/2002 rendelet I. melléklete úgy módosul, hogy a „Természetes személyek” listája az „Aqeel Abulaziz Al-Aqil. Születési idő: 1949. április 29.” bejegyzéssel egészül ki.
21.
Az 1277/2004 rendelet az Európai Közösségek Hivatalos Lapjában való kihirdetésének napján, azaz 2004. július 13-án lépett hatályba. (
8
)
C – A német jog vonatkozó szabályai
22.
A Kammergericht 2006. február 21-i végzése (a továbbiakban: előzetes döntéshozatalra utaló végzés), a német kormány által előterjesztett észrevételek és a tárgyaláson szolgáltatott információk fényében a német jognak a jelen eljáráshoz szükséges releváns szabályait az alábbiakban foglalhatók össze:
23.
A német jogban az eladás, legyen az ingóé vagy ingatlané, két különböző szerződés megkötését igényli: egyrészről az egyszerű adásvételi szerződés megkötését, amelyben a két fél kölcsönösen kötelezettséget vállal a dolog átadására és a tulajdonjog vevőre történő átruházására (eladó) és ennek ellenértékeként az eladónak pénz kifizetésére (vevő), másrészről pedig az „tényleges végrehajtásról szóló megállapodásnak” nevezett szerződés megkötését, amelyben a felek kölcsönösen megállapodnak a dolog tulajdonjoga és a pénz átruházásáról. Az eladott dolog tulajdonjogának tényleges átruházásához a feleknek ugyanakkor a törvényben e célból előírt formalitásoknak is eleget kell tenniük.
24.
Az ingatlan tulajdonjogának átruházásához a német joga arra kötelezi a feleket, hogy:
a)
az adásvételi szerződést közjegyzői okiratba foglalják (a német polgári törvénykönyv [Bürgerlich Gesetzbuch, a továbbiakban: BGB] 311b. §-ának (1) bekezdése);
b)
a személyesen vagy meghatalmazás útján eljáró közjegyző vagy más jogosult személy előtt a szerződés tényleges végrehajtásáról szóló megállapodást megkössék (a továbbiakban: a tulajdonjog átruházására vonatkozó megállapodás, a BGB 873. §-ának (1) és (2) bekezdése és 925. §-ának (1) bekezdése);
c)
az ingatlan tulajdonjogának a Grundbuchba (ingatlan-nyilvántartás) való bejegyzése iránti kérelmet a Grundbuchamthoz (Földhivatal) benyújtsák (a BGB 873. §-ának (1) bekezdése).
25.
Vagyis a német jogban az ingatlan adásvételi szerződés megkötése – amely csak a felekre nézve kötelező – nem elegendő ahhoz, hogy a vevő megszerezze az adásvétel tárgyát képező ingatlan tulajdonjogát, hanem egy fokozatosan megvalósítható helyzetben, a három „szakasz” – az adásvételi aktus közjegyzői okiratba foglalása, az előírt formalitásoknak megfelelő tulajdonjog átruházásról szóló megállapodás megkötése és az említett átruházás ingatlan-nyilvántartásba történő bejegyzése – közül az elsőt jelenti.
26.
Amint a bejegyzés megtörténik, az eladott ingatlan tulajdonjogának átruházása teljesnek tekinthető abban az értelemben, hogy még ha ezelőtt lehetséges is a széljegyen történő bejegyzés, illetve a vevő és az eladó közötti vagyontárgy és pénz kölcsönös rendelkezésre bocsátása, a vevő csak ettől a pillanattól kezdve rendelkezik jogszerűen a vagyontárggyal, és adhatja el újra, vagy terhelheti meg jelzáloggal. Így végső soron a Grundbuchamt feladata, hogy az ingatlan-nyilvántartásról szóló rendelet (Grundbuchordnung) 18. §-a (1) bekezdésének megfelelően megvizsgálja, hogy akár a kezdetektől, akár a későbbiek során nem történt–e olyan esemény, amely megakadályozza az említett bejegyzést, mint például a jogszabályban előírt elidegenítési tilalom.
III – A tényállás, az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések és az eljárás lefolytatása
27.
A 2000. december 19-i közjegyzői okirattal adásvételi szerződés jött létre Gerda Möllendorf és Christiane Möllendorf-Niehuss, egy polgári jogi társaság tagjai (a továbbiakban: eladók), és a szintén egy polgári jogi társaság tagjaiként eljáró Salem-Abdul Ghani El-Rafei, Kamal Rafehi és Ageel A. Al-Ageel (a továbbiakban: vevők) között egy Berlin-Neuköllnben található beépített telek tárgyában.
28.
Ugyanezen aktusban az említett felek egyetértettek abban, hogy átengedik a vevőknek az ingatlan tulajdonjogát, és hogy engedélyezik ezen átruházás bejegyzését az ingatlan-nyilvántartásba. Megállapodtak továbbá abban, hogy a vételár 2375000 DEM, azaz 1214318,22 euró, amelyet legkésőbb 2001. február 15-ig a szerződést közjegyzői okiratba foglaló közjegyző, Karl Alich (a továbbiakban: közjegyző) letéti számláján kell elhelyezni, majd az eladóknak kifizetni, amint a tulajdonjog-átruházást a végleges bejegyzésre várva ideiglenesen bejegyezték az ingatlan-nyilvántartásba.
29.
Az adásvételi szerződés alapján a vevők a vételárat elhelyezték a közjegyző letéti számláján.
30.
2001. március 8-án az ingatlan-nyilvántartásba ideiglenesen bejegyezték a tulajdonjog átruházását.
31.
A közjegyzőnek a 2007. március 8-i tárgyaláson a Bíróság előtt tett nyilatkozata szerint, 2001 májusában a vételárat kifizették az eladóknak, és az eladott ingatlant a vevők birtokba vették.
32.
2003. október 29-i határozatával a területileg illetékes Grundbuchamt elutasította a tulajdonjog-átruházás ingatlan-nyilvántartásba történő végleges bejegyzése iránt a közjegyző által ugyanezen év január 22-én benyújtott kérelmet, azon indokkal, hogy bizonyos kiegészítő dokumentumokat nem nyújtottak be a 2003. március 28-i levélben előírt határidőn belül.
33.
2004. július 13-tól Ageel A. Al-Ageel (a továbbiakban: 3. számú vevő) természetes személyként szerepel a 881/2002 rendelet I. mellékletének listáján.
34.
2004. december 9-én a közjegyző a Grundbuchamt előtt, a már e hivatalhoz benyújtott közjegyzői okiratba foglalt adásvételi szerződés alapján ismét kérte a tulajdonjog vevőkre történő átruházásának az ingatlan-nyilvántartásba való végleges bejegyzését. Az említett hivatal azonban 2005. április 21-i határozatával, miután megállapította, hogy a 3. számú vevő neve szerepelt a 881/2002 rendelet I. mellékletében lévő listán, e rendelet 2. cikke (3) bekezdésének és 4. cikke (1) bekezdésének együttes értelmezésére hivatkozva megtagadta, hogy helyt adjon e bejegyzési kérelemnek.
35.
2005. május 3-án a közjegyző az eladók megbízásából keresetet indított e határozattal szemben a Grundbuchamt előtt. A Grundbuchamt e keresetet hivatalból megküldte a Landgericht Berlinnek (berlini fellebbviteli bíróság), amely elutasította azt a 2005. szeptember 27-i végzésével.
36.
2005. október 7-én a közjegyző – még mindig az eladók megbízásából – fellebbezést nyújtott be a Landgericht végzése ellen a Kammergericht előtt.
37.
A közjegyző a keresete alátámasztására elsősorban arra hivatkozott, hogy a megtámadott végzés sérti az eladóknak a német alaptörvény 14. cikke által megállapított tulajdonhoz való jogát, akiket a 881/2002 rendelet I. melléklete nem is említ.
38.
Másodsorban a közjegyző azt állította, hogy a kérdéses jogügylet, amelyet megkötöttek, és amelynek teljesítése során az épületért már egy jelentős összeget kifizettek, nem tartozott a 881/2002 rendelet 2. cikke (3) bekezdésének hatálya alá. Ezen állítása alátámasztására azzal érvel, hogy az e rendelkezésben szereplő „részére vagy javára […] rendelkezésre bocsátani” kifejezésekből az következik, hogy azok csak azokra jogügyletekre vonatkozik, ahol nincs gazdasági egyensúly a szolgáltatás és ellenszolgáltatás között.
39.
Végül a közjegyző megjegyezte, hogy az adásvételi szerződés esetleges megsemmisítése azzal a következménnyel járna, hogy a vevők jogosultak lennének a kifizetett vételárnak az eladók általi visszafizetésére, amely ellentétes lenne a 881/2002 rendelet (7) preambulumbekezdésével és 2. cikkének (1) bekezdésével.
40.
A Kammergericht a közjegyző keresetéről való határozathozatal érdekében szükségesnek tartotta, hogy előzetes döntéshozatal iránti kérelemmel forduljon a Bírósághoz.
41.
A Kammergericht az előzetes döntéshozatalra utaló határozatában megállapította, hogy a német jog szerint a tulajdonjog-átruházásról szóló szerződés megkötéséhez való jognak – amely az anyagi jogi rendelkezési jogból ered –, valamint az annak gyakorlásához való jognak még az ingatlan-nyilvántartásba való bejegyzéskor is fenn kell állnia, csakúgy mint – akárcsak az alapügyben – amikor a vevő és az eladó a tulajdonjog-átruházásról szóló szerződésben már kötelezettséget vállaltak, amely szerződést az előírt formalitásoknak megfelelően közjegyzői okiratba foglalták és aláírták.
42.
A kérdést előterjesztő bíróság hangsúlyozta, hogy ha a tulajdonnal való rendelkezési jog korlátozása az adásvételi szerződés és a tulajdonjog-átruházásról szóló megállapodás előírt formalitásoknak megfelelő megkötése után, de ezen átruházás ingatlan-nyilvántartásba történő bejegyzése előtt következik be, a Grundbuchamtnak azt főszabály szerint figyelembe kell vennie.
43.
A Kammergericht megállapította továbbá, hogy mivel a német jogban a bejegyzés akadály fennállása megakadályozza az adásvételi szerződés eladók általi teljesítését, utóbbiak a BGB 275. és 323. §-a alapján kötelesek visszafizetni a vételárat a vevőknek, kivéve ha ezzel kapcsolatban esetleg tilalom alkalmazandó a 881/2002 rendelet 2. cikkének (2) bekezdése alapján.
44.
A Kammergericht végül arra a megállapításra jutott, hogy valójában a kérdés a 881/2002 rendelet 2. cikke (3) bekezdésének és 4. cikke (1) bekezdésének terjedelmére vonatkozik, vagyis arra, hogy e rendelkezésekből levezethető-e egy relatív elidegenítési tilalom, amely ugyanezen rendelet I. mellékletében szereplő személynek történő ingatlan eladást egyaránt érinti, és amely kivétel nélkül alkalmazandó akkor is, amikor a rendelkezési joggal élve az adásvételi szerződést megkötötték és azt az egyik fél a kérdéses rendelet kihirdetése előtt már teljesítette is, vagy ezek a rendelkezések – mint ahogy azt az eladók állítják – csak azokban az esetekben alkalmazandók, ahol az ellenérték nincs egyensúlyban a rendelkezési joggal kapcsolatos aktussal.
45.
A vételár visszafizetését illetően a Kammergericht a 2006. február 23-i kiegészítő végzésében megjegyezte, hogy a 881/2002 rendelet 2. cikkének (1)–(3) bekezdéséből és 4. cikkének (1) bekezdéséből ráadásul nem következik, hogy az eladót kötelezni lehet a vételárnak megfelelő összeg letétbe helyezésére, ha ezen eladónak nem volt tudomása a vevőre az adásvételi szerződés megkötésekor vagy a vételár átvételekor vonatkozó korlátozó intézkedésekről.
46.
Ugyanebben a végzésben a Kammergericht végül megállapította, hogy továbbra is kétséges, hogy több vevő, vagy mint az alapügyben, e vevők polgári jogi társaságban való egyesülése esetén a vételár visszafizetésére való jogot teljesen be kell fagyasztani, vagy csak a korlátozó intézkedésekkel érintett vevő birtokában lévő rész erejéig.
47.
Ennélfogva a Kammergericht Berlin úgy határozott, hogy felfüggeszti az előtte folyó eljárást, és a következő kérdéseket terjeszti a Bíróság elé előzetes döntéshozatalra:
„1)
Tiltják-e a [881/2002] rendelet 2. cikke (3) bekezdésének és 3. cikke (4) bekezdésének rendelkezései ingatlan tulajdonjogának adásvételi szerződés teljesítéseként történő átruházását e rendelet I. mellékletében szereplő természetes személyre?
2)
Ha az első kérdésre adandó válasz igenlő: akkor is tiltja-e a 881/2002 […] rendelet a tulajdonjog átruházásához szükséges ingatlan-nyilvántartási bejegyzést, ha az annak alapjául szolgáló adásvételi szerződést és a tulajdonjog bejegyzéséhez hozzájáruló nyilatkozatot a rendelkezési jog korlátozásának az Európai Közösségek Hivatalos Lapjában való közzététele előtt kötötték, ill. tették, valamint ha a szerződés alapján az e rendelet I. mellékletében szereplő természetes személy mint vevő által fizetendő vételárat ezen időpont előtt
a)
közjegyzői letéti számlára befizették, vagy
b)
az eladónak kifizették?”
48.
A Bíróság alapokmánya 23. cikkének megfelelően az olasz és a német kormány, valamint az Európai Közösségek Bizottsága előterjesztették írásbeli észrevételeiket.
49.
A 2007. március 8-i tárgyaláson Möllendorf és Möllendörf Niehuus, Alich közjegyző, valamint a német kormány és a Bizottság képviselői előadták szóbeli észrevételeiket.
IV – Jogi elemzés
A – Előzetes megállapítások
50.
A kérdést előterjesztő bíróság az előzetes döntéshozatalra előterjesztett első kérdéssel azt kéri a Bíróságtól, hogy állapítsa meg, hogy a 881/2002 rendelet 2. cikkének (3) bekezdése és 4. cikkének (1) bekezdése megtiltja-e valamely ingatlan tulajdonjogának adásvételi szerződés teljesítéseként történő átruházását e rendelet I. mellékletében szereplő természetes személyre.
51.
A előzetes döntéshozatalra előterjesztett második kérdéssel a kérdést előterjesztő bíróság azt kérdezi a Bíróságtól, hogy az első kérdésre adandó igenlő válasz esetén a fent említett rendelet rendelkezései megakadályozzák-e egy ilyen átruházás ingatlan-nyilvántartásba történő bejegyzését még akkor is, ha mind az ingatlan-adásvételi szerződést, mind az ezen dolog tulajdonjogának átruházására vonatkozó, az előírásoknak megfelelő megállapodást a vevőnek az említett rendelet I. mellékletében szereplő listára való felvételének időpontja előtt kötötték, és a vételárat is a közjegyző letéti számlájára letétbe helyezték, és kifizették az eladónak ezen időpont előtt.
52.
Eltekintve attól, hogy a kérelemben két kérdés szerepel, ez az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérelem lényegében a 881/2002 rendelet 2. cikkének (3) bekezdésében és 4. cikkének (1) bekezdésében szereplő tilalmak terjedelmét kívánja megvilágosítani annak megítélése érdekében, hogy egy olyan helyzetben, ahol valamely ingatlan adásvételi szerződését a vevőnek még e rendelet I. mellékletben szereplő listára való felvételének időpontja előtt kötötték, ellentétes-e az említett tilalmakkal a jogügylet teljesítése, vagyis mind a tulajdonjog-átruházásról szóló megállapodás, mind ezen átruházás ingatlan-nyilvántartásba történő bejegyzése, amelyek e szerződés teljesítéséhez szükségesek. Annak pontosítását kérik továbbá a Bíróságtól, hogy az a tény, hogy a vevőnek az említett listára való felvétele előtt már megállapodtak egyrészről az ingatlan tulajdonjogának átruházásával szemben a vevőnek nyújtandó megfelelő ellenszolgáltatás (vételár) összegéről, és másrészről, ha ezen ellenszolgáltatást a vevőnek kifizették (letétként a közjegyző letéti számlájára vagy közvetlenül az eladónak), az említett jogügyletek lehetőséget nyújtanak-e a kérdéses tilalmak megkerülésére.
53.
Az első előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdés, amelyben azt kérdezik, hogy a 881/2002 rendelet 2. cikkének (3) bekezdése és 4. cikkének (1) bekezdése megtiltja-e a tulajdonjog-átruházásról szóló megállapodást, első elemzésre elfogadhatósági problémát vet fel abból a szempontból, hogy vonatkozik-e a konkrét ügyben hozandó határozatra. Ugyanis egyértelmű, hogy a jelen ügyben a tulajdonjog-átruházásról szóló megállapodást ugyanazon napon (2000. december 19.) kötötték meg a közjegyző előtt, mint a közjegyzői okiratba foglalt adásvételi aktust, vagyis jóval azon időpont előtt (2004. július 13.), amikor a kérdéses tilalmak alkalmazandóvá váltak a 3. számú vevő vonatkozásában. Márpedig valamely tilalomnak az a célja, hogy valamely magatartást megtiltson, és nem az, hogy a hatásait megakadályozza (különben nem tilalomról van szó, hanem más jellegű rendelkezésről), és így a jövőre nézve alkalmazandó; úgy tűnik, hogy mivel az első kérdéssel érintett magatartás (a tulajdonjog-átruházásról szóló megállapodás) az alapügyben előbb történt, mint ahogy a tilalom alkalmazandóvá vált, ez a kérdés csak feltételes, és ennélfogva elfogadhatatlan.
54.
Ugyanakkor kétség merül fel a kérdést előterjesztő bíróságnak bizonyos, a német jogban a tulajdonjog-átruházásról szóló megállapodás tulajdonságaival kapcsolatos megállapításait illetően.
55.
Az előzetes döntéshozatalra utaló határozatban ugyanis azt állítja, hogy a német jogban „a tulajdonjog átruházáshoz való hozzájárulásnak, amely az anyagi jogi rendelkezési jogból ered, valamint az annak gyakorlásához való jognak még az ingatlan-nyilvántartásba való bejegyzéskor is fenn kell állnia, még akkor is – mint ahogy az alapügyben – amikor a vevő és az eladó a tulajdonjog-átruházásról szóló szerződésben már kötelezettséget vállaltak”.
56.
Nem egyértelmű, hogy e kijelentésekkel a kérdést előterjesztő bíróság mit ért azon, hogy annak ellenére, hogy a tulajdonjog átruházásról szóló megállapodást közjegyző előtt kötötték, és így a felekre nézve kötelező, csak ezen átruházás ingatlan-nyilvántartásba történő bejegyzésekor tekinthető teljesen és véglegesen teljesítettnek, ennélfogva, ha az adásvétel tárgyát képező dologra vonatkozó rendelkezési jogot még a bejegyzés előtt korlátozzák (mint ahogy ez a 881/2002 rendelet 2. cikkének (3) bekezdéséből és 4. cikkének (1) bekezdéséből következik), az megakadályozza egy ilyen megállapodás teljesítését.
57.
Más nézőpontból, amelyet a német kormány írásbeli észrevételei sugallnak, a kérdést előterjesztő bíróság az első kérdést annak érdekében is előterjeszthette volna, hogy igenlő válasz esetén össze tudja vetni a 881/2002 rendelet 2. cikkének (3) bekezdésében és 4. cikkének (1) bekezdésében említett korlátozásokat a német jog szerinti ex lege tilalommal, amely bizonyos feltételek esetén semmissé tehet egy olyan aktust, amelyet még a tilalom keletkezése előtt kötöttek, mivel törvénybe ütközik (a BGB 134. §-a).
58.
Valójában a Bíróságnak a vonatkozó német jogról szolgáltatott információk nem elegendők ahhoz, hogy kellő bizonyossággal értékelhessük az első kérdés relevanciáját a Kammergericht határozathozatala szempontjából. Ugyanakkor a kérdést mégsem lehet elfogadhatatlannak nyilvánítani.
59.
Emlékeztetünk arra ugyanis, hogy az állandó ítélkezési gyakorlat szerint a Bíróság és a nemzeti bíróságok között az EK 234. cikk szerinti együttműködés keretében egyedül az alapeljárást folytató és a meghozandó bírósági döntésért felelős nemzeti bíróság jogosult mérlegelni – az ügy sajátosságaira figyelemmel – egyrészt az előzetes döntéshozatal szükségességét annak érdekében, hogy döntését meghozhassa, másrészt azt, hogy a Bírósághoz előterjesztett kérdések relevánsak-e. Így tehát amennyiben az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések a közösségi jog értelmezésével kapcsolatosak, a Bíróság főszabály szerint köteles eljárni. (
9
) A nemzeti bíróságok által előterjesztett előzetes döntéshozatal iránti kérelem elutasítása csak abban az esetben lehetséges, amennyiben nyilvánvaló, hogy a közösségi jog értelmezése, amelyet a nemzeti bíróság kért, nem függ össze az alapeljárás tényállásával vagy tárgyával, illetve ha a szóban forgó probléma hipotetikus jellegű, és a Bíróság nem rendelkezik azon ténybeli és jogi elemek ismeretével, amelyek szükségesek ahhoz, hogy a feltett kérdéseket hasznosan megválaszolja. (
10
)
60.
Márpedig nekünk a fenti 54–57. pontban megfogalmazott megállapítások fényében úgy tűnik, hogy a jelen esetben a körülmények nem teszik lehetővé annak megállapítását, hogy e feltételek teljesültek, ennélfogva az első kérdést elfogadhatónak kell tekinteni.
61.
Ezen túlmenően az első kérdés nem rendelkezik olyan sajátosságokkal, hogy emiatt azt a második kérdéshez képest külön kelljen kezelni. Így a két kérdést együttesen fogjuk megvizsgálni.
B – A kérdést előterjesztő bíróság által feltett kérdések vizsgálata
62.
Először is a Bizottsággal együtt megállapítjuk, hogy a 881/2002 rendelet előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésekben említett 4. cikkének (1) bekezdése nem tűnik relevánsnak azon ügy eldöntéséhez, amellyel a kérdést előterjesztő bírósághoz fordultak. Nem látjuk ugyanis, hogy – és azt a kérdést előterjesztő bíróság sem indokolja meg kellően – az e rendelkezéssel előírt tilalom, vagyis „tudatosan és szándékosan részt venni olyan tevékenységekben, amelyeknek közvetlen vagy közvetett célja vagy következménye a 2. cikk rendelkezéseinek a megkerülése […]” milyen módon alkalmazható a jelen ügyre. Mivel a kérdéses tilalom tárgya a 2. cikkben szereplő tilalmak „megkerülése”, az ügy iratainak elolvasása alapján nem állapítható meg, hogy a jelen ügyben az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésekben említett tevékenységek, vagyis a tulajdonjog-átruházásról szóló megállapodás és ezen átruházás ingatlan-nyilvántartásba történő bejegyzése (vagy az erre vonatkozó kérelem illetékes hivatalhoz történő benyújtása) hogyan minősülhetnek ilyen lépésnek.
63.
A vizsgálatot tehát a 881/2002 rendelet 2. cikke (3) bekezdésének terjedelmére kell összpontosítani, amely rendelkezés szerint tilos „az I. mellékletben felsorolt természetes […] személy részére vagy javára közvetlen vagy közvetett módon, pénzeszközök, áruk vagy szolgáltatások beszerzése céljából bármely gazdasági erőforrást rendelkezésre bocsátani.”
64.
Mindenekelőtt azt kell megvizsgálni, hogy a kérdéses adásvételi szerződés tárgyát képező ingatlan a rendelkezés alkalmazásában „gazdasági erőforrás”-nak minősül-e. A 881/2002 rendelet 1. cikkének (2) bekezdése szerint ugyanis a rendelet alkalmazásában „gazdasági erőforrás mindenfajta tárgyi és immateriális, ingó és ingatlan vagyon, amely nem pénzeszköz, de felhasználható pénzeszköz, áruk vagy szolgáltatások megszerzésére”. A bennünket foglalkoztató, adásvételi szerződés tárgyát képező beépített telek ingatlanvagyonnak minősül, amely teljes mértékben felhasználható pénzeszközök, áruk vagy szolgáltatások megszerzésére, például használatba adásával vagy tulajdonjogának visszterhes átruházásával.
65.
A 881/2002 rendelet 2. cikke (3) bekezdésének lényege a „rendelkezésre bocsátani” és a „részére vagy javára” fogalmak. E fogalmak szerintünk kellően tágan értelmezhetőek ahhoz, hogy azok lefedjenek minden olyan aktust, amelyek lehetővé teszik a jogosult személynek, legalább lehetőségként, az erőforrás gazdasági kihasználását (vagyis pénzeszközök, áruk vagy szolgáltatások beszerzését), beleértve így az olyan aktusokat, amelyek annak ellenére, hogy az említett erőforrás a jogosult személyes használatát szolgálja (lakás bérleti szerződése), bármilyen formában és feltételekkel mégis lehetővé teszik e jogosult személynek – figyelemmel arra, hogy a vagyontárgy konkrét használatának utólagos ellenőrzése lehetetlen – ezen vagyontárgy gazdasági kihasználását.
66.
Az igaz, hogy a 881/2002 rendelet egyes nyelvi változataiban (például a francia és az angol nyelvűben) a 2. cikk (3) bekezdésének utolsó része oly módon került megfogalmazásra, amely arra enged következtetni, hogy azok aktusok, amelyek nem teszik lehetővé pénzeszközök, áruk vagy szolgáltatások beszerzését, nem tartoznak a „rendelkezésre bocsátani”, illetve „részére vagy javára” tilalom hatálya alá. Ugyanakkor számunkra úgy tűnik, hogy az ilyen különbségtételt nem lehet alátámasztani.
67.
Egyrészről nehéz elképzelni olyan „rendelkezésre bocsátani”, illetve „részére vagy javára” kifejezés alá tartozó, gazdasági erőforrásra vonatkozó aktust, amely így vagy úgy, hacsak nem jogilag, legalábbis a jogosult személynek nem teszi lehetővé pénzeszközök, áruk vagy szolgáltatások beszerzését.
68.
Másrészről az ilyen különbségtétel érinti a Biztonsági Tanács 1390 (2002) határozatának szövegét, amelynek a 881/2002 rendelet a közösségi jogrendben való végrehajtását jelenti. Itt kell emlékeztetni arra, hogy valamely közösségi jogi rendelkezés értelmezésekor figyelembe kell venni nemcsak annak szövegét, hanem kontextusát is, valamint azon szabályok célját is, amelyek részét képezi. (
11
). Valamely biztonsági tanácsi határozat végrehajtására elfogadott közösségi rendelkezés terjedelmének meghatározásához figyelembe kell venni továbbá az előbbi szövegét és célját. (
12
)
69.
Márpedig az 1390 (2002) határozat 2. pontja a) alpontjának szövege nem hagy semmilyen kétséget. E rendelkezés szerint pénzeszközök, pénzügyi követelések vagy gazdasági erőforrások nem „bocsá[thatók] közvetlen vagy közvetett módon rendelkezésre” a fenti 3. pontban említett listán felsorolt személyek részére. Ennek a tilalomnak, amelyet úgy fogalmaztak meg, hogy a hivatkozott személyeket megakadályozza abban, hogy e pénzeszközökből, követelésekből vagy erőforrásokból hasznot húzzanak, így az célja, hogy – bármilyen különbségtétel nélkül – megakadályozza ez utóbbi eszközöknek a kérdéses személyek részére történő rendelkezésre bocsátását.
70.
Ennek megfelelően megállapítjuk, hogy a 881/2002 rendelet 2. cikkének (3) bekezdése, amely az 1390 (2002) határozat szövegének megfelelően általános jelleggel tiltja a gazdasági erőforrásoknak ugyanezen rendelet I. mellékletben szereplő személyek részére történő rendelkezésre bocsátását, relatív rendelkezési tilalmat ír elő, amely minden bizonnyal minden olyan aktust magában foglal, amely valamely tagállam nemzeti joga szerint szükséges valamely ingatlan tulajdonjogának átruházásához vagy akár pusztán a birtoklásához.
71.
Szerintünk egyáltalán nincs jelentősége, hogy a kérdéses dolgot megfelelő ellenszolgáltatás fejében bocsátják rendelkezésre (az alapügyben eladják). A szolgáltatás-ellenszolgáltatás közötti gazdasági egyensúly hiányát egyáltalán nem vette figyelembe a 881/2002 rendelet 2. cikkének (3) bekezdése. Önmagában a dolog rendelkezésre bocsátása tilos, függetlenül tehát a gazdasági értékétől.
72.
Ez egyébként tökéletesen érthető. Egyrészről, ha ez (a rendelet I. mellékletének listáján szereplő személyek részére) megállapodott szolgáltatások közötti gazdasági egyensúly hiányának megállapításától függene, a tilalom alkalmazása nem lenne automatikus, ellentétben azzal, ami a 881/2002 rendelet által elérni kívánt célok hatékony követése érdekében szükséges lenne, hanem valamely dolog „helyes árának” önmagában problémát okozó értékelésétől függene; egy ilyen alkalmazás ráadásul a szerződések megkötésekor hamis adatok felhasználásával könnyen kijátszható. Másrészről az a tény, hogy egy jogügyletet (például egy adásvétel) a szolgáltatások közötti gazdasági egyensúly jellemzi, nem akadályozza meg, hogy a kérdéses listán szereplő személy, aki így megszerzi a dolog feletti rendelkezési jogot, a dologról rendelkező később aktussal az annak megszerzésére fordítottnál magasabb összeget szerezzen.
73.
Egyetértve a német és az olasz kormány, valamint a Bizottság álláspontjával, ezenkívül úgy ítéljük meg, hogy az a tény, amely szerint valamely ingatlan tárgyában az adásvételi szerződést azelőtt kötötték, hogy a vevő tekintetében a 881/2002 rendelet 2. cikke (3) bekezdésének tilalma alkalmazandóvá vált, nem zárja ki, hogy az említett tilalom olyan aktusokra is vonatkozzon, amelyeket ezen időpontban még teljesíteni kell a tulajdonjog átruházásához, mint például adott esetben a tulajdonjog-átruházásról szóló megállapodás, és mindenekelőtt ezen átruházás ingatlan-nyilvántartásba történő bejegyzése.
74.
Ezen értelmezés mellett szól, mint ahogy azt a Bizottság jogosan állapítja meg, a 881/2002 rendelet 9. cikke, amely szerint „[e] rendeletet bármely, a hatálybalépését megelőzően aláírt […] szerződés […] értelmében fennálló átruházott jogoktól és kötelezettségektől függetlenül kell alkalmazni”.
75.
Ez a rendelkezés azzal jár szerintünk, hogy a 881/2002 rendelet 2. cikke (3) bekezdésének tilalma megakadályozhatja az olyan szerződés értelmében fennálló kötelezettségek és jogok teljesítését, amelyet a rendelet hatálybalépése előtt vagy akár a vevőnek az I. melléletben szereplő listára való felkerülése előtt kötöttek, ha az utólag történt.
76.
Ez az értelmezés a 881/2002 rendelet különböző nyelvi változatainak figyelembevételén alapul, amelynek elszigetelt változataiban (görög és holland) a 9. cikk olyan homlokegyenest ellenkező értelmezést ad, amely szerint a rendelettel érintett tilalmakat a rendelet hatálybalépését megelőzően aláírt megállapodások, szerződések, illetve kiadott engedélyek értelmében fennálló jogok és kötelezettségek sérelme nélkül (és nem azoktól függetlenül) kell alkalmazni.
77.
Érdemes hangsúlyozni, hogy amikor a közösségi jogalkotó azokban a rendeletekben, amelyekben hasonló jellegű tilalmakat vezetett be, a bizonyos időpont előtt megkötött szerződések teljesítését mentesíteni akarta a tilalmak alól, azt egyértelműen tette. Például a 3155/90/EGK rendeletben (
13
), amely 1. cikkének (1) bekezdésében a Biztonsági Tanács 661 (1990) határozatának végrehajtása érdekében kiterjesztette az 1990. augusztus 8-i 2340/90/EGK tanácsi rendelettel (HL L 213., 1. o.) előírt Irak és Kuvait elleni embargót az olyan nem pénzügyi szolgáltatásokra, amelyeknek célja vagy hatása ezen országok gazdaságának fejlesztése, az 1. cikkének (2) bekezdése pontosítja hogy „[az (1) bekezdésben említett] tilalom nem vonatkozik […] 2340/90 rendelettel megállapított tilalom hatálybalépése előtt kötött olyan szerződésekből és egyéb kötelezettségvállalásokból származó […] nem pénzügyi szolgáltatásokra, amelyeknek teljesítését ezen időpont előtt megkezdték”. Ebben az esetben tehát a közösségi jogalkotó kifejezetten megengedte egy bizonyos időpont előtt kötött szerződések alapján fennálló szolgáltatások teljesítését, azzal a feltétellel, hogy ebben az időpontban a kérdéses szerződések teljesítését már megkezdték.
78.
A 881/2002 rendelet 9. cikkében szereplő megoldás egyértelmű célja, hogy az e rendeletben előírt tilalmak megakadályozzák a rendelet hatálybalépése, illetve a szerződő felek egyikének az I. melléklet listájára való felvétele előtt kötött szerződések teljesítését is, még ha az (mint az alapügyben) ezt követően is fejeződött be. Ez összefügg továbbá a 881/2002 rendelet által követett céllal, azaz hogy a terrorista tevékenységek finanszírozásának megakadályozása végett azonnal kizárják, hogy az Oszáma bin Ládennel, az al-Kaida hálózattal és a Tálibánnal összeköttetésben álló személyek bármilyen pénzügyi és gazdasági erőforrással rendelkezzenek. E cél nem érhető el olyan hatékony módon, ha megengedik e személyeknek, hogy az említett rendelet I. mellékletében szereplő listára való felvételük előtt megkötött ügyleteket véghezvigyék.
79.
E megoldás alóli kivételről a 881/2002 rendelet 2a. cikke (4) bekezdésének b) pontja rendelkezik, amely szerint ugyanezen rendelet 2. cikkének (2) bekezdésében említett pénzeszközök rendelkezésre bocsátásának tilalma nem alkalmazható „a befagyasztott számlák […] azon szerződések, megállapodások vagy kötelezettségek alapján esedékes kifizetésekkel” történő kiegészítésére vonatkozóan, amelyek azon időpontot megelőzően keletkeztek, amikor a fenti számlák [befagyasztásra] kerültek, mivel az ilyen kifizetéseket szintén be kell fagyasztani.
80.
A 2a. cikk (4) bekezdése viszont egyetlen olyan rendelkezést sem tartalmaz, amely ehhez hasonlóan megengedné gazdasági erőforrások, mint például az ingatlanvagyon rendelkezésre bocsátását, ha azok utólag befagyasztásra kerülnek, és amennyiben azok a rendelet 2. cikkének (3) bekezdésében említett tilalmat megelőzően kötött szerződések teljesítését jelentik. Egyébként a 2a. cikk – amellyel a Biztonsági Tanács 1452 (2002) határozatának Közösségen belüli végrehajtása érdekében az 561/2003 rendelet egészítette ki a 881/2002 rendeletet – csupán szó szerint megismétli a (4) bekezdésében az említett határozat 2. pontját, amely – mint ahogy azt a Bizottság hangsúlyozta – nem tesz lehetővé ilyen típusú eltérést. (
14
)
81.
Végül a vételárnak a 881/2002 rendelet 2. cikkének (3) bekezdésében említett tilalom előtti kifizetésének lehetséges hatását illetően azt állapítjuk meg, hogy e körülmény nem teszi lehetővé azt, hogy e tilalmat az utólagos teljesítésekre ne alkalmazzák. Mint azt láttuk, ugyanezen rendelet 9. cikke nem teszi lehetővé e tilalom előtt megkötött szerződések teljesítését, eltérően attól, amit a 3155/90 rendelet 1. cikkének (2) bekezdése előír (lásd a fenti 77. pontot), még akkor sem, ha e szerződések teljesítését még e tilalom előtt megkezdték.
82.
Ennélfogva úgy ítéljük meg, hogy a 881/2002 rendelet 2. cikke (3) bekezdésének tartalmára, szövegkörnyezetére és céljára tekintettel történő értelmezése alapján a két előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésre az a válasz adandó, hogy ez a rendelkezés megtiltja:
—
mind az ingatlan tulajdonjogának olyan adásvételi szerződés teljesítéseként történő átruházását e rendelet I. mellékletében szereplő természetes személyre, amelyet e személy említett listára való felvétele előtt kötöttek;
—
mind az ilyen átruházás olyan adásvételi szerződés és tulajdonjog-átruházásról szóló megállapodás teljesítéseként történő ingatlan-nyilvántartásba való bejegyzését, amelyeket az említett felvétel előtt kötöttek,
függetlenül továbbá az eladott ingatlan értéke és a kialkudott vételár közötti gazdasági egyensúlytól, még akkor is, ha ezt a vételárat a jegyző letéti számlájára vagy az eladónak a kérdéses felvétel előtt már kifizették.
83.
A kérdést előterjesztő bíróság ugyanakkor megjegyzi, hogy az ilyen megközelítésből jogi nehézségek adódhatnak a német jog szerint az eladó kötelezettségeivel kapcsolatban a vételár vevőnek történő visszafizetését illetően. Így felvetődik az a kérdés, hogy e nehézségek nem vezetnek-e olyan következtetésre, hogy a 881/2002 rendelet 2. cikkének (3) bekezdésében szereplő tilalom nem vonatkozik olyan adásvételi szerződés teljesítéseként történő ingatlan-nyilvántartási bejegyzésre, amelyet az eladó már az említett tilalom előtt teljesített.
84.
Az állítólagos nehézségek vizsgálata előtt azonban hangsúlyozni kívánjuk, hogy még ha az alapügyben az említett rendelettel ellentétes is a kérdéses tulajdonjog-átruházás 3. számú vevő részére történő bejegyzése, ez önmagában nem jelenti a vevők egyikének a fent hivatkozott listára való felvétele előtt a felek között létrejött adásvételi szerződés és a tulajdonjog-átruházásról szóló megállapodás semmisségét vagy felmondását, és ennélfogva olyan kötelezettséget sem az eladó részéről, hogy a vételárat visszafizesse. Gazdasági erőforrásoknak a 3. számú vevő részére történő rendelkezésre bocsátásának tilalma olyan azonnali és ideiglenes intézkedés, amely csak azon időponttól érvényes, amikor e vevő neve e listán szerepel, amely listát, mint ahogy már említettük is, rendszeresen frissítenek. A kérdéses rendelet tehát megengedi, hogy egy olyan ügyben, mint amellyel foglalkozunk, a nemzeti jog a korábban megkötött szerződéses aktusok semmisségétől vagy felmondásától eltérő következményeket határozzon meg, mint például a bejegyzési eljárás felfüggesztése és ezen aktusok arra való alkalmasságának elismerése, hogy azok alapján a vevők jogosultak lesznek olyan cselekmények utólagos gyakorlására, amelyek nem járnak ingatlan-nyilvántartási bejegyzéssel és amelyeket már a kérdéses aktusok részleges tejesítésével azelőtt megszereztek, hogy a rendeletben előírt tilalom bekövetkezett volna.
85.
E különböző megállapítások olyan esetre vonatkoznak, amelynek vizsgálata nem tartozik a Bíróságra, amikor a német jog e tilalom bekövetkezéséhez, amely ideiglenesen megakadályozza a bejegyzést, olyan jogkövetkezményt rendel, amely a már kifizetett vételár visszafizetésének kötelezettsége mellett az adásvételi szerződést és a tulajdonjog-átruházásról szóló megállapodást semmissé teszi, illetve felbontja. Az ebben az esetben felmerülő nehézségek azonban a rendelet rendelkezései terjedelmének értelmezését nem befolyásolják.
86.
Miután ezt egyértelművé tettük, áttérünk a kérdést előterjesztő bíróság által felvetett nehézségekre, hangsúlyozva ugyanakkor, hogy az e bíróság előtti jogvita a kérdéses ingatlan tulajdonjoga átruházása ingatlan-nyilvántartásba történő bejegyzésének a közigazgatási hatóság elutasításának jogszerűségére vonatkozik és nem a vételár visszafizetésére.
87.
Először is a kérdést előterjesztő bíróság azt állapítja meg, hogy a vételár eladók általi visszafizetésének kötelezettsége (amely kötelezettség szerintünk – az előzőekben kifejtett okok miatt – csak feltételes) ellentétes lehet a 881/2002 rendelet 2. cikkének (2) bekezdésében említett pénzeszközök rendelkezésre bocsátásának tilalmával.
88.
Nem gondoljuk, hogy e tekintetben valódi nehézségek merülnek fel. Ugyanezen rendelet 2a. cikke (4) bekezdésének b) pontja – mint ahogy azt láttuk – lehetővé teszi befagyasztott számlákra a szerződések, megállapodások vagy kötelezettségek alapján esedékes azon kifizetéseket, amelyek ezen számlák befagyasztása előtt keletkeztek. Az, hogy a vételárat a 2. cikk (2) bekezdése szerint az I. melléklet listájára felvett vevőnek nem lehet a rendelkezésére bocsátani, semmi esetre sem jelenti azt, hogy a Kammergericht által előzetes döntéshozatalra előterjesztett két kérdésre eltérő választ adjunk, hanem a német jogban kell megkeresni azt a gyakorlatias megoldást, amely lehetővé tesz az eladóknak, hogy e rendelkezések megsértése nélkül tegyenek eleget a visszafizetési kötelezettségüknek.
89.
Másodsorban a kérdést előterjesztő bíróságnak kétségei merültek fel a tekintetben, hogy a 2. cikk (2) bekezdésében említett rendelkezésre bocsátási tilalom alkalmazandó-e a vételár visszafizetésére, ha több vevőről van szó, vagy – mint az alapügyben – polgárjogi társaságban egyesültek, és csak a vevők egyikét vették fel a kérdéses listára.
90.
A német kormányhoz hasonlóan azt állapítjuk meg, hogy az ilyen típusú probléma megoldását – a rendelet előírásainak tiszteletben tartása mellett – a nemzeti jogban kell keresni, anélkül, hogy ennek a problémának bármilyen hatása lenne a rendelet rendelkezéseinek értelmezésére, valamint a Bírósághoz előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésekre adandó válaszra.
91.
Egyébként hasznosnak tűnik számunkra jelezni azt, hogy a 881/2002 rendelet 5. cikke (1) bekezdése a) pontjának és 8. cikkének rendelkezései alkalmasak lehetnek a belső jog alapján az eladókat adott esetben terhelő, a vételár vevőnek történő visszafizetési kötelezettség teljesítési módjának meghatározására.
92.
Az első rendelkezés többek között előírja, hogy „[a] jelentésre, a bizalmasságra és a szakmai titokra alkalmazandó szabályok […] sérelme nélkül a természetes […] személyek […] késedelem nélkül megadjanak minden olyan információt, amely e rendelet betartását elősegíti – többek között a 2. cikk rendelkezéseinek megfelelően befagyasztott számlákkal és összegekkel kapcsolatban – annak a II. mellékletben felsorolt tagállamnak az illetékes hatóságai számára, ahol lakóhellyel […] rendelkeznek, illetve tartózkodnak, illetve közvetlenül vagy ezen illetékes hatóságokon keresztül a Bizottság számára”. Az alapügyben ebből arra következtethetünk, hogy az eladóknak, akik a nemzet jog alapján kötelesek a vevőknek a vételárat visszafizetni, tájékoztatniuk kell a Deutsche Bundesbankot (a II. mellékleten Németország részéről meghatározott illetékes hatóság) a vételárnak a 3. számú vevőnek történő visszafizetésre vonatkozó kötelezettségéről.
93.
A másik rendelkezés kölcsönös tájékoztatási kötelezettséget ír elő a Bizottság és a tagállamok részéről „[…] az e rendelettel kapcsolatban rendelkezésükre álló valamennyi egyéb lényeges információról, különösen az 5. cikknek megfelelően kapott információkról, az e rendelet megsértéséről és ennek végrehajtása során felmerült problémákról, valamint a nemzeti bíróságok által hozott határozatokról” (
15
).
94.
Így abban az esetben, amikor a nemzeti hatóságoknak nehézségei merülnek fel, hogy miképpen kell eljárni az alapügyben a vételár vevőknek történő visszafizetése esetén, az említett hatóságok tájékoztathatják erről a Bizottságot, és ez utóbbival együtt kereshetnek megfelelő megoldást a jóhiszemű együttműködés keretében, amelyet az 10. cikk ír elő a tagállamoknak és a Bizottságnak.
95.
Végül már csak az eladók és a közjegyző által a tárgyaláson arra vonatkozóan feltett kérdést kell megvizsgálni, hogy az alapügyben a 881/2002 rendelet 2. cikkének (3) bekezdésében megállapított tilalom összeegyeztethető-e a tulajdonosok azon alapvető jogával, hogy rendelkezzenek a tulajdonukkal.
96.
Az eladók azt állítják, hogy a vételárként kapott összeget már elköltötték adósságaik visszafizetésére és más épületeik felújítási munkálataira. A vételárnak a vevők részére történő visszafizetésére vonatkozó kötelezettség, amely a tulajdonjog-átruházás bejegyzésének lehetetlenségéből fakad, jelentős nehézséget jelent számukra, míg a bejegyzési kérelem elutasítása nem alkalmas eszköze a terrorizmus elleni küzdelemnek, mivel a kérdéses épület évek óta egy mecsetnek ad otthont, és nem hoz hasznot a vevőknek. A tulajdonnal való rendelkezési jog korlátozása, amely a 881/2002 rendeletben megállapított tilalom alapügyben való alkalmazásából ered, nem arányos e rendelet által elérni kívánt céllal.
97.
A közjegyző a maga részéről azzal érvelt, hogy az ingatlant 2001 májusától birtokba adták a vevőknek, és ettől kezdve ez utóbbiak jogosultak a hasznai szedésére és gazdaságilag használni, például bérbe adni. A tulajdonjog-átruházás ingatlan-nyilvántartásba történő bejegyzésének hiányában a vevők egyedül annak ismételt eladására és jelzáloggal való megterhelésére nem jogosultak. Az adásvételi szerződés tulajdonjog-átruházás bejegyezésével történő teljesítése nem változtat azon a helyzeten, hogy a vevők gazdaságilag hasznot húzhatnak a dologból. Az épület befagyasztását megelőző bejegyzés ugyanis megakadályozná annak eladását vagy jelzáloggal való megterhelését, és így az a jelenlegi helyzetnél kevésbé lenne veszélyes a biztonságra vagy a közrendre, ahol is a dolog vevők általi használatát nem lehet befagyasztani, mivel ez utóbbiak annak nem jogosultjai. A közjegyző szerint tehát a jelen ügyben a bejegyzés tilalma lényegében az eladók tulajdonjoga gyakorlásának megakadályozása, amely nem tartja tiszteletben az arányosság elvét, hiszen pont az említett bejegyzés megengedésével lehetne hatékonyabban elérni a 881/2002 rendelet célját.
98.
E tekintetben emlékeztetünk arra, hogy az állandó ítélkezési gyakorlat szerint a tulajdonhoz való alapvető jog, amely a közösségi jogrendszerben a tagállamok alkotmányaiban szereplő közös felfogásnak megfelelően biztosított, és melyet az emberi jogok és alapvető szabadságok védelméről szóló európai egyezmény első jegyzőkönyve is tükröz, nem abszolút jog és annak gyakorlását a Közösség által kitűzött közérdekű célok korlátozhatják, feltéve, hogy e korlátozások a kitűzött célhoz viszonyítva nem jelentenek olyan aránytalan és megengedhetetlen beavatkozást a tulajdonos jogaiba, mely a tulajdonhoz való jog lényegét sérti. (
16
)
99.
Mint ahogy azt a Bíróság a Bosphorus-ügyben hozott ítéletében megállapította, (
17
) minden gazdasági jellegű korlátozó intézkedés fogalmilag olyan következményekkel jár, amelyek érintik a tulajdonjogokat, és amelyek ezáltal kárt okoznak azon feleknek, akiknek semmilyen felelősségük nincs az ezen intézkedés meghozatalához vezető helyzetet kialakulásért.
100.
Ezenkívül megállapítjuk, hogy a 881/2002 rendelet által követett célok jelentősége indokolja az egyes gazdasági szereplőket érintő – olykor nagyon is – negatív következményeket. (
18
) A nemzetközi terrorizmus elleni küzdelem, különösen a Tálibánnal és az al-Kaida hálózattal összeköttetésben álló olyan személyekkel szemben, akik közreműködtek terrorcselekmények finanszírozásában, tervezésében, előkészítésében, illetve elkövetésében (lásd e rendelet (3) preambulumbekezdését), nyilvánvalóan általános érdekű, nem csupán az Európai Közösség, hanem világméretű szinten, az Egyesült Nemzetek Szövetsége keretében egyesült nemzetközi közösség által is követett cél.
101.
A célt szem előtt tartva a Bizottsághoz és a német kormányhoz hasonlóan, úgy ítéljük meg, hogy a 881/2002 rendelet 2. cikkének (3) bekezdésében megállapított tilalom alkalmazása, amely megakadályozza az alapügyben a szóban forgó épület vevőknek történő tulajdonjog-átruházásának bejegyzését, a kérdést előterjesztő bíróság által szolgáltatott bizonyítékokra tekintettel nem minősül az eladók tulajdonjoga elfogadhatatlan és aránytalan korlátozásának.
102.
Az eladóknak az állítólagos vételár visszafizetésből fakadó nehézségei egyébként, mint ahogy azt fentebb megállapítottuk, nem közvetlenül a rendeletből és a hivatkozott tilalomból, hanem a belső jog alkalmazásából erednek. Ennek kapcsán hasznos emlékeztetni arra, hogy az alapvető jogok tiszteletben tartásának uniós összefüggésben való előírása csak abban az esetben kötelező a tagállamokra nézve, amennyiben azok az uniós jog alkalmazási körében járnak el, így azok a lehető legteljesebb mértékben kötelesek e szabályokat alkalmazni olyan feltételek esetén, amelyek nem hagyják figyelmen kívül az említett előírásokat. (
19
) Tehát az illetékes nemzeti hatóságok feladata, hogy – a 881/2002 rendelet szerinti ideiglenes bejegyzési tilalom miatti belső polgári jogi következmények meghatározása során – az alapvető jogok védelmének megfelelő módon értelmezzék és magyarázzák a nemzeti jogrend rendelkezéseit. (
20
)
103.
Ugyanakkor az egyik tényállási elem, amelyre a kérdést előterjesztő bíróság a végzésében nem tért ki, de amelyre az eladók és a közjegyző a tárgyaláson hivatkoztak, komoly kétséget vet fel a 881/2002 rendelet 2. cikkének (3) bekezdésében megállapított tilalom alapügyben való alkalmazása által jelentett korlátozás arányosságával kapcsolatban, olyan értelemben, hogy megakadályozta a bejegyzést. A kérdéses épület a vevők részére 2001 májusától történő birtokba adásáról van szó, vagyis jóval azelőtti időponttól, hogy a 881/2002 rendeletben megállapított intézkedések alkalmazandóvá váltak a 3. számú vevő tekintetében.
104.
E tekintetben megállapítjuk, hogy ha ez a körülmény megerősítést nyerne (és ennek vizsgálata a kérdést előterjesztő bíróság feladata), akkor az épületet a 881/2002 rendelet 2. cikkének (3) bekezdése szerint a hivatkozott időpont előtt a vevők rendelkezésére kellett volna bocsátani. A közjegyző azt állította a Bíróság előtt, hogy a tulajdonjog-átruházás bejegyzéssel történő teljesítése a jelenlegi helyzethez képest csak annyit változtat a vevők helyzetén, hogy eladhatják és megterhelhetik az épületet. Márpedig az olyan jogosultság, amelynek gyakorlását mindenképpen lehetetlenné teszi a 881/2002 rendelet 2. cikkének (1) bekezdése szerinti gazdasági erőforrások befagyasztása, mivel a Grundbuchamt nem tudja elfogadni az így befagyasztott dolgokra vonatkozó ügyletek (konstitutív hatályú) bejegyzését.
105.
Még ha nem is tudjuk elfogadni a közjegyző azon megjegyzését, amely szerint a kérdéses tulajdonjog-átruházás bejegyzése az a bejegyzés elutasításához képest hatékonyabb módon akadályozza meg a terrorista cselekmények finanszírozását – akkor is egyértelmű, hogy a 881/2002 rendelet 2. cikkének (1) bekezdése szerinti gazdasági erőforrások befagyasztása már akkor is vonatkozna a kérdéses épületre, ha ez utóbbi többek között a 3. számú. vevő rendelkezésére állna, függetlenül attól a ténytől, hogy az eladók maradtak a tulajdonosok –, mégis felvetődik, hogy a hivatkozott rendelet 2. cikkének (3) bekezdése szerinti tilalom jelen ügyre történő alkalmazása annyiban amennyiben megakadályozza a bejegyzést, végül is nem tekinthető-e az eladók tulajdonjoga korlátozásának, amely a kitűzött közérdekű célok eléréséhez nem feltétlenül szükséges. Az indok az, hogy, figyelemmel a rendelet 2. cikke (1) bekezdésének rendelkezésére a bejegyzés nem biztosítja egyértelműen a vevők számára azt a lehetőséget, hogy a megvásárolt ingatlanból egyéb előnyöket szerezzenek azokhoz képest, amelyekkel a vevők egyikének I. melléklet listájára való felvétele előtti időpont előtt is rendelkeztek.
106.
Ugyanakkor annak ellenére, hogy minden bizonnyal bonyolult kérdésről van szó, úgy ítéljük meg, hogy nem állnak fenn azok a feltételek, amelyek e kérdésnek jelen előzetes döntéshozatali eljárás keretében a Bíróság által történő megválaszolását lehetővé tennék. Ugyanis nem csupán arról van szó, hogy ez a kérdés túlmutat a Kammergericht által megfogalmazott előzetes döntéshozatali kérelem tárgyán, hanem arról is, hogy nem feladatunk ugyanezen eljárás vitáinak megoldása, és nem bizonyosodtunk meg arról, hogy a kérdéses ingatlan a vevőknek történő tényleges birtokba átadása – mint ahogy azt a tárgyaláson állították –, még a 3. számú vevőnek az I. melléklet listájára való felvétele előtt történt, továbbá nem rendelkezünk elegendő ismerettel a német jog vonatkozó szabályairól ahhoz, hogy eldönthessük, hogy a kérelmezett bejegyzés a jelenlegi helyzethez képest és figyelemmel a rendelet 2. cikkének (1) bekezdése szerinti gazdasági erőforrások befagyasztására, több lehetőséget biztosít-e a vevőknek ezen ingatlan gazdasági kihasználására.
107.
A kérdést előterjesztő bíróság feladata tehát, hogy a közjegyző által benyújtott keresetre vonatkozó határozathozatal előtt a Bíróságnak az előzetes döntéshozatalra előterjesztett két kérdésre adandó válasza alapján megvizsgálja az ilyen tényállási és jogi elemeket, és ennek fényében eldöntse, hogy a rendelet 2. cikkének (3) bekezdésében megállapított tilalom alkalmazása, amely megakadályozza a bejegyzést, az eladók tulajdonjoga gyakorlásának az arányosság elvével összeegyeztethető korlátozását jelenti-e.
V – Végkövetkeztetések
108.
Az előző megállapításokra tekintettel azt javasoljuk a Bíróságnak, hogy a Kammergericht Berlin 2006. február 21-i és 23-i végzésével előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdéseket a következőképpen válaszolja meg:
„Az Oszáma bin Ládennel, az al-Kaida hálózattal és a Tálibánnal összeköttetésben álló egyes személyekkel és szervezetekkel szemben meghatározott szigorító intézkedések bevezetéséről, valamint az egyes termékek és szolgáltatások Afganisztánba történő kivitelének tilalmáról, a repülési tilalom megerősítéséről és az afganisztáni Tálibánt illető pénzkészletek és egyéb pénzügyi források befagyasztásáról szóló 467/2001/EK tanácsi rendelet hatályon kívül helyezéséről szóló, 2002. május 27-i 881/2002/EK tanácsi rendelet 2. cikkének (3) bekezdése tiltja:
—
mind valamely ingatlan tulajdonjogának olyan adásvételi szerződés teljesítéseként az e rendelet I. mellékletében szereplő természetes személyre történő átruházását, amelyet e személy említett listára való felvétele előtt kötöttek,
—
mind az ilyen átruházás azon adásvételi szerződés és a tulajdonjog-átruházásról szóló megállapodás teljesítéseként az ingatlan-nyilvántartásba történő bejegyzését, amelyeket az említett felvétel előtt kötöttek,
függetlenül attól, hogy az eladott ingatlan értéke és a vételár között van-e gazdasági egyensúly, és attól is, hogy a vételárat a közjegyző letéti számlájára letétbe helyezték, vagy az eladónak a kérdéses felvétel időpontja előtt kifizették.”
(
1
)	Eredeti nyelv: olasz.
(
2
)	HL L 139., 9. o.; magyar nyelvű különkiadás 18. fejezet, 1. kötet, 294. o.
(
3
)	Ez a lábjegyzet kizárólag a jelen indítvány eredeti, olasz nyelvű szövegére vonatkozik.
(
4
)	HL L 139., 4. o.; magyar nyelvű különkiadás 18. fejezet, 1. kötet, 292. o.
(
5
)	HL L 53., 62. o.; magyar nyelvű különkiadás 18. fejezet, 2. kötet, 80. o.
(
6
)	HL L 82., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 18. fejezet, 2. kötet, 1. o.
(
7
)	HL L 241., 12. o.
(
8
)	A rendelet olasz nyelvű szövege ugyanakkor – nyilvánvalóan szerkesztési hiba miatt – a hatálybalépés időpontjaként az említett kihirdetést követő napot jelöli meg, eltérve a más nyelvű változatok szövegétől, amelyek a kihirdetés napját jelölik meg.
(
9
)	A C-415/93. sz. Bosman-ügyben 1995. december 15-én hozott ítélet (EBHT 1995., I-4921. o.) 59. pontja; a C-7/97. sz. Bronner-ügyben 1998. november 26-án hozott ítélet (EBHT 1998., I-7791. o.) 16. pontja és a C-238/05. sz. Asnef-Equifax-ügyben 2006. november 23-án hozott ítélet (EBHT 2006., I-11125. o.) 15. pontja.
(
10
)	A fent hivatkozott Bosman-ügyben hozott ítélet 61. pontja, a Bronner-ügyben hozott ítélet 17. pontja és az Asnef-Equifax ügyben hozott ítélet 17. pontja.
(
11
)	A 337/82. sz. St. Nikolaus Brennerei-ügyben 1984. február 21-én hozott ítélet (EBHT 1984., 1051. o.) 10. pontja, és a C-83/94. sz., Leifer és társai ügyben 1995. október 17-én hozott ítélet (EBHT 1995., I-3231. o.) 22. pontja.
(
12
)	A C-84/95. sz. Bosphorus-ügyben 1996. július 30-án hozott ítélet (EBHT 1996., I-3953. o.) 13. és 14. pontja.
(
13
)	A Tanács 1990. október 29-i rendelete a Közösség Irakkal és Kuvaittal folytatott kereskedelmének megakadályozásáról szóló 2340/90/EGK rendelet kiterjesztéséről és módosításáról (HL L 304., 1. o.).
(
14
)	Az a tény, hogy valamely dolog tilalom előtti szerződés teljesítéseként történő rendelkezésre bocsátását – a 881/2002 rendelet 2. cikkének (1) bekezdése szerint e vagyontárgy befagyasztása mellett – nem szabályozzák, azzal magyarázható, hogy a kérdéses befagyasztás, amely fogalmat a rendelet 1. cikkének (4) bekezdése pontosít, nem teszi kötelezővé a birtoklástól való megfosztást, hanem csupán a dolog használatát tiltja pénzeszközök, áruk vagy szolgáltatások megszerzése céljából. Ezért, eltérően a bankszámlára utalt pénzeszközök befagyasztásától, amely megakadályozza a számla jogosultját, hogy az ott található pénzeszközt használhassa, a gazdasági erőforrás befagyasztása nem biztosítja megfelelően, hogy a dologgal rendelkező birtokos mégis oly módon használhassa azt, hogy abból pénzeszközt, árut vagy szolgáltatást szerezzen.
(
15
)	Kiemelés tőlem..
(
16
)	Lásd a 44/79. sz. Hauer-ügyben 1979. december 13-án hozott ítélet (EBHT 1979., 3727. o.) 17. és 23. pontját és fent hivatkozott Bosphorus-ügyben hozott ítélet 21. pontját.
(
17
)	A 22. pontban hivatkozott ítélet.
(
18
)	Lásd analógia alapján ugyanezen Bosphorus-ügyben hozott ítélet 23. pontját.
(
19
)	Az 5/88. sz. Wachauf-ügyben 1989. július 13-án hozott ítélet (EBHT 1989., 260. o.) 19. pontja.
(
20
)	Végezetül azt állapítjuk meg, hogy még akkor is, ha a belső jog az adásvételi szerződés semmisségét vagy felmondását írja elő, és az eladókat a már kifizetett vételár visszafizetésére is kötelezi, ez utóbbiak, mivel az ingatlan tulajdonosai maradnak, azt újból eladhatják, és ebből az adósságaik visszafizetésére alkalmas pénzeszközöket szerezhetnek, ennélfogva a jogi helyzetük nem szenvedett elviselhetetlen kárt.