62014CC0293
MACIEJ SZPUNAR
FŐTANÁCSNOK INDÍTVÁNYA
Az ismertetés napja: 2015. július 16. (
1
)
C‑293/14. sz. ügy
Gebhart Hiebler
kontra
Walter Schlagbauer
(az Oberster Gerichtshof [Ausztria] által benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem)
„2006/123/EK irányelv — Letelepedés szabadsága — Tisztán belső helyzetek — A 2. cikk (2) bekezdésének i. pontja — A közhatalom gyakorlásához kapcsolódó tevékenységek — Kéményseprői szakma — A 10. cikk (4) bekezdése — A 15. cikk (1)–(4) bekezdése — Területi korlátozások — Arányosság — Általános gazdasági érdekű szolgáltatások”
I – Bevezetés
1.
„Kärnten is lei ans.”
2.
Ez a jelmondat, amellyel az ausztriai Karintia tartomány lakosai helyi nyelvjárásukban büszkén hirdetik, hogy Karintiából csak egy van, ha szó szerint vesszük, nem igaz a jelenlegi esetre. A kéményseprői szakma végzése vonatkozásában ugyanis a helyi rendelkezések Karintia területét számos „seprési területre” osztják. A kéményseprők főszabály szerint csak abban a seprési körzetben kínálhatják a szolgáltatásaikat, ahol lakóhellyel rendelkeznek – ez pedig zavarja G. Hieblert, aki kéményseprő mester a karintiai Moosburgban, és aki saját seprési területén kívül is kínálni szeretné szolgáltatásait.
3.
A Bíróságot arra kérték a jelen ügyben, hogy vizsgálja meg, vajon a nemzeti jog, amely G. Hiebler jelenlegi helyzetét szabályozza, összeegyeztethető‑e a 2006/123/EK irányelvvel, (
2
) vagyis az ún. „szolgáltatási irányelvvel”. Vizsgálódásaim alapján arra a következtetésre jutok, hogy nem.
II – Jogi háttér
A – Az uniós jog
4.
A 2006/123 irányelv „Hatály” című 2. cikke ekképp rendelkezik:
„(1)   Ez az irányelv a Közösség valamely tagállamában letelepedett szolgáltatók által nyújtott szolgáltatásokra alkalmazandó.
(2)   Ez az irányelv nem alkalmazandó a következő tevékenységekre:
[…]
i)
azok a tevékenységek, amelyek közhatalom gyakorlásához kapcsolódnak, a Szerződés 45. cikkében foglaltaknak megfelelően;
[…]”
5.
Az irányelv 10. cikkének címe: „Az engedély megadására vonatkozó feltételek”. A (4) bekezdés a következőképpen szól:
„Az engedély biztosítja a szolgáltató számára a szolgáltatási tevékenység nyújtására való jogosultságot vagy a szolgáltatási tevékenység gyakorlását – ideértve a képviseletek, leányvállalatok, fióktelepek vagy irodák létrehozását is – a teljes nemzeti területre kiterjedően, kivéve amennyiben minden egyes önálló telephely külön engedélyezését, illetve az engedélynek a nemzeti terület egy bizonyos részére való korlátozását a közérdeken alapuló kényszerítő indok támasztja alá.”
6.
A „Tiltott követelmények” című 14. cikk a következőket mondja ki:
„A tagállamok területükön a szolgáltatási tevékenység nyújtására való jogosultságot vagy annak gyakorlását nem köthetik az alábbi feltételek bármelyikének való megfeleléshez:
1)
közvetve vagy közvetlenül az állampolgárságon vagy társaságok esetében a létesítő okirat szerinti székhely helyén alapuló megkülönböztető követelmények, beleértve különösen az alábbiakat:
a)
a szolgáltatóra, alkalmazottaira, a társaság tulajdonosaira vagy a szolgáltató igazgatósági vagy felügyelő testületeinek tagjaira vonatkozó állampolgársági követelmények;
b)
olyan követelmény, hogy a szolgáltatónak, alkalmazottainak, a társaság tulajdonosainak vagy a szolgáltató igazgatósági vagy felügyelő testületei tagjainak az adott állam területén lakóhellyel kell rendelkezniük;
[…]”
7.
A 2006/123 irányelv 15. cikke, amely az „Értékelendő követelmények” címet viseli, az alábbiakat mondja ki:
„(1)   A tagállamok megvizsgálják, hogy jogrendszerük a (2) bekezdésben felsorolt követelmények bármelyikét előírja‑e, és biztosítják, hogy bármely ilyen követelmény összeegyeztethető legyen a (3) bekezdésben meghatározott feltételekkel. A tagállamok az említett feltételekkel való összeegyeztethetőség érdekében kiigazítják törvényi, rendeleti vagy közigazgatási rendelkezéseiket.
(2)   A tagállamok megvizsgálják, hogy jogrendszerük a szolgáltatási tevékenység nyújtására való jogosultságot vagy a szolgáltatási tevékenység gyakorlását az alábbi megkülönböztetésmentes követelmények bármelyikének való megfeleléshez köti‑e:
a)
mennyiségi vagy területi korlátozások, különösen a népesség alapján vagy a szolgáltatók közötti legkisebb földrajzi távolság formájában meghatározott korlátozások;
[…]
(3)   A tagállamok ellenőrzik, hogy a (2) bekezdésben említett követelmények megfelelnek‑e az alábbi feltételeknek:
a)
hátrányos megkülönböztetés tilalma: a követelmények sem közvetlenül, sem közvetve nem lehetnek megkülönböztetőek az állampolgárság, vagy társaságok esetén a létesítő okirat szerinti székhely helye alapján;
b)
szükségesség: a követelményeket a közérdeken alapuló kényszerítő indoknak kell alátámasztania;
c)
arányosság: a követelményeknek alkalmasaknak kell lenniük a célok teljesítésének biztosítására, nem haladhatják meg az adott cél teljesítéséhez szükséges mértéket, és nem válthatók ki más, ugyanazt az eredményt biztosító, kevésbé korlátozó intézkedéssel.
(4)   Az (1), (2) és (3) bekezdés az általános gazdasági érdekű szolgáltatások területén hozott jogszabályokra csak annyiban vonatkozik, amennyiben e bekezdések alkalmazása jogilag vagy ténylegesen nem akadályozza az ezekre ruházott különleges feladat teljesítését.
[…]”
B – Az osztrák jog
1. Szövetségi (nemzeti) szinten
8.
Az osztrák Gewebeordnung (a kézműves, a kereskedelmi és az ipari tevékenységek szabályzata) 120. §‑a szerint kéményseprő‑iparűzési engedélyre van szükség a kémények és füstgázkürtők, kéménybélések és füstgázcsövek, valamint az azokhoz tartozó tüzelőberendezések tisztításához, sepréséhez és átvizsgálásához. Amennyiben a kéményseprőket tartományi jogi rendelkezések rendészeti, különösen tűzrendészeti, építésrendészeti vagy hasonló tevékenységekre kötelezik, a kéményseprők közfeladatot látnak el, és ehhez ausztriai székhellyel vagy telephellyel kell rendelkezniük.
9.
Az osztrák Gewerbeordnung 123. §‑a a következőképpen rendelkezik:
„(1)
A Landeshauptmann rendeletben rendelkezik a kéményseprő‑ipari tevékenység gyakorlására alkalmazandó területi korlátozásokról. E rendeletben úgy kell kijelölni a seprési területek határait, hogy a tűzrendészeti feladatok megfelelően elláthatóak legyenek, és hogy egy seprési területen belül biztosított legyen legalább két, legalább két‑két főállású munkavállalót foglalkoztató kéményseprő‑vállalkozás gazdasági életképessége. […]
(2)
Kéményseprő ipari tevékenység gyakorlásához csak olyan iparűzési engedély adható ki, amely a 120. § (1) bekezdése szerinti tevékenységek folytatását az érintett seprési területre korlátozza. Közvetlen veszélyhelyzet, a [hatóság általi] megbízás vagy másik seprési területre a 124. §‑sal összhangban történő átjelentkezés esetén azonban a seprési területen kívül is folytathatók a 120. § (1) bekezdése szerinti tevékenységek. […]
(3)
A kéményseprők kötelesek seprési területükön belül az érintett tartományon belül alkalmazandó maximális díj ellenében ellátni a 120. § (1) bekezdésében felsorolt feladatokat.”
10.
Az osztrák Gewerbeordnung 124. § szerint:
„A kéménysepréssel megbízott kéményseprő lecserélése esetén az addig megbízott kéményseprő haladéktalanul írásbeli jelentést készít az utolsó seprésről és a seprés tárgyát képező objektum állapotáról a jövőre nézve megbízott kéményseprő, a települési önkormányzat és a seprés tárgyát képező objektum tulajdonosa számára. […] Ha az adott seprési területen legfeljebb két kéményseprő tevékenykedik, a seprési területre való átjelenkezés lehetséges.”
11.
Az osztrák Gewerbeordnung 125. §‑ának (1) bekezdése kimondja, hogy:
„A Landeshauptmann rendeletben határozza meg a maximális díjakat is. Ennek során figyelembe kell venni a vállalkozások teljesítőképességét és a szolgáltatás igénybevevőinek érdekeit.”
2. A szövetségi állam szintjén – a karintiai jog
12.
Az osztrák tartományok jogszabályai egyrészt a tüzelőberendezések tulajdonosainak azon kötelezettségére vonatkozó rendelkezéseket tartalmaznak, hogy a kéményeket rendszeresen kitisztíttassák egy kéményseprővel („seprési kötelezettség”). Másrészt azt is rögzítik, hogy a kéményseprők tűzrendészeti feladatokat is kötelesek ellátni. Karintia tartományban ezek közé tartozik például a Kärntner Gefahrenpolizei‑ und Feuerpolizeiordnung (karintiai katasztrófavédelmi és tűzrendészeti szabályzat) alapján végzett rendszeres tűzszemle.
13.
E szabályzat 26. §‑a szerint:
„(1)
A tűzszemle az építmények esetében a tűzveszélyt okozó vagy fokozó, valamint a tűz elleni küzdelmet és a mentési intézkedések megtételét nehezítő vagy akadályozó körülmények feltárását szolgálja.
(2)
A tűzszemle során szemrevételezés útján kell megállapítani különösen a következőket:
a)
hogy betartják‑e a jelen törvény vagy a jelen törvény alapján elfogadott rendeletek és határozatok […] rendelkezéseit, illetve hogy fennállnak‑e egyéb tűzrendészeti szabálytalanságok;
b)
hogy fennállnak‑e tűzveszélyes épületkárok,
c)
hogy fennállnak‑e egyéb olyan körülmények, amelyek jelentőséggel bírnak a tűzbiztonság vagy a tűz elleni küzdelem szempontjából. […]
(3)
A tűzszemlét az építmény tűzvédelmi kockázatára figyelemmel kell elvégezni. A tűzszemlét:
a)
alacsony tűzvédelmi kockázatú építmények esetében 15 évenként;
b)
közepes tűzvédelmi kockázatú építmények esetében 9 évenként; valamint
c)
magas tűzvédelmi kockázatú építmények esetében pedig 5 évenként kell elvégezni. […]”
14.
Ugyanezen szabályzat 27. §‑a kimondja, hogy:
„(1)
A 26. § (3) bekezdésének a) és b) pontja szerinti tűzszemlét a megbízott kéményseprő önállóan végzi el.
[…]
(9)
A tulajdonos (a használatra jogosult személy vagy a házkezelőség) az (1) bekezdés alapján elvégzett minden egyes tűzszemle tekintetében díjat fizet. E díjat a kéményseprő szedi be. […]”
III – A tényállás, az eljárás és az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések
15.
Az alapeljárásban részt vevő felek kéményseprők az osztrák Karintia tartományban. Vitájuk tárgyát az képezi, hogy G. Hiebler azon területen kívül is folytathatja‑e tevékenységét, amelyre az engedélye vonatkozik.
16.
A fent hivatkozott jogszabályi rendelkezéseknek megfelelően G. Hiebler iparűzési engedélyt szerzett, amely az „A seprési területre” volt korlátozva. Engedélyt kapott ezek mellett a tevékenységének egy másik seprési területen történő végzésére („B seprési terület”), mivel ott nem volt kettőnél több kéményseprő vállalkozásának székhelye. A „B” seprési terület mindazonáltal már nem létezik. Azt a 2011. július 27‑én hatályba lépő új szabályozással egy másik seprési területtel egyesítve létrehoztak egy új, „C” seprési területet. Azóta ez egy olyan területet alkot, ahol négy kéményseprő tevékenykedik, és így G. Hiebler a továbbiakban nem végezheti a tevékenységét e területen, mivel azok a rendkívüli körülmények, amelyek ezt számára lehetővé tették (olyan helyzet, amelyben a késlekedés veszélyes lett volna és a hatóságok megbíznak valakit a tevékenység végzésével), már nem állnak fenn.
17.
G. Hiebler 2011. július 27‑e után mégis ügyfeleket gyűjtött e területen címzetlen postai küldemények útján. E hirdetés nyomán az e területen letelepedett W. Schlagbauer 42 ügyfele jelentkezett át G. Hieblerhez. Ennek következtében W. Schlagbauer jövedelemkiesést szenvedett el.
18.
W. Schlagbauer eljárást kezdeményezett G. Hiebler ellen a Landesgericht Klagenfurt előtt (klagenfurti tartományi bíróság), kérve a tevékenység megtiltását, az ítélet közzétételét, továbbá 2594,65 euró és kamatai, valamint az eljárás költségeinek megtérítését. 2013. március 10‑én a Landesgericht Klagenfurt helyt adott a keresetnek, és kimondta, hogy a területi korlátozások összeegyeztethetők a 2006/123 irányelvvel, mivel azok nem tartalmaznak hátrányos megkülönböztetést, szükségesek és arányosak.
19.
Miután G. Hiebler fellebbezést nyújtott be az ítélet ellen, az Oberlandesgericht Graz (grazi tartományi legfelsőbb bíróság) 2013. november 6‑i határozatával helyben hagyta az ítéletet.
20.
A jogkérdésben való jogorvoslatot (felülvizsgálat) tárgyaló Oberster Gerichtshof (legfelsőbb bíróság) a Bírósághoz 2014. június 13‑án érkezett 2014. május 20‑i végzésével az alábbi kérdéseket terjesztette elő előzetes döntéshozatalra:
„1.
A kéményseprő teljes iparűzési tevékenysége ki van‑e zárva a [2006/123] irányelv hatálya alól ezen irányelv 2. cikke (2) bekezdésének i) pontja alapján azért, mert a kéményseprők tűzrendészeti feladatokat (tűzszemle, szakvélemény‑készítés építésügyi eljárások keretében stb.) is ellátnak?
2.
Amennyiben az első kérdésre adott válasz nemleges: összeegyeztethető‑e a [2006/123] irányelv 10. cikkének (4) bekezdésével, 15. cikkének (1) bekezdésével, 15. cikke (2) bekezdésének a) pontjával és 15. cikkének (3) bekezdésével az olyan nemzeti jogi szabályozás, amely szerint a kéményseprő iparűzési engedélye főszabály szerint egy bizonyos »seprési területre« korlátozódik?”
IV – Elemzés
A – Előzetes észrevételek
21.
Az Oberster Gerichtshof – főként a 2006/123 irányelv III. fejezetére hivatkozva – úgy véli, hogy a jelen ügyre a letelepedés szabadságára vonatkozó szabályok alkalmazandóak, és nem annyira a szolgáltatás szabadságára vonatkozók. Számomra is ez tűnik a helyes kiindulópontnak, mivel az állandó ítélkezési gyakorlat alapján a szolgáltatásnyújtást a letelepedéstől elsősorban és mindenekelőtt a szóban forgó tevékenység állandósága és folyamatossága határolja el, szemben az ideiglenes jellegű tevékenységgel. (
3
) A jelen esetben G. Hiebler szándéka az, hogy a kéményseprési tevékenysége állandó és folyamatos legyen.
22.
Ezért a jelen ügyet a letelepedés szabadsága szempontjából szükséges vizsgálni.
23.
Továbbá úgy tűnik, hogy a jelen eset valamennyi lényegi eleme Ausztriára, azon belül is Karintia tartományára korlátozódik. Más szóval nincs az Európai Unió tagállamai közötti, ún. határon átnyúló elem.
24.
Ahogyan a Trijber és Harmsen ügyre vonatkozó indítványomban is érvelek, egy ilyen határon átnyúló elem ugyanakkor nem is szükséges. A 2006/123 irányelvnek a szolgáltatók letelepedésének szabadságáról szóló III. fejezetét a tisztán belső helyzetekre is alkalmazni kell. (
4
)
25.
Ebből az is következik, hogy nincs szükség a jelen előzetes döntéshozatali kérelem elfogadhatóságának vizsgálatára, vagy a Bíróságnak arra az állandó ítélkezési gyakorlatára hivatkozni, amely szerint függetlenül attól a ténytől, hogy az adott ügy nem rendelkezik semmiféle határon átnyúló elemmel, mégis érdek fűződhet ahhoz, hogy a Bíróság a feltett kérdéseket megválaszolja. (
5
)
26.
Mindezek alapján számomra ezért a 2006/123 irányelv III. fejezete alkalmazandó a jelen esetben, és nincs szükség annak vizsgálatára, hogy az adott ügyben bármely elem átnyúlik‑e az osztrák határon.
B – Az első kérdésről
27.
Az első kérdésében a kérdést előterjesztő bíróság lényegében arra keresi a választ, hogy vajon a kéményseprők egész kereskedelmi tevékenysége ki van‑e zárva a 2006/123 irányelv hatálya alól, mivel a kéményseprők a tűzrendészet terén is ellátnak feladatokat. Az Oberster Gerichtshof kifejezetten hivatkozik a 2006/123 irányelv 2. cikke (2) bekezdésének i. pontjára, amely a jelenleg az EUMSZ 51. cikknek (
6
) megfelelően kifejezetten kizárja a közhatalom gyakorlásához kapcsolódó tevékenységeket.
1. A közhatalom gyakorlásáról
28.
Ez a kérdés azonban azt feltételezi, hogy Karintiában a kéményseprők tevékenységük során közhatalmat gyakorolnak.
29.
A kérdést előterjesztő bíróság előzetes döntéshozatal iránti kérelme, valamint a tárgyaláson elhangzott információk alapján az alábbi kép rajzolódik ki: Karintiában a kéményseprők számos tevékenységet végeznek. Ezek jelentős része magánjellegű gazdasági tevékenység, és semmilyen módon nem kapcsolódik a közhatalom gyakorlásához. Ezek mellett, amennyiben a kéményseprőket szövetségi jogi rendelkezések „rendészeti”, különösen tűzrendészeti, építésrendészeti vagy hasonló tevékenységek végzésére kötelezik, közfeladatot látnak el. (
7
)
30.
Az ilyen közfeladatok kapcsolódnak a közhatalom gyakorlásához a 2006/123 irányelv 2. cikke (2) bekezdésének i. pontja és az EUMSZ 51. cikk szerinti értelemben?
31.
Az EUMSZ 51. cikkben szereplő „közhatalom” fogalma, amely önálló abban az értelemben, hogy azt kizárólagosan az uniós jog szerint kell meghatározni, és az egyes tagállamok nem alkalmazhatnak rá saját meghatározást, kivételt képez a letelepedés szabadságának alapvető elve alól, és mint ilyet szűken kell értelmezni. Habár azt a Bíróság korábban nem határozta meg elvont formában, (
8
) a Bíróság kimondta, hogy azt olyan tevékenységekre kell korlátozni, amelyek önmagukban közvetlenül és sajátosan a közhatalom gyakorlásával állnak összefüggésben. (
9
) Így például a közjegyzőkre bízott hitelesítési tevékenységek a Bíróság szerint nem bírnak közvetlen és sajátos kapcsolattal. (
10
)
32.
Továbbá a közhatalom gyakorlásához csupán előkészületi vagy kiegészítő jelleggel kapcsolódó tevékenységek (
11
) nincsenek kizárva a letelepedés szabadsága alól. Ugyanez érvényes azokra a tevékenységekre, amelyek gyakorlása, habár a közigazgatási vagy bírósági hatóságokkal való, akár szabályozott és rendszeres kapcsolattartáson alapul, beleértve a kötelező együttműködést is, működésüket tekintve érintetlenül hagyja a mérlegelési és döntéshozó jogkörüket, (
12
) és bizonyos olyan tevékenységekre is, amelyek nem tartalmaznak döntéshozatali jogköröket, (
13
) korlátozó jogköröket (
14
) vagy kényszerítő jogköröket. (
15
)
33.
Továbbá a Bíróság a közelmúltban az EUMSZ 45. cikk (4) bekezdése szerinti közrendi kivétellel kapcsolatban (amely a munkavállalók szabad mozgása vonatkozásában az EUMSZ 51. cikknek megfelelő rendelkezés) kifejtette, hogy az is szükséges, hogy a közhatalmat a jogosultja szokásos jelleggel gyakorolja, és az tevékenységének ne igen csekély részét képezze. (
16
)
34.
A tárgyaláson elhangzott, hogy a karintiai jog alapján a tűzrendészeti szabályozásért a polgármester („Bürgermeister”) személyében a helyhatóság a felelős, nem pedig a kéményseprő. A polgármester gyakorolja a közhatalmat és kötelezi a kéményseprő ügyfeleit kötelezettségeik betartására kényszerítő intézkedések útján.
35.
Mindezek alapján kétségeim vannak annak vonatkozásában, hogy a tűzrendészettel kapcsolatos ilyen feladatok a közhatalom gyakorlásának minősülnek‑e az EUMSZ 51. cikk értelmében, mivel úgy tűnik, hogy a kéményseprők tevékenysége kiegészítő jellegű a közhatalom gyakorlásához képest, és a kéményseprő nem rendelkezik semmiféle végrehajtói, korlátozó vagy kényszerítő hatalommal.
36.
Amennyiben G. Hiebler egyetlen tevékenysége sem esik a 2006/123 irányelv 2. cikke (2) bekezdésének i. pontja alá, akkor teljes tevékenysége az irányelv hatálya alá tartozik. (
17
)
2. Az általános gazdasági érdekű tevékenységekről
37.
A második kérdésben az általános gazdasági érdekű szolgáltatások fogalmával kell foglalkoznom. Ezen a ponton elég azt megállapítani, hogy még ha a kéményseprők (valamennyi) tevékenysége általános gazdasági érdekű szolgáltatásnak minősülne, akkor is az irányelv hatálya alá tartoznának. A 2006/123 irányelv 1. cikke (2) bekezdésének értelmében a köz‑ vagy magánjogi jogalanyoknak fenntartott általános gazdasági érdekű szolgáltatások liberalizálása nem képezi az irányelv tárgyát. Az 1. cikk (3) bekezdésének második albekezdése kimondja továbbá, hogy az irányelv „nem érinti a tagállamok szabadságát, hogy a közösségi joggal összhangban meghatározzák, mit tekintenek általános gazdasági érdekű szolgáltatásnak, hogyan kell e szolgáltatásokat megszervezni és finanszírozni az állami támogatásokra vonatkozó szabályokkal összhangban, és milyen konkrét kötelezettségeknek kell megfelelniük”. Ebből számomra az következik, hogy az általános gazdasági érdekű szolgáltatások a 2006/123 irányelv hatálya alá tartoznak, amit az irányelv (17) preambulumbekezdése is megerősít. (
18
) Továbbá a 2. cikk (2) bekezdésének a) pontja kimondja, hogy az irányelv nem vonatkozik a nem gazdasági jellegű közérdekű szolgáltatásokra, ami felesleges, mivel a szolgáltatás fogalmában szerepel, hogy az ellenszolgáltatás fejében történik. (
19
) Továbbá bizonyos általános gazdasági érdekű szolgáltatások, mint például a közlekedés terén nyújtott szolgáltatások (
20
) kifejezetten ki vannak zárva az irányelv hatálya alól, ami a contrario azt jelenti, hogy azok az általános gazdasági érdekű szolgáltatások, amelyek nincsenek kifejezetten kizárva, az irányelv hatálya alá tartoznak.
38.
Az első kérdésre tehát azt kell válaszolni, hogy az olyan tevékenységek, amelyeket a Karintia tartománybeli kéményseprők végeznek, beleértve azokat is, amelyek a tűzrendészet területéhez kapcsolódnak, nem minősülnek közhatalom gyakorlásához kapcsolódóan végzett tevékenységeknek a 2006/123 irányelv 2. cikke (2) bekezdésének i. pontja és az EUMSZ 51. cikk szerint. Azok a 2006/123 irányelv hatálya alá tartoznak.
C – A második kérdésről
39.
Második kérdésével a kérdést előterjesztő bíróság azt a kérdést teszi fel a Bíróságnak, hogy összeegyeztethető‑e a 2006/123 irányelv 10. cikkének (4) bekezdésével, 15. cikkének (1) bekezdésével, 15. cikke (2) bekezdésének a) pontjával és 15. cikkének (3) bekezdésével az olyan nemzeti jogi szabályozás, amely szerint a kéményseprő iparűzési engedélye főszabály szerint egy bizonyos „seprési területre” korlátozódik. Lényegében a kérdés arra keres választ, hogy a letelepedés szabadságát korlátozó valamely mennyiségi vagy területi korlátozást alá lehet‑e támasztani valamely közérdeken alapuló kényszerítő indokkal.
40.
A 2006/123 irányelv 10. cikkének (4) bekezdése tartalmazza azokat a feltételeket, amelyeket egy nemzeti engedélyezési rendszernek teljesítenie kell, míg az irányelv 15. cikkének tárgya a szolgáltatókra előírt nemzeti követelményeknek az irányelvvel való összeegyeztethetősége.
1. A 2006/123 irányelv 14. cikke (1) bekezdésének b) pontja
41.
Mielőtt rátérnék a 10. cikk (4) bekezdésének és a 15. cikknek a vizsgálatára, szükségesnek tartom, hogy felhívjam a Bíróság figyelmét a 14. cikk (1) bekezdésének b) pontjára.
42.
Értelmezésemben az osztrák Gewerbeordnung 120. §‑a azt mondja ki, hogy ahhoz, hogy valaki kéményseprői engedélyt szerezzen, az elvégzett tevékenység tényleges természetét illetően nem tesznek különbséget, és így bárkinek, aki ilyen engedélyt szeretne szerezni, Ausztriában kell letelepednie. Annak elbírálása, hogy ez a megállapításom igaz‑e, a nemzeti bíróság feladata. Amennyiben azonban igaz, ez egy közvetetten az állampolgárságon alapuló hátrányos megkülönböztetést megvalósító rendelkezésnek minősül a 2006/123 irányelv 14. cikke (1) bekezdésének b) pontja alapján, mivel az azt követeli meg G. Hiebler cégétől, hogy letelepedjen Ausztriában. Ez önmagában jogellenesnek minősül anélkül, hogy azt igazolni lehetne. (
21
)
2. A 2006/123 irányelv 10. cikkének (4) bekezdése
43.
A 2006/123 irányelv 10. cikkének (4) bekezdése alapján az engedélynek a nemzeti terület egy bizonyos részére való korlátozását a közérdeken alapuló kényszerítő indoknak kell alátámasztani.
44.
E rendelkezés egyik lehetséges indokolásaként az osztrák kormány írásbeli észrevételében az egészségvédelemre és a közbiztonság védelmére hivatkozik. Mivel gazdasági érvek nyilvánvalóan nem hozhatók fel, a „kéményseprő‑ipari vállalkozások gazdasági életképessége” (
22
) semmiképpen nem fogadható el indokolásként. (
23
)
45.
A korlátozásnak továbbá arányosnak is kell lennie. (
24
) Ezért elsődlegesen annak alkalmasnak (
25
) kell lennie a kívánt célkitűzés elérésére.
46.
Máris kétlem, hogy az osztrák rendelkezés alkalmas lenne erre.
47.
Amennyiben a területi korlátozás alkalmas a tűzrendészet esetében a közbiztonság biztosítására, elgondolkodtatónak tartom, vajon nem alkalmasabb‑e, ha megengedjük a kéményseprőknek, hogy a tevékenységüket nagyobb területen gyakorolják, mivel így jobb ellátást biztosítanának a fogyasztóknak.
48.
Igaz az, hogy az egészségvédelem területén a Bíróság megállapította, hogy a gyógyszertárak és látszerészek területi korlátozása arányos intézkedésnek minősül. A Blanco Pérez és Chao Gómez ítéletben megállapította, hogy az olyan szabályozás, amely szerint bizonyos lakosságszámonként csak egy gyógyszertárat lehet üzemeltetni, az egészségügyi célkitűzésekre nézve arányosnak tekinthető. (
26
) Az Ottica New Line ítéletben a Bíróság ezt kiterjesztette a látszerészekre is. (
27
)
49.
Mindazonáltal, ami a jelen ügy esetében különbözik a kéményseprők tevékenysége vonatkozásában a fenti ügyektől, az a helyhezkötöttség kettős jellege. Nem csupán a fogyasztók nem tudnak ugyanis elmozdulni, tekintettel arra, hogy a kémények az ingatlan elmozdíthatatlan részei, a kéményseprő sem képes kilépni arról a területről, amelyre kijelölték.
50.
Ismételten nem értem, hogy egy ilyen követelmény hogyan járulna hozzá a tűzrendészet és a közegészségügy előmozdításához. Épp az ellenkezőjét gondolom: ha engedélyeznénk a kéményseprőknek, hogy elhagyják a területüket és máshol is kínálhassák szolgáltatásaikat, az ténylegesen javítaná a fogyasztók megfelelő ellátását, és ezzel javítaná a tűzrendészetet és hozzájárulna a közegészségügy védelméhez.
51.
Továbbá a területi korlátozás egyértelműen túlterjeszkedik a tűzrendészeti cél eléréséhez szükséges mértéken, amelyet például az Oberster Gerichtshof által kifejezetten hivatkozott ausztriai Salzburg tartománya is mutat.
52.
Következésképpen a területi korlátozás az irányelv 10. cikke (4) bekezdésének megsértését jelenti.
3. A 2006/123 irányelv 15. cikkének (1)–(3) bekezdése
53.
Bár nyilvánvaló, mégis előzetes észrevételként kívánom jelezni, hogy habár a rendelkezésnek a tagállamok a címzettjei egy értékelési kötelezettség formájában, az közvetlenül alkalmazandó, és G. Hiebler hivatkozhat arra az osztrák hatóságokkal szemben.
54.
A 2006/123 irányelv 15. cikke (2) bekezdésének a) pontja szerinti területi korlátozás a 15. cikk (3) bekezdése értelmében nem lehet megkülönböztető, azt közérdeken alapuló kényszerítő indoknak kell alátámasztania, (
28
) és annak arányosnak kell lennie.
55.
A 10. cikk (4) bekezdésének a korlátozás igazolhatóságára vonatkozó elemzése megfelelően alkalmazandó, és ezért az osztrák jogszabály sérti a 15. cikk (3) bekezdését is.
4. A 2006/123 irányelv 15. cikkének (4) bekezdése – Az általános gazdasági érdekű szolgáltatások
56.
Az értékelés elvégezését követően még mindig szükségesnek tartom a 15. cikk (4) bekezdésének vizsgálatát annak ellenére is, hogy arra az előzetes döntéshozatali kérelmet előterjesztő bíróság és egyik fél sem hivatkozott írásbeli észrevételében. (
29
)
57.
E visszautaló (
30
) rendelkezés értelmében a 15. cikk (1)–(3) bekezdése „az általános gazdasági érdekű szolgáltatások területén hozott jogszabályokra csak annyiban vonatkozik, amennyiben e bekezdések alkalmazása jogilag vagy ténylegesen nem akadályozza az ezekre ruházott különleges feladat teljesítését.”
58.
Gondolatmenetemet két lépésben folytatnám: először kifejtem az általános gazdasági érdekű szolgáltatások fogalmát, majd ezt követően megvizsgálom a 15. cikk (4) bekezdésének jelentését.
59.
Az „általános gazdasági érdekű szolgáltatás” kifejezést, amely az elsődleges jogból ered (az EUMSZ 106. cikk (2) bekezdése) (
31
) a Bíróság már számos alkalommal értelmezte, még ha annak elvont megfogalmazását nem adta is meg.
60.
Mint azt már a fentiekben kifejtettem, a kérdést előterjesztő bíróság előzetes döntéshozatal iránti kérelmében nem veti fel annak lehetőségét, hogy a kéményseprők tevékenysége általános gazdasági érdekű szolgáltatás lenne. Mindazonáltal helyénvalónak érzem e lehetőség vizsgálatát annak érdekében, hogy az előzetes döntéshozatali kérelmet előterjesztő bíróság a lehető legteljesebb mértékű iránymutatást kapjon arról, hogyan kell a jelen ügyet az uniós jog alapján elbírálni.
61.
Habár a tagállamok nagyfokú mérlegelési jogkörrel rendelkeznek annak eldöntése során, hogy mit minősítenek általános gazdasági érdekű szolgáltatásnak, biztosítaniuk kell, hogy minden általános gazdasági érdekű szolgáltatás megfeleljen bizonyos, valamennyi ilyen szolgáltatásra érvényes minimumkövetelményeknek, és bizonyítaniuk kell, hogy e követelmények adott esetben teljesülnek is. (
32
) E feltételek közé tartozik főként azon jogi aktus megléte, amelyben a hatóság megbízza a szóban forgó üzemeltetőket egy általános gazdasági érdekű szolgáltatási feladattal, valamint a feladat általános és kötelező jellege. (
33
) Továbbá a tagállamoknak meg kell határozniuk azokat az okokat, amelyek miatt úgy vélik, hogy a szóban forgó szolgáltatás speciális jellege miatt érdemes arra, hogy általános gazdasági érdekű szolgáltatásnak minősüljön, és megkülönböztessék más gazdasági tevékenységektől. (
34
)
62.
Ruiz‑Jarabo Colomer főtanácsnok az alábbi meghatározást javasolta: „megszakítatlan (folyamatosság), valamennyi fogyasztóra és a teljes területre kiterjedő szolgáltatás (egyetemesség); egységes tarifák és azonos minőség alkalmazásával, tekintet nélkül az egyéni helyzetekre és az egyes ügyletek gazdasági megtérülésének fokára (egyenlőség).” (
35
) Ehhez utána hozzátette még az átláthatóságot és a gazdasági elérhetőséget. (
36
)
63.
Továbbá általános beavatkozási ok valamely állam részéről valamely általános gazdasági érdekű szolgáltatás ellátása érdekében az, ha működésképtelen a piac. (
37
)
64.
A nemzeti bíróság által adott információk és G. Hiebler képviselőjének a tárgyaláson adott pontosítás alapján kétlem, hogy Karintiában a kéményseprők általános gazdasági érdekű szolgáltatást látnának el. A kéményseprőket az osztrák Gewerbeordnung 123. §‑ának (3) bekezdése alapján saját területükön szerződéskötési kötelezettség terheli. Mindazonáltal egységes árak helyett csupán a kéményseprők által felszámított díj felső mértéke van meghatározva. E szint alatt, ahogy azt a kérdést előterjesztő bíróság is jelzi, a területi korlátok közé szorított terjedelemben élénk verseny van.
65.
Továbbá, mivel sem a nemzeti bíróság az előzetes döntéshozatal iránti kérelmében, sem az osztrák kormány az írásbeli észrevételeiben nem vetette fel az általános gazdasági érdekű szolgáltatás kérdését, nem látok egyetlen okot sem, miért tekintené Ausztria úgy, hogy a kéményseprő‑ipari szolgáltatás, még ha kapcsolatban áll is a tűzrendészeti szabályokkal, sajátos jellegénél fogva általános gazdasági érdekű szolgáltatásnak minősülne, és azt meg kellene különböztetni bármely másik gazdasági tevékenységtől. (
38
)
66.
Mindezek alapján ugyancsak a nemzeti bíróság feladata a tények feltárása és az ítélet fenti iránymutatás alapján történő meghozatala. Nem teljesen elképzelhetetlen, hogy a kérdést előterjesztő bíróság tényfeltáró vizsgálata során arra a következtetésre jut, hogy a kéményseprők tevékenysége általános gazdasági érdekű szolgáltatásnak minősül.
67.
Hogyan kell tehát értelmezni a 2006/123 irányelv 15. cikkének (4) bekezdését?
68.
Mindenek előtt az irányelv (72) preambulumbekezdése szolgálhat iránymutatással, amely szerint „[a]z előbbi feladatok ellátásához szükséges követelményeket nem érintheti ez a folyamat, ugyanakkor a letelepedés szabadságának indokolatlan akadályozásával foglalkozni kell.”
69.
Másodsorban a szolgáltatási irányelv végrehajtásáról szóló, kötelező erővel ugyan nem bíró, mindazonáltal igen hasznos (
39
) bizottsági kézikönyv (
40
) ad felvilágosítást akkor, amikor 10.2.4. pontjában az alábbiakat írja: „[e]z a gyakorlatban azt jelenti, hogy a tagállamoknak az általános gazdasági érdekű szolgáltatások területén felül kell vizsgálniuk követelményeiket, de fenntarthatják azokat, amelyek arányosak, és szükségesek a szolgáltatóra ruházott konkrét feladat teljesítéséhez. Ezt az értékelést az Európai Bíróságnak az általános gazdasági érdekű szolgáltatásokra vonatkozó joggyakorlatával összhangban kell elvégezni.” (
41
)A hivatkozott ítélkezési gyakorlat a Bíróság Merci convenzionali Porto di Genova (
42
) és Corbeau ügyben hozott ítélete. (
43
)
70.
Ennek megfelelően az irányelv 15. cikkének (4) bekezdését az alábbiak szerint értelmezem: lehetőséget ad annak igazolására, ami egyébként az irányelvben a letelepedés szabadságára vonatkozó szabályok megsértésének minősülne. Ha arra egy tagállam hivatkozik, a 15. cikk (1)–(3) bekezdése nem alkalmazandó, amennyiben e rendelkezések alkalmazása megakadályozná az általános gazdasági érdekű szolgáltatás nyújtását. Ezt a tagállamnak indokolnia kell. Mivel a 15. cikk (4) bekezdése kivételt képez az általános szabály alól, azt szűken kell értelmezni. A bizonyítás terhe a tagállamra hárul.
71.
Ennek ismeretében, még amennyiben feltételezzük is, hogy általános gazdasági érdekű szolgáltatásról van szó, amit kétlek a fentiekben kifejtettek alapján, akkor is Ausztria feladata annak igazolása, hogy a szabályozásában található területi korlátozás elengedhetetlen a kéményseprő‑ipari tevékenység nyújtásához, hogy így ellássák a lakosságot e szolgáltatással.
72.
Ez ismételten olyan tényértékelés, amelyet a kérdést előterjesztő bíróságnak kell elvégeznie. A rendelkezésre álló információk alapján azonban igen komoly kétségeim vannak, hogy ez lenne a helyzet.
73.
Mindezek alapján azt javasolom, hogy a Bíróság a második kérdésre azt a választ adja, hogy i. a 2006/123 irányelvet úgy kell értelmezni, hogy azzal ellentétes egy olyan nemzeti szabályozás, amely megköveteli az adott tagállamban történő letelepedést attól, aki kéményseprő‑ipari szolgáltatás nyújtásához folyamodik engedélyért, és ii. nem egyeztethető össze a 2006/123 irányelv 10. cikkének (4) bekezdésével, 15. cikkének (1) bekezdésével, 15. cikke (2) bekezdésének a) pontjával és 15. cikkének (3) bekezdésével az olyan nemzeti jogi szabályozás, amely szerint a kéményseprő iparűzési engedélye egy bizonyos „seprési területre” korlátozódik.
V – Végkövetkeztetések
74.
A fenti megfontolások alapján azt javasolom a Bíróságnak, hogy az Oberster Gerichtshof (Ausztria) kérdésére a következő választ adja:
(1)
Az olyan tevékenységek, melyeket a Karintia tartománybeli kéményseprők végeznek, beleértve azokat is, amelyek a tűzrendészet területéhez kapcsolódnak, nem minősülnek közhatalom gyakorlásához kapcsolódóan végzett tevékenységeknek a belső piaci szolgáltatásokról szóló 2006. december 12‑i 2006/123 európai parlamenti és tanácsi irányelv 2. cikke (2) bekezdésének i. pontja és az EUMSZ 51. cikk szerint. Azok a 2006/123 irányelv hatálya alá tartoznak.
(2)
A 2006/123 irányelv 14. cikke (1) bekezdésének b) pontját úgy kell értelmezni, hogy azzal ellentétes egy olyan nemzeti szabályozás, amely megköveteli az adott tagállamban történő letelepedést attól, aki kéményseprő‑ipari szolgáltatás nyújtásához folyamodik engedélyért.
(3)
A 2006/123 irányelv 10. cikkének (4) bekezdését, valamint 15. cikkének (1) bekezdését, 15. cikke (2) bekezdésének a) pontját és 15. cikkének (3) bekezdését úgy kell értelmezni, hogy azzal ellentétes egy olyan nemzeti szabályozás, amely szerint a kéményseprő iparűzési engedélye egy bizonyos „seprési területre” korlátozódik.
(
1
)   Eredeti nyelv: angol.
(
2
)   A belső piaci szolgáltatásokról szóló 2006. december 12‑i európai parlamenti és tanácsi irányelv (HL L 376., 36. o., helyesbítés: HL 2014. L 287., 33. o.). Ez az irányelv mindezidáig nem volt nagyszámú jogvita tárgya, és a Bíróság eddig egy alkalommal tartotta alkalmazandónak. Lásd: Rina Services és Rina ítélet (C‑593/13, EU:C:2015:399). Lásd még: Cruz Villalón főtanácsnok Rina Services és Rina ügyre vonatkozó indítványa (C‑593/13, EU:C:2015:159, 1. pont és 2. lábjegyzet).
(
3
)   Lásd például: Gebhard‑ítélet (C‑55/94, EU:C:1995:411, 25. és azt követő pontok). A szolgáltatásnyújtás szabadsága és a letelepedéshez való jog elhatárolását illetően lásd még: Cruz Villalón főtanácsnok Yellow Cab Verkehrsbetriebs ügyre vonatkozó indítványa (C‑338/09, EU:C:2010:568, 15–18. pont).
(
4
)   A Bíróság figyelmét itt a Trijber és Harmsen ügyre (C‑340/14 és C‑341/14) vonatkozó, a jelen indítvánnyal azonos napon ismertetett indítványom 49–57. pontjára kívánom felhívni.
(
5
)   Ezen ítélkezési gyakorlat összefoglalása, kategorizálása és elemzése céljából lásd: Wahl főtanácsnok Venturini egyesített ügyekre vonatkozó indítványa (C‑159/12–C‑161/12, EU:C:2013:529, 26–53. pont).
(
6
)   Korábban EK 45. cikk, ahogyan arra a 2006/123 irányelv 2. cikke (2) bekezdésének i. pontja hivatkozik.
(
7
)   Lásd az osztrák Gewerbeordnung 120. §‑ának (1) bekezdését.
(
8
)   Lásd ugyanakkor Mayras főtanácsnok Reyners‑ügyre vonatkozó indítványát (2/74, EU:C:1974:59, 664. pont), amely szerint a fogalom magában foglalja „az általános jogokat meghaladó előjogok, hatósági és az állampolgárok feletti rendelkezés jogköreinek gyakorlását”.
(
9
)   Ez állandó ítélkezési gyakorlatnak minősül a Reyners‑ítélet (2/74, EU:C:1974:68, 45. pont) óta.
(
10
)   Lásd: Bizottság kontra Németország ítélet (C‑54/08, EU:C:2011:339, 93. pont). Ugyanennek az ítéletnek a 94. pontjában a Bíróság továbbmenve kimondta, hogy az a tény, hogy bizonyos okiratok vagy megállapodások hitelesítése semmisség terhe mellett kötelező, nem kérdőjelezheti meg e következtetést, megszokott ugyanis, hogy a nemzeti jogrendekben és az ott előírtaknak megfelelően a különféle okiratok érvényessége alakszerűségi követelményektől vagy kötelező hitelesítéstől függ.
(
11
)   Ebben a vonatkozásban lásd: Thijssen‑ítélet (C‑42/92, EU:C:1993:304, 22. pont); Bizottság kontra Spanyolország ítélet (C‑114/97, EU:C:1998:519, 38. pont); Servizi Ausiliari Dottori Commercialisti ítélet (C‑451/03, EU:C:2006:208, 47. pont); Bizottság kontra Németország ítélet (C‑404/05, EU:C:2007:723, 38. pont).
(
12
)   E tekintetben lásd: Reyners‑ítélet (2/74, EU:C:1974:68, 51. és 53. pont).
(
13
)   E tekintetben lásd: Thijssen‑ítélet (C‑42/92, EU:C:1993:304, 21. és 22. pont); Bizottság kontra Ausztria ítélet (C‑393/05, EU:C:2007:722, 36. és 42. pont); valamint Bizottság kontra Németország ítélet (C‑404/05, EU:C:2007:723, 38. és 44. pont).
(
14
)   Lásd: Bizottság kontra Spanyolország ítélet (C‑114/97, EU:C:1998:519, 37. pont).
(
15
)   Lásd: Anker és társai ítélet (C‑47/02, EU:C:2003:516, 61. pont)
(
16
)   Lásd: Haralambidis‑ítélet (C‑270/13, EU:C:2014:2185, 58. pont).
(
17
)   És még amennyiben azok annak hatálya alá esnének is, az ilyen tevékenységek a közjogi elv alapján G. Hiebler tevékenységének elválasztható részét képeznék, ami azt jelenti, hogy a fennmaradó tevékenységei az irányelv hatálya alá tartoznak.
(
18
)   E preambulumbekezdés szerint „Az általános gazdasági érdekű szolgáltatások olyan szolgáltatások, amelyeket gazdasági ellenszolgáltatás fejében nyújtanak, és ezért azok ezen irányelv hatálya alá tartoznak. Nem tartoznak azonban az irányelv hatálya alá egyes – például a közlekedés területén nyújtott – általános gazdasági érdekű szolgáltatások, míg egyes egyéb – például a postai szolgáltatások területén nyújtott – általános gazdasági érdekű szolgáltatások eltérnek a szolgáltatásnyújtás szabadságára vonatkozó, ezen irányelvben meghatározott rendelkezéstől.”
(
19
)   Lásd a „szolgáltatás” meghatározását a 2006/123 irányelv 4. cikkének 1. pontjában.
(
20
)   Lásd az irányelv 2. cikke (2) bekezdésének d) pontját. Ezzel a meghatározással összefüggésben lásd továbbá a Trijber és Harmsen ügyre (C‑340/14 és C‑341/14, EU:C:2015:505) vonatkozó indítványom 26–43. pontját, amelyet a jelen indítványommal azonos napon ismertettem.
(
21
)   Ugyanis a Bíróság egyértelművé tette a Rina Services és Rina ítéletben (C‑593/13, EU:C:2015:399, 28. pont), hogy amennyiben egy tagállami rendelkezés a 14. cikkbe ütközik, nincs helye indokolásnak.
(
22
)   Lásd az osztrák Gewerbeordnung 123. §‑át.
(
23
)   Kivéve természetesen azt az esetet, amikor a kéményseprők tevékenysége általános gazdasági érdekű szolgáltatásnak minősül, amit az alábbiakban vizsgálok meg – és amit erősen kétlek.
(
24
)   Habár az arányosság elvét a 10. cikk (4) bekezdése kifejezetten nem említi, számomra egyértelmű, hogy annak az uniós jog általános elveként teljesülnie kell.
(
25
)   Angol nyelven a „suitable” kifejezést használja az irányelv a 15. cikk (3) bekezdésének c) pontjában az arányosság elvének kifejtése során. A Bíróság az alapvető szabadságokra vonatkozó ítélkezési gyakorlatában inkább az „appropriate” angol nyelvű kifejezést használja ehelyett, példaként lásd az Ottica New Line ítéletet (C‑539/11, EU:C:2013:591, 33. pont).
(
26
)   C‑570/07 és C‑571/07 ítélet, EU:C:2010:300, 112. pont
(
27
)   C‑539/11 ítélet, EU:C:2013:591, 57. pont
(
28
)   A 15. cikk (3) bekezdésének b) pontja szerinti „szükségesség” fogalma számomra a jelen környezetben kissé zavaró, mivel a 15. cikk (3) bekezdésének b) pontja egyértelműen bizonyos követelmények indokolásáról szól.
(
29
)   A Bíróság eljárási szabályzatának 61. cikke értelmében a Bíróság felhívta a feleket arra, hogy fejtsék ki az általános gazdasági érdekű szolgáltatás lehetőségét a jelen ügyben. Az osztrák kormány által adott válasz egyetlen olyan elemet sem tartalmaz, amely igazolná az irányelv 15. cikke (4) bekezdésének alkalmazhatóságát.
(
30
)   A tárgyaláson a Bizottság képviselője többé–kevésbé elismerte e jelleget.
(
31
)   A kifejezés jelenleg szerepel az EUMSZ 14. cikkben és az Európai Unió Alapjogi Chartájának 36. cikkében is.
(
32
)   Lásd: a BUPA és társai kontra Bizottság ítélet (T‑289/03, EU:T:2008:29, 172. pont).
(
33
)   Ugyanott.
(
34
)   Lásd: Merci convenzionali Porto di Genova ítélet (C‑179/90, EU:C:1991:464, 27. pont).
(
35
)   Lásd Ruiz‑Jarabo Colomer főtanácsnok Federutility és társai ügyre vonatkozó indítványát (C‑265/08, EU:C:2009:640, 54. pont).
(
36
)   Ugyanott, 55. pont
(
37
)   Lásd E. Szyszczak: The regulation of the state in competitive markets in the EU, Hart Publishing, Oxford és Portland, Oregon, 2007., 248. o.
(
38
)   Lásd továbbá a jelen indítvány 29. lábjegyzetét.
(
39
)   Lásd Cruz Villalón főtanácsnok Femarbel‑ügyre (C‑57/12, EU:C:2013:171, 22. pont) és a Rina Services és Rina ügyre (C‑593/13, EU:C:2015:159, 39. pont) vonatkozó indítványát. Lásd továbbá a Trijber és Harmsen ügyre vonatkozó indítványomat (C‑340/14 és C‑341/14, 36. és 54. pont).
(
40
)   Erre a kézikönyvre érvelése alátámasztásául a Bíróság már hivatkozott a Femarbel‑ítéletben (C‑57/12, EU:C:2013:517, 37. és 45. pont).
(
41
)   Lásd: Kézikönyv a szolgáltatási irányelv végrehajtásáról, Az Európai Közösségek Hivatalos Kiadványainak Hivatala, 2007., a magyar nyelvű kiadás 60. o., elérhető: http://ec.europa.eu/internal_market/services/docs/services‑dir/guides/handbook_hu.pdf.
(
42
)   C‑179/90 ítélet, EU:C:1991:464.
(
43
)   C‑320/91 ítélet, EU:C:1993:198.