62022CJ0436_RES
Zadeva C‑436/22
Asociación para la Conservación y Estudio del Lobo Ibérico (ASCEL)
proti
Administración de la Comunidad de Castilla y León
(Predlog za sprejetje predhodne odločbe_ki ga je vložilo Tribunal Superior de Justicia de Castilla y León)
Sodba Sodišča (prvi senat) z dne 29. julija 2024
„Predhodno odločanje – Ohranjanje naravnih habitatov ter prostoživečih živalskih in rastlinskih vrst – Direktiva 92/43/EGS – Členi 2, 4, 11, 12, 14, 16 in 17 – Sistem strogega varstva živalskih vrst – Canis lupus (volk) – Lovsko izkoriščanje – Vrednotenje stanja ohranjenosti populacij zadevne vrste – ‚Neugodno-nezadostno‘ stanje ohranjenosti te vrste – Izkoriščanje, ki ni združljivo z vzdrževanjem ali obnovitvijo ugodnega stanja ohranjenosti te vrste – Upoštevanje vseh najnovejših znanstvenih podatkov“
Okolje – Ohranjanje naravnih habitatov ter prostoživečih živalskih in rastlinskih vrst – Direktiva 92/43 – Živalske vrste v interesu Skupnosti – Vključitev – Učinek – Domneva ugodnega stanja ohranjenosti vrste – Neobstoj – Določitev stanja ohranjenosti – Merila
(Direktiva Sveta 92/43, kakor je bila spremenjena z Direktivo 2013/17, členi 1(i), 2(1) in (2), 11, 12 in 14(1) ter Priloga V)
(Glej točke 50, 51, 60 in 61.)
Okolje – Ohranjanje naravnih habitatov ter prostoživečih živalskih in rastlinskih vrst – Direktiva 92/43 – Živalske vrste v interesu Skupnosti – Ukrepi upravljanja – Polje proste presoje držav članic – Meje – Omejitev lovskega izkoriščanja vrste – Dopustnost – Zahteva – Nujnost ukrepa za vzdrževanje ali obnovitev ugodnega stanja ohranjenosti vrste
(Direktiva Sveta 92/43, kakor je bila spremenjena z Direktivo 2013/17, uvodna izjava 15 ter členi 2(2), 11 in 14 ter Priloga V)
(Glej točke 52, 58, 69 in 70.)
Okolje – Ohranjanje naravnih habitatov ter prostoživečih živalskih in rastlinskih vrst – Direktiva 92/43 – Obveznost spremljanja stanja ohranjenosti – Obseg – Možnost, da se lovsko izkoriščanje vrste dovoli brez učinkovitega spremljanja – Izključitev
(Direktiva Sveta 92/43, kakor je bila spremenjena z Direktivo 2013/17, členi 1, 2, 11, 14 in 17 ter priloge II, IV(a) in V)
(Glej točke 59 in od 62 do 66.)
Okolje – Ohranjanje naravnih habitatov ter prostoživečih živalskih in rastlinskih vrst – Direktiva 92/43 – Živalske vrste v interesu Skupnosti – Neugodno stanje ohranjenosti vrste – Posledice – Upoštevanje previdnostnega načela – Obveznost držav članic, da ne dovolijo lova – Zahteva – Negotovost glede tveganj za vzdrževanje vrste v ugodnem stanju ohranjenosti – Merila presoje
(Členi 191(2), 192 in 193 PDEU; Direktiva Sveta 92/43, kakor je bila spremenjena z Direktivo 2013/17, členi 1, 2, 11, 14 in 17 ter priloge II, IV(a) in V)
(Glej točke od 71 do 74, 76 in 78 ter izrek.)
Okolje – Ohranjanje naravnih habitatov ter prostoživečih živalskih in rastlinskih vrst – Direktiva 92/43 – Varstvo vrst – Odstopanja – Predhodni pogoji za sprejetje ukrepov o odstopanju – Vzdrževanje ugodnega stanja ohranjenosti populacij zadevnih vrst – Pogoji za izjemno odobritev odstopanj
(Direktiva Sveta 92/43, kakor je bila spremenjena z Direktivo 2013/17, člena 12 in 16)
(Glej točko 77.)
Povzetek
Sodišče, ki mu je Tribunal Superior de Justicia de Castilla y León (vrhovno sodišče Kastilje in Leona, Španija) predložilo predlog za sprejetje predhodne odločbe, se je izreklo o vprašanju, ali je mogoče izdati dovoljenja za lov za vrsto Canis lupus, splošno imenovano „volk“, če je bilo stanje ohranjenosti te vrste razglašeno za „neugodno-nezadostno“ v smislu Direktive o habitatih (
1
).
Leta 2019 je bilo v poročilu, ki ga je Kraljevina Španija na podlagi člena 17 Direktive o habitatih Evropski komisiji poslala za obdobje 2013–2018, navedeno, da je bil volk v „neugodnem-nezadostnem“ stanju ohranjenosti v sredozemski, atlantski in alpski regiji, pri čemer sta prvi dve od teh regij vključevali ozemlje Kastilje in Leona.
Vendar je bil volk v skladu z nacionalno zakonodajo določen kot „lovna vrsta“ severno od reke Duero. Zlasti je generalni direktorat za naravno dediščino in gozdarsko politiko Kastilje in Leona s sklepom z dne 9. oktobra 2019 odobril načrt za lokalno izkoriščanje volka na lovskih območjih severno od reke Duero v Kastilji in Leonu za obdobje od leta 2019 do leta 2022.
Predložitveno sodišče, pri katerem je bila vložena tožba zoper to odločbo, je Sodišče vprašalo, ali Direktiva o habitatih, natančneje njen člen 14 (
2
), nasprotuje nacionalni ureditvi, v skladu s katero je volk določen kot vrsta, katere osebke je mogoče loviti na delu ozemlja te države članice, kjer zanj ne velja strogo varstvo iz člena 12(1) te direktive, čeprav se je njegovo stanje ohranjenosti štelo za neugodno na celotnem ozemlju navedene države članice.
Presoja Sodišča
Na prvem mestu, Sodišče je opozorilo, da volk v skladu s členom 12 Direktive o habitatih v povezavi s Prilogo IV(a) k tej direktivi spada med vrste „v interesu Skupnosti“, za katere je treba zagotoviti „strogo varstvo“ v smislu tega člena. Ta sistem strogega varstva se nanaša zlasti na populacije volkov južno od reke Duero, ki so izrecno vključene v Prilogo II k Direktivi o habitatih kot vrsta „v interesu Skupnosti, za ohranjanje katere je treba določiti posebna ohranitvena območja“. Španske populacije volkov severno od te reke so vključene v Prilogo V k tej direktivi kot živalska vrsta v interesu Skupnosti, pri kateri za odvzem iz narave in izkoriščanje lahko veljajo ukrepi upravljanja, in zato spadajo na področje uporabe člena 14 navedene direktive.
V zvezi s tem okoliščina, da je živalska ali rastlinska vrsta v interesu Skupnosti vključena v Prilogo V k Direktivi o habitatih, ne pomeni, da je treba njeno stanje ohranjenosti načeloma šteti za ugodno. Poleg okoliščine, da so države članice tiste, ki Komisiji sporočijo status teh vrst na svojem ozemlju, ta vključitev pomeni le, da glede na obveznost spremljanja iz člena 11 te direktive in za zagotovitev njenega cilja za navedeno vrsto „lahko“ veljajo ukrepi upravljanja, drugače kot za vrste iz Priloge IV(a) k tej direktivi, za katere vsekakor velja sistem strogega varstva iz člena 12 te direktive.
Na drugem mestu, v zvezi z ukrepi upravljanja, ki lahko veljajo za vrste iz Priloge V, je mogoče lovsko izkoriščanje omejiti ali prepovedati, če je to potrebno za vzdrževanje ali obnovitev ugodnega stanja ohranjenosti zadevne vrste.
Na eni strani se namreč ti ukrepi lahko nanašajo na dostop do nekaterih zemljišč, na prepoved odvzema osebkov iz narave in izkoriščanja nekaterih populacij ali na uvedbo sistemov kvot. Čeprav torej vključujejo lovske predpise, se z navedenimi ukrepi odvzem zadevnih vrst omejuje, ne pa razširja.
Na drugi strani je polje proste presoje držav članic za določitev nujnosti sprejetja takih ukrepov omejeno z obveznostjo zagotoviti, da sta odvzem osebkov vrste iz narave in izkoriščanje teh osebkov združljiva z vzdrževanjem ugodnega stanja ohranjenosti te vrste.
Kadar pa je stanje ohranjenosti živalske vrste neugodno, morajo pristojni organi sprejeti ukrepe v smislu člena 14 Direktive o habitatih, s katerimi zagotovijo, da se stanje ohranjenosti zadevne vrste izboljša do te mere, da je v prihodnosti trajno ugodno.
Sprejetje ukrepov, ki temeljijo na tem členu, je vsekakor dovoljeno le, če ti ukrepi prispevajo k vzdrževanju ali obnovitvi ugodnega stanja ohranjenosti zadevnih vrst. Tako lahko država članica, če analize, opravljene v zadevni državi članici v zvezi z vrstami iz Priloge V k Direktivi o habitatih, pokažejo rezultate, s katerimi je mogoče dokazati nujnost posega na nacionalni ravni, omeji, in ne razširi dejavnosti iz tega člena, da bi bil odvzem osebkov teh vrst iz narave združljiv s cilji te direktive. Omejitev ali prepoved lova je torej mogoče šteti za ukrep, potreben za to. Tak ukrep je nujen zlasti, če je stanje ohranjenosti vrste neugodno predvsem zaradi izgub osebkov. Vendar se, tudi če so te izgube predvsem posledica drugih razlogov, lahko izkaže za potrebno, da se ne dovoli lova, ki bi povzročil dodatne izgube.
Zadevna država članica namreč v skladu s previdnostnim načelom iz člena 191(2) PDEU, če po presoji najboljših razpoložljivih znanstvenih podatkov ostane negotovost glede vprašanja, ali je izkoriščanje vrste v interesu Skupnosti združljivo z vzdrževanjem ugodnega stanja ohranjenosti te vrste, ne sme dovoliti takega izkoriščanja.
Na tretjem mestu, Sodišče je pojasnilo, da morajo države članice v skladu s členom 11 Direktive o habitatih spremljati stanje ohranjenosti naravnih habitatov in vrst iz člena 2 te direktive, pri čemer morajo posebej upoštevati prednostne naravne habitatne tipe in prednostne vrste. To spremljanje je bistveno za zagotovitev spoštovanja pogojev iz člena 14 te direktive in za določitev, ali je nujno sprejeti ukrepe za zagotovitev združljivosti izkoriščanja te vrste z vzdrževanjem ugodnega stanja ohranjenosti, in je samo po sebi eden od ukrepov, potrebnih za zagotovitev ohranjanja navedene vrste. Zato vrste ni mogoče lovsko izkoriščati, če ni zagotovljeno učinkovito spremljanje njenega stanja ohranjenosti.
V zvezi s tem je treba stanje ohranjenosti vrste in primernost sprejetja ukrepov vrednotiti na podlagi člena 14 Direktive o habitatih ob upoštevanju ne le poročila, ki ga države članice na podlagi člena 17 te direktive pripravijo vsakih šest let, ampak tudi najnovejših znanstvenih podatkov, pridobljenih z navedenim spremljanjem. Ta vrednotenja je treba izvesti ne le na lokalni ravni, temveč tudi na ravni biogeografske regije ali celo na čezmejni ravni. Poleg tega je treba spremljanju nameniti posebno pozornost, če je ta vrsta za nekatere regije uvrščena med živalske vrste v interesu Skupnosti, za ohranjanje katerih je treba določiti posebna ohranitvena območja (
3
) ali ki jih je treba strogo varovati (
4
), in za sosednje regije med vrste v interesu Skupnosti, pri katerih za odvzem in izkoriščanje lahko veljajo ukrepi upravljanja (
5
).
Glede na vse te preudarke je Sodišče ugotovilo, da člen 14 Direktive o habitatih nasprotuje ureditvi države članice, v skladu s katero je lov na volka dovoljen na delu ozemlja te države članice, kjer zanj ne velja strogo varstvo, čeprav je stanje ohranjenosti te vrste v navedeni državi članici opredeljeno kot „neugodno-nezadostno“. V zvezi s tem je treba upoštevati poročilo, pripravljeno vsakih šest let na podlagi člena 17 te direktive, vse najnovejše znanstvene podatke, vključno s tistimi, pridobljenimi s spremljanjem iz člena 11 te direktive, in previdnostno načelo iz člena 191(2) PDEU.
(
1
)	Direktiva Sveta 92/43/EGS z dne 21. maja 1992 o ohranjanju naravnih habitatov ter prosto živečih živalskih in rastlinskih vrst (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 15, zvezek 2, str. 102), kakor je bila spremenjena z Direktivo Sveta 2013/17/EU z dne 13. maja 2013 (UL 2013, L 158, str. 193) (v nadaljevanju: Direktiva o habitatih).
(
2
)	Glej člen 14(1) Direktive o habitatih: „Če države članice na podlagi spremljanja stanja iz člena 11 menijo, da je to potrebno, z ustreznimi ukrepi zagotovijo, da sta odvzem osebkov prosto živečih živalskih in rastlinskih vrst, navedenih v Prilogi V, iz narave ter njihovo izkoriščanje združljiva z vzdrževanjem ugodnega stanja ohranjenosti teh vrst“.
(
3
)	Glej Prilogo II k Direktivi o habitatih.
(
4
)	Glej Prilogo IV(a) k Direktivi o habitatih.
(
5
)	Glej Prilogo V k Direktivi o habitatih.