62020TJ0727_RES
Zadeva T‑727/20
Nigar Kirimova
proti
Uradu Evropske unije za intelektualno lastnino
Sodba Splošnega sodišča (drugi razširjeni senat) z dne 25. septembra 2024
„Notranji trg – Zastopanje pred EUIPO – Vpis na seznam poklicnih zastopnikov – Zavrnitev prošnje – Prosilec, ki ni državljan države članice EGP – Izjema od pogoja državljanstva – Člen 120(4)(b) Uredbe (EU) 2017/1001 – Pojem visokokvalificiranega strokovnjaka – Načelo pravne varnosti – Pravica do izjave – Sprememba – Nepristojnost Splošnega sodišča“
Znamka Evropske unije – Postopkovne določbe – Zastopanje pred Uradom – Vpis na seznam poklicnih zastopnikov – Zahteve – Državljanstvo države članice EGP – Izjema – Pogoj – Status visokokvalificiranega strokovnjaka – Pojem – Pridobitev pristojnosti v državi, ki ni država članica pooblastitve – Dopustnost
(Uredba Evropskega parlamenta in Sveta 2017/1001, člen 120(4)(b))
(Glej točke od 30 do 38.)
Akti institucij – Časovna uporaba – Procesna pravila – Materialnopravna pravila – Razlikovanje – Smernice Urada Evropske unije za intelektualno lastnino (EUIPO) – Uporaba smernic, ki so veljale v času dejanskega stanja – Neobstoj – Kršitev načela pravne varnosti
(Glej točke 46, 50 in od 62 do 66.)
Povzetek
Splošno sodišče je v tej sodbi prvič razlagalo pojem „visoko kvalificirani strokovnjak“ iz člena 120(4)(b) Uredbe 2017/1001 (
1
) za vpis osebe na seznam poklicnih zastopnikov iz prava znamk.
N. Kirimova, državljanka Republike Azerbajdžan, je 10. oktobra 2019 pri Uradu Evropske unije za intelektualno lastnino (EUIPO) vložila zahtevo za vpis na seznam poklicnih zastopnikov pri tem uradu, pri čemer je zaprosila tudi za izjemo od zahteve, da je državljanka ene od držav članic Evropskega gospodarskega prostora (EGP), na podlagi člena 120(4)(b) Uredbe 2017/1001.
EUIPO je tožečo stranko z dopisom obvestil, da njena prošnja ni dopustna. Tožeča stranka je v odgovor na ta dopis predložila stališča. Izvršni direktor EUIPO je z odločbo z dne 30. septembra 2020 (v nadaljevanju: izpodbijana odločba) prošnjo tožeče stranke zavrnil.
Presoja Splošnega sodišča
Prvič, Splošno sodišče je ugotovilo, da pojem „visoko kvalificirani strokovnjak“ ni opredeljen v nobeni uredbi, in je ta pojem razložilo ob upoštevanju besedila določbe, v katero je umeščen, okvira, v katerega se umešča, in ciljev, ki jim sledi ureditev, katere del je.
Splošno sodišče je v zvezi z besedilom in sobesedilom zadevne določbe na eni strani navedlo, da se pojem „visoko kvalificirani strokovnjak“ v smislu člena 120(4)(b) Uredbe 2017/1001 nanaša na strokovnjaka s posebej visokimi lastnostmi, kompetencami, sposobnostmi ali znanjem na področju znamk in očitno ne pomeni omejitve glede načinov njihove pridobitve. Na drugi strani je iz navedene določbe razvidno, da tri zahteve za vpis osebe na seznam poklicnih zastopnikov iz člena 120(2) Uredbe 2017/1001, in sicer zahteve glede državljanstva, stalnega prebivališča in pooblastila, niso le kumulativne, ampak tudi avtonomne. Zahtevo po pooblastitvi morajo namreč izpolniti tako fizične osebe, ki izpolnjujejo zahtevo po državljanstvu, kot fizične osebe, ki zaprosijo za izjemo od te zahteve zaradi svojega statusa „visoko kvalificiranega strokovnjaka“. Zdi se torej, da je ta status neodvisen in dodaten glede na zahtevo po pooblastitvi ter da ni povezan s pogoji, ki se zahtevajo za izpolnitev navedene zahteve. Tako je lahko lastnosti, kompetence, spretnosti ali znanje, ki omogočajo dokazovanje statusa „visoko kvalificiranega strokovnjaka“, pridobil nedržavljan EGP tako v državi članici EGP kot v tretji državi pred pridobitvijo pooblastila v EGP ali po njej.
Glede ciljev, ki jim sledijo pravila na področju zastopanja pred EUIPO, in sicer zagotoviti učinkovito, uspešno in nemoteno delovanje sistema znamke Evropske unije, (
2
) je Splošno sodišče navedlo, da uresničevanje takih ciljev ne predpostavlja, da je status „visoko kvalificiranega strokovnjaka“ odvisen od določenih poklicnih izkušenj v dani državi članici. Nasprotno, ne zdi se pomembno, da so bile posebej visoke lastnosti, kompetence, sposobnosti ali znanje strokovnjaka, ki zaprosi za izjemo, pridobljene v dani državi članici, in ne v drugi ali celo tretji državi, saj mora prijavitelj, ki ni državljan države članice EGP, izpolnjevati tudi zahtevi glede stalnega prebivališča in pooblastila, ki zahtevata povezavo z državo članico EGP.
Tako zahteva po potrebi po poklicnih izkušnjah v državi članici pooblastitve, ki jo je izvršni direktor uporabil v izpodbijani odločbi, izhaja iz preozke in napačne razlage pojma „visoko kvalificirani strokovnjak“. Na podlagi nobenega merila za razlago namreč ni mogoče sklepati, da ta status kot nujni pogoj zahteva delovne izkušnje v državi članici pooblastitve.
Drugič, Splošno sodišče je preučilo, ali je izvršni direktor pri presoji prošnje tožeče stranke spoštoval načelo pravne varnosti. Najprej poudarja, da mora pri uporabi člena 120(4)(b) Uredbe 2017/1001 ravnati v skladu s pravili ravnanja iz smernic EUIPO in spoštovati načela, ki urejajo časovno uporabo teh pravil, v skladu z načelom pravne varnosti. Kljub temu pa ni mogoče izključiti, da lahko izvršni direktor odstopi od teh pravil, tako da poda obrazložitev, v kateri se upošteva načelo enakega obravnavanja, in da prijavitelj dokaže status „visoko kvalificiranega strokovnjaka“ na podlagi drugih elementov od tistih, ki so predstavljeni v smernicah EUIPO.
Dalje, Splošno sodišče je navedlo, da smernice EUIPO iz leta 2020 določajo elemente za presojo prošenj za izjemo od pogoja državljanstva, ki niso bile navedene v smernicah EUIPO iz leta 2017, in torej pomenijo novo in ožjo prakso izvršnega direktorja v zvezi s tem. Te razlike lahko znatno vplivajo tako na presojo, ki jo opravi izvršni direktor glede prošnje za izjemo, kot na vsebino take zahteve, saj navedbe v smernicah EUIPO prijaviteljem omogočajo, da predvidijo, na podlagi katerih elementov bo mogoče presojati prošnjo za izjemo. Tako ima dokazovanje, da ima oseba status „visoko kvalificiranega strokovnjaka“ glede na „izjemne okoliščine“, ki pomenijo izpolnjevanje zahtev iz smernic EUIPO iz leta 2020, očitno drugačen obseg kot dokazovanje tega statusa glede na „nekatere“ upoštevne „okoliščine“ v smislu smernic EUIPO iz leta 2017.
Nazadnje, Splošno sodišče je ugotovilo, da je izvršni direktor v izpodbijani odločbi, čeprav ni formalno pojasnil uporabljenih smernic EUIPO, preučil prošnjo tožeče stranke glede na zahteve in okoliščine iz smernic EUIPO iz leta 2020. V skladu s sodno prakso, ki se nanaša na načelo pravne varnosti, pa je treba pri presoji te prošnje uporabiti pravila ravnanja, ki so veljala v času dejanskega stanja, to je ob vložitvi prošnje za izjemo, in ne pravila, ki so veljala na dan sprejetja izpodbijane odločbe. V obravnavani zadevi na dan vložitve zahteve smernice EUIPO iz leta 2020 še niso bile sprejete, saj so takrat veljale smernice iz leta 2017.
Glede na te preudarke je Splošno sodišče ugotovilo, da je izvršni direktor s tem, da je prošnjo tožeče stranke za izjemo ocenil glede na pravila ravnanja iz smernic EUIPO iz leta 2020, ki ob vložitvi prošnje niso veljale, kršil načelo pravne varnosti.
(
1
)	Uredba (EU) 2017/1001 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 14. junija 2017 o blagovni znamki Evropske unije (UL 2017, L 154, str. 1).
(
2
)	Kot je to razvidno iz uvodne izjave 43 Uredbe 2017/1001 in uvodne izjave 18 Delegirane uredbe Komisije (EU) 2018/625 z dne 5. marca 2018 o dopolnitvi Uredbe (EU) 2017/1001 Evropskega parlamenta in Sveta o blagovni znamki Evropske unije ter razveljavitvi Delegirane uredbe (EU) 2017/1430 (UL 2018, L 104, str. 1).