SODBA SODIŠČAz dne 14. julija 1994(*)„Varstvo potrošnikov – Prodaja od vrat do vrat“V zadevi C-91/92_katere
predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je na podlagi
člena 177 Pogodbe EGS na Sodišče naslovil Giudice conciliatore di
Firenze (Italija) v postopku: Paola Faccini DoriprotiRecreb Srl_da
bi bila sprejeta predhodna odločba o razlagi Direktive Sveta 85/577/EGS
z dne 20. decembra 1985 za varstvo potrošnika v primeru pogodb,
sklenjenih zunaj poslovnih prostorov (UL L 372, str. 31), SODIŠČE_v
sestavi O. Due, predsednik, G. F. Mancini, J. C. Moitinho de Almeida,
M. Diez de Velasco in D. A. O. Edward (predsedniki senatov), C. N.
Kakouris, R. Joliet (poročevalec), F. A. Schockweiler, G. C. Rodríguez
Iglesias, F. Grévisse, M. Zuleeg, P. J. G. Kapteyn in J. L. Murray,
sodniki_generalni pravobranilec: C. O. Lenz_sodni tajnik: H. von Holstein, namestnik sodnega tajnika_ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:–        za
Paolo Faccini Dori Vinicio Premuroso, avvocato v Milanu, ter Annalisa
Premuroso in Paolo Soldani Benzi, avvocati v Firencah_–        za
Recreb Srl Michele Trovato, avvocato v Rimu, in Anna Rita Alessandro,
procuratore v Firencah_–        za
nemško vlado Ernst Röder, Ministerialrat pri zveznem ministrstvu za
gospodarske zadeve, in Claus-Dieter Quassowski, Regierungsdirektor pri
istem ministrstvu, zastopnika_–        za
grško vlado Vasileios Kontolaimos, pomočnik pravnega svetovalca pri
pravnem državnem svetu, in Panagiotis Athanasoulis, sodni predstavnik
pri pravnem državnem svetu, zastopnika_–        za
italijansko vlado Luigi Ferrari Bravo, vodja oddelka za sporne
diplomatske zadeve pri ministrstvu za zunanje zadeve, zastopnik, skupaj z
Marcellom Contijem, avvocato dello Stato_–        za Komisijo Evropskih skupnosti Lucio Gussetti, pravna služba, zastopnik, ob upoštevanju odgovorov, podanih na pisna vprašanja Sodišča: –        za nemško vlado Ernst Röder in Claus-Dieter Quassowski, –        za
francosko vlado Jean-Pierre Puissochet, direktor direktorata za sodne
zadeve pri ministrstvu za zunanje zadeve, in Catherine de Salins,
svetovalka pri istem ministrstvu, zastopnika_ob upoštevanju poročila za obravnavo_po
predstavitvi ustnih stališč, ki so jih predstavili za dansko vlado
Jørgen Molde, pravni svetovalec pri ministrstvu za zunanje zadeve,
zastopnik, za nemško vlado Ernst Röder in Claus-Dieter Quassowski,
zastopnika, za grško vlado Vasileios Kontolaimos in Panagiotis
Athanasoulis, zastopnika, za francosko vlado Catherine de Salins,
zastopnica, za italijansko vlado Luigi Ferrari Bravo, zastopnik, skupaj z
Ivom Braguglio, avvocato dello Stato, za nizozemsko vlado Ton Heukels,
pomočnik pravnega svetovalca pri ministrstvu za zunanje zadeve, za
Združeno kraljestvo J. E. Collins, zastopnik, skupaj z Derrickom
Wyattom, barrister, ter za Komisijo Lucio Gussetti, zastopnik, na
obravnavi 16. marca 1993_po predstavitvi sklepnih predlogov generalnega pravobranilca na obravnavi 9. februarja 1994izreka naslednjoSodbo1        S
sklepom z dne 24. januarja 1992, ki ga je sodišče prejelo 18. marca
1992, je Giudice conciliatore di Firenze, Italija, Sodišču na podlagi
177. člena postavil vprašanje, prvič, o Direktivi Sveta št. 85/577/EGS z
dne 20. decembra 1985 za varstvo potrošnika v primeru pogodb,
sklenjenih zunaj poslovnih prostorov, (UL 1985 L 372, str. 31, v
nadaljevanju: Direktiva o pogodbah, sklenjenih zunaj poslovnih
prostorov) in, drugič, o možnosti sklicevanja na to direktivo v sporu
med prodajalcem in potrošnikom.2        Vprašanje
je bilo postavljeno v okviru spora med Paolo Faccini Dori iz Monze,
Italija, in družbo Recreb Srl (v nadaljevanju: Recreb).3        Iz
predložitvenega sklepa izhaja, da je družba Interdiffusion Srl 19.
januarja 1989 na milanski centralni železniški postaji, torej zunaj
svojih poslovnih prostorov, ne da bi to P. Faccini Dori predhodno
zahtevala, z njo sklenila pogodbo za dopisni tečaj angleškega jezika. 4        Nekaj
dni pozneje je P. Faccini Dori s priporočenim pismom z dne 23. januarja
1989 to družbo obvestila, da svoje naročilo razveljavlja. Ta družba ji
je 3. junija 1989 odgovorila, da je terjatev odstopila družbi Recreb. P.
Faccini Dori je 24. junija 1989 družbi Recreb pisno potrdila, da
je odstopila od vpisa v tečaj, in se pri tem med drugim sklicevala na
možnost odstopa, ki jo določa Direktiva o pogodbah, sklenjenih zunaj
poslovnih prostorov.5        Kot
izhaja iz uvodnih izjav, je cilj te direktive izboljšanje varstva
potrošnika in odpravljanje razlik med zakoni posameznih držav, ki
urejajo to varstvo in bi lahko vplivale na delovanje skupnega trga. V
četrti uvodni izjavi je pojasnjeno, da je v primeru pogodb, sklenjenih
zunaj poslovnih prostorov prodajalca, praviloma prodajalec tisti, ki da
pobudo za sklenitev pogodbe, na kar potrošnik ni pripravljen ali ga
preseneti. Potrošnik pogosto ne more primerjati kakovosti in cene
ponudbe z drugimi ponudbami. Iz iste uvodne izjave tudi izhaja, da ta
element presenečenja običajno obstaja ne samo pri pogodbah, ki se
sklepajo od vrat do vrat, ampak tudi pri drugih oblikah pogodb, ki jih
prodajalec sklene zunaj poslovnih prostorov. Cilj Direktive je torej,
kot izhaja iz njene pete uvodne izjave, da se potrošniku podeli za
pravico do odstopa od pogodbe najmanj sedem dni, da bi se mu tako
omogočila presoja obveznosti, ki izhajajo iz pogodbe. 6        Družba
Recreb je 30. junija 1989 predlagala, naj Giudice conciliatore di
Firenze P. Faccini Dori naloži, da je dolžna plačati dogovorjeni znesek
skupaj z obrestmi in stroški.7        S
sklepom z dne 20. novembra 1989 je ta sodnik odločil, da je P. Faccini
Dori dolžna plačati omenjene zneske. P. Faccini Dori je pri istem
sodniku zoper ta sklep vložila ugovor. Ponovno je navedla, da je od
pogodbe odstopila v skladu s pogoji, ki jih določa Direktiva.8        Nesporno
pa je, da Italija v času dejanskega stanja ni sprejela nobenih ukrepov
za prenos Direktive, čeprav je rok za njen prenos potekel 23. decembra
1987. Italija je namreč Direktivo prenesla šele z decreto legislativo
št. 50 z dne 15. januarja 1992 (redna priloga h GURI št. 27 z dne 3.
februarja 1992, str. 24), ki je začel veljati 3. marca 1992.9        Predložitveno
sodišče se je spraševalo, ali lahko, kljub temu da Direktiva v času
dejanskega stanja ni bila prenesena, vseeno uporabi njene določbe.10      Zato je Sodišču postavilo to vprašanje za predhodno odločanje:„Ali
je treba šteti, da je Direktiva Skupnosti št. 577 z dne 20. decembra
1985 dovolj natančna in podrobna, in če je odgovor pritrdilen, ali je v
obdobju med iztekom 24-mesečnega roka, ki so ga imele na voljo države
članice, da se z njo uskladijo, in datumom, ko se je Italija z njo
uskladila, lahko povzročila učinke v razmerjih med posamezniki in državo
Italijo ter v medsebojnih razmerjih med posamezniki?“11      Poudariti
je treba, da Direktiva o pogodbah, sklenjenih zunaj poslovnih
prostorov, od držav članic zahteva, naj sprejmejo določena pravila za
ureditev pravnih razmerij med prodajalci in potrošniki. Glede na naravo
spora, v katerem si stojita nasproti potrošnik in prodajalec, sta se z
vprašanjem nacionalnega sodišča pokazala dva problema, ki ju je treba
obravnavati ločeno. Prvi se nanaša na brezpogojnost in zadostno
natančnost določb Direktive v zvezi s pravico do odstopa. Drugi pa na
to, ali se je v sporih med posamezniki mogoče sklicevati na direktivo,
ki od držav članic zahteva sprejetje določenih pravil ravno za ureditev
razmerij med posamezniki, kadar države članice niso sprejele ukrepov za
njen prenos. Brezpogojnost in zadostna natančnost določb Direktive v zvezi s pravico do odstopa12      Člen
1(1) Direktive določa, da se direktiva uporablja za pogodbe, ki se med
trgovcem, ki dobavi blago ali opravi storitve, in potrošnikom sklenejo
med izletom, ki ga organizira trgovec zunaj poslovnih prostorov, ali med
obiskom trgovca na potrošnikovem domu ali na delovnem mestu potrošnika,
če se obisk ne opravi na izrecno potrošnikovo željo. 13      Člen
2 opredeljuje, da pomeni „potrošnik“ fizično osebo, ki v poslih,
zajetih s to direktivo, deluje v namene, za katere se lahko šteje, da ne
sodijo v okvir njene trgovske ali poklicne dejavnosti, „prodajalec“ pa
pomeni fizično ali pravno osebo, ki v zadevnih poslih deluje v okviru
svoje trgovske ali poklicne dejavnosti. 14      Te
določbe so dovolj natančne, da lahko nacionalno sodišče ugotovi, kdo je
zavezanec za izpolnitev obveznosti in kdo ima korist od te obveznosti.
Glede tega ni potreben noben poseben izvedbeni ukrep. Nacionalnemu
sodišču preostane le to, da ugotovi, ali je bila pogodba sklenjena v
okoliščinah, navedenih v Direktivi, in ali je bila sklenjena med
prodajalcem in potrošnikom v smislu Direktive.15      Z
namenom varstva potrošnika, ki je v takih okoliščinah sklenil pogodbo,
člen 4 Direktive določa, da se od trgovcev zahteva, naj potrošnike pisno
poučijo o njihovi pravici do preklica, skupaj z imenom in naslovom
osebe, zoper katero se pravica lahko uveljavlja. Med drugim tudi določa,
da mora biti v primeru člena 1(1) takšen pouk potrošniku izročen
ob sklenitvi pogodbe. Na koncu še opredeljuje, da morajo države članice
zagotoviti, da njihova nacionalna zakonodaja določa ustrezne ukrepe za
varstvo potrošnikov v primerih, ko pouk iz tega člena ni bil dan.16      Dalje
člen 5(1) Direktive med drugim določa, da mora imeti potrošnik pravico,
da odstopi od pogodbe, tako da pošlje obvestilo v roku, ki ni daljši od
sedmih dni od takrat, ko ga je trgovec v skladu s pravili in pogoji,
določenimi v nacionalnem pravu, obvestil o njegovih pravicah. Drugi
odstavek določa, da je posledica obvestila, da je potrošnik prost vseh
obveznosti iz pogodbe.17      Člena
4 in 5 zagotovo dajeta državam članicam določeno svobodo pri urejanju
varstva potrošnikov, kadar slednji niso prejeli pouka od prodajalca, pa
tudi pri določanju roka in pogojev za odstop. Vseeno pa to ne vpliva na
natančnost in brezpogojnost določb Direktive, obravnavanih v postopku v
glavni stvari. Ta svoboda pri urejanju namreč ne izključuje možnosti
določitve minimalnih pravic. Glede tega člen 5 določa, da je treba
prodajalca o preklicu obvestiti v roku, ki ni daljši od sedmih dni od
takrat, ko je potrošnik od trgovca prejel predpisani pouk. Mogoče je
torej določiti minimalno varstvo, ki ga je treba zagotoviti v vsakem
primeru. 18      Glede
prvega problema je treba torej nacionalnemu sodišču odgovoriti, da so
členi 1(1), 2 in 5 Direktive brezpogojni in dovolj natančni glede
določitve oseb, v korist katerih so bili sprejeti, in glede minimalnega
roka, v katerem je treba poslati obvestilo o preklicu. Sklicevanje na določbe Direktive v zvezi s pravico do odstopa v sporu med potrošnikom in prodajalcem 19      Drugi
problem, ki se je pokazal z vprašanjem nacionalnega sodišča, se
natančneje nanaša na vprašanje, ali lahko potrošniki v sporih s
prodajalci, s katerimi so sklenili pogodbo, utemeljujejo pravico do
odstopa z Direktivo in se nanjo sklicujejo pred nacionalnim sodiščem, ko
ukrepi za prenos Direktive niso bili sprejeti v predpisanem roku. 20      Kot
poudarja Sodišče v ustaljeni sodni praksi vse od sodbe z dne 26.
februarja 1986 v zadevi Marshall (152/84, Recueil, str. 723, točka 48),
sama direktiva ne more ustvarjati obveznosti za posameznika in se zato
zoper njega nanjo ni mogoče sklicevati.21      Nacionalno
sodišče je poudarilo, da bi omejevanje učinkov brezpogojnih in dovolj
natančnih, a neprenesenih direktiv samo na razmerja med državnimi
subjekti in posamezniki privedlo do tega, da bi imel normativni akt tako
naravo le v razmerjih med določenimi pravnimi subjekti, medtem ko je v
italijanskem pravnem redu, tako kot v pravnem redu vsake moderne države,
ki temelji na načelu zakonitosti, država tak pravni subjekt kot
katerikoli drug. Če bi se na direktivo lahko sklicevali samo takrat, ko
bi šlo za državo, bi bila to kazen za to, da ni sprejela zakonskih
ukrepov za prenos, kot če bi šlo za povsem zasebno razmerje. 22      Glede
tega je dovolj poudariti, da, kot izhaja iz zgoraj navedene sodbe
Marshall (točki 48 in 49), sodna praksa o možnosti sklicevanja na
direktive v sporih z državnimi subjekti temelji na prisilnosti, ki jo
člen 189 priznava direktivi, to je prisilnosti, ki obstaja le glede
„vsake države članice, na katero je naslovljena“. Ta sodna praksa želi
preprečiti, da bi imela „država koristi od tega, da krši pravo
Skupnosti“.23      Nesprejemljivo
bi namreč bilo, če bi se lahko država, ki ji je zakonodajalec Skupnosti
naložil sprejetje določenih pravil za ureditev razmerij med njo – ali
med državnimi subjekti – in posamezniki ter je posameznikom podelil
določene pravice, sklicevala na neizvršitev svojih obveznosti, da bi s
tem posameznikom odvzela koristi od teh pravic. Sodišče je tako
priznalo, da se je v sporu z državo (ali državnim subjektom) mogoče
sklicevati na nekatere določbe direktiv o sklepanju pogodb pri javnih
naročilih (glej sodbo z dne 22. junija 1989 v zadevi Fratelli Costanzo,
103/88, Recueil, str. 1839) in direktiv o usklajevanju prometnih davkov
(glej sodbo z dne 19. januarja 1982 v zadevi Becker, 8/81, Recueil,
str. 53). 24      Če
bi to sodno prakso razširili na področje odnosov med posamezniki, bi s
tem Skupnosti priznali pristojnost, da posameznikom predpisuje
obveznosti s takojšnjim učinkom, to pristojnost pa ima trenutno samo
tam, kjer je pristojna za sprejemanje uredb.25      Torej,
ko v predpisanem roku niso bili sprejeti ukrepi za prenos Direktive,
potrošniki v sporih s prodajalci, s katerimi so sklenili pogodbo, ne
morejo utemeljevati pravice do odstopa s to direktivo niti se nanjo
sklicevati pred nacionalnim sodiščem. 26      Poleg
tega je treba spomniti, da sta v skladu z ustaljeno sodno prakso vse od
sodbe z dne 10. aprila 1984 v zadevi Von Colson in Kamann (14/83,
Recueil, str. 1891, točka 26) obveznost držav članic, ki izhaja iz
direktive, da dosežejo rezultat, ki ga določa direktiva, ter njihova
dolžnost na podlagi člena 5 Pogodbe, da sprejemajo vse ustrezne ukrepe,
splošne ali posebne, da bi zagotovile izpolnitev te obveznosti, naloženi
vsem organom države članice, skupaj s sodnimi organi glede na njihovo
pristojnost. Kot izhaja iz sodb Sodišča z dne 13. novembra 1990 v zadevi
Marleasing (C-106/89, Recueil, str. I-4135, točka 8) in z dne 16.
decembra 1993 v zadevi Wagner Miret (C-334/92, Recueil, str. I-6911,
točka 20), mora nacionalno sodišče pri uporabi določb nacionalnega
prava, naj gre za določbe, ki so bile sprejete pred sprejetjem direktive
ali po njem, te določbe razlagati kar najbolj ob upoštevanju besedila
in namena direktive, da bi doseglo predvideni rezultat in tako ravnalo v
skladu s členom 189, tretji odstavek, Pogodbe.27      Če
rezultata, ki ga predvideva direktiva, ne bi bilo mogoče doseči z
razlago, je treba spomniti tudi na dejstvo, da na podlagi sodbe z dne
19. novembra 1991 v združenih zadevah Francovich in drugi (C-6/90 in
C-9/90, Recueil, str. I-5357, točka 39) pravo Skupnosti državam članicam
nalaga povrnitev škode, ki so jo povzročile posameznikom, ker niso
prenesle direktive, če so izpolnjeni trije pogoji. Prvič, namen
direktive mora biti podelitev pravic posameznikom. Drugič, vsebino teh
pravic mora biti mogoče ugotoviti na podlagi določb direktive. In
tretjič, obstajati mora vzročna zveza med kršitvijo obveznosti države in
nastalo škodo.28      Cilj
Direktive o pogodbah, sklenjenih zunaj poslovnih prostorov, je nesporno
podelitev pravic posameznikom in prav tako je gotovo, da je minimalno
vsebino teh pravic mogoče ugotoviti na podlagi samih določb te direktive
(glej točko 17 zgoraj).29      Če
bi nastala škoda in bi bila ta škoda posledica kršitve obveznosti
države, bi moralo nacionalno sodišče v okviru nacionalnega
odškodninskega prava oškodovanim potrošnikom zagotoviti pravico do
pridobitve odškodnine. 30      V
zvezi z drugim problemom, ki se je pokazal z vprašanjem nacionalnega
sodišča, je treba glede na zgoraj navedeno odgovoriti, da ko v
predpisanem roku niso bili sprejeti ukrepi za prenos Direktive,
potrošniki v sporih s prodajalci, s katerimi so sklenili pogodbo, ne
morejo utemeljevati pravice do odstopa z direktivo niti se nanjo
sklicevati pred nacionalnim sodiščem. Vendar pa mora nacionalno sodišče
pri uporabi določb nacionalnega prava, sprejetih pred sprejetjem
Direktive ali po njem, te določbe razlagati kar najbolj ob upoštevanju
besedila in namena Direktive. Stroški31      Stroški,
ki so jih priglasile vlade Danske, Nemčije, Grčije, Francije, Italije,
Nizozemske in Združenega kraljestva ter Komisija Evropskih skupnosti za
predložitev stališč Sodišču, se ne povrnejo. Ker je ta postopek za
stranki v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred
predložitvenim sodiščem, to odloči o stroških.Iz teh razlogov je Sodišče razsodilo:1)      Členi
1(1), 2 in 5 Direktive Sveta št. 85/577/EGS z dne 20. decembra 1985 za
varstvo potrošnika v primeru pogodb, sklenjenih zunaj poslovnih
prostorov, so brezpogojni in dovolj natančni glede določitve oseb, v
korist katerih so bili sprejeti, in glede minimalnega roka, v katerem je
treba poslati obvestilo o odstopu. 2)      Ko
v predpisanem roku niso bili sprejeti ukrepi za prenos
Direktive 85/577, potrošniki v sporih s prodajalci, s katerimi so
sklenili pogodbo, ne morejo utemeljevati pravice do odstopa z direktivo
niti se nanjo sklicevati pred nacionalnim sodiščem. Vendar pa mora
nacionalno sodišče pri uporabi določb nacionalnega prava, sprejetih pred
sprejetjem direktive ali po njem, te določbe razlagati kar najbolj ob
upoštevanju besedila in namena te direktive.PodpisiDueManciniMoitinho de AlmeidaDíez de VelascoEdward      KakourisJolietSchockweilerRodríguez IglesiasGrévisseZuleeg      KapteynMurrayRazglašeno na obravnavi v Luxembourgu, 14. julija 1994.Sodni tajnik       PredsednikR. Grass       O. Due* Jezik postopka: italijanščina.