62003CC0402_SL
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
Stvarno kazalo
I –	Uvod
II –	Pravni okvir
A –	Pravo Skupnosti
B –	Nacionalna zakonodaja
III –	Dejansko stanje in postopek
IV –	Stališča
V –	Presoja
A –	Uvodne ugotovitve
B –	Prvo vprašanje
C –	Drugo vprašanje
D –	Tretje vprašanje
E –	Četrto in peto vprašanje
F –	Omejitev časovnih učinkov sodbe
VI –	Predlog
I – Uvod
1. Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Vestre Landsret (drugostopenjsko dansko sodišče), se nanaša na razlago Direktive Sveta št. 85/374/EGS z dne 25. julija 1985 o približevanju zakonov in drugih predpisov držav članic v zvezi z odgovornostjo za proizvode z napako(2) (v nadaljevanju: Direktiva). V bistvu se nanaša na vprašanje, ali ta direktiva, ki nalaga odgovornost za proizvod predvsem proizvajalcu in le podredno dobavitelju, dovoljuje državam članicam, da spremenijo takšno razdelitev odgovornosti, in če je odgovoren pritrdilen, koliko.
2. Predložitveno sodišče je postavilo Sodišču pet vprašanj o razlagi Direktive. Povezana so s problematiko, ki je že bila predmet zadev Komisija proti Franciji (C‑52/00)(3), Komisija proti Grčiji (C‑154/00)(4) in González Sánchez (C‑183/00)(5), ter zlasti z vprašanjem, ali Direktiva dopušča, da se odgovornost za proizvode razširi na druge gospodarske subjekte poleg tistih, ki jih določa navedena direktiva.
II – Pravni okvir
A –
Pravo Skupnosti
3. V skladu s členom 1 Direktive je „proizvajalec“ odgovoren za „škodo, ki jo povzroči napaka na njegovem proizvodu“. V smislu Direktive zajema pojem „proizvajalec“ proizvajalca dokončanih proizvodov (člen 3(1)) in osebo, ki proizvod uvaža v Skupnost (člen 3(2)).
4. Člen 3(3) Direktive določa:
„Če proizvajalca proizvoda ni mogoče identificirati, se vsak dobavitelj proizvoda šteje za proizvajalca, razen če v razumnem roku obvesti oškodovanca o identiteti proizvajalca ali osebe, ki mu je proizvod dobavila. Enako velja za uvoženi proizvod, kadar na njem ni navedene identitete uvoznika v smislu odstavka 2, četudi je ime proizvajalca navedeno.“
5. V skladu s členom 13 Direktive:
„Ta direktiva ne vpliva na pravice, ki jih lahko ima oškodovanec na podlagi predpisov o pogodbeni ali nepogodbeni odgovornosti ali na podlagi posebnega sistema odgovornosti, ki obstaja v trenutku uradnega sporočila te direktive.“
B – Nacionalna zakonodaja
6. Na Danskem je bila Direktiva prenesena z zakonom št. 371 z dne 7. junija 1989 (v nadaljevanju „danski zakon“).
7. Ustrezne določbe tega zakona imajo naslednje besedilo:
Člen 4:
„1.	 Za proizvajalca se šteje oseba, ki izdela dokončani proizvod, vmesni proizvod ali surovino, ki proizvede ali pridela naravni proizvod, in oseba, ki se s svojim imenom, blagovno znamko ali razlikovalnim znakom na proizvodu predstavlja kot njegov proizvajalec.
2. 	Za proizvajalca se šteje tudi oseba, ki v okviru svoje poslovne dejavnosti uvaža v Skupnost proizvod za prodajo, najem, leasing ali kakršno koli obliko distribucije.
3. 	Za dobavitelja proizvoda se šteje oseba, ki da v okviru svoje poslovne dejavnosti proizvod v promet, ne da bi bila proizvajalec.
4. 	Če oškodovanec ne more identificirati proizvajalca proizvoda, proizvedenega v Skupnosti, ali če oseba, ki je bila oškodovana zaradi proizvoda, proizvedenega v tretji državi, ne more identificirati uvoznika v Skupnost, se vsak dobavitelj proizvoda šteje za proizvajalca.
5. 	Odstavek 4 se ne uporablja, če dobavitelj v razumnem roku sporoči oškodovancu identiteto in naslov proizvajalca ali izvoznika ali identiteto in naslov dobavitelja proizvoda. Dobavitelj ne more napotiti oškodovanca na odgovorno osebo s sedežem zunaj Evropske skupnosti.“
Člen 10:
„Dobavitelj proizvoda za proizvode z napako odgovarja neposredno oškodovancem in dobaviteljem, ki so nižje v distribucijski verigi.“
Člen 11:
„1.	 Če je pri uporabi tega zakona več oseb odgovornih za isto škodo, je njihova odgovornost solidarna.
[…]
3. 	Oseba, ki kot dobavitelj ali proizvajalec v skladu s členom 4(2) ali (4) povrne škodo oškodovancu ali dobavitelju, ki je nižje v distribucijski verigi, vstopi v pravice oškodovanca v zahtevku zoper subjekte, ki so višje v proizvodni ali tržni verigi […]“
III – Dejansko stanje in postopek
8. Jette Mikkelsen in Michael Due Nielsen sta 24. aprila 1998 kupila plato 30 jajc v trgovini Bilka Lavprisvarehus A/S (v nadaljevanju: Bilka).
9. Jajca so bila uporabljena 15. maja 1998 za pripravo torte z jajci, ki sta jo J. Mikkelsen in G. D. Nielsen skupaj pojedla.
10. J. Mikkelsen in G. D. Nielsen sta 16. maja 1998 zbolela. Preiskave, opravljene v bolnišnici, so pokazale, da sta oba zbolela za salmonelozo.
11. Oškodovanca sta tožila dobavitelja Bilko, ki je pritegnil v spor proizvajalca Skov (pri katerem so bila ta jajca kupljena).
12. Prvostopenjsko sodišče je v sodbi navedlo, da je Bilka kot dobavitelj odgovoren za škodo, ki sta jo utrpela J. Mikkelsen in G. D. Nielsen, in da lahko toži Skov, ker je ta odgovoren kot proizvajalec jajc, ki so vsebovala salmonelo.
13. Bilka in Skov sta se pritožila in trdila, da je člen 10 danskega zakona neskladen z Direktivo. Vestre Landsret se je z odločbo z dne 26. septembra 2003 odločilo, da Sodišču v predhodno odločanje predloži ta vprašanja:
„1. Prvo vprašanje:
Ali Direktiva Sveta z dne 25. julija 1985 o približevanju zakonov in drugih predpisov držav članic v zvezi z odgovornostjo za proizvode z napako nasprotuje ureditvi, po kateri dobavitelj proizvoda neomejeno odgovarja za odgovornost proizvajalca v smislu Direktive?
2. Drugo vprašanje:
Ali zgoraj navedena direktiva nasprotuje ureditvi, po kateri dobavitelj proizvoda v skladu s sodno prakso za napako proizvoda, ki je potrošniku povzročila nepremoženjsko ali premoženjsko škodo, neomejeno odgovarja za krivdno odgovornost proizvajalca, kot jo določa sodna praksa?
3. Tretje vprašanje:
Ali glede na:
1. zapisnik Sveta ministrov, objavljen v BEUC-News, Legal Supplement 12, november/december 1985, str. 20 in 21, v katerem je v točki 2 navedeno:
„Izjave o členih 3 in 12: ‚Glede razlage členov 2 in 10 Svet in Komisija soglasno ugotavljata, da državi članici nič ne preprečuje, da bi v nacionalnih predpisih določila pravila o odgovornosti posrednikov, saj ta ni določena z Direktivo. Prav tako obstaja soglasje glede dejstva, da lahko države članice v skladu z Direktivo določijo pravilo o končni medsebojni odgovornosti med več odgovornimi proizvajalci (glej člen 3) in posredniki‘“,
2. člen 13 Direktive, ki določa:
„Ta direktiva ne vpliva na pravice, ki jih lahko ima oškodovanec na podlagi predpisov o pogodbeni ali nepogodbeni odgovornosti ali na podlagi posebnega sistema odgovornosti, ki obstaja v trenutku uradnega sporočila te direktive“,
Direktiva nasprotuje temu, da država članica z zakonskimi predpisi uredi odgovornost dobavitelja za proizvode z napako, če je dobavitelj tako kot v členu 3(3), prvi stavek, danskega zakona opredeljen kot oseba, ki v okviru svoje poslovne dejavnosti da proizvod v promet, ne da bi bila proizvajalec v smislu člena 3 Direktive o odgovornosti za proizvode z napako.
4.	Četrto vprašanje:
Ali Direktiva (Direktiva Sveta z dne 25. julija 1985 o približevanju zakonov in drugih predpisov držav članic v zvezi z odgovornostjo za proizvode z napako) nasprotuje temu, da država članica sprejme zakonsko določbo o odgovornosti za proizvode z napako, na podlagi katere je dobavitelj – ne da bi bil pri tem sam proizvajalec ali v skladu s členom 3 Direktive izenačen s proizvajalcem – odgovarja za:
– odgovornost proizvajalca v smislu Direktive;
– krivdno odgovornost proizvajalca, kot jo določa sodna praksa, za napako proizvoda, ki je potrošniku povzročila nepremoženjsko ali premoženjsko škodo?
V zadevni zakonski določbi se predpostavlja:
a) da se za dobavitelja šteje oseba, ki v okviru svoje poslovne dejavnosti da proizvod v promet, ne da bi bila proizvajalec (člen 3(3), prvi stavek, danskega zakona),
b) da proizvajalec lahko odgovarja in da dobavitelj torej ne odgovarja, če proizvajalec ni odgovoren (člen 10 danskega zakona),
c) da ima dobavitelj regresni zahtevek zoper proizvajalca (člen 11(3) danskega zakona).
5.	Peto vprašanje:
Ali Direktiva (Direktiva Sveta z dne 25. julija 1985 o približevanju zakonov in drugih predpisov držav članic v zvezi z odgovornostjo za proizvode z napako) nasprotuje temu, da država članica ohrani pravilo, ki ni zakonsko, ampak izhaja iz sodne prakse, in ki je veljalo pred Direktivo, v skladu s katerim dobavitelj – ne da bi bil pri tem sam proizvajalec ali v skladu s členom 3 Direktive izenačen s proizvajalcem – odgovarja za:
– odgovornost proizvajalca v smislu Direktive;
– krivdno odgovornost proizvajalca, kot jo določa sodna praksa, za napako proizvoda, ki je potrošniku povzročila nepremoženjsko ali premoženjsko škodo?
V zadevnem pravilu iz sodne prakse se predpostavlja:
a) da se za dobavitelja šteje oseba, ki v okviru svoje poslovne dejavnosti da proizvod v promet, ne da bi bila proizvajalec (člen 3(3), točka 1, danskega zakona),
b) da proizvajalec lahko odgovarja in da dobavitelj torej ne odgovarja, če proizvajalec ni odgovoren (člen 10 danskega zakona),
c) da ima dobavitelj regresni zahtevek zoper proizvajalca (člen 11(3) danskega zakona).“
IV – Stališča
14. Pisna in ustna stališča v tej zadevi se lahko razdelijo v dve skupini. Po eni strani na stališča toženih strank v postopku v glavni stvari – oškodovancev – in danske vlade, ki zagovarjajo mnenje, da Direktiva ni izvedla popolne uskladitve odgovornosti za proizvod z napako in po katerem so države članice zadržale pristojnost, da obdržijo ali sprejmejo posebne predpise za objektivno odgovornost dobaviteljev, po drugi strani pa na stališča tožnikov v postopku v glavni stvari – Bilka in Skov –, španske vlade in Komisije, ki ugotavljajo, da je Direktiva zagotovila popolno uskladitev odgovornosti za proizvode z napako s tem, da je pripisala to odgovornost izključno proizvajalcem in gospodarskim subjektom, ki se štejejo za proizvajalce.
15. Danska vlada podpira svoje stališče z dvema argumentoma. Najprej vztraja, da vsebuje člen 3 Direktive le opredelitev proizvajalca in gospodarskih subjektov, ki se štejejo za proizvajalca. Iz tega je a contrario
mogoče sklepati, da Direktiva ni uredila odgovornosti posrednikov, kot je dobavitelj, v proizvodni in tržni verigi. Navaja, da to razlago potrjujejo člen 13 Direktive in dve izjavi, druga in šestnajsta, iz zapisnika 1025. seje Sveta z dne 25. julija 1985.
16. Danska vlada podredno pojasnjuje, da danska zakonodaja dobavitelju ne nalaga samostojne odgovornosti, ker v skladu s členoma 10 in 11(3) danskega zakona dobavitelj ošk odovancu odgovarja le, če je lahko odgovoren proizvajalec. Navaja, da bi bil torej položaj dobavitelja podoben solidarnemu poroštvu. Danski predpisi se zato razlikujejo od francoskega predpisa, ki je bil razglašen za neskladnega z Direktivo v zgoraj navedeni sodbi Komisija proti Franciji(6) . Danska vlada iz tega sklepa, da se navedena sodna praksa ne more uporabljati za dansko zakonodajo.
17. Če se ta interpretacija ne sprejme, prosi danska vlada Sodišče, naj še enkrat preveri svojo sodno prakso, vsaj kar zadeva odgovornost dobavitelja, zaradi negativnih posledic takšne sodne prakse za varstvo interesov potrošnikov. Če bi Sodišče ugotovilo neskladnost danskega zakona z Direktivo, danska vlada predlaga, naj se učinki sodbe, ki jo bo Sodišče izreklo, časovno omejijo na datum izreka sodbe.
18. Skov, Bilka, španska vlada in Komisija se v argumentih v bistvu sklicujejo na zgoraj navedeno sodbo Komisija proti Franciji. Menijo, da je na podlagi te sodbe treba ugotoviti, da določbe členov 3(3), 10 in 11 danskega zakona niso v skladu z Direktivo.
19. Po mnenju teh intervenientov je treba drugo izjavo iz zapisnika Sveta razlagati tako, da lahko države članice določijo posebne predpise za odgovornost dobavitelja, ne smejo pa prenesti na dobavitelja neomejene odgovornosti za proizvod, kakršno je Direktiva naložila proizvajalcu.
20. Skov poleg tega vztraja, da je treba člen 10 danskega zakona razlagati v skladu z Direktivo, ki je po njenem mnenju namenjena neposredni uporabi. Člen 10 danskega zakona zato ne more naložiti dobavitelju večjih obveznosti od določenih v členu 3 Direktive. V podporo temu stališču se sklicuje na sodno prakso Sodišča v zadevah Von Colson in Karmann, Marleasing, Wagner Miret in Faccini Dori(7) .
V – Presoja
A – Uvodne ugotovitve
21. V tej zadevi je glavno vprašanje, ali Direktiva nasprotuje ureditvi, po kateri dobavitelj (ali drug posrednik) neomejeno odgovarja za odgovornost proizvajalca v smislu Direktive.
22. Direktiva določa ureditev objektivne odgovornosti za proizvode z napako. V skladu s členom 1 Direktive lahko zadevne stranke zahtevajo povračilo škode, ki jo je povzročila napaka proizvoda, če dokažejo vzročno zvezo med napako in škodo (člen 4). V členu 1 je bil proizvajalec proizvoda z napako naveden kot odgovorna oseba.
23. Člen 3 Direktive vsebuje pravno opredelitev izraza „proizvajalec“ – torej odgovorne osebe – v smislu Direktive. To je zlasti:
– proizvajalec dokončanih proizvodov ali katere koli surovine in vsaka oseba, ki se s svojim imenom, blagovno znamko ali drugim razlikovalnim znakom na proizvodu predstavlja kot njegov proizvajalec (odstavek 1),
– oseba v okviru poslovne dejavnosti uvozi dokončni proizvod v Skupnost za prodajo, najem, leasing ali kakršno koli obliko distribucije (odstavek 2);
– če proizvajalca ali uvoznika ni mogoče identificirati, vsak dobavitelj, razen če v razumnem času obvesti oškodovanca o identiteti proizvajalca ali uvoznika ali osebe, ki mu je proizvod dobavila (odstavek 3).
24. Ta določba je bila prenesena v dansko zakonodajo s členom 4(1), (2), (4) in (5) danskega zakona o odgovornosti za proizvode z napako. Toda danski zakonodajalec je kategorijam odgovornih oseb, ki jih določa Direktiva, dodal še posebno kategorijo. V skladu s členom 10 danskega zakona dobavitelj proizvoda za napako odgovarja neposredno oškodovancem in dobaviteljem, ki so nižje v distribucijski verigi. V skladu z opredelitvijo iz člena 4(3) danskega zakona se za dobavitelja proizvoda iz člena 10 šteje oseba, ki da v okviru svoje poslovne dejavnosti proizvod v promet, ne da bi bila proizvajalec.
25. V bistvu je nacionalno sodišče zaprosilo Sodišče, naj razjasni, ali se usklajenost odgovornosti za proizvode z napako iz Direktive šteje za popolno usklajenost, ki državam članicam ne pušča nič manevrskega prostora, kar zadeva opredelitev kroga odgovornih oseb.
26. S tem načelnim vprašanjem se je Sodišče ukvarjalo v več nedavnih, zgoraj navedenih sodbah Komisija proti Franciji, González Sánchez in Komisija proti Grčiji(8) . V sklepnih predlogih v teh zadevah sem na podlagi besedila, sistematike in ciljev Direktive, razvidnih iz uvodnih določb, menil, da je v Direktivi predvidena popolna usklajenost odgovornosti za proizvode z napako. Iz tega je mogoče sklepati, da je bilo polje proste presoje, ki je na voljo državam članicam ob prenosu Direktive v nacionalni pravni sistem, v celoti določeno z njenim besedilom. Na podlagi enakih argumentov je Sodišče v zgoraj navedenih sodbah zaključilo enako, kot je jasno iz točk 16 do 19 zgoraj navedene sodbe Komisija proti Franciji.
27. V točki 16 je Sodišče med drugim ugotovilo, da je polje proste presoje, ki je na voljo državam članicam, v celoti določeno s samo Direktivo in ga je treba razbrati iz besedila, cilja in sistematike Direktive.
28. Sodišče je nato v točki 17 ugotovilo, da Direktiva z usklajeno ureditvijo odškodninske odgovornosti proizvajalcev za škodo, nastalo zaradi napake na proizvodu, ustreza cilju zagotavljanja neizkrivljene konkurence med gospodarskimi subjekti, lažjega prostega pretoka blaga in izogibanja razlikam v stopnji varstva potrošnikov.
29. Sodišče je v točki 18 ugotovilo še, da Direktiva ne vsebuje nobene določbe, ki bi izrecno obvezovala države članice, naj glede vprašanj, ki jih Direktiva ureja, sprejmejo ali ohranijo strožje predpise, da bi zagotovile potrošnikom višjo stopnjo varstva.
30. Nazadnje je Sodišče v točki 19 poudarilo, da dejstvo, da Direktiva glede nekaterih točk določa izjeme ali napotila na nacionalno zakonodajo, ne pomeni, da v točkah, ki jih Direktiva ureja, uskladitev ni popolna.
31. Sodišče je zato zaključilo, da se člen 13 Direktive ne more razlagati, kot da državam članicam dopušča, da zadržijo splošno ureditev objektivne odgovornosti za proizvod z napako, ki bi se razlikovala od ureditve, določene z Direktivo.
32. Nadalje je v točki 22 sodbe Komisija proti Franciji in točkah od 31 do 33 sodbe González Sánchez, navedenih zgoraj, Sodišče navedlo, da ureditev, uveljavljena z navedeno direktivo, ne izključuje uporabe drugih ureditev pogodbene ali nepogodbene odgovornosti, ki temeljijo na drugačnih podlagah, na primer na garanciji za skrite napake ali na krivdi.
33. Preden odgovorimo na zastavljena vprašanja, je treba preveriti, ali argumenti, ki jih navajajo danska vlada in tožene stranke v postopku v glavni stvari, vsebujejo nove elemente glede na zgoraj navedene argumente in ali so takšni, da lahko pripeljejo do spremembe sodne prakse.
34. Danska vlada je izčrpno podprla svoje stališče, da Direktiva določa le uskladitev odgovornosti proizvajalca. Razen delnih predpisov o subsidiarni odgovornosti dobavitelja, kadar identitete proizvajalca ni mogoče ugotoviti, opredeljeni v členu 3(3) Direktive, vlada meni, da Direktiva ne ureja odgovornosti dobavitelja in drugih posrednikov na splošno. Vlada iz tega sklepa, da so glede tega države članice zadržale svoje zakonodajne pristojnosti.
35. S tem stališčem se ne morem strinjati, niti z argumenti, na katerih sloni. Kot je razvidno iz že večkrat navedene sodne prakse, je predmet Direktive popolna uskladitev objektivne odgovornosti za proizvod z napako. Takšni predpisi vsebujejo vsaj opredelitev predmeta odgovornosti, to pomeni škode, nastale zaradi napake na proizvodu, kroga zaščitenih oseb in končno kroga odgovornih oseb. Če torej dopustimo, da je cilj Direktive popolna uskladitev, je opredelitev kroga odgovornih oseb prav tako izčrpna.
36. Zaradi navedenega ni več mogoče, da bi države članice razširile krog odgovornih oseb na dobavitelje in druge posrednike, razen v primerih, ki jih izrecno določa člen 3(3) Direktive.
37. Svoje stališče je danska vlada podprla tudi s sklicevanjem na dve izjavi, izjavo Sveta ter izjavo Sveta in Komisije, ki se nanašata na Direktivo in sta bili vneseni v zapisnik 1025. seje Sveta z dne 25. julija 1985(9) . Čeprav v zgoraj navedenih zadevah ni bilo sklicevanja na izjavi, sta po mnenju danske vlade pomembni za razlago Direktive.
38. Pred preverjanjem tretjega vprašanja, v okviru katerega se bom natančneje ukvarjal z izjavama, tukaj ugotavljam, da niti njuna pravna narava niti njuna vsebina ne moreta vplivati na besedilo, sistematiko in cilj Direktive.
39. V pisnih stališčih in na obravnavi so tožene stranke v sporu o glavni stvari in danska vlada poudarile razlike, ki po njihovem mnenju obstajajo med danskimi zakonskimi predpisi o objektivni odgovornosti dobaviteljev in členom 1386-7 francoskega civilnega zakonika, za katerega je Sodišče v zgoraj navedeni zadevi Komisija proti Franciji(10) razsodilo, da ni skladen z Direktivo.
40. Glede tega naj pripomnim, da se v danem primeru predvsem skuša izvedeti, ali je pravna določba, kakršna je danska, skladna z Direktivo ali ne. Iz domnevnih razlik med tema določbama ni mogoče sklepati o odločilnih argumentih, ki bi podprli odgovor na to vprašanje.
41. Če se Sodišče ne strinja z mnenjem danske vlade, po katerem so danski predpisi o objektivni odgovornosti skladni z Direktivo, kakor se razlaga v zadevi Komisija proti Franciji, danska vlada predlaga, naj Sodišče opravi revizijo te sodne prakse.
42. Po mojem mnenju bi bila revizija te šele nedavno nastale sodne prakse neprimerna. V zadevnih sodbah in v mojih sklepnih predlogih je bilo na podlagi slovnične, sistemske in zgodovinske analize ugotovljeno, da je v Direktivi dejansko predvidena popolna uskladitev. Argumenti, ki jih navaja danska vlada – ti se v bistvu nanašajo le na to, da iz razlage Sodišča izhaja nezadostno varstvo potrošnikov – ne morejo pripeljati do rezultata, ki bi bil v nasprotju z jasno namero zakonodajalca Skupnosti, kakršna je izražena v Direktivi.
43. Če neka direktiva, ki se nanaša na tako občutljivo in zapleteno področje, kot je odgovornost za proizvode z napako, nasprotuje preferencam ene ali več držav članic, je treba poskusiti razrešiti takšno razhajanje v okviru ustavnega reda Skupnosti na pobudo zakonodajalca Skupnosti, in ne z razlago contra legem . Ob tem je iz ukrepov, ki jih je izvedla danska vlada v funkciji predsednice Sveta, razvidno, da se vlada te ustavne logike(11) zaveda.
44. Poleg tega naj pripomnim, da če bi Sodišče sprejelo razlago, ki jo predlaga danska vlada, bi neizogibno povzročilo preobrat v nedavno nastali sodni praksi, kakršno vsebujejo zgoraj navedene sodbe Komisija proti Franciji in González Sánchez(12) . Posledica takšne razlage bi dejansko bila, da bi se primarna odgovornost proizvajalcev, ki jo izrecno zahteva Direktiva, razširila na druge člene v proizvodni verigi, kot so dobavitelji.
45. Takšen preobrat v sodni praksi bi tudi pomenil, da argumenti za popolno uskladitev, ki jih je navedlo Sodišče – besedilo, sistematika in podlaga za Direktivo –, ki pripisuje objektivno odgovornost za proizvode z napako izključno dobavitelju, ne bi več držali.
B – Prvo vprašanje
46. Prvo vprašanje se nanaša na gospodarske subjekte, ki niso proizvajalci, kakor so opredeljeni v členu 3(3) Direktive. S tem vprašanjem želi predložitveno sodišče izvedeti, ali ta določba nasprotuje nacionalnopravni določbi, po kateri dobavitelj proizvoda neomejeno odgovarja za odgovornost proizvajalca v smislu Direktive.
47. Odgovor na to vprašanje se da zlahka razbrati iz zgoraj navedene sodbe Komisija proti Franciji. V tej zadevi je šlo za določbo francoskega civilnega zakonika (člen 1386‑7), ki glede odgovornosti obravnava dobavitelje enako kot proizvajalce. Sodišče je razsodilo, da je takšna popolna izenačitev v nasprotju z Direktivo, ker člen 3(3) Direktive določa le subsidiarno odgovornost, kadar identiteta proizvajalca ni znana.
48. Iz primerjave med členom 1386-7 francoskega civilnega zakonika in členom 10 danskega zakona je razvidno, da sta si ti določbi zelo podobni.
49. Člen 1386‑7 navedenega civilnega zakonika določa, da je prodajalec, najemodajalec, razen posojilodajalca ali najemodajalca, ki mu je enakovreden, ali kateri koli drug dobavitelj odgovoren za napako glede varnosti proizvoda pod enakimi pogoji kot proizvajalec. Dobavitelj ima pravico do regresnega zahtevka zoper proizvajalca.
50. Člen 10 danskega zakona določa, da dobavitelj odgovarja za napake proizvoda oškodovancem in dobaviteljem, ki so nižje v distribucijski verigi. V skladu s členom 11(3) tega zakona lahko vsak posrednik, ki je povrnil škodo oškodovancu, uveljavlja regresni zahtevek zoper proizvajalca.
51. Čeprav ti določbi vsebujeta nekaj razlik, kar zadeva opredelitev kroga odgovornih oseb, je treba ugotoviti, da ena in druga širita krog odgovornih na dobavitelje in druge posrednike precej bolj, kot je določeno v členu 3(3) Direktive. Poleg tega člen 1386‑7 francoskega civilnega zakonika ter člena 10 in 11 (3) danskega zakona vsebujejo, iz očitnih razlogov, regresni zahtevek, medtem ko je Direktiva namenjena temu, da bi se izognili takšnemu kopičenju postopkov, in zato oži krog odgovornih oseb na proizvajalca.
52. Tako tožene stranke v glavnem sporu kot danska vlada so se sklicevale na razlike med francosko določbo in danskimi predpisi. Prva naj bi vsebovala resnično klavzulo o odgovornosti, medtem ko naj bi se danski predpisi nanašali na odgovornost le pogojno. Menijo, da ima v skladu s francosko ureditvijo oškodovanec pravico sklicevati se na odgovornost dobavitelja za proizvod z napako, ki mu je bil prodan, torej za proizvode, ki so že imeli napako, ko so bili dani v promet, in za proizvode, na katerih se je napaka pojavila v poznejših fazah trženja. Nasprotno pa naj v skladu z danskimi predpisi oškodovanec ne bi mogel sprožiti postopka glede odgovornosti zoper dobavitelja, razen če je proizvod že imel napako, ko je bil dan v promet.
53. Kakršne koli že so te razlike, se mi ne zdijo pomembne za to, da bi opredelil, ali je obseg ratione personae členov 10 in 11(3) danskega zakona skladen s členom 3 Direktive. Glede tega je treba ugotoviti, da je v danskih predpisih krog odgovornih oseb, proti katerim ima oškodovanec pravico vložiti tožbo zaradi proizvoda z napako, opredeljen širše kot v členu 3 Direktive. Iz sodbe Komisija proti Franciji izhaja, da to dejstvo samo po sebi zadostuje za ugotovitev neskladnosti teh določb z Direktivo. Uporaba danskih predpisov poleg tega neizogibno vodi v kopičenje postopkov, ravno temu pa so se zakonodajalci Skupnosti želeli izogniti.(13)
C – Drugo vprašanje
54. Z drugim vprašanjem predložitveno sodišče prosi Sodišče za mnenje o skladnosti danske sodne prakse, po kateri dobavitelj zaradi napake, ki je potrošniku povzročila nepremoženjsko ali premoženjsko škodo, neomejeno odgovarja za krivdno odgovornost proizvajalca, kot jo določa sodna praksa.
55. Iz dokumentacije je razvidno, da je bila pred sprejetjem Direktive za odgovornost za proizvode z napako – proizvajalca in dobavitelja – na Danskem odločilna sodna praksa.
56. V skladu s temi pravili sodne prakse se odgovornost za proizvod z napako najprej presodi glede na enega od splošnih pravil civilne odgovornosti v danski zakonodaji, ki temelji na krivdni odgovornosti. Razvoj sodne prakse in teorije pa je pripeljal do tega, da je proizvajalec štel za odgovornega na podlagi velike malomarnosti, v nekaterih primerih pa tudi na podlagi objektivne odgovornosti.
57. V tem sistemu sodne prakse je dobavitelj odgovarjal za odgovornost gospodarskih subjektov v višjih fazah proizvodne in distribucijske verige za škodo, nastalo zaradi proizvoda z napako. Ta odgovornost je bila – in je še vedno – odgovornost brez krivde.
58. Po prenosu Direktive v dansko zakonodajo z zakonom št. 371 je bila ureditev Direktive, kar zadeva objektivno odgovornost za proizvode z napako, v celoti sprejeta. Kar zadeva krivdno odgovornost, je ostal v uporabi sistem sodne prakse.
59. S členom 10 zgoraj omenjenega zakona je bila uzakonjena predhodna sodna praksa o objektivni odgovornosti dobavitelja. Iz delovnega gradiva za ta zakon je razvidno, da je danski zakonodajalec želel potrditi takšno sodno prakso z navedeno določbo in da je bila danska vlada ob sprejetju zakona prepričana, da odgovornost dobavitelja ni urejena z Direktivo.
60. Skupek pravnih predpisov in pravil sodne prakse o odgovornosti za proizvode z napako je mogoče razčleniti na tri elemente, in sicer na:
– objektivno odgovornost proizvajalca,
– obveznost dobavitelja, da odgovarja za odgovornost proizvajalca („sekundarna odgovornost dobavitelja“),
– krivdno odgovornost proizvajalca za lažjo ali hujšo obliko krivde.
61. Glede objektivne odgovornosti proizvajalca so bile opredelitve iz člena 3 Direktive povzete v členu 4(1), (2), (4) in (5) danskega zakona, medtem ko je načelo objektivne odgovornosti navedeno v členu 6 tega zakona. Iz tega je razvidno, da ta element ne zahteva nadaljnje obravnave, ker je skladen z Direktivo.
62. Glede drugega elementa – sekundarne odgovornosti dobavitelja – sem v analizi prvega vprašanja že ugotovil, da so pravila iz členov 10 in 11(3) v nasprotju z Direktivo, ki je omejila objektivno odgovornost na proizvajalca.
63. Iz predložitvene odločbe je razvidno, da se dansko sodišče prav tako sprašuje, ali člen 13 Direktive morda ne zagotavlja pravnega temelja za razširitev odgovornosti za proizvode z napako na posrednike.
64. Isto vprašanje je bilo zastavljeno v zgoraj navedeni zadevi Komisija proti Franciji(14) . V tej sodbi je Sodišče odgovorilo nikalno. Navajam točke od 21 do 23, v katerih je Sodišče poudarilo, „da člena 13 Direktive ni mogoče razlagati, kot da državam članicam dopušča, da zadržijo splošno ureditev odgovornosti za proizvode z napako, ki se razlikuje od ureditve, določene z Direktivo“. Iz tega sledi, da danski zakonski predpisi o objektivni sekundarni odgovornosti dobavitelja nimajo utemeljitve v členu 13 Direktive.
65. Prav nasprotno, nacionalna pravila o krivdni odgovornosti proizvajalca, kakršna izhajajo iz danske sodne prakse, je treba obravnavati kot skladna z Direktivo, kot je razvidno iz točke 22 zgoraj navedene sodbe Komisija proti Franciji, v kateri je Sodišče razsodilo, da „[…] ureditev, določena z navedeno Direktivo […] ne izključuje uporabe drugih ureditev pogodbene ali nepogodbene odgovornosti, ki temeljijo na drugačnih temeljih, kakršna sta jamstvo za skrite napake ali kršitev“.
66. Predlagam torej Sodišču, naj na drugo vprašanje odgovori, da člen 13 Direktive nasprotuje nacionalnim predpisom, ki širijo sistem objektivne odgovornosti, določen z navedeno direktivo, na dobavitelje proizvodov z napako. Nasprotno pa ta določba ne izključuje uporabe drugih ureditev pogodbene ali nepogodbene odgovornosti, če te temeljijo na drugačnih podlagah, na primer na garanciji za skrite napake ali na krivdi.
D – Tretje vprašanje
67. S tretjim vprašanjem predložitveno sodišče sprašuje Sodišče, ali Direktiva nasprotuje temu, da država članica z zakonskimi predpisi uredi odgovornost dobavitelja za proizvode z napako, če je dobavitelj tako kot v členu 3(3), prvi stavek, danskega zakona opredeljen kot oseba, ki v okviru svoje poslovne dejavnosti da proizvod v promet, ne da bi bila proizvajalec v smislu opredelitve iz člena 3 Direktive, pri čemer se sklicuje na ustrezno izjavo Sveta in Komisije o členih 3 in 12 iz zapisnika 1025. seje Sveta z dne 25. julija 1985(15) in člen 13 Direktive.
68. V besedilu tretjega vprašanja je predložitveno sodišče v celoti povzelo to drugo izjavo iz zapisnika. Opiram se nanjo.
69. V pisnih pripombah se je danska vlada poleg tega sklicevala na šestnajsto izjavo Sveta iz zapisnika, v kateri je zapisano: „Svet izraža željo, da države članice, ki dejansko uporabljajo ugodnejše določbe za varstvo potrošnikov od tistih v Direktivi, ne uporabijo možnosti, ki jim jih daje Direktiva za znižanje takšne stopnje varstva“.
70. Danska vlada iz teh dveh izjav sklepa, da bi bila ohranitev pravil, ki so veljala pred Direktivo in zagotavljala boljši pravni položaj potrošnika, popolnoma v skladu z Direktivo. Ti izjavi sta v celoti skladni s členoma 3 in 13 Direktive in potrjujeta njuno vsebino.
71. Ob upoštevanju takšne skladnosti z Direktivo in dejstva, da sta ju izdala Svet in Komisija, torej ravno zakonodajalca Skupnosti, bi jima bilo treba pri razlagi Direktive posvetiti večjo pozornost.
72. V zvezi s pravnim področjem uporabe izjav Sveta iz zapisnika se lahko ustaljena sodna praksa Sodišča povzame takole:
– če vsebina izjave ni povzeta v besedilu zadevne določbe, je ni mogoče uporabiti za razlago te določbe sekundarne zakonodaje(16) . Objektivno področje uporabe določb prava Skupnosti lahko izhaja le iz besedila samih določb ob upoštevanju njihove povezanosti(17) ;
– taka izjava je vsekakor lahko podlaga za razlago določb sekundarne zakonodaje, katerih izvajanje ali sprejetje je narekovalo to izjavo, če gre za natančno opredelitev pomena teh določb, ki je predvidoma nejasen in dvoumen. Poleg tega taka izjava ne more biti edina referenca, uporabljati jo je treba v povezavi z drugimi(18) .
73. Če se torej ti izjavi, navedeni v tem primeru, uporabita kot podlaga za razlago člena 13 Direktive, sta takšni, da potrjujeta razlago navedene določbe, kakor sem navedel že zgoraj pri preverjanju odgovora, ki ga zahteva drugo vprašanje. Dejansko natančno opredeljujeta odgovornost dobaviteljev, če gre za krivdno odgovornost in za pogodbeno odgovornost.
74. Nasprotno pa se v skladu s sodno prakso, navedeno zgoraj v točki 72, ni mogoče sklicevati na argument o izjavah, da bi ugotovili, da Direktiva ne izključuje razširitve objektivne odgovornosti za proizvode z napako na dobavitelje, razen v primerih, ki jih izrecno določa člen 3(3) Direktive. Tako sklicevanje za namene razlage bi bil neposredno v nasprotju z besedilom in sistematiko Direktive ter je v skladu s sodno prakso Sodišča nedopustno. Po takšnem utemeljevanju je treba argumente, ki jih zagovarja danska vlada, zavrniti.
75. Zato sem zaključil, da se izjavi, na kateri se sklicuje danska vlada, ne moreta uporabiti kot podlaga v korist takšne razlage Direktive, v skladu s katero bi država članica imela pravico razširiti objektivno odgovornost za proizvode z napako na dobavitelje tudi v drugih primerih poleg tistih, ki so izrecno opredeljeni v členu 3(3) Direktive.
E – Četrto in peto vprašanje
76. S četrtim in petim vprašanjem predložitveno sodišče ponavlja prvo in drugo vprašanje, pri čemer se posebej sklicuje na člen 3(3), prvi stavek, Direktive ter člena 10 in 11(3) danskega zakona oziroma na pravilo sodne prakse, nastale pred Direktivo, v skladu s katero dobavitelj – ne da bi bil sam proizvajalec v skladu s členom 3 Direktive – odgovarja za odgovornost proizvajalca v smislu Direktive in za krivdno odgovornost proizvajalca.
77. V skladu z ustaljeno sodno prakso Sodišča, ki sega vse do sodbe Costa(19), Sodišče na podlagi člena 234 ES ne more odločati o veljavnosti ukrepa notranje zakonodaje. Sodišče kljub temu meni, da je pristojno predložiti nacionalnemu sodišču vse elemente razlage, izhajajoče iz prava Skupnosti, ki mu lahko omogočijo presojo te skladnosti za sodbo v zadevi, ki mu je bila predložena(20) .
78. Ker odgovora, ki sem ju predlagal na prvo in drugo vprašanje, že vsebujeta vse elemente, ki jih predložitveno sodišče potrebuje za opredelitev skladnosti zadevnih določb nacionalnega zakona in tudi ustrezne nacionalne sodne prakse, na četrto in peto vprašanje ni treba odgovoriti.
F – Omejitev časovnih učinkov sodbe
79. Iz predložitvene odločbe je razvidno, da so tožene stranke v glavni zadevi – oškodovanci – predlagale Sodišču, naj izjavi, da sodba učinkuje z datumom, ko je bila izrečena, če bi bili odgovori Sodišča zanje neugodni. Danska vlada podpira to zahtevo in poudarja hude posledice za pravno varnost, ki jih sodba Sodišča lahko ima zaradi učinkov na zadeve, rešene po začetku veljavnosti Direktive.
80. Glede navedenega ugotavljam, da sodbe Sodišča, v katerih to odloča o razlagi prava Skupnosti, praviloma povzročijo učinek ex tunc . Izjemoma pa mora Sodišče z uporabo splošnega načela pravne varnosti, ki je bistven del pravnega reda Skupnosti, omejiti možnost vseh zainteresiranih, da bi se sklicevali na določbo, ki jo je Sodišče razložilo, ker želijo izpodbijati pravna razmerja, nastala v dobri veri(21) . Za določitev take omejitve morajo biti izpolnjeni nekateri pogoji, ki se lahko spreminjajo glede na dejanske in pravne okoliščine, ki so podlaga spora v glavni stvari: obstoj dobre vere zainteresiranih oseb in nevarnosti hudih motenj(22) ter nevarnosti hudih finančnih posledic veljavnosti za nazaj(23) .
81. V tem sodnem postopku gre za vprašanje, katere kategorije gospodarskih subjektov morajo odgovarjati za proizvode z napako. Zelo verjetno bo odločba Sodišča prinesla v nacionalni pravni sistem le prenos te odgovornosti z dobaviteljev na proizvajalce. Nikakor ne bo vplivala niti na naravo odgovornosti niti na njen obseg. Ker člen 11(3) danskega zakona določa tudi, da ima dobavitelj pravico do regresnega zahtevka zoper proizvajalca, po mojem mnenju tak prenos primarne odgovornosti s stališča pravne varnosti ne bo povzročil nevarnosti, ki bi izjemoma upravičila časovno omejitev učinkov sodbe.
82. Naj poleg tega opozorim, da v zgoraj navedenih sodbah Komisija proti Franciji, Komisija proti Grčiji in Gonzáles Sánchez(24), nobena stranka ni želela zaprositi za omejitev učinkov sodb, zato Sodišče o tem ni odločalo. Ne želim izključiti možnosti, da so te sodbe povzročile v zadevnih nacionalnih pravnih sistemih posledice, primerljive s tistimi, ki jih omenja danska vlada.
83. Poleg tega je bilo po izreku zgoraj navedenih sodb mogoče pričakovati, da so zainteresirane osebe na Danskem že predvidele verjetno neskladnost zakona z dansko sodno prakso.
84. Na podlagi vsega navedenega ugotavljam, da zahteve za časovno omejitev sodbe ni treba še naprej obravnavati.
VI – Predlog
85. Ob upoštevanju zgoraj navedenega predlagam Sodišču, naj na vprašanja, ki jih je postavilo Vestre Landsret, odgovori tako:
1. Direktiva Sveta št. 85/374/CEE z dne 25. julija 1985 o približevanju zakonov in drugih predpisov držav članic v zvezi z odgovornostjo za proizvode z napako nasprotuje ureditvi, po kateri dobavitelj neomejeno odgovarja za odgovornost proizvajalca na podlagi te direktive, ne glede na to, ali takšna ureditev izhaja iz zakonodaje ali iz sodne prakse.
2. Člen 13 navedene direktive nasprotuje nacionalnim predpisom, ki širijo sistem objektivne odgovornosti, določene z navedeno direktivo, na dobavitelje proizvodov z napako. Nasprotno pa navedena določba ne izključuje uporabe drugih ureditev pogodbene ali nepogodbene odgovornosti, ki temeljijo na drugačnih podlagah, na primer na garanciji za skrite napake ali na krivdi.
3. Druga in šestnajsta izjava iz zapisnika 1025. seje Sveta z dne 25. julija 1985 se ne moreta uporabiti kot podlaga za tako razlago Direktive, v skladu s katero bi država članica imela pravico razširiti objektivno odgovornost za proizvode z napako na dobavitelje tudi v drugih primerih poleg tistih, ki so izrecno opredeljeni v členu 3(3) Direktive 85/374.
(1) .
(2)
–	UL L 210, str. 29.
(3)
–	Sodba z dne 25. aprila 2002 (Recueil, str. I-3827).
(4)
–	Sodba z dne 25. aprila 2002 (Recueil, str. I-3879).
(5)
–	Sodba z dne 25. aprila 2002 (Recueil, str. I-3901).
(6)
–	Točka 2 teh sklepnih predlogov.
(7)
–	Sodbe z dne 10. aprila 1984 v zadevi Von Colson in Karmann (14/83, Recueil, str. 1891), z dne 13. novembra 1990 v zadevi Marleasing (C‑106/89, Recueil, str. I‑4135), z dne 16. decembra 1993 v zadevi Wagner Miret (C‑334/92, Recueil, str. I‑6911) in z dne 14. julija 1994 v zadevi Faccini Dori (C‑91/92, Recueil, str. I‑3325).
(8)
–	Točka 2 teh sklepnih predlogov.
(9)
–	Druga izjava Sveta in Komisije in šestnajsta izjava iz zapisnika seje Sveta z dne 25. julija 1985 (št. 8631/85, Bruselj, 15. oktobra 1985).
(10)
–	Točka 2 teh sklepnih predlogov.
(11)
–	Resolucija Sveta z dne 19. decembra 2002 o spremembi Direktive o odgovornosti za proizvode z napako (UL 2003, C 26, str. 2).
(12)
–	Točka 2 teh sklepnih predlogov.
(13)
–	V opombi 3 navedena sodba Komisija proti Franciji, točka 40.
(14)
–	Točka 2 teh sklepnih predlogov.
(15)
–	V pisnih stališčih je danska vlada pravilno navedla, da se je v naslov te izjave vrinila tiskarska napaka: namesto „člena 3 in 12“ je pravilno „člena 3 in 13“.
(16)
–	Sodba z dne 26. februarja 1991 v zadevi Antonissen (C‑292/89, Recueil, str. I‑745, točka 18).
(17)
–	Sodba z dne 15. aprila 1986 v zadevi Komisija proti Belgiji (237/84, Recueil, str. 1247).
(18)
–	Sodba z dne 7. februarja 1979 v zadevi Auer (136/78, Recueil, str. 437, točka 25).
(19)
–	Sodba z dne 15. junija 1964 (6/64, Recueil, str. 1141).
(20)
–	Sodba z dne 25. junija 1997 v združenih zadevah Tombesi in drugi (C‑304/94, C‑330/94, C‑342/94 in C‑224/95, Recueil, str. I‑3561, točka 36).
(21)
–	Sodbe z dne 9. marca 2000 v zadevi EKW in Wein & Co (C‑437/97, Recueil, str. I‑1157, točka 57); z dne 23. maja 2000 v zadevi Buchner in drugi (C‑104/98, Recueil, str. I‑3625, točka 39) in z dne 12. oktobra 2000 v zadevi Cooke (C‑372/98, Recueil, str. I‑8683, točka 42).
(22)
–	Zgoraj navedena sodba Cooke, točka 42.
(23)
–	Zgoraj navedena sodba EKW in Wein & Co, točka 59.
(24)
–	Točka 2 teh sklepnih predlogov.