Začasna izdaja
SODBA SODIŠČA (prvi senat)
z dne 30. aprila 2026(*)
„ Predhodno odločanje – Varstvo potrošnikov – Nepoštene poslovne prakse podjetij v razmerju do potrošnikov – Direktiva 2005/29/ES – Področje uporabe – Razmerje med določbami te direktive in drugimi pravili Unije, ki urejajo posebne vidike nepoštenih poslovnih praks – Člen 3(4) – Nepoštene prakse v zvezi z informacijami o živilih – Uredba št. 1169/2011 – Obstoj nasprotja – Dopolnilnost ureditev varstva “
V zadevi C‑301/25,
katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 267 PDEU, ki ga je vložil Consiglio di Stato (državni svet, Italija) z odločbo z dne 22. aprila 2025, ki je na Sodišče prispela 24. aprila 2025, v postopku
Lidl Italia Srl
proti
Autorità Garante della Concorrenza e del Mercato (AGCM),
ob udeležbi
Wiise Srl,
Associazione per la Difesa e l’Orientamento dei Consumatori (ADOC Aps),
SODIŠČE (prvi senat),
v sestavi F. Biltgen, predsednik senata, I. Ziemele, sodnica, A. Kumin, S. Gervasoni in M. Bošnjak (poročevalec), sodniki,
generalni pravobranilec: M. Szpunar,
sodni tajnik: A. Calot Escobar,
na podlagi pisnega postopka,
ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:
–        za Lidl Italia Srl F. Capelli, U. Corea in M. Valcada, avvocati,
–        za italijansko vlado S. Fiorentino, agent, skupaj z I. Fresujem in E. Manzom, avvocati dello Stato,
–        za poljsko vlado B. Majczyna in D. Lutostańska, agenta,
–        za Evropsko komisijo P. Kienapfel, D. Recchia in B. Rous Demiri, agenti,
na podlagi sklepa, sprejetega po opredelitvi generalnega pravobranilca, da bo v zadevi razsojeno brez sklepnih predlogov,
izreka naslednjo
Sodbo
1        Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago:
–        člena 7 Uredbe (EU) št. 1169/2011 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 25. oktobra 2011 o zagotavljanju informacij o živilih potrošnikom, spremembah uredb (ES) št. 1924/2006 in (ES) št. 1925/2006 Evropskega parlamenta in Sveta ter razveljavitvi Direktive Komisije 87/250/EGS, Direktive Sveta 90/496/EGS, Direktive Komisije 1999/10/ES, Direktive 2000/13/ES Evropskega parlamenta in Sveta, direktiv Komisije 2002/67/ES in 2008/5/ES in Uredbe Komisije (ES) št. 608/2004 (UL 2011, L 304, str. 18, in popravek v UL 2014, L 331, str. 40) in
–        člena 6 in naslednjih ter člena 13 Direktive Evropskega parlamenta in Sveta 2005/29/ES z dne 11. maja 2005 o nepoštenih poslovnih praksah podjetij v razmerju do potrošnikov na notranjem trgu ter o spremembi Direktive Sveta 84/450/EGS, direktiv Evropskega parlamenta in Sveta 97/7/ES, 98/27/ES in 2002/65/ES ter Uredbe (ES) št. 2006/2004 Evropskega parlamenta in Sveta (Direktiva o nepoštenih poslovnih praksah) (UL 2005, L 149, str. 22).
2        Ta predlog je bil vložen v okviru spora med družbo Lidl Italia Srl in Autorità Garante della Concorrenza e del Mercato (AGCM) (organ za varstvo konkurence in trga (AGCM), Italija) zaradi globe, ki jo je ta organ družbi Lidl Italia naložil zaradi nepoštene poslovne prakse pri trženju nekaterih vrst testenin iz zdroba pšenice durum.
Pravni okvir
Pravo Unije
Direktiva 2005/29
3        V uvodnih izjavah 7, 8, 11, 13 in 14 Direktive 2005/29 je navedeno:
„(7)      Ta direktiva obravnava poslovne prakse, ki so neposredno povezane z vplivanjem na odločitve potrošnikov o poslu v zvezi z izdelki. […]
(8)      Ta direktiva neposredno ščiti ekonomske interese potrošnikov pred nepoštenimi poslovnimi praksami podjetij v razmerju do potrošnikov. Na ta način posredno ščiti tudi podjetja, ki poslujejo zakonito, pred njihovimi konkurenti, ki ne upoštevajo pravil te direktive, in tako na področjih, ki jih ureja ta direktiva, zagotavlja pošteno konkurenco. […]
[…]
(11)      Z visoko stopnjo približanja, doseženo s približevanjem nacionalnih določb na podlagi te direktive, je vzpostavljena visoka skupna raven varstva potrošnikov. Ta direktiva določa enotno splošno prepoved tistih nepoštenih poslovnih praks, ki izkrivljajo ekonomsko obnašanje potrošnikov. […]
[…]
(13)      Za dosego ciljev Skupnosti z odstranitvijo ovir na notranjem trgu je treba nadomestiti obstoječe, med državami članicami razlikujoče se splošne klavzule in pravna načela. Enotna skupna splošna prepoved, kakor jo določa ta direktiva, zajema nepoštene poslovne prakse, ki izkrivljajo ekonomsko obnašanje potrošnikov. Da bi se zaupanje potrošnikov okrepilo, je treba splošno prepoved uporabljati tako za nepoštene poslovne prakse, ki se pojavljajo izven pogodbenih razmerij med trgovcem in potrošnikom, kakor tudi ob sklenitvi pogodbe in med njenim izpolnjevanjem. Splošno prepoved sestavljajo pravila o dveh vrstah poslovnih praks, ki veljata za daleč najobičajnejši, to so zavajajoče poslovne prakse in agresivne poslovne prakse.
(14)      Zaželeno je, da zavajajoče poslovne prakse zajemajo prakse, vključno zavajajoče oglaševanje, ki z zavajanjem potrošniku preprečijo, da izbere ob poznavanju vseh pomembnih dejstev in torej učinkovito. […]“
4        Člen 1 te direktive, naslovljen „Namen“, določa:
„Namen te direktive je prispevati k pravilnemu delovanju notranjega trga in doseči visoko raven varstva potrošnikov s približevanjem zakonov in drugih predpisov držav članic o nepoštenih poslovnih praksah, ki škodijo ekonomskim interesom potrošnikov.“
5        Člen 2 navedene direktive, naslovljen „Opredelitev pojmov“, določa:
„V tej direktivi:
[…]
(d)      ‚poslovne prakse podjet[ij] v razmerju do potrošnikov‘ (v nadaljevanju: tudi ‚poslovne prakse‘) pomenijo vsako dejanje, opustitev, ravnanje, razlaga ali tržne komunikacije, vključno z oglaševanjem in trženjem, s strani trgovca, neposredno povezano s promocijo, prodajo ali dobavo izdelka potrošnikom;
[…]“
6        Člen 3 iste direktive, naslovljen „Področje uporabe“, v odstavkih 1, 3 in 4 določa:
„1.      Ta direktiva se uporablja za nepoštene poslovne prakse podjetij v razmerju do potrošnikov, kakor je določeno v členu 5, pred, med in po poslovni transakciji v zvezi z nekim izdelkom.
[…]
3.      Ta direktiva ne posega v pravila [Unije] ali nacionalna pravila o vidikih zdravja in varnosti izdelkov.
4.      V primeru nasprotja med določbami te direktive in drugimi pravili [Unije], ki urejajo posebne vidike nepoštenih poslovnih praks, prevladajo slednja in se uporabljajo za te posebne vidike.“
7        Člen 5 Direktive 2005/29, naslovljen „Prepoved nepoštenih poslovnih praks“, določa:
„1.      Nepoštene poslovne prakse so prepovedane.
[…]
4.      Zlasti so nepoštene tiste poslovne prakse, ki so:
(a)      zavajajoče, kakor je določeno v členih 6 in 7,
[…]“
8        Člen 6 te direktive, naslovljen „Zavajajoča dejanja“, določa:
„1.      Poslovna praksa se šteje za zavajajočo, če vsebuje napačne informacije in je torej neresnična, ali če na kakršen koli način, vključno s celotno predstavitvijo, zavaja ali bi utegnila zavajati povprečnega potrošnika, četudi je informacija točna glede enega ali več sledečih elementov, ter v vsakem primeru povzroči ali bi utegnila povzročiti, da povprečni potrošnik sprejme odločitev o poslu, ki je drugače ne bi sprejel:
[…]
(b)      glede glavnih značilnosti izdelka, na primer njegove […] sestave, […] geografskega ali tržnega porekla […];
[…]“
9        Člen 13 navedene direktive, naslovljen „Kazni“, določa:
„Države članice določijo pravila o kaznih, ki se uporabljajo za kršitve nacionalnih določb, sprejetih na podlagi te direktive, in sprejmejo vse potrebne ukrepe za zagotovitev, da se te kazni izvajajo. Te kazni morajo biti učinkovite, sorazmerne in odvračilne.“
Uredba št. 1169/2011
10      V uvodnih izjavah 5 in 20 Uredbe št. 1169/2011 je navedeno:
„(5)      V Direktivi [2005/29] so zajeti nekateri vidiki zagotavljanja informacij potrošnikom, zlasti za preprečevanje zavajajočih dejanj in opustitev informacij. Splošna načela o nepoštenih poslovnih praksah bi bilo treba dopolniti s posebnimi pravili v zvezi z zagotavljanjem informacij o živilih potrošnikom.
[…]
(20)      Zakonodaja o informacijah o živilih bi morala prepovedovati uporabo zavajajočih informacij za potrošnika, zlasti kar zadeva značilnosti, učinke ali lastnosti živil, ali ki bi živilom pripisovale zdravilne lastnosti. Da bi bila ta prepoved učinkovita, bi se morala uporabljati tudi za oglaševanje in predstavitev živil.“
11      Člen 1 te uredbe, naslovljen „Vsebina in področje uporabe“, določa:
„1.      Ta uredba določa podlago za zagotavljanje visoke ravni varstva potrošnikov v zvezi z informacijami o živilih, ob upoštevanju razlik v razumevanju potrošnikov in njihovih potreb po informacijah, ter hkrati zagotavlja nemoteno delovanje notranjega trga.
2.      Ta uredba določa splošna načela, zahteve in odgovornosti glede informacij o živilih in zlasti za označevanje živil. Določa sredstva, ki zagotavljajo pravico potrošnikov do informacij in postopke za zagotavljanje informacij o živilih, ob upoštevanju potrebe po zagotavljanju zadostne prožnosti za odzivanje na prihodnji razvoj dogodkov in nove zahteve po informacijah.
3.      Ta uredba se uporablja za nosilce živilske dejavnosti na vseh stopnjah živilske verige, kadar njihove dejavnosti vključujejo zagotavljanje informacij o živilih potrošnikom. Uporablja se za vsa živila, ki so namenjena končnemu potrošniku, vključno z živili, ki jih dostavljajo obrati javne prehrane, in živili za dobavo obratom javne prehrane.
[…]“
12      Člen 3 te uredbe, naslovljen „Splošni cilji“, v odstavku 1 določa:
„Zagotavljanje informacij o živilih dosega visoko raven varovanja zdravja in interesov potrošnikov z zagotavljanjem podlage končnim potrošnikom za ozaveščeno izbiro in za varno uporabo živil, zlasti v zvezi z zdravstvenimi, gospodarskimi, okoljskimi, socialnimi in etičnimi vidiki.“
13      Člen 7 te uredbe, naslovljen „Prakse poštenega informiranja“, določa:
„1.      Informacije o živilih ne smejo biti zavajajoče, zlasti:
(a)      glede značilnosti živila in še posebej njegove narave, identitete, lastnosti, sestave, količine, roka uporabnosti, države porekla ali kraja izvora, načina proizvodnje ali pridelave;
[…]
2.      Informacije o živilih so točne, jasne in potrošniku zlahka razumljive.
[…]
4.      Odstavki 1, 2 in 3 se uporabljajo tudi za:
[…]
(b)      predstavitev živil, zlasti njihove oblike, videza ali embalaže, uporabljene embalažne materiale, način, kako so razporejena, in okolje, v katerem so razstavljena.“
Italijansko pravo
Zakonik o varstvu potrošnikov
14      Z decreto legislativo n. 206 –
Codice del consumo (zakonska uredba št. 206 o zakoniku o varstvu potrošnikov) z dne 6. septembra 2005 (GURI št. 235 z dne 8. oktobra 2005, redni dodatek št. 162), v različici, ki se uporablja za spor o glavni stvari (v nadaljevanju: zakonik o varstvu potrošnikov), je v italijanski pravni red prenešena, med drugim, Direktiva 2005/29.
15      Člen 21 zakonika o varstvu potrošnikov, naslovljen „Zavajajoča dejanja“, določa:
„1.      Poslovna praksa se šteje za zavajajočo, če vsebuje neresnične informacije ali če na kakršen koli način, vključno s celotno predstavitvijo, zavaja ali bi lahko
zavajala povprečnega potrošnika, četudi je informacija točna glede enega ali več sledečih elementov, ter v vsakem primeru povzroči ali bi lahko
povzročila, da povprečni potrošnik sprejme odločitev o poslu, ki je drugače ne bi sprejel:
[…]
(b)      glede glavnih značilnosti izdelka, na primer […] sestave, […] geografskega […] porekla […];
[…]“
Zakonska uredba št. 231/2017
16      Člen 1
decreto legislativo n. 231 – Disciplina sanzionatoria per la violazione delle disposizioni del regolamento (UE) n. 1169/2011 (zakonska uredba št. 231 o pravilih za sankcioniranje kršitev določb Uredbe (EU) št. 1169/2011) z dne 15. decembra 2017 (GURI št. 32 z dne 8. februarja 2018), v različici, ki se uporablja za spor o glavni stvari (v nadaljevanju: zakonska uredba št. 231/2017), naslovljen „Področje uporabe“, v odstavku 1 določa:
„Ta zakonska uredba brez poseganja v pravila o sankcijah, ki izhajajo iz [zakonika o varstvu potrošnikov], določa pravila, ki se uporabljajo za sankcioniranje kršitev določb Uredbe [št. 1169/2011].“
17      Člen 3 zakonske uredbe št. 231/2017, naslovljen „Kršitev praks poštenega informiranja iz člena 7 Uredbe [št. 1169/2011]“, v odstavku 1 določa:
„Nosilcu živilske dejavnosti se za kršitev določb člena 7 Uredbe [št. 1169/2011], ki se nanašajo na prakse poštenega informiranja, izreče globa v višini od 3000 EUR do 24.000 EUR, razen če so podani znaki kaznivega dejanja ali če gre za primere, za katere so sankcije izrecno predvidene v drugih določbah te zakonske uredbe.“
Spor o glavni stvari in vprašanja za predhodno odločanje
18      Organ AGCM je z odločbo z dne 20. decembra 2019 družbi Lidl Italia naložil globo v višini enega milijona EUR, ker naj bi ta družba nekatere vrste testenin iz zdroba pšenice durum tržila v embalaži, na kateri je bilo izpostavljeno italijansko poreklo zadevnega izdelka in navedeno, da je bila pšenica zmleta v Italiji, čeprav je imela pšenica, ki je bila uporabljena za proizvodnjo tega zdroba, poreklo „EU in zunaj EU“ in so bile zadevne testenine torej proizvedene iz mešanice pšenic, ki so vsebovale znaten odstotek pšenice, ki ni bila proizvedena v Italiji.
19      Organ AGCM je navedel, da uporaba embalaže, s katero se
pozornost jasno usmeri
na italijansko poreklo zadevnega izdelka, pri potrošniku ustvarja ali bi lahko ustvarila vtis, da se ta navedba nanaša tudi na poreklo surovin, uporabljenih za proizvodnjo tega izdelka. Za zagotovitev ustrezne obveščenosti potrošnikov naj bi bilo treba morebitno uporabo surovin s tujim poreklom na enako očiten način izpostaviti z uporabo elementov, ki so v bližini podatkov, s katerimi se opozarja na italijansko poreklo zadevnega izdelka. Taka navedba bi morala biti vsaj na isti strani embalaže kot ti podatki.
20      Organ AGCM je menil, da nepopolnost informacij, ki jih zagotavlja družba Lidl Italia, pomeni nepošteno poslovno prakso v smislu zakonika o varstvu potrošnikov, ker lahko ta praksa potrošnika zavede glede bistvene značilnosti zadevnega izdelka, zlasti glede porekla uporabljene pšenice durum. Organ AGCM je pri določitvi zneska globe na podlagi zakonika o varstvu potrošnikov upošteval veliko število zadevnih potrošnikov, dejstvo, da je družba Lidl Italia le v letu 2018 prodala na desetine milijonov paketov testenin, in trajanje zadevne prakse, ki se je uporabljala vsaj od januarja 2017.
21      Ker je bila tožba družbe Lidl Italia zoper odločbo organa AGCM z dne 20. decembra 2019 na prvi stopnji zavrnjena, je ta družba vložila pritožbo pri Consiglio di Stato (državni svet, Italija), ki je predložitveno sodišče. Družba Lidl Italia pred tem sodiščem zlasti trdi, da se za prakse, ki spadajo na področje uporabe Uredbe št. 1169/2011, uporablja le ta uredba, sankcioniranje takih praks na podlagi Direktive 2005/29 in zakonika o varstvu potrošnikov pa naj ne bi bilo dopustno.
22      V zvezi s tem predložitveno sodišče navaja, da ravnanje družbe Lidl Italia, ki je navajala informacije, ki bi, čeprav niso napačne ali neresnične, potrošnika zadevnega izdelka lahko zavedle glede porekla pšenice, ki je bila uporabljena kot surovina za njegovo proizvodnjo, lahko spada tako med nepoštene poslovne prakse, ki so sankcionirane na podlagi člena 6 Direktive 2005/29 in člena 21 zakonika o varstvu potrošnikov, kot med ravnanja, ki so prepovedana s členom 7 Uredbe št. 1169/2011 in sankcionirana v skladu z zakonsko uredbo št. 231/2017.
23      Po mnenju predložitvenega sodišča je mogoče za ti ureditvi šteti, da se dopolnjujeta, vendar naj bi povzročali težave zaradi steka pravil. V zvezi s tem naj se kolizijsko pravilo iz člena 3(4) Direktive 2005/29 v korist drugih pravil Unije, s katerimi se urejajo posebni vidiki nepoštenih poslovnih praks, ne bi uporabljalo, ker je namen obeh ureditev varstvo potrošnikov pred praksami, ki bi potrošnike lahko zavajale na področju živil. V tem okviru predložitveno sodišče navaja, da je sankcija, ki je z zakonsko uredbo št. 231/2017 določena za kršitev člena 7 Uredbe št. 1169/2011, veliko milejša od sankcije, določene z zakonikom o varstvu potrošnikov, s katerim je bila prenesena Direktiva 2005/29.
24      V teh okoliščinah je Consiglio di Stato (državni svet) prekinil odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložil ta vprašanja:
„1.      Ali gre pri ravnanjih iz člena 7 Uredbe [št. 1169/2011] za posebne primere nepoštenih poslovnih praks, ki vsekakor spadajo pod
člen 6 in naslednje Direktive [2005/29] ter za katere
kot take veljajo tudi člen 11 in naslednji navedene direktive ter nacionalna zakonodaja o prenosu te direktive, ali pa za ločeno ureditev, kar pomeni, da se za uporabo oziroma izvrševanje te ureditve ni mogoče sklicevati na navedeno direktivo, ampak v primeru Italije le na [zakonsko uredbo št. 231/2017]?
2.      Ali ravnanja iz člena 7 Uredbe [št. 1169/2011] zagotavljajo celovito varstvo potrošnikov pri nakupovanju živil, zaradi česar je treba izključiti možnost uporabe pravil o splošnem varstvu, ki izhajajo iz Direktive [2005/29], ali pa ta ravnanja k varstvu potrošnikov prispevajo vzporedno in v povezavi z določbami Direktive [2005/29] in zadevne nacionalne zakonodaje o prenosu te direktive?
3.      Ali je treba, če bi se ugotovilo, da je mogoče ravnanja iz člena 7 Uredbe [št. 1169/2011] opredeliti kot nepoštene poslovne prakse in da zanje velja Direktiva [2005/29], šteti, da so pravila o sankcijah, ki jih določa člen 3 zakonske uredbe št. 231/2017, primerna za odvračanje od kršitev, saj zagotavljajo varstvo potrošnikov v smislu člena 169 PDEU, in da so vsekakor v skladu s členom 13 Direktive [2005/29]?“
Vprašanja za predhodno odločanje
Prvo in drugo vprašanje
25      Najprej, spomniti je treba, da mora Sodišče v okviru postopka sodelovanja med nacionalnimi sodišči in Sodiščem, uvedenega s členom 267 PDEU, nacionalnemu sodišču dati koristen odgovor, ki mu omogoča rešitev spora, o katerem odloča. S tega vidika mora Sodišče po potrebi preoblikovati vprašanja, ki so mu bila predložena, in po potrebi upoštevati določbe prava Unije, na katere se nacionalno sodišče v besedilu vprašanja ni sklicevalo (sodba z dne 30. januarja 2025, Caronte & Tourist, C‑511/23, EU:C:2025:42, točka 35 in navedena sodna praksa).
26      V obravnavanem primeru vprašanja predložitvenega sodišča v zvezi z razmerjem med ureditvama varstva, določenima v Direktivi 2005/29 in v Uredbi št. 1169/2011, temeljijo na premisi, da ravnanje, ki se družbi Lidl Italia očita v zvezi s predstavitvijo informacij, ki se nanašajo na nekatere značilnosti izdelkov, na embalaži testenin, spada tako na področje prepovedi zavajajočih poslovnih praks iz člena 6(1) te direktive kot na področje prepovedi nepoštenih praks v zvezi z informacijami o živilih iz člena 7(1) navedene uredbe. Člen 3(4) Direktive 2005/29 pa izrecno določa pravilo o razmejitvi področja uporabe te direktive, ki omogoča določitev primerov, v katerih so pravila iz te direktive izključena v korist drugih pravil Unije, ki urejajo posebne vidike nepoštenih poslovnih praks.
27      V teh okoliščinah je treba prvo in drugo vprašanje, ki ju je treba obravnavati skupaj, razumeti tako, da se želi z njima v bistvu ugotoviti, ali je treba člen 3(4) Direktive 2005/29 razlagati tako, da nasprotuje temu, da se ravnanje trgovca, ki pomeni zavajajočo poslovno prakso v smislu člena 6(1) te direktive, lahko sankcionira na podlagi nacionalne ureditve, s katero je bila ta direktiva
prenesena, kadar to ravnanje spada tudi na področje uporabe prepovedi nepoštenih praks v zvezi z informacijami o živilih iz člena 7 Uredbe št. 1169/2011 in nacionalne ureditve, s katero se ta uredba
izvaja.
28      Člen 3(4) Direktive 2005/29 določa, da v primeru nasprotja med določbami te direktive in drugimi pravili Unije, ki urejajo posebne vidike nepoštenih poslovnih praks, prevladajo slednja in se uporabljajo za te posebne vidike. Iz besedila te določbe izhaja, da le pod dvema pogojema, in sicer, prvič, da člen 7(1) Uredbe št. 1169/2011 v okviru informacij o živilih ureja posebne vidike nepoštenih poslovnih praks in, drugič, da obstaja nasprotje med to določbo in določbami Direktive 2005/29, ti posebni vidiki spadajo izključno na področje uporabe določb Uredbe št. 1169/2011.
29      V zvezi s tem je treba, na prvem mestu, opozoriti, da se v skladu s členom 3(1) Direktive 2005/29 ta direktiva uporablja za nepoštene poslovne prakse podjetij v razmerju do potrošnikov, kakor je določeno v členu 5 te direktive, pred in med poslovno transakcijo v zvezi z nekim izdelkom ter po njej. V členu 2(d) te direktive je pojem „poslovna praksa“ opredeljen s posebej široko formulacijo, pri čemer se edino merilo iz te določbe nanaša na to, da mora biti praksa trgovca neposredno povezana s promocijo, prodajo ali dobavo blaga ali storitve potrošniku (glej v tem smislu sodbo z dne 5. decembra 2024, Guldbrev, C‑379/23, EU:C:2024:1002, točka 31 in navedena sodna praksa).
30      V skladu s členom 6(1)(b) Direktive 2005/29 se za zavajajočo šteje poslovna praksa, ki, prvič, na kakršen koli način, vključno s celotno predstavitvijo, zavaja ali bi lahko
zavajala povprečnega potrošnika, zlasti glede glavnih značilnosti izdelka, kot sta njegova sestava in
geografsko ali trgovsko poreklo, in drugič, povzroči ali bi lahko
povzročila, da tak potrošnik sprejme odločitev o poslu, ki je drugače ne bi sprejel. Take prakse spadajo v posebno kategorijo nepoštenih poslovnih praks, ki so prepovedane na podlagi člena 5(1) in (4)(a) te direktive (glej v tem smislu sodbo z dne 19. decembra 2013, Trento Sviluppo in Centrale Adriatica, C‑281/12, EU:C:2013:859, točka 27 in navedena sodna praksa).
31      Člen 1(2) Uredbe št. 1169/2011 določa, da ta uredba določa splošna načela, zahteve in odgovornosti glede informacij o živilih in zlasti za označevanje živil. Tako člen 7(1)(a) in (2) te uredbe določa, da morajo biti informacije o živilih točne, jasne in potrošnikom zlahka razumljive, tako da ti niso zavedeni glede značilnosti zadevnega živila, še posebej glede njegove sestave, države porekla ali kraja izvora oziroma
načina proizvodnje ali pridelave. V skladu s členom 7(4) navedene uredbe se navedene zahteve uporabljajo za predstavitev živil in zlasti za njihovo embalažo.
32      Iz uvodnih izjav 5 in 20 Uredbe št. 1169/2011 je razvidno, da ta uredba splošna načela, ki se na podlagi Direktive 2005/29 uporabljajo za nepoštene poslovne prakse, dopolnjuje s posebnimi pravili o zagotavljanju informacij o živilih potrošnikom, zlasti tako, da prepoveduje uporabo informacij, ki bi lahko zavajale potrošnike zlasti v zvezi z značilnostmi živil. S tega vidika posebne zahteve, ki urejajo predstavitev informacij o živilih v zvezi z glavnimi značilnostmi teh živil in ki izhajajo iz člena 7(1)(a) ter (2) in (4) Uredbe št. 1169/2011, omogočajo, kot je razvidno že iz naslova tega člena, da se ugotovi, ali je neka praksa v zvezi z informacijami o takih živilih nepoštena in zato prepovedana. Iz tega sledi, da te določbe Uredbe št. 1169/2011 urejajo posebne vidike nepoštenih poslovnih praks v smislu člena 3(4) Direktive 2005/29.
33      Na drugem mestu, treba je ugotoviti, da se pojem „nasprotje“ v smislu člena 3(4) Direktive 2005/29 nanaša na razmerje med zadevnimi določbami, ki presega zgolj neenotnost ali manjšo različnost in iz katerega izhaja razhajanje, ki ga ni mogoče premostiti s kombinirano formulacijo, ki bi omogočila soobstoj dveh položajev, ne da bi ju bilo treba izkrivljati. Do takega nasprotja pride le, če določbe, ki niso vsebovane v Direktivi 2005/29 in urejajo posebne vidike nepoštenih poslovnih praks, trgovcem, ne da bi imeli ti kakršen koli manevrski prostor, nalagajo obveznosti, ki niso združljive z obveznostmi iz te direktive (glej v tem smislu sodbo z dne 13. septembra 2018, Wind Tre in Vodafone Italia, C‑54/17 in C‑55/17, EU:C:2018:710, točki 60 in 61, ter sklep z dne 14. maja 2019, Acea Energia in drugi, od C‑406/17 do C‑408/17 in C‑417/17, EU:C:2019:404, točka 49).
34      V zvezi s tem je treba ugotoviti, da je cilj Direktive 2005/29 zagotoviti visoko raven varstva potrošnikov in za to v interesu potrošnikov zagotoviti učinkovit boj proti nepoštenim poslovnim praksam (glej v tem smislu sodbo z dne 30. januarja 2025, Trenitalia, C‑510/23, EU:C:2025:41, točka 33 in navedena sodna praksa). Namen člena 6(1) te direktive je prav zagotoviti ustrezno varstvo potrošnikov glede načina predstavitve informacij, ki se posredujejo v okviru neke poslovne prakse.
35      Prav tako je iz člena 1(1) v povezavi s členom 3(1) Uredbe št. 1169/2011 razvidno, da je cilj te uredbe zagotoviti visoko raven varstva potrošnikov v zvezi z informacijami o živilih, ob upoštevanju razlik v njihovem dojemanju, tako da se jim zagotovi podlaga za ozaveščeno odločitev. Zato je namen navedene uredbe preprečiti, da bi informacije o živilih, ki so jim posredovane, te potrošnike zavedle (glej v tem smislu sodbi z dne 1. oktobra 2020, Groupe Lactalis, C‑485/18, EU:C:2020:763, točka 43 in navedena sodna praksa, in z dne 1. decembra 2022, LSI –
Germany, C‑595/21, EU:C:2022:949, točki 29 in 30).
36      Ureditvi varstva, uvedeni s členom 6(1) Direktive 2005/29 in členom 7 Uredbe št. 1169/2011, imata torej skupni cilj, ki je zagotoviti visoko raven varstva potrošnikov pred zavajajočimi informacijami in s tem preprečiti, da bi bili potrošniki zavedeni, med drugim glede nekaterih lastnosti izdelka ali, natančneje, živila. Čeprav se sestavni elementi ravnanj, ki so s tema določbama
prepovedana, ne ujemajo popolnoma, ti določbi, kot je razvidno iz točk od 29 do 31 te sodbe, določata obveznosti na področju obveščanja potrošnikov, ki so v glavnem podobne.
37      Poleg tega je treba navesti, da ob upoštevanju uvodnih izjav 7, 11, 13 in 14 Direktive 2005/29 in ker varstvo, zagotovljeno s členom 6(1) te direktive, zahteva, da mora biti poslovna praksa taka, da povzroči ali bi lahko
povzročila, da povprečni potrošnik sprejme odločitev o poslu, ki je drugače ne bi sprejel, ta določba določa splošno prepoved nepoštenih poslovnih praks, ki izkrivljajo ekonomsko obnašanje potrošnikov (glej v tem smislu sodbi z dne 19. decembra 2013, Trento Sviluppo in Centrale Adriatica, C‑281/12, EU:C:2013:859, točki 31 in 32, in z dne 19. septembra 2018, Bankia, C‑109/17, EU:C:2018:735, točka 30).
38      Kot je razvidno iz člena 1 Direktive 2005/29, se varstvo, ki ga ta direktiva zagotavlja potrošnikom, navezuje na njihove ekonomske interese. Določbe te direktive so torej zasnovane predvsem z vidika varstva potrošnika kot naslovnika in potencialne žrtve nepoštenih poslovnih praks, cilj te direktive, na katerega je bilo opozorjeno v točki 34 te sodbe, in sicer celovito varstvo potrošnikov pred nepoštenimi poslovnimi praksami, pa temelji na okoliščini, da so potrošniki v razmerju do trgovcev v podrejenem položaju, zlasti glede stopnje informiranosti, saj je treba šteti, da so ekonomsko šibkejši in pravno manj izkušeni kot njihovi sopogodbeniki (glej v tem smislu sodbo z dne 16. aprila 2015, UPC Magyarország, C‑388/13, EU:C:2015:225, točki 52 in 53 ter navedena sodna praksa). V uvodni izjavi 8 navedene direktive je navedeno, da je ta cilj del širšega vidika zagotavljanja poštene konkurence v položajih, ki spadajo na področje uporabe te direktive.
39      Kar zadeva Uredbo št. 1169/2011, njen člen 3(1) določa, da je namen zagotavljanja informacij o živilih doseganje visoke ravni varovanja zdravja in interesov potrošnikov z zagotavljanjem podlage končnim potrošnikom za ozaveščeno izbiro in za varno uporabo živil, zlasti v zvezi z zdravstvenimi, gospodarskimi, okoljskimi, socialnimi in etičnimi vidiki. Člen 1(3), prvi pododstavek, te uredbe določa, da se ta uredba uporablja za nosilce živilske dejavnosti na vseh stopnjah živilske verige, kadar njihove dejavnosti vključujejo zagotavljanje informacij o živilih potrošnikom.
40      Prepoved nepoštenih praks v zvezi z informacijami o živilih, določena v členu 7 Uredbe št. 1169/2011, se torej v bistvu ne umešča v okvir logike poštene konkurence, ampak je njen namen na podlagi razlogov, ki se nanašajo na zdravje in varno prehrano, preprečiti, da bi se s trženjem določenega izdelka na notranjem trgu škodovalo ekonomskim ali neekonomskim interesom potrošnikov.
41      Iz tega sledi, da se ureditvi varstva potrošnikov iz člena 6(1) Direktive 2005/29 in člena 7 Uredbe št. 1169/2011 dopolnjujeta, ker je njun namen sankcionirati različne vidike istega ravnanja, ki je v nasprotju s pravom Unije. To ugotovitev poleg tega potrjuje splošno pravilo iz člena 3(3) Direktive 2005/29, v skladu s katerim ta direktiva ne posega v pravila prava Unije ali nacionalna pravila o vidikih zdravja in varnosti izdelkov.
42      V teh okoliščinah hkratna uporaba obveznosti, ki izhajajo iz teh dveh ureditev varstva, ne more ustvariti položaja nepremostljivega razhajanja in posledično nasprotja v smislu člena 3(4) Direktive 2005/29.
43      Vendar je treba pojasniti, da za zagotovitev
polnega učinka
člena 7 Uredbe št. 1169/2011 glede na pravila Direktive 2005/29 in koherentno uporabo teh dveh aktov praksa v zvezi z informacijami o živilih, ki je skladna z vsemi zahtevami, ki izhajajo iz tega člena 7, načeloma ne sme biti prepovedana z Direktivo 2005/29.
44      Glede na zgoraj navedeno je treba na prvo in drugo vprašanje odgovoriti, da je treba člen 3(4) Direktive 2005/29 razlagati tako, da ne nasprotuje temu, da se – na področju živil – ravnanje trgovca, ki pomeni zavajajočo poslovno prakso v smislu člena 6(1) te direktive, lahko sankcionira na podlagi nacionalne ureditve, s katero je bila prenesena ta direktiva, kadar to ravnanje spada tudi na področje uporabe prepovedi iz člena 7 Uredbe št. 1169/2011 in nacionalne ureditve, s katero se ta uredba izvaja.
Tretje vprašanje
45      Predložitveno sodišče s tretjim vprašanjem Sodišče sprašuje, ali je sistem sankcij iz člena 3 zakonske uredbe št. 231/2017 skladen s členom 13 Direktive 2005/29, v skladu s katerim morajo države članice določiti učinkovite, sorazmerne in odvračilne kazni, ki se uporabljajo za kršitve nacionalnih določb, sprejetih na podlagi te direktive.
46      Italijanska vlada in Evropska komisija dvomita o dopustnosti tretjega vprašanja, pri čemer opozarjata, da je bila sankcija, naložena družbi Lidl Italia, sprejeta zgolj na podlagi zakonika o varstvu potrošnikov, s katerim je bila Direktiva 2005/29 prenesena v italijanski pravni red, in ne na podlagi zakonske uredbe št. 231/2017, tako da naj ta uredba ne bi bila upoštevna za rešitev spora o glavni stvari.
47      V zvezi s tem je treba opozoriti, da se za to, da bi Sodišče lahko podalo razlago prava Unije, ki bi bila koristna za nacionalno sodišče, zahteva, da navedeno sodišče natančno upošteva zahteve v zvezi z vsebino predloga za sprejetje predhodne odločbe, ki so izrecno navedene v členu 94 Poslovnika in naj bi jih predložitveno sodišče v okviru sodelovanja, uvedenega s členom 267 PDEU, poznalo. Na te zahteve je poleg tega opozorjeno v točkah 13, 15 in 16 Priporočil Sodišča Evropske unije nacionalnim sodiščem v zvezi z začetkom postopka predhodnega odločanja (UL C, C/2024/6008) (sodbi z dne 6. oktobra 2021, Consorzio Italian Management in Catania Multiservizi, C‑561/19, EU:C:2021:799, točka 68 in navedena sodna praksa, in z dne 11. septembra 2025, Bervidi, C‑38/24, EU:C:2025:690, točka 82).
48      Predložitvena odločba mora torej, kot določa člen 94(c) Poslovnika, nujno vsebovati razloge, ki so predložitvenemu sodišču vzbudili dvom glede razlage ali veljavnosti nekaterih določb prava Unije, in pojasnitev zveze, ki po mnenju predložitvenega sodišča obstaja med temi določbami in nacionalno zakonodajo, ki jo je treba uporabiti v sporu o glavni stvari (sodbi z dne 6. oktobra 2021, Consorzio Italian Management in Catania Multiservizi, C‑561/19, EU:C:2021:799, točka 69 in navedena sodna praksa, in z dne 11. septembra 2025, Bervidi, C‑38/24, EU:C:2025:690, točka 83).
49      V obravnavanem primeru predlog za sprejetje predhodne odločbe glede tretjega vprašanja ne izpolnjuje zahtev, navedenih v prejšnji točki te sodbe.
50      Po eni strani je namreč iz tega predloga jasno razvidno, da je bila družbi Lidl Italia naložena le sankcija na podlagi zakonika o varstvu potrošnikov, s katerim je bila v italijanski pravni red prenesena Direktiva 2005/29. Predložitveno sodišče ne navaja ničesar, na podlagi česar bi bilo mogoče sklepati, da bi se moralo za rešitev spora o glavni stvari izreči o sistemu sankcij iz člena 3 zakonske uredbe št. 231/2017, ki se, kot nedvoumno izhaja iz besedila te določbe, uporablja le za kršitve določb člena 7 Uredbe št. 1169/2011. Po drugi strani to sodišče nikjer ne pojasnjuje, iz
katerih razlogov meni, da bi bilo treba preučiti skladnost člena 3 zakonske uredbe št. 231/2017 z vidika člena 13 Direktive 2005/29, pri čemer zadnjenavedena določba ureja le sankcije, ki se uporabljajo za kršitve nacionalnih določb, sprejetih na podlagi te direktive.
51      V teh okoliščinah je treba ugotoviti, da predložitveno sodišče ni dovolj pojasnilo razlogov, zaradi
katerih sprašuje za razlago člena 13 Direktive 2005/29, niti povezave, ki jo je ugotovilo med to določbo in zakonsko uredbo št. 231/2017.
52      Tretje vprašanje torej ni dopustno.
Stroški
53      Ker je ta postopek za stranke iz postopka v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči o stroških. Stroški za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški navedenih strank, se ne povrnejo.
Iz teh razlogov je Sodišče (prvi senat) razsodilo:
Člen 3(4) Direktive Evropskega parlamenta in Sveta 2005/29/ES z dne 11. maja 2005 o nepoštenih poslovnih praksah podjetij v razmerju do potrošnikov na notranjem trgu ter o spremembi Direktive Sveta 84/450/EGS, direktiv Evropskega parlamenta in Sveta 97/7/ES, 98/27/ES in 2002/65/ES ter Uredbe (ES) št. 2006/2004 Evropskega parlamenta in Sveta (Direktiva o nepoštenih poslovnih praksah)
je treba razlagati tako, da
ne nasprotuje temu, da se – na področju živil – ravnanje trgovca, ki pomeni zavajajočo poslovno prakso v smislu člena 6(1) Direktive 2005/29, lahko sankcionira na podlagi nacionalne ureditve, s katero je bila prenesena ta direktiva, kadar to ravnanje spada tudi na področje uporabe prepovedi iz člena 7 Uredbe (EU) št. 1169/2011 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 25. oktobra 2011 o zagotavljanju informacij o živilih potrošnikom, spremembah uredb (ES) št. 1924/2006 in (ES) št. 1925/2006 Evropskega parlamenta in Sveta ter razveljavitvi Direktive Komisije 87/250/EGS, Direktive Sveta 90/496/EGS, Direktive Komisije 1999/10/ES, Direktive 2000/13/ES Evropskega parlamenta in Sveta, direktiv Komisije 2002/67/ES in 2008/5/ES in Uredbe Komisije (ES) št. 608/2004 in nacionalne ureditve, s katero se Uredba št. 1169/2011 izvaja.
Podpisi
*      Jezik postopka: italijanščina.