62011CC0367
SKLEPNI PREDLOGI GENERALNEGA PRAVOBRANILCA
PEDRA CRUZA VILLALÓNA,
predstavljeni 19. julija 2012 (
1
)
Zadeva C-367/11
Déborah Prete
proti
Office national de l’emploi
(Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Cour de cassation (Belgija))
„Prosto gibanje delavcev — Dajatve za mlade, ki iščejo prvo zaposlitev — Pravica iskalcev zaposlitve do prejemanja dajatev — Dajatev, katere priznanje je pogojeno z vsaj šestletnim šolanjem v državi gostiteljici — Posredna diskriminacija — Sorazmernost“
1.
Belgijsko Cour de cassation je Sodišču predložilo ta predlog za sprejetje predhodne odločbe, da bi se to znova opredelilo glede belgijskega sistema socialnih dajatev za vstop na trg dela (v nadaljevanju: premostitvena pomoč) za mlade iskalce zaposlitve. Po sodbah Deak (
2
), Kziber (
3
), Komisija proti Belgiji (
4
), D’Hoop (
5
) in Ioannidis (
6
) je bila belgijska ureditev zaradi sprotnega prilagajanja zahtevam prostega gibanja oseb in delavcev večkrat spremenjena. Vendar zadnja sprememba še vedno vzbuja dvome, saj se od prosilcev za omenjeno pomoč zahteva, da so se prej v belgijski izobraževalni ustanovi šolali vsaj šest let. Ta pogoj velja tudi za državljane drugih držav članic, ki so kot tožeča stranka v glavni stvari študirali zunaj Belgije.
2.
S to zadevo bo Sodišče lahko razvilo sodno prakso glede socialnih dajatev za iskalce zaposlitve. Na tem področju, ki je bilo po sodbi Collins (
7
) v sodni praksi in zakonodaji predmet nenehnega razvoja, so še vedno potrebne razlage Sodišča, zlasti glede težavnega vprašanja obstoja povezave med iskalcem zaposlitve in državo gostiteljico, zaradi katerega je bila potrebna predstavitev teh sklepnih predlogov.
I – Pravni okvir
A – Pravo Unije
3.
V skladu s členom 18 ES (postal člen 21 PDEU) ima „[v]sak državljan Unije […] pravico prostega gibanja in prebivanja na ozemlju držav članic ob upoštevanju omejitev in pogojev, določenih s to pogodbo in ukrepi, ki so bili sprejeti za njeno uveljavitev“.
4.
Člen 39 ES (postal člen 45 PDEU) o prostem gibanju delavcev določa:
„1.   V Skupnosti se zagotovi prosto gibanje delavcev.
2.   Prosto gibanje vključuje odpravo vsakršne diskriminacije na podlagi državljanstva delavcev držav članic v zvezi z zaposlitvijo, plačilom in drugimi delovnimi in zaposlitvenimi pogoji.
3.   Ob upoštevanju omejitev, utemeljenih z javnim redom, javno varnostjo in javnim zdravjem, zajema pravico:
a)
sprejeti ponujeno delovno mesto;
b)
se v ta namen na območju držav članic prosto gibati;
[…]“
5.
Člena 3 in 7 Uredbe št. 1612/68 o prostem gibanju delavcev v Skupnosti (pred kratkim razveljavljena z Uredbo (ES) št. 492/11) (
8
) določata:
„Člen 3
1.   Na podlagi te uredbe se določbe zakonov ali drugih predpisov držav članic ne uporabljajo:
—
kadar omejujejo prijave ali ponudbe za zaposlitev, omejujejo pravico tujih državljanov, da sprejmejo zaposlitev in se zaposlijo, ali to pogojujejo s pogoji, ki ne veljajo za njihove državljane;
—
kadar je izključni ali glavni namen ali posledica teh predpisov, tudi če se uporabljajo ne glede na državljanstvo, odvračanje državljanov drugih držav članic od ponujenih delovnih mest.
[…]
Člen 7
1.   Delavec, ki je državljan države članice, v drugi državi članici zaradi njegovega državljanstva ne sme biti deležen drugačnega obravnavanja kot domači delavci v zvezi z zaposlitvenimi in delovnimi pogoji, predvsem glede plačila, odpovedi in, če bi postal brezposeln, glede vrnitve na delovno mesto ali ponovne zaposlitve.
2.   Uživa enake socialne in davčne ugodnosti kot domači delavci.
[…]“
B – Nacionalno pravo
6.
V skladu s členom 36(1) kraljevega odloka z dne 25. novembra 1991 o ureditvi brezposelnosti mora mladi delavec, da bi bil upravičen do premostitvene pomoči, izpolnjevati te pogoje:
„(1)
ne sme biti šoloobvezen;
(2)
a)
ali je končal redno višje srednješolsko izobraževanje ali redno triletno srednješolsko tehnično, umetniško ali poklicno izobraževanje v izobraževalni ustanovi, ki jo organizira, subvencionira ali priznava ena od belgijskih skupnosti;
[…]
j)
ali je pridobil spričevalo, ki ga je izdala ena od skupnosti in iz katerega je razvidna enakovrednost s spričevalom iz točke (b), ali spričevalo, ki omogoča dostop do visokošolskega izobraževanja; ta točka se uporablja samo, če se je pred tem vsaj šest let šolal v izobraževalni ustanovi, ki jo organizira, priznava ali subvencionira ena od belgijskih skupnosti
[…]“
7.
Zgoraj navedena podtočka (j) je bila dodana s kraljevim odlokom z dne 11. februarja 2003 po izdaji sodbe Sodišča v zadevi D’Hoop.
II – Dejansko stanje
8.
D. Prete, rojena leta 1981, je francoska državljanka in od leta 2001 poročena z belgijskim državljanom. Od sklenitve zakonske zveze D. Prete z možem prebiva v Belgiji in malo pozneje, 1. februarja 2002, se je pri belgijskem uradu za zaposlovanje prijavila kot iskalka zaposlitve.
9.
D. Prete je od 3. do 8. junija 2002 in 5. septembra 2002 delala v okviru pogodbe o zaposlitvi za določen čas.
10.
D. Prete je 1. junija 2003 pri belgijskih organih zaprosila za premostitveno pomoč, to je dajatev za mlade, ki so končali šolanje in iščejo prvo zaposlitev. Prošnja je bila z odločbo z dne 11. septembra 2003 zavrnjena z obrazložitvijo, da se D. Parte ni vsaj šest let šolala v Belgiji, kot je zahtevano v skladu s kraljevim odlokom z dne 25. novembra 1991.
11.
D. Prete je srednjo šolo obiskovala v Franciji, kjer je pridobila spričevalo poklicne mature (baccalauréat professionnel) s specializacijo tajništvo. Zato ni izpolnila enega od bistvenih pogojev iz navedenega kraljevega odloka.
12.
D. Prete je zoper zavrnilno odločbo vložila tožbo pri prvostopenjskem sodišču Tribunal du travail de Tournai, ki je tožbi ugodilo. Vendar se je toženi upravni organ, Office national de l’emploi, zoper to sodbo pritožil. Na drugi stopnji je odločalo Cour du travail de Mons, ki je potrdilo zakonitost zavrnilne upravne odločbe, in zoper to sodbo je D. Prete vložila kasacijsko pritožbo pri belgijskem Cour de cassation, ki je Sodišču predložilo obravnavni vprašanji za predhodno odločanje.
III – Vprašanji za predhodno odločanje
13.
V predlogu za sprejetje predhodne odločbe belgijskega Cour de cassation, ki je v sodno tajništvo Sodišča prispel 11. julija 2011, sta postavljeni ti vprašanji:
1.
Ali členi 12, 17, 18 in po potrebi 39 Pogodbe o ustanovitvi Evropske skupnosti v prečiščeni različici iz Amsterdama z dne 2. oktobra 1997 nasprotujejo določbi nacionalnega prava, ki tako kot člen 36(1), točka 2(j), belgijskega kraljevega odloka z dne 25. novembra 1991 o ureditvi brezposelnosti pravico mladega državljana Evropske unije – ki ni delavec v smislu člena 39 Pogodbe, ki je srednješolsko izobraževanje končal v Evropski uniji, vendar ne v izobraževalni ustanovi, ki jo organizira, subvencionira ali priznava ena od belgijskih skupnosti, in je pridobil ali spričevalo, ki ga je izdala ena od skupnosti in iz katerega je razvidna enakovrednost s spričevalom, ki ga izda pristojni organ ene od skupnosti za šolanje v teh belgijskih izobraževalnih ustanovah, ali spričevalo, ki omogoča dostop do visokošolskega izobraževanja – do denarne pomoči za čakanje na prvo zaposlitev pogojuje s tem, da se je pred tem vsaj šest let šolal v izobraževalni ustanovi, ki jo organizira, priznava ali subvencionira ena od belgijskih skupnosti, če je ta pogoj izključujoč in absoluten?
2.
Če je odgovor pritrdilen, ali je treba glede na člene 12, 17, 18 in po potrebi 39 Pogodbe okoliščine, v okviru katerih je v prvem vprašanju opisani mladi, ki se ni šest let šolal v belgijski izobraževalni ustanovi, ki s svojim belgijskim zakoncem prebiva v Belgiji in je kot iskalec zaposlitve prijavljen na belgijskem uradu za zaposlovanje, upoštevati pri presoji njegove povezanosti z belgijskim trgom dela? Koliko je treba upoštevati trajanje prebivanja, zakonsko zvezo in prijavo kot iskalca zaposlitve?
14.
Pisna stališča so predložili zastopnik D. Prete, vladi Kraljevine Belgije in Češke republike ter Komisija.
IV – Vprašanji, ki jih je predložilo Cour de cassation
15.
Najprej je treba opozoriti, da se vprašanji predložitvenega sodišča v bistvu nanašata na isti problem: morebitno kršitev ene ali več svoboščin prostega gibanja. Prvo vprašanje se nanaša na obstoj omejitve, drugo pa na morebitne razloge, iz katerih bi bila lahko ta upravičena, če je v belgijski ureditvi dejansko podana.
16.
Predložitveno sodišče pa ima pomisleke tudi glede svoboščine, ki jo je treba uporabiti v tem primeru. V prvem vprašanju se sklicuje na člene 12 ES, 17 ES, 18 ES in 39 ES in jih navaja alternativno, iz česar je razvidno, da prosi za pomoč pri določitvi upoštevnega predpisa.
17.
Obravnavani primer se nanaša na francosko iskalko zaposlitve, ki prebiva v Belgiji, kjer je sklenila zakonsko zvezo z belgijskim državljanom, in ki prosi za premostitveno pomoč, ki se prizna osebam, ki so končale šolanje in iščejo zaposlitev na belgijskem trgu dela. Gre torej za preplet različnih profilov (študent, iskalec zaposlitve, delavec, in nazadnje, zakonec državljana države članice), zaradi česar bi bil lahko utemeljen stek različnih svoboščin.
18.
V okviru tako predstavljenega vprašanja o razlagi, ki ga je postavilo predložitveno sodišče, bom najprej obravnaval časovno in stvarno področje uporabe določb, ki jih je treba uporabiti v tej zadevi. Nato bom v dveh korakih preučil morebitno kršitev zadevne svoboščine: najprej bom odgovoril na vprašanje, ali gre za omejitev svoboščine, nato pa presojal utemeljitev, ki jo je navedla Kraljevina Belgija ter se opira na neobstoj povezave med tožečo stranko in državo gostiteljico.
V – Presoja
A – Časovno in stvarno področje uporabe določb, ki jih je treba uporabiti v tej zadevi
19.
Najprej je treba ugotoviti, ali se položaj, v katerem je D. Prete, presoja na podlagi določb veljavne Pogodbe o delovanju Evropske unije, ki se uporablja od 1. decembra 2009, ali na podlagi določb razveljavljene Pogodbe o ustanovitvi Evropske skupnosti.
20.
Iz spisa je razvidno, da je D. Prete za premostitveno pomoč zaprosila 1. junija 2003. Belgijski organi so njeno prošnjo zavrnili 11. septembra 2003. Zato je pravo, ki se uporabi za prošnjo D. Prete, tisto, ki je veljalo leta 2003, torej Pogodba o ustanoviti Evropske skupnosti. V tem postopku za sprejetje predhodne odločbe je zato treba razlagati določbe te pogodbe.
21.
V zvezi s tem se takoj pojavi vprašanje o členih Pogodbe o ustanovitvi Evropske skupnosti, ki jih je treba uporabiti v obravnavani zadevi. D. Prete je, po eni strani, zaprosila za pomoč, s katero naj bi bil mladim olajšan vstop na trg dela, zaradi česar bi bilo njen položaj mogoče obravnavati kot položaj iskalca zaposlitve. Po drugi strani pa je iz spisa razvidno, da je D. Prete delala že pred vložitvijo prošnje za pomoč, čeprav za izjemno kratek čas in ob posamičnih priložnostih. Pri tem je treba upoštevati še okoliščino, da je D. Prete poročena z belgijskim državljanom in da je ob vložitvi prošnje za pomoč izpolnjevala pogoj končanja šolanja v izobraževalni ustanovi, kar bi lahko utemeljevalo uporabo člena 18 ES.
22.
Ni prvič, da Sodišče razsoja o pogojih za priznanje belgijske premostitvene pomoči ob upoštevanju temeljnih svoboščin. Že v osemdesetih letih prejšnjega stoletja je v sodni praksi preučilo te dajatve, ki jih je opredelilo kot „socialne ugodnosti“ v smislu člena 7(2) Uredbe št. 1612/68 (
9
). V sodbi D’Hoop je bilo potrjeno, da se za te dajatve ne uporablja le Uredba št. 1612/68, temveč tudi načelo prepovedi diskriminacije na podlagi državljanstva, določeno v členu 12 ES (
10
). Pozneje je Sodišče v sodbi Collins ugotovilo, da se zavrnitev pomoči za dostop do trga dela iskalcu zaposlitve, ki je državljan druge države članice, lahko presoja ob upoštevanju člena 39 ES o prostem gibanju delavcev (
11
). Sodišče je tako v zadevi Ioannidis prav glede belgijskih premostitvenih pomoči ugotovilo, da „s področja uporabe člena 39(2) ES ni več mogoče izključiti finančnih dajatev, namenjenih olajšanju dostopa do zaposlitve na trgu dela države članice“ (
12
). Ker je D. Prete zaprosila za dajatev kot iskalka zaposlitve, se zato prima facie zdi, da je treba uporabiti člen 39(2) ES.
23.
Na podlagi dejstva, da je pogoj za priznanje dajatve status osebe, ki se je šolala, ali dejstva, da je D. Prete zakonec belgijskega državljana, ni mogoče utemeljiti presoje te zadeve z vidika prostega gibanja oseb. Ker je podana okoliščina, zaradi katere lahko tožeča stranka uveljavlja gospodarsko svoboščino, kakršna je prosto gibanje delavcev, ima v skladu z ustaljeno sodno prakso Sodišča uporaba te svoboščine prednost pred prostim gibanjem oseb iz člena 18 ES.
24.
Vendar je treba razjasniti tudi drug vidik; D. Prete je imela namreč pred vložitvijo prošnje za premostitveno pomoč več zaposlitev, čeprav je bilo njihovo skupno trajanje izjemno kratko: en teden in en dan. Zato se je treba vprašati, ali je treba zaradi te okoliščine D. Prete šteti za „delavko“ in ne za „iskalko zaposlitve“, kar bi lahko upravičilo drugačno razlago določb, ki jih je treba uporabiti v tej zadevi.
25.
V zvezi s tem Sodišče, ki je večkrat poudarilo samostojnost pojma „delavec“, iz njegovega okvira izključuje dejavnosti, ki so „postranske in pomožne“ (
13
). V zadevi Raulin je Sodišče ugotovilo, da je treba upoštevati nerednost in omejeno trajanje storitev, ki so dejansko opravljene v okviru pogodbe, sklenjene za opravljanje priložnostnih del (
14
). Čeprav mora v končni fazi predložitveno sodišče ob upoštevanju ugotovljenega dejanskega stanja zadeve samo presoditi, ali gre za dejavnost, ki je samo priložnostna, pa so podatki, podani v okviru tega postopka za sprejetje predhodne odločbe, dovolj pomenljivi, da je predložitvenemu sodišču mogoče dati odgovor in ugotoviti, da D. Prete ni „delavka“ v ozkem smislu Pogodbe ES.
26.
V teh okoliščinah in glede na to, da je bila dejavnost, ki jo je leta 2002 opravljala D. Prete, priložnostna ter zato postranska in pomožna, menim, da je treba D. Prete obravnavati tako, kot je značilno za iskalce zaposlitve, in ob upoštevanju posledic, ki iz tega izhajajo.
B – Obstoj omejitve prostega gibanja delavcev v primeru iskalke zaposlitve
27.
Zdaj je treba preučiti, ali nacionalna določba, s katero je za priznanje premostitvene pomoči postavljen pogoj, da se je prosilec med osnovnošolskim ali srednješolskim izobraževanjem vsaj šest let šolal v Belgiji, pomeni omejitev prostega gibanja delavcev, ki je v obravnavanem primeru uporabljena za iskalca zaposlitve.
28.
V tem položaju se glede na to, da je D. Prete treba šteti za iskalko zaposlitve in ne za delavko, zdi primerno, da ob upoštevanju določb in sodne prakse, ki se nanašajo na to vrsto subjektov, opravim posebno analizo.
29.
Prav tako se je treba vprašati, ali Uredba št. 1612/68, zlasti pa njena člena 3 in 7, kakor koli vpliva na obravnavani postopek, in na to vprašanje je treba odgovoriti nikalno. S to uredbo je sicer zagotovljeno načelo prepovedi diskriminacije delavcev in njihovih družinskih članov pri dostopu do „socialnih ugodnosti“ (
15
). Vendar podlaga za to jamstvo v primeru iskalcev zaposlitve ni navedena uredba, temveč neposredno Pogodba. Pred sodbo Collins je Sodišče to skupino oseb izključevalo iz dostopa do socialnih dajatev. In čeprav je v navedeni sodbi ob upoštevanju določb Pogodbe na področju državljanstva ta pristop spremenilo, se posebej o vplivu teh določb na Uredbo št. 1612/68 (
16
) ni izreklo. Zato je pravica, ki jo uveljavlja D. Prete utemeljena neposredno s členom 39 ES, kot se razlaga ob upoštevanju državljanstva Unije.
30.
Ker smo torej omejeni izključno na določbe Pogodbe, je treba spomniti, da člen 39(2) ES določa odpravo vsakršne diskriminacije na podlagi državljanstva delavcev držav članic v zvezi z zaposlitvijo, plačilom in drugimi delovnimi in zaposlitvenimi pogoji. Kot je znano, ta prepoved zajema tudi iskalce zaposlitve in se nanaša na neposredno in posredno diskriminacijo na podlagi državljanstva (
17
). Od sodbe Collins, s katero je Sodišče izvedlo obrat v sodni praksi, je s to določbo prepovedana tudi vsakršna diskriminacija pri dostopu do dajatev za vstop na trg dela.
31.
V obravnavani zadevi člen 36(1), točka 2, kraljevega odloka z dne 25. novembra 1991, zlasti pa podtočka (j) tega člena, določa, da se premostitvena pomoč prizna le, če se je prosilec pred tem vsaj šest let šolal v izobraževalni ustanovi, ki jo organizira, priznava ali subvencionira ena od belgijskih skupnosti. Ta pogoj se uporabi tudi za tiste iskalce zaposlitve, ki so končali šolanje v drugi državi članici in katerih spričevalo je bilo kot v primeru D. Prete nostrificirano v Belgiji.
32.
Že v sodbi D’Hoop, ki se je nanašala na belgijsko državljanko, ki je šolanje končala v Franciji, je Sodišče odločilo, da pogoj šolanja v belgijski izobraževalni ustanovi „prikrajša nekatere državljane le zaradi tega, ker so se prosto gibali zaradi izobraževanja v drugi državi članici“ (
18
). Malo pozneje je Sodišče v sodbi Ioannidis v zvezi z državljanom druge države članice, ki je zaprosil za premostitveno pomoč za vstop na belgijski trg dela, ugotovilo, da lahko pogoj šolanja v belgijski ustanovi „postavi v slabši položaj predvsem državljane drugih držav članic“ (
19
). Sodišče je v tej sodbi razlogovalo dalje in nazadnje ugotovilo, da „ta pogoj [šolanje v belgijski ustanovi] lažje izpolnjujejo belgijski državljani“ (
20
).
33.
Kraljevina Belgija je na podlagi sodb D’Hoop in Ioannidis spremenila zakonodajo, vendar je uvedla sporni pogoj šestletnega šolanja v belgijski ustanovi, zaradi česar so belgijski državljani še vedno v ugodnejšem položaju kot državljani drugih držav članic. Pogoj in njegova časovna raztegnjenost državljane drugih držav članic, ki poskušajo izvajati prosto gibanje, odvračata od uveljavljanja te svoboščine.
34.
Zato ob upoštevanju navedenih utemeljitev menim, da pomeni člen 36(1), točka 2, kraljevega odloka z dne 25. novembra 1991, zlasti pa podtočka (j) tega člena, če se uporabi za iskalca zaposlitve, ki zaprosi za premostitveno pomoč, omejitev prostega gibanja delavcev, ki je zagotovljeno s členom 39 ES.
35.
Zdaj je treba še razjasniti, ali je omejitev iz belgijske ureditve mogoče utemeljiti na podlagi Pogodbe ES, na kar se nanaša drugo vprašanje, ki ga je predložilo Cour de cassation.
C – Utemeljitev omejitve
36.
Predložitveno sodišče z drugim in zadnjim vprašanjem želi izvedeti, ali pomenijo okoliščine, kot so trajanje prebivanja D. Prete v Belgiji, njena poroka z belgijskim državljanom in to, da je pri belgijski upravi prijavljena kot iskalka zaposlitve, zadostna podlaga za zavrnitev utemeljenosti omejitve prostega gibanja delavcev. Skratka, Sodišče je bilo zaprošeno za odgovor na vprašanje, natančno kolikšna raven vključitve v državo gostiteljico je potrebna za zagotovitev pravice do prejemanja premostitvene pomoči.
37.
Sodišče se je, kot je pravilno opozorila Komisija, v zvezi s zagotovitvijo pravice do socialnih dajatev osebi, ki izvaja prosto gibanje na ozemlju Unije, večkrat sklicevalo na pogoj vključenosti, vendar je pri tem treba razločevati med vsakim posameznim področjem, na katero se nanaša sodna praksa. Sodišče se v sodni praksi v zvezi s študenti iz zadev Bidar (
21
), Förster (
22
), Morgan in Bucher (
23
) in Komisija proti Nizozemski (
24
) sklicuje na vključenost, ki se zahteva od oseb, ki uveljavljajo pravico do prostega gibanja zaradi študija v drugi državi članici. Logično je, da merila, ki ga je Sodišče razvilo v teh primerih, ni mogoče samodejno uporabiti za iskalce zaposlitve, katerih motivacija je izključno gospodarska in se navezuje na cilje prostega gibanja, ki je drugačno od tega, ki velja za študente. Zato je treba razmejiti obseg sodne prakse Sodišča in ugotoviti, natančno katera merila vključitve je treba uporabiti za iskalce zaposlitve, ki zaprosijo za premostitveno pomoč.
38.
Kot sem opozoril zgoraj, je v zvezi s tem najpomembnejša sodba Collins (
25
). V njej je Sodišče spremenilo svojo dotedanjo sodno prakso in zaradi uveljavitve državljanstva Unije ugotovilo, da dajatev za dostop do trga dela spada med nacionalne ukrepe, za katere velja prosto gibanje delavcev, kot se uporabi za iskalce zaposlitve. Sodišče je v sodbi Collins ugotovilo, da določitev pogoja državljanstva za priznanje teh dajatev pomeni oviro za prosto gibanje delavcev, vendar je v nadaljevanju dodalo, da gre za ukrep, ki je upravičen, „če temelji na objektivnih preudarkih, ki niso odvisni od državljanstva zadevnih oseb in so sorazmerni s ciljem, ki mu nacionalno pravo legitimno sledi. (
26
)“
39.
Med cilji, ki jim države članice legitimno sledijo, je Sodišče v navedeni sodbi poudarilo „povezavo med prosilci za to nadomestilo in trgom dela [države gostiteljice]“ (
27
). V skladu s sodno prakso lahko država gostiteljica od iskalcev zaposlitve iz drugih držav članic zato zahteva, da izkažejo določeno stopnjo vključenosti. Pri tej vključenosti gre lahko za vključenost iskalca zaposlitve v trg dela, lahko pa se nanaša tudi na povezavo med iskalcem zaposlitve in družbo države gostiteljice, ki temelji ali na družinskih oziroma partnerskih odnosih z državljani države gostiteljice ali na daljšem prebivanju.
40.
Če ta merila uporabimo za obravnavani primer, lahko opazimo, prvič, da je sporni ukrep, torej pogoj vsaj šestletnega šolanja v belgijski izobraževalni ustanovi, „objektiven“ in „neodvisen od državljanstva zadevnih oseb“. Gre za reguliran pogoj, ki poleg tega sam po sebi ne uvaja razlikovanja med državljani in nedržavljani Belgije, tako da izpolnjuje prvo od zahtev, ki so določene v sodni praksi.
41.
Točka, ki vzbuja večje dvome, pa je ta v zvezi s sorazmernostjo spornega ukrepa, ki jo bom v nadaljevanju preučil ob upoštevanju bogate sodne prakse Sodišča.
42.
Pogoj vsaj šestletnega šolanja v belgijski izobraževalni ustanovi dejansko deluje kot objektiven pogoj, katerega namen je zagotoviti, da je prosilec za premostitveno pomoč dovolj povezan z belgijsko državo. Da pa bi bil ukrep sorazmeren glede na uresničevane cilje, mora biti primeren, potreben in sorazmeren v ozkem pomenu. Čeprav sem ugotovil, da je ukrep objektivno namenjen zagotovitvi vključitve (in zato prestane preizkus primernosti), sta bolj vprašljiva njegova potrebnost in sorazmernost v ozkem pomenu.
43.
Že v zadevi D’Hoop in v zvezi z isto pomočjo kot iz te zadeve je Sodišče zavrnilo pogoj za dostop, ki temelji na kraju, v katerem je bilo pridobljeno srednješolsko spričevalo. Sodišče je menilo, da je tak ukrep „preveč splošen in izključujoč“, ker „neopravičeno privilegira en element, ki nujno ne predstavlja resnične in dejanske stopnje povezave med prosilcem podpore za začasno brezposelne in geografskim trgom dela, izključujoč vse druge reprezentativne elemente“.
44.
S tega vidika je pogoj trajanja šolanja v Belgiji de facto enakovreden pogoju prebivanja, saj je očitno, da bo mladoletnik šolanje končal v državi članici, v kateri prebiva. Po drugi strani pa je pogoj podoben tudi pogojem, ki jih je Sodišče že preučilo (in grajalo) v navedenih zadevah D’Hoop in Ioannidis, saj je šestletno obdobje šolanja dovolj dolgo, da v pretežni večini primerov koristi študentom, ki šolanje končajo v belgijskih izobraževalnih ustanovah. Gre torej za pogoj, ki je celo strožji kot ta, ki ga je v preteklosti grajalo Sodišče, saj ne zahteva samo de facto povezave z belgijsko izobraževalno ustanovo, ampak čas trajanja te povezave raztegne do meja, ki so očitno pretirane.
45.
Pogoj predhodne šestletne povezave z državo gostiteljico, postavljen iskalcem zaposlitve, pomeni zelo dolgo obdobje, ki je celo daljše kot obdobje, ki se zahteva za gospodarsko nedejavne osebe, in kot je znano, znaša pet let (
28
). Sodišče je potrdilo to časovno povezavo za primer študentov, vendar je obenem vztrajalo, da se ta pogoj lahko uporabi le za osebe, ki ne opravljajo gospodarske dejavnosti (
29
).
46.
Primer iskalcev zaposlitve je drugačen. Čeprav je res, da ne gre za gospodarsko dejavne posameznike v ozkem pomenu, pa ni sporno, da imajo ti subjekti na podlagi Pogodb zaradi samega dejstva, da iščejo zaposlitev, status, ki je podoben temu, ki ga imajo osebe, ki se gibljejo iz gospodarskih razlogov. Kot sem že poudaril v točki 30 teh sklepnih predlogov, je Sodišče od sodbe Collins dalje varstvo, ki je priznano iskalcem zaposlitve, razširilo tudi na področje dajatev, s čimer je preprečilo diskriminacijo te skupine pri dostopu do dajatev, s katerimi naj bi jim bil olajšan vstop na trg dela.
47.
Zato gre za pretirano splošen pogoj, ki ga je brez težav mogoče nadomestiti z drugimi, manj strogimi zahtevami; zaradi tega ugotavljam, da gre za nesorazmeren ukrep. Ta presoja se potrdi tudi ob upoštevanju okoliščin danega primera.
48.
Kot je razvidno iz predložitvene odločbe, D. Prete prebiva v Kraljevini Belgiji od leta 2001, ko je sklenila zakonsko zvezo z belgijskimi državljanom. Dve leti pozneje in po prijavi pri ustreznem zaposlitvenem uradu je zaprosila za premostitveno pomoč. Ali je kljub temu, da ima zahtevano spričevalo, da je v Belgiji zakonito prebivala dve leti, da je poročena z belgijskim državljanom in da je prijavljena pri belgijskem zavodu za zaposlovanje, mogoče trditi, da tožeča stranka nima dovolj izrazite povezave s trgom dela in družbenimi razmerami države gostiteljice? Če v položaju, kot je ta iz obravnavane zadeve, iz belgijske zakonodaje izhaja, da gre za primer nezadostne vključitve, se zdi razumno ugotoviti, da gre – ob upoštevanju njene utemeljitve – za ureditev, ki je v nasprotju z načelom sorazmernosti.
49.
Kot je pravilno poudarila Komisija, je z dejstvom, da je D. Prete poročena z belgijskim državljanom, uveden dodaten dejavnik. Nacionalni ukrep, s katerim je osebam, ki po sklenitvi zakonske zveze z belgijskim državljanom zakonito prebivajo v Belgiji, onemogočen dostop do premostitvenih pomoči, pomeni ukrep, ki ne upošteva družinskih razmer iskalca zaposlitve. Te okoliščine so dokaz za morebitne povezave, vzpostavljene v državi gostiteljici, in čeprav so te v nekaterih primerih omejene, na primer, samo na obstoj osebnih vezi, pa lahko v drugih – če se jih ustrezno ne upošteva – pomenijo okoliščino, zaradi katere lahko pride do kršitve temeljne pravice do zasebnega življenja, ki jo je Sodišče priznalo prav v okviru prostega gibanja oseb (
30
). Očitno je, da pogoj, ki je sporen v tem postopku, niti belgijskim organom niti belgijskim sodiščem ne omogoča upoštevanja te okoliščine. Glede na nezmožnost upoštevanja osebnih okoliščin, kot je ta, navedena zgoraj, tako menim, da je ukrep iz člena 36(1), točka 2(j), kraljevega odloka z dne 25. novembra 1991 v nasprotju z načelom sorazmernosti in zato z njim ni mogoče utemeljiti omejitve prostega gibanja delavcev.
50.
Glede na navedeno menim, da je pogoj vsaj šestletnega šolanja v belgijski izobraževalni ustanovi nesorazmerna omejitev, katere splošnost preprečuje upoštevanje posebnih okoliščin vsakega primera in ki obenem izključuje druge, manj omejujoče možnosti, s katerimi bi bilo prav tako mogoče doseči cilj, ki mu sledijo belgijski organi.
VI – Predlog
51.
Ob upoštevanju zgoraj navedenih utemeljitev Sodišču predlagam, naj na vprašanji za predhodno odločanje, ki ju je predložilo Cour de cassation, odgovori tako:
Člen 39 ES je treba razlagati tako, da nasprotuje ukrepu, kot je ta iz člena 36(1), točka 2(j), kraljeve uredbe z dne 25. novembra 1991, v skladu s katerim se za priznanje premostitvene pomoči od iskalke zaposlitve, ki je državljanka druge države članice, brezpogojno zahteva, da se je vsaj šest let šolala v izobraževalni ustanovi, ki jo organizira, priznava ali subvencionira belgijska skupnost.
(
1
)	Jezik izvirnika: španščina.
(
2
)	Sodba Sodišča z dne 20. junija 1985 (94/84, Recueil, str. 1873).
(
3
)	Sodba Sodišča z dne 31. januarja 1991 (C-18/90, Recueil, str. I-199).
(
4
)	Sodba Sodišča z dne 12. septembra 1996 (C-278/94, Recueil, str. I-4307).
(
5
)	Sodba Sodišča z dne 11. julija 2002 (C-224/98, Recueil, str. I-6191).
(
6
)	Sodba Sodišča z dne 15. septembra 2005 (C-258/04, ZOdl., str. I-8275).
(
7
)	Sodba Sodišča z dne 23. marca 2004 (C-138/02, Recueil, str. I-2703).
(
8
)	Uredba Sveta (EGS) št. 1612/86 z dne 15. oktobra 1968 (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 5, zvezek 1, str. 15).
(
9
)	Glej zgoraj navedeno sodbo Deak, točka 24.
(
10
)	Glej zgoraj navedeno sodbo D’Hoop, točka 27 in naslednje.
(
11
)	Zgoraj navedena sodba Collins, točka 63.
(
12
)	Zgoraj navedena sodba Ioannidis, točka 22.
(
13
)	Glej med drugim sodbe z dne 23. marca 1982 v zadevi Levin (53/81, Recueil, str. 1035, točka 17); z dne 3. julija 1986 v zadevi Lawrie-Blum (66/85, Recueil, str. 2121, točka 21) in z dne 17. marca 2005 v zadevi Kranemann (C-109/04, ZOdl., str. I-2421, točka 12). V zvezi s tem glej sklepne predloge generalnega pravobranilca Ruiz-Jaraboja Colomerja, predstavljene 12. marca 2009 v združenih zadevah Vatsouras in Koupatantze (sodba z dne 4. junija 2009, C-22/08 in C-23/08, ZOdl., str. I-4585, točke od 23 do 29).
(
14
)	Sodba z dne 26. februarja 1992 v zadevi Raulin (C-357/89, Recueil, str. I-1027, točka 14).
(
15
)	Glej zgoraj navedeno sodbo Deak, točka 24.
(
16
)	Zgoraj navedena sodba Collins, točki 60 in 61. Iz točke 3 izreka te sodbe je prav tako razviden njen obseg, saj je v njej podlaga te pravice izrecno omejena izključno na člen 39 ES.
(
17
)	Glej med drugim sodbi Sodišča z dne 12. februarja 1974 v zadevi Sotgiu (152/73, Recueil, str. 153, točka 11) in z dne 15. marca 2005 v zadevi Bidar (C-209/03, ZOdl., str. I-2119, točka 51) in zgoraj navedeno sodbo Ionannids (točka 26).
(
18
)	Zgoraj navedena sodba D’Hoop, točka 34.
(
19
)	Zgoraj navedena sodba Ioannidis, točka 28.
(
20
)	Prav tam.
(
21
)	Navedena zgoraj.
(
22
)	Sodba Sodišča z dne 18. novembra 2008 (C-158/07, ZOdl., str. I-8507).
(
23
)	Sodba Sodišča z dne 23. oktobra 2007 (C-11/06 in C-12/06, ZOdl., str. I-9161).
(
24
)	Sodba Sodišča z dne 14. junija 2012 (C-542/09).
(
25
)	Navedena zgoraj.
(
26
)	Zgoraj navedena sodba Collins, točka 66.
(
27
)	Zgoraj navedena sodba Collins, točka 71.
(
28
)	Glej člen 24 Direktive Evropskega parlamenta in Sveta 2004/38/ES z dne 29. aprila 2004 o pravici državljanov Unije in njihovih družinskih članov do prostega gibanja in prebivanja na ozemlju držav članic, ki spreminja Uredbo (EGS) št. 1612/68 in razveljavlja Direktive 64/221/EGS, 68/360/EGS, 72/194/EGS, 73/148/EGS, 75/34/EGS, 75/35/EGS, 90/364/EGS, 90/365/EGS in 93/96/EGS in sodbo v zgoraj navedeni zadevi Förster.
(
29
)	Zgoraj navedena sodba Komisija proti Nizozemski, točki 60 in 61.
(
30
)	Glej med drugim sodbo Sodišča z dne 11. julija 2002 v zadevi Carpenter (C-60/00, Recueil, str. I-6279, točki 41 in 42).