62022CC0579
SKLEPNI PREDLOGI GENERALNE PRAVOBRANILKE
TAMARE ĆAPETA,
predstavljeni 11. aprila 2024 (
1
)
Zadeva C‑579/22 P
Anglo Austrian AAB AG, v stečaju,
proti
Evropski centralni banki (ECB),
Belegging-Maatschappij „Far-East“ BV
„Pritožba – Ekonomska in monetarna politika – Direktiva 2013/36/EU – Bonitetni nadzor kreditnih institucij – Posebne nadzorne naloge, ki so prenesene na Evropsko centralno banko (ECB) – Sklep o odvzemu dovoljenja kreditni instituciji – Razlaga nacionalnega prava“
I. Uvod
1.
Enotni mehanizem nadzora (EMN) (
2
) je prvi steber bančne unije, ustvarjen leta 2014 (
3
) v odziv na finančno krizo. Njegov namen je „zagotavljanj[e] varnosti in trdnosti kreditnih institucij, stabilnosti finančnega sistema Unije in posameznih sodelujočih držav članic ter enotnosti in celovitosti notranjega trga“. (
4
)
2.
Skratka, bonitetni nadzor izvaja Evropska centralna banka (v nadaljevanju: ECB), pri čemer ji pomagajo pristojni nacionalni organi (
5
) v skladu z delitvijo dela iz člena 6 Uredbe o EMN. (
6
)
3.
Organizacija EMN je v primerjavi z delovanjem večine pravnega reda Unije v določeni meri „posebna“. (
7
) V skladu s členom 4(3) Uredbe o EMN ECB „uporablja vse upoštevno pravo Unije in nacionalno zakonodajo, s katero so bile prenesene morebitne direktive, ki so del upoštevnega prava Unije. V primerih, ko gre pri upoštevnem pravu Unije za uredbe, in kadar navedene uredbe državam članicam izrecno ponujajo različne možnosti, ECB uporablja tudi nacionalno zakonodajo, s katero se izvršujejo navedene možnosti“.
4.
Ta določba je bistvo obravnavane pritožbe. Anglo Austrian AAB AG, nekdanja Anglo Austrian AAB Bank AG (v nadaljevanju: AAB Bank), pritožnica v obravnavani zadevi, je bila manj pomembna kreditna institucija s sedežem v Avstriji. Potem ko je ECB tej kreditni instituciji odvzela dovoljenje, je pritožnica izpodbijala to odločitev pred Splošnim sodiščem, pri čemer je trdila, da je ECB odvzela njeno dovoljenje, ne da bi bili izpolnjeni potrebni pogoji, ki jih predpisuje pravo Unije, kot je bilo preneseno v avstrijsko pravo.
5.
Splošno sodišče je to tožbo zavrnilo s sodbo z dne 22. junija 2022, Anglo Austrian AAB in Belegging-Maatschappij Far-East/ECB (T‑797/19, izpodbijana sodba, EU:T:2022:389). Pritožnica v obravnavani zadevi med drugim trdi, da je Splošno sodišče napačno razlagalo in uporabljalo nacionalno pravo.
II. Upoštevna nacionalna zakonodaja
6.
Za obravnavano pritožbo sta pomembna dva avstrijska zakona. Prvič, Bundesgesetz über das Bankwesen (Bankwesengesetz) (zakon o bančništvu, v nadaljevanju: BWG) in, drugič, Bundesgesetz zur Verhinderung der Geldwäsche und Terrorismusfinanzierung im Finanzmarkt (zakon o preprečevanju pranja denarja in financiranja terorizma na finančnih trgih, v nadaljevanju: FM‑GwG)
7.
Člen 39 BWG je naslovljen „Splošne obveznosti glede potrebne skrbnosti“. Njegova odstavka 2 in 2b določata naslednje:
„(2)   Kreditne institucije in podjetja, odgovorna v skladu s členom 30(6), imajo vzpostavljene upravne, računovodske in nadzorne postopke za prepoznavanje, presojo, obvladovanje in nadziranje bančnih tveganj in tveganj, povezanih z bančništvom, vključno s tveganji, ki izhajajo iz njihovega makroekonomskega okolja, pri čemer upoštevajo fazo upoštevnega poslovnega cikla, tveganje pranja denarja in financiranja terorizma ter svoje politike in prakse prejemkov, ki ustrezajo naravi, velikosti in kompleksnosti opravljane bančne dejavnosti. Upravni, računovodski in nadzorni postopki v čim večjem obsegu pokrivajo tudi bančna in operativna tveganja, kot tudi tveganja, ki izhajajo iz politik in praks prejemkov in ki bi se lahko pojavila. Organizacijska struktura ter upravni, računovodski in nadzorni postopki se dokumentirajo v pisni obliki na razumljiv način. Organizacijska struktura preprečuje nastanek nasprotja interesov in spore o pristojnosti z organizacijskimi in postopkovnimi razmejitvami, ki ustrezajo dejavnosti. Ustreznost teh postopkov in njihovo uporabo vsaj enkrat letno pregleda oddelek za notranjo revizijo.
[…]
(2b)   V postopkih v skladu z odstavkom 2 se zlasti upošteva: 1. kreditno tveganje in tveganje nasprotne stranke; 2. tveganje koncentracije; 3. tržno tveganje; 4. tveganje prevelikega finančnega vzvoda; 5. operativno tveganje; 6. tveganje, povezano z listinjenjem; 7. likvidnostno tveganje; 8. tveganje spremembe obrestne mere glede vseh transakcij, ki niso zajete že s točko 3; 9. preostalo tveganje, ki izhaja iz tehnik za zmanjševanje kreditnega tveganja; 10. izpostavljenost tveganju, povezanemu z lokacijo kreditne institucije; 11. tveganje pranja denarja in financiranja terorizma; 12. tveganje, ki izhaja iz poslovnega modela institucije ob upoštevanju učinka strategij razpršitve; 13. rezultate stresnih testov za institucije, ki uporabljajo notranje pristope; in 14. korporativne ureditve za revizijo in nadzor kreditnih institucij in subjektov, odgovornih v skladu s členom 30(6), njihovo korporativno kulturo in usposobljenost upravljalnega organa za opravljanje njegovih nalog.“
8.
Člen 70(4) BWG ureja nadzorna pooblastila Finanzmarktaufsichtsbehörde (avstrijski organ za nadzor finančnih trgov, Avstrija, v nadaljevanju: FMA) in določa, da če kreditna institucija krši določbe BWG ali drugih v njem navedenih zakonov, (
8
) FMA:
„1.   kreditni instituciji, finančnemu holdingu, mešanemu finančnemu holdingu ali mešanemu holdingu odredi, da v roku, ki je glede na okoliščine zadeve razumen, ponovno vzpostavi zakonito stanje, sicer je zagrožena kazen;
2.   v primeru ponovitve ali nadaljevanja kršitve upravljavcem prepove upravljanje družbe v celoti ali delno, razen če to zaradi narave in resnosti kršitve ne bi bilo razumno in če se lahko pričakuje, da bo zakonito stanje ponovno vzpostavljeno z nadaljnjimi ukrepi iz točke 1; v tem primeru bo prva naložena upravna kazen izvršena, odredba pa bo ponovljena z zagroženo strožjo upravno kaznijo;
3.   prekliče dovoljenje kreditne institucije, če drugi ukrepi v skladu s tem zveznim zakonom ne morejo zagotoviti delovanja kreditne institucije. […]“
9.
Točka 2 člena 31(3) FM-GwG določa, da „FMA lahko […] v primeru kršitev obveznosti iz člena 34(2) in (3) [FM-GwG] prekliče dovoljenje, ki ga je izdal FMA […]“.
10.
Nazadnje, člen 34(2) in (3) FM-GwG prenaša določbe v zvezi z bojem proti pranju denarja iz Direktive 2005/60 (
9
) in se zlasti sklicuje na hude, ponavljajoče se ali sistematične kršitve iz člena 6(1), od (2) do (4), (6) in (7), člena 7(7), člena 9 in člena 23(3) FM-GwG.
III. Dogodki, ki so pripeljali do postopka pred Splošnim sodiščem
11.
Dejansko stanje, upoštevno za obravnavano pritožbo, je mogoče povzeti, kot sledi.
12.
Pritožnica, družba AAB Bank, je bila manj pomembna kreditna institucija s sedežem v Avstriji. Belegging-Maatschappij „Far-East“ BV (v nadaljevanju: delničar) je holdinška družba, ki je imela v lasti 99,99 % delnic družbe AAB Bank.
13.
FMA je 26. aprila 2019 ECB predložil osnutek odločitve o odvzemu dovoljenja družbi AAB Bank za opravljanje dejavnosti kreditne institucije v skladu s členom 80(1) Okvirne uredbe o EMN. (
10
)
14.
ECB je s sklepom z dne 14. novembra 2019 družbi AAB Bank odvzela dovoljenje za opravljanje dejavnosti kreditne institucije z učinkom od datuma vročitve navedenega sklepa.
15.
ECB je menila, da na podlagi ugotovitev FMA, ki se nanašajo na trajajoče in ponavljajoče se neupoštevanje zahtev v zvezi z bojem proti pranju denarja in financiranju terorizma ter notranjim upravljanjem družbe AAB Bank, ta ne more zagotoviti preudarnega upravljanja tveganj.
16.
ECB je zato menila, da so merila, ki upravičujejo odvzem dovoljenja družbi AAB Bank za dostop do dejavnosti kreditne institucije, ki so določena v členu 18(f) Direktive 2013/36 (
11
) in so bila prenesena v avstrijsko pravo, izpolnjena, saj je družba AAB Bank kršila člen 67(1)(d) in (o) navedene direktive, kot je bila prenesena v avstrijsko pravo, ter da je ta odvzem sorazmeren.
17.
Poleg tega je ECB zavrnila odlog učinkov izpodbijanega sklepa za 30 dni z obrazložitvijo, da s pripombami družbe AAB Bank ni mogoče omajati zakonitosti tega sklepa, da ta ne more povzročiti nepopravljive škode ter da javni interes za zaščito vlagateljev, investitorjev in drugih partnerjev družbe AAB Bank in za stabilnost finančnega sistema utemeljuje takojšnjo uporabo sklepa.
IV. Postopek pred Splošnim sodiščem in izpodbijana sodba
18.
Družba AAB Bank in delničar sta 19. novembra 2019 v sodnem tajništvu Splošnega sodišča vložila tožbo za razglasitev ničnosti izpodbijanega sklepa.
19.
Splošno sodišče je po sodbi Sodišča v zadevi ECB in drugi/Trasta Komercbanka (
12
) delničarjevo tožbo razglasilo za nedopustno. Tožbo družbe AAB Bank je v celoti zavrnilo kot neutemeljeno.
V. Postopek pred Sodiščem
20.
Družba AAB s pritožbo, vloženo 1. septembra 2022, Sodišču predlaga, naj:
–
izpodbijano sodbo razveljavi;
–
sklep z dne 14. novembra 2019, s katerim je ECB pritožnici odvzela dovoljenje za opravljanje dejavnosti kreditne institucije, razglasi za ničen;
–
podredno, vrne zadevo v odločanje Splošnemu sodišču, če Sodišče meni, da o zadevi ne more vsebinsko odločiti, in
–
ECB naloži plačilo stroškov tega postopka in stroškov postopka pred Splošnim sodiščem.
21.
ECB Sodišču predlaga, naj:
–
pritožbo v celoti zavrne in
–
pritožnici naloži plačilo stroškov.
22.
Delničar je interveniral v podporo pritožnice.
VI. Analiza
23.
Pritožnica v utemeljitev pritožbe navaja sedem pritožbenih razlogov.
24.
V prvem pritožbenem razlogu navaja, da je Splošno sodišče prekoračilo meje svoje pristojnosti, kršilo pravo Unije in izkrivilo dejansko stanje. Drugi pritožbeni razlog se nanaša na kršitev, ki naj bi jo Splošno sodišče storilo, ko je sprejelo pristojnost ECB za zadeve v zvezi s pranjem denarja. V tretjem pritožbenem razlogu navaja, da je Splošno sodišče napačno razlagalo pravo Unije in nacionalno pravo, v vsakem primeru pa je izkrivilo dejansko stanje. Četrti pritožbeni razlog Splošnemu sodišču očita napačno razlago člena 67(1)(d) Direktive 2013/36 in nacionalnega prava. V petem pritožbenem razlogu zatrjuje, da Splošno sodišče ni upoštevalo trditev v zvezi z načelom sorazmernosti. V šestem pritožbenem razlogu navaja, da je Splošno sodišče kršilo pravico pritožnice do obrambe. Nazadnje, s sedmim pritožbenim razlogom se Splošnemu sodišču očitajo postopkovne napake, ki so negativno vplivale na interese pritožnice.
25.
V nadaljevanju bom glede na to, da se vprašanje ustrezne vloge in razlage nacionalnega prava pojavlja v številnih pritožbenih razlogih, najprej naslovila položaj, ki ga ima nacionalno pravo v pravnem okviru EMN (oddelek A). Nato bom preučila vsak pritožbeni razlog posebej ter tako dokazala, da mora Sodišče pritožbo v celoti zavrniti (oddelek B).
A.
Nacionalno pravo kot del pravnega okvira EMN
26.
Uredba o EMN ločuje med ureditvijo bančništva in bančnim nadzorom. Večinoma, a ne izključno, se nanaša na bančni nadzor.
27.
Ko ureja bančni nadzor, Uredba o EMN ne usklajuje nacionalnih materialnopravnih pravil, ki se uporabljajo za kreditne institucije. Opira se na razne nacionalne odločitve v zvezi z vsebino veljavnih pravil ter se osredotoča na „oblike nadzora“ in „medsebojno delovanje nadzornikov“. (
13
)
28.
Delitev urejanja pravnega področja med Evropsko unijo in državami članicami je običajna regulativna metoda v Uniji. Prepletanje prava Unije in nacionalnega prava je splošna značilnost pravnega reda Unije. To je praviloma posledica urejanja z direktivami. Vseeno pa je enak učinek pogosto dosežen tudi z uporabo uredb, ki državam članicam dopuščajo ali od njih zahtevajo dodatne regulativne odločitve.
29.
V večini primerov tako mešanico prava Unije in nacionalnega prava uporabljajo organi države članice. Sodni nadzor odločb nacionalnih organov se izvaja pred nacionalnimi sodišči, ki razlagajo in uporabljajo nacionalno pravo in lahko Sodišču predložijo vprašanja v zvezi s pravom Unije.
30.
EMN je edinstven, saj gre za prvi primer v pravu Unije, v katerem je institucija Unije – v nasprotju z nacionalno institucijo – neposredno zavezana za uporabo nacionalnega prava. (
14
)
31.
V večini primerov si nalogo bonitetnega nadzora delijo ECB in pristojni nacionalni organi. (
15
) Pri večini nadzornih nalog si delo razdelijo glede na pomembne in manj pomembne institucije. (
16
)
32.
Vendar pa ima ECB ne glede na razlikovanje pomembno/manj pomembno dve izključni pristojnosti glede vseh kreditnih institucij: prvič, izdaje ali odvzema dovoljenja za opravljanje bančnih storitev in, drugič, ocenjevanja priglasitev pridobitve in odsvojitve kvalificiranega deleža v kreditnih institucijah (razen v primeru reševanja banke). (
17
) V obravnavani zadevi je pomembna prva pristojnost.
33.
Pri odločanju o tem, ali naj kreditni instituciji izda ali odvzame njeno dovoljenje, je ECB pozvana, da uporabi pravila tako prava Unije kot tudi prava države članice, v kateri je zadevna kreditna institucija. V skladu s členom 4(3) Uredbe o EMN je nacionalna zakonodaja izrecno upoštevna za ECB, ko ta sprejema določene odločitve. (
18
)
34.
Poraja se torej vprašanje, kdo nadzoruje izvajanje tega pooblastila s strani ECB in na podlagi katerega prava.
35.
Na vprašanje o tem, „kdo nadzoruje izvajanje tega pooblastila“, je Sodišče že odgovorilo v sodbi Berlusconi: Člen 263 PDEU sodiščem Unije podeljuje izključno pristojnost, da nadzirajo zakonitost aktov institucij Unije. Imajo torej tudi izključno pristojnost v zvezi z odločitvami ECB. (
19
)
36.
Vprašanje o tem, „na podlagi katerega prava se nadzoruje izvajanje tega pooblastila“, je nekoliko bolj zapleteno.
37.
Ker ECB poleg prava Unije uporablja tudi pravila nacionalnega prava, ko se odloča o tem, ali naj dovoljenje podeli ali odvzame, je neizogibno, da sodišča Unije uporabijo nacionalno pravo kot podlago za sodni nadzor takih odločitev ECB.
38.
Pred sodišči Unije se lahko nacionalno pravo obravnava na dva načina: kot dejansko ali kot pravno vprašanje. (
20
)
39.
Zaradi logike tožb zaradi neizpolnitev obveznosti, predlogov za sprejetje predhodne odločbe (
21
) in včasih ničnostnih tožb (
22
) je nacionalno pravo običajno obravnavano kot dejansko vprašanje. (
23
) V takem primeru bi nadzor nad ugotovitvami Splošnega sodišča, ki se nanašajo na nacionalno pravo, zajemal nadzor nad njegovim ugotavljanjem dejstev, kar Sodišče v pritožbenem postopku lahko stori le, kadar stranke trdijo, da je Splošno sodišče izkrivljalo dejansko stanje. (
24
)
40.
Vendar pa v pravu Unije obstajajo primeri, kjer so vprašanja v zvezi z nacionalnim pravom obravnavana kot pravna vprašanja. V zvezi s tem EMN ni edini primer, kjer se pravo Unije izrecno sklicuje na nacionalno pravo kot na upoštevno pravo.
41.
Najbolj znan primer je Uredba o blagovni znamki, (
25
) ki se obširno in izrecno sklicuje na nacionalno pravo. (
26
) Generalni pravobranilec P. Mengozzi (
27
) dalje omenja področja javnih naročil, kjer morajo institucije Unije včasih spoštovati upoštevno določbo nacionalnega prava države, v kateri se bo izvajalo javno naročilo, in pristojnost Sodišča v skladu s členom 272 PDEU, ko se nacionalno pravo lahko uporablja na podlagi pogodbene arbitražne klavzule.
42.
Generalni pravobranilec P. Mengozzi je trdil, da se v okoliščinah, kjer je nacionalno pravo del upoštevnega pravnega okvira, „sodišče Unije, kljub vsej previdnosti, ne more izogniti obveznosti, da preuči vse upravne akte, ki so predmet njegovega nadzora, vključno z delom aktov, v katerem je bila izvedena presoja nacionalnega prava“. (
28
)
43.
Generalni pravobranilec Y. Bot je na področju zakonodaje o blagovnih znamkah menil, da lahko Splošno sodišče „– če je treba, po uradni dolžnosti – razišče vsebino, pogoje za uporabo in obseg pravil nacionalnega prava, ki so jih stranke navedle v utemeljitev svojih trditev“. (
29
)
44.
Menim, da je treba nacionalno pravo kot pravno vprašanje obravnavati tudi na področju bančnega nadzora, kadar zakonodaja Unije zahteva, da ECB uporabi pravila nacionalnega prava. Ko določajo in uporabljajo nacionalno pravo v okviru EMN, morajo sodišča Unije torej uporabljati svojo standardno metodologijo pravne razlage, nacionalno pravo pa umestiti v njegov ustrezni nacionalni okvir, ki je lahko v posameznih državah članicah različen. Le tako lahko sodišča Unije upoštevajo regulativno raznolikost v državah članicah, ki jo podpira sistem EMN, (
30
) kar ECB upošteva, ko uveljavlja svoja nadzorna pooblastila. (
31
)
45.
Strinjam se z generalnima pravobranilcema P. Mengozzijem in Y. Botom, da bi moralo Splošno sodišče, če želi razumeti pomen nacionalnega prava v okviru EMN, upoštevati – če je treba, po uradni dolžnosti – tako nacionalni pravni okvir kot nacionalno sodno prakso, upoštevna za pravilno razlago zadevnih nacionalnih predpisov. (
32
)
46.
Ker se nacionalno pravo obravnava kot pravno vprašanje, je Sodišče pooblaščeno, da v pritožbenem postopku izpelje nadzor nad tem, kako je Splošno sodišče uporabljalo to pravo.
47.
Treba je še ugotoviti, kateri standard nadzora bi moralo Sodišče uporabiti, ko presoja trditve v pritožbenem postopku, da je Splošno sodišče napačno razlagalo nacionalno pravo, ki se uporabi.
48.
V okviru zakonodaje o blagovnih znamkah (
33
) je Sodišče vzpostavilo standard nadzora, ki se očitno osredotoča na iskanje izkrivljanja pomena, ko je Splošno sodišče predstavilo nacionalno zakonodajo, in pri tem upoštevalo, kako so to nacionalno zakonodajo predstavile stranke v postopku. Razlog za to bi lahko bil, da Sodišče ni nikoli izrecno potrdilo, da nacionalna zakonodaja na tem področju igra vlogo pravnega vprašanja, ne dejanskega vprašanja. (
34
)
49.
Strinjam se, da Sodišče v pritožbenem postopku ne bi smelo na novo razlagati nacionalnega prava, temveč bi moralo presoditi, katere elemente je Splošno sodišče upoštevalo pri razlagi tega prava, da je prišlo do svoje ugotovitve.
50.
Vendar pa se mi zdi, da je osredotočenost na besedilo upoštevnih nacionalnih določb, četudi jih obravnavamo kot pravno vprašanje, morda preozka v okviru EMN, kjer je, kot je prikazano zgoraj, nacionalna regulativna raznolikost pravilo.
51.
Nadzor Sodišča naj se torej osredotoča na ugotavljanje dolžnosti skrbnega ravnanja Splošnega sodišča, ko je ugotavljalo ustrezen pomen nacionalnega prava. Sodišče naj se osredotoča na dejavnike, ki jih je Splošno sodišče upoštevalo pri presoji pomena nacionalnega prava ter na jasnost njegove obrazložitve, s katero je utemeljevalo izbiro ene konkurenčne razlage, in ne druge.
B.
Analiza pritožbenih razlogov
52.
Ob upoštevanju zgoraj navedenega bom zdaj preučila sedem pritožbenih razlogov, ki jih je navedla pritožnica. Pri svoji analizi bom zamenjala vrstni red prvega in drugega pritožbenega razloga, nakar se bom posvetila preostalim pritožbenim razlogom v vrstnem redu, kot so bili navedeni.
1. Drugi pritožbeni razlog: pristojnosti ECB
53.
V okviru drugega pritožbenega razloga družba AAB Bank trdi, prvič, da je Splošno sodišče ravnalo napačno, ko ni po uradni dolžnosti preučilo, ali je bila ECB pristojna za zadeve v zvezi s pranjem denarja ali za morebitno uporabo nacionalnega prava na tem področju; drugič, da je ECB pooblaščena zgolj, da izreka sankcije za kršitve prava Unije, ki se neposredno uporablja; in tretjič, da je ECB pristojna zgolj za izvajanje bonitetnega nadzora v zvezi z depozitnimi in kreditnimi dejavnostmi.
54.
Ta pritožbeni razlog razumem kot trditev, da ECB ni ukrepala na področju odvzema dovoljenja za opravljanje bančnih storitev (za kar je izključno pristojna), temveč na področju boja proti pranju denarja (pristojnost, ki pripada pristojnim nacionalnim organom).
55.
Glede prve trditve se pritožnica sklicuje na uvodno izjavo 28 Uredbe o EMN in jo razlaga, kot da FMA podeljuje izključno pristojnost na področju, ki se nanaša na boj proti pranju denarja. Po mnenju pritožnice je Splošno sodišče napačno ločilo odločanje na tem področju na dva dela: prvič, ugotavljanje kršitev, ki se nanašajo na FMA, in drugič, pooblastilo za naložitev sankcij v obliki odvzema dovoljenja za opravljanje bančnih storitev, ki pripada ECB.
56.
V podporo tej trditvi pritožnica trdi tudi, da bi drugačna razlaga člena 4(3) Uredbe o EMN pripeljala do nezakonitosti te določbe, saj bi bila v nasprotju z delitvijo pristojnosti.
57.
Glede uvodne izjave 28 Uredbe o EMN je Sodišče že zavrnilo razlago, ki jo predlaga pritožnica v obravnavani zadevi.
58.
V sodbi Versobank/ECB je Sodišče poudarilo, da je za odvzem dovoljenja izključno pristojna ECB. (
35
) Poleg tega je Sodišče odločilo, da lahko ECB v skladu s členom 14(5) Uredbe o EMN med drugim odvzame dovoljenje na predlog pristojnih nacionalnih organov. (
36
) Nazadnje, Sodišče je potrdilo, da pristojnost ECB ostaja izključna, tudi kadar se razlogi za odvzem na primer nanašajo na obveznosti upravljanja in obveznosti boja proti pranju denarja. (
37
)
59.
Splošno sodišče je torej ravnalo pravilno, ko je do teh istih ugotovitev prišlo v zvezi s pristojnostjo ECB za odvzem dovoljenja družbe AAB Bank na podlagi kršitev, ki jih je ugotovil FMA, v skladu s členom 18(f) ter členom 67(1)(d) in (o) Direktive 2013/36. (
38
)
60.
Zato predlagam, naj se prva trditev drugega pritožbenega razloga zavrne kot neutemeljen.
61.
V okviru druge trditve pritožnica trdi, da lahko ECB v skladu z uvodno izjavo 36 in členom 18 Uredbe o EMN naloži sankcije le na osnovi neposredno uporabljivega prava Unije in ne za kršitve nacionalnega prava.
62.
Vendar pa je Sodišče zaradi istih razlogov kot v prvi trditvi tega pritožbenega razloga nedvoumno potrdilo, da ECB uporablja tudi upoštevno nacionalno pravo. Splošno sodišče je po mojem mnenju torej pravilno ugotovilo, da obveznosti na podlagi člena 34(2) in (3) FM-GwG prenašajo upoštevne določbe Direktive 2005/60 in da kršitev teh obveznosti torej spada na področje uporabe člena 31(3), točka 2, FM-GwG, ki je kot posledico določil odvzem dovoljenja kreditni instituciji. (
39
) Splošno sodišče je torej pravilno ugotovilo, da je ECB, ki ima izključno pristojnost, da odvzame dovoljenje v skladu z Uredbo o EMN, to odločitev lahko oprla na kršitve nacionalnega prava. (
40
)
63.
Trditev, da je člen 4(3) Uredbe o EMN nezakonit, ni bila obravnavana pred Splošnim sodiščem in jo je torej treba šteti kot novo v pritožbenem postopku, zaradi česar je nedopustna. (
41
)
64.
Nazadnje, pritožnica trdi, da je ECB pristojna zgolj za izvajanje bonitetnega nadzora v zvezi z depozitnimi in kreditnimi dejavnostmi.
65.
Ta trditev je bila navedena šele v pritožbenem postopku in je torej nedopustna.
66.
V vsakem primeru je treba to trditev zavrniti glede na to, da ima, kot sem pojasnila v zvezi s prvo trditvijo tega pritožbenega razloga, ECB izključno pristojnost za odvzem dovoljenja za opravljanje bančnih storitev brez kakršnih koli razmejitev glede tega, kakšne dejavnosti vključuje tako dovoljenje.
67.
Predlagam, naj se drugi pritožbeni razlog v delu, v katerem je dopusten, zavrne kot neutemeljen.
2. Prvi pritožbeni razlog: pristojnost Splošnega sodišča
68.
Pritožnica v okviru svojega prvega pritožbenega razloga navaja, da je Splošno sodišče prekoračilo svojo pristojnost in kršilo člen 263 PDEU, ker je obravnavalo vprašanja glede razlage in uporabe avstrijskega prava v zvezi z bojem proti pranju denarja. Pritožnica podredno navaja, da sta bili razlaga in uporaba nacionalnega prava napačni. Nazadnje, če Sodišče ugotovi, da je treba nacionalno pravo obravnavati kot dejansko vprašanje, pritožnica trdi, da je Splošno sodišče izkrivilo njegov pomen.
69.
Predlagam, naj Sodišče te trditve šteje za neutemeljene. Natančneje, kot je bilo pojasnjeno v prejšnjem oddelku, je člen 4(3) Uredbe o EMN nacionalno pravo umestil v njegov upoštevni pravni okvir.
70.
ECB mora torej odločitve sprejemati tudi na podlagi nacionalnega prava.
71.
Kot je bilo potrjeno v sodbi Berlusconi, morajo sodišča Unije nadzirati zakonitost aktov Unije na podlagi člena 263 PDEU. (
42
) Pri tem morajo, kot je predlagano v točki 44 teh sklepnih predlogov, nacionalno pravo uporabiti kot pravo. Glede na to, da se BWG, ki se nanaša na odvzem dovoljenja, sklicuje na FM-GwG, ki se nanaša na pranje denarja, je FM-GwG postal del nacionalnega prava, ki ga Splošno sodišče uporablja, ko nadzira sklep ECB o odvzemu dovoljenja.
72.
Pritožnica dalje navaja, da je Splošno sodišče napačno uporabilo načela upravnega prava Unije po analogiji za dokončnost odločb nacionalnih upravnih organov (v tem primeru FMA) v zvezi s kršitvijo člena 31(3), točka 2, in člena 34(2) in (3) FM-GwG. (
43
)
73.
Pritožnica pravilno trdi, da bi moralo Splošno sodišče pri presoji dokončnosti nacionalnega upravnega akta upoštevati avstrijska načela upravnega prava. Vendar pa pritožnica ne pojasni, kako se načela, ki jih je uporabilo Splošno sodišče, razlikujejo od avstrijskih upravnih pravil. Predlagam torej, da se trditev, da je Splošno sodišče sprejelo vsebinsko napačno odločitev, zavrne. (
44
)
74.
Nazadnje, pritožnica navaja, da je obrazložitev Splošnega sodišča protislovna, ker po eni strani meni, da pogoje za odvzem dovoljenja določajo nacionalni upravni organi, po drugi strani pa samo izvaja sodni nadzor nad takimi odločitvami.
75.
Po mojem mnenju v tej ugotovitvi Splošnega sodišča ni nič protislovnega. Pravo Unije (Uredba o EMN) zahteva, da države članice določijo pogoje za podelitev dovoljenja kreditnim institucijam. Vendar pa, ko so ti pogoji določeni, jih mora upoštevati institucija, ki podeljuje (ali odvzema) tako dovoljenje, in to je ECB. Ker imajo sodišča Unije pristojnost nad sklepom ECB, je edini mogoči izid to, da morajo upoštevati pogoje, določene z nacionalnim pravom.
76.
Predlagam, naj se prvi pritožbeni razlog v delu, v katerem je dopusten, zavrne kot neutemeljen.
3. Tretji pritožbeni razlog: razlaga in uporaba nacionalnega prava
77.
V okviru tretjega pritožbenega razloga, ki je razdeljen na devet delov, pritožnica trdi, da je Splošno sodišče napačno razlagalo člen 31(3), točka 2, FM‑GwG, člen 67(1) Direktive 2013/36 ter nacionalne upravne in sodne odločbe.
a) Prvi del: člen 31(3), točka 2, FM-GwG
78.
V prvem delu pritožnica navaja, da je Splošno sodišče napačno razlagalo in uporabilo člen 31(3), točka 2, FM-GwG, ko je v točki 44 izpodbijane sodbe ugotovilo, da ni treba počakati, da upoštevne nacionalne odločbe postanejo pravnomočne, preden se ugotovi, da so bili pogoji za odvzem dovoljenja izpolnjeni. Poleg tega pritožnica navaja, da je Splošno sodišče „radikalno“ razlagalo avstrijsko pravo, saj se mu ni zdelo problematično, da dve odločbi obravnavata isto kršitev, pri čemer jo ena (nacionalna) dokazuje, druga (odločba ECB) pa sankcionira z odvzemom dovoljenja.
79.
Poleg tega pritožnica navaja, da je Splošno sodišče – v točki 61 izpodbijane sodbe – storilo napako, ko je napačno razlagalo člen 70(4) BWG, ki se izrecno uporablja na podlagi člena 31(3), točka 2, FM-GwG.
80.
Glede prve trditve ni povsem jasno, da je Splošno sodišče dejansko prišlo do ugotovitve, ki mu jo očita pritožnica. Splošno sodišče je odgovarjalo na trditev, v skladu s katero se huda kršitev lahko ugotovi le v skladu z upravnokazenskim ali kazenskim pravom, in sicer v okviru sodnega postopka s pravnomočno odločbo. (
45
)
81.
V zvezi s tem je Splošno sodišče odgovorilo, da bi, kjer nacionalno pravo upravnemu organu podeljuje pristojnost za ugotavljanje in sankcioniranje kršitev upoštevnih določb (člen 34(2) FM-GwG), zahteva po pravnomočnosti povzročila, da bi bila uporaba take kazni odvisna od tega, ali zadevna kreditna institucija vloži pritožbo zoper odločbo tega organa.
82.
Zdi se mi torej, da Splošno sodišče v nasprotju z navedbami pritožnice ni ugotovilo, da ni treba, da odločba upravnega organa, ki je ugotovil kršitev upoštevnih določb, postane pravnomočna. To sodišče je zgolj navedlo, da brez pritožbe taka odločba postane pravnomočna.
83.
V zvezi s trditvijo pritožnice, ki se nanaša na „radikalno“ razlago nacionalnega prava in v skladu s katero kršitve ni mogoče ugotavljati in sankcionirati z dvema različnima odločbama, se mi zdi, da te trditve ni mogoče sprejeti, saj izključna pristojnost za odvzem dovoljenja v skladu s členom 4(1)(a) Uredbe o EMN pripada ECB.
84.
Najverjetneje drži, da je taka delitev pristojnosti spremenila delovanje upravnega prava v državah članicah pred oblikovanjem bančne unije. Vendar pa tega ni mogoče šteti za napačno razlago nacionalnega prava.
85.
Nazadnje, pritožnica navaja, da je Splošno sodišče v točki 61 izpodbijane sodbe storilo napako, ko je napačno razlagalo člen 70(4) BWG. Po mnenju pritožnice ta določba nacionalnega prava, ki se izrecno uporablja na podlagi člena 31(3), točka 2, FM-GwG, zahteva naložitev sankcij postopoma v skladu s tremi zaporednimi ravnmi sankcij.
86.
Vendar pa se mi ne zdi, da Splošno sodišče to razlago podaja v točki 61 izpodbijane sodbe. Tam je ugotovilo, da neizpolnitve obveznosti, četudi so medtem popravljene, utemeljujejo odvzem dovoljenja zaradi cilja zaščite evropskega bančnega sistema.
87.
Tu sta upoštevni tudi točki 79 in 92 izpodbijane sodbe, kjer je Splošno sodišče po mojem mnenju pravilno ugotovilo, da je ECB ravnala pravilno, ko je na podlagi sistematičnih, hudih in trajajočih kršitev uporabila kazen odvzema dovoljenja.
88.
Kot je navedeno v točki 45 teh sklepnih predlogov, bi moralo Splošno sodišče upoštevati tudi upoštevno nacionalno sodno prakso, ki razlaga nacionalno pravo. (
46
) V zvezi s tem je pritožnica pred Splošnim sodiščem predložila odločbo Bundesverwaltungsgericht (zvezno upravno sodišče, Avstrija) (
47
), s katero je to sodišče odločilo, da kršitve niso bile hude ali sistematične.
89.
Splošno sodišče te trditve ni obravnavalo v izpodbijani sodbi, pač pa se je osredotočilo na razloge, ki jih je navedla ECB na podlagi ugotovitev, ki ji jih je predložil FMA. Splošno sodišče se je prav tako navzkrižno sklicevalo na seznam odločb, ki so bile podlaga za priporočilo FMA in odločitev ECB, da odvzame dovoljenje, ter med katerimi je tudi sodba, na katero se je sklicevala pritožnica. (
48
)
90.
Čeprav se lahko strinjam, da bi Splošno sodišče lahko jasneje pojasnilo vpliv te sodbe na svojo ugotovitev, je vseeno jasno, da je Splošno sodišče sodbo Bundesverwaltungsgericht (zvezno upravno sodišče) vključilo v svojo presojo in ugotovilo, da ne zmanjšuje pomena ugotovitve FMA in ECB, da so bile kršitve družbe AAB Bank sistemske, hude in trajajoče.
91.
Poleg tega je Splošno sodišče ugotovilo, da pomembnost nadzornih pravil za boj proti pranju denarja in financiranju terorizma, posebne odgovornosti kreditnih institucij v zvezi s tem, pa tudi potrebe, da se čim hitreje izpeljejo posledice storitve kršitev teh pravil, utemeljujejo odvzem dovoljenja. (
49
)
92.
Prvi del tretjega pritožbenega razloga bi bilo po mojem mnenju torej treba zavrniti.
b) Drugi del: nacionalne odločbe
93.
Pritožnica navaja, da je Splošno sodišče napačno ugotovilo, da je nujno, da se z nacionalno odločbo ugotovi kršitev in da mora biti ta odločba predmet sodnega nadzora. Pritožnica se ne sklicuje na nobeno točko izpodbijane sodbe, kjer je Splošno sodišče prišlo do take ugotovitve.
94.
Poleg tega ni jasno, kakšna napaka se očita Splošnemu sodišču, zaradi česar menim, da bi moralo Sodišče to trditev razglasiti za nedopustno.
95.
Pritožnica nato enega za drugim analizira dokumente, naštete v točki 26 izpodbijane sodbe, ter navaja, da jim je Splošno sodišče v tej točki pripisalo napačno pravno veljavo.
96.
Vendar pa se točka 26 izpodbijane sodbe zgolj sklicuje na razne dokumente, na katere sta se sklicevala FMA in ECB, ko sta se odločala o odvzemu dovoljenja. Pritožnica ne opredeli napake Splošnega sodišča, ko navaja ta seznam.
97.
Sodišče bi torej moralo po mojem mnenju zavrniti ta del tretjega pritožbenega razloga.
c) Tretji del: načela upravnega prava
98.
Pritožnica navaja, da je Splošno sodišče v točkah 46 in 47 izpodbijane sodbe napačno uporabilo načela upravnega prava Unije po analogiji za položaj, ki ga ureja avstrijsko pravo.
99.
Splošno sodišče je navedlo, „da je mogoče krivdo osebe, obdolžene za kršitev, šteti za dokončno ugotovljeno, če je odločba o ugotovitvi te kršitve postala pravnomočna“. (
50
)
100.
Vendar pa pritožnica ne pojasni, kako je to načelo v nasprotju z upoštevnim avstrijskim pravom. Povedano drugače, ni pojasnila, kaj določa avstrijsko pravo. Nasprotno in v skladu s trditvijo ECB načelo, na katerega se sklicuje Splošno sodišče, sledi splošni logiki, v skladu s katero ugotovitev postane pravnomočna, ko odločba, v kateri je do te ugotovitve prišlo, sama postane pravnomočna.
101.
Zato menim, da je treba ta del tretjega pritožbenega razloga zavrniti.
d) Četrti del: učinki nacionalnih upravnih odločb
102.
Pritožnica navaja, da je Splošno sodišče ravnalo napačno – v točkah 149 in 150 izpodbijane sodbe – ko je v nasprotju z nacionalnim pravom nacionalnim upravnim odločbam pripisalo več posledic. (
51
)
103.
Po mojem mnenju ta trditev izkrivlja obrazložitev, na katero se opirajo navedene točke izpodbijane sodbe, v kateri je Splošno sodišče zgolj zavrnilo notranje revizijsko poročilo družbe AAB Bank kot zadosten dokaz, da se hude kršitve, kot so ugotovljene z upoštevnimi upravnimi odločbami na nacionalni ravni, niso zgodile.
104.
Zato menim, da je treba ta del tretjega pritožbenega razloga zavrniti.
e) Peti del: kjer je dim, je tudi ogenj
105.
Pritožnica navaja, da je Splošno sodišče odločalo na podlagi načela „kjer je dim, je tudi ogenj“, ko je površinsko obravnavalo več dokumentov, ki široko obravnavajo zakonodajo v zvezi z bojem proti pranju denarja.
106.
Treba je navesti, da se pritožnica ne sklicuje na noben del izpodbijane sodbe konkretno, zaradi česar je ta del tretjega pritožbenega razloga nedopusten, ker Sodišče ne more oblikovati pritožbenih trditev za pritožnico.
107.
Vendar pa je treba dodati, da je Splošno sodišče konkretno pregledalo ugotovitve o posameznih kršitvah, ki so FMA in nato ECB pripeljale do ugotovitve, da obstajajo hude, sistemske in trajajoče kršitve člena 34(2) in (3) FM‑GwG, ki utemeljujejo odvzem dovoljenja. (
52
)
108.
Sodišču torej predlagam, naj zavrne ta del tretjega pritožbenega razloga.
f) Šesti del: celovita presoja
109.
Pritožnica trdi, da Splošno sodišče ni izvedlo celovite presoje upoštevnih nacionalnih odločb, ter navaja tri sodbe Bundesverwaltungsgericht (zvezno upravno sodišče).
110.
Treba je navesti, da ta trditev ni bila podana pred Splošnim sodiščem in je torej nova v pritožbenem postopku. Take trditve so, kot je že omenjeno zgoraj, nedopustne. (
53
)
111.
Če se pritožnica sklicuje na presojo Splošnega sodišča, ki je po njenem mnenju obravnavala zadeve, ki so „preveč specifične in zastarele“, ni jasno, na katere dele izpodbijane sodbe se ta trditev nanaša in natanko kakšna napačna uporaba prava se očita Splošnemu sodišču. Bolj se mi zdi, da pritožnica Sodišče prosi, da v pritožbenem postopku presoja dejansko stanje.
112.
Vendar pa Sodišče ni pristojno niti za ugotavljanje dejanskega stanja niti za presojo dokazov, razen če bi pritožnica navedla, da je Splošno sodišče izkrivilo dejansko stanje in da je tako izkrivljanje očitno razvidno iz listin v spisu Sodišča. (
54
)
113.
Poleg tega mora stranka, ki zatrjuje izkrivljanje, natančno navesti dokaze, ki naj bi jih Splošno sodišče izkrivilo, in dokazati napake pri presoji, ki so po njenem mnenju povzročile, da je Splošno sodišče izkrivilo dokaze. (
55
)
114.
Pritožnica zgolj opredeljuje dejansko stanje, ki ga je Splošno sodišče že presodilo, ne da bi pokazala, da je to sodišče izkrivljalo dokaze.
115.
Sodišče bi po mojem mnenju torej celotni šesti del tretjega pritožbenega moralo razglasiti za nedopusten.
g) Sedmi del: člen 67(1)(o) Direktive 2013/36
116.
V okviru sedmega dela tretjega pritožbenega razloga pritožnica navaja, da je Splošno sodišče napačno ugotovilo, da so bile storjene hude kršitve, kot zahteva člen 67(1)(o) Direktive 2013/36. Poleg tega pritožnica navaja, da je Splošno sodišče napačno razlagalo sodbo, na katero se je oprlo (
56
) v zvezi z odvzemom dovoljenja ponudnikom iger na srečo, ki jo je navedlo. Nazadnje, pritožnica trdi, da ni razloga, da bi se avstrijsko pravo razlagalo ob upoštevanju prava Unije, ne pa samega avstrijskega prava.
117.
Glede trditve v zvezi s hudo kršitvijo pritožnica poziva Sodišče, naj ponovno presodi dejansko stanje, kar ne spada v njegovo pristojnost. Kot je pojasnjeno v točkah od 112 do 114 zgoraj, je treba trditve v zvezi z dejanskim stanjem šteti za nedopustne, razen če se pritožnica sklicuje na izkrivljanje dejanskega stanja, kar se pa v tem primeru ni.
118.
V zvezi z razlago sodbe, na katero se Splošno sodišče sklicuje v točki 49 izpodbijane sodbe, pritožnica ne opredeli napake ali pravilne razlage, ki bi jo Splošno sodišče moralo uporabiti. To trditev je torej prav tako treba zavrniti kot neutemeljeno in nedopustno.
119.
Nazadnje, pritožnica ne pojasni, v katerem konkretnem delu izpodbijane sodbe je Splošno sodišče avstrijsko pravo razlagalo s sklicevanjem zgolj na pravo Unije, čeprav naj bi to domnevno moralo storiti izključno v povezavi z avstrijskim pravom. Brez natančnejšega pojasnila Sodišče ne more storiti ničesar, razen da na splošno pojasni, da mora Splošno sodišče uporabiti ustrezne nacionalne predpise, ki se uporabljajo kot del okvira EMN, ob upoštevanju tako avstrijskega prava kot tudi prava Unije, kar bi pri razlagi nacionalnega prava storilo tudi nacionalno sodišče.
120.
Sodišču torej predlagam, da sedmi del tretjega pritožbenega razloga razglasi za nedopusten.
h) Osmi del: člen 70(4) BWG
121.
Pritožnica navaja, da Splošno sodišče ni zadostno presodilo zahtev člena 70(4) BWG, v skladu s katerim se morajo sankcije izreči v treh zaporednih korakih, od katerih vsak temelji na ločenih posameznih kršitvah. Splošno sodišče je v točki 158 izpodbijane sodbe napačno sprejelo, da različni ukrepi, ki jih je FMA sprejel v preteklosti, zadostujejo, ker je potrebna kršitev na dan, ko je odločba sprejeta, in je torej napačno uporabilo pravo v točkah 61 in 62 izpodbijane sodbe. Pritožnica prav tako navaja, da je Splošno sodišče izkrivljalo avstrijsko pravo s svojo lastno sodno politiko, s čimer je vzbudilo pomisleke o pravni državi. Nazadnje, pritožnica tudi navaja, da s členom 127(6) PDEU, ki je pravna podlaga Uredbe o EMN, Svetu ni bila podeljena pristojnost, da spreminja nacionalno pravo v zvezi s pogoji za odvzem dovoljenja.
122.
Glede prve trditve je treba navesti, da pritožnica poziva Sodišče, naj ponovno presodi ugotovitve Splošnega sodišča v zvezi z dejanskim stanjem, zlasti vrednostjo, ki jo je to pripisalo ukrepom, ki jih je sprejela družba AAB Bank, da bi popravila neizpolnitve obveznosti, in različnim nadzorniškim odločitvam, ki jih je izdal FMA.
123.
Kot je pojasnjeno v točkah od 112 do 114 zgoraj, je treba trditve v zvezi z dejanskim stanjem šteti za nedopustne, razen če se pritožnica sklicuje na izkrivljanje dejanskega stanja, kar se pa v tem primeru ni.
124.
V zvezi s preostalimi trditvami pritožnica ne navaja posebnih delov izpodbijane sodbe niti podrobnosti domnevne napake Splošnega sodišča, pač pa se le splošno sklicuje na sodno politiko in pravno državo. Take trditve so v skladu s sodno prakso Sodišča (
57
) nedopustne.
125.
Sodišču torej predlagam, da osmi del tretjega pritožbenega razloga razglasi za nedopusten.
i) Deveti del: razmerje med členom 31(3), točka 2, FM-GwG in členom 70(4) BWG
126.
Pritožnica navaja, da je Splošno sodišče v točki 105 in naslednjih izpodbijane sodbe napačno razlagalo razmerje med členom 31(3), točka 2, FM‑GwG in členom 70(4) BWG. In sicer pritožnica navaja, da je ECB svojo odločitev oprla na člen 70(4) BWG, čeprav pristojnost za izrekanje sankcij za dejavnosti, ki so v nasprotju s pravili o boju proti pranju denarja in financiranju terorizma, ureja zgolj FM-GwG, na katerega se člen 70(4) BWG ne sklicuje. Družba AAB Bank torej trdi, da je ECB uporabila napačno pravno podlago za svoj sklep o odvzemu dovoljenja.
127.
Splošno sodišče je v točki 103 izpodbijane sodbe ugotovilo, da se je ECB sklicevala na člen 70(4) BWG, ki podeljuje pristojnost za odvzem dovoljenja, ko so kršene določbe tega zakona v zvezi z bojem proti pranju denarja. To sodišče je v točki 104 izpodbijane sodbe prav tako ugotovilo, da se je ECB sklicevala tudi na dejstvo, da je družba AAB Bank kršila več določb FM-GwG. Nazadnje, v točki 109 izpodbijane sodbe je Splošno sodišče poudarilo, da družba AAB Bank ni trdila, da bi bila presoja ECB drugačna, če bi bila uporabljena druga pravna podlaga.
128.
Po mojem mnenju je Splošno sodišče v točkah od 105 do 107 izpodbijane sodbe pravilno ugotovilo, da se člen 39(2) in (2b) BWG prav tako nanaša na tveganje pranja denarja in financiranja terorizma ter da se lahko tako FM-GwG kot tudi BWG upošteva pri ugotavljanju takih kršitev, katerih posledica je odvzem dovoljenja.
129.
Poleg tega menim, da je Splošno sodišče pravilno ugotovilo, da napačna pravna podlaga, če je le popolnoma formalna, ne more pripeljati do razglasitve ničnosti izpodbijanega sklepa. (
58
)
130.
Splošno sodišče se sklicuje na svojo prejšnjo sodbo, na katero se je pozneje začelo sklicevati kot na ustaljeno sodno prakso. (
59
)
131.
Pristop Splošnega sodišča je mogoče najti pred več kot tremi desetletji tudi v sklepnih predlogih generalnega pravobranilca J. Mischoja v zadevi Gestetner Holdings, (
60
) kjer je trdil, da izbira napačne pravne podlage ne pripelje (nujno) do izida, ki bi se razlikoval od tistega, ki bi ga dosegli, če bi bila izbrana pravilna pravna podlaga. (
61
)
132.
Sodišču predlagam, naj sledi tako logiki Splošnega sodišča kot tudi logiki generalnega pravobranilca J. Mischoja pri ugotovitvi, da mora biti izbira „napačne“ pravne podlage za posamezno odločbo odločilna za veljavnost te odločbe le, če bi „pravilna“ pravna podlaga pripeljala do drugačnega izida v sami odločbi.
133.
V zvezi s tem menim, da Splošno sodišče ni napačno ugotovilo, da drugačna pravna podlaga ne bi vplivala na presojo in pristojnost ECB, da odvzame dovoljenje družbe AAB Bank.
134.
Sodišču predlagam, naj deveti del tretjega pritožbenega razloga zavrne kot neutemeljen.
4. Četrti pritožbeni razlog: člen 67(1)(d) Direktive 2013/36
135.
V okviru četrtega pritožbenega razloga pritožnica navaja, da je Splošno sodišče v točkah od 132 do 144 izpodbijane sodbe storilo napako, prvič, ko je ugotovilo, da so kršitve, storjene od tri do pet let poprej, ki so bile med tem odpravljene, zadostovale za odvzem dovoljenja; drugič, ko je ugotovilo, da za odvzem dovoljenja ni nujno, da so kršitve hude; tretjič, ko je ugotovilo – v nasprotju s sodbo Sodišča v zadevi Berlusconi – da je nacionalna odločba, s katero so bile ugotovljene kršitve v notranjem upravljanju, pravnomočna in da bi jo bilo treba izpodbijati na nacionalni ravni; četrtič, ko je napačno presodilo dokumente iz točke 122 izpodbijane sodbe.
136.
V zvezi s prvo trditvijo menim, da pritožnica z njo poziva Sodišče, naj ponovno presodi ugotovitve Splošnega sodišča v zvezi z dejanskim stanjem glede vrednosti, ki jo je to pripisalo kršitvam, ki sta jih ugotovila FMA in ECB. (
62
)
137.
Kot je pojasnjeno v točkah od 112 do 114 zgoraj, je treba trditve v zvezi z dejanskim stanjem šteti za nedopustne, razen če se pritožnica sklicuje na izkrivljanje dejanskega stanja, kar pa se v tem primeru ni.
138.
Če se Sodišče ne strinja s tako presojo, menim, da Splošno sodišče v točki 134 izpodbijane sodbe ni napačno ugotovilo, da člen 67(1)(d) Direktive 2013/36 ne preprečuje odvzema dovoljenja na podlagi preteklih ali zmanjšanih kršitev.
139.
Splošno sodišče je v točki 135 izpodbijane sodbe prav tako navedlo, da bi drugačna ugotovitev pomenila, da bi morali pristojni organi sprejeti nove odločitve, da bi pokazali, da je kreditna institucija dejansko kršila zahteve upravljanja, katerih namen je zaščita evropskega bančnega sistema.
140.
V obrazložitvi Splošnega sodišča ne vidim napake. Poleg tega, da ECB ni zahtevala, da so kršitve ureditev upravljanja sistemske ali hude, je treba poudariti tudi, da je dovoljenje odvzela na podlagi ponavljajočih se kršitev ne le člena 67(1)(d) Direktive 2013/36, temveč tudi člena 67(1)(o) te direktive.
141.
Zato Sodišču predlagam, naj to trditev zavrne kot neutemeljeno.
142.
V zvezi z drugo trditvijo menim, da je Splošno sodišče v točki 138 izpodbijanje sodbe pravilno ugotovilo, da člen 67(1)(d) Direktive 2013/36 ne zahteva, da je kršitev ureditev upravljanja huda, očitna ali sistemska, da bi upravičila odvzem dovoljenja. Ta določba v nasprotju s členom 67(1)(o) Direktive 2013/36 ne zahteva, da je kršitev huda. Zato je treba to trditev zavrniti.
143.
S tretjo trditvijo pritožnice se Splošnemu sodišču očita, da je v točkah od 142 do 145 izpodbijane sodbe storilo napako, ko je ugotovilo, da bi bilo treba zoper odločbe FMA v zvezi s kršitvami ureditev upravljanja vložiti pritožbo na nacionalni ravni, medtem ko je Sodišče v sodbi v zadevi Berlusconi ugotovilo, da nacionalna sodišča ne morejo nadzirati pripravljalnih aktov, za katere ima ECB pristojnost sprejemanja končnih odločitev.
144.
V zadevi Berlusconi je Sodišče dejansko ugotovilo, da člen 263 PDEU nasprotuje temu, da nacionalna sodišča izvajajo nadzor nad pripravljalnimi akti pristojnih nacionalnih organov, ko ti ravnajo v skladu s členoma 22 in 23 Direktive 2013/36, členom 4(1)(c) in členom 15 Uredbe o EMN ter členi od 85 do 87 Okvirne uredbe o EMN. (
63
)
145.
Vendar pa je odločba FMA, kot je Splošno sodišče pravilno razsodilo v točkah 145 in 146 izpodbijane sodbe, v zvezi s tem, da družba AAB Bank ni vzpostavila zahtevane ureditve upravljanja, pravnomočna. Ugotovitve iz zadeve Berlusconi se torej ne uporabljajo.
146.
Nazadnje, pritožnica trdi, da je Splošno sodišče napačno presodilo dokumente iz točke 122 izpodbijane sodbe, ne da bi analiziralo tri korake posledic, določene v členu 70(4) BWG.
147.
Vendar pa, kot je navedla tudi ECB, je število ponavljajočih se kršitev v zvezi s tem zahtevalo prav odvzem dovoljenja kot posledico, saj ni bilo manj omejevalnega ukrepa, ki bi enako obravnaval povečano število ponavljajočih se kršitev pravil v zvezi z ureditvami upravljanja.
148.
Sodišču zato predlagam, naj četrti pritožbeni razlog v celoti zavrne.
5. Peti pritožbeni razlog: načelo sorazmernosti in nacionalno pravo
149.
V okviru petega pritožbenega razloga pritožnica navaja, da je Splošno sodišče kršilo načelo sorazmernosti in ni preučilo člena 70(4) BWG.
150.
Treba je opozoriti, da sta bili ti trditvi navedeni že v okviru osmega dela tretjega pritožbenega razloga, zato naj napotim na tam opravljeno analizo. (
64
)
151.
Poleg tega pritožnica navaja, da je ECB s tem, ko ji je odvzela dovoljenje, nazadnje povzročila, da se FM-GwG ne uporablja, čeprav bi ostal zavezujoč za pritožnico, če bi prestala prostovoljno likvidacijo. Ni jasno, kakšna napaka se očita Splošnemu sodišču v tej trditvi, ki bi morala biti v skladu z zgoraj navedeno sodno prakso razglašena za nedopustno. (
65
)
152.
Sodišču predlagam, naj peti pritožbeni razlog v delu, v katerem je dopusten, zavrne.
6. Šesti pritožbeni razlog: pravica do obrambe
153.
V okviru šestega pritožbenega razloga pritožnica navaja, da je Splošno sodišče v točki 227 in naslednjih izpodbijane sodbe kršilo njeno pravico do obrambe v zvezi z vpogledom v spis in nadzor nad obveznostjo ECB, da določi upoštevne okoliščine.
154.
Prvič, Splošno sodišče je v točkah od 245 do 248 izpodbijane sodbe ugotovilo, da ECB ni bila zavezana, da družbi AAB Bank razkrije zaupni del spisa.
155.
Splošno sodišče je to utemeljilo s sklicevanjem na člen 32(1) in (5) Okvirne uredbe o EMN, v skladu s katerim pravica do vpogleda v spis ne vključuje zaupnih informacij, kot je korespondenca med ECB in pristojnimi nacionalnimi organi. (
66
) Poleg tega je Splošno sodišče ugotovilo, da je bila družba AAB Bank kot naslovnica odločb FMA ali stranka v nacionalnih sodnih postopkih zadostno obveščena o vsebini teh odločb, ki so podlaga za odvzem dovoljenja. (
67
)
156.
Drugič, v zvezi z določitvijo upoštevnih okoliščin s strani ECB je treba navesti, da je Splošno sodišče to obveznost obsežno analiziralo v točkah od 251 do 273 izpodbijane sodbe, ki jih pritožnica ne izpodbija.
157.
Šesti pritožbeni razlog je torej treba v celoti zavrniti.
7. Sedmi pritožbeni razlog: postopkovne nepravilnosti
158.
V okviru sedmega pritožbenega razloga pritožnica navaja, da je Splošno sodišče storilo postopkovne napake, ki so negativno vplivale na njene interese.
159.
Prvič, pritožnica navaja, da bi morala imeti možnost, da izrazi svoje stališče v zvezi s pristopom, ki ga je ubralo Splošno sodišče, da imajo razlogi, navedeni v nacionalnih upravnih in sodnih odločbah, zavezujoč učinek tudi v zvezi z odvzemom dovoljenja.
160.
Vendar pa pritožnica ne opredeli upoštevnih točk v izpodbijani sodbi niti napak, ki jih je domnevno storilo Splošno sodišče.
161.
Ni jasno, kakšna napaka se očita Splošnemu sodišču v tej trditvi, ki bi morala biti v skladu z zgoraj navedeno sodno prakso razglašena za nedopustno. (
68
)
162.
Drugič, pritožnica navaja, da bi moralo Splošno sodišče objaviti svojo spremembo stališča v okviru ukrepa procesnega vodstva 27. aprila 2021, ker je domnevno ugotovilo, da so bile storjena huda kazniva ravnanja v zvezi z obveznostmi glede boja proti pranju denarja.
163.
Vendar pa s svojim ukrepom procesnega vodstva 27. aprila 2021 Splošno sodišče ni sprejelo nobenega pravnega stališča, temveč je ECB poslalo dve pisni vprašanji. Zato je treba to trditev zavrniti.
164.
Tretjič, pritožnica navaja, da je Splošno sodišče z zavrnitvijo njenega predloga za ukrep procesnega vodstva z dne 8. aprila 2021 zavzelo stališče, da pogoji za odvzem dovoljenja niso izpolnjeni, ker ni zahtevanih hudih kaznivih ravnanj.
165.
Ta trditev se mi zdi nedopustna, ker ne opredeli napake, ki jo je domnevno storilo Splošno sodišče. (
69
)
166.
Nazadnje, pritožnica navaja, da je Splošno sodišče kršilo svojo obveznost obrazložitve, zlasti v primerjavi s sodbami Bundesverwaltungsgericht (zvezno upravno sodišče).
167.
Kot v prejšnji trditvi pritožnica tudi tu ne opredeli natančno točk izpodbijane sodbe ali bolj konkretnih napak, ki se očitajo Splošnemu sodišču. Zato je treba to trditev razglasiti za nedopustno.
168.
Sodišču zato predlagam, naj sedmi pritožbeni razlog v delu, v katerem je dopusten, zavrne.
VII. Predlog
169.
Glede na navedeno Sodišču predlagam, naj:
–
pritožbo zavrne;
–
pritožnici naloži plačilo stroškov.
(
1
)	Jezik izvirnika: angleščina.
(
2
)	Uredba Sveta (EU) št. 1024/2013 z dne 15. oktobra 2013 o prenosu posebnih nalog, ki se nanašajo na politike bonitetnega nadzora kreditnih institucij, na Evropsko centralno banko (UL 2013, L 287, str. 63) (v nadaljevanju: Uredba o EMN).
(
3
)	Drugi steber bančne unije je enotni mehanizem za reševanje (EMR), ki je sistem za uspešno in učinkovito reševanje kreditnih institucij, nezmožnih za poslovanje. Tretji steber bančne unije je evropski sistem jamstva za vloge (ESJV). Glej Predlog uredbe Evropskega parlamenta in Sveta o spremembi Uredbe (EU) št. 806/2014 za vzpostavitev evropskega sistema jamstva za vloge (COM(2015) 586 final).
(
4
)	Uvodna izjava 30 Uredbe o EMN. Glej tudi uvodne izjave 16, 17, 27, 65 in 87 te uredbe.
(
5
)	Sodba z dne 8. maja 2019, Landeskreditbank Baden-Württemberg/ECB (C‑450/17 P, EU:C:2019:372, točke od 38 do 41).
(
6
)	Glej tudi Bobić, A., The Individual in the Economic and Monetary Union. A Study of Legal Accountability, Cambridge University Press, 2024, str. od 140 do 144.
(
7
)	Boucon, L., in Jaros, D., „The Application of National Law by the European Central Bank within the EU Banking Union’s Single Supervisory Mechanism: A New Mode of Integration?“, European Journal of Legal Studies, zvezek 10, 2018, str. 155; Coman-Kund, F., in Amtenbrink, F., „On the Scope and Limits of the Application of National Law by the European Central Bank within the Single Supervisory Mechanism“, Banking & Finance Law Review, zvezek 33, 2018, str. 133.
(
8
)	Zakon o hranilnicah; zakon o stanovanjskih zadrugah; uredba o uvedbi zakona o hipotekarnih bankah in zakona o hipotekarnih obveznicah; zakon o hipotekarnih bankah; zakon o hipotekarnih obveznicah; zakon o bančnih obveznicah; zakon o investicijskih skladih iz leta 2011; zakon o vlogah; zakon o elektronskem denarju; zakon o uslužbencih in samozaposlovanju; zakon o nepremičninskih investicijskih skladih; zakon o finančnih konglomeratih; zvezni zakon o sanaciji in reševanju bank; zakon o jamstvu za vloge in nadomestilih za vlagatelje; zakon o hipotekarnih obveznicah – (BGBl. I št. 199/2021), uredba ali sklep, izdan na podlagi teh zveznih zakonov, določbe Uredbe (EU) št. 575/2013 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 26. junija 2013 o bonitetnih zahtevah za kreditne institucije in investicijska podjetja ter o spremembi Uredbe (EU) št. 648/2012 (UL 2013, L 176, str. 1) ali sklep, izdan na podlagi te uredbe, ali tehnični standardi, upoštevni za bančni nadzor v smislu členov od 10 do 15 Uredbe (EU) št. 1093/2010 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 24. novembra 2010 o ustanovitvi Evropskega nadzornega organa (Evropski bančni organ) in o spremembi Sklepa št. 716/2009/ES ter razveljavitvi Sklepa Komisije 2009/78/ES (UL 2010, L 331, str. 12) in členov od 10 do 15 Uredbe (EU) št. 1095/2010 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 24. novembra 2010 o ustanovitvi Evropskega nadzornega organa (Evropski organ za vrednostne papirje in trge) in o spremembi Sklepa št. 716/2009/ES ter razveljavitvi Sklepa Komisije 2009/77/ES (UL 2010, L 331, str. 84).
(
9
)	Direktiva 2005/60/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 26. oktobra 2005 o preprečevanju uporabe finančnega sistema za pranje denarja in financiranje terorizma (UL 2005, L 309, str. 15). Ta direktiva je bila 25. junija 2017 razveljavljena, nadomestila pa jo je Direktiva (EU) 2015/849 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 20. maja 2015 o preprečevanju uporabe finančnega sistema za pranje denarja ali financiranje terorizma, spremembi Uredbe (EU) št. 648/2012 Evropskega parlamenta in Sveta ter razveljavitvi Direktive 2005/60/ES Evropskega parlamenta in Sveta in Direktive Komisije 2006/70/ES (UL 2015, L 141, str. 73).
(
10
)	Uredba (EU) št. 468/2014 Evropske centralne banke z dne 16. aprila 2014 o vzpostavitvi okvira za sodelovanje znotraj enotnega mehanizma nadzora med Evropsko centralno banko in pristojnimi nacionalnimi organi ter z imenovanimi nacionalnimi organi (UL 2014, L 141, str. 1) (v nadaljevanju: Okvirna uredba o EMN).
(
11
)	Direktiva 2013/36/EU Evropskega parlamenta in Sveta z dne 26. junija 2013 o dostopu do dejavnosti kreditnih institucij in bonitetnem nadzoru kreditnih institucij in investicijskih podjetij, spremembi Direktive 2002/87/ES in razveljavitvi direktiv 2006/48/ES in 2006/49/ES (UL 2013, L 176, str. 338).
(
12
)	Sodba z dne 5. novembra 2019, ECB in drugi/Trasta Komercbanka in drugi (C‑663/17 P, C‑665/17 P in C‑669/17 P, EU:C:2019:923, točke od 107 do 115 in 119), v kateri je Sodišče ugotovilo, da se sklep o odvzemu dovoljenja za dostop do dejavnosti kreditne institucije ne nanaša neposredno na delničarje kreditne institucije, katere dovoljenje je bilo odvzeto.
(
13
)	Boucon in Jaros (glej opombo 7 zgoraj), str. 163.
(
14
)	Witte, A., „The Application of National Banking Supervision Law by the ECB: Three Parallel Modes of Executing EU Law?“Maastricht Journal of European and Comparative Law, zvezek 21, 2014, str. 89.
(
15
)	Sodba z dne 8. maja 2019, Landeskreditbank Baden-Württemberg/ECB (C‑450/17 P, EU:C:2019:372, točke od 38 do 41 in 49). Za analizo tega, kako ta način delitve nalog deluje v praksi, glej Annunziata, F., „European Banking Supervision in the Age of the ECB: Landeskreditbank Baden-Württemberg-Förderbank v ECB“, European Business Organization Law Review, zvezek 21, 2020, str. 555 in 556.
(
16
)	Člen 6(4) Uredbe o EMN. V skladu s to določbo končno odločitev o pomembnosti institucije sprejme ECB.
(
17
)	Opredeljeni v členih 14 in 15 Uredbe o EMN in pridržani ECB v skladu s členom 6(4) te uredbe. Poleg tega ne glede na delitev nalog glede na pomembno/manj pomembno člen 6(5) Uredbe o EMN podeljuje ECB določena pooblastila, kot so izdajanje smernic, uredb ali splošnih navodil pristojnim nacionalnim organom, da bi se zagotovila skladnost rezultatov nadzora.
(
18
)	Poleg tega člen 9(1) Uredbe o EMN določa: „ECB lahko, kolikor je to potrebno za izvajanje nalog, ki se nanjo prenesejo s to uredbo, od navedenih nacionalnih organov z navodili zahteva, naj uporabijo svoja pooblastila v skladu s pogoji, določenimi v nacionalnem pravu, kadar ta uredba takšnih pooblastil ne prenaša na ECB. Navedeni nacionalni organi ECB v celoti obveščajo o izvajanju teh pooblastil.“
(
19
)	Sodba z dne 19. decembra 2018, Berlusconi in Fininvest (C‑219/17, EU:C:2018:1023, točke od 42 do 44). V tej sodbi se je to nanašalo na drugo izključno pristojnost ECB v smislu EMN, kar ECB omogoča, da ocenjuje priglasitve pridobitve in odsvojitve kvalificiranega deleža v kreditnih institucijah.
(
20
)	Za obširno predstavitev teh dveh načinov glej Prek, M., in Lefèvre, S., „The EU Courts as ‚national‘ courts: National law in the EU judicial process“, Common Market Law Review, zvezek 54, druga izdaja, 2017, str. 369.
(
21
)	Ko Sodišče poudari, da nacionalno pravo spada v izključno pristojnost nacionalnih sodišč. Glej na primer sodbo z dne 22. decembra 2008, Magoora (C‑414/07, EU:C:2008:766, točka 32).
(
22
)	Glej na primer sodbo z dne 14. decembra 2023, Komisija/Amazon.com in drugi (C‑457/21 P, EU:C:2023:985, točka 20).
(
23
)	Prek in Lefèvre (glej opombo 20 zgoraj), str. od 383 do 387.
(
24
)	Sklepni predlogi generalne pravobranilke L. Medina v združenih zadevah Nemčija in drugi/Komisija (C‑794/21 P in C‑800/21 P, EU:C:2023:854, točke od 90 do 92) in generalne pravobranilke L. Medina v združenih zadevah WEPA Hygieneprodukte in drugi/Komisija (C‑795/21 P in C‑796/21 P, EU:C:2023:855, točke od 90 do 92).
(
25
)	Uredba (EU) 2017/1001 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 14. junija 2017 o blagovni znamki Evropske unije (UL 2017, L 154, str. 1).
(
26
)	Člen 7(i)(j) in (m) (o absolutnih razlogih za zavrnitev); člen 8(6)(i) (o relativnih razlogih za zavrnitev); člen 17(1) (o komplementarni uporabi nacionalnega prava v zvezi s kršitvijo); člen 27(4) (o posledicah za tretje osebe); člen 34(2) (o prednostni pravici); člen 46(1)(c) in (d) (o ugovoru); člen 60(2) (o relativnih razlogih za ničnost); člen 93 (o konverziji); člen 106(1)(a) (o prekinitvi postopka); člen 110(3) (o izvrševanju odločb o določitvi stroškov); člen 117(1) (o upravnem sodelovanju); člen 128(3) (o nasprotnih tožbah); člen 129(2) (o pravu, ki se uporablja); in oddelek 2 poglavja XI (naslovljen „Uporaba nacionalnega prava za prepoved uporabe blagovnih znamk EU“).
(
27
)	Sklepni predlogi generalnega pravobranilca P. Mengozzija v zadevi Evropaïki Dynamiki/ECB (C‑401/09 P, EU:C:2011:31, točki 64 in 70). Za dodatne primere glej Prek in Lefèvre (glej opombo 20 zgoraj), str. 381 in 382.
(
28
)	Sklepni predlogi generalnega pravobranilca P. Mengozzija v zadevi Evropaïki Dynamiki/ECB (C‑401/09 P, EU:C:2011:31, točka 71). Trdil je, da to vključuje tudi presojo tega, kako nacionalna sodišča razlagajo zadevno nacionalno pravo (točka 74).
(
29
)	Sklepni predlogi generalnega pravobranilca Y. Bota v zadevi UUNT/National Lottery Commission (C‑530/12 P, EU:C:2013:782, točka 89).
(
30
)	Bobić (glej opombo 6), str. 165 in 166 ter navedena literatura.
(
31
)	Boucon in Jaros (glej opombo 7 zgoraj), str. 186.
(
32
)	V svojih sklepnih predlogih v zadevi Evropaïki Dynamiki/ECB (C‑401/09 P, EU:C:2011:31, točka 74) je generalni pravobranilec P. Mendozzi trdil, da morajo, ko je nacionalno pravo del pravnega okvira Unije, sodišča Unije, ki uporabljajo to pravo, preučiti tudi to, kako nacionalna sodišča razlagajo določbe zadevnega nacionalnega prava.
(
33
)	„Glede preizkusa ugotovitev Splošnega sodišča v zvezi s to nacionalno zakonodajo je Sodišče v okviru pritožbe pristojno preizkusiti najprej, ali je Splošno sodišče na podlagi dokumentov in drugih podatkov, ki so mu bili predloženi, napačno razlagalo besedilo zadevnih nacionalnih določb ali z njimi povezano sodno prakso ali akademske razprave, ki se nanašajo nanje, nato, ali je Splošno sodišče v zvezi s temi elementi prišlo do ugotovitev, ki so očitno v nasprotju z njihovo vsebino, in nazadnje, ali je Splošno sodišče, da bi ugotovilo vsebino zadevne nacionalne zakonodaje, pri preizkusu vseh elementov kateremu od njih pripisalo pomen, ki mu v razmerju do drugih elementov ne pripada, če je to jasno razvidno iz spisa.“ Sodba z dne 5. julija 2011, Edwin/UUNT (C‑263/09 P, EU:C:2011:452, točka 53).
(
34
)	Sodišče je zgolj pojasnilo, da njegova ugotovitev v zadevi Edwin/UUNT ni pomenila, da je treba nacionalno pravo „obravnavati kot povsem dejansko vprašanje“. Sodba z dne 27. marca 2014, UUNT/National Lottery Commission (C‑530/12 P, EU:C:2014:186, točka 37), moj poudarek.
(
35
)	Sodba z dne 7. septembra 2023, Versobank/ECB (C‑803/21 P, EU:C:2023:630, točka 91).
(
36
)	Prav tam, točka 93.
(
37
)	Prav tam, točka 97, ki se sklicuje na člen 67(1)(d), (e) in (o) Direktive 2013/36.
(
38
)	Izpodbijana sodba, točke od 29 do 34.
(
39
)	Izpodbijana sodba, točke od 35 do 38.
(
40
)	Prav tam, točka 50.
(
41
)	V skladu s členom 170(1) Poslovnika Sodišča pritožba ne more spreminjati predmeta spora pred Splošnim sodiščem. Glej tudi sodbo z dne 1. februarja 2007, Sison/Svet (C‑266/05 P, EU:C:2007:75, točka 95).
(
42
)	Sodba z dne 19. decembra 2018, Berlusconi in Fininvest (C‑219/17, EU:C:2018:1023, točka 44).
(
43
)	Izpodbijana sodba, točke od 45 do 47.
(
44
)	V zvezi s tem glej sodbo z dne 21. oktobra 2020, ECB/Estate of Espírito Santo Financial Group (C‑396/19 P, neobjavljena, EU:C:2020:845, točka 24 in navedena sodna praksa).
(
45
)	Izpodbijana sodba, točka 41.
(
46
)	Kot je to storilo, na primer, v sodbi z dne 19. septembra 2012, Komisija/SEMEA in Commune de Millau (T‑168/10 in T‑572/10, EU:T:2012:435, točke od 62 do 67). Sodišče je v sodbi z dne 19. junija 2014, Commune de Millau in SEMEA/Komisija (C‑531/12 P, EU:C:2014:2008, točke od 82 do 85) potrdilo, da je to pravilen pristop.
(
47
)	Za celoten sklic glej izpodbijano sodbo, točka 80.
(
48
)	Izpodbijana sodba, točka 86, ki se sklicuje na točko 26.
(
49
)	Izpodbijana sodba, točka 50.
(
50
)	V zvezi s tem se je v točki 46 izpodbijane sodbe sklicevalo na sodbo z dne 12. oktobra 2007, Pergan Hilfsstoffe für industrielle Prozesse/Komisija (T‑474/04, EU:T:2007:306, točka 76).
(
51
)	Pritožnica se sklicuje na naslednje domnevne posledice: (1) kršitve, navedene v obrazložitvi, je treba šteti za dokončno dokazane; (2) ugotovitve iz obrazložitve dokončno dokazujejo, da so domnevne kršitve tudi dovolj hude, da utemeljujejo poznejši odvzem dovoljenja, ne glede na dejstvo, da, nasprotno, določajo kvečjemu manj strogo pravno posledico; (3) upoštevnost domnevnih kršitev za poznejši odvzem dovoljenja je zagotovo ugotovljena ex ante; (4) dokazi o nasprotnem, ki naj bi kazali, da se te kršitve niso zgodile, so izključeni.
(
52
)	Izpodbijana sodba, točke 66, 72, 78 in 91.
(
53
)	Glej opombo 41 zgoraj.
(
54
)	Sodba z dne 2. septembra 2010, Komisija/Deutsche Post (C‑399/08 P, EU:C:2010:481, točka 63); sodba z dne 29. oktobra 2015, Komisija/ANKO (C‑78/14 P, EU:C:2015:732, točka 54).
(
55
)	Sodba z dne 10. novembra 2022, Komisija/Valencia Club de Fútbol (C‑211/20 P, EU:C:2022:862, točka 55).
(
56
)	Sodba z dne 16. februarja 2012, Costa in Cifone (C‑72/10 in C‑77/10, EU:C:2012:80).
(
57
)	Sodba z dne 28. aprila 2022, Changmao Biochemical Engineering/Komisija (C‑666/19 P, EU:C:2022:323, točke od 187 do 189). Poleg tega „[p]ritožba, ki ne vsebuje nobene utemeljitve, s katero bi se natančneje opredelila napačna uporaba prava v zadevni sodbi ali sklepu, ne izpolnjuje te zahteve“. Sodba z dne 14. oktobra 2021, NRW.Bank/EOR (C‑662/19 P, EU:C:2021:846, točka 36).
(
58
)	Izpodbijana sodba, točka 108, ki se sklicuje na sodbo z dne 9. junija 2015, Navarro/Komisija (T‑556/14 P, EU:T:2015:368, točka 26).
(
59
)	Sodba z dne 21. februarja 2024, Sinopec Chongqing SVW Chemical in drugi/Komisija (T‑762/20, EU:T:2024:113, točka 157). Splošno sodišče se poleg na sodbo v zadevi Navarro/Komisija sklicuje tudi na sodbo z dne 18. decembra 1997, Constantini/Komisija (T‑57/96, EU:T:1997:214, točka 23). Na isto pravilo se je Splošno sodišče sklicevalo tudi v sodbi z dne 5. junija 1996, Günzler Aluminium/Komisija (T‑75/95, EU:T:1996:74, točka 55).
(
60
)	Sklepni predlogi generalnega pravobranilca J. Mischoja v zadevi C‑156/87, Gestetner Holdings/Svet in Komisija (EU:C:1989:287, točka 31).
(
61
)	V tej zadevi Sodišče ni ugotovilo, da je bila izbrana napačna pravna podlaga, zato ni moglo podpreti ugotovitve generalnega pravobranilca o učinku take ugotovitve na veljavnost odločbe. Sodba z dne 14. marca 1990, Gestetner Holdings/Svet in Komisija (C‑156/87, EU:C:1990:116, točke od 29 do 34).
(
62
)	Naštete v izpodbijani sodbi, točke 26, 38 in 122.
(
63
)	Sodba z dne 19. decembra 2018, Berlusconi in Fininvest (C‑219/17, EU:C:2018:1023, točka 59).
(
64
)	Točke od 121 do 125 zgoraj.
(
65
)	Glej opombo 57 zgoraj.
(
66
)	Izpodbijana sodba, točka 241.
(
67
)	Prav tam, točka 245.
(
68
)	Glej opombo 57 zgoraj.
(
69
)	Glej opombo 57 zgoraj.