62022CJ0209
PRESUDA SUDA (četvrto vijeće)
7. rujna 2023. (
*1
)
„Zahtjev za prethodnu odluku – Pravosudna suradnja u kaznenim stvarima – Pravo na informiranje u kaznenom postupku – Direktiva 2012/13/EU – Pravo na pristup odvjetniku u kaznenom postupku – Direktiva 2013/48/EU – Područje primjene – Nacionalni propis kojim se ne uređuje pojam osumnjičenika – Preliminarna faza kaznenog postupka – Prisilna mjera osobne pretrage i oduzimanja robe – A posteriori odobrenje koje je dao nadležni sud – Nepostojanje sudskog nadzora mjera za prikupljanje dokaza – Članci 47. i 48. Povelje Europske unije o temeljnim pravima – Djelotvorno ostvarivanje prava obrane osumnjičenikâ i okrivljenikâ tijekom sudskog nadzora mjera za prikupljanje dokaza”
U predmetu C‑209/22,
povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Rajonen sad Lukovit (Općinski sud u Lukovitu, Bugarska), odlukom od 18. ožujka 2022., koju je Sud zaprimio 18. ožujka 2022., u kaznenom postupku protiv
AB,
uz sudjelovanje:
Rajonna prokuratura Loveč, teritorialno otdelenie Lukovit,
SUD (četvrto vijeće),
u sastavu: C. Lycourgos (izvjestitelj), predsjednik vijeća, L. S. Rossi, J.-C. Bonichot, S. Rodin i O. Spineanu‑Matei, suci,
nezavisni odvjetnik: P. Pikamäe,
tajnik: A. Calot Escobar,
uzimajući u obzir pisani dio postupka,
uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:
–
za mađarsku vladu, M. Z. Fehér i R. Kissné Berta, u svojstvu agenata,
–
za nizozemsku vladu, M. K. Bulterman i J. Hoogveld, u svojstvu agenata,
–
za Europsku komisiju, M. Wasmeier i I. Zaloguin, u svojstvu agenata,
saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 23. ožujka 2023.,
donosi sljedeću
Presudu
1
Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje Direktive 2012/13/EU Europskog parlamenta i Vijeća od 22. svibnja 2012. o pravu na informiranje u kaznenom postupku (SL 2012., L 142, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 15., str. 48.), Direktive 2013/48/EU Europskog parlamenta i Vijeća od 22. listopada 2013. o pravu na pristup odvjetniku u kaznenom postupku i u postupku na temelju europskog uhidbenog naloga te o pravu na obavješćivanje treće strane u slučaju oduzimanja slobode i na komunikaciju s trećim osobama i konzularnim tijelima (SL 2013., L 294, str. 1.) i članaka 47. i 48. Povelje Europske unije o temeljnim pravima (u daljnjem tekstu: Povelja) te načelâ zakonitosti i djelotvornosti.
2
Zahtjev je upućen u okviru kaznenog postupka pokrenutog protiv osobe AB zbog posjedovanja nezakonitih tvari, pronađenih kod te osobe nakon osobne pretrage koja je dovela do njihova oduzimanja.
Pravni okvir
Pravo Unije
Direktiva 2012/13
3
U uvodnim izjavama 14. i 36. Direktive 2012/13 navedeno je:
„(14)
Ov[om] se Direktiv[om] […] utvrđuju zajednički minimalni standardi koji se imaju primjenjivati u području informacija o pravima osoba i o optužbama protiv osoba osumnjičenih ili okrivljenih da su počinile kazneno djelo koje se tim osobama trebaju dati s ciljem poboljšavanja uzajamnog povjerenja između država članica. Ova se Direktiva temelji na pravima utvrđenima u Povelji, a posebno na njezinim člancima 6., 47. i 48., te se njome nadograđuju članci 5. i 6. [Konvencije za zaštitu ljudskih prava i temeljnih sloboda, potpisane u Rimu 4. studenoga 1950. (u daljnjem tekstu: EKLJP)], kako ih tumači Europski sud za ljudska prava. U ovoj Direktivi izraz ‚optužba’ koristi se za opisivanje istog koncepta kao izraz ‚optužnica’ koji se koristi u članku 6. stavku 1. [EKLJP‑a].
[…]
(36)
Osumnjičenici ili okrivljenici ili njihovi odvjetnici trebali bi imati, u skladu s nacionalnim pravom, pravo pobijati moguće propuštanje ili odbijanje nadležnih tijela da pruže informacije ili otkriju određene materijale iz predmeta, u skladu s ovom Direktivom. To pravo ne povlači za sobom obvezu država članica da predvide posebni žalbeni postupak, zasebni mehanizam ili postupak podnošenja prigovora u čijem se okviru takvo propuštanje ili odbijanje može pobijati.”
4
Članak 1. te direktive, naslovljen „Predmet”, glasi kako slijedi:
„Ovom se Direktivom utvrđuju pravila o pravu na informiranje osumnjičenika ili okrivljenika o njihovim pravima u kaznenom postupku i optužbama protiv njih. Njome se također utvrđuju pravila o pravu na informiranje osoba koje su predmetom europskog uhidbenog naloga o njihovim pravima.”
5
Pod naslovom „Područje primjene” članak 2. navedene direktive u stavku 1. određuje:
„Ova se Direktiva primjenjuje od trenutka kada nadležna tijela država članica obavijeste osobe da su osumnjičene ili okrivljene za počinjenje kaznenog djela pa do završetka postupka, pri čemu se misli na konačno rješavanje pitanja je li osumnjičenik ili okrivljenik počinio kazneno djelo, uključujući, ako je to potrebno, određivanje sankcije i odlučivanje o žalbi.”
6
Člankom 3. te direktive, naslovljenim „Pravo na informiranje o pravima”, određuje se:
„1.   Države članice osiguravaju da se osumnjičenicima ili okrivljenicima žurno pruže informacije barem o sljedećim postupovnim pravima, kako se primjenjuju prema nacionalnom pravu, kako bi im se omogućilo djelotvorno ostvarivanje tih prava:
(a)
pravo pristupa odvjetniku;
(b)
pravo na besplatan pravni savjet i uvjeti za dobivanje takvog savjeta;
(c)
pravo na informiranost o optužbama u skladu s člankom 6.[;]
(d)
pravo na tumačenje i prevođenje;
(e)
pravo na uskraćivanje iskaza.
2.   Države članice osiguravaju da se informacije pružene u skladu sa stavkom 1. daju usmeno ili u pisanom obliku, na jednostavnom i razumljivom jeziku, uzimajući u obzir posebne potrebe ranjivih osumnjičenika ili ranjivih okrivljenika.”
7
Člankom 8. Direktive 2012/13, naslovljenim „Vođenje evidencije i pravni lijekovi”, predviđa se:
„1.   Države članice osiguravaju da kada se informacije pružaju osumnjičenicima ili okrivljenicima u skladu s člancima od 3. do 6., o tome se vodi evidencija u skladu s postupkom evidentiranja, koji je utvrđen u pravu dotične države članice.
2.   Države članice osiguravaju da osumnjičenici ili okrivljenici ili njihovi odvjetnici imaju pravo pobijati, u skladu s postupcima nacionalnog prava, moguće propuštanje ili odbijanje nadležnih tijela da pruže informacije u skladu s ovom Direktivom.”
Direktiva 2013/48
8
Uvodne izjave 12., 20. i 50. Direktive 2013/48 glase:
„(12)
Ovom se Direktivom utvrđuju minimalna pravila koja se tiču prava na pristup odvjetniku u kaznenim postupcima i u postupcima za izvršavanje europskog uhidbenog naloga na temelju Okvirne odluke Vijeća 2002/584/PUP od 13. lipnja 2002. o europskom uhidbenom nalogu i postupcima predaje između država članica [(SL 2002., L 190, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 3., str. 83.)] […] i prava na obavješćivanje treće strane u slučaju oduzimanja slobode i na komunikaciju s trećim osobama i s konzularnim tijelima tijekom trajanja oduzimanja slobode. Time se promiče primjena Povelje, osobito njenih članaka 4., 6., 7., 47. i 48., na temelju članaka 3., 5., 6. i 8. EKLJP‑a kako ih tumači Europski sud za ljudska prava koji, u svojoj sudskoj praksi, redovito postavlja standarde prava na pristup odvjetniku. Ta sudska praksa, između ostalog, predviđa da pravičnost postupka zahtijeva da osumnjičenik ili optužena osoba budu u mogućnosti primiti bogat izbor usluga koje se posebno tiču pravne pomoći. U tom bi pogledu odvjetnici osumnjičenika ili optužene osobe trebali biti u mogućnosti osigurati, bez ograničenja, temeljne aspekte obrane.
[…]
(20)
Za potrebe ove Direktive, ispitivanje ne uključuje preliminarno ispitivanje policije ili drugog tijela odgovornog za provedbu zakona čija je svrha identificiranje dotične osobe, provjera posjedovanja oružja ili druga slična sigurnosna pitanja, utvrđivanje potrebe za pokretanjem istrage, primjerice tijekom prometne kontrole ili tijekom redovitih nasumičnih provjera ako osumnjičenik ili optužena osoba još nije identificirana.
[…]
(50)
Države bi članice trebale, prilikom procjene izjava koje su dali osumnjičenici ili optužene osobe ili dokaza prikupljenih uslijed kršenja njihova prava na odvjetnika ili u slučajevima kad je odstupanje od tog prava bilo odobreno u skladu s ovom Direktivom, osigurati poštivanje prava obrane i pravičnosti postupka. U tom bi kontekstu trebalo poštivati sudsku praksu Europskog suda za ljudska prava koji je utvrdio da će prava obrane u načelu nepovratno biti dovedena u pitanje ako se inkriminirajuće izjave koje su dane tijekom policijskog ispitivanja bez pristupa odvjetniku upotrebljavaju za osudu. To ne bi trebalo dovoditi u pitanje korištenje izjava u druge svrhe dopuštene nacionalnim pravom, kao što je potreba za izvršavanjem hitnih istražnih radnji ili kako bi se izbjeglo počinjenje drugih kaznenih djela ili ozbiljne štetne posljedice za bilo koju osobu ili u vezi hitne potrebe za sprječavanjem značajnih opasnosti za kazneni postupak ako bi pristup odvjetniku ili odgoda istrage nepovratno doveli u pitanje trenutne istrage o teškom kaznenom djelu. Nadalje, to ne bi trebalo dovoditi u pitanje nacionalna pravila ili sustave koji se tiču prihvatljivosti dokaza i ne bi trebalo spriječiti države članice da održavaju sustav u okviru kojeg se postojeći dokazi mogu dati pred sudom ili sucem, a da nije postojala nikakva zasebna ni prethodna procjena o prihvatljivosti takvih dokaza.”
9
Člankom 1. te direktive, naslovljenim „Predmet”, predviđa se:
„Ovom se Direktivom utvrđuju minimalna pravila vezana uz prava osumnjičenika i optuženih osoba u kaznenom postupku te osoba koje podliježu postupcima u skladu s Okvirnom odlukom [2002/584] […] kako bi imale pravo na pristup odvjetniku, na obavješćivanje treće strane o oduzimanju slobode i o pravu na komunikaciju s trećim osobama i konzularnim tijelima tijekom trajanja oduzimanja slobode.”
10
Pod naslovom „Područje primjene” članak 2. navedene direktive u stavku 1. određuje:
„Ova se Direktiva primjenjuje na osumnjičenike ili optužene osobe u kaznenom postupku od trenutka kada su im nadležna tijela države članice, putem službene obavijesti ili na drugi način, ukazala na to da su osumnjičeni ili optuženi za počinjenje kaznenog djela te neovisno o tome je li im oduzeta sloboda ili ne. Primjenjuje se do završetka postupaka, što podrazumijeva konačno razjašnjenje pitanja je li osumnjičenik ili optužena osoba počinila kazneno djelo, uključujući, gdje je to primjenjivo, osuđivanje i rješavanje bilo kakve žalbe.”
11
Članak 3. iste direktive glasi kako slijedi:
„1.   Države članice osiguravaju da osumnjičenici ili optužene osobe imaju pravo na pristup odvjetniku u takvom trenutku i na takav način da dotičnoj osobi omogućavaju praktično i učinkovito ostvarivanje svojih prava obrane.
2.   Osumnjičenici ili optužene osobe imaju pristup odvjetniku bez nepotrebnog odlaganja. U svakom slučaju, osumnjičenici ili optužene osobe imaju pristup odvjetniku od bilo kojeg od sljedećih trenutaka, ovisno o tome koji je od njih najraniji:
(a)
prije nego što su ispitani od strane policije ili drugog tijela zaduženih za provedbu zakona ili pravosudnog tijela;
(b)
po izvršenju istražne radnje ili radnje prikupljanja dokaza, u skladu sa stavkom 3. točkom (c), od strane istražnih ili drugih nadležnih tijela;
(c)
bez nepotrebnog odlaganja nakon oduzimanja slobode;
(d)
ako su pozvani na sud nadležan za kaznene stvari, pravovremeno prije nego što se pojave pred tim sudom.
3.   Pravo na pristup odvjetniku obuhvaća sljedeće:
(a)
države članice osiguravaju da osumnjičenici ili optužene osobe imaju pravo na privatni sastanak i komunikaciju s odvjetnikom koji ih zastupa, uključujući prije ispitivanja od strane policije ili od strane drugog tijela odgovornog za provedbu zakona ili pravosudnog tijela;
(b)
države članice osiguravaju da osumnjičenici ili optužene osobe imaju pravo na prisutnost svojega odvjetnika te pravo da on učinkovito sudjeluje u ispitivanju. Takvo je sudjelovanje u skladu s postupcima utvrđenima nacionalnim pravom, pod uvjetom da takvi postupci ne dovode u pitanje učinkovito ostvarenje i bit dotičnog prava. […]
(c)
države članice osiguravaju da osumnjičenici ili optužene osobe imaju, kao minimum, pravo da njihov odvjetnik prisustvuje sljedećim istražnim radnjama ili radnjama prikupljanja dokaza, ako su te radnje predviđene nacionalnim pravom i ako se od osumnjičenika ili optužene osobe zahtijeva ili joj je dopušteno da posjećuje:
i.
dokazne radnje prepoznavanja;
ii.
suočavanja;
iii.
rekonstrukcije zločina.
[…]
6.   U iznimnim okolnostima i samo tijekom faze koja prethodi sudskom postupku, države članice mogu privremeno odstupiti od primjene prava iz stavka 3. u mjeri u kojoj je to opravdano, s obzirom na posebne okolnosti slučaja, na temelju jednog od sljedećih uvjerljivih razloga:
[…]
(b)
ako je poduzimanje trenutačnog djelovanja istražnih tijela nužno za sprječavanje značajnih opasnosti za kazneni postupak.”
12
Pod naslovom „Pravni lijekovi”, člankom 12. Direktive 2013/48 predviđa se:
„1.   Države članice osiguravaju da osumnjičenici ili optužene osobe u kaznenom postupku, kao i tražene osobe u postupku na temelju europskog uhidbenog naloga, imaju učinkovit pravni lijek u okviru nacionalnog prava u slučaju kršenja njihovih prava iz ove Direktive.
2.   Ne dovodeći u pitanje nacionalna pravila i sustave o prihvatljivosti dokaza, države članice osiguravaju, tijekom kaznenog postupka, prilikom procjene izjava koje su dali osumnjičenici ili optužene osobe ili dokaza prikupljenih uslijed kršenja njihova prava na odvjetnika ili u slučajevima kad je odstupanje od tog prava bilo odobreno u skladu s člankom 3. stavkom 6., poštivanje prava obrane i pravičnosti postupka.”
Bugarsko pravo
13
U skladu s člankom 54. Nakazatelno procesualen kodeksa (Zakonik o kaznenom postupku, DV br. 86, od 28. listopada 2005.), u verziji primjenjivoj na glavni postupak (u daljnjem tekstu: Zakonik o kaznenom postupku), okrivljenik je osoba protiv koje se u tom svojstvu vodi kazneni progon pod uvjetima i u skladu s pravilima predviđenima tim zakonikom.
14
Člankom 55. Zakonika o kaznenom postupku, naslovljenim „Prava okrivljenika”, predviđa se:
„(1)   Okrivljenik ima sljedeća prava: saznati koje mu se kazneno djelo stavlja na teret i na temelju kojeg dokaza; pružiti ili odbiti dati objašnjenja o optužbi; upoznati se sa spisom, uključujući s informacijama prikupljenim korištenjem posebnih istražnih sredstava i pribaviti potrebne izvatke; podnijeti dokaze; sudjelovati u kaznenom postupku; podnijeti zahtjeve, iznijeti napomene i prigovore; imati posljednju riječ; podnijeti pravni lijek protiv akata kojima se povređuju njegova prava i legitimni interesi te imati odvjetnika. Okrivljenik ima pravo na to da njegov odvjetnik sudjeluje u provođenju radnji u okviru istrage i drugih postupovnih radnji u kojima on sudjeluje, osim ako se izričito ne odrekne tog prava. […]
(2)   Okrivljenik ima pravo dobiti opće informacije koje mu olakšavaju izbor odvjetnika. Ima pravo na slobodnu komunikaciju sa svojim odvjetnikom, na privatni sastanak s njim, na dobivanje savjeta i bilo kakve druge pravne pomoći, uključujući prije početka i tijekom ispitivanja te u okviru svih drugih postupovnih radnji u kojima okrivljenik sudjeluje.
[…]”
15
U članku 164. tog zakonika, naslovljenom „Pretraga”, određuje se:
„(1)   Pretraga osobe u okviru prethodnog postupka, bez odobrenja suca nadležnog prvostupanjskog suda ili prvostupanjskog suda u čijoj se nadležnosti ta radnja provodi, dopuštena je:
1.
u slučaju oduzimanja slobode;
2.
kada postoji dovoljno razloga da se smatra da su osobe koje su prisutne tijekom pretrage sakrile predmete ili dokumente relevantne za predmet.
(2)   Pretragu provodi osoba istog spola u prisutnosti osoba koje su dužne sudjelovati u postupku i koje su istog spola.
(3)   Zapisnik o provedenoj istražnoj radnji dostavlja se sucu radi odobrenja, bez odgode i najkasnije u roku od 24 sata.”
16
Člankom 212. tog zakonika, naslovljenim „Prethodni postupak”, predviđa se:
„(1)   Prethodni postupak pokreće se na temelju odluke državnog odvjetnika.
(2)   Smatra se da prethodni postupak započinje sastavljanjem zapisnika o prvoj istražnoj radnji, kada se provodi ispitivanje koje uključuje utvrđenje činjenica, pretragu, oduzimanje robe ili ispitivanje svjedoka, kada je neposredno poduzimanje tih radnji jedina mogućnost za prikupljanje i čuvanje dokaza te kada se pretraga provede u skladu s pravilima iz članka 164.
(3)   Istražno tijelo koje je provelo radnju iz stavka 2. o tome obavješćuje državnog odvjetnika bez odgode i najkasnije u roku od 24 sata.”
17
Člankom 219. tog zakonika, naslovljenim „Donošenje rješenja o provođenju istrage – podizanje optužnice”, određuje se:
„(1)   Kad se prikupi dovoljno dokaza o krivnji određene osobe za počinjenje kaznenog djela i kad ne postoji razlog za obustavu kaznenog postupka, istražno tijelo podnosi izvješće državnom odvjetniku i u tu svrhu donosi rješenje o provođenju istrage (ili podiže optužnicu) protiv te osobe.
(2)   Istražno tijelo također može donijeti rješenje o provođenju istrage (ili podići optužnicu) protiv dotične osobe, tako da sastavi zapisnik o prvoj istražnoj radnji koja je protiv nje provedena, a izvješće o tome podnosi državnom odvjetniku.
(3)   U rješenju o provođenju istrage (ili o podizanju optužnice) i zapisniku iz stavka 2. trebaju biti navedeni:
1.
datum i mjesto njihova izdavanja;
2.
tijelo izdavanja;
3.
puno ime okrivljenika, kazneno djelo koje mu se pripisuje i njegova pravna kvalifikacija;
4.
dokazi na kojima se temelji rješenje o provođenju istrage, pod uvjetom da se time ne ometa istraga;
5.
mjera oduzimanja slobode, ako je izrečena;
6.
prava okrivljenika koja proizlaze iz članka 55. uključujući i njegovo pravo na to da odbije dati objašnjenja te pravo na odvjetnika kojeg je sâm imenovao ili koji mu je dodijeljen po službenoj dužnosti.
[…]
(8)   Dokle god ne ispuni svoje obveze iz stavaka 1. do 7., istražno tijelo ne može provesti istražne radnje koje uključuju sudjelovanje okrivljenika.”
Glavni postupak i prethodna pitanja
18
Trojica policijskih inspektora iz Rajonno upravlenja Lukovit (Policijska uprava općine Lukovit, Bugarska) 8. veljače 2022. zaustavila su i pretražila vozilo kojim je upravljala osoba IJ i u kojem su se nalazile i osobe AB i KL.
19
Čak i prije nego što je vozač vozila testiran na opojne droge, osobe AB i KL su policijskim inspektorima izjavile da u posjedu imaju narkotike. Ta je informacija usmeno proslijeđena službeniku Policijske uprave općine Lukovit zaduženom za istragu, koji je te izjave zabilježio u zapisnik kao usmenu prijavu kaznenog djela.
20
Budući da je test vozača bio pozitivan, jedan od policijskih inspektora pretražio je vozilo.
21
Usto, policijski službenik zadužen za istragu pretražio je osobu AB i sastavio zapisnik „o pretrazi i oduzimanju robe provedenima u hitnom slučaju za koje je potrebno a posteriori odobrenje suca”. Činjenica da je ta pretraga provedena bez prethodnog odobrenja suca u tom je zapisniku obrazložena postojanjem „dostatnih indicija o posjedovanju zakonom zabranjenih predmeta, navedenih u zapisniku o usmenom prijavljivanju kaznenog djela”.
22
Prilikom te pretrage kod osobe AB pronađena je opojna droga. Policijski službenik zadužen za istragu je stoga isti dan obavijestio državnog odvjetnika Rajonna prokurature Loveč, teritorialno otdelenie Lukovit (Općinsko državno odvjetništvo u Loveču, teritorijalna podružnica u Lukovitu, Bugarska) o rezultatima te pretrage i o tome da je ona provedena u okviru „preliminarnog postupka” u smislu članka 212. Zakonika o kaznenom postupku koji je pokrenula Policijska uprava općine Lukovit.
23
Od osobe AB su još u okviru tog preliminarnog postupka, ali nakon provedene pretrage, na ispitivanju u policijskoj postaji zatražena pisana objašnjenja. Ona je tada navela da su tvari pronađene kod nje opojne droge za osobnu upotrebu.
24
Državni odvjetnik Rajonna prokurature Loveč, teritorialno otdelenie Lukovit (Općinsko državno odvjetništvo u Loveču, teritorijalna podružnica u Lukovitu) je 9. veljače 2022. na temelju članka 164. stavka 3. Zakonika o kaznenom postupku Rajonen sadu Lukovit (Općinski sud u Lukovitu, Bugarska), sudu koji je uputio prethodno pitanje, uputio zahtjev za odobrenje zapisnika o osobnoj pretrazi provedenoj nad osobom AB i oduzimanju robe koje je uslijedilo. Glavni postupak odnosi se na taj zahtjev za a posteriori odobrenje te pretrage i tog oduzimanja robe.
25
Sud koji je uputio zahtjev iznosi dvojbe u pogledu pitanja je li sudski nadzor koji se predviđa nacionalnim pravom nad prisilnim mjerama izvođenja dokaza tijekom preliminarne faze kaznenog postupka dovoljno jamstvo za poštovanje pravâ osumnjičenikâ i okrivljenikâ, kako se predviđa Direktivom 2012/13 i Direktivom 2013/48.
26
Konkretno, taj sud najprije navodi da nacionalno pravo ne sadržava jasno pravilo koje se odnosi na doseg sudskog nadzora nad prisilnim mjerama prikupljanja dokaza u okviru preliminarnog postupka i da se, prema nacionalnoj sudskoj praksi, nadzor pretrage, osobne pretrage i oduzimanja robe odnosi na njihovu formalnu zakonitost. U tom pogledu on podsjeća na to da je Europski sud za ljudska prava u nekoliko navrata osudio Republiku Bugarsku zbog povrede članaka 3. i 8. EKLJP‑a.
27
Nadalje, sud koji je uputio zahtjev pojašnjava da bugarsko pravo ne poznaje pojam „osumnjičenik” iz tih direktiva, nego samo pojam „okrivljenik”. Potonja kvalifikacija zahtijeva odluku državnog odvjetnika ili istražnog tijela. Međutim, postoji ustaljena praksa policije i državnog odvjetništva da se odgodi trenutak od kojeg se osobu o kojoj je riječ smatra „okrivljenikom”, čime se zapravo zaobilaze obveze u vezi s poštovanjem prava obrane te osobe.
28
Naposljetku, iz nacionalne pravne teorije i sudske prakse proizlazi da nadležni sudac, čak i kad je uvjeren da se prava obrane dotične osobe nisu poštovala, ne može nadzirati donošenje rješenja o provođenju istrage ili podizanje optužnice protiv te osobe zato što bi time povrijedio ustavnu ovlast državnog odvjetnika da pokrene kazneni progon. U takvom slučaju sudac koji nadzire prisilne mjere donesene u okviru preliminarnog postupka može samo prihvatiti istražnu radnju jer je provedena u hitnim okolnostima, čak i ako to znači povredu prava obrane.
29
U tom pogledu sud koji je uputio zahtjev navodi da, čak i ako u nacionalnom pravu ne postoji pojam „osumnjičenik”, člankom 219. stavkom 2. Zakonika o kaznenom postupku mogu se načelno jamčiti prava obrane osoba za koje ne postoje dovoljni dokazi o njihovoj krivnji, ali kojima će se za potrebe provedbe istražnih radnji uz njihovo sudjelovanje dodijeliti status „okrivljenikâ” i stoga će moći ostvariti prava iz članka 55. Zakonika o kaznenom postupku koja ispunjavaju zahtjeve direktiva 2012/13 i 2013/48.
30
Međutim, ta postupovna odredba nije jasna. Osim toga, ona se primjenjuje dvosmisleno i proturječno ili se uopće ne primjenjuje. Prema sudu koji je uputio zahtjev ne postoji nikakva dvojba u pogledu toga da osoba AB u ovom slučaju ima svojstvo osobe „optužene za kazneno djelo” u smislu EKLJP‑a, kako se tumači u sudskoj praksi Europskog suda za ljudska prava, neovisno o pravnoj kvalifikaciji njezina položaja u skladu s nacionalnim pravom. S obzirom na to, na temelju tog prava, osoba će moći ostvariti svoja prava obrane samo ako je stekla status „okrivljenika”, što ovisi o volji tijela koje vodi istragu pod nadzorom državnog odvjetnika.
31
U tom pogledu sud koji je uputio zahtjev smatra da nedostavljanje informacija i onemogućivanje pristupa odvjetniku u ranoj fazi kaznenog postupka predstavlja nepopravljivu povredu postupka koja može narušiti pravilnost i pravičnost cjelokupnog daljnjeg kaznenog postupka.
32
U tim je okolnostima Rajonen sad Lukovit (Općinski sud u Lukovitu) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:
„1.
Je li činjenična situacija u kojoj su se tijekom istrage kaznenog djela u vezi s posjedovanjem opojnih droga protiv pojedinca u pogledu kojeg policija ima informacije da posjeduje opojne droge primijenile prisilne mjere (osobna pretraga i oduzimanje robe) obuhvaćena područjem primjene [direktiva 2013/48 i 2012/13]?
2.
U slučaju potvrdnog odgovora na prvo pitanje, koji je status takve osobe u smislu [tih] direktiva ako nacionalnim pravom nije predviđen pojam ‚osumnjičenika’ i ako se u službenoj obavijesti ne utvrdi svojstvo osobe kao ‚okrivljenika’? Treba li toj osobi osigurati pravo na informiranje i pravo na pristup odvjetniku?
3.
Je li načelom zakonitosti i zabranom arbitrarnosti dopuštena nacionalna odredba poput članka 219. stavka 2. Zakonika o kaznenom postupku, kojom se propisuje da istražno tijelo može utvrditi svojstvo osobe kao okrivljenika upravo prilikom sastavljanja zapisnika o prvoj istražnoj radnji provedenoj protiv nje ako nacionalnim pravom nije predviđen pojam ‚osumnjičenika’ i ako prava obrane nastaju tek u trenutku u kojem je službeno utvrđeno svojstvo osobe kao ‚okrivljenika’, što je pak obuhvaćeno diskrecijskom ovlasti istražnog tijela? Ugrožavaju li se takvim nacionalnim postupkom djelotvorno ostvarivanje i bit prava na pristup odvjetniku iz članka 3. stavka 3. točke (b) Direktive [2013/48]?
4.
Dopušta li se načelom djelotvornosti prava Unije nacionalna praksa na temelju koje se sudskim nadzorom prisilnih mjera radi prikupljanja dokaza, uključujući osobnu pretragu i oduzimanje robe koji su provedeni tijekom preliminarne faze kaznenog postupka, ne omogućuje provjera toga je li počinjena dovoljno ozbiljna povreda temeljnih prava osumnjičenikâ i okrivljenikâ zajamčenih člancima 47. i 48. [Povelje te direktivama 2013/48 i 2012/13]?
5.
Dopuštaju li se načelom vladavine prava nacionalni propis i nacionalna sudska praksa na temelju kojih sud nije ovlašten ispitivati utvrđivanje svojstva osobe kao okrivljenika, iako se prava obrane priznaju pojedincu upravo i isključivo na temelju tog formalnog akta ako su protiv njega provedene prisilne mjere u svrhu istrage?”
O prethodnim pitanjima
Prvo i drugo pitanje
33
Svojim prvim i drugim pitanjem, koja valja ispitati zajedno, sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 2. stavak 1. Direktive 2012/13 i članak 2. stavak 1. Direktive 2013/48 tumačiti na način da se te direktive primjenjuju na situaciju u kojoj se osobu u pogledu koje postoje informacije prema kojima posjeduje nezakonite tvari, osobno pretraži i oduzmu joj se te tvari, iako u nacionalnom pravu ne postoji pojam „osumnjičenik” iz tih direktiva i iako navedena osoba nije službeno obaviještena o tome da se smatra „okrivljenikom”.
34
Direktiva 2012/13 i Direktiva 2013/48 imaju zajednički cilj definirati minimalna pravila koja se odnose na određena prava osumnjičenika ili optuženika u kaznenom postupku. Konkretno, Direktiva 2012/13 odnosi se na pravo na informiranje o svojim pravima, a Direktiva 2013/48 odnosi se na pravo na pristup odvjetniku, pravo na obavješćivanje treće strane u slučaju oduzimanja slobode i pravo na komunikaciju s trećim osobama i konzularnim tijelima. Iz uvodnih izjava tih direktiva proizlazi da se one u tu svrhu oslanjaju na prava navedena osobito u člancima 47. i 48. Povelje te se njima nastoje promicati ta prava u odnosu na osumnjičenike ili optuženike u kaznenom postupku (vidjeti u tom smislu presudu od 19. rujna 2019., Rajonna prokuratura Lom, C‑467/18, EU:C:2019:765, t. 36. i 37.).
35
Kada je riječ o području primjene Direktive 2012/13, Sud je već presudio da iz njezina članka 1. i članka 2. stavka 1. proizlazi da se tom direktivom samo utvrđuju pravila o pravu na informiranje osumnjičenika ili okrivljenika o njihovim pravima u kaznenom postupku i optužbama protiv njih od trenutka kada nadležna tijela obavijeste osobu da je osumnjičena ili okrivljena za počinjenje kaznenog djela (rješenje od 6. rujna 2022., Delgaz Grid, C‑95/22, EU:C:2022:697, t. 25.).
36
Što se tiče područja primjene Direktive 2013/48, u njezinu članku 2. stavku 1. predviđa se da se ta direktiva primjenjuje na osumnjičenike ili optužene osobe u kaznenom postupku od trenutka kada su im nadležna tijela države članice, putem službene obavijesti ili na drugi način, ukazala na to da su osumnjičeni ili optuženi za počinjenje kaznenog djela te neovisno o tome je li im oduzeta sloboda.
37
U tom pogledu Sud je već presudio da tekst članka 2. stavka 1. Direktive 2013/48, osobito dio „kada su im nadležna tijela države članice, putem službene obavijesti ili na drugi način ukazala”, upućuje na to da je za primjenu te direktive dovoljno da nadležna tijela države članice na bilo koji način obavijeste predmetnu osobu i da način na koji je ta informacija došla do te osobe nije relevantan (vidjeti u tom smislu presudu od 12. ožujka 2020., VW (Pravo na pristup odvjetniku u slučaju nedolaska pred sud), C‑659/18, EU:C:2020:201, t. 25. i 26.).
38
Budući da su područja primjene direktiva 2012/13 i 2013/48 definirana gotovo istovjetno u članku 2. svake od njih, valja smatrati da se ona načelno preklapaju. To utvrđenje u skladu je sa zajedničkim ciljem dviju direktiva da se osigura zaštita prava osumnjičenih ili okrivljenih osoba u okviru kaznenog postupka. Iz toga slijedi, kao što je to istaknuo nezavisni odvjetnik u točki 38. svojeg mišljenja, da dodatno pojašnjenje iz članka 2. posljednje navedene direktive, odnosno Direktive 2013/48, prema kojem se informacija može proslijediti „putem službene obavijesti ili na drugi način”, treba smatrati primjenjivim na Direktivu 2012/13.
39
Iz tih razmatranja proizlazi, kao prvo, da moraju postojati dva elementa kako bi situacija bila obuhvaćena područjem primjene tih direktiva. Stoga je nužno, s jedne strane, da nadležna nacionalna tijela sumnjiče osobu o kojoj je riječ da je počinila kazneno djelo ili da se zbog toga protiv nje vodi kazneni progon i, s druge strane, da joj ta tijela u tom pogledu službeno dostave informacije putem službene obavijesti ili na drugi način.
40
Za potrebe primjene direktiva 2012/13 i 2013/48 važno je, dakle, da navedena tijela budu sigurna da je osoba o kojoj je riječ saznala za to da je osumnjičena ili okrivljena za počinjenje kaznenog djela.
41
Kao drugo, valja istaknuti da, kako bi se osiguralo dobro odvijanje kaznene istrage, nadležna nacionalna tijela moraju imati određenu marginu prosudbe kako bi izabrala trenutak u kojem obavješćuju osobu o kojoj je riječ da je osumnjičena ili okrivljena za počinjenje kaznenog djela, ali pod uvjetom da ne dođe do nepotrebnog odlaganja u priopćavanju te informacije, koje bi spriječilo osobu o kojoj je riječ da djelotvorno ostvari svoja prava obrane, koja se nastoje zaštititi direktivama 2012/13 i 2013/48.
42
U ovom slučaju sud koji je uputio zahtjev navodi da se predmet glavnog postupka odnosi na zahtjev državnog odvjetnika pri Rajonna prokuraturi Loveč, teritorialno otdelenie Lukovit (Državno odvjetništvo u Loveču, teritorijalna podružnica u Lukovitu) da se a posteriori odobri pretraga osobe AB i oduzimanje nezakonitih tvari otkrivenih prilikom te pretrage. Potonje je naloženo i izvršeno nakon što je ta osoba pred policijskim službenicima priznala da ima u posjedu takve tvari.
43
Kada osoba, poput osobe AB, tu vrstu priznanja izjavi pred policijskim službenicima, ona se izlaže opasnosti da će biti osumnjičena za počinjenje kaznenog djela. Kada ti službenici na temelju tog priznanja pretraže osobu o kojoj je riječ i oduzmu joj ono za što je izjavila da ima u posjedu, tim se radnjama, s jedne strane, utvrđuje da nadležno tijelo tu osobu tada sumnjiči i, s druge strane, implicitno, ali nužno obavješćuje navedenu osobu o toj sumnji. U takvim su okolnostima dva uvjeta za primjenu direktiva 2012/13 i 2013/48 ispunjena.
44
U tom su pogledu za primjenu tih direktiva irelevantne, s jedne strane, činjenica da pravo države članice o kojoj je riječ ne predviđa da osoba može imati svojstvo „osumnjičenika” i, s druge strane, činjenica da osoba AB nije bila službeno obaviještena da ima svojstvo „okrivljenika”. Naime, područje primjene direktiva 2012/13 i 2013/48 treba tumačiti ujednačeno u svim državama članicama i stoga ne može ovisiti o različitim tumačenjima koja prava tih država daju pojmovima „osumnjičenik” i „okrivljenik” ni o uvjetima u kojima se ta svojstva stječu prema tim pravima.
45
Stoga na prvo i drugo pitanje valja odgovoriti tako da članak 2. stavak 1. Direktive 2012/13 i članak 2. stavak 1. Direktive 2013/48 treba tumačiti na način da se te direktive primjenjuju na situaciju u kojoj se osobu u pogledu koje postoje informacije prema kojima ima u posjedu nezakonite tvari osobno pretraži i oduzmu joj se te tvari. U tom pogledu nije relevantna činjenica da u nacionalnom pravu ne postoji pojam „osumnjičenik” i da navedena osoba nije službeno obaviještena o tome da se smatra „okrivljenikom”.
Četvrto pitanje
46
Svojim četvrtim pitanjem, koje treba razmotriti prije trećeg pitanja, sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 8. stavak 2. Direktive 2012/13 i članak 12. stavak 1. Direktive 2013/48 u vezi s člancima 47. i 48. Povelje tumačiti na način da im se protivi nacionalna sudska praksa prema kojoj sud pred kojim se, na temelju primjenjivog nacionalnog prava, vodi postupak radi a posteriori odobrenja osobne pretrage i oduzimanja nezakonitih tvari koje je uslijedilo, izvršenih u okviru preliminarne faze kaznenog postupka, nije nadležan ispitati jesu li tom prilikom poštovana prava osumnjičenika ili okrivljenika koja su zajamčena tim direktivama.
47
U ovom slučaju sud koji je uputio zahtjev pojašnjava da, iako u skladu s člankom 164. stavkom 3. Zakonika o kaznenom postupku nad osobnom pretragom koja je provedena u okviru preliminarne faze kaznenog postupka treba a posteriori provesti sudski nadzor, taj se nadzor, prema relevantnoj nacionalnoj sudskoj praksi, odnosi samo na formalne zahtjeve o kojima ovisi zakonitost te mjere i oduzimanja robe koje iz toga proizlazi i ne omogućuje nadležnom sudu da ispita poštovanje prava zajamčenih direktivama 2013/48 i 2012/13.
48
Valja utvrditi da na temelju članka 8. stavka 2. Direktive 2012/13 države članice osiguravaju da osumnjičenici ili okrivljenici ili njihovi odvjetnici imaju pravo pobijati, u skladu s postupcima nacionalnog prava, moguće propuštanje ili odbijanje nadležnih tijela da pruže informacije u skladu s tom direktivom.
49
S obzirom na važnost prava na djelotvoran pravni lijek, zaštićenog člankom 47. Povelje, i na jasan, bezuvjetan i precizan tekst članka 8. stavka 2. Direktive 2012/13, potonja odredba protivi se svakoj nacionalnoj mjeri kojom se sprečava ostvarivanje djelotvornih pravnih lijekova u slučaju povrede prava zaštićenih tom direktivom (presuda od 19. rujna 2019., Rajonna prokuratura Lom, C‑467/18, EU:C:2019:765, t. 57.).
50
Isto se tumačenje nameće i u pogledu članka 12. Direktive 2013/48, prema kojem „osumnjičenici ili optužene osobe u kaznenom postupku […] imaju učinkovit pravni lijek u okviru nacionalnog prava u slučaju kršenja njihovih prava iz ove Direktive” (presuda od 19. rujna 2019., Rajonna prokuratura Lom, C‑467/18, EU:C:2019:765, t. 58.).
51
Iz toga slijedi da se člankom 8. stavkom 2. Direktive 2012/13 i člankom 12. stavkom 1. Direktive 2013/48 državama članicama nalaže da osiguraju poštovanje prava na pošteno suđenje i prava obrane, zajamčena člankom 47. odnosno člankom 48. stavkom 2. Povelje, predviđajući djelotvornu sudsku zaštitu koja svakom osumnjičeniku ili okrivljeniku omogućuje pokretanje postupka pred sudom nadležnim za ispitivanje toga jesu li povrijeđena prava koja ima na temelju tih direktiva.
52
S obzirom na navedeno, u skladu s člankom 8. stavkom 2. Direktive 2012/13 i člankom 12. stavkom 1. Direktive 2013/48, pravo utvrđivanja mogućih povreda tih prava dodjeljuje se u skladu s „postupcima nacionalnog prava” i „nacionalnim pravom”. Tim se odredbama stoga ne određuju ni načini na koje povrede navedenih prava treba moći navesti ni trenutak tijekom kaznenog postupka u kojem se to može učiniti, pri čemu se državama članicama tako ostavlja određena margina prosudbe radi određivanja posebnih postupaka koji se u tom pogledu primjenjuju.
53
Namjera zakonodavca Unije da prizna takvu marginu prosudbe potvrđena je uvodnim izjavama direktiva 2012/13 i 2013/48. Naime, s jedne strane, u skladu s uvodnom izjavom 36. Direktive 2012/13, pravo utvrđivanja činjenice da nadležna tijela propuštaju ili odbijaju pružiti informacije ili otkriti određene materijale iz predmeta, u skladu s tom direktivom, „ne povlači za sobom obvezu država članica da predvide posebni žalbeni postupak, zasebni mehanizam ili postupak podnošenja prigovora u čijem se okviru takvo propuštanje ili odbijanje može pobijati”. S druge strane, u uvodnoj se izjavi 50. Direktive 2013/48 u biti navodi da se obvezom država članica da osiguraju poštovanje prava obrane i pravičnosti postupka ne dovode u pitanje nacionalna pravila ili sustavi koji se odnose na prihvatljivost dokaza i da ta obveza ne bi trebala spriječiti države članice da održavaju sustav u okviru kojeg se postojeći dokazi mogu dati pred sudom, „a da nije postojala nikakva zasebna ni prethodna procjena o prihvatljivosti takvih dokaza”.
54
Usto, člancima 47. i 48. Povelje ne protivi se to da države članice tako nisu obvezne stvarati samostalna pravna sredstva koja bi osumnjičenici ili okrivljenici mogli podnijeti radi obrane prava koja su im dodijeljena direktivama 2012/13 i 2013/48. Naime, prema ustaljenoj sudskoj praksi, pravo Unije, uključujući odredbe Povelje, nema za učinak to da prisiljava države članice na uvođenje pravnih lijekova različitih od onih utvrđenih nacionalnim pravom, osim ako iz opće strukture predmetnog nacionalnog pravnog poretka proizlazi da ne postoji nijedan pravni lijek u sudskom postupku koji osigurava, makar posredno, poštovanje prava koja osobe imaju na temelju prava Unije (vidjeti u tom smislu presudu od 21. prosinca 2021., Randstad Italia, C‑497/20, EU:C:2021:1037, t. 62. i navedenu sudsku praksu).
55
Iz toga slijedi da se pravu Unije ne protivi to da država članica ograniči sudski nadzor prisilnih mjera prikupljanja dokaza o kaznenom djelu na njihovu formalnu zakonitost ako nakon toga, u okviru kaznenog postupka, sud koji odlučuje o meritumu može provjeriti jesu li poštovana prava okrivljene osobe koja proizlaze iz direktiva 2012/13 i 2013/48, u vezi s člankom 47. i člankom 48. stavkom 2. Povelje.
56
U ovom slučaju sud koji je uputio zahtjev navodi da iz ustaljene nacionalne sudske prakse proizlazi da se informacije prikupljene od osoba koje su ispitane kao svjedoci njihovih vlastitih postupanja ne mogu smatrati dokazima jer su te osobe zapravo osumnjičenici.
57
Kao što je to u biti istaknuo nezavisni odvjetnik u točki 72. svojeg mišljenja, čini se da ta sudska praksa omogućuje, barem u nekim slučajevima, isključivanje informacija i dokaza pribavljenih povredom odredbi prava Unije, u ovom slučaju članka 3. Direktive 2012/13, koji se odnosi na informiranje osumnjičenika o njegovim pravima, i članka 3. Direktive 2013/48, koji se odnosi na pravo na pristup odvjetniku.
58
Međutim, nije moguće samo na temelju spisa kojim raspolaže Sud utvrditi jesu li u ovom slučaju relevantne nacionalne odredbe u skladu sa zahtjevima navedenima u točki 55. ove presude. U tu bi svrhu sud koji je uputio zahtjev trebao biti siguran da, kada optuženik ili okrivljenik u okviru kaznenog postupka uoči nepravilnosti u postupku povezane s povredama prava koja proizlaze iz jedne od tih dviju direktiva, sud koji odlučuje o meritumu uvijek može utvrditi te nepravilnosti i da mora uzeti u obzir sve posljedice koje proizlaze iz tih povreda, osobito u pogledu nedopuštenosti ili dokazne vrijednosti dokaza prikupljenih u tim okolnostima.
59
U slučaju da sud koji odlučuje o meritumu ne bi mogao to utvrditi i uzeti u obzir posljedice tih povreda, valja podsjetiti na to da se, u skladu s ustaljenom sudskom praksom Suda, kako bi se osigurala djelotvornost svih odredaba prava Unije, načelom nadređenosti nacionalnim sudovima nalaže, među ostalim, da u najvećoj mogućoj mjeri tumače svoje nacionalno pravo u skladu s pravom Unije (presuda od 8. ožujka 2022., Bezirkshauptmannschaft Hartberg‑Fürstenfeld (Izravan učinak), C‑205/20, EU:C:2022:168, t. 35. i navedena sudska praksa).
60
U slučaju nemogućnosti usklađenog tumačenja i uzimajući u obzir činjenicu da – kao što to proizlazi iz točaka 49. do 51. ove presude – članak 8. stavak 2. Direktive 2012/13 i članak 12. stavak 1. Direktive 2013/48 imaju izravan učinak, načelo nadređenosti nalaže nacionalnom sudu koji u okviru svoje nadležnosti primjenjuje te odredbe prava Unije obvezu da u sporu koji se pred njim vodi osigura puni učinak zahtjeva navedenih odredbi, tako što će po službenoj dužnosti, ako je to potrebno, izuzeti iz primjene svaki nacionalni propis, čak i naknadni, koji je u suprotnosti s tim odredbama a da pritom ne mora zahtijevati ili čekati prethodno ukidanje tog nacionalnog propisa zakonodavnim ili bilo kojim drugim ustavnim postupkom (vidjeti u tom smislu presudu od 28. listopada 2022., Generalstaatsanwaltschaft München (Izručenje i ne bis in idem), C‑435/22 PPU, EU:C:2022:852, t. 108. i navedenu sudsku praksu).
61
S obzirom na prethodna razmatranja, na četvrto pitanje valja odgovoriti tako da članak 8. stavak 2. Direktive 2012/13 i članak 12. stavak 1. Direktive 2013/48, u vezi s člancima 47. i 48. Povelje, treba tumačiti na način da im se ne protivi nacionalna sudska praksa prema kojoj sud kojem je na temelju primjenjivog nacionalnog prava podnesen zahtjev za a posteriori odobrenje osobne pretrage i oduzimanja nezakonitih tvari koje je uslijedilo, izvršenih u okviru preliminarne faze kaznenog postupka, nije nadležan ispitati jesu li tom prilikom poštovana prava osumnjičenika ili okrivljenika koja su zajamčena tim direktivama, pod uvjetom da, s jedne strane, ta osoba može naknadno pred sudom koji odlučuje o meritumu predmeta zatražiti utvrđenje moguće povrede prava koja proizlaze iz navedenih direktiva i, s druge strane, da taj sud tada mora uzeti u obzir posljedice takve povrede, osobito u pogledu nedopuštenosti ili dokazne vrijednosti dokaza prikupljenih u tim okolnostima.
Treće pitanje
62
Treće prethodno pitanje odnosi se na tumačenje načela zakonitosti i zabrane proizvoljnog izvršavanja ovlasti kao i članka 3. stavka 3. točke (b) Direktive 2013/48 u okviru nacionalnog propisa na temelju kojeg samo osobe kojima se službeno utvrdio status „okrivljenika” imaju koristi od prava koja proizlaze iz te direktive, pri čemu je trenutak utvrđivanja tog svojstva obuhvaćen diskrecijskom ovlasti istražnog tijela.
63
U skladu s ustaljenom sudskom praksom, u okviru postupka suradnje između nacionalnih sudova i Suda, uspostavljenog člankom 267. UFEU‑a, na Sudu je da nacionalnom sudu pruži koristan odgovor koji će mu omogućiti da riješi spor koji se pred njim vodi. U tom smislu Sud će, prema potrebi, preoblikovati pitanja koja su mu postavljena (vidjeti u tom smislu rješenje od 24. ožujka 2023., Direktor na Teritorialno podelenie na Nacionalnia osiguritelen institut‑Veliko Tarnovo, C‑30/22, EU:C:2023:259, t. 33. i navedenu sudsku praksu).
64
S druge strane, na Sudu je da iz svih elemenata koje je dostavio nacionalni sud, a posebno iz obrazloženja odluke kojom se upućuje zahtjev za prethodnu odluku, izvuče elemente prava Unije koji zahtijevaju tumačenje uzimajući u obzir predmet glavnog postupka (vidjeti u tom smislu presudu od 1. kolovoza 2022., TL (Nepostojanje tumača i prijevoda), C‑242/22 PPU, EU:C:2022:611, t. 37. i navedenu sudsku praksu).
65
Iz zahtjeva za prethodnu odluku proizlazi da se glavni postupak odnosi na zahtjev da sud a posteriori odobri osobnu pretragu i oduzimanje nezakonite robe koje je uslijedilo, izvršene u okviru preliminarne faze kaznenog postupka i da, kako bi se dao koristan odgovor na treće pitanje, u takvom slučaju zapravo valja ispitati doseg i prirodu prava na pristup odvjetniku, predviđenog u članku 3. Direktive 2013/48.
66
Prema tome, valja smatrati da tim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 3. Direktive 2013/48 tumačiti na način da mu se protivi nacionalni propis kojim se predviđa da se osumnjičenika ili okrivljenika u okviru preliminarne faze kaznenog postupka može osobno pretražiti i može mu se oduzeti nezakonita roba, a da ta osoba nema pravo na pristup odvjetniku.
67
U skladu s njezinim člankom 1., Direktivom 2013/48 utvrđuju se minimalna pravila koja se odnose, među ostalim, na pravo osumnjičenika i okrivljenika u kaznenom postupku na pristup odvjetniku i na obavješćivanje treće strane o oduzimanju slobode.
68
U tom se pogledu člankom 3. stavkom 1. te direktive državama članicama nalaže da osiguraju da osumnjičenici i okrivljenici imaju pravo na pristup odvjetniku u takvom trenutku i na takav način da im se omogućava praktično i djelotvorno ostvarivanje njihovih prava na obranu.
69
To načelno pravilo pojašnjeno je u stavku 2. istog članka 3., koji predviđa da se taj pristup mora moći dobiti „bez nepotrebnog odlaganja” i u svakom slučaju od trenutka kada nastupi prvi od četiriju posebnih događaja navedenih u točkama (a) do (d) tog stavka 2.
70
Osim toga, članak 3. stavak 3. točka (c) Direktive 2013/48 određuje da osumnjičenici ili okrivljenici imaju barem pravo da njihov odvjetnik prisustvuje istražnim radnjama ili radnjama prikupljanja dokaza predviđenima tom odredbom, ako su te radnje predviđene nacionalnim pravom i ako se od osumnjičenika ili okrivljenika zahtijeva ili mu je dopušteno da u njima sudjeluje.
71
Međutim, valja istaknuti da se osobna pretraga i oduzimanje nezakonitih tvari ne nalaze među događajima spomenutima u članku 3. stavku 2. točkama (a) do (d) ni članku 3. stavku 3. točki (c) te direktive.
72
Konkretnije, što se tiče, kao prvo, prava osumnjičenika ili okrivljenika predviđenog člankom 3. stavkom 2. točkom (a) Direktive 2013/48 na pristup odvjetniku prije nego što su ispitani od strane policije ili drugog tijela zaduženog za provedbu zakona ili pravosudnog tijela, valja naglasiti da iz uvodne izjave 20. Direktive 2013/48 proizlazi da prema namjeri zakonodavca Unije preliminarno ispitivanje policije čiji je cilj, među ostalim, utvrditi treba li pokrenuti istragu, primjerice tijekom prometne kontrole, nije „ispitivanje” u smislu te direktive i stoga nije obuhvaćeno njezinim člankom 3. stavkom 2. točkom (a), na način da osumnjičenicima i okrivljenicima u svakom slučaju daje pravo na pristup odvjetniku.
73
Što se tiče, kao drugo, prava osumnjičenika ili okrivljenika iz članka 3. stavka 2. točke (c) Direktive 2013/48 na pristup odvjetniku „bez nepotrebnog odlaganja” nakon oduzimanja slobode, valja naglasiti da to pravo ne podrazumijeva nužno da se pristup odvjetniku konkretizira odmah, to jest u samom trenutku tog oduzimanja slobode.
74
U tom pogledu, iz sudske prakse Europskog suda za ljudska prava koja se odnosi na članak 6. EKLJP‑a, na koju se upućuje u uvodnoj izjavi 12. Direktive 2013/48, proizlazi da, kad je riječ o pravu na pristup odvjetniku u smislu stavka 3. točke (c) tog članka 6., osobna pretraga koja se provodi tijekom prometne kontrole i koja je dovela do samoinkriminirajućih izjava ne otkriva nikakvo znatno ograničenje slobode djelovanja dotične osobe, koje bi moglo biti dovoljno da pravna pomoć bude obvezna u toj fazi postupka (vidjeti u tom smislu ESLJP, 18. veljače 2010., Zaichenko protiv Rusije, CE:ECHR:2010:0218JUD003966002, t. 47. i 48.).
75
Općenito, kako bi se utvrdilo je li se zbog nepostojanja pristupa odvjetniku tijekom osobne pretrage i oduzimanja nezakonite robe osumnjičeniku ili okrivljeniku uskratilo pravo zajamčeno člankom 3. Direktive 2013/48, valja uzeti u obzir odredbe stavka 1. tog članka, koji zahtijeva da se ispita je li taj pristup odobren u tom trenutku i na načine koji osumnjičeniku ili okrivljeniku omogućuju praktično i djelotvorno ostvarivanje njegovih prava obrane.
76
U ovom je slučaju na nadležnom sudu da, u skladu s nacionalnim pravom, provede potrebne provjere uzimajući u obzir sve relevantne okolnosti u tom pogledu. Konkretnije, na njemu je da provjeri je li prisutnost odvjetnika u trenutku osobne pretrage provedene na osobi AB i oduzimanja nezakonitih tvari koje je uslijedilo bila objektivno nužna kako bi se djelotvorno osigurala prava obrane te osobe.
77
U tom pogledu valja pojasniti da se, pod uvjetom da to provjeri nadležni nacionalni sud, mjere koje su se primijenile na osobu AB a priori ne pojavljuju u takvom kontekstu u kojem je, u trenutku kada su poduzete, dotična osoba trebala imati pravo na pristup odvjetniku u smislu članka 3. Direktive 2013/48.
78
Iz prethodnih razmatranja proizlazi da članak 3. Direktive 2013/48 treba tumačiti na način da mu se ne protivi nacionalni propis kojim se predviđa da se osumnjičenika ili okrivljenika može, u okviru preliminarne faze kaznenog postupka, osobno pretražiti i oduzeti mu se nezakonita roba a da ta osoba nema pravo na pristup odvjetniku, pod uvjetom da iz ispitivanja svih relevantnih okolnosti proizlazi da takav pristup nije nužan kako bi navedena osoba mogla praktično i djelotvorno ostvarivati svoja prava obrane.
Peto pitanje
79
Svojim petim pitanjem sud koji je uputio zahtjev pita treba li načela vladavine prava tumačiti na način da im se protivi nacionalni propis i nacionalna sudska praksa na temelju kojih nacionalni sud nije „ovlašten ispitivati utvrđivanje svojstva osobe kao okrivljenika, iako se prava obrane priznaju pojedincu upravo i isključivo na temelju tog formalnog akta ako su protiv njega provedene prisilne mjere u svrhu istrage”.
80
Treba podsjetiti na to da je u tom pogledu, prema ustaljenoj sudskoj praksi Suda, postupak utvrđen člankom 267. UFEU‑a sredstvo suradnje između Suda i nacionalnih sudova zahvaljujući kojem Sud nacionalnim sudovima daje elemente za tumačenje prava Unije koji su im nužni za rješavanje spora koji se pred njima vodi (rješenje od 27. ožujka 2023., Belgische Staat, C‑34/22, EU:C:2023:263, t. 43. i navedena sudska praksa).
81
Budući da se postupak pred Sudom temelji na odluci kojom se upućuje prethodno pitanje, neophodno je da nacionalni sudac pruži osnovna objašnjenja o razlozima izbora odredaba prava Unije čije tumačenje traž, kao i o vezi koju uspostavlja između tih odredaba i nacionalnog zakonodavstva primjenjivog na spor koji mu je podnesen (vidjeti u tom smislu rješenje od 27. ožujka 2023., Belgische Staat, C‑34/22, EU:C:2023:263, t. 44. i navedenu sudsku praksu).
82
U ovom se slučaju peto pitanje općenito odnosi na „načela vladavine prava” a da zahtjev za prethodnu odluku, osim toga, ne sadržava prikaz razloga koji su naveli sud koji je uputio zahtjev da se u okviru tog pitanja zapita o tumačenju tih „načela”, tako da Sud ne može ocijeniti u kojoj je mjeri odgovor na navedeno pitanje potreban kako bi taj sud mogao donijeti svoju odluku u okviru glavnog postupka.
83
Iz toga slijedi da je peto pitanje nedopušteno.
Troškovi
84
Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.
Slijedom navedenog, Sud (četvrto vijeće) odlučuje:
1.
Članak 2. stavak 1. Direktive 2012/13/EU Europskog parlamenta i Vijeća od 22. svibnja 2012. o pravu na informiranje u kaznenom postupku i članak 2. stavak 1. Direktive 2013/48/EU Europskog parlamenta i Vijeća od 22. listopada 2013. o pravu na pristup odvjetniku u kaznenom postupku i u postupku na temelju europskog uhidbenog naloga te o pravu na obavješćivanje treće strane u slučaju oduzimanja slobode i na komunikaciju s trećim osobama i konzularnim tijelima
treba tumačiti na način da se:
te direktive primjenjuju na situaciju u kojoj se osobu u pogledu koje postoje informacije prema kojima posjeduje nezakonite tvari, osobno pretraži i oduzmu joj se te tvari. U tom pogledu nije relevantna činjenica da u nacionalnom pravu ne postoji pojam „osumnjičenik” i da navedena osoba nije službeno obaviještena o tome da se smatra „okrivljenikom”.
2.
Članak 8. stavak 2. Direktive 2012/13 i članak 12. stavak 1. Direktive 2013/48, u vezi s člancima 47. i 48. Povelje Europske unije o temeljnim pravima,
treba tumačiti na način da im se:
ne protivi nacionalna sudska praksa prema kojoj sud kojem je na temelju primjenjivog nacionalnog prava podnesen zahtjev za a posteriori odobrenje osobne pretrage i oduzimanja nezakonitih tvari koje je uslijedilo, izvršenih u okviru preliminarne faze kaznenog postupka, nije nadležan ispitati jesu li tom prilikom poštovana prava osumnjičenika ili okrivljenika koja su zajamčena tim direktivama, pod uvjetom da, s jedne strane, ta osoba može naknadno pred sudom koji odlučuje o meritumu predmeta zatražiti utvrđenje moguće povrede prava koja proizlaze iz navedenih direktiva i, s druge strane, da taj sud tada mora uzeti u obzir posljedice takve povrede, osobito u pogledu nedopuštenosti ili dokazne vrijednosti dokaza prikupljenih u tim okolnostima.
3.
Članak 3. Direktive 2013/48
treba tumačiti na način da mu se:
ne protivi nacionalni propis kojim se predviđa da se osumnjičenika ili okrivljenika može, u okviru preliminarne faze kaznenog postupka, osobno pretražiti i oduzeti mu se nezakonita roba a da ta osoba nema pravo na pristup odvjetniku, pod uvjetom da iz ispitivanja svih relevantnih okolnosti proizlazi da takav pristup nije nužan kako bi navedena osoba mogla praktično i djelotvorno ostvarivati svoja prava obrane.
Potpisi
(
*1
)	Jezik postupka: bugarski