PRESUDA SUDA10. svibnja 1995.(*)„Sloboda pružanja usluga - Članak 59. Ugovora o EEZ-u - Zabrana financijskih usluga koje pružatelj nudi putem telefona“„Praksa 'cold callinga'“U predmetu C‑384/93_povodom
zahtjeva koji je Sudu podnio, na temelju članka 177. Ugovora o EEZ-u,
College van Beroep voor het Bedrijfsleven radi dobivanja u postupku pred
tim sudom izmeđuAlpine Investments BViMinister van Financiën_prethodne odluke o tumačenju članka 59. Ugovora o EEZ-u_SUD_u
sastavu: G. C. Rodríguez Iglesias, predsjednik, F. A. Schockweiler, P.
J. G. Kapteyn i C. Gulmann, predsjednici vijeća, G. F. Mancini, J. C.
Moitinho de Almeida, J. L. Murray, D. A. O. Edward (izvjestitelj) i
J.-P. Puissochet, suci_nezavisni odvjetnik: F. G. Jacobs_tajnik: L. Hewlett, administrator_uzimajući u obzir pisana očitovanja koja su podnijeli za: –        Alpine
Investments BV, G. van der Wal i W. B. J. van Overbeek,
odvjetnici pri Hoge Raad der Nederlanden_–        nizozemsku
vladu, A. Bos, pravni savjetnik u Ministarstvu vanjskih poslova, u
svojstvu agenta_–        grčku
vladu, V. Kontolaimos, pravni savjetnik pri Državnom pravnom vijeću, i
V. Pelekou, pravna predstavnica u Državnom pravnom vijeću, u svojstvu
agenta_–        vladu
Ujedinjene Kraljevine, J. D. Colahan, iz Treasury Solicitor's
Department, u svojstvu agenta, i P. Duffy, barrister_–        Komisiju
Europskih zajednica, B. Smulders i P. van Nuffel, članovi pravne
službe, u svojstvu agenata_uzimajući u obzir izvještaj za raspravu_saslušavši
usmenih očitovanja Alpine Investments BV, nizozemske vlade, koju
zastupa J. S. van den Oosterkamp, pravni savjetnik u Ministarstvu
vanjskih poslova, u svojstvu agenta, belgijske vlade, koju zastupa J.
Devadder, ravnatelj uprave u Ministarstvu vanjskih poslova, u svojstvu
agenta, grčke vlade, vlade Ujedinjene Kraljevine, koju zastupa C. Vajda,
barrister, i Komisije Europskih zajednica na raspravi od 29. studenoga 1994._saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi od 26. siječnja 1995._donosi sljedećuPresudu1        Rješenjem
od 28. travnja 1993., koje je Sud zaprimio 6. kolovoza 1993., College
van Beroep voor het Bedrijfsleven (u daljnjem tekstu: College van
Beroep) postavio je na temelju članka 177. Ugovora o EEZ-u nekoliko
prethodnih pitanja koja se odnose na tumačenje članka 59. tog Ugovora.2        Ta
su pitanja postavljena u okviru postupka koji je pokrenuo Alpine
Investments BV protiv zabrane kontaktiranja pojedinaca telefonom bez
njihove prethodne pisane suglasnosti, kako bi im se nudile različite
financijske usluge (praksa poznata kao „cold calling“), koju mu je
odredilo nizozemsko Ministarstvo financija.3        Alpine
Investments BV, tužitelj u glavnom postupku (u daljnjem tekstu: Alpine
Investments), trgovačko je društvo nizozemskog prava s poslovnim
nastanom u Nizozemskoj, specijalizirano za robne terminske ugovore.4        Stranke
robnih terminskih ugovora obvezuju se kupiti ili prodati određenu
količinu robe određene kvalitete po cijeni i na datum određen u trenutku
sklapanja ugovora. One, međutim, nemaju namjeru doista primiti ili
isporučiti robu, nego sklapaju ugovor u nadi da će ostvariti dobit zbog
promjena cijena između trenutka sklapanja ugovora i mjeseca isporuke,
što je moguće izvršenjem obrnute transakcije na terminskom tržištu prije
početka mjeseca isporuke.5        Alpine
Investments nudi tri tipa usluga vezanih uz robne terminske ugovore:
upravljanje portfeljima, investicijsko savjetovanje i prijenos zahtjeva
klijenata brokerima koji posluju na terminskim tržištima unutar i izvan
Zajednice. Ima klijente ne samo u Nizozemskoj nego i u Belgiji,
Francuskoj te Ujedinjenoj Kraljevini. Međutim, poslovni nastan nema
nigdje izvan Nizozemske.6        U
vrijeme nastanka okolnosti iz glavnog postupka financijske usluge u
Nizozemskoj uređivao je Wet Effectenhandel od 30. listopada 1985. (Zakon
o poslovanju s vrijednosnim papirima, u daljnjem tekstu: WEH). Članak
6. stavak 1. tog zakona zabranjivao je svakoj osobi obavljanje posla
posredovanja u poslovanju s vrijednosnim papirima bez dozvole. Članak 8.
stavak 1. ministru financija davao je ovlast da u posebnim okolnostima
odobri odstupanje od te zabrane. Međutim, prema članku 8. stavku 2.
odstupanje može “biti predmetom ograničenja i uvjeta s ciljem
sprečavanja neželjenih razvoja u poslovanju s vrijednosnim papirima”.7        Ministar
financija, tuženik u glavnom postupku, odobrio je 6. rujna 1991. Alpine
Investments odstupanje za slanje narudžbi preko određenog brokera,
Merrill Lynch Inc. To je odstupanje od Alpine Investments zahtijevalo
usklađivanje sa svim pravilima koja bi ministar financija mogao donijeti
u bližoj budućnosti u pogledu njegovih kontakata s potencijalnim
klijentima.8        Ministar
financija je 1. listopada 1991. odlučio financijskim posrednicima
uvesti opću zabranu kontaktiranja potencijalnih klijenata putem „cold
callinga“ prilikom nuđenja investicija u izvantržišnoj terminskoj
trgovini robom.9        Prema
navodima nizozemske vlade takva odluka donesena je nakon mnogobrojnih
pritužbi koje je ministar financija zaprimio tijekom 1991. godine od
investitorâ koji su izvršili nepovoljne investicije u tom području.
Budući da su neki od prigovora pristigli od investitorâ s poslovnim
nastanom u drugim državama članicama, zabrana je proširena na usluge
koje su se nudile iz Nizozemske u drugim državama članicama, s ciljem
očuvanja ugleda nizozemskog financijskog sektora.10      U
tim okolnostima ministar financija je 12. studenoga 1991. zabranio
Alpine Investments kontaktiranje potencijalnih klijenata telefonom ili
osobno, osim u slučaju da su mu ti klijenti prethodno dali izričito
odobrenje u pisanom obliku da ih se kontaktira na taj način.11      Alpine
Investments podnio je žalbu protiv odluke ministra kojom mu se
zabranjuje praksa „cold callinga“. Zatim je, nakon što je odstupanje 14.
siječnja 1992. bilo zamijenjeno drugim odstupanjem koje mu dopušta
slanje narudžbi preko drugog brokera, Rodham & Renshaw Inc., no koje
također zabranjuje praksu „cold callinga“, Alpine Investments podnio
novu žalbu 13. veljače 1992.12      Odlukom
od 29. travnja 1992. ministar financija odbio je žalbu Alpine
Investments. Alpine Investments je 26. svibnja 1992. podnio tužbu pred
College van Beroep.13      Alpine
Investments osobito je istaknuo da zabrana „cold callinga“ nije bila u
skladu s člankom 59. Ugovora u mjeri u kojoj se odnosila na potencijalne
klijente s poslovnim nastanom u drugim državama članicama osim
Nizozemske pa je College van Beroep postavio nekoliko pitanja o
tumačenju te odredbe:„(1)      Treba
li članak 59. Ugovora o EEZ-u tumačiti tako da također obuhvaća usluge
koje pružatelj nudi putem telefona iz države svojeg poslovnog nastana
(potencijalnim) klijentima s poslovnim nastanom u drugoj državi članici
te ih potom također obavlja iz te države članice?(2)      Primjenjuju
li se odredbe navedenog članka također na uvjete i/ili ograničenja koja
u državi poslovnog nastana pružatelja usluga uređuju zakonito
obavljanje predmetne struke ili poslovanja, ali koja se ne primjenjuju,
ili barem ne na isti način i u istom opsegu, na obavljanje navedene
struke ili poslovanje u državi članici poslovnog nastana (potencijalnih)
primatelja usluge u pitanju i koja zbog toga mogu za pružatelja usluga
predstavljati, u okviru nuđenja usluga (potencijalnim) klijentima s
poslovnim nastanom u drugoj državi članici, prepreke koje se ne
primjenjuju na pružatelje sličnih usluga s poslovnim nastanom u toj
drugoj državi članici?U slučaju potvrdnog odgovora na pitanje iz točke (2):(3)      (a)   Mogu
li se interesi zaštite potrošača i zaštite ugleda pružatelja
financijskih usluga u Nizozemskoj, na kojima se temelji odredba koja za
cilj ima borbu protiv neželjenog razvoja u sektoru trgovine vrijednosnim
papirima, smatrati nužnim razlogom javnog interesa koji opravdava
prepreku poput one navedene u prethodnom pitanju?(b)      Treba
li odredbu o odstupanju kojom se zabranjuje „cold calling“ smatrati
objektivno nužnom za zaštitu navedenih interesa i proporcionalnom
željenom cilju?14      Najprije
treba primijetiti da je, kada bi i bila primjenjiva na transakcije na
terminskim tržištima, Direktiva Vijeća 93/22/EEZ od 10. svibnja 1993. o
investicijskim uslugama u području vrijednosnih papira (SL L 141, str.
27.) kasnijeg datuma u odnosu na okolnosti iz glavnog postupka. Nadalje,
Direktiva Vijeća 85/577/EEZ od 20. prosinca 1985. za zaštitu potrošača u
pogledu ugovora sklopljenih izvan poslovnih prostorija (SL L 372, str.
31.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 15., svezak
13., str. 3.) ne primjenjuje se ni na ugovore sklopljene putem telefona
ni na ugovore za vrijednosne papire (članak 3. stavak 2. točka (e)).15      Pitanja
postavljena Sudu trebaju se prema tome razmotriti samo s obzirom na
odredbe Ugovora o slobodi pružanja usluga. U tom smislu je nesporno, s
obzirom na to da se pružaju uz naknadu, da su usluge koje pruža Alpine
Investments usluge obuhvaćene člankom 60. Ugovora o EEZ-u.16      Prvim
i drugim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u suštini nastoji utvrditi
je li zabrana „cold callinga“ obuhvaćena područjem primjene članka 59.
Ugovora. U slučaju potvrdnog odgovora, trećim pitanjem nastoji utvrditi
može li ta zabrana ipak biti opravdana. Prvo pitanje17      Prvo pitanje nacionalnog suda sadrži dva aspekta.18      Kao
prvo, pita se je li činjenica što su predmetne usluge samo ponude i još
nemaju određenog primatelja prepreka za primjenu članka 59. Ugovora.19      U
tom pogledu treba istaknuti da bi sloboda pružanja usluga postala
iluzorna ako bi se nacionalnim propisima ponude usluga mogle slobodno
ograničavati. Primjenjivost odredaba iz područja slobode pružanja usluga
ne može stoga biti ovisna o prethodnom postojanju određenog primatelja.20      Kao
drugo, pita se odnosi li se članak 59. na usluge koje pružatelj nudi
putem telefona osobama s poslovnim nastanom u drugoj državi članici i
koje pruža bez premještanja iz države članice u kojoj ima poslovni
nastan.21      U
predmetnom slučaju ponude usluga je pružatelj s poslovnim nastanom u
jednoj državi članici uputio primateljima s poslovnim nastanom u drugoj
državi članici. Iz samog izričaja članka 59. proizlazi da se doista radi
o pružanju usluga u smislu te odredbe.22      Posljedično,
na prvo pitanje treba odgovoriti tako da se članak 59. Ugovora treba
tumačiti kao da se odnosi na usluge koje pružatelj nudi putem telefona
potencijalnim primateljima s poslovnim nastanom u drugoj državi članici i
koje pruža bez premještanja iz države članice u kojoj ima poslovni
nastan. Drugo pitanje23      Svojim
drugim pitanjem nacionalni sud pita predstavlja li nacionalni propis
države članice, koji pružateljima usluga s poslovnim nastanom na
njezinom državnom području zabranjuje obavljanje nezatraženih
telefonskih poziva prema potencijalnim klijentima s poslovnim nastanom u
drugoj državi članici radi ponude svojih usluga, ograničenje slobode
pružanja usluga u smislu članka 59. Ugovora.24      Najprije
treba istaknuti da se predmetna zabrana primjenjuje na ponudu
prekograničnih usluga.25      Radi odgovora na pitanje nacionalnog suda potrebno je sukcesivno razmotriti tri točke.26      Kao
prvo, treba utvrditi može li zabrana telefonskog kontaktiranja
potencijalnih klijenata koji se nalaze u drugoj državi članici bez
njihove prethodne suglasnosti predstavljati prepreku slobodi pružanja
usluga. U tom pogledu nacionalni sud Sud upućuje na činjenicu da
pružatelji s poslovnim nastanom u državama članicama u kojima se nalaze
potencijalni primatelji nisu nužno podvrgnuti istoj zabrani ili, u
svakom slučaju, ne pod istim uvjetima.27      Treba
istaknuti da ono što zabranu poput one iz glavnog postupka čini
ograničenjem slobode pružanja usluga u smislu članka 59. nije samo
činjenica što druge države članice primjenjuju manje stroga pravila za
pružatelje sličnih usluga s poslovnim nastanom na svojem državnom
području (vidjeti, u tom smislu, presudu od 14. srpnja 1994., Peralta,
C‑379/92, Recueil, str. I-3453., točku 48.).28      Takva
zabrana predmetnim operaterima uskraćuje brz i izravan način
oglašavanja i kontaktiranja potencijalnih klijenata koji se nalaze u
drugim državama članicama. Stoga može predstavljati ograničenje slobode
pružanja prekograničnih usluga.29      Kao
drugo, treba razmotriti može li taj zaključak promijeniti činjenica da
ta zabrana proizlazi iz države članice u kojoj pružatelj ima poslovni
nastan, a ne iz države članice u kojoj potencijalni primatelj ima
poslovni nastan.30      Članak
59. stavak 1. Ugovora općenito zabranjuje ograničenja slobode pružanja
usluga unutar Zajednice. Prema tome ta se odredba odnosi ne samo na
ograničenja koja je uspostavila država odredišta nego i na ograničenja
koja je uspostavila država podrijetla. Kao što je Sud već više puta
presudio, na pravo slobodnog pružanja usluga može se pozvati poduzeće u
odnosu na državu u kojoj ima poslovni nastan, ako se usluge pružaju
primateljima s poslovnim nastanom u drugoj državi članici (vidjeti
presude od 17. svibnja 1994., Corsica Ferries, C‑18/93, Recueil, str. I-1783., točku 30.; gore navedenu Peralta, točku 40.; od 5. listopada 1994., Komisija protiv Francuske, C‑381/93, Recueil, str. I-5145., točku 14.).31      Iz
toga proizlazi da zabrana „cold callinga“ nije izvan područja primjene
članka 59. Ugovora samo zbog činjenice da ju je uvela država u kojoj
pružatelj usluga ima poslovni nastan.32      Napokon,
treba razmotriti određene argumente koje su iznijele nizozemska vlada i
vlada Ujedinjene Kraljevine.33      One
ističu da je predmetna zabrana izvan područja primjene članka 59.
Ugovora jer je to mjera opće primjene, koja nije diskriminatorna i čiji
cilj ili učinak nije davanje prednosti nacionalnom tržištu u odnosu na
pružatelje usluga iz drugih država članica. Budući da utječe samo na
način na koji se usluge nude, ona je slična nediskriminatornim mjerama
koje uređuju načine prodaje, a koje, prema sudskoj praksi Keck i
Mithouard (presuda od 24. studenoga 1993., C‑267/91 i C‑268/91, Recueil, str. I-6097., točka 16.), nisu obuhvaćene područjem primjene članka 30. Ugovora o EEZ-u.34      Ti se argumenti ne mogu prihvatiti.35      Ako
zabrana poput one u glavnom postupku i jest opće i nediskriminatorne
naravi te njezin cilj ili učinak nije davanje prednosti nacionalnom
tržištu u odnosu na pružatelje usluga iz drugih država članica, ona
svejedno može, kako je gore zaključeno (vidjeti točku 28.),
predstavljati ograničenje slobode pružanja prekograničnih usluga.36      Takva
zabrana nije slična propisima o načinima prodaje za koje je sudska
praksa Keck i Mithouard smatrala da su izvan područja primjene članka
30. Ugovora.37      Prema
toj sudskoj praksi trgovinu između država članica ne može sprječavati
primjena nacionalnih odredaba koje ograničavaju ili zabranjuju, na
državnom području države članice uvoza, određene načine prodaje
proizvoda podrijetlom iz drugih država članica, pod pretpostavkom, kao
prvo, da se primjenjuju na sve relevantne trgovce koji obavljaju
djelatnost na nacionalnom području i, kao drugo, da na isti način
utječu, pravno ili činjenično, na stavljanje u promet domaćih proizvoda i
proizvoda iz drugih država članica. Razlog za to jest to da primjena
takvih odredbi nije takva da sprječava pristup proizvoda podrijetlom iz
drugih država članica tržištu države članice uvoznice ili da ga
ograničava više nego što je on ograničen nacionalnim proizvodima.38      Međutim,
zabrana poput one u predmetnom sporu proizlazi iz države članice
poslovnog nastana pružatelja usluga i odnosi se ne samo na ponude koje
je on uputio primateljima koji imaju poslovni nastan na državnom
području te države ili koji se tamo premještaju radi dobivanja tih
usluga, nego i na ponude upućene primateljima koji se nalaze na području
druge države članice. Stoga ona izravno uvjetuje pristup tržištu usluga
u drugim državama članicama. Prema tome, može ograničiti trgovinu
uslugama unutar Zajednice.39      Stoga
na drugo pitanje treba odgovoriti tako da propis države članice koji
pružateljima usluga s poslovnim nastanom na njezinom državnom području
zabranjuje obavljanje nezatraženih telefonskih poziva prema
potencijalnim klijentima s poslovnim nastanom u drugoj državi članici
radi ponude svojih usluga predstavlja ograničenje slobode pružanja
usluga u smislu članka 59. Ugovora. Treće pitanje40      Svojim
trećim pitanjem nacionalni sud pita opravdavaju li važni razlozi općem
interesu zabranu „cold callinga“ te treba li tu zabranu smatrati
objektivno nužnom i proporcionalnom željenom cilju.41      Nizozemska
vlada ističe da zabrana „cold callinga“ u izvantržišnoj terminskoj
trgovini nastoji, s jedne strane, očuvati ugled nizozemskih financijskih
tržišta i, s druge strane, zaštititi javnost kao investitora.42      Najprije
treba naglasiti da financijska tržišta imaju važnu ulogu u financiranju
gospodarskih subjekata i da je, imajući na umu špekulativnu narav i
složenost robnih terminskih ugovora, za njihovo dobro funkcioniranje u
velikoj mjeri zaslužno povjerenje koje stvaraju kod investitora. To
povjerenje osobito ovisi o postojanju propisa o uređenju struka kojima
se želi osigurati stručnost i pouzdanost financijskih posrednika o
kojima su investitori posebno ovisni.43      Nadalje,
iako je točno da zaštita potrošača na državnom području drugih država
članica, kao takva, nije stvar nizozemskih tijela, narav i opseg takve
zaštite ipak ima izravan utjecaj na dobar ugled nizozemskih financijskih
usluga.44      Očuvanje
dobrog ugleda nacionalnog financijskog sektora može stoga biti nužni
razlog javnog interesa koji može opravdati ograničenja slobode pružanja
financijskih usluga.45      U
pogledu proporcionalnosti predmetnog ograničenja treba podsjetiti na to
da prema ustaljenoj sudskoj praksi zahtjevi postavljeni pružateljima
usluga moraju biti prikladni za osiguranje ostvarenja željenog cilja bez
prekoračenja onoga što je nužno za njegovo ostvarenje (vidjeti presudu
od 25. srpnja 1991., Collectieve Antennevoorziening Gouda i dr.,
C‑288/89, Recueil, str. I-4007., točku 15.).46      Kao
što je nizozemska vlada pravilno navela, u slučaju „cold callinga“
pojedinac, obično zatečen nespreman, nije u poziciji ni informirati se o
rizicima povezanima s naravi transakcija koje mu se predlažu ni
usporediti kvalitetu i cijenu usluga predlagatelja s ponudama
konkurenata. Budući da je terminsko tržište robom vrlo špekulativno, i
jedva razumljivo neupućenim investitorima, bilo je nužno zaštiti ih od
najagresivnijih prodajnih metoda.47      Međutim,
Alpine Investments tvrdi da zabrana „cold callinga“ nizozemske vlade
nije potrebna jer se država članica pružatelja treba pouzdati u nadzor
koji provodi država članica primatelja.48      Taj
argument treba odbaciti. Naime, država članica iz koje se obavlja
telefonski poziv u najboljoj je poziciji da uredi „cold calling“. Čak i
ako država odredišta želi zabraniti „cold calling“ ili za njega odrediti
određene uvjete, ne može spriječiti ili nadzirati telefonske pozive
podrijetlom iz druge države članice bez suradnje nadležnih tijela te
države.49      Posljedično,
zabrana „cold callinga“ države članice iz koje se obavlja telefonski
poziv, s ciljem zaštite povjerenja investitora na financijskim tržištima
te države, ne može se smatrati neprikladnom za ostvarenje cilja
osiguranja integriteta tih tržišta.50      Alpine
Investments također tvrdi da opća zabrana telefonskog pridobivanja
potencijalnih klijenata nije nužna za ostvarenje ciljeva kojima teži
nizozemska vlada. Obveza snimanja nezatraženih telefonskih poziva za
društva posrednike dovoljna je za djelotvornu zaštitu potrošača.
Štoviše, takva pravila usvojio je i Securities and Futures Authority (tijelo za nadzor vrijednosnih papira i terminskih poslova) u Ujedinjenoj Kraljevini.51      To
se gledište ne može prihvatiti. Kao što je nezavisni odvjetnik ispravno
istaknuo u točki 88. svojeg prijedloga odluke, činjenica da jedna
država članica uvodi manje stroga pravila nego druga država članica ne
znači da su pravila te druge države članice neproporcionalna i, prema
tome, da nisu u skladu s pravom Zajednice.52      Napokon,
Alpine Investments ističe da zabrana „cold callinga“, s obzirom na to
da je opće prirode, ne uzima u obzir postupanje pojedinačnih poduzeća i
stoga nepotrebno uvodi teret poduzećima na koja se potrošači nikada nisu
žalili.53      Taj
se argument također treba odbaciti. Ograničiti zabranu „cold callinga“
na određena poduzeća zbog njihovog prošlog postupanja možda ne bi bilo
dovoljno za ostvarenje općenitog cilja ponovne uspostave i očuvanja
povjerenja investitora u nacionalno tržište vrijednosnih papira.54      U
svakom slučaju, predmetni propis ima ograničen doseg. Kao prvo, on samo
zabranjuje kontaktiranje potencijalnih klijenata putem telefona ili
osobno bez njihove prethodne pisane suglasnosti, a ostali načini
kontaktiranja su dopušteni. Zatim, ta mjera utječe na odnose s
potencijalnim klijentima, ali ne i na odnose s postojećim klijentima
koji zadržavaju mogućnost davanja svoje pisane suglasnosti za daljnje
pozive. Napokon, zabrana nezatraženih telefonskih poziva ograničena je
na tržište na kojem su utvrđene zloporabe, i to, u predmetnom slučaju,
robnih terminskih ugovora.55      S
obzirom na prethodna razmatranja, ne čini se da je zabrana „cold
callinga“ neproporcionalna u odnosu na postavljeni cilj.56      Stoga
na treće pitanje treba odgovoriti tako da se članak 59. Ugovora ne
protivi nacionalnom propisu koji radi zaštite povjerenja investitora na
nacionalnim financijskim tržištima zabranjuje praksu koja se sastoji od
obavljanja nezatraženih telefonskih poziva prema potencijalnim
klijentima koji se nalaze u drugim državama članicama kako bi im se
nudile usluge povezane s ulaganjem u robne terminske ugovore. Troškovi57      Troškovi
belgijske, nizozemske i grčke vlade te vlade Ujedinjene Kraljevine, kao
i troškovi Komisije Europskih zajednica, koje su podnijele očitovanja
Sudu, ne mogu biti predmet naknade. Budući da ovaj postupak ima značaj
prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred nacionalnim sudom,
na tom je sudu da odluči o troškovima postupka.Slijedom navedenog_SUD_u odnosu na pitanja koja mu je podnio College van Beroep voor het Bedrijfsleven rješenjem od 28. travnja 1993., odlučuje:1)      Članak
59. Ugovora o EEZ-u treba tumačiti tako da se odnosi na usluge koje
pružatelj nudi putem telefona potencijalnim primateljima s poslovnim
nastanom u drugoj državi članici i koje pruža bez premještanja iz države
članice u kojoj ima poslovni nastan.2)      Propis
države članice koji pružateljima usluga s poslovnim nastanom na
njezinom državnom području zabranjuje obavljanje nezatraženih
telefonskih poziva prema potencijalnim klijentima s poslovnim nastanom u
drugoj državi članici radi ponude svojih usluga predstavlja ograničenje
slobode pružanja usluga u smislu članka 59. Ugovora.3)      Članak
59. Ugovora ne protivi se nacionalnom propisu koji radi zaštite
povjerenja investitora na nacionalnim financijskim tržištima zabranjuje
praksu koja se sastoji od obavljanja nezatraženih telefonskih poziva
prema potencijalnim klijentima koji se nalaze u drugim državama
članicama kako bi im se nudile usluge povezane s ulaganjem u robne
terminske ugovore.PotpisiObjavljeno na javnoj raspravi u Luxembourgu, 10. svibnja 1995. Tajnik      Predsjednik* Jezik postupka: nizozemski.