62022TO0706(01)
RJEŠENJE OPĆEG SUDA (drugo vijeće)
20. rujna 2023. (
*1
)
„Tužba za poništenje – Javno zdravlje – Povlačenje određenih izuzeća za grijane duhanske proizvode – Izravni utjecaj – Nepostojanje osobnog utjecaja – Nedopuštenost”
U predmetu T‑706/22,
Nicoventures Trading Ltd, sa sjedištem u Londonu (Ujedinjena Kraljevina), i ostali tužitelji čija se imena navode u prilogu (
1
), koje zastupaju L. Van den Hende, M. Schonberg, J. Penz‑Evren i P. Wytinck, odvjetnici,
tužitelji,
protiv
Europske komisije, koju zastupaju H. van Vliet, A. Becker i F. van Schaik, u svojstvu agenata,
tuženika,
OPĆI SUD (drugo vijeće),
u sastavu: A. Marcoulli, predsjednica, S. Frimodt Nielsen (izvjestitelj) i R. Norkus, suci,
tajnik: V. Di Bucci,
uzimajući u obzir pisani dio postupka, posebno odluku od 1. veljače 2023. kojom je odbijen zahtjev tužiteljâ za provođenje ubrzanog postupka,
uzimajući u obzir rješenje od 2. veljače 2023., Nicoventures Trading i dr./Komisija (T‑706/22 R, neobjavljeno, EU:T:2023:39), kojim je odbijen zahtjev za privremenu pravnu zaštitu,
donosi sljedeće
Rješenje
1
Tužbom podnesenom na temelju članka 263. UFEU‑a tužitelji Nicoventures Trading Ltd i ostale pravne osobe čija se imena navode u prilogu traže poništenje Delegirane direktive Komisije (EU) 2022/2100 od 29. lipnja 2022. o izmjeni Direktive 2014/40/EU Europskog parlamenta i Vijeća u pogledu povlačenja određenih izuzeća za grijane duhanske proizvode (SL 2022., L 283, str. 4., u daljnjem tekstu: pobijani akt).
Okolnosti spora
2
Grupa British American Tobacco (u daljnjem tekstu: grupa BAT), kojoj pripadaju tužitelji, proizvodi i stavlja u promet duhanske proizvode, među kojima i grijane duhanske proizvode. Jedan od tužitelja, Nicoventures Trading, osnovan je 2011. unutar grupe BAT s ciljem fokusiranja isključivo na razvoj i stavljanje u promet negorivih inovativnih proizvoda, u koje spadaju i grijani duhanski proizvodi. Nicoventures Trading prodaje grijane duhanske proizvode grupe BAT ostalim društvima iz grupe, među kojima su i drugi tužitelji. Potonji osiguravaju ili namjeravaju osiguravati distribuciju proizvoda društva Nicoventures Trading na tržištu četrnaest država članica.
3
Direktiva 2014/40/EU Europskog parlamenta i Vijeća od 3. travnja 2014. o usklađivanju zakona i drugih propisa država članica o proizvodnji, predstavljanju i prodaji duhanskih i srodnih proizvoda i o stavljanju izvan snage Direktive 2001/37/EZ (SL 2014., L 127, str. 1. i ispravci SL 2015., L 150, str. 24. i SL 2017., L 123, str. 135.), uređuje stavljanje na tržište duhanskih proizvoda. U tom smislu, cilj joj je usklađivanje zakonskih i podzakonskih propisa država članica o, među ostalim, sastojcima, označavanju i pakiranju duhanskih proizvoda.
4
U članku 7. stavcima 1. i 7. Direktive 2014/40 određuje se da države članice trebaju zabraniti stavljanje na tržište duhanskih proizvoda sa svojstvenom aromom i duhanskih proizvoda koji sadržavaju arome u nekom od svojih sastavnih dijelova. Prije nego što je izmijenjen pobijanim aktom, članak 7. stavak 12. navedene direktive izuzimao je od zabrana iz stavaka 1. i 7. navedenog članka sve duhanske proizvode osim cigareta i duhana za motanje. Isto tako, prije nego što je izmijenjen pobijanim aktom, članak 11. stavak 1. prvi podstavak te direktive određivao je da države članice mogu predvidjeti izuzeća za sve duhanske proizvode za pušenje osim cigareta, duhana za motanje i duhana za vodenu lulu, od određenih obveza u pogledu označavanja duhanskih proizvoda i obveznog stavljanja na pakiranja određenih upozorenja, informativnih poruka i kombiniranih zdravstvenih upozorenja. Nadalje, u članku 7. stavku 12. i članku 11. stavku 6. iste direktive precizira se da će Europska komisija donijeti delegirane akte radi ukidanja izuzećâ iz članka 7. ili mogućnosti priznavanja izuzećâ iz članka 11. za jednu određenu kategoriju proizvoda u slučaju bitno promijenjenih okolnosti, što se utvrđuje u izvještaju koji ona sastavlja.
5
Komisija je 15. lipnja 2022. objavila izvještaj kojim se na temelju Direktive 2014/40 za grijane duhanske proizvode utvrđuje da je došlo do bitno promijenjenih okolnosti.
6
Nakon tog izvještaja, Komisija je 29. lipnja 2022. donijela pobijani akt. Člankom 1. pobijanog akta izmijenjena je Direktiva 2014/40, i to njezin članak 7. stavak 12. i članak 11. stavak 1. Od 23. listopada 2023., dana do kojeg mjere predviđene pobijanim aktom moraju biti prenesene, grijani duhanski proizvodi neće više biti izuzeti od zabrana koje se odnose na arome, predviđenih u stavcima 1. i 7. članka 7. Direktive 2014/40. Nadalje, od istog tog dana nezabranjeni grijani duhanski proizvodi za pušenje podlijegat će istim obvezama prikazivanja na pakiranjima kao i drugi neizuzeti duhanski proizvodi za pušenje.
Zahtjevi stranaka
7
Tužitelji od Općeg suda zahtijevaju da:
–
poništi pobijani akt;
–
naloži Komisiji snošenje troškova.
8
Komisija od Općeg suda zahtijeva da:
–
odbaci tužbu kao nedopuštenu;
–
naloži tužiteljima snošenje troškova.
9
U svojim očitovanjima na prigovor nedopuštenosti tužitelji od Općeg suda zahtijevaju da:
–
kao glavno, odbije prigovor nedopuštenosti;
–
podredno, odgodi odlučivanje o prigovoru nedopuštenosti do donošenja odluke o meritumu;
–
naloži Komisiji snošenje troškova.
Pravo
10
Na temelju članka 130. stavaka 1. i 7. Poslovnika Općeg suda, ako tuženik to zatraži, Opći sud može odlučiti o nedopuštenosti ili nenadležnosti bez ulaženja u raspravljanje o meritumu. Budući da je Komisija u konkretnom slučaju zatražila odlučivanje o nedopuštenosti, Opći je sud, smatrajući da je na temelju isprava iz spisa predmet u dovoljnoj mjeri razjašnjen, odlučio donijeti odluku o tom zahtjevu bez poduzimanja daljnjih koraka u postupku.
11
U prilog prigovoru nedopuštenosti Komisija tvrdi da se pobijani akt ni izravno ni osobno ne odnosi na tužitelje.
Uvjeti za dopuštenost tužbe
12
U skladu s odredbama članka 263. četvrtog stavka UFEU‑a, svaka fizička ili pravna osoba može pokrenuti postupak protiv akta koji je upućen toj osobi ili koji se izravno i osobno odnosi na nju te protiv regulatornog akta koji se izravno odnosi na nju, a ne podrazumijeva provedbene mjere.
13
Prije svega valja podsjetiti da ovaj predmet ne spada pod posljednje navedeni slučaj predviđen u članku 263. četvrtom stavku UFEU‑a, a na taj se slučaj uostalom ne pozivaju ni tužitelji ni Komisija. Naime, pojam „regulatorni akt” u smislu članka 263. četvrtog stavka UFEU‑a treba shvatiti na način da se odnosi na sve opće akte osim zakonodavnih akata (vidjeti u tom smislu presudu od 3. listopada 2013., Inuit Tapiriit Kanatami i dr./Parlament i Vijeće, C‑583/11 P, EU:C:2013:625, t. 60. i 61.). U konkretnom slučaju, pobijani akt, koji sadržava opće mjere poput onih na koje se podsjeća u točkama 4. i 6. ove presude te koji nije donesen prema jednom od zakonodavnih postupaka spomenutih u članku 289. UFEU‑a, jest regulatorni akt u smislu članka 263. četvrtog stavka UFEU‑a. Međutim, u članku 2. pobijanog akta predviđaju se provedbene mjere, to jest mjere za prenošenje za čije su donošenje nadležne države članice. Predmetni postupak stoga doista ne može spadati pod posljednje navedeni slučaj predviđen u članku 263. četvrtom stavku UFEU‑a.
14
Nadalje, kako tužitelji nisu adresati pobijanog akta, prvi se slučaj iz članka 263. četvrtog stavka UFEU‑a također ne primjenjuje u ovom predmetu. Stoga valja utvrditi potpadaju li tužitelji pod drugi slučaj iz članka 263. četvrtog stavka UFEU‑a, to jest odnosi li se pobijani akt na njih izravno i osobno (vidjeti u tom smislu presudu od 25. srpnja 2002., Unión de Pequeños Agricultores/Vijeće, C‑50/00 P, EU:C:2002:462, t. 35. do 37. i navedenu sudsku praksu). Oni uostalom ni ne spore da se ta dva uvjeta vezana uz procesnu legitimaciju primjenjuju u ovom postupku.
15
U tom kontekstu, kada je riječ o argumentu tužiteljâ da bi dopuštenost tužbi podnesenih protiv regulatornih akata trebalo ocjenjivati manje restriktivno nego u slučaju drugih akata, što je argument za koji oni smatraju da se mogu pozvati na temelju presude od 3. listopada 2013., Inuit Tapiriit Kanatami i dr./Parlament i Vijeće (C‑583/11 P, EU:C:2013:625), treba napomenuti da Sud u toj presudi, u točki 57., svoju analizu izričito temelji na kategoriji „regulatornih akata koji ne podrazumijevaju provedbene mjere”, u koju, kao što je već navedeno, pobijani akt ne spada. Suprotno tvrdnjama tužiteljâ, Sud ne navodi da prilikom analize uvjeta dopuštenosti tužbe za poništenje, kada je riječ o kategoriji regulatornih akata općenito, treba primijeniti manje restriktivni pristup nego u drugim slučajevima.
16
Naime, cilj izmjene koja je u članku 263. četvrtom stavku UFEU‑a uvedena Ugovorom iz Lisabona bio je da se određeni opći akti koji mogu uređivati pravni položaj pojedinaca podvrgnu sudskom nadzoru, putem tužbe za poništenje, dok prije te izmjene potonji nisu imali mogućnost osporavati navedene akte ni putem izravne tužbe, osim ako je ispunjen uvjet vezan uz njihov osobni utjecaj, ni putem prethodnog pitanja za ocjenjivanje valjanosti, ako ne postoje provedbene mjere. S druge strane, ta izmjena nije utjecala na doseg uvjeta u vezi s procesnom legitimacijom fizičkih i pravnih osoba, s obzirom na to da se oni i dalje primjenjuju (vidjeti u tom smislu presudu od 3. listopada 2013., Inuit Tapiriit Kanatami i dr./Parlament i Vijeće, C‑583/11 P, EU:C:2013:625, t. 70. i 71.).
17
Stoga valja ispitati je li Komisija u pravu kada ističe da se pobijani akt ni izravno ni osobno ne odnosi na tužitelje.
Izravni utjecaj
18
Komisija tvrdi kako, prema ustaljenoj sudskoj praksi, da bi se smatralo da postoji izravni utjecaj na tužitelja u smislu članka 263. UFEU‑a, sporna mjera mora, s jedne strane, izravno proizvoditi učinke na njegov pravni položaj i, s druge strane, ne smije ostavljati nikakve diskrecijske ovlasti adresatima zaduženima za njezinu provedbu, s obzirom na to da je ta provedba čisto automatska i proizlazi isključivo iz propisa Europske unije, bez primjene drugih posrednih pravila.
19
Kao prvo, tvrdi da tužitelji nisu dokazali da pobijani akt ima negativni utjecaj na njihov pravni položaj. Konkretno, smatra da treba uzeti u obzir činjenicu da kupci tužiteljâ već posjeduju uređaj za zagrijavanje koji tužitelji prodaju i da će ga moći i dalje koristiti za konzumaciju grijanih duhanskih proizvoda koje pobijani akt neće zabraniti. Naime, tvrdi da pobijani akt ne dovodi do zabrane grijanih duhanskih proizvoda, već do reguliranja njihovih dopuštenih sastojaka i informacija koje moraju biti navedene na pakiranjima. Dakle, pobijani akt samo dovodi do toga da se grijani duhanski proizvodi podvrgavaju općim pravilima o sastavu i označavanju koja se primjenjuju, primjerice, na cigarete i duhan za motanje.
20
Kao drugo, Komisija napominje da navodi koje tužitelji iznose pokušavajući dokazati postojanje izravnog utjecaja nisu pravne, već su činjenične prirode. Podsjeća da se oni tako pozivaju na vjerojatni gubitak prihoda, ali ne dokazuju da pobijani akt izravno proizvodi učinke na njihov pravni položaj.
21
Kao treće, čak ako se i pretpostavi da pobijani akt proizvodi učinke na pravni položaj tužiteljâ, smatraju da su oni po svemu sudeći neizravne prirode. Naime, tvrde da bilo kakav budući, eventualni i isključivo spekulativni učinak nije posljedica stupanja na snagu pobijanog akta, već posljedica odluka koje donose države članice. Konkretno, da bi proizvodio učinke na pravni položaj tužiteljâ, pobijani akt zahtijeva postojanje mjera za prenošenje, tako da njegova provedba nije isključivo automatske naravi kako to zahtijeva sudska praksa.
22
Kao četvrto, smatraju da se konkretni slučaj razlikuje od predmeta u kojem je donesena presuda od 12. srpnja 2022., Nord Stream 2/Parlament i Vijeće (C‑348/20 P, EU:C:2022:548). Naime, podsjećaju da direktiva o kojoj je bila riječ u tom predmetu uređuje prava gospodarskih subjekata, dok se pobijanim aktom utvrđuju opća pravila primjenjiva na proizvode.
23
Tužitelji osporavaju tu argumentaciju i tvrde da se pobijani akt na njih izravno odnosi.
24
Prema ustaljenoj sudskoj praksi, uvjet da se mjera koja se osporava tužbom mora izravno odnositi na fizičku ili pravnu osobu zahtijeva kumulativno ispunjavanje dvaju uvjeta, odnosno da ta mjera, s jedne strane, izravno proizvodi učinke na pravni položaj te osobe i, s druge strane, ne ostavlja nikakve diskrecijske ovlasti adresatima zaduženima za njezinu provedbu, s obzirom na to da je ta provedba isključivo automatska i proizlazi samo iz propisa Unije, bez primjene drugih posrednih pravila (vidjeti presudu od 12. srpnja 2022., Nord Stream 2/Parlament i Vijeće, C‑348/20 P, EU:C:2022:548, t. 43. i navedenu sudsku praksu).
25
Tužbu za poništenje predviđenu člankom 263. UFEU‑a moguće je podnijeti protiv svih mjera institucija koje proizvode obvezujuće pravne učinke, neovisno o njihovu obliku. Da bi se utvrdilo proizvodi li akt takve učinke, potrebno je usredotočiti se na bit tog akta i ocijeniti njegove učinke koristeći objektivne kriterije poput njegova sadržaja te uzimajući eventualno u obzir kontekst njegova donošenja i ovlasti institucije koja je njegov donositelj. Stoga se sposobnost akta da izravno proizvodi učinke na pravni položaj fizičke ili pravne osobe ne može ocjenjivati samo u kontekstu činjenice da taj akt ima oblik direktive (vidjeti presudu od 12. srpnja 2022., Nord Stream 2/Parlament i Vijeće, C‑348/20 P, EU:C:2022:548, t. 62. do 64. i navedenu sudsku praksu).
26
Naime, svaki akt, bilo da je regulatorne ili neke druge prirode, načelno može izravno proizvoditi učinke na pravni položaj fizičke ili pravne osobe, neovisno o tome sadržava li provedbene mjere, uključujući i, kada je riječ o direktivi, mjere za prenošenje. Stoga, u slučaju da direktiva proizvodi takve učinke, činjenica da su donesene ili da trebaju biti donesene mjere za njezino prenošenje nije sama po sebi relevantna jer te mjere ne dovode u pitanje izravnu prirodu veze koja postoji između te direktive i tih učinaka. To vrijedi pod uvjetom da direktiva ne ostavlja državama članicama nikakvu diskrecijsku ovlast u pogledu mogućnosti nalaganja navedenih učinaka tom pojedincu (presuda od 12. srpnja 2022., Nord Stream 2/Parlament i Vijeće, C‑348/20 P, EU:C:2022:548, t. 74.).
27
Kao što je izloženo u točkama 4. i 6. ove presude, pobijani akt dovodi do zabrane stavljanja u promet grijanih duhanskih proizvoda sa svojstvenom aromom i do podvrgavanja grijanih duhanskih proizvoda za pušenje bez svojstvene arome istim obvezama u pogledu označavanja kao i neke druge duhanske proizvode za pušenje, odnosno cigarete, duhan za motanje i duhan za vodenu lulu. Prema članku 2. pobijanog akta, države članice dužne su do 23. listopada 2023. usvojiti mjere za prenošenje koje su potrebne da bi se primijenile ta nova zabrana i te nove obveze.
28
Dakle, gospodarskim subjektima koji, kao što to čine tužitelji, stavljaju u promet ili imaju namjeru stavljati u promet grijane duhanske proizvode sa svojstvenom aromom, ugrožen je pravni položaj jer će to stavljanje u promet postati nedopušteno. Ti će gospodarski subjekti također biti dužni na pakiranjima nezabranjenih grijanih duhanskih proizvoda za pušenje istaknuti ista zdravstvena upozorenja koja moraju biti navedena i na pakiranjima nekih drugih duhanskih proizvoda za pušenje. Tužitelji dakle podliježu zabrani i obvezama koje izravno proizlaze iz pobijanog akta, neovisno o činjenici što taj akt uključuje provedbene mjere, to jest mjere za prenošenje. Naime, uvjet da se akt koji se osporava tužbom mora izravno odnositi na tužitelja i uvjet da takav akt ne smije uključivati mjere za prenošenje ne preklapaju se (vidjeti u tom smislu presudu od 12. srpnja 2022., Nord Stream 2/Parlament i Vijeće, C‑348/20 P, EU:C:2022:548, t. 71. i 72.). Međutim, u konkretnom slučaju, mjere za prenošenje predviđene pobijanim aktom nužne su samo radi provođenja pune primjene navedene zabrane i navedenih obveza u pravima država članica, pri čemu one nemaju samostalne diskrecijske ovlasti jer im pobijani akt ne ostavlja nikakav manevarski prostor u tom pogledu. Dakle, valja zaključiti da se pobijani akt izravno odnosi na tužitelje.
29
Nijedan od argumenata koje iznosi Komisija ne mogu dovesti u pitanje te ocjene.
30
Prvo, Komisija doista tvrdi da pobijani akt ne dovodi do zabrane stavljanja u promet grijanih duhanskih proizvoda, već samo do reguliranja njihova sastava, pri čemu se zabranjuju svojstvene arome. U tom smislu dovoljno je napomenuti da tužitelji stavljaju u promet grijane duhanske proizvode sa svojstvenim aromama i da će nakon isteka roka za prenošenje utvrđenog u pobijanom aktu ostati bez mogućnosti to činiti. Komisija dakle nije u pravu kada tvrdi da se pobijanim aktom samo regulira sastav navedenih proizvoda i da on ne utječe na prava gospodarskih subjekata.
31
Drugo, Komisija napominje da se argumenti tužiteljâ više odnose na utjecaj na njihov činjenični nego na pravni položaj. Ipak, činjenica da se tužitelji pozivaju na ugrožavanje njihova činjeničnog položaja, ističući važnost grijanih duhanskih proizvoda sa svojstvenim aromama u njihovim ukupnim prihodima od prodaje, njihov udio u tržištu i ulaganja koja su poduzeli, ne znači da im ne može biti ugrožen i pravni položaj.
32
Treće, Komisija smatra da su učinci pobijanog akta na pravni položaj tužiteljâ u najboljem slučaju neizravni, zato što se njime predviđaju mjere za prenošenje. U tom smislu, kao što je istaknuto u točki 28. ove presude, pobijani akt ne ostavlja državama članicama nikakav manevarski prostor kada je riječ o zabrani stavljanja u promet grijanih duhanskih proizvoda sa svojstvenim aromama i o obvezi označavanja nezabranjenih grijanih duhanskih proizvoda.
33
Slijedom toga valja odbiti Komisijin prigovor o postojanju zapreke vođenju postupka kojim se tvrdi da se pobijani akt izravno ne odnosi na tužitelje.
Osobni utjecaj
34
Komisija navodi da tužitelji moraju dokazati da se pobijani akt odnosi na njih osobno. Budući da tužitelji nisu njegovi adresati, pobijani se akt na njih može osobno odnositi samo ako ih dotiče zbog određenih njihovih specifičnih svojstava ili činjeničnih okolnosti koje ih izdvajaju u odnosu na bilo koju drugu osobu, određujući ih na taj način slično kao adresata. Komisija spori da je to ovdje slučaj.
35
Tužitelji tvrde da se pobijani akt odnosi na njih osobno. U tom smislu navode da se oni nalaze u situaciji, razmatranoj u presudi od 15. srpnja 1963., Plaumann/Komisija (25/62, EU:C:1963:17), pravnog subjekta kojeg taj akt dotiče zbog određenih njegovih specifičnih svojstava ili okolnosti koje ga izdvajaju u odnosu na bilo koju drugu osobu i određuju ga slično kao što se određuje adresat odluke. Smatraju da isto vrijedi i za dvije serije razloga prihvaćenih u sudskoj praksi Suda. S jedne strane, tvrde da oni pripadaju zatvorenoj grupi gospodarskih subjekata. S druge strane, smatraju da pobijani akt može bitno utjecati na njihov tržišni položaj.
36
Iako opće akte u načelu mogu pobijati samo povlašteni tužitelji spomenuti u članku 263. drugom i trećem stavku UFEU‑a, takvi se akti u određenim okolnostima ipak mogu pojedinačno odnositi na određene fizičke ili pravne osobe te samim time u odnosu na njih imati svojstvo odluke. To je slučaj ako predmetni akt dotiče fizičku ili pravnu osobu zbog određenih njezinih specifičnih svojstava ili činjeničnih okolnosti koje je izdvajaju u odnosu na bilo koju drugu osobu i na taj je način određuju slično kao što se određuje adresat (presuda od 15. srpnja 1963., Plaumann/Komisija, 25/62, EU:C:1963:17, t. 223.; vidjeti također presudu od 25. srpnja 2002., Unión de Pequeños Agricultores/Vijeće, C‑50/00 P, EU:C:2002:462, t. 35. i 36. te navedenu sudsku praksu).
37
Opća primjena, a time i normativna narav akta, ne može se dovesti u pitanje zbog toga što postoji mogućnost više ili manje preciznog utvrđivanja broja ili čak identiteta pravnih subjekata na koje se taj akt primjenjuje u određenom trenutku, sve dok je nesporno da se ta primjena provodi na temelju objektivnih pravnih ili činjeničnih okolnosti utvrđenih u aktu u vezi s njegovom svrhom (vidjeti presudu od 18. svibnja 1994., Codorniu/Vijeće, C‑309/89, EU:C:1994:197, t. 18. i navedenu sudsku praksu).
38
Prije svega treba napomenuti da, iako tužitelji traže poništenje pobijanog akta u cijelosti, oni se u svojim argumentima usredotočuju na posljedice koje na njihov činjenični položaj ima zabrana grijanih duhanskih proizvoda koji sadržavaju jednu ili više svojstvenih aroma.
39
Kao prvo, tužitelji tvrde da pripadaju zatvorenoj kategoriji gospodarskih subjekata koji su u trenutku donošenja pobijanog akta bili odredivi i stvarno određeni. Smatraju da kategorija gospodarskih subjekata na koje se pobijani akt osobno odnosi uključuje subjekte koji su u trenutku donošenja tog akta stavljali u promet ili imali odobrenja za stavljanje u promet proizvoda na koje se odnedavno primjenjuje ograničenje. Tužitelji smatraju da su članovi tog kruga u trenutku donošenja pobijanog akta bili odredivi zato što su svi imali odobrenja za stavljanje u promet grijanih duhanskih proizvoda sa svojstvenim aromama, koje su im izdale države članice, ili su podnijeli zahtjeve u tom smislu. Ističu da je krug zatvoren zbog toga što se – s obzirom na zabranu predmetnih proizvoda – nije trebao proširivati. Također, tvrde da je taj krug ograničen zbog malog broja gospodarskih subjekata koji mu pripadaju, s obzirom na to da ima samo dvije grupe poduzeća sa znatnim udjelima u tržištu. Konačno, suprotno navodima Komisije, smatraju da je njihov položaj različit u odnosu na poduzeća koja se nalaze na početku i na kraju proizvodnog i distribucijskog lanca predmetnih proizvoda.
40
Točno je da je Sud priznao osobni utjecaj pravne osobe kao nositelja prava intelektualnog vlasništva koje je normativni akt, namijenjen reguliranju niza pravnih subjekata koji su definirani općenito i apstraktno, posebno ugrožavao (presuda od 18. svibnja 1994., Codorniu/Vijeće, C‑309/89, EU:C:1994:197, t. 19. do 23.).
41
Isto je tako ocijenjena dopuštenom tužba koju su protiv opće mjere podnijela poduzeća kao nositelji stečenih prava, primjerice zbog toga što je mjera ugrožavala izvršenje važećeg ugovora (presuda od 17. siječnja 1985., Piraiki‑Patraiki i dr./Komisija, 11/82, EU:C:1985:18, t. 31.) ili ekskluzivna prava na emitiranje, što je omogućilo da se nositelji tih prava, koji su u trenutku donošenja pobijanog akta bili jasno odredivi, promatraju kao dio „ograničenog kruga” (presuda od 13. ožujka 2008., Komisija/Infront WM, C‑125/06 P, EU:C:2008:159, t. 71. do 77.), ili što je dovela u pitanje pozitivnu odluku o programu državnih potpora koji su tužitelji koristili (presuda od 27. veljače 2014., Stichting Woonpunt i dr./Komisija, C‑132/12 P, EU:C:2014:100, t. 59. do 63.).
42
Kako bi dokazali da pripadaju ograničenom krugu u smislu navedene sudske prakse, tužitelji se u bitnome pozivaju, s jedne strane, na činjenicu da su nadležnim tijelima dostavili izjave iz članka 5. Direktive 2014/40 i obavijesti iz članka 19. navedene direktive za grijane duhanske proizvode sa svojstvenim aromama te, s druge strane, da su neki od njih dobili, u državama članicama koje su uvele sustav odobrenja u skladu s člankom 19. stavkom 3. iste direktive, odobrenja za stavljanje u promet za grijane duhanske proizvode sa svojstvenim aromama. Komisija ne osporava te činjenice, ali smatra da one nisu dovoljne da bi tužitelje određivale slično kao adresata odluke.
43
U tom pogledu, Direktiva 2014/40 govori o potrebi uspostavljanja zajedničkog modela deklariranja sastojaka sadržanih u duhanskim proizvodima i emisija određenih toksičnih tvari koje ti proizvodi ispuštaju (uvodne izjave 13. do 15.), kao i o obvezi proizvođača i uvoznika da prijave nove duhanske proizvode, ne dovodeći u pitanje sposobnost država članica da iste zabrane ili odobre (uvodna izjava 34.). Ta su načela provedena u člancima 5. i 19. Direktive 2014/40. Međutim, iz svih tih odredaba proizlazi da proizvođači i uvoznici smiju stavljati na tržište samo duhanske proizvode koji ispunjavaju zahtjeve iz navedene direktive i za koje su dostavljene izjave i obavijesti koje se njima predviđaju, ili čak eventualno izdana odobrenja predviđena u državama članicama koje su uvele sustav odobrenja. Zahtjevi predviđeni Direktivom posebno se odnose, osim na navođenje informacija o sastojcima i emisijama, na nepostojanje zabranjenih sastojaka i na dostavljanje određenih studija koje se posebno odnose na toksičnost, stvaranje ovisnosti i privlačnost proizvoda te utjecaj na potrošačke obrasce dotičnog proizvoda. Dakle, takvi zahtjevi predstavljaju opće i apstraktne kriterije koji se primjenjuju na sve subjekte koji stavljaju na tržište ili imaju namjeru stavljati na tržište duhanski proizvod.
44
Stoga valja ispitati je li dostavljanje navedenih izjava i obavijesti ili posjedovanje navedenih odobrenja dovoljno da bi se odredili tužitelji, ili neki od njih, slično kako bi se odredio adresat odluke.
45
Prvo, sama činjenica da su gospodarski subjekti koji su dostavili izjavu ili obavijest, ili koji su imali odobrenje, bili u trenutku donošenja pobijanog akta odredivi, ne može biti dovoljna da bi se dokazalo da se taj akt odnosi na njih osobno ako se on primjenjuje na temelju općih i apstraktnih odredbi (vidjeti presudu od 16. prosinca 2011., Enviro Tech Europe i Enviro Tech International/Komisija, T‑291/04, EU:T:2011:760, t. 104. i navedenu sudsku praksu), te da Komisija prilikom donošenja pobijanog akta nije bila dužna posebno uzeti u obzir njihov položaj (vidjeti u tom smislu presudu od 2. ožujka 2010., Arcelor/Parlament i Vijeće, T‑16/04, EU:T:2010:54, t. 102. i navedenu sudsku praksu).
46
Drugo, argument – koji Komisija inače osporava – vezan uz mali broj poduzeća na koja utječe pobijani akt, također se ne može prihvatiti. Naime, treba podsjetiti na to da se opća mjera može osobno odnositi na neku fizičku ili pravnu osobu samo ako je se ona dotiče zbog određenih svojih specifičnih svojstava ili činjeničnih okolnosti koje je izdvajaju u odnosu na bilo koju drugu osobu i na taj je način određuju slično kao adresata. S druge strane, broj fizičkih ili pravnih osoba na koje takav akt utječe nema nikakvu važnost (vidjeti u tom smislu presudu od 1. travnja 2004., Komisija/Jégo‑Quéré, C‑263/02 P, EU:C:2004:210, t. 43. do 46. i navedenu sudsku praksu).
47
Treće, suprotno navodima Komisije, imajući u vidu činjenicu da se odobrenja izdana na temelju Direktive 2014/40 odnose na stavljanje u promet duhanskih proizvoda koji ispunjavaju zahtjeve iz navedene direktive, nema sumnje da će apsolutna zabrana stavljanja u promet grijanih duhanskih proizvoda sa svojstvenim aromama na temelju pobijanog akta neizbježno dovesti do preispitivanja odobrenja koja imaju neki od tužitelja. Međutim, ne može se smatrati da takva odobrenja odlikuju i određuju položaj njihovih nositelja u odnosu na pobijani akt, kao da su oni bili njegovi adresati. Uostalom, navedena odobrenja ne daju svojim nositeljima prava slična onima koje su uživali tužitelji u predmetima spomenutima u točkama 40. i 41. ove presude.
48
Naime, prije svega, učinci pobijanog akta nastaju na isti način kako u odnosu na gospodarske subjekte koji su dobili odobrenje u državama članicama koje su uvele mehanizam odobrenja u skladu s člankom 19. stavkom 3. Direktive 2014/40 za grijane duhanske proizvode sa svojstvenim aromama, tako i u odnosu na gospodarske subjekte koji su dostavili izjave predviđene u članku 5. navedene direktive ili obavijesti predviđene u članku 19. iste direktive za te proizvode, ili pak u odnosu na gospodarske subjekte koji još nisu dobili odobrenje ili dostavili izjavu ili obavijest, ali namjeravaju staviti na tržište takve proizvode. Dakle, nijedan od gospodarskih subjekata koji se nalaze u tim situacijama nije određen u odnosu na pobijani akt.
49
Nadalje, kao što je istaknuto u točki 43. ove presude, odobrenja i izjave odnosno obavijesti zadovoljavaju objektivne zahtjeve predviđene Direktivom 2014/40 za duhanske proizvode, koji su općenito i apstraktno određeni za sve gospodarske subjekte. Iz toga slijedi da se odobrenja koja izdaju države članice priznaju bez prava ekskluziviteta, isključivo na temelju usklađenosti proizvoda, a nikakvo pravo ekskluziviteta ne proizlazi ni iz izjava ili obavijesti koje dostavljaju gospodarski subjekti.
50
Konačno, Direktiva 2014/40 određuje da je različitim delegiranim aktima moguće precizirati ili izmijeniti uvjete stavljanja u promet duhanskih proizvoda koji spadaju u njezino područje primjene. To posebno vrijedi, kada je riječ o ukidanju izuzeća o kojima je konkretno riječ, za članak 7. stavak 12. navedene direktive. Prema tome, odobrenja za stavljanje u promet grijanih duhanskih proizvoda sa svojstvenim aromama koja su imali neki od tužitelja nisu se mogla smatrati stečenima na neograničene vrijeme, baš kao ni pravo stavljanja u promet takvih proizvoda na temelju izjave ili obavijesti.
51
Četvrto, činjenica – na koju su se tužitelji pozvali u odgovoru na Komisijin prigovor nedopuštenosti – da proizvođači i uvoznici grijanih duhanskih proizvoda sa svojstvenom aromom nisu, u kontekstu pobijanog akta, u istoj situaciji kao industrije koje se nalaze na početku i na kraju proizvodnog i distribucijskog lanca, irelevantna je kada je riječ o pitanju pripadaju li tužitelji ograničenom krugu u smislu sudske prakse navedene u točki 41. ove presude. Naime, da bi pružili dokaz da se pobijani akt odnosi na njih osobno, tužitelji ne moraju dokazati da on na njih utječe drukčije nego na druge gospodarske subjekte, već samo da ih dotiče zbog nekog njihovog specifičnog svojstva ili činjeničnih okolnosti koji ih razlikuju slično kao adresata odluke (vidjeti u tom smislu rješenje od 12. prosinca 2003., Bactria/Komisija, C‑258/02 P, EU:C:2003:675, t. 34. i navedenu sudsku praksu).
52
Iz navedenog slijedi da se iz odobrenja, izjava i obavijesti na koje se tužitelji pozivaju ne može utvrditi da se pobijani akt odnosi na njih osobno.
53
Kao drugo, tužitelji tvrde da pobijani akt bitno ugrožava njihov konkurentski položaj. U tom smislu navode da imaju nezanemariv udio u tržištu grijanih duhanskih proizvoda, da su proizvodi na koje se primjenjuje zabrana činili vrlo velik dio njihovih prihoda od prodaje i da su imali znatne troškove zbog ulaganja u razvoj predmetnih proizvoda.
54
Međutim, nije dovoljno da opći akt ima veći ekonomski utjecaj na određene gospodarske subjekte nego na druge, kako bi ih se moglo odrediti u odnosu na te druge gospodarske subjekte, ako se primjena tog akta provodi na temelju objektivno određenih okolnosti (vidjeti presudu od 2. ožujka 2010., Arcelor/Parlament i Vijeće, T‑16/04, EU:T:2010:54, t. 106. i navedenu sudsku praksu).
55
Nadalje, sama činjenica da fizička ili pravna osoba može zbog novog propisa izgubiti znatan izvor prihoda ne dokazuje da se ona nalazi u specifičnoj situaciji i nije dovoljna kako bi se dokazalo da se taj propis odnosi na nju osobno, tako da ta osoba mora pružiti dokaz o činjenicama na temelju kojih se može utvrditi da je navodno pretrpljena šteta može izdvojiti u odnosu na bilo kojeg drugog gospodarskog subjekta na kojeg se navedeni propis odnosi na isti način kao i na nju (vidjeti u tom smislu rješenje od 29. lipnja 2006., Nürburgring/Parlament i Vijeće, T‑311/03, neobjavljeno, EU:T:2006:179, t. 65. i 66. te navedenu sudsku praksu).
56
Iz svega navedenog proizlazi da tužitelji nisu u pravu kada tvrde da se pobijani akt odnosi na njih osobno, pa tužbu stoga valja odbaciti kao nedopuštenu.
Zahtjevi za intervenciju
57
Aktima koji su dostavljeni tajništvu Općeg suda 16. veljače odnosno 8. ožujka 2023., Vijeće Europske unije i Francuska Republika zatražili su da im se dopusti intervencija na strani Komisije.
58
Aktom koji je dostavljen tajništvu Općeg suda također 8. ožujka 2023., društva Philip Morris Products SA, Papastratos Cigarettes Manufacturing Company Single Member SA, Philip Morris Manufacturing & Technology Bologna SpA, Philip Morris Romania SRL i Philip Morris Ltd zatražili su da im se dopusti intervencija na strani tužiteljâ.
59
U skladu s odredbom članka 142. stavka 2. Poslovnika, intervencija gubi svoju svrhu, među ostalim, kad je tužba proglašena nedopuštenom. Budući da je u konkretnom slučaju tužba odbačena kao nedopuštena, nema potrebe odlučivati o zahtjevima za intervenciju.
Troškovi
60
Kao prvo, u skladu s odredbom članka 134. stavka 1. Poslovnika, stranka koja ne uspije u postupku dužna je, na zahtjev protivne stranke, snositi troškove. Budući da tužitelji nisu uspjeli u postupku, valja im naložiti da uz vlastite troškove snose i troškove koje je imala Komisija, u skladu sa zahtjevima potonje, osim troškova vezanih uz zahtjeve za intervenciju.
61
Kao drugo, na temelju članka 144. stavka 10. Poslovnika, ako je glavni postupak završio prije odlučivanja o zahtjevu za intervenciju, podnositelj zahtjeva za intervenciju i glavne stranke snose svatko vlastite troškove povezane sa zahtjevom za intervenciju. U konkretnom slučaju, tužitelji, Komisija, Francuska Republika, Vijeće, Philip Morris Products, Papastratos Cigarettes Manufacturing Company Single Member, Philip Morris Manufacturing & Technology Bologna, Philip Morris Romania i Philip Morris snosit će svatko vlastite troškove povezane sa zahtjevima za intervenciju.
62
Kao treće, u skladu s člankom 158. stavkom 5. Poslovnika, u rješenju od 2. veljače 2023., Nicoventures Trading i dr./Komisija (T‑706/22 R, neobjavljeno, EU:T:2023:39), kojim je okončan postupak privremene pravne zaštite, odluka o troškovima odgođena je do donošenja odluke Općeg suda o glavnoj stvari. Budući da tužitelji nisu uspjeli u postupku privremene pravne zaštite kao ni u glavnom postupku, valja im naložiti snošenje svih troškova vezanih uz postupak privremene pravne zaštite, u skladu sa zahtjevima Komisije.
Slijedom navedenog,
OPĆI SUD (drugo vijeće)
rješava:
1.
Tužba se odbacuje kao nedopuštena.
2.
Obustavlja se postupak povodom zahtjevâ za intervenciju koje su podnijeli Francuska Republika, Vijeće Europske unije, Philip Morris Products SA, Papastratos Cigarettes Manufacturing Company Single Member SA, Philip Morris Manufacturing & Technology Bologna SpA, Philip Morris Romania SRL i Philip Morris Ltd.
3.
Društvu Nicoventures Trading Ltd i drugim tužiteljima čija se imena navode u prilogu nalaže se da uz vlastite troškove snose i troškove Europske komisije, osim troškova vezanih uz zahtjeve za intervenciju.
4.
Društvu Nicoventures Trading i drugim tužiteljima čija se imena navode u prilogu, Komisiji, Francuskoj Republici, Vijeću, društvima Philip Morris Products, Papastratos Cigarettes Manufacturing Company Single Member, Philip Morris Manufacturing & Technology Bologna, Philip Morris Romania i Philip Morris nalaže se da svako od njih snosi vlastite troškove vezane uz zahtjeve za intervenciju.
5.
Društvu Nicoventures Trading i drugim tužiteljima čija se imena navode u prilogu nalaže se snošenje troškova vezanih uz postupak privremene pravne zaštite.
Sastavljeno u Luxembourgu 20. rujna 2023.
Tajnik
V. Di Bucci
Predsjednica
A. Marcoulli
(
*1
)	Jezik postupka: engleski
(
1
)	Popis ostalih tužitelja priložen je samo uz verziju koja se dostavlja strankama.