62006CC0296
SKLEPNI PREDLOGI GENERALNEGA PRAVOBRANILCA
DÁMASA RUIZ-JARABOJA COLOMERJA,
predstavljeni 25. oktobra 2007 (
1
)
Zadeva C-296/06
Telecom Italia SpA
proti
Ministero dell’Economia e delle Finanze
in
Ministero delle Comunicazioni
„Telekomunikacijske storitve — Direktiva 97/13/ES — Členi 6, 11, 22 in 25 — Dajatve in pristojbine za splošna dovoljenja in posamične licence — Obveznosti nekdanjih imetnikov izključnih pravic — Začasna ohranitev“
I – Uvod
1.
To vprašanje za predhodno odločanje, ki ga je na podlagi člena 234 ES vložilo Tribunale Amministrativo Regionale del Lazio (Italija), se nanaša na temo, ki jo to Sodišče dobro pozna, vendar ima značilnosti, ki jih v že odločenih primerih ni. (
2
)
2.
V sodni praksi Skupnosti je bilo petkrat odločeno, da Direktiva Evropskega parlamenta in Sveta 97/13/ES z dne 10. aprila 1997 o skupnem okviru za splošna dovoljenja in posamične licence v sektorju telekomunikacijskih storitev (
3
) državam članicam prepoveduje, da podjetjem, ki imajo posamične licence, nalagajo bremena, ki niso določena v členu 11, in zahteva, da so izračunana v skladu s stroški administrativne dejavnosti, ki obstaja zaradi njihovega podeljevanja.
3.
Prvič se je to zgodilo v sodbi z dne 18. septembra 2003 v združenih zadevah Albacom in Infostrada (
4
), s katero naj bi se omogočilo Consiglio di Stato (državnemu svetu) Italijanske republike odločiti o sporu o davku od prometa telekomunikacijskih družb, in je bilo ponovljeno v sklepu z dne 8. junija 2004 v združenih zadevah Telecom Italia Mobile in drugi. (
5
)
4.
Sodišče je s sodbo z dne 18. julija 2006 v zadevi Nuova società di telecomunicazioni, (
6
) prav tako izhajajoč iz italijanskega pravnega reda in v odgovor istemu Consiglio di Stato, odločilo, da člen 11 ne dovoljuje ureditve, ki imetniku posamične licence za zagotavljanje javnega telekomunikacijskega omrežja nalaga plačilo dodatne dajatve za zasebno uporabo.
5.
Nato je bilo v sodbi z dne 19. septembra 2006 v združenih zadevah i-21 Germany in Arcor (
7
) nemškemu Bundesverwaltungsgericth (Zvezno upravno sodišče) odgovorjeno, da ureditev iz Direktive 97/13 nasprotuje dajatvi, ki se izračuna na podlagi predvidenih tridesetletnih splošnih administrativnih stroškov upravljajočega organa.
6.
Enajst mesecev prej je bilo s sodbo z dne 20. oktobra 2005 v združenih zadevah ISIS Multimedia in Firma 02 (
8
) omenjenemu nemškemu sodišču sporočeno, da navedena določba nasprotuje dajatvi za dodelitev telefonskih številk, ki se naloži novim konkurentom in ki je precej višja od stroškov dodelitve, če je podjetje, ki je nasledilo nekdanjega monopolista in ima prevladujoč položaj, številke pridobilo brezplačno.
7.
Ta predlog za sprejetje predhodne odločbe, v zvezi s katerim sem določen, da tako kot v prejšnjih štirih izdelam sklepne predloge, se nanaša na nekoliko drugačne okoliščine, saj je v tem primeru treba ugotoviti, ali lahko države članice ob sklicevanju na člen 22 Direktive 97/13 podaljšajo do 1. januarja 1999 obveznost nekdanjih izključnih koncesionarjev, da plačajo denarno protivrednost, pri čemer nihče ne oporeka dejstvu, da ta dajatev ni skladna z Direktivo 97/13.
II – Pravni okvir
A – Skupnostna ureditev: Direktiva 97/13
8.
Trg telekomunikacij v Evropski uniji se je odprl 1. januarja 1998 (
9
), pri čemer je bila Direktiva 97/13 eno najbolj učinkovitih orodji. Ta predpis je vzpostavil ravnotežje med neizogibnim nadzorom države nad temi viri, ki se je izrazil v sistemu „pooblastil“, in očitno prilagodljivostjo sektorja, da bi se ustvarili pogoji, v katerih bi svoboda ustanavljanja in svoboda opravljanja storitev vzpodbujali nastanek konkurence. S tem namenom je ustvaril enoten pravni okvir, ki temelji na načelih sorazmernosti, preglednosti in prepovedi diskriminacije, v katerem je neobstoj omejitev skupna smernica za zagotavljanje telekomunikacij in uporabo telekomunikacijskih omrežij. Zakonodajalec skupnosti je želel, da se distribuirajo in uporabljajo brez ovir oziroma v skladu s „splošnimi dovoljenji“ ter da se omejijo „posamične licence“ v zvezi z izjemami ali dodatki k splošnim dovoljenjem. (
10
)
9.
Člena 6 in 11 Direktive 97/13 sledita ideji o vzpodbujanju konkurence na trgu telekomunikacij in o nenalaganju podjetjem več omejitev in bremen, kot je nujno, s čimer torej spoštujeta načelo sorazmernosti. (
11
) Njuna naslova sta „Dajatve in pristojbine za izdajanje splošnih dovoljenj“ in „Dajatve in pristojbine za posamične licence“.
10.
Člen 11 prepoveduje državam članicam, da od imetnikov posamičnih licenc zahtevajo pristojbine, ki niso namenjene kritju administrativnih stroškov, ki nastanejo z njihovo dodelitvijo, upravljanjem, nadzorom in uporabo (prvi odstavek) brez poseganja v pravico, da v primeru redkih virov zahtevajo nediskriminatorne dajatve za zagotovitev najugodnejše uporabe (drugi odstavek).
11.
V skladu s členom 25 so morale države članice prenesti direktivo do 31. decembra 1997.
12.
Kljub temu člen 22 z naslovom „Dovoljenja, veljavna na dan, ko začne veljati ta direktiva“ določa: (
12
)
„1.   Države članice do 1. januarja 1999 storijo, kar je potrebno za zagotovitev skladnosti dovoljenj, veljavnih na dan, ko začne veljati ta direktiva, z določbami te direktive.
2.   Če uporaba določb iz te direktive povzroči spremembe pogojev v zvezi z obstoječimi dovoljenji, lahko države članice razširijo veljavnost teh pogojev, razen pogojev, ki dajejo posebne ali izključne pravice, ko so prenehale ali morajo prenehati v skladu s pravom Skupnosti, če je to mogoče, ne da bi se poseglo v pravice podjetji, za katere velja pravo Skupnosti, vključno s to direktivo. V takih primerih države članice sporočijo Komisiji ukrepe, sprejete v zvezi s tem, in razloge zanje.
3.   Brez poseganja v določbe drugega odstavka prenehajo veljati obveznosti, ki izhajajo iz dovoljenj, veljavnih na dan, ko začne veljati ta direktiva, in ki 1. januarja 1999 niso v skladu s to direktivo.
V upravičenih primerih lahko Komisija, na predlog države članice, navedeni rok preloži.“
B – Italijanska ureditev: dajatev za posamične licence
13.
Codice postale e delle telecomunicazioni (zakonik o pošti in telekomunikacijah) iz leta 1973 (
13
) je razglasil, da so komunikacije na daljavo v javni lasti (člen 1), čeprav je dovolil posredno upravljanje s pomočjo koncesij (člen 4), pri čemer je koncesionarju naložil plačilo letne dajatve (člen 188), ki je bila sorazmerna bruto dohodku iz dejavnosti, zmanjšanem za znesek, ki ga plača upravljavec javnega omrežja. (
14
)
14.
Potem ko se je v Evropski uniji začel proces liberalizacije tega sektorja, je uredba-zakon št. 545 z dne 23. oktobra 1996 (
15
) določila prilagoditev italijanske zakonodaje pravu Skupnosti in je bila z nekaj spremembami spremenjena v zakon št. 650 z dne 23. decembra 1996. (
16
)
15.
Nova ureditev je ukinila izključne in posebne pravice ter vsem podjetjem priznala možnost ponujanja storitev in izgradnje telekomunikacijskih omrežij, če so pridobila upravno dovoljenje. Člen 4(1) in (2) zakona št. 249 z dne 31. julija 1997 (
17
), ki ustanavlja Autorità per le garanzie nelle comunicazioni (organ za zagotavljanje komunikacije) in določa predpise o radiotelevizijskih in telekomunikacijskih sistemih, je potrdil ta pristop.
16.
Uredba predsednika republike št. 318 z dne 19. septembra 1997 (
18
) je uresničila napovedano prilagoditev italijanskega prava zahtevam pravnega reda Skupnosti, s tem da je prenesla Direktivo 97/13. Kot časovni rok za nekdanje posebne in izključne pravice je določila 1. januar 1998 (člen 2(3)) in v nadaljevanju ponovila člen 22 Direktive 97/13 (člen 2(4), (5) in (6)).
17.
Poleg tega je določila, da se dajatve iz posamičnih licenc namenijo le pokrivanju administrativnih stroškov dodelitve (člen 6(20)) (
19
), zaradi česar je postal člen 188 Codice postale zastarel.
18.
Kljub temu je bila zaradi postopnega prehoda na novo ureditev podaljšana veljavnost tega člena Codice postale dokler Autorità meni, da je to potrebno (člen 21(2)). To pravilo je prenehalo veljati s členom 20(4) zakona št. 448 z dne 23. decembra 1998 o javnih financah za stabilnost in razvoj (zakon o proračunu za leto 1999) (
20
), ki je v tretjem odstavku potrdil prenehanje veljavnosti člena 188 Codice postale od 1. januarja 1999, kar pomeni, da je leta 1998 veljal.
III – Spor o glavni stvari in vprašanje za predhodno odločanje
19.
Družba Telecom Italia SpA, od leta 1964 izključni koncesionar javnih telekomunikacijskih storitev v Italiji, sedaj pa ima posamično licenco za dejavnosti, ki so neločljivo povezane s temi storitvami, je za leto 1998 plačala dajatev v znesku 385.896.593 EUR ter obresti.
20.
Da bi dosegla povračilo tega zneska, se je obrnila na Tribunale Amministrativo Regionale del Lazio, ki se je z odločbo z dne 10. maja 2006 in sklicujoč se na sodbo v zadevi Albacom in Infostrada obrnilo na Sodišče v zvezi z „razlago in obsegom“ členov 11, 22 in 25 Direktive 97/13, predvsem pa o skladnosti člena 20(3) zakona št. 488 iz leta 1998 z njimi.
IV – Postopek pred Sodiščem
21.
To vprašanje je bilo 3. julija 2006 vloženo pri tajništvu Sodišča. Tožeča stranka v postopku v glavni stvari, italijanska vlada in Komisija so vložile pisna stališča, njihovi predstavniki pa so na obravnavi 4. oktobra 2007 predstavili ustna stališča.
V – Presoja vprašanja za predhodno odločanje
A – Razmejitev razprav
22.
Tribunale Amministrativo Regionale del Lazio je zagret udeleženec, vendar se ob uri resnice izkaže za redkobesednega, saj Sodišču zastavlja bolj žgoče vprašanje, kot se zdi na prvi pogled.
23.
Njegovo ravnanje je tako skromno, da se omeji, ne da bi bilo bolj natančno, na razlago in obseg členov 11, 22 in 25 Direktive 97/13 v primerjavi s členom 20(3) italijanskega zakona št. 448 iz leta 1998. Ta jedrnatost, če ne že strogost, vprašanja kali pristne razloge za predložitev in zapleta njegovo polno razumevanje. Vprašanje za predhodno odločanje se pravzaprav osredotoči na člen 22 navedene direktive, medtem ko preostalima določbama prepušča ne nepomembno nalogo razmejitve.
24.
Spor o glavni stvari v bistvu terja pojasnitev, ali lahko na podlagi člena 22 Direktive 97/13 obdavčitev, ki je v nasprotju z njenim členom 11, ostane v veljavi do 31. decembra 1998, kar je dlje, kot je rok, določen v členu 25 za prenos te direktive (31. december 1997). (
21
)
25.
Preučitev neskladnosti dajatve, ki jo je plačala družba Telecom Italia (ter nacionalnih določb, ki so podlaga zanjo), s sistemom iz Direktive 97/13, zlasti členom 11, deluje kot razlog za podoben pristop. To je povsem v pristojnosti predložitvenega sodišča; Sodišče pa se mora omejiti le na to, da mu preskrbi ustrezne smernice razlage prava Skupnosti, kar je že storilo v sodbah Albacom in Infostrada, ISIS Multimedia in Firma 02, Nuova società di telecomunicazioni ter i-21 Germany in Arcor.
26.
V vsakem primeru pa se zlahka domneva rezultat, ker so denarna bremena, ki se v skladu z omenjenim členom 11 nalagajo podjetjem, imetnikom posamičnih licenc za telekomunikacije, glede na sodno prakso namenjena pokrivanju administrativnih stroškov, nastalih z dodelitvijo in uporabo, razen če zadevajo redke vire, kar je položaj, v katerem se dopušča davek za zagotovitev najugodnejše uporabe. V skladu s tem stališčem ne spadajo v sistem dajatev, izračunanih glede na predvidene običajne tridesetletne administrativne stroške organa, ki dodeljuje licence (sodba i-21 Germany in Arcor), pristojbin, odvisnih od obsega prometa imetnikov (sodba Albacom in Infostrada), ali dodatnih dajatev, določenih za zasebno uporabo javnega telekomunikacijskega omrežja, če so določene na podlagi meril, ki niso vsebovana v omenjenem členu 11 (sodba Nuova società di telecomunicazioni).
27.
Ni dvoma (vsaj ne omenjajo ga niti predložitveno sodišče niti udeleženci v tem postopku sprejetja predhodne odločbe), da ista sreča doleti protivrednost, ki se zahteva od družbe Telecom Italia v proračunskem letu 1998 za licenco, v znesku, ki je sorazmeren bruto dohodku iz njene dejavnosti.
28.
Vendar se iz te ugotovitve poraja vprašanje, ali bi bilo treba na podlagi člena 22, čigar besedilo razglašata šestindvajseta in sedemindvajseta uvodna izjava te direktive, podaljšati dajatev za eno leto, čeprav je v nasprotju z Direktivo 97/13.
B – Namen člena 22 Direktive 97/13
29.
Naslov te določbe („Dovoljenja, veljavna na dan, ko začne veljati ta direktiva“) v povezavi z začetkom šestindvajsete uvodne izjave (
22
) razkriva prvi znak njenega namena, da se ščiti nekdanje koncesije, ki so v usklajeni ureditvi še v veljavi, zaradi varovanja vrednot, ki so neločljivo povezane z vsako pravno skupnostjo: trdnost in neprekinjenost pravnih razmerij. S to namero člen 2 zaupa državam članicam odločitev o podaljšanju veljavnosti dovoljenj (
23
), na katera se nanaša nova ureditev.
30.
Kljub temu je ta skrb za ohranitev preteklosti (
24
) omejena. Prvi odstavek najprej opredeljuje rok (
25
), ki zavezuje nacionalne zakonodajalce, da do 1. januarja 1999 prilagodijo taka dovoljenja zahtevam iz direktive, s tem da od tega dne dalje razveljavijo vsebino, ki ni ustrezna, kar je cilj, ki ga poudari prvi pododstavek tretjega odstavka. Vendar obstajajo tudi bistvene omejitve: drugi odstavek je zelo jasen v zvezi s tem, da prepoveduje ohranjanje pogojev, ki dajejo posebne ali izključne pravice ter druge, katerih ohranitev škodi tretjim.
31.
Člen 22(2) se v bistvu nanaša na „pogoje“ za nekdanja dovoljenja, ki se jih lahko podaljša, razen če podeljujejo „izključne ali posebne pravice“, ki v tem primeru prenehajo 31. decembra 1997. Tretji odstavek navedenega člena se nanaša na „obveznosti“, ki izhajajo iz teh dovoljenj, ki se lahko ohranijo do 31. decembra 1998. Navedene „obveznosti“ so podvrsta „pogojev“; pojem, ki lahko vsebuje pravice in bremena. Glede na to, da se navedeni tretji odstavek začne z „brez poseganja v določbe drugega odstavka“, „obveznosti“, ki so povezane z „izključnimi ali posebnimi pravicami“, ni treba podaljšati do 31. decembra 1998. To sistematično približevanje v besedilu člena 22 nasprotuje stališčem, ki jih je predstavnik italijanske vlade predstavil na obravnavi v zvezi s tem predhodnim vprašanjem in predlagal ločeno razlago določb, kot da gre pri tem za ločeni zadevi.
32.
Državam članicam naj bi bilo zato naloženo, da svoje ureditve pred 31. decembrom 1997 prilagodijo Direktivi 97/13, vendar naj bi stara dovoljenja lahko podaljšale za eno leto, čeprav so v nasprotju z direktivo, če ne podeljujejo monopolnih pravic in ne škodujejo pravnemu premoženju drugih; domneva, ki naj bi 31. decembra 1998 postala absolutna ovira.
33.
Šestindvajseta uvodna izjava direktive potrjuje to idejo, s tem da „klavzulam [iz] dovoljenj, ki so v nasprotju s pravom Skupnosti, zlasti tistim, ki se nanašajo na posebne ali izključne pravice imetnikov licenc [vzame učinek] od dneva, določenega v ustreznih določbah Skupnosti; […] pravicam, ki ne posegajo v interese drugih podjetij […], lahko države članice podaljšajo čas veljavnosti, zaradi izogibanja odškodninskim zahtevkom.“
34.
Torej se zdi jasno, kot navaja predstavnik družbe Telecom Italia, da je zakonodajalec želel določiti dodatno obdobje za prilagoditev koncesij in dovoljenj, ki ne škodijo svobodni igri konkurence, da ne bi ogrozil namenov usklajevanja Skupnosti.
C – Cena nekdanje koncesije
35.
Obravnava dajatve, ki jo je plačala družba Telecom Italia, katere povračilo zahteva v sporu o glavni stvari, predvideva naslednji korak v razmišljanju, čeprav se v letu 1998 ne bi mogla ohraniti, če se ugotovi, da ustvarja izključne in posebne pravice ali da njihovo ohranjanje škodi interesom drugih.
36.
Najprej je treba opozoriti na drugo možnost; ne le da prehodno podaljševanje plačila, ki ga plača propadli monopol, ne „škoduje pravicam drugih podjetij“, temveč tudi onemogoči nekdanjega koncesionarja, ker mu naloži dodatno breme.
37.
Prvo možnost bi doletela enaka usoda, ker sporni ukrep „ne podeljuje posebnih ali izključnih pravic“ in se omeji na njihovo poplačilo; vendar bi bilo absurdno vztrajati pri razmišljanju v tej skrajnosti, ker je izterjava plačila tesno povezana s tem privilegiranim položajem, ki ga nova ureditev zavrača. Z drugimi besedami člen 22 prepoveduje, da po 31. decembru 1997 eno podjetje ali več, ki imajo posebne pravice, odlaša s ponujanjem telekomunikacijskih storitev, ta prepoved pa ima nujno za posledico protivrednosti v zvezi s temi posebnimi položaji.
38.
Družba Telecom Italia trdi, da če je 1. januarja 1998 prenehala biti edini ponudnik telekomunikacijskih storitev v Italiji, je v tistem trenutku prenehala njena obveznost v javno blagajno plačevati ceno koncesije, ne da bi kakšen razlog, de lege data ali de lege ferenda, upravičeval njeno podaljšanje. Niti besedilo določbe niti njen duh ne dopuščata kakršne koli izjeme.
39.
Direktiva 97/13 je del poskusov Skupnosti pri liberalizaciji trga elektronskih komunikacij, pri čemer se daje prednost konkurenci, tako da se operaterjem ne nalaga več omejitev in bremen, kot je nujno (
26
), in se omejuje davčno oblast držav članic, ki ne smejo nalagati drugih dajatev, kot so tiste, ki jih je predvidel zakonodajalec Skupnosti. (
27
) S tem da se v najbolj občutljivem obdobju, to je v obdobju vključitve v sektor, skuša z načeli sorazmernosti, preglednosti in prepovedi diskriminacije uvesti enakost med vsemi tekmeci, da se preseže status quo, ki je ostal iz preteklosti, (
28
) bi se od družbe Telecom Italia v letu 1998 lahko zahtevala dajatev, ki bi ustrezala nekdanji koncesiji, če je to podjetje imelo prednost, ki jo je bilo treba izničiti, in je bilo navedeno plačilo edino sredstvo za to.
40.
Torej, čeprav gre za skrajnost, ki jo mora razjasniti predložitveno sodišče, ni bilo dokazano, da je v zadevnem času (1. januarja 1998) družba, imetnica nekdanjega italijanskega monopola, uživala prednost v primerjavi s svojimi tekmeci. V teh okoliščinah po mojem mnenju ohranitev enega od elementov (plačilo dajatve) določenega instituta (izključne koncesije), ki mu pravni red Skupnosti nasprotuje, ne bi bil najbolj primeren ukrep za izenačenje s tekmeci (
29
), temveč bi bila to uporaba drugih poti, ki jih je vzpostavila navedena ureditev za dosego ravnovesja, tako da se podjetjem s prevladujočim položajem naloži posebne obveznosti (ki so po mnenju predstavnika družbe Telecom Italia, izraženega na obravnavi v zvezi s tem predhodnim vprašanjem, „nesorazmerne“). Lep primer je člen 4a Direktive 90/388, dodan z Direktivo 96/19, da bi se države članice prisililo, da zagotovijo, da podjetja, ki so imetniki posebnih in izključnih pravic, omogočijo preostalim podjetjem, ki so pooblaščena za opravljanje teh storitev, medmrežno povezavo z njihovim javnim omrežjem in njihovimi storitvami govorne telefonije. (
30
)
VI – Predlog
41.
Glede na navedeno predlagam, naj Sodišče na vprašanje Tribunale Amministrativo Regionale del Lazio odgovori:
Direktiva Evropskega parlamenta in Sveta 97/13/ES z dne 10. aprila 1997 o skupnem okviru za splošna dovoljenja in posamične licence v sektorju telekomunikacijskih storitev in predvsem njeni členi 11, 22 in 25 nasprotujejo, da države članice do 31. decembra 1998 zahtevajo od nekdanjega izključnega koncesarja ali imetnika ugaslih posebnih pravic, ki ima sedaj posamično licenco za dejavnosti, plačilo dajatev in prispevkov, ki niso določene v navedenem členu 11.
(
1
)	Jezik izvirnika: španščina.
(
2
)	Pri tem ko več let razlaga neko določbo Skupnosti v okviru predlogov za sprejetje predhodne odločbe, ki imajo različen izvor in se nanašajo na različna dejanska stanja, je generalni pravobranilec podoben slikarju, ki podobo, potem ko jo je že izdelal na platnu, ponovno naslika z drugega zornega kota in z drugimi barvnimi odtenki, ker se je spremenila svetloba, okolica ali njegovo razpoloženje. Francisco de Goya in njegovi „Maji“, oblečena in gola, ponujajo dober primer. Najbolj očitno se razlikujeta v tem, da so poteze pri oblečeni kratke, debele in goste, kot da bi se mu mudilo umazati platno, daleč od akademske odličnosti gole, ki je izdelana izjemno skrbno in z občutkom, ki ga je zahteval trenutek, kar je mogoče zaznati v orisih ležišča, blazine in rjuhe in kar gotovo izraža strast, ki jo je mojster čutil do Cayetane de Silva y Álvarez de Toledo, XIII. vojvodinje iz Albe.
(
3
)	UL L 117, str. 15.
(
4
)	C-291/01 in C-293/01, Recueil, str. I-9499.
(
5
)	Od C-250/02 do C-253/02 in C-256/02, neobjavljeno v ZOdl.
(
6
)	C-339/04, ZOdl., str. I-6917.
(
7
)	C-392/04 in C-422/04, ZOdl., str. I-8559.
(
8
)	C-327/03 in C-328/03, ZOdl., str. I-8877.
(
9
)	Za podrobnejšo analizo razvoja tega trga Skupnosti glej moje sklepne predloge z dne 9. decembra 2004 v zadevi ISIS Multimedia in Firma 02, točke od 3 do 5, in z dne 27. oktobra 2005 v zadevi Nuova società di telecomunicazioni, točke od 3 do 6; glej tudi moje sklepne predloge z dne 27. februarja 2007 v zadevi Telefonica 02 proti Republiki Češki, točke od 4 do 7 (sodba z dne 14. julija 2007, C-64/06, ZOdl., str. I-4887), ter z dne 28. junija 2007 v zadevi Deutsche Telekom, točki 5 in 6 (C-262/06, še ni sodbe).
(
10
)	Sklepni predlogi z dne 12. decembra 2002 v zadevi Albacom in Infostrada, točke od 2 do 4; Nuova società di telecomunicazioni, točke od 7 do 10; ISIS Multimedia in Firma 02, točki 7 in 8, in z dne 16. marca 2006 v zadevi i-21 Germany in Arcor, točke od 6 do 9.
(
11
)	Sklepni predlogi v zadevi Albacom in Infostrada, točka 5, sklepni predlogi v zadevi ISIS Multimedia in Firma 02, točka 9, sklepni predlogi v zadevi Nuova società di telecomunicación, točka 11, ter sklepni predlogi v zadevi i-21 Germany in Arcor, točki 10 in 11.
(
12
)	V besedilo je vključen člen 22 iz španske različice Direktive 97/13, čeprav je uradni prevod slab.
(
13
)	Sprejet z uredbo predsednika republike št. 156 z dne 29. marca 1973 (Gazzeta Ufficiale della Repubblica Italiana (v nadaljevanju: GURI), št. 13, 3.5.1973, dodatek, str. 2).
(
14
)	Podatek o izračunu dajatve izhaja iz predložitvene odločbe (str. 6 in 7).
(
15
)	Disposizioni urgenti per l’esercizio dell’attività radiotelevisiva (GURI št. 249, 23.10.1996, str. 33).
(
16
)	GURI št. 300, 23.12.1996, str. 16.
(
17
)	Istituzione dell’Autorità per le Garanzie nelle Comunicazioni e norme sui sistemi delle telecomunicazioni e radiotelevisivo (GURI št. 177, 3.7.1997, dodatek, str. 5).
(
18
)	Regolamento per l’attuazione di direttive comunitarie nel settore delle telecomunicazioni (GURI št. 221, 22.91997, dodatek, str. 5).
(
19
)	Minister za gospodarstvo in finance je na podlagi člena 6 uredbe predsednika republike št. 318 iz leta 1997 z odlokom z dne 5. februarja 1998 (GURI št. 63, 17.3.1998, str. 27) imetniku posamične licence naložil, da v javno blagajno plača a) prispevek za stroške dodelitve in izdaje licence, ki se ga plača ob vložitvi vloge (člen 3), b) letno dajatev za nadzor in preverjanje (člen 4), c) letno dajatev za uporabo redkih virov (člen 5) in d) letni davek za dodelitev številčenja, potrebnega za delovanje (člen 6).
(
20
)	Misure di finanza pubblica per la stabilizzazione e lo sviluppo (GURI št. 302, 29.12.1998, dodatek, str. 5).
(
21
)	Ta rok je skladen z željo zakonodajalca Skupnosti v zvezi z dokončanjem liberalizacije trga telekomunikacij do 1. januarja 1998, izraženo v členu 2 Direktive 90/388/EGS z dne 28. junija 1990 o konkurenci na trgih za telekomunikacijske storitve (UL L 192, str. 10), kot je bila spremenjena z Direktivo Komisije 96/19/ES z dne 13. marca 1996 (UL L 74, str. 13). Prva uvodna izjava Direktive 97/13 izraža ta namen, ki ga je poudarilo Sodišče (sodba Albacom in Infostrada, točka 35) in tudi jaz sam (sklepni predlogi v zadevi Nuova società di telecomunicazioni, točki 45 in 46).
(
22
)	„[…] Direktiva se nanaša na dovoljenja, ki so v veljavi, in bodoča dovoljenja; […] nekatere licence so bile dodeljene za obdobje, ki se konča po 1. januarju 1999 […]“
(
23
)	Člen 2(1)(a) Direktive 97/13 opredeljuje dovoljenje kot „vsako dovoljenje, s katerim so določene posebne pravice in obveznosti v sektorju telekomunikacij in ki podjetjem dovoljuje zagotavljanje telekomunikacijskih storitev in, kjer je to potrebno, vzpostavitev in izkoriščanje telekomunikacijskih mrež, z namenom ponujanja navedenih storitev v obliki ‚splošnih dovoljenj‘ ali ‚posamičnih licenc‘ […]“.
(
24
)	Ta skrb za pretekli čas mi prikliče v spomin besede, s katerimi Thomas Mann začne svojo veličastno tetralogijo Jožef in njegovi bratje (ur. B., S.A., prevod Juan Parra, Madrid 2002, str. 15): „Globok je vodnjak preteklosti. Še več, lahko bi rekli, da je neizsledljivo globok […] kadar je naša pozornost usmerjena zgolj in samo v preteklost človeka, tega skrivnostnega bitja, zbirališče našega obstoja, ki je hkrati naraven in vesel, nadnaraven in nesrečen, in čigar skrivnostnost je središče, okrog katerega se gibljejo naše besede, kar da nujnost in strast temu, kar rečemo, in poudarek vsem našim vprašanjem.“
(
25
)	Tega se lahko v skladu s tretjim odstavkom podaljša.
(
26
)	Sklepni predlogi v zadevah Nuova società di telecomunicazioni, točka 11, ISIS Multimedia in Firma 02, točka 9, ter i-21 Germany in Arcor, točka 10.
(
27
)	Sodba Albacom in Infostrada, točka 38, in moji sklepni predlogi v tej zadevi, točka 52.
(
28
)	Sklepni predlogi v zadevi ISIS Multimedia in Firma 02, točki 25 in 26.
(
29
)	Iz tega razloga so odveč skrbi Komisije, ki se nagiba k izvzetju primerov, v katerih nacionalno sodišče ugotovi obstoj prevladujočega položaja podjetja, ki je pred Direktivo 97/13 uživalo izključne in posebne pravice. Sodba z dne 8. septembra 2005 v združenih zadevah Mobistar in Belgacom Mobile (C-544/03 in C-545/03, ZOdl., str. I-7723) v zvezi s tem ni relevantna, ker se nanaša na občinski davek na telekomunikacijsko infrastrukturo (stolpe, drogove in oddajne antene za mobilne telefone), ki ga pravo Skupnosti načeloma dopušča, vendar lahko v določenih okoliščinah izkrivlja konkurenco in je torej lahko v nasprotju s členom 3c Direktive 90/388, dodan z Direktivo Komisije 96/2/ES z dne 16. januarja 1996 (UL L 20, str. 59), medtem ko se v tem primeru sodišče sooča z dajatvijo, ki je očitno v nasprotju s pravom Evropske unije.
(
30
)	„Nova pravna ureditev“ telekomunikacij v Skupnosti (Direktiva evropskega parlamenta in Sveta 2002/19/ES z dne 7. marca 2002 o dostopu do elektronskih komunikacijskih omrežij in pripadajočih naprav ter o njihovem medomrežnem povezovanju (Direktiva o dostopu) (UL L 108, str. 7); Direktiva 2002/20/ES z dne 7. marca 2002 o odobritvi elektronskih komunikacijskih omrežij in storitev (Direktiva o odobritvi) (UL L 108, str. 21); Direktiva 2002/21/ES z dne 7. marca 2002 o skupnem regulativnem okviru za elektronska komunikacijska omrežja in storitve (okvirna direktiva) (UL L 108, str. 33) in Direktiva 2002/22/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 7. marca 2002 o univerzalni storitvi in pravicah uporabnikov v zvezi z elektronskimi komunikacijskimi omrežji in storitvami (Direktiva o univerzalnih storitvah) (UL L 108, str. 51)) zajema posebne dolžnosti za družbe, ki obvladujejo trg, med katerimi so tudi naslednice nekdanjih monopolov.