62017CC0609
SKLEPNI PREDLOGI GENERALNEGA PRAVOBRANILCA
YVESA BOTA,
predstavljeni 4. junija 2019 (
1
)
Združeni zadevi C‑609/17 in C‑610/17
Terveys- ja sosiaalialan neuvottelujärjestö (TSN) ry
proti
Hyvinvointialan liitto ry (C‑609/17)
ob udeležbi
Fimlab Laboratoriot Oy
in
Auto- ja Kuljetusalan Työntekijäliitto AKT ry
proti
Satamaoperaattorit ry (C‑610/17)
ob udeležbi
Kemi Shipping Oy
(Predloga za sprejetje predhodne odločbe, ki ju je vložilo työtuomioistuin (delovno sodišče, Finska))
„Predhodno odločanje – Socialna politika – Organizacija delovnega časa – Direktiva 2003/88/ES – Člen 7(1) – Pravica do plačanega letnega dopusta najmanj štirih tednov – Člen 15 – Ugodnejše določbe za varovanje zdravja in varnosti delavcev – Delavec, ki je bil v obdobju letnega dopusta odsoten z dela zaradi bolezni – Zavrnitev prenosa letnega dopusta, če neprenos ne povzroči skrajšanja letnega dopusta na manj kot štiri tedne – Listina Evropske unije o temeljnih pravicah – Člen 31(2) – Uporabnost – Položaj, ki ga ureja pravo Unije – Možnost sklicevanja v okviru spora med posamezniki“
I. Uvod
1.
Ta predloga za sprejetje predhodne odločbe se nanašata na razlago člena 7(1) Direktive 2003/88/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 4. novembra 2003 o določenih vidikih organizacije delovnega časa (
2
) in člena 31(2) Listine Evropske unije o temeljnih pravicah (
3
).
2.
Predloga sta bila vložena v okviru dveh sporov, in sicer v zadevi TSN (C‑609/17) med Terveys- ja sosiaalialan neuvottelujärjestö (TSN) ry (sindikat zdravstva in socialnega varstva, Finska) (
4
) na eni strani ter Terveyspalvelualan liitto ry (postal Hyvinvointialan liitto ry (združenje delodajalcev v sektorju zdravstvenih storitev, Finska)) in družbo Fimlab Laboratoriot Oy na drugi strani ter v zadevi AKT (C‑610/17) med Auto- ja Kuljetusalan Työntekijäliitto AKT ry (sindikat delavcev v avtomobilskem in prevoznem sektorju, Finska) (
5
) na eni strani ter Satamaoperaattorit ry (združenje pristaniških operaterjev, Finska) in družbo Kemi Shipping Oy na drugi strani, ker je bil delavcema, ki sta bila v obdobju plačanega letnega dopusta bolna, zavrnjen prenos vseh ali dela dni zadevne odsotnosti z dela zaradi bolezni. Navedena predloga sta posebna, ker se sovpadanje dni plačanega letnega dopusta in dni odsotnosti z dela zaradi bolezni nanaša na obdobje, ki presega minimalno trajanje štirih tednov plačanega letnega dopusta iz člena 7(1) Direktive 2003/88.
3.
Pri vprašanju možnosti neposrednega sklicevanja na člen 31(2) Listine v sporu med posamezniki je bil dosežen velik napredek v sodbah z dne 6. novembra 2018, Bauer in Willmeroth, (
6
) in z dne 6. novembra 2018, Max-Planck-Gesellschaft zur Förderung der Wissenschaften. (
7
) V skladu z „logiko kompenzacije“ (
8
), ki omogoča nadomestitev neobstoja horizontalnega neposrednega učinka direktiv, je Sodišče s priznanjem možnosti neposrednega sklicevanja na člen 31(2) Listine v sporu med posamezniki povečalo učinkovitost temeljne pravice do plačanega letnega dopusta. Kot je Sodišče pojasnilo v teh sodbah, pa je ta možnost horizontalnega sklicevanja mogoča samo v položajih, ki jih ureja pravo Unije. Dogovoriti se je treba še, kakšen pomen je treba pripisati temu izrazu.
4.
Sodišče se v teh zadevah sooča s težavo glede pojasnitve obsega člena 31(2) Listine v položajih, v katerih se države članice in/ali socialni partnerji odločijo, da bodo delavcem odobrili plačani letni dopust, ki presega minimalno obdobje štirih tednov, kot je določeno v členu 7(1) Direktive 2003/88, in za ta dodatni dopust določijo drugačno ureditev od tiste, ki se uporablja za minimalno obdobje štirih tednov.
5.
Ali je treba ugotoviti, da taki ukrepi povečanega nacionalnega varstva ne spadajo na področje uporabe Direktive 2003/88 in posledično na področje uporabe Listine, zaradi česar se niti člen 31(2) Listine niti nobena druga njena določba torej ne uporablja za tovrsten položaj? Ali pa je treba presoditi, da taki ukrepi, ki so sprejeti v skladu s klavzulo o povečanem nacionalnem varstvu iz člena 15 Direktive 2003/88, spadajo na področje uporabe te direktive in posledično na področje uporabe Listine, zaradi česar je treba za člen 31(2) Listine in njene druge določbe torej šteti, da se uporabljajo za tovrsten položaj?
6.
Kolikor ti zadevi spadata na področje uporabe Listine, se torej nanašata na vprašanje ustavnega ravnovesja med Unijo in državami članicami. (
9
) Sodišče bo namreč zaradi teh zadev zlasti lahko odločilo, ali je merilo izvajanja prava Unije v državah članicah, določeno v členu 51(1) Listine, izpolnjeno, kadar te države članice sprejmejo – ali socialnim partnerjem omogočijo, da sprejmejo – ukrepe povečanega nacionalnega varstva.
7.
V teh sklepnih predlogih se bom izrekel za možnost uporabe Listine v položajih, v katerih gre za take ukrepe. Zato bom moral preučiti normativno vsebino člena 31(2) Listine in pojasniti razmerje med to določbo in sekundarno zakonodajo Unije, v obravnavanem primeru členom 7(1) Direktive 2003/88.
8.
Konkretno bom zato Sodišču najprej predlagal, naj odloči, da je treba člen 7(1) Direktive 2003/88 razlagati tako, da ne nasprotuje nacionalnim predpisom ali kolektivnim pogodbam, ki določajo, da dnevi plačanega letnega dopusta, ki presegajo minimalno trajanje štirih tednov iz te določbe, ne morejo biti preneseni v primeru sovpadanja z dnevi odsotnosti z dela zaradi bolezni.
9.
Nato bom predstavil razloge, iz katerih menim, da člen 31(2) Listine te rešitve ne spremeni. Čeprav je namreč po mojem mnenju treba ugotoviti, da se ta določba uporablja v položajih, kot sta ta iz postopkov v glavni stvari, pa menim, da ta določba delavcem ne podeljuje pravice do plačanega letnega dopusta, ki presega minimalno trajanje, kot ga je določil zakonodajalec Unije. Hkrati bom vztrajal, da bi Sodišče s sprejetjem razlogovanja, ki izhaja iz možnosti uporabe Listine v položajih, v katerih se izvaja klavzula o povečanem nacionalnem varstvu, pojasnilo, da se morajo v takih položajih spoštovati vse določbe Listine.
II. Pravni okvir
A.
Pravo Unije
10.
Člen 1 Direktive 2003/88, naslovljen „Namen in področje uporabe“, določa:
„1.   Ta direktiva določa minimalne varnostne in zdravstvene zahteve pri organizaciji delovnega časa.
2.   Ta direktiva se nanaša na:
(a)
minimalni čas […] letnega dopusta […]
[…]“
11.
Člen 7 te direktive določa:
„1.   Države članice sprejmejo potrebne ukrepe, s katerimi vsakemu delavcu zagotovijo pravico do plačanega letnega dopusta najmanj štirih tednov, v skladu s pogoji za upravičenost in dodelitev letnega dopusta, ki jih določa nacionalna zakonodaja in/ali praksa.
2.   Minimalnega letnega dopusta ni mogoče nadomestiti z denarnim nadomestilom, razen v primeru prenehanja delovnega razmerja.“
12.
Člen 15 navedene direktive, naslovljen „Ugodnejše določbe“, določa:
„Ta direktiva ne vpliva na pravico držav članic, da uporabljajo ali uvajajo zakone, podzakonske ali upravne akte, ki so ugodnejši za varovanje zdravja in varnosti delavcev, ali da olajšujejo ali dopuščajo izvajanje kolektivnih pogodb ali sporazumov, sklenjenih med socialnimi partnerji, ki so ugodnejši za varovanje zdravja in varnosti delavcev.“
13.
Člen 17 iste direktive določa, da države članice lahko odstopajo od nekaterih njenih določb. Vendar odstopanje ni dovoljeno glede njenega člena 7.
B.
Finsko pravo
1. Zakon o letnem dopustu
14.
Namen vuosilomalaki (162/2005) (zakon o letnem dopustu (162/2005)) (
10
) z dne 18. marca 2005 je med drugim prenos člena 7 Direktive 2003/88. V skladu s členom 5(1) tega zakona je delavec upravičen do dveh delovnih dni in pol dopusta za vsak poln mesec za odmero dopusta. Če je delovno razmerje do konca leta za odmero dopusta trajalo brez prekinitev manj kot eno leto, pa je delavec upravičen do dveh dni dopusta za vsak polni mesec za odmero dopusta.
15.
Polnih mesecev za odmero dopusta je lahko v letu za odmero dopusta največ 12. Če ima delavec v letu za odmero dopusta 12 polnih mesecev za odmero dopusta, je v skladu z zakonom o letnem dopustu glede na trajanje delovnega razmerja upravičen do 24 oziroma 30 delovnih dni dopusta.
16.
V skladu s členom 4(1), točka 3, zakona o letnem dopustu so delovni dnevi dnevi tedna, razen nedelje, cerkvenih praznikov, dneva neodvisnosti, svetega večera, kresne noči, velike sobote in 1. maja. V koledarskem tednu, v katerem ni nobenega od navedenih dni, je torej šest dni letnega dopusta.
17.
V skladu s členom 20(2) zakona o letnem dopustu je treba 24 delovnih dni letnega dopusta izrabiti v obdobju dopusta (poletni dopust). Preostali dopust (zimski dopust) je treba odobriti najpozneje do začetka naslednjega obdobja dopusta. V skladu s členom 4(1), točka 2, tega zakona je obdobje dopusta obdobje od 2. maja do vključno 30 septembra.
18.
Člen 25(1) zakona o letnem dopustu, kakor je bil spremenjen z laki vuosilomalain muuttamisesta (276/2013) (zakon o spremembi zakona o letnem dopustu (276/2013)) z dne 12. aprila 2013, je v različici, ki je veljala od 1. oktobra 2013 do 31. marca 2016, določal:
„Če je delavec ob nastopu letnega dopusta ali dela tega dopusta zaradi poroda, bolezni ali nesreče nezmožen za delo, se dopust na zahtevo delavca prenese na poznejši čas. Delavec je na zahtevo upravičen do prenosa dopusta ali dela dopusta tudi, če se ve, da bo med dopustom potreboval zdravljenje zaradi bolezni ali drugo z njim izenačeno zdravljenje, med katerim bo nezmožen za delo.“
19.
Člen 25(2) zakona o letnem dopustu v različici, kakor je bila spremenjena z laki vuosilomalain muuttamisesta (182/2016) (zakon o spremembi zakona o letnem dopustu (182/2016)) z dne 18. marca 2016 in ki je začela veljati 1. aprila 2016, določa:
„Če nezmožnost za delo zaradi poroda, bolezni ali nesreče nastopi med letnim dopustom ali delom tega dopusta, je delavec na zahtevo upravičen do prenosa dni, ko je nezmožen za delo in ki sovpadajo z letnim dopustom, če njihovo število preseže šest dni dopusta. Zgoraj navedeni karenčni dnevi ne smejo zmanjšati pravice delavca do štirih tednov letnega dopusta.“
2. Kolektivni pogodbi, ki se uporabljata
20.
Na Finskem je s kolektivnimi pogodbami pogosto dogovorjen daljši dopust od tistega, ki je določen z zakonom o letnem dopustu. To velja med drugim za kolektivno pogodbo, sklenjeno med združenjem delodajalcev v sektorju zdravstvenih storitev in sindikatom TSN za obdobje med 1. marcem 2014 in 31. januarjem 2017 za zdravstveno dejavnost (v nadaljevanju: kolektivna pogodba za zdravstveno dejavnost), in kolektivno pogodbo, sklenjeno med združenjem pristaniških operaterjev in sindikatom AKT za obdobje med 1. februarjem 2014 in 31. januarjem 2017 za sektor pomorskega tovornega prometa (v nadaljevanju: kolektivna pogodba za sektor pomorskega tovornega prometa).
21.
V skladu s členom 16(1) kolektivne pogodbe za zdravstveno dejavnost se „letni dopust […] določi glede na zakon o letnem dopustu in spodaj navedene določbe“. Člen 16(7) te kolektivne pogodbe določa, da se „letni dopust […] odobri v skladu z zakonom o letnem dopustu“.
22.
V skladu s členom 10(1) in (2) kolektivne pogodbe za sektor pomorskega tovornega prometa se „dolžina letnega dopusta delavca […] določi v skladu z veljavnim zakonom o letnem dopustu“ in „letni dopust se odobri v skladu z zakonom o letnem dopustu, če ni dogovorjeno drugače“.
23.
Na podlagi določb kolektivnih pogodb, navedenih v prejšnjih dveh točkah, so bile za prenos letnega dopusta zaradi nezmožnosti za delo uporabljene ustrezne določbe zakona o letnem dopustu, ki je veljal v času dejanskega stanja.
III. Spora o glavni stvari in vprašanja za predhodno odločanje
A.
Zadeva TSN (C‑609/17)
24.
Marika Luoma je od 14. novembra 2011 na podlagi pogodbe o zaposlitvi za nedoločen čas kot asistentka v laboratoriju zaposlena v družbi Fimlab Laboratoriot.
25.
Na podlagi kolektivne pogodbe za zdravstveno dejavnost je M. Luoma ob upoštevanju njene delovne dobe upravičena do 42 delovnih dni, to je sedem tednov, plačanega letnega dopusta za leto za odmero dopusta, ki se je izteklo 31. marca 2015.
26.
Potem ko ji je bilo za obdobje od ponedeljka, 7. septembra, do nedelje, 13. septembra 2015, odobrenih šest dni letnega dopusta, je M. Luoma 10. avgusta 2015 delodajalca obvestila, da bo morala biti 2. septembra 2015 operirana, in vložila zahtevo, naj se posledično navedeni letni dopust prenese na poznejši čas. M. Luoma je bila po operaciji odsotna z dela zaradi bolezni do 23. septembra 2015. Od zgoraj navedenega letnega dopusta 42 delovnih dni je zadevna oseba izrabila že 22 dni, to je tri tedne in štiri delovne dni. Družba Fimlab Laboratoriot je prenesla prva dva dneva dopusta, ki sta še temeljila na zakonu o letnem dopustu, ne pa preostalih štirih dni dopusta, ki izhajajo iz kolektivne pogodbe za zdravstveno dejavnost, pri čemer se je oprla na določbe člena 16, od (1) do (7), te kolektivne pogodbe ter člena 25(1) zakona o letnem dopustu, ki je veljal v času dejanskega stanja.
27.
Sindikat TSN kot predstavniška organizacija delavcev, ki je podpisala kolektivno pogodbo za zdravstveno dejavnost, je pri työtuomioistuin (delovno sodišče, Finska) vložil tožbo, s katero predlaga, naj se ugotovi, da je M. Luoma zaradi nezmožnosti za delo upravičena do prenosa dopusta, odobrenega na podlagi te konvencije za obdobje med 9. septembrom in 13. septembrom 2015, na poznejši čas. Po mnenju sindikata TSN je namreč to, da je delodajalec zadevni osebi zavrnil prenos dopusta, v nasprotju s členom 7(1) Direktive 2003/88 in členom 31(2) Listine.
28.
Združenje delodajalcev v sektorju zdravstvenih storitev, ki je predstavniška organizacija delodajalcev, in družba Fimlab Laboratoriot v odgovoru na tožbo trdita, da s tako zavrnitvijo niso kršene navedene določbe prava Unije, ker se te ne uporabljajo za del pravice do plačanega letnega dopusta, ki je zagotovljen z nacionalnim pravom ali kolektivnimi pogodbami ter presega minimalno trajanje štirih tednov plačanega letnega dopusta, določeno v členu 7 Direktive 2003/88.
29.
Predložitveno sodišče, ki se v zvezi s tem sklicuje na sodbi z dne 3. maja 2012, Neidel, (
11
) in z dne 20. julija 2016, Maschek, (
12
) na eni strani ter na sodbi z dne 19. septembra 2013, preveritev Komisija/Strack, (
13
) in z dne 30. junija 2016, Sobczyszyn, (
14
) na drugi strani, meni, da na podlagi sodne prakse Sodišča ni mogoče odločiti o vprašanju, ali je uporaba člena 25(1) zakona o letnem dopustu, v obravnavani zadevi kot sestavnega dela kolektivne pogodbe za zdravstveno dejavnost – ker omejuje pravico do prenosa plačanega letnega dopusta samo na dopust, priznan na podlagi zakona o letnem dopustu, z izključitvijo dopusta, priznanega na podlagi kolektivne pogodbe, ki traja dlje od zakonsko predpisanega letnega dopusta – v skladu z zahtevami, ki izhajajo iz člena 7(1) Direktive 2003/88 in člena 31(2) Listine.
30.
V zvezi z zadnjenavedeno določbo se predložitveno sodišče poleg tega sprašuje, ali ima lahko neposreden učinek v sporu med posamezniki.
31.
V teh okoliščinah je työtuomioistuin (delovno sodišče) prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ta vprašanja:
„1.
Ali člen 7(1) Direktive [2003/88] nasprotuje nacionalni določbi iz kolektivne pogodbe ali njeni razlagi, v skladu s katero delavec, ki je ob nastopu letnega dopusta ali dela letnega dopusta nezmožen za delo, ne glede na svojo zahtevo ni upravičen do prenosa dopusta iz zadevnega obdobja nezmožnosti za delo, ki mu je priznan na podlagi kolektivne pogodbe, če neprenos dopusta, določenega s kolektivno pogodbo, ne zmanjša pravice delavca do štirih tednov letnega dopusta?
2.
Ali ima člen 31(2) [Listine] neposredni pravni učinek v delovnem razmerju med subjekti zasebnega prava, torej horizontalni neposredni pravni učinek?
3.
Ali člen 31(2) [Listine] varuje pridobljeni dopust, če je trajanje dopusta daljše od minimalnega letnega dopusta štirih tednov, določenega v členu 7(1) Direktive [2003/88], in ali ta določba [Listine] nasprotuje nacionalni določbi iz kolektivne pogodbe ali njeni razlagi, v skladu s katero delavec, ki je ob nastopu letnega dopusta ali dela letnega dopusta nezmožen za delo, ne glede na svojo zahtevo ni upravičen do prenosa dopusta iz zadevnega obdobja nezmožnosti za delo, ki mu je priznan na podlagi kolektivne pogodbe, če neprenos dopusta, določenega s kolektivno pogodbo, ne zmanjša pravice delavca do štirih tednov letnega dopusta?“
B.
Zadeva AKT (C‑610/17)
32.
Tapio Keränen je zaposlen v družbi Kemi Shipping.
33.
Na podlagi kolektivne pogodbe za sektor pomorskega tovornega prometa je T. Keränen upravičen do 30 delovnih dni, to je pet tednov, plačanega letnega dopusta za leto za odmero dopusta, ki se je izteklo 31. marca 2016.
34.
Potem ko se je 22. avgusta 2016 začel njegov letni dopust, je T. Keränen 29. avgusta 2016 zbolel. Zdravnik za medicino dela mu je zato za obdobje od tega dne do 4. septembra 2016 odredil odsotnost z dela zaradi bolezni. Zahteva T. Keränena, da bi se šest delovnih dni letnega dopusta posledično preneslo, je družba Kemi Shipping zavrnila na podlagi člena 10(1) in (2) kolektivne pogodbe za sektor pomorskega tovornega prometa in člena 25 zakona o letnem dopustu, kakor je bil spremenjen z zakonom o spremembi zakona o letnem dopustu (182/2016), teh šest dni odsotnosti z dela zaradi bolezni pa je navedeni delodajalec odbil od plačanega letnega dopusta, do katerega je bil upravičen T. Keränen.
35.
Sindikat AKT, predstavniška organizacija delavcev, ki je podpisala kolektivno pogodbo za sektor pomorskega tovornega prometa, je pri työtuomioistuin (delovno sodišče) vložil tožbo, s katero predlaga, naj se ugotovi, da se zaradi uporabe člena 10(1) in (2) te pogodbe ne more uporabiti člen 25(2) zakona o letnem dopustu, ker je zadnjenavedena določba v nasprotju s členom 7(1) Direktive 2003/88 in členom 31(2) Listine.
36.
Združenje pristaniških operaterjev, ki je predstavniška organizacija delodajalcev, in družba Kemi Shipping v odgovoru na tožbo trdita, da s členom 25(2) zakona o letnem dopustu te določbe prava Unije niso kršene, in to iz podobnih razlogov, kot so navedeni v točki 28 teh sklepnih predlogov.
37.
Predložitveno sodišče iz enakih razlogov, kot so predstavljeni v njegovi predložitveni odločbi v zadevi TSN (C‑609/17), meni, da na podlagi sodne prakse Sodišča, navedene v točki 29 teh sklepnih predlogov, ni mogoče odločiti o vprašanju, ali je uporaba člena 25(2) zakona o letnem dopustu, v obravnavani zadevi kot sestavnega dela kolektivne pogodbe za sektor pomorskega tovornega prometa – ker iz njega izhaja, da delavec, čigar nezmožnost za delo zaradi bolezni nastopi med letnim dopustom ali delom tega dopusta, ne glede na svojo zahtevo ni upravičen do prenosa prvih šestih dni obdobja nezmožnosti za delo, ki sovpadajo z letnim dopustom, če ti karenčni dnevi ne zmanjšajo pravice navedenega delavca do štirih tednov letnega dopusta – v skladu z zahtevami, ki izhajajo iz člena 7(1) Direktive 2003/88 in člena 31(2) Listine.
38.
V teh okoliščinah je työtuomioistuin (delovno sodišče) prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ta vprašanja:
„1.
Ali člen 7(1) Direktive [2003/88] nasprotuje nacionalni določbi iz kolektivne pogodbe ali njeni razlagi, v skladu s katero delavec, čigar nezmožnost za delo zaradi bolezni nastopi med letnim dopustom ali delom tega dopusta, ne glede na svojo zahtevo ni upravičen do prenosa prvih šestih dni obdobja nezmožnosti za delo, ki sovpadajo z letnim dopustom, če ti karenčni dnevi ne zmanjšajo pravice delavca do štirih tednov letnega dopusta?
2.
Ali ima člen 31(2) [Listine] neposredni pravni učinek v delovnem razmerju med subjekti zasebnega prava, torej horizontalni neposredni pravni učinek?
3.
Ali člen 31(2) [Listine] varuje pridobljeni dopust, če je trajanje dopusta daljše od minimalnega letnega dopusta štirih tednov, določenega v členu 7(1) Direktive [2003/88], in ali ta določba [Listine] nasprotuje nacionalni določbi iz kolektivne pogodbe ali njeni razlagi, v skladu s katero delavec, čigar nezmožnost za delo zaradi bolezni nastopi med letnim dopustom ali delom tega dopusta, ne glede na svojo zahtevo ni upravičen do prenosa prvih šestih dni obdobja nezmožnosti za delo, ki sovpadajo z letnim dopustom, če ti karenčni dnevi ne zmanjšajo pravice delavca do štirih tednov letnega dopusta?“
IV. Analiza
A.
Prvo in tretje vprašanje za predhodno odločanje
39.
Predložitveno sodišče s prvim in tretjim vprašanjem za predhodno odločanje v vsaki od združenih zadev, ki ju je treba po mojem mnenju preučiti skupaj, Sodišču v bistvu predlaga, naj odloči, ali je treba člen 7(1) Direktive 2003/88 in člen 31(2) Listine razlagati tako, da nasprotujeta nacionalnim predpisom ali kolektivnim pogodbam, kot so ti iz postopkov v glavni stvari, iz katerih izhaja, da dnevi plačanega letnega dopusta, ki presegajo obdobje štirih tednov, v primeru sovpadanja z dnevi odsotnosti z dela zaradi bolezni ne morejo biti preneseni.
1. Razlaga člena 7(1) Direktive 2003/88
40.
Najprej je treba na eni strani opozoriti, da – kot je razvidno iz besedila člena 7(1) Direktive 2003/88, ki je določba, od katere ta direktiva ne dopušča odstopanja – ima vsak delavec pravico do plačanega letnega dopusta najmanj štirih tednov in da je treba to pravico v skladu z ustaljeno sodno prakso Sodišča šteti za načelo socialnega prava Unije, ki je posebnega pomena. (
15
) Ta pravica vsakega delavca je izrecno določena v členu 31(2) Listine, ki ji člen 6(1) PEU priznava enako pravno veljavnost, kot jo imata Pogodbi. (
16
)
41.
Po presoji Sodišča je namen pravice do plačanega letnega dopusta, ki jo člen 7 Direktive 2003/88 podeljuje vsakemu delavcu, „delavcu omogočiti, da se po eni strani spočije od izvajanja nalog, ki jih ima v skladu s svojo pogodbo o zaposlitvi, ter da ima po drugi strani na voljo čas za sprostitev in razvedrilo“. (
17
)
42.
Ta namen, „ki razlikuje med pravico do plačanega letnega dopusta in drugimi vrstami dopusta, katerih namen je drugačen, temelji na predpostavki, da je delavec dejansko delal v referenčnem obdobju. Cilj, da se delavcu omogoči, da se spočije, namreč predpostavlja, da je delavec opravljal dejavnost, ki – za zagotovitev njegove varnosti ter varovanja njegovega zdravja, ki ju določa Direktiva 2003/88 – upravičuje obdobje počitka, sprostitve in razvedrila. Zato je treba pravice do plačanega letnega dopusta načeloma izračunati na podlagi obdobij dejanskega dela, dopolnjenih v skladu s pogodbo o zaposlitvi“. (
18
)
43.
Iz tega izhaja, da delavec lahko pridobi pravice do plačanega letnega dopusta na podlagi člena 7(1) Direktive 2003/88 „samo za obdobja, v katerih je dejansko delal“. (
19
)
44.
Sodišče je v zadevah, o katerih je odločalo, oblikovalo sodno prakso, katere skupna točka je delavcem zagotoviti dejansko upravičenost do obdobja počitka in oddiha, zagotovljenega s členom 7(1) Direktive 2003/88. Tako morajo ti delavci na primer v tem obdobju imeti na voljo finančne razmere, ki so primerljive s tistimi, ki jih imajo na voljo med opravljanjem svojega dela. (
20
)
45.
Poleg tega je Sodišče odločilo, da „v določenih specifičnih situacijah, ko delavec ni zmožen opravljati svojih nalog – zlasti zaradi bolniške odsotnosti, ki je ustrezno upravičena – država članica pravice do plačanega letnega dopusta ne more pogojevati s tem, da je delavec dejansko delal […]. Tako je treba glede pravice do plačanega letnega dopusta ugotoviti, da so delavci, ki so v referenčnem obdobju odsotni z dela zaradi bolezni, izenačeni s tistimi, ki so v tem obdobju dejansko delali“. (
21
)
46.
Ta sodna praksa, ki izvira iz sodbe z dne 20. januarja 2009, Schultz-Hoff in drugi, (
22
) pomeni, da imajo zadevni delavci pravico, da plačani letni dopust izrabijo pozneje, če ta sovpada z obdobjem odsotnosti z dela zaradi bolezni.
47.
Tako je Sodišče presodilo, „da je treba člen 7(1) Direktive 2003/88 v primeru sovpadanja letnega dopusta in odsotnosti z dela zaradi bolezni razlagati tako, da nasprotuje nacionalnim določbam ali praksam, ki določajo, da pravica do plačanega letnega dopusta ugasne ob koncu referenčnega obdobja in/ali obdobja za prenos, ki je določen z nacionalno zakonodajo, če je bil delavec z dela odsoten zaradi bolezni v celotnem ali delu referenčnega obdobja, in da zato dejansko ni mogel izvršiti navedene pravice“. (
23
)
48.
Sodišče je namreč štelo, da „se namen pravice do plačanega letnega dopusta, in sicer delavcu omogočiti, da se spočije in da ima na voljo čas za sprostitev in razvedrilo, razlikuje od namena odsotnosti z dela zaradi bolezni, ki je delavcu omogočiti okrevanje po bolezni“. (
24
)
49.
Glede različnih namenov teh dveh vrst dopusta je Sodišče ugotovilo, da „ima delavec, ki je med predhodno določenim obdobjem letnega dopusta odsoten z dela zaradi bolezni, pravico, da na svojo prošnjo in zato, da bi lahko dejansko izkoristil svoj letni dopust, ta dopust izkoristi v obdobju, ki ne sovpada z obdobjem odsotnosti z dela zaradi bolezni“. (
25
)
50.
Sovpadanje odsotnosti z dela zaradi bolezni in plačanega letnega dopusta torej ne more pomeniti ovire pri poznejšem uveljavljanju plačanega letnega dopusta delavca. Delavec, ki je med prvotno določenim obdobjem letnega dopusta odsoten z dela zaradi bolezni, ima po odsotnosti z dela zaradi bolezni pravico izrabiti letni dopust v drugem obdobju, ki ni bilo prvotno določeno. Sodišče je poleg tega presodilo, „da se za določitev tega novega obdobja letnega dopusta, ki ustreza času sovpadanja prvotno določenega obdobja letnega dopusta in odsotnosti z dela zaradi bolezni, uporabijo pravila in postopki nacionalnega prava, ki veljajo za določitev dopustov delavcev, pri čemer se upoštevajo različni konkretni interesi, zlasti nujni razlogi v zvezi z interesi podjetja“. (
26
)
51.
Ob tem je treba pojasniti, da je Sodišče to sodno prakso sprejelo v okviru razlage člena 7(1) Direktive 2003/88 in da se torej nanaša samo na pravico do plačanega letnega dopusta, ki je s to določbo podeljena delavcem. Enako poleg tega velja za druga pravila, ki jih je določilo Sodišče, kot je pravilo, da morajo delavci v obdobju letnega dopusta, ki jim je zagotovljen na podlagi te določbe, prejemati znesek, enakovreden njihovi običajni plači. (
27
)
52.
Namen člena 7(1) Direktive 2003/88 je torej zaščititi le jedro minimalnega varstva, ki ga pomeni pravica do plačanega letnega dopusta najmanj štirih tednov, vendar ob upoštevanju, da je delavec za pridobitev take pravice za tako obdobje dejansko delal. Nasprotno pa so, kar zadeva dodatno obdobje plačanega letnega dopusta, do katerega je delavec upravičen na podlagi nacionalnega prava, v nacionalnih predpisih ali kolektivnih pogodbah lahko določeni pogoji za pridobitev in izgubo takega dopusta, ki se razlikujejo od pravil o varstvu, ki izhajajo iz razlage člena 7(1) Direktive 2003/88. (
28
)
53.
Iz navedenega izhaja, da če bi se zavrnitvi prenosa plačanega letnega dopusta zadevnima delavcema v okviru teh zadev nanašali na dneve plačanega letnega dopusta, ki so del minimalnega obdobja štirih tednov, zagotovljenega s členom 7(1) Direktive 2003/88, bi bilo treba za zadevne nacionalne predpise ali kolektivni pogodbi šteti, da so v nasprotju s to določbo. Spomniti je namreč treba, da gre v postopkih v glavni stvari za plačani letni dopust, ki ga ni bilo mogoče prenesti, čeprav ga zadevna delavca nista mogla dejansko izrabiti, ker sta bila v obdobju plačanega letnega dopusta odsotna z dela zaradi bolezni. Ti obdobji sta bili kratki, tako da za vprašanje najdaljšega obdobja prenosa plačanega letnega dopusta, ki bi se glede na okoliščine lahko postavljalo v okoliščinah dolgotrajnih odsotnosti delavca zaradi bolezni, (
29
) v obravnavani zadevi ni podlage.
54.
Ker pa sovpadanje odsotnosti z dela zaradi bolezni in plačanega letnega dopusta ne vpliva na minimalno obdobje štirih tednov, varovano s členom 7(1) Direktive 2003/88, temveč na obdobje plačanega letnega dopusta, ki presega to trajanje, nezmožnost poznejše izrabe takega dopusta, ki izhaja iz nacionalnih predpisov ali kolektivne pogodbe, ni v nasprotju s to določbo. Povečanje pravic do plačanega letnega dopusta nad minimum, ki ga zahteva člen 7(1) Direktive 2003/88, je ugoden ukrep za delavce, ki presega minimalne zahteve iz te določbe, in ga zato ta ne ureja. (
30
)
55.
V zvezi s tem je treba poudariti, da je Sodišče že večkrat priznalo možnost držav članic, da presežejo jedro minimalnega varstva, zagotovljeno s členom 7(1) Direktive 2003/88.
56.
Tako iz sodne prakse Sodišča izhaja, da Direktiva 2003/88 ne nasprotuje „nacionalnim določbam, ki določajo pravico do plačanega letnega dopusta, ki traja več kot štiri tedne in je dodeljen pod pogoji za pridobitev ali dodelitev, ki so določeni z navedenim nacionalnim pravom“. (
31
)
57.
Sodišče je v podporo temu preudarku večkrat ugotovilo, da iz besedila člena 1(1) in (2)(a), člena 7(1) in člena 15 Direktive 2003/88 izrecno izhaja, da je njen cilj zgolj določitev minimalnih varnostnih in zdravstvenih zahtev pri organizaciji delovnega časa in da ne vpliva na pravico držav članic, da uporabljajo nacionalne določbe, ki so ugodnejše za varovanje delavcev. (
32
)
58.
Iz navedenega sklepam, da morajo na eni strani države članice in/ali socialni partnerji odločiti, ali bodo delavcem priznali dodatni plačan letni dopust poleg minimalnega plačanega letnega dopusta štirih tednov, ki je določen v členu 7(1) Direktive 2003/88, ali ne. Na drugi strani morajo v zvezi s tem dodatnim obdobjem opredeliti pogoje za dodelitev in izgubo dopusta, ki se lahko razlikujejo od pravil o varstvu, ki jih je Sodišče določilo za minimalno obdobje plačanega letnega dopusta, zagotovljeno s členom 7(1) Direktive 2003/88. Tako se lahko pravila za prenos plačanega letnega dopusta razlikujejo glede na to, ali gre za minimalni plačani dopust, varovan s členom 7(1) Direktive 2003/88, ali ne.
59.
Vendar je treba pojasniti, da kadar se države članice in/ali socialni partnerji odločijo uporabiti možnost, ki jim je ponujena v členu 15 te direktive, da uporabijo ugodnejše določbe nacionalnega prava za varovanje zdravja in varnosti delavcev, pri čemer še naprej uresničujejo ta cilj, morajo še vedno spoštovati pravo Unije. Torej ni mogoče sklepati, da države članice in/ali socialni partnerji, če presežejo jedro minimalnega varstva, opredeljeno v členu 7(1) navedene direktive, vstopijo na pravno območje, na katerem znova pridobijo popolno svobodo. V tem smislu je treba trditev, da države članice „v svojih nacionalnih pravnih redih prosto sprejemajo določbe glede dolžine delovnega časa in časa počitka, ki so za delavce ugodnejše od tistih, določenih v [Direktivi 2003/88]“, (
33
) omiliti in dopolniti s pojasnilom, da gre za omejeno svobodo.
60.
Kot je namreč Sodišče nedavno opozorilo v sodbi z dne 13. decembra 2018, Hein, (
34
) je jasno, da kadar države članice in/ali socialni partnerji sprejmejo ugodnejše ukrepe za delavce s tem, da so jim v obravnavanem primeru dodelili dneve dopusta, ki presegajo minimalno obdobje štirih tednov, ne morejo hkrati posegati v pravila o varstvu iz prava Unije, ki se uporabljajo v okviru tega minimalnega obdobja. V tej zadevi se socialni partnerji zato niso mogli sklicevati na okoliščino, da so delavcem dodelili več dni dopusta kot nadomestilo za to, da ti v minimalnem obdobju, varovanem s členom 7(1) Direktive 2003/88, ne prejmejo običajne plače.
61.
Sodišče je tako presodilo, da čeprav Direktiva 2003/88 „ne nasprotuje temu, da socialni partnerji s kolektivno pogodbo na podlagi nacionalnega prava uvedejo pravila, katerih namen je na splošno prispevati k izboljšanju delovnih pogojev delavcev, pa morajo izvedbeni predpisi za ta pravila upoštevati omejitve, ki izhajajo iz te direktive“. (
35
) Ta ugodna ukrepa, „ki presegata minimalne zahteve iz te določbe, in ju zato ta ne ureja […] ne moreta biti namenjena temu, da se nadomesti negativni učinek, ki ga ima za delavca zmanjšanje dolgovanega plačila iz naslova tega dopusta, ne da bi se s tem ogrozila pravica do plačanega letnega dopusta na podlagi [člena 7(1) Direktive 2003/88], katere sestavni del je pravica delavca, da ima v obdobju počitka in oddiha na voljo finančne razmere, ki so primerljive s tistimi, ki se nanašajo na opravljanje njegovega dela“. (
36
)
62.
V tovrstnem položaju ukrep, ki je a priori ugodnejši za delavce, ker jim dodeljuje več dni dopusta, v resnici posega v jedro minimalnega varstva, zagotovljeno s členom 7(1) Direktive 2003/88, v obravnavani zadevi zato, ker vpliva na pravilo o varstvu, v skladu s katerim mora delavec v minimalnem obdobju letnega dopusta, do katerega je upravičen na podlagi te določbe, prejemati običajno plačo. Iz tega razloga je treba za tak ukrep šteti, da je v nasprotju z navedeno določbo. (
37
)
63.
V okviru obravnavanih zadev se ne zatrjuje, da se z nacionalnimi predpisi ali kolektivnima pogodbama, obravnavanimi v postopkih v glavni stvari, posega v jedro minimalnega varstva, zagotovljeno s členom 7(1) Direktive 2003/88. V tej fazi moje analize je torej mogoče ugotoviti, da ti nacionalni predpisi ali ti kolektivni pogodbi lahko, ne da bila ta določba kršena, določajo, da dnevi plačanega letnega dopusta, ki presegajo minimalno trajanje štirih tednov, varovano z navedeno določbo, v primeru sovpadanja z dnevi odsotnosti z dela zaradi bolezni ne morejo biti preneseni.
64.
Ugotoviti je treba še, ali je s členom 31(2) Listine mogoče priti do drugačne rešitve. To je predmet tretjega vprašanja, ki ga je postavilo predložitveno sodišče.
2. Razlaga člena 31(2) Listine
65.
S tretjim vprašanjem za predhodno odločanje je Sodišče pozvano k pojasnitvi, ali člen 31(2) Listine delavcu omogoča, da zahteva varstvo pravice do plačanega letnega dopusta, ki presega varstvo, zagotovljeno s členom 7(1) Direktive 2003/88.
66.
Natančneje, v okviru obravnavanih zadev je treba ugotoviti, ali se je na člen 31(2) Listine mogoče sklicevati, da se pravilo, v skladu s katerim je v primeru sovpadanja odsotnosti z dela zaradi bolezni s plačanim letnim dopustom tega mogoče prenesti na poznejši čas, razširi preko trajanja štirih tednov iz člena 7(1) Direktive 2003/88.
67.
Naj najprej povem, da je po mojem mnenju odgovor na to vprašanje nikalen. Vendar obstaja težava, in sicer pri izbiri pravne poti, ki jo je treba uporabiti, da bi prišli do tega odgovora. Tako sta možni dve poti.
68.
Bodisi je treba ugotoviti, da se Listina ne uporablja v položaju, v katerem se države članice in/ali socialni partnerji odločijo delavcem odobriti dni plačanega letnega dopusta, ki presegajo minimalno trajanje štirih tednov, pri čemer za te dodatne dni določijo posebno ureditev, zlasti kar zadeva njihov prenos v primeru sovpadanja z dnevi odsotnosti z dela zaradi bolezni.
69.
Bodisi je treba ugotoviti, da se Listina uporablja v takem položaju izvajanja povečanega nacionalnega varstva, da pa je namen člena 31(2) Listine varovati le jedro minimalnega varstva, kot ga je določil zakonodajalec Unije, in sicer v tem primeru plačanega letnega dopusta najmanj štirih tednov. Iz tega izhaja, da ta določba ne nasprotuje temu, da države članice in/ali socialni partnerji za dodatne dni plačanega letnega dopusta določijo pravila, ki se razlikujejo od tistih, ki se uporabljajo za minimalno trajanje štirih tednov, vključno v zvezi s prenosom teh dni v primeru sovpadanja z dnevi odsotnosti z dela zaradi bolezni.
70.
Opozoriti je treba, da pravica do plačanega letnega dopusta kot načelo socialnega prava Unije ni le posebej pomembna, ampak je tudi izrecno določena v členu 31(2) Listine, ki ji člen 6(1) PEU priznava enako pravno veljavnost, kot jo imata Pogodbi. (
38
)
71.
Temeljne pravice, ki jih zagotavlja pravni red Unije, pa se uporabljajo v vseh položajih, ki jih ureja pravo Unije. (
39
)
72.
Člen 51(1) Listine določa, da se njene določbe uporabljajo „za države članice […] samo, ko izvajajo pravo Unije“.
73.
Poleg tega se v skladu s členom 6(1), drugi pododstavek, PEU „[z] določbami Listine […] na nikakršen način ne širijo pristojnosti Unije, opredeljene v Pogodbah“. Prav tako v skladu s členom 51(2) Listine ta „ne razširja področja uporabe prava Unije preko pristojnosti Unije niti ne ustvarja nikakršnih novih pristojnosti ali nalog Unije in ne spreminja pristojnosti in nalog, opredeljenih v Pogodbah“.
74.
Glede na navedeno se člen 31(2) Listine uporablja za zadevi iz postopkov v glavni stvari samo, če je mogoče ugotoviti, da se z nacionalnimi predpisi ali kolektivnima pogodbama, obravnavanimi v postopkih v glavni stvari, izvaja Direktiva 2003/88.
75.
Na podlagi tega je treba ugotoviti, ali to, da države članice in/ali socialni partnerji na podlagi člena 15 Direktive 2003/88 sprejmejo ugodnejše določbe za varovanje zdravja in varnosti delavcev, pomeni izvajanje te direktive.
76.
V zvezi s tem iz sodne prakse Sodišča izhaja, da „je treba za ugotovitev, ali nacionalni ukrep pomeni izvajanje prava Unije v smislu člena 51(1) Listine, poleg drugih elementov preveriti, ali je cilj zadevne nacionalne zakonodaje izvajanje določbe prava Unije, kakšna je narava te zakonodaje in ali ta zakonodaja sledi tudi drugim ciljem poleg tistih, ki jih zajema pravo Unije, tudi če lahko posredno vpliva na zadnje, ter ali obstaja posebna ureditev prava Unije na tem področju ali taka, da lahko nanj vpliva“. (
40
)
77.
Kot sem nakazal zgoraj, si glede opredelitve nacionalnih ukrepov, kot so ti iz postopkov v glavni stvari, kot izvajanje prava Unije nasprotujeta dve tezi.
78.
V skladu s prvo tezo je s členom 7(1) Direktive 2003/88 opredeljen obseg obveznosti, ki jo imajo države članice, in sicer, da sprejmejo potrebne ukrepe, s katerimi vsakemu delavcu zagotovijo pravico do plačanega letnega dopusta najmanj štirih tednov. Ugotoviti je treba, da kadar države članice sprejmejo ugodnejše ukrepe za delavce, kot jim je dovoljeno na podlagi člena 15 Direktive 2003/88, presežejo ta obseg in tako izstopijo iz področja uporabe te direktive. Zato ni mogoče šteti, da izvajajo to direktivo. Zato se v skladu s tem, kar določa člen 51(1) Listine, ta ne uporablja za tak položaj. Povedano drugače, ker gre za položaj, ki ga ne ureja pravo Unije, se Listina ne uporablja. Ker države članice ne izvajajo prava Unije, Sodišče torej ni pristojno za razlago člena 31(2) Listine ali katere koli druge njene določbe. (
41
) Vendar od takrat, ko bi bilo ugotovljeno, da je z nacionalnimi predpisi, ki presegajo jedro minimalnega varstva, kršeno pravilo prava Unije, bi ti predpisi znova spadali v normativni prostor, ki ga pokriva pravo Unije, zato bi se zanje Listina uporabljala.
79.
Ta prva teza izhaja iz nekaterih sodb Sodišča, iz katerih je razvidna njegova zadržanost do tega, da bi za nacionalne ukrepe, ki presegajo jedro minimalnega varstva, opredeljeno v direktivi, zahtevalo spoštovanje splošnih načel prava Unije. (
42
)
80.
Ta usmeritev sodne prakse se je nadaljevala v sodbi z dne 10. julija 2014, Julián Hernández in drugi. (
43
) Sodišče je bilo v tej zadevi med drugim pozvano, naj presodi obseg določbe, primerljive s členom 15 Direktive 2003/88, in sicer člena 11, prvi odstavek, Direktive 2008/94/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 22. oktobra 2008 o varstvu delavcev v primeru plačilne nesposobnosti delodajalca, (
44
) ki določa, da ta direktiva „ne vpliva na pravico držav članic, da uporabljajo ali uvajajo zakone in druge predpise, ki so za delavce ugodnejši“.
81.
Potem ko je Sodišče ugotovilo, da obveznost minimalnega varstva delavcev v primeru plačilne nesposobnosti delodajalca, zahtevana z Direktivo 2008/94, ni kršena, je ugotovilo, da je v členu 11, prvi odstavek, te direktive „zgolj ugotovljeno“, da navedena direktiva ne vpliva na pravico držav članic, da sprejmejo določbe, ki bolje varujejo delavce. (
45
) Po mnenju Sodišča „[t]a določba, ki je umeščena v poglavje V, naslovljeno ‚Splošne in končne določbe‘, glede na svoje besedilo državam članicam ne podeljuje pristojnosti za oblikovanje zakonodaje na podlagi prava Unije, temveč v nasprotju s pristojnostmi, določenimi v poglavjih I in II navedene direktive, le priznava pravico držav članic v skladu z nacionalnim pravom, da določijo take ugodnejše določbe zunaj okvira, vzpostavljenega s to direktivo“. (
46
) Sodišče je iz tega sklepalo, da „za določbo nacionalnega prava, kakršna je ta iz postopka v glavni stvari, ki delavcem zgolj podeljuje ugodnejše varstvo, ki izhaja le iz izvajanja pristojnosti držav članic, ki jo potrjuje člen 11, prvi odstavek, Direktive 2008/94, ni mogoče šteti, da spada na področje uporabe te direktive“. (
47
) Za to določbo nacionalnega prava torej ni bilo mogoče šteti, da izvaja pravo Unije v smislu člena 51(1) Listine, zato je ni bilo mogoče preučiti glede na jamstva iz Listine, zlasti njenega člena 20. (
48
)
82.
V skladu z drugo tezo pa, kadar države članice sprejmejo ugodnejše ukrepe za delavce, kot jim je dovoljeno na podlagi člena 15 Direktive 2003/88, je treba šteti, da uporabljajo možnost, ki jim je izrecno podeljena s to določbo, kar bi bilo treba enačiti z izvajanjem te direktive. Ker gre za položaj, ki ga ureja pravo Unije, se Listina torej uporablja. Za take ukrepe bi se potem zahtevalo spoštovanje Listine enako kot spoštovanje drugih pravil primarnega prava in sekundarne zakonodaje Unije. Če bi bilo treba ugotoviti, da države članice s sprejetjem ukrepov povečanega nacionalnega varstva izvajajo pravo Unije, bi bilo Sodišče pristojno za razlago Listine v okviru predloga za sprejetje predhodne odločbe, vloženega v skladu s členom 267 PDEU.
83.
Ta druga teza izvira iz mnenj, ki jih je predstavilo več generalnih pravobranilcev, in iz več sodb Sodišča, naklonjenih temu, da morajo nacionalni ukrepi, ki presegajo jedro minimalnega varstva, opredeljeno v direktivi, ali določajo strožja pravila kot direktiva, spoštovati pravo Unije, zlasti splošna načela tega prava. (
49
)
84.
Na socialnem področju in v zvezi z Listino je navedena teza izražena zlasti v sodbi z dne 18. julija 2013, Alemo-Herron in drugi, (
50
) v kateri je Sodišče odločilo, da „[č]lena 3 Direktive [Sveta 2001/23/ES z dne 12. marca 2001 o približevanju zakonodaje držav članic v zvezi z ohranjanjem pravic delavcev v primeru prenosa podjetij, obratov ali delov podjetij ali obratov (
51
)] v povezavi s členom 8 te direktive[ (
52
)] ni mogoče razlagati tako, da državam članicam dovoljuje sprejemanje ukrepov, ki so sicer ugodnejši za delavce, vendar posegajo v samo bistvo pravice tega pridobitelja do svobode gospodarske pobude“. (
53
)
85.
Naklonjen sem tej drugi tezi.
86.
Sprejetje nacionalnih ukrepov, kot so ti iz postopkov v glavni stvari, ki presegajo jedro minimalnega varstva, opredeljeno v direktivi, namreč pomeni notranje podaljšanje določb te direktive. (
54
) Sprejetje ukrepov, ki določajo povečano nacionalno varstvo, je način izvajanja direktiv, ki določajo minimalne zahteve. (
55
)
87.
V zvezi s tem poudarjam, da ukrepi, obravnavani v postopkih v glavni stvari, s tem, da delavcem podeljujejo dni dopusta, ki presegajo štiri tedne, še naprej uresničujejo cilj, ki mu sledi Direktiva 2003/88, to je zagotoviti varovanje zdravja in varnosti delavcev.
88.
Kot za vsak akt o prenosu direktive se za ukrepe, ki določajo povečano nacionalno varstvo, zahteva spoštovanje prava Unije, zlasti temeljnih pravic, določenih v Listini. (
56
) Če daje direktiva državam članicam polje proste presoje, ga morajo te uporabiti v skladu z zahtevami varstva temeljnih pravic. (
57
) Naj spomnim še, da je treba določbe sekundarne zakonodaje Unije, med katere spada člen 15 Direktive 2003/88, razlagati z vidika primarnega prava Unije in torej Listine.
89.
Sodišče je sicer že ugotovilo, „da se temeljne pravice Unije v zvezi z nacionalno zakonodajo ne uporabljajo, ker določbe prava Unije na zadevnem področju državam članicam ne nalagajo nikakršne obveznosti v zvezi s položajem v postopku v glavni stvari“. (
58
) Odločilo je tudi, da „[z]golj to, da nacionalni ukrep spada na področje, na katerem ima Unija pristojnosti, tega ukrepa ne umesti na področje uporabe prava Unije in torej ne povzroči uporabe Listine“. (
59
)
90.
Vendar menim, da je nacionalni ukrep, sprejet na podlagi določbe direktive, ki dovoljuje povečano nacionalno varstvo, povezan s to direktivo, tako da je treba šteti, da se z njim izvaja pravo Unije.
91.
Iz okoliščine, da določba, kot je člen 15 Direktive 2003/88, državam članicam ponuja možnost ukrepanja in jim torej ne nalaga posebne obveznosti, po mojem mnenju ni mogoče sklepati, da se pravo Unije ne izvaja.
92.
V zvezi s tem poudarjam, da je Sodišče že odločilo, da okoliščina, da določba prava Unije državam članicam ponuja diskrecijsko pravico, ne izključuje ugotovitve, da izvajajo pravo Unije. (
60
)
93.
Poleg tega klavzule o povečanem nacionalnem varstvu, vsebovane v Pogodbi DEU, izrecno določajo, da se morata pri njihovem izvajanju spoštovati Pogodbi. Zato se je Sodišče po mojem mnenju pravilno oprlo na take klavzule, ko je za to, da države članice sprejmejo ukrepe povečanega varstva, zahtevalo spoštovanje prava Unije, zlasti splošnih načel tega prava. (
61
)
94.
V zvezi s tem poudarjam, da je pravna podlaga Direktive 2003/88 člen 137 ES, ki je postal člen 153 PDEU. Člen 153(4) PDEU pa določa, da določbe, sprejete v skladu s tem členom, „ne preprečujejo državam članicam ohranjanja ali uvedbe strožjih zaščitnih ukrepov, ki so združljivi s Pogodbama“. (
62
)
95.
Kadar države članice sprejmejo ukrepe, ki presegajo pravila minimalnega varstva, določena v direktivi, morajo torej biti te določbe v skladu z drugimi določbami prava Unije in zlasti s Pogodbama. (
63
)
96.
Ker ima Listina status primarnega prava, bi se mi zdelo nedosledno v zvezi z njo uporabiti ožji pristop, ko gre za presojo možnosti njene uporabe, ob mnenju, da države članice, ko sprejmejo ugodnejše določbe za varovanje zdravja in varnosti delavcev na podlagi člena 15 Direktive 2003/88, ne izvajajo prava Unije v smislu člena 51(1) Listine. Ne vidim odločilnega razloga, iz katerega bi morala biti Listina edini predpis prava Unije, ki ne bi veljal za države članice, kadar sprejmejo ukrepe, ki presegajo minimalni temelj varstva, določen z direktivo.
97.
Trditev, da bi se Listina vsekakor lahko začela uporabljati, če bi se izkazalo, da zadevni nacionalni ukrep spada na področje uporabe druge določbe prava Unije ali krši tako določbo, se mi zdi nekoristen in nekoliko umeten izgovor. Preprostejše in bolj dosledno se mi zdi mnenje, da določbe Listine tako kot določbe celotnega prava Unije zaradi možnosti njihove uporabe urejajo sprejetje ukrepov povečanega nacionalnega varstva s strani držav članic in/ali socialnih partnerjev.
98.
Ne verjamem, da bi bilo treba od takrat, ko v skladu s klavzulo o povečanem nacionalnem varstvu, kot je klavzula iz člena 15 Direktive 2003/88, sprejmejo ukrepe, ki presegajo minimalne zahteve, določene v tej direktivi, ki vzpostavlja ravnovesje med interesi delavcev in interesi delodajalcev, (
64
) šteti, da lahko države članice svobodno podrejo to ravnovesje s sprejetjem ukrepov, ki bi pretirano, celo diskriminatorno dajali prednost interesom nekaterih kategorij delavcev ali ki ne bi zadostno upoštevali interesov delodajalcev in potrebe po varovanju dobrega delovanja podjetij. (
65
) Natančneje, ugodnejše nacionalne določbe za delavce, ki se sprejmejo na podlagi člena 15 Direktive 2003/88 in spadajo v okvir cilja varovanja zdravja in varnosti delavcev, ne smejo presegati tega, kar je potrebno za dosego tega cilja. Zato lahko države članice sprejemajo take določbe, dokler so združljive s pravilnim izvajanjem prava Unije in ne posegajo v druge temeljne pravice, ki jih varuje pravo Unije. (
66
)
99.
S tega vidika naj v ponazoritev omenim, da je Sodišče po mojem mnenju pristojno za preverjanje, ali nacionalni ukrepi, sprejeti na podlagi člena 15 Direktive 2003/88, spoštujejo temeljne pravice, določene v Listini, kot je načelo prepovedi diskriminacije iz člena 21 te listine. Poleg tega bi lahko Sodišče, ne da bi preseglo svojo pristojnost, preučilo, ali ukrep povečanega nacionalnega varstva nesorazmerno vpliva na ravnovesje med interesi delavcev in interesi delodajalcev (
67
) in s tem posega v svobodo gospodarske pobude, določeno v členu 16 Listine.
100.
Sodišče bi se po mojem mnenju s tem pridružilo logiki, na kateri temelji preverjanje nacionalnih ukrepov glede na temeljne pravice, varovane v Uniji, in sicer, da mora biti varstvo temeljnih pravic v Uniji zagotovljeno v okviru strukture in ciljev tega varstva. (
68
)
101.
V okviru obravnavanih zadev je treba tudi opozoriti, da „pravo Unije […] od držav članic zahteva, da ob prenosu direktiv pazijo, da se oprejo na njihovo razlago, ki omogoča zagotovitev pravičnega ravnovesja med različnimi temeljnimi pravicami, varovanimi s pravnim redom Unije. Dalje, organi in sodišča držav članic morajo ob uporabi ukrepov za prenos navedenih direktiv ne zgolj razlagati nacionalno pravo v skladu s temi direktivami, temveč tudi paziti, da se ne oprejo na tako razlago teh direktiv, ki bi bila v nasprotju z navedenimi temeljnimi pravicami ali z drugimi splošnimi načeli prava Unije“, kot je načelo sorazmernosti. (
69
) Poleg tega iz sodne prakse Sodišča izhaja, da „lahko nacionalni organi in sodišča uporabijo nacionalne standarde varstva temeljnih pravic, pod pogojem, da se s to uporabo ne posega v raven varstva, ki je zagotovljena z Listino, kot jo razlaga Sodišče, niti v primarnost, enotnost in učinkovitost prava Unije“. (
70
) Na podlagi teh navedb iz sodne prakse Sodišča je po mojem mnenju mogoče, če jih primerjamo s položajema, obravnavanima v teh zadevah, manevrski prostor, ki ga imajo nacionalni organi, urediti s klavzulo o povečanem nacionalnem varstvu, kot jo vsebuje člen 15 Direktive 2003/88.
102.
V obravnavani zadevi se ne zatrjuje, da bi lahko nacionalni predpisi ali kolektivni pogodbi, obravnavani v postopkih v glavni stvari, posegali v druge določbe Listine od njenega člena 31(2). Zato se bom v analizi osredotočil na zadnjenavedeno določbo, ki se, kot sem navedel zgoraj, uporablja v položajih, obravnavanih v postopkih v glavni stvari.
103.
Sodišče je v sodbah z dne 6. novembra 2018, Bauer in Willmeroth, (
71
) in z dne 6. novembra 2018, Max-Planck-Gesellschaft zur Förderung der Wissenschaften, (
72
) preučilo obseg te določbe in odločilo, da se je v sporu med posamezniki nanjo mogoče neposredno sklicevati.
104.
Da bi prišlo do tega rezultata, je Sodišče med drugim poudarilo, da „[č]len 31(2) Listine s tem, da na zavezujoč način določa, da ima ‚vsak delavec‘ ‚pravico‘ ‚do plačanega letnega dopusta‘, ne da bi v zvezi s tem – tako kot na primer člen 27 Listine, na podlagi katerega je bila izdana sodba z dne 15. januarja 2014, Association de médiation sociale[ (
73
)] – napotil na ‚primere in pogoje, določene s pravom Unije ter nacionalnimi zakonodajami in običaji‘, izraža pomembno načelo socialnega prava Unije, od katerega je mogoče odstopiti le ob izpolnjevanju strogih pogojev iz člena 52(1) Listine, in zlasti ob spoštovanju bistvene vsebine temeljne pravice do plačanega letnega dopusta“. (
74
)
105.
Po mnenju Sodišča je „[p]ravica do plačanega letnega dopusta, ki je s členom 31(2) Listine priznana vsem delavcem, […] že zaradi svojega obstoja zavezujoča in nepogojna, saj je namreč ni treba konkretizirati z določbami prava Unije ali nacionalnega prava, s katerimi je treba zgolj natančneje določiti trajanje plačanega letnega dopusta in po potrebi nekatere pogoje za njeno izvajanje. Iz tega sledi, da je navedena določba sama po sebi dovolj, da se z njo delavcem podeljuje pravica, na katero se lahko sklicujejo v sporu z delodajalcem v položaju, ki je zajet s pravom Unije in ki torej spada na področje uporabe Listine“. (
75
)
106.
Na ravni Unije člen 7(1) Direktive 2003/88 določa točno trajanje plačanega letnega dopusta, ki je kot minimalno obdobje zagotovljeno vsem delavcem. S to določbo sekundarne zakonodaje Unije je tako pojasnjen obseg temeljne pravice, določene v Listini. Ta določba natančneje ureja pravico do plačanega letnega dopusta s tem, da določa, da to obdobje ne sme biti krajše od štirih tednov.
107.
Po mojem mnenju s členom 31(2) Listine delavcem ni podeljena pravica do plačanega letnega dopusta, ki presega minimalno trajanje, ki ga je tako določil zakonodajalec Unije.
108.
Povedano drugače, ker v členu 31(2) Listine trajanje ni natančno določeno, plačani letni dopust, skladen z določbami člena 7(1) Direktive 2003/88, zadostuje za izpolnitev zahtev iz Listine. Iz člena 31(2) Listine ni mogoče izpeljati pravice do plačanega letnega dopusta, ki presega minimalno trajanje, ki ga je določil zakonodajalec Unije.
109.
Ob upoštevanju „simbiotične povezanosti“ (
76
) temeljne pravice do plačanega letnega dopusta, določene v členu 31(2) Listine, in sekundarne zakonodaje Unije, v kateri je natančneje opredeljen obseg te pravice, je logično, da se v okviru zadev, v katerih se obravnava ta pravica, Sodišče sklicuje tako na to določbo Listine kot na člen 7(1) Direktive 2003/88 in ju razlaga skupaj, da bi zagotovilo učinkovitost pravice do minimalnega letnega dopusta štirih tednov. (
77
)
110.
To branje člena 31(2) Listine v povezavi z določbo sekundarne zakonodaje Unije, ki določa obseg tako varovane temeljne pravice, pa ne pripelje do tega, da bi bilo trajanje pravice do plačanega letnega dopusta večno določeno na štiri tedne, ker lahko zakonodajalec Unije zadnjenavedeno določbo kadar koli spremeni glede na spremembe gospodarskih in družbenih razmer ter tehnološki razvoj, ki vplivajo na ureditve, ki se uporabljajo za delovna razmerja. (
78
) Čeprav ima tako zakonodajalec Unije pomembno vlogo pri določitvi obsega temeljne pravice, določene v členu 31(2) Listine, gre pri tem za neizogibno posledico hkrati jedrnate in splošne narave formulacije določb Listine.
111.
Tako povezano branje spodbuja skladno uporabo Listine in sekundarne zakonodaje Unije. V obravnavani zadevi se je s takim branjem mogoče izogniti sklicevanju na člen 31(2) Listine za to, da bi se na plačani letni dopust, ki presega minimalno obdobje štirih tednov, razširila pravila o varstvu, ki jih je Sodišče postopno določilo samo na podlagi in ob upoštevanju takega minimalnega trajanja.
112.
Zato lahko države članice in/ali socialni partnerji – če bistvena vsebina pravice do plačanega letnega dopusta, kot je natančno določena v členu 7(1) Direktive 2003/88, se pravi jedro minimalnega varstva, ni ogrožena – po mojem mnenju brez kršitve člena 31(2) Listine opredelijo pogoje za dodelitev, prenos in izgubo dodatnega plačanega letnega dopusta, ki se prišteje k minimalnemu štiritedenskemu plačanemu letnemu dopustu, ki se razlikujejo od pravil o varstvu, ki jih je Sodišče opredelilo v zvezi s tem minimalnim obdobjem plačanega letnega dopusta.
113.
Konkretno to pomeni, da člen 31(2) Listine po mojem mnenju ne nasprotuje temu, da nacionalni predpisi ali kolektivne pogodbe določajo, da dnevi plačanega letnega dopusta, ki presegajo minimalno trajanje štirih tednov, kot je določeno v členu 7(1) Direktive 2003/88, ne morejo biti preneseni v primeru sovpadanja z dnevi odsotnosti z dela zaradi bolezni.
114.
Analizo bom zaključil s tremi sklopi pripomb.
115.
Na prvem mestu sem s sprejetjem možnosti uporabe Listine za položaje, v katerih gre za ukrepe povečanega nacionalnega varstva, in nato z opredelitvijo normativne vsebine člena 31(2) Listine, kot sem to storil, izključil tveganje, da bi se zadnjenavedena določba razlagala tako, da bi bila z njo delavcem podeljena pravica do plačanega letnega dopusta, ki presega pojasnila, ki jih je zakonodajalec Unije navedel za izvajanje te temeljne pravice. V obravnavani zadevi je minimalno trajanje plačanega letnega dopusta, varovano s pravom Unije, natančno določeno v členu 7(1) Direktive 2003/88, vendar se ta določitev lahko spreminja.
116.
Zdi se mi, da Sodišče, če bi upoštevalo tako razlogovanje, v svoji vlogi tolmača prava Unije ne bi preseglo meja pristojnosti, ki so mu podeljene. Ker to razlogovanje ne spreminja razdelitve pristojnosti med Unijo in državami članicami, po mojem mnenju ni v nasprotju s členom 51(2) Listine.
117.
Na drugem mestu se mi zdi pomembno, da Sodišče v teh zadevah pripravi teren, ki mu bo, ko bo potrebno, omogočil, da učinkovito nevtralizira nacionalne ukrepe, sprejete na podlagi člena 15 Direktive 2003/88, ki bi posegali v temeljne pravice, določene v Listini. Zavrnitev možnosti uporabe Listine v položajih, v katerih gre za take ukrepe, bi po mojem mnenju lahko s tega vidika zapletla nalogo Sodišča, zlasti če bi bilo težko ugotoviti povezavo med nacionalnim ukrepom in predpisom prava Unije, ki ni Direktiva 2003/88.
118.
Na tretjem mestu, če bi Sodišče ugotovilo, da položaji, v katerih gre za ukrepe povečanega nacionalnega varstva, ne spadajo na področje uporabe Listine in jih torej ni treba preizkusiti glede na njen člen 31(2), bi vprašanje normativne vsebine te določbe in s tem tesno povezano vprašanje njenega odnosa s členom 7(1) Direktive 2003/88 ostalo nerešeno. Odgovoru na to vprašanje se vseeno ne bo mogoče izogniti, če bo Sodišče moralo pojasniti obseg člena 31(2) Listine v okviru ukrepov, ki jih sprejmejo institucije Unije. (
79
)
B.
Drugo vprašanje
119.
Predložitveno sodišče z drugim vprašanjem Sodišču predlaga, naj odloči, ali ima lahko člen 31(2) Listine neposredni učinek v okviru spora med posamezniki.
120.
Ker menim, da nacionalni predpisi ali kolektivni pogodbi, obravnavani v postopkih v glavni stvari, niso v nasprotju niti s členom 7(1) Direktive 2003/88 niti s členom 31(2) Listine, drugega vprašanja ni treba preučiti. Vsekakor odgovor na to vprašanje v pritrdilnem smislu jasno izhaja iz sodb z dne 6. novembra 2018, Bauer in Willmeroth, (
80
) ter z dne 6. novembra 2018, Max-Planck-Gesellschaft zur Förderung der Wissenschaften. (
81
)
121.
Zato tudi če, kot je razvidno iz navedenega, člen 31(2) Listine po mojem mnenju delavcem ne podeljuje pravice do plačanega letnega dopusta, ki presega trajanje, ki ga je določil zakonodajalec Unije, možnost, da se delavec sklicuje na to določbo v sporu z zasebnim delodajalcem, da bi izključil uporabo določb nacionalnega prava, ki bi posegale v jedro minimalnega varstva, prispeva k temu, da se temu delavcu zagotavlja dejanska upravičenost do te temeljne pravice. To je glavni prispevek člena 31(2) Listine, ko se uveljavlja v okviru spora med posamezniki.
V. Predlog
122.
Glede na vse zgornje preudarke Sodišču predlagam, naj na vprašanja za predhodno odločanje, ki jih je postavilo työtuomioistuin (delovno sodišče, Finska), odgovori:
Člen 7(1) Direktive 2003/88/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 4. novembra 2003 o določenih vidikih organizacije delovnega časa in člen 31(2) Listine Evropske unije o temeljnih pravicah je treba razlagati tako, da ne nasprotujeta nacionalnim predpisom ali kolektivnim pogodbam, kot so ti iz postopkov v glavni stvari, iz katerih izhaja, da dnevi plačanega letnega dopusta, ki presegajo obdobje štirih tednov, v primeru sovpadanja z dnevi odsotnosti z dela zaradi bolezni ne morejo biti preneseni.
(
1
)	Jezik izvirnika: francoščina.
(
2
)	UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 5, zvezek 4, str. 381.
(
3
)	V nadaljevanju: Listina.
(
4
)	V nadaljevanju: TSN.
(
5
)	V nadaljevanju: AKT.
(
6
)	C‑569/16 in C‑570/16, EU:C:2018:871.
(
7
)	C‑684/16, EU:C:2018:874.
(
8
)	Glej Cariat, N., La Charte des droits fondamentaux et l’équilibre constitutionnel entre l’Union européenne et les États membres, Bruylant, Bruselj, 2016, str. 443.
(
9
)	Kot je Nicolas Cariat pravilno poudaril, je pomen tega vprašanja o področju uporabe Listine „ključen glede na pomen temeljnih pravic na področjih deljene pristojnosti, kot so socialna politika, kazensko pravo, azilno pravo ali okoljsko pravo“ (Cariat, N., op. cit., str. 435).
(
10
)	V nadaljevanju: zakon o letnem dopustu.
(
11
)	C‑337/10, EU:C:2012:263.
(
12
)	C‑341/15, EU:C:2016:576.
(
13
)	C‑579/12 RX‑II, EU:C:2013:570.
(
14
)	C‑178/15, EU:C:2016:502.
(
15
)	Glej zlasti sodbo z dne 13. decembra 2018, Hein (C‑385/17, EU:C:2018:1018, točka 22 in navedena sodna praksa).
(
16
)	Prav tam (točka 23 in navedena sodna praksa).
(
17
)	Prav tam (točka 26 in navedena sodna praksa).
(
18
)	Prav tam (točka 27 in navedena sodna praksa).
(
19
)	Prav tam (točka 29). Zato delavec na podlagi člena 7(1) Direktive 2003/88 za obdobja s skrajšanim delovnim časom, v katerih ni dejansko delal, ne pridobi pravice do plačanega letnega dopusta (prav tam).
(
20
)	Sodba z dne 13. decembra 2018, Hein (C‑385/17, EU:C:2018:1018, točke 33, 34 in 37).
(
21
)	Glej zlasti sodbo z dne 4. oktobra 2018, Dicu (C‑12/17, EU:C:2018:799, točka 29 in navedena sodna praksa).
(
22
)	C‑350/06 in C‑520/06, EU:C:2009:18.
(
23
)	Glej zlasti sodbo z dne 30. junija 2016, Sobczyszyn (C‑178/15, EU:C:2016:502, točka 24 in navedena sodna praksa).
(
24
)	Prav tam (točka 25 in navedena sodna praksa).
(
25
)	Prav tam (točka 26 in navedena sodna praksa).
(
26
)	Glej zlasti sklep z dne 21. februarja 2013, Maestre García (C‑194/12, EU:C:2013:102, točka 22 in navedena sodna praksa).
(
27
)	Sodišče je tako v sodbi z dne 13. decembra 2018, Hein (C‑385/17, EU:C:2018:1018, točka 41), poudarilo, da „člen 7(1) Direktive 2003/88 ne zahteva, da se običajno plačo […] izplača za celotno obdobje letnega dopusta, do katerega je delavec upravičen na podlagi nacionalnega prava. Delodajalec je v skladu s tem členom 7(1) zavezan k plačilu tega nadomestila le za obdobje minimalnega letnega dopusta iz te določbe, pri čemer delavec pravico do tega dopusta […] pridobi samo za obdobja dejanskega dela“ (moj poudarek).
(
28
)	Za ponazoritev glej sodbe z dne 24. januarja 2012, Dominguez (C‑282/10, EU:C:2012:33, točke od 47 do 50), z dne 3. maja 2012, Neidel (C‑337/10, EU:C:2012:263, točke od 33 do 37), ter z dne 20. julija 2016, Maschek (C‑341/15, EU:C:2016:576, točki 38 in 39).
(
29
)	V zvezi s tem glej zlasti sodbo z dne 22. novembra 2011, KHS (C‑214/10, EU:C:2011:761).
(
30
)	Glej zlasti sodbo z dne 13. decembra 2018, Hein (C‑385/17, EU:C:2018:1018, točka 43).
(
31
)	Glej zlasti sodbo z dne 24. januarja 2012, Dominguez (C‑282/10, EU:C:2012:33, točka 47). Glej tudi sodbi z dne 3. maja 2012, Neidel (C‑337/10, EU:C:2012:263, točka 34), in z dne 20. julija 2016, Maschek (C‑341/15, EU:C:2016:576, točka 38). Vendar je treba po presoji Sodišča „[č]len 15 Direktive 2003/88 […] razlagati tako, da ne dopušča, da države članice ohranijo ali sprejmejo opredelitev pojma ‚delovni čas‘, ki je manj omejevalna od opredelitve v členu 2 te direktive“ (glej v zvezi s tem sodbo z dne 21. februarja 2018, Matzak, C‑518/15, EU:C:2018:82, točka 47).
(
32
)	Glej zlasti sodbe z dne 24. januarja 2012, Dominguez (C‑282/10, EU:C:2012:33, točka 48), z dne 3. maja 2012, Neidel (C‑337/10, EU:C:2012:263, točka 35), z dne 20. julija 2016, Maschek (C‑341/15, EU:C:2016:576, točka 38), in z dne 13. decembra 2018, Hein (C‑385/17, EU:C:2018:1018, točka 30). To se pridružuje ideji, da je cilj direktiv o določitvi minimalnih zahtev „vzpostavitev skupnega jedra predpisov, ki se lahko uporablja v vseh državah članicah, in obenem pustiti državam članicam možnost, da uporabljajo ali uvedejo določbe, ki so ugodnejše za delavce“ (glej sodbo z dne 8. junija 1982, Komisija/Italija_91/81, EU:C:1982:212, točka 11).
(
33
)	Glej zlasti sodbo z dne 21. februarja 2018, Matzak (C‑518/15, EU:C:2018:82, točka 46).
(
34
)	C‑385/17, EU:C:2018:1018.
(
35
)	Sodba z dne 13. decembra 2018, Hein (C‑385/17, EU:C:2018:1018, točka 42 in navedena sodna praksa). Moj poudarek.
(
36
)	Prav tam (točka 43). Moj poudarek.
(
37
)	Glej sodbo z dne 13. decembra 2018, Hein (C‑385/17, EU:C:2018:1018, točka 53). Glej v tem smislu tudi sodbo z dne 1. decembra 2005, Dellas in drugi (C‑14/04, EU:C:2005:728, točka 51 in naslednje).
(
38
)	Glej zlasti sodbi z dne 6. novembra 2018, Bauer in Willmeroth (C‑569/16 in C‑570/16, EU:C:2018:871, točka 51 in navedena sodna praksa), ter z dne 6. novembra 2018, Max-Planck-Gesellschaft zur Förderung der Wissenschaften (C‑684/16, EU:C:2018:874, točka 20 in navedena sodna praksa).
(
39
)	Glej zlasti sodbi z dne 6. novembra 2018, Bauer in Willmeroth (C‑569/16 in C‑570/16, EU:C:2018:871, točka 52 in navedena sodna praksa), ter z dne 6. novembra 2018, Max-Planck-Gesellschaft zur Förderung der Wissenschaften (C‑684/16, EU:C:2018:874, točka 49 in navedena sodna praksa).
(
40
)	Glej zlasti sodbo z dne 10. julija 2014, Julián Hernández in drugi (C‑198/13, EU:C:2014:2055, točka 37 in navedena sodna praksa).
(
41
)	Glej v tem smislu zlasti sodbo z dne 11. novembra 2014, Dano (C‑333/13, EU:C:2014:2358, točki 91 in 92). Spomniti je namreč treba, da „lahko Sodišče v okviru predloga za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 267 PDEU razlaga pravo Unije le v mejah pristojnosti, ki so nanj prenesene“ (prav tam, točka 86 in navedena sodna praksa).
(
42
)	Glej v zvezi z načelom sorazmernosti zlasti sodbo z dne 17. decembra 1998, IP (C‑2/97, EU:C:1998:613, točka 40). Vendar poudarjam, da je Sodišče v isti sodbi ugotovilo obstoj dovoljenega ukrepa povečanega varstva, potem ko je najprej ugotovilo, da se ta ukrep „uporablja nediskriminatorno in ne ovira uresničevanja temeljnih svoboščin, zagotovljenih s Pogodbo“ (točka 38). V zvezi z načelom sorazmernosti glej tudi sodbo z dne 14. aprila 2005, Deponiezweckverband Eiterköpfe (C‑6/03, EU:C:2005:222, točke od 61 do 64). Sodišče je v tej sodbi poudarilo, da „s sprejetjem strožjih ukrepov države članice vedno izvršujejo pristojnost, ki jo ureja pravo [Unije], s tem, da morajo biti le-ti v vsakem primeru združljivi s Pogodbo. Ne glede na to je opredelitev obsega varstva, ki ga želi doseči, prepuščena državam članicam“ (točka 61).
(
43
)	C‑198/13, EU:C:2014:2055.
(
44
)	UL 2008, L 283, str. 36.
(
45
)	Sodba z dne 10. julija 2014, Julián Hernández in drugi (C‑198/13, EU:C:2014:2055, točka 44). Glej po analogiji na področju preprečevanja pranja denarja in preprečevanja financiranja terorizma tudi sodbo z dne 10. marca 2016, Safe Interenvíos (C‑235/14, EU:C:2016:154, točka 79).
(
46
)	Sodba z dne 10. julija 2014, Julián Hernández in drugi (C‑198/13, EU:C:2014:2055, točka 44).
(
47
)	Prav tam (točka 45).
(
48
)	Prav tam (točka 48).
(
49
)	Glej zlasti sodbe z dne 28. oktobra 1999, ARD (C‑6/98, EU:C:1999:532, točka 43), z dne 16. septembra 2010, Chatzi (C‑149/10, EU:C:2010:534, točke od 63 do 75), ter z dne 18. julija 2013, Sky Italia (C‑234/12, EU:C:2013:496, točki 13 in 14). V zvezi z uredbami glej tudi sodbo z dne 24. marca 1994, Bostock (C‑2/92, EU:C:1994:116). Kar zadeva sklepne predloge generalnih pravobranilcev, glej zlasti sklepne predloge generalnega pravobranilca J. Mischoja v zadevi IP (C‑2/97, EU:C:1998:176, točke 34 in 35 ter od 44 do 53), generalnega pravobranilca A. Tizzana v zadevi Komisija/Luksemburg (C‑519/03, EU:C:2005:29, točke od 49 do 51), ter generalnega pravobranilca D. Ruiz-Jaraboja Colomerja v zadevi Deponiezweckverband Eiterköpfe (C‑6/03, EU:C:2004:758, točke od 25 do 27 in 59).
(
50
)	C‑426/11, EU:C:2013:521.
(
51
)	UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 5, zvezek 4, str. 98.
(
52
)	Ki določa: „Ta direktiva ne vpliva na pravico držav članic, da uporabljajo ali sprejmejo za delavce ugodnejše zakone ali druge predpise ali da spodbujajo ali dopuščajo za delavce ugodnejše kolektivne pogodbe ali sporazume med socialnimi partnerji.“
(
53
)	Točka 36 te sodbe. Glej v tem smislu tudi sklepne predloge generalnega pravobranilca P. Cruza Villalóna v zadevi Alemo-Herron in drugi (C‑426/11, EU:C:2013:82, točka 47).
(
54
)	Glej v zvezi s tem Moizard, N., Droit du travail communautaire et protection nationale renforcée, l’exemple du droit du travail français, zvezek 1, Presses universitaires d’Aix-Marseille, Aix-en-Provence, 2000, ki poudarja, da „[n]acionalni ukrep povečanega varstva pomeni notranje podaljšanje minimalne zahteve Skupnosti v smeri, ki je ugodnejša za delavce“ (točka 70, str. 111 in 112).
(
55
)	Glej v tem smislu Moizard, N., op. cit., točka 231, str. 309 in 328.
(
56
)	Kot je pravilno navedel Nicolas Moizard, „[p]ovečano nacionalno varstvo ne ponuja brezpogojne možnosti ohraniti in sprejeti nacionalne določbe o povečanem varstvu“ (Moizard, N., op. cit., točka 67, str. 108). Poleg tega, da morajo taki ukrepi spoštovati minimalne zahteve iz direktiv, morajo, širše, spoštovati celotno pravo Unije.
(
57
)	Glej v tem smislu sodbo z dne 27. junija 2006, Parlament/Svet (C‑540/03, EU:C:2006:429, točki 104 in 105 ter navedena sodna praksa).
(
58
)	Glej zlasti sodbo z dne 19. aprila 2018, Consorzio Italian Management in Catania Multiservizi (C‑152/17, EU:C:2018:264, točka 34 in navedena sodna praksa). Glej tudi sodbo z dne 14. decembra 2017, Miravitlles Ciurana in drugi (C‑243/16, EU:C:2017:969, točka 34 in navedena sodna praksa).
(
59
)	Glej zlasti sodbo z dne 10. julija 2014, Julián Hernández in drugi (C‑198/13, EU:C:2014:2055, točka 36 in navedena sodna praksa).
(
60
)	Glej zlasti sodbo z dne 9. marca 2017, Milkova (C‑406/15, EU:C:2017:198), v zvezi s členom 7(2) Direktive Sveta 2000/78/ES z dne 27. novembra 2000 o splošnih okvirih enakega obravnavanja pri zaposlovanju in delu (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 5, zvezek 4, str. 79), ki določa, da „[k]ar zadeva hendikepirane osebe, načelo enakega obravnavanja ne vpliva na pravico držav članic, da ohranijo ali sprejmejo predpise o varovanju zdravja in zagotavljanju varstva pri delu ali ukrepe, ki imajo za cilj ustvariti ali ohraniti določbe ali možnosti za varovanje ali spodbujanje njihovega vključevanja v delovno okolje“. Po mnenju Sodišča „[n]a podlagi okoliščine, da države članice, kot je razvidno iz člena 7(2) Direktive 2000/78, niso zavezane ohraniti ali sprejeti ukrepov, kot so ti, navedeni v tej določbi, ampak da imajo v zvezi s tem diskrecijsko pravico, ni mogoče šteti, da so pravila, ki jih sprejmejo države članice, kot so ta iz postopka v glavni stvari, zunaj področja uporabe prava Unije“ (točka 52 in navedena sodna praksa). V zvezi s tem „je treba tudi opozoriti, da morajo države članice, kadar jim ureditev Unije omogoča, da izberejo med več izvedbenimi načini, uporabiti svojo diskrecijsko pravico ob spoštovanju splošnih načel prava Unije, med katerimi je načelo enakega obravnavanja“ (točka 53 in navedena sodna praksa). Iz navedenega izhaja, da „se z nacionalno ureditvijo, ki se uporabi v postopku v glavni stvari, izvaja pravo Unije, kar pomeni, da se v obravnavanem primeru uporabijo splošna načela prava Unije, kot je med drugim načelo enakega obravnavanja, in Listina“ (točka 54). Glej v zvezi z „diskrecijsko klavzulo“ za določitev države članice, odgovorne za obravnavanje prošnje za mednarodno zaščito, tudi sodbo z dne 16. februarja 2017, C. K. in drugi (C‑578/16 PPU, EU:C:2017:127, točka 53 in navedena sodna praksa ter točka 54). Splošneje iz ustaljene sodne prakse Sodišča izhaja, da „ko država članica sprejema ukrepe v okviru pooblastila za odločanje po prostem preudarku, ki ji je podeljeno z aktom prava Unije, je treba šteti, da izvaja to pravo v smislu člena 51(1) Listine“ (glej zlasti sodbo z dne 13. junija 2017, Florescu in drugi, C‑258/14, EU:C:2017:448, točka 48 in navedena sodna praksa).
(
61
)	Za zelo jasno razlogovanje v zvezi s členom 193 PDEU na okoljskem področju glej sodbo z dne 13. julija 2017, Túrkevei Tejtermelő Kft. (C‑129/16, EU:C:2017:547): „treba [je] opozoriti, da člen 16 Direktive [2004/35/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 21. aprila 2004 o okoljski odgovornosti v zvezi s preprečevanjem in sanacijo okoljske škode (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 15, zvezek 8, str. 357)] določa možnost, da države članice ohranijo ali sprejmejo strožje predpise v zvezi s preprečevanjem in sanacijo okoljske škode, vključno z ugotavljanjem dodatnih dejavnosti, za katere bi veljale zahteve glede preprečevanja in sanacije iz te direktive, in ugotavljanjem drugih odgovornih strank“ (točka 56). Ker zakonodaja, obravnavana v postopku v glavni stvari, „z opredelitvijo skupine oseb, ki so lahko z upravitelji solidarno odgovorne, krepi ureditev, določeno z Direktivo 2004/35, spada pod člen 16 Direktive 2004/35, ki v povezavi s členom 193 PDEU dovoljuje strožje varstvene ukrepe, če so ti skladni s pogodbama EU in DEU ter so sporočeni [Komisiji]“ (točka 60, moj poudarek). V zvezi z zahtevo glede skladnosti s Pogodbama „je iz sodne prakse Sodišča razvidno, da mora vsaka država članica določiti take strožje varstvene ukrepe, s katerimi je treba na eni strani poskušati uresničiti cilj Direktive 2004/35, kot je opredeljen v njenem členu 1, in sicer preprečitev in sanacijo okoljske škode, ter na drugi strani spoštovati pravo Unije, zlasti njegova splošna načela, med njimi načelo sorazmernosti“ (točka 61 in navedena sodna praksa). Glej tudi člen 169(4) PDEU glede varstva potrošnikov.
(
62
)	Moj poudarek. V zvezi s členom 137(4) ES glej zlasti sodbo z dne 1. julija 2010, Gassmayr (C‑194/08, EU:C:2010:386, točka 89 in navedena sodna praksa). Glej v zvezi s tem O’Leary, S., „Courts, charters and conventions: making sense of fundamental rights in the EU“, Irish Jurist, UCD Sutherland School of Law, Dublin, 2016, št. 56, str. od 4 do 41, ki ob navajanju zlasti zadnjenavedene sodbe ugotavlja, da stališče, ki ga je Sodišče upoštevalo v sodbi z dne 10. julija 2014, Julián Hernández in drugi (C‑198/13, EU:C:2014:2055), „is not entirely coherent when viewed with reference to other case law or clear as to its potential consequences“ (str. 15).
(
63
)	Ta zahteva po skladnosti očitno zajema splošna načela prava Unije.
(
64
)	V zvezi s tem poudarjam, da člen 153(2)(b) PDEU določa, da se direktive, ki določajo minimalne zahteve, „izogibajo uvajanju upravnih, finančnih in zakonskih omejitev, ki bi lahko zavirale ustanavljanje in razvoj malih in srednjih podjetij“. Glej v istem smislu tudi uvodno izjavo 2 Direktive 2003/88.
(
65
)	Države članice se tako ne morejo opreti na klavzulo o povečanem nacionalnem varstvu, kot jo vsebuje člen 15 Direktive 2003/88, da bi ogrozile „skladnost posega [Unije] na področju varovanja zdravja in varnosti delavcev“ (glej v zvezi z uporabo tega izraza sodbo z dne 17. decembra 1998, IP, C‑2/97, EU:C:1998:613, točka 37). Glej tudi sklepne predloge generalnega pravobranilca J. Mischoja v zadevi IP (C‑2/97, EU:C:1998:176), ki poudarja, da „varnost delavcev kot element socialne politike spada na področje uporabe prava [Unije] in da zato države članice ne morejo več svobodno ukrepati na tem področju, ne da bi upoštevale ukrepe, ki jih sprejme [Unija]“ (točka 45), ter da morata biti „[d]elovanje [Unije] in delovanje držav članic […] skladni“ (točka 46).
(
66
)	V zvezi s tem vprašanjem glej zlasti De Cecco, F., „Room to move?: minimum harmonization and fundamental rights“, Common Market Law Review, Kluwer Law International, Alphen aan den Rijn, 2006, zv. 43, št. 1, str. od 9 do 30, zlasti str. 22 in naslednje.
(
67
)	Glede upoštevanja tega ravnovesja s strani Sodišča glej zlasti sodbo z dne 29. novembra 2017, King (C‑214/16, EU:C:2017:914, točka 55 in navedena sodna praksa).
(
68
)	Glej sodbo z dne 17. decembra 1970, Internationale Handelsgesellschaft (11/70, EU:C:1970:114, točka 4).
(
69
)	Glej zlasti sodbo z dne 18. oktobra 2018, Bastei Lübbe (C‑149/17, EU:C:2018:841, točka 45 in navedena sodna praksa), ter v istem smislu sodbi z dne 19. aprila 2012, Bonnier Audio in drugi (C‑461/10, EU:C:2012:219, točka 56 in navedena sodna praksa), ter z dne 27. marca 2014, UPC Telekabel Wien (C‑314/12, EU:C:2014:192, točka 46 in navedena sodna praksa).
(
70
)	Glej zlasti sodbo z dne 5. decembra 2017, M. A. S. in M. B. (C‑42/17, EU:C:2017:936, točka 47 in navedena sodna praksa).
(
71
)	C‑569/16 in C‑570/16, EU:C:2018:871.
(
72
)	C‑684/16, EU:C:2018:874.
(
73
)	C‑176/12, EU:C:2014:2.
(
74
)	Glej sodbi z dne 6. novembra 2018, Bauer in Willmeroth (C‑569/16 in C‑570/16, EU:C:2018:871, točka 84), ter z dne 6. novembra 2018, Max-Planck-Gesellschaft zur Förderung der Wissenschaften (C‑684/16, EU:C:2018:874, točka 73).
(
75
)	Glej sodbi z dne 6. novembra 2018, Bauer in Willmeroth (C‑569/16 in C‑570/16, EU:C:2018:871, točka 85), ter z dne 6. novembra 2018, Max-Planck-Gesellschaft zur Förderung der Wissenschaften (C‑684/16, EU:C:2018:874, točka 74).
(
76
)	Če si izposodim izraz, ki ga je uporabil Cariat, N., op. cit., str. 443. V zvezi z neločljivo vezjo, ki združuje člen 31(2) Listine in sekundarno zakonodajo Unije, v kateri je natančneje opredeljen obseg tega člena, napotujem na svoje sklepne predloge v združenih zadevah Bauer in Willmeroth (C‑569/16 in C‑570/16, EU:C:2018:337, točke od 86 do 91).
(
77
)	Glej zlasti sodbo z dne 13. decembra 2018, Hein (C‑385/17, EU:C:2018:1018), v izreku katere sta omenjena tako člen 7(1) Direktive 2003/88 kot člen 31(2) Listine.
(
78
)	V zvezi s tem poudarjam, da iz preambule Listine izhaja, da se varstvo temeljnih pravic razume „glede na spremembe v družbi, socialni napredek ter znanstveni in tehnični razvoj“.
(
79
)	Glej v zvezi s tem pritožbi zoper sodbo z dne 4. decembra 2018, Carreras Sequeros in drugi/Komisija (T‑518/16, EU:T:2018:873), v še nerešenih zadevah Komisija/Carreras Sequeros in drugi (C‑119/19 P) ter Svet/Carreras Sequeros in drugi (C‑126/19 P).
(
80
)	C‑569/16 in C‑570/16, EU:C:2018:871.
(
81
)	C‑684/16, EU:C:2018:874.