62016TO0131
SKLEP PREDSEDNIKA SPLOŠNEGA SODIŠČA
z dne 19. julija 2016 (
*1
)
„Začasna odredba — Državne pomoči — Davčna ureditev oprostitve presežnega dobička nekaterih multinacionalnih podjetij — Oprostitev, odobrena na podlagi predhodnih davčnih odločb (tax rulings) — Sklep o razglasitvi sheme pomoči za nezdružljivo z notranjim trgom in o naložitvi izterjave pomoči — Predlog za odlog izvršitve — Neobstoj nujnosti“
V zadevi T‑131/16 R,
Kraljevina Belgija, ki jo zastopata C. Pochet in J.‑C. Halleux, agenta, skupaj z M. Seguro Catalánom in M. Claytonom, odvetnikoma,
tožeča stranka,
proti
Evropski komisiji, ki jo zastopata P.‑J. Loewenthal in B. Stromsky, agenta,
tožena stranka,
zaradi predloga na podlagi členov 278 in 279 PDEU za izdajo začasne odredbe za odlog izvršitve členov 2, 3 in 4 Sklepa Komisije C(2015) 9887 final z dne 11. januarja 2016 o shemi državne pomoči v zvezi z oprostitvijo presežnega dobička SA.37667 (2015/C) (ex 2015/NN), ki jo je izvedla Belgija,
PREDSEDNIK SPLOŠNEGA SODIŠČA
izdaja naslednji
Sklep
Dejansko stanje, postopek in predlogi strank
1
Ta spor zadeva Sklep Komisije C(2015) 9887 final z dne 11. januarja 2016 o shemi državne pomoči v zvezi z oprostitvijo presežnega dobička SA.37667 (2015/C) (ex 2015/NN), ki jo je izvedla Belgija (v nadaljevanju: izpodbijani sklep) ki se nanaša na posebne predpise v belgijskem davčnem pravu, in sicer shemo oprostitve nekega dobička, ki ga ustvarijo belgijske družbe, ki so del multinacionalnih skupin podjetij. Bistveni element te sheme je sistem predhodnih davčnih odločb v zvezi s presežnim dobičkom (v nadaljevanju: sistem presežnega dobička), ki belgijski družbi, ki je del multinacionalne skupine, omogoča, da prilagodi svojo davčno osnovo.
2
Po mnenju Kraljevine Belgije sistem presežnega dobička temelji na neodvisnem tržnem načelu, ki se obsežno uporablja na področju mednarodnega obdavčenja in je priznano v vzorčni davčni konvenciji Organizacije za gospodarsko sodelovanje in razvoj (OECD). Cilj tega načela naj bi bil zagotoviti, da je vrednost, pripisana čezmejnim transakcijam znotraj multinacionalne skupine, odsev njihove dejanske ekonomske vrednosti, to je vrednosti, ki izhaja iz pogojev, ki bi se uporabili, če te transakcije ne bi bile izvedene med povezanimi strankami, kar bi omogočilo, da se vsaka od družb, ki so del iste skupine, obravnava kot ločen davčni subjekt.
3
Kraljevina Belgija pojasnjuje, da na podlagi zadevne sheme oprostitve pristojni belgijski davčni organ preuči položaj vsake družbe posebej in sprejme predhodno odločbo, v kateri določi pogoje za uporabo navedene sheme. V taki odločbi naj bi se najprej primerljive tržne cene, uporabljene za transakcije, sklenjene med belgijsko družbo in družbami, s katerimi naj bi bila povezana, določile na podlagi poročila o transfernih cenah. Ko se te transferne cene uporabijo za transakcije, naj bi belgijski subjekt, ki ima osrednjo vlogo v multinacionalni skupini, načeloma obdržal preostali dobiček iz teh transakcij. Poleg tega naj bi bil na podlagi drugega poročila o transfernih cenah določen morebitni „presežni dobiček“. V ta namen naj bi se upoštevalo dejstvo, da del preostalega dobička izvira iz dodane vrednosti, ustvarjene z dejavnostmi, ki jih opravlja belgijski subjekt, in da še en del tega preostalega dobička izvira iz učinkov skupine, kot so sinergija skupine ali ekonomije obsega. Znotraj preostalega dobička naj bi presežni dobiček ustrezal dobičku, ki ga družba ne bi mogla ustvariti, če bi bila samostojna. To naj bi bil dobiček belgijskega subjekta, ki presega dobiček, dosežen pri poslovanju v običajnih tržnih razmerah.
4
Kraljevina Belgija poudarja, da se lahko le presežni dobiček, ki se na podlagi poročil o transfernih cenah ne sme pripisati belgijskim transakcijam družbe, ki je obdavčljiva v Belgiji, in torej ni del dobička te družbe, doseženega pri poslovanju v običajnih tržnih razmerah, izvzame iz davčne osnove na podlagi zadevne sheme oprostitve. Po njenem mnenju dobiček, ki ostane, odseva dobiček, ki ga ustvari belgijski subjekt in ki ga belgijski organi obdavčijo v skladu z določbami belgijskega davčnega prava, medtem ko dobiček, ki je rezultat pripadnosti multinacionalni skupini, ni v davčni pristojnosti Belgije.
5
Evropska komisija je v izpodbijanem sklepu ugotovila, da sistem presežnega dobička njegovim upravičencem podeljuje državno pomoč. Ta sistem naj bi namreč odstopal od splošnega pravila, določenega v belgijskem davčnem pravu, po katerem so družbe, ki so rezidentke ali ki svoje dejavnosti opravljajo prek stalne poslovne enote v Belgiji, obdavčene za celoten obdavčljivi dobiček, izračunan kot izhodišče na podlagi njihovega dejansko ustvarjenega dobička. Tako naj bi bil del dobička, ki ga ustvarijo belgijski subjekti multinacionalnih skupin, oproščen belgijskega davka od dohodkov pravnih oseb, zaradi česar naj bi bile neenako obravnavane družbe, ki so v podobnem dejanskem in pravnem položaju z vidika cilja zgoraj navedenega splošnega pravila, ki je obdavčiti dobiček vseh družb, ki morajo plačati davek v Belgiji.
6
Podredno je Komisija v izpodbijanem sklepu navedla, da ne glede na to, da se za referenčni sistem lahko šteje, da vključuje splošno pravilo, po katerem belgijski subjekti multinacionalnih skupin ne bi smeli biti obdavčeni od zneska dobička, ki presega dobiček, „dosežen pri poslovanju v običajnih tržnih razmerah“, sistem presežnega dobička pomeni napačno uporabo neodvisnega tržnega načela in posledično odstopanje od tega načela. To odstopanje naj bi namreč belgijskim subjektom multinacionalnih skupin podeljevalo davčno oprostitev za del njihovega dobička, doseženega pri poslovanju v običajnih tržnih razmerah, kar naj bi privedlo do neenakega obravnavanja podjetij, ki so v podobnem dejanskem in pravnem položaju z vidika cilja običajnega sistema obdavčitve dobička družb v Belgiji.
7
Izpodbijani sklep zato v členu 1 določa, da shema oprostitve presežnega dobička pomeni pomoč v smislu člena 107(1) PDEU, ki ni združljiva z notranjim trgom in ki jo je Kraljevina Belgija izvedla nezakonito v nasprotju s členom 108(3) PDEU. Člen 2, od (1) do (4), Kraljevini Belgiji nalaga, da od upravičencev izterja dodeljene nezdružljive in nezakonite pomoči, ter določa, da se zneskom, ki jih je treba vrniti, prištejejo obresti, izračunane na podlagi obrestnoobrestnega računa, in da je treba zneske, ki še niso bili izterjani od upravičencev, izterjati od skupine podjetij, ki ji upravičenec pripada. Člen 3 določa, da se vračilo izterja takoj in dejansko ter da Kraljevina Belgija zagotovi, da se izpodbijani sklep v celoti izvrši v štirih mesecih od uradnega obvestila o tem sklepu. Člen 4 Kraljevini Belgiji nalaga, prvič, da v dveh mesecih po tem uradnem obvestilu Komisiji predloži med drugim seznam upravičencev do pomoči in skupni znesek (glavnica in obresti), ki ga je treba izterjati od vsakega upravičenca, in drugič, da Komisijo obvešča o napredku glede nacionalnih ukrepov, sprejetih za izvajanje izpodbijanega sklepa, dokler dodeljena pomoč ni v celoti vrnjena.
8
Komisija je v sporočilu za javnost z dne 11. januarja 2016 o izpodbijanem sklepu menila, da skupni znesek pomoči, ki ga je treba izterjati, znaša približno 700 milijonov EUR in da se bodo morali belgijski organi, kar zadeva upravičence, obrniti na okrog 35 multinacionalnih družb.
9
Kraljevina Belgija je 22. marca 2016 v sodnem tajništvu Splošnega sodišča vložila tožbo za razglasitev ničnosti izpodbijanega sklepa.
10
Kraljevina Belgija je 26. aprila 2016 z ločeno vlogo v sodnem tajništvu Splošnega sodišča vložila ta predlog za izdajo začasne odredbe, v katerem predsedniku Splošnega sodišča v bistvu predlaga, naj:
—
odloži izvršitev členov 2, 3 in 4 izpodbijanega sklepa, dokler Splošno sodišče ne odloči o tožbi v glavni stvari;
—
Komisiji naloži plačilo stroškov.
11
Komisija v stališču glede predloga za izdajo začasne odredbe, ki ga je v sodnem tajništvu Splošnega sodišča vložila 17. maja 2016, predsedniku Splošnega sodišča predlaga, naj:
—
ta predlog zavrne;
—
Kraljevini Belgiji naloži plačilo stroškov.
Pravo
12
Iz povezanih določb členov 278 in 279 PDEU na eni strani ter člena 256(1) PDEU na drugi je razvidno, da lahko sodnik za začasne odredbe, če meni, da okoliščine to zahtevajo, odloži izvršitev akta, ki se izpodbija pred Splošnim sodiščem, ali sprejme potrebne začasne odredbe. Vendar pa člen 278 PDEU določa načelo, po katerem tožbe nimajo odložilnega učinka, saj za akte, ki jih sprejmejo institucije Unije, velja domneva zakonitosti. Sodnik za začasne odredbe lahko tako le izjemoma odloži izvršitev akta, ki se izpodbija pred Splošnim sodiščem, ali izda začasne odredbe (glej sklep z dne 11. novembra 2013, CSF/Komisija, T‑337/13 R, neobjavljen, EU:T:2013:599, točka 21 in navedena sodna praksa).
13
Poleg tega člen 156(3) Poslovnika Splošnega sodišča določa, da je treba v predlogih za izdajo začasne odredbe navesti predmet spora, okoliščine, iz katerih izhaja nujnost, ter dejanske in pravne razloge, ki na prvi pogled izkazujejo utemeljenost predlagane začasne odredbe. Tako lahko sodnik za začasne odredbe odredi odlog izvršitve in sprejme druge začasne odredbe, če je ugotovljeno, da je njihova odreditev na prvi pogled dejansko in pravno upravičena (fumus boni juris) in da so nujne, torej, da jih je treba zaradi preprečitve nastanka velike in nepopravljive škode za interese stranke, ki jih predlaga, izdati in morajo učinkovati pred odločitvijo o tožbi v glavni stvari. Ti pogoji so kumulativni, tako da je treba predlog za izdajo začasne odredbe zavrniti, če kateri od njih ni izpolnjen (glej sklep z dne 11. novembra 2013, CSF/Komisija, T‑337/13 R, neobjavljen, EU:T:2013:599, točka 22 in navedena sodna praksa).
14
Sodnik za začasne odredbe ima v okviru te celovite presoje široko diskrecijsko pravico in lahko glede na posebnosti posameznega primera prosto določa način preverjanja teh različnih pogojev, pa tudi vrstni red preverjanja, saj mu nobeno pravno pravilo ne nalaga vnaprej določene sheme analize za presojo potrebe po začasnem odločanju. Sodnik za začasne odredbe po potrebi tudi tehta zadevne interese (glej sklep z dne 11. novembra 2013, CSF/Komisija, T‑337/13 R, neobjavljen, EU:T:2013:599, točka 23 in navedena sodna praksa).
15
Sodnik za začasne odredbe glede na podatke iz spisa meni, da ima vse potrebno za odločanje o tem predlogu za izdajo začasne odredbe, ne da bi bilo treba prej pridobiti ustna pojasnila strank.
16
V okoliščinah obravnavane zadeve je treba najprej preizkusiti, ali je izpolnjen pogoj glede nujnosti.
17
V tem okviru Kraljevina Belgija trdi, da obstaja pravne negotovost, ki je posledica novega pristopa Komisije v zvezi z opredelitvijo davčne pristojnosti države članice in njeno novo opredelitvijo „neodvisnega tržnega načela“. Zaradi te pravne negotovosti povsem novih razsežnosti naj bi bilo zelo verjetno, da bi se nekatera podjetja odločila, da zapustijo Belgijo ali da v njej ne izvajajo več naložb, kar bi povzročilo nepopravljivo škodo za belgijsko gospodarstvo.
18
Kraljevina Belgija se poleg tega boji, da bi ji izvršitev izpodbijanega sklepa povzročila nepopravljivo škodo, ker bi morali belgijski davčni organi zbrati vse podatke pri družbah, znova preučiti in znova izračunati davek, ki bi ga vsaka družba morala plačati, če sistem presežnega dobička ne bi obstajal, ter zahtevati vračilo zneska pomoči, povečanega za obresti. Ti organi naj bi poleg tega morali navezati stik z organi v drugih državah članicah in nekaterih tretjih državah, da bi ugotovili, ali je bil oziroma bo del presežnega dobička, ki je bil v Belgiji predmet prenosa, obdavčen drugje. To delo naj bi pomenilo ogromno upravno obremenitev za upravo razmeroma majhne države, ki ima na voljo manj človeških virov. Kraljevina Belgija trdi, da bi se v primeru razglasitve ničnosti izpodbijanega sklepa utrpela resno in nepopravljivo škodo zaradi ogromne upravne obremenitve, ki bi bila potrebna najprej za določitev zneska, ki bi ga bilo treba vrniti na podlagi izpodbijanega sklepa, ki ni jasen, in nato za vračilo izterjanih zneskov.
19
Kraljevina Belgija dodaja, da če bi bilo treba zneske, opredeljene kot državna pomoč, ki je nezakonita in nezdružljiva z notranjim trgom, vrniti, bi družbe, od katerih bi bilo treba to pomoč izterjati, vložile tožbe. Nacionalna sodišča in tudi mednarodna arbitražna sodišča naj bi tako morala obravnavati številne dolgotrajne in zapletene spore, ki bi jih začele družbe, ki bi zahtevale odškodnino.
20
V tem okviru Kraljevina Belgija opozarja, da v skladu s sodno prakso lahko obstajajo razlogi, da se v nekaterih primerih omili pogoj glede nujnosti, če je ugotovljeni fumus boni juris posebno resen. Tako naj bi sodnik za začasne odredbe že upošteval velike težave pri dokazovanju nepopravljivosti zatrjevane škode in priznal, da primarno pravo, in sicer člena 278 in 279 PDEU, prevlada nad celotno sekundarno zakonodajo. Zato naj ne bi sodniku za začasne odredbe nič preprečevalo, da neposredno uporabi ta člena in odredi odlog izvršitve, če meni, „da okoliščine to zahtevajo“, ali da sprejme „potrebne“ začasne odredbe, in to zaradi očitne nezakonitosti izpodbijanega ukrepa, kadar je ta na primer že na prvi pogled nezakonit.
21
Komisija pa nasprotno meni, da pogoj glede nujnosti ni izpolnjen.
22
V zvezi s tem je treba spomniti, da je treba v skladu z ustaljeno sodno prakso nujnost predloga za izdajo začasne odredbe presojati glede na potrebo, da je treba začasno odločiti, da bi se preprečila resna in nepopravljiva škoda za stranko, ki predlaga začasne odredbe. Ta stranka mora predložiti resen dokaz, da ne more čakati do konca postopka v zvezi z glavno tožbo, ne da bi osebno utrpela tako škodo (sklepi z dne 19. septembra 2012, Grčija/Komisija, T‑52/12 R, EU:T:2012:447, točka 36; z dne 17. januarja 2013, Slovenija/Komisija, T‑507/12 R, neobjavljen, EU:T:2013:25, točka 14, in z dne 27. februarja 2015, Španija/Komisija, T‑826/14 R, EU:T:2015:126, točka 24).
23
V zvezi z za to potrebnimi dokazi je iz ustaljene sodne praske razvidno, da bi morala stranka, ki predlaga izdajo začasne odredbe, sodniku za začasne odredbe predložiti konkretne in natančne informacije, podprte s podrobnimi dokumenti, iz katerih bi bil razviden navajani položaj in ki bi omogočale presojo posledic, ki bi verjetno nastale, če predlagana začasna odredba ne bi bila izdana. Ta stranka mora tako v utemeljitev predložiti ustrezno dokumentirane informacije, iz katerih bi lahko bila razvidna natančna in celovita podoba položaja, o katerem trdi, da upravičuje izdajo navedene odredbe (glej v tem smislu sklep z dne 17. januarja 2013, Slovenija/Komisija, T‑507/12 R, neobjavljen, EU:T:2013:25, točka 16 in navedena sodna praksa).
24
Ker je ta predlog za izdajo začasne odredbe vložila Kraljevina Belgija, je treba opozoriti, da so države članice odgovorne za interese, ki se na nacionalni ravni štejejo za splošne. Zato jih lahko branijo v okviru postopka za izdajo začasne odredbe in predlagajo izdajo začasnih odredb zlasti s trditvami, da bi lahko izpodbijani ukrep resno ogrozil izpolnjevanje njihovih državnih nalog in javni red. Poleg tega se lahko države članice sklicujejo na škodo, ki prizadene neki sektor njihovega gospodarstva, zlasti kadar lahko izpodbijani ukrep negativno vpliva na stopnjo zaposlenosti in življenjske stroške. Nasprotno pa ni dovolj, da se sklicujejo na škodo, ki bi jo utrpelo omejeno število podjetij, kadar ta podjetja, obravnavana posamično, ne predstavljajo celotnega sektorja nacionalnega gospodarstva (glej v tem smislu sklep z dne 27. februarja 2015, Španija/Komisija, T‑826/14 R, EU:T:2015:126, točka 25 in navedena sodna praksa).
25
V obravnavani zadevi je treba v zvezi s trditvijo Kraljevine Belgije, da je v primeru izvršitve izpodbijanega sklepa verjetno, da bodo nekatera podjetja, upravičena do sistema presežnega dobička, svoje dejavnosti preselila iz Belgije ali se odločila, da v Belgiji ne bodo več izvajala naložb, ugotoviti, da Kraljevina Belgija niti ne zatrjuje niti a fortiori ne navaja dokazov, da ta podjetja, katerih števila sploh ni navedla, predstavljajo določen sektor belgijskega gospodarstva ter da bi lahko njihova prizadetost zaradi izpodbijanega sklepa negativno vplivala na stopnjo zaposlenosti in življenjske stroške v konkretni gospodarski panogi ali neki belgijski regiji (glej v tem smislu in po analogiji sklep z dne 27. februarja 2015, Španija/Komisija, T‑826/14 R, EU:T:2015:126, točka 31).
26
Kraljevina Belgija tako ni podala natančne in celovite podobe – kot se zahteva s sodno prakso – gospodarskega položaja, ki ga navaja za utemeljitev nujnosti. Sodnik za začasne odredbe v teh okoliščinah obstoja zatrjevane nujnosti ne more ugotoviti zgolj na podlagi neutemeljene trditve Kraljevine Belgije v zvezi z ravnanjem nekaterih podjetij, ki ga se boji. Ob upoštevanju, da se začasna odredba izda le izjemoma (glej točko 12 zgoraj), se namreč taka odredba lahko izda le, če je navedena trditev podkrepljena z informacijami, ki omogočajo predstavitev natančne in celovite podobe zadevnega položaja, in utemeljena z dokazi (glej v tem smislu sklep z dne 17. januarja 2013, Slovenija/Komisija, T‑507/12 R, neobjavljen, EU:T:2013:25, točki 18 in 19 ter navedena sodna praksa).
27
Enako velja za trditev Kraljevine Belgije, da bi bili njeni davčni organi kot organi „razmeroma majhne države, ki ima na voljo manj človeških virov“, izpostavljeni preveliki upravni obremenitvi, če bi morali določiti znesek pomoči, ki jo je treba vrniti, v primeru poznejše razglasitve ničnosti izpodbijanega sklepa pa tudi izterjane zneske, ki jih je treba vrniti. Kraljevina Belgija je namreč naštela le domnevne povsem abstraktne upravne težave, ne da bi pojasnila strukturo človeških virov, ki jih ima na voljo v svoji davčni upravi, ne da bi natančneje navedla domnevno previsoke stroške, ki bi jih imela ta uprava, in ne da bi na podlagi konkretnih trditev davčne narave izpodbijala točke od 205 do 211 obrazložitve izpodbijanega sklepa, v katerih je obravnavana prav metoda vračila zneskov, opredeljenih kot državna pomoč, ki je nezakonita in nezdružljiva z notranjim trgom.
28
Kraljevina Belgija prav tako ni izpodbijala teze Komisije, izražene v točki 202 obrazložitve izpodbijanega sklepa, v skladu s katero je preprosto opredeliti zneske, ki jih je treba vrniti: ker oprostitev presežnega dobička ustreza odstotku dobička pred obdavčitvijo, uporabljenemu za dejansko zabeleženi dobiček belgijskega subjekta skupine, bi za odpravo selektivne prednosti, ki jo je povzročil ukrep, zadostovalo, da se povrne razlika med davkom, dolgovanim na podlagi dejansko zabeleženega dobička, in davkom, dejansko plačanim zaradi sporne sheme, povečana za obresti na ta znesek, obračunane od datuma dodelitve pomoči.
29
Poleg tega, ker Kraljevina Belgija ni navedla števila podjetij, ki bi jih zadevalo morebitno vračilo, lahko sodnik za začasne odredbe upošteva le številko, ki izhaja iz Priloge k izpodbijanemu sklepu, to je okrog 50 podjetij, ali številko, ki jo je Komisija javno objavila v sporočilu za javnost z dne 11. januarja 2016, v katerem omenja okrog 35 podjetij. Obravnava tolikšnega števila postopkov vračila s strani pristojnih organov pa se ne zdi taka, da bi bilo lahko zaradi nje prizadeto pravilno delovanje belgijske davčne uprave (glej po analogiji sklep z dne 27. februarja 2015, Španija/Komisija, T‑826/14 R, EU:T:2015:126, točki 48 in 49), tudi če se domneva, da bi bila ta uprava dejansko prisiljena opraviti vse postopke ponovne preučitve, ponovnega izračuna in navezovanja stikov z drugimi upravami, zaradi katerih se pritožuje Kraljevina Belgija (glej točko 18 zgoraj).
30
Dalje, če se Kraljevina Belgija boji, da bi družbe, od katerih bi morala izterjati pomoč, začele postopke pred sodišči, ki bi tako morala obravnavati številne dolgotrajne in zapletene spore, je dovolj ugotoviti, da ni dokazala, da obstaja nevarnost, da bi belgijska sodišča zasule tožbe zoper morebitne naloge za izterjavo, ki bi jih izdali davčni organi, tako da bi to lahko resno ogrozilo delovanje belgijskega pravosodnega sistema. Zlasti je treba opozoriti, da ker Kraljevina Belgija ni navedla števila podjetij, ki bi jih zadevalo morebitno vračilo, mora sodnik za začasne odredbe izhajati iz premise, da bi belgijska sodišča obravnavala največ kakih petdeset tožb (glej točko 29 zgoraj). Obravnava tolikšnega števila tožb se ne zdi ravno taka, da bi bilo lahko zaradi nje prizadeto pravilno delovanje belgijskega pravosodnega sistema (glej v tem smislu sklep z dne 27. februarja 2015, Španija/Komisija, T‑826/14 R, EU:T:2015:126, točki 48 in 49).
31
Ker se Kraljevina Belgija sklicuje na sklep z dne 19. septembra 2012, Grčija/Komisija (T‑52/12 R, EU:T:2012:447), da bi podprla svojo trditev o tveganju nepravilnega delovanja svoje davčne uprave in pravosodnega sistema, je treba spomniti, da je priznanje nujnosti v zadevi, v kateri je bil izdan ta sklep, temeljilo na vseh zelo posebnih okoliščinah, ki so leta 2012 obstajale v Grčiji (v nadaljevanju: grška zadeva).
32
V grški zadevi je predsednik Splošnega sodišča v zvezi s tveganjem, da bi bilo v Helenski republiki ogroženo izpolnjevanje njenih državnih nalog, namreč upošteval med drugim dejstvo, da je bilo upravičencev do sheme pomoči, to je grških kmetov, od katerih bi morali grški organi izterjati pomoči, več sto tisoč in da so ti s svojimi družinami tvorili velik delež skupnega prebivalstva Grčije. Po mnenju predsednika Splošnega sodišča bi imela taka množična izterjava škodljive posledice za davčno upravo, ki se je morala osredotočati na absolutno prednostno nalogo, to je boju proti davčnim goljufijam in pregonu „velikih davčnih utaj“, da bi pobrala zneske v višini 20 milijard EUR, to je zneske, ki so skoraj petdesetkrat višji od pomoči, ki jo je bilo treba vrniti v kmetijskem sektorju, zlasti ker je bilo zelo verjetno, da velik odstotek od več sto tisoč kmetov ne bo hotel vrniti zahtevanih zneskov, zaradi česar bi bilo potrebno obsežno ukrepanje uslužbencev davčne uprave, katerih število pa se ni povečalo, da bi opravili prisilno izterjavo (glej v tem smislu sklep z dne 19. septembra 2012, Grčija/Komisija, T‑52/12 R, EU:T:2012:447, točke od 44 do 47).
33
Poleg tega je v grški zadevi obstajalo še tveganje motenja javnega reda. V tem okviru je predsednik Splošnega sodišča upošteval dejstvo, da je bila socialna klima v Grčiji zaznamovana z zmanjšanjem zaupanja v javne organe, splošnim nezadovoljstvom in občutkom nepravičnosti, pri čemer je poudaril, da so se nasilni protesti proti drastičnim varčevalnim ukrepom, ki so jih sprejeli grški javni organi, stalno povečevali, tako da bi lahko izterjava spornih izplačil v celotnem kmetijskem sektorju sprožila proteste, ki bi lahko prerastli v nasilje in dramatične izgrede, kar bi povzročilo resno in nepopravljivo škodo, na katero se je lahko Helenska republika legitimno sklicevala (glej v tem smislu sklep z dne 19. septembra 2012, Grčija/Komisija, T‑52/12 R, EU:T:2012:447, točki 48 in 49).
34
Očitno pa je, da se Kraljevina Belgija, da bi v obravnavani zadevi dokazala nujnost, nikakor ne more sklicevati na okoliščine, podobne tistim v grški zadevi.
35
Nazadnje, ker Kraljevina Belgija meni, da je treba omiliti pogoj glede nujnosti, ker je ugotovljeni fumus boni juris posebno resen, je treba ugotoviti, da se ta država v predlogu za izdajo začasne odredbe, v katerem se še zdaleč ne sklicuje na tak fumus boni juris, sklicuje na sodno prakso, v skladu s katero je pogoj glede fumus boni juris izpolnjen, če je najmanj eden od tožbenih razlogov v utemeljitev glavne tožbe prima facie upošteven ali v vsakem primeru ni neutemeljen, ker razkriva obstoj občutljive pravne težave, katere rešitev ni očitna, in zato zahteva podrobno preučitev, ki mora biti predmet glavnega postopka. Dalje, Kraljevina Belgija v predlogu za izdajo začasne odredbe po povzetku petih tožbenih razlogov, navedenih v utemeljitev glavne tožbe, meni, da odgovor na tako postavljena pravna vprašanja ni takoj očiten in da zahteva podrobno preučitev, ki mora biti predmet meritornega postopka, pri čemer predsedniku Splošnega sodišča predlaga, naj „tožbe ne šteje za očitno neutemeljeno, ker so vprašanja, ki so predmet te tožbe, dovolj upoštevna in resna za vzpostavitev fumus boni juris“.
36
Iz tega sledi, da se v skladu s tezo Kraljevine Belgije zdi, da premisa zatrjevane omilitve, in sicer obstoj posebno resnega fumus boni juris, v tej zadevi ne obstaja.
37
Vsekakor je treba opozoriti, da je bila omilitev pogojev, ki se uporabljajo za presojo obstoja nujnosti, dopuščena le za tri spore, v katerih je pretežko ali celo nemogoče, in to iz sistemskih razlogov, izpolniti navedene pogoje, kot so določeni v Poslovniku in tradicionalno razloženi v sodni praksi.
38
V tem okviru je treba omeniti, prvič, spor v zvezi s omejevalnimi ukrepi. Glede tega je treba spomniti, da se vsak predlog za odlog izvršitve omejevalnega ukrepa načeloma zavrne z obrazložitvijo, da bi tak odlog lahko preprečil polni učinek teh ukrepov, če bi bila glavna tožba, katere cilj je doseči njihovo odpravo, zavrnjena. Tak odlog bi namreč subjektu, za katerega veljajo navedeni ukrepi, na primer omogočil takojšen dvig vseh sredstev, ki jih ima pri bankah, ki morajo zagotavljati njihovo zamrznitev, in izpraznitev njegovih bančnih računov pred razglasitvijo meritorne odločitve. Tako bi lahko obšel cilj omejevalnih ukrepov, sprejetih proti njemu, čeprav začasna odredba, ki se predlaga sodniku za začasne odredbe, ne sme vnaprej nevtralizirati posledic odločbe, ki jo je treba naknadno izdati v postopku v glavni stvari (glej sklepa z dne 14. junija 2012, Qualitest FZE/Svet, C‑644/11 P(R), neobjavljen, EU:C:2012:354, točke od 73 do 77 in navedena sodna praksa, ter z dne 11. marca 2013, Iranian Offshore Engineering & Construction/Svet, T‑110/12 R, EU:T:2013:118, točka 34 in navedena sodna praksa).
39
Poleg tega je v skladu z ustaljeno sodno prakso namen interesa oseb ali subjektov po začasni odmrznitvi njihovih sredstev dodelitev ugodnosti, ki je sploh ne bi mogli pridobiti z ničnostno sodbo. Taka sodba bi namreč ustvarila praktične učinke, ki si jih želijo te osebe ali subjekti – to je odmrznitev njihovih sredstev – šele po dnevu razglasitve te sodbe, čeprav bo prvostopenjski sodnik za začasne odredbe na ta dan izgubil vsakršno pristojnost ratione temporis in bi bila zamrznitev sredstev vsekakor lahko ohranjena zaradi novega omejevalnega ukrepa, ki bi v roku, določenem v členu 60, drugi odstavek, Statuta Sodišča Evropske unije, nadomestil ukrep, razglašen za ničen. Zato sodnik za začasne odredbe ne more varovati interesa zadevnih oseb ali subjektov za to, da bi bila z začasno odredbo začasno odmrznjena njihova sredstva (glej v tem smislu sklep z dne 16. julija 2015, National Iranian Tanker Company/Svet, T‑207/15 R, EU:T:2015:535, točke od 55 do 58 in navedena sodna praksa).
40
Sodnik za začasne odredbe je glede na ta poseben položaj spora v zvezi z omejevalnimi ukrepi v zelo izjemnih primerih predvidel možnost, da je lahko vzrok nujnosti prevladujoča potreba po tem, da se čim prej popravi očitna in zelo resna nezakonitost, ali da se neposredno uporabi člen 278 PDEU, ki je določba primarnega prava in posledično hierarhično višja od določbe Poslovnika (glej v tem smislu sklep z dne 24. februarja 2014, HTTS in Bateni/Svet, T‑45/14 R, neobjavljen, EU:T:2014:85, točki 50 in 51).
41
Drugič, omeniti je treba spor v zvezi z oddajo javnih naročil. Ker je sodnik za začasne odredbe ugotovil, da je sodna praksa, ki se je uporabljala do takrat, imela to sistemsko posledico, da je bilo neizbranemu ponudniku dejansko onemogočeno dokazati, da mu zavrnitev njegove ponudbe lahko povzroči nepopravljivo škodo, je menil, da je tak izid nezdružljiv z zahtevami, ki izhajajo iz učinkovitega začasnega sodnega varstva, zagotovljenega s členom 47 Listine Evropske unije o temeljnih pravicah. Iz tega razloga se zdaj priznava, da od neizbranega ponudnika, če dokaže obstoj posebno resnega fumus boni juris, ni mogoče zahtevati dokaza, da bi mu bila lahko povzročena nepopravljiva škoda, če je predlog za izdajo začasne odredbe vložil v zahtevanem roku (glej v tem smislu sklep z dne 23. aprila 2015, Komisija/Vanbreda Risk & Benefits, C‑35/15 P(R), EU:C:2015:275, točki 30 in 57).
42
Nazadnje, tretjič, omeniti je treba spor v zvezi z dostopom do dokumentov. Kar zadeva varstvo domnevno zaupnih dokumentov, je sodnik za začasne odredbe navedel, da tudi če nepopravljivosti zatrjevane škode ni mogoče dokazati, mu podrednost in torej omejenost njegovih pristojnosti ter podrednost in začasnost postopka za izdajo začasne odredbe glede na glavni postopek preprečujejo, da bi dovolil razkritje nekaterih posameznih podatkov, vsebovanih v teh dokumentih, ko ni mogoče izključiti, da bi sodišče, ki odloča o glavni stvari, raje preučilo, ali morajo biti zadevni dokumenti zaradi same narave upravičeni do splošne domneve zaupnosti, to je domneve, zaradi katere bi bili navedeni dokumenti izvzeti iz obveznosti delnega razkritja. Sodnik za začasne odredbe ob upoštevanju svojih povsem podrednih pristojnosti zato načeloma ne more dovoliti delnega dostopa, ne da bi taki odločitvi sodišča, ki odloča o glavni stvari, odvzel polni učinek. Ker pa so ti preudarki v zvezi z naravo postopka za izdajo začasne odredbe odločilni za končni izid tega postopka kot takega, jih ni mogoče uporabiti le za področji fumus boni juris in tehtanja interesov, temveč morajo sodniku za začasne odredbe tudi omogočiti, da eventualno neposredno uporabi člena 278 in 279 PDEU, to je določbi primarnega prava, ki mu dovoljujeta, da odredi odlog izvršitve, če meni, „da okoliščine to zahtevajo“, ali sprejme „potrebne“ začasne odredbe (glej v tem smislu sklepa z dne 25. julija 2014, Deza/ECHA, T‑189/14 R, neobjavljen, EU:T:2014:686, točke od 99 do 101, 104 in 105, in z dne 1. septembra 2015, Pari Pharma/EMA, T‑235/15 R, EU:T:2015:587, točke od 104 do 106, 109 in 110).
43
Ker pa obravnavane zadeve ni mogoče povezati z nobenim od treh sporov, omenjenih v točkah od 38 do 42 zgoraj, je treba uporabiti pogoje glede fumus boni juris in nujnosti, kot so tradicionalno razloženi v sodni praksi (glej točko 13 zgoraj), tako da bi morala Kraljevina Belgija dokazati neizogibnost resne in nepopravljive škode, saj fumus boni juris, naj bo še tako resen, ne more nadomestiti neobstoja nujnosti (glej v tem smislu sklep z dne 27. februarja 2015, Španija/Komisija, T‑826/14 R, EU:T:2015:126, točka 23).
44
Glede na navedeno lahko sodnik za začasne odredbe ugotovi le, da Kraljevina Belgija ni dokazala, da bi ji lahko brez odreditve predlaganega odloga izvršitve nastala resna in nepopravljiva škoda. Zato pogoj glede nujnosti ni izpolnjen.
45
Ta rešitev je skladna s tehtanjem različnih obstoječih interesov, v okviru katerega mora sodnik za začasne odredbe med drugim ugotoviti, ali interes Kraljevine Belgije za izdajo predlagane začasne odredbe prevlada ali ne nad interesom, ki ga pomeni takojšnja izvršitev izpodbijanega sklepa (glej v tem smislu sklep z dne 26. junija 2003, Belgija in Forum 187/Komisija, C‑182/03 R in C‑217/03 R, EU:C:2003:385, točka 142).
46
V zvezi s tem je treba spomniti, da člen 108(2), prvi pododstavek, PDEU določa, da če Komisija ugotovi, da državna pomoč ni združljiva z notranjim trgom, odloči, da mora zadevna država takšno pomoč odpraviti ali spremeniti v roku, ki ji ga določi. Iz tega sledi, da je splošni interes, v imenu katerega Komisija opravlja naloge, ki so ji podeljene s členom 108(2) PDEU, za zagotovitev, da delovanje notranjega trga ne bi bilo izkrivljeno zaradi državnih pomoči, ki škodijo konkurenci, posebno pomemben. Namen obveznosti zadevne države članice, da odpravi pomoč, nezdružljivo z notranjim trgom, je namreč ponovno vzpostaviti prejšnje stanje (glej sklep z dne 20. avgusta 2014, Gmina Kosakowo/Komisija, T‑217/14 R, neobjavljen, EU:T:2014:734, točka 51 in navedena sodna praksa).
47
Zato je bilo odločeno, da v okviru predloga za odlog izvršitve obveznosti, ki jo naloži Komisija za vračilo nezakonito dodeljene pomoči, razglašene za nezdružljivo z notranjim trgom, interes Unije običajno prevlada nad interesom upravičencev do pomoči, in sicer interesom za preprečitev izvršitve obveznosti vračila pred izrekom sodbe, ki mora biti izdana v postopku v glavni stvari. Le če obstajajo izjemne okoliščine in če je med drugim pogoj glede nujnosti izpolnjen, lahko upravičenci do take pomoči dosežejo izdajo začasnih odredb (glej sklep z dne 20. avgusta 2014, Gmina Kosakowo/Komisija, T‑217/14 R, neobjavljen, EU:T:2014:734, točka 52 in navedena sodna praksa).
48
Kot pa je bilo pravkar presojeno, Kraljevina Belgija v obravnavani zadevi ne izpolnjuje pogoja glede nujnosti, zaradi česar njeni interesi že dajejo prednost interesom Unije.
49
Kar zadeva morebitne izjemne okoliščine, je treba navesti, da Kraljevina Belgija v bistvu le poudarja obstoj fumus boni juris in dejstvo, da Komisija dolgo ni preučila sistema presežnega dobička, ne da bi bila v predlogu za izdajo začasne odredbe navedena izjemna okoliščina, ki bi lahko ovirala izterjavo domnevnih državnih pomoči.
50
Iz vsega navedenega izhaja, da je treba predlog za izdajo začasne odredbe zavrniti, ne da bi bilo treba preučiti pogoj glede fumus boni juris (sklep z dne 25. oktobra 2012, Hassan/Svet, C‑168/12 P(R), neobjavljen, EU:C:2012:674, točka 31).
Iz teh razlogov je
PREDSEDNIK SPLOŠNEGA SODIŠČA
sklenil:
1.
Predlog za izdajo začasne odredbe se zavrne.
2.
Odločitev o stroških se pridrži.
V Luxembourgu, 19. julija 2016
Sodni tajnik
E. Coulon
Predsednik
M. Jaeger
(
*1
)	Jezik postopka: angleščina.