62012CC0470
SKLEPNI PREDLOGI GENERALNEGA PRAVOBRANILCA
NILSA WAHLA,
predstavljeni 12. decembra 2013 (
1
)
Zadeva C‑470/12
Pohotovosť s. r. o.
protiMiroslavu Vašuti
(Predlog za sprejetje predhodne odločbe,
ki ga je vložilo Okresný súd Svidník (Slovaška))
„Nepošteni pogoji v potrošniških pogodbah — Izvršba na podlagi arbitražne odločbe — Pravica združenja za varstvo potrošnikov do intervencije — Predlog za sprejetje predhodne odločbe — ‚Umik‘ predloga tožeče stranke v postopku v glavni stvari za izvršbo — Ohranitev predloga s strani predložitvenega sodišča — Pristojnost Sodišča“
1.
S tem predlogom za sprejetje predhodne odločbe Okresný súd Svidník (okrožno sodišče v Svidniku, Slovaška) prosi za razlago nekaterih določb Direktive 93/13/EGS (
2
) v povezavi s členoma 38 in 47 Listine Evropske unije o temeljnih pravicah (
3
), da bi tako ugotovilo, ali morajo združenja za varstvo potrošnikov zaradi zagotavljanja visoke ravni varstva potrošnikov, določene v pravu Unije, imeti pravico do intervencije v postopku izvršbe na podlagi arbitražne odločbe.
2.
Poleg vsebinskega vprašanja, formalno predloženega Sodišču, se postavlja tudi vprašanje, ali je Sodišče še pristojno za odločanje. Ob upoštevanju poteka nacionalnega postopka v zvezi s sporom o glavni stvari in odstopa tožeče stranke – ter v povezavi z verjetno rešitvijo spora, zaradi katerega je bil vložen predlog za sprejetje predhodne odločbe – je treba najprej ugotoviti, ali mora Sodišče še odločati, pri čemer je treba pojasniti, da predložitveno sodišče do zdaj predloga ni formalno umaknilo.
3.
Kljub morebitnim upravičenim pomislekom o tem, ali je še treba odločati, in malo informacijam, ki jih je zagotovilo predložitveno sodišče, menim, da Sodišče v duhu sodelovanja, ki mora biti vodilo postopka predhodnega odločanja, nazadnje ne more zavrniti svoje pristojnosti. Glede vsebinske presoje menim, da v obstoječem stanju prava Unije učinkovitosti varstva potrošnikov ne ogroža ne določba nacionalnega prava, ki združenju za varstvo pravic potrošnikov ne dovoljuje intervencije v postopku izvršbe na podlagi arbitražne odločbe, ne določba nacionalnega prava, ki to dovoljuje.
I – Pravni okvir
A – Direktiva 93/13
4.
Člen 6(1) Direktive 93/13 določa:
„Države članice določijo, da nedovoljeni [nepošteni] pogoji, uporabljeni v pogodbi, ki jo s potrošnikom sklene prodajalec ali ponudnik, kakor je določeno z nacionalnim pravom, niso zavezujoči za potrošnika in da pogodba še naprej zavezuje obe stranki na podlagi teh pogojev, če je nadaljnji obstoj mogoč brez nedovoljenih [nepoštenih] pogojev.“
5.
Člen 7 navedene direktive določa:
„1.   Države članice zagotovijo, da v interesu potrošnikov in konkurentov obstajajo ustrezna in učinkovita sredstva za preprečevanje nadaljnje uporabe nepoštenih pogojev v pogodbah, ki jih s potrošniki sklenejo prodajalci ali ponudniki.
2.   Sredstva, navedena v odstavku 1, vključujejo predpise, na podlagi katerih lahko osebe ali organizacije, ki imajo po nacionalnem pravu pravni interes pri zaščiti potrošnikov, ukrepajo v skladu z zadevnim nacionalnim pravom na sodiščih ali pri pristojnih upravnih organih, da odločijo, ali so pogodbeni pogoji, sestavljeni za splošno rabo, nedovoljeni [nepošteni], tako da lahko uporabijo ustrezna in učinkovita sredstva za preprečevanje nadaljnje uporabe takih pogojev.
3.   Pravna sredstva, navedena v odstavku 2, so lahko ob upoštevanju nacionalnega prava, usmerjena posamično ali skupaj zoper več prodajalcev ali ponudnikov iz istega gospodarskega sektorja ali zoper njihova združenja, ki uporabljajo ali priporočajo uporabo enakih splošnih pogodbenih pogojev ali podobnih pogojev.“
6.
Člen 8 Direktive 93/13 določa:
„Države članice lahko na področju, ki ga ureja ta direktiva, sprejmejo ali ohranijo najstrožje določbe, ki so združljive s Pogodbo, da bi zagotovile najvišjo stopnjo varstva potrošnikov.“
B – Slovaško pravo
7.
Člen 93 zakonika o pravdnem postopku v različici, ki je veljala za dejstva v postopku v glavni stvari, določa:
„(1)   V podporo predlogom tožeče ali tožene stranke lahko intervenira oseba, ki ima pravni interes pri izidu postopka, če ne gre za postopek za razvezo zakonske zveze, postopek ugotavljanja veljavnosti zakonske zveze ali postopek ugotavljanja njenega obstoja.
(2)   V podporo predlogom tožeče ali tožene stranke lahko intervenira tudi pravna oseba, katere dejavnost je namenjena varstvu pravic v skladu s posebno določbo.
[…]“
8.
Člen 251(4) tega zakonika določa:
„Izvršitev odločb in postopek izvršbe v smislu posebnega predpisa […] urejajo določbe iz prejšnjih delov, razen če je v tem posebnem predpisu določeno drugače. Vendar se odločitev vedno sprejme s sklepom.“
9.
Člen 37(1) zakonika o izvršbi, v različici, ki je veljala za dejstva v postopku v glavni stvari (v nadaljevanju: zakonik o izvršbi), določa:
„Stranki postopka sta upnik in dolžnik; druge osebe so lahko udeleženci le v tistem delu postopka, v zvezi s katerim jim je ta status priznan s tem zakonom. Kadar sodišče odloča o stroških izvršbe, je stranka postopka tudi pooblaščeni sodni izvršitelj.“
10.
V skladu s členom 25(1) in (2) zakona št. 250/2007 o varstvu potrošnikov lahko združenje pri upravnem organu ali sodišču vloži tožbo s področja varstva pravic potrošnikov ali je lahko udeleženec postopka, če so taki cilji glavni namen njegove dejavnosti ali če je navedeno na seznamu oseb, ki imajo pooblastilo nacionalne komisije, brez poseganja v pravico sodišča, da v vsakem posameznem primeru preuči, ali ta oseba sme vložiti tožbo. Poleg tega lahko združenje na podlagi pooblastila zastopa potrošnika v postopkih pred državnimi organi, ki se nanašajo na uresničevanje potrošnikovih pravic, vključno s povrnitvijo škode, nastale zaradi kršitve pravic potrošnika.
II – Dejansko stanje v sporu in vprašanji za predhodno odločanje
11.
Dejansko stanje v sporu, kot ga je na kratko predstavilo predložitveno sodišče, je mogoče opisati, kot je navedeno v nadaljevanju.
12.
Družba Pohotovosť s. r. o. (v nadaljevanju: Pohotovosť), tožeča stranka v postopku v glavni stvari, je M. Vašuti, toženi stranki v postopku v glavni stvari, odobrila potrošniško posojilo. (
4
)
13.
Iz razlogov, ki niso navedeni, je bilo z arbitražno odločbo Stály rozhodcovský súd (stalno arbitražno sodišče) z dne 9. decembra 2010 odrejeno, da mora M. Vašuta tej družbi vrniti neopredeljen znesek. Po podatkih, ki jih je navedlo predložitveno sodišče, je ta arbitražna odločba postala pravnomočna in izvršljiva.
14.
Družba Pohotovosť je nato pri pristojnem sodnem izvršitelju v skladu z veljavnimi slovaškimi predpisi vložila predlog za izvršbo. Sodni izvršitelj je 25. marca 2011 Okresný súd Svidník prosil za dovoljenje za izvršbo te arbitražne odločbe. Navedeno sodišče je 29. junija 2011 odločilo, da se postopek izvršbe v delu, ki se nanaša na izterjavo zamudnih obresti, ustavi, sodnemu izvršitelju pa ni priznalo povračila stroškov izvršbe v zvezi s tem delom.
15.
Združenie na ochranu občana spotrebiteľa HOOS (združenje za varstvo potrošnikov HOOS, v nadaljevanju: združenje HOOS) je 9. septembra 2011 vložilo predlog za intervencijo v postopku izvršbe. Glede temelja je trdilo zlasti, da sodni izvršitelj, ki je bil v preteklosti v delovnem razmerju pri družbi Pohotovost’, ni izpolnil dolžnosti glede nepristranskosti in da je treba poleg tega ta postopek prekiniti.
16.
Družba Pohotovosť je 27. marca 2012 predlagala, naj se združenju HOOS ne dovoli intervencija v postopku, ker v zakoniku o izvršbi ta možnost ni predvidena.
17.
Predložitveno sodišče je s sklepom z dne 24. maja 2012, ki ga je izdal uradnik tega sodišča v najvišjem razredu (
5
), odločilo, da intervencija tega združenja v postopku izvršbe ni dopustna, in obenem zavrglo predloge tega združenja.
18.
Združenje HOOS je 18. junija 2012 pri predložitvenem sodišču vložilo pritožbo zoper ta sklep. Trdilo je, da M. Vašuta ni bil dovolj obveščen, da mu sodišče glede nepoštene arbitražne klavzule ni zagotovilo zadostne obrambe po uradni dolžnosti in da sodišče ni pravno ugotovilo, da skupna letna efektivna obrestna mera v pogodbi o potrošniškem posojilu ni bila navedena. Po mnenju združenja predložitveno sodišče ni pravilno uporabilo sodne prakse. (
6
)
19.
V teh okoliščinah je predložitveno sodišče prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ti vprašanji:
„1.
Ali je treba člene 6(1), 7(1) in 8 Direktive 93/13 […] ter člen 47 Listine […] v povezavi s členom 38 te listine razlagati tako, da nasprotujejo nacionalni določbi, kot je člen 37(1) in (3) zakonika o izvršbi, ki združenju za varstvo pravic potrošnikov ne dopušča intervencije v postopku izvršbe?
2.
Če je odgovor na prvo vprašanje, da navedena zakonska določba ni v nasprotju s pravom [Unije], ali je treba določbe iz člena 37(1) in (3) zakonika o izvršbi razlagati tako, da ne nasprotujejo temu, da nacionalno sodišče na podlagi členov 6(1), 7(1) in 8 [navedene direktive] združenju za varstvo pravic potrošnikov prizna status intervenienta v postopku izvršbe?“
III – Analiza
A – Vprašanje, ali mora Sodišče odločati
20.
Glede na spremembe, s katerimi je bilo Sodišče seznanjeno in ki se nanašajo predvsem na domnevni umik predloga za izvršbo pri M. Vašuti – podrobneje jih bom obravnaval v nadaljevanju – se razumno postavlja vprašanje, ali je Sodišče še pristojno za odločanje o vprašanjih za predhodno odločanje, ki sta mu bili postavljeni.
21.
Najprej in kot nadaljevanje tega, kar sem že imel priložnost pojasniti (
7
), menim, da je nujno, da Sodišče ohrani relativno dosleden odnos do svoje pristojnosti.
22.
Seveda ni sporno, da je le nacionalno sodišče ob upoštevanju posebnosti vsake zadeve v najboljšem položaju, da presodi nujnost navedenega predloga, da bi lahko sprejelo odločbo, in upoštevnost vprašanj, ki jih postavi Sodišču. (
8
)
23.
V tem smislu se zdi precej običajno, da se preučitev obstoja spora, ki dejansko poteka pred predložitvenim sodiščem, kar pogojuje pristojnost Sodišča, izenači s presojo svojstvene upoštevnosti postavljenih vprašanj, ki se nanaša na polni učinek odgovorov za rešitev spora o glavni stvari.
24.
Čeprav lahko brez težav dopustimo, da se polni učinek postavljenih vprašanj lahko domneva, pa je veliko kočljiveje sklepati, da se mora Sodišče od trenutka, v katerem mu je zadeva predložena, razen v izjemnih primerih, izreči za pristojno. Pristojnost, še zlasti pristojnost Sodišča, po definiciji ne more biti domnevna, ampak izkazana.
25.
Torej mora Sodišče v nasprotju z relativno prilagodljivostjo, s katero mora po mojem mnenju ocenjevati svojstveno upoštevnost postavljenih vprašanj – k tej problematiki se bom vrnil v drugem delu teh sklepnih predlogov – ravnati veliko previdneje, kadar gre za presojo obstoja spora.
26.
Ta obstoj je bistven pogoj za pristojnost Sodišča, ki ga lahko, ali če je smiselno, mora preizkusiti po uradni dolžnosti. (
9
)
27.
Poleg tega lahko v skladu z ustaljeno sodno prakso nacionalna sodišča sprožijo postopek predhodnega odločanja pred Sodiščem le, če pred njimi dejansko poteka postopek, v okviru katerega bodo morala odločiti o vprašanju, glede katerega bo morda treba upoštevati sodbo, izdano v postopku predhodnega odločanja. (
10
) Zato Sodišče ni pristojno za odločanje o predlogu za sprejetje predhodne odločbe, kadar je med odločanjem postopek pred predložitvenim sodiščem že končan. (
11
) Utemeljitev sprejetja predhodne odločbe in s tem pristojnosti Sodišča ni oblikovanje posvetovalnih mnenj o splošnih ali hipotetičnih vprašanjih (
12
), temveč dejanska potreba po učinkoviti rešitvi obstoječega spora. Če spora ni več, v povezavi s tem preneha obstajati tudi potreba po odgovoru na vprašanja za predhodno odločanje.
28.
Ta, še pred kratkim navajana spoznanja (
13
) imajo le praktično vrednost v tem smislu, da lahko in fine prispevajo k racionalizaciji pripada zadev, o katerih mora Sodišče odločati. Opredeljujejo vlogo Sodišča na tem področju, sodno pristojnost za razlago, ki se ne more abstraktno širiti, ampak mora biti nujno povezana z vprašanjem, ki se dejansko postavlja v postopku v glavni stvari. Sicer bi obstajalo veliko tveganje, da se Sodišče vmeša v pravno razpravo, ki nazadnje ni povezana z razlago prava Unije. (
14
) Iz teh načel nujno izhaja, da Sodišču na vprašanja, postavljena v okviru predloga za sprejetje predhodne odločbe, če se izkaže, da niso povezana z resničnim sporom, ni treba odgovoriti.
29.
Ni sporno, da mora predložitveno sodišče dokazati, da je predlog povezan s sporom, ki dejansko poteka pred njim. V skladu z besedilom iz sodbe v zadevi Foglia (
15
) je nujno, da nacionalna sodišča pojasnijo – če to ni nedvoumno razvidno iz spisa – zakaj menijo, da je odgovor na njihova vprašanja nujen za rešitev spora. Obveznost Sodišča, da spoštuje odgovornosti nacionalnega sodišča, hkrati pomeni, da nacionalno sodišče upošteva funkcijo, ki jo Sodišče opravlja na področju predhodnega odločanja. Sodišče je tako pred kratkim presodilo, da mu ni treba odločati, če je predložitveno sodišče kljub pozivu vztrajalo pri predlogu za sprejetje predhodne odločbe in se ni opredelilo do posledic spremembe ali dogodka, s katerim je bilo Sodišče seznanjeno, tako v zvezi z odločitvijo o intervenciji v postopku v glavni stvari kot v zvezi z upoštevnostjo vprašanj za predhodno odločanje za rešitev spora o glavni stvari. (
16
)
30.
Kaj je treba v obravnavanem primeru skleniti iz teh načel?
31.
Če povzamem, Sodišče se je znašlo v posebnem položaju, ki ima ti značilnosti.
32.
Po eni strani je družba Pohotovosť v pisnih stališčih, vloženih na podlagi člena 23(2) Statuta Sodišča Evropske unije, Sodišče zlasti obvestila, da je pri predložitvenem sodišču 14. novembra 2012 vložila vlogo, s katero je v celoti umaknila predlog za izvršbo in mu predlagala, naj izvršbo „prekine“. Družba Pohotovosť je v stališčih poudarila, da mora predložitveno sodišče v skladu s členom 57(1)(c) zakonika o izvršbi odločiti o umiku tožbe in s tem končati izvršilni postopek ter da Sodišču glede na to, da je spor v postopku v glavni stvari ugasnil, tako ali tako ni treba odločati o tem predlogu za sprejetje predhodne odločbe.
33.
Po drugi strani je predložitveno sodišče, ki ga je Sodišče pozvalo, naj glede na sporočeni odstop potrdi, ali še vedno odloča o sporu, v okviru katerega je prvotno vložilo predlog za sprejetje predhodne odločbe, in ali s tega vidika vztraja pri tem predlogu, v dopisu z dne 2. julija 2013 navedlo le, da postopek še vedno poteka in da zato dejansko vztraja pri svojem predlogu. Navedeno sodišče je ta podatek dopolnilo z dopisom, ki je na Sodišče prispel 10. septembra 2013 in v katerem je navedlo, da je res seznanjeno s predlogom družbe Pohotovost’ za „prekinitev“ (
17
) postopka izvršbe in da se poleg tega spis nahaja pri Krajsky súd v Prešove (sodišče pokrajine Prešov), pri katerem je bila vložena pritožba zoper odločbo o predlogu za sprejetje predhodne odločbe.
34.
Seveda je res presenetljivo in obžalovanja vredno, najprej, da se predložitvenemu sodišču ni zdelo potrebno Sodišča obvestiti o procesnem dejanju, ki se je zgodilo komaj dober mesec po vložitvi tega predloga za sprejetje predhodne odločbe, in nato, da predložitveno sodišče kljub pozivu Sodišča ni navedlo natančnih razlogov, iz katerih meni, da postopek v glavni stvari še vedno poteka, čeprav se zdi, da med postopkom izvršbe na nacionalni ravni in tem predlogom za sprejetje predhodne odločbe obstaja razmerje absolutne odvisnosti.
35.
V skladu z duhom sodelovanja, ki mora biti vodilo v razmerjih med Sodiščem in nacionalnimi sodišči, (
18
) se namreč lahko pričakuje, da bo predložitveno sodišče v takih okoliščinah in ko je glede tega vidika prejelo vprašanje Sodišča, navedlo pravne posledice takega umika za njegovo dolžnost, da bi utemeljilo potrebo po odgovoru na vprašanje za predhodno odločanje za rešitev spora in s tem pristojnost Sodišča.
36.
Če pa v primeru, kot je obravnavani, obstaja dvom o oceni posledic procesnega dejanja na obstoj spora, mora ta dvom nekako koristiti predložitvenemu sodišču. V tem smislu si je Sodišče, da bi preprečilo kakršno koli oviro za dobro sodelovanje z nacionalnimi sodišči, večkrat prizadevalo zaupati sodbi nacionalnega sodišča. (
19
)
37.
Poleg tega ne smemo pozabiti, da je v postopku predhodnega odločanja, s katerim je uveden dialog med sodišči, prav nacionalno sodišče prednostni sogovornik Sodišča. V okoliščinah tega primera se zdi kočljivo omejiti se na informacijo, ki jo je sporočila ena od strank v sporu o glavni stvari, ter sklepati, da je odslej postopek v glavni stvari popolnoma brezpredmeten (
20
) in da je Sodišče torej nepristojno.
38.
Zato v skladu z duhom sodelovanja in vzajemnega zaupanja, ki mora biti vodilo v razmerjih med nacionalnimi sodišči in Sodiščem, menim, da mora Sodišče kljub vsemu zaupati ugotovitvi predložitvenega sodišča in da se torej ne sme izreči za nepristojno.
B – Vprašanji za predhodno odločanje
39.
Najprej je treba obravnavati svojstveno upoštevnost in nato dopustnost vprašanj za predhodno odločanje, kajti slovaška in nemška vlada sta v pisnih stališčih v zvezi s tem izrazili resne dvome.
40.
Ti vladi sta v bistvu trdili, da predložitveno sodišče ni navedlo, iz katerih razlogov so določbe iz Direktive 93/13 povezane s sporom o glavni stvari in s tem, v katerem delu je odgovor Sodišča nujen za rešitev navedenega spora. Predložitveno sodišče naj ne bi zahtevalo nobene navedbe, ki bi bila v povezavi s presojo morebitnih nepoštenih pogodbenih pogojev, ampak naj bi bil njegov namen pridobiti nadzor nad nacionalnimi procesnimi pravili, ki jih usklajevanje po tej direktivi ne pokriva. Slovaška vlada poleg tega poudarja, da je treba drugo vprašanje, s katerim predložitveno sodišče Sodišču predlaga, naj se izreče glede določb nacionalnega prava, vsekakor razglasiti za nedopustno.
41.
Čeprav so pomisleki glede dopustnosti postavljenih vprašanj popolnoma razumljivi, menim, da si mora Sodišče, kolikor je mogoče in v skladu z duhom sodelovanja, ki mora biti vodilo postopka predhodnega odločanja, prizadevati predložitvenemu sodišču dati koristen odgovor.
42.
Vendar ni izključeno, da se postavljeni vprašanji, gledani v celoti in nekoliko preoblikovani, če se umestita v okoliščine postopka v glavni stvari, lahko izkažeta za upoštevni.
43.
Zdi se namreč, da predložitveno sodišče z vprašanjema za predhodno odločanje bolj kot prosi za razlago določb Direktive 93/13 v povezavi z Listino, želi izvedeti, ali učinkovitost sistema – ki potrošnike varuje pred nepoštenimi pogoji – kakor koli ogrožajo nacionalnega pravna pravila, ki združenjem za varstvo potrošnikov ne dajejo pravice do intervencije v postopku izvršbe na podlagi arbitražne odločbe.
44.
V zvezi s tem je iz predložitvene odločbe razvidno, da je v postopku v glavni stvari združenje HOOS želelo, da se mu dopusti intervencija v postopku izvršbe, ki ga je družba Pohotovost’ sprožila proti M. Vašuti, zlasti ker je menilo, da predložitveno sodišče z odločitvijo, da se prekine le del postopka izvršbe in da se v preostalem izvršba dovoli, potrošniku ni po uradni dolžnosti zagotovilo zadostnega varstva glede nepoštene arbitražne klavzule in ni ugotovilo vseh pravnih posledic tega, da v pogodbi o potrošniškem posojilu ni bila navedena skupna letna efektivna obrestna mera.
45.
Ob upoštevanju procesne pestrosti zadev, ki se nanašajo na razlago Direktive 93/13, sicer lahko razumem oklevanje predložitvenega sodišča. O tem pričajo zlasti odločbe, ki jih v zvezi s tem navaja predložitveno sodišče, (
21
) splošneje pa sodna praksa Sodišča z zadevnega področja, v kateri je opozorjeno na načelo procesne avtonomije, ki je uokvirjeno glede na načeli učinkovitosti in enakovrednosti. (
22
)
46.
Zato menim, da je treba postavljeni vprašanji nekoliko preoblikovati, tako da se z njima ugotovi, ali pravo Unije, zlasti sistem varstva, uveden z Direktivo 93/13, zahteva ali pa izključuje, da se združenju za varstvo potrošnikov dovoli intervencija v postopku izvršbe na podlagi arbitražne odločbe.
47.
Po teh pojasnilih bom v nadaljevanju navedel, zakaj po zgledu stališča, ki ga zagovarjajo slovaška in nemška vlada ter Evropska komisija, menim, da vprašanje pravice združenj za varstvo potrošnikov do intervencije v posameznih sporih ni neposredno ali posredno urejeno s pravom Unije. Potem ko bom navedel, zakaj določbe Direktive 93/13 in, splošneje, pravo Unije ne nasprotujejo določbi nacionalnega prava, ki izključuje intervencijo združenja potrošnikov (naslov 1 spodaj), bom, nasprotno, navedel, zakaj nič ne nasprotuje temu, da nacionalna določba ali nacionalno sodišče tako intervencijo dopusti (naslov 2 spodaj).
1. Direktiva 93/13 ne nasprotuje določbi nacionalnega prava, ki izključuje intervencijo združenja potrošnikov
48.
Najprej je namreč treba navesti, da določbe Direktive 93/13, zlasti določbe, ki jih navaja predložitveno sodišče, ne vsebujejo nobene navedbe o morebitni pravici združenja za varstvo potrošnikov, da se mu na splošno dopusti intervencija v okviru posameznih sporov (
23
) in posebej v postopkih izvršbe na podlagi arbitražne odločbe.
49.
Splošneje, z Direktivo 93/13, ki določa minimalno uskladitev, se ne usklajujejo procesna sredstva, ki so na voljo tem združenjem. (
24
)
50.
Kljub temu je treba ugotoviti, ali mora uresničevanje ciljev Direktive 93/13, zlasti ciljev, navedenih v členih 6 in 7, posredno pripeljati do tega, da se taka pravica prizna ob upoštevanju načela učinkovitosti, ki je v tem primeru edino sporno.
51.
Naj spomnim, da v skladu z ustaljeno sodno prakso Sodišča sistem varstva, ki je vzpostavljen z Direktivo 93/13, temelji na tem, da je potrošnik v razmerju do prodajalca ali ponudnika v podrejenem položaju glede pogajalske sposobnosti in ravni obveščenosti, zaradi česar soglaša s pogoji, ki jih predhodno sestavi prodajalec ali ponudnik in na vsebino katerih ne more vplivati. (
25
)
52.
V zvezi z manj ugodnim položajem potrošnika člen 6(1) Direktive 93/13 določa, da nepošteni pogoji za potrošnike niso zavezujoči. Kot je razvidno iz sodne prakse, gre za zavezujočo določbo, ki želi formalno ravnovesje v pravicah in obveznostih sopogodbenikov zamenjati z dejanskim ravnovesjem, tako da se med njimi ponovno vzpostavi enakost. (
26
)
53.
Da bi Sodišče zagotovilo varstvo, ki mu sledi Direktiva 93/13, je tudi večkrat poudarilo, da je mogoče neenakost med potrošnikom in podjetjem odpraviti le s pozitivnim posredovanjem zunaj kroga pogodbenih strank. (
27
)
54.
Menim, da je iz preučitve sodne prakse Sodišča v zvezi z Direktivo 93/13 jasno razvidno, da zadevno „zunanje posredovanje“ pomeni predvsem posredovanje sodišča, ki mora odločiti o sporu, neodvisno od narave spora ali faze postopka, v kateri posreduje. Obveznost sodišča, da po uradni dolžnosti preuči nepoštenost klavzule v pogodbi, predloženi v njegovo presojo, (
28
) je namreč primerno sredstvo za doseganje rezultata, ki je določen v členu 6 Direktive 93/13, to je preprečitev, da bi posameznega uporabnika zavezoval nepošteni pogoj, ter za prispevanje k uresničevanju cilja, določenega v njenem členu 7, ker ima lahko taka obravnava odvračilni učinek, ki vpliva na prenehanje nadaljnje uporabe nepoštenih pogojev v pogodbah, ki jih prodajalec ali ponudnik sklene s potrošniki (
29
).
55.
V okoliščinah, kot se obravnavajo v postopku v glavni stvari, menim, da je iz sodne prakse jasno razvidno, da je tako posredovanje naloga sodišča, ki odloča o postopku izvršbe na podlagi pravnomočne arbitražne odločbe. Kot je poudarilo Sodišče, mora nacionalno sodišče, ki mu je predložen predlog za izvršbo na podlagi arbitražne odločbe – če mora v skladu z nacionalnim pravom po uradni dolžnosti preizkusiti neskladnost arbitražne klavzule z nacionalnimi pravili javnega reda – po uradni dolžnosti preizkusiti tudi nepoštenost te klavzule glede na člen 6 navedene direktive, če so mu na voljo pravni in dejanski elementi, potrebni za to. (
30
)
56.
Prav s tem posredovanjem sodišča je zagotovljena polna učinkovitost varstva potrošnikov pred nepoštenimi pogodbenimi pogoji, kajti če se stranki ne strinjata, je načeloma le sodišče pristojno, da ugotovi ničnost nepoštenega pogoja ali spremeni njegovo vsebino.
57.
Po podatkih, ki jih je predložila slovaška vlada, razlaga člena 2 v povezavi s členom 45(1)(c) zakona št. 244/2002 o arbitražnem postopku, kakor je bil spremenjen, obvezuje izvršilno sodišče, da v določenih primerih po uradni dolžnosti ustavi izvršbo, zlasti če arbitražna odločba eni strani nalaga dajatev, ki je materialno ni mogoče izvršiti. Torej bi predložitveno sodišče moralo ne le preučiti nepoštenost spornih pogojev v posojilni pogodbi, ampak bi poleg tega lahko tudi ustavilo izvršbo. (
31
)
58.
Poleg tega je iz predložitvenega sklepa jasno razvidno, da je predložitveno sodišče, ki je bilo pozvano k posredovanju pred izvršbo arbitražne odločbe, obravnavalo in omejilo nepošteni pogoj v zvezi z zamudnimi obrestmi, (
32
) vendar pa se zdi, da se mu ni zdelo potrebno po uradni dolžnosti obravnavati nepoštenosti arbitražne klavzule v pogodbi med strankama v postopku v glavni stvari (
33
).
59.
Ob upoštevanju te ugotovitve težko razumem, kako bi intervencija združenja potrošnikov lahko zagotovila učinkovitost varstva potrošnikov, ki jo zagotavlja Direktiva 93/13. Taka intervencija sodišča ne more spodbuditi ali zavezati, naj presoja nepoštenost spornih pogodbenih pogojev.
60.
Čeprav se vloge, ki jo združenja za varstvo potrošnikov lahko imajo pri uresničevanju ciljev Direktive 93/13, nikakor ne sme spregledati, se ta vloga glede na raven in perspektivo, v katero se vključuje – kot je razvidno iz triindvajsete uvodne izjave te direktive – zelo razlikuje od vloge, ki jo mora opraviti sodišče. Neposredne opustitvene tožbe oseb ali organizacij, ki imajo pravni interes za varovanje potrošnikov, so načeloma preventivne, imajo odvračilen namen in so neodvisne od vsakršnih posameznih konkretnih sporov. (
34
)
61.
Sodišče je tako spomnilo, da člen 7(1) Direktive 93/13 določa, da države članice zagotovijo, da obstajajo ustrezna in učinkovita sredstva za preprečevanje nadaljnje uporabe nepoštenih pogojev v pogodbah, sklenjenih s potrošniki, in da je v zvezi s tem iz odstavka 2 te določbe razvidno, da navedena sredstva obsegajo možnost, da se osebe ali organizacije, ki imajo pravni interes za varovanje potrošnikov, obrnejo na sodišča, da ta odločijo, ali so pogodbeni pogoji, sestavljeni za splošno rabo, nepošteni, in da če je potrebno, prepovejo njihovo uporabo. (
35
)
62.
Ti določbi državam članicam nalagata obveznost, da združenjem za varstvo potrošnikov omogočijo, da sama na podlagi svojega pravnega interesa vložijo tožbo zoper nepoštene pogoje. Nasprotno pa ne Direktiva 93/13 ne akti, ki urejajo opustitvene tožbe zaradi varstva interesov potrošnikov, (
36
) ne vsebujejo določb o vlogi, ki jo smejo ali morajo imeti združenja za varstvo potrošnikov v posameznih sporih, v katere je vključen potrošnik.
63.
Zato nacionalna ureditev, kot se obravnava v postopku v glavni stvari, s tem, ko ne določa, da združenje za varstvo potrošnikov lahko intervenira v postopku izvršbe na podlagi pravnomočne sodne ali arbitražne odločbe, ne krši učinkovitosti ciljev, ki se jim sledi z Direktivo 93/13.
64.
Poleg tega je treba dodati, da lahko v skladu z ureditvijo, ki se obravnava v postopku v glavni stvari, združenje potrošnika na podlagi njegovega pooblastila neposredno zastopa v vseh postopkih, vključno s postopkom izvršbe. V zvezi z možnostjo, da potrošnik ne bi bil obveščen o postopku, ki ga zadeva, tak položaj ne more povzročiti, da se načelo učinkovitosti razlaga tako, da je treba v takih okoliščinah združenju za varstvo potrošnikov priznati pravico do intervencije v postopku, da se nadomesti odsotnost potrošnikove obrambe, kajti načelo učinkovitosti ne pomeni, da je treba v celoti nadomestiti popolno pasivnost potrošnika. (
37
)
65.
Preostane mi še, da preučim, ali določbe Listine, ki jih je navedlo predložitveno sodišče, lahko spremenijo to ugotovitev.
66.
Najprej v zvezi s členom 38 Listine – ki določa, da „[p]olitike Unije zagotavljajo visoko raven varstva potrošnikov“ – čeprav ta člen ni naveden med primeri v Pojasnilih k Listini (
38
), menim, da ta člen, ki se nikakor ne nanaša na neposredno opredeljen posamezen pravni položaj, uvaja načelo in ne pravice, (
39
) zato se sme v skladu s členom 52(5) Listine nanj sklicevati samo pri razlagi in nadzoru zakonitosti zakonskih aktov Unije, v tem primeru Direktive 93/13.
67.
Čeprav Direktiva 93/13 združenjem za varstvo potrošnikov priznava pravni interes, da varujejo potrošnike tako, da primer predložijo sodišču, da ugotovi, ali so pogodbeni pogoji, sestavljeni za splošno rabo, nepošteni, in če je smiselno, dosežejo njihovo prepoved, pa ta direktiva tem združenjem ne daje pravice do intervencije v posameznih sporih proti takim potrošnikom, zato v zvezi s tem člen 38 Listine ne more narekovati, da je treba navedeno direktivo razlagati v korist priznanja take pravice.
68.
V zvezi s členom 47 Listine naj spomnim, da določa pravico do učinkovitega pravnega sredstva in dostopa do nepristranskega sodišča, kar lahko glede na primer zajema pravno pomoč osebam, ki nimajo zadostnih sredstev, če je ta potrebna za učinkovitost dostopa do sodnega varstva.
69.
Čeprav Direktiva 93/13, kot sem spomnil zgoraj, v sporih med prodajalcem ali ponudnikom in potrošnikom zahteva pozitivno in od pogodbenih strank neodvisno posredovanje sodišča, ki odloča o takih sporih, pa menim, da ni mogoče trditi, da je to, da se združenju ne dovoli intervencija v podporo potrošniku v sporu med tem potrošnikom in prodajalcem ali ponudnikom, kršitev pravice tega potrošnika do učinkovitega pravnega sredstva, ki jo zagotavlja navedeni člen 47. Poleg tega intervencije združenja za varstvo potrošnikov ni mogoče šteti za pravno pomoč, ki jo je v skladu z odstavkom 4 navedenega člena 47 v določenih primerih treba zagotoviti osebam, ki nimajo zadostnih sredstev.
70.
Nato je treba v zvezi z možnostjo, da se združenje za varstvo potrošnikov v teh okoliščinah sklicuje na navedeni člen 47, ugotoviti, da to, da se temu združenju ne dovoli intervencija v postopku proti potrošniku, ne vpliva na njegovo pravico, ki jo ima kot tovrstno združenje, do učinkovitega pravnega sredstva za obrambo njegovih pravic, zlasti njegovih pravic do skupinske tožbe iz člena 7(2) Direktive 93/13.
2. Direktiva 93/13 ne izključuje, da se združenju za varstvo potrošnikov prizna pravica do intervencije
71.
Nasprotno, menim, da ker Direktiva 93/13 uvaja minimalno uskladitev, lahko države članice v skladu s členom 8 te direktive na področju, ki ga ureja ta direktiva, sprejmejo ali ohranijo strožje določbe, ki so združljive s Pogodbo, da bi zagotovile višjo raven varstva potrošnikov, in da nacionalna zakonodaja, kot je člen 93(2) slovaškega zakonika o pravdnem postopku, združenjem za varstvo potrošnikov lahko daje pravico do intervencije v podporo potrošnikom v pravdnih postopkih v glavni stvari. Prav tako te določbe ne bi smele nasprotovati temu, da sodišče, če zadevni potrošnik v to privoli, združenju za varstvo potrošnikov dopusti intervencijo v postopku izvršbe na podlagi arbitražne odločbe.
72.
Taka intervencija se namreč lahko šteje za varstvo potrošnikov, kot je določeno zlasti z Direktivo 93/13, tako da z dodatnim posredovanjem, ki ni določeno s to direktivo, dopolni pozitivno zunanje posredovanje sodišča, kot določa navedena direktiva. Kot je navedlo združenje HOOS, lahko intervencija združenj potrošnikov sodišče opozori na določene nacionalne prakse ali pogoje, ki so jih druga nacionalna sodišča štela za nepoštene.
73.
Poleg tega je treba intervencijo združenj potrošnikov v postopku izvršbe, če pravila in pogoji za dopustitev niso manj ugodni od tistih, ki veljajo za primerljive položaje, za katere velja nacionalno pravo, šteti za popolnoma skladno z načelom enakovrednosti. Če se omejimo na postopek v glavni stvari, se izkaže, da vprašanje intervencije združenj za varstvo potrošnikov v skladu s členom 37(1) zakonika o izvršbi zadeva vse osebe, ki želijo intervenirati v kakršnem koli postopku izvršbe, ne glede na njihov položaj ali zadevno področje.
74.
Ob upoštevanju vseh navedenih ugotovitev predlagam, naj se predložitvenemu sodišču odgovori, da je treba varstvo potrošnikov, zagotovljeno z Direktivo 93/13 v povezavi s členoma 38 in 47 Listine, razlagati tako, da v okoliščinah, kot so v postopku v glavni stvari, ta direktiva ne nasprotuje določbi nacionalnega prava, ki združenju za varstvo potrošnikov ne dovoljuje intervencije v postopku izvršbe na podlagi arbitražne odločbe. Te določbe pa tudi ne nasprotujejo temu, da sodišče takemu združenju dopusti intervencijo v postopku izvršbe na podlagi arbitražne odločbe.
IV – Predlog
75.
Ob upoštevanju vseh navedenih ugotovitev Sodišču predlagam, naj na vprašanji za predhodno odločanje, ki ju je postavilo Okresný súd Svidník, odgovori:
Varstvo, ki ga potrošnikom zagotavlja Direktiva Sveta 93/13/EGS z dne 5. aprila 1993 o nedovoljenih pogojih v potrošniških pogodbah, zlasti njeni členi 6(1), 7(1) in 8 v povezavi s členoma 38 in 47 Listine Evropske unije o temeljnih pravicah, je treba razlagati tako, da v okoliščinah, kot so v postopku v glavni stvari, ta direktiva ne nasprotuje določbi nacionalnega prava, ki združenju za varstvo potrošnikov ne dovoljuje intervencije v postopku izvršbe na podlagi arbitražne odločbe. Te določbe pa tudi ne nasprotujejo temu, da sodišče takemu združenju dopusti intervencijo v postopku izvršbe na podlagi arbitražne odločbe.
(
1
)	Jezik izvirnika: francoščina.
(
2
)	Direktiva Sveta 93/13/EGS z dne 5. aprila 1993 o nedovoljenih pogojih v potrošniških pogodbah (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 15, zvezek 2, str. 288).
(
3
)	V nadaljevanju: Listina.
(
4
)	Glede na podatke, ki jih imam po vpogledu v nacionalni spis, naj bi bila ta pogodba sklenjena leta 2010.
(
5
)	Tak izraz je uporabljen v predložitveni odločbi. Ni mogoče ugotoviti, ali je ta uradnik sodnik.
(
6
)	Sklicuje se na sodbo z dne 6. oktobra 2009 v zadevi Asturcom Telecomunicaciones (C-40/08, ZOdl., str. I-9579) in sklep z dne 16. novembra 2010 v zadevi Pohotovosť (C-76/10, ZOdl., str. I-11557).
(
7
)	Glej moje sklepne predloge v zadevi Macinský in Macinská (C‑482/12), ki poteka pri Sodišču.
(
8
)	Sodbi z dne 21. oktobra 2010 v zadevi Padawan (C-467/08, ZOdl., str. I-10055, točka 21 in naslednje ter navedena sodna praksa) in z dne 9. decembra 2010 v zadevi Fluxys (C-241/09, ZOdl., str. I-12773, točka 28).
(
9
)	Glej zlasti sodbo z dne 11. septembra 2008 v združenih zadevah UGT-Rioja in drugi (od C-428/06 do C-434/06, ZOdl., str. I-6747, točka 40) in sklep z dne 22. oktobra 2012 v zadevi Šujetová (C‑252/11).
(
10
)	Glej v tem smislu sodbo z dne 20. januarja 2005 v zadevi García Blanco (C-225/02, ZOdl., str. I-523, točka 27) in sklep z dne 24. marca 2009 v zadevi Nationale Loterij (C-525/06, ZOdl., str. I-2197, točki 10 in 11).
(
11
)	Sodbi z dne 21. aprila 1988 v zadevi Pardini (338/85, Recueil, str. 2041, točka 11) in z dne 4. oktobra 1991 v zadevi Society for the Protection of Unborn Children Ireland (C-159/90, Recueil, str. I-4685, točka 12).
(
12
)	Sodba z dne 7. novembra 2013 v zadevi Romeo (C‑313/12, točka 40 in navedena sodna praksa).
(
13
)	Glej zgoraj navedeni sklep v zadevi Šujetová (točke od 27 do 32) in sodbo z dne 24. oktobra 2013 v zadevi Stoilov i Ko EOOD (C‑180/12, točke 39, 44 in 46).
(
14
)	Če na primer ostanemo pri postopku v glavni stvari, je iz besedila pisnih stališč namreč razvidno, da slovaška sodišča različno razlagajo določbe slovaškega zakonika o pravdnem postopku in zakonika o izvršbi, ki se nanašajo na pravico združenj za varstvo potrošnikov do intervencije v postopkih izvršbe. Temu je treba dodati še sum o pristranskosti oseb, vključenih v postopek izvršbe, v tem primeru sodnega izvršitelja, zadolženega za izvršbo (glej točko 15 teh sklepnih predlogov).
(
15
)	Sodba Sodišča z dne 16. decembra 1981 (244/80, Recueil, str. 3045, točki 17 in 20).
(
16
)	Tako so predstavljene okoliščine v zadevi Di Donna, v kateri je bila sodba izrečena 27. junija 2013 (C‑492/11, točka 28). Glej v tem smislu tudi zgoraj navedeno sodbo Stoilov i Ko EOOD (točke 39, 44 in 46).
(
17
)	Predložitveno sodišče je vendarle navedlo, da je ta predlog prejelo 27. decembra 2012.
(
18
)	V tem smislu je treba spomniti, da je v točki 30 Priporočil nacionalnim sodiščem v zvezi z začetkom postopka predhodnega odločanja (UL 2012, C 338, str. 1) izrecno navedeno, da mora predložitveno sodišče za učinkovit potek postopka predhodnega odločanja pred Sodiščem in za ohranitev njegovega polnega učinka opozoriti Sodišče o vseh procesnih dejanjih, ki bi lahko vplivala na postopek pred njim.
(
19
)	Glej v tem smislu zlasti sodbi z dne 16. januarja 1974 v zadevi Rheinmühlen‑Düsseldorf (166/73, Recueil, str. 33, točka 4) in z dne 16. decembra 2008 v zadevi Cartesio (C-210/06, ZOdl., str. I-9641, točka 96).
(
20
)	V tem smislu se zadeva v glavni stvari razlikuje od zadeve, v kateri je bil sprejet zgoraj navedeni sklep Šujetová, ki je neposredno sledil umiku E. Šujetove, ki je bila upravičena do varstva na podlagi Direktive 93/13, ne pa informaciji, ki jo je posredovala samo družba upnica.
(
21
)	V zgoraj navedeni sodbi Asturcom Telecomunicaciones sta se obravnavala predlog za izvršbo na podlagi pravnomočne arbitražne odločbe, izdane v odsotnosti potrošnika, in obveznost izvršilnega sodišča, da po uradni dolžnosti preizkusi neveljavnost arbitražne klavzule. V zgoraj navedenem sklepu Pohotovosť je v skladu s to sodbo pojasnjena obveznost izvršilnega sodišča, da po uradni dolžnosti preizkusi neveljavnost kazni, ki je določena v posojilni pogodbi.
(
22
)	Glej zlasti sodbi z dne 14. junija 2012 v zadevi Banco Español de Crédito (C‑618/10) in z dne 14. marca 2013 v zadevi Aziz (C‑415/11).
(
23
)	To vprašanje je ločeno od ukrepov varstva, ki jih lahko izvajajo združenja (glej točko 59 in naslednje teh sklepnih predlogov).
(
24
)	Glej točko 19 sklepnih predlogov generalnega pravobranilca P. Mengozzija, predstavljenih 5. septembra 2013 v zadevi Asociación de Consumidores Independientes de Castilla y León, v kateri je bila izdana sodba z dne 5. decembra 2013 (C‑413/12).
(
25
)	Sodbi z dne 27. junija 2000 v združenih zadevah Océano Grupo Editorial in Salvat Editores (od C-240/98 do C-244/98, Recueil, str. I-4941, točka 25) in z dne 26. oktobra 2006 v zadevi Mostaza Claro (C-168/05, ZOdl., str. I-10421, točka 25) ter zgoraj navedeni sklep Pohotovost’ (točka 37).
(
26
)	Zgoraj navedena sodba Mostaza Claro (točka 36), sodba z dne 4. junija 2009 v zadevi Pannon GSM (C-243/08, ZOdl., str. I-4713, točka 25) in zgoraj navedeni sklep Pohotovost’ (točka 38).
(
27
)	Zgoraj navedene sodbe Océano Grupo Editorial in Salvat Editores (točka 27), Mostaza Claro, (točka 26) in Asturcom Telecomunicaciones (točka 31) ter zgoraj navedeni sklep Pohotovost’, (točka 39).
(
28
)	Glej zlasti zgoraj navedeni sodbi Banco Español de Crédito (točke od 42 do 44) in Aziz (točki 46 in 47).
(
29
)	Sodba z dne 21. novembra 2002 v zadevi Cofidis (C-473/00, Recueil, str. I-10875, točka 32), zgoraj navedena sodba Mostaza Claro (točka 27) in zgoraj navedeni sklep Pohotovost’ (točka 41).
(
30
)	Glej v tem smislu zgoraj navedeni sodbi Pannon GSM (točka 32) in Asturcom Telecomunicaciones (točka 53) ter zgoraj navedeni sklep Pohotovost’ (točka 51).
(
31
)	Naj spomnim, da je Sodišče že v zgoraj navedenem sklepu Pohotovost’ (točki 40 in 41) obsežno pojasnilo možnosti, ki jih ima sodišče pri pogodbah, v katerih ni navedena skupna letna efektivna obrestna mera.
(
32
)	Tako je bilo 29. junija 2011 odločeno, da ni treba niti izvršiti dela postopka, ki se nanaša na izterjavo zamudnih obresti po 0,25‑odstotni dnevni obrestni meri od zneska 309 evrov od 8. julija 2010 do datuma plačila, niti izterjati stroškov izvršbe za ta del.
(
33
)	V Prilogi k Direktivi 93/13, ki vsebuje okvirni seznam pogojev, ki lahko štejejo za nepoštene, so v točki 1(q) našteti pogoji, katerih cilj ali učinek je „izključitev ali omejitev potrošnikove pravice do sprožitve pravnega postopka ali drugega pravnega sredstva, zlasti z zahtevo, da potrošnik naslovi spore izključno na arbitražo, za katero ne veljajo pravne določbe, omejitvijo dokazov, ki so mu na voljo ali s prenosom dokaznega bremena, ki ga po veljavnem pravu nosi prodajalec ali ponudnik“.
(
34
)	Glej sodbo z dne 26. aprila 2012 v zadevi Invitel (C‑472/10, točka 37 in navedena sodna praksa). Glej tudi točko 12 sklepnih predlogov generalnega pravobranilca L. A. Geelhoeda, predstavljenih v zadevi Komisija proti Španiji (sodba z dne 9. septembra 2004, C-70/03, Recueil, str. I-7999).
(
35
)	Zgoraj navedena sodba Invitel (točki 35 in 36 ter navedena sodna praksa).
(
36
)	Zanimivo je namreč, da niti Direktiva 2009/22/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 23. aprila 2009 o opustitvenih tožbah zaradi varstva interesov potrošnikov (UL L 110, str. 30) niti Direktiva 2011/83/EU Evropskega parlamenta in Sveta z dne 25. oktobra 2011 o pravicah potrošnikov, spremembi Direktive Sveta 93/13/EGS in Direktive 1999/44/ES Evropskega parlamenta in Sveta ter razveljavitvi Direktive Sveta 85/577/EGS in Direktive 97/7/ES Evropskega parlamenta in Sveta (UL L 304, str. 64) ne predvidevata, da bi združenje potrošnikov lahko interveniralo v posameznem sporu.
(
37
)	Glej v tem smislu zgoraj navedeno sodbo Asturcom Telecomunicaciones (točka 47).
(
38
)	V Pojasnilih o Listini o temeljnih pravicah (UL 2007, C 303, str. 17) so kot primeri načel, ki jih priznava Listina, navedeni členi 25, 26 in 37.
(
39
)	V zvezi z razlikovanjem med „pravicami“ in „načeli“ ter pogoji za sklicevanje na slednja glej med drugim točko 43 in naslednje sklepnih predlogov generalnega pravobranilca P. Cruza Villalóna, predstavljenih 18. julija 2013 v zadevi Association de médiation sociale (C‑176/12), poteka pred Sodiščem.