SKLEPNI PREDLOGI GENERALNEGA PRAVOBRANILCA
NICHOLASA EMILIOUJA,
predstavljeni 3. aprila 2025(1)
Zadeva C‑525/23, [Oti](i)
OS
proti
Országos Idegenrendészeti Főigazgatóság
(Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Fővárosi Törvényszék (županijsko sodišče v Budimpešti, Madžarska))
„ Predhodno odločanje – Migracije – Direktiva (EU) 2016/801 – Pogoji za vstop in prebivanje državljanov tretjih držav zaradi prostovoljskega dela – Zavrnitev podaljšanja dovoljenja za prebivanje – Člen 7(1)(e) – ‚Zadostna sredstva‘ – Sodna praksa nacionalnega vrhovnega sodišča, ki zahteva, da se sredstva pridobijo trajno in da so izjave o naravi sredstev dosledne – Združljivost teh zahtev s pravom Unije“
I.      Uvod
1.        Ta zadeva se nanaša na razlago Direktive (EU) 2016/801 o pogojih za vstop in prebivanje državljanov tretjih držav za namene raziskovanja, študija, opravljanja pripravništva, prostovoljskega dela, programov izmenjave učencev ali izobraževalnih projektov in dela varušk au pair.(2) Natančneje, Fővárosi Törvényszék (županijsko sodišče v Budimpešti, Madžarska) Sodišče sprašuje o pogoju za vstop in prebivanje iz člena 7(1)(e) te direktive, v skladu s katerim mora državljan tretje države prejemati „zadostna sredstva“.
2.        V zvezi s tem Fővárosi Törvényszék (županijsko sodišče v Budimpešti) sprašuje, ali je s pravom Unije združljiva nacionalna praksa, ki nalaga, prvič, da mora zadevna oseba ta sredstva pridobiti trajno in, drugič, da mora ta oseba dosledno dokazati naravo teh sredstev. Ta vprašanja se postavljajo v okviru spora med državljanom tretje države, OS, in Országos Idegenrendészeti Főigazgatóság (nacionalni generalni direktorat policije za tujce, Madžarska, v nadaljevanju: nacionalni organ, pristojen na področju priseljevanja) v zvezi z zavrnitvijo njegove prošnje za podaljšanje dovoljenja za prebivanje za namene prostovoljskega dela.
3.        Najprej ugotavljam, da pogoj v zvezi z „zadostnimi sredstvi“ Sodišču sam po sebi ni neznan, saj že obstaja sodna praksa o tem, kako ga je treba razlagati v okviru drugih instrumentov prava Unije na področju migracij in prostega gibanja. Vendar ima Sodišče v obravnavani zadevi priložnost, da ga prvič razloži v okviru uporabe Direktive 2016/801.
II.    Pravni okvir
A.      Pravo Unije
4.        V uvodnih izjavah 20, 21, 41 in 42 Direktive 2016/801 je navedeno:
„(20)      Ta direktiva bi morala podpirati cilje Evropske prostovoljske službe pri prizadevanju za razvoj solidarnosti, medsebojnega razumevanja in tolerance med mladimi in družbami, v katerih živijo, hkrati pa prispevati h krepitvi socialne kohezije in spodbujanju aktivnega državljanstva mladih. Da bi dosledno zagotavljali dostopnost Evropske prostovoljske službe po vsej Uniji, bi države članice morale uporabljati določbe te direktive za državljane tretjih držav, ki zaprosijo za sprejem zaradi sodelovanja v tej službi.
(21)      Države članice bi morale imeti možnost uporabljati določbe te direktive za učence, prostovoljce, ki se udeležijo prostovoljskega dela izven Evropske prostovoljske službe, in varuške au pair, da bi olajšali njihov vstop in prebivanje ter jim zagotovili njihove pravice.
[…]
(41)      V primeru, da obstaja dvom glede utemeljitve prošnje za sprejem, bi morale države članice imeti možnost izvesti ustrezne preglede ali zahtevati dokaze, da ocenijo, za vsak primer posebej, prosilčevo nameravano raziskovanje, študij, opravljanje pripravništva, prostovoljsko delo, program izmenjave učencev ali izobraževalni projekt ali delo varušk au pair ter tako preprečile zlorabo in napačno uporabo postopka, določenega v tej direktivi.
(42)      Kadar so priložene informacije pomanjkljive, bi morale države članice v razumnem roku obvestiti prosilca o dodatnih informacijah, ki se zahtevajo, in določiti razumen rok za njihovo predložitev. Kadar dodatne informacije niso predložene v tem roku, bi se prošnja lahko zavrnila.“
5.        Člen 1 navedene direktive, naslovljen „Predmet urejanja“, določa:
„Ta direktiva določa:
(a)      pogoje za vstop in prebivanje za obdobje, daljše od 90 dni, na ozemlju držav članic ter pravice državljanov tretjih držav, kadar je ustrezno, pa tudi njihovih družinskih članov, za namen raziskovanja, študija, opravljanja pripravništva ali prostovoljskega dela v Evropski prostovoljski službi in, če se države članice tako odločijo, v okviru programov izmenjave učencev ali izobraževalnih projektov, prostovoljskega dela izven Evropske prostovoljske službe ali dela varušk au pair;
[…].“
6.        Člen 2(1) Direktive 2016/801 določa:
„Ta direktiva se uporablja za državljane tretjih držav, ki zaprosijo za sprejem ali so bili sprejeti na ozemlje države članice za namen raziskovanja, študija, opravljanja pripravništva in prostovoljskega dela v Evropski prostovoljski službi. Države članice se lahko tudi odločijo, da določbe te direktive uporabljajo za državljane tretjih držav, ki so zaprosili za sprejem za namen programa izmenjave učencev ali izobraževalnega projekta, prostovoljskega dela izven Evropske prostovoljske službe in dela varušk au pair.“
7.        Člen 5 te direktive, naslovljen „Načela“, določa:
„1.      Sprejem državljanov tretjih držav v skladu s to direktivo je pogojen s preverjanjem pisnih dokazil, da državljan tretje države izpolnjuje:
(a)      splošne pogoje iz člena 7 in
(b)      ustrezne posebne pogoje iz členov 8, 11, 12, 13, 14 ali 16.
2.      Države članice lahko zahtevajo, da prosilec predloži pisna dokazila iz odstavka 1 v uradnem jeziku zadevne države članice ali v katerem koli uradnem jeziku Unije, ki ga določi ta država članica.
3.      Kadar so izpolnjeni vsi splošni pogoji in ustrezni posebni pogoji, so državljani tretjih držav upravičeni do dovoljenja. […]“
8.        Člen 7 Direktive 2016/801, naslovljen „Splošni pogoji“, določa:
„1.      V zvezi s sprejemom državljana tretje države na podlagi te direktive prosilec:
[…]
(e)      predloži dokazilo, ki ga zahteva zadevna država članica, da bo imel državljan tretje države med načrtovanim bivanjem zagotovljena zadostna sredstva za kritje stroškov preživljanja, ne da bi bremenil sistem socialne pomoči države članice, in stroškov povratka. Ocena zadostnih sredstev temelji na obravnavi vsakega posameznega primera in se pri njej upoštevajo sredstva, ki med drugim izhajajo iz dotacij, podiplomskih ali drugih štipendij, veljavne pogodbe o delu, zavezujoče ponudbe za delo ali finančne zaveze v okviru organizacije s programom izmenjave učencev, subjekta, ki gosti pripravnike, organizacije s programom za prostovoljsko delo, družine gostiteljice ali posredovalne organizacije za varuške au pair.
[…]“
9.        Člen 20 te direktive, naslovljen „Razlogi za zavrnitev“, v odstavku 1 določa:
„1.      Države članice zavrnejo prošnjo, kadar:
(a)      niso izpolnjeni splošni pogoji iz člena 7 ali ustrezni posebni pogoji iz členov 8, 11, 12, 13, 14 ali 16;
(b)      so bili predloženi dokumenti pridobljeni na nepošten način oziroma so bili ponarejeni ali prirejeni;
(c)      zadevna država članica dovoljuje sprejem le prek odobrenega subjekta gostitelja in subjekt gostitelj ni odobren.“
B.      Nacionalno pravo
10.      Člen 2(d) a harmadik országbeli állampolgárok beutazásáról és tartózkodásáról szóló 2007. évi II. törvény (zakon št. II iz leta 2007 o vstopu in prebivanju državljanov tretjih držav; v nadaljevanju: zakon št. II iz leta 2007) v različici, ki se uporablja za spor o glavni stvari, določa, kateri sorodniki štejejo za „družinske člane“ državljanov tretjih držav. V skladu s členom 13(1)(f) tega zakona lahko državljani tretjih držav ostanejo na ozemlju Madžarske več kot devetdeset dni v obdobju sto osemdeset dni le, če imajo med celotnim trajanjem njihovega bivanja zadostna sredstva za kritje stroškov preživljanja in nastanitve, vključno s stroški za povratek.
11.      Člen 29(5) a harmadik országbeli állampolgárok beutazásáról és tartózkodásáról szóló 2007. évi II. törvény végrehajtásáról szóló 114/2007. (V. 24.) Korm. rendelet (vladna uredba 114/2007 z dne 24. maja 2007 o potrditvi izvedbene uredbe zakona št. II iz leta 2007, v nadaljevanju: vladna uredba 114/2007) v bistvu določa, da se šteje, da ima državljan tretje države zadostna sredstva za njegovo bivanje na Madžarskem, če lahko ta oseba ali „družinski član“ krije ustrezne stroške preživljanja, nastanitve, povratka in po potrebi zdravstvene oskrbe z dohodkom ali premoženjem, ki ga je zakonito pridobil in s katerim razpolaga. V členu 29(6) te vladne uredbe je navedeno, kako je mogoče dokazati obstoj sredstev za preživljanje.
III. Dejansko stanje v postopku v glavni stvari, postopek pred Sodiščem in vprašanja za predhodno odločanje
12.      Tožeča stranka v postopku v glavni stvari, OS, je državljan tretje države. Imel je dovoljenje za prebivanje za namen študija na Madžarskem, ki je veljalo do 30. junija 2020.
13.      Tožeča stranka je 5. junija 2020 vložila prošnjo za podaljšanje tega dovoljenja za prebivanje zaradi opravljanja prostovoljskega dela v Mahatma Gandhi Emberi Jogi Egyesület (združenje za človekove pravice Mahatma Gandhi, v nadaljevanju: Združenje) na Madžarskem. Navedla je, da se je v obdobju prostovoljskega dela nameravala preživljati s pomočjo svojega strica, britanskega državljana. Poleg tega je priložila pogodbo z Združenjem, izpiske bančnega računa na njeno ime, ki so prikazovali vrednost šestih mesecev transakcij, garantno pismo, ki ga je sestavil njen stric, in listine, ki dokazujejo dohodke njenega strica.
14.      Regionalni organ, pristojen na področju priseljevanja, je zavrnil prošnjo za podaljšanje dovoljenja za prebivanje in odločil, da tožečo stranko izžene z ozemlja Evropske unije. Ta organ je pojasnil, da strica OS ni mogoče šteti za „družinskega člana“ v smislu člena 2(d) zakona št. II iz leta 2007, zato ta tožeči stranki ne more zagotavljati preživljanja na Madžarskem in torej dokazil, priloženih vlogi, v skladu s členom 29(5) in (6) vladne uredbe 114/2007 ni mogoče upoštevati.
15.      Tožeča stranka je to odločbo izpodbijala pred nacionalnim organom, pristojnim na področju priseljevanja. Navedla je, da je s svojim stricem sklenila posojilno pogodbo, in priložila izjavo, v kateri se je ta zavezal, da ji bo za čas trajanja prostovoljskega dela zagotavljal določen znesek, med drugim z bančnimi nakazili. Vendar je nacionalni organ, pristojen na področju priseljevanja, menil tudi, da stric tožeče stranke ni družinski član in zato ne more kriti njenih stroškov preživljanja na Madžarskem.
16.      OS je zoper to odločbo vložil tožbo v upravnem sporu pri Fővárosi Törvényszék (županijsko sodišče v Budimpešti). Pred tem sodiščem je zatrjeval, da bi mu stric finančno pomagal, vendar ne v obliki posojila, temveč darila. Poleg tega je trdil, da je nacionalni organ, pristojen na področju priseljevanja, ravnal nezakonito, ko se je odločil, da ne bo upošteval sredstev, ki jih je zagotovil njegov stric, zgolj zato, ker ta ni „družinski član“ v smislu nacionalnega prava.
17.      Fővárosi Törvényszék (županijsko sodišče v Budimpešti) se je v sodbi v zvezi s tem strinjalo z mnenjem tožeče stranke. Tako je razglasilo ničnost odločb regionalnega in nacionalnega organa, pristojnih na področju priseljevanja, ter regionalnemu organu, pristojnem na področju priseljevanja, naložilo, naj začne nov postopek.
18.      Vendar pa je Kúria (vrhovno sodišče, Madžarska) to sodbo razveljavilo. To sodišče je menilo, da mora državljan tretje države za izpolnitev pogoja v zvezi z „zadostnimi sredstvi“ iz člena 7(1)(e) Direktive 2016/801, kakor je bil prenesen v nacionalno pravo, dokazati, da je zadevna sredstva pridobil bodisi od „družinskega člana“ v smislu člena 2(d) zakona št. II iz leta 2007 bodisi kot lastni dohodek in/ali premoženje, torej trajno, in da lahko s temi sredstvi sam razpolaga brez kakršne koli omejitve. Poleg tega naj bi bilo nujno, da so izjave tožeče stranke v zvezi s tem dosledne. Kúria (vrhovno sodišče) je ob upoštevanju teh elementov Fővárosi Törvényszék (županijsko sodišče v Budimpešti) odredilo, naj začne nov postopek.
19.      V okviru tega novega postopka je Fővárosi Törvényszék (županijsko sodišče v Budimpešti), ki dvomi o združljivosti meril, ki jih je Kúria (vrhovno sodišče) navedlo v sklepu, s pravom Unije, prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ta vprašanja:
„1.      Ali je ob upoštevanju ciljev, navedenih v uvodnih izjavah 2 in 41 ter v členu 1(a) in členu 4(1) [Direktive 2016/801], praksa države članice, ki za priznanje, da prosilec, ki je državljan tretje države, ki namerava opravljati prostovoljsko delo, razpolaga s sredstvi za preživljanje, po predložitvi dokazila o tem, da lahko njegov sorodnik, ki se ne šteje za družinskega člana, iz svojega zakonito pridobljenega dohodka in z rednim nakazovanjem zneska, ki zadošča za preživljanje prosilca in za njegov povratek, zagotovi in zagotavlja zadostna sredstva, kot dodatni pogoj določa, naj prosilec natančno navede, ali je prejeti znesek dohodek ali [sredstva], in naj poleg tega listinsko dokaže pravni naslov, na podlagi katerega je pridobil ta dohodek ali premoženje, in da dokončno in neomejeno razpolaga z zneskom ali premoženjem, v skladu s poljem proste presoje, ki ga imajo države članice na podlagi člena 7(1)(e) te direktive?
2.      Ali ob upoštevanju načela primarnosti prava Unije, pravične obravnave iz člena 79 PDEU, svobode prebivanja iz člena 45 Listine Evropske unije o temeljnih pravicah (v nadaljevanju: Listina) ter pravice do učinkovitega pravnega sredstva in nepristranskega sodišča iz člena 47 Listine ter uvodnih izjav 54 in 61 [Direktive 2016/801], zlasti ob upoštevanju načela pravne varnosti, na odgovor na prvo vprašanje vpliva to, da nacionalna zakonodaja, ki se kot celota nanaša na dovoljenja za prebivanje, ne vsebuje pogojev, navedenih v prvem vprašanju, tako da teh pogojev ni določil zakonodajalec, ampak najvišje sodišče države članice v svoji sodni praksi, ki se mora uporabljati kot precedens?
3.      Če so za uporabo nacionalnega prava za priznanje, da prosilec razpolaga s sredstvi za preživljanje, potrebne tudi izjave in listinski dokazi v zvezi s prej navedenimi zahtevanimi pogoji, ali je treba v obravnavani zadevi člen 7(1)(e) [Direktive 2016/801], ob upoštevanju zahteve po pravični obravnavi iz člena 79 PDEU, pravice do učinkovitega pravnega sredstva in nepristranskega sodišča iz člena 47 Listine, zahteve po pravni varnosti, na katero se sklicuje uvodna izjava 2 [Direktive 2016/801], ter uvodnih izjav 41 in 42 te direktive kot postopkovnih jamstev, razlagati v smislu, da je v skladu z zakonodajo le praksa države članice, ki od prosilca zahteva, da ob opozorilu na pravne posledice skladno in dosledno navede in dokaže, da so izpolnjeni dodatni pogoji, ki se štejejo za potrebne, ter da zavrne prošnjo za dovoljenje za prebivanje zaradi pomanjkanja dokazil o pogojih, določenih s sodno prakso, le, če so bile pri tem spoštovane pravice zadevne osebe in če so bila spoštovana postopkovna jamstva?“
20.      Predlog za sprejetje predhodne odločbe z dne 26. junija 2023 je bil vpisan v vpisnik sodnega tajništva Sodišča 14. avgusta 2023. Madžarska vlada in Evropska komisija sta predložili pisna stališča in bili zastopani na obravnavi, ki je potekala 20. novembra 2024.
IV.    Analiza
21.      Direktiva 2016/801, ki določa pogoje za vstop in prebivanje državljanov tretjih držav, temelji na načelu, da je „[p]riseljevanje iz držav zunaj Unije […] eden od virov visoko usposobljene delovne sile“ in da imajo te osebe „pomembno vlogo pri oblikovanju človeškega kapitala, ključnega za Unijo, ter pri zagotavljanju pametne, trajnostne in vključujoče rasti“.(3) Tako kot pri več drugih direktivah, ki urejajo migracije ali prosto gibanje v Evropski uniji,(4) je eden od teh pogojev, da zadevna oseba prejema zadostna sredstva za kritje stroškov lastnega preživljanja in povratka ter da ne pomeni finančnega bremena za sistem socialne pomoči države članice, v kateri prebiva. Vendar medtem ko je v nekaterih od teh drugih instrumentov zahteva po „zadostnih sredstvih“ povezana z drugimi pogoji, tako da morajo biti sredstva ne le zadostna, ampak tudi stalna in redna,(5) v okviru Direktive 2016/801 ni tako. Njen člen 7(1)(e) namreč zahteva le, da so sredstva „zadostna“.(6)
22.      V tem okviru vprašanja predložitvenega sodišča izhajajo iz dejstva, da je tožeča stranka v postopku v glavni stvari, državljan tretje države, ki prosi za dovoljenje za prebivanje za namene prostovoljstva, podala nasprotujoči si izjavi glede narave sredstev za kritje stroškov preživljanja med prebivanjem na Madžarskem. Najprej je trdila, da ji je stric ta sredstva zagotovil na podlagi posojilne pogodbe, vendar je pozneje izjavila, da ji jih je stric dejansko podaril. Kúria (vrhovno sodišče) je predložitvenemu sodišču naložilo, naj ugotovi, da v takem položaju ni mogoče izdati dovoljenja za prebivanje. Kúria (vrhovno sodišče) namreč meni, prvič, da mora sredstva, ki jih predloži prosilec za dovoljenje za prebivanje na podlagi Direktive 2016/801, bodisi dodeliti „družinski član“, kot je opredeljen v nacionalnem pravu (kar stric OS ni), bodisi jih mora prosilec pridobiti kot lastni dohodek ali premoženje, torej trajno (kar predložitveno sodišče razume, kot da pomeni, da morajo biti sredstva pridobljena kot darilo, in ne kot posojilo, če ga prejme od tretje osebe, ki je, tako kot strica OS, ni mogoče opredeliti kot „družinskega člana“) in z možnostjo, da prosilec sam razpolaga z njimi brez kakršne koli omejitve. Drugič, prosilec mora dosledno dokazati naravo teh sredstev (v nadaljevanju skupaj: sporni zahtevi).
23.      Natančneje, Fővárosi Törvényszék (županijsko sodišče v Budimpešti) s prvim in tretjim vprašanjem v bistvu sprašuje o združljivosti teh zahtev s pravom Unije. To sodišče navaja, da po njegovem mnenju državam članicam ni dovoljeno dopolniti vsebine člena 7(1)(e) Direktive 2016/801 z dodatnimi pogoji. Poleg tega, ker je bilo v obravnavani zadevi dokazano, da je stric OS solventen posameznik, ki zakonito prejema svoje dohodke, naj bi bila sporna upoštevnost vprašanja, ali OS od njega prejema sredstva v obliki posojila ali darila in ali jih je pridobil trajno.
24.      V naslednjih oddelkih bom najprej obravnaval trditve madžarske vlade v zvezi z dopustnostjo vprašanj za predhodno odločanje (A), nato pa se bom lotil vprašanj, navedenih v prejšnji točki (B). Zatem bom odgovoril na drugo vprašanje, ki se nanaša na to, da sporne zahteve niso določene z nacionalno zakonodajo o dovoljenjih za prebivanje, temveč s sodno prakso najvišjega sodišča zadevne države članice (C).
A.      Dopustnost
25.      Madžarska vlada trdi, da predložena vprašanja, ki se nanašajo na razlago Direktive (EU) 2016/801, niso dopustna, ker spor iz postopka v glavni stvari ne spada na področje uporabe te direktive.
26.      V zvezi s tem ta vlada navaja dve trditvi. Prvič, navaja, da OS v svoji vlogi ni navedel, da prosi za dovoljenje za prebivanje za namene „prostovoljskega dela“ v smislu Direktive (EU) 2016/801, temveč je namesto tega svojo prošnjo vložil za „druge namene“ (kot jih določa nacionalno pravo), ti „drugi nameni“ pa niso zajeti v tej direktivi.(7) Drugič, trdi, da tudi če bi se štelo, da je OS dejansko vložil prošnjo za dovoljenje za prebivanje za namene „prostovoljskega dela“, še vedno ne bi spadal na področje uporabe te direktive. V zvezi s tem madžarska vlada navaja, da je Madžarska uporabila možnost iz člena 1(a) in člena 2(1) Direktive 2016/801 v povezavi z uvodno izjavo 21 te direktive, da določbe tega instrumenta uporabi ne le za državljane tretjih držav, ki želijo sodelovati v Evropski prostovoljski službi, ampak tudi za tiste, ki želijo, tako kot tožeča stranka, opravljati drugo prostovoljsko delo. Vendar je v takem položaju nujno, da je organizacijo s programom prostovoljskega dela mogoče opredeliti kot „subjekt gostitelj“ v smislu člena 3, točka 14, Direktive 2016/801. Za Združenje pa to ne velja.
27.      Menim, da je mogoče trditve madžarske vlade zlahka zavrniti.
28.      Prvič, v odgovor na drugo trditev te vlade ugotavljam, da izraza „subjekt gostitelj“, kot je opredeljen v členu 3(14) Direktive 2016/801, ni v členu 2 te direktive, naslovljenem „Področje uporabe“. Vendar je uporabljen v členu 14, v katerem so navedeni posebni pogoji za vstop in prebivanje prostovoljcev.
29.      V nasprotju z madžarsko vlado razumem, da je vprašanje, ali je mogoče zadevno organizacijo programa prostovoljstva opredeliti kot „subjekt gostitelj“, torej upoštevno za presojo, ali so ti pogoji izpolnjeni, in ne za predhodno vprašanje, ali prosilec spada na področje uporabe tega instrumenta.
30.      Drugič, opozarjam, da je Sodišče v skladu z ustaljeno sodno prakso v okviru sodelovanja med Sodiščem in nacionalnimi sodišči, ki ga določa člen 267 PDEU, če se postavljena vprašanja nanašajo na razlago prava Unije, načeloma dolžno odločati in da za ta vprašanja velja domneva upoštevnosti. Sodišče lahko odločanje o teh vprašanjih zavrne le, če je očitno, da zahtevana razlaga prava Unije nima nobene zveze z dejanskim stanjem ali predmetom iz spora o glavni stvari, če je problem hipotetičen ali če Sodišče nima na voljo dejanskih in pravnih elementov, da bi lahko dalo koristne odgovore.(8)
31.      V obravnavani zadevi ne gre za nobenega od teh položajev.
32.      Zlasti se mi ne zdi, da zaprošena razlaga, ki se nanaša na pogoj v zvezi z „zadostnimi sredstvi“ iz člena 7(1)(e) Direktive 2016/801, ni povezana z dejanskim stanjem ali predmetom spora o glavni stvari.
33.      Ne glede na konkretno kategorijo, v okviru katere je OS vložil prošnjo za dovoljenje za prebivanje (najsi gre za „prostovoljsko delo“ ali „druge namene“), so namreč organa, pristojna za področje priseljevanja, in nacionalni sodišči to prošnjo v vsakem primeru obravnavali kot vloženo za namene „prostovoljskega dela“ in jo analizirali med drugim skozi prizmo splošnih pogojev iz člena 7 Direktive 2016/801, vključno s pogojem glede „zadostnih sredstev“ (člen 7(1)(e)).
34.      Poleg tega je madžarska vlada na obravnavi priznala, da dejstvo, da Združenja ni mogoče šteti za „subjekt gostitelj“ v smislu člena 3(14) Direktive (EU) 2016/801, ni bil razlog, zaradi katerega je bila OS zavrnjena prošnja za dovoljenje za prebivanje, saj sta odločbi regionalnega in nacionalnega organa, pristojnih za področje priseljevanja, temeljili izključno na tem, da ni dokazal, da ima „zadostna sredstva“ v smislu člena 7(1)(e) te direktive.
35.      Iz tega izhaja, da je rešitev spora v postopku v glavni stvari odvisna od razlage tega pogoja in da so postavljena vprašanja dopustna.
B.      Presoja združljivosti (prvo in tretje vprašanje)
36.      Kot sem že pojasnil v točkah 22 in 23 teh sklepnih predlogov, se predložitveno sodišče v predlogu za sprejetje predhodne odločbe sprašuje, ali za dokaz, da ima prosilec „zadostna sredstva“ v smislu člena 7(1)(e) Direktive 2016/801, zadostuje, da oseba, ki prevzame odgovornost za zagotavljanje teh sredstev (v tem primeru stric prosilca), dokaže svojo sposobnost zagotavljanja teh sredstev in izjavi, da so namenjena kritju stroškov preživljanja prosilca med njegovim bivanjem in njegovih stroškov povratka.
37.      Nasprotno pa to sodišče razume, da Kúria (vrhovno sodišče) meni, da mora prosilec, če sredstva izvirajo od tretje osebe, ki ni „družinski član“ v smislu nacionalnega prava (kot je stric OS), dokazati, da je ta sredstva dejansko pridobil kot lastni dohodek ali premoženje, torej trajno (kot darilo, ne kot posojilo), in da lahko z njimi sam razpolaga brez kakršne koli omejitve.
38.      Predložitveno sodišče s prvim vprašanjem izraža dvom o združljivosti te zahteve s cilji te direktive (kot so izraženi v uvodnih izjavah 2 in 41 ter členu 4(1) te direktive).
39.      Tretje vprašanje pa izhaja iz ugotovitve Kúria (vrhovno sodišče), da OS v postopku v glavni stvari ni dosledno navajal narave sredstev, ki jih ima na voljo, zlasti kakor so bila pridobljena, in njihove trajne narave. Predložitveno sodišče se ponovno sprašuje, ali je ta zahteva v skladu s pravom Unije (zlasti s členom 79 PDEU(9), členom 47 Listine(10) ter uvodnimi izjavami 2, 41 in 42 Direktive 2016/801), saj OS med upravnim postopkom ni bil obveščen, da se njegova prošnja za dovoljenje za prebivanje lahko zavrne, če njegove izjave v zvezi s tem niso dosledne.
40.      V naslednjih oddelkih bom zaporedoma preučil vsako od teh vprašanj.
1.      Zahteva, da morajo biti sredstva pridobljena trajno
41.      V Direktivi 2016/801 pojem „zadostna sredstva“ ni opredeljen. V členu 7(1)(e) te uredbe je navedeno le, da se za ugotovitev, ali ima prosilec za dovoljenje za prebivanje „zadostna sredstva“, upoštevajo sredstva, ki „med drugim izhajajo iz dotacij, podiplomskih ali drugih štipendij, veljavne pogodbe o delu, zavezujoče ponudbe za delo ali finančne zaveze v okviru organizacije s programom izmenjave učencev, subjekta, ki gosti pripravnike, organizacije s programom za prostovoljsko delo, družine gostiteljice ali posredovalne organizacije za varuške au pair“. Poleg tega člen 7(3) te direktive določa, da „[d]ržave članice lahko navedejo referenčni znesek, ki po njihovem pomeni ‚zadostna sredstva‘“. V teh določbah je tudi pojasnjeno, da mora presoja zadostnih sredstev „temeljiti na preučitvi posameznega primera“.
42.      Do zdaj sta se le dve sodbi Sodišča nanašali na razlago Direktive 2016/801, nobena od teh njiju pa se ni nanašala posebej na pojem „zadostna sredstva“ ali druge vsebinske zahteve iz te direktive.(11) Vendar je Sodišče v zvezi z Direktivo 2004/114/ES,(12) ki se je uporabljala pred začetkom veljavnosti Direktive 2016/801, pojasnilo, da morajo države članice v bistvu izdati dovoljenje za prebivanje za enega od naštetih namenov prosilcu, ki izpolnjuje splošne in posebne pogoje iz Direktive 2004/114, saj so ti pogoji izčrpni.(13)
43.      Jasno mi je, da enako velja za Direktivo 2016/801, saj njen člen 5(3) določa, da „[k]adar so izpolnjeni vsi splošni pogoji in ustrezni posebni pogoji, so državljani tretjih držav upravičeni do dovoljenja“.(14) Iz tega sledi, da so „splošni pogoji“, našteti v členu 7 te direktive, vključno s pogojem o „zadostnih sredstvih“, izčrpni in jih zato ni mogoče dopolniti z drugimi splošnimi pogoji.
44.      Ob tem menim, da ima pojem „zadostna sredstva“ dvojno razsežnost. Vprašanje, ali ima prosilec zadostna sredstva, je namreč odvisno po eni strani od zneska teh sredstev (ki morajo zadoščati za kritje stroškov preživljanja in povratka te osebe) in po drugi strani od obdobja, v katerem so mu ta sredstva na voljo (ker mora dokazati, da bo imel „med načrtovanim bivanjem zagotovljena zadostna sredstva za kritje stroškov preživljanja, ne da bi bremenil sistem socialne pomoči države članice, in stroškov povratka“).(15)
45.      V zvezi s tem opozarjam, da je Sodišče v zvezi z drugimi instrumenti prava Unije na področju migracij že razsodilo, da pristojnim organom držav članic ni prepovedano preučiti, ali je pogoj v zvezi z „zadostnimi sredstvi“ izpolnjen, tako, da upoštevajo, ali bodo ta sredstva ohranjena po datumu vložitve prošnje.(16) Menim, da enako velja za uporabo Direktive 2016/801. Potrebna je prospektivna ocena, da se ugotovi, ali bo zadevna oseba ves čas prebivanja lahko krila svoje stroške preživljanja. Če se namreč upošteva skrajen primer (ki ne ustreza dejanskemu stanju v postopku v glavni stvari): če državljan tretje države zaprosi za dovoljenje za prebivanje na podlagi Direktive 2016/801 in trdi, da ima „zadostna sredstva“, čeprav je dejansko dolžan vrniti ustrezni znesek takoj po prihodu, ali izpolnjuje pogoj iz člena 7(1)(e) te direktive? Mislim, da ne.
46.      Taka prospektivna ocena je po mojem mnenju še toliko nujnejša, ker iz člena 7(1)(e) Direktive 2016/801 izhaja, da je pogoj v zvezi z „zadostnimi sredstvi“ bistven za zagotovitev, da se lahko državljani tretjih držav, ki jim je izdano dovoljenje za prebivanje za enega od namenov, naštetih v tej direktivi, sami preživljajo ves čas svojega prebivanja, ne da bi prejemali socialno pomoč držav članic,(17) in ker nekatere kategorije prosilcev, kot so neplačani prostovoljci(18), ki lahko zaprosijo za dovoljenje za prebivanje na podlagi navedene direktive, med prebivanjem ne zaslužijo nobenega denarja.
47.      Vendar se ne strinjam z mnenjem Kúria (vrhovno sodišče), da mora državljan tretje države, ki zaprosi za dovoljenje za prebivanje na podlagi te direktive, sredstva nujno pridobiti trajno. Naložitev te zahteve bi po mojem mnenju močno presegla besedilo člena 7(1)(e) Direktive (EU) 2016/801 in cilje tega instrumenta. To bi namreč v bistvu pomenilo (kot meni predložitveno sodišče v predlogu za sprejetje predhodne odločbe), da bi bilo taki osebi mogoče zavrniti dovoljenje za prebivanje zgolj zato, ker bi morala morda vrniti denar, ki ji ga je posodila druga oseba za kritje stroškov preživljanja in povratka – tudi če bi to morala storiti šele po koncu prebivanja.
48.      V zvezi s tem opozarjam, da je, kot sem navedel v točki 21 teh sklepnih predlogov, namen Direktive 2016/801 spodbujati in olajšati migracije državljanov tretjih držav za namene raziskovanja, študija, opravljanja pripravništva, prostovoljskega dela, programov izmenjave učencev ali izobraževalnih projektov in dela varušk au pair. V uvodni izjavi 6 navedene direktive je navedeno, da je njen namen „spodbujanje stikov med ljudmi in mobilnosti“, v uvodni izjavi 7 pa, da je preseljevanje v skladu z navedeno direktivo „oblika vzajemnega bogatenja za zadevne migrante, njihovo državo izvora in zadevno državo članico, hkrati pa izboljšuje kulturne povezave in bogati kulturno raznolikost“. V uvodni izjavi 8 Direktive 2016/801 je dalje pojasnjeno, da bi moral ta instrument omogočiti napredek Unije „v globalni tekmi za nadarjene“, medtem ko je v uvodni izjavi 21 te direktive naveden cilj „olajšati“ vstop in prebivanje prostovoljcev. Menim, da te uvodne izjave potrjujejo, da namen te direktive ni ustvarjanje ovir za pridobitev dovoljenja za prebivanje za kategorije državljanov tretjih držav, ki spadajo na njeno področje uporabe, temveč zgolj zagotovitev izpolnjevanja nekaterih izčrpnih pogojev, med katerimi je najpomembnejši ta, da imajo te osebe potrebna sredstva, da ne postanejo breme za državo članico, ki jih sprejme.
49.      Opozarjam, da za razliko od nekaterih drugih instrumentov prava Unije na področju migracij, in sicer Direktive 2003/109 in Direktive 2003/86, ki se nanašata na daljše bivanje, zakonodajalec Unije v členu 7(1)(e) Direktive 2016/801 ni menil, da je treba poleg „zadostnih“ sredstev zahtevati tudi, da so ta „stalna“ ali „redna“. Zato ne razumem, kako bi lahko države članice od osebe, ki zaprosi za dovoljenje za prebivanje na podlagi te direktive, zahtevale, da absolutno (to je, po izteku dejanskega trajanja njenega načrtovanega prebivanja) dokaže stalnost ali rednost – kaj šele trajno naravo – sredstev, ki jih prejema.(19) Če bi bil namreč namen zakonodajalca Unije, da bi veljali drugi pogoji kot „zadostnost“ sredstev, bi to izrecno navedel, kot je to storil v navedenih drugih direktivah.
50.      Prosilcu tudi v okviru uporabe teh drugih instrumentov zadevnih sredstev nikakor ni treba pridobiti trajno. Sodišče je namreč v zvezi z Direktivo 2003/86 (ki se nanaša na združitev družine) odločilo, da zadostuje ocena verjetnosti, da bo sponzor ohranil potrebna stalna in redna sredstva ali jih ne bo ohranil.(20)
51.      Iz teh elementov po mojem mnenju izhaja, da izdaje dovoljenja za prebivanje na podlagi Direktive 2016/801 ni mogoče zavrniti zgolj zato, ker sredstva, ki jih ima prosilec, niso bila pridobljena trajno (na primer, ker so predmet posojila).
52.      Preden zaključim ta del, bi rad podal še dve pojasnili.
53.      Prvič, strinjam se z madžarsko vlado, da čeprav so splošni pogoji iz člena 7 Direktive 2016/801 izčrpni, vrste sredstev v členu 7(1)(e) te direktive za preverjanje, ali je pogoj v zvezi z „zadostnimi sredstvi“ izpolnjen, niso naštete taksativno. Strinjam se tudi, da lahko države članice za ugotovitev, ali je ta pogoj izpolnjen, od prosilcev zahtevajo, da navedejo naravo sredstev, za katera trdijo, da jih prejemajo, ali kako so jih pridobili. Kot sta namreč na obravnavi navedli madžarska vlada in Komisija in kot je potrjeno v uvodni izjavi 41 tega instrumenta, imajo države članice možnost „izvesti ustrezne preglede ali zahtevati dokaze, da ocenijo, za vsak primer posebej, prosilčevo nameravano raziskovanje, študij, opravljanje pripravništva, prostovoljsko delo, program izmenjave učencev ali izobraževalni projekt ali delo varušk au pair ter tako prepreči[jo] zlorabo in napačno uporabo postopka, določenega v tej direktivi“.(21) Poleg tega je Sodišče v drugih okoliščinah že razsodilo, da je narava sredstev lahko upošteven element za ugotovitev, ali je izpolnjen pogoj v zvezi z „zadostnimi sredstvi“.(22)
54.      Vendar se po mojem mnenju ni mogoče sklicevati na polje proste presoje, ki ga imajo države članice v zvezi s tem, da bi se oblikovale zahteve, ki presegajo le pravila o dokazovanju, in da bi se dejansko dodali vsebinski pogoji k tistim, ki so že izčrpno določeni v členu 7 Direktive 2016/801 (na primer s pogojevanjem izdaje dovoljenja za prebivanje s trajno pridobitvijo sredstev). V zvezi s tem ne gre pozabiti, da člen 7(1)(e) Direktive 2016/801 od prosilca zahteva le, da dokaže, da bo imel „med načrtovanim bivanjem zagotovljena zadostna sredstva za kritje stroškov preživljanja, ne da bi bremenil sistem socialne pomoči države članice, in stroškov povratka“.(23) Kot je Komisija pojasnila na obravnavi, je treba dokazne elemente, ki jih predloži prosilec, analizirati le glede na izčrpne pogoje iz Direktive (EU) 2016/801.
55.      Drugič, ugotavljam, da je zahteva, kakršna je ta, ki jo je v obravnavani zadevi naložilo Kúria (vrhovno sodišče), dejansko sestavljena iz več elementov. To sodišče namreč v bistvu zahteva, da sredstva, ki izvirajo od tretje osebe, ki ni „družinski član“ v smislu nacionalnega prava, niso le pridobljena na specifičen način (trajno, torej kot darilo, ne kot posojilo) od te osebe, ampak tudi, da so na voljo prosilcu brez kakršnih koli omejitev, tako da so dejansko del njegovega lastnega „premoženja ali dohodka“.
56.      Konkretno to v obravnavani zadevi pomeni, da stric OS sam ne more neposredno nositi stroškov preživljanja OS. OS bi moral dokazati, da bi mu stric nakazoval denar, ki bi dejansko postal njegov, preden bi ga uporabil za kritje stroškov preživljanja. Takšna zahteva v praksi onemogoča upoštevanje sredstev, ki izvirajo od tretjih oseb, ki niso „družinski člani“, kot so opredeljeni v nacionalnem pravu.
57.      V zvezi s tem opozarjam, da je Sodišče v zvezi z drugimi instrumenti (in sicer Direktivo 2003/109 o rezidentih za daljši čas in Direktivo 2003/86 o združitvi družine) razsodilo, da se pojem „viri“ iz teh instrumentov ne nanaša le na „lastne vire“ prosilca, ampak lahko zajema tudi vire, ki mu jih da na razpolago tretja oseba.(24) Poleg tega je pojasnilo, da bi „razlaga pogoja zadostnosti sredstev v smislu, da bi morala zadevna oseba sama imeti ta sredstva“, dodala zahtevo v zvezi z izvorom sredstev, ki ni nujna za dosego zastavljenega cilja, in sicer varstva javnih financ držav članic.(25)
58.      Menim, da enako velja za Direktivo 2016/801. Zahteva, da mora prosilec s sredstvi, prejetimi od tretje osebe (ki ni „družinski član“), razpolagati brez omejitev, tako da so dejansko del njegovega lastnega dohodka ali premoženja, ni niti zahtevana s to direktivo (v kateri so taksativno našteti vsebinski pogoji, ki morajo biti izpolnjeni) niti ni potrebna za doseganje njenih ciljev. Kot je namreč razsodilo Sodišče, je „[i]zguba zadostnih sredstev […] zmeraj skrito tveganje, ne glede na to, ali gre za lastna sredstva ali za sredstva tretje osebe“.(26)
2.      Zahteva po doslednosti izjav o naravi sredstev
59.      Tretje vprašanje se nanaša na zahtevo, ki jo je naložilo Kúria (vrhovno sodišče), v skladu s katero morajo biti izjave državljana tretje države, ki zaprosi za dovoljenje za prebivanje na podlagi Direktive 2016/801, dosledne, kar zadeva naravo sredstev, ki jih ima na voljo, zlasti kako so bila pridobljena, in njihove trajne narave; v nasprotnem primeru je mogoče njegovo zahtevo zavrniti. Predložitveno sodišče se sprašuje, ali je ta zahteva združljiva s pravom Unije, zlasti s členom 79 PDEU, členom 47 Listine ter uvodnimi izjavami 2, 41 in 42 Direktive 2016/801.
60.      V zvezi s tem naj najprej opozorim, da lahko države članice, kot sem navedel v točki 53 teh sklepnih predlogov, „izv[ajajo] ustrezne preglede ali zahteva[jo] dokaze“, da bi tako med drugim „preprečile zlorabo in napačno uporabo postopka, določenega v [navedeni] direktivi“. Poleg tega je iz člena 7 Direktive (EU) 2016/801 jasno razvidno, da mora potrebne dokaze v podporo svoji prošnji za dovoljenje za prebivanje na podlagi te direktive predložiti prosilec. Povedano drugače, nacionalnim organom ni treba opraviti preverjanja, ki bi vključevalo kaj več kot dokazila, ki jih predloži prosilec.
61.      Menim, da iz zgoraj navedenih določb izhaja, da imajo nacionalni organi zaradi boja proti zlorabi in napačni uporabi postopka iz Direktive (EU) 2016/801 pravico iskati elemente, ki bi lahko razkrili obstoj take zlorabe ali napačne uporabe. Ti elementi bi lahko vključevali tudi dejstvo, da je prosilec pred pristojnimi nacionalnimi organi podal nedosledne izjave, čeprav to dejstvo samo po sebi ne zadostuje nujno za ugotovitev obstoja zlorabe ali napačne uporabe postopka.
62.      Obenem pa, kot sem že navedel v točki 60 teh sklepnih predlogov, ne glede na dejstvo, da mora potrebna dokazila v podporo svoji vlogi predložiti prosilec, iz člena 34(3) Direktive 2016/801 v povezavi z njeno uvodno izjavo 42 izhaja, da mora zadevna država članica, če so predložene informacije pomanjkljive, o tem obvestiti prosilca in mu zagotoviti razumno možnost, da jih dopolni. Člen 35 navedenega instrumenta v prvem odstavku dalje določa, da „[d]ržave članice prosilcem zagotavljajo lahek dostop do informacij o vseh listinskih dokazih, potrebnih za prošnjo, ter informacij o pogojih vstopa in prebivanja, vključno s pravicami, obveznostmi in procesnimi jamstvi, za državljane tretjih držav, za katere se uporablja [navedena] direktiva, in, kadar je ustrezno, njihove družinske člane“. Poleg tega člen 20(4) Direktive 2016/801 določa, da se „pri vsaki odločitvi o zavrnitvi prošnje upoštevajo posebne okoliščine primera in spoštuje načelo sorazmernosti“.
63.      Menim, da iz teh različnih določb izhaja, da morajo pristojni nacionalni organi okoliščino, da je prosilec podal nedosledne izjave, razen če obstajajo indici o zlorabi ali napačni uporabi postopka, določenega s tem instrumentom, šteti kot znak, da so podatki v spisu prosilca nepopolni, kar sproži obveznost iz člena 34(3) Direktive (EU) 2016/801, da prosilca obvestijo o nedoslednosti in mu zagotovijo razumno možnost, da pojasni svoj položaj. Menim, da odločitev o zavrnitvi prošnje, ne da bi bila zagotovljena taka možnost, ne bi bila v skladu z načelom sorazmernosti in bi zato kršila člen 20(4) te direktive.
64.      Prav tako se strinjam s predložitvenim sodiščem, da če prosilec ob vložitvi prošnje ali pred njo ni bil obveščen o dejstvu, da bi lahko morebitna nedoslednost v njegovih izjavah glede narave sredstev, ki jih ima na voljo, zlasti kako so bila pridobljena, in njihove trajne narave, povzročila zavrnitev njegove prošnje, potem je zavrnitev njegove prošnje na tej podlagi, ne da bi mu bila dana možnost, da pojasni svoj položaj, ne le v nasprotju s členom 35 Direktive (EU) 2016/801, temveč tudi z načeloma pravne varnosti in preglednosti iz uvodne izjave 2 te direktive. Vloga bi bila namreč zavrnjena iz razloga, ki v Direktivi (EU) 2016/801 ni izrecno predviden in s katerim prosilec ni bil seznanjen.
65.      Iz tega sledi, da zahteva, kakršna je ta, ki jo je naložilo Kúria (vrhovno sodišče), ki odobritev prošnje za dovoljenje za prebivanje na podlagi Direktive 2016/801 pogojuje s tem, da je prosilec podal dosledne izjave glede teh elementov, ni združljiva s pravom Unije.
C.      Upoštevnost dejstva, da je o spornih zahtevah odločilo najvišje nacionalno sodišče v svoji sodni praksi in da niso bile določene v nacionalni zakonodaji o dovoljenjih za prebivanje (drugo vprašanje)
66.      Odpraviti moram še dvome predložitvenega sodišča o tem, ali dejstvo, da sporne zahteve niso bile določene v nacionalni zakonodaji o dovoljenjih za prebivanje, temveč jih je določilo najvišje nacionalno sodišče Kúria (vrhovno sodišče) v svoji sodni praksi, vpliva na njihovo združljivost s pravom Unije.
67.      Ker je iz prejšnje točke razvidno, da so te zahteve same po sebi nezdružljive s pravom Unije, po mojem mnenju Sodišču tega vprašanja v sodbi ne bo treba obravnavati. Vsekakor opozarjam, da čeprav prenos direktive ne zahteva nujno formalnega in dobesednega prevzema njenih določb v izrecno in natančno določeno pravno normo ter lahko v tem primeru splošni pravni kontekst zadošča, je v skladu z ustaljeno sodno prakso Sodišča nujno, da je ta pravni kontekst dovolj jasen in natančno določen, da je upravičencem v polnem obsegu omogočeno poznavanje njihovih pravic in po potrebi sklicevanje nanje pred nacionalnimi sodišči.(27) Sodišče je v preteklosti že ugotovilo, da zahteve, določene izključno v sodni praksi nacionalnih sodišč (in na v nacionalni zakonodaji), morda ne dosegajo tega praga.(28)
68.      V zvezi z dejstvom, da so bile v obravnavani zadevi zahteve določene v sodni praksi sodišča, in sicer Kúria (vrhovno sodišče), ki je najvišje nacionalno sodišče, opozarjam, da načelo primarnosti prava Unije določa prednost prava Unije pred pravom držav članic. Na podlagi tega načela dejstvo, da se država članica sklicuje na določbe nacionalnega prava, čeprav so te ustavnopravne, ne sme posegati v enotnost in učinkovitost prava Unije.(29)
69.      Zato se strinjam s Komisijo, da dejstvo, da je določeno nacionalno pravilo določilo najvišje sodišče države članice, ne more vplivati na presojo njegove združljivosti s pravom Unije. Zgodovina nastanka spornega nacionalnega pravila ali zahteve je namreč za to presojo povsem neupoštevna. Tako v obravnavani zadevi dejstvo, da je sporne zahteve določilo Kúria (vrhovno sodišče), ne more vplivati na odgovor Sodišča na prvo in tretje vprašanje.
V.      Predlog
70.      Glede na vse zgornje preudarke Sodišču predlagam, naj na vprašanja za predhodno odločanje, ki jih je postavilo Fővárosi Törvényszék (županijsko sodišče v Budimpešti, Madžarska), odgovori:
Člen 7(1)(e) Direktive (EU) 2016/801 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 11. maja 2016 o pogojih za vstop in prebivanje državljanov tretjih držav za namene raziskovanja, študija, opravljanja pripravništva, prostovoljskega dela, programov izmenjave učencev ali izobraževalnih projektov in dela varušk au pair
je treba razlagati tako, da pojem „zadostna sredstva“ državam članicam ne omogoča, da uvedejo zahtevo, ki izdajo dovoljenja za prebivanje na podlagi te direktive pogojuje s tem, da mora prosilec sredstva, ki izvirajo od tretje osebe, ki ni „družinski član“ v smislu nacionalnega prava, pridobiti trajno, to je kot darilo, ne kot posojilo, in z možnostjo, da z njimi razpolaga brez kakršne koli omejitve, tako da so dejansko del njegovih dohodkov ali premoženja. Ta določba državam članicam tudi ne omogoča, da zavrnejo izdajo dovoljenja za prebivanje na podlagi te direktive zgolj zato, ker izjave prosilca glede narave sredstev, s katerimi razpolaga, zlasti glede tega, kako so bila pridobljena, in njihove trajne narave, med celotnim postopkom niso bile dosledne, ne da bi mu bila dana možnost, da pojasni te elemente, oziroma ne da se ga obvesti, da bi bila lahko njegova prošnja na tej podlagi zavrnjena. Dejstvo, da je te zahteve določilo najvišje nacionalno sodišče, v zvezi s tem ni upoštevno.
1      Jezik izvirnika: angleščina.
i      Ime te zadeve je izmišljeno. Ne ustreza resničnemu imenu nobene od strank v postopku.
2      Direktiva Evropskega parlamenta in Sveta z dne 11. maja 2016 (UL 2016, L 132, str. 21).
3      Glej uvodno izjavo 3 navedene direktive.
4      Glej člen 7(1)(c) Direktive Sveta 2003/86/ES z dne 22. septembra 2003 o pravici do združitve družine (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 19, zvezek 6, str. 224), člen 5(1)(a) Direktive Sveta 2003/109/ES z dne 25. novembra 2003 o statusu državljanov tretjih držav, ki so rezidenti za daljši čas (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 19, zvezek 6, str. 272) ter člen 7(1)(b) Direktive Evropskega parlamenta in Sveta 2004/38/ES z dne 29. aprila 2004 o pravici državljanov Unije in njihovih družinskih članov do prostega gibanja in prebivanja na ozemlju držav članic, ki spreminja Uredbo (EGS) št. 1612/68 in razveljavlja Direktive 64/221/EGS, 68/360/EGS, 72/194/EGS, 73/148/EGS, 75/34/EGS, 75/35/EGS, 90/364/EGS, 90/365/EGS in 93/96/EEC (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 5, zvezek 5, str. 46).
5      Glej člen 7(1)(c) Direktive 2003/86 in člen 5(1)(a) Direktive 2003/109.
6      Enako velja za člen 7(1)(b) Direktive 2004/38, ki določa, da imajo državljani Unije pravico do prebivanja na ozemlju druge države članice, če „imajo dovolj sredstev zase in za svoje družinske člane, da med njihovim prebivanjem ne bodo postali breme sistema socialne pomoči v državi članici gostiteljici in če imajo celovito zavarovalno kritje za primer bolezni v državi članici gostiteljici“.
7      Direktiva 2016/801 se namreč uporablja le za migracije za namene raziskovanja, študija, opravljanja pripravništva, prostovoljskega dela, programov izmenjave učencev ali izobraževalnih projektov in dela varušk au pair.
8      Glej v tem smislu sodbo z dne 4. marca 2021, Migrationsverket (C‑193/19, EU:C:2021:168, točki 25 in 26).
9      Člen 79(1) PDEU določa, da „Unija oblikuje skupno politiko priseljevanja, s katero v vseh fazah zagotovi učinkovito upravljanje migracijskih tokov, pravično obravnavo državljanov tretjih držav, ki zakonito prebivajo v državah članicah, in preprečevanje nezakonitega priseljevanja in trgovine z ljudmi ter okrepljene ukrepe za boj proti temu“.
10      Člen 47, drugi odstavek, Listine varuje pravico do poštenega sojenja.
11      Glej sodbi z dne 10. marca 2021, Konsul Rzeczypospolitej Polskiej w N. (C‑949/19, EU:C:2021:186), in z dne 29. julija 2024, Perle (C‑14/23, EU:C:2024:647).
12      Direktiva Sveta z dne 13. decembra 2004 o pogojih za sprejem državljanov tretjih držav za namene študija, izmenjav učencev, neplačanega usposabljanja ali prostovoljnega dela (UL 2004, L 375, str. 12).
13      Glej sodbo z dne 10. septembra 2014, Ben Alaya (C‑491/13, EU:C:2014:2187, točka 31).
14      Moj poudarek. Naj dodam, da je v uvodni izjavi 2 tega instrumenta navedeno, da je njegov namen „zagotovi[t]i večjo preglednost in pravno varnost ter ponudi[t]i skladen pravni okvir za različne kategorije državljanov tretjih držav, ki prihajajo v Unijo“.
15      Člen 7(1)(e) Direktive 2016/801; moj poudarek.
16      Glej sodbo z dne 21. aprila 2016, Khachab (C‑558/14, EU:C:2016:285, točka 31).
17      Naj dodam, da je Svet Evropske unije navedel, da je dodal besedilo „ne da bi bremenil sistem socialne pomoči države članice“ členu 7(1)(e) Direktive 2016/801, da bi to določbo uskladil z ustreznimi določbami Direktive 2014/66/EU Evropskega parlamenta in Sveta z dne 15. maja 2014 o pogojih za vstop in prebivanje državljanov tretjih držav v okviru premestitev znotraj podjetja (UL 2014, L 157, str. 1) in Direktive 2014/36/EU Evropskega parlamenta in Sveta z dne 26. februarja 2014 o pogojih za vstop in bivanje državljanov tretjih držav zaradi zaposlitve sezonskih delavcev (UL 2014, L 94, str. 375) (glej „Utemeljitev Sveta: Stališče Sveta (EU) št. 9/2016 v prvi obravnavi z namenom sprejetja direktive Evropskega parlamenta in Sveta o pogojih za vstop in prebivanje državljanov tretjih držav za namene raziskovanja, študija, opravljanja pripravništva, prostovoljskega dela, programov izmenjave učencev ali izobraževalnih projektov in dela varušk au pair“ (UL 2016, C 170, str. 40)).
18      Nasprotno pa so nekatere druge kategorije, ki jih zajema Direktiva (EU) 2016/801, kot so varuške au pair, lahko upravičene do prejemanja žepnine med bivanjem (glej člen 16(6) navedene direktive: „Države članice lahko določijo minimalni znesek žepnine, ki jo prejme varuška au pair.“).
19      Naj dodam, da je za časovno omejeno prebivanje, kot je tisto, ki je zajeto z Direktivo 2016/801, vsekakor manj nujno, da se sredstva pridobijo trajno, kot v okviru drugih instrumentov, saj je obdobje, v katerem bi prosilec lahko pomenil breme za sisteme socialne varnosti držav članic, krajše.
20      Glej sodbo z dne 21. aprila 2016, Khachab (C‑558/14, EU:C:2016:285, točki 46 in 48); moj poudarek.
21      Države članice bi lahko v zvezi s tem preučile, ali bi bila sredstva, ki jih je dala na voljo tretja oseba, lahko ukinjena po prosti presoji te tretje osebe.
22      Glej sodbo z dne 3. oktobra 2019, X (Rezidenti za daljši čas – Stalni, redni in zadostni viri) (C‑302/18, EU:C:2019:830, točka 43). Glej tudi sklepne predloge generalnega pravobranilca H. Saugmandsgaarda Øeja v zadevi X (Rezidenti za daljši čas – Stalni, redni in zadostni viri) (C‑302/18, EU:C:2019:469, točka 70).
23      Moj poudarek.
24      Glej sodbo z dne 3. oktobra 2019, X (Rezidenti za daljši čas – Stalni, redni in zadostni viri) (C‑302/18, EU:C:2019:830, točka 44).
25      Glej sodbo z dne 16. julija 2015, Singh in drugi (C‑218/14, EU:C:2015:476, točka 75).
26      Glej sodbo z dne 23. marca 2006, Komisija/Belgija (C‑408/03, EU:C:2006:192, točka 47).
27      Glej sodbo z dne 28. januarja 2010, Komisija/Irska (C‑456/08, EU:C:2010:46, točka 65 in navedena sodna praksa).
28      Prav tam, točki 64 in 65. Glej tudi sodbo z dne 1. julija 2004, Komisija/Francija (C‑311/03, EU:C:2004:405, točki 5 in 6).
29      Glej v tem smislu sodbo z dne 11. januarja 2024, Global Ink Trade (C‑537/22, EU:C:2024:6, točka 23 in navedena sodna praksa).