Začasna izdaja
SODBA SODIŠČA (osmi senat)
z dne 30. maja 2024(*)
„Predhodno odločanje – Direktiva 93/13/EGS – Nepošteni pogoji v potrošniških pogodbah – Člen 1(2) – Področje uporabe – Izključitev pogodbenih pogojev, ki temeljijo na obveznih zakonih ali predpisih – Aneks h kreditni pogodbi, o katerem prodajalec ali ponudnik obvesti potrošnika, za uskladitev z nacionalno zakonodajo – Člen 3(2) – Pogodbeni pogoj, o katerem se stranki nista dogovorili posamično – Neobstoj potrošnikovega podpisa aneksa – Domneva tihe privolitve v ta aneks – Nacionalna sodna praksa, s katero je izključen sodni nadzor nad nepoštenostjo pogodbenega pogoja iz takega aneksa“
V zadevi C‑176/23,
katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 267 PDEU, ki ga je vložilo Tribunalul Specializat Mureş (specializirano sodišče v Mureşu, Romunija) z odločbo z dne 2. marca 2021, ki je na Sodišče prispela 21. marca 2023, v postopku
UG
proti
SC Raiffeisen Bank SA,
SODIŠČE (osmi senat),
v sestavi N. Piçarra, predsednik senata, N. Jääskinen (poročevalec) in M. Gavalec, sodnika,
generalna pravobranilka: J. Kokott,
sodni tajnik: A. Calot Escobar,
na podlagi pisnega postopka,
ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:
–        za romunsko vlado R. Antonie, E. Gane in L. Ghiţă, agentke,
–        za portugalsko vlado P. Barros da Costa, A. Cunha, A. Luz in L. Medeiros, agentke,
–        za Evropsko komisijo A. Boitos in N. Ruiz García, agenta,
na podlagi sklepa, sprejetega po opredelitvi generalne pravobranilke, da bo v zadevi razsojeno brez sklepnih predlogov,
izreka naslednjo
Sodbo
1        Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago člena 1(2) Direktive Sveta 93/13/EGS z dne 5. aprila 1993 o nepoštenih pogojih v potrošniških pogodbah (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 15, zvezek 2, str. 288, in popravek v UL 2019, L 214, str. 25).
2        Ta predlog je bil vložen v okviru spora med UG, potrošnikom, in banko SC Raiffeisen Bank SA glede ugotovitve nepoštenosti pogodbenih pogojev iz kreditne pogodbe, sklenjene med tema strankama.
Pravni okvir
Pravo Unije
3        V trinajsti uvodni izjavi Direktive 93/13 je navedeno:
„ker se predpostavlja, da zakoni ali predpisi držav članic, ki neposredno ali posredno določajo pogoje v potrošniških pogodbah, ne vsebujejo nepoštenih pogojev; ker se zato ne zdi potrebno, da bi za pogoje, ki temeljijo na obveznih zakonih ali predpisih in načelih ali določbah mednarodnih konvencij, katerih pogodbenice so države članice ali Skupnost, veljale določbe te direktive; ker izraz ‚obvezni zakoni ali predpisi‘ v členu 1(2) zajema tudi pravila, ki v skladu z zakonom veljajo med pogodbenima strankama, če ni bilo dogovorjeno drugače“.
4        Člen 1(2) te direktive določa:
„Določbe te direktive ne veljajo za pogodbene pogoje, ki temeljijo na obveznih zakonih ali predpisih in določbah ali načelih mednarodnih konvencij, katerih pogodbenice so države članice ali Skupnost, zlasti na področju prometa.“
5        Člen 3 navedene direktive določa:
„1.      Pogodbeni pogoj, o katerem se stranki nista dogovorili posamično, velja za nepoštenega, če v nasprotju z zahtevo dobre vere v škodo potrošnika povzroči znatno neravnotežje v pogodbenih pravicah in obveznostih strank.
2.      Pogodbeni pogoj šteje za pogoj, o katerem se stranki nista dogovorili posamično, če je bil sestavljen vnaprej in potrošnik zato ni mogel vplivati na vsebino določbe, zlasti v okviru vnaprej oblikovane tipske pogodbe.
Dejstvo, da sta se stranki o nekaterih vidikih pogoja ali o posebnem pogoju dogovorili posamično, ne izključuje uporabe tega člena za preostalo pogodbo, če celotna ocena pogodbe pokaže, da gre vendarle za vnaprej oblikovano tipsko pogodbo.
Če prodajalec ali ponudnik trdi, da sta se stranki o tipskem pogoju dogovorili posamično, nosi dokazno breme.“
Romunsko pravo
Zakon o nepoštenih pogojih
6        Člen 3 Legea nr. 193, privind clauzele abuzive din contractele încheiate între profesioniști și consumatori (zakon št 193 o nepoštenih pogojih v pogodbah, sklenjenih med prodajalci ali ponudniki in potrošniki) z dne 6. novembra 2000 (ponovno objavljen v Monitorul Oficial al României, del I, št. 543, z dne 3. avgusta 2012; v nadaljevanju: zakon o nepoštenih pogojih) v odstavku 2 določa, da za pogodbene pogoje, določene na podlagi drugih veljavnih zakonodajnih aktov, ne veljajo določbe tega zakona.
OUG št. 50/2010
7        Člen 37 Ordonanța de urgență a Guvernului nr. 50, privind contractele de credit pentru consumatori (izredna uredba vlade št. 50 o potrošniških kreditnih pogodbah) z dne 9. junija 2010 (Monitorul Oficial al României, del I, št. 389, z dne 11. junija 2010) v različici, ki se uporablja za spor o glavni stvari (v nadaljevanju: OUG št.o50/2010 »), določa:
„Za kreditne pogodbe s spremenljivo obrestno mero se uporabljajo naslednja pravila:
(a)      obrestna mera je vezana na nihanja referenčnih indeksov Euribor/ROBOR/LIBOR/uradne obrestne mere BNR [Banca Națională a României (nacionalna banka Romunije)]
glede na valuto kredita, ki jim dajalec kredita lahko doda fiksen pribitek za celotno trajanje pogodbe:
(b)      obrestni pribitek je mogoče spremeniti šele po zakonodajnih spremembah, ki izrecno nalagajo ta pribitek;
(c)      v skladu s trgovinsko politiko vsake kreditne institucije – z odstopanjem od določb pod (b) – je vrednost pribitka in referenčnih indeksov mogoče zmanjšati;
(d)      v pogodbi mora biti izrecno naveden način izračuna spreminjanja obrestne mere, z natančno določitvijo periodičnosti in/ali pogojev za spremembo obrestne mere navzgor ali navzdol;
(e)      elementi, pomembni za način izračuna spreminjanja obrestne mere in njene vrednosti, morajo biti objavljeni na spletnih straneh dajalcev kreditov
in v vseh njihovih prostorih.“
8        Člen 95 OUG št. 50/2010 določa:
„1.      Dajalci kreditov morajo v zvezi s pogodbami, ki se že izvajajo, v 90 dneh od začetka veljavnosti te izredne uredbe poskrbeti za uskladitev pogodb z določbami te izredne uredbe.
2.      Pogodbe, ki se že izvajajo, se spremenijo z aneksi v 90 dneh od začetka veljavnosti te izredne uredbe.
3.      Dajalec kredita mora imeti dokazila, ki jih lahko predloži v potrditev, da je potrošnika z vso potrebno skrbnostjo obvestil glede podpisa aneksov.
4.      V anekse je prepovedano vključiti pogodbene določbe, ki bi se razlikovale od teh iz te izredne uredbe. Šteje se, da je katera koli pogodbena določba, vključena v anekse, ki se razlikuje od določb iz te izredne uredbe, nična.
5.      Če potrošnik aneksov iz odstavka 2 ne podpiše, se šteje, da je bila dana njegova tiha privolitev.“
Spor o glavni stvari in vprašanji za predhodno odločanje
9        UG je 23. marca 2007 z banko Raiffeisen Bank podpisal kreditno pogodbo z spremenljivo obrestno mero v znesku 15.300 švicarskih frankov (CHF) (približno 16.048 EUR) (v nadaljevanju: zadevna kreditna pogodba). Na dan sklenitve te pogodbe je tekoča obrestna mera znašala 5,9 % letno, vendar je imel prodajalec ali ponudnik v skladu s pogoji iz navedene pogodbe možnost, da to mero spremeni glede na razvoj finančnega trga s tem, da kreditojemalca seznani z novo obrestno mero v skladu s podrobnimi pravili, določenimi v splošnih pogojih.
10      Banka Raiffeisen Bank je 10. septembra 2010 UG obvestila o aneksu k zadevni kreditni pogodbi, da bi navedeno pogodbo uskladila z zahtevami iz OUG št. 50/2010. Banka Raiffeisen Bank je s tem obvestilom UG navedla, da je nacionalni zakonodajalec predpisal spremembe za vse kreditne pogodbe, sklenjene s potrošniki. Spremeniti je bilo treba med drugim pogodbene pogoje v zvezi z določitvijo
spremenljive obrestne mere s tem, da se ta obrestna mera
glede na valuto, v kateri je bil kredit dogovorjen, veže na objektivni indeks, ki ga kreditna institucija poveča za fiksni pribitek za celotno trajanje pogodbe. Iz predloga za sprejetje predhodne odločbe je razvidno, da UG tega aneksa ni podpisal, tako da se je v skladu s členom 95(5) OUG št. 50/2010 štelo, da je vanj tiho privolil.
11      UG je 29. decembra 2017 pri Judecătoria Sighișoara (prvostopenjsko sodišče v Sighișoari, Romunija) vložil tožbo, s katero je predlagal med drugim, naj se ugotovi nepoštenost pogojev iz zadevne kreditne pogodbe v zvezi z možnostjo banke, da spremeni obrestno mero. UG je prvostopenjskemu sodišču predlagal tudi, naj iz tega razloga razglasi absolutno ničnost teh pogojev in vračilo zneskov, plačanih na podlagi navedenih pogojev.
12      Prvostopenjsko sodišče je z odločbo z dne 10. junija 2020 to tožbo zavrnilo z obrazložitvijo, med drugim, da mu glede na zakon o nepoštenih pogojih, s katerim je opravljen prenos Direktive 93/13 v romunsko pravo, ni dovoljeno preučiti morebitne nepoštenosti pogojev iz zadevne kreditne pogodbe, ki izhajajo iz aneksa iz točke 10
te sodbe, ker med drugim temeljijo na obveznosti, ki je bila uvedena z obveznimi določbami nacionalnega regulativnega akta, to je OUG št. 50/2010.
13      UG se je zoper to sodbo pritožil pri Tribunalul Specializat Mureş (specializirano sodišče v Mureşu, Romunija), ki je predložitveno sodišče, pri čemer je med drugim trdil, da se določbe OUG št. 50/2010 nanašajo samo na okrepitev varstva potrošnikov in da – kar zadeva zadevno kreditno pogodbo – spremembe, ki so bile v to pogodbo vnesene z aneksom, o katerem ga je obvestila banka Raiffeisen Bank, niso v skladu s tem nacionalnim regulativnim aktom.
14      Po mnenju banke Raiffeisen Bank je pogoj iz zadevne kreditne pogodbe, ki se nanaša na določitev obrestne mere, ki je bila prvotno v tej pogodbi, prenehal učinkovati na dan začetka veljavnosti aneksa z dne 10. septembra 2010, saj je bil navedeni pogoj takrat nadomeščen s pogojem, ki je veljal na dan, ko je UG vložil tožbo, in v skladu s katerim je ta obrestna mera od takrat vezana na preverljivi referenčni indeks, povečan za fiksni pribitek, ki ga določi banka, v skladu z zahtevami iz OUG št. 50/2010. Banka Raiffeisen Bank trdi, da se je tako uskladila z veljavno zakonodajo s tem, da je izvajala upoštevne nacionalne določbe.
15      Po mnenju predložitvenega sodišča je treba vprašanje, ali lahko presoja morebitno nepoštenost nekaterih pogodbenih pogojev, ki spadajo na področje uporabe OUG št. 50/2010, preučiti glede na Direktivo 93/13 in upoštevno sodno prakso Sodišča, zlasti ob upoštevanju ozke razlage, ki jo je treba podati glede člena 1(2) Direktive 93/13, ki pomeni izjemo od sistema varstva potrošnikov pred nepoštenimi pogodbenimi pogoji.
16      Sodišče naj bi sicer izhajalo iz načela, da naj bi nacionalni zakonodajalec,
ker strankama predpisuje pogodbeni pogoj, katerega vsebina temelji na zavezujoči določbi nacionalnega prava, s tem nameraval vzpostaviti ravnotežje med vsemi pravicami in obveznostmi strank navedene pogodbe, tako da naj glede takega pogoja ne bi bilo mogoče opraviti sodnega nadzora nad morebitno nepoštenostjo navedenega pogoja. Vendar predložitveno sodišče meni, da tudi če pogoj iz kreditne pogodbe izpolnjuje zahteve iz člena 37 OUG št. 50/2010, si potrošnik še vedno ne more predstavljati obsega obveznosti, ki jih ima, ker ta določba določa le, da je treba spremenljivo obrestno mero določiti ne le glede na objektivni indeks, ampak tudi glede na fiksni pribitek, kar je v interesu prodajalca ali ponudnika. Poleg tega naj bi na ta objektivni indeks, tudi če se določi neodvisno od volje strank, vplivala znatna nihanja. Po mnenju predložitvenega sodišča pa lahko taka nihanja zaradi svojih izkušenj in večje sposobnosti predvidevanja – drugače kot običajno obveščeni potrošnik – izkorišča prodajalec ali ponudnik.
17      Zato predložitveno sodišče dvomi o tem, da je zaradi neobstoja ustreznih mehanizmov, namenjenih varstvu potrošnika, upoštevne določbe OUG št. 50/2010 mogoče šteti za take, da se lahko izvajajo neodvisno od volje strank ali da se uporabijo po uradni dolžnosti, kadar ni druge oblike sporazuma med strankama.
Nad presojo morebitne nepoštenosti pogodbenih pogojev, ki temeljijo na tej določbi, naj torej ne bi bilo mogoče opraviti sodnega nadzora.
18      Vendar naj taka ugotovitev ne bi bila v skladu s prevladujočo nacionalno sodno prakso, v skladu s katero nad pogodbenimi pogoji iz aneksov, ki jih izvajajo prodajalci ali ponudniki na podlagi OUG št. 50/2010, ni mogoče opraviti takega nadzora.
19      V teh okoliščinah je Tribunalul Specializat Mureş (specializirano sodišče v Mureşu) prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ti vprašanji:
„1.      Ali je treba pri uporabi določb člena 1(2) Direktive [93/13], ki je bila v nacionalno pravo prenesena s členom 3(2) [zakona o nepoštenih pogojih],
zlasti v povezavi z dvanajsto in trinajsto uvodno izjavo te direktive,
pa tudi ob upoštevanju določb členov 80 in 81 [OUG št.o50/2010],
navedene določbe razlagati tako, da ne izključujejo možnosti, da bi nacionalna sodišča preizkusila tudi sume v zvezi z nepoštenostjo pogodbenih pogojev, določenih v aneksih h kreditnim pogodbam, ki so jih prodajalci ali ponudniki sklenili s potrošniki pred začetkom veljavnosti zadnjenavedenega akta z zakonsko močjo, to je [sklenjenih aneksov] na podlagi določb člena 95 OUG št. 50/2010, če je potrošnik v sprejetje teh pogojev izrecno privolil, in sicer v skladu s podrobnimi pravili, določenimi v členu 40(1) OUG št. 50/2010, ali če se šteje, da je potrošnik k sprejetju teh določb podal tiho privolitev na podlagi zakona (ope legis), to je v skladu s podrobnimi pravili, določenimi v členu 40(3) OUG št. 50/2010?
2.      Če je odgovor na prvo vprašanje pritrdilen, ali bi se glede na navedene predpostavke in okoliščine spora, o katerem odloča nacionalno sodišče, lahko štelo, da [možnost iz prvega vprašanja] nasprotuje sodni praksi nacionalnih sodišč, v skladu s katero velja, da izrecna privolitev v sklenitev aneksa k pogodbi, sestavljenega na podlagi podrobnih pravil iz člena 40(1) in v skladu z določbami člena 95 OUG št. 50/2010, pomeni, da je mogoče samodejno ugotoviti, da sta se stranki o sklenitvi [tega aneksa] dogovorili in da so pogoji, določeni v tem aneksu, posledično izvzeti iz preizkusa morebitnih sumov v zvezi z njihovo nepoštenostjo?“
Vprašanji za predhodno odločanje
Prvo vprašanje
20      Predložitveno sodišče s prvim vprašanjem v bistvu sprašuje, ali je treba člen 1(2) Direktive 93/13 razlagati tako, da nasprotuje presoji nepoštenosti pogojev iz potrošniške kreditne pogodbe, sklenjene med potrošnikom in prodajalcem ali ponudnikom, v okoliščinah, v katerih je ta prodajalec ali ponudnik spremenil te pogoje, da bi zagotovil skladnost te kreditne pogodbe z obvezno nacionalno ureditvijo v zvezi z načini določanja obrestne mere, na podlagi katere je treba to obrestno mero določiti na podlagi enega od referenčnih indeksov, določenih s to ureditvijo in povečanih za fiksni pribitek, ki ga ta prodajalec ali ponudnik določi za celotno trajanje pogodbe.
21      Najprej je treba poudariti, da člen 1(2) Direktive 93/13 s področja uporabe te direktive izključuje pogodbene pogoje, ki temeljijo na obveznih zakonih ali predpisih.
22      Poleg tega je treba glede na cilj, ki mu sledi ta direktiva, to je varstvo potrošnikov pred nepoštenimi pogoji v pogodbah, sklenjenih s prodajalcem ali ponudnikom, izključitev, uvedeno s tem členom 1(2), razlagati ozko (glej v tem smislu sodbo z dne 21. decembra 2021, Trapeza Peiraios, C‑243/20, EU:C:2021:1045, točka 37).
23      Na eni strani iz ustaljene sodne prakse izhaja, da izraz „obvezni zakoni ali predpisi“ ob upoštevanju trinajste uvodne izjave navedene direktive zajema tako določbe nacionalnega prava, ki se med pogodbenimi strankami uporabljajo neodvisno od njihove izbire, kot tudi dispozitivne določbe, torej tiste, ki veljajo, če se stranke niso dogovorile drugače (sodba z dne 21. decembra 2021, Trapeza Peiraios, C‑243/20, EU:C:2021:1045, točka 30 in navedena sodna praksa).
24      Na drugi strani, glede vprašanja, ali pogodbeni pogoj „temelji“ na takem obveznem zakonu ali predpisu nacionalnega prava v smislu člena 1(2) Direktive 93/13, je treba opozoriti, da je izključitev, uvedena s to določbo, upravičena z dejstvom, da je načeloma legitimno domnevati, da je nacionalni zakonodajalec vzpostavil ravnovesje med vsemi pravicami in obveznostmi strank nekaterih pogodb, kar je ravnovesje, ki ga je zakonodajalec Unije izrecno želel ohraniti. Poleg tega okoliščina, da je bilo vzpostavljeno tako ravnovesje, ni pogoj za uporabo izključitve iz navedenega člena 1(2), ampak utemeljitev te izključitve (sodba z dne 6. julija 2023, First Bank, C‑593/22, EU:C:2023:555, točka 22 in navedena sodna praksa).
25      Tako v obravnavanem primeru za presojo, ali je pogodbeni pogoj, ki temelji na določbi OUG št. 50/2010, izključen s področja uporabe Direktive 93/13 na podlagi člena 1(2) te direktive, ni naloga predložitvenega sodišča, da predhodno preveri, ali je nacionalni zakonodajalec s tem aktom poskrbel za vzpostavitev ravnotežja med vsemi pravicami in obveznostmi strank zadevne pogodbe.
26      Dalje, iz ustaljene sodne prakse Sodišča izhaja, da za pogoj iz pogodbe, sklenjene med potrošnikom in prodajalcem ali ponudnikom, ki temelji na obvezni določbi nacionalnega prava, ki se ne uporablja za to pogodbo ali ki se ne nanaša zgolj na tako določbo, ampak na nacionalno ureditev v celoti, ni mogoče šteti, da temelji na obvezni določbi nacionalnega prava v smislu člena 1(2) Direktive 93/13 in da za navedeni pogoj torej velja sodni nadzor nad njegovo morebitno nepoštenostjo (glej v tem smislu sodbi z dne 21. marca 2013, RWE Vertrieb, C‑92/11, EU:C:2013:180, točka 30, in z dne 3. aprila 2019, Aqua Med, C‑266/18, EU:C:2019:282, točke od 35 do 38).
27      Zato mora pogodbeni pogoj, da bi „temeljil“ na obvezni določbi zakona ali predpisa v smislu člena 1(2) Direktive 93/13, povzemati normativno vsebino obvezne določbe, ki se uporablja za zadevno pogodbo, da bi se lahko štelo, da konkretno izraža isto pravno normo, kakršna je ta iz te obvezne določbe (sodba z dne 6. julija 2023, First Bank, C‑593/22, EU:C:2023:555, točka 25).
28      V obravnavanem primeru mora predložitveno sodišče opraviti nujne presoje, da ugotovi, ali zadevni pogodbeni pogoj iz postopka v glavni stvari v smislu člena 1(2) Direktive 93/13 temelji na upoštevnih določbah OUG št. 50/2010.
29      Vendar je ob upoštevanju elementov, ki so razvidni iz spisa, ki ga ima na voljo Sodišče, očitno, da pogodbeni pogoji iz zadevne kreditne pogodbe v postopku v glavni stvari izhajajo iz določb OUG št. 50/2010. S temi določbami so imele namreč banke obveznost vnesti nekatere spremembe v vse potrošniške kreditne pogodbe. Ta zakonska obveznost se je nanašala zlasti na pogoje v zvezi z načini določanja
spremenljive obrestne mere. Poleg tega se zdi, da je bila z OUG št. 50/2010 potrošnikom odvzeta možnost sprejeti ali zavrniti te spremembe. OUG št. 50/2010 je namreč določal, da če potrošniki ne podpišejo aneksa, o katerem jih je obvestila banka, se je zanje štelo, da so v pogoje tiho privolili.
30      Vendar čeprav je člen 37(a) OUG št. 50/2010 določal, da je treba obrestno mero iz kreditnih pogodb nadomestiti z obrestno mero, določeno na podlagi referenčnega indeksa in fiksnega pribitka, ki velja za celotno trajanje pogodbe, pa je iz spisa, ki je na voljo Sodišču, razvidno, da so imele banke polje proste presoje tako glede izbire referenčnega indeksa kot glede velikosti tega fiksnega pribitka.
31      V teh okoliščinah se zdi – kar mora preveriti predložitveno sodišče – da so bili z nacionalno ureditvijo uvedeni splošni okvir in pogoji, ki jih je treba spoštovati pri določitvi nove spremenljive obrestne mere, pri čemer je treba kreditnim institucijam pustiti polje proste presoje za izračun te nove obrestne mere.
32      Sodišče pa je v sodbi z dne 3. marca 2020, Gómez del Moral Guasch (C‑125/18, EU:C:2020:138, točke od 33 do 37), razsodilo, da se izključitev, ki jo določa člen 1(2) Direktive 93/13, ne uporablja za pogodbeni pogoj, ki določa, da obrestna mera, ki se uporablja za posojilo, temelji na enem od uradnih referenčnih indeksov, določenih z nacionalno ureditvijo, kadar ta ureditev ne določa obvezne uporabe tega indeksa, ampak banki prepušča možnost, da opredeli spremenljivo obrestno mero na drug način.
33      Iz tega sledi, da se izključitev, določena v členu 1(2) Direktive 93/13, ne uporablja v položaju, v katerem je prodajalec ali ponudnik vnesel spremembe k pogojem iz potrošniške kreditne pogodbe, da bi zagotovil skladnost te pogodbe z nacionalno ureditvijo, sprejeto po sklenitvi navedene pogodbe, če se s to ureditvijo zgolj uvede splošni okvir za določitev obrestne mere te kreditne pogodbe, pri čemer se temu prodajalcu ali ponudniku prepušča polje proste presoje tako glede izbire referenčnega indeksa te mere kot glede velikosti fiksnega pribitka, ki ga je mogoče dodati k navedeni meri.
34      Nazadnje, ob upoštevanju vprašanj predložitvenega sodišča je treba za vsak primer opozoriti, da je uporaba člena 1(2) Direktive 93/13 objektivna in ni odvisna niti od, na primer, informacij, ki jih prodajalec ali ponudnik sporoči potrošniku, niti od potrošnikovega poznavanja pravnih določb, ki se uporabljajo (sodba z dne 6. julija 2023, First Bank, C‑593/22, EU:C:2023:555, točka 31).
35      Zato morebitna – izrecna ali tiha –
potrošnikova privolitev v spremembe zadevne pogodbe ne bi smela vplivati na vprašanje, ali so pogodbeni pogoji, na katere se nanašajo te spremembe, na podlagi člena 1(2) te direktive izključeni s področja uporabe Direktive 93/13.
36      Glede na zgornje razloge je treba na prvo vprašanje odgovoriti, da je treba člen 1(2) Direktive 93/13 razlagati tako, da ne nasprotuje presoji nepoštenosti pogojev iz potrošniške kreditne pogodbe, sklenjene med potrošnikom in prodajalcem ali ponudnikom, v okoliščinah, v katerih je ta prodajalec ali ponudnik spremenil te pogoje, da bi zagotovil skladnost te pogodbe z obvezno nacionalno ureditvijo v zvezi z načini določitve obrestne mere, če se s to ureditvijo zgolj uvede splošni okvir za določitev obrestne mere navedene pogodbe, pri čemer se navedenemu prodajalcu ali ponudniku prepušča polje proste presoje tako glede izbire referenčnega indeksa te mere kot glede velikosti fiksnega pribitka, ki ga je mogoče dodati k navedeni meri.
Drugo vprašanje
37      V skladu z ustaljeno sodno prakso mora Sodišče v okviru postopka sodelovanja med nacionalnimi sodišči in Sodiščem, uvedenega s členom 267 PDEU, nacionalnemu sodišču dati koristen odgovor, ki mu omogoča rešitev spora, o katerem odloča. S tega vidika mora Sodišče po potrebi preoblikovati vprašanja, ki so mu bila predložena. Poleg tega lahko Sodišče presodi, da je treba upoštevati določbe prava Unije, na katere se nacionalno sodišče v besedilu svojega vprašanja ni sklicevalo (sodba z dne 15. julija 2021, Ministrstvo za obrambo, C‑742/19, EU:C:2021:597, točka 31 in navedena sodna praksa).
38      Sodišče mora iz vseh elementov, ki jih je predložilo nacionalno sodišče, in zlasti iz obrazložitve predložitvene odločbe razbrati elemente prava Unije, ki jih je treba razložiti ob upoštevanju predmeta spora (sodba z dne 21. marca 2024, Profi Credit Bulgaria (Pomožne storitve h kreditni pogodbi), C‑714/22, EU:C:2024:263, točka 48 in navedena sodna praksa).
39      V obravnavanem primeru je banka Raiffeisen Bank vnaprej določila pogodbene pogoje iz zadevnega aneksa v postopku v glavni stvari in tožeča stranka ni imela možnosti, da se dogovarja o pogojih ali da bi imela kakršen koli vpliv na njihovo vsebino. Iz predložitvene odločbe je razvidno, da prevladujoča nacionalna sodna praksa meni, da pogodbenih pogojev iz aneksov, ki jih prodajalci ali ponudniki izvajajo na podlagi OUG št. 50/2010, ni mogoče preučiti z vidika njihove morebitne nepoštenosti, tudi če se o teh pogojih niso s potrošnikom dogovorili posamično.
40      V teh okoliščinah je treba šteti, da predložitveno sodišče z drugim vprašanjem v bistvu sprašuje, ali je treba člen 3 Direktive 93/13 razlagati tako, da nasprotuje nacionalni sodni praksi, v skladu s katero sprememb, ki jih je prodajalec ali ponudnik vnesel k pogojem iz potrošniške kreditne pogodbe, da bi zagotovil skladnost te pogodbe z nacionalno ureditvijo, ki prodajalcu ali ponudniku prepušča polje proste presoje, ni mogoče preučiti z vidika njihove morebitne nepoštenosti, tudi če se o teh pogojih ni dogovoril s potrošnikom.
41      V zvezi s tem člen 3(1) Direktive 93/13 določa, da je lahko samo en pogoj iz pogodbe, sklenjene med prodajalcem ali ponudnikom in potrošnikom, o katerem se ta nista dogovorila posamično, predmet sodnega nadzora nad njegovo morebitno nepoštenostjo.
42      Člen 3(2) te direktive poleg tega določa, da se pogodbeni pogoj šteje za pogoj, o katerem se stranki nista dogovorili posamično, če ga je prodajalec ali ponudnik sestavil vnaprej in potrošnik zato ni mogel vplivati na njegovo vsebino, kar je tudi nujno v primeru, v katerem gre za vnaprej oblikovano tipsko pogodbo.
43      Čeprav mora predložitveno sodišče pri ugotavljanju, ali je potrošnik lahko vplival na vsebino pogoja, upoštevati vse okoliščine, v katerih je bil tak pogoj predložen potrošniku (glej v tem smislu sodbo z dne 9. julija 2020, Ibercaja Banco, C‑452/18, EU:C:2020:536, točka 35), pa je Sodišče že razsodilo, da zgolj podpis pogodbe, ki jo je potrošnik sklenil s prodajalcem ali ponudnikom in v kateri je določeno, da potrošnik s podpisom te pogodbe sprejema vse pogodbene pogoje, ki jih je vnaprej sestavil prodajalec ali ponudnik, ne ovrže domneve, da ti pogoji niso bili predmet posamičnih dogovorov (sklep z dne 24. oktobra 2019, Topaz, C‑211/17, EU:C:2019:906, točka 51).
44      Sodišče je razsodilo tudi, da sprememba pogoja glede obrestnih mer, ki je del splošne politike ponovnih dogovorov o pogodbah o hipotekarnih kreditih, ki so bile sklenjene po spremenljivi obrestni meri, da bi se zagotovila skladnost tega pogoja z odločbo vrhovnega sodišča, lahko pomeni indic, da potrošnik ni mogel vplivati na vsebino navedenega pogoja. Poleg tega okoliščina, da je potrošnik pred svojim podpisom z ročno napisanim zaznamkom navedel, da je razumel mehanizem tega pogoja, ne zadošča za ugotovitev, da je bil navedeni pogoj predmet posamičnega dogovora (glej v tem smislu sodbo z dne 9. julija 2020, Ibercaja Banco, C‑452/18, EU:C:2020:536, točki 36 in 38.)
45      Iz tega sledi, da dogovorjenosti pogoja iz kreditne pogodbe, sklenjene med prodajalcem ali ponudnikom in potrošnikom, ni mogoče opreti
zgolj na domnevo, ne da bi bilo dokazano, da se je potrošnik v resnici lahko konkretno dogovarjal o tem pogoju in da je lahko vplival na njegovo vsebino.
46      Glede na zgoraj navedeno obrazložitev je treba na drugo vprašanje odgovoriti, da je treba člen 3 Direktive 93/13 razlagati tako, da nasprotuje nacionalni sodni praksi, v skladu s katero sprememb, ki jih je prodajalec ali ponudnik vnesel k pogojem iz potrošniške kreditne pogodbe, da bi zagotovil skladnost te pogodbe z nacionalno ureditvijo, ki prodajalcu ali ponudniku prepušča polje proste presoje, ni mogoče preučiti z vidika njihove morebitne nepoštenosti, tudi če se o teh pogojih ni dogovoril s potrošnikom.
Stroški
47      Ker je ta postopek za stranki v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči o stroških. Stroški za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.
Iz teh razlogov je Sodišče (osmi senat) razsodilo:
1.      Člen 1(2) Direktive Sveta 93/13/EGS z dne 5. aprila 1993 o nepoštenih pogojih v potrošniških pogodbah
je treba razlagati tako, da
ne nasprotuje presoji nepoštenosti pogojev iz potrošniške kreditne pogodbe, sklenjene med potrošnikom in prodajalcem ali ponudnikom, v okoliščinah, v katerih je ta prodajalec ali ponudnik spremenil te pogoje, da bi zagotovil skladnost te pogodbe z obvezno nacionalno ureditvijo v zvezi z načini določitve obrestne mere, če se s to ureditvijo zgolj uvede splošni okvir za določitev obrestne mere navedene pogodbe, pri čemer se navedenemu prodajalcu ali ponudniku prepušča polje proste presoje tako glede izbire referenčnega indeksa te mere kot glede velikosti fiksnega pribitka, ki ga je mogoče dodati k navedeni meri.
2.      Člen 3 Direktive 93/13
je treba razlagati tako, da
nasprotuje nacionalni sodni praksi, v skladu s katero sprememb, ki jih je prodajalec ali ponudnik vnesel k pogojem iz potrošniške kreditne pogodbe, da bi zagotovil skladnost te pogodbe z nacionalno ureditvijo, ki prodajalcu ali ponudniku prepušča polje proste presoje, ni mogoče preučiti z vidika njihove morebitne nepoštenosti, tudi če se o teh pogojih ni dogovoril s potrošnikom.
Podpisi
*      Jezik postopka: romunščina.