62003CC0070_SL
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
I – Uvod
1. V okviru te tožbe zaradi neizpolnitve obveznosti na podlagi člena 226 ES Komisija Evropskih skupnosti zatrjuje, da je Kraljevina Španija, s tem ko v svoje notranje pravo ni popolnoma prenesla Direktive Sveta 93/13/EGS z dne 5. aprila 1993, o nedovoljenih pogojih v potrošniških pogodbah(2), ni izpolnila obveznosti iz Pogodbe ES in iz te direktive.
2. Tožba Komisije zadeva zlasti dve točki. Prva točka se nanaša na to, da Kraljevina Španija v svoje notranje pravo ni pravilno prenesla pravila o razlagi iz člena 5, tretji stavek, Direktive. Druga točka se nanaša na nepravilen prenos člena 6(2) Direktive, ki se nanaša na pravo, ki se uporablja za pogodbo. Rok za prenos direktive se je iztekel 31. decembra 1994.
II – Prvi očitek Komisije: člen 5, tretji stavek, Direktive
3. Prvi očitek se nanaša na nepravilen prenos člena 5, tretji stavek, Direktive v špansko zakonodajo. Člen 5 kot glavno pravilo določa, da morajo biti, kadar so pri pogodbah, sklenjenih s potrošniki, pogoji pisni, ti pogoji vedno sestavljeni v jasnem, razumljivem jeziku. Ta člen nato v drugem in tretjem stavku vsebuje naslednje pravilo o razlagi:
„[…] V dvomu glede pomena pogoja, prevlada razlaga, ki je za potrošnika najbolj ugodna. To pravilo o razlagi ne velja v okviru postopkov iz člena 7(2).“
Ti postopki, ki so določeni v členu 7(2) pomenijo tako imenovane skupinske opustitvene tožbe „[…] na podlagi katerih lahko osebe ali organizacije, ki imajo po nacionalnem pravu pravni interes pri zaščiti potrošnikov, ukrepajo v skladu z zadevnim nacionalnim pravom na sodiščih ali pri pristojnih upravnih organih, da odločijo, ali so pogodbeni pogoji, sestavljeni za splošno rabo, nedovoljeni, tako da lahko uporabijo ustrezna in učinkovita sredstva za preprečevanje nadaljnje uporabe takih pogojev“. Skladno s členom 3(1) Direktive, velja pogodbeni pogoj za nedovoljenega, če „[…] v nasprotju z zahtevo dobre vere v škodo potrošnika povzroči znatno neravnotežje v pogodbenih pravicah in obveznostih strank“.
4. Direktiva je bila prenešena v špansko zakonodajo z zakonom št. 7/1998 z dne 13. aprila 1998, o splošnih pogojih, ki se uporabljajo za pogodbe(3) (v nadaljevanju: zakon št. 7/1998), ki je spremenil splošni zakon št. 26/1984 z dne 19. julija 1984 o varstvu potrošnikov in uporabnikov(4) (v nadaljevanju: splošni zakon št. 26/1984). Člen 10(2) splošnega zakona št. 26/1984, kot je bil spremenjen z zakonom št. 7/1998, prenaša člen 5 Direktive z naslednjim besedilom:
„V dvomu glede pomena pogoja prevlada razlaga, ki je za potrošnika najbolj ugodna.“
Določba, ki bi bila enakovredna členu 5, tretji stavek, Direktive, v španski zakonodaji ni bila sprejeta.
5. Komisija zatrjuje, da s tem, da španski zakonodajalec ni natančno določil, da pravilo o razlagi, ki je najugodnejša za potrošnika, iz člena 5, drugi stavek, ne velja v okviru skupinskih opustitvenih tožb, te določbe ni pravilno prenesel v svoje notranje pravo. Zatrjuje, da bi to lahko ogrozilo take opustitvene tožbe, saj bi prodajalec ali ponudnik, sklicujoč se ravno na to pravilo o razlagi, lahko dosegel to, da se ti pogoji ne bi šteli za nedovoljene. V nasprotju s tem, kar zatrjuje španska vlada, se iz člena 10(2) splošnega zakona št. 26/1984, kot je bil spremenjen, ne da sklepati, da to pravilo o razlagi velja izključno v okviru posamičnih tožb. Če ne obstajajo določbe, ki izrecno omejujejo uporabo tega pravila za posamične tožbe, je treba sklepati, da se uporabljajo za obe vrsti tožb.
6. Španska vlada zatrjuje, da so v španski zakonodaji določene tako posamične tožbe kot skupinske tožbe in da se pravilo o razlagi iz člena 5, drugi stavek, Direktive uporablja le za posamične tožbe. Glede tega dodaja, da kadar je učinek skupinskih tožb ta, da se nek pogoj v skladu z običajnimi pravili razlage šteje za nejasen ali nedovoljen, bo taki tožbi ugodeno, ne da bi se lahko karkoli spremenilo z ožjo razlago, ugodno za potrošnika. Španska vlada nadalje poudarja, da španska zakonodaja, ki ponuja večje varstvo kot to, ki ga predvideva Direktiva, vsebuje seznam pogojev, ki se vedno štejejo za nedovoljene. Obvezujoča narava tega seznama naj bi bila v nasprotju z uporabo razlage, ki je ugodna za potrošnika, zato da bi se onemogočilo skupinske opustitvene tožbe. Ker naj bi bilo to jasno, španska vlada ne vidi smisla v dobesedni ponovitvi člena 5, tretji stavek, Direktive v špansko zakonodajo. Meni, da španski pravni red v zadostni meri zagotavlja veljavo tega pravila. V ta namen se sklicuje tudi na člen 1228 španskega civilnega zakonika, ki določa, da „razlaga nejasnih pogojev pogodbe ne sme biti v korist stranke, ki je odgovorna za to nejasnost“. Končno, Tribunal Supremo naj bi bil razsodil, da to pravilo velja tudi za pogodbe, kjer stranka poda pristopno izjavo.
7. Tisto, v čemer stranki ne soglašata glede prvega očitka, ni toliko vsebina obveznosti iz člena 5, kot je način, na katerega je treba to obveznost prenesti v notranje pravo. Komisija meni, da bi morala omejitev pravila o razlagi, ki je ugodna za potrošnika iz člena 5, tretji stavek, Direktive, znana tudi kot razlaga contra preferentem, izrecno izhajati iz besedila zakona. Španska vlada se opira na dejstvo, da iz sistema španskega zakona izhaja, da se to pravilo o razlagi uporablja le za posamične tožbe in da zato ni potrebno izrecno določiti, da se ne uporablja v okviru skupinskih tožb v smislu člena 7(2) Direktive. Glede vsebine španska vlada zatrjuje, da tudi ni prostora, da bi uporabili razlago, ki je ugodna za potrošnika (posameznika) v okviru tožbe, katere namen je prepoved splošne uporabe določenih nedovoljenih pogojev.
8. Svoboda držav članic, da izberejo obliko in sredstva, da dosežejo rezultat, ki ga določa direktiva, je bila natančno določena v obsežni sodni praksi Sodišča. Sodišče je razsodilo, da se vedno ne zahteva formalni prevzem določb direktive v izrecno in posebno zakonsko določbo. Za izvajanje direktive glede na njeno vsebino zadošča že splošni pravni okvir, če ta učinkovito zagotavlja popolno uporabo direktive na dovolj jasen in natančen način, zato da se v primeru, če je cilj direktive ustvariti pravice za posameznika, upravičenci lahko seznanijo s celoto svojih pravic in da se, če je potrebno, nanje lahko sklicujejo pred nacionalnimi sodišči(5) . Ta zadnja točka je še posebej pomembna, ko direktiva priznava pravice državljanom drugih držav članic, do česar bo vedno prihajalo na področju varstva potrošnikov.
9. Posledično mora nacionalni pravni okvir jamčiti, da je rezultat, ki naj se ga doseže z direktivo, zares dosežen. Poleg tega je potrebno, da se lahko spoštovanje direktive izvršuje učinkovito pred pristojnimi nacionalnimi (sodnimi) instancami. Kolikor zakonodaja dopušča, da še naprej obstaja ne-varnost glede na nacionalne skladnosti z določbami direktive, katere cilj je posameznikom priznati pravice, ta ne-varnost ne more biti odstranjena s sklicevanjem na možnost sistematične razlage njenih določb ali z uporabo možnosti, da nacionalna sodišča razlagajo na način, ki je skladen z direktivo. Kot je presodilo Sodišče, nacionalna sodna praksa, če jo štejemo za ustaljeno, ki določbe notranjega prava razlaga v smislu, ocenjenim kot v skladu z zahtevami iz direktive, nikakor ne more pomeniti jasnosti in natančnosti, ki sta potrebni za zadostitev zahtevam pravne varnosti(6) .
10. Ker je bil člen 5, drugi stavek, Direktive v špansko pravo prenešen dobesedno, se lahko v obravnavanem primeru vprašamo, če iz tega tudi dovolj jasno izhaja, da je področje uporabe tega pravila o razlagi omejeno na posamične tožbe in da se zato, skladno s členom 5, tretji stavek, Direktive, ne uporablja za skupinske opustitvene tožbe. Da bi lahko ocenili, ali je cilj iz Direktive na tej točki dosežen, je treba najprej natančno preučiti ratio legis te določbe, ki je na prvi pogled paradoksalna.
11. Pravilo o razlagi iz člena 5(2) Direktive ima subsidiarno veljavo, saj se uporablja le takrat, ko obstaja dvom o pomenu pogoja po tistem, ko je bila predmet razlage na običajen način. V sporu med potrošnikom in prodajalcem ali ponudnikom o pogoju iz pogodbe, se bo le-to razlagalo v korist potrošnika. Za nejasnost teh pogojev in za posledice, ki iz tega izhajajo, je odgovoren prodajalec ali ponudnik. Gre za primere, ko je bila pogodba že sklenjena in je potrebno naknadno presoditi, ali je pogoj nedovoljen ali ne. To pravilo o razlagi je skladno z namenom Direktive, po katerem se varuje potrošnik pri (čezmejnih) transakcijah.
12. Skupinske tožbe, ki jih vlagajo organizacije potrošnikov se po svoji naravi v določenem številu bistvenih vprašanj razlikujejo od tožb, ki jih vložijo posamezni potrošniki proti svojemu prodajalcu. Tako je zaradi njihove preventivne narave njihov cilj varstvo potrošnika na splošno proti uporabi pogojev, ki jih je treba šteti za nedovoljene, v splošnih pogojih. Na ta način se neenakopravni položaj med potrošnikom in prodajalcem ali ponudnikom kompenzira s pozitivnim posredovanjem, ločenim od potrošnika(7) . Presoja takih pogojev se tu izvršuje na abstrakten način, ne da bi imel vlagatelj osebni interes glede rezultata.
13. V tožbi v smislu člena 7(2) Direktive, mora pristojni sodni ali upravni organ, temelječ na metodah razlage, ki so običajne v njegovem notranjem pravu, presoditi, ali je pogoj nedovoljen v smislu člena 3(1) Direktive in odrediti opustitev uporabe tega pogoja. Če bi bilo mogoče razlagati sporni pogoj tako, da bi bil ugoden za potrošnika, v primeru obstoječega dvoma in ob uporabi pravila contra preferentem, bi pogoj ostal v veljavi, kar ni nujno v interesu potrošnika. Da bi dobili rezultat, ki bi bil za potrošnika najbolj ugoden, je treba šteti, v okviru presoje in abstracto
v skupinski tožbi, da ima ta pogoj negativne učinke za potrošnika. Posledično ostaja paradoks v tem, da razlaga, ki je za potrošnika neugodna, vodi do povečanega varstva tega potrošnika.
14. To je razlog, zaradi katerega pravilo o razlagi iz člena 5, drugi stavek, ne velja v okviru skupinske tožbe. Pogoji iz splošnih določb, ki so namenjeni uporabi v številnih pogodbenih razmerjih, morajo biti na podlagi člena 5, prvi stavek, Direktive sestavljeni v dovolj jasnem, razumljivem jeziku za potrošnika. Njihov pomen ne sme biti odvisen od različnih metod razlage, katerim bi bili lahko ti pogoji podvrženi.
15. Iz tega sledi, da je treba v notranjem pravnem redu zagotoviti, da bo preizkus pogojev, namenjenih splošni uporabi, v okviru skupinskih tožb v smislu člena 7(2) Direktive, navsezadnje vodil do rezultata, ki bo za potrošnike med najbolj ugodnimi. V sistemu Direktive se v okviru obravnavane preučitve ta rezultat doseže tako, da se ne uporablja pravila contra preferentem, tako da se je mogoče zateči po pomoč le k metodam razlage, ki obstajajo v nacionalnem pravu.
16. Španska vlada zatrjuje, da je cilj, ki ga določa Direktiva, zajamčen po eni strani s splošnim sistemom ureditve varstva potrošnikov, po drugi strani pa s splošni pogoji, ki veljajo za pogodbe. Dejstvo, da je člen 5, drugi stavek, Direktive povzet le v določbah, ki se nanašajo na posamične tožbe (člen 10(2) splošnega zakona št. 26/1984, spremenjenega z zakonom št. 7/1998), naj bi kazalo na to, da se pravilo o razlagi, ki ga vsebuje, ne uporablja za skupinske tožbe, skladno s členom 5, tretji stavek, Direktive. Za slednje tožbe velja poglavje IV zakona št. 7/1998 (členi od 12 do 20). Poleg tega španska vlada zatruje, da špansko pravo nudi večjo zaščito kot Direktiva, ker vsebuje črn seznam pogojev, ki so nični po samem pravu. Na ta način naj bi bil Direktivi zagotovljen polni učinek tudi glede preučitve pogojev v okviru skupinskih tožb.
17. To je v nasprotju s tem, da so, kot zatrjuje Komisija, v španskem pravu elementi, ki kažejo na to, da je pravilo o razlagi, ki je ugodna za potrošnika, splošno uporabno. Tako naj bi člen 10(3) splošnega zakona št. 26/1984, spremenjenega z zakonom št. 7/1998, ki sledi členu, ki vsebuje to pravilo o razlagi, določal, da so pogoji, ki imajo značaj splošnih pogojev v smislu zakona o splošnih pogojih, ki veljajo za pogodbe, „na enak način“ podvržene določbam tega zakona. Tudi ta zakon v členu 6(2) vsebuje pravilo o razlagi, ki je ugodna za potrošnika: Dvomi pri razlagi nejasnih splošnih pogojev so razrešeni v korist stranke, ki je te pogoje sprejela. Če bi španski zakonodajalec želel omejiti področje uporabe pravila o razlagi na posamične tožbe, bi bil lahko to izrecno storil bodisi v členu 10(3) splošnega zakona št. 26/1984 bodisi v členu 6 zakona št. 7/1998. Ker tega ni storil, iz tega logično sklepamo, da to pravilo velja za obe vrsti tožb.
18. Če ni konkretnih podatkov, da se pravilo contra preferentem
uporablja v nasprotju z Direktivo pri preučitvi pogojev v okviru skupinskih tožb, ni gotovo, da cilj, ki ga določa Direktiva, ni dosežen v španskem pravnem redu. Vendar pa področje uporabe upoštevnih določb Zakona kaže na to, da obstaja pravna možnost, da bi se lahko to pravilo o razlagi uporabljalo v primerih iz člena 7(2) Direktive. Ko je pravilo o razlagi določb neke ureditve odločujoče za vsebino teh določb, mora biti oblikovano na isti način kot določbe, na katere se nanaša. V teh okoliščinah menim, da špansko pravo ne zagotavlja v zadostni meri, da se pravilo o razlagi iz člena 5(2) Direktive ne more uporabljati v okviru tožb iz člena 7(2) Direktive.
19. Posledično je prvi očitek Komisije utemeljen.
III – Drugi očitek Komisije: člen 6(2) Direktive
20. Drugi očitek Komisije se nanaša na način, na katerega je bil člen 6(2) Direktive prenešen v špansko pravo. Ta določa:
„Države članice sprejmejo potrebne ukrepe za zagotovitev, da potrošnik ni prikrajšan za varstvo, ki ga zagotavlja ta direktiva, zaradi tega, ker je za pravo, ki se uporablja za pogodbo, izbral pravo države nečlanice, če je pogodba tesno povezana z ozemljem držav članic.“
21. Člen 10a, tretji odstavek, splošnega zakona št. 26/1984, ki je bil spremenjen z zakonom št. 7/1998, ki prenaša člen 6(2) Direktive v špansko pravo, določa sledeče: „Pravila o varstvu potrošnikov pred nedovoljenimi pogoji veljajo ne glede na pravo, ki so ga stranke izbrale, da ureja pogodbo, kot je to določeno v členu 5 Konvencije o uporabi prava v pogodbenih obligacijskih razmerjih iz leta 1980“.
22. Člen 5(2) Konvencije o uporabi prava v pogodbenih obligacijskih razmerjih, na voljo za podpis 19. junija 1980 v Rimu (v nadaljevanju: Rimska konvencija iz leta 1980), določa- povzeto -, da izbira s strani pogodbenih strank ne sme pripeljati do izključitve prisilnih določb o varstvu potrošnika po pravu države, v kateri ima potrošnik običajno prebivališče, če pride do ene od situacij, navedene v tem členu. V skladu s členom 5(1) Rimske konvencije iz leta 1980 se ta določba uporablja za potrošniške pogodbe, katerih predmet je dobava premičnih stvari ali opravljanje storitev, ali za pogodbe o financiranju take dobave ali storitev.
23. V tem kontekstu pride v poštev tudi člen 3, drugi pododstavek, zakona št. 7/1998, ki določa:
„Brez poseganja v določbe mednarodnih pogodb in dogovorov se [ta zakon] uporablja tudi za pogodbe, za katere velja tuje pravo, če je stranka, ki je pogoje sprejela, izrazila svoje soglasje na španskem ozemlju in če ima tu svoje običajno prebivališče.“
24. Komisija navaja, da je cilj člena 6(2) Direktive varstvo vseh potrošnikov v vseh pogodbah, sklenjenih s prodajalcem ali ponudnikom, medtem ko člen 10a spremenjenega zakona št. 26/1984 določa to varstvo le za nekatere vrste pogodb, in sicer tiste iz člena 5(1) Rimske konvencije in to le, če so izpolnjeni določeni pogoji, (in sicer tisti iz člena 5(2)). Ti pogoji naj bi bili strožji kot edini pogoj, določen v členu 6(2) Direktive, ki zahteva le to, da je „pogodba tesno povezana z ozemljem držav članic“.
25. Po mnenju španske vlade iz koherentne razlage („interpretación integradora“) španskih določb o varstvu potrošnikov pred nedovoljenimi pogoji izhaja, da so le-te obvezujoče. Veljajo ne glede na to, katero pravo, ki se bo uporabljalo za pogodbe, izberejo stranke. Te določbe upoštevajo hkrati Direktivo in Rimsko konvencijo iż leta 1980. Španska vlada poudarja, da člen 3( 2) zakona št. 7/1998 določa obvezno uporabo španskega prava za pogodbe, ki jih ureja tuje pravo, ko je ena stranka izrazila svoje soglasje na španskem ozemlju in ima tam prebivališče. Tako bi se pojem „tesno povezana z ozemljem držav članic “ v smislu člena 6(2) Direktive udejanjil v primeru pogodb, ki so povezane s španskim pravom.
26. Namen člena 6(2) Direktive je zagotovitev, da učinek varstva Direktive ne bo izničen zaradi dejstva, da so pogodbene stranke izjavile, da se za pogodbo uporablja pravo tretje države. Za dosego tega cilja Direktiva za navezno okoliščino uporablja široko merilo: obstajati mora tesna zveza med pogodbo in ozemljem države članice. Ker se člen 10 splošnega zakona št. 26/1984, kot je bil spremenjen, nanaša na člen 5 Rimske konvencije iz leta 1980, se postavlja vprašanje, ali namenu varstva iz Direktive ni bilo škodovano.
27. Menim, da je v obravnavanem primeru do tega prišlo. Merilo, uporabljeno v Direktivi, in sicer tesna povezanost med pogodbo in ozemljem države članice, pušča prostor za fleksibilno razlago. Tako določa nizko raven za aktiviranje varstvenega učinka Direktive, če so stranke izbrale, da se za njihove pogodbe uporablja tuje pravo. Nasprotno pa ima sklicevanje člena 10a(3) splošnega zakona št. 26/1984, ki je bil spremenjen z zakonom št. 7/1998 za učinek vpeljavo meril, zaradi katerih uporaba določb Direktive v španskem pravu ni zagotovljena v vseh primerih iz člena 6(2) Direktive.
28. Člen 5 Rimske konvencije iz leta 1980 namreč določa uporabo (obveznega) prava države, kjer ima potrošnik običajno prebivališče, ne glede na to, katero pravo izbereta stranki, ko za to uporabo določi pogoje, ki niso predvidene z Direktivo. Tako je potrebno, a) da sklenitev pogodbe v tej državi izhaja iz izrecne ponudbe za potrošnika ali reklame v tej državi in je potrošnik pred sklenitvijo pogodbe v ta namen opravil vsa pravna dejanja, b) da je druga pogodbena stranka prevzela potrošnikovo naročilo v tej državi ali c) da je potovanje organiziral prodajalec da bi potrošnika spodbudil k nakupu. Te omejitve zmanjšujejo obseg varstva, predvidenega v členu 6(2) Direktive. Poleg tega je področje uporabe člena 5 Rimske konvencije iz leta 1980 omejeno na pogodbe iz odstavka 1 te določbe. Ne glede na vsebinski domet te določbe, se Direktiva nanaša na celoto pogodb, ki jih potrošnik sklene s prodajalcem ali ponudnikom, tako da ni mogoče izključiti, da so bile določene vrste pogodb neupravičeno izključene iz področja uporabe člena 10a, tretji odstavek.
29. Glede sklicevanja španske vlade na člen 3, tretji odstavek, zakona št. 7/1998, je treba tudi pripomniti, da poleg dejstva, da se ta določba nanaša izključno na splošne pogoje pogodb in zato ne posebej na pogodbe, ki se uporabljajo za potrošnike, ta določa tudi dva omejitvena pogoja, ki sta nezdružljiva s sistemom varstva iz Direktive. Kumulativni pogoji se namreč uporabljajo tudi v obravnavanem primeru, in sicer po eni strani, da ima potrošnik običajno prebivališče na španskem ozemlju in po drugi strani, da je tu tudi izrazil voljo za sklepanje pogodbe. Te zahteve omejujejo tudi varstvo, ki ga nudi člen 6(2) Direktive.
30. Končno, kar zadeva trditev španske vlade, da je cilj, ki ga zasleduje Direktiva, mogoče doseči s sistematično ali koherentno razlago upoštevnih določb španskega prava, je treba napotiti na sodno prakso Sodišča, ki se nanaša na to direktivo(8) . Iz nje jasno izhaja, da morajo biti pravice, ki jih posamezniki pridobijo z Direktivo, jasno in gotovo določene v nacionalni zakonodaji. Glede na zgoraj navedeno v zvezi s členom 6(2) Direktive, tu nikakor ni tako.
31. Posledično je tudi drugi očitek Komisije utemeljen.
IV – Sklepni predlogi
32. Zato predlagamo Sodišču, naj:
– ugotovi, da Kraljevina Španija s tem, da v svoje notranje pravo ni popolnoma prenesla členov 5 in 6(2) Direktive Sveta 93/13/EGS z dne 5. aprila 1993 o nedovoljenih pogojih v potrošniških pogodbah, ni izpolnila obveznosti iz določb Pogodbe ES in te direktive;
– Kraljevini Španiji naloži plačilo stroškov.
(1) .
(2)
–	UL L 95, str. 29, v nadaljevanju: Direktiva.
(3)
–	Ley 7/1998, de 13 de abril, sobre Condiciones Generales de la Contratacíon, Boletin Oficial del Estado
n° 89, z dne 14. aprila 1998, str. 12304.
(4)
–	Ley General 26/1984, de 19 de julio, para la Defensa de los Consumidores y Usarios, Boletin Oficial del Estado
n° 176, z dne 24. julija, str. 21686.
(5)
–	Glej zlasti sodbi z dne 30. maja 1991 v zadevi Komisija proti Nemčiji (C-361/88, Recueil, str. I‑2567, točka 15) in z dne 11. avgusta 1995 v zadevi Komisija proti Nemčiji (C-433/93, Recueil, str. I-2303, točka 18).
(6)
–	Sodba z dne 10. maja 2001 v zadevi Komisija proti Nizozemski (C-144/99, Recueil, str. I-3541, točka 21).
(7)
–	Sodbi z dne 27. junija 2000 v zadevi Océano Grupo Editorial in Salvat Editores (od C-240/98 do C‑244/98, Recueil, str. I-4941, točka 27) in z dne 24. januarja 2002 v zadevi Komisija proti Italiji (C‑372/99, Recueil, str. I-819, točki 14 in 15).
(8)
–	Zgoraj navedena opomba 6.