62005CJ0443_SL
Stranke
Razlogi za odločitev
Izrek
Stranke
V zadevi C-443/05 P,
zaradi pritožbe na podlagi člena 56 Statuta Sodišča, vložene 8. decembra 2005,
Common Market Fertilizers SA, s sedežem v Bruslju (Belgija), ki jo zastopata A. Sutton, barrister, in N. Flandin, odvetnik,
pritožnica,
druga stranka v postopku:
Komisija Evropskih skupnosti, ki jo zastopa X. Lewis, zastopnik z naslovom za vročanje v Luxembourgu,
tožena stranka v postopku na prvi stopnji,
SODIŠČE (drugi senat),
v sestavi C. W. A. Timmermans, predsednik senata, J. Klučka, J. Makarczyk, G. Arestis in L. Bay Larsen (poročevalec), sodniki,
generalni pravobranilec: P. Mengozzi,
sodna tajnica: M. Ferreira, glavna administratorka,
na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 5. oktobra 2006,
po predstavitvi sklepnih predlogov generalnega pravobranilca na obravnavi 1. marca 2007
izreka naslednjo
Sodbo
Razlogi za odločitev
1. Common Market Fertilizers SA (v nadaljevanju: CMF) v pritožbenem postopku predlaga razveljavitev sodbe Sodišča prve stopnje Evropskih skupnosti z dne 27. septembra 2005 v zadevi Common Market Fertilizers proti Komisiji (T‑134/03 in T-135/03, ZOdl., str. II‑3923, v nadaljevanju: izpodbijana sodba), s katero je to zavrnilo njeni tožbi za razglasitev ničnosti Odločb Komisije C(2002) 5217 konč. in C(2002) 5218 konč. z dne 20. decembra 2002 (v nadaljevanju: sporni odločbi) o ugotovitvi, da odpust uvoznih dajatev, ki ga je zahtevala družba CMF, ni bil upravičen.
Pravni okvir
2. V členu 1(3) Uredbe Sveta (ES) št. 3319/94 z dne 22. decembra 1994 o uvedbi dokončne protidampinške dajatve na uvoz raztopine sečnine in amonijevega nitrata z izvorom iz Bolgarije in Poljske, ki ga izvažajo družbe, ki niso oproščene dajatve, in o dokončnem pobiranju zneskov začasne dajatve (UL L 350, str. 20) je določena taka posebna protidampinška dajatev:
„Za uvoženo blago, sproščeno v prosti promet, za katerega zgoraj navedeni izvozniki ali proizvajalci s sedežem na Poljskem niso neposredno izdali računa neodvisnim uvoznikom, se uporablja naslednja posebna dajatev:
za proizvode s poreklom iz Poljske […] proizvajalca Zaklady Azotowe Pulawy […] posebna dajatev 19 ekujev na tono proizvoda […]“
3. V členu 239 Uredbe Sveta (EGS) št. 2913/92 z dne 12. oktobra 1992 o carinskem zakoniku Skupnosti (UL L 302, str. 1), kot je bila spremenjena z Uredbo (ES) št. 2700/2000 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 16. novembra 2000 (UL L 311, str. 17, v nadaljevanju: carinski zakonik), je določeno:
„1. Uvozne ali izvozne dajatve se lahko povrnejo ali odpustijo v drugih primerih, kot so predvideni v členih 236, 237 in 238:
– ki se morajo določiti skladno s postopkom odbora;
– ki izhajajo iz okoliščin, pri katerih ne gre niti za malomarnost niti za goljufivo ravnanje udeleženega. Primeri, v katerih je mogoče uporabiti to določbo, in podrobnosti postopka, ki jih je treba v ta namen upoštevati, se določijo skladno s postopkom odbora. Povračilo ali odpust sta lahko odvisna od izpolnjevanja posebnih pogojev.
2. Povračilo ali odpust dajatev zaradi razlogov, opisanih v odstavku 1, se odobri na podlagi zahtevka, vloženega pri pristojnem carinskem uradu […]“
4. V členu 4 carinskega zakonika je določeno:
„V tem zakoniku veljajo naslednje opredelitve:
[…]
‚24. Postopek Odbora pomeni postopek iz členov 247 in 247a ali iz členov 248 in 248a.‘“
5. V členu 247 carinskega zakonika je določeno:
„Ukrepi, potrebni za izvajanje tega zakonika […], se sprejmejo v skladu z regulativnim postopkom, navedenim v členu 247a(2) […]“
6. V členu 247a carinskega zakonika je določeno:
„1. Komisiji pomaga Odbor za carinski zakonik (v nadaljevanju imenovan ‚Odbor‘).
2. Če se navaja ta odstavek, se uporabljata člena 5 in 7 Sklepa [Sveta] 1999/468/ES [z dne 28. junija 1999 o določitvi postopkov za uresničevanje Komisiji podeljenih izvedbenih pooblastil (UL L 184, str. 23, v nadaljevanju: sklep o komitologiji)] […]
[…]
3. Odbor sprejme svoj poslovnik.“
7. V členu 4 poslovnika odbora za carinski zakonik je določeno:
„1. Predsednik pošlje vabilo, dnevni red, predlagane ukrepe, o katerih mora Odbor podati svoje mnenje, in vse druge delovne dokumente stalnim predstavništvom in članom Odbora, in sicer v skladu s členom 14(2), praviloma najkasneje štirinajst koledarskih dni pred datumom seje.
2. V nujnih primerih in takrat, ko je treba ukrepe, ki naj se sprejmejo, takoj uporabiti, lahko predsednik na zahtevo člana Odbora ali na lastno pobudo skrajša rok iz prejšnjega odstavka, pri čemer pa morajo biti dokumenti poslani najmanj pet koledarskih dni pred datumom seje.
3. V izjemno nujnih primerih ima predsednik možnost, da rokov iz prvega in drugega odstavka ne upošteva. Če je uvrstitev določene zadeve na dnevni red seje predlagana med samo sejo, je tak predlog sprejet, če se z njim strinja navadna večina članov Odbora.“
8. V členu 905(1) Uredbe Komisije (EGS) št. 2454/93 z dne 2. julija 1993 o določbah za izvajanje Uredbe št. 2913/92 (UL L 253, str. 1), kot je bila spremenjena z Uredbo Komisije (ES) št. 1677/98 z dne 29. julija 1998 (UL L 212, str. 18, v nadaljevanju: izvedbena uredba), je določeno:
„Če carinski organ odločanja, ki mu je bil predložen zahtevek za povračilo ali odpust v skladu s členom 239(2) zakonika, ne more odločiti na podlagi člena 899 in so bila zahtevku priložena dokazila, na podlagi katerih se lahko sklepa, da gre za poseben primer, ki izhaja iz okoliščin, ki ne vključujejo niti goljufivega ravnanja niti malomarnosti udeleženega, država članica, h kateri spada ta organ, primer posreduje Komisiji, da ga ta reši v skladu s postopkom iz členov 906 do 909.
Razen če je carinski organ, ki sprejema odločitve, v dvomu, lahko sam odloči o tem ali bo odobril povračilo ali odpust dajatev, kadar meni, da so pogoji, določeni v členu 239(1) zakonika, izpolnjeni, pod pogojem, da je ta znesek na udeleženca v zvezi z eno ali več uvoznih ali izvoznih operacij, ki izvirajo iz istega posebnega položaja, nižji od 50.000 ekujev.
Izraz ‚udeleženi‘ je treba razumeti enako kakor v členu 899.
V vseh drugih primerih carinski organ zavrne zahtevek.“
9. V členu 906 izvedbene uredbe je določeno:
„Komisija v petnajstih dneh od datuma prejema primera iz člena 905(2) posreduje kopijo primera državam članicam.
Obravnava tega primera se, takoj ko je mogoče, uvrsti na dnevni red seje odbora iz člena 247 zakonika.“
10. Po nastanku dejstev v obravnavani zadevi je bil člen 906, drugi odstavek, izvedbene uredbe spremenjen z Uredbo Komisije (ES) št. 1335/2003 z dne 25. julija 2003 o spremembi Uredbe št. 2454/93 (UL L 187, str. 16), kot sledi:
„Obravnava zadevnega primera se kakor hitro je mogoče vključi v dnevni red sestanka skupine strokovnjakov, predvidene v členu 907.“
11. V členu 906a izvedbene uredbe je določeno:
„Če namerava Komisija kadarkoli v postopku iz členov 906 in 907 sprejeti odločbo, ki je za vložnika zahtevka za povračilo ali odpust neugodna, mu pisno sporoči svoje ugovore skupaj z vsemi dokumenti, na katerih ugovori temeljijo. Vložnik zahtevka za povračilo ali odpust izrazi svoje stališče pisno v enem mesecu po datumu, ko so bili ugovori poslani. Če v tem času ne izrazi svojega stališča, velja, da se je pravici do izražanja stališča odpovedal.“
12. V členu 907, prvi odstavek, izvedbene uredbe je določeno:
„Po posvetovanju s skupino strokovnjakov, sestavljeno iz predstavnikov vseh držav članic, zbranih v okviru odbora zaradi obravnave zadevnega primera, Komisija odloči, ali preverjeni posebni položaj opravičuje oziroma ne opravičuje povračila ali odpusta.“
13. V členu 5 sklepa o komitologiji z naslovom „Regulativni postopek“ je določeno:
„1. Komisiji pomaga regulativni odbor, ki ga sestavljajo predstavniki držav članic, predseduje pa mu predstavnik Komisije.
2. Predstavnik Komisije predloži odboru osnutek potrebnih ukrepov. Odbor da svoje mnenje o osnutku v roku, ki ga lahko določi predsednik glede na nujnost zadeve. Odbor poda mnenje z večino, ki jo določa člen 205(2) [ES] za sprejemanje odločitev Sveta na predlog Komisije. Glasovi predstavnikov držav članic v odboru se ponderirajo na način iz navedenega člena. Predsednik ne glasuje.
3. Brez poseganja v člen 8 Komisija sprejme predvidene ukrepe, če so v skladu z mnenjem odbora.
4. Če predvideni ukrepi niso v skladu z mnenjem odbora ali če mnenje ni bilo dano, Komisija nemudoma predloži Svetu predlog ukrepov, ki naj se sprejmejo, in obvesti Evropski parlament.
[…]“
Dejansko stanje
14. Družba CMF s sedežem v Belgiji opravlja dejavnost grosista s kemičnimi proizvodi, zlasti dušikovimi raztopinami (sečnina in amonijev nitrat). V njeni skupini so družba Rellmann GmbH (v nadaljevanju: Rellmann) s sedežem v Hamburgu (Nemčija), nad katero ima družba CMF stoodstotni nadzor, in družba Agro Baltic GmbH (v nadaljevanju: Agro Baltic) s sedežem v Rostocku (Nemčija), nad katero ima družba Rellmann stoodstotni nadzor. Leta 1989 je prevzela družbo Champagne Fertilisants, ki je njena davčna zastopnica za vse njene posle v Franciji.
15. Poljsko podjetje Zaklady Azotowe Pulawy (v nadaljevanju: ZAP) izvaža svoje proizvode in jih prodaja družbi Agro Baltic. Znotraj skupine tožeče stranke družba Agro Baltic preproda proizvode družbi Rellmann, ki jih nato preproda družbi CMF. Za te posle so izdani ustrezni računi.
16. V zadevi T-134/03 je družba Agro Baltic od podjetja ZAP v obdobju med marcem in septembrom 1997 kupila tri pošiljke mešanice sečnine in amonijevega nitrata. Te pošiljke so sledile trgovski poti, ki je opisana v prejšnji točki.
17. Družba Cogema, pooblaščeni carinski zastopnik, je bila pooblaščena za sprostitev proizvodov v prost promet v imenu družbe Agro Baltic in za sprostitev v uporabo v imenu družbe CMF.
18. Blago je bilo torej sprva sproščeno v prosti promet v imenu družbe Agro Baltic, pri čemer je bilo opremljeno z deklaracijo EU0, ki so ji bili priloženi računi družbe ZAP, izdani družbi Agro Baltic, in potrdila EUR.1, ki so potrjevala, da gre za blago s poreklom iz Poljske. Blago je bilo sočasno dano v skladiščenje, vendar je skladišče zapustilo le nekaj minut pozneje, ko je bilo sproščeno v uporabo v imenu družbe Champagne Fertilisants.
19. V zadevi T-135/03 je družba Agro Baltic od podjetja ZAP januarja 1995 kupila pošiljko, pri čemer so nadaljnji trgovski posli z njo potekali tako, kot je opisano v točki 15 te sodbe.
20. Družba Agro Baltic je družbo SCAC iz Rouena, pooblaščenega carinska zastopnika, zadolžila za opravila, potrebna za sprostitev izdelkov v prosti promet v imenu družbe Agro Baltic in za njihovo sprostitev v uporabo v imenu tožeče stranke. V zvezi s tem blagom je šlo za predložitev istemu carinskemu uradu dveh ločenih izvoznih deklaracij z navedbo dveh različnih prejemnikov, tako da bi plačilo carinskih dajatev ločili od plačila davka na dodano vrednost.
21. Družba SCAC Rouen je uporabila poenostavljeni carinski postopek za sprostitev v prosti promet in v uporabo zgolj v imenu družbe CMF. V ta namen je v imenu družbe CMF predložila deklaracijo IM4, h kateri sta bila priložena račun družbe Rellmann in potrdilo EUR.1, da gre za blago s poreklom iz Poljske.
22. Pristojni francoski organi so v zadevah T-134/03 in T-135/03 sprva sprejeli deklaracije, odpustili carine na podlagi potrdila EUR.1 ter ob tem niso zahtevali plačila protidampinških dajatev.
23. Vendar so po naknadno opravljenem nadzoru menili, da bi morala biti v zvezi z vsemi pošiljkami uporabljena posebna dajatev v višini 19 ekujev na tono, določena v členu 1(3), drugi pododstavek, Uredbe št. 3319/94. Po njihovem mnenju je bil namreč pravi uvoznik blaga družba CMF, ki ji družba ZAP, ki je sicer potrdila zadevne izdelke, ni neposredno izdala računa.
24. Glede pošiljk iz zadeve T-134/03 so pristojni francoski organi menili, da pomeni vmesno skladiščenje blaga ob upoštevanju njegove izredne kratkotrajnosti fictio juris in da je družba CMF v treh poslih blago dejansko kupila še pred predložitvijo deklaracij za sprostitev v prosti promet v imenu družbe Agro Baltic. Ob upoštevanju tega so družbi CMF naložili dajatve in takse v znesku 3_911.497 FRF (564.855 eurov).
25. Glede pošiljk iz zadeve T-134/03 so poudarili, da je bila predložena le ena deklaracija za sprostitev v prosti promet in za sprostitev v uporabo v imenu družbe CMF. Ob upoštevanju tega so družbi CMF naložili dajatve in takse v znesku 840.271 FRF (128.098 eurov).
26. Družba CMF je novembra in decembra 1999 na podlagi člena 239 carinskega zakonika pri francoski carinski upravi vložila zahtevka za odpust dajatev. Ta je zahtevka 14. februarja 2002 poslala Komisiji.
27. Komisija je z dopisoma z dne 9. in 10. septembra 2002 družbo CMF obvestila, da namerava v zvezi z obema spisoma sprejeti zavrnilno odločitev.
28. Novembra 2002 se je v okviru odbora za carinski zakonik, oddelek povračila, sešla skupina strokovnjakov REM/REC. Izid končnega glasovanja, ki ga je izvedla v zvezi s spisoma, je bil tak: „šest delegacij glasuje za predlog Komisije, štiri se vzdržijo, pet delegacij glasuje proti predlogu Komisije“.
29. Komisija, ki je 20. decembra ocenila, da je družba CMF ravnala očitno malomarno in da ni podan poseben položaj ter da torej pogoji za uporabo člena 239 carinskega zakonika niso bili izpolnjeni, je sprejela sporni odločbi. Svoji odločbi je vročila francoski carinski upravi, ki ju je 10. februarja 2003 poslala družbi CMF.
Postopek pred Sodiščem prve stopnje in izpodbijana sodba
30. Družba CMF je s tožbama, vloženima v sodnem tajništvu Sodišča prve stopnje 18. aprila 2003 in vpisanima pod opravilnima številkama T-134/03 in T-135/03, predlagala razglasitev ničnosti spornih odločb.
31. V utemeljitev svojih tožb je navedla tri tožbene razloge.
32. Prvi tožbeni razlog, bistvena kršitev postopka in kršitev pravic obrambe, je bil razdeljen na pet delov:
– kršitev člena 7 ES in člena 5 sklepa o komitologiji;
– kršitev člena 906, prvi odstavek, izvedbene uredbe;
– kršitev člena 4(1) poslovnika odbora za carinski zakonik;
– kršitev člena 3 Uredbe Sveta št. 1 z dne 15. aprila 1958 o določitvi jezikov, ki se uporabljajo v Evropski gospodarski skupnosti (UL 17, str. 385);
– kršitev pravic obrambe.
33. Drugi tožbeni razlog, očitna napaka pri presoji pri uporabi člena 239 carinskega zakonika, je bil naveden v treh delih:
– zavrnitev Komisije, da bi priznala obstoj posebnega položaja;
– neobstoj goljufivega ravnanja družbe CMF;
– zavrnitev Komisije, da bi ugotovila neobstoj očitne malomarnosti družbe CMF.
34. Tretji tožbeni razlog je bil kršitev obveznosti obrazložitve, določene v členu 253 ES.
35. Zadevi T-134/03 in T-135/03 sta bili za namene ustnega postopka in izdaje sodbe združeni.
36. Sodišče prve stopnje je z izpodbijano sodbo tožbi zavrnilo in družbi CMF naložilo plačilo stroškov.
Predlogi strank
37. Družba CMF Sodišču predlaga, naj:
– izpodbijano sodbo razveljavi;
– ugodi predlogom, podanim na prvi stopnji;
– Komisiji naloži plačilo stroškov pritožbenega postopka in postopka na prvi stopnji.
38. Komisija Sodišču predlaga, naj:
– pritožbo zavrne;
– pritožnici naloži plačilo stroškov.
Pritožba
39. Družba CMF uveljavlja štiri razloge za razveljavitev izpodbijane sodbe:
– nepopolna predstavitev pravnega okvira;
– izkrivljanje dejanskega stanja;
– napačna razlaga pojma bistvena kršitev postopka;
– napačna uporaba člena 239 carinskega zakonika.
Pritožbeni razlog: nepopolna predstavitev pravnega okvira
Trditve strank
– Trditve pritožnice
40. Pritožnica svoj pritožbeni razlog deli na dva dela in Sodišču prve stopnje očita, da pri predstavitvi pravnega okvira zadeve ni navedlo:
– devetintridesete uvodne izjave Uredbe št. 3319/94, ki določa „[…] ker obstaja več uvoznih poti s posredovanjem družbe iz tretje države se utemeljeno naloži spremenljiva dajatev v višini, ki bi industriji Skupnosti omogočila zvišanje cen na raven, ki bi bila donosna za uvoze, fakturirane neposredno bolgarskim ali poljskim proizvajalcem ali strankam, ki so določen proizvod izvažale med preiskavo, in na drugi strani posebno dajatev, izračunano na isti podlagi za vse druge uvoznike zaradi izogibanja protidampinškim ukrepom“;
– člena 2 sklepa o komitologiji, ki določa:
„Pri izbiri postopkov za sprejetje izvedbenih ukrepov je treba upoštevati naslednja merila:
a) upravljalne ukrepe, kot so ukrepi za izvajanje skupne kmetijske in skupne ribiške politike ali za izvrševanje programov z znatnimi proračunskimi posledicami, je treba sprejeti po upravljalnem postopku;
b) Splošne ukrepe za izvajanje bistvenih določb temeljnih aktov, vključno z ukrepi za zaščito zdravja ali varnosti ljudi, živali ali rastlin, je treba sprejeti po regulativnem postopku.
Kadar temeljni akt predvideva prilagoditev ali dopolnitev nekaterih nebistvenih določb akta z izvedbenimi postopki, je treba te ukrepe sprejeti po regulativnem postopku.
c) Ne glede na točki (a) in (b) se posvetovalni postopek uporabi v vseh primerih, kjer se šteje za najustreznejšega.“
41. Ker se Sodišče prve stopnje ni sklicevalo na devetintrideseto uvodno izjavo Uredbe št. 3319/94, naj svoje razlage člena 1(3), drugi pododstavek, te uredbe ne bi, kot bi to moralo storiti, povezalo s to uvodno izjavo. Če bi to storilo, bi prišlo do zaključka, da kadar, tako kot v obravnavani zadevi, protidampinška zakonodaja dejansko ni bila zaobidena, posebne dajatve ni mogoče naložiti.
42. Ker se Sodišče prve stopnje ni sklicevalo na člen 2 sklepa o komitologiji, določbo, ki naj bi določala neobvezna merila za izbiro postopkovnih pravil, ki jih je treba upoštevati, naj bi v točki 55 izpodbijane sodbe napačno ugotovilo, da je regulativni postopek mogoče uporabljati le za splošne ukrepe.
– Trditve Komisije
43. Komisija meni, da navajanja devetintridesete uvodne izjave Uredbe št. 3319/94 ni mogoče upoštevati za namene razlage člena 1(3), drugi pododstavek, te uredbe, ki določa posebno dajatev, kadar sta izpolnjena dva objektivna pogoja, in sicer posredno zaračunavanje in uvoz proizvoda podjetja ZAP.
44. Komisija v zvezi s členom 2 sklepa o komitologiji prereka trditev družbe CMF, v skladu s katero naj bi Sodišče prve stopnje trdilo, da je regulativni postopek mogoče uporabljati le za splošne ukrepe.
Presoja Sodišča
45. Nobeden del pritožbenega razloga in torej tudi pritožbeni razlog ni samostojen.
46. Pritožnica s tema deloma, s katerima naj bi namreč zelo jasno očitala formalen neobstoj sklicevanja na uvodno izjavo uredbe in člen sklepa pri predstavitvi pravnega okvira izpodbijane sodbe, namreč zatrjuje, da Sodišče prve stopnje pri razlagi zadevne dajatve, in sicer v fazi pravne analize, teh določb ni upoštevalo.
47. Kot torej poudarja generalni pravobranilec v točki 41 sklepnih predlogov, sta oba dela pritožbenega razloga podrobneje navedena v okviru četrtega in tretjega pritožbenega razloga, v katerima se izrecno izpodbija pravna analiza Sodišča prve stopnje.
48. Dela sta neločljiva od četrtega in tretjega pritožbenega razloga.
49. Zato ju ni treba preučevati ločeno.
Pritožbeni razlog: izkrivljanje dejanskega stanja
Trditve strank
– Trditve pritožnice
50. Družba CMF zatrjuje, da je Sodišče prve stopnje v točkah od 14 do 28 izpodbijane sodbe, v katerih je navedeno dejansko stanje zadeve, sprejelo popolnoma napačen pravni povzetek pristojnih nacionalnih organov v zvezi z obstojem posrednega zaračunavanja.
51. Ta predstavitev naj bi bila nepopolna in napačna ter naj bi izkrivljala dejansko stanje. To naj bi Sodišče prve stopnje vodilo k napačni oceni, da je šlo namreč za posredno zaračunavanje in da je napačno uporabilo člen 1(3), drugi pododstavek, Uredbe št. 3319/94.
– Trditve Komisije
52. Komisija meni, da navedeni pritožbeni razlog ni upošteven in je zato brezpredmeten.
53. Spor med družbo CMF in Komisijo naj se ne bi nanašal niti naj se ne bi mogel nanašati na vprašanje, ali so bile dajatve dejansko dolgovane. Nanašal naj bi se le na vprašanje, ali so bili izpolnjeni pogoji za odpust dolga.
Presoja Sodišča
54. V nasprotju s trditvami pritožnice Sodišče prve stopnje v obravnavanem primeru ni odločalo o obstoju posrednega zaračunavanja niti torej o obstoju carinskega dolga.
55. Sporni odločbi sta se nanašali na obstoj zavrnitve zahtevkov za odpust carinskih dolgov, in sicer zahtevkov na podlagi člena 239 carinskega zakonika.
56. Sodišču prve stopnje je bil predložen tožbeni razlog očitne napake pri presoji ob uporabi tega člena, ki ga je preučilo v točkah od 135 do 150 izpodbijane sodbe.
57. V okviru svoje presoje je preučilo enega od kumulativnih pogojev, ki jih določa navedeni člen, in sicer da zadevni osebi ni mogoče pripisati očitne malomarnosti.
58. Ker je ugotovilo, da navedeni pogoj ni bil izpolnjen, je tožbeni razlog zavrnilo.
59. Pritožbeni razlog je treba torej zavrniti kot brezpredmeten.
Pritožbeni razlog: napačna razlaga pojma bistvena kršitev postopka
Trditve strank
– Trditve pritožnice
60. Družba CMF Sodišču prve stopnje očita, da je s tem, ko je odločilo, da člen 907, prvi odstavek, izvedbene uredbe Komisiji omogoča, da na področju odpusta in povračila carin odloča sama, ta člen napačno razlagalo.
61. Meni, da naj bi tako razlaga pomenila, da je zadevna določba nezakonita.
62. Poudarja, da člen 907, prvi odstavek, carinskega zakonika spada na področje izvedbene uredbe osnovne uredbe, in sicer carinskega zakonika.
63. Poudarja, da člen 247 carinskega zakonika določa, da se ukrepi za izvajanje tega zakonika sprejmejo v skladu z regulativnim postopkom, navedenim v členu 247a(2).
64. Izvedena uredba bi torej lahko zajemala le izvedbene ukrepe.
65. Vendar naj pristojnost, ki naj bi si jo Komisija dodelila, da na področju odpusta in povračila carin odloča sama ter da na novo ustanovi skupino strokovnjakov, ne bi bil izvedbeni ukrep osnovne uredbe.
66. Člen 907, prvi odstavek, izvedbene uredbe naj torej ne bi mogel biti pravna podlaga za dodelitev take pristojnosti. Sodišče prve stopnje naj zato ne bi moglo ugotoviti, da je Komisija ravnala v okviru svojih pristojnosti na podlagi te določbe.
67. Zadevne pristojnosti naj ne bi izrecno določala niti Pogodba ES.
68. Člen 7 ES, v skladu s katerim vsaka institucija deluje v mejah s Pogodbo podeljenih pristojnosti, naj bi bil tako kršen.
69. Družba CMF zatrjuje, da je ugovor nezakonitosti člena 907, prvi odstavek, izvedbene uredbe predložila pred Sodiščem prve stopnje.
70. Sodišču prve stopnje očita, da je v točki 51 izpodbijane sodbe odločilo, da je ta ugovor nezakonitosti nedopusten, saj je bil podan šele na stopnji replike in ni temeljil na nobeni pravni ali dejanski okoliščini, ki bi se v skladu s členom 48(2) poslovnika Sodišča prve stopnje pojavila med postopkom.
71. Priznava, da se je zaradi razlage člena 907, prvi odstavek, izvedbene uredbe, ki jo je podala Komisija v odgovoru na tožbo in v skladu s katero skupina strokovnjakov, na katero se ta določba nanaša, ni odbor, ki ga določa sklep o komitologiji, začela razprava o nezakonitosti tega člena.
72. Vendar meni, da je ta razlaga Komisije pravna okoliščina, ki se je pojavila med postopkom.
73. Pritožnica Sodišču prve stopnje očita, da je nato v točki 52 izpodbijane sodbe na, po njenem mnenju napačni podlagi, da naj ta tožbeni razlog ne bi sodil v okvir vprašanj javnega reda, presodilo, da po uradni dolžnosti ni bilo zavezano preizkusiti nezakonitost člena 907, prvi odstavek, izvedbene uredbe.
74. Družba CMF poleg tega zatrjuje, da je Sodišče prve stopnje v točki 55 izpodbijane sodbe zato, da bi določilo pravno naravo odbora, s katerim se posvetuje Komisija, napačno razlagalo merila za izbiro med upravljalnim in regulativnim postopkom, navedena v členu 2 sklepa o komitologiji (glej točko 40 te sodbe), pri čemer je odločilo, da se regulativni postopek uporablja za splošne ukrepe, katerih cilj je izvajanje bistvenih določb osnovnega akta.
75. Meni, da „splošni ukrepi“ niso edino merilo za uporabo regulativnega postopka.
76. Poleg tega naj merila, navedena v členu 2 sklepa o komitologiji, ne bi bila zavezujoča. Svet naj bi zato upravičeno določil, da je treba v zvezi z ukrepi za odpust in povračilo carin uporabljati regulativni postopek.
77. Poleg tega naj bi bila razlaga Sodišča prve stopnje v točki 56 izpodbijane sodbe, v skladu s katero naj bi bili sporni odločbi individualni odločbi, ki nista splošnega pomena, napačna. Ti odločbi naj bi imeli namreč tudi splošni pomen, ker se nanašata na carinski dolg in neposredno vplivata na lastne vire sredstev Evropskih skupnosti.
78. Družba CMF trdi, da je bil namen zakonodajalca v členu 239(1) carinskega zakonika določiti postopek regulativnega odbora za sprejetje odločitev na področju povračila ali odpusta carin.
79. Poudarja, da se člen 239(1) dvakrat nanaša na „postopek odbora“, prvič, ko se nanaša na „primer[e], […] ki se morajo določiti skladno s postopkom Odbora“, nato drugič, ko določa, da se „primeri, v katerih je mogoče uporabiti to določbo, in podrobnosti postopka, ki jih je treba v ta namen upoštevati, […] določijo skladno s postopkom Odbora“.
80. Prvo navajanje naj bi se nanašalo na sprejetje odločitve na področju povračila ali odpusta. Drugo naj bi se nanašalo na izvedbene predpise člena 239(1) carinskega zakonika, ki jih je treba sprejeti in določiti v izvedbeni uredbi. Vsaka druga razlaga tega dvojnega navajanja bi privedla do zaključka, da je zakonodajalec Skupnosti brez razloga ponovil, kar je že določil.
81. Pritožnica Sodišču prve stopnje očita, da v izpodbijani sodbi ni upoštevalo dejstva, da je, kot je poudarila, skupina strokovnjakov leta delovala brez proračunske postavke. Meni, da sta bili zato sporni odločbi sprejeti tako, da je bilo neposredno kršeno proračunsko pravo Skupnosti. To kršitev bi bilo treba dodati k neobstoju pravne podlage za sporni odločbi in bi razširila okvir nezakonitosti, v katerem naj bi bili ti odločbi sprejeti.
82. Družba CMF naj bi Sodišču prve stopnje tudi očitala, da je v točki 59 izpodbijane sodbe navedlo, da je skupina strokovnjakov iz člena 907, prvi odstavek, izvedbene uredbe organ, ki se na funkcionalni ravni loči od odbora za carinski zakonik, ne da bi podrobneje določilo natančno naravo tega organa. Sodišče prve stopnje naj bi s tem, da je opustilo vprašanje, na kateri pravni podlagi je bila ustanovljena skupina strokovnjakov, napačno uporabilo pravo.
83. Nazadnje pritožnica Sodišču prve stopnje očita, da je v točkah 78 in 79 izpodbijane sodbe odločilo, da se fizične ali pravne osebe ne morejo sklicevati na zatrjevano kršitev člena 4 poslovnika odbora za carinski zakonik.
84. Meni, da bi Sodišče prve stopnje moralo upoštevati sodno prakso iz sodb z dne 15. junija 1994 v zadevi Komisija proti BASF in drugi (C-137/92 P, Recueil, str. I‑2555) in z dne 10. februarja 1998 v zadevi Nemčija proti Komisiji (C-263/95, Recueil, str. I-441, točki 31 in 32), ki jih je navedla.
85. Družba CMF meni, da je bilo spoštovanje štirinajstdnevnega roka, ki je določen v členu 4 poslovnika odbora za carinski zakonik, še posebno pomembno. Ker je Sodišče prve stopnje v točki 77 izpodbijane sodbe poudarilo, da so imeli člani skupine strokovnjakov na voljo trinajst koledarskih dni za seznanitev z odgovorom pritožnice, bi moralo ugotoviti bistveno kršitev postopka.
– Trditve Komisije
86. Komisija zatrjuje, da je treba člen 907, prvi odstavek, izvedbene uredbe razlagati tako, da skupina strokovnjakov iz te določbe ni regulativni odbor v smislu člena 5 sklepa o komitologiji. Njen pravni status naj ne bi izhajal iz pristojnosti, ki mu jo je dodelil Svet, ampak iz določbe, člena 907 izvedbene uredbe, ki jo je sprejela Komisija.
87. Komisija naj bi bila tako pristojna za sprejetje spornih odločitev na podlagi zadnje določbe.
88. Zato naj Sodišče prve stopnje s tem, ko je presodilo, da naj bi bila Komisija pristojna za sprejetje spornih odločb izvedbene uredbe na podlagi člena 907, prvi odstavek, ne bi napačno uporabilo pravo.
89. Tožbeni razlog v zvezi z ugovorom nezakonitosti te določbe, ki je bil naveden pred Sodiščem prve stopnje, naj bi bil drugačen od tožbenega razloga, ki je bil sprva naveden v tožbi. Sodišče prve stopnje naj bi upravičeno odločilo, da je bil nedopusten, ker je bil podan v fazi replike, in ker zatrjevana nezakonitost ni sodila v okvir vprašanj javnega reda, vprašanja ni bilo treba postaviti po uradni dolžnosti.
90. Komisija v zvezi s temeljem poudarja, da sta sporni odločbi kljub svojim proračunskim posledicam individualni odločbi.
91. Meni, da je moral biti in da je bil člen 907 izvedbene uredbe na podlagi člena 239 carinskega zakonika sprejet v skladu z mnenjem odbora za carinski zakonik, ne pa da je bilo treba sprejeti posamične odločbe na podlagi navedenega člena 907. Sodišče prve stopnje naj zato ne bi kršilo člena 239 carinskega zakonika.
92. V zvezi z večletnim delovanjem skupine strokovnjakov brez samostojne proračunske postavke Komisija podrobneje navaja, da je ta podatek posredovala sama v odgovor na pisna vprašanja Sodišča prve stopnje za obravnavo.
93. Med obravnavo naj bi pritožnica torej navedla vprašanje proračunske postavke le kot dopolnilni element v podporo svojega temeljnega pritožbenega razloga, v skladu s katerim je bila namreč skupina strokovnjakov regulativni odbor.
94. Komisija zatrjuje, da bi bilo treba zatrjevani neobstoj proračunske postavke, čeprav družba CMF sedaj meni, da gre za ločen pritožbeni razlog, šteti za nedopustnega, ker ni bil naveden v tožbi na prvi stopnji.
95. Poleg tega naj bi bil ta tožbeni razlog, ker ni upošteven, brezpredmeten. Sporni odločbi naj se ne bi nanašali na stroške Komisije po posvetovanju s skupino strokovnjakov. Komisija v zvezi s trditvijo, da naj Sodišče prve stopnje ne bi podrobno določilo natančne narave skupine strokovnjakov, potem ko je navedlo, da gre za organ, ki se razlikuje, zatrjuje, da taka podrobna navedba ni bila potrebna, ker je moralo Sodišče prve stopnje odločati le o vprašanju, ali je bila skupina strokovnjakov regulativni odbor.
96. Komisija v zvezi z zatrjevano kršitvijo člena 4 poslovnika odbora za carinski zakonik meni, da zgoraj navedene sodbe Komisija proti BASF in drugi ni mogoče upoštevati, ker je Sodišče v tej zadevi poudarilo, da zadevne potrditvene zahteve sledijo natančnemu in posebnemu cilju zagotoviti pravno varnost naslovniku akta.
97. V izpodbijani sodbi naj bi Sodišče prve stopnje torej preučilo naravo formalnosti, določenih v členu 4 poslovnika odbora za carinski zakonik, in nato sklenilo, da je bil namen te formalnosti zagotoviti notranje delovanje odbora, ne pa varstvo interesov naslovnika akta, ki bo sprejet.
Presoja Sodišča
98. Pritožbeni razlog je razdeljen na pet delov:
– napačna razlaga člena 907, prvi odstavek, izvedbene uredbe, ker je Sodišče prve stopnje priznalo, da je Komisija na podlagi te določbe sama sprejela sporni odločbi, ne da bi predhodno pridobila mnenje odbora za carinski zakonik, ki se izda z večino, določeno v členu 5(2) sklepa o komitologiji, ki napotuje na večino, določeno v členu 205(2) ES;
– kršitev člena 48(2) poslovnika Sodišča prve stopnje, ker je Sodišče prve stopnje odločilo, da je ugovor nezakonitosti člena 907, prvi odstavek, izvedbene uredbe, ki ga je navedla pritožnica, nedopusten;
– neupoštevanje dejstva, da je nezakonitost, na katero se sklicuje pritožnica kot na ugovor, sodila v okvir vprašanj javnega reda, ker Sodišče prve stopnje ni po uradni dolžnosti ugotovilo nezakonitost člena 907, prvi odstavek, izvedbene uredbe;
– kršitev proračunskega prava Skupnosti, ker sta bili sporni odločbi sprejeti po posvetovanju s skupino strokovnjakov, ki naj bi delovala brez proračunske postavke;
– kršitev člena 4 poslovnika odbora za carinski zakonik, ker je Sodišče prve stopnje odločilo, da se posamezniki ne morejo sklicevati na kršitev te določbe,
ki jih je treba preučiti v enakem vrstnem redu, kot so bili podani.
– Prvi del: napačna razlaga člena 907, prvi odstavek, izvedbene uredbe
99. Člen 907, prvi odstavek, izvedbene uredbe določa, da se Komisija posvetuje s „skupino strokovnjakov, sestavljeno iz predstavnikov vseh držav članic, zbranih v okviru odbora“.
100. Ob upoštevanju tega besedila je Sodišče prve stopnje v točki 59 izpodbijane sodbe pravilno odločilo, da „[i]zraz ‚v okviru odbora‘ odraža dejstvo, da je skupina strokovnjakov iz člena 907 očitno organ, ki se na funkcionalni ravni razlikuje od Odbora za carinski zakonik“.
101. Ta razlaga ni v nasprotju s členom 906, drugi odstavek, izvedbene uredbe, v skladu s katerim se „[o]bravnava tega primera […], takoj ko je mogoče, uvrsti na dnevni red seje odbora iz člena 247 zakonika“.
102. Člen 906, drugi odstavek, je treba namreč razumeti tako, da odbor za carinski zakonik ni vključen kot tak, da bi sam podal mnenje, ampak kot organ, v okviru katerega bo skupina strokovnjakov, ki se razlikuje od navedenega organa, oblikovala svoje mnenje.
103. Pritožnica Sodišču prve stopnje torej napačno očita, da ni odločilo, da bi morali biti sporni odločbi sprejeti po izdaji mnenja odbora za carinski zakonik.
104. Sodišču prve stopnje ne more utemeljeno očitati, da ni podrobno določilo natančne narave skupine strokovnjakov. Sodišče prve stopnje je moralo odločiti le glede vprašanja, ali je bila skupina strokovnjakov regulativni odbor ali ne.
105. Prvi del pritožbenega razloga je zato treba zavrniti.
– Drugi del: kršitev člena 48(2) poslovnika Sodišča prve stopnje
106. V skladu s členom 48(2), prvi pododstavek, poslovnika Sodišča prve stopnje „[n]avajanje novih razlogov med postopkom ni dovoljeno, razen če ti izhajajo iz pravnih in dejanskih okoliščin, ki so se pojavila med postopkom“.
107. Ni sporno, da je pritožnica pred Sodiščem prve stopnje zatrjevala nezakonitost člena 907, prvi odstavek, izvedbene uredbe po odgovoru Komisije.
108. V nasprotju s tem, kar zatrjuje, sama razlaga te določbe, ki jo je podala Komisija v tem odgovoru, ni pomenila pravne okoliščine, ki se je pojavila med postopkom, v smislu člena 48(2), prvi pododstavek, poslovnika Sodišča prve stopnje.
109. Sodišče prve stopnje je torej v točkah od 51 do 53 izpodbijane sodbe pravilno odločilo, da je bil podani ugovor nezakonitosti nedopusten.
110. Drugi del obravnavanega pritožbenega razloga je treba torej zavrniti.
– Tretji del pritožbenega razloga: neupoštevanje dejstva, da je nezakonitost, na katero se sklicuje pritožnica kot na ugovor, sodila v okvir vprašanj javnega reda, ker Sodišče prve stopnje ni po uradni dolžnosti ugotovilo nezakonitosti člena 907, prvi odstavek, izvedbene uredbe
111. Sodišče prve stopnje je v točki 52 izpodbijane sodbe sicer menilo, da morebitna nezakonitost člena 907, prvi odstavek, izvedbene uredbe ne sodi v okvir vprašanj javnega reda, pri čemer je nato dodalo, da iz sodne prakse ne izhaja, da mora po uradni dolžnosti preskusiti, ali je Komisija s sprejetjem vsebine navedenega člena, ki je pravna podlaga za izpodbijani odločbi, prekoračila svoje pristojnosti.
112. Vendar je v isti točki izpodbijane sodbe poudarila:
„[v] obravnavani zadevi ni dvoma, da je Komisija, ko je sprejela sporni odločbi, ravnala v okviru svojih pristojnosti. Ti sta bili namreč sprejeti na podlagi člena 907, prvi odstavek, izvedbene uredbe, ki je bil sam sprejet na podlagi mnenja Odbora za carinski zakonik […]“.
113. Vendar je s tem, ko je tako odločilo, pravilno razsodilo, da člen 907, prvi odstavek, izvedbene uredbe ni bil nezakonitost, kot se je zatrjevalo, s tem da je implicitno, toda nujno štelo, da je bil za sprejetje te določbe, in ne za naknadno sprejetje posamičnih odločb, določen postopek regulativnega odbora.
114. V zvezi s tem je treba opozoriti, da člen 202, tretja alinea, ES pooblašča Svet, da v pravnih aktih, ki jih sprejema, na Komisijo prenese pristojnost za izvajanje svojih predpisov, pri čemer po potrebi glede izvajanja te pristojnosti postavi nekatere zahteve ali si v posebnih primerih pridrži pravico, da sam to pristojnost neposredno izvaja.
115. Pojem „izvajanje“ v smislu tega člena hkrati pomeni izdelavo izvedbenih pravil in uporabe pravil za posebne primere z akti individualnega obsega (sodba z dne 23. februarja 2006 v zadevi Komisija proti Parlamentu in Svetu, C-122/04, ZOdl., str. I-2001, točka 37 in navedena sodna praksa).
116. Na podlagi člena 202, tretja alinea, Pogodbe ES je Svet sprejel sklep o komitologiji, ki določa podrobna izvedbena pravila Komisiji podeljenih pooblastil za izvajanje.
117. Člen 2 tega sklepa (glej točko 40 te sodbe) določa merila, na podlagi katerih naj bi se izbral eden od treh vrst postopkov, in sicer upravljalni postopek, regulativni postopek in svetovalni postopek.
118. Vsi trije postopki so določeni v členih od 3 do 5 istega sklepa.
119. Besedilo člena 2 sklepa o komitologiji dokazuje, da merila, ki se uporabljajo pri izbiri postopka odbora, niso zavezujoča, kar izrecno potrjuje peta uvodna izjava navedenega sklepa.
120. Ne glede na morebitno uporabo svetovalnega postopka lahko splošni ukrepi spadajo v področje člena 2(a) ali 2(b) sklepa o komitologiji (glej zgoraj navedeno sodbo Komisija proti Parlamentu in Svetu, točka 38).
121. Spadajo lahko pod upravljalni postopek, če so tesno povezane z individualnimi ukrepi in se uvrščajo v okvir, ki je bil dovolj razvit s temeljnim aktom (glej zgoraj navedeno sodbo Komisija proti Parlamentu in Svetu, točka 41).
122. Nasprotno lahko individualni ukrepi, ne glede na morebitno uporabo svetovalnega postopka, spadajo le na področje člena 2(a) sklepa o komitologiji (zgoraj navedena sodba Komisija proti Parlamentu in Svetu, točka 38).
123. V obravnavani zadevi je treba ugotoviti, da je člen 239 carinskega zakonika zajet v aktu Sveta.
124. V skladu s to določbo je Svet v skladu s členom 202, tretja alinea, ES Komisiji podelil pooblastila za izvajanje, da bi določila na eni strani primere, v katerih je mogoče povračilo ali odpust carin, in na drugi strani podrobna pravila postopka, ki ga je v ta namen treba izvesti.
125. Ob upoštevanju členov 4, točka 24, 247 in 247a carinskega zakonika se za postopek odbora iz člena 239 carinskega zakonika uporablja upravljalni postopek, ki velja za splošne ukrepe.
126. V nasprotju s trditvijo pritožnice odločba Komisije v zvezi s povračilom ali odpustom carin nima splošnega obsega ne glede na okoliščino, da vpliva na lastne vire sredstev Skupnosti.
127. Pomeni individualno odločbo tako kot odločba Komisije o določitvi glob na področju konkurence, ki ima take učinke.
128. Zato bi jo Svet lahko sprejel le v upravljalnem postopku, te možnosti pa ni uporabil v členih 239, 247 in 247a carinskega zakonika.
129. Pritožnica torej napačno zatrjuje na eni strani, da bi lahko Svet za sprejetje odločb, ki bi se nanašale na posamične subjekte, določil uporabo regulativnega postopka, in na drugi strani, da je Sodišče prve stopnje napačno razlagalo merila za izbiro med upravljalnim in regulativnim postopkom, določenima v členu 2 sklepa o komitologiji.
130. V okviru tako dobesedne kot sistematične razlage člena 239(1) carinskega zakonika je treba šteti, da se izraz „primeri“ v teh dveh situacijah nanaša na primere, določene abstraktno, in ne na primere posamičnih subjektov, ki se posebej ocenjujejo v okviru individualnih odločb.
131. To ugotovitev utemeljuje usklajena kombinacija v drugem stavku tega člena, „primeri, v katerih je mogoče uporabiti to določbo“, in „postopki, ki jih je treba v ta namen upoštevati“, na katere se nanašajo splošni ukrepi.
132. Komisija je s sprejetjem splošnih ukrepov, kot je člen 907, prvi odstavek, izvedbene uredbe, uresničevala svoje pooblastilo za izvajanje, dodeljeno na podlagi člena 239 carinskega zakonika v zvezi s podrobnimi pravili postopka, ki ga je treba izvesti.
133. Gotovo je, da je zato redno sprejemala mnenja odbora za carinski zakonik.
134. Ker Komisija na podlagi člena 239 carinskega zakonika ni bila zavezana uporabljati posebnega postopka zato, da bi preučila povračilo ali odpust carin, si je lahko zakonito:
– dodelila pooblastilo za odločanje, pred katerim je bilo sprejeto svetovalno mnenje skupine strokovnjakov, ki se na funkcionalni ravni loči od odbora za carinski zakonik, prav tako kot bi si lahko zagotovila enako pooblastilo, ki bi ga lahko izvajala brez pomoči take skupine, in kot bi lahko v členu 905(1), drugi pododstavek, izvedbene uredbe določila, da lahko carinski organ sam odloči, ali bo dajatve povrnil ali odpustil, kadar je zahtevek nižji od določenega zneska;
– za mnenje skupine strokovnjakov ni določila kvalificirane večine.
135. Člen 907, prvi odstavek, izvedbene uredbe torej ne krši člena 239 carinskega zakonika, ki je bil sprejet v skladu s členom 202, tretja alinea, ES.
136. Zato torej tudi ne krši člena 7 ES.
137. Iz zgoraj navedenega izhaja, da je očitek, ki ga je pritožnica podala zoper izpodbijano sodbo, v skladu s katerim morebitna nezakonitost člena 907, prvi odstavek, izvedbene uredbe ne sodi v okvir vprašanj javnega reda, uperjen proti odvečnemu razlogu navedene sodbe tako, da je brezpredmeten in ne more povzročiti razveljavitve sodbe (glej zlasti sodbi z dne 28. oktobra 2004 v zadevi Van den Berg proti Svetu in Komisiji, C-164/01 P, ZOdl., str. I-10225, točka 60, in z dne 28. junija 2005 v zadevi Dansk Rørindustri in drugi proti Komisiji, C‑189/02 P, C-202/02 P, od C‑205/02 P do C-208/02 P in C-213/02 P, ZOdl., str. I-5425, točka 148).
138. Vprašanja, ali nezakonitost sodi v okvir vprašanj javnega reda, namreč ni mogoče upoštevati, ker je Sodišče prve stopnje pravilno ugotovilo, da akt ni nezakonit in torej ne navaja ugovora nezakonitosti po uradni dolžnosti.
139. Tretji del pritožbenega razloga je treba torej zavrniti.
– Četrti del: kršitev proračunskega prava Skupnosti
140. Ne da bi bilo treba preučiti vprašanja, ali se je pritožnica pred Sodiščem prve stopnje dejansko sklicevala na kršitev proračunskega prava Skupnosti v podporo svojega zahtevka pred Sodiščem prve stopnje za razglasitev ničnosti izpodbijanih odločb, zadostuje, da poudarimo, da se obravnavana zadeva ne nanaša na noben strošek Komisije v zvezi z delovanjem skupine strokovnjakov.
141. Ob upoštevanju tega obstoj ali neobstoj proračunske postavke ne vpliva na zakonitost spornih odločb, ki sta povezani z zahtevkoma za odpust carin.
142. Iz tega izhaja, da je treba četrti del obravnavanega pritožbenega razloga, ki je v vsakem primeru brezpredmeten, zavrniti.
– Peti del: kršitev člena 4 poslovnika odbora za carinski zakonik
143. Člen 4 poslovnika odbora za carinski zakonik med drugim določa, da se osnutek ukrepov, za katere se zahteva mnenje odbora, ter vsi drugi delovni dokumenti pošljejo članom odbora praviloma štirinajst koledarskih dni pred datumom seje, rok pa se lahko v nujnih primerih skrajša na pet koledarskih dni ali celo bolj v izredno nujnih primerih.
144. Sodišče prve stopnje je v točki 79 izpodbijane sodbe pravilno odločilo, da je namen pravila, ki ga določa ta določba, zagotoviti notranje delovanje odbora za carinski zakonik ob polnem spoštovanju posebnih pravic njegovih članov.
145. Nato poudarja, da se fizične ali pravne osebe ne morejo sklicevati na zatrjevano kršitev tega pravila, katerega namen ni zagotoviti varstvo posameznikov (glej v tem smislu sodbo z dne 7. maja 1991 v zadevi Nakajima proti Svetu, C-69/89, Recueil, str. I-2069, točki 49 in 50).
146. Ker je predvsem ugotovilo, da skupina strokovnjakov ni bila regulativni odbor in da je bila poleg tega pritožnica tretja stranka, je upravičeno zavrnilo sodno prakso iz zgoraj navedene sodbe Nemčija proti Komisiji, ki je bila razglašena na podlagi tožbe države članice v zvezi s stalnim odborom za gradbeništvo s predstavniki, ki jih imenuje vsaka država članica, in s katero je bila izpodbijana odločba razglašena za nično, ker ni bil spoštovan rok, ki je določen v poslovniku navedenega odbora, za posredovanje dokumentov njegovim članom.
147. Sodišče prve stopnje ni niti napačno uporabilo prava, ker ni po analogiji uporabilo sodno prakso iz zgoraj navedene sodbe Komisija proti BASF in drugi, ki se nanaša na člen 12, prvi odstavek, poslovnika Komisije, ki je veljal takrat, v skladu s katerim morajo biti akti, ki jih sprejme Komisija na zasedanju ali v pisnem postopku, potrjeni s podpisom predsednika in izvršilnega sekretarja v jeziku ali jezikih, ki so za podpisnike zavezujoči.
148. V točkah od 75 do 78 te sodbe je Sodišče namreč sprejelo tožbeni razlog pravne osebe o kršitvi člena 12, prvi odstavek, poslovnika zaradi razlogov, ki jih v obravnavani zadevi ni mogoče prenesti, ker je namen potrditve aktov, ki jo določa ta določba, zagotovitev pravne varnosti s tem, da se besedilo, ki ga je sprejel kolegij, zagotovi v vseh jezikih, ki so zavezujoči, in da je zato ta potrditev bistvena procesna predpostavka.
149. V teh okoliščinah je treba peti del pritožbenega razloga zavrniti.
150. Iz zgoraj navedenega izhaja, da je treba ta pritožbeni razlog zavrniti v celoti.
Pritožbeni razlog: napačna uporaba člena 239 carinskega zakonika
Trditve strank
– Trditve pritožnice
151. Pritožnica meni, da je Sodišče prve stopnje s tem, ko je odločilo, da pogoj za neobstoj očitne malomarnosti ni bil izpolnjen, napačno razlagalo člen 239 carinskega zakonika.
152. Njen pritožbeni razlog se deli na tri dele.
153. Družba CMF s prvim delom tega pritožbenega razloga Sodišču prve stopnje očita, da je s tem, ko se je sklicevalo na sodbo z dne 21. septembra 2004 v zadevi Gondrand Frères proti Komisiji (T-104/02, ZOdl., str. II-3211, točka 66), napačno ugotovilo, da je razlaga člena 1(3), drugi pododstavek, Uredbe št. 3319/94 razmeroma preprosta, saj je bila navedena določba uvedena z namenom preprečevanja tveganja pri izogibanju protidampinškim ukrepom z uporabo tristranskih uvoznih poti in zajema domnevo o tveganju izogibanja, kadar proizvajalec ali izvoznik nista neposredno izdala računa neodvisnemu uvozniku.
154. Člen 1(3), drugi pododstavek, Uredbe št. 3319/94 naj ne bi določal posebne dajatve v primeru tveganja izogibanja. Če bi ga Sodišče prve stopnje razlagalo skupaj z devetintrideseto uvodno izjavo iste uredbe (glej točko 40 obravnavane sodbe), bi prišlo do ugotovitve, da je posebna dajatev dolgovana le v primeru, ko je izogibanje ugotovljeno.
155. Razlaga Sodišča prve stopnje naj bi pokazala, da je bila razlaga zadevne določbe težavna.
156. Z drugim delom pritožbenega razloga pritožnica Sodišču prve stopnje očita, da je štelo, da pritožnica ni mogla biti oproščena svoje odgovornosti zaradi napak, ki so jih storili njeni carinski zastopniki, in da je imela dovolj delovnih izkušenj v zadevnem sektorju.
157. Zatrjuje, da je bila strokovna odgovornost carinskih zastopnikov v pravu Skupnosti priznana (sodba z dne 13. novembra 1984 v zadevi Van Gend & Loos in Expeditiebedrijf Wim Bosman proti Komisiji, 98/83 in 230/83, Recueil, str. 3763, točka 16).
158. V zvezi s svojimi delovnimi izkušnjami poleg tega zatrjuje, da opravlja dejavnost grosista s kemičnimi proizvodi in z dobavami za poljedelstvo, zlasti dušikovih raztopin, in da zato pogosto kupuje proizvode, na katere se nanaša Uredba št. 3319/94, pogosto s poreklom iz Poljske in Litve.
159. Vendar naj to ne bi pomenilo, da je strokovnjakinja za carinske postopke v zvezi s temi proizvodi v Franciji. Podrobneje naj bi se za opravljanje zahtevnih carinskih postopkov obrnila na francoske carinske strokovnjake.
160. Torej bi lahko šteli, da je izkušen gospodarski subjekt na področju uvozov in izvozov dušikovih raztopin, ne pa izkušen gospodarski subjekt na področju postopkov carinjenja.
161. Za napake carinskih zastopnikov naj torej ne bi odgovarjala.
162. Družba CMF s tretjim delom pritožbenega razloga zatrjuje, da je Sodišče prve stopnje na podlagi napačne razlage dejstev napačno presodilo, da pritožnica ni ravnala dovolj vestno.
163. V točkah 143 in 144 izpodbijane odločbe naj bi napačno presodilo, da ni zaprosila za nasvet svojih carinskih zastopnikov in da je pri sestavi računov storila napake.
164. Pritožnica poudarja, da je z dopisom z dne 7. marca 2000 od francoske carinske uprave zahtevala pojasnila v zvezi z Uredbo št. 3319/94.
165. Poleg tega naj bi se napake pri sestavi računov, na katere se je na splošno sklicevalo Sodišče prve stopnje, nanašale le na zadevo T-134/03 in le na eno od treh pošiljk, na katere se ta nanaša.
166. Ena od dveh napak, storjenih in hitro popravljenih, naj bi bila sestava računov v francoskih frankih namesto v dolarjih, druga pa neknjiženje honorarjev zastopnikov k stroškom pošiljk.
167. Te napake naj bi spadale med običajno trgovsko tveganje pri transakcijah teh vrst. Ne bi jih bilo namreč mogoče označiti za nevestnost pritožnice.
– Trditve Komisije
168. Komisija meni, da Sodišče prve stopnje s tem, da je odločilo, da je razlaga člena 1(3), drugi pododstavek, Uredbe št 3319/94 razmeroma preprosta, pri presoji ni storilo napake. Ta določba namreč ne zajema nobenega subjektivnega elementa, ki bi upošteval namen zadevnega subjekta. Za uporabo določbe je treba izpolniti le objektivna pogoja, ki ju določa.
169. Komisija v zvezi z napakami, ki jih pritožnica očita svojim carinskim zastopnikom, zatrjuje, da njihova morebitna odgovornost ne izključuje odgovornosti pritožnice, ki mora prevzeti navedeno odgovornost, ko je treba.
170. Komisija v zvezi z delovnimi izkušnjami subjekta trdi, da morajo biti ocenjene ne glede na njegove izkušnje s postopki carinjenja, ampak glede na njegove izkušnje s poslovno dejavnostjo uvoza in izvoza (sodba z dne 11. novembra 1999 v zadevi Söhl & Söhlke, C-48/98, Recueil, str. I-7877, točka 57).
171. Komisija v zvezi z vprašanjem vestnosti družbe CMF najprej navaja, da je pri nacionalni upravi zaprosila za pojasnilo po nastanku dejstev v obravnavani zadevi.
172. Hkrati zatrjuje, da je prerekanje presoje Sodišča prve stopnje v zvezi z napakami pri zaračunavanju nedopustno, ker pod vprašaj postavlja presojo dejstev, ki razen ob izkrivljanju predloženih dokazov ni pravno vprašanje, ki bi bilo kot tako predmet nadzora Sodišča v okviru pritožbenega postopka.
173. V vsakem primeru naj bi se ugotovitve nanašale le na nekatera dejstva, ki jih preskusi Sodišče prve stopnje. Še vedno ostaja dejstvo, da naj bi pritožnica dala svojim carinskim zastopnikom natančna, vendar neuporabna navodila in da naj bi pozneje pri nacionalni upravi zaprosila za pojasnilo.
Presoja Sodišča
174. Sodišče prve stopnje je v točki 135 izpodbijane sodbe pravilno opozorilo, da je treba pri presoji, ali gre za očitno malomarnost v smislu člena 239 carinskega zakonika, upoštevati predvsem kompleksnost predpisov, katerih neizpolnitev je povzročila nastanek carinskega dolga, poklicne izkušnje in skrbnost gospodarskega subjekta (zgoraj navedena sodba Söhl & Söhlke, točka 56, in sodba z dne 13. marca 2003 v zadevi Nizozemska proti Komisiji, C-156/00, Recueil, str. I-2527, točka 92).
175. Prav tako je v točki 136 iste sodbe pravilno poudarilo, da je povračilo ali odpust uvoznih ali izvoznih dajatev, ki se ga lahko odobri le pod določenimi pogoji in v posebej predvidenih primerih, izjema od normalnega uvoznega in izvoznega sistema in da je posledično določbe o takem povračilu ali odpustu treba razlagati strogo (zgoraj navedena sodba Söhl & Söhlke, točka 52).
– Prvi del: kompleksnost člena 1(3), drugi pododstavek, Uredbe št. 3319/94
176. Sodišče prve stopnje je v točki 137 izpodbijane odločbe s tem, ko se je sklicevalo na svojo zgoraj navedeno sodbo Gondrand Frères proti Komisiji (točka 66), odločilo, da je razlaga člena 1(3), drugi pododstavek, Uredbe št. 3319/94 razmeroma preprosta.
177. S tem je določilo pravno kvalifikacijo dejstev, da bi opredelilo, ali je bilo mogoče zadevno carinsko ureditev šteti za „kompleksno“, z namenom uporabe člena 239 carinskega zakonika (glej po analogiji sodbo z dne 3. marca 2005 v zadevi Biegi Nahrungsmittel in Commonfood proti Komisiji, C‑499/03 P, ZOdl., str. I‑1751, točki 42 in 43).
178. V zvezi s tem bi moralo biti ugotovljeno, da se člen 1(3), drugi pododstavek, Uredbe št. 3319/94 kot na edina pogoja za naložitev posebne dajatve nanaša na obstoj posrednega zaračunavanja in uvoz proizvoda podjetja ZAP.
179. Poleg tega ne zahteva niti dokaza o subjektovem namernem izogibanju protidampinškim ukrepom.
180. Devetintrideseta uvodna izjava Uredbe št. 3319/94 zadnje ugotovitve ne postavlja pod vprašaj. Določa cilj „preprečiti“ izogibanje protidampinškim ukrepom. Ta namen jasno kaže na splošni cilj preprečevanja ugotovljenih izogibanj, in ne njihovega obdavčenja.
181. Sodišče prve stopnje s tem, da je odločilo, da je razlaga člena 1(3), drugi pododstavek, Uredbe št. 3319/94 razmeroma preprosta, ker bi ga bilo treba razumeti, kot da se nanaša na „preprečevanje tveganja izogibanja“, torej ni napačno določilo pravne kvalifikacije elementov, ki bi lahko bili eden od pogojev za uporabo člena 239 carinskega zakonika.
182. Prvi del pritožbenega razloga je zato treba zavrniti.
– Drugi del: na eni strani izključitev oprostitve odgovornosti zaradi napak, ki so jih storili carinski zastopniki, in na drugi strani upoštevanje zadostnih delovnih izkušenj pritožnice na zadevnem področju
183. Sodišče prve stopnje je v točki 139 izpodbijane sodbe odločilo, da družba CMF ne more biti oproščena svoje odgovornosti, če se sklicuje na napako, dejansko ali domnevno, svojih zastopnikov.
184. V zvezi s tem je treba opozoriti, da je lahko v skladu s členom 5(2) carinskega zakonika, da bi bila izvedena opravila in formalnosti v skladu s carinskimi predpisi, subjekt zastopan neposredno, kadar zastopnik deluje v njegovem imenu in za njegov račun, ali posredno, kadar zastopnik deluje v svojem imenu, vendar za tuj račun.
185. Poleg tega je treba poudariti, da
– v skladu s členom 4, točka 18, carinskega zakonika deklarant pomeni osebo, ki izdela carinsko deklaracijo v svojem imenu, ali osebo, v imenu katere je izdelana carinska deklaracija;
– v skladu s členom 201(3) istega zakonika je dolžnik carinskega dolga deklarant in v primeru posrednega zastopanja tudi oseba, za račun katere je bila izdelana carinska deklaracija.
186. Iz navedenih določb izhaja, da je subjekt, ki se je obrnil na carinskega zastopnika, v okviru neposrednega ali posrednega zastopanja, v vsakem primeru dolžnik carinskega dolga nasproti carinskim organom.
187. Sodišče prve stopnje torej ni napačno uporabilo prava, ker je pritožnico v celoti izključilo iz oprostitve odgovornosti, ker naj bi napake storili carinski zastopniki, saj se njihova odgovornost do družbe CMF, če obstaja, nanaša le na njihova pogodbena razmerja s to družbo.
188. Sodišče prve stopnje je v zvezi s pogojem delovnih izkušenj subjekta v točki 140 izpodbijane sodbe upravičeno opozorilo, da je treba preučiti, ali gre za gospodarski subjekt, katerega poklicna dejavnost so predvsem uvozni in izvozni posli, in ali je že pridobil določene delovne izkušnje pri izvajanju teh poslov (zgoraj navedena sodba Söhl & Söhlke, točka 57).
189. Ker je Sodišče prve stopnje nato v točki 141 iste sodbe ugotovilo, da ima pritožnica izkušnje z uvoznimi posli dušikovih proizvodov, na katere se nanaša Uredba št. 3319/94, kar je potrdila tudi v pritožbi (glej točko 160 te sodbe), je tako pravilno ugotovilo, da bi Komisija lahko štela, da je imela pritožnica zahtevane delovne izkušnje.
190. Drugi del pritožbenega razloga je zato treba zavrniti.
– Tretji del: napaka, storjena pri preizkusu pogoja v zvezi z vestnostjo subjekta
191. Sodišče prve stopnje je v točki 142 izpodbijane sodbe najprej opozorilo, da mora subjekt, kadar obstajajo dvomi glede pravilne uporabe določb, zaradi nespoštovanja katerih lahko nastane carinski dolg, zaprositi za podatke in za vsa mogoča pojasnila, da ne bi kršil navedenih določb (zgoraj navedena sodba Söhl & Söhlke, točka 58).
192. Nato je v točki 143 iste sodbe poudarilo, da kljub temu, da je pritožnica navedla težave v zvezi z uporabo Uredbe št. 3319/94, ne le da ni zaprosila za nasvete carinskih zastopnikov, ampak jim je posredovala tudi zelo natančna navodila.
193. V točki 144 izpodbijane sodbe je dodalo: „Napake [pritožnice], storjene pri izdelavi njenih računov‚ prav tako kažejo na to, da ni ravnala dovolj vestno.“
194. Sodišče prve stopnje je v točki 146 izpodbijane sodbe ugotovilo, da ni mogoče šteti, da je bilo ravnanje pritožnice pri izvajanju zadevnih poslov dovolj vestno.
195. V zvezi s tem je treba najprej opozoriti, da je s tem določilo pravno kvalifikacijo dejstev, da bi odločilo, ali je bil pogoj „vestnosti“ izpolnjen (glej po analogiji zgoraj navedeno sodbo Biegi Nahrungsmittel in Commonfood proti Komisiji, točki 42 in 43). V nasprotju s trditvijo Komisije je zato izpodbijanje pritožnice v zvezi z napakami pri sestavi računov dopustno.
196. V zvezi s tem je treba ugotoviti, da je doseženi zaključek že dovolj utemeljen z ugotovitvijo, da družba CMF ni zaprosila za vse podatke in vsa pojasnila, ki bi bili koristni za zadevne carinske postopke, ne glede na njeno trditev v zvezi s „kompleksnostjo“ Uredbe št. 3319/94.
197. Pritožnica je namreč ob upoštevanju besedila člena 1(3), drugi pododstavek, te uredbe morala dvomiti o morebitni uporabi posebne dajatve za postopek uvoza, ki ga je izbrala, v katerem sta bili med poljskim izvoznikom in njo vključeni dve družbi.
198. Čeprav je družba CMF menila, da je devetintrideseta uvodna izjava Uredbe št. 3319/94 določala bolj pogoj dokaza o dejanskem izogibanju, poleg le dveh pogojev, določenih v členu 1(3), drugi pododstavek, iste uredbe, bi družba CMF morala zaprositi za podatke in poiskati vsa mogoča pojasnila pred izvedbo zadevnih carinskih postopkov, in ne med letom 2000, kot je zatrjevala v obravnavanem postopku.
199. Iz tega sledi, da četudi bi bil očitek pritožnice v zvezi z napakami pri izdelavi računov – ki jih je Sodišče prve stopnje štelo za dodatne dejavnike pri analizi – utemeljen, ni mogoče, da bi bilo pri ugotovitvi iz izpodbijane sodbe napačno uporabljeno pravo glede pogoja v zvezi z vestnostjo subjekta.
200. Sklepno, ker ni bil nobeden pritožbeni razlog utemeljen, je treba pritožbo zavrniti.
Stroški
201. V skladu s členom 69(2) Poslovnika, ki velja za pritožbeni postopek na podlagi člena 118 tega poslovnika, se neuspeli stranki naloži plačilo stroškov, če so bili priglašeni. Pritožnica s svojimi predlogi ni uspela, zato se ji v skladu s predlogi Komisije naloži plačilo stroškov.
Izrek
Iz teh razlogov je Sodišče (drugi senat) razsodilo:
1) Pritožba se zavrne.
2) Common Market Fertilizers SA se naloži plačilo stroškov.