62024CJ0129_RES
Zadeva C‑129/24
Coillte Cuideachta Ghníomhaíochta Ainmnithe
proti
Commissioner for Environmental Information
(Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo High Court (Irska))
Sodba Sodišča (peti senat) z dne 15. januarja 2026
„Predhodno odločanje – Okolje – Aarhuška konvencija – Direktiva 2003/4/ES – Dostop javnosti do informacij o okolju – Pojma ‚prosilec‘ in ‚zahteva‘ – Anonimni prosilci ali prosilci, ki uporabljajo psevdonime – Pravica do dostopa do informacij o okolju – Praktični ukrepi – Obveznost prosilcev, da sporočijo svoje dejansko ime in trenutni fizični naslov – Neveljavnost zahteve“
Okolje – Pravica do dostopa do informacij – Direktiva 2003/4 – Prosilec za informacije o okolju – Obveznost prosilca, da se identificira s svojim dejanskim imenom in/ali trenutnim fizičnim naslovom – Neobstoj – Nacionalna ureditev, ki prosilcu nalaga tako identifikacijo – Dopustnost – Pogoji – Spoštovanje načel enakovrednosti in učinkovitosti
(Aarhuška konvencija, člen 2, točka 4, in člen 4; Direktiva Evropskega parlamenta in Sveta 2003/4, člen 2, točka 5)
(Glej točke od 27 do 44 in izrek.)
Povzetek
Sodišče, ki mu je bil predložen predlog za sprejetje predhodne odločbe, je pojasnilo pojem zahteve za dostop do informacij o okolju v smislu Direktive 2003/4 (
1
) v povezavi z Aarhuško konvencijo (
2
) in se izreklo o vprašanju, ali lahko javni organ tako zahtevo šteje za neveljavno, ker prosilec ni spoštoval nacionalne ureditve, v skladu s katero mora navesti svoje dejansko ime in/ali trenutni fizični naslov.
Coillte Cuideachta Ghníomhaíochta Ainmnithe (v nadaljevanju: Coillte), ki je gozdno podjetje v delni lasti irske države, je prejelo 97 zahtev za dostop do informacij o okolju od anonimnih prosilcev ali prosilcev, ki so uporabili psevdonime, brez navedbe fizičnega naslova.
Nacionalna ureditev, s katero je bila prenesena Direktiva 2003/4, določa, da mora vsaka oseba, ki vloži zahtevo za dostop do informacij o okolju, navesti svoje dejansko ime in/ali naslov. Ker je podjetje Coillte menilo, da zgoraj navedene zahteve dejansko niso bile namenjene pridobivanju informacij o okolju, ampak so bile del kampanje, ki je bila izvedena iz spornih razlogov, kot je motenje njegovega delovanja, je od zadevnih prosilcev zahtevalo, naj mu sporočijo svoje trenutne naslove in potrdijo, da so v teh zahtevah uporabili svoja resnična pravna imena. Ker ni prejelo nobenega odgovora, je te zahteve v bistvu zavrnilo kot neveljavne.
Zadevni prosilci so nato od podjetja Coillte zahtevali, naj opravi interno revizijo teh zavrnilnih odločb. To je od teh prosilcev ponovno zahtevalo, naj potrdijo ali navedejo svoja pravna imena in mu sporočijo svoje trenutne naslove. Ker te informacije niso bile predložene, so bile zahteve za interno revizijo zavrnjene zaradi neveljavnosti.
Zoper 81 od teh zavrnilnih odločb so bile pri Commissioner for Environmental Information (pooblaščenec za okoljske informacije, Irska) vložene upravne pritožbe. Ta je na podlagi prvih 58 primerov zavrnitve sprejel odločbo, s katero je ugotovil, da je podjetje Coillte zadevne zahteve za informacije o okolju neutemeljeno obravnavalo kot neveljavne.
Podjetje Coillte je zoper zadnjenavedeno odločbo vložilo pritožbo pri High Court (višje sodišče, Irska), ki je predložitveno sodišče. To sodišče je Sodišču predložilo vprašanja za predhodno odločanje, s katerimi je v bistvu želelo izvedeti, ali je treba pojem prosilca v smislu člena 2, točka 5, Direktive 2003/4 v povezavi z Aarhuško konvencijo razlagati tako, da zahteva identifikacijo fizične ali pravne osebe z njenim dejanskim imenom in/ali trenutnim fizičnim naslovom, in če je odgovor nikalen, ali nasprotuje nacionalni ureditvi, ki nalaga tako identifikacijo prosilca.
Presoja Sodišča
Sodišče je najprej ugotovilo, da Direktiva 2003/4 statusa „prosilca“ ne pogojuje z identifikacijo fizične ali pravne osebe, ki zahteva informacije o okolju, z navedbo njenega resničnega imena in/ali trenutnega fizičnega naslova, tako da državam članicam ni treba zahtevati take identifikacije.
Tega neobstoja obveznosti ne omajejo cilji, ki jim sledi Direktiva 2003/4, in sicer na eni strani zagotoviti pravico do dostopa do informacij o okolju, ki jih hranijo organi oblasti ali ki se hranijo zanje, ter določiti osnovne pogoje in praktične ukrepe za uresničevanje te pravice, na drugi strani pa zagotoviti, da so informacije o okolju postopno v vedno večji meri dostopne javnosti in se javno razširjajo.
Vendar je Sodišče poudarilo, da Direktiva 2003/4 tem organom ne nalaga, da informacije o okolju, ki jih hranijo ali ki se hranijo zanje, morajo dati na voljo subjektu, ki ni fizična ali pravna oseba. Ta direktiva tem organom tudi ne nalaga, naj po tem, ko so fizični ali pravni osebi omogočili dostop do teh informacij, v zelo kratkem času ponovno zagotovijo dostop do navedenih informacij na podlagi velikega števila enakih zahtev, ki jih je vložila ta fizična ali pravna oseba. Take zahteve lahko namreč zmanjšajo učinkovitost dostopa drugih fizičnih ali pravnih oseb do informacij o okolju, glede na to, da viri javnih organov niso neomejeni.
Zato morajo ob neobstoju določbe prava Unije, ki bi natančneje opredeljevala praktične ukrepe za dostop do informacij o okolju, države članice v svojih pravnih redih določiti podrobne ukrepe, s katerimi je mogoče zagotoviti, da zahteve za dostop do informacij o okolju dejansko vložijo fizične in pravne osebe ter da ne gre za take zahteve, kot so te, navedene zgoraj.
Sodišče pa je opozorilo, da ti ukrepi ne smejo biti manj ugodni od tistih, ki veljajo za podobne položaje, za katere se uporablja nacionalno pravo (načelo enakovrednosti), niti v praksi ne smejo onemogočiti ali pretirano otežiti uveljavljanja pravic, ki jih daje pravni red Unije (načelo učinkovitosti). V obravnavanem primeru Sodišče ni dvomilo o skladnosti zadevne nacionalne ureditve z načelom enakovrednosti. Poleg tega posredovanje dejanskega imena in/ali trenutnega fizičnega naslova zadevnega prosilca v praksi ne onemogoča ali pretirano otežuje uveljavljanja pravice do dostopa do informacij o okolju, ki jo daje pravni red Unije.
V teh okoliščinah je Sodišče ugotovilo, da se z nacionalno ureditvijo sme zahtevati, da ima javni organ, na katerega je naslovljena zahteva za dostop do informacij o okolju v smislu Direktive 2003/4, možnost, da vsako osebo, ki vloži tako zahtevo, identificira z njenim imenom, naslovom in katerim koli drugim upoštevnim podatkom, ob upoštevanju načel enakovrednosti in učinkovitosti.
(
1
)	Direktiva 2003/4/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 28. januarja 2003 o dostopu javnosti do informacij o okolju in o razveljavitvi Direktive Sveta 90/313/EGS (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 15, zvezek 7, str. 375).
(
2
)	Konvencija o dostopu do informacij, udeležbi javnosti pri odločanju in dostopu do pravnega varstva v okoljskih zadevah, podpisana v Aarhusu 25. junija 1998 in v imenu Evropske skupnosti odobrena s Sklepom Sveta 2005/370/ES z dne 17. februarja 2005 (UL 2005, L 124, str. 1, v nadaljevanju: Aarhuška konvencija).