62012CC0421_SV
Generaladvokatens förslag till avgörande
Generaladvokatens förslag till avgörande
1. Domstolen har med anledning av en fördragsbrottstalan avseende påstått bristfälligt införlivande av direktiv 2005/29(2) (direktiv om otillbörliga affärsmetoder) tillfälle att uttala sig om övergångsbestämmelserna i artikel 3.5 i det direktivet, enligt vilka medlemsstaterna under en viss period och under vissa villkor får tillämpa nationella bestämmelser ”vilka är mer inskränkande eller mer föreskrivande” vad gäller konsumentskydd än bestämmelserna i direktivet.
I – Tillämpliga bestämmelser
A – Unionsrätt
1. Direktiv 2005/29
2. Enligt skäl 6 i direktiv 2005/29 tillnärmas ”[g]enom detta direktiv … medlemsstaternas lagstiftning om otillbörliga affärsmetoder, inklusive otillbörlig reklam, som direkt skadar konsumenternas ekonomiska intressen och därigenom indirekt skadar legitima konkurrenters ekonomiska intressen. … Det omfattar eller påverkar inte nationell lagstiftning om otillbörliga affärsmetoder som enbart skadar konkurrenters ekonomiska intressen eller som gäller transaktioner mellan näringsidkare. I full överensstämmelse med subsidiaritetsprincipen kommer medlemsstaterna, om de så önskar, att även i fortsättningen reglera sådana metoder i enlighet med gemenskapslagstiftningen. Detta direktiv omfattar eller påverkar inte heller de bestämmelser i direktiv 84/450/EEG som gäller reklam som är vilseledande för företag men inte för konsumenter och jämförande reklam. …”
3. Enligt skäl 14 i samma direktiv ”är [det] önskvärt att till vilseledande affärsmetoder räkna sådana metoder, inklusive vilseledande reklam, som genom att vilseleda konsumenten hindrar denne från att fatta ett välgrundat och därmed effektivt beslut. I detta direktiv klassificeras, i enlighet med medlemsstaters lagar och bestämmelser om vilseledande reklam, vilseledande metoder i två kategorier, nämligen vilseledande handlingar och vilseledande underlåtenhet. Vad gäller underlåtenhet fastställs i detta direktiv ett begränsat antal viktiga upplysningar som konsumenten behöver för att kunna fatta ett välgrundat affärsbeslut. …”
4. I skäl 15 i direktivet preciseras att ”[n]är det i gemenskapslagstiftningen fastställs krav på information i samband med marknadskommunikation, reklam och saluföring skall denna information betraktas som väsentlig information enligt detta direktiv. Medlemsstaterna kommer att kunna behålla eller skärpa kraven på information i avtalsrättsliga sammanhang och med avtalsrättsliga konsekvenser när detta är tillåtet enligt minimiklausulerna i gemenskapens gällande rättsakter. En icke uttömmande förteckning över sådana informationskrav i regelverket återfinns i bilaga II. Med tanke på den fullständiga harmonisering som införs genom detta direktiv är det endast den information som krävs enligt gemenskapslagstiftningen som anses som väsentlig i den mening som avses i artikel 7.5 i detta direktiv. Om medlemsstaterna har infört informationskrav utöver dem som anges i gemenskapslagstiftningen, på grundval av minimiklausuler, är det enligt detta direktiv inte en underlåtenhet att utelämna denna ytterligare information. Medlemsstaterna kan däremot, när minimiklausulerna i gemenskapslagstiftningen så tillåter, behålla eller införa striktare bestämmelser i enlighet med gemenskapslagstiftningen för att säkerställa en högre nivå för skyddet av konsumenternas individuella avtalsmässiga rättigheter.”
5. Slutligen anges i skäl 17 att ”[d]et är önskvärt att, för större rättssäkerhet, fastställa vilka affärsmetoder som under alla omständigheter är otillbörliga. Bilaga I innehåller därför en fullständig förteckning över sådana metoder. Endast dessa affärsmetoder skall kunna bedömas som otillbörliga utan prövning från fall till fall utifrån bestämmelserna i artiklarna 5–9. Förteckningen kan ändras endast genom en översyn av detta direktiv.”
6. Enligt artikel 1 i direktivet är ”[s]yftet med detta direktiv … att bidra till att den inre marknaden fungerar korrekt och att säkerställa en hög konsumentskyddsnivå genom att tillnärma medlemsstaternas lagar och andra författningar avseende otillbörliga affärsmetoder som skadar konsumenternas ekonomiska intressen.”
7. Artikel 2 i direktivet innehåller en rad definitioner, varav följande är av intresse i förevarande mål:
”b) näringsidkare : en fysisk eller juridisk person som, med avseende på de affärsmetoder som omfattas av detta direktiv, handlar för ändamål som ligger inom ramen för dennes näringsverksamhet, affärsverksamhet, hantverk eller yrke samt den som handlar i näringsidkarens namn eller för dennes räkning.
…
d) affärsmetoder som tillämpas av näringsidkare gentemot konsumenter
… : en näringsidkares handling, underlåtenhet, beteende, företrädande eller kommersiella meddelande (inklusive reklam och saluföring) i direkt relation till marknadsföring, försäljning eller leverans av en produkt till en konsument.”
8. Artikel 3 i direktivet har rubriken ”Tillämpningsområde” och föreskriver följande:
”1. Detta direktiv skall tillämpas på otillbörliga affärsmetoder som tillämpas av näringsidkare gentemot konsumenter på det sätt som anges i artikel 5, före, under och efter en affärstransaktion som gäller en produkt.
2. Detta direktiv skall inte påverka avtalsrättslig lagstiftning, särskilt inte regler om avtals giltighet, ingående eller verkan.
…
4. Om bestämmelserna i detta direktiv står i strid med andra gemenskapsbestämmelser som reglerar specifika aspekter av otillbörliga affärsmetoder, skall de senare ha företräde och tillämpas på dessa specifika aspekter.
5. Medlemsstaterna skall under en period på sex år från och med den 12 juni 2007 fortsätta att få tillämpa nationella bestämmelser, inom det område som tillnärmas genom detta direktiv, vilka är mer inskränkande eller mer föreskrivande än bestämmelserna i detta direktiv och vilka genomför direktiv som innehåller klausuler om minsta harmonisering. Dessa åtgärder måste vara väsentliga för att tillförsäkra att konsumenterna ges tillräckligt skydd mot otillbörliga affärsmetoder och måste stå i proportion till detta mål. Den översyn som anges i artikel 18 får, om så anses lämpligt, inbegripa ett förslag om att förlänga undantaget för ytterligare en begränsad period.
6. Medlemsstaterna skall omgående underrätta kommissionen om eventuella nationella bestämmelser som tillämpas med stöd av punkt 5.
…”
9. I artikel 4 i direktivet föreskrivs att ”[m]edlemsstaterna ... inte [får] begränsa friheten att tillhandahålla tjänster eller den fria rörligheten för varor av anledningar som omfattas av det område som tillnärmas genom detta direktiv”.
10. Artikel 5 i direktivet har rubriken ”Förbud mot otillbörliga affärsmetoder” och stadgar följande:
”1. Otillbörliga affärsmetoder skall vara förbjudna.
2. En affärsmetod skall vara otillbörlig om den
a) strider mot god yrkessed,
och
b) innebär, eller sannolikt kommer att innebära, avsevärd snedvridning av det ekonomiska beteendet i förhållande till produkten hos den genomsnittskonsument som affärsmetoden riktar sig till eller som nås av metoden, eller den genomsnittliga gruppmedlemmen om affärsmetoden riktar sig till en viss konsumentgrupp.
…
4. Affärsmetoder skall anses otillbörliga om de
a) är vilseledande enligt artiklarna 6 och 7,
eller
b) aggressiva enligt artiklarna 8 och 9.
5. Bilaga I innehåller förteckningen över de affärsmetoder som under alla omständigheter skall betraktas som otillbörliga. Samma förteckning skall gälla i alla medlemsstater och får ändras endast genom en översyn av detta direktiv.
…”
11. Artikel 6 i direktivet har rubriken ”Vilseledande handlingar”. Där föreskrivs följande:
”1. En affärsmetod skall anses vara vilseledande om den inbegriper oriktig information och således är falsk eller om den på något sätt, även genom den allmänna utformningen – även om informationen är korrekt i sak – vilseleder eller sannolikt kommer att vilseleda genomsnittskonsumenten i ett eller flera av följande avseenden, samt i endera fallet medför eller sannolikt kommer att medföra att denne fattar ett affärsbeslut som han annars inte skulle ha fattat:
…
d) Priset eller hur priset beräknas, eller förekomsten av särskilda prisfördelar.
…”
2. Direktiv 85/577(3)
12. Direktiv 85/577 gäller enligt artikel 1.1 ”för avtal där en näringsidkare tillhandahåller en konsument varor eller tjänster … . Direktivet omfattar avtal som ingås
– under en utflykt organiserad av näringsidkaren utanför dennes fasta affärslokaler, eller
– under ett besök som näringsidkaren avlägger
ii) i konsumentens eller i någon annan konsuments hem
iii) på konsumentens arbetsplats[‚när besöket inte äger rum på konsumentens uttryckliga begäran].”
13. Artikel 8 i direktiv 85/577 föreskriver att direktivet ”inte [ska] hindra medlemsstaterna från att anta eller bibehålla fördelaktigare föreskrifter till skydd för konsumenterna på det område som faller under direktivet”.
3. Direktiv 98/6(4)
14. Enligt artikel 1 i direktiv 98/6 är ”[s]yftet med detta direktiv … att föreskriva att försäljningspris och jämförpris skall anges på alla varor som konsumenter erbjuds av näringsidkare, för att förbättra informationen till konsumenterna och underlätta prisjämförelser”.
15. Enligt artikel 10 ska direktivet ”inte förhindra medlemsstater från att anta eller behålla bestämmelser som är mer gynnsamma när det gäller information till konsumenterna och prisjämförelser, utan att det påverkar medlemsstaternas skyldigheter enligt fördraget”.
B – Nationell rätt
16. Lagen av den 5 juni 2007 om ändring av lagen av den 14 juli 1991 om affärsmetoder samt om konsumentupplysning och konsumentskydd, genom vilken direktiv 2005/29 införlivades med belgisk rätt,(5) jämförd med lagen av den 6 april 2010 om affärsmetoder och konsumentskydd,(6) utesluter fria yrkesutövare samt tandläkare och sjukgymnaster från lagens tillämpningsområde.
17. Cour constitutionnelle (den belgiska författningsdomstolen) förklarade i dom nr 55/2011 av den 6 april 2011, som bekräftades genom dom nr 192/2011 av den 15 december 2011, att vissa bestämmelser i lagen av den 6 april 2010 är grundlagsstridiga, såtillvida att de undantar fria yrkesutövare samt tandläkare och sjukgymnaster från lagens tillämpningsområde.
18. Lagen av den 2 augusti 2002 om vilseledande reklam, jämförande reklam, oskäliga avtalsvillkor och distansavtal såvitt avser fria yrkesutövare(7) ger i artikel 4 en definition av vilseledande reklam och förbud mot sådan reklam vad gäller fria yrkesutövare.
19. Artiklarna 43.2 och 51.3 i den ovannämnda lagen av den 14 juli 1991 föreskrev att näringsidkare inte fick tillkännage rabatter om dessa inte utgjorde faktiska prissänkningar jämfört med priset under månaden närmast före dagen för prissänkningen.
20. Enligt artiklarna 20–23 och 29 i lagen av den 6 april 2010 kan produkter enbart anses rabatterade om priset är lägre än referenspriset, vilket definieras som det lägsta pris som företaget satt för produkten under nämnda månad.
21. Lagen av den 25 juni 1993 om utövande och organisering av ambulerande och säsongsberoende verksamheter,(8) i dess lydelse enligt lagen av den 4 juli 2005,(9) föreskriver att ambulerande försäljning i konsumenternas hem får ske om värdet inte överstiger 250 euro per konsument. Artikel 5 i kunglig förordning av den 24 september 2006 om utövande av organisering av ambulerande verksamheter(10) stadgar att bland annat läkemedel, medicinalväxter och preparat av sådana växter, liksom alla produkter avsedda att påverka hälsan, medicinska apparater och ortopedisk utrustning, korrektionslinser och glasögonbågar, ädelmetaller, ädelstenar och pärlor samt vapen och ammunition inte får säljas av ambulerande försäljare.
II – Det administrativa förfarandet
22. Efter diverse informella kontakter med de belgiska myndigheterna tillställde kommissionen Konungariket Belgien den 2 februari 2009 en formell underrättelse om bristfälligt införlivande av direktiv 2005/29. I skrivelser av den 3 och den 24 juni 2009 meddelade de belgiska myndigheterna att de hade gjort vissa lagändringar som syftade till att bemöta kommissionens anmärkningar. För detta ändamål utfärdades lagen av den 6 april 2010 om affärsmetoder och konsumentskydd, som varit i kraft sedan den 12 maj 2010.
23. I ett motiverat yttrande av den 15 mars 2011 meddelade kommissionen de belgiska myndigheterna att lagen av den 6 april 2010 inte åtgärdade fyra av de påstådda anmärkningarna om fördragsbrott i den formella underrättelsen av den 2 februari 2009.
24. Kommissionen anser att de förklaringar som de belgiska myndigheterna lämnade i sin skrivelse av den 11 maj 2011 inte motiverar de påstådda fördragsbrotten på tre av punkterna i underrättelsen av den 2 februari 2009. Kommissionen har därför beslutat att väcka förevarande talan.
III – Kommissionens talan
25. Kommissionens talan avser fördragsbrott på tre punkter från Konungariket Belgiens sida.
26. Det första påstådda fördragsbrottet är att vissa yrken har utelämnats från tillämpningsområdet för lagstiftningen om införlivande av direktiv 2005/29, trots att detta direktiv gäller affärsmetoder för alla yrkesutövare, oavsett deras rättsliga ställning eller vilken bransch de är verksamma i. Att uttryckligen undanta fria yrkesutövare, tandläkare och sjukgymnaster från tillämpningsområdet för lagen av den 5 juni 2007, genom vilken direktiv 2005/29 införlivats med belgisk rätt, strider enligt kommissionen mot artikel 3 jämförd med artikel 2 b i direktivet. Detta fördragsbrott har inte heller åtgärdats genom lagen av den 6 april 2010.
27. Enligt kommissionen åtgärdas inte det påstådda fördragsbrottet av att Cour constitutionnelle den 6 april 2011 förklarade att de bestämmelser i lagen av den 6 april 2010 som utesluter de yrkena från lagens tillämpningsområde är grundlagsstridiga. Ogiltigförklaringen av de bestämmelserna är nämligen beroende av att det väcks en talan om ogiltigförklaring, något som skedde först efter att den tidsfrist för att åtgärda fördragsbrottet som de belgiska myndigheterna beviljats i det administrativa förfarandet hade löpt ut.
28. Det andra fördragsbrottet gäller den belgiska lagstiftningen om tillkännagivande av prissänkningar. Kommissionen har hävdat att artikel 43.2 i lagen av den 14 juli 1991 och artiklarna 20, 21 och 29 i lagen av den 6 april 2010 ger konsumenterna ett mer begränsat skydd än vad som föreskrivs i direktiv 2005/29, som utgör en fullständig harmonisering vad gäller regleringen av otillbörliga affärsmetoder.
29. Det tredje fördragsbrottet rör förbudet mot viss ambulerande försäljning. Kommissionen har påpekat att artikel 4.1 tredje stycket i lagen av den 25 juni 1993, som infördes genom artikel 7 i lagen av den 4 juli 2005, med vissa undantag förbjuder all ambulerande försäljning i konsumenternas hem, medan artikel 5.1 i den kungliga förordningen av den 24 september 2006 förbjuder att vissa produkter omfattas av ambulerande försäljning. Direktiv 2005/29 innehåller dock inga sådana förbud, och eftersom direktivet innebär en fullständig harmonisering av området, utgör det därför hinder för denna nationella lagstiftning.
30. Kommissionen har därför yrkat att domstolen ska förklara att Konungariket Belgien har åsidosatt sina skyldigheter enligt artiklarna 3, jämförd med artikel 2 b och d, och 4 i direktiv 2005/29, samt förplikta Konungariket Belgien att ersätta rättegångskostnaderna.
IV – Förfarandet vid domstolen
31. Konungariket Belgien har ingett svaromål och där anfört att den första anmärkningen inte kan tas upp till sakprövning, eftersom kommissionen förbisett den gällande lagen av den 2 augusti 2002 om vilseledande reklam, jämförande reklam, oskäliga avtalsvillkor och distansavtal såvitt avser fria yrkesutövare, och inte preciserat på vilket sätt den lagen skulle strida mot direktiv 2005/29. I sak har Konungariket Belgien medgett att vissa yrken har utelämnats från tillämpningsområdet för den lag genom vilken direktivet införlivats med belgisk rätt. Samtidigt har medlemsstaten erinrat om att Cour constitutionnelle har förklarat de undantagen grundlagsstridiga och påpekat att en talan om ogiltigförklaring väckts den 6 december 2012 som kan leda till att de bestämmelser som förklarats grundlagsstridiga ogiltigförklaras retroaktivt. I alla händelser anser Konungariket Belgien att de bestämmelserna inte är tillämpliga, eftersom de är grundlagsstridiga, och att fördragsbrottet därför redan hade åtgärdats när fristen för detta löpte ut.
32. Kommissionen har i sin replik anfört att lagen av den 2 augusti 2002 åberopades av Konungariket Belgien för första gången i dess svaromål och att denna lag förvisso förbjuder vilseledande reklam avseende fria yrkesutövare men att den inte syftar till att införliva direktiv 2005/29, utan direktiv 84/450.(11) Även om båda direktiven kan täcka samma slags metoder, har de olika mål, såsom framgår av skäl 6 i direktiv 2005/29. Medlemsstaterna var därför skyldiga att införliva även sistnämnda direktiv för att täcka vilseledande reklam inom det område direktivet behandlar. Vad gäller Konungariket Belgiens försvar i sak på denna första punkt, har kommissionen svarat att de belgiska myndigheterna under det administrativa förfarandet hävdade att de grundlagsstridiga bestämmelserna bara kunde undanröjas med retroaktiv verkan genom en eventuell talan om ogiltigförklaring, men att de nu hävdar att det räcker med förklaringen om grundlagsstridighet. Oavsett hur det förhåller sig med den saken, menar kommissionen att rättssäkerheten för konsumenterna utesluter att redan en förklaring om grundlagsstridighet kan räcka för att undanröja de omtvistade bestämmelserna ur nationell rätt, eftersom möjligheten att ytterligare avgöranden kan krävas för att slutligt undanröja de grundlagsstridiga bestämmelserna innebär en oacceptabel osäkerhetsfaktor.
33. Konungariket Belgien har i sin duplik anfört att kommissionen inte bestritt att artikel 4 i lagen av den 2 augusti 2002 reglerar vilseledande reklam avseende fria yrkesutövare och i det avseendet motsvarar artikel 2 d i direktiv 2005/29, vilket således utgör ett delvist införlivande av detta direktiv. Eftersom denna lag inte beaktades när kommissionen formulerade sin formella underrättelse, kan den anmärkningen inte tas upp till sakprövning. Vad vidare gäller domarna om grundlagsstridighet från Cour constitutionnelle ger de, enligt de belgiska myndigheternas mening, en tillräcklig säkerhet såtillvida att de har till effekt att inkludera fria yrken i tillämpningsområdet för lagen av den 5 juni 2007.
34. Vad gäller det andra fördragsbrottet har Konungariket Belgien anfört att lagen av den 6 april 2010 inte längre föreskriver att det pris som anges som rabatterat ska ha tillämpats kontinuerligt under en månad närmast innan rabatten tillkännagavs. Vad vidare gäller direktiv 2005/29 innehåller inte det, fastän det innebär en fullständig harmonisering, några bestämmelser som gör det möjligt att slå fast att rabatter som tillkännages är genuina prissänkningar. Direktiv 98/6 har för sin del inte ändrats genom direktiv 2005/29, och artikel 10 i direktiv 98/6 ger medlemsstaterna utrymme att anta eller behålla bestämmelser som är mer gynnsamma när det gäller information till konsumenterna och prisjämförelser. Slutligen har Konungariket Belgien hävdat att konsumentens rätt till upplysningar enligt domstolen är en rättsprincip, och att lagstiftningen i fråga därför bör bedömas mot bakgrund av artikel 28 FEUF för att avgöra om den är motiverad av tvingande skäl och är proportionerlig mot det syfte som eftersträvas.
35. Kommissionen har svarat att tillämpningsområdet för direktiv 98/6 inte inkluderar konsumentupplysning angående prissänkningar, och inte heller alla aspekter av konsumentupplysning som har samband med priserna på produkterna. Lagstiftarens vilja när det gäller direktiv 2005/29 var att hindra att medlemsstaterna förbjuder vissa affärsmetoder på grund av att yrkesutövaren inte iakttagit vissa skyldigheter att lämna upplysningar enligt nationell rätt. Situationen är också den, att den belgiska lagstiftningen innebär ett förbud mot att tillkännage prissänkningar om de inte uppfyller de strikta villkoren i den lagstiftningen, även om sådana metoder, när de prövas enskilt, kan anses vara icke vilseledande och icke otillbörliga i den mening som avses i direktiv 2005/29. Kommissionen har också tillbakavisat de belgiska myndigheternas argument angående artikel 28 FEUF.
36. Konungariket Belgien har i sin duplik anfört att för att godta kommissionens ståndpunkt skulle det på området prissänkningar behöva göras en bedömning från fall till fall, vilket skulle leda till att mycket olika kriterier tillämpas av de nationella domstolarna för att avgöra om en annons utgör en otillbörlig metod. Detta skulle strida mot syftet med direktiv 98/6 angående prisjämförelser.
37. Vad gäller det tredje fördragsbrottet har Konungariket Belgien hävdat att såväl artikel 5.1 i den kungliga förordningen av den 24 september 2006 som artikel 7 i lagen av den 4 juli 2005 omfattas av tillämpningsområdet för direktiv 85/577 och utgör striktare nationella bestämmelser, vilka är godkända inom ramen för nämnda direktiv. Kommissionens påstående att det inte beaktats att direktiv 2005/29 innebär en fullständig harmonisering saknar därför grund. I det direktivet sammanfattas för övrigt de redan gällande unionsbestämmelserna om konsumentskydd utan att räckvidden av direktiv 85/577, vars tillämpningsområde är komplementärt till tillämpningsområdet för direktiv 2005/29, ändras eller begränsas. Slutligen hänvisar de nationella bestämmelserna till de åtgärder för införlivande av direktiv 2011/83 som Konungariket Belgien måste vidta före den 13 december 2013.
38. Sammanfattningsvis har Konungariket Belgien yrkat att domstolen ska avvisa talan såvitt avser den första grunden och ogilla talan i övrigt samt förplikta kommissionen att ersätta rättegångskostnaderna.
V – Bedömning
A – Den första grunden för talan
1. Upptagande till sakprövning
39. Kommissionen har hävdat att det uttryckliga undantaget för fria yrkesutövare, tandläkare och sjukgymnaster från tillämpningsområdet för lagen av den 6 april 2010, genom vilken direktiv 2005/29 införlivades med belgisk rätt, strider mot artikel 3 jämförd med artikel 2 b i nämnda direktiv.
40. Konungariket Belgien har invänt att den första grunden inte kan tas upp till sakprövning, eftersom kommissionen inte beaktat lagen av den 2 augusti 2002 om vilseledande reklam, jämförande reklam, oskäliga avtalsvillkor och distansavtal såvitt avser fria yrkesutövare och inte preciserat på vilket sätt den lagen skulle strida mot direktiv 2005/29.
41. Mot denna invändning om rättegångshinder har kommissionen anfört att Konungariket Belgien inte nämnde lagen av den 2 augusti 2002 förrän i svaromålet. Även om kommissionen medgett att den lagen förbjuder vilseledande reklam avseende fria yrkesutövare, anser den att lagen i fråga syftar till att införliva direktiv 84/450, inte direktiv 2005/29. Dessa två direktiv har olika syften, och förevarande mål gäller oriktigt införlivande av det sistnämnda direktivet. Konungariket Belgien har mot detta invänt att artikel 4 i lagen reglerar vilseledande reklam avseende fria yrkesutövare och i det avseendet motsvarar artikel 2 d i direktiv 2005/29, vilket således utgör ett delvist införlivande av detta direktiv.
42. Enligt min mening finns det inte anledning att avvisa talan såvitt avser den första grunden.
43. Enligt vad som framgår av punkt 1 i den formella underrättelsen till Konungariket Belgien av den 2 februari 2009 visade kommissionen där tydligt att lagen av den 5 juni 2007, såtillvida som den införlivar direktiv 2005/29 med belgisk rätt, utesluter fria yrkesutövare från sitt tillämpningsområde, och påpekade att det undantaget ”bekräftats av att det finns en särskild lag för de fria yrkena, lagen av den 2 augusti 2002 …, vilken inte ändrats i syfte att införliva direktiv [2005/29]”. Kommissionen påpekade vidare, utan att Konungariket Belgien bestritt det, att de belgiska myndigheterna i sin tidigare skriftväxling ”erkänt att så är fallet” och tydligt tillkännagett sin avsikt att ändra lagen. Faktum är att lagen av den 6 april 2010 utfärdades just för att uppfylla kommissionens krav. Trots det finns undantaget för fria yrkesutövare kvar i den lagen.
44. Mot denna bakgrund anser jag att kommissionen inte var skyldig att lämna någon ytterligare hänvisning till att lagen av den 2 augusti 2002 eventuellt innebar att skyldigheterna enligt direktiv 2005/29 var uppfyllda beträffande att inte undanta fria yrkesutövare, med tanke på att de belgiska myndigheterna redan från början godtog kommissionens ståndpunkt att lagen av den 2 augusti 2002 bekräftade undantaget i lagen av den 5 juni 2007.
2. Prövning i sak
45. Konungariket Belgien har medgett att vissa yrken har varit undantagna från tillämpningsområdet för den lag genom vilken direktiv 2005/29 införlivades. Medlemsstaten anser dock att detta åsidosättande av direktivet åtgärdats genom att bestämmelserna i lagen av den 6 april 2010 om dessa undantag har förklarats grundlagsstridiga.
46. Det ska påpekas att den frist som kommissionen i sitt motiverade yttrande av den 15 mars 2011 gav de belgiska myndigheterna för att vidta nödvändiga åtgärder för att uppfylla skyldigheterna enligt direktiv 2005/29 löpte ut den 15 maj 2011.
47. Med tanke på att artiklarna 2.1, 2.2 och 3.2 i lagen av den 6 april 2010 förklarades grundlagsstridiga i Cour constitutionnelles dom av den 6 april 2011, måste de belgiska myndigheterna ges rätt i att det påstådda fördragsbrottet redan hade åtgärdats när den frist som kommissionen hade angett i det motiverade yttrandet (den 15 maj 2011) löpte ut.
48. Det förekommer dock i belgisk rätt att en förklaring om grundlagsstridighet inte medför att de berörda bestämmelserna kan sättas åt sidan. Som de belgiska myndigheterna själva har medgett, ska en förklaring om grundlagsstridighet i princip följas av en bifallen talan om ogiltigförklaring för att de bestämmelser som förklarats strida mot grundlagen ska ”strykas” ur den nationella lagstiftningen med retroaktiv verkan.
49. Konungariket Belgien har i punkt 17 i sitt svaromål uppgett att efter förklaringen om grundlagsstridighet ”förblir den grundlagsstridiga bestämmelsen en del av rättsordningen men kan inte tillämpas av belgisk domstol”. Detta stämmer dock inte alltid med hur det ser ut i verkligheten. Som de belgiska myndigheterna själva har medgett, blev de bestämmelser som förklarades strida mot grundlagen genom domen av den 6 april 2011 föremål för en ny förklaring om grundlagsstridighet den 15 december 2011. Vidare är, enligt vad medlemsstaten har uppgett, ytterligare en talan om ogiltigförklaring av de bestämmelser som förklarades grundlagsstridiga år 2011 anhängig vid Cour constitutionnelle, vilket visar att det i belgisk rätt inte med säkerhet kan uteslutas att bestämmelser som förklarats strida mot grundlagen inte fortsätter att vara tillämpliga så länge inte en talan om ogiltigförklaring av dessa väcks och bifalls.
50. De belgiska domstolarnas tillvägagångssätt kan förvisso, som Konungariket Belgien anfört, ge upphov till en situation där en formell förklaring om grundlagsstridighet i sig de facto gör det möjligt att fortsättningsvis helt sätta åt sidan bestämmelsen i fråga. Omständigheterna i detta mål visar dock att så inte alltid nödvändigtvis är fallet. Utifrån vad som anförts ovan kan den rättsliga situationen vad gäller bestämmelserna som förklarats strida mot grundlagen konstateras utgöra ett osäkerhetsmoment som är oförenligt med kraven på rättssäkerhet och som inte kan godtas vid bedömningen av anpassningen av nationell rätt till kraven på att inom utsatt tid införliva ett direktiv.
51. Jag är härvid ense med kommissionen om att rättspraxis enligt domstolens dom av den 10 maj 2001 i mål C‑144/99, kommissionen mot Nederländerna,(12) är relevant i sammanhanget, såtillvida att domstolen där konstaterade att ”en nationell rättspraxis, [även om den anses utgöra fast rättspraxis], som innebär att bestämmelser i nationell rätt tolkas på ett sätt som bedöms överensstämma med krav i ett direktiv inte kan vara så klar och precis att den uppfyller kraven på rättssäkerhet. Det skall tilläggas att detta särskilt gäller inom konsumentskyddsområdet.” Hänvisningen till ”en nationell rättspraxis” kan i min mening naturligt utsträckas till det nationella regelverk som reglerar effekterna av en förklaring om grundlagsstridighet, när det såsom de belgiska myndigheterna har medgett är möjligt, om än i praktiken föga sannolikt, att en bestämmelse som förklarats strida mot grundlagen i vissa fall ändå kan komma att tillämpas. En sådan osäkerhetsfaktor kan bara undvikas på ett godtagbart sätt genom att den bestämmelse som är oförenlig med unionsrätten undanröjs fullständigt, vilket det inte finns tillräckliga garantier för enligt det rådande nationella regelverket om grundlagsstridighet.
52. Mot bakgrund av vad som anförts ovan anser jag att kommissionens fördragsbrottstalan ska bifallas såvitt avser den första grunden.
B – Den andra grunden för talan
53. Kommissionen har kritiserat den belgiska lagstiftningen för att ge ko nsumenterna ett striktare skydd vad gäller tillkännagivande av rabatter än det skydd som erbjuds enligt direktiv 2005/29, eftersom det – då direktivet utgör en fullständig harmonisering på området otillbörliga affärsmetoder – inte finns utrymme att vidta mer restriktiva nationella åtgärder, inte ens om de syftar till att tillförsäkra konsumenterna ett starkare skydd.
54. Konungariket Belgien har inte bestritt att den belgiska lagstiftningen tillförsäkrar konsumenterna ett starkare skydd än direktiv 2005/29. Medlemsstaten har dock anfört att detta är tillåtet enligt direktiv 98/6, som fortfarande gäller tills den frist som kommissionen angav i sitt motiverade yttrande har löpt ut.
55. Domstolen har sedan tidigare slagit fast att tillkännagivande av rabatter utgör affärsmetoder i den mening som avses i artikel 2 d i direktiv 2005/29,(13) vilket ”genom en synnerligen vid formulering”(14) definieras som ”en näringsidkares handling, underlåtenhet, beteende, företrädande eller kommersiella meddelande (inklusive reklam och saluföring) i direkt relation till marknadsföring, försäljning eller leverans av en produkt till en konsument”.
56. Det råder därför inget tvivel om att artikel 43.2 i lagen av den 14 juli 1991 och artiklarna 20, 21 och 29 i lagen av den 6 april 2010 avser en verksamhet som omfattas av tillämpningsområdet för direktiv 2005/29.
57. De belgiska myndigheterna är överens med kommissionen om att direktiv 2005/29 ”innebär en fullständig harmonisering på gemenskapsnivå av de bestämmelser avseende otillbörliga affärsmetoder som tillämpas av näringsidkare gentemot konsumenter”,(15) för att använda domstolens formulering. De har dock anfört att direktivet trots detta ”inte innehåller några anpassade, harmoniserade bestämmelser som gör det möjligt att fastställa att rabatter som tillkännages är genuina prissänkningar”,(16) en lucka som fått den belgiska lagstiftaren att stödja sig på direktiv 98/6 om konsumentskydd i samband med prismärkning av varor som erbjuds konsumenter.
58. De belgiska myndigheternas ståndpunkt utgår dock, i min mening, från en felaktig premiss. Trots sitt namn syftar direktiv 98/6 inte till att skydda konsumenterna vad gäller prismärkning i allmänhet, utan skyddet avser – högst specifikt – svårigheter till följd av prismärkning av produkter med hänvisning till skilda måttenheter.
59. Som framgår av skäl 5 i direktiv 98/6 har ”[s]ambandet mellan jämförprismärkning och förpaketerade varor med i förväg bestämda mängder eller volymer som motsvarar värdena på de mängdserier som har fastställts på gemenskapsnivå har visat sig vara överdrivet svårt att tillämpa. Det är följaktligen nödvändigt att i konsumentens intresse överge detta samband till förmån för en ny förenklad mekanism, utan att det påverkar reglerna om standardisering av förpackningar”. Denna nya mekanism grundar sig, enligt vad som framgår av skäl 6 i direktivet, på ”[s]kyldigheten att ange försäljningspris och jämförpris[, vilket] bidrar avsevärt till att förbättra konsumentinformationen, eftersom detta är det enklaste sättet att ge konsumenterna optimala möjligheter att utvärdera och jämföra varors pris och därmed göra välgrundade val utifrån enkla jämförelser”.
60. Lagstiftarens syfte med direktiv 98/6 var således ”att säkerställa enhetlig och tydlig information”(17) om produkters kvantitet genom ett enhetligt måttsystem som grund för fastställande av priser.
61. Enligt artikel 1 i direktiv 98/6 är ”[s]yftet med detta direktiv … att föreskriva att försäljningspris och jämförpris skall anges på alla varor som konsumenter erbjuds av näringsidkare, för att förbättra informationen till konsumenterna och underlätta prisjämförelser”.(18) Alla de materiella bestämmelserna i direktivet rör också frågor om båda dessa typer av priser.(19)
62. Således går det inte att i direktiv 98/6 finna någonting liknande ”anpassade, harmoniserade bestämmelser som gör det möjligt att fastställa att rabatter som tillkännages är genuina prissänkningar”, för att återvända till de belgiska myndigheternas ovan återgivna formulering. Inte heller kan medlemsstaterna med artikel 10 i det direktivet som grund anta bestämmelser som säkerställer att rabatter är genuina prissänkningar.
63. Artikel 10 i direktiv 98/6 föreskriver att ”direktivet … inte [ska] förhindra medlemsstater från att anta eller behålla bestämmelse[r] som är mer gynnsamma när det gäller information till konsumenterna och prisjämförelser, utan att det påverkar medlemsstaternas skyldigheter enligt fördraget”. Dessa mer gynnsamma bestämmelser kan logiskt sett bara avse det område som är föremålet för direktiv 98/6, det vill säga konsumentupplysning avseende de mått som används som referenspunkt för att bestämma priserna på produkterna, i syfte att underlätta jämförelser av priser, dock inte med tidigare priser, utan med andra måttsystem.
64. Sammanfattningsvis kan de upplysningar som är avsedda att underlätta för konsumenterna när det gäller ”rabatter” inte anses omfattas av tillämpningsområdet för direktiv 98/6, och därmed kan medlemsstaterna inte stödja sig på den möjlighet som erbjuds dem i artikel 10 i det direktivet.
65. I artikel 3 i direktiv 2005/29 anges ett antal fall där bestämmelserna i det direktivet får vilka för andra bestämmelser, antingen gemenskapsbestämmelser eller nationella sådana.
66. Mer konkret stadgar artikel 3.2 att direktiv ”inte [ska] påverka avtalsrättslig lagstiftning, särskilt inte regler om avtals giltighet, ingående eller verkan”. Enligt min mening är det uppenbart att den nationella lagstiftning som behandlas här inte påverkar avtalsrätten, utan handlar om på vilka villkor allmänheten kan erbjudas att ingå ett avtal, det vill säga en rättslig handling som regleras av avtalsrättens normer.
67. Artikel 3.4 i direktiv 2005/29 förskriver att ”[o]m bestämmelserna i detta direktiv står i strid med andra gemenskapsbestämmelser som reglerar specifika aspekter av otillbörliga affärsmetoder, skall de senare ha företräde och tillämpas på dessa specifika aspekter”. Inte heller detta förbehåll rubbar slutsatsen ovan, eftersom direktiv 98/6, som de belgiska myndigheterna har åberopat, med tanke på det område det avser inte kan anses reglera ”specifika aspekter av otillbörliga affärsmetoder”.
68. Slutligen slår artikel 3.5 i direktiv 2005/29 fast att ”[m]edlemsstaterna … under en period på sex år från och med den 12 juni 2007 [ska] fortsätta att få tillämpa nationella bestämmelser, inom det område som tillnärmas genom detta direktiv, vilka är mer inskränkande eller mer föreskrivande än bestämmelserna i detta direktiv och vilka genomför direktiv som innehåller klausuler om minsta harmonisering”. För detta föreskrivs två villkor: Åtgärderna måste vara ”väsentliga för att tillförsäkra att konsumenterna ges tillräckligt skydd mot otillbörliga affärsmetoder och måste stå i proportion till detta mål”. Vidare ska medlemsstaterna enligt artikel 3.6 i direktivet ”omgående underrätta kommissionen om eventuella nationella bestämmelser som tillämpas med stöd av punkt 5”.
69. Artikel 3.5 i direktiv 2005/29 specificerar inte vilka ”direktiv som innehåller klausuler om minsta harmonisering” som kan fortsätta att tillämpas genom striktare nationella bestämmelser under en period på sex år. Påståendet i skäl 45 i kommissionens direktivförslag(20) kan vara användbart i tolkningssyfte. Där uppges att ”[o]m ett särdirektiv enbart reglerar vissa aspekter av affärsmetoder, till exempel informationskrav, skall ramdirektivet gälla övriga delar, till exempel om den information som krävs enligt branschlagstiftningen presenterats på ett vilseledande sätt. Direktivet kompletterar därför såväl befintlig som framtida lagstiftning, till exempel förslaget till förordning om säljfrämjande åtgärder, direktivet om konsumentkrediter och direktivet om e-handel.”
70. Direktiv 98/6 innehåller ”informationskrav” rörande priser, men, som jag redan har påpekat, inte rörande rabatterade priser, vilket är föremålet för den nationella lagstiftning som är aktuell i detta mål. Den lagstiftningen kan således inte falla under artikel 3.5 i direktiv 2005/29 och fortsätta att tillämpas efter att fristen för införlivande med nationell rätt har löpt ut.
71. Följden måste således bli att förbudet i artikel 4 i direktiv 2005/29, enligt vilket ”det uttryckligen är förbjudet för medlemsstaterna att upprätthålla eller vidta mer restriktiva nationella åtgärder, även när dessa åtgärder syftar till att säkerställa en högre konsumentskyddsnivå”,(21) gäller fullt ut.
72. Eftersom tillkännagivande av rabatter som strider mot den typ av villkor som stadgas i den belgiska lagstiftningen inte finns angivet som ett av fallen i bilaga I till direktiv 2005/29, kan sådana affärsmetoder följaktligen, såsom kommissionen har hävdat, endast anses otillbörliga om de i det enskilda fallet uppfyller villkoren i artiklarna 5–9 i det direktivet.
73. De villkor som uppställs i den belgiska lagstiftningen för tillkännagivande av rabatter kan leda till att annonser blir förbjudna enligt nationell rätt om de inte utgör en otillbörlig eller vilseledande affärsmetod i den mening som avses i artikel 6.1 i direktiv 2005/29, enligt vilken ”[e]n affärsmetod skall anses vara vilseledande om den inbegriper oriktig information och således är falsk eller om den på något sätt, även genom den allmänna utformningen – även om informationen är korrekt i sak – vilseleder eller sannolikt kommer att vilseleda genomsnittskonsumenten i ett eller flera av följande avseenden, samt i endera fallet medför eller sannolikt kommer att medföra att denne fattar ett affärsbeslut som han annars inte skulle ha fattat: d) Priset eller hur priset beräknas, eller förekomsten av särskilda prisfördelar.”
74. I slutändan kan tillkännagivanden av rabatter, oavsett om de är förenliga med belgisk lagstiftning eller inte, bara anses strida mot unionsrätten om de i det enskilda fallet uppfyller kriterierna för otillbörliga affärsmetoder enligt rekvisiten i artiklarna 5–9 i direktiv 2005/29.
75. Vad gäller de belgiska myndigheternas påstående att den omständigheten att den nationella lagstiftningen är striktare i sista hand kan motiveras med rätten till information, vill jag, i likhet med kommissionen, erinra om att – såsom framgår av skäl 15 i direktiv 2005/29 – endast ”krav på information i samband med marknadskommunikation, reklam och saluföring” som stadgas i unionsrätten ”betraktas som väsentlig information enligt detta direktiv. Medlemsstaterna kommer att kunna behålla eller skärpa kraven på information i avtalsrättsliga sammanhang och med avtalsrättsliga konsekvenser när detta är tillåtet enligt minimiklausulerna i gemenskapens gällande rättsakter. … Med tanke på den fullständiga harmonisering som införs genom detta direktiv är det endast den information som krävs enligt gemenskapslagstiftningen som anses som väsentlig i den mening som avses i artikel 7.5 i detta direktiv. Om medlemsstaterna har infört informationskrav utöver dem som anges i gemenskapslagstiftningen, på grundval av minimiklausuler, är det enligt detta direktiv inte en underlåtenhet att utelämna denna ytterligare information. Medlemsstaterna kan däremot, när minimiklausulerna i gemenskapslagstiftningen så tillåter, behålla eller införa striktare bestämmelser i enlighet med gemenskapslagstiftningen för att säkerställa en högre nivå för skyddet av konsumenternas individuella avtalsmässiga rättigheter”. I förevarande fall ger dock, som jag konstaterat ovan, direktiv 98/6 enligt min mening inte stöd för den striktare lagstiftningen i fråga.
76. Direktiv 2005/29 medger dock inte att tillkännagivande av rabatter förbjuds principiellt om de inte är förenliga med nationella bestämmelser av det slag som är i fråga här. Ett sådant förbud skulle bara vara tillåtet om detta slags tillkännagivanden fanns angivet i bilaga I till direktiv 2005/29, vilket inte är fallet. Ett förbud kan således bara godtas från fall till fall och bara i den mån så fordras enligt kriterierna i artiklarna 5–9 i nämnda direktiv.
77. Jag anser följaktligen att Konungariket Belgien har åsidosatt artikel 4 i direktiv 2005/29 genom att i artikel 43.2 i lagen av den 14 juli 1991 och i artiklarna 20, 21 och 29 i lagen av den 6 april 2010 ge konsumenterna ett mer inskränkande och mer föreskrivande skydd än vad som föreskrivs i direktivet.
C – Den tredje grunden för talan
78. Det tredje fördragsbrott som kommissionen har gjort gällande avser förbudet mot ambulerande hemförsäljning i artikel 4.1 tredje stycket i lagen av den 25 juni 1993, som infördes genom artikel 7 i lagen av den 4 juli 2005, och förbudet mot att vissa produkter blir föremål för ambulerande försäljning, som stadgas i artikel 5.1 i den kungliga förordningen av den 24 september 2006. Liksom beträffande den andra grunden, som jag just har behandlat, anser kommissionen att direktiv 2005/29 inte ger utrymme för sådana förbud och därmed – med tanke på att direktivet innebär en fullständig harmonisering på området – utgör hinder för sådana nationella bestämmelser.
79. Det är uppenbart att ambulerande försäljning utgör en affärsmetod i den mening som avses i artikel 2 d i direktiv 2005/29. Inte heller kan det i min mening råda något tvivel om att den striktare nationella lagstiftning som gäller i Konungariket Belgien har stöd i direktiv 85/577 för att skydda konsumenten i de fall då avtal ingås utanför fasta affärslokaler. Enligt artikel 8 i det direktivet får ”medlemsstaterna … anta eller bibehålla fördelaktigare föreskrifter till skydd för konsumenterna på det område som faller under direktivet”.
80. Frågan är om den högre skyddsnivå som godtas enligt direktiv 85/577 även är förenlig med direktiv 2005/29, med tanke på att de tillvägagångssätt som den nationella lagstiftningen i fråga avser inte finns angivna metoder som under alla omständigheter är otillbörliga.
81. Svaret får i princip sökas i artikel 3.5 i direktiv 2005/29, som stadgar att ”[m]edlemsstaterna … under en period på sex år från och med den 12 juni 2007 [ska] fortsätta att få tillämpa nationella bestämmelser, inom det område som tillnärmas genom detta direktiv, vilka är mer inskränkande eller mer föreskrivande än bestämmelserna i detta direktiv och vilka genomför direktiv som innehåller klausuler om minsta harmonisering. Dessa åtgärder måste vara väsentliga för att tillförsäkra att konsumenterna ges tillräckligt skydd mot otillbörliga affärsmetoder och måste stå i proportion till detta mål.” Det ska även erinras om att enligt artikel 3.6 i samma direktiv ska ”[m]edlemsstaterna … omgående underrätta kommissionen om eventuella nationella bestämmelser som tillämpas med stöd av punkt 5”.
82. I direktiv 2005/29 beaktas alltså att det skulle kunna föreligga en övergångssituation där medlemsstaterna kan anta mer inskränkande eller mer föreskrivande övergångsbestämmelser om vissa villkor är uppfyllda: För det första ska bestämmelserna i fråga genomföra vissa direktiv. För det andra måste de vara väsentliga för att tillförsäkra att konsumenterna ges tillräckligt skydd mot otillbörliga affärsmetoder och måste stå i proportion till detta mål. För det tredje ska kommissionen omgående underrättas om sådana bestämmelser.
83. I förevarande fall infördes såväl förbudet mot viss ambulerande försäljning som förbudet mot att vissa produkter får säljas på detta sätt genom nationella bestämmelser efter att direktiv 2005/29 trädde i kraft och före den 12 juni 2013, det vill säga dagen för den övergångsperiod som anges i artikel 3.5 i detta direktiv.
84. Det problem som omedelbart framträder är huruvida artikel 3.5 i direktiv 2005/29 enbart berör striktare nationella bestämmelser som redan tillämpades när direktivet trädde i kraft, med tanke på att formuleringen ”skall … fortsätta att få tillämpa” tycks utesluta att bestämmelser av detta slag får införas efter att direktiv 2005/29 tillkommit.
85. Min tolkning är att artikel 3.5 enbart syftar på nationella bestämmelser som redan var tillämpliga när direktiv 2005/29 trädde i kraft. Oavsett hur det förhåller sig med den saken, är det avgörande i detta fall inte i första hand huruvida de striktare nationella bestämmelserna var tillämpliga när direktivet trädde i kraft, utan snarare huruvida dessa bestämmelser kunde antas för att genomföra direktiv som innehåller klausuler om minsta harmonisering i den mening som avses i artikel 3.5.
86. Det ska beaktas att denna bestämmelse hänvisar till ”nationella bestämmelser … vilka är mer inskränkande eller mer föreskrivande än bestämmelserna i detta direktiv och vilka genomför direktiv som innehåller klausuler om minsta harmonisering”. Enligt min mening kan då sådana direktiv, om de medger att striktare bestämmelser införs i efterhand, också antas vara tillämpliga enligt artikel 3.5 i direktiv 2005/29.
87. Samtidigt medger artikel 8 i direktiv 95/577 att medlemsstaterna får ” anta
eller bibehålla”(22) striktare bestämmelser, vilket jag tolkar som att det saknar betydelse om dessa antas efter att direktiv 2005/29 trätt i kraft.
88. Med detta sagt, ska det härefter i princip prövas huruvida, såsom krävs i ovannämnda artikel 3.5, de nationella bestämmelserna i fråga är ”väsentliga för att tillförsäkra att konsumenterna ges tillräckligt skydd mot otillbörliga affärsmetoder och … stå[r] i proportion till detta mål”.
89. Jag finner det inte nödvändigt att avgöra dessa båda frågor, då det inte råder något tvivel om att medlemsstatens skyldighet enligt artikel 3.6 i direktiv 2005/29 att ”omgående underrätta kommissionen om eventuella nationella bestämmelser som tillämpas med stöd av punkt 5” hur som helst inte är uppfylld.
90. De belgiska myndigheterna informerade vid den aktuella tidpunkten inte ”omgående” om de striktare bestämmelserna i artikel 4.1 tredje stycket i lagen av den 25 juni 1993, som infördes genom artikel 7 i lagen av den 4 juli 2005, och i artikel 5.1 i den kungliga förordningen av den 24 september 2006. Under dessa omständigheter förefaller det för mig uppenbart att övergångsbestämmelsen i artikel 3.5 i direktiv 2005/29 inte är tillämplig i detta fall och att talan om fördragsbrott mot Konungariket Belgien därmed ska bifallas såvitt avser denna grund.
91. Eftersom talan mot Konungariket Belgien således ska bifallas på samtliga punkter, ska medlemsstaten i enlighet med artikel 138.1 i rättegångsreglerna förpliktas att ersätta rättegångskostnaderna.
VI – Förslag till avgörande
92. Mot bakgrund av det ovan anförda föreslår jag att domstolen beslutar följande:
1) Konungariket Belgien har underlåtit att uppfylla sina skyldigheter enligt artikel 3 jämförd med artikel 2 b och d i direktiv 2005/29 genom att utesluta fria yrkesutövare samt tandläkare och sjukgymnaster från tillämpningsområdet för lagen av den 5 juni 2007, genom vilken nämnda direktiv införlivades med nationell rätt.
2) Konungariket Belgien har underlåtit att uppfylla sina skyldigheter enligt artikel 4 i direktiv 2005/29 genom att i artikel 43.2 i lagen av den 14 juli 1991 och i artiklarna 20, 21 och 29 i lagen av den 6 april 2010 föreskriva ett mer inskränkande och mer föreskrivande skydd än vad som föreskrivs i direktivet.
3) Konungariket Belgien har underlåtit att uppfylla sina skyldigheter enligt artikel 4 i direktiv 2005/29 genom att i artikel 4.1 tredje stycket i lagen av den 25 juni 1993, som infördes genom artikel 7 i lagen av den 4 juli 2005, förbjuda viss ambulerande hemförsäljning och genom att i artikel 5.1 i den kungliga förordningen av den 24 september 2006 förbjuda att vissa produkter säljs genom ambulerande försäljning.
4) Konungariket Belgien ska ersätta rättegångskostnaderna.
(1) .
(2)  –	Europaparlamentets och rådets direktiv 2005/29/EG av den 11 maj 2005 om otillbörliga affärsmetoder som tillämpas av näringsidkare gentemot konsumenter på den inre marknaden och om ändring av rådets direktiv 84/450/EEG och Europaparlamentets och rådets direktiv 97/7/EG, 98/27/EG och 2002/65/EG samt Europaparlamentets och rådets förordning (EG) nr 2006/2004 (EUT L 149, s. 22).
(3)  – Rådets direktiv 85/577/EEG av den 20 december 1985 för att skydda konsumenten i de fall då avtal ingås utanför fasta affärslokaler (EGT L 372, s. 31; svensk specialutgåva, område 15, volym 7, s. 83).
(4)  – Europaparlamentets och rådets direktiv 98/6/EG av den 16 februari 1998 om konsumentskydd i samband med prismärkning av varor som erbjuds konsumenter (EGT L 80, s. 27).
(5)  –	Moniteur belge
av den 21 juni 2007, nr 2007011259, s. 34272.
(6)  –	Moniteur belge
av den 12 april 2010, nr 2010011166, s. 20803.
(7)  –	Moniteur belge
av den 20 november 2002, nr 2002009820, s. 51704.
(8)  –	Moniteur belge
av den 30 september 1993, nr 199301806, s. 21526.
(9)  –	Moniteur belge
av de 25 augusti 2005, nr 258, s. 36965.
(10)  –	Moniteur belge
av den 29 september 2006, nr 2006022950, s. 50488.
(11)  –	Rådets direktiv 84/450/EEG av den 10 september 1984 om tillnärmning av medlemsstaternas lagar och andra författningar om vilseledande reklam (EGT L 250, s. 17; svensk specialutgåva, område 15, volym 4, s. 211).
(12)  –	Dom av den 10 maj 2001 i mål C‑144/99, kommissionen mot Nederländerna (REG 2001, s. I‑3541), punkt 21.
(13)  –	Detta bekräftades uttryckligen i beslut av den 15 december 2011 i mål C‑126/11, Inno, punkt 30, med hänvisning till den rättspraxis som etablerats genom dom av den 14 januari 2010 i mål C‑304/08, Plus Warenhandelsgesellschaft (REU 2010, s. I‑217), och av den 9 november 2010 i mål C‑540/08, Mediaprint Zeitungs- und Zeitschriftenverlag (REU 2010, s. I‑10909).
(14)  –	Domen i det ovannämnda målet Plus Warenhandelsgesellschaft, punkt 36.
(15)  –	Domen i det ovannämnda målet Plus Warenhandelsgesellschaft, punkt 41.
(16)  – Punkt 36 i svaromålet.
(17)  –	Skäl 12 i direktiv 98/6.
(18)  –	Artikel 2 i direktivet definierar försäljningspris som ”det slutliga priset på en enhet eller en bestämd mängd av en vara …” och jämförpris som ”det slutliga priset … på ett kilo, en liter, en meter, en kvadratmeter eller en kubikmeter av en vara eller en annan mängdenhet som i de berörda medlemsstaterna i stor utsträckning och traditionellt används vid försäljning av vissa varor”. Slutligen är enligt denna bestämmelse en vara som säljs i lös vikt ”en vara som inte är färdigförpackad och som mäts upp i konsumentens närvaro”.
(19)  –	Båda priserna ska anges på alla varor som konsumenter erbjuds av näringsidkare (artikel 3). De ska båda vara entydiga och tydliga, och jämförpriset ska hänföra sig till en mängd som anges i enlighet med nationella bestämmelser och gemenskapsbestämmelser (artikel 4). Möjligheterna att göra undantag preciseras i artikel 5.
(20)  – KOM(2003) 356 slutlig - COD 2003/0134.
(21)  –	Domen i det ovannämnda målet Plus Warengesellschaft, punkt 50.
(22)  – Min kursivering.