62024CJ0328_RES
Mål C‑328/24 P
Constantin Mincu Pătrașcu Brâncuși
mot
Europeiska åklagarmyndigheten
Domstolens dom (femte avdelningen) av den 16 april 2026
”Överklagande – Institutionell rätt – Förordning (EU) 2017/1939 – Europeiska åklagarmyndigheten – Artikel 42.1 – Processuella beslut av Europeiska åklagarmyndigheten som är avsedda att ha rättsverkan i förhållande till tredje man – Laglighetsprövning i nationell domstol av sådana beslut – Invändning om rättsstridighet – Upptagande till prövning – Unionsdomstolens exklusiva behörighet att pröva lagligheten av unionsrättsakter – Artikel 86.2 och 86.3 FEUF – Europeiska åklagarmyndighetens utförande av åklagares uppgifter i medlemsstaternas domstolar – Unionslagstiftaren har befogenhet att fastställa vilka regler som ska gälla för laglighetsprövning i domstol av Europeiska åklagarmyndighetens processuella beslut – Otillåtet undantag från artikel 263 FEUF – Föreligger inte – Artikel 47 i Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna – Rätten till ett effektivt domstolsskydd – Kränkning – Föreligger inte – Tribunalen saknar behörighet”
Överklagande – Grunder – Upptagande till prövning – Villkor – Klaganden har utformat sitt överklagande med stöd av argument som redan åberopats vid tribunalen
(Artikel 256.1 andra stycket FEUF; domstolens stadga, artikel 58 första stycket; domstolens rättegångsregler, artiklarna 168.1 d och 169.2)
(se punkterna 38–40)
Talan om ogiltigförklaring – Sakprövningsförutsättningar – Unionsdomstolens behörighet – Fråga som omfattas av tvingande rätt – Invändning om rättsstridighet som syftar till att visa att en sekundärrättsakt strider mot unionens primärrätt – Sekundärrättsakt som utesluter unionsdomstolens behörighet på ett visst område – Skyldighet för unionsdomstolen att pröva en sådan invändning innan den förklarar sig obehörig att pröva talan i huvudsaken
(Artiklarna 256.1 andra stycket och 263 FEUF; rådets Eppo-förordningen, artikel 42)
(se punkterna 53 och 58–61)
Talan om ogiltigförklaring – Unionsdomstolens behörighet – Talan om ogiltigförklaring av ett beslut fattat av en permanent avdelning vid Europeiska åklagarmyndigheten om att åtal ska väckas i ett ärende som rör sökanden – Europeiska åklagarmyndighetens processuella beslut – Omfattas inte av unionsdomstolens behörighet – Omfattas av de nationella domstolarnas behörighet – Rätt till ett effektivt domstolsskydd – Åsidosättande – Föreligger inte
(Artiklarna 19.1 och 19.3 FEU; artiklarna 86.1–86.3, 263 fjärde stycket och 277 FEUF; Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna, artiklarna 47 och 48; rådets Eppo-förordningen, skälen 83, 85, 86, 87 första stycket och 88 samt artiklarna 10.2, 13.1, 28.1, 30.5, 31.3, 36, 37.2, 41 och 42.1–42.3 och 42.8)
(se punkterna 64–91 och 96–100)
Överklagande – Grunder – Rättegångsfel – Beslut om att en invändning om rättegångshinder ska prövas i samband med att målet avgörs i sak – Tribunalens utrymme för skönsmässig bedömning
(Artikel 256 FEUF; tribunalens rättegångsregler, artikel 130.1 och 130.7)
(se punkt 106)
Resumé
I ett mål om ett överklagat avgörande från tribunalen lämnar domstolen överklagandet utan bifall och redogör i domskälen på ett klargörande sätt för förhållandet mellan den fördragsfästa ordningen för domstolsprövning och artikel 42.1 i förordningen om Europeiska åklagarmyndigheten (Eppo), (
1
) som föreskriver att laglighetsprövningen av Eppos processuella beslut som är avsedda att ha rättsverkan i förhållande till tredje man ska göras av behörig nationell domstol.
Bakgrunden till målet vid domstolen är följande. Klaganden i målet är en rumänsk medborgare som var föremål för en Eppo-utredning. Inom ramen för denna utredning beslutade en av Eppos permanenta avdelningar att åtal skulle väckas mot honom vid en rumänsk brottmålsdomstol. Klaganden väckte sedermera talan vid tribunalen och yrkade att den skulle ogiltigförklara detta beslut. I samband med detta framställde han även en invändning om rättsstridighet avseende artikel 42 i Eppo-förordningen. Tribunalen avgjorde målet genom beslut, i vilket den förklarade sig obehörig att pröva talan av det skälet att laglighetsprövningen av Eppos processuella beslut omfattas av de nationella domstolarnas behörighet.
Domstolens bedömning
Domstolen slår fast att tribunalen gjorde en felaktig rättstillämpning i det överklagade beslutet. Denna bestod i att tribunalen förklarade sig obehörig att pröva klagandens talan om ogiltigförklaring av ett av Eppo fattat processuellt beslut, i den mening som avses i artikel 42.1 i Eppo-förordningen, utan att först ha gjort en prövning av frågan huruvida unionens primärrätt utgjorde hinder för en sådan obehörighetsförklaring.
Enligt domstolen kan tribunalen nämligen inte anses ha rätt att förklara sig obehörig att pröva en talan utan att först ha gjort en prövning av samtliga omständigheter som en sökande åberopat i syfte just att visa att tribunalen är behörig att pröva den aktuella talan. Domstolen anför närmare bestämt att det visserligen framgår av fast rättspraxis att den omständigheten att det finns hinder mot att ta upp talan i huvudsaken till prövning utgör hinder mot att ta upp en till stöd för denna talan framställd invändning om rättsstridighet. Denna praxis kan dock inte anses innebära att det skulle vara möjligt för tribunalen att, med hänvisning till att den saknar behörighet att pröva talan i huvudsaken, förklara sig obehörig att pröva en sökandes argumentation som går ut på att visa att en sekundärrättslig bestämmelse är ogiltig mot bakgrund av unionens primärrätt, i fall där tribunalen grundar sin obehörighet vad gäller talan i huvudsaken just på den aktuella sekundärrättsliga bestämmelsen. Den slutsats som kan dras av rättspraxis är enligt domstolen således följande. I ett mål där sökanden har framställt en invändning om rättsstridighet mot en sekundärrättslig bestämmelse, vars innebörd är att det beslut från ett unionsorgan som avses med sökandens talan om ogiltigförklaring är undantaget från alla former av domstolsprövning, och där sökanden till stöd för denna invändning har gjort gällande att nämnda bestämmelse strider mot artikel 263 FEUF, ankommer det på tribunalen att göra en prövning i sak av invändningen om rättsstridighet för att därefter eventuellt förklara sig behörig att göra en laglighetsprövning av det angripna beslutet med stöd av artikel 263 FEUF. Därigenom kan sökandens rätt till en effektiv domstolsprövning av nämnda beslut anses ha blivit tillgodosedd.
Domstolen slår dock fast att unionsdomstolens behörighet enligt artikel 19 FEU och artikel 263 FEUF inte undergrävs genom unionslagstiftarens val att ge de nationella domstolarna behörighet att pröva lagligheten av de av Eppos processuella beslut som är avsedda att ha rättsverkan i förhållande till tredje man.
I detta avseende påpekar domstolen att den behörighetsfördelning mellan de nationella domstolarna och unionsdomstolen som fastställs i artikel 42 i Eppo-förordningen inte utgör en otillåten avvikelse från unionsdomstolens exklusiva behörighet att med stöd av artikel 263 FEUF göra en laglighetsprövning av beslut eller andra åtgärder från unionens organ eller byråer. Domstolen konstaterar att unionslagstiftaren i Eppo-förordningen har valt en reglering av domstolsprövningen som innebär följande. Nationella domstolar ska ha exklusiv behörighet enbart när det gäller laglighetsprövning av Eppos processuella beslut som är avsedda att ha rättsverkan i förhållande till tredje man. De nationella domstolarnas behörighet omfattar dock inte Eppos beslut att avskriva ett ärende. I övriga fall ska unionsdomstolen vara behörig. Enligt domstolen kan unionslagstiftaren därigenom inte anses ha överskridit gränserna för sin befogenhet enligt artikel 86.3 FEUF att fastställa ”regler för domstolskontroll av de processuella åtgärder som [Eppo] beslutar när den utövar sin verksamhet”.
Domstolen konstaterar vidare att de uppgifter som Eppo tilldelas genom EUF-fördraget är av särskild karaktär och att unionslagstiftaren i detta fördrag ges omfattande befogenheter att fastställa de institutionella och processuella regler som ska gälla för Eppo när den fullgör sina uppgifter. Domstolen finner mot bakgrund av detta att uttrycket ”regler för domstolskontroll av de processuella åtgärder som [Eppo] beslutar” ska tolkas på så sätt att det inte endast omfattar att fastställa särskilda villkor och former när det gäller fysiska och juridiska personers möjlighet att väcka talan om ogiltigförklaring av sådana processuella beslut, utan även, i förekommande fall, att fastställa särskilda regler om behörighet i fråga om laglighetsprövning.
Denna institutionella och processuella reglering är utformad på så sätt att de rättsliga konsekvenser som Eppos processuella beslut får för tredje man till stor del bestäms av nationell rätt. Domstolen påpekar dessutom att Eppos processuella beslut utgör ett led i en brottmålsprocess där den slutliga befogenheten att bestämma utgången uteslutande tillkommer de nationella domstolarna, vilka har ett utrymme att fritt bedöma den bevisning som läggs fram i det aktuella brottmålet. Av det nu redovisade drar domstolen slutsatsen att de nationella domstolarnas behörighet att pröva lagligheten av Eppos processuella beslut inte utgör en otillåten avvikelse från artikel 263 FEUF. Den tillägger att denna bedömning i fråga om behörighetsfördelningen vinner stöd av den allmänna systematiken i artikel 42 i Eppo-förordningen.
Därutöver påpekar domstolen att artikel 47 i Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna inte kan ge unionsdomstolen behörighet i fall där den inte har en fördragsstadgad behörighet. Syftet med nämnda artikel är inte heller att ändra den fördragsstadgade ordningen för domstolsprövning, i synnerhet inte de bestämmelser som reglerar förutsättningarna för upptagande till prövning av en talan som väcks direkt vid unionsdomstolen. Under alla omständigheter finner domstolen att artikel 42.1 i Eppo-förordningen säkerställer att enskildas rätt till ett effektivt domstolsskydd tillgodoses.
Tolkad i ljuset av artikel 41 och skälen i Eppo-förordningen får ordningen för domstolsprövning av Eppos processuella beslut som är avsedda att ha rättsverkan i förhållande till tredje man nämligen anses säkerställa att Eppo iakttar berörda personers grundläggande rättigheter. Härtill kommer att medlemsstaterna är skyldiga att säkerställa effektiva överklagandemöjligheter.
Artikel 42.1 i Eppo-förordningen måste dessutom tolkas mot bakgrund av systematiken i artikel 42 i dess helhet och vid en sådan tolkning får bestämmelsen anses ligga helt i linje med det fullständiga system med rättsmedel och förfaranden för prövning av unionsrättsakters lagenlighet som inrättats genom EUF-fördraget. Detta särskilt eftersom denna bestämmelse är avsedd att läsas ihop med artikel 42.2 i förordningen, enligt vilken systemet med förhandsavgöranden ska vara tillämpligt på laglighetsprövning av Eppos processuella beslut. Därigenom säkerställs att alla frågor som rör tolkningen eller giltigheten av unionsrätten – vilket inbegriper processuella beslut av Eppo som enskilda överklagat till behörig nationell domstol och själva Eppo-förordningen – kan bli föremål för unionsdomstolens prövning.
(
1
)	Rådets förordning (EU) 2017/1939 av den 12 oktober 2017 om genomförande av fördjupat samarbete om inrättande av Europeiska åklagarmyndigheten (EUT L 283, 2017, s. 1) (nedan kallad Eppo-förordningen).