62020CO0491
TIESAS RĪKOJUMS (otrā palāta)
2022. gada 22. decembrī (
*1
)
[Teksts labots ar 2023. gada 2. marta rīkojumu]
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Tiesas Reglamenta 53. panta 2. punkts – LESD 267. pants – Savienības tiesību interpretācijas nepieciešamība, lai iesniedzējtiesa varētu taisīt spriedumu – Neesamība – Acīmredzama nepieņemamība
Apvienotajās lietās no C‑491/20 līdz C‑496/20, C‑506/20, C‑509/20 un C‑511/20
par lūgumiem sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši LESD 267. pantam, ko Sąd Najwyższy (Izba Pracy i Ubezpieczeń Społecznych) (Augstākā tiesa (Darba un sociālā nodrošinājuma lietu palāta), Polija) iesniegusi ar 2020. gada 15. jūlija lēmumiem un kas Tiesā reģistrēti 2020. gada 24. septembrī (C‑491/20), 2020. gada 25. septembrī (C‑492/20), 2020. gada 28. septembrī (C‑493/20), 2020. gada 2. oktobrī (C‑494/20 un C‑495/20), 2020. gada 6. oktobrī (C‑496/20), 2020. gada 9. oktobrī (C‑506/20), 2020. gada 22. septembrī (C‑509/20) un 2020. gada 13. oktobrī (C‑511/20), tiesvedībās
W. Ż.
pret
A. S.,
Sąd Najwyższy,
piedaloties
Prokurator Generalny
(C‑491/20),
un
W. Ż.
pret
K. Z.,
Skarb Państwa – Sąd Najwyższy,
piedaloties
Prokurator Generalny
(C‑492/20),
un
P. J.
pret
A. T.,
R. W.,
Sąd Najwyższy,
piedaloties
Prokurator Generalny
(C‑493/20),
un
K. M.
pret
T. P.,
Skarb Państwa – Sąd Najwyższy,
piedaloties
Prokurator Generalny
(C‑494/20),
un
T. M.
pret
T. D.,
M. D.,
P. K.,
J. L.,
M. L.,
O. N.,
G. Z.,
A. S.,
Skarb Państwa – Sąd Najwyższy,
piedaloties
[labots ar 2023. gada 2. marta rīkojumu]
Prokurator Generalny
(C‑495/20),
un
M. F.
pret
T. P.,
piedaloties
Prokurator Generalny
(C‑496/20),
un
T. B.
pret
T. D.,
M. D.,
P. K.,
J. L.,
M. L.,
O. N.,
G. Z.,
A. S.,
Skarb Państwa – Sąd Najwyższy,
piedaloties
Prokurator Generalny
(C‑506/20),
un
M. F.
pret
J. M.,
piedaloties
Prokurator Generalny,
Rzecznik Praw Obywatelskich
(C‑509/20),
un
B. S.
pret
T. D.,
M. D.,
P. K.,
J. L.,
M. L.,
O. N.,
Skarb Państwa – Sąd Najwyższy,
piedaloties
Prokurator Generalny
(C‑511/20),
TIESA (otrā palāta)
šādā sastāvā: palātas priekšsēdētāja A. Prehala [A. Prechal] (referente), tiesneši M. L. Arasteja Saūna [M. L. Arastey Sahún], F. Biltšens [F. Biltgen], N. Vāls [N. Wahl) un J. Pasers [J. Passer],
ģenerāladvokāts: E. M. Kolinss [A. M. Collins],
sekretārs: A. Kalots Eskobars [A. Calot Escobar],
ņemot vērā rakstveida procesu,
ņemot vērā apsvērumus, ko snieguši:
–
W. Ż. vārdā – S. Gregorczyk-Abram, M. Pietrzak un M. Wawrykiewicz, adwokaci,
–
A. S. – savā vārdā,
–
K. Z. – savā vārdā,
–
P. J. vārdā – S. Gregorczyk-Abram un M. Wawrykiewicz, adwokaci,
–
A. T. – savā vārdā,
–
K. M. vārdā – M. Jabłoński, adwokat,
–
T. P. – savā vārdā,
–
T. M., T. B. un B. S. vārdā – M. Gajdus, adwokat,
–
M. F. vārdā – W. Popiołek, radca prawny,
–
P. K. – savā vārdā,
–
Sąd Najwyższy vārdā – M. Manowska,
–
Prokurator Generalny vārdā – R. Hernand un M. Pasionek,
–
Rzecznik Praw Obywatelskich vārdā – M. Taborowski un M. Wróblewski,
–
Polijas valdības vārdā – B. Majczyna, pārstāvis,
–
Eiropas Komisijas vārdā – K. Herrmann un P. J. O. Van Nuffel, pārstāvji,
ņemot vērā pēc ģenerāladvokāta uzklausīšanas pieņemto lēmumu lietu izlemt, izdodot motivētu rīkojumu atbilstoši Tiesas Reglamenta 53. panta 2. punktam,
izdod šo rīkojumu.
Rīkojums
1
Lūgumi sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par LES 2. panta, 4. panta 2. un 3. punkta, 6. panta 3. punkta un 19. panta 1. punkta otrās daļas, LESD 267. panta, kā arī Eiropas Savienības Pamattiesību hartas (turpmāk tekstā – “Harta”) 47. panta interpretāciju.
2
Šie lūgumi ir iesniegti tiesvedībās starp W. Ż. (C‑491/20 un C‑492/20), P. J. (C‑493/20), K. M. (C‑494/20), T. M. (C‑495/20), M. F. (C‑496/20 un C‑509/20), T. B. (C‑506/20) un B. S. (C‑511/20), no vienas puses, un A. S. (C‑491/20), K. Z. (C‑492/20), A. T. un R. W. (C‑493/20), T. P. (C‑494/20 un C‑496/20), T. D., M. D., P. K., J. L., M. L. un O. N. (C‑495/20, C‑506/20 un C‑511/20), G. Z. un A. S. (C‑495/20 un C‑506/20), J. M. (C‑509/20), kā arī Sąd Najwyższy (Augstākā tiesa, Polija) (C‑491/20 un C‑493/20) un Skarb Państwa – Sąd Najwyższy (Valsts kase – Augstākā tiesa, Polija) (C‑492/20, C‑494/20, C‑495/20, C‑506/20 un C‑511/20), no otras puses, par lūgumiem konstatēt dienesta attiecību neesamību starp dažādām personām, kas pilda tiesneša pienākumus Sąd Najwyższy (Augstākā tiesa), no vienas puses, un šo tiesu, no otras puses.
Atbilstošās valsts tiesību normas
Konstitūcija
3
Konstytucja Rzeczypospolitej Polskiej (Polijas Republikas Konstitūcija, turpmāk tekstā – “Konstitūcija”) 144. panta 2. un 3. punkts ir izteikts šādi:
“2.   Lai Republikas prezidenta oficiālie akti būtu spēkā, tie ir jāparaksta arī Ministru padomes priekšsēdētājam, kurš par to ir atbildīgs attiecībā pret Sejm [(Parlamenta apakšpalāta, Polija)].
3.   Šā panta 2. punkta noteikumus nepiemēro šādos gadījumos:
[..]
17)
tiesnešu iecelšana amatā;
[..].”
4
Saskaņā ar Konstitūcijas 179. pantu Republikas prezidents uz nenoteiktu laiku ieceļ tiesnešus amatā pēc Krajowa Rada Sądownictwa (Valsts tiesu padome, Polija; turpmāk tekstā – “KRS”) priekšlikuma.
Civilprocesa kodekss
5
Kodeks postępowania cywilnego (Civilprocesa kodekss) 189. pantā ir noteikts:
“Prasītājs var celt tiesā prasību konstatēt noteiktu tiesisko attiecību vai tiesību esamību vai neesamību, ja tam ir leģitīma interese celt prasību.”
Likums par Augstāko tiesu
6
2017. gada 8. decembraUstawa o Sądzie Najwyższym (Likums par Augstāko tiesu; 2018. gada Dz. U., 5. pozīcija) stājās spēkā 2018. gada 3. aprīlī. It īpaši ar šo likumu Sąd Najwyższy (Augstākā tiesa) tika izveidotas divas jaunas palātas, proti, pirmkārt, Izba Dyscyplinarna (Disciplinārlietu palāta) un, otrkārt, Izba Kontroli Nadzwyczajnej i Spraw Publicznych Sądu Nawyższego (Augstākās tiesas Ārkārtas kontroles un publisko lietu palāta).
7
Saskaņā ar Likuma par Augstāko tiesu 27. panta 1. punktu:
“Disciplinārlietu palātas kompetencē ir izskatīt šādas lietas:
1)
disciplinārlietas:
a)
kuras ierosinātas pret [Sąd Najwyższy (Augstākā tiesa)] tiesnešiem;
b)
kuras [Sąd Najwyższy (Augstākā tiesa)] izskata saistībā ar disciplinārlietām, kas ierosinātas, pamatojoties uz šādiem likumiem:
[..]
–
Likums par vispārējās jurisdikcijas tiesu organizāciju [..],
[..]
[..]
2)
lietas darba un sociālā nodrošinājuma tiesību jomā attiecībā uz [Sąd Najwyższy (Augstākā tiesa)] tiesnešiem;
[..].”
8
Likuma par Augstāko tiesu 73. panta 1. punktā ir noteikts:
“Disciplinārlietu tiesas disciplinārlietās par [Sąd Najwyższy (Augstākā tiesa)] tiesnešiem ir:
1)
pirmajā instancē: [Sąd Najwyższy (Augstākā tiesa)] divu Disciplinārlietu palātas tiesnešu un viena [Sąd Najwyższy (Augstākā tiesa)] piesēdētāja sastāvā;
2)
apelācijas instancē: [Sąd Najwyższy (Augstākā tiesa)] trīs Disciplinārlietu palātas tiesnešu un divu [Sąd Najwyższy (Augstākā tiesa)] piesēdētāju sastāvā.”
9
Likums par Augstāko tiesu vairākkārt tika grozīts, tostarp ar 2019. gada 20. decembraUstawa o zmianie ustawy – Prawo o ustroju sądów powszechnych, ustawy o Sądzie Najwyższym oraz niektórych innych ustaw (Likums par grozījumiem Likumā par vispārējās jurisdikcijas tiesu organizāciju, Likumā par Augstāko tiesu un dažos citos likumos; 2020. gada Dz. U., 190. pozīcija).
10
Likuma par Augstāko tiesu, redakcijā ar grozījumiem, kas izdarīti ar 2019. gada 20. decembra likumu, 26. panta 2. punktā ir noteikts:
“Ārkārtas kontroles un publisko lietu palātas kompetencē ir izskatīt pieteikumus vai paziņojumus par tiesneša noraidīšanu vai tās tiesas izraudzīšanos, kurā jāveic tiesvedība, tostarp iebildumus par tiesas vai tiesneša neatkarības neesamību. Lietu izskatošā tiesa nekavējoties nosūta pieteikumu Ārkārtas kontroles un publisko lietu palātas priekšsēdētājam, lai to izskata saskaņā ar noteikumiem, kas paredzēti atsevišķās tiesību normās. [..]”
11
Likuma par Augstāko tiesu, redakcijā ar grozījumiem, kas izdarīti ar 2019. gada 20. decembra likumu, 29. panta 2. un 3. punktā ir noteikts:
“2.   Saistībā ar [Sąd Najwyższy (Augstākā tiesa)] vai tās struktūrvienību darbību nav pieļaujams apšaubīt [tiesu], valsts konstitucionālo struktūru vai kontroles un tiesību aizsardzības struktūru leģitimitāti.
3.   [Sąd Najwyższy (Augstākā tiesa)] vai kāda cita varas struktūra nevar ne konstatēt, ne izvērtēt tiesneša iecelšanas amatā vai no tās izrietošo pilnvaru spriest tiesu likumīgumu.”
Likums par vispārējās jurisdikcijas tiesu organizāciju
12
Grozītā 2001. gada 27. jūlijaUstawa – Prawo o ustroju sądów powszechnych (Likums par vispārējās jurisdikcijas tiesu organizāciju; 2018. gada Dz. U., 23. pozīcija) 110. pantā ir noteikts:
“1.   Tiesnešu disciplinārlietas izlemj:
1)
pirmajā instancē:
a)
apelācijas tiesās ietilpstošās disciplinārlietu tiesas trīs tiesnešu sastāvā;
[..].
3.   Disciplinārlietu tiesa, kurā savus pienākumus pilda tiesnesis, uz kuru attiecas disciplinārlieta, nevar izskatīt 1. punkta 1. apakšpunkta a) punktā minētās lietas. Disciplinārlietu tiesu, kuras kompetencē ir izskatīt lietu, pēc lūguma, ko izteikusi par disciplinārlietām atbildīgā amatpersona, nosaka [Sąd Najwyższy (Augstākā tiesa)] priekšsēdētājs, kurš vada Disciplinārlietu palātas darbus.
[..]”
Likums par KRS
13
KRS darbību reglamentē 2011. gada 12. maijaUstawa o Krajowej Radzie Sądownictwa (Likums par Valsts tiesu padomi; 2011. gada Dz. U., Nr. 126, 714. pozīcija), redakcijā ar grozījumiem, kas izdarīti tostarp ar 2017. gada 8. decembraUstawa o zmianie ustawy o Krajowej Radzie Sądownictwa oraz niektórych innych ustaw (Likums par grozījumiem Likumā par Valsts tiesu padomi un dažos citos likumos; 2018. gada Dz. U., 3. pozīcija) un ar 2018. gada 20. jūlijaUstawa o zmianie ustawy – Prawo o ustroju sądów powszechnych oraz niektórych innych ustaw (Likums par grozījumiem Likumā par vispārējās jurisdikcijas tiesu organizāciju un dažos citos likumos; 2018. gada Dz. U., 1443. pozīcija) (turpmāk tekstā – “Likums par KRS”).
14
Likuma par KRS 37. panta 1. punktā ir noteikts:
“Ja tiesneša amatam ir pieteikušies vairāki kandidāti, [KRS] kopīgi pārbauda un izvērtē visas izvirzītās kandidatūras. Šajā situācijā [KRS] pieņem rezolūciju, kas ietver tās lēmumus attiecībā uz visiem kandidātiem par priekšlikuma iesniegšanu tiesneša iecelšanai amatā.”
15
Šī likuma 43. panta 2. punktā ir noteikts:
“Ja 37. panta 1. punktā minēto rezolūciju nav pārsūdzējuši visi procedūras dalībnieki, tad tā stājas spēkā daļā, kas ietver lēmumu neiesniegt priekšlikumu par iecelšanu tiesneša amatā attiecībā uz procedūras dalībniekiem, kuri rezolūciju nav pārsūdzējuši, ievērojot 44. panta 1.b punkta noteikumus.”
16
Minētā likuma 44. pantā ir noteikts:
“1.   Procedūras dalībnieks var iesniegt pārsūdzību [Sąd Najwyższy (Augstākā tiesa)], norādot, ka [KRS] rezolūcija ir nelikumīga, ja vien citās tiesību normās nav paredzēts citādi. [..]
1.a   Individuālajās lietās, kas attiecas uz personu iecelšanu [Sąd Najwyższy (Augstākā tiesa)] tiesneša amatā, pārsūdzība ir iesniedzama [Naczelny Sąd Administracyjny (Augstākā administratīvā tiesa, Polija)]. Šajās lietās nevar vērsties ar pārsūdzību [Sąd Najwyższy (Augstākā tiesa)]. Pārsūdzību, kas iesniegta [Naczelny Sąd Administracyjny (Augstākā administratīvā tiesa)], nevar balstīt uz pamatu, ka esot kļūdaini novērtēta kandidātu atbilstība kritērijiem, kas ņemti vērā, lemjot par priekšlikuma iesniegšanu attiecībā uz kandidāta iecelšanu [Sąd Najwyższy (Augstākā tiesa)] tiesneša amatā.
1.b   Ja 37. panta 1. punktā minēto rezolūciju nav pārsūdzējuši visi procedūras dalībnieki individuālajās lietās par iecelšanu [Sąd Najwyższy (Augstākā tiesa)] tiesneša amatā, tad minētā rezolūcija stājas spēkā daļā, kas attiecas uz lēmumu iesniegt priekšlikumu kandidāta iecelšanai [Sąd Najwyższy (Augstākā tiesa)] tiesneša amatā, kā arī daļā, kas attiecas uz lēmumu neiesniegt priekšlikumu par to procedūras dalībnieku iecelšanu šīs pašas tiesas tiesneša amatā, kuri nav iesnieguši pārsūdzību.
[..]
4.   Individuālajās lietās par iecelšanu [Sąd Najwyższy (Augstākā tiesa)] tiesneša amatā tas, ka [Naczelny Sąd Administracyjny (Augstākā administratīvā tiesa)] atceļ [KRS] rezolūciju. kurā nolemts neiesniegt priekšlikumu par kandidāta iecelšanu [Sąd Najwyższy (Augstākā tiesa)] tiesneša amatā, ir līdzvērtīgs tam, ka tiek pieņemts procedūras dalībnieka, kurš ir iesniedzis pārsūdzību, pieteikums par savas kandidatūras izvirzīšanu vakantajam [Sąd Najwyższy (Augstākā tiesa)] tiesneša amatam, attiecībā uz kuru [Naczelny Sąd Administracyjny (Augstākā administratīvā tiesa)] lēmuma pasludināšanas dienā nav beigusies procedūra [KRS], vai arī – gadījumā, ja šādas procedūras nav, – nākamajai izsludinātajai vakantajai [Sąd Najwyższy (Augstākā tiesa)] tiesneša amata vietai.”
17
Likuma par KRS 44. panta 1.a punkts šajā pantā tika iekļauts ar 2017. gada 8. decembra Likumu par grozījumiem Likumā par Valsts tiesu padomi un dažos citos likumos, kurš stājās spēkā 2018. gada 17. janvārī, un šī panta 1.b un 4. punkts tajā tika iekļauts ar 2018. gada 20. jūlija Likumu par grozījumiem Likumā par vispārējās jurisdikcijas tiesu organizāciju un dažos citos likumos, kurš stājās spēkā 2018. gada 27. jūlijā. Pirms šo grozījumu izdarīšanas 1.a punktā minētās pārsūdzības bija iesniedzamas [Sąd Najwyższy (Augstākā tiesa)] saskaņā ar šī 44. panta 1. punktu.
18
Ar 2019. gada 25. marta spriedumu Trybunał Konstytucyjny (Konstitucionālā tiesa, Polija) Likuma par KRS 44. panta 1.a punktu atzina par nesaderīgu ar Konstitūcijas 184. pantu, būtībā ar pamatojumu, ka ar minēto 1.a punktu Naczelny Sąd Administracyjny (Augstākā administratīvā tiesa) piešķirtā kompetence nav pamatota nedz ar attiecīgo lietu raksturu, nedz ar minētās tiesas organizatoriskajām īpašībām, nedz ar tās piemēroto procedūru. Minētajā spriedumā Trybunał Konstytucyjny (Konstitucionālā tiesa) arī norādīja, ka līdz ar šo atzīšanu par neatbilstošu Konstitūcijai “obligāti tiek izbeigtas visas tiesvedības, kuras ir izskatīšanā un kuru pamatā ir atceltā tiesību norma”.
19
Pēc tam Likuma par KRS 44. pants tika grozīts ar 2019. gada 26. aprīļaUstawa o zmianie ustawy o Krajowej Radzie Sądownictwa oraz ustawy – Prawo o ustroju sądów administracyjnych (Likums par grozījumiem Likumā par Valsts tiesu padomi un Likumā par administratīvo tiesu sistēmu; 2019. gada Dz. U., 914. pozīcija), kas stājās spēkā 2019. gada 23. maijā. Grozītais minētā 44. panta 1. punkts tagad ir formulēts šādi:
“Procedūras dalībnieks var iesniegt pārsūdzību [Sąd Najwyższy (Augstākā tiesa)], norādot, ka [KRS] rezolūcija ir nelikumīga, ja vien citās tiesību normās nav paredzēts citādi. Nav iespējams iesniegt pārsūdzību individuālajās lietās, kas saistītas ar iecelšanu [Sąd Najwyższy (Augstākā tiesa)] tiesneša amatā.”
20
Turklāt šī 2019. gada 26. aprīļa likuma 3. pantā ir paredzēts, ka “lietas par [KRS] rezolūciju pārsūdzību individuālās lietās par iecelšanu [Sąd Najwyższy (Augstākā tiesa)] tiesneša amatā, kuras ir ierosinātas, bet nav pabeigtas pirms šā likuma spēkā stāšanās datuma, ipso jure jāizbeidz pirms sprieduma taisīšanas”.
Pamatlietas
Lieta C‑509/20
21
Saistībā ar lietas C‑509/20 pamatā esošo strīdu jau ir ticis iesniegts iepriekšējais lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, kura rezultātā tika pasludināts 2022. gada 22. marta spriedums Prokurator Generalny u.c. (Augstākās tiesas Disciplinārlietu palāta – Iecelšana) (C‑508/19, EU:C:2022:201, turpmāk tekstā – “spriedums Prokurator Generalny”).
22
M. F., kurš pilda tiesneša pienākumus Sąd Rejonowy w P. (P. rajona tiesa, Polija), vērsās Sąd Najwyższy (Augstākā tiesa), pamatojoties uz Civilprocesa kodeksa 189. pantu, ar prasību, lūdzot atzīt, ka starp J. M. un Sąd Najwyższy (Augstākā tiesa) nebija dienesta attiecību tādu pārkāpumu dēļ, kas esot pieļauti J. M. iecelšanā tiesneša amatā šīs tiesas Disciplinārlietu palātā (turpmāk tekstā – “Disciplinārlietu palāta”). Šo prasību M. F. iesniedza pēc tam, kad J. M., būdams Disciplinārlietu palātas priekšsēdētājs, pamatojoties uz grozītā Likuma par vispārējās jurisdikcijas tiesu organizāciju 110. panta 3. punktu, izdeva rīkojumu ar ko noteica Sąd Dyscyplinarny przy Sądzie Apelacyjnym w X (Disciplinārlietu tiesa pie X Apelācijas tiesas, Polija) par disciplinārlietu tiesu, kuras kompetencē ir izskatīt disciplinārlietu, kas ierosināta pret M. F. par viņa atbildībā esošo tiesvedību iespējamu aizkavēšanu un iespējamu kavēšanos viņa pieņemto nolēmumu motīvu daļas sagatavošanā.
23
Prasības pamatojumā M. F. apgalvoja, ka J. M. iecelšanas Sąd Najwyższy (Augstākā tiesa) tiesneša amatā spēkā neesamība izriet no tā, ka attiecīgajai personai tika izsniegts akts par to, ka Republikas prezidents viņu ieceļ amatā, lai gan KRS rezolūcija, ar kuru J. M. tika izvirzīts iecelšanai šajā amatā, tika pārsūdzēta Naczelny Sąd Administracyjny (Augstākā administratīvā tiesa), pamatojoties uz Likuma par KRS 44. panta 1.a punktu, un to darīja kandidāts, kurš minētajā rezolūcijā netika izvirzīts šim amatam. Turklāt atlases procedūra iecelšanai šajā amatā esot notikusi pēc Republikas prezidenta paziņojuma, kuru nebija līdzparakstījis Konstitūcijas 144. pantā prasītais ministrs.
24
M. F. arī lūdza, lai iecelšana amatā tiktu apstrīdēta attiecībā uz visām personām, kuras ieceltas par tiesnešiem Disciplinārlietu palātā, un lai nolēmuma pieņemšanai par viņa prasību tiktu izraudzīta Sąd Najwyższy (Augstākā tiesa) Izba Pracy i Ubezpieczeń Społecznych (Darba un sociālā nodrošinājuma lietu palāta; turpmāk tekstā – “Darba un sociālā nodrošinājuma lietu palāta”), nevis Disciplinārlietu palāta, kurai parasti ir kompetence izskatīt šos jautājumus saskaņā ar Likuma par Augstāko tiesu 27. panta 1. punkta 2. apakšpunktu. Visbeidzot M. F. lūdza pagaidu noregulējuma kārtībā uz visu pamatlietas izskatīšanas laiku apturēt pret viņa ierosinātās disciplinārlietas izskatīšanu.
Lietas C‑494/20 un C‑496/20
25
Lietu C‑494/20 un C‑496/20 pamatā esošo strīdu konfigurācija ir gandrīz identiska lietas C‑509/20 pamatā esošā strīda konfigurācijai.
26
Proti, savās attiecīgajās prasībās, pirmkārt, Sąd Okręgowy w K. (K. apgabaltiesa, Polija) tiesnesis K. M., un, otrkārt, M. F. pieprasa, lai tiktu konstatēts, ka nepastāv dienesta attiecības starp T. P., kas ir J. M. pēctecis Disciplinārlietu palātas priekšsēdētāja amatā, un Sąd Najwyższy (Augstākā tiesa) saistībā ar apgalvotiem pārkāpumiem attiecīgās personas iecelšanā, kas ir līdzīgi tiem, kuri minēti šī rīkojuma 23. punktā.
27
Turklāt šīs prasības pamatlietā arī tika celtas pēc tam, kad T. P. izdeva rīkojumus par tādu disciplinārlietu tiesu izraudzīšanu, kurām jāizskata disciplinārlietas pret K. M. un M. F.: pirmajā gadījumā sakarā ar publiskajiem paziņojumiem, kas attiecās uz izskatīšanā esošu disciplinārlietu un ar ko tika apšaubīts KRS aktu neatkarīgums un likumība, kā arī Disciplinārlietu palātas konstitucionālais un apolitiskais raksturs, un – otrajā gadījumā – attiecībā uz apgalvotiem Savienības tiesību normu pārkāpumiem šīs personas pieņemtajos tiesas nolēmumos.
28
Visbeidzot, saistībā ar minētajām prasībām pamatlietā K. M. un M. F. ir iesnieguši pieteikumus par pagaidu noregulējumu un procesa organizatoriskajiem pasākumiem – līdzīgus tiem, kas minēti šī rīkojuma 24. punktā. K. M. arī lūdza pagaidu noregulējuma kārtībā aizliegt atbildētājam pamatlietā Sąd Najwyższy (Augstākā tiesa) tiesneša pienākumu izpildes turpināšanu un likt minētajai tiesai atbrīvot attiecīgo personu no jebkādiem tiesas spriešanas pienākumiem.
Lieta C‑493/20
29
Ar prasību pamatlietā Sąd Rejonowy w O. (O. rajona tiesa, Polija) tiesnesis P. J. lūdz konstatēt, ka nepastāv dienesta attiecības starp A. T. un R. W., no vienas puses, un Sąd Najwyższy (Augstākā tiesa), no otras puses, saistībā ar apgalvotiem pārkāpumiem viņu iecelšanā par Disciplinārlietu palātas tiesnešiem – līdzīgi tiem pārkāpumiem, kas minēti šī rīkojuma 23. punktā.
30
Šī prasība tika iesniegta pēc lēmuma, ar kuru Disciplinārlietu palāta trīs tiesnešu sastāvā, piedaloties A. T. un R. W., saistībā ar disciplinārlietu pret P. J. apstiprināja P. J. amata pilnvaru apturēšanu uz laiku, kamēr ilgst minētā procedūra, vienlaikus uz šīs atstādināšanas laiku samazinot viņa atalgojumu par 40 %. Minētais lēmums tika pieņemts, it īpaši pamatojoties uz to, ka P. J. bez juridiska pamata bija pieņēmis nolēmumu, ar kuru Sejm (Parlamenta apakšpalāta) sekretariāta vadītājam tika uzdots sagatavot to pilsoņu un tiesnešu sarakstus, kuri bija atbalstījuši kandidatūras uz jaunās KRS locekļu amatiem.
31
Savā prasībā pamatlietā P. J. arī izteica lūgumus par procesa organizatoriskajiem pasākumiem un pagaidu pasākumiem, kas ir līdzīgi šī rīkojuma 28. punktā minētajiem, tostarp lūgumu apturēt iepriekšējā punktā minētās disciplinārlietas izskatīšanu.
Lieta C‑492/20
32
Savā prasībā pamatlietā Sąd Okręgowy w K. (K. apgabaltiesa) tiesnesis W. Ż. lūdz konstatēt, ka nepastāv dienesta attiecības starp K. Z. un Sąd Najwyższy (Augstākā tiesa) tādu pārkāpumu dēļ, kas ir līdzīgi šī rīkojuma 23. punktā minētajiem un kas esot pieļauti attiecīgās personas iecelšanā tiesneša amatā minētās tiesas Izba Cywilna (Civillietu palāta, turpmāk tekstā – “Civillietu palāta”).
33
Šajā prasībā W. Ż. norāda, ka pret viņu šobrīd ir ierosināta disciplinārlieta par to, ka viņš kādā intervijā bija apšaubījis K. Z. iecelšanas amatā likumību un ka konstatējums par dienesta attiecību ar K. Z. neesamību ļautu viņam pietiekami atbalstīt paustās nostājas pamatotību. Iesniedzējtiesa arī atsaucas uz to, ka K. Z. kā Sąd Najwyższy (Augstākā tiesa) pirmā priekšsēdētāja pienākumu izpildītājs ir izdevis dekrētu, ar kuru tika atcelts viņa priekšgājēja dekrēts, un ir no jauna uzticējis Disciplinārlietu palātai pienākumu uzglabāt pret tiesnešiem ierosināto disciplinārlietu materiālus un nodrošināt administratīvo pārvaldību šajās lietās.
34
Visbeidzot – W. Ż. ir iesniedzis lūgumus veikt pagaidu pasākumus un procesa organizatoriskos pasākumus, kas ir līdzīgi šī rīkojuma 28. punktā minētajiem, un it īpaši lūdz panākt pret viņu uzsāktās disciplinārlietas apturēšanu. Viņš arī lūdz savākt pierādījumus saistībā ar iepriekšējā punktā minēto interviju.
Lieta C‑491/20
35
Prasībā pamatlietā tas pats W. Ż. lūdz konstatēt, ka nepastāv dienesta attiecības starp A. S. un Sąd Najwyższy (Augstākā tiesa) tādu pārkāpumu dēļ, kas ir līdzīgi šī rīkojuma 23. punktā minētajiem un kas esot pieļauti attiecīgās personas iecelšanā tiesneša amatā minētās tiesas Ārkārtas kontroles un publisko lietu palātā (turpmāk tekstā – “Ārkārtas kontroles un publisko lietu palāta”).
36
Minētā prasība tika iesniegta pēc tam, kad A. S., izlemjot lietu minētās palātas viena tiesneša sastāvā, izdeva rīkojumu, ar kuru tika noraidīta pārsūdzība, kurā W. Ż. apstrīdēja lēmumu, ka viņš tiek pārcelts citā amatā bez viņa piekrišanas, lai gan minētā rīkojuma izdošanas brīdī Civillietu palātai bija iesniegts lūgums, kurā it īpaši tika apstrīdēta arī visu pārējo tiesnešu iecelšana amatos Ārkārtas kontroles un publisko lietu palātā, kuras kompetencē parasti ir izskatīt attiecīgo pārsūdzību.
37
Minētajā prasībā pamatlietā W. Ż. arī iesniedza lūgumus par procesa organizatoriskajiem pasākumiem un pagaidu pasākumiem, kas ir līdzīgi šī rīkojuma 28. punktā minētajiem.
Lieta C‑495/20
38
[Labots ar 2023. gada 2. marta rīkojumu] Prasībā pamatlietā Sąd Rejonowy w B. (B. rajona tiesa, Polija) tiesnesis T. M. lūdz konstatēt, ka nepastāv dienesta attiecības starp T. D., M. D., P. K., J. L., M. L., O. N., G. Z. un A. S., no vienas puses, un Sąd Najwyższy (Augstākā tiesa), no otras puses, tādu pārkāpumu dēļ, kas ir līdzīgi šī rīkojuma 23. punktā minētajiem un kas esot pieļauti attiecīgo personu iecelšanā tiesnešu amatos Ārkārtas kontroles un publisko lietu palātā.
39
Minētā prasība tika iesniegta pēc tam, kad šī palāta bija noraidījusi T. M. lūgumu par minētās palātas locekļu atstatīšanu tiesvedībā, ko T. M. bija ierosinājis par KRS lēmumiem, kas, no vienas puses, attiecās uz “konstatējumu, ka nav nepieciešams lemt par KRS locekļa izslēgšanu no lietas izskatīšanas”, un, no otras puses, uz “pārsūdzību par lietu sadalījumu”.
40
Minētajā prasībā pamatlietā T. M. iesniedza lūgumus par procesa organizatoriskajiem pasākumiem un pagaidu pasākumiem, kas ir līdzīgi šī rīkojuma 28. punktā minētajiem, un it īpaši lūdza apturēt tiesvedību, kurā viņš bija dalībnieks, Ārkārtas kontroles un publisko lietu palātā.
Lietas C‑506/20 un C‑511/20
41
Attiecīgajās prasībās, kas ir lietu C‑506/20 un C‑511/20 pamatā, divi Sąd Rejonowy w S. (S. rajona tiesa, Polija) tiesneši T. B. un B. S. lūdz, pirmkārt, konstatēt dienesta attiecību neesamību ar visiem šī rīkojuma 38. punktā minētajiem Ārkārtas kontroles un publisko lietu palātas tiesnešiem un, otrkārt, konstatēt šādu dienesta attiecību neesamību ar sešiem no minētajiem tiesnešiem. Iemesli, ko prasītāji pamatlietā min, lai pamatotu šīs prasības, ir balstīti uz pārkāpumiem, kas ir līdzīgi šī rīkojuma 23. punktā minētajiem un kas esot pieļauti attiecīgo personu iecelšanā tiesnešu amatos Ārkārtas kontroles un publisko lietu palātā.
42
Attiecībā uz interesi celt prasību šie prasītāji pamatlietās atsaucas uz faktu, ka, piesakoties uz tiesneša amatu Disciplinārlietu palātā, KRS nevienu no viņiem neierosināja iecelt šajā amatā, un uz apstākli, ka pārsūdzības, kuras viņi attiecīgi iesniedza pret šīs struktūras rezolūciju, kas atbalstīja citus kandidātus minētajam amatam, principā būs jāizskata Ārkārtas kontroles un publisko lietu palātai un tādēļ, iespējams, arī atbildētājiem pamatlietā.
43
Minētajā prasībā pamatlietā T. B. un B. S. iesniedza pieteikumus par procesa organizatoriskajiem pasākumiem un pagaidu pasākumiem, kas būtībā ir līdzīgi šī rīkojuma 28. punktā minētajiem, tostarp it īpaši lūdzot apturēt tiesvedību, ko viņi bija ierosinājuši Ārkārtas kontroles un publisko lietu palātā.
Prejudiciālie jautājumi
44
Kā izriet no lūgumiem sniegt prejudiciālu nolēmumu, dažādi Darba un sociālā nodrošinājuma lietu palātas sastāvi, kuros tika izskatītas aplūkojamās prasības pamatlietās, sākotnēji nolēma apturēt to izskatīšanu līdz brīdim, kad Tiesa pieņems nolēmumu lietā C‑508/19 Prokurator Generalny u.c. (Augstākās tiesas Disciplinārlietu palāta – Iecelšana).
45
[Labots ar 2023. gada 2. marta rīkojumu] Tomēr, ņemot vērā vairākus apstākļus, kas radās pēc šiem lēmumiem par apturēšanu, minētie tiesu sastāvi vēlāk nolēma iesniegt šos lūgumus sniegt prejudiciālu nolēmumu. Šie apstākļi ir saistīti, pirmkārt, ar Disciplinārlietu palātas priekšsēdētāja 2020. gada 6. maija pieteikumu, kura mērķis bija panākt, lai tiktu nodota lielākā daļa lietas materiālu, kas attiecās uz pamatlietām, kā arī prokurora 2020. gada 7. un 8. jūlija ierosinājumiem, kuru mērķis bija panākt visu minēto lietu nodošanu izskatīšanai šajā palātā. Otrkārt, iesniedzējtiesas sastāvi atsaucās uz to, ka nesen ar 2019. gada 20. decembra likumu Likumā par Augstāko tiesu tika iekļauts jauns 29. panta 2. un 3. punkts, kas aizliedz Sąd Najwyższy (Augstākā tiesa) apšaubīt tiesu leģitimitāti vai sniegt jebkādu vērtējumu par tiesnešu amatā iecelšanas vai viņu pilnvaru pildīt tiesas spriešanas pienākumus likumību. Treškārt, šie tiesas sastāvi atsaucās uz Ārkārtas kontroles un publisko lietu palātas priekšsēdētāja 2020. gada 8. jūlija vēstuli, kurā viņš norādīja, ka, ņemot vērā Likuma par Augstāko tiesu jaunā 26. panta 2. punkta pirmo teikumu, noteikums, kas arī nesen tika iekļauts minētajā likumā ar 2019. gada 20. decembra likumu, nozīmē to, ka tieši šīs palātas kompetencē ir lemt, vai pamatlietā iesniegtās prasības ir Disciplinārlietu palātas kompetencē vai arī Darba un sociālā nodrošinājuma lietu palātas kompetencē, pie kuras pieder dažādie tiesu sastāvi, kas pašlaik izskata minētās prasības.
46
Šādos apstākļos Sąd Najwyższy (Izba Pracy i Ubezpieczeń Społecznych) (Augstākā tiesa (Darba un sociālā nodrošinājuma lietu palāta), Polija) nolēma apturēt tiesvedību un katrā no minētajām lietām uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:
“1)
Vai LESD 279. pants un Tiesas Reglamenta 160. panta 2. punkts, tos lasot kopsakarā ar LES 4. panta 3. punktu un 19. panta 1. punktu, kā arī kopsakarā ar Tiesas 2020. gada 8. aprīļa rīkojuma lietā C‑791/19 RKomisija/Polijas Republika (C‑791/19 R, EU:C:2020:277) rezolutīvās daļas 1. punkta pirmo un otro ievilkumu, ir jāsaprot tādējādi, ka līdz nolēmuma lietā C‑791/19 R pasludināšanas brīdim Izba Dyscyplinarna [Sądu Najwyższego (Augstākās tiesas Disciplinārlietu palātas)] priekšsēdētājs [vai, atbilstoši lietā C‑492/20 uzdotā jautājuma formulējumam, “prokurors”] nav tiesīgs pieprasīt nodot lietas, kura attiecas uz [Sąd Najwyższy (Augstākā tiesa)] tiesneša dienesta attiecību neesamības konstatēšanu, materiālus, ņemot vērā 2017. gada 8. decembra [Likuma par Augstāko tiesu] 3. panta 5. punkta, 27. panta un 73. panta 1. punkta piemērošanas apturēšanu?
2)
Vai LES 2. pants un 4. panta 2. punkts, tos lasot kopsakarā ar LES 19. panta 1. punkta otro daļu, un tiesību uz tiesu princips ir jāinterpretē tādējādi, ka:
a)
valsts tiesai ir pienākums nepiemērot aizliegumu “apšaubīt tiesu pilnvaras” un “tiesās konstatēt vai izvērtēt tiesneša iecelšanas vai no šī iecelšanas izrietošo pilnvaru pildīt tiesas spriešanas pienākumus atbilstību tiesību normām”, kāds šis aizliegums ir noteikts Likuma par Augstāko tiesu 29. panta 2. un 3. punktā, jo apstāklis, ka Savienība respektē dalībvalstu konstitucionālo identitāti, nedod tiesības valsts likumdevējam ieviest risinājumus, kas kaitētu Savienības pamatvērtībām un principiem?
b)
dalībvalsts konstitucionālā identitāte nevar būt pamats, lai atņemtu tiesības uz neatkarīgu, tiesību aktos noteiktu tiesu, ja [tiesneša] iecelšanas procedūrā pirms akta par iecelšanu amatā izsniegšanas tika pieļauti pārkāpumi, kas aprakstīti prejudiciālajos jautājumos lietās C‑487/19 un C‑508/19, savukārt šīs procedūras iepriekšēja tiesas kontrole ir tikusi – mērķtiecīgi un acīmredzami neatbilstoši valsts konstitūcijai – izslēgta?
3)
Vai LES 2. pants un 4. panta 2. punkts, tos lasot kopsakarā ar LES 19. panta 1. punkta otro daļu, kā arī tiesību uz tiesu princips un LESD 267. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka dalībvalsts konstitucionālās identitātes jēdziena saturs tādā apjomā, kādā tas attiecas uz tiesībām uz tiesu, var tikt saistoši noteikts dalībvalsts pēdējās instances tiesai tikai tāda dialoga ietvaros, ko šī tiesa vai citas valsts tiesas[, piemēram, Trybunał Konstytucyjny (Konstitucionālā tiesa),] veic ar Tiesu, izmantojot prejudiciālā nolēmuma procedūru?
4)
Vai LES 19. panta 1. punkta otrā daļa [to lasot kopsakarā ar LESD 267. pantu – šis precizējums parādās tikai lūgumos sniegt prejudiciālu nolēmumu lietās C‑494/20, C‑506/20, C‑509/20 un C‑511/20], un vispārējais princips par tiesībām uz iepriekš tiesību aktos noteiktu tiesu ir jāinterpretē tādējādi, ka dalībvalsts pēdējās instances tiesa noraida pieteikumu par lietas [kurā tā ir uzdevusi Tiesai prejudiciālu jautājumu – šis precizējums parādās tikai lūgumos sniegt prejudiciālu nolēmumu lietās C‑491/20 un C‑509/20], materiālu nodošanu, ja šādu pieteikumu iesniedza persona, kura ir iecelta tiesneša amatā uz valsts tiesību normu pamata un apstākļos, kas izraisa tādas tiesas izveidošanu, kura neatbilst tiesas neatkarības prasībām un nav uzskatāma par tiesību aktos noteiktu tiesu, bez nepieciešamības iepriekš pilnībā izmantot procedūru, kas minēta prejudiciālajā jautājumā lietā C‑508/19 vai Tiesas 2019. gada 19. novembra spriedumā A. K. u.c.(Augstākās tiesas Disciplinārlietu palātas neatkarība) (C‑585/18, C‑624/18 un C‑625/18, EU:C:2019:982)?”
47
Turklāt lēmumos par prejudiciālo jautājumu uzdošanu attiecībā uz lietām no C‑491/20 līdz C‑495/20, C‑506/20 un C‑511/20 piektais jautājums ir izteikts šādi:
“5)
Vai LES 19. panta 1. punkta otrā daļa, to lasot kopsakarā ar LES 2. pantu un 4. panta 3. punktu un tiesībām uz tiesu, ir jāinterpretē tādējādi, ka valsts tiesai, kas izskata lietu par valsts tiesas tiesneša dienesta attiecību neesamības konstatēšanu iecelšanas procedūrā pieļauto būtisku pārkāpumu dēļ, ir pienākums piemērot pagaidu pasākumu un aizliegt atbildētājam šādā lietā izskatīt visas citas lietas, kas attiecas uz Savienības tiesībām, paredzot, ka aizlieguma neievērošanas gadījumā šāda tiesneša veiktās darbības vai pieņemtie nolēmumi neradīs sekas, kā arī likt citām struktūrām atturēties no lietu iedalīšanas šādam atbildētājam vai viņa iekļaušanas iztiesāšanas sastāvā?”
48
Visbeidzot, visās šajās apvienotajās lietās, izņemot lietu C‑509/20, iesniedzējtiesa, norādot, ka tā rīkojas “saskaņā ar LESD 267. pantu, to lasot kopsakarā ar 27. punktu Ieteikumos valstu tiesām par prejudiciālā nolēmuma tiesvedības ierosināšanu [(OV 2019, C 380, 1. lpp.)]”, uzdeva šādus pēdējos četrus jautājumus, kas ir identiski četru jau iepriekš Tiesai uzdoto jautājumu formulējumiem saistībā ar lietu C‑508/19, Prokurator Generalny u.c. (Augstākās tiesas Disciplinārlietu palāta – Iecelšana):
6)   Vai LES 19. panta 1. punkta otrā daļa, 2. pants, 4. panta 3. punkts un 6. panta 3. punkts, tos lasot kopsakarā ar [Hartas] 47. pantu un LESD 267. panta trešo daļu, ir jāinterpretē tādējādi, ka dalībvalsts pēdējās instances tiesa tiesvedībā par dienesta attiecību neesamības konstatēšanu var nolemt, ka par tiesnesi nav uzskatāma persona, kura ir tāda akta par iecelšanu amatā šajā tiesā adresāte, kas izdots, pamatojoties uz noteikumiem, kuri ir pretrunā efektīvas tiesību aizsardzības tiesā principam, vai kārtībā, kas neatbilst šim principam, ja tiesai ir apzināti liegts pārbaudīt šo jautājumu pirms minētā akta izsniegšanas?
7)   Vai LES 19. panta 1. punkta otrā daļa, 2. pants un 4. panta 3. punkts un [Hartas] 47. pants, tos lasot kopsakarā ar LESD 267. pantu, ir jāinterpretē tādējādi, ka princips par efektīvu tiesību aizsardzību tiesā ir pārkāpts, ja akts par iecelšanu tiesneša amatā ir izsniegts pēc tam, kad valsts tiesa ir iesniegusi prejudiciālo jautājumu par Savienības tiesību interpretāciju, jo no atbildes uz šo jautājumu ir atkarīgs vērtējums par to, vai valsts tiesību normas, kuru piemērošana ir ļāvusi izsniegt minēto aktu, atbilst Savienības tiesībām?
8)   Vai LES 19. panta 1. punkta otrā daļa, 2. pants, 4. panta 3. punkts un 6. panta 3. punkts, kā arī [Hartas] 47. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka princips par efektīvu tiesību aizsardzību tiesā ir pārkāpts, nenodrošinot tiesības uz lietas izskatīšanu tiesā, ja akts par iecelšanu tiesneša amatā dalībvalsts tiesā ir izsniegts tādas iecelšanas procedūras rezultātā, kura veikta, klaji pārkāpjot minētās dalībvalsts tiesību normas par tiesnešu iecelšanu amatā?
9)   Vai LES 19. panta 1. punkta otrā daļa, 2. pants, 4. panta 3. punkts un [Hartas] 47. pants, tos lasot kopsakarā ar LESD 267. panta trešo daļu, ir jāinterpretē tādējādi, ka princips par efektīvu tiesību aizsardzību tiesā ir pārkāpts, ja valsts likumdevējs dalībvalsts pēdējās instances tiesā ir izveidojis struktūrvienību, kas nav tiesa Savienības tiesību izpratnē?”
Tiesvedība Tiesā
Par pieteikumiem piemērot paātrināto tiesvedību
49
Iesniedzējtiesa pirmajam un piektajam prejudiciālajam jautājumam lūdza piemērot paātrināto tiesvedību atbilstoši Reglamenta 105. pantam. Pamatojot šo lūgumu, tā apgalvoja, ka šīs paātrinātās tiesvedības procedūras piemērošana attiecībā uz pirmo jautājumu ir pamatota ar nepieciešamību kliedēt šaubas par 2020. gada 8. aprīļa rīkojuma Komisija/Polija (C‑791/19 R, EU:C:2020:277) materiālo darbības jomu un attiecībā uz piekto jautājumu – ar nepieciešamību nodrošināt valsts tiesu sistēmas darbību, kas atbilst Savienības tiesībās noteiktajām prasībām.
50
Reglamenta 105. panta 1. punktā ir paredzēts, ka Tiesas priekšsēdētājs pēc iesniedzējtiesas pieteikuma vai izņēmuma kārtā pēc savas ierosmes un pēc tiesneša referenta un ģenerāladvokāta uzklausīšanas var nolemt lūgumam sniegt prejudiciālu nolēmumu piemērot paātrinātu tiesvedību, ja lietas apstākļi prasa to izskatīt īsā termiņā.
51
Jāatgādina, ka šāda paātrinātā tiesvedība ir procesuāls instruments, kas ir paredzēts ārkārtas situācijas risināšanai (spriedums, 2021. gada 21. decembris, Randstad Italia, C‑497/20, EU:C:2021:1037, 37. punkts un tajā minētā judikatūra).
52
Konkrētajā gadījumā Tiesas priekšsēdētājs ar 2020. gada 12. un 30. oktobra un 13. novembra lēmumiem, uzklausījis tiesnesi referentu un ģenerāladvokātu, nolēma, ka šī rīkojuma 49. punktā minētie pieteikumi nav jāapmierina.
53
Šajā jautājumā uzreiz jāatgādina, ka lietā C‑508/19 Prokurator Generalny u.c. (Augstākās tiesas Disciplinārlietu palāta – Iecelšana), kura attiecās uz to pašu pamatlietu kā lieta C‑509/20 un kurā Tiesai tika uzdoti prejudiciālie jautājumi, kas ir identiski sestajam līdz devītajam jautājumam šajās apvienotajās lietās, Tiesas priekšsēdētājs ar 2019. gada 20. augusta lēmumu jau ir noraidījis iepriekšējo iesniedzējtiesas pieteikumu par paātrinātu tiesvedību. Šajā ziņā spriedumā Prokurator Generalny 39.–43. punktā izklāstītie noraidījuma iemesli ir piemērojami arī attiecībā uz pieteikumiem par paātrinātu tiesvedību, kas izteikti šajās apvienotajās lietās.
54
Turklāt, pat ja tiktu pieņemts, ka paātrinātu tiesvedību varētu uzsākt tikai attiecībā uz dažiem Tiesai uzdotajiem prejudiciālajiem jautājumiem, kā to konkrētajā gadījumā lūgusi iesniedzējtiesa, ir jākonstatē, ka nav skaidrs, kādēļ atbilde uz pirmo jautājumu būtu īpaši steidzama, jo minētā tiesa turklāt nekādā veidā nav pamatojusi savu lūgumu no šāda skatpunkta.
55
Attiecībā uz piekto jautājumu, pirmkārt, ir jāatgādina, ka tas vien, ka lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir iesniegts tādas valsts procedūras ietvaros, kas ļauj noteikt pagaidu pasākumus, nevar pierādīt, ka lietas apstākļi prasa to izskatīt īsā termiņā (spriedums Prokurator Generalny, 40. punkts un tajā minētā judikatūra). Otrkārt, jānorāda, ka pieteikumi par pagaidu pasākumiem, uz kuriem attiecas šis piektais jautājums, jau ilgu laiku tiek izskatīti iesniedzējtiesā, konkrēti, tajos šīs tiesas sastāvos, kas sākotnēji bija apturējuši lietu izskatīšanu pamatlietās, gaidot spriedumu, kurš tiktu pasludināts lietā C‑508/19 Prokurator Generalny u.c. (Augstākās tiesas Disciplinārlietu palāta – Iecelšana), un tas diez vai liecina par tādu ārkārtējas steidzamības situāciju, kas varētu pamatot paātrinātās tiesvedības piemērošanu, lai atbildētu uz minēto jautājumu.
Par apvienošanu
56
Ar Tiesas priekšsēdētāja 2020. gada 16. novembra lēmumu lietas no C‑491/20 līdz C‑496/20, C‑506/20, C‑509/20 un C‑511/20 tika apvienotas tiesvedības rakstveida un mutvārdu daļā, kā arī nolēmuma taisīšanai.
Par prejudiciālo jautājumu daļēju atsaukšanu
57
Pēc tam, kad Tiesa spriedumā Prokurator Generalny atzina par nepieņemamu tai lietā C‑508/19 iesniegto lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu, iesniedzējtiesai tika jautāts, vai tā plāno uzturēt šos lūgumus sniegt prejudiciālu nolēmumu.
58
Atbildot uz to, iesniedzējtiesa 2022. gada 27. aprīlī informēja Tiesu, ka tā ir nolēmusi atsaukt pirmo, astoto un devīto prejudiciālo jautājumu un uzturēt pārējos sešus jautājumus. Rīkojumus, kuros izklāstīts šī lēmuma pamatojums, iesniedzējtiesa izdeva 2022. gada 23. maijā, un tie tika paziņoti Tiesai tajā pašā dienā.
59
No minētā pamatojuma izriet – iesniedzējtiesa uzskata, ka nepieciešamība atbildēt uz otro līdz ceturto jautājumu paliek pilnā apjomā, pat ja Tiesa uz sesto un septīto jautājumu atbildētu noraidoši vai atzītu tos par nepieņemamiem, kā tas darīts spriedumā Prokurator Generalny. Proti, ceturtais jautājums attiecoties uz procesuālām grūtībām, kas iesniedzējtiesai jāatrisina attiecībā uz pamatlietu iespējamu nodošanu Disciplinārlietu palātai vai Ārkārtas kontroles un publisko lietu palātai. Savukārt otrais un trešais jautājums esot cieši saistīts ar ceturto jautājumu, un atbildes uz otro un trešo jautājumu esot vēl jo vairāk nepieciešamas tādēļ, ka Trybunał Konstytucyjny (Konstitucionālā tiesa) nesen ir ierosinājusi judikatūru, kas ierobežo Savienības tiesību pārākuma principa piemērošanas jomu.
60
Attiecībā uz piekto jautājumu iesniedzējtiesa norāda, ka to var uzskatīt par tādu, kam nav priekšmeta, tikai tādā gadījumā, ja Tiesa uz sesto un septīto jautājumu atbildētu noliedzoši vai atzītu tos par nepieņemamiem.
61
Visbeidzot iesniedzējtiesa uzsver, ka sestais un septītais jautājums attiecas uz to, vai Savienības tiesības prasa, lai valsts tiesiskajā regulējumā pastāvētu specifisks no Savienības tiesībām izrietošo privātpersonu tiesību aizsardzības līdzeklis, kāds ir aplūkojams pamatlietās.
62
Pirmkārt, pretēji tam, ko Tiesa atzinusi spriedumā Prokurator Generalny, tiesvedībai par tiesneša, kas ir atbildētājs lietas C‑508/19 pamatā esošajā tiesvedībā, dienesta attiecību neesamības konstatēšanu nav papildu rakstura salīdzinājumā ar disciplinārlietu, kas ierosināta pret tiesnesi, kurš aplūkojamajā pamatlietā ir prasītājs, jo šīs abas tiesvedības būtībā ir patstāvīgas, turklāt prasītāja interese tiesvedībā par dienesta attiecību neesamības konstatēšanu tika novērtēta tikai pēc tam, kad šādi ierosinātā tiesvedība ir atzīta par pieņemamu. Turklāt vairākās šajās pamatlietās netiek īstenota paralēla procedūra, kas būtu līdzīga tai, kāda ir identificēta spriedumā Prokurator Generalny.
63
Otrkārt, ja tiek ņemta vērā minētajā spriedumā norādītā visu privātpersonām pieejamo tiesību aizsardzības līdzekļu sistēma valstī, būtu jāatzīst aplūkotā prasība par dienesta attiecību neesamības konstatēšanu, kas faktiski būtu vienīgais veids, kā nodrošināt to garantiju ievērošanu, kas izriet no LES 19. panta 1. punkta otrās daļas un no Hartas 47. panta, ņemot vērā, ka saskaņā ar valsts tiesību aktiem nav nekādu tiesību aizsardzības līdzekļu, kas ļautu tiešā veidā apšaubīt tiesneša pilnvaras pēc tam, kad Republikas prezidents to ir nelikumīgi iecēlis amatā.
64
Iesniedzējtiesa arī atsaucas uz to, ka tiesneši, kuri respektē atziņas, kas izriet no Tiesas judikatūras jautājumā par tiesiskumu, pašlaik pakļauj sevi gan disciplināro, gan kriminālo represiju riskam, kā to apliecina vairāki konkrēti norādītie piemēri. Tā arī norāda, ka valsts tiesvedības materiālus lietās C‑487/19 un C‑508/19, kurus Tiesa nosūtīja atpakaļ iesniedzējtiesām šajās lietās, glabāja jaunais Sąd Najwyższy (Augstākā tiesa) pirmais priekšsēdētājs un tie netika pārsūtīti minētajām tiesām, kā arī to, ka šo tiesu sastāvs pa to laiku tika reorganizēts tā, lai turpmāk tajās būtu galvenokārt tādi tiesneši, kas iecelti amatā, izmantojot procedūras, kurās pieļautas nepilnības, kas ir līdzīgas nepilnībām minētajā lietā C‑487/19.
65
Visbeidzot – attiecībā uz īpašajiem apstākļiem lietās C‑494/20, C‑496/20, C‑508/19 un C‑509/20 iesniedzējtiesa uzskata, ka jāņem vērā arī tas, ka tieši Disciplinārlietu palātai galu galā tiks lūgts pārbaudīt, vai minētās palātas priekšsēdētājs ir pienācīgi izraudzījies disciplinārlietu tiesas, kuru kompetencē ir izskatīt pret prasītājiem pamatlietās paralēli ierosinātās disciplinārlietas.
Par pieņemamību
66
Saskaņā ar Reglamenta 53. panta 2. punktu, ja Tiesas kompetencē acīmredzami nav izskatīt lietu vai ja lūgums ir acīmredzami nepieņemams, Tiesa pēc ģenerāladvokāta uzklausīšanas, neveicot turpmākas procesuālās darbības, jebkurā brīdī var lemt, izdodot motivētu rīkojumu.
67
Šajā lietā ir jāpiemēro minētā tiesību norma. Proti, ņemot vērā atziņas, kas izriet no sprieduma Prokurator Generalny, šo lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu nepieņemamība vairs nerada nekādas šaubas (pēc analoģijas skat. rīkojumu, 2020. gada 6. oktobris, Prokuratura Rejonowa w Słubicach, C‑623/18, nav publicēts, EU:C:2020:800, 23. punkts).
Par sesto un septīto jautājumu
68
Attiecībā uz sesto un septīto prejudiciālo jautājumu, vispirms jānorāda, ka, pirmkārt, tie ir formulēti identiski pirmajiem diviem jautājumiem, kas uzdoti lūgumā sniegt prejudiciālu nolēmumu, kuru Tiesa ir atzinusi par nepieņemamu spriedumā Prokurator Generalny, un ka, otrkārt, minētais lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu Tiesai tika adresēts saistībā ar to pašu pamatlietu, kurā vēlāk tika iesniegts lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu vienā no šīm apvienotajām lietām, proti, lietā C‑509/20.
69
Šajā kontekstā jānorāda, ka sprieduma Prokurator Generalny 60. punktā Tiesa ir atgādinājusi savu pastāvīgo judikatūru, saskaņā ar kuru LESD 267. pantā noteiktā procedūra ir Tiesas un valsts tiesu sadarbības instruments, ar kura palīdzību pirmā sniedz otrajām tādas Savienības tiesību interpretācijas norādes, kādas tām ir nepieciešamas, lai atrisinātu izskatāmās lietas, un ka lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu pamatojums nav konsultatīvu atzinumu sniegšana par vispārīgiem vai hipotētiskiem jautājumiem, bet gan nepieciešamība faktiski atrisināt strīdu. Tāpat minētā sprieduma 62. punktā Tiesa arī ir atgādinājusi savu pastāvīgo judikatūru, saskaņā ar kuru gan no LESD 267. panta formulējuma, gan no tā sistēmas izriet, ka prejudiciāla nolēmuma tiesvedības priekšnoteikums tostarp ir strīda faktiskā izskatīšana valstu tiesās, un tā ietvaros tām ir jāpieņem nolēmums, kurā var tikt ņemts vērā prejudiciālais nolēmums.
70
Runājot par civilprasību par tiesneša dienesta attiecību neesamības konstatēšanu lietas C‑508/19 pamatā esošajā tiesvedībā, pēc sprieduma Prokurator Generalny 66. punktā sniegtā atgādinājuma, ka tad, ja valsts tiesību aktos ir atļauta tāda veida prasība, ar kuru tiek lūgts pieņemt deklaratīvu lēmumu, un ja iesniedzējtiesa ir atzinusi par pieņemamu prasību, kas tajā celta, pamatojoties uz šiem tiesību aktiem, Tiesai nav pamata apšaubīt šo vērtējumu, minētā sprieduma 67. punktā Tiesa tomēr konstatēja, ka konkrētajā gadījumā tas tā nebija.
71
Proti, iesniedzējtiesa lietā C‑508/19, kurā tika celta šāda veida prasība, norādīja, ka saskaņā ar piemērojamajiem valsts tiesību aktiem tai nav kompetences, kas tai ļautu lemt par tāda akta likumību, ar kuru kāda persona tiek iecelta par tiesnesi, un ka šādas prasības pieņemamību turklāt nevar konstatēt uz minēto valsts tiesību aktu pamata. Taču arī iesniedzējtiesai šajās apvienotajās lietās, kurās ir ierosinātas līdzīgas prasības, šādas kompetences nav.
72
Tāpat sprieduma Prokurator Generalny 68. un 69. punktā atgādinot savu pastāvīgo judikatūru, saskaņā ar kuru principā sadarbība starp Tiesu un dalībvalstu tiesām atbilstoši LESD 267. pantam nozīmē, ka iesniedzējtiesas kompetencē ir jābūt izlemt strīdu pamatlietā tā, lai tas netiktu uzskatīts par pilnīgi hipotētisku, un ka citādi var būt tikai noteiktos izņēmuma apstākļos, Tiesa minētā sprieduma 70. un nākamajos punktos ir norādījusi iemeslus, kāpēc minēto izņēmumu šajā lietā nevar piemērot.
73
Šajā ziņā Tiesa, pirmām kārtām, kā izriet no sprieduma Prokurator Generalny 70. punkta, to lasot kopsakarā ar 63.–65. punktu, ir uzsvērusi, ka no izklāsta, kas sniegts lēmumā par prejudiciālu nolēmumu lietā, kurā tika pieņemts minētais spriedums, izriet – lai gan formāli prasītājas pamatlietā celtā prasība attiecas uz dienesta attiecību starp atbildētāju pamatlietā un Sąd Najwyższy (Augstākā tiesa) neesamības konstatējumu, ar kuru prasītājai pamatlietā turklāt nav nekādas saistības, tās celtās prasības mērķis galu galā bija apstrīdēt minētā atbildētāja iecelšanas Sąd Najwyższy (Augstākā tiesa) tiesneša amatā spēkā esamību. Tiesa arī ir atzīmējusi, ka tādējādi prasītāja patiesībā mēģināja panākt, ka tiek atrisināts juridiskais jautājums, kas radies disciplinārlietā, kura pret prasītāju pamatlietā tolaik bija ierosināta citā valsts tiesā, un kas attiecas uz akta, ar kuru minētā tiesa tikusi izraudzīta, spēkā esamību, proti, jautājums citā tiesvedībā, kura nav tiesvedība pamatlietā un kuru šī pati prasītāja turklāt lūdza iesniedzējtiesai likt apturēt pagaidu noregulējuma kārtībā.
74
Taču līdzīgi konstatējumi ir izdarāmi attiecībā uz visām pamatlietām, kurās iesniegti šie lūgumi sniegt prejudiciālu nolēmumu.
75
Proti, vispirms tas pats attiecas uz lietu C‑509/20, kas, kā minēts iepriekš, ir saistīta ar to pašu pamatlietu, saistībā ar kuru tika pasludināts spriedums Prokurator Generalny. Tas attiecas arī uz lietu C‑494/20 un C‑496/20 pamatā esošajiem strīdiem, kuru konfigurācija, kā izriet no šī rīkojuma 25.–28. punkta, visos aspektos ir līdzīga lietu C‑508/19 un C‑509/20 pamatā esošo strīdu konfigurācijai.
76
[Labots ar 2023. gada 2. marta rīkojumu] Turklāt tas tā ir arī attiecībā uz citiem šo apvienoto lietu pamatā esošajiem strīdiem. Proti, kā izriet no izklāsta lēmumos par prejudiciālo jautājumu uzdošanu un no aprakstiem šī rīkojuma 29.–43. punktā, kaut arī prasības, ko cēluši dažādi prasītāji lietu no C‑491/20 līdz C‑493/20, C‑495/20, C‑506/20 un C‑511/20 pamatā esošajās tiesvedībās, formāli ir vērstas uz to, lai tiktu konstatēta dienesta attiecību neesamība starp atbildētājiem pamatlietā katrā no šīm tiesvedībām un Sąd Najwyższy (Augstākā tiesa), tomēr šo prasību mērķis galu galā ir apšaubīt minēto atbildētāju iecelšanas Sąd Najwyższy (Augstākā tiesa) tiesneša amatos spēkā esamību un tādējādi atrisināt juridiskos jautājumus, kas radušies saistībā ar citām tiesvedībām, kurās šie prasītāji pamatlietās ir puses, citās tiesās. Turklāt jānorāda, ka gandrīz visi minētie prasītāji pamatlietās ir arī lūguši iesniedzējtiesu šajās lietās pagaidu noregulējuma kārtībā apturēt šīs citas atsevišķas tiesvedības, kurās viņi attiecīgi ir puses.
77
Tādējādi pēc analoģijas ar to, ko Tiesa ir norādījusi sprieduma Prokurator Generalny 71. punktā attiecībā uz identiskiem jautājumiem, kuri Tiesai uzdoti lietā C‑508/19, sestais un septītais jautājums, kas adresēti Tiesai lietās C‑491/20, no C‑492/20 līdz C‑496/20, C‑506/20 un C‑511/20, pēc būtības attiecas uz strīdiem, kuri nav strīdi pamatlietās un attiecībā uz kuriem pamatlietām ir tikai papildu raksturs, proti, šo jautājumu mērķis būtībā ir ļaut novērtēt, vai daži apgalvotie pārkāpumi, kas esot pieļauti tiesnešu, kas ir atbildētāji pamatlietās, iecelšanā amatos, izraisa situāciju, kurā viņiem nebija vai nebūs tiesību pieņemt aktus saistībā ar šiem citiem strīdiem. Tāpat konkrētajā kontekstā, kas raksturo lietu C‑492/20, minēto jautājumu mērķis ir ļaut novērtēt, vai izteikums, ar kuru tiek nosodīti šādi pārkāpumi, var tikt kvalificēts kā disciplinārs pārkāpums saistībā ar disciplinārlietas strīdu, kurā prasītājs pamatlietā turklāt ir tiesvedības puse.
78
Šādos apstākļos, kā Tiesa ir norādījusi arī sprieduma Prokurator Generalny 71. punktā, lai Tiesa varētu pilnībā novērtēt šo pašu prejudiciālo jautājumu tvērumu un sniegt uz tiem pienācīgu atbildi, tai būtu jāņem vērā nozīmīgie apstākļi, kas raksturo šīs citas tiesvedības, tā vietā, lai ņemtu vērā aplūkojamo pamatlietu konfigurāciju, kā tas ir prasīts LESD 267. pantā.
79
Otrām kārtām, sprieduma Prokurator Generalny 72. punktā Tiesa ir norādījusi, ka, nepastāvot tiesībām celt tiešu prasību, lai apstrīdētu to, ka Disciplinārlietu palātas priekšsēdētāja amatā ir iecelts atbildētājs tajā pamatlietā, par kuru pieņemts minētais spriedums, vai lai apstrīdētu šī atbildētāja izdoto aktu, ar ko tika izraudzīta disciplinārlietu tiesa, kura ir atbildīga par tās disciplinārlietas izskatīšanu, kas ierosināta pret prasītāju šajā pamatlietā, šī prasītāja minētajā tiesā būtu varējusi apgalvot, ka šī akta dēļ, iespējams, nav ievērotas viņas tiesības uz to, lai šo pašu strīdu izskatītu neatkarīga un objektīva, tiesību aktos noteikta tiesa.
80
Sprieduma Prokurator Generalny 73. punktā Tiesa šajā sakarā arī norādīja, ka tā jau ir nospriedusi, ka valsts tiesību normas, kas tādējādi piešķir disciplinārlietu palātas priekšsēdētājam rīcības brīvību noteikt disciplinārlietu tiesu, kurai ir teritoriālā kompetence izskatīt disciplinārlietas pret vispārējās jurisdikcijas tiesu tiesnešiem, ir pretrunā LES 19. panta 1. punkta otrajai daļai (spriedums, 2021. gada 15. jūlijs, Komisija/Polija (Tiesnešiem piemērojamie disciplinārie pasākumi), C‑791/19, EU:C:2021:596, 176. punkts). Sprieduma Prokurator Generalny 74. punktā tā arī ir norādījusi, ka, ņemot vērā šīs tiesību normas tiešo iedarbību, jo tajā ir noteikta prasība, lai tiesas, kurām ir jāinterpretē un jāpiemēro Savienības tiesību akti, būtu neatkarīgas, objektīvas un iepriekš noteiktas tiesību aktos, Savienības tiesību pārākuma princips liek šādi noteiktajai disciplinārlietu tiesai nepiemērot šādas valsts tiesību normas un tādējādi atzīt, ka tās kompetencē nav šādi iesniegtā strīda izskatīšana.
81
Attiecībā uz iesniedzējtiesas norādīto un šī rīkojuma 65. punktā minēto apstākli, ka tieši Disciplinārlietu palātai beigu beigās būs jāpārbauda, vai minētās palātas priekšsēdētājs ir atbilstoši izraudzījies disciplinārlietu tiesas, kuru kompetencē ir izskatīt konkrētās disciplinārlietas, jāatzīmē, ka pēc šo lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu iesniegšanas Tiesa tostarp ir nospriedusi, ka, nenodrošinot neatkarību un objektivitāti Disciplinārlietu palātai, kam apelācijas instancē ir jālemj par disciplinārlietām, kuras attiecas uz vispārējās jurisdikcijas tiesu tiesnešiem, Polijas Republika nav izpildījusi LES 19. panta 1. punkta otrajā daļā paredzētos pienākumus (spriedums, 2021. gada 15. jūlijs, Komisija/Polija (Tiesnešiem piemērojamie disciplinārie pasākumi), C‑791/19, EU:C:2021:596, 113. punkts).
82
[Labots ar 2023. gada 2. marta rīkojumu] Šī rīkojuma 75. punktā jau minēto iemeslu dēļ tā 79.–81. punktā izklāstītie apsvērumi ir vienlīdz piemērojami arī saistībā ar aplūkojamajām lietām C‑494/20, C‑496/20 un C‑509/20.
83
Turklāt līdzīgus apsvērumus mutatis mutandis var formulēt arī attiecībā uz citiem strīdiem šo apvienoto lietu pamatā esošajās tiesvedībās.
84
Tādējādi vispirms ir konstatējams, ka prasītājs lietas C‑492/20 pamatā esošajā tiesvedībā savus argumentus, kas balstīti uz apgalvotajiem trūkumiem, kuri – tos aplūkojot no LES 19. panta 1. punkta otrās daļas skatpunkta – esot pieļauti tā tiesneša iecelšanā amatā, kas ir atbildētājs pamatlietā, varēja izteikt tieši tajā disciplinārlietu tiesā, kurā pret viņu ierosināta disciplinārlieta, lai apstrīdētu šī rīkojuma 33. punktā minēto apgalvojumu, ko viņš izteicis saistībā ar apstākļiem, kādos notika minētā iecelšana amatā, iespējami prettiesisko raksturu.
85
Tālāk – attiecībā uz lietu C‑493/20 jānorāda, ka prasītājam attiecīgajā pamatlietā arī ir jāizmanto iespēja atsaukties uz lēmuma, ko pagaidu kārtā attiecībā pret viņu pieņēmusi Disciplinārlietu palāta, iespējamo spēkā neesamību, norādot uz apstākli, ka minētais lēmums esot pretrunā LES 19. panta 1. punkta otrajai daļai, un tas it īpaši attiecas gan uz disciplinārlietu, kas joprojām turpinās pret viņu, gan attiecībā uz citām valsts iestādēm, kuras pēc minētā lēmuma tiktu aicinātas iesaistīties.
86
Attiecībā uz lietu C‑491/20 ir jāatgādina, ka saistībā ar tiesvedību, ko ierosinājis W. Ż., lai apstrīdētu viņam piemēroto pārcelšanas pasākumu, kurš bija par pamatu šī rīkojuma 36. punktā minētajam tiesneša A. S. rīkojumam, Civillietu palāta, kas izskatīja lūgumu par tiesneša noraidījumu saistībā ar minēto tiesvedību, iesniedza Tiesai lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu, par kuru Tiesa pa to laiku bija pasludinājusi 2021. gada 6. oktobra spriedumu W. Ż. (Augstākās tiesas Ārkārtas kontroles un publisko lietu palāta – Iecelšana) (C‑487/19, EU:C:2021:798).
87
Minētajā spriedumā, kā izriet no tā rezolutīvās daļas, Tiesa ir nospriedusi, ka LES 19. panta 1. punkta otrā daļa un Savienības tiesību pārākuma princips ir jāinterpretē tādējādi, ka valsts tiesai, kurā iesniegts pieteikums par noraidīšanu saistībā ar prasību, ar ko tiesnesis, kurš strādā tiesā, kas var interpretēt un piemērot Savienības tiesības, apstrīd lēmumu par viņa pārcelšanu bez viņa piekrišanas, par spēkā neesošu ir jāuzskata rīkojums, ar kuru tiesa, lemjot pēdējā instancē un viena tiesneša sastāvā, ir noraidījusi minēto prasību, ja šādas sekas ir vajadzīgas, lai garantētu Savienības tiesību pārākumu, ņemot vērā konkrēto procesuālo situāciju, un ja no visiem nosacījumiem un apstākļiem, kādos ir iecelts amatā šis tiesnesis, kas skata lietas vienpersoniski, izriet, ka šī iecelšana amatā ir notikusi, acīmredzami pārkāpjot tiesnešu iecelšanas procedūras pamatnoteikumus, kuri ir konkrētās tiesu sistēmas izveides un darbības neatņemama sastāvdaļa, un ir apdraudēta šajā procesā sasniedzamā rezultāta integritāte, radot pamatotas šaubas indivīdiem par konkrētā tiesneša ārēju neietekmējamību un neitralitāti, tādējādi minēto rīkojumu nevar uzskatīt par tādu, ko ir izdevusi neatkarīga, objektīva un tiesību aktos noteikta tiesa minētās LES 19. panta 1. punkta otrās daļas izpratnē.
88
Visbeidzot, attiecībā uz lietām C‑495/20, C‑506/20 un C‑511/20 un mērķi, ko tiecas sasniegt prasītāji pamatlietās, būtībā tiecoties panākt, lai tiesneši Ārkārtas kontroles un publisko lietu palātā nevarētu lemt par pārsūdzībām, ko tie ir iesnieguši arī Sąd Najwyższy (Augstākā tiesa) un kas minētas šī rīkojuma 38.–43. punktā, arī šeit tieši tiesvedībā, kura attiecas uz šīm pārsūdzībām, un tiesā, kas tās izskata, viņiem ir jāspēj formulēt visus argumentus, kādi pamatojas uz attiecīgo Savienības tiesību normu iespējamu neievērošanu.
89
Turklāt ir arī svarīgi atzīmēt, ka, ņemot vērā LES 19. panta 1. punkta otrās daļas tiešo iedarbību, par ko jau atgādināts šī rīkojuma 80. punktā, un sekas, kādas šajā sakarā rada Savienības tiesību pārākuma princips attiecībā pret visām katras dalībvalsts iestādēm, nav skaidrs, kādā veidā lēmumi, kuri tiktu pieņemti šajās pamatlietās un kuros tiktu konstatēta atbildētāju pamatlietās dienesta attiecību neesamība, varētu attiecībā uz prasītājiem šajās pašās pamatlietās izraisītu rezultātu, kas atšķirtos no rezultāta, kurš attiecīgā gadījumā varētu izrietēt tieši no minētās LES 19. panta 1. punkta otrās daļas visos paralēlajos valsts procesuālajos kontekstos, kas minēti šī rīkojuma 82.–88. punktā.
90
Trešām kārtām, sprieduma Prokurator Generalny 75. punktā Tiesa ir norādījusi, ka no paskaidrojumiem, kas ietverti lēmumā par prejudiciālo jautājumu uzdošanu lietā, kurā pieņemts šis spriedums, proti, no visiem paskaidrojumiem, attiecībā uz kuriem iesniedzējtiesa šajās apvienotajās lietās norādīja, ka tiem pilnībā piekrīt, kā arī no pirmā prejudiciālā jautājuma formulējuma, kas uzdots lietā C‑508/19 un atkārtots kā sestais jautājums šajās apvienotajās lietās, izriet, ka iesniedzējtiesas formulētie jautājumi tostarp ir saistīti ar to, ka Polijas likumdevējs ir pārveidojis valsts tiesisko kārtību, lai turpmāk novērstu to, ka Sąd Najwyższy (Augstākā tiesa) tiesnešu iecelšanas process varētu tikt efektīvi pārbaudīts tiesā.
91
Tomēr šajā jautājumā attiecībā uz grozījumiem tiesību aktos, kurus šādi kritizēja iesniedzējtiesa un kuri pēc tam ietekmēja Likuma par KRS 44. pantu, Tiesa būtībā ir norādījusi, ka no sprieduma Prokurator Generalny 77.–81. panta izriet, ka par tiem pa to laiku jau ticis lemts 2021. gada 2. marta spriedumā A. B. u.c. (Augstākās tiesas tiesnešu iecelšana – Pārsūdzība) (C‑824/18, EU:C:2021:153). Tiesa šajā jautājumā it īpaši ir atgādinājusi minētā sprieduma rezolutīvās daļas formulējumu, kurā precizēti nosacījumi, ar kādiem iesniedzējtiesa, kas vērsusies Tiesā minētajā lietā, varētu pamatoti uzskatīt minētos tiesību aktu grozījumus par tādiem, kuri ir pretrunā LES 19. panta 1. punkta otrajai daļai un/vai LESD 267. pantam, un līdz ar to izslēgt to piemērošanu, ievērojot pārākuma principu.
92
Šajā kontekstā sprieduma Prokurator Generalny 80. punktā Tiesa ir uzsvērusi, ka 2021. gada 2. marta sprieduma A. B. u.c. (Augstākās tiesas tiesnešu iecelšana – Pārsūdzība) (C‑824/18, EU:C:2021:153) 129. un 156. punktā tā ir nospriedusi, ka šādi LES 19. panta 1. punkta otrās daļas pārkāpumi var rasties situācijā, kurā tostarp apstākļi, kādos pēkšņi tiek liegta līdz šim pastāvošā iespēja vērsties tiesā saistībā ar tiesnešu iecelšanas amatā procesu vai šādas iespējas vērsties tiesā ar pārsūdzību efektivitāte tiek sagrauta, šķiet tādi, kas indivīdiem var radīt sistēmiskas šaubas par šādas procedūras rezultātā ieceltu tiesnešu neatkarību un objektivitāti.
93
Turklāt sprieduma Prokurator Generalny 81. punktā Tiesa arī ir atgādinājusi, ka 2021. gada 2. marta sprieduma A. B. u.c. (Augstākās tiesas tiesnešu iecelšana – Pārsūdzība) (C‑824/18, EU:C:2021:153) 129. un 156. punktā tā ir skaidri norādījusi, ka neiespējamība celt prasību tiesā šādā iecelšanas procesā pati par sevi noteiktos gadījumos var nebūt problemātiska no tādu prasību skatpunkta, kuras izriet no Savienības tiesībām, it īpaši no LES 19. panta 1. punkta otrās daļas.
94
Minētajā 81. punktā Tiesa pēc tam šajā ziņā ir konstatējusi, ka tādas prasības kā lietas Prokurator Generalny pamatā esošajā tiesvedībā mērķis būtībā ir panākt, lai atbildētāja pamatlietā iecelšana Sąd Najwyższy (Augstākā tiesa) tiesneša amatā tiktu atzīta par spēkā neesošu erga omnes, lai gan valsts tiesībās nav atļauts un nekad nav bijis atļauts visām personām apstrīdēt tiesnešu iecelšanu amatā, iesniedzot tiešu atcelšanas prasību vai prasību atzīt šādu iecelšanu amatā par spēkā neesošu.
95
Tādi paši atgādinājumi un konstatējumi ir izdarāmi arī attiecībā uz visām pamatlietām.
96
Ņemot vērā visus elementus, kas šādi ir uzsvērti spriedumā Prokurator Generalny un tikko ir atgādināti, un to, ka ar LESD 267. pantu Tiesai uzticētā funkcija ir sniegt jebkurai Savienības tiesai Savienības tiesību interpretācijas elementus, kas tai nepieciešami, lai atrisinātu tai iesniegtos reālos strīdus, it īpaši šajā kontekstā ņemot vērā visu privātpersonām pieejamo tiesību aizsardzības līdzekļu sistēmu, Tiesa – visbeidzot – minētā sprieduma 82. punktā ir atzinusi, ka lūgumā sniegt prejudiciālu nolēmumu, kas tai tika iesniegts, Tiesai uzdotie jautājumi pārsniedz atbilstoši minētajam LESD 267. pantam Tiesai uzticētā tiesas spriešanas uzdevuma robežas.
97
Iesniedzējtiesas norādītie un šī rīkojuma 64. punktā minētie elementi nav tādi, kas ietekmētu visus tikko izklāstītos apsvērumus un secinājumu, kas atkārtots šī rīkojuma iepriekšējā punktā.
98
No visa iepriekš minētā izriet, ka sestais un septītais prejudiciālais jautājums ir jāatzīst par acīmredzami nepieņemamiem.
Par piekto jautājumu
99
Ņemot vērā iepriekš minēto, piektā prejudiciālā jautājuma nepieņemamība savukārt ir acīmredzama, turklāt iesniedzējtiesa, kā tas izriet no šī rīkojuma 60. punkta, pati ir uzsvērusi, ka šim jautājumam vairs nebūs priekšmeta, ja sestais un septītais jautājums tiks atzīti par nepieņemamiem.
100
Proti, piektais jautājums attiecas uz iespēju – kuru pašu nepieļauj valsts tiesību akti – pieņemt pagaidu pasākumus, lai aizliegtu atbildētājiem dažās pamatlietās turpināt pildīt savus Sąd Najwyższy (Augstākā tiesa) tiesneša pienākumus un uzdotu minētajai tiesai izslēgt attiecīgās personas no jebkādas tiesu spriešanas darbības, līdz tiks pieņemti lēmumi pēc būtības, kurus iesniedzējtiesa minētajās lietās pieņems, ņemot vērā Tiesas atbildes uz sesto un septīto jautājumu, un kuri iesniedzējtiesai, iespējams, ļaus konstatēt, ka saskaņā ar Savienības tiesību aktiem starp šiem tiesnešiem un Sąd Najwyższy (Augstākā tiesa) nepastāv nekādas dienesta attiecības. Šajos apstākļos, tā kā sestais un septītais jautājums ir atzīti par nepieņemamiem un līdz ar to nav saņemta atbilde pēc būtības, nevar uzskatīt, ka atbilde uz piekto jautājumu būtu nepieciešama, lai rastu risinājumu strīdiem pamatlietās.
Par ceturto jautājumu
101
Arī ceturtais jautājums ir jāatzīst par acīmredzami nepieņemamu.
102
Šajā ziņā jānorāda, ka pats ceturtā jautājuma formulējums, kāds tas ir ietverts šī rīkojuma 46. punktā, padara to ārkārtīgi grūti saprotamu un lēmumu par prejudiciālu jautājumu uzdošanu pamatojums neļauj izprast tā konkrēto tvērumu, jo daži tajā ietvertie sarežģītie apgalvojumi, kas it īpaši attiecas uz subsidiaritātes saiknēm, kādas pastāvot starp otro un ceturto jautājumu, vēl vairāk sarežģī šo izpratni. Līdz ar to ir grūti definēt precīzu un konkrētu Savienības tiesību normu interpretācijas problēmu, kas varētu rasties pamatlietās saistībā ar ceturto jautājumu.
103
It īpaši nav saprotams, kā apstākļi, kādos notika abu attiecīgo Disciplinārlietu palātas un Ārkārtas kontroles un publisko lietu palātas priekšsēdētāju iecelšana par Sąd Najwyższy (Augstākā tiesa) tiesnešiem, varētu – tādēļ vien, ka tie iesniedza pieteikumus par attiecīgo lietu materiālu nodošanu, – apdraudēt prasītāju pamatlietās tiesības uz to, ka viņu lietu izskata neatkarīga tiesa. Proti, tikai apstākļi, kādos amatā iecelti tie tiesneši, kuriem, iespējams, būs jāpieņem lēmums vienā no šīm abām palātām, attiecīgā gadījumā būtu tādi, kas var izraisīt šādu apdraudējumu.
104
Tāpat nav saprotams, kā šādi formulētie pieteikumi par pamatlietu nodošanu varētu likt iesniedzējtiesai pieņemt tādu lēmumu, kas atšķirtos no lēmuma, kurš tai jebkurā gadījumā būtu jāpieņem, neatkarīgi no šāda “pieteikuma” esamības, par iespējamu minēto lietu nodošanu vienai vai otrai no attiecīgajām palātām, pamatojoties uz apstākli, ka minēto lietu izskatīšana būtu šo palātu kompetencē, vai – gluži pretēji – par iespējamu šādas nodošanas atteikumu, pamatojoties, piemēram, uz to, ka kāda no šīm palātām nav atzīstama par neatkarīgu tiesu.
105
Šajos dažādajos aspektos ir svarīgi atgādināt, ka no pastāvīgās judikatūras izriet – valsts tiesai ir vismaz minimāli jāpaskaidro, kāpēc tā ir izvēlējusies konkrētās Savienības tiesību normas, par kuru interpretāciju tā vaicā, kā arī jāizskaidro saikne, ko tā saskata starp šīm normām un attiecīgajā lietā piemērojamajiem valsts tiesību aktiem (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2016. gada 10. marts, Safe Interenvíos, C‑235/14, EU:C:2016:154, 115. punkts un tajā minētā judikatūra). Šajā saistībā jānorāda, ka lūgumos sniegt prejudiciālu nolēmumu sniegtajai informācijai un uzdotajiem jautājumiem ir ne vien jāļauj Tiesai sniegt noderīgas atbildes, bet arī jādod iespēja dalībvalstu valdībām un citām ieinteresētajām pusēm iesniegt apsvērumus saskaņā ar Eiropas Savienības Tiesas statūtu 23. pantu un ka Tiesai ir jāuzrauga, lai šī iespēja tiktu nodrošināta (šajā nozīmē skat. rīkojumu, 2016. gada 12. maijs, Security Service u.c., no C‑692/15 līdz C‑694/15, EU:C:2016:344, 21. punkts un tajā minētā judikatūra).
Par otro un trešo jautājumu
106
Visbeidzot, arī otrais un trešais jautājums ir acīmredzami nepieņemami.
107
Šajā ziņā jāatgādina, ka minētie jautājumi attiecas uz aizliegumiem – kas izriet no Likuma par Augstāko tiesu 29. panta 2. un 3. punkta – apstrīdēt tiesu leģitimitāti vai konstatēt vai novērtēt, cik likumīga ir tiesneša iecelšana amatā vai viņa pilnvaras tiesas spriešanas jautājumos.
108
Kā izriet no iesniedzējtiesas sniegtajiem paskaidrojumiem, tā šos jautājumus ir uzdevusi tāpēc, ka šādas valsts tiesību normas būtu varējušas, no vienas puses, liegt šai tiesai konstatēt, ka starp atbildētājiem pamatlietās un Sąd Najwyższy (Augstākā tiesa) nepastāv dienesta attiecības, gadījumam, ja Tiesas atbildes uz sesto un septīto jautājumu būtu bijušas tādas, kas ļautu izdarīt šādus konstatējumus, un, no otras puses, liegt Sąd Najwyższy (Augstākā tiesa) iztiesāšanas sastāviem, kas iesniedza šos lūgumus sniegt prejudiciālu nolēmumu, atteikties nodot pamatlietas citām šīs tiesas palātām, lai gan šāds atteikums būtu jāizdara, ņemot vērā Tiesas atbildes uz pirmo vai ceturto jautājumu.
109
Šajos apstākļos pietiek konstatēt, ka, ņemot vērā ceturtā, sestā un septītā jautājuma nepieņemamību un pirmā jautājuma atsaukšanu, jebkurām iespējamām atbildēm uz otro un trešo jautājumu nebūtu nekādas nozīmes saistībā ar strīdu atrisināšanu pamatlietās.
110
Ņemot vērā visu iepriekš minēto, šie lūgumi sniegt prejudiciālu nolēmumu ir jāatzīst par acīmredzami nepieņemamiem.
111
[Labots ar 2023. gada 2. marta rīkojumu] Šajos apstākļos nav jālemj par A. S. lūgumu nopratināt liecinieku saskaņā ar Tiesas Reglamenta 67. pantu, jo šim lūgumam vairs nav priekšmeta (pēc analoģijas skat. rīkojumu, 2020. gada 6. oktobris, Prokuratura Rejonowa w Słubicach, C‑623/18, nav publicēts, EU:C:2020:800, 37. punkts).
Par tiesāšanās izdevumiem
112
Attiecībā uz pamatlietu pusēm šī tiesvedība izriet no tiesvedības, kas notiek iesniedzējtiesā, tāpēc tā lemj par tiesāšanās izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto pušu izdevumi, nav atlīdzināmi.
Ar šādu pamatojumu Tiesa (otrā palāta) izdod rīkojumu:
Lūgumi sniegt prejudiciālu nolēmumu, kurus
Sąd Najwyższy (Izba Pracy i Ubezpieczeń Społecznych) (Augstākā tiesa (Darba un sociālā nodrošinājuma lietu palāta), Polija) iesniegusi ar 2020. gada 15. jūlija lēmumiem, ir nepieņemami.
[Paraksti]
(
*1
)	Tiesvedības valoda – poļu.