62018TJ0745_RES
Lieta T‑745/18
(spriedums publicēts izvilkumu veidā)
Covestro Deutschland AG
pret
Eiropas Komisiju
Vispārējās tiesas (trešā palāta) 2021. gada 6. oktobra spriedums
Valsts atbalsts – Atbalsta shēma, ko Vācija īstenojusi par labu noteiktiem lieliem elektroenerģijas patērētājiem – Atbrīvojums no tīkla maksas par laikposmu no 2012. līdz 2013. gadam – Lēmums, ar kuru atbalsta shēma atzīta par nesaderīgu ar iekšējo tirgu un uzdots atgūt izmaksāto atbalstu – Atcelšanas prasība – Termiņš prasības celšanai – Pieņemamība – Atbalsta jēdziens – Valsts līdzekļi – Vienlīdzīga attieksme – Tiesiskā paļāvība
Atcelšanas prasība – Termiņi – Termiņa sākums – Publicēšanas datums – Datums, kurā akts kļuvis zināms – Pakārtots raksturs – Akti, kuri atbilstoši attiecīgās iestādes pastāvīgajai praksei tiek publicēti “Oficiālajā Vēstnesī”
(LESD 263. panta sestā daļa)
(skat. 36.–44. punktu)
Valsts atbalsts – Jēdziens – Novērtējums atbilstoši privātā ieguldītāja kritērijam – Vērtējums, ņemot vērā visu atbilstošo informāciju par strīdīgo darījumu un tā kontekstu – Pasākums, ko dalībvalsts veikusi, īstenojot publisko varu
(LESD 107. panta 1. punkts)
(skat. 50.–54. un 61.–63. punktu)
Valsts atbalsts – Jēdziens – Atbalsts, kura pamatā ir valsts līdzekļi – Valsts līdzekļu jēdziens – Atbrīvojums no tīkla maksas, kas piešķirts lieliem enerģijas patērētājiem – Sistēmu operatoru zaudēto ieņēmumu kompensēšana, ieviešot piemaksu, kas iekasējama no galapatērētājiem vai elektroenerģijas piegādātājiem – Iekļaušana – Nosacījumi – Iekasēšana, kas pielīdzināma parafiskālam maksājumam – Valsts kontroles esamība pār visu piemaksas iekasēšanas un gūto līdzekļu sadalīšanas mehānismu
(LESD 107. panta 1. punkts)
(skat. 85.–97. un 109.–148. punktu)
Valsts atbalsts – Aizliegums – Atkāpes – Atbalsts, ko var uzskatīt par saderīgu ar iekšējo tirgu – Atbalsts, kas paredzēts, lai novērstu nopietnus traucējumus dalībvalsts tautsaimniecībā – Komisijas rīcības brīvība – Pārbaude tiesā – Robežas – Dalībvalsts pierādīšanas pienākums
(LESD 107. panta 1. punkts un 3. punkta b) apakšpunkts)
(skat. 152.–166. punktu)
Valsts atbalsts – Aizliegums – Atkāpes – Atbalsts, ko var uzskatīt par saderīgu ar iekšējo tirgu – Vērtējums, ņemot vērā LESD 107. panta 3. punkta c) apakšpunktu – Kritēriji
(LESD 107. panta 1. punkts un 3. punkta c) apakšpunkts)
(skat. 169.–191. punktu)
Valsts atbalsts – Nelikumīga atbalsta atgūšana – Nediskriminācijas principa pārkāpums – Neesamība
(skat. 194.–210. punktu)
Valsts atbalsts – Nelikumīga atbalsta atgūšana – Atbalsts, kas piešķirts, pārkāpjot LESD 108. pantā paredzētās procesuālās normas – Saņēmēju iespējamā tiesiskā paļāvība – Neesamība, izņemot ārkārtas apstākļus
(skat. 213.–219. punktu)
Rezumējums
Kopš 2011. gada Vācijas Federatīvā Republika dažiem lieliem enerģijas patērētājiem ir piešķīrusi pilnīgu atbrīvojumu no tīkla maksas (turpmāk tekstā – “strīdīgais atbrīvojums”). Šā atbrīvojuma dēļ radītās izmaksas bija jāsedz pārvades sistēmu operatoriem.
Lai kompensētu ieņēmumu zaudējumu, ko izraisīja strīdīgais atbrīvojums, Bundesnetzagentur (BNetzA, Federālā tīklu aģentūra, Vācija) ar 2011. gada 14. decembra lēmumu (turpmāk tekstā – “BNetzA 2011. gada lēmums”) ieviesa finansējuma mehānismu, kurš stājās spēkā 2012. gadā. Saskaņā ar šo mehānismu sadales sistēmu operatori no galapatērētājiem vai elektroenerģijas piegādātājiem saņēma piemaksu (turpmāk tekstā – “strīdīgā piemaksa”), kuras summa tika pārskaitīta pārvades sistēmu operatoriem.
Šīs piemaksas summu noteica katru gadu, pamatojoties uz BNetzA ieviesto metodi. Summu par 2012. gadu, kas ir pirmais šīs sistēmas īstenošanas gads, fiksētas maksas veidā tieši noteica BNetzA. Turklāt, tā kā šo mehānismu nepiemēroja strīdīgā atbrīvojuma 2011. gada izmaksām, katram pārvades un sadales sistēmu – atkarībā no tīkla līmeņa, kuram bija pieslēgti saņēmēji, – operatoram bija pašam jāsedz ar minēto atbrīvojumu saistītie zaudējumi par šo gadu.
Tā kā strīdīgo atbrīvojumu pēc tam ar Vācijas tiesu nolēmumiem pasludināja par spēkā neesošu, tas no 2014. gada 1. janvāra tika atcelts.
Ar 2018. gada 28. maija lēmumu (
1
) (turpmāk tekstā – “apstrīdētais lēmums”) Komisija, kurai tika iesniegtas vairākas sūdzības, konstatēja, ka no 2012. gada 1. janvāra līdz 2013. gada 31. decembrim Vācijas Federatīvā Republika nelikumīgi bija piešķīrusi valsts atbalstu strīdīgā atbrīvojuma veidā, tādējādi ļaujot lielajiem enerģijas patērētājiem izvairīties no tīkla maksas.
Covestro Deutschland AG (turpmāk tekstā – “prasītāja”) iesniedza prasību atcelt apstrīdēto lēmumu. Vispārējā tiesa, atzīstot šo prasību par pieņemamu, tomēr to noraida, it īpaši apstiprinot ar strīdīgo piemaksu radīto līdzekļu valsts raksturu un tādējādi no valsts līdzekļiem piešķirta atbalsta esamību.
Vispārējās tiesas vērtējums
Pirmkārt, Vispārējā tiesa noraida Komisijas izvirzīto iebildi par nepieņemamību, atbilstīgi kurai atcelšanas prasība esot iesniegta novēloti, jo prasītāja zināja par apstrīdēto lēmumu pirms tā publicēšanas Eiropas Savienības Oficiālajā Vēstnesī.
Šajā ziņā Vispārējā tiesa precizē, ka no paša LESD 263. panta sestās daļas formulējuma izriet, ka kritērijam, saskaņā ar kuru par atcelšanas prasības celšanas termiņa sākuma dienu tiek uzskatīta diena, kad ir kļuvis zināms tiesību akts, ir pakārtots raksturs salīdzinājumā ar kritērijiem, kas attiecas uz tiesību akta publicēšanu vai paziņošanu. Lai gan apstrīdētā lēmuma publicēšana nav tā spēkā stāšanās nosacījums, tomēr, tā kā Komisijas lēmumi noslēgt atbalsta pārbaudes procedūru atbilstoši LESD 108. panta 2. punktam tiek publicēti Oficiālajā Vēstnesī, prasītāja varēja tiesiski paļauties uz to, ka apstrīdētais lēmums tiks publicēts un tai bija tiesības par prasības celšanas termiņa sākuma dienu pieņemt apstrīdētā lēmuma publikācijas datumu.
Otrkārt, attiecībā uz strīdīgās piemaksas kvalifikāciju par atbalstu, kas piešķirts no valsts līdzekļiem, Vispārējā tiesa norāda, ka, lai novērtētu šāda atbalsta pasākuma valsts raksturu, Tiesas judikatūra (
2
) balstās uz diviem galvenajiem elementiem: pirmām kārtām, obligātās maksas esamību, kas jāmaksā galapatērētājiem vai galalietotājiem un kas parasti ir kvalificējama kā “nodoklis” un, konkrētāk, “parafiskāls maksājums”, un, otrām kārtām, valsts kontroli pār sistēmas pārvaldīšanu, tostarp izmantojot valsts kontroli pār līdzekļiem vai šo līdzekļu pārvaldītājiem (trešām personām).
Šajā ziņā Vispārējā tiesa precizē, ka runa būtībā ir par diviem elementiem, kas veido daļu no alternatīvas. Lietas, kurās valsts līdzekļu esamība tika atzīta, raksturo tas, ka vienā vai citā veidā valsts ir īstenojusi kontroli pār attiecīgajiem ieņēmumiem.
Ņemot vērā šos precizējumus, Vispārējā tiesa vispirms pārbauda, vai strīdīgā piemaksa tik tiešām bija obligāts maksājums un tādējādi ir pielīdzināma parafiskālam maksājumam, un pēc tam – vai valsts kontrolē iegūtos līdzekļus vai struktūras, kas ir atbildīgas par šo līdzekļu pārvaldību.
Saistībā ar šo pārbaudi Vispārējā tiesa konstatē, ka strīdīgā piemaksa ir attiecināma uz valsti, un šis konstatējums neskar jautājumu par to, vai saskaņā ar Vācijas tiesībām 2011. gada BNetzA lēmumu var uzskatīt par ultra vires lēmumu, un jautājumu par šī lēmuma vēlāku atzīšanu par spēkā neesošu Vācijas tiesās, jo šis lēmums faktiski tika piemērots attiecīgajā laikposmā.
Attiecībā uz strīdīgās piemaksas obligātumu Vispārējā tiesa norāda, ka šī piemaksa, ko administratīvā iestāde ieviesusi ar reglamentējošu pasākumu, ir juridiski saistoša attiecībā uz galīgajiem parādniekiem, kas ir tīkla lietotāji, proti, pašiem piegādātājiem, kā arī sistēmai tieši pieslēgtajiem galapatērētājiem, nevis pārējiem galapatērētājiem. Proti, 2011. gada BNetzA lēmumā sadales sistēmu operatoriem bija noteikts pienākums pārnest uz minētajiem patērētājiem ar strīdīgo piemaksu saistītās papildu izmaksas tādējādi, ka šī piemaksa ir parafiskāls maksājums un tādējādi ietver valsts līdzekļu izmantošanu.
Attiecībā uz valsts kontroli pār piemaksas mehānisma pārvaldīšanu Vispārējā tiesa tostarp konstatē, ka, pirmkārt, pastāv analoģija starp strīdīgo piemaksu un papildu izmaksām, ko rada strīdīgais atbrīvojums, un, otrkārt, tīkla operatori rīkojās kā vienkārši starpnieki, īstenojot mehānismu, kas pilnībā ir reglamentēts valsts tiesību normās. Tādējādi bija valsts kontrole pār visu strīdīgās piemaksas iekasēšanas un sadalīšanas mehānismu. Proti, sadales sistēmu operatoriem bija pienākums iekasēt no tīkla lietotājiem, tostarp galapatērētājiem, strīdīgo piemaksu, ko bija aprēķinājusi BNetzA (2012. gadam) vai kas bija aprēķināta atbilstīgi tās noteiktajai metodikai (2013. gadam). Turklāt ieņēmumi saskaņā ar leģislatīvajiem un reglamentējošiem aktiem tika paredzēti tikai shēmas mērķiem, nosakot, ka tie tiek pārskaitīti pārvades sistēmu operatoriem, kompensējot strīdīgā atbrīvojuma dēļ radītās papildu izmaksas.
Saskaņā ar iepriekš izklāstīto Vispārējā tiesa secina, ka strīdīgā piemaksa ir parafiskāls maksājums vai obligāts maksājums, kura apmēru ir noteikusi valsts iestāde (2012. gadam) vai kura apmērs ir noteikts saskaņā ar šīs iestādes izstrādāto metodiku (2013. gadam), un kurš ir vērsts uz vispārējo interešu mērķu īstenošanu, ka tā ir padarīta par saistošu tīkla operatoriem saskaņā ar objektīviem kritērijiem un ka šie operatori to iekasēja saskaņā ar valsts iestāžu pieņemtajiem noteikumiem; tādējādi tā ir atzīstama par pasākumu, kas piešķirts no valsts līdzekļiem.
(
1
)	Lēmums (ES) 2019/56 par atbalsta shēmu SA.34045 (2013/c) (ex 2012/NN), ko Vācija īstenojusi par labu bāzes slodzes patērētājiem atbilstoši StromNEV 19. punktam [2011] (OV 2019, L 14, 1. lpp.).
(
2
)	It īpaši Tiesas spriedumi, 2019. gada 28. marts, Vācija/Komisija (C‑405/16 P, EU:C:2019:268), un 2019. gada 15. maijs, Achema u.c. (C‑706/17, EU:C:2019:407).