62018CC0627
MIŠLJENJE NEZAVISNOG ODVJETNIKA
HENRIKA SAUGMANDSGAARDA ØEA
od 12. prosinca 2019. (
1
)
Predmet C‑627/18
Nelson Antunes da Cunha Lda
protiv
Instituto de Financiamento da Agricultura e Pescas IP (IFAP)
(zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Tribunal Administrativo e Fiscal de Coimbra (Upravni i porezni sud u Coimbri, Portugal))
„Zahtjev za prethodnu odluku – Povrat nezakonite potpore – Rok zastare za povrat potpore – Rok zastare od deset godina – Kamate – Kraći rok zastare predviđen nacionalnim zakonodavstvom – Pravna sigurnost – Uredba (EU) 2015/1589 – Članak 17. stavak 1. – Članak 16. stavak 2. – Članak 16. stavak 3. – Načelo djelotvornosti”
I. Uvod
1.
Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Tribunal Administrativo e Fiscal de Coimbra (Upravni i porezni sud u Coimbri, Portugal) odnosi se na tumačenje članka 16. stavaka 2. i 3. te članka 17. stavka 1. Uredbe (EU) 2015/1589 (
2
). U skladu s člankom 17. stavkom 1. navedene uredbe, ovlasti Europske komisije u vezi s povratom nezakonite državne potpore podliježu roku zastare od deset godina.
2.
Taj je zahtjev upućen u okviru spora između društva Nelson Antunes da Cunha Lda i Instituta de Financiamento da Agricultura e Pescas IP (Institut za financiranje poljoprivrede i ribarstva; u daljnjem tekstu: IFAP) u pogledu izvršenja prisilnog povrata nezakonite državne potpore od društva Nelson Antunes da Cunha nakon Komisijine odluke.
3.
U skladu s člankom 16. stavkom 3. Uredbe 2015/1589, povrat te nezakonite potpore treba izvršiti u skladu s postupcima predviđenima portugalskim pravom, pod uvjetom da omogućuju stvarno izvršenje Komisijine odluke.
4.
U tom pogledu, u skladu s portugalskim pravom, povrat sredstava potpore podliježe roku zastare od 20 godina, čija primjena u ovom slučaju ne sprečava povrat navedenih sredstava. Suprotno tomu, što se tiče povrata kamata na predmetnu potporu, u portugalskom se pravu, prema mišljenju suda koji je uputio zahtjev, predviđa rok zastare od pet godina od dana dospijeća. Primjena tog roka onemogućuje cjelokupni povrat kamata na potporu te se čini, barem kad je riječ o dijelu tih kamata, da je zastara nastupila čak i prije nego što je Komisija donijela prethodno navedenu odluku.
5.
U tom kontekstu, sud koji je uputio zahtjev svojim četvrtim pitanjem u biti pita protivi li se članku 16. stavku 2. Uredbe 2015/1589, u skladu s kojim iznos potpore koji treba vratiti uključuje i kamate, kao i načelu djelotvornosti predviđenom u članku 16. stavku 3. navedene uredbe, to što se za naplatu kamata na nezakonite potpore primjenjuje rok zastare kraći od roka od deset godina predviđenog u članku 17. stavku 1. Uredbe 2015/1589, kao što je rok od pet godina u portugalskom pravu.
6.
U skladu sa zahtjevom Suda, u ovom će se mišljenju analizirati samo to pitanje, a Sudu ću predložiti da na njega odgovori potvrdno.
II. Pravni okvir
A.
Uredba 2015/1589
7.
Člankom 16. Uredbe 2015/1589, naslovljenim „Povrat potpore”, predviđa se:
„1.   Kada se u slučajevima nezakonite potpore donesu negativne odluke, Komisija donosi odluku kojom se od dotične države članice zahtijeva da poduzme sve potrebne mjere za povrat sredstava potpore od korisnika (‚odluka o povratu potpore’). Komisija ne smije zahtijevati povrat sredstava potpore ako bi to bilo u suprotnosti s općim načelima prava Unije.
2.   Iznos potpore koji se treba vratiti u skladu s odlukom o povratu potpore uključuje i kamatu po odgovarajućoj stopi koju odredi Komisija. Kamata se naplaćuje počevši od dana kada je nezakonita potpora stavljena na raspolaganje korisniku do dana povrata njezinog iznosa.
3.   Ne dovodeći u pitanje bilo koju odluku Suda Europske unije donesenu u skladu s člankom 278. UFEU‑a, povrat potpore izvršava se bez odgađanja i u skladu s postupcima predviđenim nacionalnim pravom dotične države članice, pod uvjetom da isti omogućavaju neposredno i stvarno izvršenje odluke Komisije. U tu svrhu i u slučaju pokretanja postupka pred domaćim sudom, dotična država članica poduzima sve potrebne mjere koje joj stoje na raspolaganju u okviru njezinog pravnog sustava, uključujući i privremene mjere, i ne dovodeći pritom u pitanje pravo Unije.”
8.
U članku 17. Uredbe 2015/1589, naslovljenom „Rok zastare za povrat potpore”, u njegovu stavku 1. navodi se:
„Ovlasti Komisije u vezi s povratom potpore podliježu roku zastare od deset godina”.
B.
Portugalsko pravo
9.
Člankom 309. Códiga Civil (portugalski Građanski zakonik; u daljnjem tekstu: Građanski zakonik), naslovljenim „Redovni rok”, predviđa se:
„Redovni rok zastare iznosi 20 godina”.
10.
Člankom 310. tog zakonika određuje se:
„Protekom pet godina zastarijevaju:
[…]
(d)
ugovorne ili zakonske kamate, čak i ako nisu dospjele, i dividende koje isplaćuju društva;
[…]”.
III. Glavni postupak
11.
Budući da se u ovom mišljenju analizira samo četvrto prethodno pitanje koje je postavio Tribunal Administrativo e Fiscal de Coimbra (Upravni i porezni sud u Coimbri), prikaz činjeničnog stanja iz kojeg proizlazi spor ograničit će se na ključne elemente koji su nužni za razumijevanje tog pitanja.
12.
Podnositelj prigovora u glavnom postupku, društvo Nelson Antunes da Cunha, 8. travnja 1993. i 7. srpnja 1993. sklopio je s društvom Caixa de Crédito Agrícola Mútuo de Coimbra ugovore o kreditu koji su se odnosili na kreditnu liniju za ponovno pokretanje poljoprivrednih aktivnosti i aktivnosti stočnog uzgoja.
13.
U okviru tih ugovora o kreditu, u skladu s decreto‑lei no 146/94 (Zakonodavna uredba br. 146/94) od 24. svibnja 1994., IFAP‑ov prednik (
3
) izvršio je između 1994. i 1996. plaćanja u korist društva Nelson Antunes da Cunha u ukupnom iznosu od 7526,90 eura na ime subvencija za kamatnu stopu (4189,90 eura isplaćeno je 12. srpnja 1994.; 2513,94 eura 12. srpnja 1995. i 823,06 eura 30. travnja 1996.).
14.
Komisija je 25. studenoga 1999. donijela Odluku 2000/200/EZ o programu potpora koji provodi Portugal radi razduživanja poduzetnika u sektoru intenzivnog stočnog uzgoja i potpore oporavku svinjogojskog sektora (
4
) (u daljnjem tekstu: odluka Komisije od 25. studenoga 1999.).
15.
Komisija je u toj odluci smatrala da je s unutarnjim tržištem nespojiva, s jedne strane, kreditna linija za razduživanje poduzetnika u sektoru intenzivnog stočnog uzgoja koja je uspostavljena poglavljem I. Zakonodavne uredbe br. 146/94 od 24. svibnja 1994. u slučajevima u kojima ekvivalent bespovratnih sredstava za tu liniju, zajedno s primljenim potporama za ulaganja, premašuje 35 % u poljoprivrednim područjima koja nisu posebno osjetljiva područja te, s druge strane, kreditna linija za oporavak svinjogojskog sektora koja je uspostavljena poglavljem II. Zakonodavne uredbe br. 146/94 od 24. svibnja 1994. (
5
).
16.
U skladu s izrekom Komisijine odluke od 25. studenoga 1999., Portugal je trebao poduzeti sve potrebne mjere kako bi od korisnikâ vratio navedene nezakonite potpore koje su im stavljene na raspolaganje, zajedno s kamatama koje su dospjele za razdoblje od dana na koji su korisnici primili predmetne potpore do dana njihova stvarnog povrata. Portugalska tijela također su bila dužna u roku od dva mjeseca od dana dostave odluke obavijestiti Komisiju o mjerama koje su poduzela kako bi postupila u skladu s njome (
6
).
17.
U ožujku 2001. IFAP‑ov prednik poslao je društvu Nelson Antunes da Cunha dopis u kojem je od njega tražio povrat neosnovano primljenih iznosa. Društvo Nelson Antunes da Cunha nije odgovorilo na taj dopis.
18.
IFAP mu je 12. kolovoza 2009. poslao novi dopis u kojem je od njega tražio da plati iznos od 14953,56 eura (odnosno 7526,90 eura na ime isplaćenih potpora, uvećanih za zatezne kamate u iznosu od 7426,66 eura) u roku od deset radnih dana od primitka navedenog dopisa.
19.
Ured porezne uprave u Cantanhedeu (Portugal) pokrenuo je 7. srpnja 2013. postupak porezne ovrhe tog iznosa protiv podnositelja prigovora u glavnom postupku radi naplate IFAP‑ovih potraživanja.
20.
Društvo Nelson Antunes da Cunha podnijelo je prigovor protiv tog postupka pred Tribunalom Administrativo e Fiscal de Coimbra (Upravni i porezni sud u Coimbri).
21.
Društvo Nelson Antunes da Cunha tvrdi, s jedne strane, da na temelju članka 40. decreto‑lei no 155/92 (Zakonodavna uredba br. 155/92) od 28. srpnja 1992. (
7
) obveza povrata iznosa primljenih na ime nezakonite potpore prestaje vrijediti nakon isteka roka od pet godina od njihova primitka, tako da je obveza povrata primljene potpore u ovom slučaju zastarjela. S druge strane, što se tiče zateznih kamata, tvrdi da su i one, s obzirom na to da je prošlo više od pet godina od dana dospijeća obveze s kojom su povezane, zastarjele na temelju članka 310. točke (d) Građanskog zakonika.
22.
U tom pogledu, sud koji je uputio zahtjev ističe da se nacionalnim zakonodavstvom ne predviđa poseban rok zastare koji se primjenjuje na izvršenje naloga za povrat nezakonite potpore, zbog čega su viši nacionalni sudovi presudili da IFAP‑ova potraživanja, koja odgovaraju povratu financijskih potpora koje je dodijelila Portugalska Država i koje se u Odluci Komisije smatraju potporama nespojivim s unutarnjim tržištem, podliježu redovnom roku zastare od 20 godina predviđenom u članku 309. Građanskog zakonika.
23.
Sud koji je uputio zahtjev dodaje da su, što se tiče zastare kamata, viši nacionalni sudovi presudili da se „neovisno o prirodi i nomenu juris koji se mogu pripisati kamatama […], ne može bez drugih formalnosti zaključiti da takve kamate (bilo da su kvalificirane kao kompenzacijske kamate ili zatezne kamate) podliježu roku zastare od dvadeset godina predviđenom u članku 309. [Građanskog zakonika]. Naime, ugovorne ili zakonske kamate, čak i one dospjele [članak 310. točka (d) Građanskog zakonika] zastarijevaju u roku od pet godina, a taj rok u skladu s pravilom iz članka 306. istog zakonika počinje teći od dospijeća obveze” (
8
).
24.
Međutim, prema mišljenju suda koji je uputio zahtjev, smatrati da kamate iz odluke o povratu potpore podliježu tom roku od pet godina moglo bi biti protivno načelu djelotvornosti prava Unije. Naime, ako se smatra da su zastarjele dospjele kamate za razdoblje prije petogodišnjeg razdoblja koje prethodi radnji kojom se prekida zastara, moguće je da je, iako Komisija i dalje ima ovlast da zahtijeva povrat na temelju članka 17. stavka 1. Uredbe 2015/1589, potraživanje kamata već zastarjelo.
25.
Što se tiče situacije u glavnom postupku, sud koji je uputio zahtjev u svojem je odgovoru na zahtjev za pojašnjenje Suda (
9
) istaknuo da su, s obzirom na to da je protivna stranka Nelson Antunes da Cunha pozvana u svrhu postupka ovrhe radi povrata predmetnih potpora tek preporučenim pismom od 26. srpnja 2013., sve kamate dospjele prije 26. lipnja 2008. zastarjele na temelju prethodno navedene odredbe iz članka 310. točke (d) Građanskog zakonika.
26.
Štoviše, prema mišljenju navedenog suda koji je uputio zahtjev, s obzirom na nacionalno pravo ne može se smatrati da je rok zastare predviđen u članku 310. točki (d) Građanskog zakonika prekinut dopisom koji je Komisija poslala portugalskim tijelima ili dopisom koji su potonja tijela poslala protivnoj stranci jer takav dopis nije poziv ili sudska obavijest o radnji u smislu članka 323. Građanskog zakonika. IFAP zapravo nije poduzeo nikakvu sudsku radnju (osim porezne ovrhe) kojom bi izrazio namjeru ostvarivanja prava da od protivne stranke zahtijeva plaćanje dospjelih kamata.
27.
Usto, sud koji je uputio zahtjev ističe da poziv preporučenim pismom nipošto ne može dovesti do trajnog prekida roka zastare koji je počeo teći jer ono nema posebna obilježja svojstvena pozivu, navedena u članku 326. i članku 327. stavku 1. Građanskog zakonika. Stoga je 26. srpnja 2013. počeo teći novi rok zastare od pet godina i taj se rok mogao ponovo prekinuti samo u slučaju nastanka novog razloga za prekid u skladu s člankom 323. Građanskog zakonika.
28.
S obzirom na prethodno navedeno, sud koji je uputio zahtjev smatra da primjena članka 310. točke (d) Građanskog zakonika na kamate dospjele zbog odluke o povratu potpore može dovesti u pitanje načelo djelotvornosti i načelo nespojivosti državnih potpora s unutarnjim tržištem.
29.
U tim je okolnostima Tribunal Administrativo e Fiscal de Coimbra (Upravni i porezni sud u Coimbri), odlukom od 31. srpnja 2018., koju je Sud zaprimio 5. listopada 2018., odlučio prekinuti postupak i postaviti Sudu sljedeće prethodno pitanje:
„Protivi li se članku 16. stavku 2. Uredbe […] 2015/1589 […] i pravnim načelima Unije – konkretno, načelima djelotvornosti i nespojivosti državnih potpora s [unutarnjim] tržištem – da se na kamate obračunane na potporu koju valja vratiti primjenjuje rok zastare poput onoga propisanog u članku 310. stavku 1. točki (d) [Građanskog zakonika], koji je kraći nego što je to rok propisan u članku 17. navedene uredbe?”
30.
IFAP, portugalska vlada i Komisija podnijeli su pisana očitovanja Sudu. Iste su stranke sudjelovale na raspravi održanoj 12. rujna 2019.
IV. Analiza
31.
Prethodnim pitanjem koje se razmatra u ovom mišljenju sud koji je uputio zahtjev pita o usklađenosti nacionalnog pravila o zastari s pravom Unije u kontekstu povrata nezakonite potpore o kojoj je riječ u glavnom postupku.
32.
Konkretnije, taj sud u biti pita protivi li se članku 16. stavku 2. Uredbe 2015/1589, kao i načelu djelotvornosti predviđenom u članku 16. stavku 3. navedene uredbe (
10
), to što se na kamate obračunane na potporu koju treba vratiti primjenjuje rok zastare, kao što je rok od pet godina predviđen u članku 310. točki (d) Građanskog zakonika, koji je kraći od roka od deset godina u kojem Komisija na temelju članka 17. stavka 1. Uredbe 2015/1589 može zahtijevati povrat nezakonite potpore.
33.
U ovom je slučaju nesporno da obveza povrata predmetne potpore uključuje kamate. Taj zahtjev proizlazi iz članka 16. stavka 2. Uredbe 2015/1589, kao i iz Odluke Komisije od 25. studenoga 1999. (
11
), protiv koje, da pojasnim, nije podneseno nikakvo pravno sredstvo.
34.
U skladu s člankom 16. stavkom 3. Uredbe 2015/1589 i kao što to proizlazi iz odluke Komisije od 25. studenoga 1999., povrat nezakonite potpore u glavnom postupku u načelu treba izvršiti u skladu s postupcima koji se predviđaju portugalskim pravom, uključujući postupke kojima se uređuju pravila o zastari (
12
).
35.
U tom pogledu, utvrđujem da iz spisa podnesenog Sudu proizlazi da dotične stranke imaju različita mišljenja o pravilima o zastari koja se primjenjuju na temelju portugalskog prava u pogledu sredstava predmetne potpore, kao i u pogledu kamata na ta sredstva.
36.
S obzirom na to, u skladu s onim što ističe sud koji je uputio zahtjev (
13
) valja smatrati da je rok zastare koji se na temelju portugalskog prava primjenjuje na povrat sredstava potpore rok od 20 godina predviđen u članku 309. Građanskog zakonika (
14
). U zahtjevu za prethodnu odluku ništa ne upućuje na to da primjena tog roka sprečava povrat tih sredstava u glavnom postupku (
15
).
37.
Suprotno tomu, što se tiče povrata kamata na potporu, s jedne strane, čini se da sud koji je uputio zahtjev smatra da se u načelu primjenjuje rok od pet godina predviđen u članku 310. točki (d) Građanskog zakonika (
16
). S druge strane, čini se i da primjena tog roka od pet godina u ovom slučaju sprečava cjelokupni povrat kamata na potporu (
17
).
38.
Naime, iz odgovora suda koji je uputio zahtjev na zahtjev za pojašnjenje Suda proizlazi da je rok zastare od pet godina prekinut 26. srpnja 2013. i da su sve kamate dospjele prije 26. lipnja 2008. zastarjele na temelju članka 310. točke (d) Građanskog zakonika (
18
). Nacionalnu odredbu shvaćam na način da potraživanja kamata zastarijevaju u roku od pet godina od dana njihova dospijeća.
39.
Iz toga se može zaključiti da odluka Komisije od 25. studenoga 1999. nije mogla, na temelju portugalskog prava, prekinuti rok zastare. U tom pogledu pojašnjavam da se čini da je dio kamata već bio zastario iako su portugalska tijela prekinula rok zastare od pet godina odmah nakon donošenja odluke Komisije (
19
).
40.
S obzirom na te informacije, kako bi se odgovorilo na postavljeno pitanje, valja razlikovati dva razdoblja: razdoblje prije donošenja odluke Komisije (dio A) i razdoblje nakon donošenja odluke Komisije (dio B).
41.
Naime, što se tiče tog prvog razdoblja, postavlja se pitanje protivi li se članku 17. stavku 1. i članku 16. stavcima 2. i 3. Uredbe 2015/1589 to da se primjenjuje rok zastare od pet godina, kao što je rok koji je ovdje sporan, s obzirom na to da taj rok može dovesti do zastare dospjelih kamata na potporu čak i prije isteka roka od deset godina u kojem Komisija na temelju članka 17. stavka 1. Uredbe 2015/1589 može zahtijevati povrat nezakonite potpore.
42.
Što se tiče drugog razdoblja, očito je da je zastara kamata na potporu nastupila zbog činjenice da je IFAP postupio u skladu s odlukom Komisije s velikim zakašnjenjem.
43.
Naime, iako su portugalska tijela bila dužna odmah postupiti u skladu s odlukom Komisije (
20
), od donošenja odluke Komisije do prekida roka zastare prošlo je 14 godina, što će, ako se primjenjuje članak 310. točka (d) Građanskog zakonika, dovesti do zastare velikog dijela dospjelih kamata nakon donošenja odluke Komisije.
44.
U toj se situaciji stoga postavlja pitanje može li se korisnik potpore pozvati na nacionalno pravilo o zastari u okviru konačne odluke Komisije koja se odnosi na povrat nezakonite potpore ako primjena tog pravila sprečava cjelokupni povrat kamata na potporu.
45.
Iako je Sud već odlučivao o sličnim pitanjima, ovaj mu predmet omogućuje da pojasni u kojoj je mjeri takvo nacionalno pravilo o zastari primjenjivo u području povrata nezakonite potpore u situaciji poput one o kojoj je riječ u glavnom postupku.
46.
U tom kontekstu, valja podsjetiti da pravila o zastari imaju ključnu ulogu u imovinskom pravu. Naime, zastara za vjerovnika podrazumijeva da ne može zahtijevati naplatu svojeg potraživanja. Kao što je to Sud već utvrdio, time što se njima propisuju vremenska ograničenja, pravila o zastari osiguravaju pravnu sigurnost dužnika (
21
).
47.
Kao što ću to iznijeti u nastavku, smatram, kao i Komisija i IFAP, da nacionalno pravilo o petogodišnjoj zastari poput onoga o kojem je riječ u glavnom postupku treba izuzeti iz primjene za svako od tih dvaju razdoblja (
22
).
A.
Razdoblje prije donošenja odluke Komisije
48.
Najprije podsjećam da ovlasti Komisije u pogledu traženja povrata nezakonite potpore, na temelju članka 17. stavka 1. Uredbe 2015/1589, podliježu roku zastare od deset godina. U skladu s člankom 17. stavkom 2. te uredbe, taj rok zastare počinje teći na dan kada je nezakonita potpora dodijeljena korisniku, bilo kao pojedinačna potpora ili u okviru programa potpora. Svaka potpora u vezi s kojom je istekao taj rok zastare smatra se postojećom potporom na temelju članka 17. stavka 3. navedene uredbe (
23
).
49.
U ovom je slučaju nesporno da je odluka Komisije od 25. studenoga 1999. donesena prije isteka tog roka (
24
).
50.
Nadalje, pojašnjavam da se u članku 16. stavku 3. Uredbe 2015/1589 odražavaju zahtjevi koji proizlaze iz načela djelotvornosti koje je prethodno utvrđeno u sudskoj praksi (
25
)
51.
Prema toj sudskoj praksi, iako u slučaju nepostojanja odredbi Unije koje se odnose na postupak povrata nezakonito dodijeljenih potpora taj povrat u načelu treba izvršiti u skladu s relevantnim odredbama nacionalnog prava, te odredbe ipak treba primijeniti na način da se ne učini gotovo nemogućim ostvariti povrat koji se zahtijeva u pravu Unije i pritom u potpunosti uzeti u obzir interes Unije (
26
).
52.
Prema tome, nacionalno pravilo koje sprečava nacionalni sud ili nacionalno tijelo da utvrdi sve posljedice povrede članka 108. stavka 3. treće rečenice UFEU‑a treba smatrati nespojivim s načelom djelotvornosti (
27
).
53.
Kao i sud koji je uputio zahtjev, smatram da iz zajedničkog tumačenja članka 17. stavka 1. i članka 16. stavaka 2. i 3. Uredbe 2015/1589 proizlazi da se tim odredbama protivi primjena roka od pet godina kao što je onaj, u glavnom postupku, koji je predviđen člankom 310. točkom (d) Građanskog zakonika.
54.
Naime, odredba kao što je članak 310. točka (d) Građanskog zakonika, u vezi s njegovim člankom 306., može ugroziti Komisijinu ovlast jer zastara kamata na potporu može nastupiti prije isteka roka od deset godina kojim Komisija raspolaže na temelju članka 17. stavka 1. Uredbe 2015/1589 za donošenje odluke o povratu nezakonite potpore.
55.
Čini se da bi tako u glavnom postupku dio kamata zastario kad bi se primjenjivao članak 310. točka (d) Građanskog zakonika (
28
). Stoga to nacionalno pravilo ima za učinak nemogućnost cjelokupnog povrata kamata na potporu.
56.
Tumačenje koje predlažem potvrđeno je uostalom u presudi Eesti Pagar, koju je nedavno donijelo veliko vijeće Suda (
29
).
57.
Taj se predmet, među ostalim, odnosio na pitanje koji se rok zastare primjenjuje na povrat nezakonite potpore i osobito je li rok zastare koji se primjenjuje rok predviđen nacionalnim pravom ili rok predviđen pravom Unije i, u tom slučaju, eventualno rok iz članka 15. stavka 1. Uredbe br. 659/1999 (
30
).
58.
Sud je presudio da sama činjenica da se nacionalna pravila o zastari u pravilu primjenjuju na povrat nezakonito dodijeljene potpore, na vlastitu inicijativu nacionalnih tijela, ne dovodi u pitanje mogućnost da do povrata te potpore dođe naknadno, provedbom odluke Komisije u tom smislu koja, kada posjeduje informacije o navodnoj nezakonitosti navedene potpore, bez obzira na izvor tih informacija, nakon isteka nacionalnih rokova zastare ostaje slobodna sama pokrenuti ispitivanje te potpore u roku od deset godina iz članka 15. Uredbe br. 659/1999 (
31
).
59.
Drugim riječima, Komisija i dalje može, u roku od deset godina predviđenom u članku 17. stavku 1. Uredbe 2015/1589, tražiti povrat nezakonite potpore, i to unatoč tomu što je možda istekao rok zastare koji se primjenjuje u nacionalnom postupku.
60.
Iz prethodno navedenog proizlazi da se članku 16. stavcima 2. i 3. Uredbe 2015/1589, kao i članku 17. stavku 1. te uredbe, protivi primjena nacionalne odredbe kao što je članak 310. točka (d) Građanskog zakonika. Sud koji je uputio zahtjev dužan je izuzeti iz primjene takvu odredbu u predmetu poput onoga o kojem je riječ u glavnom postupku (
32
).
B.
Razdoblje nakon donošenja odluke Komisije
61.
Što se tiče razdoblja nakon donošenja odluke Komisije, iz članka 16. stavka 3. Uredbe 2015/1589 doista proizlazi da nacionalno pravilo o petogodišnjoj zastari poput onoga o kojem je riječ u glavnom postupku treba izuzeti iz primjene jer se ono protivi cjelokupnom povratu potpore u skladu s odlukom Komisije od 25. studenoga 1999.
62.
Međutim, postavlja se pitanje zahtijeva li se načelom djelotvornosti predviđenim u članku 16. stavku 3. Uredbe 2015/1589 i cjelokupan povrat potpore, u skladu s konačnom odlukom Komisije, ako nadležno tijelo propusti djelovati u roku zastare predviđenom nacionalnim pravom (
33
).
63.
Drugim riječima, s obzirom na to da je prošlo četrnaest godina od donošenja odluke Komisije, valja postaviti pitanje može li se zahtjevom pravne sigurnosti u takvoj situaciji opravdati primjena takvog nacionalnog pravila.
64.
U tom pogledu, ističem da je Sud priznao da načelo djelotvornosti nije apsolutno s obzirom na to da mogu nastati iznimne okolnosti u kojima ne bi bilo prikladno naložiti povrat nezakonite potpore (
34
).
65.
Konkretnije, što se tiče, s jedne strane, Komisijinih ovlasti, to je načelo izraženo u posljednjoj rečenici članka 16. stavka 1. Uredbe 2015/1589, u kojoj se određuje da Komisija ne smije zahtijevati povrat sredstava potpore ako bi to bilo u suprotnosti s općim načelima prava Unije.
66.
Što se tiče, s druge strane, nacionalnog prava država članica, Sud je priznao da, iako je načelo legitimnih očekivanja dio pravnog poretka Unije, taj pravni poredak ne može biti protivan nacionalnom zakonodavstvu kojim se osigurava poštovanje legitimnih očekivanja i pravne sigurnosti u području kao što je povrat nezakonitih potpora (
35
), čak i u situaciji u kojoj Komisija donese konačnu negativnu odluku (
36
).
67.
U ovom slučaju najprije utvrđujem da je Sud presudio da zbog obvezne prirode nadzora državnih potpora koji Komisija provodi na temelju članka 108. UFEU‑a poduzetnici koji su primili potporu načelno mogu imati legitimna očekivanja u pogledu zakonitosti potpore samo ako je ona dodijeljena uz poštovanje postupka predviđenog u navedenom članku. Naime, gospodarski subjekt koji postupa s dužnom pažnjom u pravilu se mora moći uvjeriti da se taj postupak poštovao (
37
). Isto vrijedi u slučaju pojedinačnih potpora i u slučaju potpora dodijeljenih na temelju programa potpora (
38
).
68.
Iz toga slijedi da podnositelj prigovora u ovom slučaju ne može tvrditi da je imao legitimna očekivanja u pogledu zakonitosti potpore.
69.
Nadalje, što se tiče načela pravne sigurnosti, ističem da je Sud već odlučivao o pitanju sličnom onomu koje se postavlja u ovom slučaju.
70.
Tako se u presudi od 20. ožujka 1997., Alcan Deutschland (
39
), jedno od postavljenih pitanja odnosilo na to je li nadležno tijelo na temelju prava Unije dužno povući odluku o dodjeli potpore koja je dodijeljena nezakonito, u skladu s konačnom odlukom Komisije kojom se potpora proglašava nespojivom te se zahtijeva njezin povrat, čak i kada nadležno tijelo propusti djelovati u roku koji je u tu svrhu predviđen nacionalnim pravom u interesu pravne sigurnosti. Na temelju predmetnog nacionalnog pravila upravni akt mogao se povući samo u roku od jedne godine od trenutka u kojem je tijelo saznalo za činjenice kojima se opravdava to povlačenje.
71.
Sud je najprije podsjetio na načelo djelotvornosti i načelo prema kojem korisnik potpore načelno može imati legitimna očekivanja u pogledu zakonitosti potpore samo ako je ona dodijeljena uz poštovanje postupka predviđenog člankom 108. UFEU‑a. Prema mišljenju Suda, na postavljeno je pitanje trebalo odgovoriti s obzirom na ta načela (
40
).
72.
Sud je zatim, u točkama 34. do 37. navedene presude, smatrao:
„34. […] što se tiče državnih potpora koje su proglašene nespojivima, uloga je nacionalnih tijela […] ograničena na to da izvrše svaku odluku Komisije. Ta tijela stoga nemaju nikakvu diskrecijsku ovlast kad je riječ o povlačenju odluke o dodjeli. Prema tome, kada Komisija u odluci protiv koje nije podneseno pravno sredstvo naloži povrat neosnovano isplaćenih iznosa, nacionalno tijelo nema pravo donijeti ni jedno drugo utvrđenje.
35. Ako nacionalno tijelo ipak propusti djelovati u prekluzivnom roku za povlačenje odluke o dodjeli koji je predviđen nacionalnim pravom, ta se situacija ne može izjednačiti sa situacijom u kojoj gospodarski subjekt ne zna hoće li nadležna uprava donijeti odluku i u kojoj načelo pravne sigurnosti zahtijeva da se ta neizvjesnost okonča istekom određenog roka.
36. S obzirom na to da nacionalno tijelo nema diskrecijsku ovlast, korisnik nezakonito dodijeljene potpore više nije u neizvjesnom položaju od trenutka u kojem je Komisija donijela odluku kojom se ta potpora proglašava nespojivom te se zahtijeva njezin povrat.
37. Načelo pravne sigurnosti stoga ne može spriječiti povrat potpore zbog toga što su nacionalna tijela postupila u skladu s odlukom kojom se zahtijeva taj povrat sa zakašnjenjem. U suprotnom bi povrat neosnovano isplaćenih iznosa bio gotovo nemoguć te bi odredbe [prava Unije] o državnim potporama izgubile svaki koristan učinak” (
41
).
73.
Sud je iz toga zaključio da je nadležno tijelo na temelju prava Unije dužno povući odluku o dodjeli nezakonite potpore, u skladu s konačnom odlukom Komisije kojom se potpora proglašava nespojivom te se zahtijeva njezin povrat, čak i kada propusti djelovati u roku koji je u tu svrhu predviđen nacionalnim pravom u interesu pravne sigurnosti (
42
).
74.
Smatram da se iz prethodno navedene presude može zaključiti da se pravila o zastari predviđena u nacionalnom pravu općenito ne mogu primjenjivati u području povrata potpora ako sprečavaju povrat potpore u skladu s konačnom odlukom Komisije i ako je jedini razlog koji se protivi takvom povratu činjenica da su nacionalna tijela postupila u skladu s tom odlukom s velikim zakašnjenjem, tako da je potpora na temelju nacionalnog prava zastarjela.
75.
Točno je da se presuda Alcan Deutschland (
43
) strogo govoreći ne odnosi na pravilo o zastari, nego na pravilo o prekluziji (
44
). Međutim, ističem da se pravila o prekluziji, kao i pravila o zastari, donose u interesu pravne sigurnosti, a iz tog se razloga obrazloženje presude Alcan Deutschland (
45
) može prenijeti na pravila o zastari, kao što to Sud, čini se, i navodi u presudi Komisija/Italija (
46
).
76.
Naime, Sud je u potonjoj presudi načela iz presude Alcan Deutschland (
47
) po analogiji primijenio u okviru pravila o zastari. Konkretnije, Sud je presudio da je, što se tiče slučajeva u kojima se nalozi za povrat nezakonitih potpora osporavaju pred nacionalnim sudovima, na dotičnoj državi članici da u skladu sa zahtjevom za stvarni povrat potpora nespojivih s unutarnjim tržištem, „osporava svaku nacionalnu odluku kojom se odluka Komisije lišava njezina učinka, osobito zbog razloga koji se odnose na […] primjenu pravila o zastari (vidjeti po analogiji presudu od 20. ožujka 1997., Alcan Deutschland, C‑24/95 […] t. 34. i 38.)” (
48
).
77.
Nadalje, naglašavam da, dok se presuda Alcan Deutschland (
49
) odnosila na pojedinačnu potporu, rasuđivanje Suda u navedenoj presudi, prema mojem mišljenju, treba primijeniti na potpore dodijeljene na temelju programa potpora.
78.
Naime, podsjećam da se načelo prema kojem poduzetnici koji su primili potporu načelno mogu imati legitimna očekivanja u pogledu zakonitosti potpore samo ako je ona dodijeljena uz poštovanje postupka predviđenog člankom 108. UFEU‑a primjenjuje na pojedinačne potpore, kao i na potpore dodijeljene na temelju programa potpore (
50
). Stoga ne treba razlikovati ta dva slučaja.
79.
Naposljetku, naglašavam da jednogodišnji rok predmetnog pravila o prekluziji u predmetu Alcan Deutschland (
51
), prema mojem mišljenju, nimalo ne utječe na rasuđivanje Suda u toj presudi.
80.
Naime, kao što je to u biti Komisija istaknula na raspravi, rok pravila o zastari ne utječe na prethodno navedene argumente koji opravdavaju to da se korisniku nezakonite potpore oduzme mogućnost da se poziva na nacionalno pravilo o zastari.
81.
Ukratko rečeno, kada Komisija naloži povrat nezakonite potpore, a protiv toga nije podneseno nikakvo pravno sredstvo, uloga nacionalnih tijela ograničava se na to da izvrše tu odluku Komisije. Ta tijela stoga nemaju nikakvu diskrecijsku ovlast kad je riječ o povratu potpore (
52
). S obzirom na to da nacionalno tijelo nema diskrecijsku ovlast, korisnik nezakonito dodijeljene potpore više nije u neizvjesnom položaju od trenutka u kojem je Komisija donijela odluku kojom se ta potpora proglašava nespojivom te se zahtijeva njezin povrat (
53
). To je slučaj u pogledu pojedinačnih potpora, kao i potpora dodijeljenih na temelju programa potpore (
54
). Načelo pravne sigurnosti stoga ne može spriječiti povrat potpore zbog toga što su nacionalna tijela postupila u skladu s odlukom kojom se zahtijeva taj povrat sa zakašnjenjem, i to neovisno o predviđenom trajanju roka zastare. U suprotnom bi povrat neosnovano isplaćenih iznosa bio gotovo nemoguć te bi odredbe prava Unije o državnim potporama izgubile svaki koristan učinak (
55
).
82.
Taj strogi pristup potvrđuje činjenica da je riječ o tome da se ukloni narušavanje tržišnog natjecanja kojim se povređuje UFEU. Naime, povrat potpore, uključujući pripadajuće kamate, logična je posljedica njezine nezakonitosti. Povratom se želi ponovno uspostaviti prijašnje stanje. Tim povratom korisnik gubi prednost koju je na tržištu imao u odnosu na svoje konkurente i ponovno se uspostavlja stanje koje je postojalo prije isplate potpore (
56
). Stoga je povrat kamata nužan dodatni element za cjelokupni povrat potpore (
57
).
83.
Usto, kao što to napominje nezavisni odvjetnik F. G. Jacobs u predmetu Alcan Deutschland (
58
), valja imati na umu da pravilo o zastari uzrokuje inherentne probleme kada se primjenjuje u području državnih potpora.
84.
Naime, takvo pravilo pretpostavlja da su interesi tijela protivni interesima pojedinca. Uobičajeno je u interesu tijela da – kada otkrije da je odluka kojom se dodjeljuje financijska pogodnost nezakonita – što prije izvrši povrat isplaćenih iznosa. Interes je pojedinca pak da zadrži dobivenu pogodnost. Međutim, interesi tijela i pojedinca mogu se podudarati u slučaju u kojem je državno tijelo dodjelom potpore svjesno povrijedilo pravo Unije te stoga, osim ako nije promijenilo politiku, ima interes od toga da korisnik zadrži pogodnost dobivenu povredom prava Unije, s obzirom na to da je sâmo povrijedilo to pravo (
59
).
85.
Što se tiče situacije u glavnom postupku, iz prethodno navedenog proizlazi da ne postoji nijedna okolnost koja bi mogla opravdati to da se ne vrate kamate na potpore, neovisno o činjenici da su zastarjele na temelju nacionalnih pravila. Naime, od 25. studenoga 1999., kada je Komisija donijela odluku kojom se zahtijevao povrat potpore, društvo Nelson Antunes da Cunha više nije bilo u neizvjesnom položaju u pogledu činjenice da će potpora biti vraćena u cijelosti (
60
).
86.
Uostalom, kao što to ističe Komisija, utvrđujem da je IFAP u ožujku 2001. poslao dopis društvu Nelson Antunes da Cunha u kojem je od njega tražio povrat potpore (
61
). Stoga je očito da je do kašnjenja u povratu potpore došlo, među ostalim, zbog odbijanja korisnika da ispuni taj zahtjev. Prema tome, situacija u glavnom postupku ne može se izjednačiti sa situacijom u kojoj gospodarski subjekt ne zna hoće li nadležna uprava donijeti odluku i u kojoj načelo pravne sigurnosti zahtijeva da se ta neizvjesnost okonča istekom određenog roka (
62
).
87.
Iz toga slijedi da je sud koji je uputio zahtjev dužan izuzeti iz primjene nacionalno pravilo, poput onoga o kojem je riječ u glavnom postupku, i u pogledu razdoblja nakon donošenja odluke Komisije, s obzirom na to da to pravilo sprečava cjelokupni povrat kamata na potporu.
V. Zaključak
88.
S obzirom na prethodna razmatranja, predlažem Sudu da na četvrto pitanje koje je postavio Tribunal Administrativo e Fiscal de Coimbra (Upravni i porezni sud u Coimbri, Portugal) odgovori na sljedeći način:
1.
Članak 17. stavak 1. i članak 16. stavke 2. i 3. Uredbe Vijeća (EU) 2015/1589 od 13. srpnja 2015. o utvrđivanju detaljnih pravila primjene članka 108. Ugovora o funkcioniranju Europske unije, treba tumačiti na način da im se protivi primjena roka zastare od pet godina predviđenog u nacionalnom pravu, poput onoga o kojem je riječ u glavnom postupku, koji podrazumijeva da je nastupila zastara cjelokupnog povrata državne potpore, uključujući kamate, čak i prije isteka roka od deset godina predviđenog u članku 17. stavku 1. Uredbe 2015/1589.
2.
Članak 16. stavke 2. i 3. Uredbe 2015/1589 treba tumačiti na način da mu se protivi primjena nacionalnog pravila o petogodišnjoj zastari, poput onoga o kojem je riječ u glavnom postupku, koje se primjenjuje na povrat kamata na državnu potporu proglašenu nezakonitom i nespojivom s unutarnjim tržištem u konačnoj odluci Komisije, s obzirom na to da to pravilo sprečava cjelokupni povrat potpore.
(
1
)	Izvorni jezik: francuski
(
2
)	Uredba Vijeća od 13. srpnja 2015. o utvrđivanju detaljnih pravila primjene članka 108. Ugovora o funkcioniranju Europske unije (SL 2015., L 248, str. 9. i ispravak SL 2017., L 186, str. 17.)
(
3
)	Pojašnjavam da iz zahtjeva za prethodnu odluku proizlazi da je u trenutku dodjele predmetne potpore nadležno portugalsko tijelo bio Instituto de Financiamento e Apoio ao Desenvolvimento da Agricultura e da Pesca (Institut za financiranje i potporu razvoju poljoprivrede i ribarstva). Ako sam dobro razumio, riječ je o IFAP‑ovu predniku.
(
4
)	SL 2000., L 66, str. 20.
(
5
)	Članak 1. odluke Komisije od 25. studenoga 1999.
(
6
)	Članci 3. i 4. odluke Komisije od 25. studenoga 1999.
(
7
)	Tom se odredbom, naslovljenom „Zastara”, predviđa:
„1. – Obveza povrata primljenih iznosa zastarijeva u roku od pet godina od njihova primitka.
2. – Navedeni se rok prekida ili prestaje teći nastankom općih razloga za prekid ili zastoj zastare”.
(
8
)	Presuda Supremo Tribunala Administrativo (Visoki upravni sud, Portugal) od 12. listopada 2011. Na temelju članka 306. stavka 1. Građanskog zakonika taj rok od pet godina treba računati od dana dospijeća obveze te se prekida pozivom ili sudskom obaviješću o bilo kojoj radnji kojom se izravno ili neizravno izražava namjera ostvarivanja prava.
(
9
)	Odgovor od 30. srpnja 2019. na zahtjev za pojašnjenje Suda od 27. lipnja 2019.
(
10
)	Pojašnjavam da sud koji je uputio zahtjev u tekstu postavljenog pitanja upućuje na „načel[a] Unije – konkretno načel[a] djelotvornosti i nespojivosti državnih potpora s [unutarnjim] tržištem” (vidjeti točku 29. ovog mišljenja). U tom pogledu, napominjem da je u području povrata potpora načelo djelotvornosti izraženo u članku 16. stavku 3. Uredbe 2015/1589, a to je razlog zbog kojeg pitanje treba shvatiti na taj način. Što se tiče načela nespojivosti državnih potpora s unutarnjim tržištem, ističem da zbog toga što se Uredba 2015/1589 odnosi na utvrđivanje detaljnih pravila primjene članka 108. UFEU‑a na postavljeno pitanje treba odgovoriti samo s obzirom na tu uredbu.
(
11
)	Vidjeti točku 16. ovog mišljenja.
(
12
)	Vidjeti u tom smislu presudu od 5. ožujka 2019., Eesti Pagar (C‑349/17, EU:C:2019:172, t. 114.).
(
13
)	Podsjećam da se Sud, kada mu nacionalni sud uputi zahtjev za prethodnu odluku, drži tumačenja nacionalnog prava koje mu je iznio taj sud (presuda od 14. lipnja 2017., Online Games i dr. (C‑685/15, EU:C:2017:452, t. 45.)). Prema tome, kakve god bile kritike koje su stranke u glavnom postupku uputile protiv tumačenja nacionalnog prava koje je iznio sud koji je uputio zahtjev, ispitivanje ovog prethodnog pitanja treba izvršiti uzimajući u obzir tumačenje tog prava koje je dao taj sud (presuda od 21. lipnja 2016., New Valmar (C‑15/15, EU:C:2016:464, t. 25.)).
(
14
)	Vidjeti točku 22. ovog mišljenja. Pojašnjavam da, dok se portugalska vlada i IFAP slažu s tim mišljenjem, društvo Nelson Antunes da Cunha osporava tu ocjenu suda koji je uputio zahtjev (vidjeti točku 21. ovog mišljenja).
(
15
)	Radi sveobuhvatnosti ipak ističem da iz zahtjeva za prethodnu odluku proizlazi da sud koji je uputio zahtjev ima dvojbe u pogledu usklađenosti tog roka s drugim aspektima prava Unije, ali to se pitanje neće razmatrati u ovom mišljenju čiji je predmet ograničen na četvrto prethodno pitanje.
(
16
)	Vidjeti točke 23. i 24. ovog mišljenja. Pojašnjavam da sud koji je uputio zahtjev u zahtjevu za prethodnu odluku ističe obvezu nacionalnog suda, koju mu nalaže pravo Unije, da tumači nacionalno pravo na način koji je u skladu sa smislom i dosegom prava Unije. S obzirom na tu napomenu, ističem da bi se moglo postaviti pitanje je li moguće tumačiti nacionalno pravo na način da kamate na potporu također podliježu roku zastare od 20 godina koji je predviđen u članku 309. Građanskog zakonika, a čini se da u tom slučaju nacionalno pravo ne bi sprečavalo povrat kamata na potporu, što se uostalom čini da je stajalište portugalske vlade (vidjeti bilješku 17. ovog mišljenja). Međutim, utvrđujem da se to pitanje u biti odnosi na tumačenje nacionalnog prava, koje su dužni provesti nacionalni sudovi. Stoga to pitanje neću razmatrati u ovom mišljenju.
(
17
)	Pojašnjavam da iz spisa podnesenog Sudu proizlazi da portugalska vlada i IFAP osporavaju tu ocjenu suda koji je uputio zahtjev. Portugalska vlada smatra da se u nacionalnom pravu ne predviđa poseban rok zastare za povrat neosnovano primljenih državnih potpora. Stoga je primjenjivi rok zastare redovni nacionalni rok zastare koji iznosi 20 godina. Taj se rok primjenjuje i na zatezne kamate povezane s iznosom neosnovano primljene pogodnosti, s obzirom na to da su te kamate neodvojive od tog iznosa. IFAP pak tvrdi da tek od završetka upravnog postupka pokrenutog u svrhu povrata potpora može protiv protivne stranke ostvariti pravo koje se temelji na predmetnom potraživanju, što je i razlog iz kojeg smatra da nije nastupila zastara kamata.
(
18
)	Vidjeti točke 25. i 26. ovog mišljenja. S obzirom na to da je rok zastare od pet godina prekinut 26. srpnja 2013., ipak se pitam je li rok zastare kamata zapravo 26. srpnja 2008., a ne 26. lipnja 2008. kao što to navodi sud koji je uputio zahtjev.
(
19
)	Podsjećam da je prvi iznos isplaćen 12. srpnja 1994. Vidjeti točku 13. ovog mišljenja.
(
20
)	Podsjećam da se člankom 16. stavkom 3. Uredbe 2015/1589 od nacionalnih tijela zahtijeva da izvrše povrat nezakonite potpore odmah nakon donošenja odluke Komisije, što također proizlazi iz odluke Komisije od 25. studenoga 1999. Tako se u članku 4. odluke Komisije od portugalskih tijela zahtijeva da u roku od dva mjeseca od dana dostave odluke obavijeste Komisiju o mjerama koje su poduzela kako bi postupila u skladu s njome.
(
21
)	Vidjeti presudu od 23. siječnja 2019., Fallimento Traghetti del Mediterraneo (C‑387/17, EU:C:2019:51, t. 71. i navedena sudska praksa).
(
22
)	Što se tiče stajališta portugalske vlade, podsjećam da ona smatra da se rok od 20 godina predviđen u članku 309. Građanskog zakonika primjenjuje na sredstva potpore, kao i na kamate na tu potporu (vidjeti bilješku 17.).
(
23
)	Kao što to proizlazi iz uvodne izjave 26. Uredbe 2015/1589, taj rok zastare, nakon čijeg se isteka više ne može naložiti povrat iznosa potpore, predviđen je radi pravne sigurnosti.
(
24
)	Naime, potpore su isplaćene između 1994. i 1996. Vidjeti točku 13. ovog mišljenja. Pojašnjavam da je u trenutku donošenja Komisijine odluke od 25. studenoga 1999. odredba na snazi bio članak 15. stavak 1. Uredbe Vijeća (EZ) br. 659/1999 od 22. ožujka 1999. o utvrđivanju detaljnih pravila primjene članka [108. UFEU‑a] (SL 1999., L 83, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 8., svezak 4. str. 16.), kako je izmijenjena Uredbom Vijeća (EU) br. 734/2013 od 22. srpnja 2013. (SL 2013., L 204, str. 7.) (u daljnjem tekstu: Uredba br. 659/1999). Ta se odredba ukinula Uredbom 2015/1589 i odgovara članku 17. stavku 1. navedene uredbe.
(
25
)	Vidjeti osobito presudu od 20. svibnja 2010., Scott i Kimberly Clark (C‑210/09, EU:C:2010:294, t. 20. i navedena sudska praksa).
(
26
)	Vidjeti osobito presude od 26. lipnja 2003., Komisija/Španjolska (C‑404/00, EU:C:2003:373, t. 51. i navedena sudska praksa) i od 20. svibnja 2010., Scott i Kimberly Clark (C‑210/09, EU:C:2010:294, t. 21. i navedena sudska praksa).
(
27
)	Vidjeti osobito presudu od 5. ožujka 2019., Eesti Pagar (C‑349/17, EU:C:2019:172, t. 140. i navedena sudska praksa).
(
28
)	Vidjeti točku 39. i bilješku 19. ovog mišljenja.
(
29
)	Presuda od 5. ožujka 2019. (C‑349/17, EU:C:2019:172). Pojašnjavam da je ta presuda objavljena nakon što je sud koji je uputio zahtjev u ovom predmetu odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu prethodna pitanja.
(
30
)	Vidjeti presudu od 5. ožujka 2019., Eesti Pagar (C‑349/17, EU:C:2019:172, t. 107.). Što se tiče članka 15. stavka 1. Uredbe br. 659/1999, vidjeti bilješku 24. ovog mišljenja.
(
31
)	Presuda od 5. ožujka 2019., Eesti Pagar (C‑349/17, EU:C:2019:172, t. 114.)
(
32
)	Vidjeti u tom smislu osobito presudu od 18. srpnja 2007., Lucchini (C‑119/05, EU:C:2007:434, t. 61.).
(
33
)	U tom pogledu pojašnjavam da je Komisija na raspravi naglasila da se pitanje može li nacionalna odredba o zastari spriječiti izvršenje odluke Komisije kojom se nalaže povrat nezakonitih potpora u praksi dosta često postavlja jer države članice često kasne s izvršenjem odluke Komisije u tom području.
(
34
)	Vidjeti presudu od 12. veljače 2008., CELF i ministre de la Culture et de la Communication (C‑199/06, EU:C:2008:79, t. 42. i navedena sudska praksa).
(
35
)	Vidjeti osobito presudu od 20. rujna 1990., Komisija/Njemačka (C‑5/89, EU:C:1990:320, t. 13. i 14.).
(
36
)	Vidjeti presudu od 12. veljače 2008., CELF i ministre de la Culture et de la Communication (C‑199/06, EU:C:2008:79, t. 43.).
(
37
)	Vidjeti osobito presude od 20. rujna 1990., Komisija/Njemačka (C‑5/89, EU:C:1990:320, t. 13. i 14.) i od 20. ožujka 1997., Alcan Deutschland (C‑24/95, EU:C:1997:163, t. 25.).
(
38
)	U tom pogledu vidjeti osobito presudu od 28. srpnja 2011., Diputación Foral de Vizcaya i dr./Komisija (C‑471/09 P do C‑473/09 P, neobjavljena, EU:C:2011:521, t. 63. do 66.).
(
39
)	Presuda od 20. ožujka 1997. (C‑24/95, EU:C:1997:163)
(
40
)	Presuda od 20. ožujka 1997., Alcan Deutschland (C‑24/95, EU:C:1997:163, t. 24. do 26.)
(
41
)	Presuda od 20. ožujka 1997., Alcan Deutschland (C‑24/95, EU:C:1997:163)
(
42
)	Presuda od 20. ožujka 1997., Alcan Deutschland (C‑24/95, EU:C:1997:163, t. 38.)
(
43
)	Presuda od 20. ožujka 1997. (C‑24/95, EU:C:1997:163)
(
44
)	Podsjećam da se nacionalnim pravilom o prekluziji u predmetu Alcan Deutschland (presuda od 20. ožujka 1997., (C‑24/95, EU:C:1997:163)) utvrdio rok za povlačenje upravnih akata u pogledu tijelâ. U predmetu je dakle bila riječ o pitanju jesu li tijela, na temelju prava Unije, bila obvezna izuzeti iz primjene takvo nacionalno pravilo o prekluziji kako bi tražila povrat nezakonite potpore u skladu s konačnom odlukom Komisije. Što se tiče situacije o kojoj je riječ u ovom predmetu, postavlja se pitanje može li se korisnik nezakonite potpore pozvati na nacionalno pravilo o zastari kako bi osporavao zahtjev nacionalnih tijela za povrat nezakonite potpore, iako je dio iznosa koji treba vratiti zastario na temelju nacionalnog prava.
(
45
)	Presuda od 20. ožujka 1997. (C‑24/95, EU:C:1997:163)
(
46
)	Presuda od 17. studenoga 2011. (C‑496/09, EU:C:2011:740, t. 78.)
(
47
)	Presuda od 20. ožujka 1997. (C‑24/95, EU:C:1997:163)
(
48
)	Presuda od 17. studenoga 2011., Komisija/Italija (C‑496/09, EU:C:2011:740, t. 78.)
(
49
)	Presuda od 20. ožujka 1997. (C‑24/95, EU:C:1997:163)
(
50
)	Vidjeti točku 67. ovog mišljenja i bilješku 38.
(
51
)	Presuda od 20. ožujka 1997. (C‑24/95, EU:C:1997:163, t. 33.)
(
52
)	Vidjeti u tom smislu presudu od 20. ožujka 1997., Alcan Deutschland (C‑24/95, EU:C:1997:163, t. 34.).
(
53
)	Vidjeti u tom smislu presudu od 20. ožujka 1997., Alcan Deutschland (C‑24/95, EU:C:1997:163, t. 36.).
(
54
)	Vidjeti u tom smislu točku 67. i bilješku 38. ovog mišljenja.
(
55
)	Vidjeti u tom smislu presudu od 20. ožujka 1997., Alcan Deutschland (C‑24/95, EU:C:1997:163, t. 37.).
(
56
)	Vidjeti osobito presudu od 29. travnja 2004., Njemačka/Komisija (C‑277/00, EU:C:2004:238, t. 74. i 75. i navedena sudska praksa). Vidjeti u tom smislu uvodnu izjavu 25. Uredbe 2015/1589.
(
57
)	Vidjeti osobito presude od 12. veljače 2008., CELF i ministre de la Culture et de la Communication (C‑199/06, EU:C:2008:79, t. 54.) i od 3. rujna 2015., A2A (C‑89/14, EU:C:2015:537, t. 42.).
(
58
)	Mišljenje nezavisnog odvjetnika F. G. Jacobsa u predmetu Alcan Deutschland (C‑24/95, EU:C:1996:433)
(
59
)	Mišljenje nezavisnog odvjetnika F. G. Jacobsa u predmetu Alcan Deutschland (C‑24/95, EU:C:1996:433, t. 26.)
(
60
)	Vidjeti u tom smislu presudu od 20. ožujka 1997., Alcan Deutschland (C‑24/95, EU:C:1997:163, t. 37.).
(
61
)	Vidjeti točku 17. ovog mišljenja.
(
62
)	Vidjeti u tom smislu presudu od 20. ožujka 1997., Alcan Deutschland (C‑24/95, EU:C:1997:163, t. 35.).