62024CC0095
MIŠLJENJE NEZAVISNOG ODVJETNIKA
JEANA RICHARDA DE LA TOURA
od 18. rujna 2025. (
1
)
Predmet C‑95/24 [Khuzdar] (
i
)
ATAU
Kazneni postupak
uz sudjelovanje
Procura generale presso la Corte d’appello di Napoli
(zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Corte di appello di Napoli (Žalbeni sud u Napulju, Italija))
„Zahtjev za prethodnu odluku – Pravosudna suradnja u kaznenim stvarima – Okvirna odluka 2002/584/PUP – Europski uhidbeni nalog – Postupak predaje između država članica – Razlozi za moguće neizvršenje – Članak 4. točka 6. – Obveza države članice izvršenja da izvrši kaznu u skladu s odredbama svojeg domaćeg prava – Okvirna odluka 2008/909/PUP – Razlozi za nepriznavanje i neizvršenje osuđujuće presude – Članak 9. stavak 1. točka (i) – Osoba koja se nije osobno pojavila na suđenju koje je rezultiralo odlukom – Iznimke – Uvjet koji se odnosi na upoznatost s predviđenim suđenjem – Informacija o datumu i mjestu suđenja – Bijeg dotične osobe – Dobrovoljno i nedvosmisleno odricanje dotične osobe od prisustvovanja suđenju – Margina prosudbe nadležnog tijela države članice izvršiteljice – Obveza usklađenog tumačenja”
I. Uvod
1.
Pravo na pošteno suđenje jedno je od temeljnih načela demokratskog društva. Pravo osumnjičenika i optuženika da sudjeluju na raspravi temelji se na tom pravu te bi trebalo biti osigurano diljem Europske unije (
2
). Međutim, to pravo nije apsolutno. U određenim bi ga se okolnostima osumnjičenik ili optuženik trebali moći, izričito ili prešutno, ali nedvojbeno, odreći (
3
).
2.
U tom kontekstu, ovaj zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 4. točke 6. Okvirne odluke Vijeća 2002/584/PUP od 13. lipnja 2002. o Europskom uhidbenom nalogu i postupcima predaje između država članica (
4
) kao i članka 9. stavka 1. točke (i) te članka 25. Okvirne odluke Vijeća 2008/909/PUP od 27. studenoga 2008. o primjeni načela uzajamnog priznavanja presuda u kaznenim predmetima kojima se izriču kazne zatvora ili mjere koje uključuju oduzimanje slobode s ciljem njihova izvršenja u Europskoj uniji (
5
), kako su izmijenjene Okvirnom odlukom 2009/299 (
6
).
3.
Zahtjev je upućen u okviru postupka izvršenja u Italiji presude donesene u Slovačkoj kojom se izriče kazna zatvora osobi koja je pobjegla prije održavanja suđenja.
4.
U ovom se predmetu od Suda osobito traži da pojasni kako treba razumjeti izraz „bila upoznata s predviđenim suđenjem” iz članka 9. stavka 1. točke (i) podtočke ii. Okvirne odluke 2008/909 kao i marginu prosudbe kojom nadležna tijela raspolažu prilikom primjene razloga za nepriznavanje i neizvršenje navedenog u članku 9. stavku 1. točki (i) te okvirne odluke. U tom pogledu ističem da je činjenični kontekst ovog predmeta različit u odnosu na onaj predmeta Höldermann (C‑447/24), u kojem također danas iznosim mišljenje (
7
). Konkretnije, za razliku od tog predmeta, ovaj se predmet odnosi na izvršenje europskog uhidbenog naloga.
II. Pravni okvir
A.
Pravo Unije
1. Okvirna odluka 2002/584
5.
Člankom 4. Okvirne odluke 2002/584, naslovljenim „Razlozi za moguće neizvršenje europskog uhidbenog naloga”, u točki 6. određuje se:
„Pravosudno tijelo izvršenja može odbiti izvršenje europskog uhidbenog naloga:
[...]
6.
ako je europski uhidbeni nalog izdan u svrhe izvršenja kazne zatvora ili oduzimanja slobode, a tražena osoba se nalazi, boravi, u državi članici izvršenja ili je njezin državljanin, a ta država članica obvezuje se izvršiti tu kaznu ili mjeru oduzimanja slobode u skladu s odredbama svojega domaćeg prava”.
6.
Člankom 4.a stavkom 1. te okvirne odluke, naslovljenim „Odluke donesene nakon suđenja na kojem se osoba nije osobno pojavila”, predviđa se:
„Pravosudno tijelo izvršenja može također odbiti izvršiti europski uhidbeni nalog izdan radi izvršenja kazne zatvora ili mjere oduzimanja slobode ako se osoba nije osobno pojavila na suđenju koje je rezultiralo odlukom, osim ako se u europskom uhidbenom nalogu navodi da je osoba u skladu s dodatnim postupovnim zahtjevima utvrđenima u nacionalnom pravu države članice izdavanja:
(a)
pravovremeno:
i.
bila osobno pozvana te time obaviještena o predviđenom datumu i mjestu suđenja koje je rezultiralo odlukom, ili je na neki drugi način primila službenu obavijest o predviđenom datumu i mjestu suđenja, tako da se nedvojbeno utvrdilo da je osoba bila upoznata s predviđenim suđenjem;
i
ii.
bila obaviještena da se odluka može donijeti u slučaju njezinog nepojavljivanja na suđenju;
ili
(b)
bila upoznata s predviđenim suđenjem i ovlastila je pravnog zastupnika, kojeg je imenovala dotična osoba ili država da je brani tijekom suđenja te ju je taj zastupnik uistinu branio tijekom suđenja;
ili
(c)
nakon dostave odluke i nakon što je izričito obaviještena o pravu na obnovu postupka ili žalbu, pri čemu ta osoba ima pravo sudjelovati te se mogu preispitati ključne činjenice predmeta zajedno s novim dokazima, što može dovesti do ukidanja početne odluke:
i.
izričito izjavila da ne osporava odluku;
ili
ii.
nije zahtijevala obnovu postupka niti podnijela žalbu u primjenjivom roku;
ili
(d)
joj odluka nije osobno dostavljena, nego:
i.
će joj biti osobno dostavljena bez odgode nakon predaje te će biti izričito obaviještena o svojem pravu na obnovu postupka ili žalbu, pri čemu ta osoba ima pravo sudjelovati te se mogu preispitati ključne činjenice predmeta zajedno s novim dokazima, što može dovesti do ukidanja početne odluke;
i
ii.
bit će obaviještena o roku u kojem mora zahtijevati obnovu postupka ili podnijeti žalbu, kako se navodi u odgovarajućem europskom uhidbenom nalogu.”
2. Okvirna odluka 2008/909
7.
Člankom 9. Okvirne odluke 2008/909, naslovljenim „Osnove za nepriznavanje i neizvršavanje”, stavkom 1. točkom i. propisuje se:
„Nadležno tijelo države članice izvršiteljice naloga može odbiti priznavanje presude i izvršavanje kazne u sljedećim slučajevima:
[...]
(i)
u skladu s potvrdom predviđenom u članku 4. osoba se nije osobno pojavila na suđenju koje je rezultiralo odlukom, osim ako se u potvrdi navodi da je osoba u skladu s dodatnim postupovnim zahtjevima utvrđenima u nacionalnom pravu države izdavateljice:
i.
pravovremeno:
–
bila osobno pozvana te time obaviještena o predviđenom datumu i mjestu suđenja koje je rezultiralo odlukom, ili je na neki drugi način primila službenu obavijest o predviđenom datumu i mjestu suđenja, tako da se nedvojbeno utvrdilo da je osoba bila upoznata s predviđenim suđenjem;
i
–
bila obaviještena da se odluka može donijeti u slučaju njezinog nepojavljivanja na suđenju;
ili
ii.
bila upoznata s predviđenim suđenjem i ovlastila je pravnog zastupnika, kojeg je imenovala dotična osoba ili država da je brani tijekom suđenja te ju je taj zastupnik uistinu branio tijekom suđenja;
ili
iii.
nakon dostave odluke i nakon što je izričito obaviještena o pravu na obnovu postupka ili žalbu, pri čemu ta osoba ima pravo sudjelovati te se mogu preispitati ključne činjenice predmeta zajedno s novim dokazima, što može dovesti do ukidanja početne odluke:
–
izričito izjavila da ne osporava odluku,
ili
–
nije zahtijevala obnovu postupka niti podnijela žalbu u primjenjivom roku.”
8.
Članak 25. te okvirne odluke glasi:
„Ne dovodeći u pitanje Okvirnu odluku 2002/584/PUP, odredbe ove Okvirne odluke primjenjuju se, mutatis mutandis, u opsegu u kojem su usklađene s odredbama iz ove Okvirne odluke, na izvršenje kazni u predmetima kada se država članica obveže na izvršenje kazne u predmetima sukladno članku 4. stavku 6. ove Okvirne odluke, ili kada je, sukladno članku 5. stavku 3. ove Okvirne odluke, postavila uvjet da se osoba mora vratiti u državu članicu na koju se to odnosi kako bi odslužila kaznu čime se izbjegava nekažnjavanje osobe na koju se to odnosi.”
B.
Talijansko pravo
9.
Člankom 6. stavkom 1.bis točkom (b) Leggea n. 69 – Disposizioni per conformare il diritto interno alla decisione quadro 2002/584/GAI del Consiglio, del 13 giugno 2002, relativa al mandato d'arresto europeo e alle procedure di consegna tra Stati membri (Zakon br. 69 o odredbama za usklađivanje unutarnjeg prava s Okvirnom odlukom [2002/584]) (
8
) od 22. travnja 2005., u verziji koja se primjenjuje na činjenice u glavnom postupku, određuje se:
„Ako je europski uhidbeni nalog izdan radi izvršenja kazne zatvora ili mjere oduzimanja slobode koje su izrečene nakon suđenja na kojem se osoba nije osobno pojavila, on [...] treba sadržavati podatke o barem jednom od sljedećih uvjeta:
[...]
(b)
da je dotičnu osobu, koja je obaviještena o tome da se protiv nje vodi postupak, na suđenju koje je rezultiralo navedenom odlukom zastupao pravni zastupnik kojeg je imenovala sama dotična osoba ili koji je postavljen po službenoj dužnosti.”
10.
U skladu s člankom 18.bis stavkom 2. tog zakona:
„Ako je europski uhidbeni nalog izdan u svrhe izvršenja kazne ili sigurnosne mjere oduzimanja slobode, corte di appello [Žalbeni sud, Italija] može odbiti predaju talijanskog državljanina ili osobe koja zakonito i stvarno boravi ili se nalazi na talijanskom državnom području najmanje pet godina bez prekida [...], pod uvjetom da žalbeni sud naloži da će se ta kazna ili sigurnosna mjera izvršiti u Italiji u skladu s njezinim nacionalnim pravom.”
11.
Člankom 13. Decreta legislativo n. 161 – Disposizioni per conformare il diritto interno alla Decisione quadro 2008/909/GAI relativa all’applicazione del principio del reciproco riconoscimento alle sentenze penali che irrogano pene detentive o misure privative della libertà personale, ai fini della loro esecuzione nell’Unione europea (Zakonodavna uredba br. 161/2010 o odredbama za usklađivanje nacionalnog prava s Okvirnom odlukom [2008/909]) (
9
) od 7. rujna 2010., u verziji koja se primjenjuje na činjenice u glavnom postupku (u daljnjem tekstu: Zakonodavna uredba br. 161/2010) stavkom 1. točkom (i) određuje se:
„Žalbeni sud odbija priznavanje osuđujuće presude u jednom od sljedećih slučajeva:
[...]
(i)
ako se dotična osoba nije osobno pojavila na suđenju koje je rezultiralo odlukom koju treba izvršiti, osim ako se u potvrdi navodi da:
1.
je pravovremeno bila osobno pozvana i stoga obaviještena o predviđenom datumu i mjestu suđenja ili je stvarno primila službenu obavijest na drugi način na temelju kojeg se može nedvojbeno dokazati da je s time bila upoznata kao i da je bila obaviještena da se odluka može donijeti u slučaju njezina nepojavljivanja na suđenju; odnosno
2.
je bila upoznata s predviđenim datumom suđenja i ovlastila je pravnog zastupnika od povjerenja ili koji je postavljen po službenoj dužnosti te joj je taj zastupnik uistinu pružio pomoć tijekom suđenja; odnosno
3.
je nakon dostave odluke i nakon što je izričito obaviještena o pravu na obnovu postupka ili žalbu, pri čemu ta osoba ima mogućnost sudjelovati u tom postupku kako bi se preispitale ključne činjenice optužbe, uključujući izvođenje novih dokaza, izričito izjavila da ne osporava odluku ili nije zahtijevala obnovu postupka niti podnijela žalbu u roku primjenjivom u tu svrhu.”
12.
Člankom 24. Zakonodavne uredbe br. 161/2010 predviđa se da, ako žalbeni sud odbije predaju zatraženu europskim uhidbenim nalogom koji se temelji na osuđujućoj presudi donesenoj u kaznenom postupku i naloži izvršenje kazne na talijanskom državnom području, on je za potrebe izvršenja kazne u Italiji istodobno dužan priznati stranu osuđujuću presudu donesenu u kaznenom postupku na kojoj se temelji europski uhidbeni nalog kada su za to ispunjeni uvjeti.
III. Činjenice u glavnom postupku i prethodna pitanja
13.
Okresný súd Dunajská Streda (Općinski sud u Dunajskoj Stredi, Slovačka) izdao je 5. listopada 2015. europski uhidbeni nalog radi izvršenja osuđujuće presude koju je donio 23. kolovoza 2010. (
10
) u kaznenom postupku protiv osobe ATAU, kojom je ta osoba osuđena na kaznu zatvora u trajanju od pet godina. Potonja je pronađena i uhićena 19. lipnja 2023. u Italiji.
14.
Corte di appello di Napoli (Žalbeni sud u Napulju, Italija), koji je sud koji je uputio zahtjev, treba razmotriti zahtjev za predaju koji su slovačka pravosudna tijela podnijela na temelju tog europskog uhidbenog naloga. Navodi da je ukinuo prisilnu mjeru opreza u vidu kućnog pritvora koja je osobi ATAU određena 20. lipnja 2023.
15.
Tijekom postupka pred tim sudom osoba ATAU izjavila je i dokazala da stvarno i zakonito boravi u Italiji više od pet godina. Stoga je od navedenog suda zatražila da odbije njezinu predaju i da, priznanjem presude od 23. kolovoza 2010., naloži da se kazna koja joj je izrečena izvrši u Italiji.
16.
Kako bi ocijenio taj zahtjev, sud koji je uputio zahtjev zatražio je od slovačkih tijela da ispune potvrdu koja im je prije dostavljena navođenjem postupovnih jamstava primijenjenih na osobu ATAU.
17.
Dopisom od 2. studenoga 2023. Okresný súd Dunajská Streda (Općinski sud u Dunajskoj Stredi) odgovorio je da osoba ATAU nije osobno sudjelovala u postupku koji je rezultirao presudom od 23. kolovoza 2010. Međutim, odvjetnik joj je tijekom postupka pružao pomoć i zastupao je. Usto, iako nikad nije dobila obavijest o datumu i mjestu održavanja suđenja, bila je upoznata s time da se protiv nje vodi postupak. Naime, zbog istog kaznenog djela je 28. rujna 2009. uhićena te joj je preventivno oduzeta sloboda u Slovačkoj, nakon čega je 15. prosinca 2009. puštena na slobodu i smještena u izbjeglički kamp na slovačkom državnom području. Zatim je pobjegla a da se nije vratila i navela adresu za dostavu pismena, tako da se nije mogla obavijestiti o predviđenom datumu i mjestu suđenja ni o činjenici da će se odluka donijeti i u slučaju njezina nepojavljivanja.
18.
Sud koji je uputio zahtjev najprije objašnjava da, u skladu s talijanskim pravom, ako žalbeni sud odluči odbiti predaju i naloži da stranu osuđujuću presudu donesenu u kaznenom postupku treba izvršiti u Italiji, on je mora priznati, a to može učiniti samo kada su za to priznanje ispunjeni uvjeti. Međutim, u ovom predmetu to nije slučaj. Naime, taj sud podsjeća na to da osoba ATAU nije primila obavijesti iz članka 13. stavka 1. točke (i) Zakonodavne uredbe br. 161/2010, osobito o datumu i mjestu svojeg suđenja.
19.
Sud koji je uputio zahtjev nadalje ističe da je, prema talijanskom pravu, predaja osuđene osobe na temelju europskog uhidbenog naloga dopuštena samo pod uvjetom da je ta osoba obaviještena o tome da se protiv nje vodi postupak i da ju je tijekom postupka zastupao pravni zastupnik. Suprotno tomu, priznavanje osuđujuće presude u Italiji dopušteno je pod strožim uvjetom da je osuđenik, kojem je pomoć pružao pravni zastupnik, bio obaviješten o predviđenom datumu suđenja.
20.
Dakle, iz talijanskog prava proizlazi da se osobu ATAU može predati slovačkim tijelima jer je bila obaviještena o tome da se protiv nje vodi postupak i jer joj je pomoć pružao pravni zastupnik, ali da, iako je stvarno boravila na talijanskom državnom području više od pet godina i iako je zatražila da se kazna izvrši u Italiji, njezina predaja ne može se odbiti na način da se odredi izvršenje kazne na talijanskom državnom području jer nije obaviještena o predviđenom datumu suđenja.
21.
Prema sudu koji je uputio zahtjev, to bi dovelo do paradoksalne posljedice da činjenica da je postupovno jamstvo predviđeno za osuđenu osobu u pogledu priznavanja osuđujuće presude veće nego ono predviđeno za tu osobu u pogledu njezine predaje na temelju europskog uhidbenog naloga ide više na štetu toj osobi, nego u njezinu korist. Usto, razlikovanje sadržano u talijanskom pravu dovelo bi do paradoksalnog zaključka prema kojem se ista osuđujuća presuda ne može priznati u Italiji radi njezina izvršenja, ali može dovesti do europskog uhidbenog naloga koji se mora izvršiti.
22.
Sud koji je uputio zahtjev stoga se pita može li se pravo Unije tumačiti na način da se predaja može odbiti nakon priznavanja presude radi izdržavanja kazne u državi članici izvršenja čak i u slučaju kad ne postoji postupovno jamstvo predviđeno za to priznavanje (obavijest o predviđenom datumu suđenja), ali postoji postupovno jamstvo predviđeno radi predaje na temelju europskog uhidbenog naloga (obavijest da je postupak u tijeku).
23.
Osim toga, taj sud napominje da se u talijanskom pravu, osobito u članku 13. stavku 1. točki (i) Zakonodavne uredbe br. 161/2010, predviđa da, ako osuđena osoba nije obaviještena o datumu suđenja, nacionalni sud „odbija priznati” (
11
) presudu. Suprotno tomu, pravom Unije, konkretnije člankom 9. stavkom 1. točkom (i) Okvirne odluke 2008/909, predviđa se da u takvom slučaju sud države članice izvršiteljice naloga „može odbiti priznavanje” (
12
) presude. Dakle, u skladu s talijanskim pravom žalbeni sud mora odbiti priznati presudu, dok u skladu s pravom Unije ima mogućnost, ali ne i obvezu, to učiniti.
24.
Tako, ako se u ovom slučaju primijeni talijansko pravo, ne može se priznati presuda od 23. kolovoza 2010. radi njezina izvršenja u Italiji jer osoba ATAU nije bila obaviještena o predviđenom datumu suđenja i stoga bi je sud koji je uputio zahtjev trebao predati Slovačkoj Republici iako ona ima pravo izdržati kaznu u Italiji te je to i zatražila. Suprotno tomu, u okviru primjene prava Unije, taj sud ima diskrecijsku ovlast ocijeniti hoće li priznati stranu osuđujuću presudu te hoće li odbiti predaju i naložiti izvršenje kazne u Italiji.
25.
U tim je okolnostima Corte di appello di Napoli (Žalbeni sud u Napulju) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:
„Treba li [...] članak 4. točku 6. Okvirne odluke [2002/584] u vezi s člankom 9. stavkom 1. točkom (i) i člankom 25. Okvirne odluke [2008/909] tumačiti na način da:
(a)
sud države izvršenja, od kojeg se traži da prizna izvršivu stranu osuđujuću presudu donesenu u kaznenom postupku, ima diskrecijsku ovlast, ali ne i dužnost, odbiti priznavanje presude ako se ispostavi da tijekom postupka u kojem je donesena navedena presuda optuženiku nije osigurano nijedno postupovno jamstvo predviđeno člankom 9. stavkom 1. točkom (i) Okvirne odluke [2008/909];
b)
je sud države izvršenja, od kojeg se traži da naloži predaju na temelju europskog uhidbenog naloga izdanog radi izvršenja presude ako su zajedno ispunjeni uvjeti za određivanje predaje osuđenika državi koja je izrekla osuđujuću presudu i uvjeti za odbijanje te predaje na način da se istodobno odredi izvršenje kazne na području države izvršenja, ovlašten odbiti predaju, priznati presudu i naložiti izvršenje te presude na vlastitom državnom području iako tijekom postupka u kojem je donesena priznata presuda optuženiku nije osigurano nijedno postupovno jamstvo predviđeno člankom 9. stavkom 1. točkom (i) Okvirne odluke [2008/909]?”
26.
Osoba ATAU, talijanska i rumunjska vlada te Europska komisija podnijele su pisana očitovanja te su sudjelovale na raspravi održanoj 15. svibnja 2025., na kojoj su usmeno odgovorile na pitanja koja je postavio Sud.
IV. Analiza
A.
Dopuštenost
27.
Talijanska vlada smatra da je zahtjev za prethodnu odluku nedopušten jer je hipotetski s obzirom na to da je osoba ATAU, zahtijevajući priznanje osuđujuće presude u Italiji, prihvatila osudu izrečenu u njezinoj odsutnosti. Stoga nadležni sud države članice izvršiteljice naloga mora priznati tu presudu radi izvršenja kazne u Italiji. Ta vlada u tom pogledu upućuje na članak 13. stavak 1. točku (i) podtočku 3. Zakonodavne uredbe br. 161/2010, kojim se u talijansko pravo prenosi članak 9. stavak 1. točka (i) podtočka iii. Okvirne odluke 2008/909. Naime, iz te odredbe proizlazi da nadležno tijelo države članice izvršiteljice naloga ne može odbiti priznati osuđujuću presudu i izvršiti kaznu ako je osoba – nakon što joj je odluka dostavljena i nakon što je izričito obaviještena o svojem pravu na obnovu postupka ili žalbu, pri čemu ima mogućnost sudjelovati u tom postupku kako bi se preispitale ključne činjenice optužbe, uključujući izvođenje novih dokaza – izričito izjavila da ne osporava odluku ili nije zahtijevala obnovu postupka niti podnijela žalbu u za to propisanom roku.
28.
Pitanje je li okolnost da je osuđena osoba od države članice koja je izrekla osudu zatražila da se kazna izvrši u drugoj državi članici obuhvaćena slučajem iz članka 9. stavka 1. točke (i) podtočke iii. Okvirne odluke 2008/909 meritorno je pitanje, a ne pitanje o dopuštenosti zahtjeva za prethodnu odluku. Usto ističem da je to pitanje postavio sud koji je uputio zahtjev u predmetu Höldermann (C‑447/24). Stoga u tom pogledu upućujem na svoje današnje mišljenje u tom predmetu.
B.
Meritum
29.
Svojim pitanjima, za koja predlažem da se ispitaju zajedno, sud koji je uputio zahtjev u biti traži od Suda da odluči treba li članak 4. točku 6. Okvirne odluke 2002/584 te članak 9. stavak 1. točku (i) i članak 25. Okvirne odluke 2008/909 tumačiti na način da, u okviru primjene razloga za moguće neizvršenje europskog uhidbenog naloga, navedenog u prvoj od tih odredbi, ako se osoba protiv koje je izdan taj nalog nije osobno pojavila na suđenju, nadležno tijelo države članice izvršiteljice naloga ima mogućnost, a ne obvezu, odbiti priznavanje presude i izvršavanje kazne ako nije primjenjiva nijedna od iznimki predviđenih drugom od navedenih odredbi.
30.
Podsjećam na to da se među razlozima za moguće neizvršenje europskog uhidbenog naloga u članku 4. točki 6. Okvirne odluke 2002/584 navodi da pravosudno tijelo izvršenja može odbiti izvršiti europski uhidbeni nalog ako je izdan u svrhu izvršenja kazne zatvora ili mjere oduzimanja slobode, a tražena se osoba nalazi ili boravi u državi članici izvršenja odnosno njezin je državljanin, a ta država članica obvezuje se izvršiti tu kaznu ili sigurnosnu mjeru u skladu s odredbama svojeg domaćeg prava.
31.
Sud je presudio da iz upotrebe glagola „moći” proizlazi da pravosudno tijelo izvršenja mora raspolagati marginom prosudbe, osobito kako bi uzelo u obzir cilj te odredbe, a to je povećanje izgleda za društvenu rehabilitaciju tražene osobe nakon isteka kazne na koju je potonja osuđena (
13
).
32.
Tako primjena razloga za moguće neizvršenje europskog uhidbenog naloga predviđenog tom odredbom podliježe ispunjenju dvaju uvjeta, to jest, s jedne strane, da se tražena osoba nalazi ili boravi u državi članici izvršenja ili da je njezin državljanin i, s druge strane, da se ta država obvezuje izvršiti, u skladu s odredbama svojeg domaćeg prava, kaznu ili sigurnosnu mjeru zbog koje je izdan europski uhidbeni nalog (
14
).
33.
Što se tiče prvog od tih uvjeta, Sud je već presudio da tražena osoba „boravi” u državi članici izvršenja kada je u njoj uspostavila svoj stvarni boravak, a da se ondje „nalazi” kada je nakon stalnog boravka određenog trajanja u toj državi članici s tom državom stekla poveznice koje su sličnog stupnja kao poveznice koje proizlaze iz boravka (
15
).
34.
Što se tiče drugog od navedenih uvjeta, iz teksta članka 4. točke 6. Okvirne odluke 2002/584 proizlazi da svako odbijanje izvršenja europskog uhidbenog naloga pretpostavlja stvarnu obvezu države članice izvršenja da izvrši kaznu zatvora izrečenu protiv tražene osobe. Budući da je ta osoba osuđena u državi članici izdavanja naloga, to nužno znači da tijela države članice izvršiteljice naloga priznaju osuđujuću presudu donesenu protiv navedene osobe u skladu s odredbama Okvirne odluke 2008/909 (
16
). Stoga se sama okolnost da ta država članica izjavi da je „spremna” izvršiti tu kaznu ne može smatrati takvom da opravdava takvo odbijanje. Iz toga slijedi da svakom odbijanju izvršenja europskog uhidbenog naloga mora prethoditi provjera pravosudnog tijela izvršenja mogućnosti stvarnog izvršenja kazne u skladu s njegovim domaćim pravom (
17
).
35.
Stoga valja zajamčiti da će pravosudno tijelo izvršenja moći odbiti izvršiti europski uhidbeni nalog samo pod uvjetom da se u državi članici izvršenja osigura stvarno izvršenje kazne izrečene traženoj osobi i da se na taj način dođe do rješenja u skladu s ciljem koji slijedi Okvirna odluka 2002/584 (
18
).
36.
U tom pogledu valja podsjetiti na to da, u skladu s člankom 25. Okvirne odluke 2008/909, „[n]e dovodeći u pitanje Okvirnu odluku [2002/584], odredbe ove Okvirne odluke primjenjuju se, mutatis mutandis, u opsegu u kojem su usklađene s odredbama iz ove Okvirne odluke, na izvršenje kazni u predmetima kada se država članica obveže na izvršenje kazne u predmetima sukladno članku 4. stavku 6. ove Okvirne odluke, ili kada je, sukladno članku 5. stavku 3. ove Okvirne odluke, postavila uvjet da se osoba mora vratiti u državu članicu na koju se to odnosi kako bi odslužila kaznu čime se izbjegava nekažnjavanje osobe na koju se to odnosi”. Sud je osobito naveo da povezanost koju je zakonodavac Unije predvidio između Okvirne odluke 2002/584 i Okvirne odluke 2008/909 treba pridonijeti postizanju cilja poboljšanja ponovnog uključivanja predmetne osobe u društvo i da takvo ponovno uključivanje u društvo nije samo u interesu osuđenika, već i Europske unije općenito (
19
).
37.
U tom se smislu u uvodnoj izjavi 12. Okvirne odluke 2008/909 navodi da se ona „treba također, mutatis mutandis, primjenjivati na izvršenje kazni u slučajevima iz članka 4. stavka 6. i članka 5. stavka 3. Okvirne odluke [2002/584]. To, inter alia, znači da, ne dovodeći u pitanje navedenu Okvirnu odluku, država koja izvršava nalog može provjeriti postojanje osnova za nepriznavanje i neizvršenje na temelju članka 9. ove Okvirne odluke [...] kao uvjet za priznavanje i izvršenje presude s ciljem razmatranja izručenja osobe ili izvršenja kazne u predmetima sukladno članku 4. stavku 6. Okvirne odluke [2002/584]”. Zakonodavac Unije tako naglašava, između ostalog, da država članica izvršiteljica naloga provjerava postoje li razlozi za nepriznavanje i neizvršenje iz članka 9. Okvirne odluke 2008/909.
38.
U okviru ovog predmeta ta se provjera odnosi na razlog za nepriznavanje i neizvršenje predviđen člankom 9. stavkom 1. točkom (i) te okvirne odluke. Naime, postojanje takvog razloga moglo bi spriječiti primjenu razloga za moguće neizvršenje europskog uhidbenog naloga, predviđenog u članku 4. točki 6. Okvirne odluke 2002/584. Drugim riječima, odbijanje izvršenja europskog uhidbenog naloga na temelju članka 4. točke 6. te okvirne odluke pretpostavlja da se kazna može izvršiti u državi članici izvršiteljici naloga, što nije slučaj ako pravosudno tijelo izvršenja smatra da je primjenjiv razlog za nepriznavanje i neizvršenje iz članka 9. stavka 1. točke (i) Okvirne odluke 2008/909. U tom kontekstu, tumačenjem članka 4. točke 6. Okvirne odluke 2002/584 treba se zajamčiti cilj olakšavanja društvene rehabilitacije osuđene osobe i cilj borbe protiv nekažnjavanja. Istodobno, uzimanje u obzir razloga za nepriznavanje i neizvršenje navedenog u članku 9. stavku 1. točki (i) Okvirne odluke 2008/909 također treba dovesti do uzimanja u obzir prava dotične osobe na osobno pojavljivanje na suđenju.
39.
Naime, u toj se odredbi navodi razlog za moguće nepriznavanje presude koju je proslijedila druga država članica i neizvršenje kazne koju je ona izrekla ako se osuđena osoba nije osobno pojavila na suđenju koje je rezultiralo osudom. Međutim, uz tu mogućnost vežu se tri iznimke, navedene u točkama i. do iii. navedene odredbe, kojima se nadležnom tijelu države članice izvršenja oduzima mogućnost odbijanja priznavanja i izvršenja presude koja mu je proslijeđena.
40.
Pitanja koja je postavio sud koji je uputio zahtjev temelje se na nekoliko razmatranja.
41.
Kao prvo, Talijanska Republika drukčije je prenijela u svoje nacionalno pravo članak 4.a stavak 1. točku (b) Okvirne odluke 2002/584 i članak 9. stavak 1. točku (i) podtočku ii. Okvirne odluke 2008/909, iako su te odredbe sastavljene na istovjetan način. Naime, dok se u prvom slučaju u talijanskom pravu zahtijeva da je osoba o kojoj je riječ bila obaviještena o tome da se protiv nje vodi postupak, u drugom se slučaju zahtijeva da je osoba bila upoznata s predviđenim datumom suđenja.
42.
Kao drugo, s obzirom na potonji zahtjev, u ovom slučaju nije primjenjiva iznimka zbog koje se nadležno tijelo države članice izvršiteljice naloga ne može pozvati na razlog za nepriznavanje i neizvršenje naveden u članku 9. stavku 1. točki (i) podtočki ii. Okvirne odluke 2008/909. Naime, osoba ATAU nije bila upoznata s predviđenim datumom i mjestom suđenja.
43.
Kao treće, s obzirom na to da ta iznimka nije primjenjiva, nadležno tijelo države članice izvršiteljice naloga mora, na temelju talijanskog prava, odbiti priznati presudu i izvršiti kaznu. Budući da se posljedično ne može primijeniti razlog za moguće neizvršenje europskog uhidbenog naloga, slovačkim tijelima treba predati osobu ATAU radi izvršenja njezine kazne.
44.
Imajući na umu razmatranja koja je tako iznio sud koji je uputio zahtjev, valja ispitati, kao prvo, zahtijeva li uvjet koji se odnosi na upoznatost s predviđenim suđenjem, koji se nalazi u članku 9. stavku 1. točki (i) podtočki ii. Okvirne odluke 2008/909, da se dotičnu osobu obavijesti o predviđenom datumu i mjestu suđenja. Kao drugo, valja utvrditi može li se, ako taj uvjet nije ispunjen, nacionalnim pravom obvezati nadležno tijelo države članice izvršiteljice naloga da odbije priznati presudu i izvršiti kaznu.
1. Da bi bila upoznata s predviđenim suđenjem, osoba mora biti obaviještena o predviđenom datumu i mjestu suđenja
45.
Zbog razloga koje sam naveo u svojem mišljenju u predmetu Höldermann (C‑447/24), koje je danas izneseno i na koje upućujem, smatram da se uvjetom u vezi s upoznatošću s predviđenim suđenjem, koji se navodi u članku 9. stavku 1. točki (i) podtočki ii. Okvirne odluke 2008/909, zahtijeva da je dotična osoba obaviještena o predviđenom datumu i mjestu suđenja. S obzirom na razliku u prenošenju u talijansko pravo te odredbe i članka 4.a stavka 1. točke (b) Okvirne odluke 2002/584, pojašnjavam da, prema mojem mišljenju, ta razlika nije osnovana jer smatram da, s obzirom na to da je tekst tih dviju odredbi istovjetan, potonju odredbu treba tumačiti na isti način.
2. Provjera uvjetâ iz članka 9. stavka 1. točke (i) podtočke ii. Okvirne odluke 2008/909
a) Prvi uvjet: slučajevi u kojima se smatra da je osoba primila dostatne informacije
46.
Kako bi se provjerilo je li ispunjen prvi uvjet iz članka 9. stavka 1. točke (i) podtočke ii. Okvirne odluke 2008/909, čini mi se relevantnim uzeti u obzir sudsku praksu koja se odnosi na Direktivu 2016/343. Naime, u tom je kontekstu Sud utvrdio situacije u kojima za dotičnu osobu treba smatrati da je obaviještena o suđenju.
47.
Tako, kako bi se provjerilo je li ispunjen prvi uvjet iz članka 8. stavka 2. točaka (a) i (b) Direktive 2016/343, Sud je naveo da, kao što to proizlazi iz uvodne izjave 38. te direktive, posebnu pozornost valja posvetiti, s jedne strane, dužnoj pažnji koju su tijela javne vlasti uložila da obavijeste dotičnu osobu i, s druge strane, dužnoj pažnji dotične osobe da primi informacije koje su joj upućene. Slijedom toga, prema Sudu, za ocjenu tog uvjeta relevantne su eventualne precizne i objektivne indicije da navedena osoba, iako je bila službeno obaviještena da je optužena za počinjenje kaznenog djela te je stoga znala da će se u odnosu na nju provesti suđenje, namjerno postupa na način da izbjegne službeno zaprimiti informacije o vremenu i mjestu tog suđenja. Postojanje takvih preciznih i objektivnih indicija može se, na primjer, utvrditi kada je ista osoba namjerno priopćila pogrešnu adresu nadležnim tijelima ili se više ne nalazi na adresi koju im je dostavila (
20
). Stoga je činjenica da je dotična osoba namjerno spriječila državu da je obavijesti relevantna okolnost za utvrđivanje dostatnosti informacija koje su joj prenesene.
48.
Sud je presudio da se za osobu osuđenu u odsutnosti može, među ostalim, smatrati da je raspolagala dostatnim informacijama kako bi smatrala da će se protiv nje pokrenuti postupak ako je primila preliminarnu optužnicu čiji sadržaj, kad je riječ o djelima koja joj se stavljaju na teret i njihovoj pravnoj kvalifikaciji, odgovara sadržaju pravomoćne optužnice koja je protiv nje konačno podignuta (
21
).
49.
Iz toga slijedi da, kada je dotična osoba pobjegla nakon što je primila takvu preliminarnu optužnicu, države članice mogu smatrati da se pravodobno slanje službenog dokumenta nadležnih tijela u kojem se navode vrijeme i mjesto rasprave na adresu koju je ta osoba priopćila tim tijelima tijekom istrage u predmetu i podnošenje dokaza da je taj dokument zaista dostavljen na tu adresu smatra istovjetnim obavještavanju navedene osobe o tom vremenu i mjestu, u smislu članka 8. stavka 2. Direktive 2016/343. Međutim, to je moguće samo pod uvjetom da su navedena tijela uložila razumne napore kako bi pronašla istu osobu i osobno joj uručila sudski poziv ili je na neki drugi način službeno obavijestila o vremenu i mjestu te rasprave, kao što je to predviđeno u uvodnoj izjavi 36. te direktive. U tom se slučaju smatra da je dotična osoba obaviještena o navedenom suđenju (
22
). Nedostatak dužne pažnje dotične osobe, zbog njezina bijega, tako može dovesti do pravne fikcije prema kojoj je ona propisno obaviještena o datumu i mjestu suđenja.
50.
S obzirom na te elemente, na sudu koji je uputio zahtjev je da provjeri treba li smatrati da je osoba ATAU obaviještena o datumu i mjestu suđenja. U tu će svrhu morati utvrditi eventualne precizne i objektivne indicije da osoba ATAU, iako je bila službeno obaviještena da je optužena za počinjenje kaznenog djela te je stoga znala da će se u odnosu na nju provesti suđenje, namjerno postupa na način da izbjegne službeno zaprimiti informacije o vremenu i mjestu tog suđenja.
51.
U tom smislu napominjem da, prema navodima suda koji je uputio zahtjev, iako nikad nije dobila obavijest o datumu i mjestu održavanja suđenja, osoba ATAU bila je upoznata s time da se protiv nje vodi postupak. Naime, zbog istog kaznenog djela je 28. rujna 2009. uhićena te joj je preventivno oduzeta sloboda u Slovačkoj, nakon čega je 15. prosinca 2009. puštena na slobodu i smještena u izbjeglički kamp na slovačkom državnom području. Zatim je pobjegla a da se nije vratila i navela adresu za dostavu pismena, tako da se nije mogla obavijestiti o predviđenom datumu i mjestu suđenja ni o činjenici da će se odluka donijeti i u slučaju njezina nepojavljivanja.
52.
Na temelju tih je elemenata na sudu koji je uputio zahtjev da, nakon što po potrebi zatraži informacije od pravosudnog tijela koje izdaje uhidbeni nalog, provjeri je li osoba ATAU pobjegla nakon što je saznala da je protiv nje podignuta optužnica a da se nije vratila i navela adresu za dostavu pismena. Budući da je osoba ATAU uhićena i smještena u pritvor u Slovačkoj, vjerojatno je, što treba provjeriti sud koji je uputio zahtjev, da je u toj fazi kaznene istrage primila tu informaciju. Stoga se čini da postoji precizna i objektivna indicija da je ta osoba, znajući da će se protiv nje voditi postupak, namjerno izbjegla službeno zaprimiti informacije o datumu i mjestu tog suđenja. Međutim, kako bi se moglo smatrati da je osoba ATAU primila te informacije, slovačka tijela morala su uložiti razumne napore kako bi je pronašla i osobno joj uručila sudski poziv ili je na neki drugi način službeno obavijestila o datumu i mjestu navedenog suđenja.
b) Drugi uvjet: ovlaštenje pravnog zastupnika koji je branio osobu tijekom suđenja
53.
Što se tiče zastupanja od strane opunomoćenog branitelja, Sud je pojasnio da postojanje „punomoći” u smislu članka 8. stavka 2. točke (b) Direktive 2016/343 zahtijeva da je sama dotična osoba povjerila branitelju, ovisno o okolnostima onom koji joj je postavljen po službenoj dužnosti, zadaću da je zastupa tijekom suđenja u njezinoj odsutnosti (
23
). Iz toga proizlazi da sama okolnost da je osobu osuđenu u odsutnosti zastupao branitelj po službenoj dužnosti tijekom cijelog sudskog postupka koji se vodi u njezinoj odsutnosti nije dovoljna kako bi se ispunio drugi uvjet iz te odredbe (
24
).
54.
Prema mišljenju Suda, zastupanje po branitelju omogućuje da se dokaže da se osoba kojoj se sudi u njezinoj odsutnosti dobrovoljno i nedvosmisleno odrekla svojeg prava sudjelovati na suđenju samo ako je ta osoba namjerno tom branitelju prepustila da osigura njezinu obranu pred sudom nadležnim za donošenje presude, što pretpostavlja da ga je posebno imenovala da je, u njezinoj odsutnosti, zastupa tijekom suđenja. Stoga se kontakti između osobe osuđene u odsutnosti i branitelja po službenoj dužnosti do kojih je došlo isključivo tijekom istražne faze ne mogu smatrati dovoljnima kako bi se dokazalo da je tu osobu tijekom suđenja u njezinoj odsutnosti zastupao „opunomoćeni branitelj” u smislu članka 8. stavka 2. točke (b) Direktive 2016/343 (
25
). Dakle, na nadležnom je sudu da provjeri proizlazi li iz elemenata kojima raspolaže da je dotična osoba nedvojbeno dala branitelju po službenoj dužnosti punomoć da je zastupa, u njezinoj odsutnosti, pred sudom nadležnim za donošenje presude (
26
).
55.
Na temelju tih elemenata, za koje mi se čini da trebaju usmjeravati ispitivanje drugog uvjeta predviđenog u članku 9. stavku 1. točki (i) podtočki ii. Okvirne odluke 2008/909, sud koji je uputio zahtjev treba provjeriti je li taj uvjet ispunjen. U tom pogledu podsjećam na to da, u skladu s navodima suda koji je uputio zahtjev, iako osoba ATAU nije osobno sudjelovala u postupku u kojem je donesena presuda od 23. kolovoza 2010., ipak joj je tijekom postupka odvjetnik pružao pomoć i zastupao ju je.
56.
Ako sud koji je uputio zahtjev zaključi da su ispunjeni uvjeti za primjenu iznimke iz članka 9. stavka 1. točke (i) podtočke ii. Okvirne odluke 2008/909, priznavanje presude i izvršenje kazne u Italiji ne bi se moglo odbiti. Stoga tomu ne bi bilo prepreka to da se Italija, u okviru primjene razloga za moguće odbijanje predviđenog u članku 4. točki 6. Okvirne odluke 2002/584, obveže izvršiti kaznu zatvora izrečenu osobi ATAU.
57.
U svakom slučaju, čak i ako sud koji je uputio zahtjev dođe do utvrđenja prema kojem ti uvjeti nisu ispunjeni, valja naglasiti da on ne može na temelju svojeg nacionalnog prava biti obvezan odbiti priznati presudu i izvršiti kaznu. Naime, taj sud pri odlučivanju o primjeni razloga za nepriznavanje i neizvršenje iz članka 9. stavka 1. točke (i) Okvirne odluke 2008/909 raspolaže marginom prosudbe.
58.
U tom kontekstu i na temelju prethodnih razmatranja sada valja izravnije odgovoriti na pitanja suda koji je uputio zahtjev.
3. Fakultativnost razloga za nepriznavanje i neizvršenje iz članka 9. stavka 1. točke (i) Okvirne odluke 2008/909 te margina prosudbe kojom mora raspolagati nadležno tijelo države članice izvršiteljice naloga
59.
Sud koji je uputio zahtjev pita Sud propisuje li se člankom 9. stavkom 1. točkom (i) Okvirne odluke 2008/909 obveza nadležnog tijela države članice izvršiteljice naloga da odbije priznati i izvršiti presudu ako utvrdi da nije primjenjiva nijedna od iznimki predviđenih tom odredbom. Drugim riječima, pita se isključuje li se tim utvrđenjem mogućnost raspolaganja marginom prosudbe kako bi utvrdilo valja li odbiti priznavanje osuđujuće presude.
60.
Kako bi se odgovorilo na to pitanje, valja utvrditi da je, kao i kad je riječ o članku 4.a stavku 1. Okvirne odluke 2002/584, zakonodavac Unije odlučio, u okviru mehanizma priznavanja i izvršenja kaznenih presuda, posebnu važnost pridati optuženikovu pravu na osobno prisustvovanje suđenju koje se na njega odnosi tako što je u članku 9. stavku 1. točki (i) Okvirne odluke 2008/909 uveo razlog za moguće nepriznavanje i neizvršenje posebno namijenjen zaštiti takvog prava (
27
). Osim toga, takav razlog treba tumačiti u skladu sa zahtjevima koji proizlaze iz članka 47. drugog i trećeg stavka te članka 48. Povelje Europske unije o temeljnim pravima (
28
).
61.
Sud je utvrdio da iz teksta članka 4.a stavka 1. Okvirne odluke 2002/584 proizlazi da ta odredba predviđa fakultativni razlog za neizvršenje europskog uhidbenog naloga izdanog radi izvršenja kazne zatvora ili mjere oduzimanja slobode ako se osoba o kojoj je riječ nije osobno pojavila na suđenju koje je dovelo do njezine osude. Ta je ovlast ipak ograničena četirima iznimkama navedenima u točkama (a) do (d) te odredbe, koje pravosudnom tijelu izvršenja o kojem je riječ oduzimaju mogućnost odbijanja izvršenja europskog uhidbenog naloga koji mu je poslan (
29
).
62.
Stoga pravosudno tijelo izvršenja ima mogućnost odbiti izvršiti europski uhidbeni nalog izdan radi izvršenja kazne zatvora ili mjere oduzimanja slobode ako se osoba o kojoj je riječ nije osobno pojavila na suđenju koje je rezultiralo odlukom o kojoj je riječ, osim ako se u tom europskom uhidbenom nalogu navodi da su ispunjeni uvjeti utvrđeni u točkama (a) do (d) članka 4.a stavka 1. Okvirne odluke 2002/584 (
30
). U tom pogledu Sud je istaknuo da se tim člankom 4.a tako želi ograničiti mogućnost odbijanja izvršenja europskog uhidbenog naloga time što precizno i ujednačeno nabraja uvjete pod kojima se ne može odbiti priznavanje i izvršenje odluke donesene nakon suđenja na kojem se osoba o kojoj je riječ nije osobno pojavila (
31
).
63.
Iz toga slijedi da je pravosudno tijelo izvršenja dužno izvršiti europski uhidbeni nalog, bez obzira na odsutnost osobe o kojoj je riječ na suđenju koje je rezultiralo odlukom o kojoj je riječ, ako se utvrdi postojanje jedne od okolnosti iz članka 4.a stavka 1. točaka (a), (b), (c) ili (d) te okvirne odluke (
32
).
64.
Sud je imao prilike pojasniti da, s obzirom na to da taj članak 4.a predviđa razlog za moguće neizvršenje europskog uhidbenog naloga, pravosudno tijelo izvršenja može u svakom slučaju, čak i nakon što je utvrdilo da okolnosti navedene u prethodnoj točki ovog mišljenja ne obuhvaćaju situaciju osobe u odnosu na koju je izdan europski uhidbeni nalog, uzeti u obzir druge okolnosti na temelju kojih se može uvjeriti da predaja osobe ne predstavlja povredu njezinih prava obrane (
33
).
65.
U tom pogledu, Sud se oslonio na sam tekst članka 4.a stavka 1. Okvirne odluke 2002/584, posebice na dio prema kojem pravosudno tijelo izvršenja „može [...] odbiti” izvršiti uhidbeni nalog, kako bi zaključio da potonje mora raspolagati marginom prosudbe u pogledu pitanja treba li odbiti provesti takvo izvršenje, kada europski uhidbeni nalog ne sadržava nijedan od navoda iz točaka (a) do (d) te odredbe (
34
).
66.
Prema mišljenju Suda, takvo tumačenje potvrđuje opća struktura te okvirne odluke. Naime, izvršenje europskog uhidbenog naloga pravilo je utvrđeno navedenom okvirnom odlukom, a razlozi za odbijanje priznanja i izvršenja su iznimke. Kada bi se pravosudnom tijelu izvršenja oduzela mogućnost da uzima u obzir okolnosti svakog pojedinog slučaja na temelju kojih bi moglo smatrati da uvjeti za odbijanje predaje nisu ispunjeni, to bi dovelo do toga da se obična mogućnost predviđena u članku 4.a iste okvirne odluke nadomjesti stvarnom obvezom, pretvarajući tako iznimku odbijanja predaje u načelno pravilo (
35
).
67.
Dakle, ako nije ispunjen nijedan od uvjeta utvrđenih u točkama (a) do (d) članka 4.a stavka 1. Okvirne odluke 2002/584, ne može se od pravosudnog tijela izvršenja zahtijevati da odbije izvršiti europski uhidbeni nalog a da pritom nema mogućnost uzeti u obzir okolnosti svakog pojedinog slučaja (
36
).
68.
Dakle, pravosudno tijelo izvršenja u tom smislu može uzeti u obzir druge okolnosti na temelju kojih se može uvjeriti da predaja dotične osobe ne podrazumijeva povredu njezinih prava obrane i tako provesti njezinu predaju državi članici izdavateljici uhidbenog naloga. U tom se pogledu osobito može uzeti u obzir ponašanje dotične osobe, konkretnije činjenica da je potonja htjela izbjeći dostavu upućene joj obavijesti odnosno bilo kakav kontakt sa svojim odvjetnicima (
37
).
69.
Iz toga proizlazi da, ako utvrdi da je ispunjen jedan od uvjeta predviđenih člankom 4.a stavkom 1. Okvirne odluke 2002/584, pravosudno tijelo izvršenja ne može biti spriječeno da se uvjeri u poštovanje prava obrane osobe o kojoj je riječ uzimajući u tom pogledu pravilno u obzir sve okolnosti predmeta o kojem odlučuje, uključujući informacije kojima samo može raspolagati (
38
).
70.
S obzirom na ta pojašnjenja, ističem da je podrijetlo pravila o postupcima donošenja presude zbog ogluhe iz okvirnih odluka 2002/584 i 2008/909 isto, a to je Okvirna odluka 2009/299, te nastoje postići isti cilj, među ostalim, ojačati prava obrane dotičnih osoba tako da se osigura poštovanje njihova temeljnog prava na pošten kazneni postupak (
39
), uz istodobno poboljšanje uzajamnog priznavanja sudskih odluka među državama članicama (
40
). Usto, sadašnji tekst članka 9. stavka 1. točke (i) Okvirne odluke 2008/909 i tekst članka 4.a stavka 1. Okvirne odluke 2002/584, kako su izmijenjeni i umetnuti Okvirnom odlukom 2009/299, podudaraju se, čime se, kao što to proizlazi iz uvodnih izjava 4. i 6. Okvirne odluke 2009/299, odražava volja zakonodavca Unije da precizno i ujednačeno utvrdi uvjete pod kojima se ne bi smjelo odbiti priznavanje i izvršenje odluke donesene nakon suđenja na kojem se dotična osoba nije osobno pojavila (
41
).
71.
S obzirom na te elemente, smatram da zaključke iz sudske prakse Suda koja se odnosi na članak 4.a stavak 1. Okvirne odluke 2002/584 treba po analogiji primijeniti na razlog za moguće nepriznavanje i neizvršenje iz članka 9. stavka 1. točke (i) Okvirne odluke 2008/909.
72.
To znači da, ako nisu ispunjeni uvjeti za primjenu iznimki iz te odredbe, nadležno tijelo države članice izvršiteljice naloga raspolaže marginom prosudbe u pogledu ocjene, od slučaja do slučaja, treba li se pozvati na taj razlog za nepriznavanje i neizvršenje. Tada se primjenjuje načelo mogućeg neizvršenja. Dakle, nadležno tijelo države članice izvršiteljice naloga u svakom slučaju može uzeti u obzir druge okolnosti koje mu omogućuju da se uvjeri da priznavanje presude i izvršenje kazne ne dovode do povrede prava obrane dotične osobe. To tijelo stoga mora imati mogućnost uzeti u obzir ponašanje osobe o kojoj je riječ, uključujući okolnosti koje dokazuju da je pokušala izbjeći dostavu obavijesti koja joj je bila upućena ili da je izbjegavala bilo kakav kontakt sa svojim odvjetnicima.
73.
Izvršavanjem svoje diskrecijske ovlasti nadležno tijelo države članice izvršenja tako može osigurati ravnotežu između ciljeva borbe protiv nekažnjavanja, olakšavanja društvene reintegracije osuđene osobe i jamčenja njezinih prava obrane. Smatram da u okviru odvagivanja različitih uključenih interesa također valja uzeti u obzir okolnost da je osuđena osoba zatražila da se njezina kazna izvrši u državi članici izvršiteljici naloga (
42
).
74.
U ovom slučaju iz informacija koje je dostavio sud koji je uputio zahtjev proizlazi da talijanski propis o kojem je riječ u glavnom postupku obvezuje nadležno tijelo države članice izvršiteljice naloga da odbije priznati presudu i izvršiti kaznu izrečenu u drugoj državi članici ako nije primjenjiva nijedna od iznimki iz članka 9. stavka 1. točke (i) Okvirne odluke 2008/909. Taj propis tom tijelu stoga ne ostavlja nikakvu marginu prosudbe radi ispitivanja, na temelju okolnosti slučaja, može li se smatrati da su poštovana prava obrane osobe o kojoj je riječ, a posljedično i u pogledu donošenja odluke o tome hoće li se priznati i izvršiti osuđujuća presuda o kojoj je riječ.
75.
U tim okolnostima valja utvrditi da se takav nacionalni propis protivi članku 9. stavku 1. točki (i) Okvirne odluke 2008/909.
76.
Imajući na umu to utvrđenje neusklađenosti, valja podsjetiti na to da, prema sudskoj praksi Suda, načelo nadređenosti prava Unije treba tumačiti na način da ne zahtijeva da nacionalni sud izuzme iz primjene odredbu nacionalnog prava koja je suprotna odredbama Okvirne odluke 2002/584 ili Okvirne odluke 2008/909, s obzirom na to da one nemaju izravan učinak. Međutim, tijela država članica, uključujući sudove, dužna su u najvećoj mogućoj mjeri usklađeno protumačiti svoje nacionalno pravo, što im omogućuje da osiguraju rezultat usklađen sa svrhom tih okvirnih odluka (
43
).
77.
Naime, iako okvirne odluke ne mogu proizvesti izravan učinak, njihova obvezujuća priroda ipak obvezuje nacionalna tijela da usklađeno tumače nacionalno pravo od dana kada je istekao rok za prenošenje tih okvirnih odluka. Kada primjenjuju nacionalno pravo, ta su ga tijela stoga dužna tumačiti u najvećoj mogućoj mjeri u svjetlu teksta i svrhe okvirne odluke radi postizanja rezultata koji se njome želi ostvariti, pri čemu je ipak isključeno tumačenje nacionalnog prava contra legem. Tako načelo usklađenog tumačenja zahtijeva da se uzme u obzir cjelokupno unutarnje pravo i primijene metode tumačenja koje to pravo priznaje da bi se zajamčila puna djelotvornost predmetne okvirne odluke i da bi se došlo do rješenja koje je u skladu sa svrhom koja se njome nastoji postići (
44
).
78.
Iz toga slijedi da je nacionalni sud – uzimajući u obzir cjelokupno nacionalno pravo i primjenjujući njime priznate metode tumačenja – nacionalni propis o kojem je riječ u glavnom postupku dužan protumačiti u najvećoj mogućoj mjeri s obzirom na tekst i svrhu okvirnih odluka 2002/584 i 2008/909.
V. Zaključak
79.
S obzirom na sva prethodna razmatranja, predlažem Sudu da na prethodna pitanja koja je uputio Corte di appello di Napoli (Žalbeni sud u Napulju, Italija) odgovori na sljedeći način:
Članak 4. točku 6. Okvirne odluke Vijeća 2002/584/PUP od 13. lipnja 2002. o Europskom uhidbenom nalogu i postupcima predaje između država članica, kao i članak 9. stavak 1. točku (i) i članak 25. Okvirne odluke Vijeća 2008/909/PUP od 27. studenoga 2008. o primjeni načela uzajamnog priznavanja presuda u kaznenim predmetima kojima se izriču kazne zatvora ili mjere koje uključuju oduzimanje slobode s ciljem njihova izvršenja u Europskoj uniji, kako su izmijenjene Okvirnom odlukom Vijeća 2009/299/PUP od 26. veljače 2009.,
treba tumačiti na način da:
u okviru primjene razloga za moguće neizvršenje europskog uhidbenog naloga, navedenog u prvoj od tih odredbi, ako se osoba protiv koje je izdan taj nalog nije osobno pojavila na suđenju, nadležno tijelo države članice izvršiteljice naloga ima mogućnost, a ne obvezu, odbiti priznavanje presude i izvršavanje kazne ako nije primjenjiva nijedna od iznimki predviđenih drugom od navedenih odredbi.
Nacionalni sud – uzimajući u obzir cjelokupno nacionalno pravo i primjenjujući njime priznate metode tumačenja – mora protumačiti taj nacionalni propis u najvećoj mogućoj mjeri s obzirom na tekst i svrhu okvirnih odluka 2002/584 i 2008/909, kako su izmijenjene.
(
1
)	Izvorni jezik: francuski
(
i
)	Naziv ovog predmeta je izmišljen. On ne odgovara stvarnom imenu nijedne stranke u postupku.
(
2
)	Vidjeti uvodnu izjavu 33. Direktive (ЕU) 2016/343 Europskog parlamenta i Vijeća od 9. ožujka 2016. o jačanju određenih vidova pretpostavke nedužnosti i prava sudjelovati na raspravi u kaznenom postupku (SL 2016., L 65, str. 1.). Vidjeti i presudu od 20. svibnja 2025., Kachev (C‑135/25 PPU, u daljnjem tekstu: presuda Kachev, EU:C:2025:366, t. 31. i navedena sudska praksa).
(
3
)	Vidjeti uvodnu izjavu 35. Direktive 2016/343. Vidjeti i uvodnu izjavu 1. Okvirne odluke Vijeća 2009/299/PUP od 26. veljače 2009. o izmjeni okvirnih odluka 2002/584/PUP, 2005/214/PUP, 2006/783/PUP, 2008/909/PUP i 2008/947/PUP radi jačanja postupovnih prava osoba i poticanja primjene načela uzajamnog priznavanja odluka donesenih na suđenju u odsutnosti dotične osobe (SL 2009., L 81, str. 24.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 16., str. 169.).
(
4
)	SL 2002., L 190, str. 1.; SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 3., str. 83. i ispravak SL 2013., L 222, str. 14.
(
5
)	SL 2008., L 327, str. 27.; SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 11., str. 111.
(
6
)	U daljnjem tekstu: Okvirna odluka 2002/584 odnosno Okvirna odluka 2008/909.
(
7
)	U tom predmetu, u kojem dotična osoba nije pobjegla prije suđenja, ta je osoba kao adresu na koju su joj nadležna tijela mogla slati dostave navela adresu ureda svojeg pravnog savjetnika kojem je dala punomoć da je zastupa u prvostupanjskom i drugostupanjskom postupku.
(
8
)	GURI br. 98 od 29. travnja 2005., str. 6.
(
9
)	GURI br. 230 od 1. listopada 2010., str. 1.
(
10
)	U daljnjem tekstu: presuda od 23. kolovoza 2010.
(
11
)	Moje isticanje
(
12
)	Moje isticanje
(
13
)	Vidjeti osobito presude od 29. lipnja 2017., Popławski (C‑579/15, EU:C:2017:503, t. 21. i 23.); od 29. travnja 2021., X (Europski uhidbeni nalog – ne bis in idem) (C‑665/20 PPU, EU:C:2021:339, t. 43. i navedena sudska praksa); od 6. lipnja 2023.O. G. (Europski uhidbeni nalog protiv državljanina treće zemlje) (C‑700/21, u daljnjem tekstu: presuda O. G., EU:C:2023:444, t. 49.) i od 4. rujna 2025., C. J.(Izvršenje kazne na temelju EUN‑a) (C‑305/22, u daljnjem tekstu: presuda C. J., EU:C:2025:665, t. 44.).
(
14
)	Vidjeti osobito presude O. G. (t. 46. i navedena sudska praksa) i C. J. (t. 43.).
(
15
)	Vidjeti osobito presudu O. G. (t. 47. i navedena sudska praksa).
(
16
)	Vidjeti osobito presude O. G. (t. 48. i navedena sudska praksa) i C. J. (t. 52.). Kao što je Sud pojasnio u potonjoj presudi, to što, u okviru primjene razloga za moguće neizvršenje iz članka 4. točke 6. Okvirne odluke 2002/584, država izvršenja preuzima izvršenje kazne koja je osuđujućom presudom izrečena u državi izdavanja, a kojom se opravdalo izdavanje europskog uhidbenog naloga, uvjetovano je suglasnošću te države izdavanja, u skladu s pravilima predviđenima Okvirnom odlukom 2008/909 (točka 67. navedene presude).
(
17
)	Vidjeti osobito presudu od 24. lipnja 2019., Popławski (C‑573/17, EU:C:2019:530, t. 88. i navedena sudska praksa).
(
18
)	Vidjeti osobito presudu od 24. lipnja 2019., Popławski (C‑573/17, EU:C:2019:530, t. 92. i navedena sudska praksa).
(
19
)	Vidjeti presude od 11. ožujka 2020., SF (Europski uhidbeni nalog – Jamstvo vraćanja u državu izvršiteljicu naloga) (C‑314/18, EU:C:2020:191, t. 51. i navedena sudska praksa) i C. J. (t. 81.). Međutim, Sud je u potonjoj presudi pojasnio da, kada bi država izvršiteljica naloga mogla, oslanjajući se na taj cilj, odbiti izvršenje europskog uhidbenog naloga izdanog u svrhu izvršenja kazne zatvora bez suglasnosti države izdavateljice naloga u pogledu preuzimanja tog izvršenja od strane prve države, to bi moglo dovesti do povećane opasnosti od nekažnjavanja osoba koje pokušavaju izbjeći kažnjavanje nakon što su osuđene u državi članici i, u konačnici, ugroziti učinkovito funkcioniranje pojednostavljenog sustava predaje između država članica uspostavljenog Okvirnom odlukom 2002/584 (točka 82. navedene presude).
(
20
)	Vidjeti osobito presudu Kachev (t. 35. i navedena sudska praksa).
(
21
)	Vidjeti osobito presudu Kachev (t. 36. i navedena sudska praksa).
(
22
)	Vidjeti osobito presudu Kachev (t. 37. i navedena sudska praksa).
(
23
)	Vidjeti osobito presudu Kachev (t. 41. i navedena sudska praksa).
(
24
)	Vidjeti presudu Kachev (t. 59.).
(
25
)	Vidjeti presudu Kachev (t. 62.).
(
26
)	Vidjeti presudu Kachev (t. 63.).
(
27
)	Vidjeti po analogiji presudu od 23. ožujka 2023., Minister for Justice and Equality (Opoziv uvjetnih osuda) (C‑514/21 i C‑515/21, u daljnjem tekstu: presuda Minister for Justice and Equality (Opoziv uvjetnih osuda), EU:C:2023:235, t. 64.).
(
28
)	Vidjeti po analogiji presudu Minister for Justice and Equality (Opoziv uvjetnih osuda) (t. 60., 61. i 64.).
(
29
)	Vidjeti osobito presudu od 21. prosinca 2023., Generalstaatsanwaltschaft Berlin (Osuda u odsutnosti) (C‑396/22, u daljnjem tekstu: presuda Generalstaatsanwaltschaft Berlin (Osuda u odsutnosti), EU:C:2023:1029, t. 38. i navedena sudska praksa).
(
30
)	Vidjeti osobito presudu Generalstaatsanwaltschaft Berlin (Osuda u odsutnosti) (t. 39. i navedena sudska praksa).
(
31
)	Vidjeti osobito presudu Minister for Justice and Equality (Opoziv uvjetnih osuda) (t. 49. i navedena sudska praksa).
(
32
)	Vidjeti osobito presudu Generalstaatsanwaltschaft Berlin (Osuda u odsutnosti) (t. 40. i navedena sudska praksa).
(
33
)	Vidjeti osobito presudu Generalstaatsanwaltschaft Berlin (Osuda u odsutnosti) (t. 41. i navedena sudska praksa).
(
34
)	Vidjeti osobito presudu Minister for Justice and Equality (Opoziv uvjetnih osuda) (t. 75. i 76. kao i navedena sudska praksa).
(
35
)	Vidjeti presudu Minister for Justice and Equality (Opoziv uvjetnih osuda) (t. 77.).
(
36
)	Vidjeti osobito presudu Minister for Justice and Equality (Opoziv uvjetnih osuda) (t. 76. i navedena sudska praksa).
(
37
)	Vidjeti osobito presudu Minister for Justice and Equality (Opoziv uvjetnih osuda) (t. 78. i navedena sudska praksa). Vidjeti također presudu Generalstaatsanwaltschaft Berlin (Osuda u odsutnosti) (t. 42. i navedena sudska praksa).
(
38
)	Vidjeti osobito presudu Generalstaatsanwaltschaft Berlin (Osuda u odsutnosti) (t. 43. i navedena sudska praksa).
(
39
)	Vidjeti osobito presudu Minister for Justice and Equality (Opoziv uvjetnih osuda) (t. 66. i navedena sudska praksa).
(
40
)	Vidjeti osobito presudu Minister for Justice and Equality (Opoziv uvjetnih osuda) (t. 50.).
(
41
)	Vidjeti u tom pogledu presudu Minister for Justice and Equality (Opoziv uvjetnih osuda) (t. 49. i navedena sudska praksa).
(
42
)	U svojem današnjem mišljenju u predmetu Höldermann (C‑447/24) naveo sam razloge zbog kojih smatram da to što je dotična osoba od nadležnog tijela države članice koja je izrekla kaznu zatražila da se kazna izvrši u državi članici izvršiteljici naloga ne znači samo po sebi da su ispunjeni uvjeti iz članka 9. stavka 1. točke (i) podtočke iii. Okvirne odluke 2008/909. Točno je da se postupanje osobe ATAU može činiti proturječnim jer se čini da, time što zahtijeva da se njezina kazna izvrši u Italija, prihvaća tu kaznu. Međutim, važno je naglasiti da osoba ATAU može podnijeti takav zahtjev a da pritom zadrži pravo zahtijevati obnovu postupka. Povrh toga, ističem da je zastupnik osobe ATAU na raspravi naveo da bi potonja još mogla ostvariti takvo pravo. Ti su elementi okolnosti koje pravosudno tijelo izvršenja može uzeti u obzir u okviru svoje margine prosudbe.
(
43
)	Vidjeti osobito presudu od 21. prosinca 2023., Generalstaatsanwaltschaft Berlin (Osuda u odsutnosti) (C‑398/22, EU:C:2023:1031, t. 46. i navedena sudska praksa).
(
44
)	Vidjeti osobito presudu od 21. prosinca 2023., Generalstaatsanwaltschaft Berlin (Osuda u odsutnosti) (C‑398/22, EU:C:2023:1031, t. 47. i navedena sudska praksa).