62022CC0352
MIŠLJENJE NEZAVISNOG ODVJETNIKA
JEANA RICHARDA DE LA TOURA
od 19. listopada 2023. (
1
)
Predmet C‑352/22
A.
uz sudjelovanje:
Generalstaatsanwaltschaft Hamm
(zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Oberlandesgericht Hamm (Visoki zemaljski sud u Hammu, Njemačka))
„Zahtjev za prethodnu odluku – Zajednička politika azila – Odluka o priznavanju statusa izbjeglice koju je donijela država članica – Izbjeglica koji nakon donošenja te odluke boravi u drugoj državi članici – Zahtjev za izručenje izbjeglice koji je treća zemlja njegova podrijetla uputila državi članici boravka – Direktiva 2011/95/EU – Članak 21. stavak 1. – Direktiva 2013/32/EU – Članak 9. stavci 2. i 3. – Učinak odluke o priznavanju statusa izbjeglice u okviru postupka izručenja – Članak 78. stavak 2. UFEU‑a – Zajednički europski sustav azila – Nepostojanje načela uzajamnog priznavanja odluka o priznavanju statusa izbjeglice među državama članicama – Članak 18. i članak 19. stavak 2. Povelje Europske unije o temeljnim pravima – Zaštita izbjeglice od izručenja – Načelo zabrane prisilnog udaljenja ili vraćanja”
I. Uvod
1.
Uočeno je da su „[p]ravo izbjeglica i pravo izručenja povezani povijesnim, čvrstim i složenim vezama” (
2
). Međutim, riječ je o dvjema odvojenim granama međunarodnog prava, od kojih je svaka postupno dobila „vlastitu normativnu autonomiju” (
3
), morajući pritom uzeti u obzir međunarodno pravo o ljudskim pravima (
4
), koje je u pravni okvir čvrsto ugradilo načelo zabrane prisilnog udaljenja ili vraćanja (
5
).
2.
Usto, kao što je to naveo Visoki povjerenik Ujedinjenih naroda za izbjeglice (UNHCR) (
6
), „[m]eđunarodna zaštita izbjeglica i primjena kaznenog prava nisu međusobno isključive. Konvencija o statusu izbjeglica iz 1951. […] i njezin Protokol iz 1967. ne štite izbjeglice ili podnositelje zahtjeva za azil koji su počinili kazneno djelo od progona te se u okviru međunarodnog prava izbjeglica njihovo izručenje ne zabranjuje pod svim okolnostima […]. Međutim, ako je osoba na koju se odnosi zahtjev za izručenje […] izbjeglica ili podnositelj zahtjeva za azil, njezine se posebne potrebe za zaštitom moraju uzeti u obzir”.
3.
Predmetni zahtjev za prethodnu odluku Sudu pruža priliku da pojasni odnos između pravilâ prava Unije u području međunarodne zaštite i nadležnosti država članica u području izručenja radi uzimanja u obzir posebnih potreba za zaštitom osobe kojoj je priznat status izbjeglice u državi članici koja nije ona koja je odgovorna za razmatranje zahtjeva za izručenje te osobe.
4.
Taj se zahtjev za prethodnu odluku odnosi na tumačenje članka 9. stavaka 2. i 3. Direktive 2013/32/EU Europskog parlamenta i Vijeća od 26. lipnja 2013. o zajedničkim postupcima za priznavanje i oduzimanje međunarodne zaštite (
7
) i članka 21. stavka 1. Direktive 2011/95/EU Europskog parlamenta i Vijeća od 13. prosinca 2011. o standardima za kvalifikaciju državljana trećih zemalja ili osoba bez državljanstva za ostvarivanje međunarodne zaštite, za jedinstveni status izbjeglica ili osoba koje ispunjavaju uvjete za supsidijarnu zaštitu te sadržaj odobrene zaštite (
8
).
5.
Ovaj predmet otvara osjetljivo pitanje o tome je li odluka o priznavanju statusa izbjeglice koju je donijela jedna država članica obvezujuća za ostale države članice, na način da su obvezane tom odlukom i stoga je se moraju pridržavati. To pitanje ima veliku važnost za zajednički europski sustav azila u cjelini. U ovom je slučaju postavljeno u kontekstu zahtjeva za izručenje koji su izdala turska tijela i koji je upućen njemačkim tijelima u svrhu kaznenog progona turskog državljanina koji boravi u Njemačkoj, kojem su prethodno talijanska tijela priznala status izbjeglice zbog opasnosti od njegova političkog progona u Turskoj.
6.
Stoga Sud treba odlučiti ima li na temelju prava Unije odluka o priznavanju statusa izbjeglice koju je donijela jedna država članica obvezujući učinak u postupku izručenja koji se vodi u drugoj državi članici, na način da tijelo nadležno za vođenje tog postupka mora odbiti izručenje dok je god ta odluka na snazi.
7.
U ovom ću mišljenju iznijeti razloge zbog kojih smatram da, iako odluka o priznavanju statusa izbjeglice donesena u jednoj državi članici prema trenutačnom stanju prava Unije nema obvezujući učinak za tijelo odgovorno za razmatranje zahtjeva za izručenje u drugoj državi članici, ipak se prilikom postupka izručenja mora poštovati pravo na azil utvrđeno u članku 18. Povelje Europske unije o temeljnim pravima (
9
) i, općenitije, načelo zabrane prisilnog udaljenja ili vraćanja koje je, kao temeljno pravo, zajamčeno tim istim člankom Povelje u vezi s člankom 33. Konvencije o statusu izbjeglica (
10
), kako je dopunjena Protokolom o statusu izbjeglica (
11
) (u daljnjem tekstu: Ženevska konvencija), te u članku 19. stavku 2. Povelje (
12
).
II. Pravni okvir
A.
Međunarodno pravo
1. Ženevska konvencija
8.
Člankom 33. stavkom 1. Ženevske konvencije određuje se:
„Nijedna država ugovornica ne smije protjerati niti vratiti (‚refouler’) izbjeglicu, ni na koji način, na područje gdje bi njen život ili sloboda bili ugroženi zbog njene rasne, vjerske ili nacionalne pripadnosti ili pak zbog pripadnosti određenoj društvenoj skupini ili političkog mišljenja.”
2. Europska konvencija o izručenju
9.
Odnosi između Savezne Republike Njemačke i Republike Turske u području izručenja uređeni su Europskom konvencijom o izručenju (
13
). Članak 3. stavci 1. i 2. te konvencije glasi:
„1.   Izručenje se neće izvršiti ako kazneno djelo zbog kojeg se isto traži strana od koje se izručenje traži smatra političkim kaznenim djelom ili djelom povezanim s nekim političkim kaznenim djelom.
2.   Isto će se pravilo primijeniti i u slučaju da strana od koje se traži izručenje opravdano može vjerovati da je zahtjev za izručenje za […] kazneno djelo [općeg kaznenog prava] u stvari izdan u svrhu progona ili kažnjavanja neke osobe zbog njezine rase, vjere, nacionalnosti ili političkog uvjerenja, ili da neki od tih razloga mogu [otežati] položaj te osobe […].”
B.
Pravo Unije
1. Direktiva 2011/95
10.
U članku 11. Direktive 2011/95 određuju se slučajevi u kojima državljanin treće zemlje ili osoba bez državljanstva prestaje biti izbjeglica. U članku 12. te direktive navode se slučajevi isključenja statusa izbjeglice.
11.
U skladu s člankom 13. navedene direktive, „[d]ržave članice odobravaju status izbjeglice državljaninu treće zemlje ili osobi bez državljanstva koja ispunjava uvjete za stjecanje statusa izbjeglice u skladu s poglavljima II. i III.”
12.
Članak 14. te direktive odnosi se na „opoziv, [ukidanje] ili odbijanje obnavljanja statusa izbjeglice”.
13.
Člankom 21. Direktive 2011/95, naslovljenim „Zaštita od prisilnog udaljenja ili vraćanja”, u njegovu stavku 1. određuje se:
„Države članice poštuju načelo zabrane prisilnog udaljenja ili vraćanja u skladu sa svojim međunarodnim obvezama.”
2. Direktiva 2013/32
14.
Članak 9. Direktive 2013/32, naslovljen „Pravo na ostanak u državi članici do završetka razmatranja zahtjeva”, glasi:
„1.   Podnositeljima zahtjeva dozvoljava se ostanak u državi članici isključivo zbog postupka, dok tijelo odlučivanja ne donese odluku u prvostupanjskom postupku iz poglavlja III. To pravo na ostanak ne predstavlja ovlaštenje za dozvolu boravka.
2.   Države članice mogu učiniti iznimku, samo ako osoba naknadno podnese zahtjev iz članka 41. ili kada predaju ili izručuju, ovisno o slučaju, osobu drugoj državi članici u skladu s obvezama iz europskog uhidbenog naloga […] ili na drugi način, ili trećoj zemlji ili međunarodnim kaznenim sudovima.
3.   Država članica može izručiti podnositelja zahtjeva trećoj zemlji u skladu sa stavkom 2. samo ako su nadležna tijela sigurna da odluka o izručenju neće prouzročiti neposredno ili posredno vraćanje kojim bi se kršile međunarodne obveze i obveze Unije te države članice.”
C.
Njemačko pravo
15.
Članak 6. stavak 2. Gesetza über die internationale Rechtshilfe in Strafsachen (Zakon o međunarodnoj pravnoj pomoći u kaznenim stvarima) od 23. prosinca 1982. (
14
), u verziji koja se primjenjuje na činjenice u glavnom postupku (u daljnjem tekstu: IRG), glasi:
„Izručenje nije dopušteno ako se opravdano može vjerovati da bi se u slučaju izručenja osobe čije se izručenje traži nju progonilo ili kažnjavalo zbog njezine rase, vjere, nacionalnosti, pripadnosti određenoj društvenoj skupini ili političkog uvjerenja ili da bi neki od tih razloga mogao otežati položaj te osobe.”
16.
U članku 6. Asylgesetza (Zakon o azilu) od 26. lipnja 1992. (
15
), u verziji objavljenoj 2. rujna 2008. (
16
), koja je posljednji put izmijenjena Zakonom od 9. srpnja 2021. (
17
), navodi se:
„Odluka o zahtjevu za azil obvezujuća je u svim stvarima u kojima je priznavanje statusa izbjeglice ili međunarodne zaštite u smislu članka 1. stavka 1. točke 2. pravno relevantno. To se ne primjenjuje na postupak izručenja i postupak u skladu s člankom 58.a Aufenthaltsgesetza [(Zakon o boravku stranaca (
18
))].”
III. Činjenice u glavnom postupku i prethodno pitanje
17.
Osoba A. ima tursko državljanstvo i pripada kurdskoj etničkoj skupini. Ta je osoba napustila Tursku tijekom 2010.
18.
Konačnom odlukom od 19. svibnja 2010. talijanske su vlasti osobi A. priznale status izbjeglice jer je bila izložena opasnosti od političkog progona turskih tijela zbog svoje potpore Kurdistanskoj radničkoj stranci (PKK). Taj je status valjan do 25. lipnja 2030.
19.
Od srpnja 2019. osoba A. boravi u Njemačkoj.
20.
Na temelju uhidbenog naloga koji je 3. lipnja 2020. izdao turski sud, posredstvom Međunarodne organizacije kriminalističke policije (Interpol) izdano je upozorenje za uhićenje osobe A. radi njezina izručenja u svrhu kaznenog progona zbog ubojstva. Tereti je se da je 9. rujna 2009. u Bingölu (Turska) nakon verbalnog sukoba s ocem i bratom ispalila hitac iz puške, koji je pogodio njezinu majku. Ona je preminula u bolnici od zadobivenih ozljeda.
21.
Osoba A. uhićena je u Njemačkoj 18. studenoga 2020. te je bila smještena u istražni zatvor radi izručenja od 23. studenoga 2020. do 14. travnja 2022.
22.
Rješenjem od 2. studenoga 2021. Oberlandesgericht Hamm (Visoki zemaljski sud u Hammu, Njemačka), odnosno sud koji je uputio zahtjev u ovom predmetu, proglasio je dopuštenim izručenje osobe A. Turskoj. Taj sud smatra da za izručenje ne postoji zapreka u smislu članka 6. stavka 2. IRG‑a i članka 3. stavaka 1. i 2. Europske konvencije o izručenju. Naime, navedeni sud smatra da iz argumenata osobe A., dokumenata koje je dostavila te elemenata iz talijanskog postupka azila koji su tom sudu podneseni ne proizlazi da se opravdano može vjerovati da je zahtjev za izručenje zbog nepolitičkog kaznenog djela izdan u svrhu progona ili kažnjavanja osobe A. zbog njezina političkog uvjerenja ili da takvi razlozi u slučaju izručenja mogu otežati njezin položaj.
23.
Taj sud navodi da izručenje osobe A. Turskoj nije protivno odluci o priznavanju statusa izbjeglice koju se donijela talijanska tijela. Naime, riječ je o dvama zasebnim postupcima, u kojima mogu biti donesene različite odluke. Međutim, iako prema njemačkom pravu odluka o priznavanju statusa izbjeglice nema obvezujući učinak u postupku izručenja, ona može biti indicija za provođenje samostalnog ispitivanja uvjeta propisanih člankom 6. stavkom 2. IRG‑a i člankom 3. stavcima 1. i 2. Europske konvencije o izručenju.
24.
Sud koji je uputio zahtjev stoga je proveo vlastitu procjenu opasnosti od političkog progona osobe A. s obzirom na stanje u Turskoj. Na temelju elemenata kojima je raspolagao, smatrao je pouzdanim jamstvo koje su dala turska tijela da će se u slučaju izručenja osobe A. Turskoj poštovati njezino pravo na pošteno suđenje u postupku koji se vodi protiv nje. Osim toga, taj sud smatra da ne postoji opravdana i konkretna opasnost da će osoba A. u slučaju izručenja Turskoj ondje biti izložena političkom progonu, tako da to izručenje nije protivno načelu zabrane prisilnog udaljenja ili vraćanja iz članka 33. Ženevske konvencije.
25.
To je rješenje ukinuo Bundesverfassungsgericht (Savezni ustavni sud, Njemačka) povodom ustavne tužbe koju je podnijela osoba A. Kao što to proizlazi, u biti, iz rješenja tog suda od 30. ožujka 2022., Oberlandesgericht Hamm (Visoki zemaljski sud u Hammu) propustio je uputiti Sudu prethodno pitanje, koje je relevantno za rješenje spora u glavnom postupku i koje dosad nije pojašnjeno, a koje se odnosi na to je li, na temelju prava Unije, odluka talijanskih tijela o priznavanju statusa izbjeglice osobi A. obvezujuća u postupku izručenja koji se vodi u Njemačkoj, zbog čega je njezino izručenje Turskoj nužno protivno toj odluci (
19
).
26.
Nakon što je predmet vraćen na ponovno suđenje Oberlandesgerichtu Hamm (Visoki zemaljski sud u Hammu), taj sud treba iznova odlučiti o zahtjevu za izručenje. Taj sud naglašava da je pitanje koje je navedeno u prethodnoj točki ovog mišljenja, o kojem Sud još nije odlučivao, sporno u pravnoj teoriji.
27.
Tako jedan dio pravne teorije zastupa stajalište da odluka o priznavanju statusa izbjeglice ima obvezujući učinak u postupku izručenja. Iz toga se na temelju članka 9. stavaka 2. i 3. Direktive 2013/32, u kojem je propisano da se podnositelj zahtjeva za međunarodnu zaštitu može izručiti trećoj zemlji samo ako su nadležna tijela sigurna da odluka o izručenju neće prouzročiti neposredno ili posredno prisilno udaljenje ili vraćanje, zaključuje da od trenutka u kojem država članica donese odluku o priznavanju statusa izbjeglice izručenje osobe kojoj je priznat taj status više nije dopušteno pravom Unije. Drugu rečenicu članka 6. Zakona o azilu stoga treba tumačiti u skladu s pravom Unije. Osim toga, taj dio pravne teorije ističe da su direktivama 2011/95 i 2013/32 predviđena posebna pravila za prestanak, isključenje i opoziv statusa izbjeglice (
20
). Kada odluka o priznavanju statusa izbjeglice ne bi imala obvezujući učinak u postupku izručenja i kada bi stoga bilo moguće pozitivno odgovoriti na zahtjev za izručenje izbjeglice kojem su taj status priznala tijela druge države članice, time bi se zaobilazila ta pravila.
28.
Suprotno tomu, drugi dio pravne teorije zastupa stajalište da je zakonodavac Unije smatrao da su postupak azila i postupak izručenja međusobno neovisni, što podrazumijeva da odluka o priznavanju statusa izbjeglice ne može imati obvezujući učinak u postupku izručenja. Naime, moguće je da od donošenja odluke o priznavanju statusa izbjeglice do pokretanja postupka izručenja protekne dulje razdoblje, tako da se okolnosti mogu bitno promijeniti. Taj postupak može biti prva prilika za ispitivanje razloga za isključenje statusa izbjeglice, koji bi mogli opravdavati opoziv tog statusa. Kada bi odluka o priznavanju statusa izbjeglice imala obvezujući učinak u postupku izručenja, bilo bi potrebno prethodno pokrenuti postupak opoziva, što se Direktivom 2011/95 ne zahtijeva. Treba, međutim, voditi računa o tome da se poštuje načelo zabrane prisilnog udaljenja ili vraćanja u skladu s člankom 21. stavkom 1. Direktive 2011/95.
29.
Sud koji je uputio zahtjev priklanja se tom posljednjem tumačenju i osim toga ostaje pri svojim ocjenama iz rješenja od 2. studenoga 2021.
30.
Naglašava da su postupak azila i postupak izručenja međusobno neovisni postupci. Direktive 2011/95 i 2013/32 ne sadržavaju nijednu izričitu odredbu kojom se propisuje obvezujući učinak odluke o priznavanju statusa izbjeglice u postupku izručenja.
31.
Povrh toga, priznavanje takvog učinka podrazumijevalo bi da u slučaju otkrivanja novih okolnosti koje opravdavaju drukčiju ocjenu u pogledu postojanja opasnosti od političkog progona osobe čije se izručenje traži treba čekati da tijelo države članice u kojoj je osobi priznat status izbjeglice, ovisno o slučaju, ukine taj status. To bi produljilo trajanje postupka izručenja, što bi bilo protivno načelu žurnog postupanja, koje se osobito primjenjuje kada je dotična osoba u istražnom zatvoru radi izručenja.
32.
Usto, sud koji je uputio zahtjev naglašava da je stajalište – prema kojem je osobu čije se izručenje traži moguće izručiti trećoj zemlji njezina podrijetla, unatoč tomu što joj je neka država članica priznala status izbjeglice, ako se tim izručenjem ne povređuje međunarodno pravo i pravo Unije, osobito članak 18. i članak 19. stavak 2. Povelje – usklađeno s legitimnim ciljem izbjegavanja nekažnjavanja, koji je Sud priznao (
21
). Iako se u tom pogledu u slučaju neizručenja u njemačkom pravu protiv osobe čije se izručenje traži u teoriji može pokrenuti kazneni progon, takav se postupak ne može provesti u praksi s obzirom na nedostupnost dokaza o djelima koja su počinjena u Turskoj, što bi moglo rezultirati nekažnjavanjem osobe čije se izručenje traži.
33.
U tim je okolnostima Oberlandesgericht Hamm (Visoki zemaljski sud u Hammu) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeće prethodno pitanje:
„Treba li članak 9. stavke 2. i 3. [Direktive 2013/32] u vezi s člankom 21. stavkom 1. [Direktive 2011/95] tumačiti na način da je konačna odluka kojom se u drugoj državi članici […] dotičnoj osobi priznaje status izbjeglice u smislu [Ženevske konvencije] obvezujuća za postupak izručenja u državi članici od koje se traži izručenje te osobe na temelju obveze prava Unije o tumačenju nacionalnog prava u skladu s direktivom (članak 288. treći stavak UFEU‑a i članak 4. stavak 3. UEU‑a), i to na način da je time nužno isključeno izručenje osobe trećoj zemlji ili zemlji podrijetla sve dok se status izbjeglice ne opozove ili ne istekne?”
34.
Pisana očitovanja podnijele su osoba A., njemačka i talijanska vlada te Europska komisija.
35.
Dana 12. lipnja 2023. održana je rasprava, na kojoj su sudjelovale osoba A., njemačka vlada, talijanska vlada i Komisija.
IV. Analiza
36.
Svojim prethodnim pitanjem sud koji je uputio zahtjev traži od Suda da pojasni odnos između pravilâ prava Unije u području međunarodne zaštite i nadležnosti država članica u području izručenja. Konkretnije, treba utvrditi kakav učinak odluka o priznavanju statusa izbjeglice koju je u pogledu osobe donijela država članica ima na postupak izručenja koji se protiv te osobe vodi u drugoj državi članici, u slučaju u kojem je zahtjev za izručenje izdala treća zemlja iz koje je navedena osoba pobjegla. Ima li ona obvezujući učinak za tijelo države članice pred kojim se vodi postupak izručenja, na način da je to tijelo prilikom donošenja ocjene obvezano takvom odlukom, ili je pak samo riječ o elementu koji navedeno tijelo treba uzeti u obzir? Podrazumijeva li pozitivan odgovor na zahtjev za izručenje to da se prethodno opozove status izbjeglice? Taj sud u tom pogledu upućuje na članak 9. stavke 2. i 3. Direktive 2013/32 i na članak 21. stavak 1. Direktive 2011/95, a čini mi se da bi bilo relevantno dodati im članak 78. stavak 2. UFEU‑a te članak 18. i članak 19. stavak 2. Povelje.
37.
Najprije podsjećam na to da iako u uvjetima nepostojanja međunarodne konvencije u tom području između Unije i treće države o kojoj je riječ, u ovom slučaju Turske, pravila u području izručenja ulaze u nadležnost država članica, te su iste države članice dužne tu nadležnost izvršavati poštujući pravo Unije (
22
).
38.
Osim toga, budući da je osobi A. priznat status izbjeglice u Italiji u skladu s pravilima sekundarnog prava Unije u području međunarodne zaštite i da je nakon toga ona ostvarivala pravo slobodnog kretanja i boravka u državi članici koja nije ona koja joj je priznala status izbjeglice (
23
), situacija o kojoj je riječ u glavnom postupku obuhvaćena je pravom Unije. Iz toga slijedi da se odredbe Povelje, osobito njezin članak 18. i članak 19. stavak 2., primjenjuju u okviru razmatranja zahtjeva za izručenje o kojem je riječ u glavnom postupku.
39.
Kao što to proizlazi iz članka 6. Zakona o azilu, odluka talijanskih tijela kojom se osobi A. priznaje status izbjeglice nema obvezujući učinak u postupku izručenja koji se vodi u Njemačkoj i stoga ne dovodi automatski do odbijanja izručenja. Uostalom, isto bi vrijedilo da je odluku o priznavanju statusa izbjeglice donijelo njemačko tijelo.
40.
Svojim prethodnim pitanjem sud koji je uputio zahtjev od Suda želi doznati bi li situacija bila drukčija na temelju prava Unije. Drugim riječima, treba li smatrati da pravo Unije državu članicu obvezuje da odbije izručiti osobu dok joj je god priznat status izbjeglice koji je odobrila druga država članica?
41.
Stranke i druge zainteresirane osobe u ovom postupku slažu se s tim da postojanje odluke o priznavanju statusa izbjeglice u jednoj državi članici treba imati važnu ulogu u postupku izručenja koji se vodi u drugoj državi članici. Nisu suglasne samo u pogledu točnih razmjera učinka koji treba priznati takvoj odluci.
42.
Kako bi se odgovorilo na pitanje ima li odluka o priznavanju statusa izbjeglice koju je donijela država članica obvezujući učinak u postupku izručenja koji se vodi u drugoj državi članici, treba pojasniti koje obveze potonja država članica ima u situaciji obuhvaćenoj pravom Unije.
43.
Kao što sam prethodno naveo, članak 18. i članak 19. stavak 2. Povelje trebaju se primijeniti u okviru razmatranja zahtjeva za izručenje o kojem je riječ u glavnom postupku. Stoga je na državi članici od koje se traži izručenje da provjeri da se izručenjem neće povrijediti temeljna prava osobe čije se izručenje traži, osobito ona predviđena tim odredbama.
44.
U skladu s člankom 18. Povelje, „[z]ajamčeno je pravo na azil, uz poštovanje pravila iz Ženevske konvencije […] te u skladu s [Ugovorima]”. Osim toga, u skladu s člankom 19. stavkom 2. Povelje, „[n]itko ne smije biti udaljen, protjeran ili izručen u državu u kojoj postoji ozbiljna opasnost da bude podvrgnut smrtnoj kazni, mučenju ili drugom nečovječnom ili ponižavajućem postupanju ili kazni”.
45.
Pravo na azil jamči se na temelju načela zabrane prisilnog udaljenja ili vraćanja koje je utvrđeno u članku 33. stavku 1. Ženevske konvencije. U pravu Unije to je načelo kao temeljno pravo zajamčeno u članku 18. Povelje, u vezi s člankom 33. te konvencije, kao i u članku 19. stavku 2. Povelje (
24
). Poštovanje navedenog načela nalaže se državama članicama i na temelju članka 21. stavka 1. Direktive 2011/95. Kao što to navodi UNHCR, „[n]ačelo zabrane prisilnog udaljenja ili vraćanja, kojim se zabranjuje prisilno vraćanje izbjeglica na mjesto na kojem bi bili izloženi opasnosti od proganjanja temelj je sustava međunarodne zaštite izbjeglica” (
25
).
46.
Od svoje presude od 6. rujna 2016., Petruhhin (
26
), Sud dosljedno presuđuje da u slučaju u kojem država članica od koje se traži izručenje namjerava na zahtjev treće zemlje izručiti osobu obuhvaćenu područjem primjene prava Unije ta država članica mora provjeriti da se izručenjem ne ugrožavaju prava zajamčena Poveljom, osobito njezinim člankom 19. stavkom 2. (
27
). Naime, države članice ne smiju udaljiti, protjerati ili izručiti stranca ako postoje ozbiljni i čvrsti razlozi da se vjeruje da će u zemlji odredišta biti izložen stvarnoj opasnosti od postupanja zabranjenih člankom 4. i člankom 19. stavkom 2. Povelje, koji apsolutno zabranjuju mučenje te nečovječno ili ponižavajuće postupanje i kaznu, bez obzira na ponašanje dotične osobe, kao i udaljavanje u državu u kojoj postoji ozbiljna opasnost da bi osoba bila podvrgnuta takvim postupanjima (
28
). Pravo Unije u tom pogledu predviđa širu međunarodnu zaštitu izbjeglica od one koja je osigurana Ženevskom konvencijom, kojom se pak u slučajevima navedenima u njezinu članku 33. stavku 2. dopušta prisilno udaljenje ili vraćanje izbjeglice u zemlju u kojoj bi njegov život ili sloboda bili ugroženi (
29
).
47.
Država članica od koje se traži izručenje također treba zajamčiti stvarno ostvarivanje prava utvrđenog u članku 18. Povelje (
30
). Ako se osoba čije se izručenje traži može pozivati na svojstvo izbjeglice, koje prema mišljenju Suda treba razlikovati od statusa izbjeglice (
31
), njezino je izručenje u zemlju u kojoj će biti u opasnosti od proganjanja protivno tom članku.
48.
Stoga se načelu zabrane prisilnog udaljenja ili vraćanja protivi to da država članica izruči državljanina treće zemlje kojem je u drugoj državi članici priznat status izbjeglice u zemlju za koju postoje ozbiljni i čvrsti razlozi da se vjeruje da bi u slučaju izručenja taj državljanin ondje bio izložen stvarnoj opasnosti od postupanja protivnih članku 18. ili članku 19. stavku 2. Povelje (
32
).
49.
Je li država članica od koje se traži izručenje u okviru ispitivanja kojim treba utvrditi poštuje li se načelo zabrane prisilnog udaljenja ili vraćanja obvezana odlukom o priznavanju statusa izbjeglice koju je donijela druga država članica, na način da nužno treba odbiti izručiti osobu o kojoj je riječ dok joj je god priznat taj status?
50.
Smatram da ne, i to zbog dvaju osnovnih razloga.
51.
Kao prvo, budući da se pravom Unije, u trenutačnoj fazi njegova razvoja, ne propisuje uzajamno priznavanje odluka o priznavanju statusa izbjeglice među državama članicama, čini mi se da takva odluka koju donese država članica ne može imati obvezujući učinak u postupku izručenja koji se vodi u drugoj državi članici (dio A).
52.
Kao drugo, postupak izručenja i postupak opoziva statusa izbjeglice dva su zasebna postupka, tako da izručenje ne može biti uvjetovano prethodnim opozivom statusa izbjeglice koji je priznat osobi čije se izručenje traži, ali je ono podložno uvjetu da tijelo nadležno u području izručenja provede samostalno i ažurirano ispitivanje poštovanja načela zabrane prisilnog udaljenja ili vraćanja (dio B).
53.
Međutim, odluka o priznavanju statusa izbjeglice koju je donijela država članica osobito je važan element koji se mora uzeti u obzir u okviru postupka izručenja koji se vodi u drugoj državi članici (dio C). Također smatram da se prilikom tog postupka mora poštovati načelo lojalne suradnje, sadržano u članku 4. stavku 3. UEU‑a, kako bi se osigurala dosljednost odluka država članica u području slobode, sigurnosti i pravde, što pretpostavlja razmjenu informacija između tijela nadležnog u području izručenja i onog nadležnog u području azila (dio D).
A.
Nepostojanje načela uzajamnog priznavanja odluka o priznavanju statusa izbjeglice među državama članicama
54.
Pitanje ima li odluka o priznavanju statusa izbjeglice koju je donijela država članica obvezujući učinak u postupku izručenja koji se vodi u drugoj državi članici usko je povezano s pitanjem postoji li načelo uzajamnog priznavanja odluka o priznavanju statusa izbjeglice među državama članicama.
55.
Osim u ovom predmetu, Sud će o tom pitanju trebati odlučiti i u okviru triju drugih predmeta u kojima se trenutačno vodi postupak (
33
). Iako je kontekst ovog predmeta, koji se odnosi na izručenje, drukčiji u odnosu na ta tri predmeta, u svim se četirima postavlja pitanje ima li, na temelju načela uzajamnog priznavanja, odluka o priznavanju statusa izbjeglice koja je donesena u državi članici obvezujući učinak u drugoj državi članici. U tim se predmetima, dakle, Sud poziva da pobliže odredi manevarski prostor kojim raspolaže tijelo odgovorno za razmatranje zahtjeva za međunarodnu zaštitu odnosno tijelo odgovorno za razmatranje zahtjeva za izručenje u slučaju u kojem je druga država članica prethodno donijela odluku o priznavanju statusa izbjeglice.
56.
Sud je na raspravi pozvao stranke i druge zainteresirane osobe u postupku da se izjasne o toj osjetljivoj problematici.
57.
Kao i njemačka vlada i Komisija, smatram da se pravom Unije, u trenutačnoj fazi njegova razvoja, ne propisuje načelo uzajamnog priznavanja odluka o priznavanju statusa izbjeglice među državama članicama (
34
).
58.
Točno je, kao što je to u biti tvrdila talijanska vlada, koja je zauzela stajalište za uzajamno priznavanje takvih odluka, da se može smatrati da duh zajedničkog europskog sustava azila zahtijeva takvo priznavanje, što bi značilo da bi odluka o priznavanju statusa izbjeglice koju je donijela jedna država članica trebala obvezivati tijela drugih država članica.
59.
Naime, u članku 78. stavku 2. točki (a) UFEU‑a predviđa se usvajanje mjera za zajednički europski sustav azila koji obuhvaća jedinstveni status azila za državljane trećih zemalja koji je na snazi u čitavoj Uniji. Kao što to potvrđuje i uvodna izjava 3. Direktive 2011/95, taj se sustav, čiji je dio i ta direktiva i Direktiva 2013/32, temelji na punoj i sveobuhvatnoj primjeni Ženevske konvencije te osiguravanju da nijedna osoba ne bude vraćena u zemlju u kojoj je progonjena (
35
).
60.
Usto, zajednički europski sustav azila temelji se na načelu uzajamnog povjerenja (
36
), koje je sâmo osnova i uvjet za načelo uzajamnog priznavanja. Sud smatra da načelo uzajamnog povjerenja svakoj od država članica nalaže da, osim u iznimnim okolnostima, smatra da sve ostale države članice poštuju pravo Unije i, osobito, njime priznata temeljna prava (
37
).
61.
Prema tome, u okviru zajedničkog europskog sustava azila, valja pretpostaviti da je postupanje prema podnositeljima zahtjeva za međunarodnu zaštitu u svakoj državi članici u skladu sa zahtjevima iz Povelje, Ženevske konvencije, kao i Europske konvencije za zaštitu ljudskih prava i temeljnih sloboda (
38
). To osobito vrijedi prilikom primjene članka 33. stavka 2. točke (a) Direktive 2013/32 (
39
), koji u okviru zajedničkog postupka azila uspostavljenog tom direktivom čini izraz načela uzajamnog povjerenja (
40
).
62.
Osim toga, u skladu s pravilima utvrđenim Uredbom (EU) br. 604/2013 Europskog parlamenta i Vijeća od 26. lipnja 2013. o utvrđivanju kriterija i mehanizama za određivanje države članice odgovorne za razmatranje zahtjeva za međunarodnu zaštitu koji je u jednoj od država članica podnio državljanin treće zemlje ili osoba bez državljanstva (
41
), samo jedna država članica donosi odluku o takvom zahtjevu. Usto, zajedničkim europskim sustavom azila predviđeno je da se pri razmatranju zahtjevâ u velikoj mjeri primjenjuju jednaka pravila bez obzira na to koja je država članica odgovorna za to razmatranje (
42
). Valja također istaknuti da je glavni cilj Direktive 2011/95, kako proizlazi iz njezina članka 1. i uvodne izjave 12., osigurati da sve države članice primjenjuju zajedničke kriterije za utvrđivanje osoba kojima je zaista potrebna međunarodna zaštita i osigurati da minimalna razina pogodnosti bude dostupna tim osobama u svim državama članicama (
43
).
63.
Ta primjena zajedničkih pravila i kriterija mogla bi kao prirodnu posljedicu podrazumijevati postojanje načela uzajamnog priznavanja odluka o priznavanju statusa izbjeglice među državama članicama, što bi značilo da takve odluke moraju obvezivati tijela svih tih država. To bi stoga moglo imati taj učinak da tijelo nadležno za utvrđivanje ne može odstupiti od zaključka koji je donijelo tijelo koje je osobi prethodno priznalo status izbjeglice u drugoj državi članici. To bi također moglo imati i učinak da tijelo koje odlučuje o zahtjevu za izručenje ne može odgovoriti pozitivno na takav zahtjev, u osnovi čega je shvaćanje da bi prihvaćanjem zahtjeva za izručenje osobe kojoj je priznat status izbjeglice u drugoj državi članici to tijelo dotičnoj osobi de facto oduzelo taj status.
64.
Međutim, važno je utvrditi da zakonodavac Unije još nije u potpunosti konkretizirao cilj koji se želi ostvariti člankom 78. stavkom 2. točkom (a) UFEU‑a, odnosno ujednačeni status azila za državljane trećih zemalja koji je valjan u čitavoj Uniji, na način da propiše načelo uzajamnog priznavanja odluka o priznavanju statusa izbjeglice među državama članicama i odredi pravila provedbe tog načela. Primarnim pravom Unije predviđena je dakle postupna uspostava zajedničkog europskog sustava azila, koju treba provesti u fazama, a koja bi na kraju dovela do jedinstvenog statusa azila koji bi bio valjan u čitavoj Uniji (
44
). Kao što su to tvrdile njemačka vlada i Komisija, zajednički europski sustav azila gradi se postupno te je samo na zakonodavcu Unije da po potrebi odluči propisati obvezujući prekogranični učinak odluka o priznavanju statusa izbjeglice.
65.
U tom je pogledu važno naglasiti da, iako je uzajamno povjerenje nužan temelj za uzajamno priznavanje odluka koje donesu nadležna tijela država članica u okviru područja slobode, sigurnosti i pravde, to povjerenje ipak nije dovoljno ako nije popraćeno izričitom odredbom primarnog prava ili voljom zakonodavca Unije da državama članicama naloži obvezu takvog priznavanja. U tom pogledu, u direktivama 2011/95 i 2013/32 ne pronalazim nijedno izričito navođenje načela prema kojem države članice uzajamno priznaju odluke o priznavanju međunarodne zaštite. Također primjećujem da kada taj zakonodavac želi uvesti takvo načelo u nekom području u okviru područja slobode, sigurnosti i pravde, on to čini na izričit način (
45
).
66.
Napominjem, uostalom, da Europski sud za ljudska prava također smatra da uzajamno priznavanje odluka u području azila nije automatsko (
46
).
67.
Iz prethodno navedenih elemenata prema mojem mišljenju proizlazi da tijelo države članice nadležno za utvrđivanje, kojem je podnesen zahtjev za međunarodnu zaštitu i koje odluči da neće iskoristiti mogućnost iz članka 33. stavka 2. točke (a) Direktive 2013/32 da takav zahtjev smatra nedopuštenim u slučaju kada je druga država članica priznala međunarodnu zaštitu (
47
), nije obvezano odlukom o priznavanju statusa izbjeglice koju je donijela druga država članica. To tijelo stoga mora meritorno razmotriti taj zahtjev, u skladu s odredbama direktiva 2011/95 i 2013/32, te provjeriti ispunjava li podnositelj zahtjeva materijalne uvjete za priznavanje te zaštite provođenjem samostalnog ispitivanja, čiji rezultat ne može biti predodređen odlukom o priznavanju statusa izbjeglice koju je prethodno donijela druga država članica. Naime, nijedna odredba Direktive 2011/95 ili Direktive 2013/32 ne obvezuje države članice da priznaju osobi status izbjeglice samo zbog toga što joj je druga država članica već priznala taj status.
68.
Isti se zaključak, prema mojem mišljenju, nalaže u slučaju u kojem država članica, u skladu sa sudskom praksom iz presude od 19. ožujka 2019., Ibrahim i dr. (
48
), ne može pozivati na mogućnost predviđenu u članku 33. stavku 2. točki (a) Direktive 2013/32 da proglasi zahtjev za međunarodnu zaštitu nedopuštenim (
49
). U tom pogledu ističem da se u slučaju kada se taj zahtjev ne može smatrati nedopuštenim, ni tom direktivom ni Direktivom 2011/95 ne predviđa odstupanje od obveze države članice da razmatra zahtjev za međunarodnu zaštitu zbog toga što je druga država članica osobi priznala status izbjeglice.
69.
To je rješenje u skladu s pravilom prema kojem se status izbjeglice ili supsidijarna zaštita priznaje nakon pojedinačnog, cjelovitog i ažuriranog razmatranja potrebe za međunarodnom zaštitom. Naime, iz članka 4. stavka 1. druge rečenice Direktive 2011/95 i članka 10. stavaka 2. i 3. Direktive 2013/32 proizlazi da država članica, u suradnji s podnositeljem zahtjeva, na odgovarajući način razmatra zahtjev, pojedinačno, objektivno i nepristrano, na temelju točnih i ažuriranih informacija. Ako iz tog razmatranja proizlazi da podnositelj zahtjeva ispunjava minimalne standarde utvrđene pravom Unije za priznavanje statusa izbjeglice ili odobrenje supsidijarne zaštite jer ispunjava uvjete predviđene u poglavljima II. i III. odnosno poglavljima II. i V. Direktive 2011/95, države članice dužne su priznati zatraženu međunarodnu zaštitu s obzirom na članke 13. i 18. te direktive i podložno razlozima za isključenje koji su njome predviđeni. One ne raspolažu nikakvom diskrecijskom ovlasti u tom pogledu (
50
). Usto, u skladu s onim što je navedeno u uvodnoj izjavi 12. Direktive 2011/95, status izbjeglice namijenjen je osobama kojima je „zaista potrebna međunarodna zaštita”.
70.
Iz prethodno navedenog proizlazi da tijela države članice u kojoj je podnesen zahtjev za međunarodnu zaštitu nisu dužna priznati podnositelju zahtjeva status izbjeglice osim ako meritorno razmotre taj zahtjev kako bi provjerila jesu li ispunjeni materijalni uvjeti za priznavanje međunarodne zaštite navedeni u Direktivi 2011/95.
71.
To se tumačenje potvrđuje ciljem ograničenja sekundarnih kretanja (
51
), koja bi se mogla potaknuti kada bi korisnici međunarodne zaštite u jednoj državi članici mogli računati na činjenicu da odluka kojom im se priznaje ta zaštita ima obvezujući učinak i za tijela drugih država članica.
72.
Dodat ću da se mogućnost predviđena u članku 3. Direktive 2011/95 – da države članice razmatraju zahtjeve za međunarodnu zaštitu i priznaju status izbjeglice pod povoljnijim uvjetima od onih predviđenih tom direktivom – može činiti nespojiva s postojanjem uzajamnog priznavanja odluka o priznavanju tog statusa (
52
). Kao što je to na raspravi istaknula njemačka vlada, kada bi se smatralo da pozitivnu odluku u pogledu azila trebaju priznati i druge države članice, ona država koja je donijela tu odluku mogla bi tim državama članicama nametnuti svoje povoljnije odredbe.
73.
Zbog svih tih elemenata smatram da se pravom Unije, u trenutačnoj fazi njegova razvoja, ne propisuje uzajamno priznavanje odluka o priznavanju statusa izbjeglice među državama članicama. Iz toga slijedi da takva odluka koju je donijela država članica ne može imati obvezujući učinak za tijela nadležna za utvrđivanje druge države članice.
74.
Naime, smatram da ako tijelo države članice nadležno za razmatranje zahtjeva za međunarodnu zaštitu osobe kojoj je već priznat status izbjeglice u drugoj državi članici nije obvezano ocjenom potonje države članice jer odluka o priznavanju tog statusa nema obvezujući učinak, to na temelju prava Unije mora vrijediti i kad je riječ o tijelu nadležnom za razmatranje zahtjeva za izručenje. Stoga, prema trenutačnom stanju prava Unije, državi članici nije ni automatski zabranjeno da izruči državljanina treće zemlje njegovoj zemlji podrijetla samo zbog toga što mu je priznat status izbjeglice u drugoj državi članici.
75.
Kad je konkretnije riječ o pitanju ima li odluka o priznavanju statusa izbjeglice koju je donijela država članica obvezujući učinak u postupku izručenja koji se vodi u drugoj državi članici, na temelju odredbi sekundarnog prava Unije koje sud koji je uputio zahtjev navodi u svojem prethodnom pitanju ne može se, prema mojem mišljenju, zauzeti drukčije stajalište. Naime, nijedna od tih odredbi izričito ne utvrđuje niti isključuje takav učinak.
76.
Taj sud tako upućuje na članak 9. Direktive 2013/32, u čijem se stavku 1. podnositelju zahtjeva za međunarodnu zaštitu dodjeljuje pravo na ostanak u državi članici tijekom postupka razmatranja njegova zahtjeva. Člankom 9. stavkom 2. te direktive državama članicama se dopušta da predvide iznimku od tog prava u slučajevima koji su u njemu navedeni, među kojima je i izručenje podnositelja zahtjeva trećoj državi. Takvo se izručenje zatim, u skladu s člankom 9. stavkom 3. navedene direktive, uvjetuje time da su tijela države članice o kojoj je riječ sigurna da odluka o izručenju neće prouzročiti neposredno ili posredno prisilno udaljenje ili vraćanje kojim bi se kršile međunarodne obveze i obveze Unije te države članice.
77.
Ističem da se te odredbe odnose samo na slučaj izručenja tijekom postupka razmatranja zahtjeva za međunarodnu zaštitu, ne uređujući slučaj izručenja nakon što država članica prizna tu zaštitu. Stoga se, prema mojem mišljenju, iz toga ne može izvući zaključak u prilog postojanju odnosno nepostojanju obvezujućeg učinka odluke o priznavanju statusa izbjeglice u postupku izručenja. Člankom 9. stavcima 2. i 3. Direktive 2013/32 predviđa se iznimka od prava na ostanak u državi članici tijekom razmatranja zahtjeva za međunarodnu zaštitu, pod uvjetom da se poštuje načelo zabrane prisilnog udaljenja ili vraćanja. To se ne može tumačiti na način da izručenje nije moguće provesti nakon što se odobri međunarodna zaštita. Drugim riječima, kao što to pravilno navodi njemačka vlada, na temelju toga što izričito postoji mogućnost izručenja tijekom trajanja postupka azila ne može se izvesti zaključak da ono ne bi bilo moguće nakon donošenja odluke o priznavanju međunarodne zaštite. Štoviše, činjenica da se zakonodavac Unije nije bavio tim pitanjem prilikom preinake Direktive Vijeća 2005/85/EZ od 1. prosinca 2005. o minimalnim normama koje se odnose na postupke priznavanja i ukidanja statusa izbjeglica u državama članicama (
53
), koja je provedena Direktivom 2013/32, upućuje na to da nije imao namjeru urediti pitanje izručenja u razdoblju nakon završetka postupka azila.
78.
Zajedničko tumačenje stavaka 2. i 3. članka 9. te direktive dovodi do zaključka da se osobu koja je podnijela zahtjev za međunarodnu zaštitu ne može izručiti zemlji podrijetla a da se prethodno ne provede postupak meritornog razmatranja zahtjeva (
54
). Stoga je jedini koristan element koji se u okviru ovog postupka može zaključiti iz tih odredbi, kojima se u ovom slučaju samo pojašnjava obveza koja već proizlazi iz članka 18. i članka 19. stavka 2. Povelje, taj da je izručenje prije svega uvjetovano poštovanjem načela zabrane prisilnog udaljenja ili vraćanja.
79.
To se načelo uostalom navodi i u članku 21. stavku 1. Direktive 2011/95, koji je sud koji je uputio zahtjev također spomenuo u svojem prethodnom pitanju. Međutim, ni iz te odredbe ne proizlazi izričito da odluka o priznavanju statusa izbjeglice koju je donijela država članica ima obvezujući učinak u postupku izručenja koji se vodi u drugoj državi članici.
80.
Osim toga, valja napomenuti da direktive 2011/95 i 2013/32 ne sadržavaju nikakav mehanizam ponovnog prihvata u državu članicu koja je priznala međunarodnu zaštitu, kao što je onaj predviđen u članku 12. stavcima 3.a i 3.b Direktive 2003/109, kada je protiv državljanina treće zemlje s dugotrajnim boravkom u državi članici koja nije ona koja mu je priznala tu zaštitu donesena odluka o protjerivanju. Te odredbe, čija je svrha, u skladu s uvodnom izjavom 10. te direktive, korisnika međunarodne zaštite koji je stekao status osobe s dugotrajnim boravkom u državi članici zaštititi od prisilnog udaljenja ili vraćanja kada je protiv te osobe donesena odluka o protjerivanju zbog nekog od razloga predviđenih navedenom direktivom, ne mogu uređivati specifičnu situaciju zahtjeva za izručenje. Stoga se na njih ne može pozivati u potporu tvrdnji da se priznanju statusa izbjeglice državljaninu treće zemlje u državi članici u načelu protivi to da druga država članica pozitivno odgovori na zahtjev za izručenje tog državljanina trećoj zemlji dok god osoba čije se izručenje traži ima taj status.
81.
Nepostojanje obvezujućeg učinka odluke o priznavanju statusa izbjeglice koju je donijela država članica u pogledu postupka izručenja koji se vodi u drugoj državi članici potvrđuje se utvrđenjem da su taj postupak i postupak opoziva statusa izbjeglice dva zasebna postupka, tako da izručenje ne može biti uvjetovano prethodnim opozivom statusa izbjeglice osobe čije se izručenje traži.
B.
Postupak izručenja i postupak opoziva statusa izbjeglice dva su zasebna postupka: izručenje stoga nije uvjetovano prethodnim opozivom statusa izbjeglice
82.
Talijanska vlada u biti tvrdi da bi se, kada bi država članica izručila osobu kojoj je priznat status izbjeglice u drugoj državi članici, de facto opozvao taj status te bi se time zaobišla pravila predviđena u tom pogledu Direktivom 2011/95. Takvo je izručenje, dakle, uvjetovano prethodnim opozivom navedenog statusa.
83.
U člancima 11., 12. i 14. Direktive 2011/95 navode se pravila o prestanku i isključenju te o opozivu, ukidanju ili odbijanju obnavljanja statusa izbjeglice u državi članici koja je priznala taj status. Prema stajalištu koje zastupa ta vlada, moglo bi se smatrati da izručenje izbjeglice de facto znači prestanak zaštite koja je svojstvena tom statusu. Kada bi nadležno tijelo države članice moglo odobriti izručenje izbjeglice kojem je taj status priznat u drugoj državi članici, na temelju toga što on nije izložen proganjanju u trećoj državi njegova podrijetla, odnosno što to više nije, time bi ono zapravo odlučivalo umjesto nadležnih tijela te druge države članice.
84.
Iz toga slijedi da tijelo koje odlučuje o zahtjevu za izručenje ne bi moglo pozitivno odgovoriti na taj zahtjev dok nadležno tijelo države članice koja je priznala međunarodnu zaštitu ne opozove tu zaštitu.
85.
Njemačka vlada i Komisija su pak, prema mojem mišljenju pravilno, pred Sudom stavile naglasak na razliku između svojstva i statusa izbjeglice. Osobito su ustrajale na činjenici da gubitak statusa izbjeglice ne podrazumijeva nužno gubitak svojstva izbjeglice.
86.
U tom pogledu valja navesti da priznanje statusa izbjeglice u skladu s Direktivom 2011/95, kao što to proizlazi iz njezine uvodne izjave 21., ima deklarativan, a ne konstitutivan učinak na svojstvo izbjeglice (
55
). Dakle, u sustavu uvedenom Direktivom 2011/95, državljanin treće zemlje ili osoba bez državljanstva koji ispunjavaju materijalne uvjete iz poglavlja III. te direktive imaju na osnovi same te činjenice svojstvo izbjeglice, u smislu članka 2. točke (d) navedene direktive i članka 1. odjeljka A Ženevske konvencije (
56
). Svojstvo „izbjeglice”, u smislu tih odredbi, ne ovisi o službenom priznanju tog svojstva priznavanjem „statusa izbjeglice” u smislu članka 2. točke (e) Direktive 2011/95, u vezi s njezinim člankom 13. (
57
).
87.
Posljedica te razlike između statusa i svojstva izbjeglice jest to da okolnost da se na osobu o kojoj je riječ primjenjuje jedna od situacija iz članka 14. stavaka 4. i 5. Direktive 2011/95, u kojima države članice mogu opozvati ili odbiti priznati status izbjeglice, ipak ne znači da ona više ne ispunjava materijalne uvjete o kojima ovisi svojstvo izbjeglice, a koji se odnose na postojanje osnovanog straha od proganjanja u vlastitoj zemlji podrijetla (
58
). Prema tome, opoziv ili odbijanje priznanja statusa izbjeglice nema kao učinak uskraćivanje državljaninu treće zemlje ili osobi bez državljanstva o kojima je riječ, koji ispunjavaju materijalne uvjete iz članka 2. točke (d) te direktive, u vezi s odredbama njezina poglavlja III., svojstva izbjeglice u smislu članka 1. odjeljka A Ženevske konvencije i stoga njegovo isključenje iz međunarodne zaštite koja mu se na temelju članka 18. Povelje mora jamčiti poštujući tu konvenciju (
59
).
88.
Također treba razlikovati postupak koji može dovesti do toga da država članica opozove status izbjeglice i postupak kojim se ocjenjuje poštovanje načela zabrane prisilnog udaljenja ili vraćanja u okviru postupka udaljavanja. Tako u skladu s pravom Unije nadležno tijelo može opravdano opozvati status izbjeglice koji je priznat državljaninu treće zemlje, a da pritom njegovo udaljavanje u zemlju podrijetla nije nužno dopušteno (
60
). Prema mišljenju Suda iz toga slijedi da se ne može smatrati da opoziv statusa izbjeglice, na temelju članka 14. stavka 4. Direktive 2011/95, podrazumijeva zauzimanje stajališta o odvojenom pitanju može li se ta osoba udaljiti u svoju zemlju podrijetla (
61
). Zbog toga se posljedice eventualnog vraćanja konkretnog državljanina treće zemlje u njegovu zemlju podrijetla za njega ne uzimaju u obzir prilikom donošenja odluke o opozivu statusa izbjeglice, nego eventualno kada nadležno tijelo namjerava donijeti odluku o vraćanju u pogledu navedenog državljanina treće zemlje (
62
).
89.
Ono što je Sud na taj način presudio u pogledu slučaja opoziva statusa izbjeglice predviđenog u članku 14. stavku 4. točki (b) Direktive 2011/95 te u pogledu odluke o vraćanju na temelju Direktive 2008/115/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 16. prosinca 2008. o zajedničkim standardima i postupcima država članica za vraćanje državljana trećih zemalja s nezakonitim boravkom (
63
) može se, prema mojem mišljenju, primijeniti i na druge slučajeve opoziva tog statusa, kao što je onaj iz članka 14. stavka 3. Direktive 2011/95, u čijoj se točki (a) konkretno navodi slučaj u kojem dotična osoba nije trebala imati ili nema pravo na stjecanje statusa izbjeglice na temelju članka 12. te direktive, kao i u području izručenja.
90.
Razlika koju stoga treba napraviti između postupka koji može dovesti do opoziva statusa izbjeglice, s jedne strane, i postupka kojim se ispituje poštuje li se izručenjem načelo zabrane prisilnog udaljenja ili vraćanja, s druge strane, prema mojem mišljenju podrazumijeva da pozitivan odgovor na zahtjev za izručenje ne može biti uvjetovan prethodnim opozivom statusa izbjeglice koji je priznat osobi čije se izručenje traži. Tomu se može dodati i potreba za brzim rješavanjem zahtjeva za izručenje, što se može činiti nespojivim s prethodnim pokretanjem postupka za opoziv statusa izbjeglice (
64
).
91.
Iz toga slijedi da osobu kojoj je priznat status izbjeglice od izručenja ne štiti taj status kao takav, nego načelo zabrane prisilnog udaljenja ili vraćanja, koje je u različitim oblicima utvrđeno u članku 18. i članku 19. stavku 2. Povelje.
92.
Zato je moguće da tijelo države članice nadležno u području izručenja odluči donijeti odluku o izručenju osobe čije se izručenje traži čak i ako tijelo koje je toj osobi priznalo status izbjeglice u drugoj državi članici nije opozvalo taj status. Pod uvjetom da je poštovano načelo zabrane prisilnog udaljenja ili vraćanja, zadržavanje takvog statusa ne može prema trenutačnom stanju prava Unije imati takav učinak da tijelu predstavlja zapreku za izručenje osobe o kojoj je riječ, a da se pritom ne povrijede njegove obveze na temelju Europske konvencije o izručenju.
93.
Suprotno onomu što je u okviru postupka tvrdila talijanska vlada, u slučaju kada tijelo države članice od koje se traži izručenje odluči pozitivno odgovoriti na zahtjev za izručenje koji se odnosi na osobu kojoj je priznat status izbjeglice u drugoj državi članici, pod uvjetom da, među ostalim, smatra da se izručenje te osobe ne protivi načelu zabrane prisilnog udaljenja ili vraćanja, ono ne zamjenjuje tijelo koje je nadležno za opoziv tog statusa u drugoj državi članici. Naime, samo je potonje tijelo ovlašteno, ovisno o slučaju, odlučiti o prestanku ili ukidanju statusa izbjeglice na temelju članaka 11., 12. i 14. Direktive 2011/95. Stoga je na državi članici koja je priznala status izbjeglice da iz elemenata otkrivenih u zahtjevu za izručenje i onih prikupljenih u okviru postupka izručenja izvede odgovarajuće zaključke u pogledu toga treba li zadržati taj status.
94.
Prema tome, ne postoji opasnost od zaobilaženja pravila predviđenih tim člancima jer su postupci azila i izručenja međusobno neovisni i odvojeni postupci, kao što su to pravilno naglasile njemačka vlada i Komisija. Oni maju različite ciljeve i unutar država članica provode ih različita tijela. U postupku izručenja nadležno tijelo ne odlučuje o priznavanju ili ukidanju statusa izbjeglice. To tijelo, u zasebnom postupovnom okviru, ocjenjuje postoje li zapreke za izručenje, kao što je opasnost od toga da je zahtjev za izručenje za kazneno djelo općeg kaznenog prava podnesen radi proganjanja ili kažnjavanja osobe zbog, među ostalim, političkog uvjerenja, ili da će taj razlog otežati položaj te osobe.
95.
U tom zasebnom postupovnom okviru nadležno tijelo u području izručenja treba provesti samostalno i ažurirano ispitivanje toga poštuje li se načelo zabrane prisilnog udaljenja ili vraćanja. Naime, iako odluka o priznavanju statusa izbjeglice koju je donijela jedna država članica nema obvezujući učinak za tijelo odgovorno za razmatranje zahtjeva za izručenje u drugoj državi članici, ipak se prilikom postupka izručenja mora poštovati pravo na azil utvrđeno u članku 18. i članku 19. stavku 2. Povelje. Pravna jamstva kojima na temelju članka 3. stavaka 1. i 2. Europske konvencije o izručenju i članka 6. stavka 2. IRG‑a raspolaže osoba čije se izručenje traži u glavnom predmetu u tom su pogledu usko povezana s načelom zabrane prisilnog udaljenja ili vraćanja (
65
). Dakle, izručenje se može odrediti samo ako više ne postoji potreba za međunarodnom zaštitom. Budući da se njime jamči zaštita osobe čije se izručenje traži od prisilnog udaljenja ili vraćanja, pravo izručenja nije samo „represivno pravo” (
66
), nego je, kao i pravo izbjeglica, ujedno „zaštitno pravo”.
96.
Prema tome, neovisno o tome je li prethodno priznati status izbjeglice još uvijek na snazi u trenutku odlučivanja o zahtjevu za izručenje, to ne mijenja obvezu tijela koje treba odlučiti o tom zahtjevu, odnosno obvezu provjere protivi li se izručenje tražene osobe načelu zabrane prisilnog udaljenja ili vraćanja. Drugim riječima, provjera poštovanja tog načela provodi se samostalno i u nadležnosti je tijela koje treba odlučiti o zahtjevu za izručenje, koje ne može odlučiti ne provesti je, pa ni u slučaju prethodnog opoziva statusa izbjeglice (
67
).
97.
Dodat ću da mi se čini, s obzirom na to da je tijelo države članice nadležno za odlučivanje o zahtjevu za izručenje dužno provesti samostalno i ažurirano ispitivanje poštovanja načela zabrane prisilnog udaljenja ili vraćanja, da je to nespojivo s obvezujućim učinkom odluke o priznavanju statusa izbjeglice koju je donijelo tijelo druge države članice. Naime, takav obvezujući učinak dokinuo bi diskrecijsku ovlast koju tijelo nadležno u području izručenja mora imati. Osim toga, ažurirano ocjenjivanje poštovanja načela zabrane prisilnog udaljenja ili vraćanja ne bi bilo moguće da je to tijelo obvezano ocjenom koju je, u nekim slučajevima više godina prije, donijelo tijelo nadležno u području azila u drugoj državi članici. Valja imati na umu i činjenicu da zahtjev za izručenje može otkriti nove elemente koji opravdavaju drukčiju ocjenu u pogledu postojanja opasnosti od proganjanja za osobu čije se izručenje traži.
98.
Međutim, nedvojbeno postoji veza između, s jedne strane, postupka izručenja, u okviru kojeg treba provjeriti je li izručenje tražene osobe u njezinu zemlju podrijetla protivno članku 18. i članku 19. stavku 2. Povelje, te s druge strane, postupka u kojem je toj istoj osobi prethodno priznat status izbjeglice. Slijedom navedenog, iako zbog razloga koje sam iznio odluka o priznavanju statusa izbjeglice koju je donijela država članica ne obvezuje tijelo druge države članice koje treba odlučiti o zahtjevu za izručenje, to tijelo ipak mora takvu odluku propisno uzeti u obzir prilikom ispitivanja poštovanja načela zabrane prisilnog udaljenja ili vraćanja.
C.
Odluka o priznavanju statusa izbjeglice osobito je važan element koji tijelo nadležno u području izručenja mora uzeti u obzir
99.
Problematikom povezanom s uzimanjem u obzir odluke o priznavanju statusa izbjeglice u okviru postupka izručenja Sud se već bavio u jednom prethodnom predmetu, u kojem se postavljalo pitanje o izručenju iz države članice u Rusku Federaciju ruskog i islandskog državljanina kojem je azil u Islandu odobren prije nego što je stekao državljanstvo te države. Riječ je o predmetu u kojem je donesena presuda Ruska Federacija.
100.
U toj je presudi Sud, među ostalim, odlučio da s obzirom na to da se islandski državljanin pozivao na ozbiljnu opasnost od nečovječnog ili ponižavajućeg postupanja u slučaju izručenja, država članica od koje se tražilo izručenje morala je ispitati je li izručenje u skladu s člankom 19. stavkom 2. Povelje, u vezi s njezinim člankom 4. (
68
). Sud je podsjetio na to da se u tu svrhu ta država članica, u skladu s člankom 4. Povelje, koji zabranjuje nečovječno ili ponižavajuće postupanje ili kazne, ne može ograničiti na to da uzme u obzir samo deklaracije treće države koja traži izručenje ili činjenicu da je potonja prihvatila međunarodne ugovore koji u načelu jamče poštovanje temeljnih prava. Nadležno tijelo države članice od koje se traži izručenje u svrhu te provjere odluku mora utemeljiti na objektivnim, vjerodostojnim, preciznim i odgovarajuće aktualiziranim elementima, a koji mogu, među ostalim, proizlaziti iz međunarodnih sudskih odluka poput presuda Europskog suda za ljudska prava, sudskih odluka treće države koja traži izručenje kao i odluka, izvješća ili drugih dokumenata koje izrađuju tijela Vijeća Europe ili koji potječu iz sustava Ujedinjenih naroda (
69
).
101.
Sud je smatrao i da je okolnost da je osobi čije se izručenje traži Republika Island odobrila azil zbog postojanja opasnosti da će u zemlji podrijetla biti podvrgnuta nečovječnom ili ponižavajućem postupanju osobito važan element koji nadležno tijelo države članice od koje se traži izručenje mora uzeti u obzir kako bi provjerilo da se izručenjem ne ugroze prava zajamčena Poveljom, osobito njezinim člankom 19. stavkom 2. (
70
).
102.
Sud je zatim pojasnio koje zaključke nadležno tijelo države članice od koje se traži izručenje treba izvesti iz odluke islandskih tijela kojom je osobi čije se izručenje traži odobren azil.
103.
Sud je tako smatrao da, ako ne postoje posebne okolnosti – među kojima su osobito značajna promjena situacije u trećoj državi koja traži izručenje ili pak ozbiljni i vjerodostojni elementi koji dokazuju da je osobi čije se izručenje traži odobren azil uz prikrivanje činjenice da se protiv nje u njezinoj zemlji podrijetla vodi kazneni progon – postojanje takve odluke mora dovesti do toga da nadležno tijelo države članice od koje se traži izručenje odbije izručenje, na temelju članka 19. stavka 2. Povelje (
71
).
104.
Napominjem da je činjenični i pravni kontekst ovog predmeta drukčiji, tako da valja ispitati treba li primijeniti isto rješenje, prema kojem se smatra da je u okviru postupka izručenja odluka o priznavanju statusa izbjeglice koju je donijelo nadležno tijelo druge države članice jaka indicija opasnosti od povrede načela zabrane prisilnog udaljenja ili vraćanja.
105.
Naime, u predmetu u kojem je donesena presuda Ruska Federacija azil je odobrila Republika Island. No, iako ta država sudjeluje u dablinskom sustavu kad je riječ o kriterijima i mehanizmima za određivanje države članice odgovorne za razmatranje zahtjeva za azil (
72
), ona ne primjenjuje direktive 2011/95 i 2013/32, na koje se odnosi pitanje postavljeno u ovom predmetu (
73
).
106.
U ovom je predmetu riječ o tome da treba utvrditi koji učinak ima odluka, prema pravu Unije u okviru postupka izručenja koji se vodi u državi članici, kojom su nadležna tijela druge države članice priznala status izbjeglice na temelju zajedničkih pravila i kriterija prava Unije u pogledu međunarodne zaštite. Prema mojem mišljenju, s obzirom na činjenicu da se to pitanje postavlja između dviju država članica, koje su dužne primjenjivati sekundarno pravo Unije u području međunarodne zaštite i stoga poštovati zajednička pravila i kriterije predviđene tim pravom, treba zaključiti da se rješenje koje je Sud donio u svojoj presudi Ruska Federacija to više primjenjuje u takvom kontekstu. Drugim riječima, budući da je Sud priznao važnost toga da se u postupku izručenja koji se vodi u državi članici uzme u obzir odluka o odobrenju azila koju je donijela Republika Island, to treba vrijediti a fortiori kad je riječ o odluci o priznavanju statusa izbjeglice koju je donijela država članica.
107.
Uostalom, ističem da bi se – iako tijelo države članice nadležno za odlučivanje o zahtjevu za izručenje ne može zbog razloga koje sam prethodno iznio biti obvezano odlukom o priznavanju statusa izbjeglice koju je donijela druga država članica – zasigurno kosilo s postupkom izgradnje zajedničkog europskog sustava azila, u skladu s onim što je propisano člankom 78. stavkom 2. UFEU‑a, stajalište da država članica može u okviru postupka izručenja zanemariti odluku druge države članice kojom je osobi čije se izručenje traži priznat status izbjeglice. Naprotiv, trebao bi prevladati duh suradnje i uzajamnog povjerenja između tijela država članica (
74
) s obzirom na to da je činjenica da je država članica priznala međunarodnu zaštitu osobi čije se izručenje traži važan pokazatelj da je riječ o politički progonjenoj osobi (
75
) i da se prilikom postupka izručenja mora poštovati pravo na azil utvrđeno u članku 18. Povelje.
108.
Iz prethodno navedenog slijedi da nadležno tijelo države članice od koje se traži izručenje, kako bi provjerilo povređuje li se izručenjem načelo zabrane prisilnog udaljenja ili vraćanja, mora uzeti u obzir odluku o priznavanju statusa izbjeglice koju je donijela druga država članica, koja je osobito važan element za tu provjeru (
76
). Stoga, iako to tijelo u glavnom predmetu zadržava diskrecijsku ovlast u okviru neovisnog i ažuriranog ispitivanja ispunjenja uvjeta iz članka 6. stavka 2. IRG‑a i članka 3. stavaka 1. i 2. Europske konvencije o izručenju, koje je dužno provesti, ono mora utvrditi specifične okolnosti zbog kojih bi odstupilo od ocjene talijanskog tijela koje je osobi čije se izručenje traži prethodno priznalo status izbjeglice.
109.
Cilj kojem zajednički europski sustav azila treba težiti, u skladu s onim što je propisano člankom 78. stavkom 2. UFEU‑a, prema tome govori u prilog postojanju obveze tijela države članice od koje se traži izručenje da propisno uzme u obzir odluku o priznavanju statusa izbjeglice koju je donijela druga država članica te da od nje odstupa samo ako postoje specifične okolnosti. Naime, u slučaju takvih okolnosti ne povređuje se načelo zabrane prisilnog udaljenja ili vraćanja jer se osoba o kojoj je riječ više ne može pozivati na svojstvo izbjeglice.
110.
Čini mi se da tumačenje koje predlažem Sudu da primijeni, u skladu s njegovom presudom Ruska Federacija, odgovara načinu na koji treba shvaćati izvanteritorijalni učinak Ženevske konvencije. Naime, iz smjernica UNHCR‑a proizlazi da je „status izbjeglice osobe čije se izručenje traži [koji je priznat u zemlji koja nije država od koje se traži izručenje] važan element koji tijela nadležna za izručenje u državi od koje se traži izručenje trebaju uzeti u obzir kada ispituju bi li izručenje bilo u skladu s načelom zabrane prisilnog udaljenja ili vraćanja” (
77
). Čini se da UNHCR izvanteritorijalni učinak statusa izbjeglice shvaća na način da taj status koji je priznala država stranka te konvencije „druga država stranka može dovesti u pitanje samo u iznimnim slučajevima kada zainteresiran osoba očigledno ne ispunjava uvjete koji se zahtijevaju [navedenom konvencijom], na primjer, ako se otkriju činjenice koje upućuju na to da su prvotno dane izjave bile prijevarne ili pokazuju da se na zainteresiranu osobu primjenjuje jedna od odredbi o isključenju predviđenih [tom konvencijom]” (
78
).
111.
S obzirom na važnost koju država članica od koje se traži izručenje treba u okviru samostalnog i ažuriranog ispitivanja poštovanja načela zabrane prisilnog udaljenja ili vraćanja pripisati odluci o priznavanju statusa izbjeglice koju je donijela druga država članica, nadležna tijela tih dviju država članica moraju razmijeniti informacije (
79
). Ta razmjena informacija, koja se zahtijeva na temelju načela lojalne suradnje između država članica, također može osigurati dosljednost odluka u području slobode, sigurnosti i pravde.
D.
Ispitivanje poštovanja načela zabrane prisilnog udaljenja ili vraćanja nadležno tijelo države članice od koje se traži izručenje treba provesti poštujući načelo lojalne suradnje i zahtjev dosljednosti odluka u području slobode, sigurnosti i pravde
112.
Dokazni učinak koji treba dati odluci o priznavanju statusa izbjeglice koju je donijela država članica koja nije ona odgovorna za razmatranje zahtjeva za izručenje podrazumijeva da, čak i ako takva odluka nije pravno obvezujuća, tijelo koje mora ocijeniti treba li odgovoriti pozitivno na takav zahtjev dužno je provesti sve potrebne istrage kako bi utvrdilo je li osoba čije se izručenje traži u opasnosti od proganjanja u državi koja traži izručenje, zbog čega se ona i dalje može pozivati na svoje svojstvo izbjeglice, i jesu li ugrožena druga temeljna prava te osobe (
80
). Iz toga slijedi da tijelo nadležno u području izručenja treba stupiti u kontakt s tijelom koje je osobi čije se izručenje traži priznalo status izbjeglice kako bi od njega dobilo potrebne informacije kojima ono raspolaže. Usto, budući da fazu koja se odnosi na postupak azila vodi specijalizirano osoblje s temeljitim znanjem u tom području, važno je da tijelo nadležno u području izručenja traži mišljenje tijela koje je donijelo odluku o priznavanju statusa izbjeglice.
113.
Dodajem da ispitivanje koje se odnosi na poštovanje načela specijalnosti ne oslobađa tijelo nadležno u području izručenja od toga da uvidom u spis iz postupka azila i dijalogom s tijelom koje je priznalo status izbjeglice provjeri može li se osoba čije se izručenje traži i dalje pozivati na svojstvo izbjeglice. Tijelo nadležno u području izručenja u glavnom predmetu treba dakle najprije temeljito ispitati prijeti li osobi proganjanje, u skladu s onim što je propisano člankom 6. stavkom 2. IRG‑a, a zatim provjeriti mogu li načelo specijalnosti ili eventualna jamstva učinkovito otkloniti takvu prijetnju (
81
). U tu svrhu to tijelo prilikom razmatranja zahtjeva za izručenje treba uzeti u obzir činjenične elemente prikupljene u okviru postupka azila. Sadržaj spisa iz postupka azila može u tom pogledu dati naznaku o tome u kojoj su mjeri vjerodostojna jamstva koja je pružila država koja traži izručenje, na primjer otkrivanjem elemenata na temelju kojih se može pretpostaviti da u pojedinačnim slučajevima ne treba očekivati da će se pružena jamstva poštovati (
82
).
114.
U okviru temeljitog ispitivanja jamstava koja je pružila država koja traži izručenje država od koje se traži izručenje mora se, kao što sam to prethodno naveo, uvjeriti da država koja traži izručenje, pod isprikom da progoni kazneno djelo općeg kaznenog prava, u stvarnosti nema namjeru progona političkog kaznenog djela ili proganjanja osobe čije se izručenje traži zbog političkog razloga. U tom pogledu, okolnost da je zahtjev za izručenje podnijela država podrijetla osobe čije se izručenje traži, od koje se smatralo potrebnim pružiti zaštitu kada je toj osobi priznat status izbjeglice, poziva na poseban oprez. To pretpostavlja da država koja traži izručenje pruži precizna i čvrsta jamstva da ne postoji opasnost od otežavanja položaja osobe, u smislu onoga što se zahtijeva člankom 3. stavkom 2. Europske konvencije o izručenju.
115.
Nužnost jamstva dosljednosti odluka donesenih u području slobode, sigurnosti i pravde također zahtijeva razmjenu informacija između tijela nadležnog u području izručenja i tijela koje je osobi čije se izručenje traži priznalo status izbjeglice, u skladu s načelom lojalne suradnje (
83
).
116.
Takva razmjena informacija osobito može biti korisna kada elementi otkriveni u zahtjevu za izručenje mogu navesti tijelo koje je priznalo status izbjeglice osobi čije se izručenje traži da ukine taj status, na primjer kada iz tih elemenata proizlazi postojanje slučaja isključenja tog statusa (
84
). Priopćavanje tijela nadležnog u području izručenja tijelu koje je priznalo status izbjeglice svih potrebnih informacija pokazuje se još nužnijim s obzirom na to da se člankom 45. stavkom 3. Direktive 2013/32 propisuje da odluka nadležnog tijela o ukidanju međunarodne zaštite mora sadržavati činjenične i pravne argumente na kojima je ta odluka utemeljena. To tijelo mora raspolagati svim relevantnim informacijama kako bi s obzirom na njih moglo provesti vlastitu ocjenu svih okolnosti specifičnih za predmetni slučaj, kako bi odredilo smisao svoje odluke i u potpunosti je obrazložilo (
85
).
V. Zaključak
117.
S obzirom na sva prethodna razmatranja, predlažem Sudu da na prethodno pitanje koje je uputio Oberlandesgericht Hamm (Visoki zemaljski sud u Hammu, Njemačka) odgovori na sljedeći način:
Članak 78. stavak 2. UFEU‑a te članak 21. stavak 1. Direktive 2011/95/EU Europskog parlamenta i Vijeća od 13. prosinca 2011. o standardima za kvalifikaciju državljana trećih zemalja ili osoba bez državljanstva za ostvarivanje međunarodne zaštite, za jedinstveni status izbjeglica ili osoba koje ispunjavaju uvjete za supsidijarnu zaštitu te sadržaj odobrene zaštite i članak 9. stavke 2. i 3. Direktive 2013/32/EU Europskog parlamenta i Vijeća od 26. lipnja 2013. o zajedničkim postupcima za priznavanje i oduzimanje međunarodne zaštite
treba tumačiti na način da:
u slučaju kada se protiv državljanina treće zemlje kojem je u državi članici priznat status izbjeglice vodi postupak izručenja u drugoj državi članici u kojoj boravi, a povodom zahtjeva koji je izdala treća zemlja njegova podrijetla, tada država članica od koje se traži izručenje nije prilikom razmatranja tog zahtjeva obvezana odlukom o priznavanju tog statusa koju je donijela prva država članica te stoga nije dužna odbijati izručenje te osobe sve dok god je ta odluka na snazi.
Međutim, načelo zabrane prisilnog udaljenja ili vraćanja koje je, kao temeljno pravo, zajamčeno člankom 18. Povelje Europske unije o temeljnim pravima, u vezi s člankom 33. Konvencije o statusu izbjeglica, kako je dopunjena Protokolom o statusu izbjeglica, te člankom 19. stavkom 2. Povelje o temeljnim pravima, nalaže državi članici od koje se traži izručenje da odbije izručiti osobu čije se izručenje traži ako ta država članica nakon samostalnog i ažuriranog ispitivanja poštovanja tog načela smatra da se na temelju ozbiljnih i čvrstih razloga može vjerovati da će ta osoba u zemlji odredišta biti izložena stvarnoj opasnosti od postupanja zabranjenih tim odredbama Povelje o temeljnim pravima.
U okviru tog ispitivanja odluka o priznavanju statusa izbjeglice koju je donijela druga država članica osobito je važan element koji država članica od koje se traži izručenje mora uzeti u obzir kako bi provjerila da se izručenjem neće ugroziti prava zajamčena člankom 18. i člankom 19. stavkom 2. Povelje o temeljnim pravima. U tu svrhu i radi osiguranja dosljednosti odluka donesenih u području slobode, sigurnosti i pravde, nadležna tijela tih država članica moraju razmijeniti informacije, u skladu s načelom lojalne suradnje, sadržano u članku 4. stavku 3. UEU‑a.
(
1
)	Izvorni jezik: francuski
(
2
)	Vidjeti Chetail, V. „Les relations entre le droit de l’extradition et le droit des réfugiés: étude de l’article 1F(B) de la convention de Genève du 28 juillet 1951”, u: Chetail, V. i Laly‑Chevalier, C., Asile et extradition – Théorie et pratique de l’exclusion du statut de réfugié, Bruylant, Bruxelles, 2014., str. 65. do 91., osobito str. 65. Taj autor objašnjava da je „[s] povijesnog gledišta, pravo izručenja oblikovalo pravne kategorije prava izbjeglica kao rezultat dugotrajnog postupka normiranja koji je dosegnuo svoj vrhunac u 19. stoljeću […]. Azil se, de facto i de jure, u međudržavnim odnosima dugo shvaćao kao iznimka od pravila o izručenju. Načelo neizručivanja počinitelja političkih kaznenih djela stoga je činilo najočitiju manifestaciju azila jer se odbijanjem izručenja izražavala zaštita koju je država domaćin dodijelila izbjeglici”. Zbog toga je „[n]ačelo neizručivanja zbog političkog kaznenog djela u mnogim pogledima konceptualni i normativni temelj onoga što će kasnije postati međunarodno pravo izbjeglica. Njegov doprinos je dvojak. Riječ je o dvama temeljnim pojmovima suvremenog prava izbjeglica, odnosno definiciji izbjeglice i načelu zabrane prisilnog udaljenja ili vraćanja.
(
3
)	Vidjeti Chetail, V., op. cit., str. 66. Navedene dvije grane prava „sada imaju zasebne pravne temelje, specifične postupke i vlastiti cilj”.
(
4
)	O zaštiti temeljnih prava u području izručenja vidjeti Costa, M. J., „Human Rights”, Extradition Law: Reviewing Grounds for Refusal from the Classic Paradigm to Mutual Recognition and Beyond, Brill Nijhoff, Leiden, 2019., str. 73. do 114.
(
5
)	Vidjeti Chetail, V., op. cit., str. 89.
(
6
)	Vidjeti Note d’orientation sur l’extradition et la protection internationale des réfugiés (Smjernice o izručenju i međunarodnoj zaštiti izbjeglica), travanj 2008., u daljnjem tekstu: Smjernice UNHCR‑a (t. 2.).
(
7
)	SL 2013., L 180, str. 60. (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 12., str. 249. i ispravci SL 2020., L 76, str. 38. i SL 2020., L 415, str. 90.)
(
8
)	SL 2011., L 337, str. 9. (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 13., str. 248. i ispravak SL 2020., L 76, str. 37.)
(
9
)	U daljnjem tekstu: Povelja
(
10
)	Konvencija potpisana u Ženevi 28. srpnja 1951. (Zbirka međunarodnih ugovora Ujedinjenih naroda, sv. 189., str. 150., br. 2545 (1954.)), koja je stupila na snagu 22. travnja 1954.
(
11
)	Protokol sklopljen u New Yorku 31. siječnja 1967., koji je stupio na snagu 4. listopada 1967.
(
12
)	Vidjeti, među ostalim, presudu od 6. srpnja 2023., Bundesamt für Fremdenwesen und Asyl (Izbjeglica koji je počinio teško kazneno djelo) (C‑663/21, u daljnjem tekstu: presuda Bundesamt für Fremdenwesen und Asyl (Izbjeglica koji je počinio teško kazneno djelo), EU:C:2023:540, t. 49. i navedenu sudsku praksu).
(
13
)	Potpisana u Parizu 13. prosinca 1957. (Serija
ugovora Vijeća Europe, br. 24).
(
14
)	BGBl. 1982. I, str. 2071.
(
15
)	BGBl. 1992. I, str. 1126.
(
16
)	BGBl. 2008. I, str. 1798.
(
17
)	BGBl. 2021. I, str. 2467.
(
18
)	BGBl. 2008. I, str. 162.
(
19
)	Sud koji je uputio zahtjev pojašnjava da, ako je odgovor na to pitanje potvrdan, s obzirom na to da u tom slučaju valja pretpostaviti da će osoba A. biti izložena opasnosti od političkog progona, postoji zapreka za izručenje u skladu s člankom 6. stavkom 2. IRG‑a, u vezi s člankom 3. stavkom 2. Europske konvencije o izručenju. Tada bi to izručenje trebalo odbiti.
(
20
)	Sud koji je uputio zahtjev u tom pogledu upućuje na članke 11., 12. i 14. Direktive 2011/95 te članke 44. i 45. Direktive 2013/32.
(
21
)	Taj sud upućuje na presudu od 2. travnja 2020., Ruska Federacija (C‑897/19 PPU, u daljnjem tekstu: presuda Ruska Federacija, EU:C:2020:262, t. 60. i navedena sudska praksa).
(
22
)	Vidjeti presudu Ruska Federacija (t. 48.).
(
23
)	Čini se da iz naznaka koje je na raspravi dala njemačka vlada proizlazi da je riječ o dugotrajnom boravku na temelju Direktive Vijeća 2003/109/EZ od 25. studenoga 2003. o statusu državljana trećih zemalja s dugotrajnim boravkom (SL 2004., L 16, str. 44.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 6., str. 41. i ispravak SL 2021., L 3, str. 41.), kako je izmijenjena Direktivom 2011/51/EU Europskog parlamenta i Vijeća od 11. svibnja 2011. (SL 2011., L 132, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 13., str. 191. i ispravak SL 2022., L 173, str. 133.) (u daljnjem tekstu: Direktiva 2003/109). Potonjom je direktivom prošireno područje primjene Direktive 2003/109 na korisnike međunarodne zaštite.
(
24
)	Vidjeti, među ostalim, presudu Bundesamt für Fremdenwesen und Asyl (Izbjeglica koji je počinio teško kazneno djelo) (t. 49. i navedenu sudsku praksu).
(
25
)	Vidjeti Smjernice UNHCR‑a (t. 8.).
(
26
)	C‑182/15, EU:C:2016:630
(
27
)	Vidjeti presude od 6. rujna 2016., Petruhhin (C‑182/15, EU:C:2016:630, t. 60.); od 13. studenoga 2018., Raugevicius (C‑247/17, EU:C:2018:898, t. 49.); Ruska Federacija (t. 63. i 64.); od 17. prosinca 2020., Generalstaatsanwaltschaft Berlin (Izručenje u Ukrajinu) (C‑398/19, EU:C:2020:1032, t. 45.) i od 22. prosinca 2022., Generalstaatsanwaltschaft München (Zahtjev za izručenje u Bosnu i Hercegovinu) (C‑237/21, EU:C:2022:1017, t. 55.).
(
28
)	Vidjeti, među ostalim, presudu Bundesamt für Fremdenwesen und Asyl (Izbjeglica koji je počinio teško kazneno djelo) (t. 36. i navedenu sudsku praksu).
(
29
)	Vidjeti, među ostalim, presudu Bundesamt für Fremdenwesen und Asyl (Izbjeglica koji je počinio teško kazneno djelo) (t. 38. i navedenu sudsku praksu).
(
30
)	Vidjeti u tom smislu presudu od 22. lipnja 2023., Komisija/Mađarska (Izjava namjere koja prethodi zahtjevu za azil) (C‑823/21, EU:C:2023:504, t. 52.).
(
31
)	Vidjeti presudu od 14. svibnja 2019., M i dr. (Opoziv statusa izbjeglice) (C‑391/16, C‑77/17 i C‑78/17, u daljnjem tekstu: presuda M i dr. (Opoziv statusa izbjeglice), EU:C:2019:403). Na to ću se pitanje vratiti u razmatranjima koja slijede.
(
32
)	Vidjeti po analogiji presudu Bundesamt für Fremdenwesen und Asyl (Izbjeglica koji je počinio teško kazneno djelo) (t. 50. i navedenu sudsku praksu). U okviru postupka izručenja provjera poštovanja načela zabrane prisilnog udaljenja ili vraćanja opravdana je činjenicom da osoba čije se izručenje traži zbog kaznenog djela općeg kaznenog prava može biti izložena političkom progonu, na primjer u slučaju u kojem je kazneni progon samo razlog ili isprika za proganjanje te osobe zbog obilježja koja su relevantna za pružanje azila.
(
33
)	Riječ je o predmetima Bundesrepublik Deutschland (Učinak odluke o priznavanju statusa izbjeglice) (C‑753/22); El Baheer (C‑288/23) i Cassen (C‑551/23). Ta tri predmeta imaju zajedničku polazišnu točku u činjenici da je zahtjev za međunarodnu zaštitu podnio državljanin treće zemlje ili apatrid, kojem je priznat status izbjeglice u drugoj državi članici, odnosno Helenskoj Republici. U takvoj bi situaciji država članica kojoj je podnesen novi zahtjev mogla iskoristiti mogućnost, predviđenu u članku 33. stavku 2. točki (a) Direktive 2013/32, da proglasi taj zahtjev nedopuštenim zbog toga što je druga država članica priznala status izbjeglice. Međutim, takva se mogućnost, u skladu sa sudskom praksom Suda, ne može primijeniti ako bi osoba o kojoj je riječ u drugoj državi članici bila izložena ozbiljnoj opasnosti od nečovječnog ili ponižavajućeg postupanja, protivnog članku 4. Povelje, zbog predvidljivih životnih uvjeta s kojima bi bila suočena (vidjeti presudu od 19. ožujka 2019., Ibrahim i dr. (C‑297/17, C‑318/17, C‑319/17 i C‑438/17, EU:C:2019:219, t. 83. do 94.) i rješenje od 13. studenoga 2019., Hamed i Omar (C‑540/17 i C‑541/17, neobjavljeno, EU:C:2019:964, t. 34. do 36.)). Prema tome, nadležno tijelo države članice kojem je podnesen novi zahtjev ne može na temelju članka 33. stavka 2. točke (a) Direktive 2013/32 odbaciti taj zahtjev kao nedopušten. To tijelo mora dakle taj zahtjev smatrati dopuštenim i odlučiti o njegovu meritumu. Tako u obama tim predmetima sud koji je uputio zahtjev pita Sud treba li, na temelju pravilâ o zajedničkom europskog sustava azila, navedeno tijelo razmotriti novi zahtjev samostalno ili je pak obvezno priznati podnositelju zahtjeva status izbjeglice bez ispitivanja materijalnih uvjeta te zaštite samo zbog činjenice da je druga država članica tom podnositelju zahtjeva već odobrila taj status.
(
34
)	U pogledu tog utvrđenja vidjeti, među ostalim, Rezoluciju Europskog parlamenta od 12. travnja 2016. o stanju na Sredozemlju i potrebi za cjelovitim pristupom EU‑a migraciji (2015/2095(INI)), t. 39. U prilog napretku prava Unije u tom pogledu vidjeti European Council on Refugees and Exiles (Europsko vijeće za izbjeglice i prognanike), Protected across borders: Mutual recognition of asylum decisions in the EU – ECRE’s assessment of legal provisions and practice on mutual recognition, and its recommendations for reforms to create a status „valid throughout the Union”, 2016. Vidjeti također Rasche, L., „Un nouveau départ dans la politique d’asile de l’UE”, dostupno na adresi: https://institutdelors.eu/wp‑content/uploads/2020/10/7-MIGRATION‑Rasche‑FR.pdf, str. 5. Za uzajamno priznavanje odluka o priznavanju statusa izbjeglice svakako je nužno dodatno usklađivanje uvjeta i postupaka u tu svrhu: vidjeti u tom pogledu Prijedlog uredbe Europskog parlamenta i Vijeća od 13. srpnja 2016. o standardima za kvalifikaciju državljana trećih zemalja ili osoba bez državljanstva za ostvarivanje međunarodne zaštite, za jedinstveni status izbjeglica ili osoba koje ispunjavaju uvjete za supsidijarnu zaštitu te sadržaj odobrene zaštite i o izmjeni Direktive Vijeća 2003/109/EZ od 25. studenoga 2003. o statusu državljana trećih zemalja s dugotrajnim [boravkom] (COM(2016) 466 final).
(
35
)	Vidjeti presudu M i dr. (Opoziv statusa izbjeglice) (t. 80. i navedenu sudsku praksu).
(
36
)	Vidjeti presudu od 22. veljače 2022., Commissaire général aux réfugiés et aux apatrides (Obiteljsko jedinstvo – Već odobrena zaštita) (C‑483/20, EU:C:2022:103, t. 37.).
(
37
)	Vidjeti, među ostalim, presudu od 22. veljače 2022., Commissaire général aux réfugiés et aux apatrides (Obiteljsko jedinstvo – Već odobrena zaštita) (C‑483/20, EU:C:2022:103, t. 28. i navedenu sudsku praksu).
(
38
)	Konvencija potpisana u Rimu 4. studenoga 1950.
(
39
)	Podsjećam na to da, na temelju te odredbe, država članica može zahtjev za međunarodnu zaštitu smatrati nedopuštenim ako je druga država članica odobrila takvu zaštitu.
(
40
)	Vidjeti, među ostalim, presudu od 22. veljače 2022., Commissaire général aux réfugiés et aux apatrides (Obiteljsko jedinstvo – Već odobrena zaštita) (C‑483/20, EU:C:2022:103, t. 29. i navedenu sudsku praksu).
(
41
)	SL 2013., L 180, str. 31. (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 15., str. 108. i ispravak SL 2017., L 49, str. 50.)
(
42
)	Vidjeti u tom smislu presudu od 10. prosinca 2013., Abdullahi (C‑394/12, EU:C:2013:813, t. 54. i 55.). Kao što je Sud ocijenio u toj presudi, „pravila koja se primjenjuju na zahtjeve za azil bila su u velikoj mjeri usklađena na razini Unije, prije svega direktivama 2011/95 i 2013/32” (t. 54.). Iz navedenog slijedi, prema mišljenju Suda, da će „zahtjev tražitelja azila u velikoj mjeri biti razmotren prema istim pravilima bez obzira na to koja je država članica odgovorna za razmatranje tog zahtjeva” (t. 55.).
(
43
)	Vidjeti presude od 6. srpnja 2023., Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid (Osobito teško kazneno djelo) (C‑402/22, EU:C:2023:543, t. 36.) i od 6. srpnja 2023., Commissaire général aux réfugiés et aux apatrides (Izbjeglica koji je počinio teško kazneno djelo) (C‑8/22, EU:C:2023:542, t. 42.).
(
44
)	Vidjeti, među ostalim, uvodnu izjavu 6. Uredbe br. 604/2013, uvodne izjave 7. i 9. do 11. Direktive 2011/95 te uvodne izjave 4. i 12. Direktive 2013/32.
(
45
)	Vidjeti na primjer Direktivu Vijeća 2001/40/EZ od 28. svibnja 2001. o uzajamnom priznavanju odluka o izgonu državljana trećih zemalja (SL 2001., L 149, str. 34.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 12., str. 16.), čija je svrha, u skladu s njezinim člankom 1. stavkom 1., „omogućiti priznavanje odluke o izgonu koju donese nadležno tijelo jedne države članice […] protiv državljanina treće zemlje prisutnog na državnom području druge države članice”. Osim toga, u području kaznenog prava, pravilo prema kojem države članice izvršavaju svaki europski uhidbeni nalog na temelju načela uzajamnog priznavanja ne proizlazi tek iz načela uzajamnog povjerenja, nego je izričito navedeno u članku 1. stavku 2. Okvirne odluke Vijeća 2002/584/PUP od 13. lipnja 2002. o Europskom uhidbenom nalogu i postupcima predaje između država članica (SL 2002., L 190, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 3., str. 83. i ispravak SL 2013., L 222, str. 14.).
(
46
)	Tako, na primjer, taj sud u svojoj presudi od 10. prosinca 2020., Shiksaitov protiv Slovačke (CE:ECHR:2020:1210JUD005675116, t. 68. do 75.) na tužiteljev argument da je njegovo pritvaranje nezakonito jer slovačka tijela nisu mogla na njega primijeniti mjeru izručenja s obzirom na status izbjeglice koji mu je priznat u Švedskoj, odgovara da ta tijela nisu bila obvezana priznanjem tog statusa, koji su mogla ponovno razmotriti osobito s obzirom na moguću primjenjivost odredbe o isključenju.
(
47
)	U vezi s uvodnom izjavom 43. Direktive 2013/32, u kojoj se navodi da države članice trebaju, načelno, sadržajno razmatrati sve zahtjeve, člankom 33. stavkom 1. te direktive predviđa se iznimka konkretizirana konačnim popisom razloga nedopuštenosti u članku 33. stavku 2. navedene direktive: vidjeti Agencija Europske unije za azil (EUAA), Analyse juridique: Les procédures d’asile et le principe de non‑refoulement, 2018., str. 113. Prema mišljenju Suda, ta mogućnost proglašenja zahtjeva nedopuštenim u skladu s člankom 33. stavkom 2. točkom (a) Direktive 2013/32 osobito se objašnjava važnošću načela uzajamnog povjerenja, čiji je ta odredba izraz: vidjeti presude od 22. veljače 2022., Commissaire général aux réfugiés et aux apatrides (Obiteljsko jedinstvo – Već odobrena zaštita) (C‑483/20, EU:C:2022:103, t. 29. i 37.) i od 1. kolovoza 2022., Bundesrepublik Deutschland (Dijete izbjeglicâ rođeno izvan države domaćina) (C‑720/20, EU:C:2022:603, t. 50.). Riječ je o odstupanja od obveze država članica da meritorno razmotre sve zahtjeve za međunarodnu zaštitu: vidjeti u tom pogledu presudu od 22. veljače 2022., Commissaire général aux réfugiés et aux apatrides (Obiteljsko jedinstvo – Već odobrena zaštita) (C‑483/20, EU:C:2022:103, t. 24. i 25.) i mišljenje nezavisnog odvjetnika P. Pikamäea u predmetu Commissaire général aux réfugiés et aux apatrides (Obiteljsko jedinstvo – Već odobrena zaštita) (C‑483/20, EU:C:2021:780, t. 63.).
(
48
)	C‑297/17, C‑318/17, C‑319/17 i C‑438/17, EU:C:2019:219, t. 83. do 94.
(
49
)	Vidjeti mišljenje nezavisnog odvjetnika P. Pikamäea u predmetu Commissaire général aux réfugiés et aux apatrides (Obiteljsko jedinstvo – Već odobrena zaštita) (C‑483/20, EU:C:2021:780, t. 64.). Međutim, kao što ću to objasniti u razmatranjima koja slijede u kontekstu postupka izručenja, smatram da je odluka o priznavanju statusa izbjeglice, koju je u skladu sa zajedničkim kriterijima donijela država članica, osobito ozbiljna indicija opasnosti od proganjanja te da je zbog tog razloga i u duhu uzajamnog povjerenja tijelo koje odlučuje o novom zahtjevu mora uzeti u obzir.
(
50
)	Vidjeti u tom smislu presudu od 29. srpnja 2019., Torubarov (C‑556/17, EU:C:2019:626, t. 50.).
(
51
)	Vidjeti uvodnu izjavu 13. Direktive 2011/95 i uvodnu izjavu 13. Direktive 2013/32. U pogledu tog cilja vidjeti, među ostalim, presudu od 10. prosinca 2020., Minister for Justice and Equality (Zahtjev za međunarodnu zaštitu u Irskoj) (C‑616/19, EU:C:2020:1010, t. 51. i 52.).
(
52
)	U tom pogledu, u skladu s člankom 3. Direktive 2011/95, „[d]ržave članice mogu uvesti ili zadržati povoljnije standarde prema kojima se određuje koje osobe ispunjavaju uvjete za dobivanje statusa izbjeglica ili za odobrenje supsidijarne zaštite, kao i one prema kojima se utvrđuje sadržaj međunarodne zaštite, pod uvjetom da su ti standardi u skladu s ovom Direktivom”. Usto, u skladu s člankom 5. Direktive 2013/32, „[d]ržave članice mogu uvesti ili zadržati povoljnije standarde u vezi postupaka za priznavanje i oduzimanje međunarodne zaštite, u mjeri u kojoj ti standardi nisu nespojivi s ovom Direktivom”.
(
53
)	SL 2005., L 326, str. 13. (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 7., str. 19.)
(
54
)	Vidjeti EUAA, Analyse juridique: Les procédures d’asile et le principe de non‑refoulement, op. cit., str. 82.
(
55
)	Vidjeti presudu M i dr. (Opoziv statusa izbjeglice) (t. 85.).
(
56
)	Vidjeti presudu M i dr. (Opoziv statusa izbjeglice) (t. 86.).
(
57
)	Vidjeti presudu M i dr. (Opoziv statusa izbjeglice) (t. 92.).
(
58
)	Vidjeti presudu M i dr. (Opoziv statusa izbjeglice) (t. 98.).
(
59
)	Vidjeti presudu M i dr. (Opoziv statusa izbjeglice) (t. 100.).
(
60
)	U pogledu opoziva statusa izbjeglice na temelju članka 14. stavka 4. točke (b) Direktive 2011/95 vidjeti presudu Bundesamt für Fremdenwesen und Asyl (Izbjeglica koji je počinio teško kazneno djelo) (t. 39.).
(
61
)	U pogledu opoziva statusa izbjeglice na temelju članka 14. stavka 4. točke (b) Direktive 2011/95 vidjeti, među ostalim, presudu Bundesamt für Fremdenwesen und Asyl (Izbjeglica koji je počinio teško kazneno djelo) (t. 41. i navedenu sudsku praksu).
(
62
)	Vidjeti presudu Bundesamt für Fremdenwesen und Asyl (Izbjeglica koji je počinio teško kazneno djelo) (t. 42.).
(
63
)	SL 2008., L 348, str. 98. (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 8., str. 188.)
(
64
)	Vidjeti Forteau, M. i Laly‑Chevalier, C., „Les problèmes d’articulation des procédures d’asile, d’extradition et d’entraide judiciaire pénale”, u: Chetail, V. i Laly‑Chevalier, C., Asile et extradition – Théorie et pratique de l’exclusion du statut de réfugié, op. cit., str. 145. do 203., osobito str. 162., koji upućuju, kao primjer, na presudu Coura suprême du Canada (Vrhovni sud Kanade), Németh protiv Kanade, 2010., CSC 56, t. 30. Stoga se ne može prihvatiti tumačenje koje zagovara talijanska vlada, prema kojem bi, na temelju načela lojalne suradnje, tijelo koje odlučuje o zahtjevu za izručenje trebalo o tom zahtjevu obavijestiti nadležno tijelo države članice koja je priznala status izbjeglice i dati mu razuman rok da utvrdi treba li ga opozvati.
(
65
)	Vidjeti Smjernice UNHCR‑a (t. 5.). Kao što to ističe UNHCR, „[u] predmetima koji se odnose na izručenje izbjeglice ili podnositelja zahtjeva za azil određena načela i odredbe prava izručenja pružaju pravna jamstva osobi o kojoj je riječ. U pogledu osobe čije se izručenje traži mogu se, na primjer, primijeniti načelo specijalnosti; ograničenja ponovnog izručenja iz države koja traži izručenje trećoj državi; mogućnost odobrenja izručenja pod uvjetom da se osoba čije se izručenje traži može vratiti u državu od koje se traži izručenje nakon završetka kaznenog postupka ili odsluženja kazne; pravilo o neizručivanju zbog političkih kaznenih djela ili drugi konvencionalni razlozi za odbijanje, među ostalim oni koji se odnose na smrtnu kaznu i pojmove pravde i pravičnosti. „Odredbe o diskriminaciji”, na temelju kojih se izručenje može ili mora odbiti ako se ono traži zbog političkih razloga ili radi proganjanja ili diskriminacije, novija su pojava u pravu izručenja” (t. 5.). Vidjeti također Forteau, M. i Laly‑Chevalier, C., op. cit., bilješka 46., koji navode da Tribunal fédéral (Savezni sud, Švicarska) i Cour suprême du Canada (Vrhovni sud Kanade) smatraju da je članak 3. stavak 2. Europske konvencije o izručenju konkretan izraz načela zabrane prisilnog udaljenja ili vraćanja, koje se navodi u pravu izbjeglica, u kontekstu prava izručenja. Vidjeti u istom smislu Chetail, V., op. cit., koji ističe da „[m]oramo uočiti paralelizam između te odredbe i definicije izbjeglice iz članka 1. odjeljka A točke 2. Ženevske konvencije. Taj se članak, međutim, razlikuje od [te konvencije] u dvama pogledima. U Europskoj konvenciji [o izručenju] ne koristi se pojam ‚pripadnost određenoj društvenoj skupini’, koji se smatra previše neodređenim. Izuzev toga, članak 3. stavak 2. je, međutim, širi od definicije izbjeglice jer ne isključuje počinitelje teških kaznenih djela općeg kaznenog prava te štiti osobu čije se izručenje traži u slučaju kada neki od prethodno navedenih razloga mogu utjecati na njezin položaj, a ne samo u slučaju opasnosti od proganjanja” (str. 79.).
(
66
)	Izraz je to koji upotrebljava Chetail, V., op. cit., str. 66.
(
67
)	Općenitije govoreći, time se pridonosi osamostaljivanju ispitivanja poštovanja načela zabrane prisilnog udaljenja ili vraćanja. Vidjeti u tom pogledu Chetail, V., op. cit., koji naglašava da u slučaju kada postoji stvarna opasnost od mučenja ili nečovječnog ili ponižavajućeg postupanja u državi odredišta, „[n]ačelo zabrane prisilnog udaljenja ili vraćanja u slučaju takve opasnosti nije […] samo zapreka za izručenje u državi od koje se traži izručenje. Ono također poništava posljedice isključenja statusa izbjeglice koje više ne znači protjerivanje u treću zemlju” (str. 90.).
(
68
)	Vidjeti presudu Ruska Federacija (t. 64. i 65.).
(
69
)	Vidjeti presudu Ruska Federacija (t. 65. i navedenu sudsku praksu).
(
70
)	Vidjeti presudu Ruska Federacija (t. 66.). Prema mišljenju Suda, takav je element još važniji u svrhu te provjere kada je odobrenje azila utemeljeno upravo na kaznenom progonu koji se protiv dotične osobe vodi u njezinoj zemlji podrijetla i zbog kojeg je ona izdala zahtjev za izručenje u odnosu na tu osobu (t. 67.).
(
71
)	Vidjeti presudu Ruska Federacija (t. 68.).
(
72
)	Vidjeti Sporazum između Europske zajednice i Republike Islanda i Kraljevine Norveške o kriterijima i mehanizmima za određivanje države nadležne za razmatranje zahtjeva za azil podnesenih u državi članici ili u Islandu ili u Norveškoj (SL 2001., L 93, str. 40.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 11., str. 23.).
(
73
)	U pogledu Kraljevine Norveške vidjeti presudu od 20. svibnja 2021., L. R. (Zahtjev za azil koji je Norveška odbila) (C‑8/20, EU:C:2021:404, t. 39. i 45.).
(
74
)	Vidjeti po analogiji presudu od 2. travnja 2020., Komisija/Poljska, Mađarska i Češka Republika (Privremeni mehanizam premještanja podnositelja zahtjeva za međunarodnu zaštitu) (C‑715/17, C‑718/17 i C‑719/17, EU:C:2020:257, t. 164. i 182.).
(
75
)	Vidjeti Schierholt, C. i Zimmermann, F., „§ 6 Politische Straftaten, politische Verfolgung”, u: Schomburg, W. i Lagodny, O., lnternationale Rechtshilfe in Strafsachen, 6. izd., C. H. Beck, München, 2020., str. 130.
(
76
)	Vidjeti Forteau, M. i Laly‑Chevalier, C., op. cit., koji napominju da „informacije otkrivene u okviru postupka izručenja mogu utjecati na odluku o zahtjevu za azil i osobito primjenu odredbi o isključenju, dok će, obratno, ishod postupka azila biti ključan element koji će država od koje se traži izručenje trebati uzeti u obzir kada bude ispitivala može li se osoba čije se izručenje traži zakonito izručiti” (str. 162.).
(
77
)	Vidjeti Smjernice UNHCR‑a (t. 55.).
(
78
)	Vidjeti Smjernice UNHCR‑a (t. 55.). Vidjeti u tom pogledu Forteau, M. i Laly‑Chevalier, C., op. cit. Ti autori na temelju tih elemenata zaključuju da „sadržaj iznimki koje UNHCR priznaje u pogledu [izvanteritorijalnog učinka Ženevske konvencije] pokazuje […] da je tijelo pred kojim se vodi postupak u stvarnosti uvijek ovlašteno preispitati spis i provesti nadzor osnovanosti ocjene stranog tijela”. Prema njihovu se mišljenju „[s]toga ne čini da je riječ o ‚izvanteritorijalnom učinku’ u strogom smislu riječi, u smislu koji bi imao u okviru mehanizma uzajamnog priznavanja – koji, uostalom, nije predviđen [Ženevskom konvencijom]. Čini se da UNHCR pod ‚izvanteritorijalnim učinkom’ zapravo podrazumijeva dokazni, a ne ovršni učinak odluke koju je donijelo strano tijelo” (str. 186. i 187.).
(
79
)	U tom mi se pogledu čini relevantnim utvrditi usporedivost sa situacijom koju sam prethodno naveo, u kojoj, u skladu s člankom 33. stavkom 2. točkom (a) Direktive 2013/32, koji je izraz načela uzajamnog povjerenja, države članice mogu proglasiti nedopuštenim novi zahtjev za međunarodnu zaštitu ako je druga država članica već priznala takvu zaštitu. Naime, smatram da to načelo, kao i načelo lojalne suradnje, također podrazumijeva da tijelo države članice nadležno za utvrđivanje koje odluči provesti vlastito ispitivanje takvog zahtjeva, odnosno koje je to obvezano učiniti u slučaju istaknutom u presudi od 19. ožujka 2019., Ibrahim i dr. (C‑297/17, C‑318/17, C‑319/17 i C‑438/17, EU:C:2019:219), ne može zanemariti odluku o priznavanju statusa izbjeglice koju je donijela druga država članica. To je tijelo dakle dužno uzeti u obzir tu odluku nakon razmjene informacija s tijelom koje ju je donijelo, ali pritom može od nje odstupiti ako otkrije specifične okolnosti koje mogu opravdati donošenje drukčije odluke. U tom pogledu, iako je točno da postojanje kriterija koje je zakonodavac Unije uskladio podrazumijeva da bi se ocjene tijela pred kojima je uzastopno pokrenut postupak načelno trebale podudarati, ipak se ne može isključiti da tijelo pred kojim je pokrenut novi postupak dođe do drukčijeg zaključka od onog do kojeg je prethodno došlo drugo tijelo. To može biti slučaj ako se utvrdi da je došlo do promjene okolnosti ili se pojavi novi element, koji nije bio poznat državi članici koja je priznala status izbjeglice. Novi bi se zahtjev u takvom slučaju mogao odbiti.
(
80
)	Vidjeti Schierholt, C. i Zimmermann, F., op. cit., str. 129.
(
81
)	Vidjeti Schierholt, C. i Zimmermann, F., op. cit., str. 129.
(
82
)	Vidjeti Marx, R., AsylG – Kommentar zum Asylgesetz, 10. izd., Luchterhand, Köln, 2019., str. 275., t. 10. U tom pogledu, podsjećam na zahtjeve u pogledu jamstava koje je Sud naveo u svojoj presudi Ruska Federacija (t. 65.).
(
83
)	Vidjeti Forteau, M. i Laly‑Chevalier, C., op. cit., koji navode da se „[p]ostupak azila i postupak izručenja trebaju uskladiti na način da se osigura da se zahtjevi jednog postupka uzimaju u obzir u okviru provedbe drugoga”, pri čemu napominju da „[n]ije nipošto riječ o tome da bi jedan postupak trebao prevagivati nad drugim” (str. 153.). Odnos između tih dvaju postupaka ne treba stoga promatrati iz perspektive „normativnog sukoba”, nego u vidu pronalaženja „usklađene primjene ili tumačenja” tako da „dvije grane prava mogu zaista koegzistirati” (str. 155.). Drugim riječima, nije riječ o tome da pravo izručenja treba prevagnuti nad pravom izbjeglica ili obratno, nego o tome da se „osigura istodobno primjenjivanje obaju prava” (str. 156.). Prema tome, „dva sustava pravila vode se složenom dinamikom mirenja ili usklađivanja, a ne pojednostavnjenim načelom hijerarhije” (str. 158.). Usto, ti autori smatraju da se „[s]uradnja između tijela nadležnog za azil i tijela nadležnog za izručenje može pokazati doista korisnom […] jer pridonosi i bržem i informiranijem donošenju odluka zahvaljujući neometanijem dijeljenju informacija” (str. 162.).
(
84
)	U tom pogledu, podsjećam na to da će, u skladu s člankom 14. stavkom 3. točkom (a) Direktive 2011/95, „[d]ržave članice […] opozvati, [ukinuti] ili odbiti obnoviti status izbjeglice državljaninu treće zemlje ili osobi bez državljanstva ako dotična država članica otkrije, nakon što je takvoj osobi odobren status izbjeglice, da […] sukladno članku 12. [te direktive] dotična osoba nije trebala imati ili nema pravo na stjecanje statusa izbjeglice”. U potonjoj se odredbi, u njezinu stavku 2. točki (b), propisuje da „[d]ržavljanin treće zemlje ili osoba bez državljanstva nemaju pravo na stjecanje statusa izbjeglice ako postoje ozbiljni razlozi zbog kojih se može smatrati […] da su počinili teško nepolitičko kazneno djelo izvan zemlje u koju su izbjegli prije nego su bili prihvaćeni kao izbjeglice”.
(
85
)	Vidjeti, među ostalim, presudu od 6. srpnja 2023., Commissaire général aux réfugiés et aux apatrides (Izbjeglica koji je počinio teško kazneno djelo) (C‑8/22, EU:C:2023:542, t. 62. i navedenu sudsku praksu).