62024CJ0067
ROZSUDOK SÚDNEHO DVORA (ôsma komora)
z 27. marca 2025 (
*1
)
„Návrh na začatie prejudiciálneho konania – Priestor slobody, bezpečnosti a spravodlivosti – Justičná spolupráca v občianskych veciach – Právomoc vo veciach vyživovacej povinnosti – Nariadenie (ES) č. 4/2009 – Výživné stanovené rozhodnutím súdu tretieho štátu – Oprávnení na výživné s bydliskom v tomto treťom štáte, ktorí majú buď jedinú štátnu príslušnosť uvedeného tretieho štátu, alebo túto štátnu príslušnosť a štátnu príslušnosť členského štátu – Povinný na plnenie výživného, ktorý je štátnym príslušníkom tohto členského štátu a má obvyklý pobyt v uvedenom členskom štáte – Návrh na zmenu tohto rozhodnutia, ktorý podal tento povinný na plnenie výživného na súde toho istého členského štátu – Určenie príslušného súdu“
Vo veci C‑67/24 [Amozov] (
i
),
ktorej predmetom je návrh na začatie prejudiciálneho konania podľa článku 267 ZFEÚ, podaný rozhodnutím Sofijski rajonen săd (Okresný súd Sofia, Bulharsko) zo 16. januára 2024 a doručený Súdnemu dvoru 29. januára 2024, ktorý súvisí s konaním:
R. K.
proti
K. Ch.,
D. K.,
E. K.,
SÚDNY DVOR (ôsma komora),
v zložení: predseda ôsmej komory S. Rodin, sudcovia N. Piçarra a O. Spineanu‑Matei (spravodajkyňa),
generálny advokát: J. Richard de la Tour,
tajomník: A. Calot Escobar,
so zreteľom na písomnú časť konania,
so zreteľom na pripomienky, ktoré predložili:
–
portugalská vláda, v zastúpení: P. Barros da Costa, J. Ramos, V. Sequeira a M. Vara, splnomocnení zástupcovia,
–
Európska komisia, v zastúpení: E. Rousseva a W. Wils, splnomocnení zástupcovia,
so zreteľom na rozhodnutie prijaté po vypočutí generálneho advokáta, že vec bude prejednaná bez jeho návrhov,
vyhlásil tento
Rozsudok
1
Návrh na začatie prejudiciálneho konania sa týka výkladu odôvodnenia 15, ako aj článkov 3 a 6 až 8 nariadenia Rady (ES) č. 4/2009 z 18. decembra 2008 o právomoci, rozhodnom práve, uznávaní a výkone rozhodnutí a o spolupráci vo veciach vyživovacej povinnosti (Ú. v. EÚ L 7, 2009, s. 1).
2
Tento návrh bol podaný v rámci sporu medzi R. K. na jednej strane a jeho bývalou manželkou K. Ch. a jeho deťmi D. K. a E. K. na druhej strane vo veci zmeny rozhodnutia súdu tretieho štátu, ktorým sa stanovuje výška výživného.
Právny rámec
Právo Únie
3
Odôvodnenia 9 až 11 a 15 až 17 nariadenia č. 4/2009 stanovujú:
„(9)
Oprávnenému na výživné by sa malo umožniť jednoduchým spôsobom dosiahnuť v členskom štáte vydanie rozhodnutia, ktoré bude automaticky, bez akejkoľvek ďalšej formality vykonateľné v inom členskom štáte.
(10)
Na dosiahnutie tohto cieľa je žiaduce vytvoriť nástroj Spoločenstva vo veciach vyživovacej povinnosti, ktorý by obsahoval súbor ustanovení o právomoci, o kolíznych normách, o uznávaní a vykonateľnosti, výkone, právnej pomoci a o spolupráci medzi ústrednými orgánmi.
(11)
Rozsah pôsobnosti tohto nariadenia by mal pokrývať každú vyživovaciu povinnosť vyplývajúcu z rodinných vzťahov, príbuzenstva, manželstva alebo švagrovstva, a to s cieľom zaručiť rovnosť zaobchádzania so všetkými oprávnenými na výživné. Na účely tohto nariadenia by sa mal pojem ‚vyživovacia povinnosť‘ vykladať autonómnym spôsobom.
…
(15)
S cieľom ochrániť záujmy oprávnených na výživné a podporiť riadny výkon spravodlivosti v rámci Európskej únie je potrebné prispôsobiť normy právomoci, ako vyplývajú z nariadenia [Rady] (ES) č. 44/2001 [z 22. decembra 2000 o právomoci a o uznávaní a výkone rozsudkov v občianskych a obchodných veciach (Ú. v. ES L 12, 2001, s. 1; Mim. vyd. 19/004, s. 42)]. Skutočnosť, že povinný má obvyklý pobyt v treťom štáte by nemala vylučovať uplatnenie noriem Spoločenstva týkajúcich sa právomoci, a preto by sa viac nemalo odkazovať na normy vnútroštátneho právneho poriadku. Preto je potrebné v tomto nariadení určiť, v ktorých prípadoch môže súd členského štátu vykonávať subsidiárnu právomoc.
(16)
S cieľom napraviť najmä prípady odoprenia spravodlivosti je v tomto nariadení potrebné upraviť forum necessitatis a umožniť tak súdu členského štátu vo výnimočných prípadoch konať vo veci, ktorá má úzku väzbu s tretím štátom. Takýto výnimočný prípad môže nastať, keď sa konanie v dotknutom treťom štáte ukáže ako nemožné (napríklad z dôvodu občianskej vojny), alebo keď od navrhovateľa nemožno rozumne očakávať, že v tom štáte začne alebo bude viesť konanie. Právomoc založenú na forum necessitatis však možno vykonávať, iba ak má spor dostatočnú väzbu s členským štátom konajúceho súdu, akou je napríklad štátna príslušnosť jedného z účastníkov.
(17)
Dodatočná norma právomoci by mala ustanovovať, že s výnimkou osobitných okolností môže povinný začať konanie na vydanie zmeneného alebo nového rozhodnutia len v štáte, v ktorom mal oprávnený obvyklý pobyt, keď sa rozhodnutie vydalo, a v ktorom má oprávnený naďalej obvyklý pobyt. S cieľom zabezpečiť dobré prepojenie medzi [Dohovorom o medzinárodnom vymáhaní výživného na deti a iných členov rodiny, uzavretým v Haagu 23. novembra 2007 (ďalej len ‚Haagsky dohovor z roku 2007‘),] a týmto nariadením je potrebné uplatňovať toto pravidlo aj na rozhodnutia tretieho štátu, ktorý je zmluvnou stranou uvedeného dohovoru, pokiaľ je tento dohovor platný vo vzťahu medzi dotknutým štátom a Spoločenstvom a uplatňuje sa v dotknutom štáte aj Spoločenstve na rovnaké vyživovacie povinnosti.“
4
Článok 1 tohto nariadenia, nazvaný „Rozsah pôsobnosti“, v odseku 1 stanovuje:
„Toto nariadenie sa vzťahuje na vyživovaciu povinnosť vyplývajúcu z rodinných vzťahov, príbuzenstva, manželstva alebo švagrovstva.“
5
Článok 2 uvedeného nariadenia, nazvaný „Vymedzenie pojmov“, v odseku 1 bode 1 stanovuje:
„Na účely tohto nariadenia sa uplatňujú tieto definície:
1.
‚rozhodnutie‘ je rozhodnutie vo veci vyživovacej povinnosti vydané súdom členského štátu…“
6
Článok 3 toho istého nariadenia, nazvaný „Všeobecné ustanovenia o právomoci“, stanovuje:
„V členských štátoch je právomoc vo veciach vyživovacej povinnosti daná:
a)
súdu podľa miesta obvyklého pobytu odporcu, alebo
b)
súdu podľa miesta obvyklého pobytu oprávneného, alebo
c)
súdu, ktorý má podľa svojho právneho poriadku právomoc konať o osobnom stave, ak vec týkajúca sa vyživovacej povinnosti je spojená s týmto konaním, pokiaľ sa táto právomoc nezakladá výlučne na štátnej príslušnosti niektorého z účastníkov, alebo
d)
súdu, ktorý má podľa svojho právneho poriadku právomoc konať o rodičovských právach a povinnostiach, ak vec týkajúca sa vyživovacej povinnosti je spojená s týmto konaním, pokiaľ sa táto právomoc nezakladá výlučne na štátnej príslušnosti niektorého z účastníkov.“
7
Článok 4 nariadenia č. 4/2009, nazvaný „Voľba súdu“, v odseku 1 stanovuje:
„Účastníci konania sa môžu dohodnúť, že právomoc konať o existujúcich alebo prípadných budúcich sporoch medzi nimi vo veci vyživovacej povinnosti majú tieto súdy členských štátov:
…“
8
Podľa článku 5 tohto nariadenia s názvom „Právomoc založená na účasti odporcu“:
„Okrem právomoci založenej na iných ustanoveniach tohto nariadenia má právomoc súd členského štátu vtedy, ak sa odporca zúčastní konania. To neplatí, ak sa odporca zúčastní konania len, aby namietol absenciu právomoci.“
9
Článok 6 uvedeného nariadenia, nazvaný „Subsidiárna právomoc“, stanovuje:
„Ak podľa článkov 3, 4 a 5 nemá právomoc žiadny súd členského štátu ani žiaden súd zmluvného štátu [Dohovoru o právomoci a o uznávaní a výkone rozsudkov v občianskych a obchodných veciach, podpísaného v Lugane 30. októbra 2007 (ďalej len ‚Lugánsky dohovor‘), ktorého uzavretie bolo schválené v mene Európskeho spoločenstva rozhodnutím Rady 2009/430/ES z 27. novembra 2008 (Ú. v. EÚ L 147, 2009)], ktorý nie je členským štátom, na základe ustanovení uvedeného dohovoru, majú právomoc súdy členského štátu spoločnej štátnej príslušnosti účastníkov.“
10
Článok 7 toho istého nariadenia, nazvaný „Forum necessitatis“, znie takto:
„Ak podľa článkov 3, 4, 5 a 6 nemá právomoc žiadny súd členského štátu, súdy členského štátu môžu vo výnimočných prípadoch vo veci rozhodovať, ak sa konanie nemôže účinne začať alebo uskutočniť v treťom štáte, ktorý má so sporom úzku väzbu.
Spor musí mať dostatočnú väzbu s členským štátom konajúceho súdu.“
11
Článok 8 nariadenia č. 4/2009, nazvaný „Obmedzenie možnosti konania“, stanovuje:
„1.   Ak sa rozhodnutie vydalo v členskom štáte alebo haagskom zmluvnom štáte, v ktorom má oprávnený obvyklý pobyt, povinný nemôže začať konanie s účelom zmeniť toto rozhodnutie alebo získať nové rozhodnutie v žiadnom inom členskom štáte, pokiaľ má oprávnený naďalej obvyklý pobyt v štáte, v ktorom sa rozhodnutie vydalo.
2.   Odsek 1 sa neuplatní:
a)
ak sa účastníci v súlade s článkom 4 dohodli na právomoci súdov tohto druhého členského štátu;
b)
ak sa oprávnený podrobí právomoci súdov tohto druhého členského štátu podľa článku 5;
c)
ak príslušný orgán v haagskom zmluvnom štáte pôvodu nemôže alebo odmieta vykonávať svoju právomoc na zmenu rozhodnutia alebo na vydanie nového rozhodnutia, alebo
d)
ak rozhodnutie vydané v haagskom zmluvnom štáte pôvodu nemožno uznať alebo vyhlásiť za vykonateľné v členskom štáte, v ktorom sa zamýšľa konať o zmene rozhodnutia alebo o vydaní nového rozhodnutia.“
Bulharské právo
12
V článku 4 ods. 1 bodoch 1 a 2 Kodex na meždunarodnoto častno pravo (Zákonník medzinárodného práva súkromného) sa stanovuje:
„1.   Bulharské súdy a iné bulharské orgány majú medzinárodnú právomoc, ak
(1)
žalovaný má v Bulharskej republike obvyklý pobyt, sídlo podľa zakladateľskej listiny alebo miesto skutočného vedenia podniku,
(2)
žalobca alebo navrhovateľ je bulharský štátny príslušník alebo právnická osoba podľa bulharského práva.“
Spor vo veci samej a prejudiciálne otázky
13
Bulharský štátny príslušník R. K. bol zosobášený s kanadskou štátnou príslušníčkou K. Ch. Majú dve deti, D. K. a E. K., ktoré sú kanadskými a bulharskými štátnymi príslušníkmi.
14
Rozsudkom vyhláseným v roku 2017 Najvyšší súd provincie Québec, rodinnoprávne oddelenie, okres Terrebonne (Kanada), rozhodol o rozvode R. K. a K. Ch. a rodičovských právach a povinnostiach. Uvedeným rozsudkom daný súd uložil navrhovateľovi vo veci samej povinnosť platiť každému z týchto dvoch detí výživné vo výške 613,75 kanadského dolára (CAD) (približne 407 eur) a jeho bývalej manželke výživné vo výške 2727,50 CAD (približne 1809 eur).
15
Navrhovateľ vo veci samej podal na Sofijski rajonen săd (Okresný súd Sofia, Bulharsko), ktorý je vnútroštátnym súdom podávajúcim návrh na začatie prejudiciálneho konania, návrh na zmenu takto stanovenej vyživovacej povinnosti, ktorou sa domáhal zníženia sumy výživného priznaného jednému z uvedených detí, ešte maloletému, ako aj zrušenia výživného stanoveného v prospech jeho bývalej manželky a druhého dieťaťa, ktoré nadobudlo plnoletosť. V čase podania uvedeného návrhu mal navrhovateľ vo veci samej bydlisko v meste Sofia (Bulharsko) a odporcovia vo veci samej mali bydlisko v Kanade.
16
Na podporu uvedeného návrhu navrhovateľ vo veci samej spresnil, že podal návrh na začatie konkurzného konania v Kanade, pričom konkurz bol vyhlásený 21. júna 2018 osvedčením o oslobodení od povinností, ktoré vydal schválený likvidátor, a že v roku 2019 odišiel z Kanady s cieľom usadiť sa v Sofii. Tiež uviedol, že od konca roka 2018 bol nezamestnaný a že nevlastní nehnuteľný ani hnuteľný majetok.
17
Sofijski rajonen săd (Okresný súd Sofia) doručil dotknuté súdne písomnosti odporcom vo veci samej na ich adresu v Kanade, uvedenú v spise, v rámci dožiadania. Keďže odporcovia sa na tejto adrese nezdržiavali, boli predvolaní formou vyvesenia oznámenia na ich zaregistrovanej adrese v Bulharsku, pričom im bol ustanovený osobitný zástupca.
18
Tento zástupca predložil k uvedenému návrhu vyjadrenie, v ktorom uviedol, že bulharské súdy nemajú právomoc rozhodovať o návrhu na zmenu predmetnej vyživovacej povinnosti, pretože odporcovia vo veci samej, oprávnení na výživné, nemajú v Bulharsku obvyklý pobyt.
19
Uznesením zo 6. marca 2023 Sofijski rajonen săd (Okresný súd Sofia) zastavil konanie z dôvodu nedostatku medzinárodnej právomoci bulharských súdov. Tento súd s ohľadom najmä na odôvodnenie 15 nariadenia č. 4/2009 konštatoval, že toto nariadenie má univerzálnu pôsobnosť a že sa uplatňuje na vzťahy s tretími štátmi, ako je aj Kanada.
20
Navrhovateľ vo veci samej podal proti tomuto uzneseniu odvolanie na Sofijski gradski săd (Krajský súd Sofia‑mesto, Bulharsko). Uznesením z 1. augusta 2023 tento súd zrušil uvedené uznesenie, ktoré vydal Sofijski rajonen săd (Okresný súd Sofia), a vec mu vrátil na ďalšie konanie.
21
V rámci odôvodnenia tohto rozhodnutia o zrušení Sofijski gradski săd (Krajský súd Sofia‑mesto) po prvé uviedol, že pravidlá právomoci stanovené v článku 3 a nasl. nariadenia č. 4/2009 sa neuplatňujú vo vzťahoch s tretími štátmi. Tento súd po druhé uviedol, že odôvodnenie 15 tohto nariadenia sa týka návrhov podaných oprávnenými na výživné, a nie návrhov podaných povinnými na plnenie výživného, a že toto odôvodnenie by sa nemalo vykladať v spojení s článkom 3 uvedeného nariadenia, ktorý stanovuje všeobecné pravidlá právomoci, ale v spojení s článkom 6 daného nariadenia, ktorý upravuje subsidiárnu právomoc. Uvedený súd po tretie konštatoval, že na bývalú manželku navrhovateľa vo veci samej, ktorá je kanadskou štátnou príslušníčkou, sa nevzťahuje právo Únie. Ten istý súd po štvrté poznamenal, že pri neexistencii zmluvy vo veciach vyživovacej povinnosti medzi Bulharskou republikou a Kanadou sa na vzťahy medzi účastníkmi konania vo veci samej nevzťahuje medzinárodné právo. V dôsledku toho Sofijski gradski săd (Krajský súd Sofia‑mesto) stanovil právomoc bulharských súdov na základe bulharskej štátnej príslušnosti navrhovateľa vo veci samej, a to v súlade s vnútroštátnymi pravidlami medzinárodného práva súkromného.
22
Sofijski rajonen săd (Okresný súd Sofia) uvádza, že nesúhlasí s výkladom, ku ktorému dospel Sofijski gradski săd (Krajský súd Sofia‑mesto), a že má pochybnosti o tom, či by nedošlo k porušeniu ustanovení nariadenia č. 4/2009 v prípade, že by bol spor vo veci samej vyriešený v súlade so záväznými pokynmi uvedeného súdu.
23
V tejto súvislosti sa vnútroštátny súd po prvé pýta, či Sofijski gradski săd (Krajský súd Sofia‑mesto) správne uviedol, že odôvodnenie 15 nariadenia č. 4/2009 vylučuje z uplatňovania tohto nariadenia vzťahy medzi osobami s bydliskom na území členského štátu Európskej únie a štátnymi príslušníkmi tretích štátov.
24
Tento súd sa po druhé pýta, či návrh na zmenu rozhodnutia o stanovení výšky výživného, ktorého cieľom je sčasti znížiť túto sumu a sčasti toto výživné zrušiť, spadá pod pojem „návrh na výživné“, čo je základný pojem na určenie vecnej pôsobnosti nariadenia č. 4/2009. Uvedený súd tvrdí, že v tejto súvislosti môžu existovať pochybnosti týkajúce sa cieľa ochrany oprávnených na výživné, ktorý je zdôraznený v odôvodneniach 9 až 11 tohto nariadenia. Pýta sa ďalej, či sa na takéto návrhy na zmenu uplatňujú pravidlá právomoci stanovené v uvedenom nariadení, s výnimkou pravidla stanoveného v jeho článku 8, ktoré považuje za neuplatniteľné, keďže Kanada je zmluvnou stranou Haagskeho dohovoru z roku 2007 len od 1. februára 2024.
25
V prípade rozhodnutia, že na takéto návrhy sa vzťahujú pravidlá právomoci stanovené v nariadení č. 4/2009, vnútroštátny súd sa po tretie pýta, či sa subsidiárna právomoc stanovená v článku 6 tohto nariadenia uplatňuje, ak dvaja z odporcov vo veci samej majú okrem štátnej príslušnosti, ktorú majú spoločnú s navrhovateľom vo veci samej, aj štátnu príslušnosť tretieho štátu.
26
Tento súd sa napokon po štvrté pýta, či môže založiť svoju právomoc na základe forum necessitatis v súlade s článkom 7 uvedeného nariadenia.
27
Za týchto podmienok Sofijski rajonen săd (Okresný súd Sofia) rozhodol prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru tieto prejudiciálne otázky:
„1.
Má sa odôvodnenie 15 nariadenia [č. 4/2009] vykladať v tom zmysle, že nebráni vnútroštátnej judikatúre, podľa ktorej sa medzinárodná právomoc súdov rozhodovať o návrhoch na výživné pre osoby, ktoré majú obvyklý pobyt v treťom štáte (v tomto prípade v Kanade), určuje podľa vnútroštátneho práva, a nie podľa [tohto] nariadenia?
2.
Majú sa články 3 a 8 nariadenia [č. 4/2009] vykladať v tom zmysle, že nebránia vnútroštátnej judikatúre, podľa ktorej pojem ‚návrh na výživné‘ nezahŕňa návrh na zníženie výživného a články 3 až 6 nariadenia sú uplatniteľné len na návrhy na priznanie výživného?
3.
Má sa článok 6 nariadenia [č. 4/2009] vykladať v tom zmysle, že pojem ‚spoločná štátna príslušnosť‘ zahŕňa aj prípady, v ktorých má jeden alebo viacero účastníkov konania dvojitú štátnu príslušnosť, alebo zahŕňa len prípady úplne identických štátnych príslušností?
4.
Má sa článok 7 nariadenia [č. 4/2009] vykladať v tom zmysle, že nebráni domnienke existencie ‚výnimočného prípadu‘, keď osoba, ktorá má vyživovaciu povinnosť, podáva návrh na zníženie výživného a oprávnený na výživné má obvyklý pobyt v treťom štáte a okrem svojej štátnej príslušnosti nemá k Únii žiadny iný vzťah?“
O prejudiciálnych otázkach
Úvodné pripomienky
28
Podľa ustálenej judikatúry platí, že v rámci postupu spolupráce medzi vnútroštátnymi súdmi a Súdnym dvorom zakotveného v článku 267 ZFEÚ prislúcha Súdnemu dvoru poskytnúť vnútroštátnemu súdu odpoveď potrebnú na rozhodnutie vo veci, ktorú vnútroštátny súd prejednáva. V tomto smere Súdnemu dvoru prináleží v prípade potreby preformulovať položené otázky, ktoré sú mu predložené. Okolnosť, že vnútroštátny súd po formálnej stránke položil prejudiciálnu otázku s odkazom na určité ustanovenia práva Únie, nebráni tomu, aby Súdny dvor poskytol tomuto súdu všetky prvky výkladu, ktoré môžu byť užitočné na rozhodnutie veci, ktorú prejednáva, či už na ne v texte svojich otázok odkázal, alebo nie. Súdnemu dvoru v tejto súvislosti prináleží, aby zo všetkých informácií, ktoré poskytol vnútroštátny súd, a najmä z odôvodnenia jeho návrhu na začatie prejudiciálneho konania, vybral tie prvky práva Únie, ktoré si vyžadujú výklad so zreteľom na predmet sporu (rozsudok zo 4. októbra 2024, Herbaria Kräuterparadies, C‑240/23, EU:C:2024:852, bod 46 a citovaná judikatúra).
29
Ako to vyplýva z návrhu na začatie prejudiciálneho konania, pochybnosti vnútroštátneho súdu sa týkajú na jednej strane vecnej pôsobnosti nariadenia č. 4/2009 v rozsahu, v akom sa tento súd svojou prvou a druhou otázkou pýta, či návrh na zmenu rozhodnutia týkajúceho sa vyživovacej povinnosti, ktorého cieľom je sčasti znížiť sumu výživného a sčasti dotknutú povinnosť zrušiť a ktorý podal povinný na plnenie tejto povinnosti proti oprávneným s obvyklým pobytom v treťom štáte, ktorý nie je zmluvnou stranou Haagskeho dohovoru z roku 2007, patrí rovnako ako návrh na vydanie takéhoto rozhodnutia do pôsobnosti tohto nariadenia a podlieha pravidlám právomoci, ktoré sú v ňom stanovené. Ak by na druhej strane predmetné nariadenie bolo v prejednávanej veci uplatniteľné, uvedený súd sa pýta na výklad niektorých z týchto pravidiel s cieľom zistiť, či má na základe tohto nariadenia právomoc rozhodovať o takom návrhu, o aký ide vo veci samej.
30
V dôsledku uvedeného treba spoločne preskúmať prvú a druhú otázku, ktoré sa týkajú pôsobnosti nariadenia č. 4/2009, a následne postupne analyzovať tretiu a štvrtú otázku, ktoré sa týkajú pravidiel právomoci stanovených v článkoch 6 a 7 tohto nariadenia.
O prvej a druhej otázke
31
Svojou prvou a druhou otázkou sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či sa má článok 1 ods. 1 nariadenia č. 4/2009 v spojení s odôvodnením 15 tohto nariadenia vykladať v tom zmysle, že návrh na zmenu rozhodnutia o vyživovacej povinnosti, vydaného súdom tretieho štátu, ktorý nie je zmluvnou stranou Haagskeho dohovoru z roku 2007, ktorého cieľom je sčasti znížiť sumu výživného a sčasti dotknutú povinnosť zrušiť a ktorý podal na súd členského štátu povinný na plnenie tejto povinnosti, ktorý je štátnym príslušníkom tohto členského štátu a má svoj obvyklý pobyt na území uvedeného členského štátu, proti oprávneným z uvedenej povinnosti s obvyklým pobytom na území daného tretieho štátu, z ktorých jeden je štátnym príslušníkom len uvedeného tretieho štátu a ostatní sú štátnymi príslušníkmi tohto tretieho štátu, ako aj toho istého členského štátu, patrí do pôsobnosti uvedeného nariadenia.
32
Podľa článku 1 ods. 1 nariadenia č. 4/2009 sa toto nariadenie vzťahuje na „vyživovaciu povinnosť“ vyplývajúcu z rodinných vzťahov, príbuzenstva, manželstva alebo švagrovstva.
33
Podľa odôvodnenia 15 tohto nariadenia „skutočnosť, že povinný má obvyklý pobyt v treťom štáte by nemala vylučovať uplatnenie noriem Spoločenstva týkajúcich sa právomoci“.
34
Zo samotného znenia článku 1 ods. 1 nariadenia č. 4/2009 v spojení s jeho odôvodnením 15 teda vyplýva, že pravidlá právomoci stanovené týmto nariadením sú univerzálne, keďže môžu viesť k založeniu právomoci súdu tretieho štátu, a že uvedené nariadenie sa uplatňuje na „vyživovaciu povinnosť“ bez toho, aby sa rozlišovalo medzi návrhmi na priznanie výživného a na zvýšenie sumy výživného podanými oprávnenými na výživné na jednej strane a návrhmi na zmenu vyživovacej povinnosti, ktorých cieľom je zníženie príslušnej sumy alebo zrušenie tejto povinnosti, podanými povinnými na plnenie uvedenej povinnosti na strane druhej.
35
Tento výklad podporuje systematika nariadenia č. 4/2009.
36
Toto nariadenie totiž v kapitole II, nazvanej „Právomoc“, stanovuje súbor pravidiel na určenie súdu s právomocou vo veciach vyživovacej povinnosti, pričom v odôvodnení 15 tohto nariadenia sa uvádza, že odteraz by už nemala existovať možnosť odkázať na pravidlá o právomoci v rámci vnútroštátneho práva a pravidlá vyplývajúce z uvedeného nariadenia treba považovať za taxatívne [pozri v tomto zmysle rozsudok z 5. septembra 2019, R (Právomoc vo veciach rodičovských práv a povinností a vyživovacej povinnosti), C‑468/18, EU:C:2019:666, bod 42].
37
Pokiaľ ide konkrétne o otázku, či návrh na zmenu rozhodnutia o vyživovacej povinnosti, vydaného súdom tretieho štátu, ktorý nie je zmluvnou stranou Haagskeho dohovoru z roku 2007, podaný povinným na plnenie dotknutej povinnosti, patrí rovnako ako návrh na priznanie výživného do pôsobnosti nariadenia č. 4/2009, a teda podlieha pravidlám právomoci uvedeným v článkoch 3 až 7 tohto nariadenia, treba po prvé poznamenať, ako sa to uvádza v odôvodnení 11 tohto nariadenia, že pojem „vyživovacia povinnosť“ predstavuje autonómny pojem práva Únie.
38
Po druhé sa v nariadení č. 4/2009 systematicky používa výraz „vyživovacia povinnosť“. V tejto súvislosti je napríklad v článku 2 ods. 1 bode 1 tohto nariadenia vymedzený pojem „rozhodnutie“ ako rozhodnutie vo veci „vyživovacej povinnosti“, cieľom pravidiel všeobecnej právomoci podľa článku 3 uvedeného nariadenia je určiť súdy, ktoré majú právomoc rozhodovať vo veciach „vyživovacej povinnosti“, a v súlade s článkom 4 toho istého nariadenia si účastníci konania môžu zvoliť súd, ktorý bude konať o sporoch vo veci „vyživovacej povinnosti“.
39
Po tretie, hoci sa v nariadení č. 4/2009 rozlišuje medzi oprávnenými na výživné a povinnými na plnenie výživného, nič to nemení na tom, že sa v ňom používa aj pojem „odporca“ (prípadne „povinný“) bez toho, aby sa rozlišovalo, či ide o oprávneného na výživné, alebo povinného na plnenie výživného. Odôvodnenie 15 tohto nariadenia tak odkazuje na obvyklý pobyt „povinného“ v treťom štáte a článok 3 písm. a) uvedeného nariadenia stanovuje pravidlo právomoci súdu podľa miesta obvyklého pobytu „odporcu“.
40
V tejto súvislosti Súdny dvor už konštatoval, že článok 3 tohto nariadenia ponúka oprávnenému na výživné, „pokiaľ koná ako navrhovateľ“, možnosť podať svoj návrh tak, že si vyberie z iných základov právomoci – na rozdiel od článku 3 písm. a) [pozri v tomto zmysle rozsudok z 5. septembra 2019, R (Právomoc vo veciach rodičovských práv a povinností a vyživovacej povinnosti), C‑468/18, EU:C:2019:666, bod 30, ako aj citovanú judikatúru].
41
V dôsledku toho konanie, ktorého predmetom je návrh na zmenu rozhodnutia o vyživovacej povinnosti, podaný povinným, a v rámci ktorého oprávnený na výživné vystupuje ako odporca, predstavuje konanie „vo veciach vyživovacej povinnosti“ a patrí do pôsobnosti nariadenia č. 4/2009 rovnako ako konanie, ktorého predmetom je návrh na priznanie výživného, podaný oprávneným na výživné.
42
Okolnosť, že článok 8 ods. 1 nariadenia č. 4/2009 sa týka osobitnej situácie návrhu na zmenu rozhodnutia o vyživovacej povinnosti, vydaného v členskom štáte alebo v štáte, ktorý je zmluvnou stranou Haagskeho dohovoru z roku 2007, kde má oprávnený obvyklý pobyt, neumožňuje dospieť k záveru, že návrh na zmenu rozhodnutia o vyživovacej povinnosti, vydaného súdom tretieho štátu, ktorý nie je zmluvnou stranou tohto dohovoru, nepatrí do pôsobnosti tohto nariadenia.
43
V iných situáciách, než je situácia uvedená v článku 8 ods. 1 nariadenia č. 4/2009, sa teda súd s medzinárodnou právomocou konať vo veci takéhoto návrhu musí určiť v súlade s pravidlami právomoci stanovenými v článkoch 3 až 7 tohto nariadenia.
44
Takýto výklad zodpovedá cieľu ochrany oprávneného na výživné, ktorý sleduje nariadenie č. 4/2009. Podľa pravidiel všeobecnej právomoci uvedených v článku 3 tohto nariadenia sa totiž právomoc súdu konajúceho vo veci návrhu na zmenu rozhodnutia o vyživovacej povinnosti, ktorá nie je spojená s konaním vo veci osobného stavu alebo rodičovských práv a povinností, určí na základe kritéria obvyklého pobytu oprávneného, a to buď v súlade s článkom 3 písm. a) uvedeného nariadenia, ak oprávnený koná ako odporca, alebo v súlade s článkom 3 písm. b) toho istého nariadenia, ak koná ako navrhovateľ.
45
V prejednávanej veci treba na úvod poznamenať, že v čase vyhlásenia rozsudku uvedeného v bode 14 tohto rozsudku Kanada nebola zmluvnou stranou Haagskeho dohovoru z roku 2007. Z uvedených úvah však vyplýva, že hoci podmienky stanovené v článku 8 ods. 1 nariadenia č. 4/2009 nie sú vo veci samej splnené, návrh na zmenu vyživovacej povinnosti stanovenej daným rozsudkom patrí do pôsobnosti tohto nariadenia. Vnútroštátny súd by preto mal overiť svoju právomoc konať vo veci takéhoto návrhu, a to tak, že postupne preskúma, či sú splnené podmienky uplatnenia článku 3, a prípadne podmienky článkov 6 a 7 tohto nariadenia.
46
Pokiaľ ide navyše o kritériá právomoci stanovené v článku 3 nariadenia č. 4/2009, treba poznamenať, že tento článok 3 písm. c) a d) sa v prejednávanej veci neuplatňuje, pretože tento návrh na zmenu nie je spojený ani s konaním vo veci osobného stavu, ani s konaním vo veci rodičovských práv a povinností. Je zrejmé, že vnútroštátny súd nemôže založiť svoju právomoc ani na uvedenom článku 3 písm. a) a b). Toto posledné uvedené ustanovenie totiž odkazuje buď na súd podľa miesta obvyklého pobytu odporcu, alebo na súd podľa miesta obvyklého pobytu oprávneného, ktorým je v tejto veci v oboch prípadoch Kanada.
47
Vzhľadom na uvedené dôvody treba na prvú a druhú otázku odpovedať tak, že článok 1 ods. 1 nariadenia č. 4/2009 v spojení s odôvodnením 15 tohto nariadenia sa má vykladať v tom zmysle, že návrh na zmenu rozhodnutia o vyživovacej povinnosti, vydaného súdom tretieho štátu, ktorý nie je zmluvnou stranou Haagskeho dohovoru z roku 2007, ktorého cieľom je sčasti znížiť sumu výživného a sčasti dotknutú povinnosť zrušiť a ktorý podal na súd členského štátu povinný na plnenie tejto povinnosti, ktorý je štátnym príslušníkom tohto členského štátu a má svoj obvyklý pobyt na území uvedeného členského štátu, proti oprávneným z uvedenej povinnosti s obvyklým pobytom na území daného tretieho štátu, z ktorých jeden je štátnym príslušníkom len uvedeného tretieho štátu a ostatní sú štátnymi príslušníkmi tohto tretieho štátu, ako aj toho istého členského štátu, patrí do pôsobnosti uvedeného nariadenia.
O tretej otázke
48
Svojou treťou otázkou sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či sa má článok 6 nariadenia č. 4/2009 vykladať v tom zmysle, že pravidlo subsidiárnej právomoci súdov členského štátu, ktorého štátnu príslušnosť majú účastníci konania spoločnú, sa uplatňuje, ak okrem štátnej príslušnosti členského štátu súdu, na ktorom prebieha konanie, majú odporcovia štátnu príslušnosť tretieho štátu.
49
Článok 6 nariadenia č. 4/2009 stanovuje subsidiárnu právomoc v prospech súdov členského štátu, ktorého štátnu príslušnosť majú účastníci konania spoločnú, ak žiadny súd členského štátu nemá právomoc podľa článkov 3 až 5 tohto nariadenia a žiadny súd zmluvného štátu Lugánskeho dohovoru, ktorý nie je členským štátom, nemá právomoc podľa ustanovení tohto dohovoru.
50
V tejto súvislosti treba poznamenať, že tento článok 6 neobsahuje žiadny odkaz na právo členských štátov na účely vymedzenia presného rozsahu pojmu „spoločná štátna príslušnosť“ a že ani nerozlišuje, či určitá osoba má jednu alebo viac štátnych príslušností, ale jedinou podmienkou, ktorá sa vyžaduje na uplatnenie kritéria právomoci podľa uvedeného článku 6, je to, aby účastníci konania mali spoločnú štátnu príslušnosť.
51
V prejednávanej veci v rozsahu, v akom majú navrhovateľ vo veci samej a jeho deti spoločnú štátnu príslušnosť, konkrétne bulharskú, môže táto väzba založiť právomoc vnútroštátneho súdu, na ktorý boli podané návrhy vo veci samej, pokiaľ ide o tieto deti, podľa článku 6 nariadenia č. 4/2009. Naproti tomu daný súd nemá právomoc prejednávať návrh týkajúci sa bývalej manželky navrhovateľa vo veci samej, ktorá má len kanadskú štátnu príslušnosť.
52
Vzhľadom na tieto dôvody treba na tretiu otázku odpovedať tak, že článok 6 nariadenia č. 4/2009 sa má vykladať v tom zmysle, že pravidlo subsidiárnej právomoci súdov členského štátu, ktorého štátnu príslušnosť majú účastníci konania spoločnú, sa uplatňuje, ak okrem štátnej príslušnosti členského štátu súdu, na ktorom prebieha konanie, majú odporcovia štátnu príslušnosť tretieho štátu.
O štvrtej otázke
53
Na úvod treba poznamenať, že vzhľadom na to, že z odpovede na tretiu otázku vyplýva, že vnútroštátny súd môže založiť svoju právomoc konať vo veci návrhov, o ktoré ide vo veci samej, pokiaľ ide o deti navrhovateľa vo veci samej, na článku 6 nariadenia č. 4/2009, jediným návrhom, ktorý treba preskúmať z hľadiska článku 7 tohto nariadenia, je návrh na zrušenie výživného priznaného bývalej manželke tohto navrhovateľa.
54
V dôsledku toho sa vnútroštátny súd svojou štvrtou otázkou v podstate pýta, či sa má článok 7 nariadenia č. 4/2009 vykladať v tom zmysle, že pojem „výnimočné prípady“ v zmysle tohto článku, ktorý umožňuje súdu členského štátu prejednávať spor na základe pravidla právomoci forum necessitatis stanoveného v uvedenom článku, zahŕňa situáciu, keď návrh na zmenu rozhodnutia o vyživovacej povinnosti, vydaného súdom tretieho štátu, ktorý nie je zmluvnou stranou Haagskeho dohovoru z roku 2007, ktorého cieľom je zrušenie dotknutej povinnosti, podá na súde členského štátu povinný na plnenie tejto povinnosti, ktorý je štátnym príslušníkom tohto členského štátu a má obvyklý pobyt na území tohto členského štátu, proti oprávnenému z uvedenej povinnosti, ktorý je štátnym príslušníkom daného tretieho štátu a má obvyklý pobyt na území tohto tretieho štátu.
55
Článok 7 prvý odsek nariadenia č. 4/2009 stanovuje, že ak žiadny súd členského štátu nemá právomoc podľa článkov 3 až 6 tohto nariadenia, súdy členského štátu môžu vo výnimočných prípadoch vo veci rozhodovať, ak sa konanie nemôže účinne začať alebo uskutočniť, alebo je nemožné v treťom štáte, ktorý má so sporom úzku väzbu. Podľa druhého odseku tohto článku 7 musí mať spor dostatočnú väzbu s členským štátom konajúceho súdu.
56
Článok 7 nariadenia č. 4/2009 tak stanovuje štyri kumulatívne podmienky, ktoré musia byť splnené, aby súd členského štátu, na ktorý bol podaný návrh vo veciach vyživovacej povinnosti, mohol výnimočne konštatovať svoju právomoc na základe forum necessitatis. Po prvé musí tento súd konštatovať, že žiadny súd členského štátu nemá právomoc podľa článkov 3 až 6 nariadenia č. 4/2009. Po druhé spor, o ktorom rozhoduje, musí mať úzku väzbu s tretím štátom. Po tretie predmetné konanie sa nemôže účinne začať alebo uskutočniť, alebo je nemožné v tomto treťom štáte. Napokon po štvrté spor musí mať dostatočnú väzbu s členským štátom konajúceho súdu [rozsudok z 1. augusta 2022, MPA (Obvyklý pobyt – tretí štát), C‑501/20, EU:C:2022:619, bod 99].
57
Hoci je úlohou vnútroštátneho súdu overiť, či sú splnené všetky tieto podmienky, aby prípadne mohol vychádzať z pravidla týkajúceho sa právomoci podľa článku 7 nariadenia č. 4/2009, treba pri každej z uvedených podmienok a vzhľadom na informácie poskytnuté týmto súdom uviesť nasledujúce spresnenia.
58
Pokiaľ ide po prvé o prvú podmienku uvedenú v bode 56 tohto rozsudku, treba poznamenať, že nestačí, aby konajúci súd konštatoval, že nemá vlastnú právomoc podľa článkov 3 až 6 nariadenia č. 4/2009, ale je tiež potrebné, aby sa uistil, že na základe týchto článkov nemá právomoc žiadny súd členského štátu [rozsudok z 1. augusta 2022, MPA (Obvyklý pobyt – tretí štát), C‑501/20, EU:C:2022:619, bod 101].
59
Čo sa týka v prejednávanej veci návrhu na zrušenie výživného priznaného bývalej manželke navrhovateľa vo veci samej, zdá sa, že táto podmienka je splnená, pretože uplatnenie článku 3 písm. a) a b) tohto nariadenia by viedlo ku konštatovaniu, že právomoc majú kanadské súdy, pričom je tiež zrejmé, že článok 3 písm. c) a d), ako aj články 4 a 5 uvedeného nariadenia sa vo veci samej neuplatňujú. Rovnako, keďže navrhovateľ vo veci samej a jeho bývalá manželka nemajú spoločnú štátnu príslušnosť, neuplatňuje sa ani článok 6 toho istého nariadenia.
60
Pokiaľ ide po druhé o podmienku, podľa ktorej spor, ktorý súd prejednáva, musí mať úzku väzbu s tretím štátom, zdá sa, že aj táto podmienka je vo veci samej splnená, keďže bývalá manželka navrhovateľa vo veci samej, ktorá je oprávnená na výživné na základe rozhodnutia, ktorého zmena sa navrhuje, má obvyklý pobyt v Kanade a kanadskú štátnu príslušnosť. Uvedené rozhodnutie navyše vydal súd tohto tretieho štátu.
61
Po tretie, aby súd členského štátu, ktorému bola vec predložená, mohol výnimočne vykonávať právomoc podľa článku 7 nariadenia č. 4/2009, je tiež dôležité, aby predmetné konanie nebolo možné účinne začať či uskutočniť, alebo aby bolo nemožné na súdoch dotknutého tretieho štátu [rozsudok z 1. augusta 2022, MPA (Obvyklý pobyt – tretí štát), C‑501/20, EU:C:2022:619, bod 106].
62
Hoci v tejto súvislosti odôvodnenie 16 tohto nariadenia uvádza občiansku vojnu ako príklad, keď sa konanie v dotknutom treťom štáte zdá nemožné, čím poukazuje na výnimočnú povahu prípadov, v ktorých možno vykonávať právomoc založenú na forum necessitatis, treba poukázať na to, že uvedené nariadenie neposkytuje informácie o okolnostiach, za ktorých by konajúci súd členského štátu mohol konštatovať, že konanie vo veciach vyživovacej povinnosti nemožno účinne začať alebo uskutočniť na súdoch dotknutého tretieho štátu. Z tohto odôvodnenia 16 však vyplýva, že práve „s cieľom napraviť najmä prípady odoprenia spravodlivosti“ bolo zavedené forum necessitatis, ktoré umožňuje konajúcemu súdu členského štátu vo výnimočných prípadoch prejednať spor, ktorý má úzku väzbu s tretím štátom, „keď od navrhovateľa nemožno rozumne očakávať, že v tom štáte začne alebo bude viesť konanie“ [rozsudok z 1. augusta 2022, MPA (Obvyklý pobyt – tretí štát), C‑501/20, EU:C:2022:619, bod 107].
63
Na jednej strane na účely založenia svojej právomoci na článku 7 nariadenia č. 4/2009 teda konajúci súd členského štátu nemôže od navrhovateľa vo veci výživného vyžadovať, aby preukázal, že neúspešne podal alebo sa pokúsil podať návrh na začatie predmetného konania na súdoch dotknutého tretieho štátu. Stačí teda, ak sa konajúci súd členského štátu vzhľadom na všetky skutkové a právne okolnosti prejednávanej veci môže uistiť, že prekážky v dotknutom treťom štáte sú také, že by bolo nerozumné vyžadovať od navrhovateľa, aby sa domáhal nároku na výživné na súdoch tohto tretieho štátu [rozsudok z 1. augusta 2022, MPA (Obvyklý pobyt – tretí štát), C‑501/20, EU:C:2022:619, bod 108].
64
Na druhej strane, ako sa uvádza v odôvodnení 16 nariadenia č. 4/2009, keďže cieľom právomoci založenej na forum necessitatis je napraviť „najmä“ situácie odoprenia spravodlivosti, je v zásade odôvodnené, aby sa konajúci súd členského štátu mohol na to odvolávať vo výnimočných prípadoch s výhradou podrobnej analýzy procesných podmienok dotknutého tretieho štátu, ak je prístup k spravodlivosti v tomto treťom štáte právne alebo fakticky sťažený, a to najmä uplatňovaním procesných podmienok, ktoré sú diskriminačné alebo v rozpore so základnými zárukami spravodlivého procesu [rozsudok z 1. augusta 2022, MPA (Obvyklý pobyt – tretí štát), C‑501/20, EU:C:2022:619, bod 110].
65
V prejednávanej veci návrh na začatie prejudiciálneho konania neobsahuje žiadne posúdenie prípadnej nemožnosti navrhovateľa vo veci samej iniciovať konanie v Kanade. Hoci prináleží vnútroštátnemu súdu, aby vykonal toto posúdenie s prihliadnutím na všetky okolnosti prejednávanej veci, treba poznamenať, ako to uviedla Európska komisia vo svojom stanovisku v rámci písomných pripomienok, že z informácií, ktoré má Súdny dvor k dispozícii, nevyplýva, že by sa na takúto nemožnosť bolo možné odvolávať, pokiaľ ide o Kanadu.
66
Po štvrté a napokon je potrebné, aby predmetný spor mal „dostatočnú väzbu“ s členským štátom konajúceho súdu, pričom takúto väzbu môže predstavovať, ako to vyplýva z odôvodnenia 16 nariadenia č. 4/2009, štátna príslušnosť jedného z účastníkov konania [rozsudok z 1. augusta 2022, MPA (Obvyklý pobyt – tretí štát), C‑501/20, EU:C:2022:619, bod 111]. Je zrejmé, že v prejednávanej veci to tak je, keďže navrhovateľ vo veci samej je bulharským štátnym príslušníkom.
67
Vzhľadom na uvedené dôvody treba na štvrtú otázku odpovedať tak, že článok 7 nariadenia č. 4/2009 sa má vykladať v tom zmysle, že pojem „výnimočné prípady“ v zmysle tohto článku, ktorý umožňuje súdu členského štátu prejednávať spor na základe pravidla právomoci forum necessitatis stanoveného v uvedenom článku, zahŕňa situáciu, keď návrh na zmenu rozhodnutia o vyživovacej povinnosti, vydaného súdom tretieho štátu, ktorý nie je zmluvnou stranou Haagskeho dohovoru z roku 2007, ktorého cieľom je zrušenie dotknutej povinnosti, podá na súde členského štátu povinný na plnenie tejto povinnosti, ktorý je štátnym príslušníkom tohto členského štátu a má obvyklý pobyt na území tohto členského štátu, proti oprávnenému z uvedenej povinnosti, ktorý je štátnym príslušníkom daného tretieho štátu a má obvyklý pobyt na území tohto tretieho štátu, pod podmienkou, že takýto návrh nemožno účinne podať alebo uskutočniť, alebo je nemožný na súdoch dotknutého tretieho štátu.
O trovách
68
Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd. Iné trovy konania, ktoré vznikli v súvislosti s predložením pripomienok Súdnemu dvoru a nie sú trovami uvedených účastníkov konania, nemôžu byť nahradené.
Z týchto dôvodov Súdny dvor (ôsma komora) rozhodol takto:
1.
Článok 1 ods. 1 nariadenia Rady (ES) č. 4/2009 z 18. decembra 2008 o právomoci, rozhodnom práve, uznávaní a výkone rozhodnutí a o spolupráci vo veciach vyživovacej povinnosti v spojení s odôvodnením 15 tohto nariadenia
sa má vykladať v tom zmysle, že:
návrh na zmenu rozhodnutia o vyživovacej povinnosti, vydaného súdom tretieho štátu, ktorý nie je zmluvnou stranou Dohovoru o medzinárodnom vymáhaní výživného na deti a iných členov rodiny, uzavretého v Haagu 23. novembra 2007, ktorého cieľom je sčasti znížiť sumu výživného a sčasti dotknutú povinnosť zrušiť a ktorý podal na súd členského štátu povinný na plnenie tejto povinnosti, ktorý je štátnym príslušníkom tohto členského štátu a má svoj obvyklý pobyt na území uvedeného členského štátu, proti oprávneným z uvedenej povinnosti s obvyklým pobytom na území daného tretieho štátu, z ktorých jeden je štátnym príslušníkom len uvedeného tretieho štátu a ostatní sú štátnymi príslušníkmi tohto tretieho štátu, ako aj toho istého členského štátu, patrí do pôsobnosti uvedeného nariadenia.
2.
Článok 6 nariadenia č. 4/2009
sa má vykladať v tom zmysle, že:
pravidlo subsidiárnej právomoci súdov členského štátu, ktorého štátnu príslušnosť majú účastníci konania spoločnú, sa uplatňuje, ak okrem štátnej príslušnosti členského štátu súdu, na ktorom prebieha konanie, majú odporcovia štátnu príslušnosť tretieho štátu.
3.
Článok 7 nariadenia č. 4/2009
sa má vykladať v tom zmysle, že:
pojem „výnimočné prípady“ v zmysle tohto článku, ktorý umožňuje súdu členského štátu prejednávať spor na základe pravidla právomoci forum necessitatis stanoveného v uvedenom článku, zahŕňa situáciu, keď návrh na zmenu rozhodnutia o vyživovacej povinnosti, vydaného súdom tretieho štátu, ktorý nie je zmluvnou stranou Dohovoru o medzinárodnom vymáhaní výživného na deti a iných členov rodiny, uzavretého v Haagu 23. novembra 2007, ktorého cieľom je zrušenie dotknutej povinnosti, podá na súde členského štátu povinný na plnenie uvedenej povinnosti, ktorý je štátnym príslušníkom tohto členského štátu a má obvyklý pobyt na území tohto členského štátu, proti oprávnenému z uvedenej povinnosti, ktorý je štátnym príslušníkom daného tretieho štátu a má obvyklý pobyt na území tohto tretieho štátu, pod podmienkou, že takýto návrh nemožno účinne podať alebo uskutočniť, alebo je nemožný na súdoch dotknutého tretieho štátu.
Podpisy
(
*1
)	Jazyk konania: bulharčina.
(
i
)	Názov tejto veci je fiktívny. Nezodpovedá skutočnému menu ani názvu žiadneho z účastníkov konania.