61977C0074
FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA GENERALADVOKAT G. REISCHL
FREMSAT DEN 15. MARTS 1978 (
1
)
Høje Ret.
I EF-Tidende C 24 af 1. februar 1977 bekendtgjorde Europa-Parlamentet, at det ville afholde en udvælgelsesprøve til oprettelse af en ansættelsesreserve af tysksprogede fuldmægtige (stillingsgruppe A7/A6). Foran meddelelsen om undvælgelsesprøve nr. PE/19/A var der en meddelelse om »bestemmelser vedrørende afholdelse af generelle udvælgelsesprøver«. I denne hed det blandt andet:
»Ansøgerne skal udfylde et ansøgningsskema, der er udarbejdet af ansættelsesmyndigheden; de kan i påkommende tilfælde anmodes om at fremsende supplerende papirer og oplysninger.«
Om indgivelse af ansøgninger stod der yderligere:
»Ansøgerne skal indgive deres ansøgning på det i denne Tidende indføjede ansøgningsskema til den adresse, der er anført i meddelelsen om udvælgelsesprøven. De anmodes endvidere om at vedlægge en levnedsbeskrivelse med, om nødvendigt, nærmere oplysninger og detaljer i tilslutning til ansøgningen.
Nødvendig dokumentation (eksamensbeviser, arbejdsattester osv.) kan sendes særskilt.
Da disse dokumenter ikke bliver tilbageleveret, vil det være nødvendigt at fremsende dem som bekræftede genparter af de originale dokumenter. Fotokopier vil ikke blive godtaget, medmindre de, ikke fotokopieret, bærer påtegnelse om, at de er i overensstemmelse med originalen. Med hensyn til kvalifikations- og eksamensbeviser tilrådes det at fremsende en kopi af det eller de bevis(er), der ligger på det højeste niveau af de gennemførte studier.«
Udvælgelsesprøven skulle — hvad der udtrykkeligt var bestemt i meddelelsen om udvælgelsesprøven — afholdes på grundlag af kvalifikationsbeviser og prøver. Under overskriften »Nødvendige kvalifikationer« blev der stillet krav om en rettighedsgivende eksamen fra universitetet eller anden højere læreanstalt i bestemte fag eller tilsvarende faglig erfaring.
I afsnit IV »Udvælgelse efter kvalifikationsbeviser« blev der fastsat en bedømmelsesskala fra 0 til 40 points, og det hed desuden:
»Efter at have vedtaget principper for bedømmelse af ansøgernes kvalifikationsbeviser bedømmer udvælgelseskomiteen disse. For at få adgang til prøverne skal hver ansøger have opnået mindst 60 % af samtlige mulige points ved bedømmelsen.«
I denne prøve deltog foruden 1110 andre ansøgere også sagsøgerinden i denne retssag. Hun var i december 1975 indtrådt i Kommissionens tjeneste som assistent i administrationen i lønklasse B 5 og havde samme måned også erhvervet eksamensbevis i økonomi fra München Universitet. Sammen med ansøgningen indsendte hun kopier af sit eksamensbevis, sit bevis for studentereksamen (Abitur) og bevis for realeksamen (mittlere Reife). Hun fik derpå meddelelse om, at hun havde fået adgang til udvælgelsesprøven — ligesom i øvrigt 970 andre ansøgere. Ved bedømmelsen af kvalifikationsbeviserne på grundlag af de principper, som udvælgelseskomiteen havde vedtaget — herunder var der, som vi har hørt under retssagen, fire kriterier, der spillede en rolle — opnåede sagsøgerinden imidlertid kun 22 points. Hun kunne derfor ikke få adgang til den skriftlige prøve, hvilket blev meddelt hende i en skrivelse af 3. juni 1977.
Efter at hun den 9. juni 1977 telefonisk havde taget kontakt med formanden for udvælgelseskomiteen for at erfare grundene til sin udelukkelse og de af udvalget anvendte kriterier, og efter at hun den 14. juni 1977 desuden havde sendt endnu en skrivelse til formanden for udvælgelseskomiteen anlagde hun sag ved Domstolen den 29. juni 1977. Ifølge den i hendes stævning nedlagte påstand skal
—
meddelelsen af 3. juni 1977 annulleres, og
—
sagsøgte, Parlamentet, forpligtes til at forlange alle sagsøgers kvalifikationsbeviser og give hende en ny meddelelse efter at have bedømt dem.
1.
Før jeg går over til at undersøge, om disse påstande skal tages til følge, må jeg først tage stilling til, om sagen kan antages til realitetsbehandling, hvilket betvivles af Parlamentet af to grunde:
—
Der henvises til, at sagsøgerinden anfægter meddelelsen om udvælgelsesprøven. Da denne imidlertid er en foranstaltning fra ansættelsesmyndighedens side, anfører Parlamentet, at den ikke direkte, altså ikke uden forudgående klage, kan anfægtes ved sagsanlæg, medens dette er muligt med hensyn til akter, som udvælgelseskomiteen har udstedt.
—
For det andet mangler der efter sagsøgtes mening en retligt beskyttet interesse. Dette skyldes, at sagsøgerinden ikke med sin ansøgning har indsendt en levnedsbeskrivelse, og at fotokopien af det af hende indsendte universitetseksamensbevis kun bar en fotokopieret påtegning, der bevidnede overensstemmelse med originalen. Hun har altså ikke iagttaget betingelserne i meddelelsen om udvælgelsesprøven, og hendes ansøgning havde allerede af den grund kunnet afvises, hvorfor det slet ikke er nødvendigt at tage stilling til sørgsmålet, om komiteen kan påberåbe sig andre grunde til afvisningen fra den skriftlige prøve.
Til disse indvendinger kan der efter min mening bemærkes følgende:
a)
Afgørende for, om sagen kan antages til realitetsbehandling er stævningens påstand. Den angår i denne sag entydigt en akt fra udvælgelseskomiteen — sagsøgerindens udelukkelse fra den skriftlige prøve — såvel som en konstaterine af, at udvalget yderligere skal foretage bestemte bedømmelser. I overensstemmelse dermed kunne sagsøger — jf. retspraksis — undlade klage til unsættelsesmyndigheden før sagens anlæg, da denne ikke kan gribe ind i udvælgelsesprøvens forløb. Den omstændighed derimod, at der i stævningen også henvises til visse formuleringer fra meddelelsen om udvælgelsesprøven, er efter min opfattelse uden betydning. Det afgørende er nemlig, at dette anbringende ikke sigter på indirekte at få udvælgelsesprøven kendt ugyldig, men at det kun indgår som et af flere anbringender til støtte for, at komiteen på grund af en vildledende meddelelse om udvælgelsesprøve skal være forpligtet til også at kræve de manglende kvalifikationsbeviser af sagsøger.
b)
Lige så afvisende bør også sagsøgtes, Parlamentets, anden indvending vurderes. Ganske vist er det ubestridt, at sagsøger ud fra de nævnte synspunkter ikke har iagttaget de betingelser i meddelelsen, som står i de almindelige betingelser for der generelle udvælgelsesprøve. Det er imidlertid væsentligt, at komiteen ikke har taget dette som en anledning til at afvise hendes ansøgning. Sagsøgerinden fik ligefuldt udtrykkeligt adgang til udvælgelsesprøven, hvilket kun kan forstås sådan, at komiteen ikke har anset den påberåbte mangel for afgørende. I hvert fald må mangelen anses for afhjulpet ved komiteens adfærd. Man må nu tage udgangspunkt i denne tingenes tilstand. Frem for alt kan ansættelsesmyndigheden ikke omgøre den trufne afgørelse. Derfor mener jeg, at retsbeskyttelsesinteressen i sagsanlægget, der retter sig mod yderligere, på den omtalte afgørelse hvilende akter, ikke kan bestrides med den begrundelse, at sagsøgerinden — hvad der ikke er sket — ikke fra begyndelsen af skulle have haft adgang til udvælgelsesprøven.
2.
Med hensyn til realiteten, som jeg herefter går over til, er det omtvistede spørgsmål, om sagsøgerinden i den første fase af udvælgelsesprøven — prøvelse af kvalifikationsbeviser — uretmæssigt er blevet udelukket fra udvælgelsesprøven.
a)
Dette gør sagsøgerinden gældende fremfor alt under henvisning til, at bedømmelsen ikke var fuldstændig, og efter teksten i personalevedtægten var hun gået ud fra, at ikke alle afgørende dokumenter skulle indsendes straks, men at de i givet fald ville blive krævet af udvælgelseskomiteen. Dette skete dog ikke, og derfor er i hendes tilfælde beviser for sprogkundskaber, et bevis for fuldførelse af en pædagogisk praktikantperiode og rapporten vedrørende hendes prøvetid ved Kommissionen ikke taget i betragtning.
Ved prøvelsen af disse stridsspørgsmål er det — deri har Parlamentet ret — i første række væsentligt, at det drejede sig om en udvælgelsesprøve på grundlag af kvalifikationsbeviser og prøver. Deraf måtte man slutte, at kvalifikationsbeviserne havde stor betydning i prøvens første fase, og allerede derfor måtte det for ansøgerne være nærliggende, straks med deres ansøgning at indsende alt, hvad der på nogen måde kunne synes af betydning som kvalifikationsbevis.
For dette og mod sagsøgerindens antagelse af, at ansøgerne havde kunnet vente på en anmodning om at indgive beviser, taler ikke blot, at den slags yderligere krav til de talrige ansøgere, som man måtte regne med ville melde sig til oprettelsen af en ansættelsesreserve, ville have medført betydelige tekniske problemer og et ubehageligt tidstab. Desuden kan der også henvises til formuleringen i de almindelige bestemmelser for den generelle udvælgelsesprøve og selve meddelelsen om udvælgelsesprøven. Det er navnlig af interesse, at der udelukkende anvendes pluralis, både i de almindelige bestemmelser, hvor der tales om eksamens- og kvalifikationsbeviser, og hvor det anbefales at indsende kopier, og i meddelelsen om udvælgelsesprøven, hvor det siges, at udvælgelseskomiteen fastsætter principperne for bedømmelsen af ansøgernes kvalifikationsbeviser og bedømmer hver ansøgers kvalifikationsbeviser.
Omvendt kan der vanskeligt tillægges de af sagsøgerinden i denne sammenhæng fremsatte argumenter afgørende vægt.
Dette gælder for det første hendes henvisning til, at der i meddelelsen om udvælgelsesprøven kun tales om eksamens- eller kvalifikationsbeviser fra et afsluttet universitetsstudium i bestemte fag. Man må nemlig ikke overse, at dette står i sammenhæng med fastsættelsen af de minimumsadgangsbetingelser, som ansøgerne skulle opfylde. Når henses til de øvrige formuleringer i meddelsen om udvælgelsesprøven, kan det altså ikke sluttes, at kun den slags beviser skal fremlægges.
Dette gælder også hendes henvisning til det i de almindelige bestemmelser for den generelle udvælgelsesprøve anførte, at det anbefales at indsende kopier af de eksamens- eller kvalifikationsbeviser, der lå på det højeste niveau af de gennemførte studier. Efter min opfattelse er meningen med denne anbefaling ganske klar: Den skulle spare ansøgerne for unødige udgifter og en unødig forøgelse af antallet af akter, da beviser, der kun er forudsætninger for det højeste uddannelsesniveau, naturligvis ikke er af interesse. Det var derimod en fejl deraf at udlede, at man ikke umiddelbart skulle indsende alle vigtige beviser, og at man for så vidt kunne afvente en opfordring fra komiteen. Endelig er det i denne sammenhæng også af interesse, at sagsøger ikke selv har forholdt sig således, som hun i stævningen angiver at have fastslået anbefalingen; tværtimod indsendte hun med det samme andre beviser, såsom beviset for realeksamen (mittlere Reife) og studentereksamen (Abitur) — altså beviser for uvæsentlige mellemtrin.
Det samme gælder endelig også hendes henvisning til artikel 2, stk. 2 i personalevedtægtens bilag III, hvor det hedder — og denne formulering findes også i de almindelige bestemmelser for den generelle udvælgelsesprøve — »ansøgerne kan afkræves supplerende papirer eller oplysninger af enhver art«. Faktisk er allerede denne bestemmelses formulering til hinder for, at man af den kan udlede en pligt til at afkræve supplerende papirer. Det drejer sig kun om en fakultativ regel, som dog i undtagelsestilfælde kan være af betydning efter bedømmelseskomiteens skøn.
Jeg ville derfor mene, at man ikke kan bebrejde udvælgelseskomiteen, at den har undladt at kræve supplerende papirer, eller beskylde den for uretmæssigt at have gennemført vurderingen på fejlagtigt grundlag. Hvis man kan tale om ufuldstændighed, så gælder den en forkert adfærd, som alene kan lægges sagsøgerinden til last.
Lad mig dog også tilføje — skønt det ikke er udslaggivende for sagens afgørelse — at man må få det indtryk, at de beviser, sagsøgerinden efterfølgende har indsendt, vanskeligt havde kunnet udøve nogen indflydelse på udvælgelseskomiteens afgørelse. Dette kan navnlig fastslås, efter at vi er blevet gjort bekendt med de kriterier, som udvælgelseskomiteen har anvendt ved bedømmelsen af kvalifikationsbeviserne.
Hvad angår de papirer, som omhandler sagsøgers sprogkundskaber, så er det nemlig væsentligt, at sprogkundskaber endnu ikke spillede nogen rolle i det første stadium af bedømmelsen af ansøgernes papirer — hvis man ser bort fra oplysningerne om mindstekravene i meddelelsen om udvælgelsesprøven. Ifølge sagsøgtes, Parlamentets, forklaringer skulle der tværtimod først foretages en bedømmelse af sprogkundskaberne ved den mundtlige prøve.
Tilsvarende må antages om sagsøgerindens henvisning til, at hun også har afsluttet en læreruddannelse og i denne sammenhæng gennemført en praktikantperiode på en fortsættelsesskole. For så vidt turde det være af betydning, at det ikke drejede sig om en særlig uddannelse, men kun om en del af den af sagsøgerinden i ansøgningen angivne uddannelse.
Desuden ses det vanskeligt, hvordan der af det bevis, sagsøgerinden har fremlagt for en enmåneds praktikantperiode, hvorunder hun har overværet undervisningen og prøvet at undervise to gange, kan sluttes noget, som kunne være af betydning ved en ansøgning om en A 7/A 6-stilling i Fællesskabet, heller ikke i ledelsesmæssig henseende.
Med hensyn til den omstændighed, at sagsøgerinden i et år har arbejdet med økonomiske spørgsmål i Kommissionens generaldirektorat for investeringer og udlån og efter prøvetidens udløb fået en bedømmelse herfor, så er det for mig tilstrækkeligt at fastslå, at det drejede sig om en B 5-stilling. Til den kræves der efter personalevedtægtens artikel 5, stk. 1, 3. afsnit ikke et universitetsstudium. Et sådant arbejde kunne altså ikke inden for rammerne af den her omhandlede udvælgelsesprøve regnes for faglig erfaring, der har ført til samme niveau. Desuden fremgik dette arbejde som et faktum af sagsøgerindens ansøgning — en vurdering skulle endnu ikke ske i dette tidlige stadium af prøven — og er altså ikke blevet skjult for udvælgelseskomiteen.
b)
Da der indtil nu ikke er fremkommet noget, der kan berettige en kritik af udvælgelseskomiteens fremgangsmåde, går jeg herefter over til at behandle det af sagsøgerinden anførte, hvorefter udvælgelsesprøven på grundlag af kvalifikationsbeviser i det mindste kan anfægtes af to andre grunde.
Således mener sagsøgerinden for det første, at det ikke er forståeligt, at udvælgelseskomiteen har anvendt fire kriterier, hvor det rent praktisk kun har drejet sig om vurdering af et enkelt eksamensbevis, da de i ansøgningen indeholdte oplysninger — som subjektive bedømmelser — måtte lades ude af betragtning. For det andet fremfører hun, at en ansøger fik adgang til den skriftlige prøve, skønt vedkommendes universitetseksamensbevis ikke var bedre end sagsøgers. På grundlag af dette og andre lignende enkelttilfælde — som ikke blev nærmere præciseret — formoder sagsøgerinden, at andre faktorer end eksamensbeviset har spillet en rolle for adgangen til den skriftlige prøve.
Dertil kan efter Parlamentets oplysninger, og efter at udvælgelseskomiteens beretning om gennemførelse af udvælgelsesprøven er blevet forelagt, i korthed bemærkes følgende.
—
Vi ved nu, hvordan de kriterier var, hvorefter udvælgelseskomiteen har bedømt kvalifikationsbeviserne. Der blev ikke blot givet points for en rettighedsgivende eksamen fra universitetet eller højere læreanstalt, eller for faglig erfaring, der har ført til samme niveau. Yderligere points kunne tildeles for supplerende eksaminer (2. Staatseksamen eller Doktorprufung), for studier og erfaringer, der vedrører de europæiske institutioner, såvel som for særlige faglige erfaringer. Følgelig spillede ikke blot universitetseksamensbeviser en rolle, men også oplysninger i ansøgningen eller i levnedsbeskrivelsen. Således bliver det efter min mening fuldt ud forståeligt, at udvalget har fastsat fire kriterier for bedømmelsen. Jeg har heller ikke det indtryk, at denne fremgangsmåde ligger uden for rammerne af det konkrete skøn, som en udvælgelseskomite har ved en sådan bedømmelse. Navnlig ser jeg ingen grund til at indvende noget imod, at der også blev taget hensyn til andre fakta end eksamensbeviser, da det dog med hensyn til de elementer, der blev taget i betragtning, drejer sig om helt igennem objektive kendsgerninger, hvorved det ikke kommer an på ansøgerens egen subjektive bedømmelse.
—
Hvad på den anden side angår adgang til den skriftlige prøve for en ansøger, hvis universitetskarakter ikke skal have været bedre end sagsøgerindens, så er Parlamentets forklaring angående dette tilstrækkelig for mig, nemlig at komiteen i bedømmelsens første etape slet ikke er gået ind på karaktererne, fordi den nødvendige sammenlignelighed for så vidt mangler. Forskel i karaktererne er altså ikke tilstrækkeligt bevis for, at uvedkommende overvejelser kan have spillet en rolle for adgangen til den skriftlige prøve. I så henseende måtte det tværtimod bevises, at der i virkeligheden ikke var nogen grund til at tildele den anden ansøger supplerende points ud fra de yderligere anførte synspunkter og således give vedkommende adgang til prøven. Da dette imidlertid ikke er sket, kan det kun fastholdes, at sagsøgerindens formodning om, at den første udvælgelse, der skulle gøres, ikke blev foretaget sagligt korrekt — videregående antydninger blev ikke konkretiseret — ikke er tilstrækkelig til virksomt at kritisere udvælgelsesprøven.
c)
Heraf må jeg nødvendigvis slutte, at de af sagsøger fremsatte påstande ikke under nogen synsvinkel kan tages til følge.
3.
Mit forslag til afgørelse lyder derfor som følger:
Den af Allgayer anlagte sag kan ganske vist antages til realitetsbehandling. Sagsøgte må dog frifindes med de følger for sagsomkostningernes vedkommende, som følger af artikel 70 i procesreglementet.
(
1
) – Oversat fra tysk.