61991C0337
FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA GENERALADVOKAT
MARCO DARMON
fremsat den 31. marts 1993 (
*1
)
Hr. præsident,
De herrer dommere,
1.
Raad van Beroep, Hertogenbosch, har forelagt Domstolen tre præjudicielle spørgsmål. Det ene spørgsmål svarer til et spørgsmål i Steenhorst-Neerings-sagen (
1
), hvori jeg i dag ligeledes fremsætter forslag til afgørelse.
2.
Den forelæggende ret ønsker for det første at få oplyst, hvilken indflydelse artikel 26 i den internationale konvention af 19. februar 1966 om borgerlige og politiske rettigheder (
2
) (herefter benævnt »konventionen«) kan have på princippet om ligebehandling af mænd og kvinder med hensyn til lovbestemt efterladtepension. For det andet ønsker retten at få oplyst, om en national bestemmelse, som for kvinder har andre følger end for mænd, er forenelig med Rådets direktiv 79/7/EØF (
3
) (herefter benævnt »direktivet«), og hvad følgerne af en eventuel uforenelighed er.
3.
De faktiske omstændigheder og de relevante nationale bestemmelser kan sammenfattes på følgende måde (
4
).
4.
Sagsøgeren i hovedsagen, A. M. van Gemert-Derks (herefter benævnt »sagsøgeren«), drev et møntvaskeri, men ophørte med denne virksomhed i februar 1982 på grund af gigt og fik fra 31. januar 1983 udbetalt en ydelse ved uarbejdsdygtighed i henhold til Algemene Arbeidsongeschiktheidswet (den nederlandske lov om almindelig forsikring mod uarbejdsdygtighed, herefter benævnt »AAW«). I forbindelse med, at hendes ægtefælle den 23. oktober 1987 afgik ved døden, tilkendte Raad van Arbeid, Eindhoven (
5
), hende pr. 1. oktober 1987 en enkepension i medfør af Algemene Weduwen-en Wezenwet (den nederlandske lov om almindelig forsikring for enker og for børn, der har mistet begge forældre eller en af dem, herefter benævnt »AWW«). Ved samme afgørelse blev hun frakendt ydelsen ved uarbejdsdygtighed. I Nederlandene er kumulation af disse to ydelser nemlig umulig, da AAW og AWW ifølge den nederlandske regerings indlæg »begge har til formål ved risikoens indtræden, henholdsvis arbejdsudygtighed og død, at sikre en ydelse på et minimumsniveau« (
6
).
5.
Tilkendelsen af en AWW-pension og den samtidige frakendelse af AAW-pensionen medførte, i hvert fald midlertidigt for sagsøgeren, at hendes indtægt faldt. Den nationale ret har nemlig fastslået, at i tilfælde af fuld uarbejdsdygtighed, som i det foreliggende tilfælde, er ydelsen ved uarbejdsdygtighed højere end enkepensionen.
6.
Sagsøgerens indtægtsnedgang ved overgang fra den ene til den anden pensionsordning gav hende anledning til at rejse tvivl om rigtigheden af denne foranstaltning. Hun nævnte ikke noget om fællesskabsrettens indflydelse på hendes situation. Den forelæggende ret har dog ex officio besluttet at forelægge sagen for Domstolen.
7.
Den ydelse ved uarbejdsdygtighed, som oprindelig kun mænd og ugifte kvinder kunne få tilkendt, tildeles i henhold til en lov af 20. december 1979 også kvinder, der er blevet uarbejdsdygtige efter den 1. oktober 1975. Centrale Raad van Beroep har endvidere i flere domme af 5. januar 1988 truffet afgørelse om, at den ligeledes skal tilkendes kvinder, hvis uarbejdsdygtighed er indtrådt på et tidligere tidspunkt. Denne domspraksis blev stadfæstet ved lov af 3. maj 1989.
8.
I henhold til AAW, artikel 32, stk. 1, indledningen og litra b), mister en kvinde, men ikke en mand, retten til ydelsen, såfremt hun erhverver ret til en enkepension. Efter denne bestemmelse om begrænsning af dobbeltydelser tilkendes der ikke efterladtepension til enkemænd. I to domme af 7. december 1988 har Centrale Raad van Beroep tilkendt enkemænd en ret til efterladtepension i medfør af konventionens artikel 26.
9.
Denne artikel lyder således:
»Alle mennesker er lige for loven og er berettigede til lovens ligelige beskyttelse uden nogen forskelsbehandling. I denne henseende skal loven forbyde enhver forskelsbehandling og sikre alle ligelig og effektiv beskyttelse imod forskelsbehandling af nogen grund, herunder race, hudfarve, køn, sprog, religion, politisk eller anden anskuelse, national eller social herkomst, formueforhold, fødsel eller anden stilling.«
10.
Centrale Raad van Beroep har fortolket denne folkeretlige bestemmelse således, at den skal sikre ligebehandling også på området for efterladtepensioner. Da risikoen for mænd og kvinder er den samme, skal der for de to grupper gælde samme ordning på området for social beskyttelse.
11.
I den forbindelse skal jeg minde om, at direktivet på visse områder foreskriver lighedsprincippet, men at det har fastsat mange undtagelser, bl.a. med hensyn til ydelser til efterladte. I artikel 3, stk. 2, bestemmes det således, at direktivet ikke finder anvendelse
»på bestemmelser om ydelser til efterladte eller på bestemmelser om familieydelser, medmindre der er tale om familieydelser ydet som tillæg til ydelser i forbindelse med de i stk. 1, litra a), nævnte risici«.
12.
Ifølge forelæggelseskendelsen kan Centrale Raad van Beroep's fortolkning »vanskeliggøre gennemførelsen af en fællesskabspolitik på dette område« (
7
) og komme i strid med EØF-traktatens artikel 5, såfremt ydelser til efterladte ikke er omfattet af direktivet. Stadig ifølge den forelæggende ret, er direktivet til hinder for fastsættelsen af nye nationale bestemmelser, så længe der ikke er udstedt fællesskabsbestemmelser vedrørende ligebehandlingsprincippet med hensyn til efterladtepensioner. Denne forpligtelse til ikke at foretage sig noget skulle navnlig følge af Domstolens praksis.
13.
Formuleret på den måde rejser spørgsmålet det vanskelige problem, hvorledes magten skal fordeles mellem Fællesskabet og medlemsstaterne. Selv om nogle beføjelser er forbeholdt medlemsstaterne, og andre er forbeholdt Fællesskabet, er de fleste fordelt således, at det tilkommer medlemsstaterne at vedtage lovbestemmelser på det pågældende område, indtil Fællesskabet rent faktisk gør brug af sine beføjelser. Dermed undgår man et »retstomrum«, som bl.a. kan opstå, når det er vanskeligt at nå frem til en fælles ordning.
14.
I forbindelse med sådanne beføjelser kan medlemsstaterne dog ikke sætte bestemmelser i internationale konventioner eller fællesskabsrettens almindelige principper ud af kraft (
8
).
15.
G. Isaac udtrykker det således: (
9
)
»Seul donc l'exercice effectif des compétences communautaires exclut progressivement la compétence nationale. Cette solution est la seule compatible avec des attribution de compétence qui sont faites par catégories d'actions à mener, laissant le choix de la date, de l'opportunité et de l'ampleur des invervention (notamment au titre du rapprochement des législations: art. 100 C. E. E., ou des compétences subsidiaires: 235 C. E. E.)« (
10
).
16.
Direktivet er vedtaget med hjemmel i sidstnævnte bestemmelse og tjener som bekendt til »gradvis gennemførelse af princippet om ligebehandling af mænd og kvinder med hensyn til social sikring« (
11
). Artikel 119 derimod vedrører kun ligebehandling med hensyn til lige løn.
17.
Domstolen udtalte følgende i Defrenne III-dommen (
12
), nemlig at:
»i modsætning til bestemmelserne i artikel 117 og 118, som hovedsagelig er programerklæringer, er artikel 119, der kun vedrører problemet om forskelsbehandling med hensyn til mandlige og kvindelige arbejdstageres løn, en speciel regel, hvis anvendelse er undergivet præcise betingelser« (
13
).
18.
Skønt
»menneskets grundlæggende rettigheder omfattes af fællesskabsrettens generelle principper« (
14
)
følger det på grund af artikel 117 og 118's karakter af programerklæringer, og da der endnu ikke er sket en harmonisering på det pågældende område
»at det forhold, som de ... retter skal træffe afgørelse om, henhører under de bestemmelser og principper i den nationale ret og folkeretten, som gælder i denne medlemsstat« (
15
).
19.
Da ydelser til efterladte ifølge direktivet ikke er omfattet af dets anvendelsesområde, må det fastslås, at der fortsat kan eksistere — i hvert fald midlertidigt — forskelle i behandlingen.
20.
Den grundlæggende betydning af princippet om ligebehandling har som nødvendig tilføjelse, at enhver fravigelse skal fortolkes snævert. Domstolen har i sin dom i Robertssagen (
16
) formuleret dette således:
»I betragtning af den grundlæggende betydning af princippet om ligebehandling, som Domstolen så ofte har fremhævet, må bestemmelsen i artikel 1, stk. 2, i direktiv 76/207, der undtager den sociale sikring fra direktivets anvendelsesområde, fortolkes snævert. Følgelig omfatter de i artikel 7, stk. 1, litra a), i direktiv 79/7 fastsatte undtagelser fra forbuddet mod forskelsbehandling på grundlag af køn kun fastsættelse af pensionsalderen for ydelse af alders- og arbejdsophørspensioner ...« (
17
).
21.
Denne fortolkningsmetode har dog ingen følger for gyldigheden af de omhandlede undtagelser. Domstolen udtalte nemlig i dommen i Burton-sagen (
18
)
»Rådets direktiv 79/7 ... bestemmer i artikel 7, at direktivet ikke er til hinder for, at medlemsstaterne fra direktivets anvendelsesområde kan undtage fastsættelse af pensionsalderen for ydelse af alders- og arbejdsophørspensioner ...« (
19
)
og konkluderede deraf følgende, nemlig
»... at fastsættelse af en mindstepensionsalder inden for rammerne af en ordning vedrørende social sikring, som er forskellig for mænd og kvinder, ikke er en efter fællesskabsretten forbudt forskelsbehandling« (
20
).
22.
Heraf kan udledes, at ophævelsen af forskelle i behandlingen af mænd og kvinder er ét af de væsentligste mål for Fællesskabernes indsats på det sociale område, og endvidere, at da det her drejer sig om et grundlæggende princip, skal enhver fravigelse fortolkes snævert.
23.
Indtil der vedtages en fælles ordning vedrørende ydelser til efterladte, kan medlemsstaterne fastholde deres bestemmelser på dette område eller vedtage nye, såfremt de ikke er i strid med reglerne i traktaten eller den deraf afledte ret.
24.
Sådan set ønsker den forelæggende ret i virkeligheden at få oplyst, om Centrale Raad van Beroep's fortolkning af artikel 26 i konventionen er i samklang med fællesskabsretten, når domstolen lader følgerne af det i denne bestemmelse fastsatte lighedsprincip få virkning fra tidspunktet for direktivets ikrafttræden og på et område, som er undtaget fra direktivets anvendelsesområde.
25.
Selv om de indeholder præcise bestemmelser, som skal sikre lige løn til mænd og kvinder og sikre, at der ikke sker forskelsbehandling af EF-borgere på grundlag af nationalitet, indeholder »oprettelsestraktaterne« ikke nogen udtømmende liste over de grundlæggende rettigheder, som Fællesskabet skal tage hensyn til i sit virke. I Domstolens praksis er der dog gentagne gange, først stiltiende (
21
), og senere udtrykkeligt (
22
), blevet henvist til den europæiske konvention til beskyttelse af menneskerettigheder og grundlæggende frihedsrettigheder (den europæiske menneskerettighedskonvention).
26.
Domstolen har ligeledes henvist til konventionen, navnlig i dommen i Orkemsagen (
23
), selv om konventionen ikke er underskrevet af Grækenland.
27.
At Domstolen ved udførelsen af den opgave, der i henhold til traktatens artikel 164 påhviler den, henviser hertil, kan være berettiget, når de nationale lovbestemmelser er omfattet af fællesskabsrettens anvendelsesområde. På den anden side kan det dog af Domstolens faste praksis udledes, at den ikke kan undersøge, om en national ordning er i overensstemmelse med de grundlæggende rettigheder, når den ikke er omfattet af fællesskabsrettens anvendelsesområde.
28.
I dommen i Cinéthèque-sagen (
24
) udtalte Domstolen:
»Det tilkommer ganske vist Domstolen at sikre, at de grundlæggende rettigheder beskyttes i fællesskabsretlig sammenhæng, men Domstolen har ikke af den grund adgang til at afgøre, om en national lov — der, som tilfældet er i den foreliggende sag, omfatter et område, på hvilket den nationale lovgiver er kompetent — er i overensstemmelse med den europæiske konvention« (
25
).
29.
At Domstolen ikke er kompetent til at undersøge, om nationale bestemmelser, der ikke er omfattet af fællesskabsrettens anvendelsesområde, er forenelige med en folkeretsregel, er blevet bekræftet i dommen i ERTsagen (
26
) og i Grogan-sagen (
27
).
30.
Den konklusion ligger derfor nær, at fællesskabsretten ikke afskærer en national domstol fra at fortolke artikel 26 i den internationale konvention således, at denne artikel fra den 23. december 1984 foreskriver ligebehandling af mænd og kvinder med hensyn til efterladtepensioner, såfremt området ikke er omfattet af direktivet, og såfremt den pågældende fortolkning hverken strider mod traktaten eller den deraf afledte ret.
31.
De to øvrige præjudicielle spørgsmål vedrører den forskelsbehandling, som i hvert fald for perioden fra den 23. december 1984 til den 1. december 1987 (
28
) følger af uarbejdsdygtige enkers overgang fra AAW-til AWW-ordningen, mens enkemænd i samme situation fortsat modtager deres AAW-ydelse uden at kunne gøre krav på, at AWW-ordningen anvendes.
32.
Ifølge forelæggelseskendelsen forbeholdt artikel 32, stk. 1, AWW-ordningen for uarbejdsdygtige kvinder, der har mistet deres ægtefælle, mens uarbejdsdygtige enkemænd ikke er omfattet af denne ordning.
33.
Som anført besluttede Centrale Raad van Beroep dog ved afgørelse af 7. december 1988, at denne bestemmelse ligeledes skulle gælde for enkemænd fra den 23. december 1984, således at de fremover også kunne få udbetalt en enkemandspension. AWW's artikel 25, stk. 3, bestemmer dog, at denne ret tidligst indtræder ét år før indsendelsen af ansøgningen, bortset fra — ifølge en anden afgørelse fra Centrale Raad van Beroep af 30. januar 1991 — i tilfælde af urimelig hårdhed (
29
).
34.
Det betyder således, at den periode, hvori der gjaldt forskellige ordninger, alt efter, om den forsikrede var en mand eller en kvinde, faktisk omfatter perioden fra den 23. december 1984 til den 1. december 1987.
35.
Indledningsvis skal to argumenter, fremsat af den nederlandske regering og sagsøgte i hovedsagen, vedrørende henholdsvis direktivets materielle anvendelsesområde og den frivillige eller automatiske overgang fra den ene til anden ordning, besvares.
36.
Ifølge den nederlandske regering rinder direktivet ikke anvendelse i det foreliggende tilfælde, da det forelagte spørgsmål også vedrører ydelser til efterladte, der i henhold til direktivets artikel 3, stk. 2, ikke er omfattet af dets anvendelsesområde. Denne undtagelse skulle således være gældende for de bestemmelser, »der er transformeret til lovbestemte ordninger, f.eks. AAW, som isoleret set vedrører de i artikel 3 omhandlede risici« (
30
). Artikel 32, stk. 1, skulle under disse omstændigheder ikke være omfattet af direktivets anvendelsesområde.
37.
En sådan fortolkning passer ikke godt til Domstolens faste praksis, hvorefter de i direktiver vedrørende ligebehandling af mænd og kvinder fastsatte undtagelser skal fortolkes strengt efter ordlyden (
31
).
38.
Domstolen har i øvrigt i Johnstondommen (
32
) udtalt, at
»... i ethvert tilfælde, hvor der gøres en undtagelse fra en subjektiv rettighed som direktivets princip om ligebehandling af mænd og kvinder, skal den nærmere rækkevidde af undtagelsen fastlægges i forhold til proportionalitetsprincippet som en af de almindelige retsgrundsætninger, der ligger til grund for fællesskabsretten. Efter dette princip må undtagelserne ikke gå videre end rimeligt og nødvendigt for at nå det tilsigtede mål ...« (
33
).
39.
I den forbindelse er det tilstrækkeligt at henvise til, at den omtvistede bestemmelse i AAW nægter kvinder en ydelse ved uarbejdsdygtighed, mens mænd i den samme situation fortsat får den udbetalt, da de ikke har krav på en enkemandspension. Selv om det her bestemt drejer sig om en bestemmelse om begrænsning af dobbeltydelser, gælder den kun for kvinder, og den medfører i hvert fald, at mænd og kvinder, når samme risiko indtræder, får forskellig behandling.
40.
Det drejer sig således her ikke om en forskel i behandlingen inden for ordningen vedrørende ydelser til efterladte, men om tilkendelsen, ved samme risiko, af forskellige ydelser. Domstolens praksis har med hensyn til forskelsbehandling udtalt, at
»... personer omfattet af den dårligere stillede kategori [har] ret til at blive behandlet på samme måde og til at være omfattet af samme ordning som personer omfattet af den mere gunstigt stillede kategori, der er i samme situation ...« (
34
).
41.
Angående spørgsmålet om der ikke er tale om forskelsbehandling, fordi overgangen fra den ene til den anden ordning sker frivilligt, skal jeg gøre opmærksom på, at efter den forelæggende rets opfattelse, giver loven ikke kvinder mulighed for at vælge, og at de, når de fastsatte betingelser var opfyldt, auto matisk modtog enkepension.
42.
Artikel 32, stk. 1, indledningen og litra b), bestemmer følgende:
»En ydelse ved uarbejdsdygtighed bortfalder, når:
...
b)
en kvinde, som den er blevet tilkendt, erhverver ret til enkepension eller midlertidig ydelse til enker i henhold til Algemene Weduwen-en Wezenwet.«
43.
Den nederlandske regering og sagsøgte i hovedsagen bestrider den forelæggende rets opfattelse af, at AAW-pensionen frakendes automatisk. Det drejer sig her om et spørgsmål, som udelukkende kan afgøres af den nationale domstol. Jeg vil herefter behandle situationen med automatisk og situationen med frivillig overgang fra AAW-til AWW-ordningen.
44.
Med hensyn til den automatiske frakendelse af en ydelse, som kun gælder for kvinder, bemærkede Domstolen i sin dom i Mc Dermott og Cotter-sagen (
35
), at
»... kvinder, indtil vedkommende medlemsstats regering træffer de nødvendige gennemførelsesforanstaltninger, har krav på at blive behandlet efter samme vilkår som mænd, der opfylder de samme betingelser, og at kvinders forhold, så længe direktivet ikke er blevet gennemført, udelukkende er reguleret af dette princip« (
36
).
45.
Jeg henviser endvidere til dommen i sagen Verholen m.fl. (
37
), hvori Domstolen udtalte, at
»... direktiv 79/7 skal fortolkes således, at det ikke tillader medlemsstaterne efter udløbet af den i artikel 8 fastsatte gennemførelsesfrist at opretholde virkningerne af en national, tidligere lovgivning, som under visse omstændigheder udelukker gifte kvinder fra alderdomsforsikring« (
38
).
46.
Den automatiske frakendelse af en ydelse ved uarbejdsdygtighed er derfor i strid med ligebehandlingen af mænd og kvinder, såfremt der for kvinder ikke gælder samme ordning som for mænd ved samme risiko.
47.
Såfremt overgangen fra den ene til den anden ordning derimod ønskes af den ydelsesberettigede, kan der ikke være tale om nogen forskelsbehandling, forudsat at kvinden er fuldt informeret om de umiddelbare og fremtidige følger af tilkendelsen af en efterladtepension i stedet for en ydelse ved uarbejdsdygtighed.
48.
Et frivilligt afkald på ydelsen ved uarbejdsdygtighed må først gives, når den pågældende har fået klar og detaljeret oplysning om de eventuelle økonomiske følger i tilfælde af, at risikoen forværres. Selv om enkepensionen på tilkendelsestidspunktet kan være gunstigere, fordi uarbejdsdygtigheden er lav, skal den pågældende underrettes om, at ved en forværring vil ydelsen ved uarbejdsdygtighed blive justeret og eventuelt komme til at ligge højere end enkepensionen.
49.
Dette gælder så meget desto mere, hvis den ydelsesberettigede, når først hun har valgt, ikke kan anmode om overførsel til den tidligere ordning, såfremt uarbejdsdygtigheden forværres.
50.
På ovennævnte betingelser medfører eksistensen af denne valgmulighed efter min opfattelse, at en foranstaltning som den foreliggende er omfattet af forbuddet mod forskelsbehandling i direktivets artikel 4, stk. 1.
51.
I Van den Broeck-sagen (
39
) fik sagsøgeren, der var tjenestemand ved Fællesskabet, afslag på udlandstillæg med den begrundelse, at hun ved sit ægteskab var blevet statsborger i beskæftigelsesstaten. Domstolen udtalte, at
»da sagsøgerinden har valgt ikke at benytte sig af denne mulighed til at give afkald på statsborgerskabet, er der ikke i kravet om ligestilling nogen begrundelse for ikke at tage hensyn til hendes belgiske statsborgerskab ved anvendelsen af den omhandlede bestemmelse« (
40
).
52.
Sammenfattende er direktivets artikel 4, stk. 1, således til hinder for en national bestemmelse, som frakender uarbejdsdygtige enker ydelsen ved uarbejdsdygtighed og tilkender dem en enkepension, såfremt denne frakendelse sker automatisk, og som ikke gælder for mænd og medfører en indtægtsnedgang. Der foreligger dog ikke nogen overtrædelse af ligestillingsprincippet, såfremt overgangen fra den ene ordning til den anden sker efter den ydelsesberettigedes eget valg, og vedkommende af forsikringsinstitutionen har fået præcise og detaljerede oplysninger om de umiddelbare og de fremtidige følger af denne overgang, navnlig i tilfælde af, at uarbejdsdygtigheden forværres.
53.
Når overflytningen fra den ene til den anden ordning sker automatisk, er det et spørgsmål, om fællesskabsretten giver den nationale domstol mulighed for at tilsidesætte bestemmelsen om begrænsning af dobbcltydelser eller for at fortolke denne som en nedslagsbestemmclse.
54.
I den forbindelse henviser jeg til dommen i Simmenthal-sagen (
41
), hvori Domstolen udtalte, at:
»... den nationale dommer, der inden for sin kompetence har til opgave at anvende fællesskabsrettens bestemmelser, har pligt til at sikre disse reglers fulde virkning, idet han i påkommende tilfælde af egen drift skal undlade at anvende en modstridende — selv nyere — bestemmelse i national lovgivning, uden at han behøver anmode om eller afvente en forudgående ophævelse af denne bestemmelse ad lovgivningsvejen eller ved noget andet forfatningsmæssigt middel« (
42
).
55.
Domstolen antog således i dommen i Lück-sagen (
43
), at EØF-traktatens artikel 95 udelukker anvendelse af enhver nationalretlig foranstaltning, der er uforenelig med denne artikel. For så vidt angår følgerne af en sådan uforenelighed, opstillede Domstolen følgende princip:
»... Den begrænser imidlertid ikke de kompetente retters beføjelse til blandt den nationale retsordens forskellige retsmidler at vælge dem, som er egnede til at beskytte de individuelle rettigheder, som fællesskabsretten har tilstået« (
44
)
hvorefter Domstolen drager følgende konklusion:
»Når en intern afgift kun er uforenelig med artikel 95, stk. 1, ud over et vist beløb, tilkommer det således den nationale ret at afgøre, om denne ulovlighed rammer afgiften i dens helhed eller kun i det omfang, den overstiger det nævnte beløb« (
45
).
56.
Følgerne i den nationale retsorden, som forpligtelsen til at sikre fællesskabsretlige bestemmelser den fulde virkning medfører, er udelukkende undergivet de nationale domstoles kompetence.
57.
Fællesskabsretten pålægger derfor ikke nogen kumulation af ydelser og er derfor heller ikke til hinder for, at de nationale domstole, der i dette tilfælde, med forbehold af de nationale appelregler, træffer selvstændig afgørelse om at fortolke en bestemmelse om begrænsning af dobbeltydelser som artikel 32, stk. 1, indledningen og litra b), som en nedslagsbestemmelse, når dette efter den nationale lovgivning er tilladt, og denne fortolkning sikrer ligebehandling.
58.
I den forbindelse vil jeg gerne anføre, at den i Nederlandene indførte ordning sigter på ved hjælp af denne bestemmelse om begrænsning af dobbeltydelser at sikre en social minimumsindtægt i stedet for ydelsen.
59.
Domstolen har i sagen Kommissionen mod Belgien (
46
) udtalt følgende:
»Det bemærkes, at ydelsen af en sådan indkomst er en integrerende del af medlemsstaternes socialpolitik« (
47
).
60.
Domstolen antog ligeledes i Teulingdommen (
48
), at
»en sådan garanti (for et eksistensminimum), som medlemsstaterne giver ydelsesberettigede, som ellers ville være i nød, er en integrerende del af medlemsstaternes socialpolitik« (
49
).
61.
Derfor skal jeg foreslå Domstolen at kende for ret:
»1)
Fællesskabsretten er ikke til hinder for, at en national domstol fortolker artikel 26 i den internationale konvention af 19. december 1966 om borgerlige og politiske rettigheder således, at bestemmelsen fra den 23. december 1984 foreskriver ligebehandling af mænd og kvinder med hensyn til ydelser til efterladte, da dette område ikke er omfattet af anvendelsesområdet for Rådets direktiv 79/7/EØF af 19. december 1978. Den anvendte fortolkning må herved ikke stride mod traktaten eller den afledte ret.
2)
Artikel 4, stk. 1, i direktiv 79/7 er til hinder for, at uarbejdsdygtige enker efter en national bestemmelse fratages den for uarbejdsdygtigheden tilkendte ydelse, efter at de er tilkendt en enkepension, såfremt fratagelsen sker automatisk, ikke gælder for enkemænd, der har fået tilkendt en ydelse ved uarbejdsdygtighed, og har eller kan medføre en indtægtsnedgang. Der foreligger dog ikke forskelsbehandling på grundlag af køn som omhandlet i denne bestemmelse, når overgangen fra den ene til den anden ordning sker på den ydelsesberettigedes foranledning, og vedkommende af forsikringsinstitutionen tydeligt og detaljeret er blevet oplyst om de umiddelbare og fremtidige følger af denne overgang, navnlig i tilfælde af forværret uarbejdsdygtighed.
3)
Den nationale domstol, der skal anvende bestemmelserne i direktiv 79/7, skal inden for direktivets anvendelsesområde påse, at princippet om ligebehandling gradvis får fuld virkning. I den forbindelse skal domstolen om nødvendigt undlade anvendelsen af en national bestemmelse, der er i strid med dette. Ingen bestemmelser i fællesskabsretten er til hinder for, at en national bestemmelse forbyder sammenlægning af to ydelser, der begge har til formål at sikre den pågældende en social minimumsindtægt som erstatning for ydelsen.«
(
*1
) – Originalsprog: fransk.
(
1
) – Sag C-338/91, forslag lil afgorelsc af 31.3.1993.
(
2
) – Danmarks Traktater 1976, nr. 30, s. 154.
(
3
) – Rådets direktiv af 19.12.1978 om gradvis gcnncmforelse af princippet om ligebehandling af mænd og kvinder med hen syn til social sikring (EFT 1979 L 6, s. 24).
(
4
) – Jf., med hensyn til en mere udtømmende rcdcgorelse, retsmodcrapporten, I — Taktiske omstændigheder og retsforhandlinger.
(
5
) – Sociale Verzekeringsbank's forgænger.
(
6
) – S. 24 i den franske oversættelse af den nederlandske regerings indlæg.
(
7
) – Forelæggelseskendelsen, s. 9.
(
8
) – Dom af 16-3 1977, sag 68/76. Kommissionen mod Frankng, Sml. s. 515.
(
9
) – G Isaac, Droit communautaire general, 3. udgave, Masson.
(
10
) – S. 39.
(
11
) – At del skal ske gradvis, er udtrykkelig nævnt i den anden betragtning til direktivet, hvorefter »princippet om hgebe handling pi det sociale omrade i forste række [har] indfores i de lovbestemte ordninger, der yder beskyttelse ved syg dom, invaliditet, alderdom, arbejdsulykker og erhvervssyg domme saml ved arbcjdslosbed, og i bestemmelserne om social bistand, såfremt disse supplerer eller træder i siedet for ovennævnte ordninger«.
(
12
) – Dom af 15.6.1978. sag 149/77, Sml. s. 1365
(
13
) – Præmis 19,
(
14
) – Præmis 26.
(
15
) – Præmis 32.
(
16
) – Dom af 26.2.1986, sag 151/84, Sml. s. 703.
(
17
) – Præmis 35.
(
18
) – Dom af 16.2.1982, sag 19/81, Sml. s. 555.
(
19
) – Præmis 13.
(
20
) – Præmis 14.
(
21
) – Dom af 14.5.1974, sag 4/73, Mold. Sml. s. 491.
(
22
) – Dom at 28.10.1975, sag 36/75. Rutili, Sml. s. 1219.
(
23
) – Dom at 18 10.1989, sag 374/87, Smi. s. 3283, præmis 31.
(
24
) – Dom af 11.7.1985, forenede sager 60/84 og 61/84, Sml. s. 2605.
(
25
) – Præmis 26.
(
26
) – Dom a( 18.6.1991, sag C-260/89. Sml. I, s. 2925. præmis 42.
(
27
) – Domaf 4.10.1991. sag C-159/90, Sml. I, s. 4685. præmis 31.
(
28
) – Forelæggelseskendelsen, s. 11 og 12.
(
29
) – Forelæggelseskendelsen, s. 11.
(
30
) – S. 22 i den franske oversættelse af den nederlandske regerings indlæg.
(
31
) – Dom af 26.2.1986, sag 151/84, nævnt ovenfor, præmis 35.
(
32
) – Dom af 15.5.1986, sag 222/84, Sml. s. 1651.
(
33
) – Pramis 38.
(
34
) – Dom af 21 11.1990, sag C-373/89, Integrity. Sml. I. s 4243, præmis 13.
(
35
) – Dom al 21,3 1987, sa g
286/85. Sml. s 1453.
(
36
) – Præmis 18.
(
37
) – Dom af 11.7.1991, forenede sager C-87/90, C-88/90 og C-89/90, Sml. I, s. 3757.
(
38
) – Præmis 30.
(
39
) – Dom af 20.2.1975, sag 37/74, Sml. s. 235.
(
40
) – Præmis 14.
(
41
) – Dom af 9.3.1978, sag 106/77, Sml. s. 629.
(
42
) – Præmis 24.
(
43
) – Dom af 4.4.1968, sag 34/67, Sml. 1965-1968. s. 515, org ref.: Rec. s. 359.
(
44
) – S. 516.
(
45
) – S. 516.
(
46
) – Dom af 7.5.1991, sag C-229/89, Sml. I, s. 2205.
(
47
) – Præmis 21.
(
48
) – Dom af 11.6.1987, sag 30/85, Sml. s. 2497.
(
49
) – Præmis 16.