62024TO0509(01)
RETTENS KENDELSE (Sjette Afdeling)
6. juni 2025 (
*1
)
»Forstærket samarbejde om oprettelse af Den Europæiske Anklagemyndighed – skrivelser fra den europæiske delegerede anklager – artikel 42, stk. 1-3, i forordning (EU) 2017/1939 – manglende kompetence«
I sag T-509/24,
Research Investments s. r. o., Zákolany (Den Tjekkiske Republik),
Areál Zákolany s. r. o., Zákolany,
Simon Cihelník, Krupka (Den Tjekkiske Republik),
ved advokat J. Mašek,
sagsøgere,
mod
Den Europæiske Anklagemyndighed ved L. De Matteis og E. Farhat, som befuldmægtigede,
sagsøgt,
har
RETTEN (Sjette Afdeling),
sammensat af afdelingsformanden, M.J. Costeira, og dommerne M. Kancheva og P. Zilgalvis (refererende dommer),
justitssekretær: V. Di Bucci,
under henvisning til kendelse af 17. marts 2025, Research Investments m.fl. mod Den Europæiske Anklagemyndighed (T-509/24 R, ikke trykt i Sml., EU:T:2025:310),
og på grundlag af den skriftlige forhandling, navnlig:
–
stævningen, der blev indleveret til Rettens Justitskontor den 1. oktober 2024,
–
den indsigelse om, at sagen bør afvises, og at Retten savner kompetence, som Den Europæiske Anklagemyndighed har fremsat ved særskilt dokument indleveret til Rettens Justitskontor den 11. december 2024,
–
sagsøgernes bemærkninger til indsigelsen om, at sagen bør afvises, og at Retten savner kompetence indleveret til Rettens Justitskontor den 7. januar 2025,
afsagt følgende
Kendelse
1
Med søgsmål anlagt i henhold til artikel 263 TEUF har sagsøgerne, Research Investments s. r. o., Areál Zákolany s. r. o. og Simon Cihelník, nedlagt påstand om annullation af de tre skrivelser fra den tjekkiske europæiske delegerede anklager af 1. og 15. august 2024 (herefter samlet »de anfægtede skrivelser«), hvorved sidstnævnte besvarede de skrivelser med overskriften »Opfordring til at handle i henhold til artikel 265 TEUF (og artikel 263 TEUF)«, som sagsøgerne havde fremsendt til Den Europæiske Anklagemyndighed.
Tvistens baggrund
2
Efter Den Europæiske Anklagemyndigheds efterforskning vedrørende angivelige lovovertrædelser i form af svig med tilskud, skade på Den Europæiske Unions finansielle interesser og hvidvask af penge blev sagsøgerne ved afgørelse truffet af den tjekkiske europæiske delegerede anklager tiltalt den 24. juni 2022, og sagen blev indbragt for den stedligt kompetente ret, nemlig Krajský soud v Praze (den regionale ret i Prag, Den Tjekkiske Republik), den 28. juni 2022. Denne sag har nr. 3 T 30/2022.
3
Sagens behandling blev indledt den 5. december 2022 og har været i gang siden da.
4
Den 1. og den 14. august 2024 sendte sagsøgerne tre skrivelser med overskriften »Opfordring til at handle i henhold til artikel 265 TEUF (og artikel 263 TEUF)« til Den Europæiske Anklagemyndighed. Ved disse skrivelser anførte sagsøgerne, at Den Europæiske Anklagemyndighed ikke havde kompetence til at efterforske den i præmis 2 ovenfor nævnte sag, og at alle dens proceduremæssige retsakter var ugyldige. De opfordrede desuden Den Europæiske Anklagemyndighed til at handle i overensstemmelse med artikel 22, stk. 1 og 3, artikel 25, stk. 3, litra a), og artikel 39 i Rådets forordning (EU) 2017/1939 af 12. oktober 2017 om gennemførelse af et forstærket samarbejde om oprettelse af Den Europæiske Anklagemyndighed (EUT 2017, L 283, s. 1) ved at vedtage en afgørelse om henlæggelse af sagen eller om afbrydelse af proceduren, idet de i modsat fald så sig nødsaget til at indbringe sagen for Retten i henhold til artikel 265 TEUF eller anvende proceduren i artikel 263 TEUF.
5
Ved de anfægtede skrivelser meddelte den tjekkiske europæiske delegerede anklager sagsøgerne, at han anså deres skrivelser, som er nævnt i præmis 4 ovenfor, for at udgøre et element i deres forsvar i forbindelse med den straffesag, der verserer for Krajský soud v Praze (den regionale ret i Prag), og at de af denne grund ville blive fremsendt til denne ret. Den tjekkiske europæiske delegerede anklager mindede ligeledes om, at de nationale domstole allerede havde behandlet sagsøgernes indsigelser vedrørende Den Europæiske Anklagemyndigheds kompetence i den pågældende sag. Den nævnte anklager anførte endvidere, at artikel 265 TEUF og artikel 263 TEUF som følge af de regler, der gælder for domstolskontrol af Den Europæiske Anklagemyndigheds proceduremæssige retsakter, ikke fandt anvendelse i den pågældende sag.
6
I de skrivelser af 15. august 2024, der blev fremsendt til Research Investments og Areál Zákolany, og som blev meddelt den 19. august 2024, henledte den tjekkiske europæiske delegerede anklager i øvrigt opmærksomheden på forbindelsen mellem forordning 2017/1939 og artikel 3 i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv (EU) 2017/1371 af 5. juli 2017 om strafferetlig bekæmpelse af svig rettet mod Den Europæiske Unions finansielle interesser (EUT 2017, L 198, s. 29), som definerer svig til skade for Unionens finansielle interesser, og på Den Tjekkiske Republiks meddelelse i henhold til artikel 117 i forordning 2017/1939 i forbindelse med spørgsmålet om Den Europæiske Anklagemyndigheds såkaldte »direkte« kompetence til at undersøge de lovovertrædelser, som den nævnte meddelelse vedrørte.
Parternes påstande
7
Sagsøgerne har nedlagt følgende påstande:
–
De anfægtede skrivelser annulleres.
–
Det fastslås, at Den Europæiske Anklagemyndighed tilsidesatte EU-retten, idet den under efterforskningen og på stadiet for retsforfølgningen for den nationale domstol i strid med lovreglerne undlod at afstå fra at udøve sin kompetence i forbindelse med retsforfølgningen af sagsøgerne i overensstemmelse med artikel 25, stk. 3, litra a), i forordning 2017/1939, og at alle Den Europæiske Anklagemyndigheds proceduremæssige retsakter i den foreliggende sag af denne grund er ugyldige.
–
Det fastslås, at Den Europæiske Anklagemyndighed tilsidesatte EU-retten, for så vidt som den på tidspunktet for retsforfølgningen af sagsøgerne for den nationale domstol i strid med lovreglerne undlod at henlægge sagen eller afbryde proceduren i overensstemmelse med artikel 39 i forordning 2017/1939, hvorfor Den Europæiske Anklagemyndigheds afgørelse om at videreføre sagen for den nationale domstol er ugyldig.
–
Den Europæiske Anklagemyndighed tilpligtes at betale sagsomkostningerne.
8
Den Europæiske Anklagemyndighed har med sin formalitetsindsigelse og indsigelse mod Rettens kompetence nedlagt følgende påstande:
–
Sagen afvises, da den ikke kan realitetsbehandles, eller da Retten savner kompetence.
–
Sagsøgerne tilpligtes at betale sagsomkostningerne.
9
Som svar på indsigelsen om, at sagen bør afvises, og at Retten savner kompetence, har sagsøgerne nedlagt påstand om, at denne indsigelse forkastes.
Retlige bemærkninger
10
I henhold til artikel 130, stk. 1 og 7, i Rettens procesreglement kan Retten efter anmodning fra sagsøgte træffe beslutning om, hvorvidt sagen bør afvises, eller hvorvidt Retten savner kompetence, uden at indlede behandlingen af sagens realitet. I den foreliggende sag, hvor Den Europæiske Anklagemyndighed har anmodet om, at der tages stilling til, om sagen bør afvises, og til, om Retten savner kompetence, finder Retten, at sagen er tilstrækkeligt oplyst ved sagsakterne, og den har besluttet at træffe afgørelse om denne anmodning uden at fortsætte sagens behandling.
11
Den Europæiske Anklagemyndighed har til støtte for sin indsigelse om, at sagen bør afvises, og at Retten savner kompetence, fremsat to afvisningsgrunde, hvoraf den første vedrører den omstændighed, at søgsmålet ikke er rettet mod en retsakt, der har retsvirkning over for tredjemand, og hvoraf den anden vedrører Rettens manglende kompetence. Det er hensigtsmæssigt at indlede undersøgelsen med denne sidstnævnte afvisningsgrund.
12
Med den anden afvisningsgrund har Den Europæiske Anklagemyndighed i det væsentlige gjort gældende, at Retten ikke har kompetence til at kontrollere lovligheden af de anfægtede skrivelser i overensstemmelse med artikel 42, stk. 1, i forordning 2017/1939, som tillægger de nationale domstole denne kompetence. Den Europæiske Anklagemyndighed har ligeledes gjort gældende, at sagsøgernes anden og tredje påstand skal afvises, da Retten savner kompetence til at påkende dem, for så vidt som der ikke findes noget retsmiddel, som gør det muligt for Unionens retsinstanser at tage stilling i form af en generel udtalelse eller principerklæring.
13
Sagsøgerne har bestridt den anden afvisningsgrund. De har indledningsvis anmodet Retten om at kontrollere, om indsigelsen om, at sagen bør afvises, og at Retten savner kompetence, er fremsat inden for den frist, der er fastsat i procesreglementets artikel 81, stk. 1. Med hensyn til den første påstand har de gjort gældende, at Den Europæiske Unions Domstol i henhold til artikel 267, stk. 1, litra b), TEUF og procesreglementets artikel 127 er den eneste, der har kompetence til at træffe afgørelse om annullation af retsakter udstedt af Unionens institutioner. Endvidere udgør de anfægtede skrivelser »afgørelser om henlæggelse af en sag sui generis«. Det tilkommer således Retten at kontrollere lovligheden af de anfægtede skrivelser i overensstemmelse med en »bred« fortolkning af artikel 42, stk. 3, i forordning 2017/1939. Retten har desuden kompetence til at påkende den anden og den tredje påstand, eftersom Retten, såfremt sagen behandles, er forpligtet til at anlægge en bred fortolkning af forordning 2017/1939, hvad enten det er ud fra et processuelt synspunkt med hensyn til søgsmålets antagelse til realitetsbehandling eller med henblik på en eventuel afgørelse om sagens realitet.
14
Det skal indledningsvis fastslås, at Den Europæiske Anklagemyndighed har fremsat indsigelsen om, at sagen bør afvises, og at Retten savner kompetence, inden for fristen for indgivelse af en sådan indsigelse. Det fremgår nemlig af sagsakterne, at stævningen blev forkyndt for Den Europæiske Anklagemyndighed den 10. oktober 2024, og at sidstnævnte fremsatte indsigelsen om, at sagen bør afvises, og at Retten savner kompetence, ved særskilt dokument indleveret til Rettens Justitskontor den 11. december 2024. Indsigelsen om, at sagen bør afvises, og at Retten savner kompetence, blev således indleveret til Rettens Justitskontor inden for den frist på to måneder, der er fastsat i procesreglementets artikel 81, stk. 1, forlænget med den i procesreglementets artikel 60 fastsatte afstandsfrist.
15
I henhold til artikel 86, stk. 3, TEUF fastsætter forordningen om oprettelse af Den Europæiske Anklagemyndighed bl.a. regler om domstolskontrol med de proceduremæssige foranstaltninger, som den træffer under udøvelsen af sit hverv.
16
Det skal i denne forbindelse bemærkes, at den procedure, som lovgiver har indført med henblik på at sikre kontrollen med Den Europæiske Anklagemyndigheds retsakter, er en sui generis-procedure. Det fremgår af 88. betragtning til forordning 2017/1939, at formålet med denne procedure er at sikre effektive retsmidler i overensstemmelse med artikel 19, stk. 1, andet afsnit, TEU (jf. kendelse af 15.12.2023, Stan mod Den Europæiske Anklagemyndighed, T-103/23, EU:T:2023:871, præmis 25 og den deri nævnte retspraksis).
17
Domstolskontrollen af Den Europæiske Anklagemyndigheds proceduremæssige retsakter er fastsat i artikel 42 i forordning 2017/1939. Den nævnte forordnings artikel 42, stk. 1, bestemmer således, at proceduremæssige retsakter vedtaget af Den Europæiske Anklagemyndighed, der skal have retsvirkning over for tredjemand, underkastes domstolskontrol ved de kompetente nationale domstole i overensstemmelse med de krav og procedurer, der er fastlagt i national ret. I samme forordnings artikel 42, stk. 2, præciseres det, at Den Europæiske Unions Domstol i overensstemmelse med artikel 267 TEUF har kompetence til at afgøre præjudicielle spørgsmål om gyldigheden af Den Europæiske Anklagemyndigheds proceduremæssige retsakter, for så vidt som et sådant spørgsmål om gyldighed rejses ved en ret i en af medlemsstaterne direkte på grundlag af EU-retten, om fortolkningen eller gyldigheden af bestemmelser i EU-retten, herunder forordning 2017/1939, og om fortolkningen af denne forordnings artikel 22 og 25 for så vidt angår en eventuel kompetencekonflikt mellem Den Europæiske Anklagemyndighed og de kompetente nationale myndigheder (kendelse af 15.12.2023, Stan mod Den Europæiske Anklagemyndighed, T-103/23, EU:T:2023:871, præmis 26).
18
Artikel 42, stk. 3 og 8, i forordning 2017/1939 bestemmer udtrykkeligt, at Unionens retsinstanser i overensstemmelse med artikel 263 TEUF udelukkende har kompetence i forbindelse med Den Europæiske Anklagemyndigheds afgørelser om at henlægge en sag, der påvirker de registreredes rettigheder i henhold til kapitel VIII i forordning 2017/1939, og afgørelser truffet af Den Europæiske Anklagemyndighed, der ikke er proceduremæssige retsakter, såsom Den Europæiske Anklagemyndigheds afgørelser vedrørende retten til aktindsigt i dokumenter, eller afgørelser om afskedigelse af europæiske delegerede anklagere, der vedtages i henhold til artikel 17, stk. 3, i denne forordning, eller andre administrative afgørelser (kendelse af 15.12.2023, Stan mod Den Europæiske Anklagemyndighed, T-103/23, EU:T:2023:871, præmis 27).
19
Med hensyn til artikel 42, stk. 1 og 2, i forordning 2017/1939 er det blevet fastslået, at affattelsen af disse bestemmelser på ingen måde var tvetydig, idet de tildelte de nationale domstole enekompetence til at pådømme proceduremæssige retsakter vedtaget af Den Europæiske Anklagemyndighed, der skulle have retsvirkning over for tredjemand, bortset fra de i denne forordnings artikel 42, stk. 3, omhandlede undtagelser og visse afgørelser vedtaget af Den Europæiske Anklagemyndighed omhandlet i samme forordnings artikel 42, stk. 8, og at Den Europæiske Unions Domstol alene efter indbringelse af præjudicielle spørgsmål tager stilling til gyldigheden af disse retsakter i lyset af de EU-retlige bestemmelser samt fortolkningen eller gyldigheden af bestemmelserne i forordning 2017/1939 (kendelse af 15.12.2023, Stan mod Den Europæiske Anklagemyndighed, T-103/23, EU:T:2023:871, præmis 31).
20
I den foreliggende sag skal det fremhæves, således som det fremgår af præmis 5 ovenfor, at den europæiske delegerede anklager i de anfægtede skrivelser anførte, at han anså de skrivelser med overskriften »Opfordring til at handle«, der var blevet sendt til ham, for at udgøre et element i sagsøgernes forsvar i forbindelse med den straffesag, der verserer for Krajský soud v Praze (den regionale ret i Prag), og at han af denne grund ville fremsende dem til denne ret.
21
Det følger heraf, at de anfægtede skrivelser ikke, end ikke implicit, kan anses for afgørelser om henlæggelse af sagen som omhandlet i artikel 39 i forordning 2017/1939, og at Retten følgelig ikke har kompetence til at kontrollere deres lovlighed i henhold til denne forordnings artikel 42, stk. 3.
22
Sagsøgernes argumentation vedrørende en bred fortolkning af artikel 42, stk. 3, i forordning 2017/1939, hvoraf det fremgår, at de anser de anfægtede skrivelser for »afgørelser om henlæggelse af en sag sui generis«, rejser ikke tvivl om denne konklusion.
23
Det skal i denne forbindelse bemærkes, at det ifølge fast retspraksis kun er muligt at anlægge en bred fortolkning, for så vidt som den er forenelig med ordlyden af den omhandlede bestemmelse, og at selv princippet om, at en fortolkning skal være forenelig med trinhøjere bindende retsregler, ikke kan tjene som grundlag for en fortolkning af national ret, der er contra legem (jf. kendelse af 15.12.2023, Stan mod Den Europæiske Anklagemyndighed, T-103/23, EU:T:2023:871, præmis 30 og den deri nævnte retspraksis).
24
Selv hvis det antages, at de anfægtede skrivelser svarede til afgørelser om henlæggelse sui generis, hvilket ikke er godtgjort i den foreliggende sag, ville den »brede« fortolkning af artikel 42, stk. 3, i forordning 2017/1939, som sagsøgerne har forfægtet, føre til, at retsakter, der ikke hører ind under de tilfælde, der er omhandlet i artikel 39 i forordning 2017/1939, kvalificeres som »afgørelser om henlæggelse sui generis«, hvilket ville være til skade for den ordning for domstolskontrol, der er fastsat i artikel 42, og som er nævnt i præmis 17-19 ovenfor.
25
Det følger af det ovenstående, at den første påstand skal afvises, da Retten savner kompetence.
26
Det skal i øvrigt fastslås, at sagsøgerne med deres anden og tredje påstand i det væsentlige sigter mod at få Retten til at fastslå, at Den Europæiske Anklagemyndighed har tilsidesat visse EU-retlige bestemmelser. I den forbindelse er det tilstrækkeligt at bemærke, at der ikke findes noget retsmiddel i Unionens tvistemålssystem, som gør det muligt for Unionens retsinstanser at tage stilling i form af en generel udtalelse eller principerklæring, og at Retten ikke har kompetence til at afsige deklaratoriske domme i forbindelse med lovlighedskontrol på grundlag af artikel 263 TEUF (jf. kendelse af 19.11.2020, Buxadé Villalba m.fl. mod Parlamentet, T-32/20, ikke trykt i Sml., EU:T:2020:552, præmis 64 og den deri nævnte retspraksis).
27
Den anden og den tredje påstand skal således afvises, da Retten savner kompetence.
28
Henset til samtlige ovenstående betragtninger skal Den Europæiske Anklagemyndigheds anden afvisningsgrund tages til følge, og det foreliggende søgsmål afvises, da Retten savner kompetence, uden at det er fornødent at undersøge den første afvisningsgrund.
Sagsomkostninger
29
I henhold til procesreglementets artikel 134, stk. 1, pålægges det den tabende part at betale sagsomkostningerne, hvis der er nedlagt påstand herom. Da sagsøgerne har tabt sagen, tilpligtes de at betale sagsomkostningerne, herunder omkostningerne i forbindelse med sagen om foreløbige forholdsregler, i overensstemmelse med Den Europæiske Anklagemyndigheds påstand herom.
På grundlag af disse præmisser
udtaler og bestemmer
RETTEN (Sjette Afdeling):
1)
Sagen afvises, da Retten savner kompetence.
2)
Research Investments s. r. o., Areál Zákolany s. r. o. og Simon Cihelník betaler sagsomkostningerne, herunder omkostningerne i forbindelse med sagen om foreløbige forholdsregler.
Således bestemt i Luxembourg den 6. juni 2025.
V. Di Bucci
Justitssekretær
M.J. Costeira
Afdelingsformand
(
*1
) – Processprog: tjekkisk.