61995CC0352_DA
Generaladvokatens forslag til afgørelse
Generaladvokatens forslag til afgørelse
1 Denne sag, som er forelagt i form af en anmodning om praejudiciel afgoerelse fra Tribunal de commerce de Pontoise, rejser spoergsmaal om princippet om konsumption af en varemaerkeindehavers rettigheder i henhold til faellesskabsretten.
De faktiske omstaendigheder og de forelagte spoergsmaal
2 Der findes meget faa oplysninger i forelaeggelsesdommen. De faktiske omstaendigheder, som fremstilles i dommen, er foelgende.
3 I juni 1994 afgav et selskab ved navn Jean Bourdon SA (herefter »Jean Bourdon«) en bestilling til et selskab ved navn Phytheron International SA (herefter »Phytheron«) paa 3 000 liter Previcur N, et pesticid fremstillet af propamocarb hydrochlorid, som var blevet indfoert fra Tyskland til Frankrig, men kom fra Tyrkiet. Ifoelge forelaeggelsesdommen er det »ikke bestridt, at dette produkt stammer fra det tyske selskab Schering, et datterselskab i den tyske kemiske koncern Hoechst, som fremstiller det naevnte produkt i et andet datterselskab i Tyrkiet og indfoerer det til Tyskland«.
4 Foer leveringen annullerede Jean Bourdon bestillingen. Det fremgaar af forelaeggelsesdommen, at Jean Bourdon gjorde gaeldende, at indfoersel til Frankrig af plantebeskyttelsesprodukter med oprindelse i tredjelande var ulovlig i Frankrig uden tilladelse fra varemaerkeindehaveren, at der, saa vidt selskabet vidste, ikke forelaa nogen saadan tilladelse, og at hvis det koebte produkterne, ville det udsaette sig for et soegsmaal fra varemaerkeindehaveren for kraenkelse af dennes varemaerke. Phytheron anlagde derefter sag mod Jean Bourdon og kraevede erstatning for retsstridig ophaevelse af kontrakten.
5 Ifoelge den nationale domstol er det efter fransk ret kun indehaveren af varemaerket eller dennes licenstager, der kan markedsfoere en vare, som baerer et varemaerke, der er registreret i Frankrig. Jean Bourdon har gjort gaeldende, at da markedsfoeringen af varen ikke var blevet godkendt af indehaveren af varemaerket eller dennes licenstager, var den foelgelig retsstridig, og at forpligtelsen til at koebe disse varer derfor ikke kunne gennemtvinges. Phytheron gjorde imidlertid gaeldende, at faellesskabsretten har forrang for enhver modstridende national lov, og at naar en vare lovligt er indfoert til og bragt i omsaetning i en medlemsstat (i dette tilfaelde Tyskland), kan den ifoelge faellesskabsretten bevaege sig frit inden for Det Europaeiske Faellesskab (og saaledes i Frankrig). Ifoelge forelaeggelsesdommen haevdede Phytheron, at varen, »som selskabet ikke bestrider er fremstillet i Tyrkiet, naar den indfoeres i Tyskland, erhverver ret til fri omsaetning dér i henhold til ordningen med international konsumption«. Den nationale domstol giver ingen yderligere forklaring af parternes argumenter eller af anvendelsen af disse argumenter paa de faktiske omstaendigheder.
6 Da den nationale domstol fandt, at en afgoerelse af tvisten afhang af fortolkningen af faellesskabsbestemmelserne om princippet om fri bevaegelighed for varer, der baerer varemaerker, forelagde den Domstolen foelgende spoergsmaal til praejudiciel afgoerelse:
»1) Kan en vare, hvis varemaerke er beskyttet, og som er koebt lovligt af en erhvervsdrivende fra en medlemsstat A i en medlemsstat B, hvor den er godkendt og markedsfoert under samme varemaerke, lovligt indfoeres fra medlemsstat B og markedsfoeres i medlemsstat A, naar der er tale om:
- en aegte vare, som ikke er blevet underkastet nogen forarbejdning
- hvis emballage ikke er blevet aendret, bortset fra at der paa etiketten er tilfoejet nogle bemaerkninger, som skal opfylde kravene i medlemsstat A's lovgivning
- naar den ligeledes er godkendt i medlemsstat A?
2) Er et forbud i henhold til medlemsstat A's lovgivning om varemaerkeret i strid med bestemmelserne i traktatens artikel 30?«
7 Sagt i korthed tyder oplysningerne i forelaeggelsesdommen og den maade, spoergsmaalene er affattet paa, saaledes paa, at den faktiske situation var som foelger. Produktet Previcur N »har (havde) oprindelse« i det tyske selskab Schering (som formodentlig derfor var indehaver af varemaerket Previcur N i Tyskland). Schering fremstillede imidlertid ikke selv produktet. I stedet blev det fremstillet i Tyrkiet af et selskab i samme koncern som Schering. Det blev dernaest indfoert til (og efter min mening indebaerer dette, at det ogsaa blev markedsfoert i) Tyskland af Schering (eller i hvert fald af et selskab i samme koncern). Phytheron koebte en vis maengde af produktet og indfoerte det fra Tyskland til Frankrig. Det indgik en kontrakt med Jean Bourdon om salg af 3 000 liter af det indfoerte produkt. Jean Bourdon annullerede imidlertid sin bestilling, fordi selskabet frygtede, at indehaveren af varemaerket Previcur N i Frankrig ville modsaette sig markedsfoering af produktet i Frankrig.
8 Der gives ingen detaljerede oplysninger om selskabernes koncernstruktur. Det synes dog implicit, at baade Schering og Hoechst-koncernens tyrkiske datterselskab paa det relevante tidspunkt var under kontrol af Hoechst-koncernens moderselskab. Det synes ogsaa at vaere implicit, at indehaveren af varemaerket i Frankrig var enten Schering eller et datterselskab af Schering under moderselskabets kontrol.
9 Kommissionen har anfoert, at det ikke er helt klart, om netop det paagaeldende vareparti (dvs. de 3 000 liter) blev indfoert til Faellesskabet (Tyskland) af et medlem af Hoechst-koncernen, eller om det blev indfoert af en tredjemand, og at Hoechst-koncernen blot indfoerte andre partier. Selv om der i forelaeggelsesdommen imidlertid henvises til princippet om international konsumption af rettigheder - som gaar ud paa, at hvis indehaveren af et varemaerke samtykker i markedsfoering af sine varer i noget andet land, kan han ikke modsaette sig, at en tredjemand efterfoelgende indfoerer disse varer - er der ingen antydning i de faktiske omstaendigheder, der anfoeres i forelaeggelsesdommen, af, at andre end Hoechst-koncernen indfoerte det paagaeldende parti til Faellesskabet. Efter min opfattelse maa det derfor antages paa grundlag af forelaeggelsesdommen, at det paagaeldende parti blev indfoert til Faellesskabet af indehaveren af varemaerket eller i hvert fald af et datterselskab under samme samlede kontrol.
10 Efter sin forelaeggelsesdom har den nationale ret givet en skriftlig fremstilling af en noget anden version af de faktiske omstaendigheder. Den anfoerte, at de paagaeldende produkter blev forhandlet lovligt i Tyskland alene af den grund, at dette land fulgte ordningen med international konsumption af maerkeindehaverens rettigheder, hvilket saaledes indebar, at de paagaeldende varer faktisk var blevet indfoert af en tredjemand. Desuden har Phytheron fremfoert yderligere bemaerkninger i sit indlaeg, som delvis er i strid med og delvis supplerer forelaeggelsesdommen. Phytheron har navnlig anfoert, at selskabet erhvervede det paagaeldende vareparti fra et selskab ved navn Chembico GmbH, som havde koebt varerne i Tyrkiet af Hoechst-koncernens tyrkiske datterselskab.
11 Baade den efterfoelgende skrivelse fra den nationale ret og Phytheron's indlaeg tyder saaledes paa, at i hvert fald det paagaeldende vareparti kan vaere blevet bragt i omsaetning i Faellesskabet uden varemaerkeindehaverens udtrykkelige samtykke. Hvis dette er tilfaeldet, opstaar der saa det spoergsmaal, om varemaerkeindehaveren, saafremt varer er i fri omsaetning i en medlemsstat, alene fordi denne stat anvender princippet om international konsumption af rettigheder, paa grundlag af sine varemaerkerettigheder i disse andre stater kan forhindre, at saadanne varer bringes i omsaetning i andre medlemsstater, og om det ved afgoerelsen heraf er relevant, at mens indehaveren af varemaerket ikke havde givet samtykke til, at netop dette specielle vareparti blev indfoert til Faellesskabet, havde han dog givet samtykke til indfoersel af andre partier.
12 Efter min opfattelse maa det imidlertid laegges til grund, at de faktiske omstaendigheder er saaledes, som de er fremstillet i forelaeggelsesdommen. De oplysninger, der gives, og de spoergsmaal, der rejses i forelaeggelsesbeslutninger, skal ikke blot vaere saaledes, at de saetter Domstolen i stand til at give et hensigtsmaessigt svar, men ogsaa saaledes, at de giver medlemsstaternes regeringer samt andre beroerte parter mulighed for at afgive indlaeg i henhold til artikel 20 i EF-statutten for Domstolen (1). I naervaerende sag havde de ikke lejlighed til at afgive skriftlige indlaeg vedroerende de faktiske omstaendigheder, som de blev fremstillet i den efterfoelgende skrivelse fra den nationale ret og Phytheron's indlaeg. Da sagsoegte i den nationale sag, Jean Bourdon, ydermere ikke har afgivet indlaeg, er det ikke klart, om der er enighed om de faktiske omstaendigheder, saaledes som Phytheron har fremstillet dem. Det maa derfor laegges til grund, at de faktiske omstaendigheder og spoergsmaalene er saaledes, som de er fremstillet i punkt 3-9 ovenfor.
Formaliteten
13 Den franske regering har anfoert, at forelaeggelsesdommen maa afvises, fordi oplysningerne deri er ufuldstaendige. Den har gjort gaeldende, at det ikke anfoeres i dommen, hvem der er indehaver af varemaerket Previcur N, om de paagaeldende varer blev bragt i omsaetning i Tyskland af varemaerkets indehaver eller med hans samtykke, og hvad der faktisk menes med henvisningen i det foerste forelagte spoergsmaal til tilfoejelse af nogle bemaerkninger, som skal opfylde kravene i den medlemsstats lovgivning, til hvilken varerne blev indfoert.
14 Som jeg tidligere har naevnt, mener jeg imidlertid, at det fremgaar implicit af forelaeggelsesdommen, at varemaerket i baade Tyskland og Frankrig indehaves inden for Hoechst-koncernen, og at indehaveren af varemaerket eller et andet selskab i denne koncern bragte varerne i omsaetning i Tyskland. Af grunde, som jeg vil droefte i det foelgende, (2) er dette tilstraekkelige oplysninger om, hvem der er indehaver af varemaerket. Endvidere er det blevet fremfoert, at de bemaerkninger, der tilfoejes paa etiketten, kunne paavirke varemaerkeindehaverens rettigheder, saaledes at jeg ikke mener, at flere oplysninger om disse bemaerkningers art er noedvendige.
15 I betragtning af de oplysninger, som senere er givet i den nationale rets skrivelse, kunne det ogsaa indvendes, at en afgoerelse af de spoergsmaal, som den nationale domstol har rejst i forelaeggelsesdommen, ikke er noedvendig for afgoerelsen af tvisten (3). Oplysningerne i denne skrivelse er imidlertid ikke tilstraekkeligt klare til, at det kan siges med nogen sikkerhed, at dette er tilfaeldet. Efter min opfattelse kan forelaeggelsesdommen derfor ikke afvises.
De relevante retsregler
16 Som anfoert i begyndelsen drejer denne sag sig om princippet om konsumption af varemaerkerettigheder; altsaa det veletablerede princip om, at indehaveren af et varemaerke, som er beskyttet af en medlemsstats lovgivning, som en generel regel ikke under henvisning til denne lovgivning kan modsaette sig, at en vare, som blev bragt i omsaetning i en anden medlemsstat af ham eller med hans samtykke, indfoeres eller bringes i omsaetning (4).
17 Skoent den nationale rets spoergsmaal er udformet i vendinger taget fra traktatens artikel 30, er princippet om konsumption af varemaerkerettigheder nu fastslaaet i artikel 7 i Raadets direktiv 89/104/EOEF (»varemaerkedirektivet«) (5). Denne artikel var baseret paa Domstolens tidligere praksis vedroerende artikel 30 og 36 og bestemmer foelgende:
»1) De til varemaerket knyttede rettigheder giver ikke indehaveren ret til at forbyde brugen af maerket for varer, som af indehaveren selv eller med dennes samtykke er markedsfoert inden for Faellesskabet under dette maerke.
2) Stk. 1 finder ikke anvendelse, saafremt skellig grund berettiger indehaveren til at modsaette sig fortsat markedsfoering af varerne, isaer i tilfaelde, hvor disses tilstand er aendret eller forringet, efter at de er markedsfoert.«
Artikel 7 blev gennemfoert i fransk ret ved artikel 15 III i lov nr. 91-7 af 4. januar 1991 (6).
18 Som Domstolen fastslog i sin nylige dom i sagen Bristol-Myers Squibb m.fl. (7), indeholder varemaerkedirektivets artikel 7 »en fuldstaendig regulering af spoergsmaalet om konsumption af varemaerkeretten, for saa vidt angaar produkter, der er markedsfoert inden for Faellesskabet«. »Direktivet skal imidlertid ... fortolkes paa baggrund af traktatens regler om frie varebevaegelser, herunder artikel 36« (8).
19 Som Domstolen forklarede i dommen i sagen IHT Internationale Heiztechnik og Danziger (9), gaelder konsumptionsprincippet, »saafremt maerkeindehaveren i importlandet og maerkeindehaveren i eksportlandet er den samme, eller hvis de - selv om der er tale om forskellige personer - staar i oekonomisk forbindelse med hinanden. Herunder falder en raekke situationer: Produkterne kan vaere bragt i omsaetning af samme virksomhed, en licenshaver, et moderselskab, et datterselskab under samme koncern eller en eneretsindehaver« (10). Domstolen tilfoejede i denne sag, at »det skal endvidere understreges, at det afgoerende element er muligheden for en kontrol af produkternes kvalitet og ikke den faktiske udoevelse af denne kontrol. Derfor skal en national lov, som goer det muligt for licensgiveren at modsaette sig en import af licenshaverens produkter under henvisning til deres daarlige kvalitet, lades ude af betragtning som stridende mod artikel 30 og 36. Hvis licensgiveren accepterer, at der fremstilles produkter af daarlig kvalitet, selv om han i henhold til kontrakten kan forhindre dette, maa han paatage sig ansvaret herfor. Hvis fremstillingen af produkterne er decentraliseret inden for samme koncern, og datterselskaberne i de enkelte medlemsstater fremstiller produkter, hvis kvalitet er tilpasset de saerlige forhold paa hvert enkelt nationalt marked, er en national lov, som tillader, at et selskab under koncernen under henvisning til disse kvalitetsforskelle modsaetter sig, at der paa dets omraade saelges produkter fremstillet af et soesterselskab, ogsaa i strid med artikel 30 og 36. Koncernen maa i henhold til disse bestemmelser affinde sig med foelgerne af det valg, den traeffer« (11).
20 Da det af de ovennaevnte grunde (12) maa antages, at de i denne sag omhandlede varer blev bragt i omsaetning i Tyskland af varemaerkeindehaveren i Tyskland eller med dennes samtykke, og at dette varemaerke baade i Tyskland og Frankrig ejedes af det samme selskab eller i hvert fald af datterselskaber under samme samlede kontrol, er det foelgelig klart, at anvendelse af princippet om konsumption af varemaerkerettigheder i denne sag ikke kan vaere udelukket af den grund, at varemaerket har forskellige indehavere i Tyskland og Frankrig. Anvendelse af dette princip i naervaerende sag er derfor kun betinget af, at der ikke foreligger nogen »skellig grund«, som omhandlet i varemaerkedirektivets artikel 7, stk. 2, til, at varemaerkets indehaver modsaetter sig markedsfoering af varerne i Frankrig.
21 I det foerste spoergsmaal, som den nationale domstol har forelagt, anfoeres det, at de paagaeldende varer er aegte varer, som ikke er undergaaet nogen aendring, og hvis emballage ikke er blevet aendret, »bortset fra at der paa etiketten er tilfoejet nogle bemaerkninger, som skal opfylde kravene i [indfoerselsmedlemsstatens] lovgivning«. Til forskel fra sager som Bristol-Myers Squibb m.fl., er varens indhold i denne sag derfor ikke blevet aendret af parallelimportoeren og er heller ikke blevet ompakket som saadant. Desuden er det i modsaetning til den naevnte sag ikke anfoert, at varemaerkeindehaverens rettigheder er blevet paavirket af tilfoejelsen af saadanne angivelser. Det maa derfor antages, at der ikke er nogen »skellig grund« til, at varemaerkeindehaveren modsaetter sig indfoersel af varerne fra Tyskland.
Forslag til afgoerelse
22 Foelgelig er jeg af den opfattelse, at de spoergsmaal, der er forelagt Domstolen, boer besvares saaledes:
»Artikel 7 i Raadets direktiv 89/104/EOEF skal fortolkes saaledes, at naar a) en vare indfoeres til medlemsstat A fra medlemsstat B, b) varen blev bragt i omsaetning i medlemsstat B af indehaveren af varemaerket i medlemsstat B eller med dennes samtykke, c) varemaerket i begge medlemsstater indehaves af samme selskab eller af datterselskaber under den samme samlede kontrol, d) varen med hensyn til dens omsaetning i medlemsstat A ikke undergaar nogen anden aendring end, at der paa etiketten tilfoejes nogle bemaerkninger, som skal opfylde kravene i medlemsstat A's lovgivning, og e) det ikke anfoeres, at varemaerkeindehaverens rettigheder kraenkes ved tilfoejelsen af saadanne benaevnelser, kan hverken varemaerkeindehaveren eller hans licenstager under henvisning til medlemsstat A's varemaerkelovgivning modsaette sig, at varen bringes i omsaetning i denne medlemsstat.«
(1) - Jf. f.eks. Domstolens kendelse af 2.2.1996 i sag C-257/95, Bresle, Sml. I, s. 233, praemis 19.
(2) - Punkt 19 og 20.
(3) - Jf. f.eks. kendelse af 26.1.1990, sag C-286/88, Falciola, Sml. I, s. 191, domme af 16.7.1992, sag C-343/90, Laurenço Dias, Sml. I, s. 4673, og sag C-83/91, Meilicke, Sml. I, s. 4871, samt kendelse af 16.5.1994, sag C-428/93, Monin Automobiles, Sml. I, s. 1707.
(4) - Jf. f.eks. dom af 31.10.1974, sag 16/74, Winthorp, Sml. s. 1183, af 22.6.1994, sag C-9/93, IHT Internationale Heiztechnik og Danziger, Sml. I, s. 2789, domme af 11.7.1996, forenede sager C-427/93, C-429/93 og C-436/93, Bristol-Myers Squibb m.fl., Sml. I, s. 3457, forenede sager C-71/94, C-72/94 og C-73/94, Eurim-Pharm, Sml. I, s. 3603, og sag C-232/94, MPA Pharma, Sml. I, s. 3457.
(5) - Raadets foerste direktiv af 21.12.1988 om indbyrdes tilnaermelse af medlemsstaternes lovgivning om varemaerker, EFT 1989 L 40, s. 1.
(6) - Journal officiel de la République française, 6.1.1991, s. 317. Denne lov er nu ophaevet og inkorporeret i code de la propriété intellectuelle, artikel L.713-4.
(7) - Naevnt i note 4, praemis 26.
(8) - Praemis 27.
(9) - Naevnt i note 4.
(10) - Praemis 34.
(11) - Praemis 38.
(12) - Se punkt 2-9 ovenfor.