62005CC0120_DA
Generaladvokatens forslag til afgørelse
Generaladvokatens forslag til afgørelse
1. En eksportør, som får udbetalt eksportrestitutioner, er som hovedregel berettiget til at fremlægge de dokumenter og oplysninger til støtte for sin udførselsangivelse, som er nødvendig til at godtgøre hans ret til restitutionerne og fastsætte beløbet herfor.
2. Spørgsmålet i den foreliggende sag er, om en eksportør, for hvem det er umuligt på de kompetente nationale myndigheders anfordring at fremlægge et dokumentbevis vedrørende omstændighederne i forbindelse med fremstillingen af den eksporterede vare, kan godtgøre rigtigheden af sin udførselsangivelse ved andre bevismidler.
3. Dette er i det væsentlige indholdet af det spørgsmål, som er forelagt af Finanzgericht Hamburg (Tyskland) under en sag mellem selskabet Heinrich Schulze GmbH & Co. KG i.L. (herefter »Schulze« eller »sagsøgeren«) og Hauptzollamt Hamburg-Jonas (herefter »Hauptzollamt« eller »sagsøgte«) vedrørende udbetalingen af eksportrestitutioner, som der er ansøgt om i forbindelse med udførslen af honningkager til en række tredjelande.
4. Under denne sag anmodes Domstolen om at præcisere omfanget af den forpligtelse til fremlæggelse af dokumenter og oplysninger, som påhviler en eksportør i henhold til artikel 7, stk. 1, tredje afsnit, i forordning (EF) nr. 1222/94 (2) .
I – Fællesskabsbestemmelser
A – Bestemmelser om udbetaling af eksportrestitutioner til landbrugsprodukter
1. Forordning (EØF) nr. 3665/87
5. Forordning (EØF) nr. 3665/87 (3) indeholder fælles gennemførelsesbestemmelser vedrørende eksport af landbrugsprodukter, hvortil der udbetales restitutioner. Ifølge artikel 2, stk. 1, litra a), omfatter forordningen ikke blot landbrugsprodukter henhørende under EF-traktatens bilag II (efter ændring bilag I EF), men også landbrugsprodukter, der udføres i form af varer, som ikke henhører under dette bilag.
6. Denne forordning indeholder i kapitel 1 – som ifølge overskriften vedrører »ret til restitution«, og som er indeholdt i afsnit 2 vedrørende »udførsel til tredjelande« – bestemmelser vedrørende retten til restitution. Ifølge forordningens artikel 3, stk. 5, første afsnit, litra c), er det en betingelse for at yde restitution, at det dokument, der anvendes ved udførslen, indeholder alle de oplysninger, der er nødvendige for beregningen af restitutionerne, herunder oplysninger om produkternes sammensætning eller en henvisning til deres sammensætning.
2. Forordning nr. 1222/94
7. Forordning nr. 1222/94 indeholder ordningen for ydelse af eksportrestitutioner til landbrugsprodukter, der forarbejdes og udføres i form af varer, som ikke er opført i traktatens bilag II, og hvortil basisprodukterne er opregnet i forordninger om de fælles markedsordninger for mælk og mejeriprodukter, æg, ris, sukker eller korn.
8. Forordningen finder ifølge artikel 1, stk. 1, første afsnit, anvendelse bl.a. på basisprodukter, der er opført i bilag A og deraf forarbejdede produkter, som er opregnet i bilag B eller C (4) .
9. Forordningens artikel 3 indeholder de nærmere regler for beregningen af restitutionsbeløbet. Beløbet fastsættes på grundlag af den til fremstillingen af den udførte vare faktisk anvendte mængde basisprodukter (5) . Disse mængder skal ifølge forordningens artikel 3, stk. 2, andet afsnit, fastsættes for hver vare, der udføres.
10. Forordningens artikel 3, stk. 2, tredje afsnit, indeholder dog bestemmelser om en forenklet kontrolprocedure, som er omtalt i forordningens ellevte betragtning. Ifølge denne bestemmelse kan de pågældende mængder »i tilfælde af regelmæssig foretaget udførsel af varer, der er fremstillet af en virksomhed under nøje fastlagte tekniske forhold, og som derfor har uændrede egenskaber og kvalitet, fastsættes i forståelse med de kompetente myndigheder […] ud fra disse varers fremstillingsformel […]«.
11. Også artikel 7 i forordning nr. 1222/94 indeholder nærmere bestemmelser vedrørende udbetalingen af restitutionen. Den indeholder bl.a. bestemmelser om fastsættelse af et kontrolsystem på grundlag af princippet om, at eksportøren ved hver udførsel afgiver en erklæring til myndighederne om produktmængderne, som er omtalt i forordningens tiende betragtning.
12. Forordningens artikel 7, stk. 1, første afsnit, bestemmer for det første, at foranstaltningerne i forordning nr. 3665/87 skal anvendes. Den fastsætter endvidere de oplysninger, som den pågældende skal angive i det dokument, der anvendes ved udførslen. Han er forpligtet til enten at angive mængderne af de basisprodukter, der faktisk er anvendt ved fremstillingen af den udførte vare, eller henvise til den pågældende vares sammensætning, hvis denne er fastsat inden for rammerne af den forenklede kontrolprocedure i henhold til artikel 3, stk. 2, tredje afsnit, i forordning nr. 1222/94.
13. Endvidere bestemmer forordningens artikel 7, stk. 1, tredje afsnit, at »[a]nsøgeren […] over for de kompetente myndigheder til støtte for sin erklæring [skal] forelægge alle de dokumenter og oplysninger, som disse myndigheder anser for formålstjenlige«.
14. I øvrigt er de kompetente myndigheder ifølge forordningens artikel 7, stk. 1, fjerde afsnit, berettiget til at anvende »egnede kontrolforanstaltninger« med henblik på at efterprøve rigtigheden af den erklæring, som er forelagt dem.
15. Artikel 7, stk. 2, første afsnit, i forordning nr. 1222/94 bestemmer, at »[u]dfærdiger ansøgeren ikke den i stk. 1 nævnte erklæring, eller fremlægger han ikke tilfredsstillende dokumentation for den forelagte erklæring, kan han ikke opnå restitution«.
16. Endelig er der grund til at henlede opmærksomheden på indholdet af forordningens tiende og ellevte betragtning, sammenholdt med forordningens artikel 3 og 7.
17. Det udtales i forordningens tiende betragtning, at »der bør fastsættes et kontrolsystem på grundlag af princippet om, at eksportøren ved hver udførsel afgiver en erklæring til myndighederne om de mængder af produkter, der er anvendt til fremstillingen af de udførte varer; myndighederne træffer alle de foranstaltninger, som de skønner nødvendige med henblik på efterprøvelse af rigtigheden af denne erklæring«.
18. I ellevte betragtning til forordning nr. 1222/94 udtales det, at »for at forenkle udførselsformaliteterne kan der for [… [varer] som fremstilles af en virksomhed under nøje fastlagte tekniske forhold og med uændrede egenskaber og kvalitet, [og som] er genstand for regelmæssig udførsel,] anvendes en forenklet kontrolprocedure, hvor producenten meddeler myndighederne de oplysninger om produktionsforholdene for disse varer, som myndighederne anser for påkrævet«.
B – Kontrolforskrifter
19. Ifølge artikel 1, stk. 1, i Rådets forordning (EØF) nr. 2913/92 af 12. oktober 1992 om indførelse af en EF-toldkodeks (6) gælder kodeksen i samhandelen mellem Fællesskabet og tredjelande. Den omfatter således også udførsler af landbrugsvarer, hvortil der udbetales eksportrestitutioner.
20. Kodeksens artikel 14 bestemmer bl.a., at »[e]nhver person, som direkte eller indirekte er berørt af transaktioner, der udføres som led i varehandelen, skal, uanset hvilken metode der anvendes, med henblik på anvendelse af toldforskrifterne og på toldmyndighedernes begæring inden for de af disse fastsatte frister indgive alle nødvendige dokumenter og oplysninger samt [yde fornøden] assistance«.
II – De faktiske omstændigheder og retsforhandlingerne i hovedsagen
21. I 1996 udførte Schulze honningkager til en række tredjelande og ansøgte om eksportrestitutioner for de heri indeholdte basisprodukter. Til støtte for ansøgningerne om eksportrestitutioner henviste sagsøgeren i hovedsagen til de fremstillingsformler, som var fastsat i forståelse med de kompetente nationale myndigheder inden for rammerne af den forenklede kontrolprocedure i henhold til artikel 3, stk. 2, tredje afsnit, i forordning nr. 1222/94.
22. I maj 1997 blev Schulzes produktionsanlæg og kontorer stærkt beskadiget ved en brand. I juli samme år indstillede selskabet produktionen.
23. I oktober 1999 foretog Hauptzollamt en kontrol af de fremstillingsformler, der var fremsendt af sagsøgeren i hovedsagen. Det blev i den forbindelse fastslået, at de af firmaets interne dokumenter, som var nødvendige for at kontrollere rigtigheden af disse formler, var blevet ødelagt ved branden.
24. Den 28. august 2000 fremsatte Hauptzollamt i medfør af artikel 11, stk. 3, i forordning nr. 3665/87 (7) krav om tilbagebetaling af de til sagsøgeren i hovedsagen udbetalte eksportrestitutioner på i alt 26 174,84 DEM under henvisning til, at Schulze ikke havde kunnet fremlægge de oplysninger og dokumenter, som ifølge artikel 7, stk. 1, i forordning nr. 1222/94 er påkrævet til kontrollen med fremstillingsformlerne.
25. Schulze indgav klage over tilbagesøgningskravet, som Hauptzollamt imidlertid afviste med den begrundelse, at denne ikke havde opfyldt sin bevispligt i henhold til artikel 7 i forordning nr. 1222/94. Efter Hauptzollamts opfattelse havde Schulze ikke grundlag for at påberåbe sig force majeure, da hverken artikel 11, stk. 3, i forordning nr. 3665/87 eller artikel 7 i forordning nr. 1222/94 indeholdt nogen undtagelse herfor.
26. Schulze anlagde herefter sag ved Finanzgericht Hamburg til prøvelse af denne beslutning. Til støtte herfor gjorde Schulze navnlig gældende, at der ikke kan rejses noget tilbagesøgningskrav i medfør af artikel 11, stk. 3, i forordning nr. 3665/87, da denne bestemmelse kun vedrører tilfælde, hvor eksportrestitutionerne er uretmæssigt udbetalt. I den foreliggende sag blev restitutionerne imidlertid efter Schulzes opfattelse udbetalt med rette, da der var indhentet godkendelse i henhold til artikel 3, stk. 2, tredje afsnit, i forordning nr. 1222/94 til at anvende en forenklet kontrolprocedure for tilvejebringelse af fremstillingsformlerne.
III – De præjudicielle spørgsmål
27. Finanzgericht har anført i forelæggelseskendelsen, at udbetalingen af restitutioner til varer henhørende under forordning nr. 1222/94 ikke blot er betinget af, at der fremlægges bevis for, at varerne faktisk er eksporteret, men også, at der fremlægges dokumenter vedrørende de faktisk anvendte mængder basisprodukter. Efter den forelæggende rets opfattelse består der i modsat fald ikke nogen ret til udbetaling af restitutioner, hvorfor de skal tilbagebetales i henhold til artikel 11, stk. 3, i forordning nr. 3665/87.
28. I denne sag er den forelæggende ret for det første i tvivl om, hvorvidt sagsøgeren i hovedsagen kan påberåbe sig force majeure og er berettiget til at føre det bevis, som kræves ifølge artikel 7, stk. 1, i forordning nr. 1222/94, på anden måde end ved fremlæggelse af dokumenter. Efter at have omtalt Domstolens praksis vedrørende force majeure-begrebet (8) har den forelæggende ret for det første anført, at forordning nr. 1222/94 ikke indeholder nogen bestemmelser, som regulerer følgerne af en sådan situation. Den har endvidere fastslået, at en eksportør ifølge bl.a. dommen i sagen First City Trading m.fl. kun kan påberåbe sig force majeure over for en beslutning om pålæggelse af en sanktion (9) . Eksportøren er derfor forpligtet til at tilbagebetale de ham udbetalte eksportrestitutioner.
29. Ifølge Finanzgericht er Schulzes bevisnød imidlertid »uforskyldt«, hvilket efter rettens opfattelse begrunder en undtagelse fra kravet om dokumentbevis. Den forelæggende ret har i den forbindelse fastslået, at artikel 7, stk. 1, i forordning nr. 1222/94 ikke indeholder noget absolut krav om, at eksportøren fremlægger et dokumentbevis vedrørende fremstillingsprocessen i form af bilag vedrørende produktionen. Endvidere har Finanzgericht anført, at det ifølge forordningens tiende betragtning i sidste ende tilkommer de nationale myndigheder at træffe de foranstaltninger, som de skønner nødvendige til at efterprøve rigtigheden af eksportørernes erklæringer.
30. Da Finanzgericht Hamburg af de nævnte grunde er i tvivl om fortolkningen af artikel 7, stk. 1, tredje afsnit, i forordning nr. 1222/94, har den besluttet at udsætte sagen og at forelægge Domstolen følgende to præjudicielle spørgsmål:
»1) Kan kravet om det i artikel 7, stk. 1, tredje afsnit, i forordning nr. 1222/94 anførte dokumentbevis fraviges, således at det tillades eksportøren at føre b evis for de til fremstillingen af de eksporterede varer faktisk anvendte produkter ved hjælp af andre bevismidler, såfremt eksportøren som følge af force majeure ikke (længere) er i stand til at fremlægge dokumentation for fremstillingen?
2) Fører force majeure-betragtningen tillige til, at beviskravene nedsættes, således at det er tilstrækkeligt, at eksportøren på overbevisende eller troværdig måde angiver de til fremstillingen af de eksporterede varer faktisk anvendte produkter?«
IV – Gennemgang
A – Vedrørende det første præjudicielle spørgsmål
31. Med det første præjudicielle spørgsmål ønsker den forelæggende ret nærmere bestemt oplyst, om artikel 7, stk. 1, tredje afsnit, i forordning nr. 1222/94 skal fortolkes således, at eksportøren kan føre bevis for rigtigheden af sin udførselsangivelse ved andre bevismidler, hvis det er umuligt for ham at fremlægge et dokumentbevis vedrørende fremstillingsvilkårene for den vare, som skal udføres.
32. Hauptzollamt foreslår dette spørgsmål besvaret benægtende. Det gør for det første gældende, at udbetalingen af eksportrestitutioner for varer, som ikke henhører under traktatens bilag II, er baseret på en nøjagtig bestemmelse af karakteren og mængden af de anvendte basisprodukter. Efter Hauptzollamts opfattelse er der derfor ingen andre bevismidler, som kan erstatte dokumentbeviset ifølge artikel 7, stk. 1, tredje afsnit.
33. Hauptzollamt anfører endvidere, at den omstændighed, at der foreligger force majeure, ikke påvirker den pågældendes forpligtelse til at fremlægge dokumenter og oplysninger vedrørende fremstillingen af den eksporterede vare. Til støtte herfor henviser Hauptzollamt for det første til, at bestemmelserne om tilbagesøgning i artikel 11, stk. 3, i forordning nr. 3665/87 ikke nævner force majeure. For det andet er force majeure ikke anerkendt af Domstolen som et generelt princip i fællesskabsretten, men skal fortolkes og anvendes indskrænkende, da det udgør en undtagelse fra hovedreglen om en strikte overholdelse af lovgivningens bestemmelser. Endelig finder Hauptzollamt, at en force majeure-klausul strider mod formålet med artikel 7, stk. 1, i forordning nr. 1222/94, som er at beskytte Fællesskabets finansielle interesser.
34. Jeg kan ikke tilslutte mig denne fortolkning.
35. Efter min opfattelse er forordningens artikel 7, stk. 1, ikke til hinder for, at en eksportør, for hvem det er umuligt at fremlægge et dokumentbevis til støtte for sin udførselsangivelse, kan godtgøre angivelsens rigtighed over for de kompetente nationale myndigheder ved anvendelse af andre af de bevismidler, som er fastsat i national ret.
36. Før jeg gennemgår bestemmelsen om bevis i artikel 7, stk. 1, tredje afsnit, er der grund til at afgrænse omfanget af den forpligtelse, der påhviler eksportøren efter denne bestemmelse, når han, som det er tilfældet i denne sag, har anvendt den forenklede kontrolprocedure i henhold til artikel 3, stk. 2, tredje afsnit, i forordning nr. 1222/94.
37. Eksportrestitutionsordningen er bl.a. kendetegnet ved, at fællesskabsstøtten kun ydes, såfremt eksportøren ansøger derom. Når denne af egen fri vilje ønsker at oppebære en restitution, er det Domstolens opfattelse, at han skal fremlægge »de relevante oplysninger, der er nødvendige for at godtgøre retten til restitution og for at fastlægge restitutionsbeløbet« (10) .
38. Ifølge artikel 3, stk. 5, første afsnit, litra c), i forordning nr. 3665/87, der som tidligere nævnt finder anvendelse på de pågældende restitutioner (11), er det en betingelse for at yde en restitution, at det dokument, der anvendes ved udførslen, indeholder alle de oplysninger, der er nødvendige for beregningen af restitutionen, herunder oplysninger om produkternes sammensætning eller en henvisning til sammensætningen.
39. Ifølge artikel 7, stk. 1, første afsnit, i forordning nr. 1222/94 er udbetalingen af restitutionen betinget af, at den pågældende afgiver en erklæring om mængden af de basisprodukter, der faktisk er anvendt ved fremstillingen af den eksporterede vare, eller henviser til dennes sammensætning, som denne er fastsat inden for rammerne af den forenklede kontrolprocedure.
40. Ifølge samme forordnings artikel 7, stk. 1, tredje afsnit, er retten til restitutionen endvidere betinget af, at eksportøren over for de kompetente nationale myndigheder forelægger dokumenter og oplysninger vedrørende omstændighederne i forbindelse med fremstillingen af den eksporterede vare.
41. Formålet med denne forpligtelse er at give de nationale myndigheder grundlag for at føre kontrol med rigtigheden af udførselsangivelsen og dermed fastslå retten til restitution og fastlægge restitutionsbeløbet.
42. Efter min opfattelse påhviler der eksportøren den samme forpligtelse, når han, som det er tilfældet i denne sag, anvender den forenklede kontrolprocedure i henhold til artikel 3, stk. 2, tredje afsnit, i forordning nr. 1222/94 (12) .
43. Det er for det første klart angivet i forordningens ellevte betragtning, at denne procedure, som tilsigter en administrativ forenkling, forudsætter, at der gives de kompetente nationale myndigheder meddelelse om de oplysninger, som de anser for påkrævet.
44. For det andet sondrer forordningens artikel 7, stk. 1, tredje afsnit, ikke efter, om eksportøren ved udførslen har angivet de faktisk anvendte mængder af basisprodukter eller blot har henvist til varens sammensætning, som denne er fastsat inden for rammerne af den forenklede kontrolprocedure.
45. Endelig er det navnlig formålet med den kontrol, som udføres af de kompetente nationale myndigheder på grundlag af de dokumenter og oplysninger, som er meddelt af eksportøren, at efterprøve, at den pågældende forsendelse
af den eksporterede vare består af de mængder landbrugsprodukter, som er fastsat på grundlag af de gennemsnitlige mængder inden for rammerne af en forenklet kontrolprocedure.
46. Selv om eksportøren har fastlagt den eksporterede vares sammensætning i forståelse med de kompetente nationale myndigheder, er han efter min opfattelse således fortsat forpligtet til at fremlægge alle de dokumenter og oplysninger, som myndighederne anser for formålstjenlige.
47. For at bestemme karakteren af de dokumenter og oplysninger, som eksportøren skal fremlægge på myndighedernes opfordring, må man henholde sig til ordlyden af artikel 7, stk. 1, tredje afsnit, i forordning nr. 1222/94. Ordlyden af denne bestemmelse skal sammenholdes med forordningens tiende og ellevte betragtning.
48. Det fremgår af ordlyden af artikel 7, stk. 1, tredje afsnit, at eksportøren kan fremlægge bevis i form af dokumenter. Hermed må efter min opfattelse forstås alle de dokumenter, som vedrører fremstillingen af den eksporterede vare og på grundlag af hvilke det er muligt at fastslå de mængder af basisprodukter, som er anvendt til fremstillingen heraf. Der kan f.eks. være tale om fakturaer eller kemiske analyser, som virksomheden har udført som led i en kvalitetskontrol.
49. Bestemmelsen fastsætter endvidere ingen særlige begrænsninger hvad angår karakteren af de dokumenter eller oplysninger, som den pågældende er forpligtet til at fremlægge.
50. Det foreskrives blot i bestemmelsen, at eksportøren skal forelægge » alle de dokumenter og oplysninger, som [de kompetente myndigheder] anser for formålstjenlige«. Det præciseres i ellevte betragtning til forordning nr. 1222/94, at der er tale om de oplysninger »om produktionsforholdene for disse varer, som myndighederne anser for påkrævede«.
51. Selv om udbetalingen af de pågældende eksportrestitutioner, som anført af sagsøgte, forudsætter en præcis fastlæggelse af karakteren og mængden af de anvendte produkter, og dokumentbeviset formentlig bedst tilgodeser dette formål, er dokumentbevis ikke det eneste mulige bevismiddel efter forordningen.
52. Det bør i øvrigt bemærkes, at ifølge artikel 14 i EF-toldkodeksen (13) skal enhver person, som er berørt af en kontrolforanstaltning, der udføres af toldmyndighederne i en medlemsstat, indgive alle nødvendige dokumenter og oplysninger, uanset hvilken metode der anvendes .
53. Af disse grunde mener jeg, at artikel 7, stk. 1, tredje afsnit, i forordning nr. 1222/94 giver mulighed for at anvende forskellige bevismidler.
54. I øvrigt fremgår det af selve ordlyden af artikel 7, stk. 1, tredje afsnit, sammenholdt med forordningens tiende og ellevte betragtning, at det i sidste ende tilkommer de kompetente nationale myndigheder at vurdere, hvilke dokumenter eller oplysninger til for udførselsangivelsen det er formålstjenligt at råde over. Det tilkommer dem også afhængigt af de konkrete omstændigheder i sagen at afgøre, hvilket bevismiddel der er det bedst egnede (14) .
55. Ifølge fast retspraksis skal de kompetente myndigheder basere sig på reglerne i national ret, hvis ikke der findes fællesskabsregler på området. Bevisreglerne i den nationale lovgivning må dog ikke hindre fællesskabsrettens virkning og gennemslagskraft. De nationale regler må derfor ikke være mindre gunstige end dem, der gælder for tilsvarende søgsmål på grundlag af national ret (ligestillingsprincippet), eller i praksis gøre det umuligt eller uforholdsmæssigt vanskeligt at gennemføre fællesskabsbestemmelserne (effektivitetsprincippet). Sådanne regler ville nemlig påvirke udøvelsen af de rettigheder, som følger af fællesskabsretten (15) .
56. Endvidere fremgår det af artikel 7, stk. 2, første afsnit, i forordning nr. 1222/94, at det tilkommer de kompetente nationale myndigheder at vurdere, om eksportøren har godtgjort det anførte »på tilfredsstillende måde«.
57. Af samtlige de anførte grunde er det således min opfattelse, at artikel 7, stk. 1, tredje afsnit, i forordning nr. 1222/94 skal fortolkes således, at den ikke er til hinder for, at en eksportør, for hvem det er umuligt til støtte for sin udførselsangivelse at fremlægge et dokumentbevis vedrørende fremstillingsvilkårene for den vare, som skal udføres, over for de kompetente nationale myndigheder kan godtgøre rigtigheden af denne angivelse ved fremlæggelse af andre bevismidler, som er anerkendt i national ret, forudsat reglerne heri ikke påvirker fællesskabsrettens virkning eller effektivitet.
B – Vedrørende det andet præjudicielle spørgsmål
58. Med det andet præjudicielle spørgsmål ønsker den forelæggende ret nærmere bestemt oplyst, om den omstændighed, at eksportøren på grund af force majeure (16) er blevet forhindret i at fremlægge de dokumentbeviser, som kræves af de kompetente nationale myndigheder, kan medføre en nedsættelse af beviskravene i henhold til artikel 7, stk. 1, tredje afsnit, i forordning nr. 1222/94.
59. Besvarelsen af dette spørgsmål kan efter min opfattelse udledes af de allerede anførte betragtninger.
60. Jeg skal indledningsvis erindre om, at eksportrestitutionen er en støtte fra Fællesskabet, hvis udbetaling er betinget af, at den vare, hvortil der ydes støtte, er i overensstemmelse med udførselsangivelsen eller med det, som er fastsat inden for rammerne af den forenklede kontrolprocedure.
61. Som tidligere nævnt er artikel 7, stk. 1, tredje afsnit, i forordning nr. 1222/94 ikke til hinder for, at der føres bevis for udførselsangivelsens rigtighed ved fremlæggelse af andre bevismidler end et dokumentbevis. Uanset karakteren af det bevis, der fremlægges af eksportøren, eller den anvendte bevismetode, skal det give de kompetente nationale myndigheder mulighed for at skaffe sig vished for, at betingelserne i Fællesskabets bestemmelser er opfyldt.
62. Jeg er derfor af den opfattelse, at den omstændighed, at det er umuligt for en eksportør at fremlægge et dokumentbevis for de kompetente nationale myndigheder vedrørende fremstillingsvilkårene for den vare, som skal udføres, ikke nedsætter beviskravene i henhold til artikel 7, stk. 1, tredje afsnit.
63. Min konklusion berøres ikke af, at umuligheden af at fremlægge et dokumentbevis skyldes force majeure (17) .
64. Forordning nr. 3665/87, der som tidligere nævnt finder anvendelse i sagen (18), indeholder en udtømmende opregning af virkningerne af force majeure i forbindelse med eksportrestitutioner (19) . Som Domstolen fastslog i First City Trading-dommen, er virkningen af force majeure-klausulen i denne forordning alene, at modtageren af en fællesskabsstøtte fritages for betaling af bøder, men ikke, at eksportøren fritages for at tilbagebetale de beløb, der er oppebåret med urette (20) .
65. Af de anførte grunde er jeg af den opfattelse, at den omstændighed, at en eksportør har mulighed efter artikel 7, stk. 1, tredje afsnit, i forordning nr. 1222/94 for at godtgøre rigtigheden af sin udførselsangivelse ved fremlæggelse af andre beviser end et dokumentbevis, ikke nedsætter beviskravene ifølge denne bestemmelse, selv om der godtgøres at foreligge force majeure.
V – Forslag til afgørelse
66. På grundlag af de anførte betragtninger skal jeg foreslå Domstolen at besvare de præjudicielle spørgsmål, som er forelagt af Finanzgericht Hamburg, på følgende måde:
»1) Artikel 7, stk. 1, tredje afsnit, i Kommissionens forordning (EF) nr. 1222/94 af 30. maj 1994 om fastsættelse af fælles gennemførelsesregler for ordningen for ydelse af eksportrestitutioner og om fastlæggelse af kriterierne for fastsættelse af restitutionsbeløbet for visse landbrugsprodukter, der udføres i form af varer, som ikke er opført i traktatens bilag II [efter ændring bilag I EF], skal fortolkes således, at den ikke er til hinder for, at en eksportør, for hvem det er umuligt til støtte for sin udførselsangivelse at fremlægge et dokumentbevis vedrørende fremstillingsvilkårene for den vare, som skal udføres, over for de kompetente nationale myndigheder kan godtgøre rigtigheden af denne angivelse ved fremlæggelse af andre bevismidler, som er anerkendt i national ret, forudsat reglerne heri ikke påvirker fællesskabsrettens virkning eller effektivitet.
2) Den omstændighed, at en eksportør har mulighed efter artikel 7, stk. 1, tredje afsnit, i forordning nr. 1222/94 for at godtgøre rigtigheden af sin udførselsangivelse ved fremlæggelse af andre beviser end et dokumentbevis, nedsætter ikke beviskravene ifølge denne bestemmelse, selv om der godtgøres at foreligge force majeure.«
(1) .
(2)  –	Kommissionens forordning af 30.5.1994 om fastsættelse af fælles gennemførelsesregler for ordningen for ydelse af eksportrestitutioner og om fastlæggelse af kriterierne for fastsættelse af restitutionsbeløbet for visse landbrugsprodukter, der udføres i form af varer, som ikke er opført i traktatens bilag II [efter ændring bilag I EF] (EFT L 136, s. 5).
(3)  –	Kommissionens forordning af 27.11.1987 om fælles gennemførelsesbestemmelser for eksportrestitutioner for landbrugsprodukter (EFT L 351, s. 1), som ændret ved Kommissionens forordning (EF) nr. 2945/94 af 2.12.1994 (EFT L 310, s. 57, herefter »forordning nr. 3665/87«). Denne forordning blev ophævet ved Kommissionens forordning (EF) nr. 800/1999 af 15. april 1999 om fælles gennemførelsesbestemmelser for eksportrestitutioner for landbrugsprodukter (EFT L 102, s. 11), som blev vedtaget efter tidspunktet for de faktiske omstændigheder i hovedsagen og derfor ikke finder anvendelse på den.
(4)  –	Honningkager henhører under bilag B i forordning nr. 1222/94 (KN-kode 1905 20).
(5)  –	Ifølge artikel 3, stk. 2, første afsnit, i forordning nr. 1222/94 »anses for faktisk anvendt de produkter, der i uforarbejdet stand er blevet anvendt ved den udførte vares fremstilling«.
(6)  –	EFT L 302, s. 1, herefter »EF-toldkodeksen«.
(7)  –	Hvori bestemmes, at »modtageren, når der uretmæssigt udbetales en restitution, [skal] tilbagebetale de uretmæssigt modtagne beløb […]«.
(8)  –	Finanzgericht har i forelæggelseskendelsen henvist til dom af 13.10.1993, sag C-124/92, An Bord Bainne Co-operative og Compagnie Inter-Agra, Sml. I, s. 5061, af 7.12.1993, sag C-12/92, Huygen m.fl., Sml. I, s. 6381, af 29.9.1998, sag C-263/97, First City Trading m.fl., Sml. I, s. 5537, og af 11.7.2002, sag C-210/00, Käserei Champignon Hofmeister, Sml. I, s. 6453.
(9)  –	Præmis 46.
(10)  –	Dom af 1.12.2005, sag C-309/04, Fleisch-Winter, endnu ikke trykt i Samling af Afgørelser, præmis 31.
(11)  –	Jf. artikel 7, stk. 1, første afsnit, første punktum, i forordning nr. 1222/94.
(12)  –	Ved anvendelse af denne procedure kan eksportøren som tidligere nævnt fastlægge den eksporterede vares sammensætning i forståelse med de kompetente myndigheder. Der sigtes i denne forbindelse til varer, som udføres regelmæssigt, og som har uændrede egenskaber og kvalitet.
(13)  –	Der som tidligere nævnt finder anvendelse på de pågældende restitutioner.
(14)  –	Kommissionen har fastsat de fælles gennemførelsesbestemmelser for udbetaling af eksportrestitutioner for landbrugsprodukter, men det påhviler i henhold til artikel 10 EF medlemsstaterne at sikre anvendelsen af fællesskabsbestemmelserne vedrørende gennemførelsen af den fælles landbrugspolitik på deres område. Se herom bl.a. dom af 21.9.1983, forenede sager 205/82-215/82, Deutsche Milchkontor m.fl., Sml. s. 2633, præmis 17.
(15)  –	Jf. bl.a. dom af 8.2.1996, sag C-212/94, FMC m.fl., Sml. I, s. 389, præmis 49-52 og den deri nævnte retspraksis.
(16)  –	Jeg skal i den forbindelse erindre om, at begrebet »force majeure« i landbrugsforordningerne ifølge Domstolens faste praksis ikke er begrænset til »absolut umulighed«, men skal forstås som helt usædvanlige og uforudsigelige omstændigheder, som importøren eller eksportøren ikke har nogen indflydelse på, og som han ikke, selv om han udviste den størst mulige påpasselighed, havde nogen mulighed for at afværge på anden måde end ved urimelige opofrelser (jf. bl.a. dom af 11.7.1968, sag 4/68, Schwarzwaldmilch, Sml. 1965-1968, s. 527, org.ref.: Rec. s. 549, på s. 563, domme af 17.12.1970, sag 11/70, Internationale Handelsgesellschaft, Sml. 1970, s. 235, org.ref.: Rec. s. 1125, præmis 23, og sag 25/70, Köster, Sml. 1970, s. 259, org.ref.: Rec. s. 1161, præmis 38, dom af 9.8.1994, sag C-347/93, Boterlux, Sml. I, s. 3933, præmis 34, og af 17.10.2002, sag C-208/01, Parras Medina, Sml. I, s. 8955, præmis 18 og 19, samt dommen i sagen An Bord Bainne Co-operative og Compagnie Inter-Agra (præmis 11) og i sagen Huygen m.fl. (præmis 31)). Se endvidere Kommissionens meddelelse K(88) 1696 om »force majeure« på landbrugsområdet (EFT 1988 C 259, s. 10).
(17)  –	I den forbindelse bemærkes, at det tilkommer den forelæggende ret at vurdere, om den brand, der ødelagde sagsøgerens lokaler, i betragtning af sagens omstændigheder udgør force majeure (jf. i denne retning dommen i sagen Parras Medina, præmis 22).
(18)  –	Jf. artikel 7, stk. 1, første afsnit, i forordning nr. 1222/94.
(19)  –	Dommen i sagen First City Trading m.fl., præmis 33.
(20)  –	Jf. samme doms præmis 46.