61978C0093
FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA GENERALADVOKAT H. MAYRAS
FREMSAT DEN 26. OKTOBER 1978 (
1
)
Høje Ret.
Denne præjudicielle sag, som ingen af medlemsstaterne og ingen af institutionerne bortset fia Kommissionen har vist interesse for, skal ikke opholde os i længere tid.
Ved kontrakt af 1. august 1977 forpligtede sagsøgeren i hovedsagen sig til på vegne sagsøgte, et frugtimportfirma, mod betaling at udarbejde en række markedsundersøgelser vedrørende visse landbrugsprodukter i Spanien og Portugal. Disse undersøgelser skulle foreligge ved disse staters tiltrædelse, der, som enhver ved, endnu ikke er sket.
I kontraktens næstsidste afsnit bestemtes det, at den skulle gælde i fem år, og at sagsøgte, såfremt disse landes tiltrædelse faktisk eller retligt måtte vise sig at være uigennemførlig, skulle have ret til at træde tilbage fra kontrakten uden at betale erstatning til sagsøgeren. Det var aftalt, at »en afgørelse fra De europæiske Fællesskabers Domstol … for så vidt angår spørgsmålet om den retlige uigennemførlighed … (skulle) være udslaggivende«.
Ved brev af 29. januar 1978 stillede sagsøgeren over for sagsøgte krav om godtgørelse af visse udgifter, han havde afholdt. Dette modsatte sagsøgte sig den 31. januar 1978, og ved samme lejlighed trådte sagsøgte tilbage fra kontrakten med den begrundelse, at Grækenlands, Spaniens og Portugals tiltrædelse retligt set ikke var mulig under den nuværende retstilstand.
Det er muligt, at denne tvist er konstrueret for at få Domstolen til at »kende for ret« i et spørgsmål, som ganske sikkert i højeste grad interesserer de erhvervsdrivende, men som kun har en temmelig løs forbindelse med den omtvistede kontrakt. Da Domstolen formelt har opfordret Kommissionen til at afgive en skriftlig udtalelse om, hvorvidt bestemmelser som dem, der findes i kontraktens sidste (eller rettere næstsidste afsnit) er forenelige med Fællesskabets ordre public, og da der på ny er stillet spørgsmål herom under de mundtlige forhandlinger, er det endvidere ikke udelukket, at Domstolen vil statuere, at private ikke ved hjælp af en voldgiftsklausul kan skabe grundlag for en kompetence, som Domstolen ellers kun har på de betingelser, der er anført i EØF-traktatens artikel 177. Denne kompetence indtræder ikke automatisk, selv ikke når der er tale om nationale retter, hvis afgørelser ifølge de nationale retsregler ikke kan appelleres. De i artikel 177, stk. 2, nævnte retter må skønne, at Domstolens afgørelse er nødvendig, før de afsiger deres domme; en national ret må med andre ord ikke undlade at foretage et skøn, før den benytter sig af fremgangsmåden ifølge artikel 177, idet den i modsat fald handler i strid med sin nationale ordre public og Fællesskabets ordre public.
I det foreliggende tilfælde har den pågældende Amtsgericht forelagt Domstolen spørgsmålene »efter anmodning fra parterne«, og man kunne være af den opfattelse, at den herved har følt sig bundet af kontraktsbestemmelsen om, at spørgsmålet om tiltrædelsens retlige uigennemførlighed skulle afgøres af Domstolen.
Direktøren for Kommissionens juridiske tjeneste har dog efter min opfattelse med rette bemærket, at det er tvivlsomt, om denne bestemmelse er en voldgiftsklausul: den indeholder ganske vist en klar henvisning til fremgangsmåden i artikel 177, men indebærer på ingen måde, at Domstolen skal afgøre alle spørgsmål, kontrakten måtte give anledning til. Ved at anvende denne klausul har parterne simpelt hen aftalt, hvilken fremgangsmåde der skal følges, uden på nogen måde at forpligte den nationale ret. Denne har i øvrigt fortolket passagen som en simpel opfordring, og selv om den har forelagt spørgsmålene »efter anmodning fra parterne« — hvilket i øvrigt er en hyppigt anvendt formulering i forelæggelseskendelser — henviser den udtrykkeligt til traktatens artikel 177, stk. 2, og redegør ligeledes for, på hvilken måde Domstolens afgørelse efter rettens opfattelse er nødvendig, for at den kan afsige sin dom. Retten må derfor siges på grundlag af sine egne overvejelser at have besluttet at følge fremgangsmåden i artikel 177.
Domstolen har endog antaget spørgsmål fra visse italienske retter til påkendelse alene efter påstand fra vedkommende part, og uden at der på forhånd er ført forhandlinger herom mellem parterne, idet de forelagte spørgsmål udelukkende har været formuleret af den part, der har ønsket dem forelagt.
Jeg skal dog ikke behandle dette indledende problem nærmere. For det første fordi jeg herved ville gå ind på en fortolkning af kontrakten, på en vurdering af den reelle interesse sagen har for den nationale ret og på den opfattelse, retten har af de beføjelser eller forpligtelser, som følger af artikel 177. En sådan undersøgelse tilkommer det i givet fald den nationale appelret eller den øverste domstol at foretage.
For det andet fordi Domstolen efter min opfattelse under alle omstændigheder ikke har kompetence til at besvare det forelagte retsspørgsmål.
De to første spørgsmål tager sigte på at opnå Domstolens afgørelse af, hvilke — ikke formelle, men materielle — betingelser EØF-traktatens artikel 237, alene eller sammenholdt med andre bestemmelser i EØF-traktaten, opstiller for nye europæiske staters tiltrædelse af Det europæiske økonomiske Fællesskab. Det europæiske Kul- og Stålfællesskab og Det europæiske Atomenergifællesskab kan vi lade ude af betragtning, idet spørgsmålene er forelagt i medfør af artikel 177 i traktaten om Det europæiske økonomiske Fællesskab.
I henhold til EØF-traktatens artikel 237 afhænger besvarelsen af disse spørgsmål imidlertid navnlig af den tilpasning af de materielle traktatbestemmelser, hvorom der skal føres vanskelige forhandlinger af hovedsagelig politisk karakter.
Selv hvis de pågældende staters tiltrædelse retligt set er mulig — hvilket jeg ikke er i tvivl om — må den faktiske gennemførelse af tiltrædelsen dog, som det udtrykkeligt fremgår af artikel 237, ske under iagttagelse af præcise formkrav: Rådet skal træffe afgørelse med enstemmighed efter at have indhentet udtalelse fra Kommissionen, der skal derefter indgås en aftale mellem medlemsstaterne og den eller de ansøgende stat(er), og endelig skal aftalen forelægges samtlige kontraherende stater til ratifikation i overensstemmelse med deres forfatningsmæssige bestemmelser.
Selv om de forelagte spørgsmål således vedrører fortolkningen af materielle traktatbestemmelser, vil en sådan forudgående fortolkning dog give sig udslag i andre fællesskabsretsakter samt folkeretlige og nationale retsakter. I modsætning til, hvad der er foreskrevet i forbindelse med den »lille revision« ifølge EKSF-traktatens artikel 95 eller i forbindelse med EØF-traktatens artikel 228, hverken kan eller skal der officielt indhentes udtalelse fra Domstolen. De materielretlige vilkår for nye europæiske staters tiltrædelse af de bestående europæiske Fællesskaber kan således kun fastlægges inden for rammerne af den herfor foreskrevne fremgangsmåde i EØF-traktatens artikel 237, EKSF-traktatens artikel 205 og Euratom-traktatens artikel 98. Den judicielle fortolkning i tilknytning til EØF-traktatens artikel 177 ligger på et andet plan.
Det tredje spørgsmål er i modsætning til de foregående ikke stillet på parternes »initiativ«, men er forelagt af den nationale ret på embeds vegne. Det angår problemet om, hvorvidt Spaniens, Portugals og Grækenlands tiltrædelse af De europæiske Fællesskaber af fællesskabsretlige grunde ikke er mulig inden for et overskueligt tidsrum (idet det dog bør bemærkes, at de bestilte markedsundersøgelser ikke vedrører Grækenland). Som anført af Kommissionen og af sagsøgte i hovedsagen, vedrører dette spørgsmål ikke fortolkningen, men anvendelsen af traktaten, og Domstolen har derfor lige så lidt kompetence til at afgøre dette som de foregående spørgsmål.
Sammenfattende foreslår jeg, at det kendes for ret, at Domstolen ikke inden for rammerne af EØF-traktatens artikel 177 har kompetence til at udtale sig om, hvilke materielretlige grænser der gælder for andre europæiske staters tiltrædelse af Det europæiske økonomiske Fællesskab.
(
1
) – Oversat fra fransk.