62025TJ0064
RETTENS DOM (Ottende Afdeling)
14. januar 2026 (
*1
)
»EU-varemærker – ugyldighedssag – EU-ordmærket Leone – relativ ugyldighedsgrund – retten til et ældre navn i henhold til østrigsk ret – artikel 60, stk. 2, litra a), i forordning (EU) 2017/1001«
I sag T-64/25,
Lisa Leone, Wien (Østrig),
Giorgio Leone, Wien,
Leone & Leone OG, Wien,
ved advokat F.-M. Orou,
sagsøgere,
mod
Den Europæiske Unions Kontor for Intellektuel Ejendomsret (EUIPO) ved D. Stoyanova-Valchanova, som befuldmægtiget,
sagsøgt,
den anden part i sagen for appelkammeret ved EUIPO:
Incom, Ajdovščina (Slovenien),
har
RETTEN (Ottende Afdeling),
sammensat af afdelingsformanden, I. Gâlea, og dommerne T. Tóth (refererende dommer) og L. Spangsberg Grønfeldt,
justitssekretær: V. Di Bucci,
på grundlag af den skriftlige forhandling,
og under henvisning til, at ingen af parterne har anmodet om afholdelse af retsmøde inden for fristen på tre uger efter, at det er forkyndt, at retsforhandlingernes skriftlige del er afsluttet, og at Retten i henhold til artikel 106, stk. 3, i Rettens procesreglement har besluttet at træffe afgørelse, uden at retsforhandlingerne omfatter en mundtlig del,
afsagt følgende
Dom
1
Sagsøgerne, Lisa Leone, Giorgio Leone og Leone & Leone OG, har med deres søgsmål anlagt i henhold til artikel 263 TEUF nedlagt påstand om annullation af afgørelse truffet den 27. november 2024 af Andet Appelkammer ved Den Europæiske Unions Kontor for Intellektuel Ejendomsret (EUIPO) (sag R 971/2023-2) (herefter »den anfægtede afgørelse«).
Tvistens baggrund
2
Den 19. januar 2022 indgav sagsøgerne en ugyldighedsbegæring til EUIPO vedrørende det EU-varemærke, der var blevet registreret på grundlag af en ansøgning indgivet den 26. februar 2020 for ordmærket Leone.
3
De varer, der var omfattet af det anfægtede varemærke, og som var genstand for ugyldighedsbegæringen, henhørte under klasse 30 i Nicearrangementet af 15. juni 1957 vedrørende international klassificering af varer og tjenesteydelser til brug ved registrering af varemærker, som revideret og ændret, og bestod i det væsentlige af is og forskellige isprodukter.
4
Den grund, der blev påberåbt til støtte for ugyldighedsbegæringen, var den, der er omhandlet i artikel 60, stk. 2, litra a), i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) 2017/1001 af 14. juni 2017 om EU-varemærker (EUT 2017, L 154, s. 1), sammenholdt med bestemmelser i østrigsk lovgivning, nemlig § 43 i Allgemeines bürgerliches Gesetzbuch (den østrigske borgerlige lovbog), § 9 i Gesetz gegen den unlauteren Wettbewerb (lov om illoyal konkurrence) af 22. november 1984 (BGB1, nr. 448/1984) (herefter »den østrigske forbundslov om illoyal konkurrence«) og § 12 i Markenschutzgesetz (lov om beskyttelse af varemærker) af 30. november 1970 (BGB1, nr. 260/1970) (herefter »den østrigske varemærkelov«).
5
Ugyldighedsbegæringen var støttet på følgende ældre rettigheder, der er beskyttet i henhold til østrigsk ret:
–
Retten til navnet Leone, Lisa og Giorgio Leones efternavn, som de sidstnævnte anvender i forbindelse med deres erhvervsmæssige virksomhed.
–
Retten til selskabsnavnet Leone & Leone OG, som er navnet på et østrigsk selskab, der blev registreret den 27. september 2012, hvori Lisa og Giorgio Leone er selskabsdeltagere, og hvis selskabsformål er fremstilling og salg af is.
–
Retten til navnet Leones, der har været anvendt i forbindelse med erhvervsvirksomhed siden den 28. oktober 2013, og som er anbragt på sagsøgernes isbutikker og på de varer, som disse markedsfører.
6
Den 9. marts 2023 forkastede annullationsafdelingen ugyldighedsbegæringen i sin helhed. Annullationsafdelingen fandt i det væsentlige, at de beviser, som sagsøgerne havde fremlagt, ikke godtgjorde, at betydningen eller omfanget af brugen af de navne, som de gjorde krav på i forbindelse med den erhvervsmæssige virksomhed, som de udførte inden for isbranchen, og som er nævnt i præmis 5 ovenfor, var tilstrækkelig til at godtgøre, at de havde en »beskyttelsesværdig interesse«, der kunne krænkes, således som det kræves i henhold til gældende østrigsk ret. Annullationsafdelingen fandt derfor, at der ikke kunne være nogen risiko for, at den relevante kundekreds – økonomisk eller på anden måde – ville forbinde det anfægtede varemærke med sagsøgerne.
7
Den 8. maj 2023 indgav sagsøgerne en klage til EUIPO over annullationsafdelingens afgørelse.
8
Ved den anfægtede afgørelse afslog appelkammeret klagen med den begrundelse, at de ældre rettigheder, som sagsøgerne havde påberåbt sig, og som er nævnt i præmis 5 ovenfor, var omfattet af anvendelsesområdet for artikel 60, stk. 1, litra c), i forordning 2017/1001 og derfor faldt uden for anvendelsesområdet for denne forordnings artikel 60, stk. 2, litra a), således at ugyldighedsbegæringen, der var støttet på sidstnævnte bestemmelse, savnede grundlag.
Parternes påstande
9
Sagsøgerne har nedlagt følgende påstande:
–
Den anfægtede afgørelse annulleres.
–
EUIPO tilpligtes at betale sagsomkostningerne.
10
EUIPO har nedlagt følgende påstande:
–
Frifindelse.
–
Sagsøgerne tilpligtes at betale sagsomkostningerne, såfremt der indkaldes til et retsmøde.
Retlige bemærkninger
11
Til støtte for søgsmålet har sagsøgerne i det væsentlige fremsat to anbringender, hvoraf det første vedrører tilsidesættelse af artikel 94, stk. 1, i forordning 2017/1001 og det andet tilsidesættelse af denne forordnings artikel 60, stk. 2, litra a).
12
Det andet anbringende skal behandles først.
13
Med det andet anbringende har sagsøgerne gjort gældende, at appelkammeret tilsidesatte artikel 60, stk. 2, litra a), i forordning 2017/1001 med den begrundelse dels, at appelkammeret fejlagtigt fandt, at denne bestemmelse vedrørte beskyttelsen af et navn som et personligt kendetegn, men ikke beskyttede dette navn i forbindelse med dets kommercielle brug, idet appelkammeret således fraveg dom af 5. juli 2011, Edwin mod KHIM (C-263/09 P, EU:C:2011:452), dels at appelkammeret ikke tog hensyn til deres forklaringer om national ret, undlod at tage hensyn til beviser vedrørende den betydelige kommercielle brug af de påberåbte navne og med urette konkluderede, at de beviser, som de havde fremlagt, ikke godtgjorde, at »[deres] beskyttelsesværdige interesser [var] blevet krænket«.
14
EUIPO er af den opfattelse, at appelkammeret med rette fandt, at de ældre rettigheder, som sagsøgerne havde påberåbt sig, ikke var omfattet af anvendelsesområdet for artikel 60, stk. 2, litra a), i forordning 2017/1001. Disse rettigheder burde være blevet påberåbt i henhold til denne forordnings artikel 60, stk. 1, litra c), sammenholdt med den nævnte forordnings artikel 8, stk. 4, som ikke-registrerede varemærker og andre erhvervsmæssigt anvendte tegn henhører under, såsom i det væsentlige handelsnavne, selskabsnavne, domænenavne og andre tegn, der kan tjene som forretningskendetegn eller gøre det muligt at identificere en økonomisk aktivitet, der udøves af indehaveren heraf. Sagsøgernes tilgang ville derimod føre til en omgåelse af EU-retten. Denne tilgang ville nemlig gøre det muligt for dem at påberåbe sig en ret til forretningskendetegn uden at være underlagt de betingelser, der er fastsat i samme forordnings artikel 8, stk. 4, og navnlig betingelsen om godtgørelse af en brug, som ikke kun har lokal betydning.
15
Hvad for det første angår selskabsnavnet Leone & Leone OG og navnet Leones, der identificerer henholdsvis et selskab og en virksomhed, har EUIPO navnlig gjort gældende, at disse er »typiske« rettigheder, der er omfattet af artikel 60, stk. 1, litra c), i forordning 2017/1001, sammenholdt med den nævnte forordnings artikel 8, stk. 4. Denne konklusion støttes bl.a. af § 9 i den østrigske forbundslov om illoyal konkurrence og af §§ 12 og 32 i den østrigske varemærkelov, for så vidt som disse bestemmelser udtrykkeligt henviser til beskyttelsen af »forretningskendetegn«. Den omstændighed, at sagsøgerne selv har påberåbt sig beskyttelse mod en »forveksling af tilhørsforholdet«, dvs. en situation, hvor den relevante kundekreds vildledes med hensyn til de berørte varers handelsmæssige oprindelse, betyder ifølge EUIPO i øvrigt, at de påberåbte ældre rettigheder reelt har en funktion som »tegn, der er påberåbt som forretningskendetegn«. Hvad for det andet angår efternavnet Leone har sagsøgerne ikke påberåbt sig dette navn med henblik på at identificere en bestemt person, men har reelt påberåbt sig beskyttelse af det tegn, der består af dette navn, og som anvendes erhvervsmæssigt.
Indledende bemærkninger
16
Artikel 60, stk. 2, i forordning 2017/1001 bestemmer følgende:
»EU-varemærket erklæres […] for ugyldigt efter indgivelse af begæring herom til [EUIPO] eller ved fremsættelse af modkrav under en sag om varemærkekrænkelse, hvis der i henhold til EU-lovgivningen eller gældende nationale retsregler om varemærkebeskyttelse kan rejses forbud mod brug af varemærket på grundlag af en anden ældre ret, herunder navnlig:
a)
retten til et navn
b)
retten til et portræt
c)
en ophavsret
d)
en industriel ejendomsret.«
17
Det fremgår af artikel 16, stk. 1, litra c), i Kommissionens delegerede forordning (EU) 2018/625 af 5. marts 2018 om supplerende regler til forordning 2017/1001 og om ophævelse af delegeret forordning (EU) 2017/1430 (EUT 2018, L 104, s. 1), at i forbindelse med en ugyldighedsbegæring i henhold til artikel 60, stk. 2, i forordning 2017/1001 skal den begærende part bl.a. fremlægge følgende oplysninger: bevis for erhvervelsen, den fortsatte eksistens og omfanget af beskyttelsen af den ældre rettighed samt beviser for, at den, der har indgivet begæringen, er berettiget til at indgive begæringen, herunder, hvis den ældre rettighed påberåbes i henhold til loven i en medlemsstat, en klar identifikation af indholdet af den pågældende nationale lovgivning ved at fremlægge publikationer af de relevante bestemmelser eller relevant retspraksis.
18
Det påhviler den begærende part at fremlægge bevis over for EUIPO for, at vedkommende ikke bare opfylder de krævede betingelser i overensstemmelse med den nationale lovgivning, som den pågældende påberåber sig anvendelse af for at kunne få adgang til at forbyde brugen af et EU-varemærke i henhold til en ældre ret, men også bevis for indholdet af denne lovgivning (dom af 5.7.2011, Edwin mod KHIM, C-263/09 P, EU:C:2011:452, præmis 50, og af 30.6.2015, Gambling Commission mod KHIM, T-404/10 RENV, ikke trykt i Sml., EU:T:2015:445, præmis 29).
19
I tilfælde, hvor en begæring om, at et EU-varemærke erklæres ugyldigt, støttes på en ældre ret, som er omfattet af en national retsregel, påhviler det EUIPO’s kompetente instanser at bedømme gyldigheden og rækkevidden af de af appellanten fremlagte beviser for at fastlægge indholdet af ovennævnte regel. Retten foretager en fuldstændig prøvelse af denne vurdering (dom af 30.6.2015, Gambling Commission mod KHIM, T-404/10 RENV, ikke trykt i Sml., EU:T:2015:445, præmis 30; jf. ligeledes i denne retning dom af 5.7.2011, Edwin mod KHIM, C-263/09 P, EU:C:2011:452, præmis 51 og 52).
20
Under omstændigheder, hvor det bl.a. påhviler EUIPO at tage hensyn til national ret i den medlemsstat, hvori en ældre rettighed, som ugyldighedsbegæringen er støttet på, nyder beskyttelse, skal EUIPO desuden ex officio og med de midler, som det finder hensigtsmæssige hertil, indhente oplysninger om national ret i den berørte medlemsstat i det tilfælde, hvor sådanne oplysninger er nødvendige for bedømmelsen af betingelserne for anvendelse af den omhandlede ugyldighedsgrund og navnlig for bedømmelsen af realiteten i de påberåbte faktiske omstændigheder eller bevisværdien af de fremlagte dokumenter (dom af 20.1.2021, Jareš Procházková og Jareš mod EUIPO) – Elton Hodinářská (MANUFACTURE PRIM 1949), T-656/18, ikke trykt i Sml., EU:T:2021:17, præmis 27 og den deri nævnte retspraksis). Denne forpligtelse til ex officio at indhente oplysninger om national ret påhviler i givet fald EUIPO i det tilfælde, hvor EUIPO allerede er i besiddelse af oplysninger om national ret, enten i form af påberåbelser for så vidt angår dens indhold eller i form af beviser, hvis bevisværdi er blevet anfægtet (dom af 20.3.2013, El Corte Inglés mod KHIM – Chez Gerard (CLUB GOURMET), T-571/11, EU:T:2013:145, præmis 41; jf. ligeledes dom af 2.12.2020, Monster Energy mod EUIPO – Nanjing aisiyou Clothing (Gengivelse af en klo-lignende ridse), T-35/20, ikke trykt i Sml., EU:T:2020:579, præmis 83 og den deri nævnte retspraksis).
21
I det foreliggende tilfælde skal det indledningsvis præciseres, at appelkammeret i den anfægtede afgørelses punkt 20 af procesøkonomiske hensyn besluttede ikke at tage stilling til, om sagsøgerne hver især havde ret til at påberåbe sig hver enkelt af de omhandlede ældre rettigheder. Appelkammeret fandt i den anfægtede afgørelses punkt 47-50, at for så vidt som alle de ældre rettigheder, som sagsøgerne havde påberåbt sig, var omfattet af anvendelsesområdet for artikel 60, stk. 1, litra c), i forordning 2017/1001 og derfor faldt uden for anvendelsesområdet for samme forordnings artikel 60, stk. 2, litra a), skulle ugyldighedsbegæringen, der var støttet på sidstnævnte bestemmelse, forkastes i sin helhed. Sagsøgernes mulighed for at indgive ugyldighedsbegæringen er således ikke genstand for den foreliggende tvist. Følgelig er de argumenter, som sagsøgerne har fremført med henblik på at påvise en sådan mulighed, uvirksomme.
22
Det skal i øvrigt fastslås, at de ældre rettigheder, der er nævnt i præmis 5 ovenfor, for det første er efternavnet Leone, der er sammenfaldende med navnet på den virksomhed inden for fremstilling og salg af is, som Lisa og Giorgio Leone ejer som fysiske personer med østrigsk statsborgerskab, for det andet Leone og Leone OG, dvs. et selskabsnavn for det østrigske selskab, som Lisa og Giorgio Leone ejer, og hvis selskabsformål er fremstilling og salg af is, og for det tredje Leones, som bl.a. anvendes som forretningsskilt på sagsøgernes butikker i Wien (Østrig), hvorfra der sælges is.
23
På denne baggrund skal der foretages en undersøgelse af sagsøgernes argumenter, hvorved disse i det væsentlige for det første har anfægtet appelkammerets fortolkning af artikel 60, stk. 2, litra a), i forordning 2017/1001 og for det andet det nævnte appelkammers vurderinger vedrørende national ret.
Om fortolkningen af artikel 60, stk. 2, litra a), i forordning 2017/1001
24
I den anfægtede afgørelses punkt 30 konstaterede appelkammeret, at sagsøgerne havde støttet deres ugyldighedsbegæring på de tre ældre rettigheder i østrigsk ret, der er nævnt i præmis 5 ovenfor, og havde påberåbt sig den ugyldighedsgrund, der er omhandlet i artikel 60, stk. 2, litra a), i forordning 2017/1001, sammenholdt med den østrigske lovgivning, der er nævnt i præmis 4 ovenfor.
25
I den anfægtede afgørelses punkt 31, 32 og 47-49 anførte appelkammeret efter at have henvist til artikel 5, stk. 4, i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv (EU) 2015/2436 af 16. december 2015 om indbyrdes tilnærmelse af medlemsstaternes lovgivning om varemærker (EUT 2015, L 336, s. 1), at nævnte direktivs artikel 5, stk. 4, litra a), omfatter »erhvervsmæssigt anvendte rettigheder«, mens samme direktivs artikel 5, stk. 4, litra b), omfatter »andre rettigheder end ældre rettigheder, der anvendes erhvervsmæssigt«, såsom »retten til et navn«. Appelkammeret tilføjede, at denne sondring ligeledes er gennemført dels ved artikel 60, stk. 1, litra c), i forordning 2017/1001, som henviser til denne forordnings artikel 8, stk. 4, dels ved samme forordnings artikel 60, stk. 2, litra a). Appelkammeret fandt, at eftersom denne sondring fremgår af forordning 2017/1001, var klassificeringen af den påberåbte rettighed i henhold til national ret ikke afgørende. Da artikel 60, stk. 2, litra a), i forordning 2017/1001 således vedrører navne som har karakter af en »personlig rettighed«, savnede sagsøgernes ugyldighedsbegæring, der var støttet på denne bestemmelse, grundlag.
26
Sagsøgerne har anfægtet denne forudsætning, som den anfægtede afgørelse i første række er støttet på, og som i det væsentlige indebærer, at en ugyldighedsbegæring, i hvilken forbindelse der påberåbes en »ret til et navn«, som anvendes »erhvervsmæssigt«, ikke kan støttes på artikel 60, stk. 2, litra a), i forordning 2017/1001.
27
Ifølge retspraksis skal der ved fortolkningen af en EU-retlig bestemmelse ikke blot tages hensyn til dennes ordlyd, men også til den sammenhæng, hvori den indgår, og til de mål, der forfølges med den ordning, som den udgør en del af (jf. dom af 10.7.2014, D. og G., C-358/13 og C-181/14, EU:C:2014:2060, præmis 32 og den deri nævnte retspraksis),
28
Hvad for det første angår ordlyden af artikel 60, stk. 2, litra a), i forordning 2017/1001, der er nævnt i præmis 16 ovenfor, skal det fastslås, at Domstolen allerede har fastslået, at udtrykket »retten til et navn« ikke giver nogen støtte til den indskrænkende fortolkning, hvorefter denne artikel kun omhandler retten til et personligt kendetegn og ikke dækker navnets formueretlige udnyttelse (jf. i denne retning dom af 5.7.2011, Edwin mod KHIM, C-263/09 P, EU:C:2011:452, præmis 33).
29
Desuden definerer hverken artikel 60, stk. 2, litra a), i forordning 2017/1001 eller nogen anden EU-retlig bestemmelse indholdet af »retten til et navn« eller de betingelser, der kræves for at kunne forbyde brugen af et EU-varemærke på dette grundlag. Den nævnte bestemmelse henviser derimod med henblik herpå til national ret, hvilket klart fremgår af udtrykket »en anden ældre ret [i henhold til gældende nationale retsregler om varemærkebeskyttelse]«.
30
EUIPO kan således erklære et EU-varemærke ugyldigt på den berørte parts begæring, bl.a. hvis der i henhold til nationale retsregler om beskyttelse af navneretten kan rejses forbud mod brug af mærket (dom af 14.5.2009, Fiorucci mod KHIM – Edwin (ELIO FIORUCCI), T-165/06, EU:T:2009:157, præmis 41 og af 29.6.2017, Cipriani mod EUIPO – Hotel Cipriani (CIPRIANI), T-343/14, EU:T:2017:458, præmis 73).
31
Formuleringen »retten til et navn« i henhold til artikel 60, stk. 2, litra a), i forordning 2017/1001 udelukker i øvrigt ikke a priori, at denne ret i henhold til national ret ikke alene kan henvise til et efternavn, men også til handelsnavne, såsom navnet på et selskab, selskabsnavnet på en juridisk person eller det navn, som en virksomhed optræder under, uafhængigt af denne enheds retlige status, eller endog et forretningsskilt. Denne konstatering gælder så meget desto mere som beskyttelsen af handelsnavne i mangel af harmonisering på EU-plan henhører under national lovgivning (dom af 10.7.2025, Purefun Group, C-365/24, EU:C:2025:558, præmis 31).
32
Hvad for det andet angår fortolkningen ud fra sammenhængen skal det fastslås, at opbygningen af artikel 60, stk. 2, i forordning 2017/1001 taler imod den fortolkning, som appelkammeret har anlagt i den anfægtede afgørelse.
33
Ifølge Domstolens praksis kan et EU-varemærke nemlig i henhold til artikel 60, stk. 2, i forordning 2017/1001 erklæres ugyldigt på begæring af en berørt part, der gør »en anden ældre ret« gældende. Med henblik på at præcisere arten af en sådan ældre ret opregner den nævnte bestemmelse fire rettigheder, samtidig med at det ved anvendelsen af adverbiet »navnlig« anføres, at denne liste ikke er udtømmende. Blandt de angivne eksempler figurerer foruden retten til et navn også retten til et portræt, en ophavsret og en industriel ejendomsret (dom af 5.7.2011, Edwin mod KHIM, C-263/09 P, EU:C:2011:452, præmis 35).
34
Det fremgår af denne ikke-udtømmende opregning, at de nævnte eksempler på rettigheder tjener til at beskytte interesser af forskellig art. For nogle af disse rettigheders vedkommende, herunder ophavsretten og den industrielle ejendomsret, er de økonomiske aspekter beskyttet både i de nationale retsordener og i EU-retten imod kommercielle krænkelser (dom af 5.7.2011, Edwin mod KHIM, C-263/09 P, EU:C:2011:452, præmis 35).
35
Det følger heraf, at ordlyden og opbygningen af artikel 60, stk. 2, litra a), i forordning 2017/1001 ikke tillader, at anvendelsen af denne bestemmelse i tilfælde, hvor en ret til et navn påberåbes, alene begrænses til de tilfælde, hvor registreringen af et EU-varemærke strider mod en ret, der udelukkende har til formål at beskytte navnet for så vidt angår interessentens personlige kendetegn (dom af 5.7.2011, Edwin mod KHIM, C-263/09 P, EU:C:2011:452, præmis 36).
36
Udtrykket »en anden ældre ret« i artikel 60, stk. 2, i forordning 2017/1001 indfører i øvrigt en sondring mellem de rettigheder, der er opregnet i denne artikel, herunder »retten til et navn«, og de rettigheder, der er omhandlet i den nævnte forordnings artikel 60, stk. 1, herunder artikel 60, stk. 1, litra c), der henviser til denne forordnings artikel 8, stk. 4, dvs. til »et ikke-registreret varemærke eller […] et andet erhvervsmæssigt anvendt tegn«.
37
For det første henviser artikel 8, stk. 4, i forordning 2017/1001 til »et ikke-registreret varemærke«. Dette udtryk, sammenholdt med den nævnte forordnings artikel 4, som beskriver de tegn, der kan udgøre et EU-varemærke, og navnlig samme forordnings artikel 4, litra a), skal forstås således, at det betegner et tegn, hvis funktion er at adskille en virksomheds varer eller tjenesteydelser fra andre virksomheders varer eller tjenesteydelser og således at garantere varernes eller tjenesteydelsernes handelsmæssige oprindelse.
38
Selv om artikel 4 i forordning 2017/1001 fastsætter, at »personnavne« kan udgøre varemærker, forholder det sig ikke desto mindre således, at et varemærke, som består af et personnavn, og som angiver den handelsmæssige oprindelse af de heraf omfattede varer eller tjenesteydelser, har en anden funktion end den, et personnavn har, idet personnavnet tjener til at identificere en bestemt person (jf. i denne retning dom af 14.5.22009, ELIO FIORUCCI, T-165/06, EU:T:2009:157, præmis 47 og 48; jf. ligeledes i denne retning og analogt dom af 30.3.2006, Emanuel, C-259/04, EU:C:2006:215, præmis 48).
39
For det andet omfatter artikel 8, stk. 4, i forordning 2017/1001 ligeledes »et andet erhvervsmæssigt anvendt tegn«. I denne forbindelse kan et selskabsnavn, et firmanavn eller et forretningsskilt under visse betingelser ligeledes have karakter af tegn, der har til formål at adskille en virksomheds varer eller tjenesteydelser fra andre virksomheders. Ifølge retspraksis har et selskabsnavn, et firmanavn eller et forretningsskilt imidlertid ikke i sig selv til formål at adskille varer eller tjenesteydelser. Et selskabsnavn har nemlig til formål at identificere et selskab, mens et handelsnavn eller et forretningsskilt har til formål at betegne en forretning. Når brugen af et selskabsnavn, et handelsnavn eller et forretningsskilt begrænser sig til at identificere et selskab eller til at betegne en forretning, kan den derfor ikke anses for at være foretaget »i forbindelse med varer eller tjenesteydelser« som omhandlet i artikel 4 i forordning 2017/1001 (dom af 18.7.2017, Savant Systems mod EUIPO – Savant Group (SAVANT), T-110/16, ikke trykt i Sml., EU:T:2017:521, præmis 25 og den deri nævnte retspraksis). Det tegn, der udgør selskabsnavnet, kan imidlertid anvendes på en sådan måde, at der skabes en forbindelse mellem dette tegn og de markedsførte varer eller de leverede tjenesteydelser. For så vidt som denne betingelse er opfyldt, udelukker den omstændighed, at en ordbestanddel anvendes som virksomhedens handelsnavn, nemlig ikke, at den kan anvendes som varemærke og opfylde sin væsentligste funktion som betegnelse for varer eller tjenesteydelser, eller som tegn, der giver indehaveren ret til at forbyde brugen af et varemærke som omhandlet i artikel 8, stk. 4, i forordning 2017/1001 (dom af 26.7.2023, Guma Holdings mod EUIPO – XTB (XTRADE), T-67/22, ikke trykt i Sml., EU:T:2023:436, præmis 54).
40
Det følger heraf, at navne, herunder handelsnavne, kan være omfattet af udtrykket »ikke-registreret varemærke eller andet erhvervsmæssigt anvendt tegn« som omhandlet i artikel 60, stk. 1, litra c), i forordning 2017/1001, sammenholdt med denne forordnings artikel 8, stk. 4, når disse anvendes erhvervsmæssigt som tegn, der har til formål at betegne varer eller tjenesteydelser og således garantere disse varers eller tjenesteydelsers handelsmæssige oprindelse.
41
Derimod falder sådanne navne, der bl.a. anvendes erhvervsmæssigt med henblik på at identificere en person eller en virksomhed som sådan, uden for denne definition og kan være omfattet af anvendelsesområdet for »retten til et navn« i henhold til artikel 60, stk. 2, litra a), i forordning 2017/1001, hvis præcise indhold og betingelser for, at en sådan ret respekteres, udelukkende defineres i henhold til gældende national ret.
42
I modsætning til appelkammerets konklusion hviler sondringen mellem de ældre rettigheder, der er omhandlet dels i artikel 60, stk. 1, litra c), i forordning 2017/1001, sammenholdt med denne forordnings artikel 8, stk. 4, dels i samme forordnings artikel 60, stk. 2, litra a), ikke på, om de ældre rettigheder er blevet brugt eller ikke brugt i forbindelse med erhvervsmæssig eller handelsmæssig virksomhed, men på den forskel, der kendetegner de ugyldighedsgrunde, som er omhandlet i disse artikler.
43
For så vidt som appelkammeret støttede sin konklusion om, at artikel 60, stk. 2, i forordning 2017/1001 ikke omfatter ældre rettigheder, når disse anvendes erhvervsmæssigt, på artikel 5, stk. 4, litra a) og b), i direktiv 2015/2436, skal det endvidere bemærkes, at dette direktivs artikel 5, stk. 4, har følgende ordlyd:
»En medlemsstat kan fastsætte bestemmelse om, at et varemærke ikke kan registreres eller, hvis registreret, kan erklæres ugyldigt, hvis og i det omfang:
a)
der er erhvervet rettigheder til et ikkeregistreret varemærke eller til et andet i erhvervsmæssigt øjemed anvendt tegn før datoen for ansøgning om registrering af det yngre varemærke eller datoen for den prioritet, der gøres gældende til støtte for ansøgningen om registrering af det yngre varemærke, og der til det ikkeregistrerede varemærke eller til det andet tegn er knyttet en ret for indehaveren til at forbyde anvendelsen af et yngre varemærke
b)
der kan nedlægges forbud mod brug af varemærket på grundlag af en anden ældre rettighed end de i stk. 2 og i nærværende stykkes litra a) omhandlede rettigheder, herunder navnlig:
i)
retten til et navn
ii)
retten til et portræt
iii)
en ophavsret
iv)
en industriel ejendomsret.«
44
Ud over at disse ugyldighedsgrunde er fakultative for medlemsstaterne – hvilket fremgår af anvendelsen af ordet »kan« i artikel 5, stk. 4, litra a) og b), i direktiv 2015/2436 – og hvilket indebærer, at de derfor bør kunne bevare eller indføre dem i deres lovgivninger, foretager denne artikel en sondring svarende til den, der er nævnt i præmis 36 ovenfor.
45
Appelkammerets fortolkning i præmis 25 ovenfor, hvorefter artikel 5, stk. 4, litra b), i direktiv 2015/2436 omhandler »andre rettigheder end ældre rettigheder, der anvendes erhvervsmæssigt«, svarer derimod ikke til ordlyden af denne bestemmelse, der i lighed med artikel 60, stk. 2, litra a), i forordning 2017/1001 begrænser sig til konkret at udelukke »ikkeregistrerede varemærker eller andre i erhvervsmæssigt øjemed anvendte tegn«.
46
Hvad for det tredje angår den fortolkning, der er baseret på de formål, der forfølges med lovgivningen, skal det bemærkes, at konklusionen i præmis 42 og 44 ovenfor understøttes af formålet med og opbygningen af forordning 2017/1001. Reglerne om EU-varemærker har navnlig til formål at bidrage til en ordning med loyal konkurrence i EU, under hvilken enhver virksomhed med henblik på at opbygge en fast kundekreds på grundlag af kvaliteten af sine varer eller tjenesteydelser må sættes i stand til at få tegn, der gør det muligt for forbrugeren uden risiko for forveksling at adskille varen eller tjenesteydelsen fra varer eller tjenesteydelser med en anden oprindelse, registreret som varemærke (jf. dom af 12.9.2019, Koton Mağazacilik Tekstil Sanayi ve Ticaret mod EUIPO, C-104/18 P, EU:C:2019:724, præmis 45 og den deri nævnte retspraksis).
47
Artikel 60, stk. 1, litra c), i forordning 2017/1001, sammenholdt med denne forordnings artikel 8, stk. 4, omhandler således en situation, hvor der består en konflikt mellem et ikke-registreret varemærke eller et andet erhvervsmæssigt anvendt tegn og et EU-varemærke. Denne konflikt vedrører således tegn, der har samme karakter og samme grundlæggende funktion, nemlig at adskille en virksomheds varer og tjenesteydelser fra andres. En sådan konflikt anses ikke for at kunne fordreje konkurrencen på det indre marked, bl.a. når det ikke-registrerede varemærke eller et andet tegn ikke anvendes erhvervsmæssigt eller kun har lokal betydning, hvilket er en betingelse, hvis overholdelse skal undersøges i henhold til de ensartede standarder, der er fastsat i forordning 2017/1001, og som er i overensstemmelse med de principper, der ligger til grund for den ordning, der er indført ved denne forordning.
48
Til sammenligning vedrører artikel 60, stk. 2, i forordning 2017/1001 som anført i præmis 32-34 ovenfor tilfælde, hvor der består en konflikt mellem et EU-varemærke og andre rettigheder af forskellig art, som har en anden funktion end at adskille en virksomheds varer og tjenesteydelser fra andre virksomheders. Den nævnte forordnings artikel 60, stk. 2, litra a), omhandler således navnlig et tilfælde, hvor »retten til et navn«, der i givet fald anvendes erhvervsmæssigt med henblik på at identificere en person eller en virksomhed som sådan, er beskyttet mod de potentielle kommercielle krænkelser, der forårsages af eksistensen af et EU-varemærke. I et sådant tilfælde følger indholdet af og betingelserne for at gøre en sådan ret gældende over for et yngre EU-varemærke i henhold til henvisningen i denne bestemmelse af den nationale lovgivning, der regulerer beskyttelsen heraf.
49
I denne henseende skal EUIPO’s argumenter vedrørende artikel 14, stk. 1, litra a), i forordning 2017/1001, der tilsigter at begrænse anvendelsesområdet for »retten til et navn«, forkastes. Forordningens artikel 14, stk. 1, litra a), bestemmer ganske vist, at et EU-varemærke »ikke [giver] indehaveren ret til at forbyde tredjemand at gøre erhvervsmæssig brug […] af tredjemandens navn eller adresse, hvis tredjemanden er en fysisk person«. Den nævnte forordnings artikel 14, stk. 2, bestemmer, at en sådan brug skal ske »i overensstemmelse med god markedsføringsskik«. Denne bestemmelse har netop til formål at sikre, at et varemærke ikke kan tjene som grundlag for at forbyde en fysisk person at bruge sit navn (dom af 26.7.2023, Rada Perfumery mod EUIPO – Prada (RADA PERFUMES), T-439/22, ikke trykt i Sml., EU:T:2023:441, præmis 68). Som anført i præmis 31 ovenfor henviser artikel 60, stk. 2, litra a), i forordning 2017/1001 imidlertid ikke kun til »fysiske personers« ret til navne, men indeholder en neutral formulering med hensyn til indholdet af »retten til et navn«, samtidig med at der i denne henseende henvises til national ret.
50
Artikel 60, stk. 2, litra a), i forordning 2017/1001 omhandler i øvrigt den situation, hvor der foreligger en konflikt mellem en ældre ret til et navn og et yngre EU-varemærke, mens den nævnte forordnings artikel 14, stk. 1, litra a), præciserer omfanget af de enerettigheder, der er knyttet til EU-varemærket, ved at begrænse varemærkeindehaverens mulighed for at forbyde en fysisk person at gøre erhvervsmæssig brug af sit navn. Disse to bestemmelser har således forskellige anvendelsesområder.
51
Endelig skal det i modsætning til, hvad EUIPO har anført, bemærkes, at appelkammeret ikke støttede sig på en konkret vurdering af de beviser, som sagsøgerne havde fremlagt vedrørende betingelserne for anvendelsen af de navne, der var påberåbt som grundlag for ugyldighedsbegæringen, da det fandt, at disse navne i forbindelse med deres anvendelse udelukkende havde karakter af tegn, der havde til formål at adskille de varer, der blev markedsført af dem, og ikke at identificere henholdsvis en fysisk eller juridisk person eller en virksomhed som sådan. En supplerende begrundelse eller en ændring af begrundelsen kan derfor ikke foretages for Retten med henblik på at fuldstændiggøre den eventuelt utilstrækkelige begrundelse, der er indeholdt i den anfægtede afgørelse. Hvis appelkammeret havde haft til hensigt at støtte den anfægtede afgørelse på sådanne betragtninger, burde det udtrykkeligt have gjort dette (jf. i denne retning dom af 5.10.2022, Puma mod EUIPO – CMS (CMS Italy), T-711/20, ikke trykt i Sml., EU:T:2022:604, præmis 134 og den deri nævnte retspraksis).
52
Det fremgår af det ovenstående, at appelkammeret begik en retlig fejl ved at fastslå, at beskyttelsen i henhold til artikel 60, stk. 2, litra a), i forordning 2017/1001 ikke kunne udstrækkes til at omfatte »retten til et navn« alene med den begrundelse, at de navne, der var blevet påberåbt, bl.a. var blevet anvendt erhvervsmæssigt, uden i overensstemmelse med den retspraksis, der er nævnt i præmis 17-20 ovenfor, bl.a. at efterprøve realiteten af de faktiske omstændigheder, der var fremført med henblik på konkret at fastslå arten af de ældre rettigheder, der var påberåbt som grundlag for ugyldighedsbegæringen, eller det indhold og de betingelser, der følger af den nationale lovgivning, der var anmodet om anvendelse af, med henblik på at kunne forbyde brugen af et EU-varemærke.
Appelkammerets vurdering af national ret
53
Der skal i øvrigt foretages en undersøgelse af sagsøgernes klagepunkter vedrørende begrundelsen for den anfægtede afgørelse, hvorefter de oplysninger om national ret, som sagsøgerne har fremlagt, under alle omstændigheder ikke kan fortolkes således, at de påberåbte ældre rettigheder kunne beskyttes som en »ret til et navn« i henhold til artikel 60, stk. 2, litra a), i forordning 2017/1001, sammenholdt med den påberåbte østrigske nationale ret.
54
Appelkammeret fandt i det væsentlige i den anfægtede afgørelses punkt 37-42, at § 43 i den østrigske borgerlige lovbog vedrørte tilfælde, hvor denne bestemmelse var til hinder for en personlig brug af navnet. Når »privatpersoner« driver virksomhed i eget navn, får et sådant navn en »sekundær betydning« og anses ikke længere for »blot« at være et »efternavn«. Ifølge appelkammeret reguleres beskyttelsen af navne og andre tegn, der anvendes i forbindelse med erhvervsmæssig virksomhed, således af §§ 12 og 32 i den østrigske varemærkelov og af § 9, stk. 1, i den østrigske forbundslov om illoyal konkurrence, idet disse nationale bestemmelser er relevante med henblik på anvendelsen af artikel 8, stk. 4, i forordning 2017/1001. Ifølge appelkammeret kunne § 43 i den østrigske borgerlige lovbog derfor kun påberåbes med henblik på at gøre »retten til et navn« gældende, hvis og i det omfang der ikke forelå en særlig beskyttelse af navnet i medfør af varemærkeretten, og hvis indehaveren af navnet ikke anvendte sit navn erhvervsmæssigt. Endvidere kan de øvrige ovennævnte bestemmelser i østrigsk ret ikke påberåbes med henblik på beskyttelsen af en ret til et navn som omhandlet i artikel 60, stk. 2, litra a), i forordning 2017/1001, eftersom de udtrykkeligt henviser til bl.a. beskyttelsen af »forretningskendetegn«, som anvendes »erhvervsmæssigt«, hvilket svarer til rettigheder, der er omfattet af den nævnte forordnings artikel 8, stk. 4.
55
Det må imidlertid konstateres, at appelkammerets betragtninger er fremsat ud fra den samme urigtige forudsætning som den, der er fastslået i præmis 52 ovenfor, og hvorefter den erhvervsmæssige anvendelse af et navn er tilstrækkelig til at udelukke dets beskyttelse i henhold til artikel 60, stk. 2, litra a), i forordning 2017/1001.
56
Den vurdering af bestemmelserne i national ret, som appelkammeret foretog i den anfægtede afgørelse, gør det således ikke muligt at underbygge konklusionen om, at retten til et navn i henhold til østrigsk ret ikke er omfattet af anvendelsesområdet for artikel 60, stk. 2, litra a), i forordning 2017/1001.
57
Henset til samtlige ovenstående betragtninger skal det andet anbringende tiltrædes, og den anfægtede afgørelse annulleres, uden at det er fornødent at tage stilling til det første anbringende.
Sagsomkostninger
58
I henhold til artikel 134, stk. 1, i Rettens procesreglement pålægges det den tabende part at betale sagsomkostningerne, hvis der er nedlagt påstand herom. Da EUIPO har tabt sagen, bør det pålægges EUIPO at betale sagsomkostningerne i overensstemmelse med sagsøgernes påstand.
På grundlag af disse præmisser
udtaler og bestemmer
Retten (Ottende Afdeling):
1)
Afgørelsen truffet den 27. november 2024 af Andet Appelkammer ved Den Europæiske Unions Kontor for Intellektuel Ejendomsret (EUIPO) (sag R 971/2023-2) annulleres.
2)
EUIPO betaler sagsomkostningerne.
Gâlea
Tóth
Spangsberg Grønfeldt
Afsagt i offentligt retsmøde i Luxembourg den 14. januar 2026.
Underskrifter
(
*1
) – Processprog: engelsk.