62024CO0235
DOMSTOLENS KENDELSE (Første Afdeling)
17. juli 2024 (
*1
)
»Præjudiciel forelæggelse – præjudiciel hasteprocedure – retligt samarbejde i straffesager – anerkendelse af domme om idømmelse af frihedsstraffe eller frihedsberøvende foranstaltninger med henblik på fuldbyrdelse i en anden medlemsstat – rammeafgørelse 2008/909/RIA – artikel 53, stk. 2, i Domstolens procesreglement – artikel 267 TEUF – begrebet »ret« – procedure for fornyet bedømmelse på ministerens anmodning – åbenbart grundlag for afvisning af anmodningen om præjudiciel afgørelse«
I sag C-235/24 PPU [Niesker] (
i
),
angående en anmodning om præjudiciel afgørelse i henhold til artikel 267 TEUF, indgivet af specialafdelingen ved Gerechtshof Arnhem-Leeuwarden (appeldomstolen i Arnhem-Leeuwarden, Nederlandene) ved afgørelse af 29. marts 2024, indgået til Domstolen den 2. april 2024, i sagen
S.A.H.
procesdeltager:
Openbaar Ministerie,
har
DOMSTOLEN (Første Afdeling),
sammensat af afdelingsformanden, A. Arabadjiev, og dommerne T. von Danwitz (refererende dommer), P.G. Xuereb, A. Kumin og I. Ziemele,
generaladvokat: M. Campos Sánchez-Bordona,
justitssekretær: A. Calot Escobar,
på grundlag af den skriftlige forhandling,
efter at der er afgivet indlæg af:
–
S.A.H. ved advocaten T. de Boer og F. Dölle,
–
Openbaar Ministerie ved A.K. Kooij, H.J. Lambers og V. Smink,
–
den nederlandske regering ved M.K. Bulterman og A. Hanje, som befuldmægtigede,
–
Europa-Kommissionen ved H. Leupold, F. van Schaik og J. Vondung, som befuldmægtigede,
idet den efter at have hørt generaladvokaten har besluttet at træffe afgørelse ved begrundet kendelse i overensstemmelse med artikel 53, stk. 2, i Domstolens procesreglement,
afsagt følgende
Kendelse
1
Anmodningen om præjudiciel afgørelse vedrører fortolkningen af artikel 267 TEUF samt artikel 6, 8 og 9 i Rådets rammeafgørelse 2008/909/RIA af 27. november 2008 om anvendelse af princippet om gensidig anerkendelse på domme i straffesager om idømmelse af frihedsstraffe eller frihedsberøvende foranstaltninger med henblik på fuldbyrdelse i Den Europæiske Union (EUT 2008, L 327, s. 27) og artikel 47 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder (herefter »chartret«).
2
Denne anmodning er blevet fremsat inden for rammerne af en procedure for fornyet bedømmelse på anmodning fra Minister van Veiligheid en Justitie (ministeren for sikkerhed og justitsvæsen, Nederlandene) (herefter »ministeren«) af en bedømmelse foretaget af specialafdelingen ved Gerechtshof Arnhem-Leeuwarden (appeldomstolen i Arnhem-Leeuwarden, Nederlandene) (herefter »specialafdelingen«) af 18. januar 2019 vedrørende anerkendelse, fuldbyrdelse og tilpasning i Nederlandene af en frihedsstraf, som S.A.H. er blevet idømt i Sverige.
Retsforskrifter
EU-retten
3
Artikel 6 i rammeafgørelse 2008/909 med overskriften »Høring og meddelelse til den domfældte« bestemmer:
»1.   Med forbehold af stk. 2 fremsendes en dom samt en attest kun til fuldbyrdelsesstaten med henblik på anerkendelse og fuldbyrdelse af sanktionen, hvis den domfældte har givet sit samtykke i henhold til udstedelsesstatens lovgivning.
2.   Den domfældtes samtykke er ikke påkrævet, når dommen samt attesten fremsendes til:
[...]
c)
den medlemsstat, som den domfældte er flygtet til eller på anden måde vendt tilbage til på grund af den straffesag, der verserer mod vedkommende i udstedelsesstaten, eller efter domfældelse i udstedelsesstaten.
3.   I alle de tilfælde, hvor den domfældte fortsat befinder sig i udstedelsesstaten, skal vedkommende have mulighed for at give sin mening til kende mundtligt eller skriftligt. Hvis udstedelsesstaten finder det nødvendigt under hensyn til den domfældtes alder eller fysiske eller mentale tilstand, gives denne lejlighed til vedkommendes repræsentant ifølge loven.
Der tages hensyn til den domfældtes mening, når det besluttes, om dommen samt attesten skal fremsendes. Hvis den pågældende har benyttet sig af muligheden fastsat i dette stykke, skal den domfældtes mening sendes til fuldbyrdelsesstaten, navnlig under hensyn til artikel 4, stk. 4. Hvis den domfældte har tilkendegivet sin mening mundtligt, skal udstedelsesstaten sikre, at denne tilkendegivelse er til rådighed for fuldbyrdelsesstaten i skriftlig form.
4.   Den kompetente myndighed i udstedelsesstaten oplyser på et sprog, som den domfældte forstår, denne om, at den har besluttet at fremsende dommen samt attesten, for hvilken der findes en standardmeddelelsesformular i bilag II. Når den domfældte befinder sig i fuldbyrdelsesstaten på det tidspunkt, hvor denne afgørelse træffes, fremsendes denne formular til fuldbyrdelsesstaten, der derefter underretter den domfældte.
[...]«
4
Rammeafgørelsens artikel 8 med overskriften »Anerkendelse af dommen og fuldbyrdelse af sanktionen« er affattet således:
»1.   Den kompetente myndighed i fuldbyrdelsesstaten anerkender den dom, der er fremsendt i henhold til artikel 4 og efter proceduren i artikel 5, og træffer omgående alle nødvendige foranstaltninger til fuldbyrdelse af sanktionen, medmindre den beslutter at påberåbe sig en af de i artikel 9 nævnte grunde til at afslå anerkendelse eller fuldbyrdelse.
2.   Hvis sanktionen på grund af sin varighed ikke er forenelig med fuldbyrdelsesstatens lovgivning, kan den kompetente myndighed i fuldbyrdelsesstaten kun træffe beslutning om at tilpasse sanktionen i det omfang, sanktionen overstiger den maksimale straf for tilsvarende lovovertrædelser efter denne stats nationale lovgivning. Den tilpassede sanktion må ikke blive mindre end den maksimale straf for tilsvarende lovovertrædelser efter fuldbyrdelsesstatens nationale lovgivning.
3.   Hvis sanktionen på grund af sin art ikke er forenelig med fuldbyrdelsesstatens lovgivning, kan den kompetente myndighed i denne stat tilpasse sanktionen til den straf eller den foranstaltning, der efter denne stats lovgivning gælder for lignende lovovertrædelser. Denne straf eller foranstaltning skal i videst muligt omfang svare til den sanktion, udstedelsesstaten har idømt, og sanktionen kan derfor ikke konverteres til en bødestraf.
4.   Den tilpassede sanktion må ikke skærpe den af udstedelsesstaten idømte sanktion med hensyn til art eller varighed.«
5
Nævnte rammeafgørelses artikel 9 med overskriften »Grunde til at afslå anerkendelse og fuldbyrdelse« er affattet på følgende måde:
»1.   Den kompetente myndighed i fuldbyrdelsesstaten kan afslå at anerkende dommen og fuldbyrde sanktionen, hvis
[...]
k)
den idømte sanktion omfatter psykiatrisk behandling eller lægebehandling eller en anden frihedsberøvende foranstaltning, der uanset artikel 8, stk. 3, ikke kan fuldbyrdes af fuldbyrdelsesstaten i overensstemmelse med den pågældende medlemsstats retssystem eller sundhedssystem
[...]«
Nederlandsk ret
6
Wet wederzijdse erkenning en tenuitvoerlegging vrijheidsbenemende en voorwaardelijke sancties (lov om gensidig anerkendelse og fuldbyrdelse af frihedsberøvende og betingede sanktioner) af 12. juli 2012 (Stb. 2012, nr. 333), der gennemfører rammeafgørelse 2008/909 i den affattelse, der finder anvendelse på tvisten i hovedsagen (herefter »WETS«), bestemmer i artikel 2:11:
»1.   Ministeren fremsender retsafgørelsen og attesten til generaladvokaten ved den kompetente anklagemyndighed, medmindre ministeren umiddelbart finder, at der er grundlag for at afslå anerkendelse retsafgørelsen.
2.   Generaladvokaten fremlægger straks retsafgørelsen og attesten for den i artikel 67 i wet op de rechterlijke organisatie [(lov om domstolenes organisation)] omhandlede [specialafdeling]. Generaladvokaten fremsætter eventuelle bemærkninger til ovennævnte dokumenter for specialafdelingen inden for en frist på 14 dage fra den dato, hvor specialafdelingen fik forelagt dokumenterne.
3.   [Specialafdelingen] afgør
a.
om der i medfør af artikel 2:13, stk. 1, findes grunde til at afslå anerkendelse af retsafgørelsen
b.
om den frihedsstraf, der skal fuldbyrdes, er blevet idømt for et forhold, der også er strafbart i henhold til nederlandsk ret, og, såfremt dette er tilfældet, hvilket forhold der er tale om
c.
hvilken tilpasning der skal foretages af den idømte frihedsstraf i henhold til stk. 4 eller 5.
4.   Overskrider den idømte frihedsstraf maksimumsstrafferammen efter nederlandsk ret for den pågældende overtrædelse, nedsættes frihedsstraffens varighed til denne maksimumsgrænse.
5.   Er arten af den idømte frihedsstraf uforenelig med nederlandsk ret, ændres straffen til en straf eller en foranstaltning, der er fastsat i nederlandsk ret, og som så vidt muligt svarer til den frihedsstraf, der er blevet idømt i den udstedende medlemsstat.
6.   Den i stk. 4 og 5 omhandlede tilpasning kan under ingen omstændigheder medføre en hårdere frihedsstraf.
7.   Inden for en frist på seks uger fra den dato, hvor [specialafdelingen] har modtaget retsafgørelsen og attesten, fremsendes den skriftlige og begrundede bedømmelse, som den har foretaget i henhold til stk. 3, til ministeren.«
7
Artikel 2:12 i WETS bestemmer:
»1.   Ministeren træffer afgørelse om anerkendelse af retsafgørelsen under hensyntagen til [specialafdelingens] bedømmelse.
[...]«
8
Lovens artikel 2:13 er affattet således:
»1.   Anerkendelse af retsafgørelsen afslås, når
[...]
i.
den idømte straf vedrører en frihedsberøvende foranstaltning på sundhedsområdet, der ikke kan fuldbyrdes i henhold til nederlandsk ret eller inden for rammerne af det nederlandske retssystem på sundhedsområdet.
2.   Anerkendelse af afgørelsen afslås ikke på grundlag af stk. 1, litra a), b), e) og i), før den kompetente myndighed i den udstedende medlemsstat har haft mulighed for at give oplysninger herom.«
9
Denne lovs artikel 2:14 fastsætter:
»1.   Anerkendelse af retsafgørelsen afslås, når
a.
det forhold, der har givet anledning til idømmelse af frihedsstraffen
1°. anses for at være blevet begået helt eller delvist på nederlandsk område eller uden for Nederlandene på et nederlandsk søfartøj eller luftfartøj eller
2°. er blevet begået uden for den udstedende medlemsstats område, når der i henhold til nederlandsk ret ikke kunne indledes retsforfølgning, hvis forholdet var blevet begået i Nederlandene
b.
der på tidspunktet for modtagelse af retsafgørelsen udestår mindre end seks måneder af den idømte frihedsstraf.
2.   Anerkendelse af afgørelsen afslås ikke på grundlag af stk. 1, litra a), før den kompetente myndighed i den udstedende medlemsstat har haft mulighed for at give oplysninger herom.«
10
Artikel 67 i lov om domstolenes organisation er affattet således:
»1.   Kollegiet med ansvar for forvaltningen af Gerechtshof Arnhem-Leeuwarden [(appeldomstolen i Arnhem-Leeuwarden)] opretter et dommerkollegium [...]. Sammensætningen af dette dommerkollegium bestemmes af kollegiet med ansvar for forvaltningen.
2.   Dette dommerkollegium varetager ligeledes de opgaver, som det pålægges [...] i henhold til artikel 2:11, stk. 3, og artikel 2:27 [...] i [WETS]. [...]«
Tvisten i hovedsagen og de præjudicielle spørgsmål
11
S.A.H., der er irakisk statsborger, har boet i Nederlandene siden 1996, hvor han fik permanent opholdstilladelse i 2001.
12
Ved dom af 26. februar 2015 blev han af Göta hovrätt (appeldomstolen for Götaland, Sverige) dømt for ulovlig våbenbesiddelse, ulovlige trusler, misbrug og grov legemsbeskadigelse. Denne ret konstaterede, at S.A.H. ikke kunne holdes ansvarlig for disse strafbare handlinger som følge af en nedsættelse af hans psykiske funktionsevne, og pålagde ham en frihedsberøvende foranstaltning, dvs. retspsykiatrisk behandling i et ubegrænset tidsrum med en specialundersøgelse inden udskrivning.
13
Den berørte person har anmodet om, at fuldbyrdelsen af denne foranstaltning overføres til Nederlandene, og de svenske myndigheder har derfor anmodet ministeren om anerkendelse og fuldbyrdelse af dommen og har fremsendt den pågældende dom og den i artikel 4 i rammeafgørelse 2008/909 omhandlede attest.
14
I henhold til artikel 2:11 i WETS blev disse dokumenter fremsendt til specialafdelingen, der den 18. januar 2019 bl.a. skønnede, at den frihedsberøvende foranstaltning, som S.A.H. var blevet idømt, skulle tilpasses og ændres til en tilsynsforanstaltning med pligt til at modtage den af de offentlige myndigheder fastlagte behandling uden fastsættelse af en maksimal varighed.
15
Den 18. februar 2019 anerkendte ministeren i sin egenskab af kompetent myndighed som omhandlet i rammeafgørelse 2008/909 afgørelsen af 26. februar 2015, idet der blevet taget hensyn til specialafdelingens bedømmelse af 18. januar 2019. Den frihedsberøvende foranstaltning blev konverteret til en tilsynsforanstaltning, og den pågældende person blev anbragt i et retspsykiatrisk center i Nederlandene.
16
Den 6. august 2020 vedtog Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid (statssekretær for sikkerheds- og justitsspørgsmål, Nederlandene) en kendelse om inddragelse af opholdstilladelsen med tilbagevirkende kraft fra den 29. august 2014 og erklærede S.A.H. som uønsket udlænding.
17
S.A.H. har bestridt lovligheden af anerkendelsesafgørelsen af 18. februar 2019 ved den civile domstol navnlig med den begrundelse, at den procedure, der resulterede i bedømmelsen af 18. januar 2019, ikke opfyldte kravene i chartrets artikel 47. Ved dom af 5. september 2023 efterkom Gerechtshof Den Haag (appeldomstolen i Haag, Nederlandene) anmodningen og pålagde ministeren at foretage en fornyet vurdering af afgørelsen.
18
Ved skrivelse af 15. september 2023 anmodede ministeren specialafdelingen om at foretage en fornyet bedømmelse inden for rammerne af en procedure, der opfyldte disse krav.
19
I forlængelse af denne anmodning indkaldte specialafdelingen til et uformelt møde den 12. januar 2024, som S.A.H.s advokater og repræsentanter for anklagemyndigheden var inviteret til at deltage i.
20
I denne henseende beskrev specialafdelingen den procedure, som den følger, således, at ministeren via generaladvokaten anmoder den om at foretage en bedømmelse, idet den udelukkende fokuserer på, om der findes en begrundelse for at afslå den obligatoriske anerkendelse i henhold til WETS, om forholdene er strafbare i Nederlandene, og om der eventuelt er behov for en tilpasning af den straf eller frihedsberøvende foranstaltning, der er idømt i en anden medlemsstat. Specialafdelingen tilføjede, at der ikke er mulighed for at påklage ministerens afgørelse. Der kan imidlertid på ministerens anmodning indbringes en anmodning om fornyet bedømmelse for specialafdelingen, når en domfældt har indgivet klage til ministeren, eller når personen har anlagt en civil retssag, som det er tilfældet i den foreliggende sag.
21
I denne sammenhæng ønsker specialafdelingen først og fremmest oplyst, om den har karakter af en »ret« som omhandlet i artikel 267 TEUF, der kan forelægge Domstolen et præjudicielt spørgsmål. I denne henseende har den oplyst, at den hidtil har ment, at dette ikke var tilfældet, og at dette også var konklusionen i evalueringsrapporten for Nederlandene af 2. december 2022, udarbejdet inden for rammerne af niende runde af gensidige evalueringer om gensidig anerkendelse af retlige instrumenter inden for frihedsberøvelse eller frihedsbegrænsning, der koordineres af Rådet for Den Europæiske Union (13190/1/22 REV 1). Det fremgår imidlertid af tilblivelseshistorien for den i hovedsagen omhandlede nationale lovgivning, at den nederlandske lovgiver har ønsket en domstolsprøvelse af de retlige spørgsmål, som artikel 8, stk. 2-4, og artikel 9 i rammeafgørelse 2008/909 giver anledning til.
22
Desuden er specialafdelingen af den opfattelse, at spørgsmålet om, hvorvidt proceduren for denne afdeling kan betegnes som kontradiktorisk, er afgørende, og den har præciseret, at den er oprettet ved lov, at den har en permanent karakter, at den anvender retsreglerne, at den er uafhængig, og at den tager hensyn til de argumenter fra den domfældte, der forelægges for den. Selv om bedømmelsen er begrænset til bestemte punkter, er den i øvrigt bindende.
23
Specialafdelingen ønsker dernæst oplyst, om den retlige bedømmelse, som den foretager i henhold til artikel 2:11 i WETS, ligger inden for EU-rettens anvendelsesområde eller udgør en del af de situationer, der er omfattet heraf, og om muligheden for at anmode om en fornyet bedømmelse inden for rammerne af en skriftlig procedure, således som den har udviklet sig i praksis, i bekræftende fald opfylder kravene i chartrets artikel 47. Endelig ønsker den præciseret, hvilke muligheder for tilpasning af en frihedsberøvende foranstaltning der er tilladt i henhold til rammeafgørelse 2008/909.
24
Under disse omstændigheder har specialafdelingen besluttet at udsætte sagen og forelægge Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål:
»1)
Skal begrebet »ret« i henhold til artikel 267 TEUF, sammenholdt med artikel 8, stk. 2-4, og artikel 9 i rammeafgørelse [2008/909], fortolkes således, at det også omfatter en hertil udpeget statslig ret, som ikke er den kompetente myndighed som omhandlet i rammeafgørelsens artikel 8, stk. 1, og som ved en skriftlig procedure uden den domfældtes fremmøde udelukkende træffer afgørelse om de retlige spørgsmål, der omhandles i rammeafgørelsens artikel 8, stk. 2-4, og artikel 9?
2)
Skal chartrets artikel 47 fortolkes således, at når en hertil udpeget statslig ret i fuldbyrdelsesstaten i en anerkendelsesprocedure i henhold til rammeafgørelse [2008/909] skal vurdere de aspekter, der er omhandlet i denne rammeafgørelses artikel 8, stk. 2-4, og artikel 9, skal den domfældte ud over muligheden for at give sin mening til kende i udstedelsesstaten som omhandlet i artikel 6, stk. 3, i [nævnte] rammeafgørelse også have adgang til effektive retsmidler i fuldbyrdelsesstaten?
Såfremt dette spørgsmål besvares bekræftende:
3)
Skal chartrets artikel 47, sammenholdt med rammeafgørelse [2008/909], fortolkes således, at det med hensyn til det effektive retsmiddel i fuldbyrdelsesstaten er tilstrækkeligt, hvis den domfældte kan give sin mening til kende skriftligt enten før den retlige bedømmelse eller efter vedtagelsen af anerkendelsesafgørelsen i forbindelse med en fornyet bedømmelse af den oprindelige bedømmelse?
og
4)
Skal chartrets artikel 47, sammenholdt med rammeafgørelse [2008/909], fortolkes således, at en dømt person, som ikke råder over tilstrækkelige økonomiske midler og har behov for bistand for at sikre den effektive adgang til domstolene, skal tildeles retshjælp i fuldbyrdelsesstaten, selv om dette ikke er fastsat i lovgivningen?
5)
Skal kriteriet i artikel 8, stk. 3, i rammeafgørelse [2008/909] fortolkes således, at det, når sanktionen eller foranstaltningen forvandles, fordi den på grund af sin art ikke er forenelig med fuldbyrdelsesstatens lovgivning, skal bedømmes, hvilken foranstaltning retten i fuldbyrdelsesstaten sandsynligvis ville have truffet, hvis domfældelsen havde fundet sted i fuldbyrdelsesstaten, eller skal der – om nødvendigt efter anmodning om supplerende oplysninger – foretages en bedømmelse, hvorved der tages hensyn til foranstaltningens faktiske udformning i udstedelsesstaten?
6)
Hvorledes og i hvilket omfang skal der ved en eventuel fornyet bedømmelse af forbuddet i artikel 8, stk. 4, i rammeafgørelse [2008/909] mod, at fuldbyrdelsesstaten skærper sanktionen, tages hensyn til ændrede omstændigheder og oplysninger, der vedrører et tidspunkt efter anerkendelsesafgørelsen?«
Hasteproceduren
25
Specialafdelingen har anmodet om, at nærværende præjudicielle forelæggelse undergives den præjudicielle hasteprocedure, der er fastsat i artikel 23a, stk. 1, i statutten for Den Europæiske Unions Domstol og i artikel 107 i Domstolens procesreglement.
26
Specialafdelingen har til støtte for denne anmodning anført, at S.A.H. er frihedsberøvet, og at besvarelsen af de præjudicielle spørgsmål ville kunne indebære, at frihedsberøvelsen bringes til ophør.
27
I denne henseende skal det for det første bemærkes, at nærværende præjudicielle forelæggelse vedrører fortolkningen af rammeafgørelse 2008/909, der henhører under afsnit V i EUF-traktatens tredje del vedrørende et område med frihed, sikkerhed og retfærdighed. Nævnte forelæggelse kan derfor underlægges den præjudicielle hasteprocedure.
28
Hvad for det andet angår betingelsen om den hastende karakter er denne betingelse bl.a. opfyldt, når den i hovedsagen berørte person på det pågældende tidspunkt er frihedsberøvet, og personens fortsatte frihedsberøvelse afhænger af løsningen af tvisten i hovedsagen, idet det præciseres, at situationen for denne person skal bedømmes ud fra den situation, der forelå på tidspunktet for behandlingen af anmodningen om, at den præjudicielle forelæggelse undergives hasteproceduren (dom af 8.12.2022, CJ (Afgørelse om udsættelse af overgivelse på grund af strafforfølgning), C-492/22 PPU, EU:C:2022:964, præmis 46 og den deri nævnte retspraksis).
29
I den foreliggende sag fremgår det af anmodningen om præjudiciel afgørelse, at den berørte person rent faktisk er frihedsberøvet, eftersom han er anbragt i et retspsykiatrisk center i Nederlandene. Desuden har specialafdelingen præciseret, at besvarelsen af de præjudicielle spørgsmål om de krav i EU-retten, der vil kunne finde anvendelse på situationen i hovedsagen, ville kunne bevirke, at frihedsberøvelsen bringes til ophør, idet den frihedsberøvende foranstaltning, der var vedtaget over for den pågældende i Sverige, navnlig ville kunne tilpasses til en ikke-frihedsberøvende foranstaltning i Nederlandene.
30
På denne baggrund har Domstolens Første Afdeling den 22. april 2024 efter forslag fra den refererende dommer og efter at have hørt generaladvokaten besluttet at efterkomme specialafdelingens anmodning om, at nærværende præjudicielle forelæggelse undergives den præjudicielle hasteprocedure.
Formaliteten vedrørende anmodningen om præjudiciel afgørelse
31
Ifølge artikel 53, stk. 2, i Domstolens procesreglement kan Domstolen, når det er åbenbart, at den præjudicielle forelæggelse må afvises, efter at have hørt generaladvokaten beslutte at træffe afgørelse ved begrundet kendelse uden at fortsætte sagens behandling.
32
Der er grundlag for at anvende denne bestemmelse i den foreliggende sag.
33
Det skal påpeges, at den ved artikel 267 TEUF indførte procedure er et middel til samarbejde mellem Domstolen og de nationale retter, som giver Domstolen mulighed for at forsyne de nationale retter med de elementer vedrørende fortolkningen af EU-retten, som er nødvendige for, at de kan afgøre den for dem verserende tvist (dom af 9.3.2010, ERG m.fl., C-378/08, EU:C:2010:126, præmis 72, og kendelse af 9.1.2024, Bravchev, C-338/23, EU:C:2024:4, præmis 18).
34
Det følger heraf, at det forelæggende organ for at kunne forelægge Domstolen et præjudicielt spørgsmål skal kunne kvalificeres som en »ret« som omhandlet i artikel 267 TEUF, hvilket det tilkommer Domstolen at efterprøve på grundlag af anmodningen om præjudiciel afgørelse (dom af 7.5.2024, NADA, C-115/22, EU:C:2024:384, præmis 34 og den deri nævnte retspraksis).
35
Det følger af fast retspraksis, at Domstolen for at bedømme, om det pågældende organ, der forelægger en sag, er en »ret« i henhold til artikel 267 TEUF – et spørgsmål, som alene skal afgøres på grundlag af EU-retten – tager en hel række forhold i betragtning, herunder bl.a., om organet er oprettet ved lov, har permanent karakter, virker som obligatorisk retsinstans, anvender en kontradiktorisk sagsbehandling og træffer afgørelse på grundlag af retsregler, samt om det er uafhængigt (dom af 7.5.2024, NADA m.fl., C-115/22, EU:C:2024:384, præmis 35 og den deri nævnte retspraksis).
36
Det fremgår ligeledes af Domstolens faste praksis, at de nationale retter kun kan forelægge spørgsmål for Domstolen, hvis der verserer en tvist for dem, og de skal træffe afgørelse i en sag, der skal afsluttes med en retsafgørelse (dom af 3.5.2022, CityRail, C-453/20, EU:C:2022:341, præmis 42 og den deri nævnte retspraksis).
37
Afgørelsen af, om et organ har ret til at forelægge spørgsmål for Domstolen, træffes således på grundlag af såvel strukturelle som funktionelle kriterier. I denne forbindelse bemærkes, at et nationalt organ kan være en »ret« som omhandlet i artikel 267 TEUF, når det udøver judicielle funktioner, hvorimod dette ikke er tilfældet, når det udøver andre funktioner, bl.a. af administrativ karakter (dom af 3.5.2022, CityRail, C-453/20, EU:C:2022:341, præmis 43 og den deri nævnte retspraksis).
38
Heraf følger, at det for at afgøre, om et nationalt organ, som ifølge lovgivningen er tillagt forskellige funktioner, må kvalificeres som en »ret« i den forstand, hvori udtrykket er anvendt i artikel 267 TEUF, er nødvendigt at undersøge den særlige karakter af de funktioner, det udøver, i den specielle lovgivningsmæssige sammenhæng, hvori det forelægger spørgsmål for Domstolen (dom af 3.5.2022, CityRail, C-453/20, EU:C:2022:341, præmis 44 og den deri nævnte retspraksis).
39
Desuden kan det forelæggende organ, når det virker som administrativ myndighed uden samtidig at skulle træffe afgørelse i en tvist, ikke anses for at udøve en dømmende funktion (jf. i denne retning dom af 27.4.2006, Standesamt Stadt Niebüll, C-96/04, EU:C:2006:254, præmis 14 og den deri nævnte retspraksis).
40
I den foreliggende sag opfylder specialafdelingen i lyset af oplysningerne i de sagsakter, som Domstolen er i besiddelse af, navnlig bestemmelserne i lov om domstolenes organisation og WETS, tilsyneladende de relevante kriterier for at kunne betegnes som en forelæggende »ret« som anført i artikel 267 TEUF, for så vidt som den er oprettet ved lov, har permanent karakter, anvender retsreglerne og er uafhængig.
41
Hvad angår de øvrige relevante kriterier i denne henseende og for det første spørgsmålet om, hvorvidt specialafdelingen i hovedsagen udøver en dømmende funktion, fremgår det af disse oplysninger, at ministeren i henhold til artikel 2:11 og 2:12 i WETS kan anmode specialafdelingen om at forelægge denne en bedømmelse af de afgrænsede retlige spørgsmål, der er anført i artikel 2:11, stk. 3, som ministeren tager hensyn til, når denne skal træffe afgørelse om anerkendelse af retsafgørelsen fra en anden medlemsstat, som det udtrykkeligt fremgår af affattelsen af denne artikel 2:12.
42
Som den nederlandske regering har bekræftet i sine skriftlige indlæg, har ministeren, selv om denne er forpligtet til at følge bedømmelsen af disse spørgsmål, ikke desto mindre en skønsbeføjelse og beføjelse til at vedtage eller undlade at vedtage afgørelsen om anerkendelse af dommen afsagt i den udstedende medlemsstat. Ministeren kan således beslutte ikke at inddrage specialafdelingen i sin afgørelse i overensstemmelse med artikel 2:11 i WETS, når ministeren umiddelbart mener, at grundene til afslag finder anvendelse. Desuden undersøger ministeren også de grunde til at nægte anerkendelse, der er opstillet i artikel 2:14 i WETS, og kan derfor være af den opfattelse, at der findes en grund til at nægte anerkendelse af dommen, mens specialafdelingen ikke har ment, at der findes en sådan grund. Hvad desuden angår garantierne for, at ministeren rent faktisk følger specialafdelingens bedømmelse, skal det anføres, at det fremgår af den evalueringsrapport vedrørende Nederlandene, som er nævnt i denne kendelses præmis 21, at denne bedømmelse rent »teknisk« ikke er bindende for ministeren.
43
Hvad for det andet angår eksistensen af en »tvist«, der verserer for specialafdelingen, skal det anføres, at det er ministeren og ikke den domfældte, som i henhold til artikel 2:11 i WETS kan indgive en anmodning til specialafdelingen.
44
Desuden fremgår det af de oplysninger, som Domstolen er i besiddelse af, at den domfældte ikke kan bestride ministerens afgørelse ved specialafdelingen. Det er således kun ministeren, der kan anmode specialafdelingen om en fornyet bedømmelse. I denne henseende har specialafdelingen præciseret, at den ikke er klar over, om ministeren foretager en udvælgelse af de klager, som denne indbringer for specialafdelingen til fornyet bedømmelse.
45
Det skal også anføres, at specialafdelingens bedømmelse hverken offentliggøres eller meddeles den domfældte, idet denne kun informeres om ministerens afgørelse.
46
Hvad for det tredje angår hovedsagens kontradiktoriske karakter skal det anføres, at selv om specialafdelingen har oplyst, at den i praksis tager hensyn til den domfældtes skriftlige bemærkninger, som fremsendes af ministeren eller direkte af den domfældte, er der i WETS ikke fastsat nogen mulighed for, at denne kan deltage i proceduren og fremsætte skriftlige eller mundtlige bemærkninger, mens generaladvokaten ved anklagemyndigheden i overensstemmelse med denne lov har en sådan mulighed.
47
Det fremgår klart heraf, at specialafdelingens bedømmelse indgår i en ikke-kontradiktorisk procedure, som ikke har til formål at afgøre en tvist. Endvidere har denne bedømmelse hverken samme form, betegnelse eller indhold som en dom, der afsiges inden for rammerne af udøvelsen af en dømmende funktion, men indgår i proceduren for ministerens vedtagelse af en afgørelse, der har administrativ karakter.
48
Under alle omstændigheder fremgår det af oplysningerne i anmodningen om præjudiciel afgørelse og af parternes bemærkninger, at den domfældte kan bestride ministerens afgørelse ved en civil domstol på grundlag af den kompetence, som i øvrigt tilkommer denne domstol, ved for denne domstol – hvorom det er ubestridt, at den har karakter af en »ret« som omhandlet i artikel 267 TEUF – i forbindelse med denne sag at nedlægge påstand om fornyet bedømmelse eller tilpasning af denne afgørelse.
49
I lyset af samtlige ovenstående betragtninger er det åbenbart, at specialafdelingen ikke har til opgave at træffe en retsafgørelse i forbindelse med den i artikel 2:11 i WETS omhandlede procedure, og den har derfor ikke karakter af en »ret« som omhandlet i artikel 267 TEUF.
50
Det følger af samtlige ovenstående betragtninger, at det er åbenbart, at nærværende anmodning om præjudiciel afgørelse skal afvises.
Sagsomkostninger
51
Da sagens behandling i forhold til hovedsagens parter udgør et led i den sag, der verserer for det forelæggende organ, tilkommer det dette at træffe afgørelse om sagsomkostningerne. Bortset fra nævnte parters udgifter kan de udgifter, som er afholdt i forbindelse med afgivelse af indlæg for Domstolen, ikke erstattes.
På grundlag af disse præmisser bestemmer Domstolen (Første Afdeling):
Det er åbenbart, at anmodningen om præjudiciel afgørelse indgivet af specialafdelingen ved Gerechtshof Arnhem-Leeuwarden (appeldomstolen i Arnhem-Leeuwarden, Nederlandene) ved afgørelse af 29. marts 2024 skal afvises.
Underskrifter
(
*1
) – Processprog: nederlandsk.
(
i
) – Den foreliggende sags navn er et vedtaget navn. Det svarer ikke til et navn på en part i sagen.