61973J0162
I sag nr. 162/73
angående en anmodning, som i henhold til EØF-traktatens artikel 177 er indgivet til Domstolen af byretten i Rom for under behandlingen af den »begæring om udstedelse af betalingspålæg« rettet mod Amministrazione delle Finanze dello Stato, som nævnte ret har fået forelagt af
BIRRA DREHER S.P.A ., med hjemsted i Venedig,
at opnå en præjudiciel afgørelse vedrørende fortolkningen af Rådets forordning nr. 367/67 af 25. juli 1967 om fastsættelse af produktionsrestitutioner til grove og fine gryn af majs samt brudris, der anvendes i bryggeriindustrien, og af Kommissionens forordning nr. 2085/68 af 20. december 1968 om visse enkeltheder vedrørende ydelse af produktionsrestitution for brudris,
afsiger
DOMSTOLEN
sammensat af præsidenten, R. Lecourt, afdelingsformanden, M. Sørensen, dommerne, R. Monaco, P. Pescatore (refererende), H. Kutscher, C. Ó Dálaigh og A. J. Mackenzie Stuart,
generaladvokat: H. Mayras
justitssekretær: A. Van Houtte
følgende
DOM
Faktiske og retlige omstændigheder
I — Sagsfremstilling og retsforhandlingernes forløb
De faktiske omstændigheder og retsforhandlingernes forløb kan sammenfattes således:
I præamblen til forordning nr. 359/67 af 25. juli 1967 om den fælles markedsordning for ris (EFT specialudgave 1967, s. 174; original reference JO nr. 174, s. 1) gav Rådet udtryk for, at det på grund af den særlige markedssituation for korn og kartoffelstivelse, og særlig under hensyn til, at der for industrien må opretholdes konkurrencedygtige priser i forhold til priserne på substitionspro-dukterne, var nødvendigt at træffe sådanne forholdsregler, at brudris kunne stilles til disposition for denne industri til en lavere pris end den, der ville fremkomme ved anvendelsen af importafgif ter og fælles priser. Rådet indførte derfor en produktionsrestitution, der i henhold til artikel 9 ydedes for brudris, som anvendes af stivelses-og bryggeriindustrien.
Rådets forordning nr. 367/67, ligeledes af 25. juli 1967, om fastsættelse af produktionsrestitutioner til grove og fine gryn af majs samt brudris, der anvendes i bryggeriindustrien (EFT specialudgave 1967, s. 193; original reference JO nr. 174, s. 36) gav udtryk for, at den produktionsrestitution, der skulle ydes for grove og fine majsgryn samt brudris bestemt til bryggeriindustrien, skulle fastsættes på et niveau, der gjorde det muligt at opnå en ligevægt mellem priserne for bryggeriindustriens forsyninger med på den ene side majsstivelse og på den anden side grove og fine majsgryn samt brudris. Ifølge forordningen skulle dette mål nås, dels ved at restitutionen for majs bestemt til fremstilling af grove og fine gryn skulle fastsættes på samme niveau som restitutionen for majs bestemt til stivelsesproduktion, og dels ved at restitutionen for brudris skulle fastsættes på et sådant niveau, at priserne for dette for bryggeriindustrien nedbragtes til 8,30 regningsenheder pr. 100 kilogram; forordningens forfattere mente, at det dog under hensyn til konjunkturen på verdensmarkedet for brudris burde bestemmes, at restitutionen for dette produkt skulle begrænses i det omfang, markedspriserne vedblev at være høje, dels for at forhindre import til priser under niveauet på verdensmarkedet og dels for at undgå, at den finansielle belastning, som produktionsrestitutionen medførte, blev for stor.
Som konsekvens heraf bestemte forordning nr. 367/67, artikel 1, stk. 2 for så vidt angår brudris, at medlemsstaterne yder en produktionsrestitution for brudris, der anvendes i bryggeriindustrien, som er lig med forskellen pr. 100 kilogram mellem tærskelprisen for brudris og 8,30 regningsenheder; hvis dog cif-prisen lå over 8,30 regningsenheder, skulle produktionsrestitutionen være lig med forskellen mellem tærskelprisen og cif-prisen for brudris.
Ifølge forordningens artikel 2 skulle medlemsstaterne træffe alle de nødvendige foranstaltninger, således at restitutionerne blev begrænset til de mængder af brudris, der faktisk blev anvendt af bryggeriindustrien inden for Fællesskabet.
Forordning nr. 367/67 blev ændret ved Rådets forordning nr. 852/67 af 14. november 1967 om produktionsrestitution for brudris, der anvendes i stivelses-og kvældemelsindustrien samt i bryggeriindustrien, (EFT specialudgave 1967, s. 274; original reference JO nr. 278, s. 1).
I de indledende bemærkninger til denne forordning erindrede Rådet om, at produktionsrestitutionen ikke måtte være større end forskellen mellem tærskelprisen og cif-prisen, da formålet med den var at stille brudrisen til disposition, særlig for bryggeriindustrien, til en lavere pris end den, der ville blive resultatet af anvendelsen af ordningen med importafgifter og fælles priser; Rådet mente, at restitutionen imidlertid ikke måtte føre til, at brudris blev stillet til disposition for industrien til en pris, der var lavere end den, der alene ville følge af verdensmarkedskonjunkturen, og at der altså ikke var grund til at yde en restitution, når cif-prisen var lig med eller højere end tærskelprisen.
Som konsekvens heraf foreskrev forordning nr. 852/67, artikel 1, at der ikke skulle ydes produktionsrestitutioner, når cif-prisen for brudris var lig med eller højere end tærskelprisen for dette produkt.
Gennemførelsesforanstaltningerne til disse rådsforordninger blev fastsat i Kommissionens forordning nr. 2085/68 af 20. december 1968 om visse enkeltheder vedrørende ydelse af produktionsrestitution for brudris (EFT specialudgave 1968 (II), s. 572; original reference JO nr. L 307, s. 11).
For så vidt angår brudris produceret inden for Fællesskabet bestemmer denne forordnings artikel 1, stk. 2, at restitu-tionsbeløbet er det beløb, der gælder på dagen for leveringen til bryggerivirksomheden. Artikel 2 foreskriver, at restitutionen kun betales af den medlemsstat, på hvis område brudrisen blev fremstillet, når vedkommende land gennem kontrolforanstaltninger har sikret sig, at brudrisen faktisk er blevet anvendt i den industrivirksomhed, som den var bestemt til. I henhold til forordningens artikel 3, stk. 2 skal producenten af brudris for at opnå udbetaling af restitutionen indgive en ansøgning til de kompetente myndigheder, bilagt hans faktura over salg til den nævnte industri med angivelse af leveringsdato, eller bilagt en bekræftet afskrift med angivelse af mængden, udtrykt i nettovægt, af den solgte brudris og med nøjagtig firmabetegnelse for den pågældende industrivirksomhed.
Virksomheden »Riseria Fratelli Roncaia«, Canedole di Roverbella (Màn-tova), solgte den 10. september 1971 til Birra Dreher, et italiensk aktieselskab med hjemsted i Venedig, et parti på 200 centner brudris til anvendelse i bryggeriindustrien, som det leverede til en pris af 1955200 lire (9400 lire pr. centner).
I overensstemmelse med artikel 4 i en bekendtgørelse fra den italienske finansminister af 9. juli 1970 om produktionsrestitution for brudris indgav selskabet Birra Dreher en ansøgning til »Inten-denza di Finanza« i Rom om betaling af restitutioner på i alt 525000 lire.
Restitutionerne blev nægtet selskabet Birra Dreher i medfør af artikel 4 i finansministerens bekendtgørelse af 10. juni 1970 om produktionsrestitution for brudris (Gazetta Ufficiale nr. 167 af 6. juli 1970, s. 4408); denne bestemmelse foreskriver nemlig, at en ansøgning om udbetaling af restitution, når den indgives af det forbrugende bryggeri, skal være bilagt et skriftligt samtykke fra den virksomhed, der har fremstillet brudrisen. Imidlertid var selskabet Birra Dreher ikke i stand til at fremskaffe et sådant skriftligt samtykke, da virksomheden »Riseria Fratelli Roncaia« tilsyneladende havde indstillet enhver aktivitet, og dets ejere ikke kunne findes.
Ved en »begæring om udstedelse af beta-lingspålæg« indgivet til byretten i Rom anmodede selskabet Birra Dreher om, at det pålægges Amministrazione delle Finanze dello Stato at betale det et beløb på 525000 lire som produktionsrestitution for de af selskabet anvendte brudris.
Ved kendelse af 29. august 1973 besluttede byretten i medfør af EØF-traktatens artikel 177 at udsætte sagen og forelægge Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål:
1.
Tilsigter Rådets forordning nr. 367/67/EØF af 25. Juli 1967 om fastsættelse af produktionsrestitutioner til brudris, der anvendes i bryggeriindustrien, at gøre brudris, der er bestemt til dette formål, lige så konkurrencedygtige og billige som andre kornprodukter (Majssorter), hvortil der betales tilsvarende restitutioner ved samme benyttelse (ølproduktion)?
2.
Skal — i lyset af ovennævnte formål — bestemmelserne i forordning nr. 367/67/EØF (især betragtningerne hertil) samt bestemmelserne i Kommissionens forordning (EØF) nr. 2085/68 fortolkes således, at det for at fremme anvendelsen af brudris, der produceres inden for fællesmarkedet, er nødvendigt, at ølproducenterne sættes i stand til at købe brudrisen til en lav pris (dvs. 8,30 regningsenheder pr. 100 kg) og i hvert fald en lavere pris end den, som sådanne produkter, der i stedet skal anvendes til andet brug, normalt kan opnå på markedet?
3.
Har den producent, som — i tilfælde af en bekræftende besvarelse af spørgsmål 2 — for brudrisen har betalt den normale markedspris, som restitutionen overhovedet ikke har haft nogen indflydelse på, ret til også at nyde godt af denne restitution i betragtning af, at brudrisproducenten har opnået den fulde pris, der følger af prisdannelsen på markedet?
4.
Kan medlemsstaterne — i tilfælde af en bekræftende besvarelse af spørgsmål 3 — i betragtning af den umiddelbare anvendelighed af de fællesskabsbestemmelser, der vedrører det foreliggende sagsforhold, ved hjælp af interne foranstaltninger gøre ølprodu-centens ret til at få udbetalt den restitution, som er fastsat i Rådets forordning nr. 367/67 og Kommissionens forordning (EØF) nr. 2085/68, afhængig af et skriftligt samtykke fra brud-risproducenternes side?
Kendelsen fra byretten i Rom indgik til Domstolens justitskontor den 4. september 1973.
Kommissionen for De europæiske Fællesskaber og sagsøgeren i hovedsagen har henholdsvis den 14. november 1973 og 26. november 1973 i henhold til artikel 20 i protokollen vedrørende statutten for De europæiske Fællesskabers Domstol indgivet skriftlige indlæg.
Domstolen har på grundlag af den refererende dommers rapport og efter at have hørt generaladvokaten besluttet at åbne den mundtlige forhandling uden forudgående bevisførelse.
Mundtlige indlæg blev afgivet af sagsøgeren i hovedsagen, Den italienske Republiks regering og Kommissionen i retsmødet den 15. Januar 1974.
Generaladvokaten har fremsat sit forslag til afgørelse i retsmødet den 30. januar 1974.
Under retsforhandlingerne for Domstolen blev det sagsøgende selskab repræsenteret af advokat Giuseppe Fortini, Torino, og advokat Enrico Massa, Rom, Den italienske Republiks regering af ambassadør Adolfo Maresca som befuldmægtiget, bistået af Arturo Marzano, statens vicegeneraladvokat, og Kommissionen af sin juridiske rådgiver Jacques Bourgeois som befuldmægtiget, bistået af Giuliano Marencol, medarbejder i dens juridiske tjeneste.
II — Indlæg afgivet for Domstolen
De for Domstolen afgivne skriftlige og mundtlige indlæg kan sammenfattes således:
A — Vedrørende indbringelsen for Domstolen
Den italienske Republiks regering konstaterer, at procesmåden i sager vedrørende begæring om udstedelse af beta-lingspålæg, en foreløbig og summarisk procesmåde, ikke åbner mulighed for kontradiktoriske indlæg for den nationale dommer verdrørende formuleringen af de præjudicielle spørgsmål, som han forelægger Domstolen. At tillade, at sager kan indbringes for Domstolen under sådanne omstændigheder, ville knæsætte en ulighed i restforhandlingen og ville skabe en diskrimination mellem de forskellige medlemsstaters borgere i kraft af forskellene i de nationale retssystemer.
Selskabet Birra Dreher, sagsøger i hovedsagen, gør gældende, at ingen fælles skabsretlig regel foreskriver, at spørgsmål kun kan forelægges Domstolen i tilfælde, hvor sagsøgte har deltaget i udformningen af de spørgsmål, som den nationale dommer stiller.
Kommissionen påpeger, at det allerede fremgår af Domstolens praksis, at den nationale dommer kan indbringe præjudicielle spørgsmål for Domstolen inden for rammerne af behandlingen af sager vedrørende begæring om udstedelse af betalingspålæg.
B — Vedrørende de af den nationale dommer stillede spørgsmål
Selskabet Birra Dreher, sagsøger i hovedsagen, er af den opfattelse, at det væsentligste formål med produktionsrestitutioner for brudris, der anvendes i bryggeriindustrien, er at give denne industri mulighed for at erhverve brudris til en fordelagtig pris, og at de på det nationale plan trufne forholdsregler ikke kan hindre ydelsen af produktionsrestitutionen til et brudrisforbrugende bryggeri.
1.
Formålet med produktionsrestitutionen fremgår af følgende betragtninger:
a)
Hvad angår målene tor den tælles landbrugspolitik, som disse er fastsat i EØF-traktatens artikel 39, stk. 1, vil en sammenligning mellem forordning nr. 367/67 og visse forordninger om restitutioner for andre produkter vise, at produktionsrestitutioner for brudris, der anvendes i bryggeriindustrien, kun blev indført for at »sikre rimelige priser for leveringerne« til forbrugerne. Dette formål blev udtrykkeligt bekræftet i betragtningerne til forordning nr. 852/67, i henhold til hvilke formålet med restitutionen er at sikre, at brudris kan stilles til disposition for industrivirksomhederne til lavere pris end den, der ville blive resultatet af anvendelsen af importafgifter og fælles priser. En yderligere bekræftelse af, at fællesskabsinstitutionerne havde til hensigt, ved produktionsrestitutioner at sikre en rimelig pris for den forbrugende industri, fremgår af forordning nr. 2085/68: det er åbenbart, at den herved indførte importrestitution kun kan have som mål at begunstige fællesskabsimportøren af brudris, og den er, ifølge en af betragtningerne til forordningen, indført for at undgå, at brudris belastes med virkningen af importafgiften; med andre ord, den skal nedsætte den pris, som forbrugeren deraf skal betale. Restitutioner for brudris produceret inden for Fællesskabet kan ikke have en anden funktion.
b)
Det forhold, at fællesskabsforordningerne ikke præcist udpeger den, der skal oppebære restitutionen, er ikke usædvanligt og kan især forklares ved fællesskabsinstitutionernes tiltro til markedsmekanismerne: de naturlige markedsbetingelser vil bevirke, at restitutionen automatisk kommer det sidste led i kæden til gode, uden at det er nødvendigt at fastsætte obligatoriske regler.
For så vidt angår brudris kan udtrykket »produktionsrestitution« ikke fortolkes som »producentrestitution«; allerede fordi forordningerne fastsætter en produktionsrestitution til fordel for importøren må en sådan fortolkning udelukkes. Den eneste fornuftige fortolkning af forordning nr. 367/67 vil føre til, at det rettig-hedssubjekt, der er berettiget til at oppebære restitutionen, kan være enten producenten eller forbrugeren af brudris, alt efter om restitutionsbeløbet er indregnet i den indbyrdes aftalte pris eller ej; således vil parternes frie vilje på passende måde virkeliggøre de mål, som fællesskabsforordningerne har opstillet.
Dette alternativ udelukkes hverken af Rådets forordning nr. 367/67 eller af Kommissionens forordning nr. 2085/68: den første giver udtryk for hensigten til at give bryggeriindustrien inden for Fællesskabet en fordel således at forstå, at de private, der har ret til restitutionen, er ølproducenterne, mens den anden går ud fra den grundtanke, at landbrugsproducenten ved hjælp af produktionsresti-tutionsbeløbet nedsætter den pris, der afkræves bryggerierne, hvorved restitutionen kommer sin reelle adressat til gode.
I et tilfælde som det forliggende, hvor forbrugeren betaler en pris til producenten af brudris, hvori restitutionen ikke er indregnet, har producenten ikke ret til restitutionen, idet denne ikke er kommet forbrugeren til gode; det objektive formål med restitutionen ville blive tilsidesat, hvis restitutionen ydedes til en producent, selv om denne ikke havde nedsat den pris, som forbrugeren bliver afkrævet, til det ved fællesskabsreglerne fastsatte niveau. I et sådant tilfælde vil retten til at oppebære restitutionen tilkomme forbrugeren: han ville direkte have betalt restitutionsbeløbet til producenten og ville følgelig have ret til at få dækning herfor. Den modsatte opfattelse ville føre til det absurde resultat, at forbrugeren måtte betale en meget højere pris for de inden for Fællesskabet producerede brudris end for brudris importeret fra tredjelande.
c)
Kommissionens opfattelse, hvorefter restitutionen alene blev indført af hensyn til brudrisproducentens interesser, er uacceptabel.
Set fra et rent logisk synspunkt må man konstatere, at selv hvis man ydede en præmie til brudrisproducenten — som i øvrigt generelt set ikke er landbrugsproducenter, men industridrivende — ville dette slet ikke sikre afsætningen af brudrisen på markedet; for at nå dette mål må man snarere sørge for, at forbrugeren får mulighed for at blive forsynet med brudris til en i forhold til de konkurrerende substitutionsprodukter konkurrencedygtig pris.
Hvis Kommissionens opfattelse var rigtig, ville det set fra et økonomisk synspunkt være uforståeligt, hvorfor en restitution kun ydedes for brudris, der anvendes inden for stivelses — og bryggeriindustrien, men ikke til brudris bestemt til andre vigtigere formål; denne konstatering må godtgøre, at der er et andet formål med restitutionen end at sikre producenten en kontinuerlig afsætning til stabile priser. Juridisk ville det være absurd at påstå, at en restitution ydedes til producenten for at ophæve virkningen af fællesskabsirnportafgifterne, som er indført for at beskytte den selvsamme producent; i øvrigt modsiges Kommissionens opfattelse af, at restitutionen ligeledes ydes til importøren.
Kommissionen sammenblander restitutionens virkelige formål — at undgå, at landbrugsprodukterne leveres til industrien til for høje priser — med en marginal og uvis virkning, nemlig neutraliseringen, i forhold til forbrugeren, af de restitutioner, som ydes for majs og blød hvede bestemt til stivelsesfremstilling.
Kommissionens forordning nr. 2085/68 kan ikke fortolkes således, at den forbeholder oppebørslen af restitutioner alene for producenten af brudris, med udelukkelse af forbrugeren deraf; i så fald måtte denne retsakt betragtes som ugyldig, da den ville medføre en indskrænkning i strid med Rådets forordning nr. 367/67 og nr. 852/67, hvilket Kommissionen er afskåret fra at gøre i henhold til EØF-traktatens artikel 155.
Kommissionens opfattelse ville i sin yderste konsekvens føre til, at restitutionen blev betalt til brudrisproducenten, selv om han, som i det foreliggende tilfælde, har opnået en pris på 15 regningsenheder pr. 100 kg, mens formålet med restitutionen var at sænke købsprisen for brudris til 8,30 regningsenheder pr. 100 kg; at Kommissionen selv nægter at vedgå denne absurde konsekvens, viser svagheden i dens argumentation.
2.
Det ville være normalt, at forbrugeren, dersom restitutionen skulle ydes til ham, for at oppebære den var forpligtet til at godtgøre sin fordringsret. I denne forbindelse melder spørgsmålet sig om lovligheden af artikel 4 i den italienske finansministers bekendtgørelse af 10. juni 1970, som kræver, at forbrugeren af brudris fremskaffer producentens udtrykkelige og skriftlige samtykke.
a)
Denne bestemmelse synes ved første blik ikke at være i strid med fællesskabsforordningerne: den har til formål at garantere, at producenten ikke går glip af restitutionen, idet hans samtykke i kraft af prisfastsættelsen godtgøt, at parterne frivilligt har rådet over restitutionen til fordel for forbrugeren.
b)
Den opstillede betingelse for udøvelsen af retten til restitutionen vil dog i visse tilfælde udgøre en hindring for iværksættelsen af fællesskabsreglen; denne ville blive respekteret, hvis forbrugeren havde ret til at godtgøre sin ret til restitutionen, ikke alene ved producentens skriftlige samtykke, men også ved ethvert andet bevismiddel, der ydede en rimelig sikkerhed. I denne forbindelse må man henlede opmærksomheden på den kendsgerning, at den mellem de nationale sammenslutninger af bryggeri-og risindustrier indgåede generelle aftale foreskriver, at restitutionerne for brudris anvendt i bryggerier fra den 1. oktober 1970 fuldstændigt skal tilfalde forbrugeren, og at leverandøren i dette øjemed skal påføre fakturaen en påtegning om overførelse til forbrugeren. I det foreliggende tilfælde er der ingen grund til at lade forbrugeren lide under de uheldige virkninger af et forhold, som ikke kan bebrejdes ham, når han kan godtgøre sin ret til restitutionen. Påtegningen af det skriftlige samtykke fra producenten af brudris vil højst kunne udgøre et subsidiært bevis i det tilfælde, hvor det måtte vise sig umuligt at fastslå, navnlig på grundlag af de faktiske af forbrugeren betalte priser og priserne på brudrismar-kedet, hvem der er berettiget til at oppebære restitutionen. Pligten' til at-fremskaffe producentens skriftlige samtvkke vil i intet tilfælde kunne medføre, at retten til restitutionen udelukkende skulle tilkomme producenten.
c)
I betragning af formålene med. fællesskabsforordningerne er det eneste middel, hvorved man i mangel af en udtrykkelig aftale mellem producent og forbruger kan fastslå, hvem retten til restitutionen tilkommer, en vurdering af, hvem af de to kontraherende parter der ville lide skade ved ikke at oppebære restitutionen. Når producenten af brudris fra forbrugeren har opnået en pris, der er langt højere end tærkskelprisen, skal han ikke også kunne oppebære restitution; i modsat fald ville han få en ugrundet berigelse, mens forbrugeren, der allerede havde betalt en langt højere pris end verdensmarkedsprisen, desuden måtte se sig berøvet fordelen af restitutionen.
d)
Den i finansministerens bekendtgørelse opstillede betingelse kan derfor ikke have betydning som andet end et tilstrækkeligt bevismiddel for ydelsen af restitutionen til forbrugeren; den kan ikke medføre, at han bliver berøvet retten til restitutionen i et tilfælde, hvor han ikke måtte kunne fremskaffe producentens skriftlige samtykke: for at restitutionen kan ydes til forbrugeren må det være tilstrækkeligt at opfylde de af Fællesskabet stillede betingelser ved at godtgøre, at produktet faktisk er blevet anvendt af bryggeriet, og at den betalte pris ikke er påvirket af restitutionen.
Ifølge Den italienske Republiks regering er den eneste, der kan oppebære restitutionen, producenten af brudris: forbrugeren kan kun oppebære den, hvis han beviser eksistensen af en overdragelse af fordringen fra producentens side.
1.
Forordning nr. 2085/68, artikel 3, stk. 2 udpeger klart producenten af brudris som adressat for betalingen af restitutionen; denne bestemmelse er i samklang med hele restitutionssystemet og dets ånd.
a)
At restitutionen betales at, og kontrolforanstaltningerne vedrørende anvendelsen af brudrisen gennemføres af, den medlemsstat, på hvis område brudrisen indføres eller fremstilles, selv når den er bestemt til anvendelse i en anden medlemsstat, viser, at der er skabt et direkte bånd mellem restitutionen og produktionen af brudris.
b)
Restitutionen blev indført for at give producenterne af ris mulighed for, uden selv at lide tab derved, at afsætte brudris til en pris, der er attraktiv for potentielle forbrugere, især bryggerierne. Denne kendsgerning bekræftes af, åt restitutionen begrænses i det omfang, hvor markedspriserne på brudris lægger sig på et høit niveau, og af, at den ophæves, når cif-prisen er lig med eller højere end tærskelprisen.
2.
Den italienske regering har anvendt fællesskabsreglerne korrekt ved at foreskrive, at ansøgninger om restitution skal indgives enten af brudrisproducenten eller af forbrugeren på den betingelse, at denne fremskaffer producentens udtrykkelige og skriftlige samtykke; i dette tilfælde har man på en enkel måde taget hensyn til en mellem producent og forbruger foretagen overdragelse af fordringen. Men i mangel af et sådant samtykke må man antage, at forbrugeren har betalt en normal pris, og at han ingen ret har til restitutionen.
3.
Det første af byretten i Rom stillede spørgsmål må derfor besvares positivt, da vi har set dels, at restitutionen tilsigter at beskytte brudrisproducenternes interesser, og dels, at denne beskyttelse må være ønsket ikke alene i forhold til produkter, for hvilke der ligeledes ydes restitutioner, men også i forhold til andre substitionsprodukter.
Det andet spørgsmål må besvares negativt: bryggeriernes interesse blev ikke taget i betragtning ved indførelsen af restitutionerne; det drejede sig højst om en indirekte interesse.
Svaret på det tredje spørgsmål må ligeledes blive negativt: producenten kan ikke gøre krav på restitutionen, når han har solgt brudrisen til fuld pris; bryggeriets rettigheder kan ikke være bedre end den til restitutionen berettigedes.
Fjerde spørgsmål har kun subsidiær karakter. Det fører imidlertid til den konstatering, at en eventuel overdragelse af retten til restitutionen fra producenten til bryggeren kun henhører under den nationale ret.'
Kommissionen for De europæiske Fællesskaber beskriver mekanismen i fæl-lesskabsreguleringen vedrørende produktionsrestitutioner for brudris, der anvendes i bryggeriindustrien, og sammenholder den med de for kornsektoren fastsatte produktionsrestitutioner, særlig for majs og blød hvede. De i denne sag rejste fortolkningsproblemer vedrører i det væsentlige to spørgsmål: dels drejer det sig om at finde ud af, til hvem produktionsrestitutionen for brudris, der anvendes i bryggeriindustrien, skal udbetales, og dels, i det tilfælde hvor denne betales til producenten, om han er forpligtet til at lade den komme forbrugeren til gode.
1.
Det kan ikke bestrides, at produktionsrestitutionen for brudris, der anvendes i bryggeriindustrien, er blevet betalt til producenten; han må betragtes som indehaveren af retten til restitutionen.
a)
Denne konstatering følger af selve bestemmelserne i den pågældende regulering. Navnlig artikel 3, stk. 2 i forordning nr. 2085/68, der fastsætter fremgangsmåderne vedrørende ydelsen af restitutioner, tager kun hensyn til en ansøgning fra producenten og forudser ikke nogen ansøgning fra bryggeriet.
b)
Produktionen af og handelen med brudris — et produkt, der figurerer i bilag II til EØF-traktaten — henhører under traktatens landbrugsbestemmelser; dette er ikke tilfældet med øl. Det ville uden tvivl, på grundlag af traktatens artikel 43. have været muligt at foreskrive ydelse af en restitution til fabrikanterne af et produkt, der ikke figurerede i bilag II. på den betingelse, at den økonomiske fordel udelukkende gik til landbrugsproducenten; med henblik herpå ville det imidlertid i det foreliggende tilfælde have været nødvendigt, at forordning nr. 359/67 om den fælles markedsordning for ris og forordning nr. 367/67 om fastsættelse af produktionsrestitutioner til brudris, der anvendes i bryggeriindustrien, udtrykkeligt hjemlede betalingen af restitutionen til bryggeriet. Da dette ikke er tilfældet, har forordning nr. 2085/68 om visse enkeltheder vedrørende ydelsen af restitutionen ikke på dette grundlag kunnet disponere anderledes.
c)
Produktionsrestitutionen for brudris, der anvendes i bryggeriindustrien, er, ligesom restitutionen for grove og fine maisgryn bestemt til samme brug, den nødvendige konsekvens af produktionsrestitutionen for majs og blød hvede be stemt til fremstilling af stivelse. Produktionsrestitutionen for stivelse ville have ødelagt ligevægten i bryggeriernes anvendelse af på den ene side stivelse og på den anden side grove og fine majsgryn samt brudris. Restitutionen for disse sidste produkter blev indført for at genskabe denne ligevægt. Da det drejer sig om at sikre ligestilling af leverandørerne af forskellige råvarer til bryggerierne, er det logisk, at restitutionen for grove og fine majsgryn samt for brudris ydes til producenten, da denne konkurrerer med stivelsesfabrikanter, der selv oppebærer en restitution for dette produkt. Det med restitutionen forfulgte mål var ikke at hjælpe køberen eller forbrugeren, men at begunstige landbrugsproducenten og sikre denne en rimelig indtægt ved at skaffe ham en god konkurrencestilling med hensyn til afsætningen af brudris i forhold til andre råvarer.
d)
At restitution ligeledes ydes for importeret brudris viser ingenlunde, at restitutionen blev indført til gavn for bryggerierne. I henhold til artikel 29 i forordning nr. 359/67 »skal der på passende måde tages hensyn både til de i traktatens artikel 39 og til de i artikel 110 nævnte mål«; denne henvisning til artikel 110 viser, at restitutionen for importeret brudris ikke har protektionistiske formål, men er begrundet i handelspolitiske formål.
2.
Hverken bestemmelserne i eller formålet med forordningerne vedrørende produktionsrestitution for brudris kræver, at denne restitution skal komme det forbrugende bryggeri til gode.
a)
Ingen forordningsbestemmelse foreskriver udtrykkeligt, at den restitution, der er ydet til en producent af brudris, der anvendes i bryggeriindustrien, på den ene eller den anden måde skal overføres til køberen eller smitte af på salgsprisen. Producenten skal kun føre bevis for. at den brudris, for hvilken han kræver restitutionen, faktisk er brugt i bryggeriindustrien.
b)
Beviset for den faktiske anvendelse af brudris i en bryggerivirksomhed er tilstrækkeligt til at virkeliggøre restitu-tionsbestemmelsernes umiddelbare mål. Restitutionen berettiges ved, at stivelse, der er konkurrent til brudris, også oppebærer en produktionsrestitution; den er frem for alt bestemt til at genskabe den konkurrencemæssige ligestilling mellem brudris samt grove og fine majsgryn og stivelse i relation til den afsætningsmulighed, som bryggeriindustrien skaber for alle disse produkter.
c)
Det væsentlige formål med produktionsrestitutionen er ikke, i modsætning til sagsøgerens opfattelse, at give bryggerierne mulighed for at købe brudris til en favorabel pris eller at sikre dem samme købspris for alle de forskellige råvarer. Da den væsentligst skal genoprette lige vilkår for leverandørerne af de forskellige råvarer, der anvendes i bryggeriindustrien, tilsigter man uden tvivl med restitutionen at støtte den afsætningsmulighed for disse produkter, som bryggeriindustrien frembyder, og som man har villet beskytte ved en indgriben, der kan påvirke prisdannelsen på brudris. Men i stedet for at søge at realisere dette — sekundære — formål ved at tillægge bryggerierne ret til restitutionen, har fællesskabsinstitutionerne igen villet deltage i spillet om udbud og efterspørgsel på markedet. På et frit marked vil selve eksistensen af en restitution influere på prisdannelsen, og konkurrencen vil udspille sig mellem sælgere af brudris, mellem produkter, der teknisk set kan erstatte hinanden, dvs. mellem brudris produceret inden for Fællesskabet og importeret brudris, idet der for det sidstnævnte produkt ligeledes ydes produktionsrestitutioner.
At et bryggeri, der anvender brudris, ikke får nogen fordel af ydelsen af en restitution til producenten af de pågældende brudris, er ikke i sig selv i strid med det egentlige formål med restitutionen.
3.
Denne konklusion gælder faktisk lige fuldt, i det omfang og for så vidt markedsmekanismerne har kunnet virke, og producent og bryggeri har kunnet forhandle om salgsprisen under hensyntagen til ydelsen af en restitution; når kontraktsparterne under forhandlingerne om salgsprisen er blevet enige om at overdrage den til producenten ydede restitution helt eller delvis til det bryggeri, der anvender brudrisen, er fællesskabsbestemmelserne ikke til hinder for, at denne aftale får retsvirkning.
Fællesskabsforordningerne har, efter at have fastslået hvem der er berettiget til restitutionen, overladt selve udbetalingen af denne til medlemsstaterne; problemerne vedrørende overdragelsen af producentens fordring til forbrugeren henhører derfor fuldstændig under den interne ret.
Præmisser
1
Ved kendelse af 29. august 1973, indgået til Domstolens justitskontor den 4. september 1973, har byretten i Rom, der skal pådømme en sag om »begæring om udstedelse af betalingspålæg« rettet mod Amministrazione delle Finanze, stillet flere spørgsmål vedrørende fortolkningen af visse bestemmelser i Rådets forordning nr. 367/67 af 25. juli 1967 om fastsættelse af produktionsrestitutioner til grove og fine gryn af majs samt brudris, der anvendes i bryggeriindustrien, (EFT specialudgave 1967, s. 193; original reference JO nr. 174, s. 36) og i Kommissionens forordning nr. 2085/68 af 20. december 1968 om visse enkeltheder vedrørende ydelse af produktionsrestitution for brudris (EFT specialudgave 1968, s. 572; original reference JO nr. L 307, s. 11);
Vedrørende Domstolens kompetence
2
Den italienske Republiks regering har under den mundtlige forhandling ytret tvivl om Domstolens kompetence til i henhold til EØF-traktatens artikel 177 at træffe afgørelse vedrørende et præjudicielt spørgsmål, der er forelagt under en sag om »begæring om udstedelse af betalingspålæg« anlagt af en privat mod forvaltningen;
regeringen gør i denne henseende gældende, at behandlingen af en sådan sag ikke indeholder de for en normal partsprocedure karakteristiske træk, idet dommeren, der træffer afgørelse alene på grundlag af sagsøgerens anbringender, kan dømme modparten uden at have givet denne lejlighed til at fremføre sine bemærkninger;
denne procedure får kun kontradiktorisk karakter i det tilfælde, hvor den dømte part appellerer afgørelsen;
inden for rammerne af denne procedure har den berørte part ikke mulighed for at fremføre sine bemærkninger vedrørende hensigtsmæssigheden af en præjudiciel forelæggelse og til, i påkommende tilfælde, at deltage i eller samarbejde med den nationale dommer om udformningen af de spørgsmål, der skal forelægges Domstolen.
3
I henhold til traktatens artikel 177 har enhver national ret beføjelse til at foretage en præjudiciel forelæggelse;
det er tilstrækkeligt at konstatere, at byretten, inden for rammerne af en sag om »begæring om udstedelse af betalingspålæg«, udøver en dømmende funktion i artikel 177's forstand, som det i øvrigt tidligere er blevet statueret af Domstolen, og at byretten har anset en fortolkning af fællesskabsretten for nødvendig for at kunne træffe afgørelse i sagen, uden at det for Domstolen er nødvendigt at tage hensyn til det stadium i sagen, hvor spørgsmålet er blevet stillet;
artikel 177 betinger ikke indbringelse for Domstolen af, at den sag, hvorunder den nationale dommer har formuleret det præjudicielle spørgsmål, er kontradiktorisk.
Vedrørende realiteten
4
De forelagte spørgsmål går i korthed ud på, om retten til den i forordningerne nr. 367/67 og 2085/68 fastsatte restitution for brudris, der anvendes i bryggeriindustrien, udelukkende tilkommer producenten, eller om det forbrugende bryggeri evt. direkte kan kræve restitution;
det første og det andet spørgsmål vedrører det af de nævnte forordninger tilstræbte økonomiske mål, og videre hedder det i
—
det tredje spørgsmål, om det bryggeri, der har betalt den »normale pris« på markedet for brudris, dvs. en pris fastsat uden hensyntagen til ydelse af restitutionen, kan påberåbe sig ret til direkte at oppebære denne, og
—
det fjerde spørgsmål, om medlemsstaterne ved interne gennemførelses-forskrifter kan betinge udøvelsen af den ret, som bryggeriet kan have til udbetalingen af en restitution, af fremlæggelsen af et skriftligt samtykke fra producenten af brudrisen.
5
I medfør af artikel 9 i Rådets forordning nr. 359/67 af 25. juli 1967 om den fælles markedsordning for ris (EFT specialudgave 1967, s. 174; original reference JO nr. 174, s. 1) ydes der en »produktionsrestitution« for brudris, der anvendes dels af stivelses-og dels af bryggeriindustrien;
denne bestemmelse svarer til artikel 11 i Rådets forordning nr. 120/67 af 13. juni 1967 om den fælles markedsordning for korn (EFT specialudgave 1967, s. 29; original reference JO nr. 117, s. 2269), som foreskriver en lignende restitution for majs og blød hvede, der anvendes af stivelsesindustrien, såvel som for majs, der anvendes til fremstilling af grove og fine majsgryn, som anvendes i bryggeriindustrien;
6
i medfør af forordning nr. 367/67, artikel 1 yder medlemsstaterne en produktionsrestitution såvel for grove og fine majsgryn som for brudris bestemt til bryggeriindustrien;
samme forordnings artikel 2 overlader det i øvrigt til medlemsstaterne at træffe alle nødvendige foranstaltninger, således at restitutionerne begrænses til de mængder af grove og fine majsgryn samt de mængder af brudris, der faktisk bliver anvendt af denne industri;
7
videre fastsætter Kommissionens forordning nr. 2085/68 visse enkeltheder vedrørende ydelse af produktionsrestitution for brudris;
i denne forordnings artikel 3, stk. 2 er det især præciseret, at det med henblik på at opnå ydelse af en restitution tilkommer »producenten« af brudris at forelægge de kompetente myndigheder en ansøgning bilagt et vist antal oplysninger, der skal godtgøre anvendelsen til de i forordningen nævnte formål.
8
Bestemmelserne i disse forskellige forordninger præciserer utvetydigt, at det drejer sig om en produktionsrestitution, og at retten til at oppebære denne tilkommer producenterne og ikke forbrugerne;
disse bestemmelser lader sig forklare ved den pågældende regulerings økonomiske formål, som ikke er at tillægge bryggeriindustrien en fordel, men at undgå, at fastsættelsen af prisniveauet for visse basisprodukter — såsom majs, blød hvede og ris — medfører bortfald af den afsætningsmulighed, som stivelses-og bryggeriindustrien udgør for disse produkter;
ved ligestillingen at ae forskellige produkter — grove og fine majsgryn, brudris og stivelse — der anvendes i bryggeriindustrien, har disse bestemmelser mere specielt som mål at opretholde en ligevægt mellem de afsætningsmuligheder, som stivelses-og bryggeriindustrien åbner for de nævnte produkter, således at stivelse igen kan indgå blandt de af bryggeriindustrien anvendte råvarer;
9
dette mål er kommet til udtryk i præamblen til forordning nr. 367/67, hvorefter den pågældende restitution »bør fastsættes på et niveau, der gør det muligt at opnå ligevægt mellem priserne for bryggeriindustriens forsyninger med på den ene side majsstivelse og på den anden side grove og fine gryn af majs samt brudris« ;
hvis denne ordning gør det muligt for bryggeriindustrien at forsyne sig på betingelser, der er mere favorable end dem, der ville følge af det almindelige prissystem, kan denne fordel imidlertid kun komme dem til gode i kraft af markedsmekanismen, og ikke i form af en ret, der direkte er hjemlet i forordningerne.
10
Denne konklusion afsvækkes ikke ved den omstændighed, at Kommissionens forordning nr. 2085/68 tillægger ikke alene producenten men også importøren af brudris en restitution;
denne gennemførelsesbestemmelse, der er nødvendig, fordi producenten for så vidt angår den importerede brudris befinder sig uden for fællesskabsrettens anvendelsesområde, ændrer ikke restitutionens karakter af produktionsrestitution som fastsat i basisforordning nr. 359/67 og bekræftet ved Rådets gennemførelsesforordning nr. 367/67;
denne specielle gennemførelsesforskrift, der er indført ved Kommissionens forordning, har kun til hensigt at sidestille importeret brudris med brudris hidrørende fra Fællesskabet, uden i øvrigt at ændre restitutionens egentlige natur;
man kan derfor ikke hente nogen støtte i det forhold, at egenskaben ølprodu-cent — forbruger lejlighedvis kan falde sammen med egenskaben importør af varen.
11
Endelig kan en national gennemførelsesbestemmelse, som kun anerkender en ret til restitution for det brudrisforbrugende bryggeri, når denne ret udtrykkeligt er overdraget til bryggeriet af producenten, ikke anses for uforenelig med den ved fællesskabsforordningerne indførte ordning;
da det brudrisforbrugende bryggeri således ikke kan påberåbe sig en i de nævnte forordninger direkte fastsat ret, kan det kun opnå en sådan ret i kraft af en udtrykkelig overdragelse fra producenten.
12
De forelagte spørgsmål kan herefter, i det omfang de rejser et juridisk fortolk-ningsproblem, besvares således, at et bryggeri, der har betalt en markedspris for brudris, der er fastsat uden hensyn til betaling af restitutionen, ikke kan gøre en direkte ret til at oppebære denne gældende, og at en ordning, der tillader overdragelsen af retten til restitutionen til bryggeriet i henhold til en producents formelle samtykke med den konsekvens, at bryggeren i mangel af et sådant samtykke ikke kan gøre en direkte ret gældende, ikke er uforenelig med disse forordninger.
Vedrørende sagsomkostningerne
13
De udgifter, der er afholdt af Den italienske Republiks regering og af Kommissionen for De europæiske Fællesskaber, der har indgivet indlæg til Domstolen, kan ikke godtgøres;
da retsforhandlingerne udgør et led i den sag, der verserer for byretten i Rom, tilkommer det denne at træffe afgørelse om sagsomkostningerne.
På grundlag af disse præmisser,
under henvisning til procesdokumenterne;
efter at have hørt den refererende dommers rapport;
efter at have hørt de af sagsøgeren i hovedsagen, Den italienske Republiks regering og Kommissionen for De europæiske Fællesskaber afgivne mundtlige indlæg;
efter at have hørt generaladvokatens forslag til afgørelse;
under henvisning til traktaten om oprettelse af Det europæiske økonomiske fællesskab, især dennes artikel 177;
under henvisning til Kadets forordning nr. 367/67 ar 25. juli 1967 om fastsættelse af produktionsrestitutioner til grove og fine gryn af majs samt brudris, der anvendes i bryggeriindustrien;
under henvisning til Kommissionens forordning nr. 2085/68 af 20. december 1968 om visse enkeltheder vedrørende ydelsen af produktionsrestitution for brudris;
under henvisning til protokollen vedrørende statutten ror Det europæiske økonomiske Fællesskabs Domstol, især dennes artikel 20;
under henvisning til procesreglementet for De europæiske Fællesskabers Domstol;
kender
DOMSTOLEN
idet den tager stilling til de spørgsmål, som er forelagt af byretten i Rom ved kendelse af 29. august 1973, for ret:
1.
Et bryggeri, der har betalt markedsprisen for brudris bestemt til fremstilling af øl, kan ikke direkte gøre en ret gældende til at oppebære den i artikel 9 i forordning nr. 359/67 af 25. juli 1967, artikel 1 i forordning nr. 367/67 af 25. juli 1967 og forordning nr. 2085/68 af 20. december 1968 fastsatte restitution.
2.
Medlemsstaterne kan ved interne gennemførelsesretsakter tillade overdragelsen af retten til en restitution til et bryggeri i henhold til et formelt samtykke fra producenten.
Lecourt
Sørensen
Monaco
Pescatore
Kutscher
Ó Dálaigh
Mackenzie Stuart
Afsagt i offentligt retsmøde i Luxembourg den 21. februar 1974.
A. Van Houtte
R. Lecourt
Justitssekretær
Præsident