61980C0022
FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA GENERALADVOKAT H. MAYRAS
FREMSAT DEN 17. SEPTEMBER 1980 (
1
)
Høje Domstol.
Den tvist i hovedsagen, som ligger til grund for den foreliggende præjudicielle sag, er opstået som følge af det salg af en række produkter, som firmaet Boussac Saint-Frères, en betydelig fransk tekstilvirksomhed, foretog til sin klient, fru Gerstenmeier, som har en tøj-detailforretning i Tyskland. Da sidstnævnte ikke betalte hele regningen, som var opgjort i FF, indledte den franske fordringshaver en »Mahnverfahren« (særlig procedure til at opnå kendelse til betaling af et beløb) ved den kompetente ret, Amtsgericht Berlin-Schöneberg.
Retten kunne ikke, som krævet af sagsøgeren, afsige kendelse om, at fru Gerstenmeier skulle betale det skyldige beløb, altså et beløb lydende på udelandsk valuta. Ifølge § 688, stk. 1, i den tyske borgerlige retsplejelov (»Zivilprozeßordnung« — ZPO) kan Mahnverfahren nemlig kun benyttes til inddrivelse af beløb, der lyder på national valuta, i hvert fald når debitor ikke er bosat i Forbundsrepublikken Tyskland eller en anden af de stater, som har undertegnet Bruxelles-konventionen 27. september 1968. Amtsgericht Berlin-Schöneberg foretrak at udsætte 27. september 1968. Amtsgericht Berlin-Schöneberg foretrak at udsætte sagen og har, efter at have anført, at denne begrænsning blev indført ved en lov af 3. december 1976, som trådte i kraft den 1. juli 1977, i medfør af traktatens artikel 177, stk. 2, forelagt Domstolen det præjudicielle spørgsmål, »om denne ændring af den tyske Zivilprozeßordnung i forhold til kreditorer i de andre medlemsstater i Fællesskabet udgør en diskriminerende foranstaltning, som er strid med EØF-traktatens artikel 7 og derfor uvirksom over for disse kreditorer, således at disse fortsat over for debitorer bosat i Forbundsrepublikken Tyskland kan inddrive fordringer i udenlandsk valuta ved en Mahnverfahren«.
Da Domstolen ikke, inden for rammerne af de beføjelser, der er tillagt den ved artikel 177, kan fortolke og så meget mindre bedømme en national lovbestemmelse, skal jeg tillade mig at omformulere det forelagte spørgsmål på følgende måde:
Skal EØF-traktatens artikel 7 forstås således, at den national bestemmelse, hvorefter indehavere af fordringer i udenlandsk valuta mod debitorer, der er bosat i den medlemsstat, som har indført den pågældende bestemmelse, er afskåret fra at benytte en forenklet rettergangsform ved inddrivelse af fordringen, udgør en foranstaltning, som forskelsbehandler på grundlag af nationalitet?
I — Et rimeligt svar på dette spørgsmål forudsætter imidlertid et vist kendskab til Mahnverfahren, hvorfor jeg først skal redegøre for denne rettergangsform..
Mahnverfahren er en særlig summarisk procedure, som er reguleret af §§688-703 litra d) i ZPO, mens de almindelige rettergangsformer (»Klageverfahren«) reguleres af §§ 253 ff i ZPO.
a)
Siden den blev indført i 1877, har Mahnverfahren kun kunnet benyttes ved inddrivelse af visse formueretlige krav, men den er betydeligt hyppigere blevet anvendt til at inddrive pengeskyld end den almindelige rettergangsform, navnlig når skyldneren ikke for alvor bestrider fordringen. Mahnverfahren er særlig egnet ved sådanne simple, ubestridte fordringer (»Ansprüche«), som ofte opstår i gængse retsforhold, og som vedrører et begrænset antal kontraktstyper. Det er endvidere blevet oplyst, at det er de virksomheder, der sælger direkte til de endelige forbrugere — f.eks. virksomheder, der sælger pr. korrespondance — som hyppigst anvender denne rettergangsform.
Mahnverfahren adskiller sig fra et almindeligt sagsanlæg ved at være enklere og ved at give kreditorerne mulighed for at spare betydelig tid. Disse skal blot på en formular indgive en begæring (»Mahnantrag«) til den kompetence ret, hvori parterne er angivet og fordringen kort beskrives. Opfylder begæringen lovens forskrifter, udsteder retten uden videre et påkrav (»Mahnbescheid«), som ex officio forkyndes for debitor.
Hvis debitor ikke betaler og ikke rejser indsigelse inden to uger efter forkyndelsen, kan kreditor kræve afsagt en kendelse, som kan tjene som grundlag for at tvangsfuldbyrde fordringen mod debitor. Også denne kendelse afsiges uden at den kompetente ret prøver sagens realitet. Denne kendelse har samme virkning som en udeblivelsesdom, og den er foreløbig eksigibel. Hvis skyldneren derimod rejser indsigelse rettidigt, går Mahnverfahren over i et almindeligt søgsmål. Dette medfører navnlig, at kreditor inden to uger skal begrunde sit krav, for at retten kaň prøve det i realiteten. Rejses der indsigelse, er Mahnverfahren altså en omvej, som i betydelig grad forsinker den almindelige rettergangsform, som i øvrigt i forvejen varer længere, fordi der normalt afholdes retsmøde.
Foruden tidsbesparelsen indebeærer Mahnverfahren også færre omkostninger. Retsomkostningerne udgør halvdelen af omkostningerne ved et almindeligt sagsanlæg. Desuden kræver den i modsætning til den almindelige søgsmålsprocedure ikke advokatbistand, hvilket ellers er obligatorisk, såfremt sagens genstand er større end 3500 DM.
b)
Denne beskrivelse gælder for reglerne i deres nuværende form, som for så vidt angår de punkter, der har interesse i den foreliggende sag, siden deres indførsel er blevet ændret to gange.
Indtil den 29. juli 1972 kunne der ved en Mahnverfahren kun inddrives fordringer mod de i Tyskland bosatte debitorer, mens det var uden betydning, om fordringerne lød på tysk eller udenlandsk valuta. Den 29. juli 1972 trådte loven om gennemførelse af konventionen af 27. september 1968 (Bruxelles-konventionen) i kraft. Fra og med denne dato kunne der også anvendes Mahnverfahren mod debitorer bosat i de stater, som havde undertegnet konventionen, såvel ved fordringer i udenlandsk som i tysk valuta. Siden den 1. juli 1977, da loven af 3. december 1976 til forenkling og fremskyndelse af retssager (den såkaldte forenklingslov) trådte i kraft, kan fordringer i udenlandsk valuta mod debitorer bosat i Forbundsrepublikken, ikke længere inddrives ved en summarisk sagsbehandling, mens dette fortsat er muligt over for debitorer, som er bosat i de andre stater, der har undertegnet Bruxelles-konventionen, hvilke er de fem andre oprindelige medlemsstater i Fællesskabet.
c)
Hvad var baggrunden for reformen i 1976? Den blev ifølge den tyske regering indført »med det formål at forbedre beskyttelsen af debitor og at rationalisere sagsbehandlingen ved Domstolen. Navnlig skabte loven forudsætningerne for en maskinel bearbejdning af sagerne, som muliggør elektronisk databehandling«. En undersøgelse forud for lovgivningsarbejdet viste således, at det ville kræve en betydelig udvidelse af det i forvejen meget komplicerede program (Software) til prøvelse af begæringen såfremt databehandlingssystemet ved Mahnverfahren også skulle omfatte fordringer, som lyder på udenlandsk valuta. Dette forhold og den omstændighed, at der kun indgives få af disse begæringer, førte til den formulering af §688, stk. 1, i 2PO, som er anfægtet i den foreliggende sag, og som lyder således:
»Vedrører kravet betaling af en bestemt pengesum i udenlandsk valuta, afsiges der på fordringshaverens begæring en kendelse til betaling af beløbet (’Mahnbescheid’)«.
Efter den tyske regerings opfattelse er der en væsentlig forskel mellem dette tilfælde og det tilfælde, hvor debitor bor i en af de stater, som har undertegnet Bruxelles-konventionen, hvilket forklarer, hvorfor der i sidstnævnte tilfælde i medfør af § 688, stk. 3, fortsat kan forfølges fordringer i udenlandsk valuta, som da fortsat behandles manuelt. I dette tilfælde finder'sagen nemlig kun delvis sted i Tyskland, eftersom kompetencen til at forkynde og fuldbyrde kendelsen ligger hos den ret, i hvis retskreds debitor har bopæl. Da tysk valuta er udenlandsk valuta på fuldbyrdelsesstedet, ville en udelukkelse af fordringer i udenlandsk valuta efter den tyske regerings opfattelse have medført en ulige behandling af en kreditor i en sådan sag og en kreditor, hvis debitor har bopæl i Forbundsrepublikken Tyskland.
d)
Den tyske regering har endvidere anført, at indskrænkningen af § 688, stk. l's anvendelsesområde ikke er den eneste ændring som følge af de tekniske krav ved databehandlingen. De mest bemærkelsesværdige er efter min opfattelse, at den ret, ved hvilken rekvirenten rejser kravet, er enekompetent — hvilket gør det muligt at centralisere kravene fra store virksomheder — at den bemyndigelse, som er tillagt »Länder« til at centralisere kravene ved en enkelt Amtsgericht, og frem for alt, at man har opgivet enhver prøvelse af kravets begrundelse, hvilket så vidt mig bekendt udløste en voldsom kritik af ændringen i 1976.
Desuden udelukker det forhold, at Mahnverfahren er begrænset til fordringer i indenlandsk valuta, ikke blot fordringer i udenlandsk valuta, men også fordringer vedrørende fungible ting og værdipapirer, der ellers indtil den 1. juli 1977 kunne forfølges efter denne rettergangsform. Jeg skal i den forbindelse bemærke, at der ikke i de andre medlemsstaters lovgivning — nederlandsk, irsk og luxembourgsk lovgivning, har jeg dog ikke oplysninger om — ved inddrivelsen sondres mellem fordringer i national og udenlandsk valuta, når disse i øvrigt også kan inddrives under en summarisk proces.
e)
De tyske bestemmelsers særegenhed er så meget desto mere bemærkelsesværdig, som begrundelsen for den forskellige behandling af fordringerne, afhængig af hvilken valuta, de lyder på, ikke, som jeg straks skal komme ind på, ved nærmere eftertanke er holdbar.
Sammenholder man de forskellige tilfælde, hvor den restriktive bestemmelse i § 688, stk. 1, finder anvendelse, ses det umiddelbart, at to af disse tilfælde i det store og hele er teoretiske og at kun det tredje kan have praktiske virkninger, hvilket netop fremgår af den forelæggende sag.
Til den tyske regering, som flere gange har henvist til, at Mahnverfahren hverken kan benyttes af kreditorer med bopæl i Forbundsrepublikken Tyskland eller kreditorer med bopæl i udlandet, skal jeg blot bemærke, at det er yderst sjældent man i et rent nationalt retsforhold vælger en udenlandsk valuta, og at der i et sådant tilfælde desuden forud skal indhentes godkendelse hos de kompetente myndigheder (§ 3 i »Währungsgesetz« af 20. juni 1948 og artikel 49 i »Außenwirtschaftsgesetz — Anpassungsgesetz«). Det andet tilfælde, hvor Mahnverfahren kan tænkes at finde anvendelse, nemlig hvor kreditor er bosat i en anden medlemsstat inden for Fællesskabet end Tyskland og debitor bosat i en stat, som ikke har tiltrådt Bruxelles-konventionen, er også ren teori: det er svært at se, hvordan en tysk domstol kan være kompetent til at afgøre en tvist, der er opstået under sådanne faktiske omstændigheder.
At Mahnverfahren ikke kan anvendes ved fordringer i udenlandsk valuta har altså kun praktisk betydning i de tilfælde, hvor kreditor er bosat i udlandet og debitor i Tyskland. Efter hvad den tyske regering selv siger, forekommer disse tilfælde imidlertid så sjældent, at de ikke kan opgøres statistisk. Desuden »er alene Amtsgericht Schöneberg, Berlin, kompetent, når kreditor er uden bopæl eller hjemsted (’keinen allgemeinen Gerichtsstand’) i indlandet, jf. § 689, stk. 2, i ZPO«. Under disse forhold kan jeg ikke tilslutte mig den tyske forbundsregerings argument om, at en tilbagevenden til en manuel behandling af disse fordringer ville kræve ansættelse af specialuddannet personale ved mange retter, hvilket ville udligne de forventede besparelser ved databehandlingen.
Der er altså ingen objektiv begrundelse for, at fordringer i udenlandsk valuta ikke kan inddrives ved en Mahnverfahren, når debitor er bosat i Forbundsrepublikken Tyskland. Heraf kan det imidlertid ikke sluttes, at de anfægtede bestemmelser derfor er uforenelige med traktatens artikel 7.
II — Selv om denne bestemmelse er den eneste, som den foreliggende ret har nævnt i sit spørgsmål, skal jeg, før jeg undersøger dette spørgsmål, henlede opmærksomheden på, at sagsøgeren i hovedsagen under den ved Domstolen verserende sag også har henvist til to andre fællesskabsretlige bestemmelser.
Sagsøgeren i hovedsagen har således gjort gældende, at traktatens artikel 106, stk. 1, som indeholder princippet om frie betalinger inden for Fællesskabet, er overtrådt. Selv om sagsøgeren i sit skriftlige indlæg har anført, »at det ikke er nødvendigt at undersøge, hvorvidt bestemmelsen (i artikel 106, stk. 1) i sig selv eller i forbindelse med artikel 7 kan danne grundlag for at anfægte den vedtagne foranstaltning«, har han dog under den mundtlige forhandling anført, at det er hans overbevisning, »at artikel 106 er udtryk for det generelle forbud mod forskelsbehandling i artikel 7 ligesom det er tilfældet med bestemmelserne om den fri etableringsret eller den fri udveksling af tjenesteydelser«. De anbringender, der støttes på denne bestemmelse, vil jeg derfor undersøge i sammenhæng med den påståede overtrædelse af artikel 7.
Jeg vil derfor alene behandle den anden bestemmelse i fællesskabsretten, som ifølge sagsøgeren i hovedsagen er overtrådt — ud over reglen i artikel 7 — og som sagsøgeren i sit skriftlige indlæg har kaldt det generelle »Rückschrittsverbot« (forbud mod at indføre restriktioner i en allerede gældende liberal ordning), og under den mundtlige forhandling har kaldt »stand-still«-princippet, en terminologi, som Domstolen er mere fortrolig med.
Jeg skal begynde med en undersøgelse af artikel 7.
a)
Denne lyder som bekendt således:
»Inden for denne Traktats anvendelsesområde og med forbehold af dennes særlige bestemmelser er al forskelsbehandling, der udøves på grundlag af nationalitet, forbudt«.
Formuleringen af denne artikel rejser klart to forudgående spørgsmål i relation til de her anfægtede bestemmelser.
For det første kan der ikke efter min opfattelse være tvivl om, at en fordring, der udspringer af et salg af varer fra én medlemsstat til en anden falder inden for Fællesskabets kompetence. På den anden side er det ubestrideligt, at for så vidt angår adgangen til at anvende en Mahnverfahren ved inddrivelse af en gæld, pådraget ved en aftale om køb af varer, indeholder de relevante særbestemmelser, nemlig bestemmelserne vedrørende de frie varebevægelser samt artikel 106, stk. 1, om liberalisering af betalingerne, på ingen måde nogen undtagelser fra hovedreglen i artikel 7, men er derimod på deres område en udtrykkelig anvendelse af det i artikel 7 knæsatte princip.
b)
Tilbage står det afgørelse spørgsmål vedrørende forskelsbehandlingen på grundlag af nationalitet.
Det er klart, at en lovgivning som den tyske ikke åbenbart — eller for at bruge et andet ord — ikke direkte er diskriminerende, idet såvel tyske som udenlandske kreditorer ved en Mahnverfahren kan gøre krav i udenlandsk valuta gældende over for debitorer, som har bopæl i Tyskland.
Foreligger der diskrimination, er denne alene indirekte. Hvad Domstolen forstår heved fremgår af dommen Sotgiu af 12. februar 1974 (sag 152/73, Sml., s. 164, præmis 11), hvis ordlyd blev gentaget i dommen Kommissionen mod Irland af 16. februar 1978 (sag 61/77, Sml., s. 453, præmis 78). Domstolen udtalte her, at »Reglerne om ligestilling såvel i traktaten« (altså i første række bestemmelsen i artikel 7) »som i artikel 7 i forordning nr. 1612/68 forbyder ikke blot åbenlys forskelsbehandling begrundet i nationalitet, men desuden enhver form for skjult forskelsbehandling, som ved anvendelse af andre kriterier reelt fører til det samme resultat«. Som sagsøgeren i hovedsagen har anført, er »det praktiske resultat altså vigtigere end det anvendte kriterium« og »de lige muligheder for statsborgerne i Fællesskabet indskrænkes, når en ordning i sidste ende medfører, at indlændinge stilles bedre end statsborgerne fra de andre medlemsstater i Fællesskabet«.
I det foreliggende tilfælde er der som bekendt tale om to kriterier, som begge bør undersøges med henblik på, om de faktisk fører til en åbenlys forskelsbehandling. Ifølge § 688, stk. 1, er det valutasorten, som er afgørende for, om der er adgang til at benytte Mahnverfahren. Ifølge §688, stk. 3, er det, blandt de fordringer, som lyder på udenlandsk valuta, debitors bopæl, som er afgørende, eftersom retterne undtagelsesvis er forpligtet til at realitetsbehandle krav vedrørende fordringer i udenlandsk valuta, når debitor er bosat i en stat, som har undertegnet Bruxelles-konventionen.
c)
Kommissionen er af den opfattelse, at man ikke principielt kan udelukke, at valutaen kan være et kriterium, der fører til forskelsbehandling, hvilket imidlertid tilsyneladende ikke er tilfældet i den foreliggende sag. Sondringen efter, om valutaen er national eller udenlandsk, er efter Kommissionens opfattelse et neutralt kriterium, som gælder både for tyskere og udlændinge. Således kan et datterselskab af et tysk firma, som har hjemsted i Frankrig og udøver virksomhed her, lige så lidt som en almindelig fransk kreditor benytte sig af Mahnverfahren til at inddrive en fordring, som lyder på franske franc. Jeg er ærlig talt ikke enig i denne opfattelse, og jeg mener ikke, at det anførte eksempel er særlig godt valgt: et fransk datterselskab af et tysk firma er et selskab efter fransk ret; den tyske lovgiver behandler det derfor helt naturligt på samme måde som ethvert andet firma af denne art.
Jeg hælder snarere til den opfattelse, det sagsøgende selskab i hovedsagen har gjort gældende: Dette mener, at det er et ret teoretisk synspunkt at fastholde at betingelsen vedrørende valutasorten er objektivt, fordi det gælder ens for alle statsborgerne i Fællesskabet.
Denne opfattelse tager ikke hensyn til de fordele, der — navnlig for en lille virksomhed — er forbundet med at kunne udfærdige regninger i national valuta for de varer, som er bestemt til udlandet: forenkling af faktureringen; ophævelse af kursrisikoen, som overvæltes på kunden; anvendelse af samme pris ved handler inden for landets grænser og ved eksport. De tyske virksomheder udfærdiger derfor langt oftere deres fakturaer i tysk valuta end i de andre og rejser derfor i langt mindre grad end de udenlandske virksomheder krav i udenlandsk valuta ved de tyske retter. Den ved loven af 1976 indførte bestemmelse berører altså i første række de udenlandske virksomheder. Af disse er efter min opfattelse navnlig virksomhederne fra de andre medlemsstater i Fællesskabet berørt, såvel på grund af de eksisterende handelsstrømme som på grund af vanskeligheden ved at forene de pågældende lovbestemmelser, om ikke med bestemmelserne i fællesskabsretten — hvilket endnu ikke er fastslået på nuværende stadium af min redegørelse — så dog med den ånd, som bør være fremherskende ved oprettelsen af et Fællesskab, der blandt andet har det formål at etablere et fælles marked, som fungerer på samme vilkår som et internt marked.
d)
Desuden må der spørges, om de anfægtede bestemmelser ikke fører til forskelsbehandling mellem fordringer i udenlandsk valuta derved, at Mahnverfahren kun kan benyttes, såfremt debitor har bopæl i en stat, som har undertegnet konventionen af 27. september 1968.
Efter forbundsregeringens opfattelse skal § 688, stk. 3, som nævnt ovenfor, holdes strengt adskilt fra §688, stk. 1. §688, stk. 3, som er en ren gennemførelsesbestemmelse til Bruxelles-konventionen, har til formål at sikre statsborgerne fra alle medlemsstaterne en lige behandling. Efter denne regerings opfattelse er realitetsbehandling af krav vedrørende fordringer i udenlandsk valuta uomgængelig nødvendig for at afgørelserne om fuldbyrdelsen af kendelsen til betaling (»Vollstreckungsbescheide«) kan anerkendes og fuldbyrdes i de andre stater, som har undertegnet konventionen, i hvilke den tyske valuta pr. definition er en udenlandsk valuta. Uden § 688, stk. 3, ville de i Tyskland bosatte kreditorer med andre ord, på grund af den valgte valuta, risikere at blive udsat for forskelsbehandling, sammenlignet med de i fuldbyrdelsesstaten bosatte kreditorer.
Da de i Forbundsrepublikken bosatte kreditorer for det meste er tyskere, er denne undtagelsesbestemmelse hovedsagelig til fordel for dem, idet der ikke, som den foreliggende sag viser, findes nogen tilsvarende bestemmelse for kreditorer, som er bosat i de andre stater, der har undertegnet Bruxelles-konventionen.
Ud fra disse synspunkter er de pågældende lovbestemmelser nok diskriminerende, men jeg mener ikke, at dette er tilstrækkeligt til at fastslå, at der foreligger en ulovlig forskelsbehandling ifølge traktatens artikel 7.
e)
Ved indirekte eller skjult forskelsbehandling må der nemlig efter min opfattelse også tages hensyn til de anfægtede lovbestemmelsers praktiske virkning. Som det fremgår af skriftsvekslingen og af de under den mundtlige forhandling afgivne indlæg og under den forudsætning, at den forelæggende ret har beskrevet den nationale retstilstand korrekt, synes disse virkninger at være uden betydning.
Virkningerne ville næsten blive ubetydelige såfremt den udenlandske kreditor, således som den tyske regering forbavsende nok foreslår det, var berettiget til ved indtalelsen af kravet at omregne sin fordring til tysk valuta. En sådan omveksling er imidlertid i strid med § 244 i Bürgerlisches Gesetzbuch, hvorefter dette kun er muligt for debitor.
Min opfattelse bygger snarere på nedenstående anførte samlede faktorer.
For det første må det tages i betragtning, at de anfægtede lovbestemmelser på ingen måde forpligter udenlandske kreditorer til at udfærdige deres regninger i deres egen valuta. Retligt er de ikke forpligtet hertil; gør de det, er det fordi de ser deres fordel heri. For det andet står det fast, at Mahnverfahren før 1976 kun meget sjældent blev anvendt til at inddrive fordringer i udenlandsk valuta. I motiverne til loven af 1976 har forbundsregeringen anført eksemplet med Amtsgericht Stuttgart, som blandt 3553 Mahnverfahren ikke har haft et eneste tilfælde, hvor fordringen lød på en udenlandsk valuta.
Den forenklede og fremskyndede form af det almindelige søgsmål, som ligeledes blev delvis ændret ved forenklingsloven af 1976 synes, jf. §§ 276, 307, stk. 2, og 331, stk. 3, i ZPO, også at være egnet til at afbøde eventuelle ulemper, som beror på, at Mahnverfahren ikke kan benyttes. Endelig er der i praksis en særdeles stor mulighed for, at der fremsættes en indsigelse med de heraf følgende ulemper, fordi der ved fordringer i udenlandsk valuta sjældnere end ved fordringer i national valuta er tale om ubetydelige beløb, og fordi debitor i disse tilfælde bærer kursrisikoen.
Jeg er derfor af den opfattelse, at den bestemmelse som § 688 i ZPO, i dennes siden 1. juli 1977 gældende affattelse, ikke er i strid med traktatens artikel 7.
f)
Under disse omstændigheder kan det heller ikke antages, at der foreligger en overtrædelse af traktatens artikel 106, stk. 1. Denne bestemmelse, som »skal sikre de valutaoverførsler, som er nødvendige for ... den fri bevægelighed for varer« (dom af 23. 11. 1978, Ankagemyndigheden mod Thompson, sag 7/78, Sml., s. 2273, præmis 24) og som forpligter medlemsstaterne til at tillade betalinger for varer solgt i den i en anden medlemsstat etablerede eksportørs valuta, er nemlig, som det sagsøgende selskab i hovedsagen selv har anført, en konkret udformning af det generelle forbud mod forskelsbehandling i artikel 7 på et nærmere angivet område.
III — Den tredje fællesskabsretlige bestemmelse, som ifølge det sagsøgende i hovedsagen skulle være overtrådt, og som jeg for nemheds skyld blot skal kalde »stand-still«-princippet, har selskabet kun flygtigt berørt under den mundtlige forhandling.
Hvad grundene hertil end er, skal jeg først og fremmest bemærke, at en argumentation, som bygger på, at et eventuelt »stand-still«-princip er overtrådt, ikke er noget svar på den forelæggende rets spørgsmål, idet artikel 7 ifølge denne er den eneste bestemmelse i fællesskabsretten, som ændringen af Mahnverfahren kan tænkes at være i strid med.
Domstolen har imidlertid efter min opfattelse allerede besvaret spørgsmålet om, hvorvidt den inden for rammerne af den præjudicielle procedure ifølge artikel 177 er kompetent til at behandle argumenter, der støtter sig på en påstået overtrædelse af fællesskabsretlige bestemmelser, som den forelæggende ret hverken har anmodet om at få fortolket eller bedømt gyldigheden af. I Domstolens dom af 18. juni 1975 (Industria Gomma Articoli Vari, IGAV, mod Ente nazionale per la cellulosa a per la carta, ENCC, sag 94/74, Sml., s. 713, præmis 31) udtalte Domstolen nemlig, at »til trods for denne rets (Pretura di Abbiategrasso) henvisning i forelæggelseskendelsen til princippet om de frie varebevægelser, til målet om en forening af de forskellige nationale markeder til et enhedsmarked samt til traktatens afskaffelse af enhver form for forskelsbehandling finder Domstolen ikke, at der er forelagt spørgsmål, som er tilstrækkeligt præcist formuleret til, at der kan tages hensyn til de indsigelser, som er rejst af sagsøgeren i hovedsagen«, hvorfor »disse anbringender ... ikke kan tages til følge inden for rammerne af nærværende sag«.
Det forekommer mig så meget desto mere begrundet at overføre løsningen fra dommen i IGAV-sagen på den nærværende sag som forelæggelseskendelsen fra Amtsgericht Berlin-Schöneberg ikke en gang indeholder en henvisning, som kan sammenlignes med den italienske rets.
Det ville derfor være et unødigt misbrug af Domstolens tid, om jeg gik ind i en behandling af argumenterne vedrørende et princip, som på ingen måde kan have nogen sammenhæng med forbudet mod forskelsbehandling i artikel 7, selv om princippet skulle eksistere og være tilsidesat i det foreliggende tilfælde.
Sammenfattende foreslår jeg derfor Domstolen at besvare det af Amtsgericht Berlin-Schöneberg forelagte spørgsmål således:
EØF-traktatens artikel 7 skal forstås således, at en national bestemmelse, som udelukker indehavere af fordringer i udenlandsk valuta fra at benytte en forenklet rettergangsform mod debitorer, der er bosat i den medlemsstat, som har udstedt den pågældende bestemmelse, ikke udgør en skjult foranstaltning, som forskelsbehandler på grundlag af nationalitet, såfremt disse fordringshavere kan benytte den almindelige søgsmålsadgang, navnlig i dennes summariske form.
(
1
) – Oversat fra fransk.