62023CJ0789
DOMSTOLENS DOM (Anden Afdeling)
11. december 2025 (
*1
)
»Præjudiciel forelæggelse – unionsborgerskab – artikel 21, stk. 1, TEUF – retten til at færdes og opholde sig frit på medlemsstaternes område – betingelser for registrering i et nationalt register af en ægtepagt indgået i en anden medlemsstat end den, hvor registreringen finder sted – angivelse af personnummer tilhørende mindst en af de to ægtefæller – restriktion – begrundelse – rigtighed og ægthed af oplysningerne i det nationale register – proportionalitet«
I sag C-789/23 [Tatrauskė] (
i
),
angående en anmodning om præjudiciel afgørelse i henhold til artikel 267 TEUF, indgivet af Lietuvos vyriausiasis administracinis teismas (Litauens øverste forvaltningsdomstol) ved afgørelse af 20. december 2023, indgået til Domstolen den 21. december 2023, i sagen
I.J.
mod
»Registrų centras« VĮ,
har
DOMSTOLEN (Anden Afdeling),
sammensat af afdelingsformanden, K. Jürimäe (refererende dommer), Domstolens præsident, K. Lenaerts, som fungerende dommer i Anden Afdeling, og dommerne F. Schalin, M. Gavalec og Z. Csehi,
generaladvokat: M. Szpunar,
justitssekretær: A. Calot Escobar,
på grundlag af den skriftlige forhandling,
efter at der er afgivet indlæg af:
–
den litauiske regering ved K. Dieninis og V. Kazlauskaitė-Švenčionienė, som befuldmægtigede,
–
Europa-Kommissionen ved E. Montaguti og A. Steiblytė, som befuldmægtigede,
og efter at generaladvokaten har fremsat forslag til afgørelse i retsmødet den 22. maj 2025,
afsagt følgende
Dom
1
Anmodningen om præjudiciel afgørelse vedrører fortolkningen af artikel 21, stk. 1, TEUF.
2
Anmodningen er blevet indgivet i forbindelse med en tvist mellem I.J. og Registrų centras VĮ (registercentret, Litauen) vedrørende sidstnævntes afslag på I.J.s anmodning om registrering af oplysninger vedrørende formueordningen for I.J. og hendes ægtefælle i det nationale register over ægtepagter.
Retsforskrifter
EU-retten
3
Artikel 21, stk. 1, TEUF fastsætter:
»Enhver unionsborger har ret til at færdes og opholde sig frit på medlemsstaternes område med de begrænsninger og på de betingelser, der er fastsat i traktaterne og i gennemførelsesbestemmelserne hertil.«
Litauisk ret
Civillovbogen
4
Artikel 3101 i Lietuvos Respublikos civilinis kodeksas (Republikken Litauens civillovbog, herefter »civillovbogen«) med overskriften »Ægtepagt« bestemmer følgende:
»En ægtepagt er en aftale, der indgås mellem ægtefællerne, hvori fastsættes deres formueretlige rettigheder og forpligtelser under ægteskabet og i tilfælde af skilsmisse eller separation.«
5
Civillovbogens artikel 3103 med overskriften »Ægtepagtens form« har følgende ordlyd:
»1.   Ægtepagten indgås ved en notarialakt.
2.   Ægtepagten og ændringer hertil opføres i registret over ægtepagter [...]
3.   Ægtepagten og ændringer hertil kan kun gøres gældende over for tredjeparter, hvis ægtepagten og ændringer hertil er opført i registret over ægtepagter. Denne bestemmelse finder ikke anvendelse, såfremt tredjeparter på tidspunktet for indgåelse af en retsakt havde kendskab til ægtepagten eller ændringerne hertil.«
De gældende regler for registret over ægtepagter
6
Ved Lietuvos Respublikos Vyriausybės nutarimas Nr. 1284 »Dėl Vedybų sutarčių registro nuostatų patvirtinimo« (Republikken Litauens regeringsdekret nr. 1284 om vedtagelse af reglerne for registret over ægtepagter) af 13. august 2002 (Žin., 2002, nr. 82-3523) vedtog Republikken Litauens regering de regler, der gælder for registret over ægtepagter. Disse regler er blevet ændret, idet den udgave, der finder anvendelse på tvisten i hovedsagen, ifølge den forelæggende ret er den af 10. september 2015, som ændret ved Lietuvos Respublikos Vyriausybės nutarimas Nr. 773 (Republikken Litauens regeringsdekret nr. 773) af 8. juli 2020 (TAR, 2020, nr. 2020-15562) (herefter »de gældende regler for registret over ægtepagter«).
7
Punkt 13 i de gældende regler for registret over ægtepagter har følgende ordlyd:
»I registret indføres:
13.1. ægtepagter
[...]
13.3. bodelingsforhold som fastsat i [civillovbogen].«
8
Disse reglers punkt 17 fastsætter:
»Følgende oplysninger om bodeling behandles i registret:
17.1.
identifikationskoden for bodelingen
17.2.
grundlaget for bodelingen (aftale eller retsafgørelse)
17.3.
datoen for bekræftelsen af aftalen om deling af det fælles bo (herefter »bodelingsaftalen«) eller datoen for dommen om deling af det fælles bo (herefter »bodelingsafgørelsen«)
17.4.
personoplysninger (personnummer, fornavn og efternavn; hvis der mangler personoplysninger i folkeregistret, fødselsdato, fornavn, efternavn) på de fysiske personer, der har indgået bodelingsaftalen, eller hvis ejendom er blevet delt ved en retsafgørelse
[...]
17.7.
efternavn og fornavn på notaren og navnet på det notarkontor, der har attesteret bodelingsaftalen, en ændring heraf eller dens ophævelse, eller navnet på den ret, der har truffet bodelingsafgørelsen
[...]
17.9.
den retlige ordning, der er fastlagt ved bodelingsaftalen eller bodelingsafgørelsen
[...]
17.12.
dato og klokkeslæt for registrering eller sletning af bodelingen i registret og registrering eller ændring af oplysninger vedrørende denne deling.«
9
Kapitel IV i disse regler regulerer registreringen i registret af juridiske forhold og handlinger, der er genstand for registrering. Dette kapitel indeholder bl.a. punkt 67 og 68, der har følgende ordlyd:
»67. En ægtepagt eller en samlivspagt, der er oprettet i udlandet, kan registreres i registret, hvis ægtepagten eller samlivspagten indeholder mindst en af aftaleparternes personnummer som tildelt i Litauens folkeregister.
68. Ønsker en ægtefælle eller samlever at registrere en ægtepagt eller en samlivspagt, der er attesteret i udlandet, at registrere ændringer til en sådan aftale eller at registrere oplysninger om ophævelse af en sådan aftale, kan vedkommende indgive disse oplysninger til registrering i registret personligt eller via en bemyndiget person, pr. brev eller elektronisk i henhold til den procedure, der er fastsat af det organ, der fører registret.«
Tvisten i hovedsagen og det præjudicielle spørgsmål
10
Appellanten i hovedsagen, I.J., er unionsborger og registreret i det litauiske folkeregister. Hun har herved et personnummer tildelt af det organ, der fører dette register, og et identitetskort, hvorpå dette nummer er angivet.
11
I 2006 indgik appellanten i hovedsagen og C.B., der er italiensk statsborger, ægteskab i Italien. Ægteskabet blev registreret i ægteskabsregistret i en italiensk kommune. Udskriften af vielsesattesten indeholder en bemærkning om, at ægtefællerne havde valgt en særejeordning.
12
Ægteskabet blev registreret i Litauens personregister.
13
Den 15. februar 2022 indgav appellanten i hovedsagen til registercentret en anmodning om registrering af en retlig omstændighed vedrørende ordningen for formueforholdet, dvs. bodelingsforholdet mellem ægtefællerne.
14
Ved afgørelse af 9. marts 2022 gav registercentret afslag på denne anmodning for det første med den begrundelse, at en fysisk person ikke var beføjet til at give registercentret oplysninger om formuedelingen mellem ægtefæller, således at fordelingen af de omhandlede formuegoder ikke kunne indføres i registret over ægtepagter efter anmodning fra appellanten i hovedsagen. For det andet præciserede det, at den udskrift af vielsesattesten, som hun havde fremlagt, kunne indføres i registret over ægtepagter som en ægtepagt, på betingelse af at der blev fremlagt et tillæg til vielsesattesten, der var attesteret af en notar eller en anden embedsmand i Italien med kompetence hertil, og som angav mindst den ene af ægtefællernes litauiske personnummer.
15
Appellanten i hovedsagen fremlagde derefter en kopi af en e-mail, hvoraf det fremgik, at hun havde ansøgt det pågældende civilstandsregister i Italien om at udstede en kopi af vielsesattesten med appellantens litauiske personnummer, således som det fremgår af hendes identitetskort. Dette civilstandsregister afviste at tilføje denne angivelse på udskriften af vielsesattesten med den begrundelse, at det ikke var i stand til at bekræfte ægtheden af personnummeret tilhørende appellanten i hovedsagen.
16
Appellanten i hovedsagen anlagde herefter sag ved Vilniaus apygardos administracinis teismas (den regionale domstol i forvaltningsretlige sager i Vilnius, Litauen) til prøvelse af afgørelsen af 9. marts 2022. Ved dom af 29. juni 2022 blev der ikke givet medhold i søgsmålet bl.a. med den begrundelse, at betingelserne for registrering af en »ægtepagt indgået i udlandet« i registret over ægtepagter, således som de fremgår af punkt 67 i de gældende regler for registret over ægtepagter, ikke var opfyldt, eftersom ægtepagten ikke angav det litauiske personnummer for mindst en af parterne til ægtepagten.
17
Appellanten i hovedsagen har iværksat appel til prøvelse af denne dom ved Lietuvos vyriausiasis administracinis teismas (Litauens øverste forvaltningsdomstol), som er den forelæggende ret.
18
Den forelæggende ret har indledningsvis anført, at appellanten i hovedsagen i realiteten i registret over ægtepagter ønsker at få indført sin ægtepagt, som er indgået i en anden medlemsstat end Republikken Litauen, og ikke den bodeling, som ægtefællerne har indgået aftale om. Hendes retsstilling er omfattet af punkt 68 i de gældende regler for registret over ægtepagter, hvorefter en af ægtefællerne kan anmode om, at en ægtepagt, der er attesteret »i udlandet«, registreres i registret over ægtepagter.
19
Den forelæggende ret har i denne henseende anført, at en sådan registrering er underlagt den betingelse, der er fastsat i de nævnte reglers punkt 67, om, at den omhandlede ægtepagt skal indeholde det litauiske personnummer for mindst en af ægtepagtens parter.
20
Den forelæggende ret har imidlertid konstateret, at det litauiske personnummer tilhørende appellanten i hovedsagen ikke fremgår af hendes vielsesattest på grund af det pågældende italienske civilstandsregisters afslag på at registrere denne oplysning, således at den betingelse, der er fastsat i de nævnte reglers punkt 67, ikke er opfyldt.
21
Den forelæggende ret har anført, at en sådan betingelse imidlertid kun gælder for ægtepagter indgået uden for Litauen, og at de gældende regler for registret over ægtepagter ikke fastsætter noget alternativ for så vidt angår identifikationen af parterne i en ægtepagt indgået »i udlandet«.
22
Under disse omstændigheder ønsker den forelæggende ret oplyst, om den lovgivning, der er indført ved de gældende regler for registret over ægtepagter, kan anses for at kunne begrænse den ret, der er tillagt enhver unionsborger til at færdes og opholde sig frit på medlemsstaternes område som fastsat i artikel 21, stk. 1, TEUF.
23
På denne baggrund har Lietuvos vyriausiasis administracinis teismas (Litauens øverste forvaltningsdomstol) besluttet at udsætte sagen og forelægge Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål:
»Skal artikel 21, stk. 1, [TEUF] fortolkes således, at bestemmelsen er til hinder for nationale bestemmelser, hvorefter en ægtepagt, der er oprettet i en anden medlemsstat i Den Europæiske Union, ikke kan registreres i registret for ægtepagter, hvis ægtepagten ikke indeholder personnummeret som tildelt [af det organ, der fører det litauiske folkeregister,] på mindst én af denne ægtepagts parter, når de kompetente myndigheder i den medlemsstat, hvor ægtepagten er oprettet, under omstændigheder som de i hovedsagen foreliggende nægter at udlevere et uddrag af denne ægtepagt suppleret med de relevante personlige identifikationsoplysninger?«
Formaliteten vedrørende anmodningen om præjudiciel afgørelse
24
Det er den litauiske regerings opfattelse, at anmodningen om præjudiciel afgørelse ikke kan antages til realitetsbehandling. Den har gjort gældende, at efter ændringerne af de gældende regler for registret over ægtepagter ved vedtagelse af lovgivning, der er trådt i kraft den1. januar 2023, fastsætter disse regler ikke længere, at en ægtepagt indgået i udlandet med henblik på registrering i det nationale register over ægtepagter skal angive mindst en af de to ægtefællers litauiske personnummer. Det præjudicielle spørgsmål er derfor irrelevant, og det er dermed ikke længere nødvendigt, at Domstolen tager stilling til dette spørgsmål.
25
Som svar på Domstolens anmodning om oplysninger tilsendt den forelæggende ret den 16. oktober 2024, har den forelæggende ret oplyst, at disse ændringer ikke finder anvendelse ratione temporis på hovedsagen.
26
Den forelæggende ret har endvidere præciseret, at appellanten i hovedsagen ikke har hævet appelsagen, og at hun ikke, så vidt det er den forelæggende ret bekendt, har indgivet en ny anmodning om registrering i registret over ægtepagter efter ikrafttrædelsen af de nævnte ændringer. Det følger heraf, at den forelæggende ret således fortsat er forpligtet til at tage stilling til lovligheden og rigtigheden af afgørelsen af 9. marts 2022.
27
I denne henseende har Domstolen gentagne gange fastslået, at proceduren efter artikel 267 TEUF er et middel til samarbejde mellem Domstolen og de nationale retter, som giver Domstolen mulighed for at forsyne de nationale retter med de elementer vedrørende fortolkningen af EU-retten, som er nødvendige for, at de kan afgøre de for dem verserende tvister, og at begrundelsen for den præjudicielle forelæggelsesprocedure ikke er, at der skal afgives responsa vedrørende generelle eller hypotetiske spørgsmål, men at der foreligger et behov med henblik på selve afgørelsen af en retstvist (jf. i denne retning dom af 16.12.1981, Foglia, 244/80, EU:C:1981:302, præmis 18, og af 9.1.2024, G. m.fl. (Udnævnelse af dommere ved de almindelige domstole i Polen), C-181/21 og C-269/21, EU:C:2024:1, præmis 62).
28
Således som det fremgår af selve ordlyden af artikel 267 TEUF, skal den præjudicielle afgørelse, der anmodes om, være »nødvendig« for, at den forelæggende ret kan »[afsige] sin dom« i den sag, der verserer for den (dom af 17.2.2011, Weryński, C-283/09, EU:C:2011:85, præmis 35, og af 9.1.2024, G. m.fl. (Udnævnelse af dommere ved de almindelige domstole i Polen), C-181/21 og C-269/21, EU:C:2024:1, præmis 63).
29
Domstolen har således fastslået, at det følger af såvel ordlyden som opbygningen af artikel 267 TEUF, at den præjudicielle procedure bl.a. forudsætter, at der reelt verserer en retssag for den nationale domstol, og at denne domstol skal træffe en afgørelse, hvis udfald kan påvirkes af den præjudicielle afgørelse (jf. i denne retning dom af 21.4.1988, Pardini, 338/85, EU:C:1988:194, præmis 11, og af 9.1.2024, G. m.fl. (Udnævnelse af dommere ved de almindelige domstole i Polen), C-181/21 og C-269/21, EU:C:2024:1, præmis 64).
30
I den foreliggende sag fremgår det af oplysningerne i denne doms præmis 25 og 26, at Domstolens besvarelse af den forelæggende rets spørgsmål er nødvendig for, at denne kan træffe afgørelse i den sag, der stadig verserer for den.
31
Det følger heraf, at anmodningen om præjudiciel afgørelse kan antages til realitetsbehandling.
Om det præjudicielle spørgsmål
32
Med sit spørgsmål ønsker den forelæggende ret nærmere bestemt oplyst, om artikel 21, stk. 1, TEUF skal fortolkes således, at denne bestemmelse er til hinder for en medlemsstats lovgivning, der gør registreringen i det nationale register over ægtepagter af en ægtepagt, der er indgået i en anden medlemsstat, betinget af, at denne ægtepagt angiver det personnummer, som den førstnævnte medlemsstat har tildelt mindst en af ægtefællerne, selv om en sådan betingelse ikke gælder for registreringen i dette register af en ægtepagt, der er indgået i denne samme medlemsstat.
33
Det bemærkes i denne henseende, at den status som unionsborger, som appellanten i hovedsagen har i medfør af artikel 20, stk. 1, TEUF, udgør den grundlæggende status for medlemsstaternes statsborgere (jf. i denne retning dom af 20.9.2001, Grzelczyk, C-184/99, EU:C:2001:458, præmis 31, af 4.10.2024, Mirin, C-4/23, EU:C:2024:845, præmis 51, og af 29.4.2025, Kommissionen mod Malta (Statsborgerskab gennem investering), C-181/23, EU:C:2025:283, præmis 92).
34
Denne status gør det muligt for de statsborgere, som befinder sig i samme situation, inden for traktatens materielle anvendelsesområde at blive undergivet samme retlige behandling, uanset deres nationalitet og med forbehold af udtrykkeligt fastsatte undtagelser i denne henseende (jf. i denne retning dom af 20.9.2001, Grzelczyk, C-184/99, EU:C:2001:458, præmis 31, og af 25.7.2018, A (Hjælp til en handicappet person), C-679/16, EU:C:2018:601, præmis 56).
35
De situationer, der henhører under EU-rettens materielle anvendelsesområde, er bl.a. dem, der er knyttet til udøvelsen af de ved traktaten sikrede grundlæggende friheder, herunder dem, der er knyttet til udøvelsen af retten til frit at færdes og opholde sig på medlemsstaternes område i henhold til artikel 21 TEUF (dom af 24.11.1998, Bickel og Franz, C-274/96, EU:C:1998:563, præmis 15 og 16, og af 25.7.2018, A (Hjælp til en handicappet person), C-679/16, EU:C:2018:601, præmis 57).
36
På EU-rettens nuværende udviklingstrin henhører indførelsen af registre over ægtepagter og reglerne for forvaltning af disse under medlemsstaternes kompetence. Medlemsstaterne skal imidlertid under udøvelsen af denne kompetence overholde EU-retten og navnlig EUF-traktatens bestemmelser om den ret, der tilkommer enhver unionsborger til at færdes og opholde sig på medlemsstaternes område, idet de med henblik herpå anerkender civilstanden for personer, der er etableret i en anden medlemsstat, i overensstemmelse med dennes lovgivning (jf. i denne retning dom af 2.10.2003, Garcia Avello, C-148/02, EU:C:2003:539, præmis 25, af 14.12.2021, Stolichna obshtina, rayon Pancharevo, C-490/20, EU:C:2021:1008, præmis 52, og af 4.10.2024, Mirin, C-4/23, EU:C:2024:845, præmis 53).
37
I den foreliggende sag er det ubestridt, at appellanten i hovedsagen i sin egenskab af unionsborger har udøvet sin ret til fri bevægelighed. I forbindelse hermed indgik hun en ægtepagt i Italien, som hun nu ønsker at få registreret i registret over ægtepagter i Litauen.
38
Denne registrering blev afslået med den begrundelse, at ægtepagten ikke indeholdt det personnummer, der var tildelt af sidstnævnte stat, for mindst den ene af de to ægtefæller.
39
For det første fremgår det af forelæggelsesafgørelsen, at betingelsen om angivelse af mindst en af ægtefællernes personnummer i ægtepagten kun gælder for ægtepagter, der er indgået i en anden medlemsstat end den, hvor registreringen finder sted.
40
For det andet bemærkes, således som generaladvokaten i det væsentlige har anført i punkt 59, 61 og 77 i forslaget til afgørelse, at formkrav for et officielt bekræftet dokument reguleres af lovgivningen i den medlemsstat, hvor dette dokument er blevet udfærdiget. Opfyldelsen af betingelsen om angivelse af mindst en af de to ægtefællers personnummer i en ægtepagt afhænger således af de formkrav, der er fastsat i lovgivningen på det sted, hvor ægtepagten indgås.
41
I den foreliggende sag sondrer den nationale lovgivning i registreringsmedlemsstaten, dvs. Litauen, mellem på den ene side ægtepagter indgået på denne medlemsstats område, som kan indføres i registret over ægtepagter uden et særligt krav om angivelse af det personnummer, som denne medlemsstat har tildelt, og på den anden side de ægtepagter, der er indgået i en anden medlemsstat, og som skal indeholde et sådant nummer, uafhængigt af de formkrav, der er fastsat i lovgivningen på det sted, hvor ægtepagten indgås.
42
I denne henseende har Domstolen gentagne gange fastslået, at en national lovgivning, som stiller visse statsborgere i en EU-medlemsstat ringere, blot fordi de har gjort brug af deres ret til frit at færdes og tage ophold i en anden medlemsstat, udgør en begrænsning af de rettigheder, som ifølge artikel 21, stk. 1, TEUF tilkommer enhver unionsborger (jf. i denne retning dom af 18.7.2006, De Cuyper, C-406/04, EU:C:2006:491, præmis 39, og af 19.11.2020, ZW, C-454/19, EU:C:2020:947, præmis 30).
43
Som generaladvokaten i det væsentlige har anført i punkt 54 i forslaget til afgørelse, har den manglende mulighed for at få registreret ægtepagten i registret over ægtepagter en indvirkning på ægtefællernes retsstilling, for så vidt som den fratager dem muligheden for at drage fordel af en foranstaltning, der er fastsat i national ret og gør det muligt at sikre beskyttelsen af deres formueinteresser.
44
Det må derfor fastslås, at en medlemsstats lovgivning, der gør registreringen i det nationale register over ægtepagter af en ægtepagt, der er indgået i en anden medlemsstat, betinget af, at denne ægtepagt angiver det personnummer, som den førstnævnte medlemsstat har tildelt mindst en af ægtefællerne, indfører en forskelsbehandling mellem denne medlemsstats statsborgere, der har gjort brug af deres ret til fri bevægelighed og ophold, og dem, der ikke har.
45
Denne forskellige behandling kan påvirke eller endog begrænse unionsborgernes ret til at færdes og tage ophold som omhandlet i artikel 21, stk. 1, TEUF.
46
Når dette er sagt, følger det af fast retspraksis, at en restriktion for unionsborgernes ret til at færdes og tage ophold, som er uafhængig af de berørte personers nationalitet og står i rimeligt forhold til det mål, der lovligt forfølges med national ret, kan være begrundet, såfremt den er baseret på objektive almene hensyn og står i rimeligt forhold til det formål, der lovligt tilstræbes med den nationale lovgivning. En foranstaltning er forholdsmæssig, når den er egnet til at sikre opfyldelsen af det tilstræbte formål og ikke går videre, end hvad der er nødvendigt hertil (jf. i denne retning dom af 18.7.2006, De Cuyper, C-406/04, EU:C:2006:491, præmis 40 og 42, og af 19.11.2020, ZW, C-454/19, EU:C:2020:947, præmis 36).
47
I denne henseende bemærkes, at den litauiske regering har gjort gældende, at betingelsen om, at den ægtepagt, der er indgået i en anden medlemsstat end den, hvor registreringen finder sted, skal indeholde mindst en af de to ægtefællers personnummer, havde til formål at gøre det muligt at identificere de personer, der har indgået denne ægtepagt, samt at sikre rigtigheden og ægtheden af oplysningerne i registret over ægtepagter. Den har i denne forbindelse præciseret, at denne betingelse fulgte af den omstændighed, at oplysningerne om ægtepagter indgået i en anden medlemsstat end den, hvor registreringen fandt sted, kunne indgives af fysiske personer, mens oplysningerne om ægtepagter indgået i Litauen kun kunne indgives af en notar, der havde attesteret ægtepagten, eller af en retsinstans ved hjælp af en hertil beregnet applikation.
48
Som generaladvokaten i det væsentlige har anført i punkt 46, 65 og 66 i forslaget til afgørelse, sikrer registrene over ægtepagter rigtigheden og ægtheden af de oplysninger, som de indeholder, hvorved de gennem den offentliggørelse, som der indføres herved, bidrager til at sikre retssikkerheden, således at det kan lægges til grund, at oprettelsen af disse registre er baseret på objektive almene hensyn, der kan begrunde en restriktion for den ret, der tilkommer enhver unionsborger til at færdes og opholde sig frit på medlemsstaternes område, således som fastsat i artikel 21, stk. 1, TEUF.
49
For så vidt som personnummeret udgør en oplysning, der sikrer en korrekt identifikation af fysiske personer, er kravet om, at det skal fremgå af ægtepagten, når denne er indgået i en anden medlemsstat end den, hvor registreringen finder sted, og at det skal indgives til registret over ægtepagter af fysiske personer, derfor egnet til at nå det formål, der forfølges med den i hovedsagen omhandlede nationale lovgivning, om at sikre rigtigheden og ægtheden af de oplysninger, der fremgår af dette register.
50
Hvad derimod angår nødvendigheden af denne betingelse bemærkes, således som generaladvokaten har anført i punkt 74 i forslaget til afgørelse, at personnummeret ikke er den eneste oplysning, der gør det muligt at sikre en korrekt identifikation af den person, der ønsker at indføre sin ægtepagt i registret over ægtepagter. Andre oplysninger, der er indeholdt i ægteskabspagten, såsom bl.a. denne persons efternavn, fornavn, fødselsdato og fødested samt i givet fald nummeret på det dokument, der blev fremlagt i forbindelse med indgåelsen af ægtepagten, kan sikre rigtigheden og ægtheden af oplysningerne i dette register, hvilket det imidlertid tilkommer den forelæggende ret at efterprøve.
51
Hvis dette er tilfældet, må betingelsen om, at personnummeret tilhørende mindst en af ægtefællerne skal fremgå af en ægtepagt, der er indgået i en anden medlemsstat end den, hvor registreringen finder sted, anses for at gå ud over, hvad der er nødvendigt for at nå det formål, der forfølges.
52
Henset til det ovenstående skal det forelagte spørgsmål besvares med, at artikel 21, stk. 1, TEUF skal fortolkes således, at denne bestemmelse er til hinder for en medlemsstats lovgivning, der gør registreringen i det nationale register over ægtepagter af en ægtepagt, der er indgået i en anden medlemsstat, betinget af, at denne ægtepagt angiver det personnummer, som den førstnævnte medlemsstat har tildelt mindst en af ægtefællerne, når en sådan betingelse ikke gælder for registreringen i dette register af en ægtepagt, der er indgået i denne samme medlemsstat, og de oplysninger, der er indeholdt i nævnte ægtepagt, gør det muligt at identificere de personer, der har indgået den.
Sagsomkostninger
53
Da sagens behandling i forhold til hovedsagens parter udgør et led i den sag, der verserer for den forelæggende ret, tilkommer det denne at træffe afgørelse om sagsomkostningerne. Bortset fra nævnte parters udgifter kan de udgifter, som er afholdt i forbindelse med afgivelse af indlæg for Domstolen, ikke erstattes.
På grundlag af disse præmisser kender Domstolen (Anden Afdeling) for ret:
Artikel 21, stk. 1, TEUF skal fortolkes således, at denne bestemmelse er til hinder for en medlemsstats lovgivning, der gør registreringen i det nationale register over ægtepagter af en ægtepagt, der er indgået i en anden medlemsstat, betinget af, at denne ægtepagt angiver det personnummer, som den førstnævnte medlemsstat har tildelt mindst en af ægtefællerne, når en sådan betingelse ikke gælder for registreringen i dette register af en ægtepagt, der er indgået i denne samme medlemsstat, og de oplysninger, der er indeholdt i nævnte ægtepagt, gør det muligt at identificere de personer, der har indgået den.
Underskrifter
(
*1
) – Processprog: litauisk.
(
i
) – Den foreliggende sags navn er et vedtaget navn. Det svarer ikke til et navn på en part i sagen.