61992CC0398_DA
Generaladvokatens forslag til afgørelse
Generaladvokatens forslag til afgørelse
++++
Hr. afdelingsformand,
De herrer dommere,
1. Ved kendelse af 16. november 1992 har Hanseatisches Oberlandesgericht forelagt Domstolen det spoergsmaal, om en bestemmelse som § 917, stk. 2, i Zivilprozessordnung (den tyske civile retsplejelov, herefter benaevnt "ZPO"), strider mod forbuddet mod forskelsbehandling i EOEF-traktatens artikel 7 (som efter den nye nummerering i Maastricht-traktaten, der traadte i kraft den 1.11.1993, er blevet til artikel 6). Ifoelge bestemmelsen skal det betragtes som tilstraekkelig arrestgrund, at den senere dom skal fuldbyrdes i udlandet, og dette gaelder ogsaa, naar fuldbyrdelsen skal finde sted i en stat, der har tiltraadt Bruxelles-konventionen af 27. september 1968 om retternes kompetence og om fuldbyrdelse af retsafgoerelser i borgerlige sager, herunder handelssager.
2. De faktiske omstaendigheder i sagen kan sammenfattes saaledes:
Hatrex Internationaal Transport (herefter benaevnt "Hatrex"), et internationalt speditionsfirma med hjemsted i Nederlandene, havde transporteret varer for en tysk ordregiver. Da varerne var blevet beskadiget undervejs, kraevede det tyske firma Mund & Fester, som var indtraadt i ordregiverens rettigheder, erstatning. For at sikre daekning af sin fordring indgav Mund & Fester i medfoer af § 917 i ZPO en begaering til Landgericht Hamburg om foretagelse af arrest i lastvognstoget, som Hatrex havde brugt til transporten, og som stadig befandt sig i Tyskland. I § 917, stk. 1, bestemmes, at arrest paa gods kan finde sted, naar det maa befrygtes, at fuldbyrdelse af dommen ellers ville blive umuliggjort eller vanskeliggjort vaesentligt; i § 917, stk. 2, bestemmes, at det skal betragtes som tilstraekkelig arrestgrund, at dommen skal fuldbyrdes i udlandet.
3. Begaeringen blev afvist, isaer med den begrundelse, at § 917, stk. 2, ikke laengere finder anvendelse i tilfaelde, hvor der er tale om fuldbyrdelse af retsafgoerelser truffet i stater, som er kontraherende parter i Bruxelles-konventionen. Mund & Fester kaerede kendelsen til Hanseatisches Oberlandesgericht, som besluttede at udsaette sagen og forelaegge Domstolen spoergsmaalet om fortolkningen af EOEF-traktatens artikel 7, stk. 1.
4. Forelaeggelseskendelsen maa forstaas saaledes, at den forelaeggende ret i virkeligheden oensker oplyst, om bestemmelserne i Bruxelles-konventionen alene eller sammenholdt med artikel 7 eller andre bestemmelser i EOEF-traktaten er til hinder for anvendelsen af en national bestemmelse, hvorefter en begaering om arrest indgivet af den paagaeldende part - naar fuldbyrdelseslandet er en medlemsstat - automatisk tages til foelge, naar blot dommen skal fuldbyrdes i udlandet, medens der - naar dommen skal fuldbyrdes i indlandet - kun kan foretages arrest, hvis det maa befrygtes, at fuldbyrdelsen ellers "umuliggoeres eller vanskeliggoeres vaesentligt".
5. Hertil skal bemaerkes, at § 917, stk. 2, i ZPO faktisk ikke strider mod nogen bestemt regel i Bruxelles-konventionen. I oevrigt ville man vanskeligt kunne forestille sig en saadan konflikt, eftersom den omtvistede bestemmelse ikke er omfattet af det materielle anvendelsesomraade for konventionen, som ikke har til formaal "at goere de processuelle regler ensartede, men at give regler for fordelingen af retternes kompetence i civile sager, herunder handelssager, i retsforhold inden for Faellesskabet og at lette fuldbyrdelse af retsafgoerelser" (1). I den foreliggende sag skulle retten derimod traeffe afgoerelse om et sikrende retsmiddel; dette omraade reguleres ikke af konventionen, som i den forbindelse i artikel 24 henviser til de paagaeldende staters lovgivning, ogsaa for saa vidt angaar fastlaeggelsen af kompetencen.
6. Ganske vist er der ifoelge Domstolens praksis graenser for anvendelsen af nationale processuelle regler, som i hvert fald ikke maa goere indgreb i konventionens tilsigtede virkning og navnlig ikke i anvendelsen af konventionens kompetenceregler (2), men det kan vanskeligt goeres gaeldende, at anvendelsen af § 917, stk. 2, i ZPO foerer til et saadant resultat.
For det foerste kan det ikke goeres gaeldende, at denne bestemmelse er i strid med konventionens formaal, nemlig "at lette anerkendelsen af retsafgoerelser og at indfoere en hurtig procedure for at sikre fuldbyrdelsen af saadanne afgoerelser" (3), da fuldbyrdelsen under alle omstaendigheder sikres gennem arresten, og det derfor ville vaere unoedvendigt at saette maskineriet i konventionen i gang. Som Kommissionen med rette har anfoert i sit indlaeg, har konventionen nemlig ikke til formaal at goere antallet af tilfaelde, hvor domme fuldbyrdes i andre stater end den, hvor de er afsagt, saa stort som muligt, men kun at lette den frie bevaegelighed for domme, for saa vidt som det er noedvendigt.
For det andet kan det heller ikke haevdes, at § 917, stk. 2, i ZPO indvirker paa de kompetenceregler, der er fastsat i konventionen. Med hensyn til foreloebige, herunder sikrende, retsmidler indskraenker konventionen sig nemlig til at anerkende muligheden for, at saadanne retsmidler kan kraeves anvendt af en kontraherende stats retslige myndigheder, selv om en ret i en anden kontraherende stat er kompetent til at paakende sagens realitet (artikel 24).
7. Efter at det er fastslaaet, at den paagaeldende bestemmelse ikke er uforenelig med konventionen, maa det undersoeges, om det generelle princip om forbud mod forskelsbehandling i traktatens artikel 7 er til hinder for anvendelse af bestemmelsen.
Artikel 7 bestemmer, at "inden for denne traktats anvendelsesomraade og med forbehold af dennes saerlige bestemmelser er al forskelsbehandling, der udoeves paa grundlag af nationalitet, forbudt". Det maa derfor for det foerste undersoeges, om den omhandlede bestemmelse er omfattet af Faellesskabets kompetence, og for det andet, om den indebaerer forskelsbehandling begrundet i nationalitet.
8. Med hensyn til det foerste punkt bemaerkes, at traktatens artikel 220 - for saa vidt som den har betydning i den foreliggende sag - blandt de supplerende foranstaltninger til virkeliggoerelse og udvikling af et faelles marked i artikel 2' s forstand omtaler forenkling af formaliteter vedroerende gensidig anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgoerelser. Den omstaendighed, at den paagaeldende artikel overlader det til medlemsstaterne, ikke til faellesskabsinstitutionerne, at virkeliggoere de i artiklen fastsatte maal, skyldes, at domsmyndigheden i borgerlige sager, herunder handelssager, under alle omstaendigheder forbliver hos medlemsstaterne; dette er dog ikke til hinder for at antage, at de bestemmelser, artikel 220 har for oeje, er omfattet af traktatens anvendelsesomraade, jf. artikel 2. Den frie bevaegelighed for domme har nemlig grundlaeggende betydning med henblik paa at undgaa de vanskeligheder, det kan indebaere for det faelles markeds funktion, hvis de individuelle krav, der opstaar i de talrige retsforhold inden for dette marked, ikke let kan konstateres og haandhaeves ad rettens vej (4).
9. Den indvending, at artikel 220 blot har karakter af en programerklaering, eller at den - som Domstolen har udtrykt det - "ikke har til formaal at opstille en retsregel, der er virksom som saadan, men at den kun angiver rammerne for de indbyrdes forhandlinger, som medlemsstaterne skal indlede, i det omfang det er noedvendigt" (5), kan let imoedegaas med, at den paa det her omhandlede omraade er blevet gennemfoert ved Bruxelles-konventionen af 1968. I kraft af denne konvention falder bestemmelserne om fordelingen af retternes kompetence og om forenkling af formaliteterne vedroerende gensidig anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgoerelser derfor nu ind under traktatens anvendelsesomraade. Paa grundlag af de haevdvundne regler om retskildernes rangfoelge er det dermed klart, at hverken konventionens bestemmelser eller de nationale bestemmelser, som konventionen henviser til, som det er tilfaeldet med hensyn til arrest, kan vaere i strid med traktatens bestemmelser.
10. Jeg vil derfor gaa over til at undersoege det andet punkt, nemlig om § 917 i ZPO indebaerer forskelsbehandling begrundet i nationalitet, som ikke er sagligt begrundet, jf. de krav, der stilles i Domstolens praksis.
11. Den omtvistede bestemmelse indebaerer faktisk ikke en aabenlys forskelsbehandling. Da en begaering om arrest - saaledes som bestemmelsen anvendes i praksis - automatisk tages til foelge i alle tilfaelde, hvor den senere dom skal fuldbyrdes i udlandet, kan der ogsaa foretages arrest hos en tysk statsborger, som ikke i Tyskland ejer aktiver, der er tilstraekkelige til, at de kan danne genstand for en eventuel tvangsfuldbyrdelse af en retsafgoerelse truffet over for ham.
Det skal dog bemaerkes, at det foelger af Domstolens praksis, at "reglerne om ligestilling ... ikke blot forbyder aabenlys forskelsbehandling begrundet i nationalitet, men desuden enhver form for skjult forskelsbehandling, som ved anvendelse af andre kriterier reelt foerer til det samme resultat" (6). Efter min mening kan det vanskeligt bestrides, at § 917, stk. 2, i ZPO kun sjaeldent og helt undtagelsesvis kan goeres gaeldende over for en tysk virksomhed eller en tysk statsborger, og at den foelgelig foerer til samme resultat som en forskelsbehandling begrundet i nationalitet.
12. Denne konstatering er imidlertid ikke i sig selv tilstraekkelig til at bevise, at der har fundet en forskelsbehandling sted, som er forbudt i henhold til traktatens artikel 7.
Det maa nemlig undersoeges, om den omtvistede bestemmelse er sagligt begrundet (7). Det drejer sig altsaa om at fastslaa, om forskellen i reglerne om foretagelse af arrest - alt efter om den senere dom skal fuldbyrdes i indlandet eller i udlandet - svarer til en reel forskel i de faktiske forhold i de to tilfaelde.
I den forbindelse finder jeg det hensigtsmaessigt at erindre om, hvilken funktion en foranstaltning som arrest har. Den sikrer den person, til hvis fordel den foretages, mulighed for faktisk og rettidigt at fuldbyrde en senere dom, naar der er grund til at tro, at skyldneren forsoeger at forstikke det gods, der kan goeres arrest i. Hvis der derfor skal traeffes bestemmelse om anvendelse af det sikrende retsmiddel - som det i oevrigt bestemmes i § 917, stk. 1 - naar det under hensyn til de faktiske omstaendigheder i det konkrete tilfaelde med rimelighed kan befrygtes, at fuldbyrdelsen af den endelige afgoerelse bliver umuliggjort eller vaesentlig vanskeliggjort, kan der ikke antages at vaere tale om en saadan vanskeliggoerelse af fuldbyrdelsen, hvis den skal finde sted i en af Faellesskabets medlemsstater.
Selv om en saadan antagelse kunne vaere berettiget, foer Bruxelles-konventionen traadte i kraft, og utvivlsomt stadig kan vaere berettiget i tilfaelde, hvor fuldbyrdelsen skal finde sted i et tredjeland, i betragtning af de forsinkelser og vanskeligheder, der er forbundet med anerkendelse af dommen og meddelelse af eksekvatur i et fremmed land, kan disse grunde ikke laengere goeres gaeldende, naar der er tale om stater, der har underskrevet konventionen. Formindskelsen af antallet af grunde, som er til hinder for anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgoerelser truffet i en anden kontraherende stat, sikrer ligesom forenklingen af proceduren vedroerende meddelelse af fuldbyrdelsespaategning, at domme inden for konventionens anvendelsesomraade i det vaesentlige fuldbyrdes lige saa hurtigt og sikkert, som naar fuldbyrdelsen finder sted i det land, hvor dommen er afsagt, men i en anden retskreds.
Da det saaledes ikke er sagligt begrundet, at der i henhold til § 917 gaelder en anden regel med hensyn til de noedvendige betingelser for foretagelse af arrest - i det mindste saaledes som bestemmelsen fortolkes i praksis - i det tilfaelde, hvor en dom skal fuldbyrdes i en anden af Faellesskabets medlemsstater, resulterer denne forskel faktisk i en forskelsbehandling, som er i strid med traktatens artikel 7, stk. 1.
13. Paa denne baggrund skal jeg derfor foreslaa Domstolen at besvare det af Hanseatisches Oberlandesgericht forelagte spoergsmaal saaledes:
"EOEF-traktatens artikel 7 og 220, sammenholdt med Bruxelles-konventionen af 27. september 1968 om retternes kompetence og om fuldbyrdelse af retsafgoerelser i borgerlige sager, herunder handelssager, er til hinder for, at en national bestemmelse - hvorefter arrest paa gods kan finde sted, naar den senere dom skal fuldbyrdes i udlandet - fortolkes saaledes, at fuldbyrdelsen i udlandet er en omstaendighed, som i sig selv er tilstraekkelig til, at retten ogsaa traeffer bestemmelse om anvendelse af dette sikrende retsmiddel, naar dommen skal fuldbyrdes over for en statsborger i en medlemsstat, og den falder ind under konventionens anvendelsesomraade."
(*) Originalsprog: italiensk.
(1) - Jf. dom af 15.5.1990 (sag C-365/88, Hagen, Sml. I, s. 1845, navnlig praemis 17).
(2) - Jf. i den forbindelse den ovenfor omtalte dom af 15.5.1990, Hagen, navnlig praemis 20; jf. ogsaa dom af 15.11.1983 (sag 288/82, Duijnstee, Sml. s. 3663, navnlig praemis 17, 18 og 19) og dom af 4.2.1988 (sag 145/86, Hoffmann, Sml. s. 645, navnlig praemis 29-33).
(3) - Som det udtrykkes i praeamblen til konventionen, der ligger paa linje med EOEF-traktatens artikel 220.
(4) - Jf. i den forbindelse Jenard-rapporten vedroerende Bruxelles-konventionen i EFT 1979 C 59, s. 1 ff., navnlig s. 13. Det kan maaske tilfoejes, at en begaering i tilknytning til en sag om erstatning i kontrakt i forbindelse med en tjenesteydelse udfoert af en virksomhed med hjemsted i en medlemsstat for en kunde i en anden stat vanskeligt kan antages at ligge uden for Faellesskabets kompetence, da den under alle omstaendigheder indvirker paa handelsforhold inden for Faellesskabet. Den omhandlede regel udgoer imidlertid - som Kommissionen med rette har anfoert - ikke en hindring for den grundlaeggende frie bevaegelighed for varer og tjenesteydelser i medfoer af traktatens artikel 30 og 59. Sammenhaengen med disse friheder er dog aabenbart for indirekte, og jeg finder det derfor voveligt f.eks. under henvisning til den foreliggende sag at haevde, at en fragtfoerer med hjemsted uden for Tyskland hindres i sin ret til at udfoere tjenesteydelser i Tyskland, eller at en tysk kunde tilskyndes til at foretraekke et speditionsfirma med hjemsted i Tyskland paa grund af bestemmelsen i ZPO.
(5) - Jf. dom af 11.7.1985 (sag 137/84, Mutsch, Sml. s. 2681, navnlig praemis 11).
(6) - Dom af 8.5.1990 (sag C-175/88, Biehl, Sml. I, s. 1779, praemis 13). Der er tale om en praksis, som gaar tilbage til dom af 12.2.1974 (sag 152/73, Sotgiu, Sml. s. 153, navnlig praemis 11); jf. desuden bl.a. dom af 29.10.1980 (sag 22/80, Boussac, Sml. s. 3427, navnlig praemis 9), som har en vis lighed med den foreliggende sag.
(7) - Jf. i den forbindelse bl.a. dom af 8.6.1989 (sag 167/88, Association générale des producteurs de blé et autres céréales, Sml. s. 1653, navnlig praemis 23 og 24) og dom af 29.10.1980 (sag 22/80, jf. ovenfor, navnlig praemis 11).