61994C0043
FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA GENERALADVOKAT
PHILIPPE LÉGER
fremsat den 15. juni 1995 (
*1
)
1.
Europa-Parlamentet har appelleret en dom, afsagt den 30. november 1993 af Retten i Første Instans (
1
), hvori Retten i henhold til vedtægten for tjenestemænd i De Europæiske Fællesskaber (herefter benævnt »vedtægten«) godkendte kumulation af dagpenge.
2.
Appelindstævnte, Philippe Vienne, er for tiden tjenestemand i Parlamentet. Hans tjenesteretlige stilling i denne institution er forløbet i tre på hinanden følgende faser: han var først hjælpeansat (1.11.1990), derefter midlertidig ansat (1.1.1991) og endelig ansat som tjenestemand på prøve (16.12.1991), hvorefter han blev fastansat i oktober 1992. Ved ansættelsen boede han med sin familie i Bruxelles-Anderlecht, og allerede ved den første ansættelse etablerede han af hensyn til sine vedtægtsmæssige forpligtelser bopæl i Messancy, tæt ved den belgiskluxembourgske grænse, idet han dog bevarede familiens bopæl indtil fastansættelsen.
3.
Tvisten mellem ham og Parlamentet drejer sig om udbetaling af de dagpenge, der er omhandlet i artikel 10 i bilag VII til vedtægten, indtil udløbet af prøvetiden plus en måned (15.10.1992). Bestemmelsen er formuleret således:
»Den tjenestemand, der godtgør, at han er nødt til skifte bopæl for at opfylde betingelserne i artikel 20 i vedtægten (
2
), er for et i stk. 2 fastsat tidsrum berettiget til dagpenge, der fastsættes således ...« Den periode, hvori der ydes dagpenge, er i artiklens stk. 2 fastsat til 120 eller 180 dage for tjenestemænd, eller til en måned efter prøvetidens udløb for tjenestemand ansat på prøve.
Varigheden af tildelingen af de samme ydelser er for midlertidigt ansatte (artikel 25 i ansættelsesvilkårene for de øvrige ansatte i Fællesskaberne, herefter benævnt »AØA«) og for hjælpeansatte (artikel 69 i AØA) i hvert tilfælde begrænset til et år, idet der i øvrigt henvises til artikel 10.
4.
I henhold til vedtægtens bestemmelser (
3
) udbetalte Parlamentet derfor dagpenge til Vienne fra den 1. november 1990, men ophørte hermed den 21. april 1992, dvs. næsten seks måneder før hans prøvetids udløb. Parlamentet er nemlig af den opfattelse, at disse forskellige perioder for modtageren skal kumuleres, og at ydelserne ikke kan udbetales i mere end højst tolv måneder, jf. artikel 10.
5.
Da Parlamentet afslog at betale disse ydelser til ham indtil udløbet af prøvetiden plus en måned (dvs. for perioden 22.4.1992 — 15.10.1992), anlagde Vienne sag ved Retten i Første Instans med påstand om, at Parlamentets afslag af 2. februar 1993 blev annulleret. Han gjorde bl.a. gældende, at artikel 10 er overtrådt.
6.
I dom af 30. november 1993 gav Retten ham medhold.
Retten fastslog indledningsvis »..., at der hverken i vedtægten eller i AØA findes en udtrykkelig restriktiv bestemmelse vedrørende den situation, der foreligger i denne sag. Navnlig er ordlyden af artikel 10 i bilag VII til vedtægten ikke til hinder for en kumulativ ydelse af dagpenge, således som sagsøgeren anmoder om« (
4
).
Tværtimod fandt Retten, at en maksimumsgrænse for ydelse af dagpenge, således som Parlamentet ønsker at anvende på prøvetiden, underkender den usikkerhed i ansættelsesforholdet, som er karakteristisk for en prøveansat tjenestemands administrative situation (
5
).
Retten fastslog således, at når ansættelsesforholdet er usikkert, »... har ydelse af dagpenge et særligt formål: det synes fornuftigt at tilskynde den pågældende til at afstå fra at gennemføre en flytning, som, såfremt han ikke udnævnes, viser sig at være forhastet og i henhold til artikel 9, stk. 1 og 2, i bilag VII til vedtægten medfører dobbelt godtgørelse af flytteudgifter, såfremt den pågældende fratræder tjenesten. Under hensyn hertil skal den pågældende som modydelse og i henhold til artikel 10 i bilag VII til vedtægten have udbetalt dagpenge indtil udløbet af denne usikre periode plus en måned, og uafhængigt af om vedkommende allerede har modtaget sådanne ydelser i en eller flere tidligere perioder, der ligeledes har været kendetegnet af usikkerhed« (
6
).
Retten fastslog endelig under henvisning til, at formålet med at yde dagpenge, som det fremgår af tidligere domme (
7
), »... nemlig at kompensere for de omkostninger og ulemper, der er forbundet med at rejse og indrette sig midlertidigt på tjenestestedet, under ligeledes midlertidig bevarelse af den tidligere bopæl ...« svarer til omstændighederne i denne sag (opretholdelse af to bopæle: en, familiens, i Belgien og en anden i nærheden af tjenestestedet) (
8
), at Vienne i henhold til vedtægten har ret til dagpenge indtil udløbet af prøvetiden plus en måned (
9
).
7.
Ved dom af 30. november 1993 annullerede Retten derfor Parlamentets afslag af 2. februar 1993, og det blev dømt til at betale sagsøgeren de manglende dagpenge samt sagens omkostninger.
8.
Det er denne dom, Parlamentet har påstået ophævet.
9.
Parlamentet har til støtte for sin appel i det væsentlige gjort to anbringender gældende, begge vedrørende overtrædelse af fællesskabsretten:
—
Dommen indeholder en retlig fejl for så vidt angår fortolkningen af vedtægtens artikel 71 (i dommens præmis 32).
—
Dommen indeholder flere retlige fejl for så vidt angår anvendelsen af artikel 10 (dommens præmis 27, 31 og 34).
10.
Vienne har indledningsvis gjort gældende (
10
), at det er tvivlsomt, om appellen kan realitetsbehandles, idet Parlamentet søger at få Domstolen til at behandle faktiske omstændigheder, som Retten allerede har taget stilling til. Jeg skal i fornødent omfang behandle dette spørgsmål i forbindelse med gennemgangen af de fremførte anbringender, som jeg vil behandle efter hinanden.
I — Har Retten fortolket vedtægtens artikel 71 forkert?
11.
Vedtægtens artikel 71 (
11
) lyder således:
»Tjenestemanden har i henhold til de i bilag VII fastlagte betingelser krav på godtgørelse af de udgifter, han har haft i forbindelse med sin tiltrædelse ...«
12.
Parlamentet finder, at Retten har begået en fejl i dommens præmis 32 ved at fortolke begrebet »tiltrædelse« i vedtægtens artikel 71 »... således, at det kun omfatter tiltrædelse som følge af en formel udnævnelse i en tjenestemandsstilling«. Efter Parlamentets opfattelse må begrebet tværtimod forstås således, at det omfatter enhver tiltrædelse ved en af Fællesskabets institutioner, uanset benævnelsen, herunder som midlertidigt ansat eller hjælpeansat, således at »tiltrædelse« kun kan finde sted én gang (
12
).
13.
Ordlyden af vedtægtens artikel 71 og den sammenhæng, hvori den indgår, indebærer, at jeg ikke kan tilslutte mig Parlamentets opfattelse.
14.
Bestemmelsen indgår nemlig i den centrale del af vedtægten for tjenestemænd i De Europæiske Fællesskaber. Den finder således som bemærket af Retten principielt kun anvendelse på tjenestemænd. Der findes ganske vist en række undtagelser fra denne hovedregel, da der i AØA ofte henvises til vedtægten i nogle af bestemmelserne. Når der er foretaget en sådan henvisning, skal vedtægtens og AØA's bestemmelser læses parallelt, idet der derved foretages en ligestilling af Fællesskabets øvrige ansatte med dets tjenestemænd. Men dette gælder ikke for artikel 71. Tværtimod omfatter hver af ordningerne for henholdsvis tjenestemænd, midlertidigt ansatte og hjælpeansatte et kapitel vedrørende »Vederlag og godtgørelse af udgifter« (
13
). Vedtægtens artikel 71 indgår i et sådant kapitel. I AØA findes der bestemmelser, der ligger meget tæt op ad denne artikel, uden at der dog er tale om en direkte henvisning. Artikel 22 bestemmer således: »... den midlertidigt ansatte [har] — på de betingelser, der er fastsat i artikel 5-15 i bilag VII til vedtægten — ret til godtgørelse af de udgifter, han har haft ved tiltrædelsen af tjenesten ...«. Sammenholdes disse bestemmelser, viser det efter min opfattelse, at godtgørelsen af udgifter skal ydes i forbindelse med hver tiltræden, uanset om det er som ansat eller som tjenestemand. Efter at Retten har mindet om, at »der ... retligt set [må] sondres mellem de opgaver, der udføres af en tjenestemand, og de opgaver, der udføres af en midlertidigt ansat — eller en hjælpeansat, idet de pågældende i forhold til vedtægten har forskellig status (jf. dommen i sag 37/87, Sperber mod Domstolen, Sml. s. 1943, præmis 8)« (
14
) — fortsætter den derfor uden at fortolke vedtægtens artikel 71 forkert med at præcisere, at »begrebet tiltrædelse [i denne bestemmelses forstand] må derfor fortolkes således, at det kun omfatter tiltrædelse som følge af en formel udnævnelse i en tjenestemandsstilling«.
15.
Endvidere må jeg afvise den argumentation på grundlag af dommen af 15. juli 1960, Campolongo mod Den Høje Myndighed (
15
), som Parlamentet mener at kunne støtte dette anbringende på.
16.
Domstolen har i denne dom med henvisning til princippet om De Europæiske Fællesskabers og de tilknyttede institutioners funktionelle enhed fastslået, at en godtgørelse ved udtræden af én tjeneste ikke kan kumuleres med en godtgørelse ved tiltrædelsen af en anden tjeneste (
16
). Parlamentet udleder heraf, at »man ikke to gange kan udbetale den samme ydelse til den samme person i samme anledning« (
17
). Jeg kan imidlertid ikke se, hvorfor Rettens fortolkning af artikel 71 i vedtægten skulle være uforenelig med denne dom. Retten bemærker nemlig i præmis 37, at »... denne dom, afsagt af Domstolen, vedrører en sag, der er fuldstændig forskellig fra denne sag«. For det første skal Domstolen her påkende en situation, hvor en tjenestemand har haft forskellige på hinanden følgende vedtægtsmæssige situationer i samme institution, hvorimod Domstolen dengang skulle tage stilling til en situation, hvor en tjenestemand flyttede fra en institution (Den Høje Myndighed) i et europæisk fællesskab (EKSF) til en anden institution (Den Europæiske Investeringsbank) i andet europæisk fællesskab (EØF). For det andet var der dengang ikke tale om kumulation af dagpenge, men om kumulation af en godtgørelse ved udtræden af tjenesten med godtgørelse ved tiltrædelse af tjenesten. Endelig skal jeg anføre, at de bestemmelser, der henvises til, er forskellige i de to sager, da der på det tidspunkt, hvor Campolongo-dommen blev afsagt, ikke fandtes en vedtægt for tjenestemænd i De Europæiske Fællesskabers institutioner (
18
).
17.
Jeg må heraf udlede, at princippet om Fællesskabernes funktionelle enhed licite kan finde anvendelse i sagen her.
18.
Det første anbringende kan således ikke tiltrædes.
II — Har Retten fortolket artikel 10 i bilag VII til vedtægten forkert?
19.
Parlamentet gør for det første gældende, at Retten i dommens præmis 27 (
19
) har overset en faktisk oplysning, som indebærer en overtrædelse af artikel 10; denne præmis er affattet således: »... denne sags genstand er begrænset til spørgsmålet om, hvorvidt sagsøgeren som tjenestemand på prøve, der endnu ikke er flyttet eller har oppebåret bosættelsespenge, har ret til ...« (
20
). Denne oplysning er nemlig ifølge Parlamentet ikke rigtig, da »... Vienne, da han var midlertidigt ansat, hos Parlamentet ansøgte om og fik tildelt bosættelsespenge« (
21
).
20.
Jeg skal i denne sammenhæng bemærke, således som Vienne har fremhævet (
22
), at oplysningen om, at han har modtaget bosættelsespenge, er et faktisk element, som Domstolen ikke kan tage i betragtning. Jeg skal således erindre om, at Domstolens kompetence i en appelsag i henhold til artikel 51 i EF-statutten er begrænset til kun at omfatte retsspørgsmål (
23
).
21.
Jeg skal ydermere anføre, at dette anbringende er baseret på en overfladisk læsning af den appellerede dom. Parlamentet har nemlig i appelskriftet anført, at »... Vienne, da han var midlertidigt ansat, har anmodet om og hos Parlamentet fået udbetalt bosættelsespenge« (
24
). Hertil har Retten blot bemærket, at »... sagsøgeren som tjenestemand på prøve, der endnu ikke er flyttet eller har oppebåret bosættelsespenge, har ret til...« (
25
). Retten har imidlertid indledningsvis omhyggeligt præciseret, at »... denne sags genstand er begrænset til spørgsmålet om, hvorvidt sagsøgeren som tjenestemand på prøve ... har ret til for den sidste del af prøvetiden plus en måned at få udbetalt ... dagpenge« (
26
). Når Parlamentet således i appelskriftet henviser til en beskæftigelsesperiode, som den appellerede dom ikke drejer sig om, har Parlamentet ikke ret i, at Retten har foretaget en forkert vurdering af faktiske omstændigheder, som indebærer en overtrædelse af artikel 10.
22.
Den første del af dette anbringende kan derfor ikke tages til følge.
23.
For det andet finder Parlamentet, at Retten i dommens præmis 31 har begået en fejl, idet den har afvist den af Parlamentet fremførte argumentation om, at Vienne ikke kan få tildelt dagpenge, når han ikke opfylder betingelsen i artikel 10, hvorefter han er forpligtet til at godtgøre, at han er nødt til at skifte bopæl. Retten har som svar på denne indvending bemærket, at »... denne opfattelse har som konsekvens, at man tilsidesætter den fortsatte og varige karakter af forpligtelsen til at yde godtgørelse, som bestemmelsen pålægger institutionerne i forhold til deres tjenestemænd« (
27
). I appelskriftet anfører Parlamentet, at Retten herved når frem til den konklusion, at »... det er unødvendigt at tage hensyn til den bindende betingelse i artikel 10, og at det således er tilladt at se bort fra, at den pågældende ikke har skiftet bopæl ...« (
28
), og det udleder heraf, at »denne konklusion ... er Idart i strid med ordlyden af og ånden bag artikel 10 i vedtægten ...« (
29
).
24.
Jeg finder imidlertid, at dette anbringende er udtryk for en ekstrapolering fra det resultat, som Retten er nået frem til. Hvad Retten nemlig med denne bemærkning ikke har tiltrådt, er ikke, at tjenestemanden for at kunne få tildelt de i artikel 10 omhandlede dagpenge er forpligtet til at flytte; dette svarer ikke til, hvad Parlamentet har søgt at overbevise os om. Hvad Retten derimod som svar på et af Parlamentet fremført argument ikke har tiltrådt, er det forhold, at tjenestemanden i denne sag ikke har skullet flytte. På dette punkt kan Rettens vurdering imidlertid ikke anfægtes.
25.
Udbetalingen af dagpenge er ganske vist undergivet en betingelse om, at tjenestemanden godtgør at være nødt til at skifte bopæl for at opfylde kravet i vedtægtens artikel 20, hvorefter han er forpligtet til at tage bopæl på tjenestestedet. Vi må imidlertid være enige om, hvordan det anvendte begreb bopæl skal forstås. Der er ikke nødvendigvis tale om den bopæl, som den pågældende havde forud for udnævnelsen. Domstolen har nemlig en fast praksis vedrørende fortolkningen af dette bopælsbegreb, idet det er det sted, hvor den pågældende har villet oprette og stabilisere sit varige midtpunkt for sine interesser (
30
). Det er således med føje, at Retten har fundet, at Vienne's bopæl i Messancy ikke er en »bopæl« i artikel 10's forstand, når han kun har den for at overholde sine vedtægtsmæssige forpligtelser, der hviler på et usikkert beskæftigelsesforhold, således som Retten senere fremhæver (
31
). Derimod er det Vienne's bolig i Bruxelles, hvor hans familie fortsat boede, der skal anses for »bopæl« i vedtægtens forstand. Det står imidlertid fast, at Vienne trods flere på hinanden følgende ansættelser i samme institution hver gang og for hver af dem har været forpligtet til at »skifte bopæl«. Når denne sidstnævnte betingelse er opfyldt, kan man ikke afslå at yde ham de i artikel 10 omhandlede dagpenge.
26.
Det er i lyset af disse synspunkter, at den appellerede doms præmis 31 skal forstås. Her har Retten ikke overset den i artikel 10 indeholdte forpligtelse til at skifte bopæl. Derfor kan den anden del af dette anbringende heller ikke tages til følge.
27.
For det tredje anfører Parlamentet, at Retten har begået en fejl ved i dommens præmis 34 at anføre, at dagpenge til tjenestemænd på prøve har et særligt formål, som består i at »... tilskynde den pågældende til at afstå fra at gennemføre en flytning, som, såfremt han ikke udnævnes, viser sig at være forhastet og i henhold til artikel 9, stk. 1 og 2, i bilag VII til vedtægten medfører dobbelt godtgørelse af flytteudgifter, såfremt den pågældende fratræder tjenesten«. Ifølge Parlamentet kan der i en sådan situation ikke ydes dobbelt godtgørelse, idet alene den fastansatte tjenestemand har ret til godtgørelse i henhold til artikel 9, stk. 3, i bilag VII til vedtægten (
32
).
28.
Jeg skal minde om bestemmelsens indhold. De første to stykker af artikel 9 omhandler henholdsvis godtgørelse af omkostninger i forbindelse med tjenestemandens flytning fra hjemstedet til tjenestestedet og godtgørelse af de samme omkostninger ved hans udtræden af tjenesten fra tjenestestedet til hjemstedet. Bestemmelsens stk. 3 indeholder de frister, der gælder med hensyn til disse flytninger. »Flytter en fastansat tjenestemand [fra hjemsted til tjenestested], skal dette ske inden for et år efter udløbet af hans prøvetid ...« (
33
).
29.
Sidstnævnte bestemmelse kan fortolkes på to forskellige måder.
30.
Ifølge den første har fællesskabslovgiver fastsat en maksimumsfrist (et år efter udløbet af prøvetiden), hvorefter godtgørelse ikke længere kan finde sted. Bestemmelsen skal i så fald forstås på den måde, at flytningen skal finde sted senest på denne dato, for at den kan godtgøres. Såfremt denne fortolkning tiltrædes, ville en tjenestemand på prøve naturligvis kun kunne få udgifterne godtgjort, hvis han overholdt den fastsatte maksimumsgrænse. Det er sandsynligvis denne fortolkning af artikel 9 i bilag VII til vedtægten, Retten har anlagt i dommens præmis (
34
).
31.
Jeg mener imidlertid, som Parlamentet også har anført, at bestemmelsen skal forstås på en helt anden måde, hvilket appelindstævnte i øvrigt ikke bestrider (
34
). Selv om fællesskabslovgiver nemlig i overensstemmelse med den først anførte fortolkning har fastsat en frist, efter hvis udløb godtgørelse er udelukket, er dette ikke den eneste betingelse, der skal være opfyldt. Artikel 9, stk. 3, fastsætter således også det tidspunkt, efter hvilket flytningen »skal« foretages for at kunne godtgøres: der er tale om »udløbet af hans prøvetid«. Når fristen således løber fra prøvetidens udløb, følger det nødvendigvis heraf, at tjenestemænd på prøve, som eventuelt ikke når frem til prøvetidens udløb, ikke kan få godtgjort deres flytteomkostninger. Denne fortolkning styrkes i øvrigt af udtrykket »fastansat tjenestemand« i artikel 9, stk. 3. Det er også denne fortolkning, som Kommissionens Juridiske Tjeneste gør sig til talsmand for (
35
).
32.
I henhold til denne sidste fortolkning, der efter min opfattelse er den eneste rigtige, må det derfor medgives, at Retten har begået en fejl ved vurderingen af det særlige formål, der forfølges med at yde de pågældende dagpenge.
33.
Jeg ser i artikel 9, stk. 3, en bekræftelse af den prøveansatte tjenestemands vedtægtsmæssigt usikre situation, hvilket Retten i øvrigt understreger (
36
), som i sig selv begrunder ydelse af dagpenge. Ved at fastslå, at flytningen for at kunne godtgøres skal foregå i det år, der følger efter »udløbet af hans prøvetid«, har lovgiver understreget, at det først er fra dette tidspunkt, at tjenestemandens ansættelse er sikret, og at usikkerheden i forbindelsen mellem ham og institutionen ophører. Det skal i øvrigt bemærkes, at hverken hjælpeansatte eller midlertidigt ansatte, der ansættes for mindre end tolv måneder (
37
), har ret til godtgørelse af flytteomkostninger, hvilket endnu en gang understreger, at lovgiver har taget hensyn til usikkerheden i deres ansættelse.
34.
Det er derfor klart med føje, at Retten har fundet, at Vienne's situation, der i forbindelse med hver af de på hinanden følgende beskæftigelsesforhold har været karakteriseret af en vedvarende usikkerhed, »... svarer til det formål, der forfølges med ydelsen af dagpenge, nemlig at kompensere folde omkostninger og ulemper, der er forbundet med at rejse og indrette sig midlertidigt på tjenestestedet, under ligeledes midlertidig bevarelse af den tidligere bopæl (jf. Domstolens dom af 5.2.1987, sag 280/85, Mouzourakis mod Parlamentet, Sml. s. 589, præmis 9, og Rettens dom af 10.7.1992, sag T-63/91, Benzler mod Kommissionen, Sml. II, s. 2095, præmis 20)« (
38
).
35.
Alene visheden om, at omstændighederne i sagen svarer til formålet med artikel 10, således som dette fremgår af fast praksis (
39
), giver således tilstrækkelige holdepunkter for at antage, at Retten ikke har anlagt en forkert fortolkning af artikel 10 i bilag VII til vedtægten, når der ses bort fra det hævdede »særlige formål«, der fremgår af dommens præmis 34, og som jeg anser for at være overflødigt.
36.
Resultatet er således, at, uanset at den sidste del af dette anbringende er begrundet, er det uden betydning for så vidt angår en eventuel ophævelse af den appellerede dom.
37.
I lyset af de ovenfor anførte betragtninger skal jeg derfor foreslå Domstolen at forkaste den af Parlamentet iværksatte appel og i henhold til procesreglementets artikel 122, stk. 1 og 2, og artikel 69, stk. 2, første afsnit, at dømme dette til at betale sagens omkostninger.
(
*1
) – Originalsprog: fransk.
(
1
) – Sag T-15/93, Vienne mod Parlamentet, Snil. II, s. 1327.
(
2
) – Vetltargtens artikel 20 er formuleret sAIcdes: »Tjenestemanden skal tage bopæl pi tjenestestedet eller i en sidan afstand fra dette, at han ikke hindres i udforclscn af sit arbejde.«
(
3
) – Artikel 25 og 69 i AØA.
(
4
) – Præmis 30 i den appellerede dom.
(
5
) – A.st., præmis 33.
(
6
) – A.st-, præmis 34.
(
7
) – Dom af 5.2.1987, sag 280/85, Mouzourakis mod Parlamentet, Sml. s. 589, præmis 9, os af 10.7.1992, sag T-63/91, Bcnzler mod Kommissionen, Sml. II, s. 2095, præmis 20.
(
8
) – Præmis 35 i den appellerede dom.
(
9
) – A.st., præmis 36.
(
10
) – Punkt 1, 2 og 3 i svarskriftet.
(
11
) – Artikel 71 indgår i vedtægtens afsnit V (»Tjenestemandens indtægter og sociale sikring«), kapitel 1 (»Vederlag og godtgørelse af udgifter«), afdeling 2 (»Godtgørelse af udgifter«).
(
12
) – Punkt 43-46 i appelskriftet.
(
13
) – Der er tale om kapitel 1 i afsnit V i vedtægten, kapitel 5 i afsnit II i AØA og kapitel 5 i afsnit III i AØA.
(
14
) – Præmis 32 i den appellerede dom.
(
15
) – Forenede sager 27/59 og 39/59, Sml. 1954-1964, s. 193, org. réf.: Rec. s. 795.
(
16
) – A.st., Rec. s. 824.
(
17
) – Punkt 47 i appelskriftet.
(
18
) – Jf. Rec. 1960, s. 802.
(
19
) – Punkt 40, 41 og 42 i appelskriftet.
(
20
) – Min fremhævelse.
(
21
) – Punkt 33 i appelskriftet, min fremhævelse.
(
22
) – Punkt 60 ff. i svarskriftet.
(
23
) – Jf. Domstolens faste praksis, f.eks. dom af 8.4.1992, sag C-346/90 P, E mod Kommissionen, Sml. I, s. 2691, præmis 7 og 10, og af 1.6.1994, sag C-136/92 P, Kommissionen mod Brazzelli Lualdi m.fl., Sml. I, s. 1981, præmis 66.
(
24
) – Punkt 33 i appelskriftet, min fremhævelse.
(
25
) – Præmis 27 i den appellerede dom, min fremhævelse.
(
26
) – A.st.
(
27
) – A.st., præmis 31.
(
28
) – Punkt 50 i appelskriftet.
(
29
) – A.st., punkt 51.
(
30
) – Jf. f.eks. Rettens dom i Benzler-sagen, anfört ovenfor i fodnote 7, præmis 25, og Domstolens dom af 15.9.1994, sag C-452/93 P, Magdalena Fernández mod Kommissionen, Sml. I, s. 4295, præmis 22.
(
31
) – Præmis 33 og 34 i den appellerede dom.
(
32
) – Punkt 52 ff. i appelskriftet.
(
33
) – Artikel 9, stk. 3, i bilag VII til vedtægten, min fremhævelse.
(
34
) – Punkt 72 og 73 i svarskriftet.
(
35
) – Jf. parternes indlarg: bilaget til svarskriftet og bilag IV til appelskriftet, note 1, s. 3.
(
36
) – Præmis 33 i den appellerede dom.
(
37
) – Artikel 23 i A0A.
(
38
) – Præmis 35 i den appellerede dom.
(
39
) – Jf. ud over de af Retten citerede domme dom af 30.1.1974, sag 148/73, Louwage mod Kommissionen, Sml. s. 81, pramis 25.