62024CJ0219
UNIONIN TUOMIOISTUIMEN TUOMIO (kymmenes jaosto)
12 päivänä kesäkuuta 2025 (
*1
)
Ennakkoratkaisupyyntö – Sosiaalipolitiikka – Työntekijöiden turvallisuuden ja terveyden suojelu – Direktiivi 89/391/ETY – Toimenpiteet työntekijöiden turvallisuuden ja terveyden parantamisen edistämiseksi työssä – 5, 6 ja 9 artikla – Työnantajien velvollisuudet – Direktiivi 2000/54/EY – Työntekijöiden suojeleminen vaaroilta, jotka liittyvät biologisille tekijöille altistumiseen työssä – 14 artiklan 3 kohta – Terveystarkastukset – Tehokkaiden rokotteiden saataville asettaminen – Liitteessä VII olevat 1 ja 2 kohta – Kansallinen säännöstö, jossa sallitaan se, että työnantaja asettaa biologisille vaaratekijöille altistuvalle työntekijälle rokotusvelvoitteen – SARS-CoV-2-virus
Asiassa C‑219/24,
jossa on kyse SEUT 267 artiklaan perustuvasta ennakkoratkaisupyynnöstä, jonka Riigikohus (ylin tuomioistuin, Viro) on esittänyt 12.3.2024 tekemällään päätöksellä, joka on saapunut unionin tuomioistuimeen 22.3.2024, saadakseen ennakkoratkaisun asiassa
A ym.
vastaan
Tallinna linn,
UNIONIN TUOMIOISTUIN (kymmenes jaosto),
toimien kokoonpanossa: jaoston puheenjohtaja D. Gratsias sekä tuomarit E. Regan (esittelevä tuomari) ja B. Smulders,
julkisasiamies: L. Medina,
kirjaaja: A. Calot Escobar,
ottaen huomioon kirjallisessa käsittelyssä esitetyn,
ottaen huomioon huomautukset, jotka sille ovat esittäneet
–
A ym., edustajinaan J. Reilik-Bakhoff ja K. Sööt, vandeadvokaadid,
–
Viron hallitus, asiamiehenään M. Kriisa,
–
Euroopan komissio, asiamiehinään E. Randvere, D. Recchia ja F. van Schaik,
päätettyään julkisasiamiestä kuultuaan ratkaista asian ilman ratkaisuehdotusta,
on antanut seuraavan
tuomion
1
Ennakkoratkaisupyyntö koskee toimenpiteistä työntekijöiden turvallisuuden ja terveyden parantamisen edistämiseksi työssä 12.6.1989 annetun neuvoston direktiivin 89/391/ETY (EYVL 1989, L 183, s. 1) 1 artiklan 3 kohdan, 6 artiklan 1 kohdan ja 2 kohdan a ja g alakohdan sekä 9 artiklan 1 kohdan a ja b alakohdan, työntekijöiden suojelemisesta vaaroilta, jotka liittyvät biologisille tekijöille altistumiseen työssä, 18.9.2000 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2000/54/EY (seitsemäs direktiivin 89/391/ETY 16 artiklan 1 kohdassa tarkoitettu erityisdirektiivi; EYVL 2000, L 262, s. 21), sellaisena kuin se on muutettuna 3.6.2020 annetulla komission direktiivillä (EU) 2020/739 (EUVL 2020, L 175, s. 11) (jäljempänä direktiivi 2000/54), 1 artiklan 1 kohdan, 3 artiklan 1 ja 2 kohdan, 14 artiklan 3 kohdan ja liitteessä VII olevien 1 ja 2 kohdan sekä Euroopan unionin perusoikeuskirjan (jäljempänä perusoikeuskirja) 3 artiklan 1 kohdan, 31 artiklan 1 kohdan ja 52 artiklan 1 kohdan tulkintaa.
2
Tämä pyyntö on esitetty asiassa, jossa vastakkain ovat A ym., jotka ovat useita Tallinna Kiirabin (Tallinnan ensiapupalvelu, Viro) hälytysajotehtävistä vastaavan operatiivisen henkilöstön jäseniä, ja Tallinna linn (Tallinnan kaupunki) ja jossa on kyse heidän työsopimustensa irtisanomisesta sillä perusteella, että he eivät esittäneet todistusta rokotuksesta SARS-CoV-2-virusta vastaan tai tällaista rokotusta koskevasta vasta-aiheesta.
Asiaa koskevat oikeussäännöt
Unionin oikeus
Direktiivi 89/391
3
Direktiivin 89/391 johdanto-osan ensimmäisessä perustelukappaleessa todetaan seuraavaa:
”perustamissopimuksen 118 a artiklassa määrätään, että neuvosto antaa direktiivein vähimmäisvaatimukset edistääkseen erityisesti työympäristön parantamista työntekijöiden turvallisuuden ja terveyden suojelun paremman tason takaamiseksi”.
4
Kyseisen direktiivin 1 artiklassa, jonka otsikko on ”Tarkoitus”, säädetään seuraavaa:
”1.   Tämän direktiivin tarkoituksena on toteuttaa työntekijöiden turvallisuuden ja terveyden parantamiseksi työssä tarpeelliset toimenpiteet.
2.   Tämän vuoksi direktiivissä on yleisiä periaatteita, jotka koskevat työssä ilmenevien vaarojen ehkäisemistä, turvallisuuden ja terveyden suojelua, vaarojen ja tapaturman aiheuttajien poistamista, tiedottamista työntekijöille ja heidän edustajilleen, heidän kuulemistaan, heidän tasapuolista osallistumistaan kansallisen lainsäädännön tai käytännön mukaisesti ja heidän kouluttamistaan, sekä lisäksi yleisiä ohjeita näiden periaatteiden täytäntöön panemiseksi.
3.   Tällä direktiivillä ei estetä sellaisten nykyisten tai tulevien kansallisten ja yhteisön säännösten soveltamista, joilla paremmin suojataan työntekijöiden turvallisuutta ja terveyttä työssä.”
5
Direktiivin 3 artiklan, jonka otsikko on ”Määritelmät”, sanamuoto on seuraava:
”Tässä direktiivissä tarkoitetaan:
– –
d)
ehkäisyllä kaikkia toimenpiteitä, jotka yrityksessä on toteutettu tai joita suunnitellaan työssä esiintyvien vaarojen ehkäisemiseksi tai vähentämiseksi kaikissa työvaiheissa.”
6
Direktiivin 89/391 5 artiklan, jonka otsikko on ”Yleiset säännökset”, 1 kohdassa säädetään seuraavaa:
”Työnantajan velvollisuutena on huolehtia työntekijöiden turvallisuudesta ja terveydestä kaikissa työhön liittyvissä tilanteissa.”
7
Direktiivin 6 artiklassa, jonka otsikko on ”Työnantajien yleisiä velvoitteita”, säädetään seuraavaa:
”1.   Työnantajan on velvollisuuksiensa mukaisesti toteutettava tarvittavat toimenpiteet työntekijöidensä turvallisuuden ja terveyden suojelemiseksi, mukaan lukien työssä esiintyvien vaarojen ehkäisy, tiedottaminen ja kouluttaminen sekä tarvittavien järjestelyjen ja keinojen tarjoaminen.
Työnantajan on oltava valmiina muuttamaan näitä toimenpiteitä olosuhteiden muutosten mukaisesti, ja pyrittävä vallitsevien olojen parantamiseen.
2.   Työnantajan on toteutettava ne toimenpiteet, joita tarkoitetaan 1 kohdan ensimmäisessä alakohdassa noudattaen seuraavia yleisiä, ehkäiseviä toimenpiteitä koskevia periaatteita:
a)
vaarojen välttäminen;
b)
niiden vaarojen arvioiminen, joita ei voida välttää;
– –
g)
sellaisen yhtenäisen ja kattavan ehkäisypolitiikan kehittäminen, joka kattaa teknologian, työn organisoinnin, työolot, sosiaaliset suhteet sekä työympäristöön liittyvien tekijöiden vaikutukset;
– –”
8
Direktiivin 9 artiklan, jonka otsikko on ”Työnantajien erityisiä velvollisuuksia”, 1 kohdassa säädetään seuraavaa:
”Työnantajan on:
a)
pidettävä hallussaan arviointia turvallisuus- ja terveysvaaroista työssä, mukaan lukien vaarat, jotka kohdistuvat erityisille vaaroille altistuviin työntekijäryhmiin;
b)
päätettävä turvatoimista ja tarvittaessa käytettävistä suojavarusteista,
– –”
9
Direktiivin 89/391 16 artiklan, jonka otsikko on ”Erilliset direktiivit – Muutokset – Tämän direktiivin yleinen soveltamisala”, 3 kohdassa säädetään seuraavaa:
”Tämän direktiivin säännöksiä sovelletaan kokonaisuudessaan kaikilla erityisdirektiiveissä tarkoitetuilla alueilla, sanotun kuitenkaan rajoittamatta erityisdirektiiveissä olevien ankarampien tai erityissäännöksien soveltamista.”
Direktiivi 2000/54
10
Direktiivin 2000/54 johdanto-osan kahdeksannen perustelukappaleen sanamuoto on seuraava:
”Olisi toteutettava ehkäiseviä toimenpiteitä biologisille tekijöille altistuvien työntekijöiden terveyden ja turvallisuuden suojelemiseksi.”
11
Kyseisen direktiivin 1 artiklassa, jonka otsikko on ”Tarkoitus”, säädetään seuraavaa:
”1.   Tämän direktiivin tarkoituksena on suojella työntekijöitä heidän terveyttään ja turvallisuuttaan uhkaavilta vaaroilta, jotka aiheutuvat tai voivat aiheutua altistumisesta biologisille tekijöille työssä, mukaan lukien sellaisten vaarojen ehkäisy.
Sillä asetetaan erityisiä vähimmäissäännöksiä tällä alueella.
2.   Direktiivin 89/391/ETY säännöksiä sovelletaan kokonaisuudessaan koko 1 kohdassa tarkoitetulla alueella, rajoittamatta tässä direktiivissä olevien ankarampien tai erityissäännösten soveltamista.
– –”
12
Direktiivin 2000/54 2 artiklassa, jonka otsikko on ”Määritelmät”, säädetään seuraavaa:
”Tässä direktiivissä tarkoitetaan:
a)
’biologisilla tekijöillä’ mikro-organismeja mukaan lukien ne, joita on muunnettu geneettisesti, soluviljelmiä ja ihmisessä eläviä loisia, jotka voivat aiheuttaa jonkin tulehduksen, allergian tai myrkkyvaikutuksen;
– –
Biologiset tekijät jaetaan neljään vaararyhmään niiden aiheuttaman tartuntavaaran tason mukaan:
– –
3)
’ryhmän 3 biologisella tekijällä’ tarkoitetaan sellaista tekijää, joka voi aiheuttaa ihmiselle vakavan sairauden ja aiheuttaa työntekijöille vakavan vaaran; se voi aiheuttaa väestöön leviämisen vaaraa, mutta käytettävissä on yleensä tehokas ehkäisykeino tai hoito;
– –”
13
Direktiivin 3 artiklassa, jonka otsikko on ”Soveltamisala – vaarojen määrittely ja arviointi”, säädetään seuraavaa:
”1.   Tätä direktiiviä sovelletaan toimintaan, jossa työntekijät altistuvat tai voivat altistua työnsä vuoksi biologisille tekijöille.
2.   Kaikessa toiminnassa, johon voi liittyä biologisille tekijöille altistumisen vaara, on työntekijöiden altistumisen laatu, määrä ja kesto määriteltävä sen mahdollistamiseksi, että jokainen vaara työntekijän terveydelle tai turvallisuudelle arvioidaan ja päätetään tarvittavista toimenpiteistä.
– –”
14
Direktiivin 6 artiklassa, jonka otsikko on ”Vaarojen vähentäminen”, säädetään seuraavaa:
”1.   Jos 3 artiklassa tarkoitetun arvioinnin tulokset osoittavat vaaraa työntekijöiden terveydelle tai turvallisuudelle, työntekijöiden altistuminen on estettävä.
2.   Jos altistumisen estäminen ei ole teknisesti mahdollista toiminta ja 3 artiklassa tarkoitettu vaaran arviointi huomioon ottaen, altistumisen vaara on vähennettävä niin pieneksi kuin on tarpeellista kysymyksessä olevien työntekijöiden terveyden ja turvallisuuden riittäväksi suojelemiseksi – –
– –”
15
Direktiivin 14 artiklassa, jonka otsikko on ”Terveystarkastukset”, säädetään seuraavaa:
”1.   Jäsenvaltioiden on toteutettava kansallisen lainsäädännön ja käytännön mukaiset järjestelyt terveystarkastuksien suorittamiseksi sellaisille työntekijöille, joiden osalta 3 artiklassa tarkoitetun arvioinnin tulokset osoittavat terveydelle tai turvallisuudelle olevan vaaran olemassaolon.
– –
3.   Edellä 3 artiklassa tarkoitetussa arvioinnissa tulisi tunnistaa ne työntekijät, joiden osalta saatetaan tarvita erityisiä suojatoimenpiteitä.
Tarvittaessa tulisi antaa tehokkaita rokotteita niille työntekijöille, jotka eivät ennestään ole immuuneja biologiselle tekijälle, jolle he altistuvat tai voivat altistua.
Kun työnantajat asettavat rokotteita saataville, heidän olisi otettava huomioon liitteessä VII esitetyt suositeltavat menettelyohjeet.
– –”
16
Direktiivin 2000/54 liitteessä III, jonka otsikko on ”Yhteisön luokitus (2 artiklan toinen kohta ja 18 artikla)”, luokitellaan biologinen tekijä ”Vakavan äkillisen hengitystieoireyhtymän aiheuttava koronavirus 2 (SARS-CoV-2)” otsakkeen ”Virukset” vaararyhmään 3.
17
Kyseisen direktiivin liitteen VII, jonka otsikko on ”Suositeltavat rokotusmenettelyohjeet (14 artiklan 3 kohta)”, sanamuoto on seuraava:
”1.
Jos 3 artiklan 2 kohdassa tarkoitettu arviointi osoittaa vaaran työntekijöiden turvallisuudelle ja terveydelle sen vuoksi, että he ovat altistuneet sellaisille biologisille tekijöille, joihin on olemassa tehokkaita rokotteita, työnantajan olisi tarjottava heille rokote.
2.
Rokotus olisi suoritettava kansallisen lainsäädännön ja/tai kansallisten käytäntöjen mukaisesti.
Työntekijöille olisi annettava tietoa sekä rokottamisen että rokottamatta jättämisen eduista ja haitoista.
– –”
Viron oikeus
18
Työterveys- ja työturvallisuuslain (töötervishoiu ja tööohutuse seadus), joka on annettu 16.6.1999 (RT I 1999, 60, 616), sellaisena kuin sitä sovelletaan pääasiassa (jäljempänä TTOS), 13 §:n, jonka otsikko on ”Työnantajan velvollisuudet ja oikeudet”, 2 momentissa säädetään seuraavaa:
”Työnantaja voi asettaa lainsäädännössä säädettyä tiukempia työterveyttä ja ‑turvallisuutta koskevia vaatimuksia.”
19
TTOS:n nojalla työterveys- ja turvallisuusvaatimuksista biologisille vaaratekijöille alttiissa työympäristössä 5.5.2000 annetun valtioneuvoston asetuksen nro 144 (Vabariigi Valitsuse määrus nr 144 ”Bioloogilistest ohuteguritest mõjutatud töökeskkonna töötervishoiu ja tööohutuse nõuded”) (RT I 2000, 38, 234), sellaisena kuin sitä sovelletaan pääasiassa (jäljempänä biologisista vaaratekijöistä annettu asetus), 6 §:n, jonka otsikko on ”Terveydelle aiheutuvien riskien vähentäminen”, 2 momentin 7 kohdassa säädetään seuraavaa:
”– – työntekijöiden terveyteen kohdistuvia riskejä on pienennettävä mahdollisimman alhaiselle tasolle seuraavin toimenpitein:
– –
7) takaamalla rokottautumismahdollisuus työntekijöille, jotka altistuvat biologisille vaaratekijöille, joihin on olemassa tehokas rokote”.
Pääasia ja ennakkoratkaisukysymykset
20
Maailman terveysjärjestö (WHO) ilmoitti 30.1.2020 kansainvälisestä terveysalan hätätilanteesta, jonka myötä SARS-CoV-2-viruksen leviämisen aiheuttama covid-19-pandemia alkoi virallisesti.
21
Tallinnan kaupunki vahvisti 4.3.2021 työympäristöä koskevan riskianalyysin, jonka toimintasuunnitelmassa edellytettiin muun muassa kyseisen kaupungin työntekijöiden rokottamista SARS-CoV-2-viruksen kaltaisen vaarallisen tartuntataudin aiheuttaman tartuntariskin vähentämiseksi ja siihen liittyvien riskien lieventämiseksi.
22
Tallinnan kaupunki muutti 16.4.2021 ensiapuhenkilöstön työnkuvauksia asettamalla työskentelyn edellytykseksi rokottautumisen vaarallisia tartuntatauteja vastaan. Tallinnan kaupunki asetti alioikeudessa kantajina olleille (jäljempänä pääasian kantajat) määräajan, jonka kuluessa heidän oli esitettävä todistus rokotuksesta SARS-CoV-2-virusta vastaan tai kyseistä rokotusta koskevasta vasta-aiheesta, ja varoitti, että heidän työsopimuksensa voidaan irtisanoa, mikäli todistusta ei esitetä.
23
Koska pääasian kantajat eivät esittäneet tällaista todistusta, Tallinnan kaupunki irtisanoi heinäkuussa 2021 heidän työsopimuksensa poikkeuksellisesti sillä perusteella, että ensiaputyön erityisluonteen vuoksi henkilöstön rokottaminen oli tärkeää ja perusteltua ja että koska muut toimenpiteet eivät ole riittäviä potilaiden, muiden työntekijöiden ja työntekijöiden oman terveyden suojelemiseksi, ainoastaan rokotetut työntekijät voivat työskennellä ensiapupalvelussa.
24
Pääasian kantajat nostivat Harju Maakohuksessa (Harjun alioikeus, Viro) kanteen, jossa he riitauttivat työsopimustensa irtisanomisen ja vaativat Tallinnan kaupungilta rahallista korvausta lainvastaisista irtisanomisista ja jonka kyseinen tuomioistuin hyväksyi osittain 29.9.2022 tekemällään ratkaisulla. Mainittu tuomioistuin katsoi, että irtisanomiset olivat pätemättömiä, koska Tallinnan kaupungilla ei sen mukaan ollut oikeutta asettaa rokotusvelvoitetta yksipuolisesti ilman tätä mahdollistavaa lakia tai toimeenpanovallan käyttäjien antamaa asetusta. Harju Maakohus velvoitti näin ollen Tallinnan kaupungin maksamaan rahallisen korvauksen, joka oli tosin määrältään pääasian kantajien vaatimaa korvausta pienempi.
25
Pääasian kantajat ja Tallinnan kaupunki valittivat kyseisestä ratkaisusta Tallinna Ringkonnakohusiin (Tallinnan ylioikeus, Viro), joka hylkäsi 26.5.2023 tekemällään ratkaisulla Harju Maakohusin ratkaisun osittain korvauksen määrän osalta mutta katsoi, että Tallinnan kaupungilla ei ollut oikeutta asettaa rokotusvelvoitetta yksipuolisesti, ja korosti tältä osin erityisesti, ettei TTOS:n 13 §:n 2 momentissa eikä biologisista vaaratekijöistä annetun asetuksen 6 §:n 2 momentin 7 kohdassa anneta sille mahdollisuutta asettaa tällaista velvoitetta.
26
Tallinnan kaupunki teki Tallinna Ringkonnakohusin tekemästä ratkaisusta kassaatiovalituksen Riigikohusiin (ylin tuomioistuin, Viro), joka on ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin.
27
Viimeksi mainittu tuomioistuin katsoo, että pääasian ratkaisemiseksi on vastattava muun muassa kysymykseen siitä, oliko Tallinnan kaupungilla oikeus vaatia pääasian kantajia rokottautumaan SARS-CoV-2-virusta vastaan, jotta he voisivat jatkaa työskentelyä ensiapupalvelussa, vai edellyttikö tällainen rokottautuminen työsopimuksen osapuolten välistä sopimusta. Kyseisen tuomioistuimen mukaan tähän kysymykseen annettava vastaus riippuu muun muassa siitä, onko rokottautuminen katsottava työterveyttä- ja turvallisuutta koskevaksi vaatimukseksi vai toimenpiteeksi, jonka työnantaja on toteuttanut yksipuolisesti tilanteessa, jossa ei ole sellaista kansallista säännöstöä, jossa määriteltäisiin toimialat tai ammatit, joiden yhteydessä edellytetään rokottautumista SARS-CoV-2-virusta vastaan.
28
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin muistuttaa, että Viron oikeuden mukaan työnantajan on taattava työntekijöille työterveys- ja työturvallisuusvaatimusten mukaiset työolot ja että TTOS:n 13 §:n 2 momentissa säädetään tätä varten, että työnantaja voi asettaa kansallisessa säännöstössä säädettyä tiukempia vaatimuksia. Nyt käsiteltävässä asiassa Tallinnan kaupunki on riskianalyysin jälkeen velvoittanut pääasian kantajat rokottautumaan SARS-CoV-2-virusta vastaan TTOS:n, jolla direktiivit 89/391 ja 2000/54 on saatettu osaksi Viron lainsäädäntöä, 13 §:n 2 momentin nojalla.
29
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin on tässä yhteydessä epävarma siitä, onko sellainen kansallinen säännöstö, jonka mukaan työnantaja voi asettaa työntekijöilleen työsuhteen jatkamisen edellytyksenä rokotusvelvoitteen ilman heidän suostumustaan, mainittujen direktiivien mukainen, kun otetaan huomioon myös perusoikeuskirjan 3 artiklassa vahvistettu oikeus henkilökohtaiseen koskemattomuuteen.
30
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin toteaa yhtäältä, että työntekijöiden rokottamisesta työterveyden- ja turvallisuuden varmistamiseksi säädetään direktiivissä 2000/54. Kyseisen tuomioistuimen mukaan mainitun direktiivin 14 artiklan 3 kohdasta ja liitteestä VII voidaan kuitenkin päätellä, että rokottautuminen on vapaaehtoista, koska työnantajan velvollisuutena on ainoastaan rokotusmahdollisuuden takaaminen ja työntekijöille tiedottaminen sekä rokottamisen että rokottamatta jättämisen eduista ja haitoista. Mainitun tuomioistuimen mukaan myös perusoikeuskirjan 3 artiklan 2 kohdan a alakohdasta ilmenee, että lääketieteen alalla edellytetään asianomaisen henkilön vapaaehtoista ja asiaan vaikuttavista seikoista tietoisena annettua suostumusta.
31
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin katsoo toisaalta, että direktiivin 89/391 1 artiklan 1 kohdasta ja direktiivin 2000/54 1 artiklan 1 kohdasta ilmenee, että kyseisissä direktiiveissä säädetään ainoastaan työturvallisuutta ja ‑terveyttä koskevista vähimmäisvaatimuksista. Kyseisen tuomioistuimen mukaan mainitut direktiivit eivät siten ole esteenä sellaisten kansallisten säännösten soveltamiselle, joilla paremmin suojataan työturvallisuutta ja ‑terveyttä. Mainittu tuomioistuin pitää näin ollen mahdollisena tulkintaa, jonka mukaan yhtenä työterveys- ja turvallisuustoimenpiteenä, jolla suojellaan työntekijöiden terveyttä ja turvallisuutta paremmin kuin mainituissa direktiiveissä säädetyillä vähimmäisvaatimuksilla, työnantaja voi velvoittaa työntekijät rokottautumaan ilman heidän suostumustaan.
32
Siinä tapauksessa, että se, että työnantaja asettaa rokotusvelvoitteen, olisi direktiivien 89/391 ja 2000/54 vastaista, TTOS:ää ja biologisista vaaratekijöistä annettua asetusta on ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen mukaan tulkittava kyseisten direktiivien mukaisesti siten, että niissä ei anneta työnantajalle mahdollisuutta asettaa työntekijöilleen yksipuolisesti rokotusvelvoitetta, joten pääasian kantajien työsopimusten irtisanomiselle ei ollut oikeusperustaa.
33
Tässä tilanteessa Riigikohus on päättänyt lykätä asian käsittelyä ja esittää unionin tuomioistuimelle seuraavat ennakkoratkaisukysymykset:
”1)
Voidaanko [direktiivin 2000/54] 14 artiklan 3 kohtaa ja kyseisen direktiivin liitteessä VII olevia 1 ja 2 kohtaa, luettuina yhdessä kyseisen direktiivin johdanto-osan kahdeksannen perustelukappaleen, 1 artiklan 1 kohdan ja 3 artiklan 1 ja 2 kohdan kanssa, tulkita siten, että niiden mukaista on säännöstö, jonka mukaan työnantajalla on oikeus asettaa rokotusvelvoite biologisille vaaratekijöille altistuville työntekijöille, joihin työnantajalla on voimassa oleva työsuhde?
Täsmentävät kysymykset:
[2)]
Onko rokottaminen [direktiivin 2000/54] 14 artiklan 3 kohdassa tarkoitettu työterveystoimenpide, josta työnantaja voi määrätä voimassa olevassa työsuhteessa ilman biologisille vaaratekijöille altistuvan työntekijän suostumusta?
[3)]
Onko [direktiivin 89/391] 1 artiklan 3 kohdan, 6 artiklan 1 kohdan ja 2 kohdan a ja g alakohdan sekä 9 artiklan 1 kohdan a ja b alakohdan sekä – – perusoikeuskirjan 3 artiklan 1 kohdan, 31 artiklan 1 kohdan ja 52 artiklan 1 kohdan mukaista, että työnantaja asettaa voimassa olevassa työsuhteessa rokotusvelvoitteen?”
Ennakkoratkaisukysymysten tarkastelu
34
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin tiedustelee kysymyksillään, jotka on käsiteltävä yhdessä, pääasiallisesti, onko direktiivin 89/391 6 artiklan 1 ja 2 kohtaa ja 9 artiklan 1 kohtaa, direktiivin 2000/54 14 artiklan 3 kohtaa, luettuna yhdessä sen liitteessä VII olevien 1 ja 2 kohdan kanssa, sekä perusoikeuskirjan 3 artiklan 1 kohtaa ja 31 artiklan 1 kohtaa tulkittava siten, että ne ovat esteenä kansalliselle säännöstölle, jonka nojalla työnantaja voi velvoittaa sellaiset biologisille vaaratekijöille altistuvat työntekijät rokottautumaan, joiden kanssa se on tehnyt työsopimuksen.
35
Direktiivistä 89/391 on ensinnäkin muistutettava, että se sisältää 1 artiklan 1 ja 2 kohtansa mukaan työntekijöiden turvallisuuden ja terveyden parantamiseksi työssä tarpeellisten toimenpiteiden toteuttamiseksi yleisiä periaatteita, jotka koskevat muun muassa työssä ilmenevien vaarojen ehkäisemistä ja turvallisuuden ja terveyden suojelua.
36
Kuten unionin tuomioistuin on jo todennut, kyseisen direktiivin 5 artiklan 1 kohdasta ja 6 artiklasta seuraa tältä osin, että työnantajilla on velvollisuus selvittää ja ehkäistä kaikki työntekijöiden turvallisuuteen ja terveyteen työympäristössä kohdistuvat vaarat (tuomio 9.3.2021, Radiotelevizija Slovenija (Varallaolojakso syrjäisellä paikalla), C‑344/19, EU:C:2021:182, 62 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
37
Erityisesti on todettava, että direktiivin 89/391 6 artiklan 1 ja 2 kohdassa säädetään, että työnantajan on velvollisuuksiensa mukaisesti toteutettava tarvittavat toimenpiteet työntekijöidensä turvallisuuden ja terveyden suojelemiseksi, mukaan lukien työssä esiintyvien vaarojen ehkäisy, sellaisena kuin se määritellään kyseisen direktiivin 3 artiklan d alakohdassa, ehkäiseviä toimenpiteitä koskevia yleisiä periaatteita noudattaen. Mainitun direktiivin 6 artiklan 2 kohdan a, b ja g alakohdan mukaan näihin yleisiin periaatteisiin kuuluvat muun muassa vaarojen välttäminen, niiden vaarojen arvioiminen, joita ei voida välttää, ja sellaisen yhtenäisen ja kattavan ehkäisypolitiikan kehittäminen, joka kattaa teknologian, työn organisoinnin, työolot, sosiaaliset suhteet sekä työympäristöön liittyvien tekijöiden vaikutukset.
38
Työnantajan on siten direktiivin 89/391 9 artiklan 1 kohdan a ja b alakohdan mukaan suoritettava turvallisuus- ja terveysvaaroja työssä koskeva arviointi ja päätettävä näiden vaarojen välttämiseksi tai vähentämiseksi toteutettavista turvatoimista.
39
Sitä vastoin on todettava, että direktiivi 89/391 ei sisällä työntekijöiden rokottamista koskevia säännöksiä, joten kyseisestä direktiivistä ei voida johtaa mitään ohjeistusta jäsenvaltioiden mahdollisuudesta säätää rokotusvelvoitteesta.
40
Direktiivistä 2000/54 on toiseksi huomioitava, että sen tarkoituksena on 1 artiklan 1 kohdan ensimmäisen alakohtansa mukaan suojella työntekijöitä heidän terveyttään ja turvallisuuttaan uhkaavilta vaaroilta, jotka aiheutuvat tai voivat aiheutua altistumisesta biologisille tekijöille työssä, ja ehkäistä tällaiset vaarat, jotka yhtäältä määritellään kyseisen direktiivin 2 artiklan ensimmäisen alakohdan a alakohdassa ja toisaalta jaetaan ryhmiin 2 artiklan toisen alakohdan mukaisesti. Direktiivin 2000/54 liitteen III mukaan SARS-CoV-2 on luetteloitu tällaiseksi kyseisen direktiivin 2 artiklan toisen alakohdan 3 alakohdassa tarkoitetuksi vaararyhmän 3 biologiseksi tekijäksi.
41
Direktiivin 89/391 16 artiklan 3 kohdan ja direktiivin 2000/54 1 artiklan 2 kohdan mukaan viimeksi mainitun direktiivin ankarampia säännöksiä ja/tai erityissäännöksiä sovelletaan kokonaisuudessaan direktiivin 89/391 kattamilla aloilla.
42
Tässä yhteydessä on erityisesti todettava, että direktiivin 2000/54 3 artiklan 2 kohdassa ja 6 artiklan 1 ja 2 kohdassa säädetään pääasiallisesti direktiivin 89/391 6 artiklan 1 ja 2 kohdan ja 9 artiklan 1 kohdan a ja b alakohdan tavoin, että työnantajalla on velvollisuus kaikessa toiminnassa, johon voi liittyä biologisille tekijöille altistumisen vaara, määriteltävä työntekijöiden altistumisen laatu, määrä ja kesto turvallisuus- ja terveysvaaroja koskevan arvioinnin suorittamiseksi ja toteuttaa tarvittavat turvatoimet tällaisten vaarojen välttämiseksi tai – jos tämä ei ole teknisesti mahdollista – niiden vähentämiseksi.
43
Direktiivin 2000/54 14 artiklan 1 ja 3 kohdan mukaan on lisäksi niin, että jotta voidaan varmistaa asianmukaiset terveystarkastukset sellaisille työntekijöille, joiden osalta mainitun arvioinnin tulokset osoittavat terveydelle tai turvallisuudelle olevan vaaran olemassaolon, tällaisessa arvioinnissa tulisi tunnistaa ne työntekijät, joiden osalta saatetaan tarvita erityisiä suojatoimenpiteitä. Kyseisen 14 artiklan 3 kohdan toisessa ja kolmannessa alakohdassa todetaan tältä osin, että ”tarvittaessa tulisi antaa tehokkaita rokotteita niille työntekijöille, jotka eivät ennestään ole immuuneja biologiselle tekijälle, jolle he altistuvat tai voivat altistua” ja että ”kun työnantajat asettavat rokotteita saataville, heidän olisi otettava huomioon [kyseisen direktiivin] liitteessä VII esitetyt suositeltavat menettelyohjeet”.
44
Kyseisessä liitteessä VII olevissa 1 ja 2 kohdassa täsmennetään, että jos on olemassa vaara työntekijöiden turvallisuudelle ja terveydelle sen vuoksi, että he ovat altistuneet sellaisille biologisille tekijöille, joihin on olemassa tehokkaita rokotteita, työnantajan olisi ”tarjottava” heille rokote ja että rokotus olisi suoritettava ”kansallisen lainsäädännön ja/tai kansallisten käytäntöjen mukaisesti” ja työntekijöille olisi lisäksi annettava tietoa ”sekä rokottamisen että rokottamatta jättämisen” eduista ja haitoista.
45
Tästä seuraa, että vaikka direktiivin 2000/54 14 artiklan 3 kohdassa, luettuna yhdessä sen liitteessä VII olevien 1 ja 2 kohdan kanssa, asetetaan työnantajille velvoite tarjota tehokkaita rokotteita asianomaisille työntekijöille sikäli kuin tällaisia rokotteita on olemassa ja vastaavasti annetaan tällaisille työntekijöille oikeus tällaisten rokotteiden saamiseen, kyseisessä direktiivissä ei säädetä siitä, voivatko – ja missä olosuhteissa – työnantajat edellyttää rokottautumista asianomaisten työntekijöiden tai muiden henkilöryhmien suojelemiseksi, eikä vastaavasti siitä, voidaanko – ja missä olosuhteissa – tällaiset työntekijät velvoittaa tällaisten rokotteiden ottamiseen vai voivatko työntekijät sitä vastoin kieltäytyä siitä.
46
Tästä seuraa, että unionin lainsäätäjä ei pyrkinyt määrittelemään direktiiveillä 89/391 ja 2000/54 edellytyksiä, joiden täyttyessä jäsenvaltiot voisivat säätää pääasiassa kyseessä olevan kaltaisen rokotusvelvoitteen.
47
Tältä osin on muistutettava, että SEUT 153 artiklan 2 kohdan b alakohdan mukaisesti sekä direktiivissä 89/391 – kuten sen johdanto-osan ensimmäisestä perustelukappaleesta ilmenee – että direktiivissä 2000/54 – kuten sen 1 artiklan 1 kohdan toisessa alakohdassa säädetään – asetetaan ainoastaan työntekijöiden turvallisuuden ja terveyden suojelua koskevia vähimmäisvaatimuksia.
48
Pääasiassa kyseessä olevan kaltainen rokotusvelvoite – siltä osin kuin se täydentää työnantajalle kuuluvaa velvollisuutta antaa mahdollisuus rokotukseen – ei kuitenkaan ole itsessään omiaan vaikuttamaan direktiivin 2000/54 14 artiklan 3 kohdassa, luettuna yhdessä kyseisen direktiivin liitteessä VII olevien 1 ja 2 kohdan kanssa, taattuun vähimmäissuojaan tai rajoittamaan sitä eikä loukkaamaan muita mainitun direktiivin säännöksiä, sen johdonmukaisuutta tai sillä tavoiteltuja päämääriä (ks. analogisesti tuomio 19.11.2019, TSN ja AKT, C‑609/17 ja C‑610/17, EU:C:2019:981, 51 kohta).
49
Perusoikeuskirjan 3 artiklan 1 kohdasta, joka koskee oikeutta ruumiilliseen ja henkiseen koskemattomuuteen, ja perusoikeuskirjan 31 artiklan 1 kohdasta, joka koskee jokaisen työntekijän oikeutta terveellisiin, turvallisiin ja ihmisarvoisiin työoloihin ja työehtoihin, on kolmanneksi muistutettava, että perusoikeuskirjan soveltamisala on määritelty sen 51 artiklan 1 kohdassa, jonka mukaan sen määräykset koskevat jäsenvaltioita ainoastaan silloin, kun ne soveltavat unionin oikeutta.
50
Tältä osin on muistutettava, että perusoikeuskirjan 51 artiklan 1 kohdassa tarkoitettu unionin oikeuden soveltamisen käsite edellyttää unionin oikeuden toimen ja kyseessä olevan kansallisen toimenpiteen välillä yhteyttä, joka ei perustu pelkästään kyseisten alojen läheisyyteen tai niiden välisiin epäsuoriin vaikutuksiin (tuomio 10.7.2014, Julián Hernández ym., C‑198/13, EU:C:2014:2055, 34 kohta ja tuomio 3.4.2025, Swiftair, C‑701/23, EU:C:2025:237, 29 kohta).
51
Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan tästä seuraa, että unionin oikeusjärjestyksessä taatut perusoikeudet on tarkoitettu sovellettaviksi kaikkiin unionin oikeudessa säänneltyihin tilanteisiin mutta ei muihin tilanteisiin (tuomio 26.2.2013, Åkerberg Fransson, C‑617/10, EU:C:2013:105, 19 kohta ja tuomio 13.6.2024, Monmorieux, C‑380/23, EU:C:2024:500, 29 kohta).
52
Unionin tuomioistuin on näin ollen todennut muun muassa, ettei unionin perusoikeuksia voitu soveltaa suhteessa kansalliseen säännöstöön sen vuoksi, ettei kyseisen alan unionin säännöksissä asetettu jäsenvaltioille mitään erityistä velvoitetta tietyn tilanteen osalta (tuomio 10.7.2014, Julián Hernández ym., C‑198/13, EU:C:2014:2055, 35 kohta ja tuomio 28.11.2024, PT (Syyttäjän ja rikoksentekijän välinen sopimus), C‑432/22, EU:C:2024:987, 36 kohta).
53
Kansallinen säännöstö, jonka jäsenvaltio antaa tällaisen tilanteen osalta, ei tällaisessa tapauksessa kuulu perusoikeuskirjan soveltamisalaan, eikä kyseistä tilannetta voida siten arvioida suhteessa perusoikeuskirjan määräyksiin (ks. vastaavasti tuomio 20.10.2022, Curtea de Apel Alba Iulia ym., C‑301/21, EU:C:2022:811, 75 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
54
Tämän tuomion 35–48 kohdasta ilmenee, että pääasiassa kyseessä olevan kaltainen rokotusvelvoite, joka ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen mukaan seuraa TTOS:n 13 §:n 2 momentista, ei kuulu direktiivin 89/391 eikä direktiivin 2000/54 soveltamisalaan. Kyseessä oleva rokotusvelvoite ei siten merkitse perusoikeuskirjan 51 artiklan 1 kohdassa tarkoitettua unionin oikeuden soveltamista (ks. vastaavasti tuomio 13.7.2023, Azienda Ospedale-Università di Padova, C‑765/21, EU:C:2023:566, 44 kohta).
55
Tästä seuraa, että TTOS:n 13 §:n 2 momentin kaltainen kansallinen säännös ei kuulu perusoikeuskirjan soveltamisalaan, eikä sitä siis voida arvioida perusoikeuskirjan määräysten eikä erityisesti sen 3 artiklan 1 kohdan tai 31 artiklan 1 kohdan valossa.
56
Esitettyihin kysymyksiin on näin ollen vastattava, että direktiivin 89/391 6 artiklan 1 ja 2 kohtaa ja 9 artiklan 1 kohtaa ja direktiivin 2000/54 14 artiklan 3 kohtaa, luettuna yhdessä sen liitteessä VII olevien 1 ja 2 kohdan kanssa, on tulkittava siten, että ne eivät ole esteenä kansalliselle säännöstölle, jonka nojalla työnantaja voi velvoittaa sellaiset biologisille vaaratekijöille altistuvat työntekijät rokottautumaan, joiden kanssa se on tehnyt työsopimuksen.
Oikeudenkäyntikulut
57
Pääasian asianosaisten osalta asian käsittely unionin tuomioistuimessa on välivaihe kansallisessa tuomioistuimessa vireillä olevan asian käsittelyssä, minkä vuoksi kansallisen tuomioistuimen asiana on päättää oikeudenkäyntikulujen korvaamisesta. Oikeudenkäyntikuluja, jotka ovat aiheutuneet muille kuin näille asianosaisille huomautusten esittämisestä unionin tuomioistuimelle, ei voida määrätä korvattaviksi.
Näillä perusteilla unionin tuomioistuin (kymmenes jaosto) on ratkaissut asian seuraavasti:
Toimenpiteistä työntekijöiden turvallisuuden ja terveyden parantamisen edistämiseksi työssä 12.6.1989 annetun neuvoston direktiivin 89/391/ETY 6 artiklan 1 ja 2 kohtaa sekä 9 artiklan 1 kohtaa ja työntekijöiden suojelemisesta vaaroilta, jotka liittyvät biologisille tekijöille altistumiseen työssä, 18.9.2000 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2000/54/EY (seitsemäs direktiivin 89/391/ETY 16 artiklan 1 kohdassa tarkoitettu erityisdirektiivi), sellaisena kuin se on muutettuna 3.6.2020 annetulla komission direktiivillä (EU) 2020/739, 14 artiklan 3 kohtaa, luettuna yhdessä direktiivin 2000/54, sellaisena kuin se on muutettuna, liitteessä VII olevien 1 ja 2 kohdan kanssa,
on tulkittava siten, että
ne eivät ole esteenä kansalliselle säännöstölle, jonka nojalla työnantaja voi velvoittaa sellaiset biologisille vaaratekijöille altistuvat työntekijät rokottautumaan, joiden kanssa se on tehnyt työsopimuksen.
Allekirjoitukset
(
*1
)	Oikeudenkäyntikieli: viro.