62017CC0389
JULKISASIAMIEHEN RATKAISUEHDOTUS
MELCHIOR WATHELET
4 päivänä lokakuuta 2018 (
1
)
Asia C-389/17
”Paysera LT” UAB, aiemmin ”EVP International” UAB
Lietuvos bankasin
osallistuessa asian käsittelyyn
(Ennakkoratkaisupyyntö – Lietuvos vyriausiasis administracinis teismas (ylin hallintotuomioistuin, Liettua))
Ennakkoratkaisupyyntö – Sähköisen rahan liikkeeseenlaskijalaitokset – Direktiivi 2009/110/EY – Omia varoja koskevat säännöt – Varoja koskevat vaatimukset sähköisen rahan liikkeeseenlaskuun liittyvässä liiketoiminnassa – Sähköisen rahan liikkeeseenlaskuun liittyvän toiminnon käsite – Sähköisen rahan liikkeeseenlasku vastaanotettujen varojen nimellisarvon mukaisesti myyjän hyväksi
1.
Onko sähköinen raha väärää rahaa tai jopa valuuttaa, joka ei ole muunnettavissa rahaksi? (
2
)
2.
Tämä Lietuvos vyriausiasis administracinis teismasin (ylin hallintotuomioistuin, Liettua) esittämä ennakkoratkaisupyyntö koskee direktiivin 2009/110/EY (
3
) 5 artiklan 2 kohdan ja 6 artiklan 1 kohdan a alakohdan tulkintaa. Se on esitetty asiassa, jossa asianosaisina ovat ”Paysera LT” UAB, aiemmin ”EVP International UAB” (jäljempänä Paysera), ja Lietuvos bankas (Liettuan [keskus]pankki) ja joka koskee tiettyihin maksutapahtumiin sovellettavia omien varojen laskentamenetelmiä ja tiettyjen tapahtumien luokittelua ”sähköisen rahan liikkeeseenlaskuun liittyviksi” maksupalveluiksi.
I Asiaa koskevat oikeussäännöt
A
Sähköistä rahaa koskeva toinen direktiivi
3.
Sähköistä rahaa koskevan toisen direktiivin johdanto-osan 11 perustelukappaleessa todetaan seuraavaa:
”Tarvitaan järjestelmä, jossa on sekä aloituspääoma että toimintapääoma ja jolla varmistetaan kuluttajansuojan riittävä taso ja se, että sähköisen rahan liikkeeseenlaskijalaitosten liiketoiminta on asianmukaista ja vakaalla pohjalla. Sähköisen rahan erityisluonteen vuoksi olisi luotava toinenkin tapa laskea toimintapääomaa koskeva vaatimus. Samalla olisi huolehdittava, että valvontaviranomaisen täyden harkinnan mukaan varmistetaan, että samoja riskejä käsitellään samalla tavalla kaikkien maksupalveluntarjoajien osalta ja että laskentamenetelmässä otetaan huomioon kulloisenkin sähköisen rahan liikkeeseenlaskijalaitoksen erityinen liiketoimintatilanne. Lisäksi olisi säädettävä sähköisen rahan liikkeellelaskijalaitosten velvoitteesta pitää sähköisen rahan haltijoiden varat erillään sähköisen rahan liikkeeseenlaskijalaitoksen muun liiketoiminnan varoista. Sähköisen rahan liikkeeseenlaskijalaitoksiin olisi sovellettava myös tehokkaita rahanpesun ja terrorismin rahoittamisen torjuntaa koskevia sääntöjä.”
4.
Sähköistä rahaa koskevan toisen direktiivin 2 artiklan, jonka otsikkona on ”Määritelmät”, 2 alakohdan mukaan sähköisellä rahalla tarkoitetaan ”sähköisesti tai magneettisesti tallennettua rahallista arvoa, joka ilmenee liikkeeseenlaskijaan kohdistuvana saatavana, joka on laskettu liikkeeseen vastaanotettuja varoja vastaan direktiivin 2007/64/EY 4 artiklan 5 kohdassa määriteltyjä maksutapahtumia varten ja jonka muu luonnollinen henkilö tai oikeushenkilö kuin sähköisen rahan liikkeeseenlaskija itse ottaa vastaan”.
5.
Tämän direktiivin 5 artiklan, jonka otsikkona on ”Omat varat”, 2 ja 3 kohdassa säädetään seuraavaa:
”2.   Sähköisen rahan liikkeeseenlaskijalaitoksen omia varoja koskevat vaatimukset lasketaan jollakin direktiivin 2007/64/EY 8 artiklan 1 ja 2 kohdassa säädetyistä kolmesta menetelmästä (A, B tai C), kun kyseessä ovat 6 artiklan 1 kohdan a alakohdassa tarkoitetut toiminnot, jotka eivät liity sähköisen rahan liikkeeseen laskemiseen. Toimivaltaiset viranomaiset päättävät soveltuvasta menetelmästä kansallisen lainsäädännön pohjalta.
Kun kyseessä on sähköisen rahan liikkeeseen laskeminen, sähköisen rahan liikkeeseenlaskijalaitoksen omia varoja koskevat vaatimukset lasketaan 3 kohdassa tarkoitetulla menetelmällä D.
Sähköisen rahan liikkeeseenlaskijalaitoksilla on kaikkina aikoina oltava omia varoja enemmän tai yhtä paljon kuin ensimmäisessä ja toisessa alakohdassa tarkoitetuissa vaatimuksissa yhteensä edellytetään.
3.   Menetelmä D: Sähköisen rahan liikkeeseenlaskijalaitoksen sähköisen rahan liikkeeseen laskemiseen tarkoitettujen omien varojen on oltava vähintään 2 prosenttia keskimäärin liikkeessä olevasta sähköisestä rahasta.”
6.
Sähköistä rahaa koskevan toisen direktiivin 6 artiklan, jonka otsikkona on ”Toiminnot”, 1 kohdan a alakohdassa säädetään seuraavaa:
”1.   Sähköisen rahan liikkeeseenlaskun lisäksi sähköisen rahan liikkeeseenlaskijalaitokset voivat harjoittaa mitä tahansa seuraavista toiminnoista:
a)
direktiivin 2007/64/EY liitteessä luetellut maksupalvelut.”
7.
Sähköistä rahaa koskevan toisen direktiivin 11 artiklan, jonka otsikkona on ”Liikkeeseenlasku ja lunastettavuus”, 1 ja 2 kohdassa säädetään seuraavaa:
”1.   Jäsenvaltioiden on varmistettava, että sähköisen rahan liikkeeseenlaskijat laskevat liikkeeseen sähköistä rahaa nimellisarvon mukaisesti varoja vastaanottaessaan.
2.   Jäsenvaltioiden on varmistettava, että sähköisen rahan liikkeeseenlaskijat lunastavat sähköisen rahan haltijan pyynnöstä minä hetkenä hyvänsä nimellisarvosta haltijan hallussa olevan sähköisen rahan rahallisen arvon.”
B
Direktiivi 2007/64/EY
8.
Direktiivin 2007/64/EY (
4
) 4 artiklan, jonka otsikkona on ”Määritelmät”, 3 ja 5 alakohdassa säädetään maksupalvelun ja maksutapahtuman käsitteistä seuraavaa:
”3)
’maksupalvelulla’ [tarkoitetaan] mitä tahansa liitteessä lueteltua liiketoimintaa;
– –
5)
’maksutapahtumalla’ [tarkoitetaan] maksajan tai maksunsaajan käynnistämää toimenpidettä, jossa on kyse varojen asettamisesta käytettäväksi, siirtämisestä tai nostamisesta maksajan ja maksunsaajan välisistä velvoitteista riippumatta.”
9.
Maksupalveludirektiivin 8 artiklan, jonka otsikkona on ”Omien varojen laskeminen”, 1 ja 2 kohdassa säädetään seuraavaa:
”1.   Sen estämättä, mitä 6 artiklassa säädetään alkupääomaa koskevista vaatimuksista, jäsenvaltioiden on vaadittava, että maksulaitoksilla on aina omia varoja, jotka lasketaan toimivaltaisen viranomaisen kansallisen lainsäädännön mukaisesti määräämällä tavalla jollakin seuraavista kolmesta menetelmästä:
Menetelmä A
Maksulaitoksen omien varojen määrän on oltava vähintään yhtä suuri kuin 10 prosenttia sen edellisen vuoden kiinteistä yleiskustannuksista. Toimivaltaiset viranomaiset voivat mukauttaa tätä vaatimusta maksulaitoksen edellisen vuoden liiketoiminnan merkittävän muutoksen perusteella. Jos maksulaitos on laskenta-ajankohtana harjoittanut liiketoimintaansa vähemmän kuin vuoden ajan, omia varoja koskevan vaatimuksen on oltava yhtä suuri kuin 10 prosenttia sen liiketoimintasuunnitelman mukaisista kiinteistä yleiskustannuksista, jolleivät toimivaltaiset viranomaiset vaadi kyseisen suunnitelman mukauttamista.
Menetelmä B
Maksulaitoksen omien varojen määrän on oltava vähintään yhtä suuri kuin seuraavien erien summa kerrottuna 2 kohdassa määritellyllä porrastuskertoimella k, jolloin maksujen määrä (PV) vastaa yhtä kahdestoistaosaa kyseisen maksulaitoksen edellisenä vuonna toteuttamien maksutapahtumien yhteismäärästä:
a)
4,0 prosenttia maksujen määrästä (PV) 5 miljoonaan euroon asti
plus
b)
2,5 prosenttia maksujen määrästä (PV), joka on yli 5 miljoonaa euroa mutta enintään 10 miljoonaa euroa
plus
c)
1 prosentti maksujen määrästä (PV), joka on yli 10 miljoonaa euroa mutta enintään 100 miljoonaa euroa
plus
d)
0,5 prosenttia maksujen määrästä (PV), joka on yli 100 miljoonaa euroa mutta enintään 250 miljoonaa euroa
plus
e)
0,25 prosenttia maksujen määrästä (PV), joka on yli 250 miljoonaa euroa.
Menetelmä C
Maksulaitoksen omien varojen määrän on oltava vähintään yhtä suuri kuin a kohdassa määritelty relevantti indikaattori kerrottuna b kohdassa määritellyllä kertoimella ja edelleen 2 kohdassa määritellyllä porrastuskertoimella k:
a)
Relevantti indikaattori on seuraavien tekijöiden summa:
–
korkotuotot,
–
korkokulut,
–
saadut palkkiot ja
–
muut varsinaisen toiminnan tuotot.
Kukin tekijä sisällytetään summaan positiivisena tai negatiivisena lukuna. Satunnaisia tuottoja ei oteta huomioon relevanttia indikaattoria laskettaessa. Kolmansien osapuolten tarjoamien palvelujen ulkoistamisen aiheuttamat kulut voivat pienentää relevanttia indikaattoria silloin, kun kulut maksetaan yritykselle, joka kuuluu tämän direktiivin mukaisen valvonnan piiriin. Relevantti indikaattori lasketaan 12 kuukauden välein edeltävän tilikauden lopusta tehdyn havainnon perusteella. Relevantti indikaattori on laskettava viimeksi kuluneelta tilikaudelta. Menetelmän C mukaisesti laskettujen omien varojen on kuitenkin oltava vähintään 80 prosenttia relevantin indikaattorin edeltäviltä kolmelta tilikaudelta lasketusta keskiarvosta. Jos tilintarkastettuja lukuja ei ole saatavilla, voidaan käyttää liiketoiminnallisia estimaatteja.
b)
Kerroin on
i)
10 prosenttia relevantin indikaattorin määrästä 2,5 miljoonaan euroon asti,
ii)
8 prosenttia relevantin indikaattorin määrästä, joka on yli 2,5 miljoonaa euroa mutta enintään 5 miljoonaa euroa,
iii)
6 prosenttia relevantin indikaattorin määrästä, joka on yli 5 miljoonaa euroa mutta enintään 25 miljoonaa euroa,
iv)
3 prosenttia relevantin indikaattorin määrästä, joka on yli 25 miljoonaa euroa mutta enintään 50 miljoonaa euroa,
v)
1,5 prosenttia yli 50 miljoonan euron.
2.   Menetelmissä B ja C käytettävä porrastuskerroin k on
a)
0,5, jos maksulaitos tarjoaa ainoastaan liitteen 6 kohdassa mainitun maksupalvelun,
b)
0,8, jos maksulaitos tarjoaa ainoastaan liitteen 7 kohdassa mainitun maksupalvelun,
c)
1,0, jos maksulaitos tarjoaa mitä tahansa liitteen 1–5 kohdassa lueteltuja maksupalveluja.”
10.
Maksupalveludirektiivin liitteessä, jonka otsikkona on ”Maksupalvelut (4 artiklan 3 alakohta)”, luetellaan maksupalveluina pidettävät toiminnot:
”1.   Palvelut käteisen tallettamiseksi maksutilille sekä kaikki maksutilin hoitamisen edellyttämät operaatiot.
2.   Palvelut käteisen nostamiseksi maksutililtä sekä kaikki maksutilin hoitamisen edellyttämät operaatiot.
3.   Maksutapahtumien toteuttaminen, mukaan luettuna varojen siirto käyttäjän maksupalveluntarjoajan tai jonkin muun maksupalveluntarjoajan ylläpitämälle maksutilille:
–
suoraveloitusten toteuttaminen, kertaluonteiset suoraveloitukset mukaan luettuna,
–
maksutapahtumien toteuttaminen maksukortilla tai vastaavalla välineellä,
–
tilisiirtojen toteuttaminen, toistuvaissuoritukset mukaan luettuina.
4.   Maksutapahtumien toteuttaminen, kun varojen katteena on maksupalvelunkäyttäjän luottosopimus:
–
suoraveloitusten toteuttaminen, kertaluonteiset suoraveloitukset mukaan luettuna,
–
maksutapahtumien toteuttaminen maksukortilla tai vastaavalla välineellä,
–
tilisiirtojen toteuttaminen, toistuvaissuoritukset mukaan luettuina.
5.   Maksuvälineiden liikkeeseenlasku ja/tai tapahtumahyvitys.
6.   Rahansiirrot.
7.   Maksutapahtumien toteuttaminen, kun maksajan suostumus maksutapahtuman toteuttamiseen annetaan televiestintä-, digitaalisella tai tietoteknisellä laitteella ja maksu suoritetaan televiestintäjärjestelmää, tietotekniikkajärjestelmää tai verkkoa hoitavalle palveluntarjoajalle, joka toimii pelkästään välittäjänä maksupalvelunkäyttäjän ja tavaroiden ja palveluiden toimittajan puolesta.”
II Pääasian oikeudenkäynti ja ennakkoratkaisukysymys
11.
Paysera LT on Liettuan oikeuden mukaan perustettu yhtiö, jolle Liettuan pankki on myöntänyt sähköisen rahan liikkeeseenlaskijalaitoksen ja maksulaitoksen toimiluvat, joiden nojalla sillä on oikeus laskea liikkeeseen sähköistä rahaa ja tarjota sähköisen rahan liikkeeseenlaskuun liittyviä palveluja sekä muita maksupalveluja.
12.
Pääasian valittajan liiketoimintaa koskeneen Liettuan pankin valvontaelimen tarkastuksen perusteella riidanalaisessa päätöksessä todettiin, ettei tämä valittaja ollut noudattanut vaadittuja omien varojen laskentamenetelmiä siltä osin kuin Liettuan pankki katsoi, että kyseessä olevat palvelut eivät liittyneet sähköisen rahan liikkeeseenlaskuun.
13.
Sähköisen rahan liikkeeseenlaskuun liittyviin palveluihin sovelletaan velvollisuutta säilyttää omat varat, jotka lasketaan sähköistä rahaa koskevan toisen direktiivin 5 artiklan 3 kohdassa määritellyn menetelmän D mukaan, jolloin näiltä laitoksilta edellytetään pienempää toimintapääomaa kuin silloin, jos ne tarjoaisivat maksupalveluja, jotka eivät liity sähköisen rahan liikkeeseenlaskuun ja joiden osalta omien varojen tarve lasketaan maksupalveludirektiivin 8 artiklan 1 ja 2 kohdassa määriteltyjen menetelmien A, B ja C mukaan.
14.
Valvontaelin kieltäytyi hyväksymästä seuraavia valittajan toimintoja sähköisen rahan liikkeeseenlaskuun liittyviksi maksupalveluiksi:
–
maksut (tilisiirrot), joita sähköisen rahan haltija suorittaa sähköisen rahan liikkeeseenlaskijalaitoksessa olevalta sähköisen rahan tililtään luottolaitoksissa oleville kolmansien osapuolten tileille (jäljempänä maksupalvelu I), ja
–
sähköisen rahan liikkeeseenlaskijalaitoksen asiakkaina olevien tavaroiden ja/tai palvelujen toimittajien (myyjien), joilla on sähköisen rahan tili, näitä tavaroita tai palveluja hankkivilta henkilöiltä, jotka eivät osallistu sähköisen rahan järjestelmään, veloittamien maksujen tilitys (jäljempänä maksupalvelu II).
15.
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin pohtii näin ollen, onko näitä kahta palvelua pidettävä sähköisen rahan liikkeeseenlaskuun liittyvinä vai siihen liittymättöminä palveluina.
16.
Näissä olosuhteissa Lietuvos vyriausiasis administracinis teismas (ylin hallintotuomioistuin, Liettua) päätti lykätä asian käsittelyä ja esittää unionin tuomioistuimelle seuraavan ennakkoratkaisukysymyksen:
”Onko [sähköistä rahaa koskevan toisen direktiivin] 5 artiklan 2 kohtaa, luettuna yhdessä 6 artiklan 1 kohdan a alakohdan kanssa, tulkittava siten, että seuraavia palveluja on käsiteltävässä asiassa kyseessä olevan kaltaisissa olosuhteissa pidettävä sähköisen rahan liikkeeseenlaskuun liittyvinä maksupalveluina:
a)
maksutapahtumat, joissa nimellisarvosta lunastettu sähköinen raha (lunastettavat varat) siirretään sähköisen rahan haltijan sähköisen rahan liikkeeseenlaskijalaitokselle (liikkeeseenlaskijalle) esittämästä pyynnöstä (määräyksestä) kolmannen osapuolen pankkitilille;
b)
maksutapahtumat, joissa tavaroiden ja/tai palvelujen ostaja (maksaja) maksaa kyseisistä tavaroista ja/tai palveluista siirtämällä/maksamalla varat myyjän määräyksestä sähköisen rahan liikkeeseenlaskijalaitokselle (sähköisen rahan liikkeeseenlaskijalle), joka ne vastaanotettuaan laskee liikkeeseen sähköistä rahaa kyseisten varojen nimellisarvon mukaisesti myyjän (sähköisen rahan haltijan) hyväksi?”
III Asian käsittely unionin tuomioistuimessa
17.
Kumpikaan pääasian asianosaisista ei ole katsonut tarpeelliseksi esittää huomautuksia tässä oikeudenkäyntimenettelyssä. Liettuan hallitus, Puolan hallitus ja Euroopan komissio ovat esittäneet kirjallisia huomautuksia. Liettuan hallitus ja komissio osallistuivat 27.6.2018 pidettyyn istuntoon.
IV Asian tarkastelu
A
Yhteenveto osapuolten huomautuksista
18.
Liettuan hallitus katsoo ensinnäkin vastoin ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen kantaa, että sähköisen rahan liikkeeseenlaskun käsite ei voi kattaa sähköisen rahan tosiasiallista liikkeeseenlaskua ja lunastusta.
19.
Sähköisen rahan liikkeeseenlaskuun liittyvää liiketoimintaa pitäisi pitää vain rahallisen arvon nimellisen muodon vaihtamisena siten, että tämä arvo siirretään sähköiseen muotoon, jotta henkilöt voivat hyväksymällä sähköisen rahan liikkeeseenlaskijalaitoksen liikkeeseen laskeman sähköisen rahan maksutavaksi toteuttaa keskenään tällä arvolla maksutapahtumia. Sen jälkeen, kun sähköisen rahan haltija on lunastanut hallussaan olevan sähköisen rahan nimellisarvosta, tämän ei ole enää mahdollista toteuttaa maksutapahtumia sähköisellä rahalla tähän rahalliseen arvoon.
20.
Toiseksi Liettuan hallitus väittää sähköisen rahan liikkeeseenlaskuun liittyvien maksupalvelujen käsitteestä, että omien varojen eri laskentamenetelmien soveltamisen seurauksena sähköisen rahan liikkeeseenlaskijalaitosten, jotka tarjoavat sähköisen rahan liikkeeseenlaskuun liittymättömiä maksupalveluja, toimintapääoman tarve on suurempi kuin sähköisen rahan liikkeeseenlaskijalaitoksilla, jotka eivät tarjoa tällaisen rahan liikkeeseenlaskuun liittymättömiä maksupalveluja.
21.
Pääasiallinen kriteeri, jonka avulla arvioidaan, onko määrättyjen maksupalvelujen katsottava liittyvän sähköisen rahan liikkeeseenlaskuun vai ei, on potentiaalisen riskin laajuus kussakin yksittäistapauksessa. Tämä vahvistetaan 9.10.2008 annetussa komission ehdotuksessa, (
5
) joka sisältää muun muassa toimintapääomavaatimusten muutoksen uutta direktiiviä koskevassa ehdotuksessa, ja uudet laskentamenetelmät, jotka perustuvat sähköisen rahan liikkeeseenlaskijoiden luonteeseen ja riskiprofiiliin.
22.
Näin ollen laitoksille, jotka tarjoavat sähköisen rahan liikkeeseenlaskuun liittymättömiä maksupalveluja, asetetaan tiukemmat pääoman laskemista koskevat vaatimukset, sillä niiden tarjoamien maksupalvelujen kirjo on laajempi.
23.
Liettuan hallitus huomauttaa, että juuri sähköistä rahaa koskevan toisen direktiivin antamisen myötä sähköistä kauppaa harjoittavat laitokset ovat voineet kehittää liiketoimintaansa tarjotakseen sähköisen rahan liikkeeseenlaskuun läheisesti liittyvien palvelujen lisäksi maksupalveludirektiivin liitteessä lueteltuja maksupalveluja, kuten myöntää tiettyjä luottoja.
24.
Jos sähköisen rahan liikkeeseenlaskuun liittymättömiä maksupalveluja tarjotaan, mahdollinen riski kattaa paitsi sähköisen rahan haltijat, myös kolmannet osapuolet, jotka eivät osallistu järjestelmään (näiden kolmansien osapuolten piiri voi olla hyvin laaja ja määrittelemätön) ja jotka eivät siis ole tehneet sopimusta sähköisen rahan liikkeeseenlaskijalaitoksen kanssa, ja heidän etujensa puolustaminen olisi siten paljon rajatumpaa.
25.
Liettuan hallitus katsoo, että jotta palvelun voidaan katsoa liittyvän sähköisen rahan liikkeeseenlaskuun, sen on täytettävä seuraavat kaksi kumulatiivista edellytystä: i) sähköinen raha on laskettava liikkeeseen palvelun ajankohtana ja ii) palvelu on suoritettava sähköisen rahan järjestelmään osallistuvien välillä.
26.
Liettuan hallitus pitää maksupalvelun I ja sähköisen rahan liikkeeseenlaskun välisen suhteen osalta täysin selvänä, että ennen maksupalvelun I aloittamista sähköinen raha on täytynyt jo laskea liikkeeseen, ja katsoo, että maksupalvelu I vastaa maksupalveludirektiivin liitteessä olevan 3 kohdan kolmannessa luetelmakohdassa tarkoitettua tilisiirtoa.
27.
Tilisiirtojen tekemiseksi pankkitileille luottolaitosten asiakkaat eivät ota vastaan sähköistä rahaa vaan varat, jotka saadaan, kun sähköinen raha on muunnettu nimellisarvoonsa. Maksupalvelu I on siten tapahtuma, jossa sähköisen rahan liikkeeseenlaskijalaitos (liikkeeseenlaskija) siirtää sähköisen rahan haltijan pyynnöstä sähköistä rahaa muunnettuaan sen rahalliseen nimellisarvoonsa luottolaitoksessa olevalle kolmannen osapuolen tilille.
28.
Maksutapahtuma on tällöin suoritettu sähköisen rahan haltijan ja kolmannen osapuolen välillä. Kyse on siis ”lähtevästä” maksusta. Tällaisen maksun voidaan katsoa liittyvän sähköisen rahan liikkeeseenlaskuun vain, jos se suoritetaan kahden sähköisen rahan järjestelmään osallistuvan välillä.
29.
Liettuan hallitus korostaa myös, että maksupalvelu I ei liity sähköisen rahan lunastamiseen eikä sitä pidetä samana kuin sähköisen rahan lunastamista. Sähköistä rahaa koskevan toisen direktiivin 11 artiklan 2 kohdan nojalla sähköisen rahan lunastettavuus merkitsee ainoastaan rahavarojen palauttamista sähköisen rahan haltijalle niiden nimellisarvoon.
30.
Tämä määritelmä vastaa mainitun hallituksen mukaan myös sähköistä rahaa koskevan toisen direktiivin tavoitteita, jotka on ilmaistu sen johdanto-osassa ja jotka koskevat sähköisen rahan haltijan, joka voi minä hetkenä hyvänsä lunastaa tämän rahan nimellisarvostaan, luottamuksen varmistamista ja lujittamista.
31.
Maksupalvelun I tapauksessa sähköistä rahaa ei korvata sähköisen rahan haltijalle nimellisarvonsa mukaisesti. Sähköisen rahan haltijan tarkoituksena on maksaa tavaroista ja palveluista ja toteuttaa maksusuoritukset. Rahan lunastustavalla ja ‑muodolla on ratkaiseva merkitys arvioitaessa, onko konkreettista palvelua pidettävä sähköisen rahan lunastamisena vai sähköisen rahan liikkeeseenlaskuun liittymättömänä maksupalveluna.
32.
Liettuan hallitus toteaa maksupalvelun II ja sähköisen rahan liikkeeseenlaskun välisestä suhteesta, että palvelu suoritetaan seuraavasti: 1) ostaja siirtää myyjän määräyksestä hankkimistaan tavaroista tai palveluista maksettavat varat pyynnön esittäjän pankkitilille ja 2) varojen vastaanottamisen jälkeen sähköisen rahan liikkeeseenlaskijalaitos laskee välittömästi liikkeeseen sähköisen rahan, jonka se siirtää sopimuskumppanin sähköisen rahan tilille.
33.
Liettuan hallituksen mukaan on siten ensinnäkin kiistatonta, että maksupalvelun II yhteydessä maksajalta saadut varat muunnetaan sähköiseksi rahaksi ja hyvitetään sähköisen rahan haltijan tilille. Maksu itsessään tapahtuu kuitenkin ensin nimellisarvon mukaisesti eikä sähköisenä rahana. Maksutapahtuma katsotaan suoritetuksi, kun sähköisen rahan liikkeeseenlaskijalaitos vastaanottaa varat tililleen luottolaitoksessa. Sähköinen raha lasketaan vasta tämän jälkeen liikkeeseen. Tämä sähköisen rahan myöhempi liikkeeseenlasku on vain seurausta siitä, että tavaroiden toimittaja ja/tai palvelujen tarjoaja on tehnyt siitä sopimuksen sähköisen rahan liikkeeseenlaskijalaitoksen kanssa. Maksupalvelu II ei täytä myöskään Liettuan hallituksen esittämää toista kriteeriä, koska se suoritetaan kolmannen osapuolen ja sähköisen rahan haltijan välillä.
34.
Toiseksi tässä tapauksessa on kyse sähköisen rahan järjestelmään ”saapuvasta” maksusta eikä järjestelmän sisällä ”suoritettavasta” maksusta siihen osallistuvien välillä.
35.
Näin ollen myöskään maksupalvelua II ei voida Liettuan hallituksen mielestä pitää sähköisen rahan liikkeeseenlaskuun liittyvänä palveluna.
36.
Puolan hallitus katsoo, että ilmaisulla ”sähköisen rahan liikkeeseenlaskuun liittymättömät maksupalvelut” on ymmärrettävä viitattavan maksupalveludirektiivissä mainittuihin, tietyn laitoksen tarjoamiin maksupalveluihin ilman sähköisen rahan liikkeellelaskua näiden maksupalvelujen toteuttamiseksi. Vastaavasti sähköisen rahan liikkeeseenlaskuun liittyviä maksupalveluja ovat maksupalvelut, joita toteutettaessa tietty sähköisen rahan liikkeeseenlaskijalaitos laskee liikkeeseen sähköistä rahaa.
37.
Siten sähköisen rahan liikkeellelaskijalaitoksen, joka harjoittaa sähköisen rahan liikkeeseenlaskua koskevaa liiketoimintaa ja tähän liikkeeseenlaskuun liittyvien maksupalvelujen tarjoamista, on säilytettävä omat varansa vähintään sähköistä rahaa koskevassa toisessa direktiivissä tarkoitetun menetelmän D nojalla lasketulla tasolla.
38.
Jos tämä laitos tarjoaa kuitenkin myös muita maksupalveluja, erityisesti tilirahassa suoritettavien maksujen osalta, vaaditut omien varojen vähimmäismäärät pitäisi laskea maksupalveludirektiivin 8 artiklan 1 ja 2 kohdassa määriteltyjen menetelmien A, B tai C mukaisesti.
39.
Tätä tulkintaa tukee sen mukaan sähköistä rahaa koskevan toisen direktiivin 2 artiklan 2 kohta, jossa määritellään sähköinen raha.
40.
Sähköinen raha ei Puolan hallituksen mukaan ensinnäkään ole rinnastettavissa tilirahaan eikä sitä voida samastaa siihen. Tiliraha on maksulaitoksen tai pankin asiakkaan pankkitilille tekemä kirjaus, joka osoittaa maksulaitoksen velvollisuuden maksaa (lunastaa) tietty rahasumma. Suoritus tilirahassa ja siten maksulaitoksen tai pankin välityksellä ei oikeudellisesti merkitse rahapalvelua, joka ymmärretään käteisrahaan kohdistuvan määräysvallan siirroksi, vaan pelkästään sellaisen saatavan luovutusta, joka koskee tietyn käteissumman maksamista ja siihen liittyvän maksusuorituksen toteuttamista, yhdistettynä velallisen vaihtumiseen, jos maksaja ja maksun vastaanottaja käyttävät muita maksulaitoksia tai pankkeja.
41.
Toiseksi sähköinen raha ei tilirahasta poiketen ole kirjaus, joka osoittaa velvollisuuden käteisrahan maksamiseen, vaan liikkeeseen laskettu ja sähköisesti tai magneettisesti tallennettu rahallinen arvo, joka liittyy liikkeeseenlaskijan velvollisuuteen ostaa se systemaattisesti haltijaltaan takaisin. Se muodostuu siten rahalliseen arvoon kohdistuvan määräysvallan siirrosta maksajan ja maksun vastaanottajan välillä.
42.
Puolan hallituksen mukaan sähköinen raha on siten samankaltaista kuin käteisraha, joka toimii niin ikään määräysvallan siirron perusteella. Ero liittyy tämän rahan aineettomuuteen ja siihen, ettei sitä ole yleisesti velvollisuus ottaa vastaan.
43.
Rahallinen arvo lasketaan liikkeeseen käteisrahaa tai tilirahaa vastaan, ja se synnyttää velvollisuuden ostaa rahallinen arvo takaisin. Takaisinosto tapahtuu maksamalla käteisellä tai tilirahalla summa, joka vastaa liikkeeseen lasketun rahallisen arvon lunastusta vastaan liikkeeseen lasketun sähköisen rahan arvoa. Sähköisen rahan liikkeeseenlaskun seurauksena liikkeeseenlaskija (sähköisen rahan liikkeeseenlaskijalaitos) ryhtyy ikään kuin myymään rahallista arvoa, eli saattaa sen ostajan saataville tietyn rahasumman maksamista vastaan ja sitoutuu samalla ostamaan nämä rahalliset arvot kaikilta niiden haltijoilta.
44.
Sähköinen raha lasketaan siten liikkeeseen maksutapahtumien toteuttamiseksi. Sähköisenä rahana ei siis voida pitää muuhun tarkoitukseen liikkeeseen laskettua rahallista arvoa tai rahallista arvoa, jonka avulla ei voida toteuttaa maksutapahtumia. Sähköisestä rahasta voidaan myös puhua vain, jos sen ottaa vastaan vähintään kaksi henkilöä, joista kumpikaan ei ole sen liikkeeseenlaskija.
45.
Näin ollen, jos tietyn maksupalvelun käsite edellyttäisi, että kaikki maksutapahtumat suoritetaan sähköisen rahan oston seurauksena luodulla tilirahalla, tämä merkitsisi sitä, että kyseistä palvelua ei voida pitää sähköisen rahan liikkeeseenlaskuun liittyvänä palveluna.
46.
Puolan hallituksen mukaan sähköisen rahan liikkeeseenlaskuun liittyvinä palveluina ei siten voida pitää palveluja, jotka toteutetaan käyttämällä tilirahaa, joka on saatu aikaan muuntamalla sitä ennen sähköistä rahaa pankkirahaksi, jotta tiliraha näkyisi myöhemmin maksun vastaanottajan pankkitilillä. Vastaavista syistä sähköisen rahan liikkeeseenlaskuun liittyvinä palveluina ei voida pitää myöskään maksupalveluja, jotka muodostuvat maksujen hyväksymisestä tilirahana ja vastaanotettujen varojen muuntamisesta sen jälkeen sähköiseksi rahaksi.
47.
Näin ollen pääasian valittajan tarjoamat palvelut eivät ole luonteeltaan sähköisen rahan liikkeeseenlaskuun liittyviä palveluja, koska ne toteutetaan tilirahaa käyttämällä.
48.
Komission mukaan on tapauskohtaisesti arvioitava, ovatko kyseessä olevat palvelut itsenäisiä palveluja vai liitännäispalveluja.
49.
Maksupalvelu I koskee maksutapahtumia, joissa sähköisen rahan liikkeeseenlaskijalaitos lunastaa sähköisen rahan haltijan määräyksestä varat nimellisarvostaan ja siirtää ne kolmannen osapuolen pankkitilille, mikä vahvistetaan sähköistä rahaa koskevan toisen direktiivin 5 artiklan 2 kohdassa.
50.
Maksupalvelu II koskee maksutapahtumia, joissa tavaroiden ja/tai palvelujen ostaja maksaa kyseisistä tavaroista ja/tai palveluista siirtämällä varat myyjän määräyksestä sähköisen rahan liikkeeseenlaskijalaitokselle, joka ne vastaanotettuaan laskee liikkeeseen sähköistä rahaa kyseisten varojen nimellisarvon mukaisesti myyjän hyväksi.
51.
Komissio katsoo, että maksupalvelujen tarjoamista, liittyivätpä nämä palvelut sähköisen rahan liikkeeseenlaskuun tai eivät, on arvioitava sähköisen rahan liikkeeseenlaskijalaitoksen kannalta. Maksupalvelun II yhteydessä sähköisen rahan liikkeeseenlaskijalaitos vastaanottaa tavaroiden ja/tai palvelujen ostajalta varoja sähköisen rahan haltijan hyväksi ja laskee jälleen liikkeeseen sähköistä rahaa. Tämä palvelu on siis tarpeen sähköisen rahan liikkeeseenlaskun mahdollistamiseksi. Kyse ei ole itsenäisestä palvelusta.
52.
Näin ollen maksupalveluja I ja II on komission mukaan pidettävä sähköisen rahan liikkeeseenlaskuun liittyvinä maksupalveluina.
B
Asian arviointi
1. Alustavat toteamukset
53.
Annan alkuun joitakin tunnettuja esimerkkejä sähköisestä rahasta, kuten Proton Belgiassa, miniCASH Luxemburgissa, Moneo Ranskassa tai Geldkarte Saksassa (jotka kaikki ovat korttimuotoisia) mutta myös PayPal maailmanlaajuisesti (raha tallennetaan vain verkkoon, jolloin sen muoto on ”tietotekninen” tai virtuaalinen) – kun taas bitcoin ei ole sähköistä rahaa. (
6
)
54.
Ennakkoratkaisupyyntö koskee sähköistä rahaa koskevan toisen direktiivin 5 artiklan 2 kohdassa käytetyn ilmaisun ”[kyseisen direktiivin] 6 artiklan 1 kohdan a alakohdassa tarkoitetut toiminnot, jotka eivät liity sähköisen rahan liikkeeseen laskemiseen” tulkintaa.
55.
Esillä olevassa asiassa on siten selvitettävä, onko tämän säännöksen perusteella i) maksutapahtumia, joissa nimellisarvosta lunastettu sähköinen raha (lunastettavat varat) siirretään sähköisen rahan haltijan sähköisen rahan liikkeeseenlaskijalaitokselle esittämästä pyynnöstä kolmannen osapuolen pankkitilille, ja ii) maksutapahtumia, joissa tavaroiden ja/tai palvelujen ostaja maksaa ostamistaan tavaroista ja/tai palveluista siirtämällä varat myyjän määräyksestä sähköisen rahan liikkeeseenlaskijalaitokselle (sähköisen rahan liikkeeseenlaskijalle), joka ne vastaanotettuaan laskee liikkeeseen sähköistä rahaa kyseisten varojen nimellisarvon mukaisesti myyjän (tämän rahan haltijan) hyväksi, pidettävä sähköisen rahan liikkeeseenlaskuun liittyvinä toimintoina vai ei.
56.
Kysymyksellä on suuri merkitys, sillä omia varoja koskevat vaatimukset vaihtelevat sähköistä rahaa koskevan toisen direktiivin 5 artiklan 2 kohdan nojalla sen mukaan, tarjoaako kyseessä oleva laitos sähköisen rahan liikkeeseenlaskuun liittyviä palveluja vai ei.
57.
Siten sähköisen rahan liikkeeseenlaskijalaitosten, jotka harjoittavat sähköisen rahan liikkeeseenlaskuun liittyvää palvelutoimintaa, on laskettava omat varansa menetelmän D (
7
) mukaan, kun taas sähköisen rahan liikkeeseenlaskuun liittymätöntä toimintaa harjoittavien osalta vaatimuksiin omien varojen laskemisesta sovelletaan menetelmää A, B tai C, (
8
) joissa asetetaan suurempia omia varoja koskevia vaatimuksia kuin menetelmässä D.
2. Sähköistä rahaa koskevan toisen direktiivin sanamuoto
58.
Ennakkoratkaisupyynnön esittäneen tuomioistuimen kysymykset liittyvät siihen, että sähköistä rahaa koskevan toisen direktiivin 5 artiklan 2 kohdassa ja 6 artiklan 1 kohdan a alakohdassa ei määritellä (
9
)”toimintoja, jotka eivät liity sähköisen rahan liikkeeseen laskemiseen” (5 artiklan 2 kohta), eikä siihen ”liittyviä toimintoja” saati edes ”maksupalveluja” (6 artiklan 1 kohdan a alakohta), joita sähköisen rahan liikkeeseenlaskijalaitokset voivat tarjota, sillä tässä viimeksi mainitussa säännöksessä ainoastaan viitataan maksupalveludirektiivin liitteessä esitettyyn luetteloon. (
10
)
59.
Totean vain, että säädöstekstissä puhutaan toiminnoista, jotka ”liittyvät” tai eivät liity tämän toimintaan, minkä vuoksi mielestäni ei voida hyväksyä Liettuan hallituksen väitettä, jonka mukaan kyseessä olevien tapahtumien pitäisi olla täysin ”integroituja” sähköisen rahan järjestelmään, jotta ne kuuluisivat sähköistä rahaa koskevan toisen direktiivin 5 artiklan 2 kohdan soveltamisalaan.
60.
On paikallaan arvioida myös muita sähköistä rahaa koskevan toisen direktiivin säännöksiä.
61.
Tämän direktiivin 1 artiklan 1 kohdassa, jossa määritellään sen soveltamisala (sekä sen normatiivinen vaikutus), todetaan, että tässä unionin säädöksessä säädetään ”sähköisen rahan liikkeeseen laskemisesta”. Saman direktiivin 11 artiklan 1 kohdassa, joka sisältyy sen III osastoon, jonka otsikkona on ”Sähköisen rahan liikkeeseenlasku ja lunastettavuus”, velvoitetaan laskemaan liikkeeseen sähköistä rahaa nimellisarvon mukaisesti varoja vastaanotettaessa. Saman direktiivin 11 artiklan 2 kohdassa puolestaan edellytetään lunastamaan sähköistä rahaa nimellisarvosta minä hetkenä hyvänsä tämän rahan haltijan pyynnöstä.
62.
Näiden 11 artiklan säännösten saattamiseksi sähköistä rahaa koskevan toisen direktiivin muiden säännösten asiayhteyteen ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin on mielestäni oikeassa katsoessaan, että sähköistä rahaa koskevassa toisessa direktiivissä tarkoitettu ”sähköisen rahan liikkeeseenlasku” kattaa muun muassa tämän rahan liikkeeseenlaskun ja sen lunastuksen.
63.
Voidaan myös katsoa, että sähköisen rahan tarkoitus (joka voidaan johtaa sähköistä rahaa koskevan toisen direktiivin 2 artiklan 2 alakohdassa sille annetusta määritelmästä ja jona on maksutapahtumien toteuttaminen) ei merkitse sitä, että ainoastaan sähköisellä rahalla toteutetut maksutapahtumat ovat sidoksissa kyseiseen sähköisen rahan liikkeeseenlaskuun liittyviin maksupalveluihin. On selvää, että tämän rahan liikkeeseenlasku ja sen lunastus suoritetaan yleensä muilla varoilla toteutettujen maksutapahtumien muodossa. (
11
)
64.
Uskon (komission tavoin), että sähköistä rahaa koskevan toisen direktiivin 2 artiklan 2 alakohdassa, jossa viitataan maksupalveludirektiivin 4 artiklan 5 alakohdassa määriteltyihin maksutapahtumiin, (
12
) määritellystä sähköisen rahan käsitteestä seuraa myös, että sähköiseen rahaan liittyvät maksupalvelut pitävät sisällään paitsi sähköisen rahan liikkeeseenlaskuun, myös sen lunastukseen liittyvät palvelut.
65.
Liettuan hallitus väittää, että sähköistä rahaa koskevan toisen direktiivin 11 artiklan 1 ja 2 kohdassa tehdään selvä ero liikkeeseenlaskun ja lunastuksen välillä ja ettei niiden siten voida katsoa liittyvän toisiinsa.
66.
Tämä väite ei voi menestyä.
67.
On syytä korostaa, että liikkeeseenlasku ja lunastus ovat toki kaksi erillistä toimea, joista ensin mainitusta säädetään mainitun 11 artiklan 1 kohdassa ja jälkimmäisestä 2 kohdassa. On silti selvää, että lainsäätäjä on tarkoittanut niiden kuitenkin liittyvän läheisesti toisiinsa.
68.
Kyseisessä 2 kohdassa säädetään, että ”jäsenvaltioiden on varmistettava, että sähköisen rahan liikkeeseenlaskijat lunastavat – – minä hetkenä hyvänsä – – haltijan hallussa olevan sähköisen rahan rahallisen arvon”. Näin ollen tämä oikeus saada raha lunastetuksi syntyy automaattisesti ja on ehdoton. Kyse ei siten ole enää itsenäisestä toimesta.
69.
Tästä seuraa, että kyseessä olevan maksupalvelun on oltava välttämätön sähköisen rahan liikkeeseenlaskulle tai lunastukselle, jotta se ”liittyisi” siihen.
70.
Olen samaa mieltä komission kanssa siitä, että sähköistä rahaa koskevasta toisesta direktiivistä ilmenee, että maksupalveluja, jotka joko liittyvät tai eivät liity tähän toimintaan, voidaan tarjota sähköisen rahan järjestelmän ulkopuolella.
71.
On normaalia, että sekä sähköisen rahan liikkeeseenlaskulla että sen lunastuksella on aina tietty yhteys perinteiseen pankkitiliin. Toisin kuin Liettuan hallitus väittää, tältä osin on siten merkityksetöntä, menettääkö henkilö mahdollisuuden maksaa sähköisellä rahalla.
72.
Sähköisen rahan liikkeeseenlasku ja sen lunastus ovat näin ollen erillisiä mutta eivät itsenäisiä toimia.
73.
Lunastettavuuden käsite onkin nähtävä kuluttajan mahdollisuutena saada sähköinen rahansa takaisin minä hetkenä hyvänsä joko tilisiirtona tai käteisenä. (
13
)
74.
Toisin sanoen sähköisen rahan liikkeeseenlasku on vain osa menettelyä, jonka toinen osa vastaa tämän rahan lunastamista. (
14
)
75.
Tätä kahtiajakoa on selventänyt hyvin P. Storrer, joka kirjoitti (muun muassa sähköistä rahaa koskevan toisen direktiivin saattamisesta osaksi Ranskan oikeusjärjestystä) seuraavaa: ”Sähköisen rahan yksiköitä kutsutaan arvoyksiköiksi, joista jokainen muodostaa sitoumukseen sisällytetyn saatavan – – sähköiselle rahalle on ominaista liikkeeseenlaskijaan kohdistuvan saatavan käsite, ja sen avulla se voidaan erottaa tilirahasta, joka on erottamaton osa sen talletuspaikkaa, tiliä – – [Kyse on vain] saman velkasitoumuksen kahdesta eri puolesta. – Sähköisen rahan saatavalla on kaksi puolta sen mukaan, tarkastellaanko asiaa haltijan kannalta, jolloin kyse on lunastussaatavasta – –, vai vastaanottajan kannalta, jolloin se on muuntamista koskeva saatava – – Mielestäni – – sähköinen raha on luonteensa vuoksi lunastettavissa, ja tähän lunastukseen sovelletaan yksityiskohtaista järjestelmää, joka muodostaa sähköistä rahaa koskevan sopimusoikeuden olennaisen sisällön. – – Sähköinen raha on nähdäkseni lunastettavissa pikemminkin luonteensa vuoksi kuin siihen sovellettavan järjestelmän perusteella, sillä tämä lunastettavuus tuo tuotteen sähköiseksi rahaksi yksilöimiseen yhden lisäkriteerin enemmän kuin luonnehtimisensa seurauksena.” (
15
)
76.
Palatakseni sähköistä rahaa koskevan toisen direktiivin 11 artiklan 2 kohtaan siinä velvoitetaan jäsenvaltiot varmistamaan, että sähköisen rahan liikkeeseenlaskijat lunastavat sähköisen rahan haltijan pyynnöstä minä hetkenä hyvänsä nimellisarvosta haltijan hallussa olevan sähköisen rahan rahallisen arvon (vastaava sääntö on annettu kyseisen artiklan 1 kohdassa tämän rahan liikkeeseenlaskun osalta). Sähköisen rahan liikkeeseenlasku ja sen lunastus suoritetaan muilla varoilla toteutettujen maksutapahtumien muodossa (esimerkiksi maksukorttitapahtuman tai tavallisen luotonsiirron muodossa).
77.
Näin ollen sähköistä rahaa koskevan toisen direktiivin 5 artiklan 2 kohdassa tarkoitettujen maksupalvelujen, ”jotka eivät liity sähköisen rahan liikkeeseen laskemiseen”, pitäisi sisältää myös maksupalvelut, jotka eivät liity sähköisen rahan lunastukseen.
78.
Siltä osin kuin sähköisen rahan liikkeeseenlaskuun (tai lunastukseen) liittyviä maksupalveluja ei ole muutoin määritelty sähköistä rahaa koskevassa toisessa direktiivissä, katson (komission tavoin), että sähköisen rahan liikkeeseenlaskuun liittyvinä maksupalveluina (sähköistä rahaa koskevan toisen direktiivin 5 artiklan 2 kohta) on pidettävä kaikkia maksupalveluja, jotka ovat tarpeellisia sähköisen rahan liikkeeseenlaskun tai lunastuksen mahdollistamiseksi. Toisin sanoen näiden palvelujen on oltava sähköisen rahan liikkeeseenlaskussa liitännäisiä.
79.
Näin ollen on tapauskohtaisesti arvioitava, ovatko tarkastellut maksupalvelut itsenäisiä palveluja vai liitännäispalveluja. Jos maksupalvelu tarjotaan sähköisen rahan liikkeeseenlaskun tai lunastuksen mahdollistamiseksi, tätä palvelua on pidettävä siihen liittyvänä.
3. Näiden päätelmien soveltaminen esillä olevassa asiassa tarkoitettuihin kahteen maksutapahtumaan
80.
Ennakkoratkaisukysymyksessä mainittu ensimmäinen tapaus koskee maksutapahtumia, joissa sähköisen rahan liikkeeseenlaskijalaitos lunastaa sähköisen rahan haltijan määräyksestä varat nimellisarvostaan ja siirtää ne tähän arvoon kolmannen osapuolen pankkitilille.
81.
Sähköisen rahan liikkeeseenlaskijalaitoksen suorittaman lunastuksen seurauksena tapahtuva varojen siirto liittyy läheisesti sähköisen rahan liikkeeseenlaskuun, jonka pitäisi edellä toteamallani tavalla sisältää myös lunastus.
82.
Näiden lunastettujen varojen siirron pitäisi kuitenkin kuulua vain yhteen ja samaan sähköisen rahan liikkeeseenlaskijalaitoksen toteuttamaan tapahtumaan. Mikäli lunastettujen varojen siirto toiselle pankkitilille ei kuuluisi yhteen ja samaan tapahtumaan, kyseistä siirtoa pitäisi pitää itsenäisenä maksupalveluna.
83.
Sähköistä rahaa koskevan toisen direktiivin 7 artiklan 1 kohdan nojalla sähköisen rahan liikkeeseenlaskijalaitosten on suojattava liikkeeseen lasketun sähköisen rahan vastineeksi vastaanotetut varat maksupalveludirektiivin 9 artiklan 1 ja 2 kohdan mukaisesti.
84.
Yhdyn komission kantaan, jonka mukaan tämä merkitsee sitä, että sähköisen rahan liikkeeseenlaskijalaitoksella on velvollisuus (
16
) suojata nämä varat laitoksen tileille talletettuihin sähköisen rahan määriin saakka. Vastaavaa velvollisuutta suojata varoja sähköisen rahan lunastamisen jälkeen ei sitä vastoin ole asetettu. Tämä sääntely voi perustua siihen, että varojen siirron on tapahduttava välittömästi sen jälkeen, kun sähköisen rahan liikkeeseenlaskijalaitos on lunastanut varat sähköisen rahan haltijalta. Jos sähköisen rahan liikkeeseenlaskijalaitos säilyttää lunastettuja varoja kauemmin, sähköistä rahaa koskevan toisen direktiivin 7 artiklan 3 kohdan mukaan sovelletaan maksupalveludirektiivin 9 artiklassa säädettyjä suojaamista koskevia vaatimuksia. Tästä seuraa, että varat on suojattava, jotta itsenäinen maksupalvelu voidaan tarjota maksupalveludirektiivin säännösten mukaisesti.
85.
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin on näin ollen oikeassa katsoessaan ennakkoratkaisupyynnön esittämistä koskevassa päätöksessä, että jos sähköisen rahan liikkeeseenlasku kattaa myös sähköistä rahaa koskevan toisen direktiivin 11 artiklan 2 kohdassa tarkoitetun rahan lunastuksen, kyseistä maksupalvelua (maksupalvelu I) on pidettävä tämän direktiivin 5 ja 6 artiklassa tarkoitettuna ”sähköisen rahan liikkeeseenlaskuun liittyvänä” maksutapahtumana, jossa lunastettavat varat siirretään sähköisen rahan haltijan pyynnöstä kolmannen osapuolen pankkitilille.
86.
Ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen mainitsema toinen tapaus koskee maksupalvelua, jossa tavaroiden ja/tai palvelujen ostaja (maksaja) maksaa kyseisistä tavaroista ja/tai palveluista siirtämällä varat myyjän määräyksestä sähköisen rahan liikkeeseenlaskijalaitokselle (sähköisen rahan liikkeeseenlaskijalle), joka ne vastaanotettuaan laskee liikkeeseen sähköistä rahaa kyseisten varojen nimellisarvon mukaisesti myyjän (sähköisen rahan haltijan) hyväksi.
87.
Kuten komissio tuo perustellusti esille, maksupalvelujen tarjoamista, liittyivätpä nämä palvelut sähköisen rahan liikkeeseenlaskuun tai eivät, on arvioitava sähköisen rahan liikkeeseenlaskijalaitoksen kannalta.
88.
Esillä olevassa tilanteessa sähköisen rahan liikkeeseenlaskijalaitos vastaanottaa varat tavaroiden ja/tai palvelujen ostajalta ja siirtää ne myyjälle laskemalla liikkeeseen sähköistä rahaa. Tässä tapauksessa maksupalvelu, jonka yhteydessä sähköisen rahan liikkeeseenlaskijalaitos vastaanottaa varat ja laskee liikkeeseen sähköistä rahaa, on tarpeellinen sähköisen rahan itse liikkeeseenlaskun mahdollistamiseksi. Kyse ei siis ole itsenäisestä palvelusta.
89.
Näin ollen olen ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen kanssa samaa mieltä myös siitä, että tässä ei ole merkitystä sillä, että tavaroiden ja/tai palvelujen ostajat (maksajat) siirtävät (maksavat) valittajalle (sähköisen rahan liikkeeseenlaskijalaitokselle) varoja maksaakseen tavaroista ja/tai palveluista eivätkä sähköisen rahan liikkeeseenlaskua vastaan. Nämä ostajat (maksajat) maksavat ostamistaan tavaroista ja/tai palveluista valittajalle myyjän (valittajan asiakkaan) pyynnöstä, ja myyjä on tehnyt valittajan kanssa sopimuksen, jonka nojalla tämä vastaanotettuaan varat ostajilta laskee välittömästi liikkeeseen sähköistä rahaa niiden nimellisarvon mukaisesti. Ostajien tarkoituksella ei siten voida kyseenalaistaa sitä, että maksutapahtumalla on suora yhteys sähköisen rahan liikkeeseenlaskuun.
90.
Mielestäni myös kyseessä olevaa toista maksupalvelua (maksupalvelu II) on siten pidettävä ”sähköisen rahan liikkeeseenlaskuun liittyvänä” toimintona.
V Ratkaisuehdotus
91.
Näistä syistä ehdotan, että unionin tuomioistuin vastaa Lietuvos vyriausiasis administracinis teismasin (ylin hallintotuomioistuin, Liettua) esittämään ennakkoratkaisukysymykseen seuraavasti:
Sähköisen rahan liikkeeseenlaskijalaitosten liiketoiminnan aloittamisesta, harjoittamisesta ja toiminnan vakauden valvonnasta, direktiivien 2005/60/EY ja 2006/48/EY muuttamisesta sekä direktiivin 2000/46/EY kumoamisesta 16.9.2009 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2009/110/EY 5 artiklan 2 kohtaa on tulkittava siten, että seuraavia maksupalveluja on käsiteltävässä asiassa kyseessä olevan kaltaisissa olosuhteissa pidettävä sähköisen rahan liikkeeseenlaskuun liittyvinä maksupalveluina:
a)
maksupalvelut, joissa sähköisen rahan haltija pyytää sähköisen rahan liikkeeseenlaskijalaitosta, joka laskee sähköisen rahan liikkeeseen, toteuttamaan yhden ainoan tapahtuman, joka käsittää samalla sekä sähköisen rahan lunastamisen että varojen siirron kolmannen osapuolen pankkitilille, ja
b)
maksupalvelut, joissa tavaroiden ja/tai palvelujen ostaja (maksaja) maksaa kyseisistä tavaroista ja/tai palveluista siirtämällä varat myyjän määräyksestä sähköisen rahan liikkeeseenlaskijalaitokselle (sähköisen rahan liikkeeseenlaskijalle), joka ne vastaanotettuaan laskee liikkeeseen sähköistä rahaa kyseisten varojen nimellisarvon mukaisesti myyjän (sähköisen rahan haltijan) hyväksi.
(
1
)	Alkuperäinen kieli: ranska.
(
2
)	Tämä jälkimmäinen ilmaisu tosin yhdistetään pikemminkin bitcoiniin (Storrer, P., Droit de la monnaie électronique, RB-Édition, Pariisi, 2014, s. 23). Ks. tämän ratkaisuehdotuksen alaviite 6.
(
3
)	Sähköisen rahan liikkeeseenlaskijalaitosten liiketoiminnan aloittamisesta, harjoittamisesta ja toiminnan vakauden valvonnasta, direktiivien 2005/60/EY ja 2006/48/EY muuttamisesta sekä direktiivin 2000/46/EY kumoamisesta 16.9.2009 annettu Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivi (EUVL 2009, L 263, s. 7; jäljempänä sähköistä rahaa koskeva toinen direktiivi).
(
4
)	Maksupalveluista sisämarkkinoilla, direktiivien 97/7/EY, 2002/65/EY, 2005/60/EY ja 2006/48/EY muuttamisesta ja direktiivin 97/5/EY kumoamisesta 13.11.2007 annettu Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivi (EUVL 2007, L 319, s. 1; jäljempänä maksupalveludirektiivi).
(
5
)	Ehdotus sähköisen rahan liikkeeseenlaskijoiden liiketoiminnan aloittamisesta, harjoittamisesta ja toiminnan vakauden valvonnasta, direktiivien 2005/60/EY ja 2006/48/EY muuttamisesta sekä direktiivin 2000/46/EY kumoamisesta annettavaksi Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiiviksi (KOM(2008) 627 lopullinen).
(
6
)	Monet luulevat (virheellisesti), että näin olisi. Kyse on pikemminkin virtuaalivaluutasta, joka ”ei vastaa myöskään rahataloutta ja rahoitusmarkkinoita koskevassa laissa (Code monétaire et financier) tarkoitetun maksutavan määritelmää ja erityisesti sähköisen rahan määritelmää, sillä bitcoinia ei lasketa liikkeeseen – – varojen siirtoa vastaan. Toisin kuin sähköiseen rahaan, bitcoiniin ei myöskään liity lakiin perustuvaa taetta sen lunastamisesta minä hetkenä hyvänsä nimellisarvosta” (Banque de France, Les dangers liés au développement des monnaies virtuelles: l’exemple du bitcoin, Focus nro 10, 5.12.2013).
(
7
)	Esitetty sähköistä rahaa koskevan toisen direktiivin 5 artiklan 3 kohdassa.
(
8
)	Esitetty maksupalveludirektiivin 8 artiklan 1 ja 2 kohdassa.
(
9
)	Näin ei ollut myöskään aikaisemmassa direktiivissä (sähköisen rahan liikkeeseenlaskijoiden liiketoiminnan aloittamisesta, harjoittamisesta ja toiminnan vakauden valvonnasta 18.9.2000 annettu Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivi 2000/46/EY (EYVL 2000, L 275, s. 39)). Ks. esim. Vereecken, M., Monnaie électronique: commentaire des directives européennes, Euredia nro 1, 2004, s. 43–79, joka on edelleen usein merkityksellinen myös (uuden) sähköistä rahaa koskevan toisen direktiivin säännösten osalta.
(
10
)	Korostettakoon, että vaikka tässä liitteessä täsmennetään toiminnot, joita sähköisen rahan liikkeeseenlaskijat voivat harjoittaa, siinä ei oteta millään tavoin kantaa siihen, liittyvätkö nämä toiminnot sähköisen rahan liikkeeseenlaskuun vai eivät.
(
11
)	Sähköistä rahaa koskevan toisen direktiivin 11 artiklan 1 ja 2 kohta.
(
12
)	Maksutapahtumalla tarkoitetaan maksupalveludirektiivin 4 artiklan 5 alakohdan mukaan ”maksajan tai maksunsaajan käynnistämää toimenpidettä, jossa on kyse varojen asettamisesta käytettäväksi, siirtämisestä tai nostamisesta maksajan ja maksunsaajan välisistä velvoitteista riippumatta”.
(
13
)	Ks. tämän ratkaisuehdotuksen alaviitteessä 5 mainitun komission ehdotuksen (COM(2008) 627 final) 5 artikla.
(
14
)	Ks. lunastettavuudesta mm. Poullet, C. ja Vuitton, R., La remboursabilité de la monnaie électronique, Bulletin du Cercle François Laurent, nro 3, 2004, s. 93–147.
(
15
)	Ks. Storrer, P., Droit de la monnaie électronique, RB-Édition, Pariisi, 2014, s. 61–65. Ks. myös Lasserre Capdeville, J., Le droit régissant le paiement par monnaie électronique en France, Revue Lamy Droit des affaires, nro 73, heinä–elokuu 2012, s. 93–97. Ks. Itävallan osalta Gerhartinger, H., Elektronisches Geld in österreichischen Bank- und Privatrecht, Bank Verlag Wien, Köln, 2010. Ks. myös Bulearcă, A., Electronic Money, Means of Payment in Domestic and International Economic Exchanges. Statutory Changes at EU and EEA Level, teoksessa Sararu, C.-S., (toim.), Studies of Business Law – Recent Developments and Perspectives, Peter Lang, Frankfurt, 2013, s. 195–210, jossa käsitellään myös sähköistä rahaa koskevan toisen direktiivin täytäntöönpanoa Romaniassa.
(
16
)	Kun se soveltaa sähköistä rahaa koskevan toisen direktiivin 9 artiklan 1 kohdan a, b tai c alakohdassa tarkoitettuja menetelmiä.