62018TJ0432_RES
Asia T-432/18
Peeter Palo
vastaan
Euroopan komissio
Unionin yleisen tuomioistuimen tuomio (toinen jaosto) 16.10.2019
Henkilöstö – Väliaikaiset toimihenkilöt – Eläkkeet – Eläkejärjestelmään sovellettavat yksityiskohtaiset säännöt – Eroraha – Henkilöstösääntöjen liitteessä VIII olevan 12 artiklan 2 kohta – Yhdenvertaisen kohtelun ja syrjintäkiellon periaatteet – Luottamuksensuoja – Hyvän hallinnon periaate – Huolenpitovelvollisuus
Virkamiehet – Väliaikaiset toimihenkilöt – Eroraha – Myöntämisedellytykset – Henkilöstösääntöjen liitteessä VIII olevan 12 artiklan 2 kohta – Suppea tulkinta
(Henkilöstösääntöjen liitteessä VIII olevan 12 artiklan 2 kohta)
(ks. 23–25, 27 ja 28 kohta)
Virkamiehet – Yhdenvertainen kohtelu – Rajat – Lainvastaisesti myönnetty etuus
(ks. 37–39 kohta)
Virkamiehet – Periaatteet – Luottamuksensuoja – Edellytykset
(Henkilöstösääntöjen liitteessä VIII olevan 12 artiklan 2 kohta)
(ks. 45, 46 ja 49 kohta)
Virkamiehet – Hallinnolle kuuluva huolenpitovelvollisuus – Laajuus – Rajat
(Euroopan unionin perusoikeuskirjan 41 artikla)
(ks. 60–62 kohta)
Tiivistelmä
Unionin yleinen tuomioistuin hylkäsi 16.10.2019 annetussa tuomiossa Palo v. komissio (T-432/18) entisen väliaikaisen toimihenkilön kanteen, jolla vaadittiin kumoamaan yhtäältä komission päätös olla maksamatta hänelle henkilöstösääntöjen liitteessä VIII olevan 12 artiklan 2 kohdassa säädettyä erorahaa ja tästä päätöksestä tehdyn hallinnollisen valituksen hylkäämisestä tehty päätös ja toisaalta korvaamaan kantajalle näiden päätösten seurauksena väitetysti aiheutunut aineellinen vahinko ja henkinen kärsimys.
Kantaja on ollut Euroopan unionin lainvalvontayhteistyöviraston (Europol) palveluksessa väliaikaisena toimihenkilönä 1.12.2010 alkaen 31.8.2017 saakka. Hän haki 19.6.2017 erorahaa henkilöstösääntöjen liitteessä VIII olevan 12 artiklan 2 kohdan nojalla. Tässä yhteydessä kantaja vahvisti yhtäältä suorittaneensa Europolin palvelukseen tultuaan 14200 euroa maksuja yksityiselle vakuutusyhtiölle eläkeoikeuksiensa perustamiseksi tai säilyttämiseksi ja toisaalta tehneensä 1.12.2014 saman yhtiön kanssa toisen vakuutussopimuksen, jonka mukaan maksujen määrän pitäisi olla 87460 euroa. Komissio hylkäsi kantajan hakemuksen 5.10.2017 ja totesi, että henkilöstösääntöjen liitteessä VIII olevan 12 artiklan 2 kohdassa edellytetään, että yksityiseen eläkejärjestelmään suoritetut maksut vastaavat Euroopan unionin toimielinten eläkejärjestelmään (jäljempänä unionin eläkejärjestelmä) saman ajanjakson kuluessa suoritettuja maksuja, mikä ei ollut käsiteltävässä asiassa asianlaita, koska unionin eläkejärjestelmään suoritettujen maksujen määrä oli 65334,95 euroa. Toista sopimusta ei voitu ottaa huomioon myöskään sen vuoksi, että sitä ei ollut tehty kantajan tultua palvelukseen. Komissio muistutti lopuksi, että kantaja täytti kuitenkin toiseen eläkejärjestelmään siirron edellytykset henkilöstösääntöjen liitteessä VIII olevan 12 artiklan 1 kohdan b alakohdan nojalla. Tässä yhteydessä kantaja vetosi muun muassa henkilöstösääntöjen liitteessä VIII olevan 12 artiklan 2 kohdan rikkomiseen.
Unionin yleinen tuomioistuin muistutti aluksi, että henkilöstösääntöjen liitteessä VIII olevan 12 artiklan 2 kohdassa tarkoitettu eroraha ei ole työsuhteen päättymisestä maksettava korvaus, johon asianomaisella työntekijällä on automaattisesti oikeus silloin, kun hänen työsopimuksensa irtisanotaan tai kun se päättyy, vaan se on taloudellinen poikkeustoimenpide, josta säädetään henkilöstösääntöjen sosiaaliturvaa koskevissa säännöksissä. Näin ollen tätä säännöstä on tulkittava suppeasti. Unionin yleisen tuomioistuimen mukaan tämän säännöksen sanamuodosta ilmenee, että maksut kansalliseen eläkejärjestelmään tai työntekijän valitsemaan yksityiseen eläkejärjestelmään on suoritettava hänen eläkeoikeuksiensa perustamiseksi tai säilyttämiseksi. Tässä säännöksessä siis edellytetään, että kyseiset maksut takaavat työntekijälle vanhuuseläkkeen, toisin sanoen kuukausitulon, jonka hän saa eläkeiässä, jotta vältettäisiin tilanteet, joissa työntekijä jäisi ilman riittäviä tuloja eläkeiässä ja joutuisi turvautumaan jäsenvaltioiden sosiaalihuoltoon huolimatta unionin eläkejärjestelmässä saamistaan oikeuksista, jotka voidaan siirtää toiseen järjestelmään. Tästä seuraa, että henkilöstösääntöjen liitteessä VIII olevan 12 artiklan 2 kohdan suppea tulkinta edellyttää, että tällaiseen kansalliseen tai yksityiseen eläkejärjestelmään suoritetuilla maksuilla on pystyttävä sellaisinaan tarjoamaan asianomaiselle työntekijälle riittävä turva eläkeiässä ja taattava hänelle vanhuuseläke, joka sulkee pois turvautumisen jäsenvaltioiden sosiaalihuoltoon.
Tässä yhteydessä unionin yleinen tuomioistuin täsmensi, että sen määrittämiseksi, ovatko kyseiset maksut omiaan takaamaan vanhuuseläkkeen, joka sulkee pois turvautumisen jäsenvaltioiden sosiaaliturvaan, on suoritettava tapauskohtainen arviointi. Tämä arviointi edellyttää, että huomioon otetaan käsiteltävälle tapaukselle ominaiset merkitykselliset tosiseikat, kuten muun muassa kyseessä olevan eläkevakuutuksen luonne, niiden maksujen määrä, jotka asianomainen työntekijä on suorittanut tällä perusteella palvelukseen tultuaan, tai kohtuudella ennakoitavissa olevat tulot, jotka voidaan tuottaa näillä maksuilla ja saada eläkeiässä.
Käsiteltävässä asiassa unionin yleinen tuomioistuin päätteli, että kantajan yksityiselle vakuutusyhtiölle palvelukseen tultuaan suorittamat 14200 euron suuruiset maksut eivät selvästi olleet omiaan takaamaan hänelle tyydyttävää vanhuuseläkettä, joka sulkee pois turvautumisen jäsenvaltioiden sosiaalihuoltoon. Niiden maksujen osalta, jotka oli suoritettu kantajan saman yksityisen vakuutusyhtiön kanssa tekemän toisen sopimuksen nojalla, unionin yleinen tuomioistuin vahvisti, ettei komissio voi ottaa niitä huomioon, koska niitä ei ollut suoritettu hänen tultuaan palvelukseen, kuten henkilöstösääntöjen liitteessä VIII olevan 12 artiklan 2 kohdassa edellytetään.
Näin ollen hylättyään myös muut kantajan esittämät kanneperusteet, jotka koskivat yhdenvertaisen kohtelun ja syrjintäkiellon periaatteen sekä luottamuksensuojan ja hyvän hallinnon periaatteen loukkaamista ja huolenpitovelvollisuuden laiminlyöntiä, unionin yleinen tuomioistuin hylkäsi kanteen kokonaisuudessaan.