62020CO0456
UZNESENIE SÚDNEHO DVORA (desiata komora)
zo 16. júna 2021 (
*1
)
„Odvolanie – Článok 181 Rokovacieho poriadku Súdneho dvora – Hospodárska a menová politika – Nariadenie (EÚ) č. 1024/2013 – Článok 18 ods. 1 – Prudenciálny dohľad nad úverovými inštitúciami – Osobitné úlohy, ktorými sa poveruje Európska centrálna banka (ECB) – Uloženie administratívnej peňažnej sankcie za porušenie prudenciálnych požiadaviek – Nariadenie (EÚ) č. 575/2013 – Článok 26 ods. 3 – Požiadavky na vlastné zdroje – Kapitálové nástroje – Emisie kmeňových akcií – Klasifikácia ako položiek vlastného kapitálu Tier 1 (CET 1) – Neexistencia predchádzajúceho povolenia príslušného orgánu – Porušenie z nedbanlivosti“
V spojených veciach C‑456/20 P až C‑458/20 P,
ktorých predmetom sú tri odvolania podľa článku 56 Štatútu Súdneho dvora Európskej únie, podané 21. septembra 2020,
Crédit agricole SA, so sídlom v Montrouge (Francúzsko) (C‑456/20 P),
Crédit agricole Corporate and Investment Bank, so sídlom v Montrouge (Francúzsko) (C‑457/20 P),
CA Consumer Finance, so sídlom v Massy (Francúzsko) (C‑458/20 P),
odvolateľky,
v zastúpení: A. Champsaur a A. Delors, avocats,
ďalší účastník konania:
Európska centrálna banka (ECB), v zastúpení: C. Hernández Saseta, A. Pizzolla a D. Segoin, splnomocnení zástupcovia,
žalovaná v prvostupňovom konaní,
SÚDNY DVOR (desiata komora),
v zložení: predseda desiatej komory M. Ilešič, predseda piatej komory E. Regan (spravodajca) a sudca I. Jarukaitis,
generálna advokátka: J. Kokott,
tajomník: A. Calot Escobar,
so zreteľom na rozhodnutie prijaté po vypočutí generálnej advokátky, že vo veci sa rozhodne odôvodneným uznesením v súlade s článkom 181 Rokovacieho poriadku Súdneho dvora,
vydal toto
Uznesenie
1
Svojimi odvolaniami sa Crédit Agricole SA (C‑456/20 P), Crédit Agricole Corporate and Investment Bank (C‑457/20 P) a CA Consumer Finance (C‑458/20 P) domáhajú v uvedenom poradí zrušenia rozsudkov Všeobecného súdu Európskej únie z 8. júla 2020, Crédit Agricole/ECB (T‑576/18, ďalej len „prvý napadnutý rozsudok“, EU:T:2020:304), Crédit agricole Corporate and Investment Bank/ECB (T‑577/18, ďalej len „druhý napadnutý rozsudok“, neuverejnený, EU:T:2020:305) a CA Consumer Finance/ECB (T‑578/18, ďalej len „tretí napadnutý rozsudok“, neuverejnený, EU:T:2020:306) (spoločne ďalej len „napadnuté rozsudky“), ktorými uvedený súd zamietol ich žaloby o neplatnosť rozhodnutí Európskej centrálnej banky (ECB) ECB/SSM/2018‑FRCAG‑75, ECB/SSM/2018‑FRCAG‑76 a ECB/SSM/2018‑FRCAG‑77 zo 16. júla 2018 (ďalej len „sporné rozhodnutia“) prijatých na základe článku 18 ods. 1 nariadenia Rady (EÚ) č. 1024/2013 z 15. októbra 2013, ktorým sa Európska centrálna banka poveruje osobitnými úlohami, pokiaľ ide o politiky týkajúce sa prudenciálneho dohľadu nad úverovými inštitúciami (Ú. v. EÚ L 287, 2013, s. 63), ktorými sa odvolateľkám ukladá v uvedenom poradí administratívna peňažná sankcia vo výške 4300000 eur, 300000 eur a 200000 eur za opakované porušenie požiadaviek na vlastné zdroje stanovených v článku 26 ods. 3 nariadenia Európskeho parlamentu a Rady (EÚ) č. 575/2013 z 26. júna 2013 o prudenciálnych požiadavkách na úverové inštitúcie a investičné spoločnosti a o zmene nariadenia (EÚ) č. 648/2012 (Ú. v. EÚ L 176, 2013, s. 1).
Právny rámec
Nariadenie č. 575/2013
2
Článok 26 nariadenia (EÚ) č. 575/2013 v znení platnom pred nadobudnutím účinnosti nariadenia Európskeho parlamentu a Rady (EÚ) 2019/876 z 20. mája 2019 (Ú. v. EÚ L 150, 2019, s. 1) (ďalej len „nariadenie č. 575/2013“), nazvaný „Položky vlastného kapitálu Tier 1“, ktorý sa nachádza v druhej časti vzťahujúcej sa na „Vlastné zdroje“, hlave I, nazvanej „Prvky hlavných zdrojov“, kapitole 2, nazvanej „Vlastný kapitál Tier 1“, v odseku 3 stanovil:
„Príslušné orgány posúdia, či emisie nástrojov vlastného kapitálu Tier 1 spĺňajú kritériá stanovené v článku 28, prípadne v článku 29. Pokiaľ ide o emisie po 28. júni 2013, inštitúcie klasifikujú nástroje kapitálu ako nástroje vlastného kapitálu Tier 1 len po udelení povolenia príslušnými orgánmi, ktoré môžu konzultovať [Európsky orgán pre bankovníctvo (EBA)].
V prípade kapitálových nástrojov, ktoré nie sú štátnou pomocou a ktoré príslušný orgán schválil ako prípustné na klasifikáciu ako nástroje vlastného kapitálu Tier 1, pričom je však podľa názoru EBA posúdenie splnenia kritérií podľa článku 28, prípadne v článku 29 z vecného hľadiska zložité, príslušné orgány zdôvodnia svoj postup EBA.
EBA na základe informácií od každého príslušného orgánu vypracúva, spravuje a uverejňuje zoznam všetkých foriem kapitálového nástroja v každom členskom štáte, ktoré sa kvalifikujú ako nástroje vlastného kapitálu Tier 1. EBA vypracuje a prvýkrát zverejní tento zoznam do 1. februára 2015.
…“
3
Článok 26 nariadenia (EÚ) č. 575/2013, zmenený nariadením 2019/876 (ďalej len „zmenené nariadenie č. 575/2013“), ktorý sa uplatňuje od 27. júna 2019, v odseku 3 stanovuje:
„Príslušné orgány posúdia, či emisie kapitálových nástrojov spĺňajú kritériá stanovené v článku 28 alebo prípadne v článku 29. Inštitúcie klasifikujú emisie kapitálových nástrojov ako nástroje vlastného kapitálu Tier 1 len po udelení povolenia príslušnými orgánmi.
Odchylne od prvého pododseku inštitúcie môžu ako nástroje vlastného kapitálu Tier 1 klasifikovať následné emisie vo forme nástrojov vlastného kapitálu Tier 1, pre ktoré už získali povolenie, za predpokladu, že sú splnené obidve tieto podmienky:
a)
ustanovenia, ktorými sa upravujú tieto následné emisie sú v podstate rovnaké ako ustanovenia, ktorými sa upravujú takéto emisie, pre ktoré už inštitúcie získali povolenie;
b)
inštitúcie oznámili takéto následné emisie príslušným orgánom v dostatočnom časovom predstihu pred ich klasifikáciou ako nástroje vlastného kapitálu Tier 1.
Príslušné orgány konzultujú s EBA pred udelením povolenia pre nové formy kapitálových nástrojov, ktoré sa majú klasifikovať ako nástroje vlastného kapitálu Tier 1. Príslušné orgány náležite zohľadnia stanovisko EBA, a v prípade, že sa rozhodnú odchýliť sa od neho, do troch mesiacov odo dňa doručenia stanoviska EBA zašlú EBA písomné oznámenie, v ktorom vymedzia dôvody odklonu od príslušného stanoviska. Tento pododsek sa neuplatňuje na kapitálové nástroje uvedené v článku 31.
EBA na základe informácií zhromaždených od príslušných orgánov vypracúva, vedie a uverejňuje zoznam všetkých foriem kapitálových nástrojov v každom členskom štáte, ktoré sa kvalifikujú ako nástroje vlastného kapitálu Tier 1. V súlade s článkom 35 nariadenia [Európskeho parlamentu a Rady] (EÚ) č. 1093/2010 [z 24. novembra 2010, ktorým sa zriaďuje Európsky orgán dohľadu (Európsky orgán pre bankovníctvo) a ktorým sa mení a dopĺňa rozhodnutie č. 716/2009/ES a zrušuje rozhodnutie Komisie 2009/78/ES (Ú. v. EÚ L 331, 2010, s. 12)] môže EBA zhromažďovať akékoľvek informácie v súvislosti s nástrojmi vlastného kapitálu Tier 1, ktoré považuje za potrebné na zistenie súladu s kritériami stanovenými v článku 28, alebo prípadne v článku 29 tohto nariadenia a na účely vedenia a aktualizácie zoznamu uvedeného v tomto pododseku.
…“
Nariadenie č. 1024/2013
4
Kapitola III tohto nariadenia, nazvaná „Právomoci ECB“, obsahuje okrem iného oddiel 2 týkajúci sa „osobitných právomocí v oblasti dohľadu“, ktorý obsahuje články 14 až 18 tohto nariadenia. Článok 18 uvedeného nariadenia, nazvaný „Administratívne sankcie“, stanovuje:
„1.   Na účely vykonávania úloh, ktorými sa ECB poveruje týmto nariadením, v prípade, že úverové inštitúcie, finančné holdingové spoločnosti alebo zmiešané finančné holdingové spoločnosti zámerne alebo z nedbanlivosti porušia požiadavku podľa príslušných priamo uplatniteľných aktov práva Únie, v súvislosti s ktorou majú príslušné orgány k dispozícii administratívne peňažné sankcie podľa príslušného práva Únie, môže ECB uložiť administratívne peňažné sankcie vo výške maximálne dvojnásobku ziskov, ktoré sa dosiahli, alebo strát, ktorým sa zabránilo, a to v oboch prípadoch v dôsledku porušenia, v prípade, že tieto zisky alebo straty možno určiť, alebo vo výške maximálne 10 % celkového ročného obratu, ako sa vymedzuje v príslušnom práve Únie, právnickej osoby za predošlý hospodársky rok, alebo iné peňažné sankcie ustanovené v príslušnom práve Únie.
…
3.   Uplatnené sankcie sú účinné, primerané a odradzujúce. …
…“
Skutkové okolnosti sporu
5
ECB spornými rozhodnutiami uložila každej z odvolateliek, úverovej inštitúcii podliehajúcej jej priamemu prudenciálnemu dohľadu, administratívnu peňažnú sankciu podľa článku 18 ods. 1 nariadenia č. 1024/2013 za to, že prinajmenšom z nedbanlivosti sa dopustila porušenia článku 26 ods. 3 nariadenia č. 575/2013 tým, že zaradila kapitálové nástroje vyplývajúce z niekoľkých emisií kmeňových akcií (ďalej len „sporné emisie“) do svojich nástrojov vlastného kapitálu Tier 1 (ďalej len „nástroje CET 1“) bez predchádzajúceho povolenia príslušného orgánu.
6
ECB v tejto súvislosti predovšetkým odmietla argumentáciu odvolateliek založenú na tom, že tieto kmeňové akcie sa nachádzajú na zozname, ktorý uverejňuje EBA podľa článku 26 ods. 3 tretieho pododseku (ďalej len „zoznam uverejnený EBA“). V podstate sa domnievala, že zaradenie nástroja do tohto zoznamu nezbavuje úverovú inštitúciu povinnosti vopred získať povolenie od príslušného orgánu podľa článku 26 ods. 3 prvého pododseku.
Konanie na Všeobecnom súde a napadnuté rozsudky
7
Návrhmi podanými do kancelárie Všeobecného súdu 25. septembra 2018 každá z odvolateliek podala žalobu o neplatnosť sporného rozhodnutia, ktoré sa jej týkalo.
8
Na podporu svojich žalôb odvolateľky uviedli dva žalobné dôvody. Prvý žalobný dôvod, ktorý bol predložený ako dôvod založený na prekročení právomoci, pozostával z troch častí. Prvá časť bola založená na porušení článku 26 ods. 3 nariadenia č. 575/2013. Druhá časť bola založená na porušení článku 18 ods. 1 nariadenia č. 1024/2013 a zásady právnej istoty. Tretia časť sa týkala primeranosti administratívnej peňažnej sankcie, ktorá bola uložená odvolateľkám. Druhý žalobný dôvod sa týkal porušenia práva byť vypočutý.
9
Všeobecný súd napadnutými rozsudkami tieto žalobné dôvody zamietol, keďže smerovali k spochybneniu zákonnosti sporných rozhodnutí v rozsahu, v akom sa v nich konštatovalo porušenie článku 26 ods. 3 nariadenia č. 575/2013 zo strany odvolateliek.
10
Naproti tomu Všeobecný súd, ktorý najprv a bez návrhu preskúmal splnenie povinnosti odôvodnenia vo vzťahu k administratívnym peňažným sankciám uloženým na základe článku 18 ods. 1 nariadenia č. 1024/2013, rozhodol konkrétne v bodoch 144 a 156 prvého napadnutého rozsudku, v bodoch 127 a 139 druhého napadnutého rozsudku a v bodoch 130 a 141 tretieho napadnutého rozsudku, že uvedené rozhodnutia sú v tomto rozsahu nedostatočne odôvodnené, a to v podstate preto, lebo v nich chýbajú konkrétne informácie o metodike použitej na stanovenie výšky týchto sankcií. Všeobecný súd na základe toho usúdil, že sankcie sa musia zrušiť a že k tvrdeniam odvolateliek, založeným najmä na tom, že tieto sankcie sú v rozpore so zásadami právnej istoty a proporcionality, nie je potrebné sa vyjadriť.
11
Všeobecný súd v bode 157 prvého napadnutého rozsudku, v bode 140 druhého napadnutého rozsudku a v bode 142 tretieho napadnutého rozsudku dospel k záveru, že posúdenia ECB týkajúce sa výšky administratívnych peňažných sankcií možno oddeliť od zvyšnej časti sporných rozhodnutí, a preto jednak v bode 1 výroku týchto rozsudkov zrušil tieto sporné rozhodnutia v rozsahu, v akom odvolateľkám ukladali takúto sankciu, a jednak v bode 2 tohto výroku žaloby v zostávajúcej časti zamietol.
Návrhy účastníkov konania a konanie na Súdnom dvore
12
Každá z odvolateliek vo svojom odvolaní navrhuje, aby Súdny dvor:
–
zrušil bod 2 výroku toho z napadnutých rozsudkov, ktorý sa jej týka,
–
vyhovel jej žalobe predloženej na prvom stupni a
–
uložil ECB povinnosť nahradiť všetky trovy konania.
13
ECB navrhuje odvolania zamietnuť a uložiť odvolateľkám povinnosť nahradiť trovy konania.
14
Rozhodnutím predsedu Súdneho dvora z 30. októbra 2020 boli veci C‑456/20 P až C‑458/20 P spojené na účely písomnej a ústnej časti konania, ako aj rozsudku.
O odvolaniach
15
Podľa článku 181 Rokovacieho poriadku Súdneho dvora platí, že ak je odvolanie alebo vzájomné odvolanie čiastočne alebo úplne zjavne neprípustné alebo zjavne nedôvodné, Súdny dvor ho môže odôvodneným uznesením na návrh sudcu spravodajcu po vypočutí generálneho advokáta kedykoľvek čiastočne alebo úplne zamietnuť.
16
Toto ustanovenie sa v rámci prejednávaných odvolaní musí uplatniť.
O prvom odvolacom dôvode vo veci C‑456/20 P
O prvej časti
– Argumentácia účastníkov konania
17
V prvej časti svojho prvého odvolacieho dôvodu Crédit Agricole tvrdí, že Všeobecný súd sa tým, že konštatoval, že sa dopustila porušenia vo vzťahu k druhému štvrťroku 2016 pri prvých dvoch sporných emisiách uskutočnených 23. júna a 12. novembra 2015, dopustil nesprávneho právneho posúdenia vzhľadom na výklad článku 26 ods. 3 nariadenia č. 575/2013, ktorý sám použil v bodoch 41 až 63 prvého napadnutého rozsudku a podľa ktorého úverová inštitúcia môže zaradiť kapitálový nástroj medzi nástroje CET 1, ak na to vopred získala povolenie od príslušného orgánu.
18
Dňa 26. júla 2016 Crédit Agricole totiž získala od ECB povolenie klasifikovať dve sporné emisie ako nástroje CET 1. Tieto emisie, ktoré boli takto klasifikované 30. júna 2016 v jej štvrťročnom konsolidovanom výkaze o vlastných zdrojoch a kapitálových požiadavkách, ako aj v jej informačnej publikácii v rámci tretieho piliera, boli oznámené ECB a uverejnené 12. augusta 2016. Nemožno jej teda vytýkať žiadne porušenie.
19
ECB tvrdí, že táto argumentácia je neúčinná a v každom prípade nedôvodná.
– Posúdenie Súdnym dvorom
20
Z článku 256 ods. 1 druhého pododseku ZFEÚ, článku 58 prvého odseku Štatútu Súdneho dvora Európskej únie a článku 168 ods. 1 písm. d) Rokovacieho poriadku Súdneho dvora vyplýva, že odvolanie musí presne označovať napádané časti rozsudku, ktorého zrušenie sa navrhuje, ako aj právne tvrdenia, ktoré osobitným spôsobom podporujú tento návrh, inak sú odvolanie alebo predmetný odvolací dôvod neprípustné (rozsudok z 2. marca 2021, Komisia/Taliansko a i., C‑425/19 P, EU:C:2021:154, bod 55 a citovaná judikatúra).
21
V prejednávanej veci treba uviesť, že Všeobecný súd v bode 92 prvého napadnutého rozsudku konštatoval, že tri sporné emisie boli 30. júna 2016 klasifikované ako nástroje CET 1 za druhý štvrťrok 2016, teda ešte predtým, ako ECB 26. júla 2016 takúto klasifikáciu povolila.
22
Touto argumentáciou na podporu prvej časti prvého odvolacieho dôvodu pritom Crédit Agricole, ktorá výslovne uvádza, že k tomuto zaradeniu došlo 30. júna 2016, naznačuje, že relevantným dátumom na určenie, či porušila povinnosť vopred získať povolenie podľa článku 26 ods. 3 nariadenia č. 575/2013, nie je 30. jún 2016, ale 12. august 2016, ktorý zodpovedá dňu oznámenia tohto zaradenia ECB a dňu uverejnenia tohto zaradenia.
23
Treba však konštatovať, že Crédit Agricole nijako nevysvetľuje, v čom sa Všeobecný súd v tomto ohľade dopustil nesprávneho právneho posúdenia, keď v bode 92 prvého napadnutého rozsudku vychádzal pri konštatovaní existencie porušenia tohto ustanovenia z dátumu 30. júna 2016.
24
V dôsledku toho treba prvú časť prvého odvolacieho dôvodu vo veci C‑456/20 P zamietnuť ako zjavne neprípustnú.
O druhej časti
– Argumentácia účastníkov konania
25
V druhej časti prvého odvolacieho dôvodu Crédit Agricole tvrdí, že Všeobecný súd sa tým, že konštatoval, že sa dopustila porušenia vo vzťahu k druhému štvrťroku 2016, dopustil nesprávneho právneho posúdenia spočívajúceho v porušení zásady retroaktívneho uplatnenia miernejšieho ustanovenia trestného zákona, zakotvenej v článku 49 ods. 1 tretej vete Charty základných práv Európskej únie, ako aj judikatúry Súdneho dvora a Európskeho súdu pre ľudské práva, keďže pri konštatovaní porušenia v súvislosti s treťou spornou emisiou, uskutočnenou 21. júna 2016, nezohľadnil článok 26 ods. 3 nariadenia č. 575/2013 v znení zmien. Toto novelizované ustanovenie je totiž miernejším ustanovením trestného zákona, lebo stanovuje, že pri dodržaní určitých podmienok následné emisie upravené rovnakými ustanoveniami ako emisie, ktoré už boli povolené, už nepodliehajú predchádzajúcemu povoleniu, ale iba oznámeniu.
26
V prejednávanej veci však tretia sporná emisia spĺňa podľa názoru Crédit Agricole podmienky stanovené v článku 26 ods. 3 nariadenia č. 575/2013 v znení zmien, keďže je upravená rovnakými ustanoveniami ako prvé dve sporné emisie, pre ktoré bolo povolenie na ich klasifikáciu ako nástrojov CET 1 udelené 26. júla 2016, a podmienky tejto tretej emisie boli ECB oznámené 22. júna 2016, t. j. takmer dva mesiace pred zaradením tejto emisie medzi nástroje CET 1, teda 12. augusta 2016.
27
V tejto súvislosti Všeobecný súd v bode 72 prvého napadnutého rozsudku nesprávne rozhodol, že zásada retroaktívneho uplatnenia miernejšieho ustanovenia trestného zákona nie je relevantná na preskúmanie zákonnosti aktu, ktorý bol prijatý pred zmenou právneho rámca. Z judikatúry Európskeho súdu pre ľudské práva totiž vyplýva, že ak sa trestný zákon platný v čase spáchania trestného činu a neskoršie trestné zákony prijaté pred vyhlásením konečného rozsudku líšia, súd musí uplatniť ten, ktorého ustanovenia sú pre obžalovaného priaznivejšie (ESĽP, 18. júla 2013, Maktouf a Damjanović v. Bosna a Hercegovina, ECHR:2013:0718JUD 000231208, bod 65). Keďže sankcia nebola v štádiu konania pred Všeobecným súdom konečná, Všeobecný súd bol povinný zohľadniť uvedenú zmenu, lebo mala za následok zánik protiprávnej povahy vytýkaných skutkov, ktoré sa týkali tretej spornej emisie, a teda bránila uloženiu sankcie.
28
ECB sa domnieva, že táto argumentácia je úplne nedôvodná.
– Posúdenie Súdnym dvorom
29
Treba pripomenúť, ako to urobil Všeobecný súd v bodoch 69 a 70 prvého napadnutého rozsudku, že zásada retroaktívneho uplatnenia miernejšieho ustanovenia trestného zákona predstavuje všeobecnú zásadu práva Únie (pozri v tomto zmysle rozsudok z 11. marca 2008, Jager, C‑420/06, EU:C:2008:152, bod 59 a citovanú judikatúru), ktorá je teraz zakotvená v článku 49 ods. 1 tretej vete Charty (pozri v tomto zmysle rozsudok zo 7. augusta 2018, Clergeau a i., C‑115/17, EU:C:2018:651, bod 26 a citovanú judikatúru).
30
V prejednávanej veci je nesporné, že v čase, keď Crédit Agricole klasifikovala tretiu spornú emisiu ako nástroj CET 1, nemala na to udelené predchádzajúce povolenie príslušného orgánu v zmysle článku 26 ods. 3 nariadenia č. 575/2013 platného v čase skutkových okolností, a síce osobitné predchádzajúce povolenie na klasifikáciu tejto tretej emisie ako takej, keďže toto povolenie jej bolo udelené neskôr, 29. augusta 2016, takže ECB správne usúdila, že sa táto odvolateľka dopustila porušenia uvedeného ustanovenia.
31
Je však pravda, ako napokon konštatoval Všeobecný súd v bode 67 prvého napadnutého rozsudku, že článok 26 ods. 3 nariadenia č. 575/2013 bol normotvorcom Únie zmenený v priebehu konania na prvom stupni.
32
Článok 26 ods. 3 druhý pododsek nariadenia č. 575/2013 v znení zmien v súčasnosti totiž stanovuje, že odchylne od pravidla uvedeného v prvom pododseku tohto ustanovenia, ktoré stanovuje zásadu, že úverové inštitúcie musia vopred získať povolenie na to, aby mohli emisie kapitálových nástrojov klasifikovať ako nástroje CET 1, môžu tieto inštitúcie klasifikovať ako také následné emisie vo forme nástrojov CET 1, pre ktoré už získali povolenie, za predpokladu, že jednak ustanovenia, ktorými sa upravujú tieto následné emisie, sú v podstate rovnaké ako ustanovenia, ktorými sa upravujú takéto emisie, pre ktoré už inštitúcie získali povolenie, a že jednak tieto inštitúcie oznámili takéto následné emisie príslušným orgánom v dostatočnom časovom predstihu pred ich klasifikáciou ako nástroje CET 1.
33
V tejto súvislosti treba konštatovať, že Crédit Agricole v argumentácii na podporu druhej časti svojho prvého odvolacieho dôvodu vychádza z nesprávneho predpokladu, a to konkrétne, že v súlade s týmto novým ustanovením už získala povolenie klasifikovať prvé dve sporné emisie ako nástroje CET 1 v čase, keď bola tretia sporná emisia podľa nej klasifikovaná ako taká 12. augusta 2016.
34
Tento predpoklad, ktorý odporuje vlastným tvrdeniam Crédit Agricole uvedeným na podporu prvej časti jej prvého odvolacieho dôvodu, ako vyplývajú z bodu 18 tohto uznesenia, a ktorý sa týka dátumu poslednej uvedenej klasifikácie, sa totiž z rovnakých dôvodov, ako sú dôvody uvedené v bodoch 21 až 24 tohto uznesenia, musí vylúčiť, lebo táto odvolateľka v rámci tejto časti odvolacieho dôvodu ani nevysvetľuje, v čom sa Všeobecný súd dopustil nesprávneho právneho posúdenia, keď v bode 92 prvého napadnutého rozsudku konštatoval, že pokiaľ ide o druhý štvrťrok 2016, k uvedenej klasifikácii došlo 30. júna 2016.
35
Pritom je nesporné, že k uvedenému dňu Crédit Agricole nezískala povolenie klasifikovať prvé dve sporné emisie ako nástroje CET 1 a že jej toto povolenie bolo udelené neskôr, t. j. 26. júla 2016.
36
Zdá sa teda, že Crédit Agricole si v každom prípade nesplnila povinnosť získať predchádzajúce povolenie stanovenú tak v článku 26 ods. 3 nariadenia č. 575/2013, uplatniteľnom v čase skutkových okolností, ako aj v článku 26 ods. 3 nariadenia č. 575/2013 v znení zmien, ktoré nadobudlo účinnosť v priebehu konania pred Všeobecným súdom, čím nezvratne spôsobila neplatnosť kvalifikácie všetkých sporných emisií bez ohľadu na ustanovenie uplatniteľné ratione temporis.
37
Druhá časť prvého odvolacieho dôvodu vo veci C‑456/20 P sa preto musí zamietnuť ako zjavne nedôvodná, a následne sa musí zamietnuť prvý odvolací dôvod v celom rozsahu.
O druhom odvolacom dôvode vo veci C‑456/20 P, ako aj o prvých odvolacích dôvodoch vo veciach C‑457/20 P a C‑458/20 P
O prvej časti
– Argumentácia účastníkov konania
38
V prvej časti týchto odvolacích dôvodov odvolateľky tvrdia, že Všeobecný súd sa dopustil nesprávneho právneho posúdenia a porušil povinnosť odôvodnenia v bodoch 119, 121 a 122 prvého napadnutého rozsudku, v bodoch 102, 104 a 105 druhého napadnutého rozsudku a v bodoch 106, 108 a 109 tretieho napadnutého rozsudku tým, že sa nevyjadril k žalobnému dôvodu založenému na porušení zásady právnej istoty zo strany ECB, a to s odôvodnením, že sa potrebuje vopred oboznámiť s odôvodnením sporných rozhodnutí, a teda preskúmať, či sú dostatočne odôvodnené. Dodržiavanie tejto zásady je totiž podľa odvolateliek nezávislé od dodržiavania povinnosti odôvodnenia, keďže uvedená zásada si vyžaduje len existenciu jasného právneho základu na uloženie sankcie. V tejto súvislosti nie je potrebné oboznámiť sa s dôvodmi, ktoré viedli ECB k prijatiu tejto sankcie a stanoveniu jej výšky.
39
ECB sa domnieva, že táto argumentácia nie je dôvodná.
– Posúdenie Súdnym dvorom
40
Treba uviesť, že ako už bolo uvedené v bodoch 10 a 11 tohto uznesenia, Všeobecný súd zrušil sporné rozhodnutia z dôvodu nedostatočného odôvodnenia v rozsahu, v akom sa týmito rozhodnutiami uložila každej z odvolateliek administratívna peňažná sankcia.
41
Za týchto podmienok treba konštatovať, že Všeobecný súd v bode 156 prvého napadnutého rozsudku, v bode 139 druhého napadnutého rozsudku a v bode 141 tretieho napadnutého rozsudku správne usúdil, že už nie je potrebné skúmať ostatné tvrdenia uvádzané odvolateľkami vrátane tvrdenia založeného na porušení zásady právnej istoty.
42
Je totiž nesporné, že toto tvrdenie, ako vyplýva z bodu 119 prvého napadnutého rozsudku, bodu 102 druhého napadnutého rozsudku a bodu 106 tretieho napadnutého rozsudku, uviedli odvolateľky iba s cieľom spochybniť zákonnosť výšky administratívnych peňažných sankcií uložených zo strany ECB v sporných rozhodnutiach.
43
Vzhľadom na to, že Všeobecný súd zrušil tieto rozhodnutia z dôvodu nedostatočného odôvodnenia v rozsahu, v akom ukladajú takéto sankcie, už nemohlo mať prípadné porušenie zásady právnej istoty nijaký vplyv na rozsah zrušenia uvedených rozhodnutí Všeobecným súdom, keďže tvrdenie založené na porušení tejto zásady sa tým stalo neúčinné. Z toho vyplýva, že Všeobecný súd už nebol povinný vyjadriť sa k žalobnému dôvodu založenému na porušení uvedenej zásady zo strany ECB.
44
V dôsledku toho sa prvá časť druhého odvolacieho dôvodu vo veci C‑456/20 P, ako aj prvá časť prvých odvolacích dôvodov vo veciach C‑457/20 P a C‑458/20 P musia zamietnuť ako zjavne nedôvodné.
O druhej časti
– Argumentácia účastníkov konania
45
V druhej časti uvedených odvolacích dôvodov odvolateľky tvrdia, že Všeobecný súd porušil zásadu právnej istoty. Všeobecný súd totiž v bodoch 47, 49, 88, 89, 94 a 95 prvého napadnutého rozsudku a v bodoch 44, 74, 75, 81 a 72 druhého a tretieho napadnutého rozsudku uznal nejednoznačnú povahu článku 26 ods. 3 nariadenia č. 575/2013. Na túto nejasnosť údajne upozornil aj EBA v stanovisku, ktoré uverejnil na svojej internetovej stránke 23. mája 2017 v súvislosti s preskúmaním uvedeného nariadenia. Normotvorca Únie preto usúdil, že je potrebné tento článok 26 ods. 3 zmeniť.
46
Podľa judikatúry Súdneho dvora, ako vyplýva najmä z rozsudku z 12. decembra 1990, Vandemoortele/Komisia (C‑172/89, EU:C:1990:457, bod 9), je však možné uložiť sankciu, hoci netrestnej povahy, len vtedy, ak má jasný a jednoznačný právny základ. Keďže článok 26 ods. 3 nariadenia č. 575/2013 nepredstavoval jasný a jednoznačný právny základ, ECB nemohla konštatovať existenciu porušenia tohto ustanovenia bez toho, aby porušila zásadu právnej istoty. Sporné rozhodnutia sa teda z tohto dôvodu musia zrušiť.
47
ECB sa domnieva, že táto argumentácia je nedôvodná.
– Posúdenie Súdnym dvorom
48
Pokiaľ ide o argumentáciu odvolateliek uvedenú na podporu druhej časti týchto odvolacích dôvodov, v ktorej vytýkajú ECB, že porušila zásadu právnej istoty tým, že v sporných rozhodnutiach konštatovala porušenie článku 26 ods. 3 nariadenia č. 575/2013, a to i napriek nejednoznačnej povahe tohto právneho základu, treba pripomenúť, že v súlade s judikatúrou uvedenou v bode 20 tohto uznesenia musí odvolací dôvod, ak nemá byť neprípustný, smerovať k zrušeniu rozsudku, ktorého zrušenie sa navrhuje, a nie rozhodnutia napadnutého na prvom stupni, pričom musí obsahovať argumentáciu osobitne smerujúcu k označeniu právnych vád, ktorými je tento rozsudok údajne poznačený.
49
Podľa ustálenej judikatúry Súdneho dvora teda platí, že odvolací dôvod, v ktorom sú iba zopakované žalobné dôvody a tvrdenia, ktoré už boli uvedené pred Všeobecným súdom, v skutočnosti predstavuje návrh na opätovné posúdenie žaloby podanej na Všeobecný súd, čo nepatrí do právomoci Súdneho dvora v rámci odvolacieho konania (pozri v tomto zmysle rozsudok z 22. septembra 2020, Rakúsko/Komisia, C‑594/18 P, EU:C:2020:742, bod 91 a citovanú judikatúru).
50
Z toho vyplýva, že táto argumentácia v rozsahu, v akom odvolateľky vytýkajú ECB, že porušila zásadu právnej istoty tým, že v sporných rozhodnutiach konštatovala porušenie článku 26 ods. 3 nariadenia č. 575/2013, nie je v štádiu konania o týchto odvolaniach prípustná.
51
Pokiaľ ide o zostávajúcu časť tejto argumentácie, a to v rozsahu, v akom odvolateľky vytýkajú Všeobecnému súdu v rámci tej istej časti, že sám porušil zásadu právnej istoty, keď zamietol ich tvrdenia spochybňujúce konštatovanie porušenia článku 26 ods. 3 nariadenia č. 575/2013, ku ktorému dospela ECB, treba uviesť, že ich kritika vychádza v celom rozsahu z predpokladu, že Všeobecný súd v bodoch napadnutých rozsudkov spomenutých v bode 45 tohto uznesenia uznal, že toto ustanovenie má nejednoznačnú povahu.
52
Tento predpoklad je však nesprávny.
53
Predovšetkým na rozdiel od toho, čo tvrdia odvolateľky, Všeobecný súd v bode 47 prvého napadnutého rozsudku, ako aj v bode 44 druhého a tretieho napadnutého rozsudku vôbec nekonštatoval, že článok 26 ods. 3 nariadenia č. 575/2013 je nejednoznačný, ale v týchto bodoch sa obmedzil na to, že v rámci úvodnej poznámky k výkladu tohto ustanovenia uviedol, že spôsoby vyjadrenia povolenia príslušného orgánu, ktoré je v tomto ustanovení uvedené na to, aby úverová inštitúcia mohla klasifikovať svoje kapitálové nástroje ako nástroje CET 1, nemožno odvodiť iba zo znenia uvedeného ustanovenia.
54
Všeobecný súd, ktorý vychádzal z ustálenej judikatúry Súdneho dvora uvedenej v bode 45 prvého napadnutého rozsudku, ako aj v bode 42 druhého a tretieho napadnutého rozsudku, podľa ktorej sa pri výklade ustanovenia práva Únie musia zohľadniť nielen jeho znenie, ale aj jeho kontext a ciele sledované právnou úpravou, ktorej je súčasťou, dospel na základe kontextuálneho a teleologického výkladu článku 26 ods. 3 nariadenia č. 575/2013, ktorý podal v bodoch 51 až 60 prvého napadnutého rozsudku a v bodoch 48 až 57 druhého a tretieho napadnutého rozsudku, k záveru, že toto ustanovenie vyžaduje udelenie predchádzajúceho povolenia týmto orgánom, a teda nie všeobecného povolenia pre kategóriu kapitálových nástrojov, ako tvrdia odvolateľky, ale pre jednotlivé kapitálové nástroje.
55
Ďalej sa Všeobecný súd v bodoch 88 a 89 prvého napadnutého rozsudku a v bodoch 75 a 76 druhého a tretieho napadnutého rozsudku, pričom v tejto časti napadnutých rozsudkov nerozhodoval o zákonnosti porušenia článku 26 ods. 3 nariadenia č. 575/2013, ktorého sa mali dopustiť odvolateľky, ale odpovedal na tvrdenia odvolateliek založené na neexistencii nedbanlivosti v zmysle článku 18 ods. 1 nariadenia č. 1024/2013 z ich strany, vyjadril nie k zneniu článku 26 ods. 3, ale k obsahu jedného ustanovenia nachádzajúceho sa v zozname uverejnenom EBA.
56
Napokon v bodoch 94 a 95 prvého napadnutého rozsudku a v bodoch 80 a 81 druhého a tretieho napadnutého rozsudku sa Všeobecný súd obmedzil na konštatovanie, takisto v rámci odpovede na tie isté tvrdenia týkajúce sa nedbanlivostnej povahy vytýkaného porušenia, že niektoré subjekty mohli mať ťažkosti s výkladom dosahu článku 26 ods. 3 nariadenia č. 575/2013.
57
V každom prípade treba zdôrazniť, že v bodoch 89 až 92 a 95 prvého napadnutého rozsudku a v bodoch 75 až 78 a 81 druhého a tretieho napadnutého rozsudku Všeobecný súd podrobne vysvetlil – k čomu sa odvolateľky nevyjadrili – dôvody, pre ktoré okolnosti uvedené v bodoch 55 a 56 tohto uznesenia nemôžu spochybniť záver, že dôkladné preštudovanie článku 26 ods. 3 nariadenia č. 575/2013 umožňovalo odstrániť prípadné ťažkosti s výkladom, ktoré toto ustanovenie vyvoláva, a tým bod po bode vyvrátil tvrdenia, ktorými sa odvolateľky snažili preukázať, že sa nedopustili nedbanlivosti v zmysle článku 18 ods. 1 nariadenia č. 1024/2013.
58
Z toho vyplýva, že argumentácia odvolateliek je v rozsahu, v akom sa zakladá na nesprávnom výklade napadnutých rozsudkov, nedôvodná.
59
V dôsledku toho sa druhá časť druhého odvolacieho dôvodu vo veci C‑456/20 P, ako aj druhá časť prvých odvolacích dôvodov vo veciach C‑457/20 P a C‑458/20 P musia zamietnuť ako sčasti zjavne neprípustné a sčasti zjavne nedôvodné. Tieto dôvody sa teda musia zamietnuť v celom rozsahu.
O treťom odvolacom dôvode vo veci C‑456/20 P, ako aj o druhých odvolacích dôvodoch vo veciach C‑457/20 P a C‑458/20 P
Argumentácia účastníkov konania
– O treťom odvolacom dôvode vo veci C‑456/20 P, druhom odvolacom dôvode vo veci C‑457/20 P a prvej časti druhého odvolacieho dôvodu vo veci C‑458/20 P
60
Týmito odvolacími dôvodmi a tvrdeniami odvolateľky poukazujú na to, že Všeobecný súd porušil článok 18 ods. 1 nariadenia č. 1024/2013 a povinnosť odôvodnenia tým, že nepreukázal, že sa dopustili nedbanlivosti. Samotná skutočnosť, že ECB a Všeobecný súd dospeli k rozdielnemu výkladu článku 26 ods. 3 nariadenia č. 575/2013, než aký zastávajú odvolateľky, ešte neznamená, že sa dopustili nedbanlivosti. Všeobecný súd totiž v bodoch 87 až 89 a 93 až 95 prvého napadnutého rozsudku, ako aj v bodoch 73 až 75 a 79 až 81 druhého a tretieho napadnutého rozsudku pripustil, že niektoré vnútroštátne orgány a mnohé úverové inštitúcie prijali výklad tohto ustanovenia založený na oficiálnom stanovisku EBA vyjadrenom v uverejnenom dokumente. Všeobecný súd tiež uznal, že časť zoznamu uverejneného EBA môže podporiť ich výklad. Všeobecný súd navyše nepreukázal, v čom bol výklad zastávaný ECB v čase skutkových okolností predvídateľný, keď neexistovalo žiadne uverejnené stanovisko, či už správne, alebo súdne, ktoré by tento výklad podporovalo.
61
ECB sa domnieva, že táto argumentácia je nedôvodná.
– O druhej časti druhého odvolacieho dôvodu vo veci C‑458/20 P
62
V druhej časti svojho druhého odvolacieho dôvodu CA Consumer Finance vytýka Všeobecnému súdu, že porušil zásadu riadnej správy vecí verejných, keď v bode 85 tretieho napadnutého rozsudku zamietol tvrdenie, ktorým poukázala na protichodnosť požiadaviek ECB a zjavne neprimeraný charakter lehoty, v ktorej ECB posúdila oznámené skutočnosti a udelila povolenie na klasifikáciu sporných emisií ako nástrojov CET 1, s cieľom preukázať, že sa nedopustila nedbanlivosti.
63
V tejto súvislosti Všeobecný súd podľa CA Consumer Finance nesprávne usúdil, že sa táto odvolateľka mohla dovolávať neprimerane dlhej lehoty, v ktorej jej ECB odpovedala, pokiaľ by ju ECB sankcionovala za nesplnenie kapitálových požiadaviek uložených skupine Crédit Agricole k 30. júnu 2016, hoci tá istá neprimerane dlhá lehota naopak nebola relevantná na posúdenie platnosti sankcie uloženej za porušenie jej povinností podľa článku 26 ods. 3 nariadenia č. 575/2013. Podľa uvedenej odvolateľky totiž ECB nemohla uložiť požiadavku kapitálovej primeranosti a sama oddialiť jej splnenie tým, že povolenie na klasifikáciu sporných emisií ako nástrojov CET udelila až po siedmich mesiacoch, teda 4. januára 2017.
64
ECB sa domnieva, že táto argumentácia je neprípustná.
Posúdenie Súdnym dvorom
65
Treba zdôrazniť, že podľa článku 18 ods. 1 nariadenia č. 1024/2013 na účely vykonávania úloh, ktorými sa ECB poveruje týmto nariadením, v prípade, že úverové inštitúcie zámerne alebo z nedbanlivosti porušia požiadavku podľa príslušných priamo uplatniteľných aktov práva Únie, v súvislosti s ktorou majú príslušné orgány k dispozícii administratívne peňažné sankcie podľa príslušných ustanovení, môže ECB uložiť administratívne peňažné sankcie.
66
Zo samotného znenia tohto ustanovenia teda vyplýva, že „nedbanlivosť“ v zmysle tohto ustanovenia na strane úverovej inštitúcie predstavuje podmienku na uloženie administratívnej peňažnej sankcie v prípade porušenia článku 26 ods. 3 nariadenia č. 575/2013.
67
Vzhľadom na to, že Všeobecný súd napadnutými rozsudkami zrušil sporné rozhodnutia z dôvodu nedostatočného odôvodnenia, ako sa uvádza v bodoch 10 a 11 tohto uznesenia, a to v rozsahu, v akom tieto rozhodnutia ukladajú každej z navrhovateliek administratívnu peňažnú sankciu, sa za týchto podmienok zdá, že dôvody, na základe ktorých Všeobecný súd v bodoch 79 až 96 prvého napadnutého rozsudku, v bodoch 63 až 82 druhého napadnutého rozsudku a v bodoch 65 až 86 tretieho napadnutého rozsudku zamietol tvrdenia týchto odvolateliek, že nedošlo k nedbanlivosti v zmysle článku 18 ods. 1 nariadenia č. 1024/2013 na ich strane, sú v rámci jeho odôvodnenia nadbytočné.
68
Výhrady smerujúce proti príliš rozsiahlemu odôvodneniu rozsudku Všeobecného súdu však nemôžu viesť k zrušeniu tohto rozsudku, a preto musia byť zamietnuté ako neúčinné (rozsudok z 3. septembra 2020, achtung!/EUIPO, C‑214/19, neuverejnený, EU:C:2020:632, bod 39 a citovaná judikatúra).
69
V dôsledku toho sa tretí odvolací dôvod vo veci C‑456/20 P a druhé odvolacie dôvody vo veciach C‑457/20 P a C‑458/20 P musia zamietnuť ako neúčinné.
O štvrtom odvolacom dôvode vo veci C‑456/20 P, ako aj tretích odvolacích dôvodoch vo veciach C‑457/20 P a C‑458/20 P
O prvej časti
– Argumentácia účastníkov konania
70
V prvej časti týchto odvolacích dôvodov odvolateľky tvrdia, že Všeobecný súd sa dopustil nesprávneho právneho posúdenia a porušil povinnosť odôvodnenia tým, že neodpovedal na žalobný dôvod založený na porušení zásad proporcionality a rovnosti zaobchádzania zo strany ECB.
71
Všeobecný súd konkrétne v bode 122 prvého napadnutého rozsudku, ako aj v bode 109 druhého a tretieho napadnutého rozsudku nesprávne rozhodol, že na to, aby mohol rozhodnúť o žalobnom dôvode založenom na porušení zásady proporcionality, potreboval najprv preskúmať, či sú sporné rozhodnutia dostatočne odôvodnené, pokiaľ ide o určenie výšky uloženej sankcie. Otázka nedostatočného odôvodnenia výšky sankcie bola totiž nezávislá od posúdenia dodržania zásad proporcionality a rovnosti zaobchádzania, pokiaľ ide o samotnú podstatu uloženia tejto sankcie. Odvolateľky navyše zdôrazňujú, že v replike predloženej Všeobecnému súdu výslovne spochybnili samotnú skutočnosť, že im môže byť uložená administratívna peňažná sankcia, a to bez ohľadu na stanovenú výšku, keďže takáto sankcia nie je nevyhnutne potrebná na dosiahnutie cieľov stanovených v nariadení č. 575/2013 a predstavuje porušenie zásady rovnosti zaobchádzania.
72
ECB sa domnieva, že táto argumentácia je nedôvodná.
– Posúdenie Súdnym dvorom
73
Na úvod treba uviesť, že v rozsahu, v akom odvolateľky argumentáciou uvedenou na podporu prvej časti týchto dôvodov vytýkajú Všeobecnému súdu, že neodpovedal na ich tvrdenia týkajúce sa porušenia zásady rovnosti zaobchádzania, musí byť táto argumentácia zamietnutá ako úplne nedôvodná, pretože takéto tvrdenie nebolo predložené na prvom stupni. Konkrétne v rozpore s tým, čo tvrdia odvolateľky, takéto tvrdenie vôbec nie je uvedené v ich replike predloženej Všeobecnému súdu.
74
V zostávajúcej časti sa argumentácia odvolateliek musí z rovnakých dôvodov, aké už boli uvedené v bodoch 40 až 44 tohto uznesenia, zamietnuť, keďže Všeobecný súd zrušil sporné rozhodnutia z dôvodu nedostatočného odôvodnenia v rozsahu, v akom ukladajú každej z nich administratívnu peňažnú sankciu.
75
Všeobecný súd totiž v bode 156 prvého napadnutého rozsudku, v bode 139 druhého napadnutého rozsudku a v bode 141 tretieho napadnutého rozsudku správne rozhodol, že vzhľadom na toto zrušenie už nie je potrebné skúmať ostatné tvrdenia vrátane tvrdenia týkajúceho sa porušenia zásady proporcionality, ktoré odvolateľky uviedli na účely spochybnenia výšky tejto sankcie, keďže sa tieto tvrdenia tak stali neúčinnými.
76
V tejto súvislosti treba predovšetkým zdôrazniť, že Všeobecný súd sa nedopustil nesprávneho právneho posúdenia, keď v bodoch 135 a 136 prvého napadnutého rozsudku, v bodoch 118 a 119 druhého napadnutého rozsudku a v bodoch 122 a 123 tretieho napadnutého rozsudku rozhodol, že na to, aby mohol preskúmať, či administratívne peňažné sankcie uložené spornými rozhodnutiami sú v súlade so zásadou proporcionality a kritériami uvedenými v článku 18 ods. 3 nariadenia č. 1024/2013, ktorý okrem iného vyžaduje, aby bola sankcia primeraná, je nevyhnutné, aby z odôvodnenia týchto rozhodnutí z právneho hľadiska dostatočne vyplývala metodika, ktorú ECB použila na určenie výšky týchto sankcií. Všeobecný súd teda v bodoch 121 a 122 prvého napadnutého rozsudku, v bodoch 104 a 105 druhého napadnutého rozsudku a v bodoch 108 a 109 tretieho napadnutého rozsudku správne rozhodol, že na to, aby mohol preskúmať výhrady odvolateliek v tomto smere, musí najprv preskúmať, či sú tieto rozhodnutia dostatočne odôvodnené.
77
V dôsledku toho sa prvá časť štvrtého odvolacieho dôvodu vo veci C‑456/20 P, ako aj prvá časť tretích odvolacích dôvodov vo veciach C‑457/20 P a C‑458/20 P musia zamietnuť ako zjavne nedôvodné.
O druhej časti
– Argumentácia účastníkov konania
78
V druhej časti uvedených odvolacích dôvodov odvolateľky Všeobecnému súdu vytýkajú, že porušil zásady proporcionality a rovnosti zaobchádzania. Všeobecný súd totiž tým, že zrušil sporné rozhodnutia v rozsahu, v akom im ukladali pokutu v určitej výške, a tým, že v zostávajúcej časti zamietol ich návrhy vrátane tvrdení spochybňujúcich samotnú podstatu tejto sankcie, prinajmenšom implicitne pripustil, že uvedená sankcia je v zásade opodstatnená a je v súlade so zásadami proporcionality a rovnosti zaobchádzania. Všeobecný súd tak predovšetkým odmietol preskúmať prípady iných bánk, voči ktorým ECB uplatnila výklad článku 26 ods. 3 nariadenia č. 575/2013, ktorý bol v súlade s výkladom zastávaným odvolateľkami.
79
ECB sa domnieva, že táto argumentácia nie je dôvodná.
– Posúdenie Súdnym dvorom
80
Treba konštatovať, že celá argumentácia odvolateliek je založená na predpoklade, že Všeobecný súd sa v napadnutých rozsudkoch implicitne, ale nevyhnutne vyjadril k súladu administratívnych peňažných sankcií, ktoré im boli uložené v sporných rozhodnutiach, so zásadami proporcionality a rovnosti zaobchádzania, keď uznal, že tieto sankcie sú „v zásade“ opodstatnené.
81
Treba však pripomenúť, že na jednej strane sa odvolateľky na porušenie zásady rovnosti zaobchádzania, ako bolo uvedené v bode 73 tohto uznesenia, neodvolávali pred Všeobecným súdom a na druhej strane Všeobecný súd zrušil sporné rozhodnutia z dôvodu nedostatočného odôvodnenia v rozsahu, v akom každej z nich ukladali administratívnu peňažnú sankciu.
82
Z toho vyplýva, že Všeobecný súd sa v napadnutých rozsudkoch nevyjadril k porušeniu zásady rovnosti zaobchádzania ani k porušeniu zásady proporcionality, ako to napokon výslovne vyplýva, pokiaľ ide o poslednú uvedenú zásadu, z bodu 156 prvého napadnutého rozsudku, bodu 139 druhého napadnutého rozsudku a bodu 141 tretieho napadnutého rozsudku.
83
V dôsledku toho sa druhá časť štvrtého odvolacieho dôvodu vo veci C‑456/20 P, ako aj druhá časť tretích odvolacích dôvodov vo veciach C‑457/20 P a C‑458/20 P musia zamietnuť ako zjavne nedôvodné. Tieto dôvody sa teda musia v celom rozsahu zamietnuť.
84
Vzhľadom na predchádzajúce úvahy sa prejednávané odvolania musia zamietnuť v celom rozsahu ako sčasti zjavne neprípustné a sčasti zjavne nedôvodné.
O trovách
85
V súlade s článkom 137 Rokovacieho poriadku Súdneho dvora, ktorý je uplatniteľný na základe článku 184 ods. 1 tohto rokovacieho poriadku na konanie o odvolaní, Súdny dvor rozhoduje o trovách konania uznesením, ktorým sa konanie končí.
86
Podľa článku 138 ods. 1 tohto rokovacieho poriadku, ktorý je takisto uplatniteľný na základe článku 184 ods. 1 toho istého rokovacieho poriadku na konanie o odvolaní, je účastník konania, ktorý vo veci nemal úspech, povinný nahradiť trovy konania, ak to bolo v tomto zmysle navrhnuté. Keďže ECB navrhla uložiť odvolateľkám povinnosť nahradiť trovy konania a odvolateľky nemali úspech vo svojich odvolacích dôvodoch, je opodstatnené uložiť im povinnosť nahradiť trovy konania.
Z týchto dôvodov Súdny dvor (desiata komora) nariadil:
1.
Odvolania sa zamietajú ako sčasti zjavne neprípustné a sčasti zjavne nedôvodné.
2.
Crédit agricole SA, Crédit agricole Corporate and Investment Bank a CA Consumer Finance sú povinné nahradiť trovy konania.
Podpisy
(
*1
)	Jazyk konania: francúzština.