62020TO0252(01)
UZNESENIE VŠEOBECNÉHO SÚDU (desiata rozšírená komora)
z 8. júna 2021 (
*1
)
„Žaloba o neplatnosť – Priestor slobody, bezpečnosti a spravodlivosti – Dohoda o vystúpení Spojeného kráľovstva z Európskej únie a z Euratomu – Rozhodnutie Rady o uzavretí dohody o vystúpení – Štátni príslušníci Spojeného kráľovstva – Strata občianstva Únie – Neexistencia osobnej dotknutosti – Akt, ktorý nie je regulačným aktom – Neprípustnosť“
Vo veci T‑252/20,
Joshua Silver, bydliskom v Bicestere (Spojené kráľovstvo), a ďalší žalobcovia, ktorých mená sú uvedené v prílohe (
1
), v zastúpení: P. Tridimas, barrister, D. Harrison a A. von Westernhagen, solicitors,
žalobcovia,
proti
Rade Európskej únie, v zastúpení: M. Bauer, R. Meyer a J. Ciantar, splnomocnení zástupcovia,
žalovanej,
ktorej predmetom je návrh podaný na základe článku 263 ZFEÚ na čiastočné zrušenie rozhodnutia Rady (EÚ) 2020/135 z 30. januára 2020 o uzavretí Dohody o vystúpení Spojeného kráľovstva Veľkej Británie a Severného Írska z Európskej únie a z Európskeho spoločenstva pre atómovú energiu (Ú. v. EÚ L 29, 2020, s. 1),
VŠEOBECNÝ SÚD (desiata rozšírená komora),
v zložení: predseda komory A. Kornezov, sudcovia E. Buttigieg, K. Kowalik‑Bańczyk (spravodajkyňa), G. Hesse a M. Stancu,
tajomník: E. Coulon,
vydal toto
Uznesenie
Okolnosti predchádzajúce sporu
1
Žalobcovia, pán Joshua Silver a ďalší žalobcovia, ktorých mená sú uvedené v prílohe, sú štátni príslušníci Spojeného kráľovstva s bydliskom vo Francúzsku a v Spojenom kráľovstve.
2
Dňa 23. júna 2016 sa občania Spojeného kráľovstva vyslovili v referende pre vystúpenie svojej krajiny z Európskej únie.
3
Spojené kráľovstvo Veľkej Británie a Severného Írska oznámilo 29. marca 2017 Európskej rade, že má v úmysle vystúpiť z Únie na základe článku 50 ods. 2 ZEÚ.
4
Dňa 24. januára 2020 podpísali zástupcovia Únie a Spojeného kráľovstva Dohodu o vystúpení Spojeného kráľovstva Veľkej Británie a Severného Írska z Európskej únie a z Európskeho spoločenstva pre atómovú energiu (Ú. v. EÚ L 29, 2020, s. 7, ďalej len „dohoda o vystúpení“).
5
Rada Európskej únie prijala 30. januára 2020 rozhodnutie (EÚ) 2020/135 o uzavretí Dohody o vystúpení Spojeného kráľovstva Veľkej Británie a Severného Írska z Európskej únie a z Európskeho spoločenstva pre atómovú energiu (Ú. v. EÚ L 29, 2020, s. 1). Podľa článku 1 tohto rozhodnutia bola dohoda o vystúpení schválená v mene Únie a Európskeho spoločenstva pre atómovú energiu.
6
Spojené kráľovstvo vystúpilo 31. januára 2020 z Únie a Európskeho spoločenstva pre atómovú energiu. Dohoda o vystúpení nadobudla platnosť 1. februára 2020.
Konanie a návrhy účastníkov konania
7
Návrhom zaregistrovaným 23. apríla 2020 podali žalobcovia túto žalobu.
8
Samostatným podaním doručeným do kancelárie Všeobecného súdu 16. júna 2020 dvaja žalobcovia požiadali o zachovanie anonymity. Rozhodnutím z 24. júna 2020 Všeobecný súd tejto žiadosti vyhovel.
9
Samostatným podaním doručeným do kancelárie Všeobecného súdu 27. júla 2020 vzniesla Rada námietku neprípustnosti podľa článku 130 ods. 1 Rokovacieho poriadku Všeobecného súdu.
10
Dňa 8. septembra 2020 podali žalobcovia do kancelárie Všeobecného súdu svoje pripomienky k námietke neprípustnosti.
11
Medzitým podaním doručeným do kancelárie Všeobecného súdu 15. júna 2020 Európska komisia podala návrh na vstup do tohto konania ako vedľajší účastník konania na podporu návrhov Rady. Listami doručenými do kancelárie Všeobecného súdu 28. a 31. augusta 2020 žalobcovia a Rada vzali na vedomie tento návrh na vstup vedľajšieho účastníka do konania.
12
Podaním doručeným do kancelárie Všeobecného súdu 19. augusta 2020 British in Europe, združenie založené podľa francúzskeho práva, podalo návrh na vstup do tohto konania ako vedľajší účastník konania na podporu návrhov žalobcov. Listom doručeným do kancelárie Všeobecného súdu 21. decembra 2020 žalobcovia a Rada predložili svoje pripomienky k tomuto návrhu na vstup vedľajšieho účastníka do konania.
13
Podaním doručeným do kancelárie Všeobecného súdu 19. augusta 2020 Plaid Cymru – The Party of Wales, politická strana založená podľa britského práva, podala návrh na vstup do tohto konania ako vedľajší účastník konania na podporu návrhov žalobcov. Listom doručeným do kancelárie Všeobecného súdu 21. decembra 2020 žalobcovia a Rada predložili svoje pripomienky k tomuto návrhu na vstup vedľajšieho účastníka do konania.
14
Podaním doručeným do kancelárie Všeobecného súdu 19. augusta 2020 European Democracy Lab, združenie založené podľa nemeckého práva, podalo návrh na vstup do tohto konania ako vedľajší účastník na podporu návrhov žalobcov. Listom doručeným do kancelárie Všeobecného súdu 21. decembra 2020 žalobcovia a Rada predložili svoje pripomienky k tomuto návrhu na vstup vedľajšieho účastníka do konania.
15
Podaním doručeným do kancelárie Všeobecného súdu 20. augusta 2020 ECIT, verejnoprospešná nadácia založená podľa belgického práva, podala návrh na vstup do tohto konania ako vedľajší účastník konania na podporu návrhov žalobcov. Listom doručeným do kancelárie Všeobecného súdu 21. decembra 2020 žalobcovia a Rada predložili svoje pripomienky k tomuto návrhu na vstup vedľajšieho účastníka do konania.
16
Podaním doručeným do kancelárie Všeobecného súdu 20. augusta 2020, European Alternatives Ltd, ktorá vystupuje ako skupina organizácií občianskej spoločnosti pozostávajúca zo spoločnosti podľa anglického a waleského práva, združenia založeného podľa francúzskeho práva, združenia založeného podľa nemeckého práva a združenia založeného podľa talianskeho práva, podala návrh na vstup do tohto konania ako vedľajší účastník konania na podporu návrhov žalobcov. Listom doručeným do kancelárie Všeobecného súdu 21. decembra 2020 žalobcovia a Rada predložili svoje pripomienky k tomuto návrhu na vstup vedľajšieho účastníka do konania.
17
Uznesením z 5. novembra 2020 Všeobecný súd (desiata komora) spojil na základe článku 130 ods. 7 rokovacieho poriadku preskúmanie námietky neprípustnosti s prejednaním veci samej s tým, že o trovách konania sa rozhodne neskôr.
18
Rozhodnutím z 11. novembra 2020 Všeobecný súd postúpil vec desiatej rozšírenej komore v súlade s článkom 28 rokovacieho poriadku.
19
Rada predložila vyjadrenie k žalobe 8. februára 2021. Dňa 11. februára 2021 predseda desiatej rozšírenej komory rozhodol, že toto vyjadrenie žalobcom neoznámi.
20
Listom doručeným do kancelárie Všeobecného súdu 8. februára 2021 Rada vyzvala Všeobecný súd, aby v prejednávanej veci preskúmal, či je vhodné prerušiť konanie podľa článku 69 písm. d) rokovacieho poriadku až dovtedy, kým Súdny dvor nerozhodne o návrhoch na začatie prejudiciálneho konania, ktoré boli zaregistrované pod číslami C‑673/20 a C‑32/21, alebo postúpiť vec podľa článku 128 toho istého rokovacieho poriadku, aby tak Súdny dvor mohol rozhodnúť spoločne o prejednávanej žalobe a o týchto návrhoch na začatie prejudiciálneho konania. Listom doručeným do kancelárie 17. februára 2021 žalobcovia požiadali, aby boli informovaní o vyjadrení k žalobe, aby tak mohli predložiť svoje pripomienky k vhodnosti prerušenia konania alebo postúpenia veci. Dňa 22. februára 2021 predseda desiatej rozšírenej komory sa rozhodol oznámiť žalobcom body 42 a 61 uvedeného vyjadrenia k žalobe. Listom doručeným do kancelárie 10. marca 2021 žalobcovia predložili svoje pripomienky k vhodnosti prerušenia konania alebo postúpenia veci. Rozhodnutím z 15. marca 2021 predseda desiatej rozšírenej komory rozhodol, že konanie nepreruší.
21
Žalobcovia navrhujú, aby Všeobecný súd:
–
zrušil napadnuté rozhodnutie v rozsahu, v akom „ich… zbav[uje] [postavenia] občanov Únie a práv z toho vyplývajúcich“,
–
uložil Rade povinnosť nahradiť trovy konania.
22
Vo svojej námietke neprípustnosti Rada navrhuje, aby Všeobecný súd:
–
zamietol žalobu ako neprípustnú,
–
uložil žalobcom povinnosť nahradiť trovy konania.
Právny stav
O návrhu na vyhlásenie nepríslušnosti
23
V článku 54 treťom odseku Štatútu Súdneho dvora Európskej únie sa uvádza, že ak sú Súdnemu dvoru a Všeobecnému súdu predložené záležitosti, ktoré majú rovnaký charakter, týkajú sa rovnakej otázky výkladu alebo otázky uplatňovania rovnakého právneho aktu, môže Všeobecný súd po vypočutí strán prerušiť konanie dovtedy, kým Súdny dvor nevynesie rozsudok, alebo ak je žaloba podaná podľa článku 263 ZFEÚ, môže vyhlásiť svoju nepríslušnosť, aby umožnil Súdnemu dvoru o takých záležitostiach rozhodnúť.
24
Z tohto ustanovenia vyplýva, že Všeobecný súd môže vo veci vyhlásiť svoju nepríslušnosť len za podmienky, že Súdnemu dvoru aj Všeobecnému súdu budú predložené žaloby o neplatnosť.
25
V prejednávanej veci však Rada navrhuje, aby Všeobecný súd vyhlásil svoju nepríslušnosť, aby tak Súdny dvor mohol rozhodnúť o prejednávanej žalobe spoločne s dvomi návrhmi na začatie prejudiciálneho konania (bod 20 vyššie).
26
Všeobecný súd preto nemôže v prejednávanej veci vyhlásiť svoju nepríslušnosť.
O možnosti rozhodnúť uznesením
27
V súlade s článkom 130 ods. 1 a 7 rokovacieho poriadku, ak žalovaná strana o to požiada, Všeobecný súd môže rozhodnúť o neprípustnosti bez prejednania veci samej. Podľa článku 130 ods. 6 tohto rokovacieho poriadku Všeobecný súd môže rozhodnúť, že začne ústnu časť konania o námietke neprípustnosti.
28
Podľa judikatúry možnosť zamietnuť žalobu ako neprípustnú odôvodneným uznesením, a teda bez nariadenia pojednávania, nie je vylúčená skutočnosťou, že Všeobecný súd predtým prijal uznesenie, ktorým preskúmanie námietky vznesenej na základe článku 130 ods. 1 rokovacieho poriadku spojil s prejednaním veci samej (pozri v tomto zmysle uznesenie z 19. februára 2008, Tokai Europe/Komisia, C‑262/07 P, neuverejnené, EU:C:2008:95, body 26 až 28).
29
V prejednávanej veci síce Všeobecný súd uznesením z 5. novembra 2020 rozhodol, že preskúmanie námietky neprípustnosti podanej Radou spojí s prejednaním veci samej, teraz sa však domnieva, že na základe písomností obsiahnutých v spise má dostatok informácií, aby o tejto námietke rozhodol uznesením.
O námietke neprípustnosti
30
Rada tvrdí, že žaloba je neprípustná, keďže žalobcovia nemajú aktívnu legitimáciu na podanie žaloby proti napadnutému rozhodnutiu. Po prvé toto rozhodnutie totiž nie je určené žalobcom. Po druhé žalobcovia nie sú osobne dotknutí uvedeným rozhodnutím. Po tretie napadnuté rozhodnutie jednak vyžaduje vykonávacie opatrenia a jednak nie je regulačným aktom.
31
Žalobcovia spochybňujú námietku neprípustnosti. Tvrdia, že sú napadnutým rozhodnutím priamo a osobne dotknutí a že toto rozhodnutie je regulačným aktom, ktorý sa ich priamo týka, a nevyžaduje vykonávacie opatrenia.
32
Treba pripomenúť, že podľa článku 263 štvrtého odseku ZFEÚ môže akákoľvek fyzická alebo právnická osoba za podmienok ustanovených v prvom a druhom odseku podať žalobu o neplatnosť proti trom typom aktov, a to po prvé proti aktom, ktoré sú jej určené, po druhé aktom, ktoré sa jej priamo a osobne týkajú, a po tretie proti regulačným aktom, ktoré sa jej priamo týkajú, a nevyžadujú vykonávacie opatrenia.
33
V prejednávanej veci sa aktívna legitimácia žalobcov musí posúdiť so zreteľom na napadnuté rozhodnutie. Je však potrebné poznamenať, že preskúmanie zákonnosti rozhodnutia o uzavretí medzinárodnej dohody, ktoré musí zabezpečiť súd Únie, sa môže týkať zákonnosti uvedeného rozhodnutia s ohľadom na samotný obsah predmetnej medzinárodnej dohody (pozri analogicky rozsudok 27. februára 2018, Western Sahara Campaign UK, C‑266/16, EU:C:2018:118, bod 51 a citovanú judikatúru). Z toho vyplýva, že na účely posúdenia aktívnej legitimácie žalobcov je potrebné zohľadniť povahu a obsah dohody o vystúpení.
34
Na úvod treba konštatovať, že žalobcom nie je určené ani napadnuté rozhodnutie, ani dohoda o vystúpení. Z toho vyplýva, že nemajú právo podať žalobu na základe článku 263 štvrtého odseku prvej časti vety ZFEÚ, čo okrem iného nespochybňujú.
35
Za týchto podmienok treba preskúmať, či žalobcovia majú právo podať žalobu na základe niektorého z prípadov stanovených v článku 263 štvrtom odseku druhej a tretej časti vety ZFEÚ.
O aktívnej legitimácií žalobcov z hľadiska článku 263 štvrtého odseku druhej časti vety ZFEÚ
36
Treba pripomenúť, že podmienky priamej dotknutosti na jednej strane a osobnej dotknutosti na strane druhej stanovené v článku 263 štvrtom odseku druhej časti vety ZFEÚ sú kumulatívne (pozri rozsudok z 3. októbra 2013, Inuit Tapiriit Kanatami a i./Parlament a Rada, C‑583/11 P, EU:C:2013:625, body 75 a 76 a citovanú judikatúru).
37
Za okolností prejednávanej veci je potrebné najprv preskúmať, či je splnená druhá podmienka týkajúca sa osobnej dotknutosti žalobcov.
38
V tejto súvislosti je dôležité pripomenúť, že z ustálenej judikatúry vyplýva, že na to, aby sa fyzická alebo právnická osoba považovala za osobne dotknutú aktom, ktorý jej nebol určený, musí byť týmto aktom dotknutá z dôvodu určitých vlastností, ktoré sú pre ňu príznačné, alebo faktickej situácie, ktorá ju vymedzuje vo vzťahu k akejkoľvek inej osobe, a tým ju individualizuje podobným spôsobom, akým by bol individualizovaný adresát rozhodnutia (rozsudky z 15. júla 1963, Plaumann/Komisia, 25/62, EU:C:1963:17, s. 223, a z 13. marca 2018, European Union Copper Task Force/Komisia, C‑384/16 P, EU:C:2018:176, bod 93).
39
V dôsledku toho možnosť určiť s väčšou či menšou presnosťou počet alebo dokonca aj totožnosť právnych subjektov, na ktoré sa opatrenie uplatňuje, však vôbec neznamená, že tieto subjekty sa musia považovať za osobne dotknuté týmto opatrením, pokiaľ k tomuto uplatňovaniu dochádza na základe objektívnej právnej alebo skutkovej situácie definovanej dotknutým aktom (rozsudky z 22. novembra 2001, Antillean Rice Mills/Rada, C‑451/98, EU:C:2001:622, bod 52, a z 13. marca 2018, European Union Copper Task Force/Komisia, C‑384/16 P, EU:C:2018:176, bod 94).
40
Rovnako okolnosť, že normatívny akt môže mať rôzne konkrétne účinky na rôzne právne subjekty, na ktoré sa vzťahuje, ich nemôže vymedzovať vo vzťahu ku všetkým ostatným dotknutým osobám, pokiaľ sa uplatňovanie tohto aktu vykonáva na základe objektívne určenej situácie (rozsudok z 22. februára 2000, ACAV a i./Rada, T‑138/98, EU:T:2000:45, bod 66, a uznesenie z 3. decembra 2008, RSA Security Ireland/Komisia, T‑227/06, EU:T:2008:547, bod 59).
41
Skutočnosť, že ustanovenie má na základe svojej povahy a dosahu všeobecný charakter, keďže sa vo všeobecnosti uplatňuje na dotknuté osoby, však nevylučuje, že by sa mohlo osobne dotýkať niektorých z nich (rozsudky z 22. júna 2006, Belgicko a Forum 187/Komisia, C‑182/03 a C‑217/03, EU:C:2006:416, bod 58, a z 23. apríla 2009, Sahlstedt a i./Komisia, C‑362/06 P, EU:C:2009:243, bod 29).
42
Pokiaľ sa totiž akt dotýka skupiny osôb, ktoré boli určené alebo ich bolo možné určiť v čase prijatia tohto aktu a na základe kritérií vlastných členom tejto skupiny, tieto osoby môžu byť osobne dotknuté týmto aktom, keďže tvoria súčasť obmedzeného okruhu osôb. O taký prípad môže ísť najmä vtedy, ak uvedený akt mení práva, ktoré tieto osoby nadobudli pred jeho prijatím (pozri v tomto zmysle rozsudky z 13. marca 2008, Komisia/Infront WM, C‑125/06 P, EU:C:2008:159, body 71 a 72 a citovanú judikatúru, a z 27. februára 2014, Stichting Woonpunt a i./Komisia, C‑132/12 P, EU:C:2014:100, bod 59).
43
V prejednávanej veci žalobcovia v podstate tvrdia, že sú napadnutým rozhodnutím priamo a osobne dotknutí, keďže ich toto rozhodnutie zbavuje postavenia občanov Únie a práv spojených s týmto postavením.
44
Konkrétne žalobcovia na odôvodnenie svojej osobnej dotknutosti po prvé vysvetľujú, že sú súčasťou uzatvoreného okruhu osôb, ktoré majú v čase nadobudnutia platnosti dohody o vystúpení a napadnutého rozhodnutia postavenie štátnych príslušníkov Spojeného kráľovstva, a teda postavenie občanov Únie.
45
Podľa žalobcov „uzatvorený“ charakter tohto okruhu osôb vyplýva zo skutočnosti, že všetci členovia uvedeného okruhu sú v čase nadobudnutia platnosti dohody o vystúpení a napadnutého rozhodnutia identifikovaní alebo identifikovateľní a že do uvedeného okruhu nemôže následne vstúpiť žiaden nový člen. Osoby, ktoré získali postavenie štátnych príslušníkov Spojeného kráľovstva po vystúpení tohto štátu z Únie, sa totiž nemôžu dovolávať postavenia občanov Únie.
46
Žalobcovia okrem toho tvrdia, že postavenie občana Únie má trvalý a v zásade neodvolateľný charakter a že im bolo priznané pred prijatím napadnutého rozhodnutia. Toto rozhodnutie ich preto zbavuje nadobudnutého práva, ktoré je špecifické a výlučné pre členov uzatvoreného okruhu, ktorého sú súčasťou.
47
Po druhé žalobcovia tvrdia, že každý z nich je osobne dotknutý stratou svojho postavenia občana Únie a práv spojených s týmto postavením. V tejto súvislosti sa odvolávajú na dôsledky, ktoré má strata postavenia občanov Únie a práv spojených s týmto postavením, najmä pre tých z nich, ktorí už využili svoje právo na voľný pohyb. Odvolávajú sa najmä na:
–
nadobudnutie domu vo Francúzsku, skutočného alebo zamýšľaného trvalého pobytu v tomto členskom štáte a potrebu využívať v ňom zdravotné poistenie (štyria žalobcovia),
–
výkon petičného práva v minulosti v Európskom parlamente (jedna žalobkyňa),
–
výkon profesijnej činnosti vo Francúzsku (jeden žalobca),
–
vysokoškolské štúdium absolvované v minulosti alebo zamýšľané v budúcnosti v Nemecku a plánovaná profesijná činnosť v tomto členskom štáte (dvaja žalobcovia),
–
prítomnosť rodinných príslušníkov alebo priateľov vo Francúzsku a v Nemecku (traja žalobcovia).
48
Po tretie žalobcovia vyzývajú Všeobecný súd, aby všeobecne posúdil podmienku osobnej dotknutosti. Táto podmienka sa totiž musí vykladať s prihliadnutím na právo na účinnú súdnu ochranu, ktoré je zakotvené v článku 47 Charty základných práv Európskej únie (ďalej len „Charta“). Navyše prejednávaná vec sa týka zásady demokracie a zasahuje do podstaty ústavnej identity Únie.
49
Po štvrté sa žalobcovia domnievajú, že otázka ich osobnej dotknutosti, najmä s ohľadom na existenciu nadobudnutého práva, súvisí s otázkou trvalej a neodvolateľnej povahy postavenia občana Únie a nemožno ju vyriešiť bez meritórneho preskúmania veci.
50
Na úvod je potrebné konštatovať, že argumentácia žalobcov smerujúca k preukázaniu ich aktívnej legitimácie na základe článku 263 štvrtého odseku druhej časti vety ZFEÚ spočíva na predpoklade, že napadnuté rozhodnutie im spôsobuje „stratu“ alebo „odňatie“ postavenia občanov Únie a práv spojených s týmto postavením.
51
V tejto súvislosti je nepochybne pravda, že ani napadnuté rozhodnutie, ani dohoda o vystúpení výslovne neodnímajú štátnym príslušníkom Spojeného kráľovstva postavenie občanov Únie a práva spojené s týmto postavením.
52
Zo znenia a zo systematiky dohody o vystúpení – a najmä zo šiesteho odseku jej preambuly, z jej článku 2 písm. b) až d), jej článku 10 ods. 1 písm. a) až d) a všeobecne z jej druhej časti, nazvanej „Práva občanov“ – však jasne vyplýva, že táto dohoda zaobchádza so štátnymi príslušníkmi Spojeného kráľovstva, vrátane tých, ktorí boli občanmi Únie ku dňu vystúpenia Spojeného kráľovstva z Únie, ako s osobami, ktoré nemajú alebo k tomuto dátumu už nemajú postavenie občanov Únie. Uvedená dohoda tak nestanovuje pre štátnych príslušníkov Spojeného kráľovstva zachovanie postavenia občanov Únie a všetkých práv spojených s týmto postavením.
53
Je pritom potrebné zdôrazniť, že strata alebo nezachovanie postavenia občana Únie môže nepochybne podstatným spôsobom ovplyvniť práva štátneho príslušníka členského štátu vystupujúceho z Únie (pozri v tomto zmysle rozsudok z 10. decembra 2018, Wightman a i., C‑621/18, EU:C:2018:999, bod 64). Štátni príslušníci takéhoto členského štátu, ktorí žijú v inom členskom štáte, môžu byť vystúpením členského štátu, z ktorého pochádzajú, z Únie o to viac dotknutí, že si už častokrát vytvorili dlhodobé osobné, profesijné či ekonomické väzby (uznesenie zo 16. júna 2020, Walker a i./Parlament a Rada, T‑383/19, neuverejnené, EU:T:2020:269, bod 41).
54
Pokiaľ však ide o podmienku osobnej dotknutosti a v súlade s judikatúrou citovanou v bode 38 vyššie, je na žalobcoch, aby odôvodnili, že napadnuté rozhodnutie v rozsahu, v akom ich zbavuje postavenia občanov Únie a práv spojených s týmto postavením, sa ich dotýka z dôvodu určitých vlastností, ktoré sú pre ne príznačné, alebo faktickej situácie, ktorá ich vymedzuje vo vzťahu k akejkoľvek inej osobe, a tým ich individualizuje podobným spôsobom, akým by boli individualizovaní adresáti rozhodnutia.
55
V tejto súvislosti je po prvé nesporné, že dohoda o vystúpení, najmä v rozsahu, v akom nestanovuje zachovanie postavenia občanov Únie pre štátnych príslušníkov Spojeného kráľovstva, sa uplatňuje na všetkých štátnych príslušníkov tohto štátu, a je tak všeobecne záväzná.
56
Z toho vyplýva, že napadnuté rozhodnutie, na základe ktorého sa dohoda o vystúpení stala súčasťou právneho poriadku Únie, je samo osebe všeobecne záväzným aktom a ako také sa dotýka žalobcov z dôvodu ich objektívneho postavenia štátnych príslušníkov Spojeného kráľovstva.
57
Po druhé okolnosti, na ktoré sa odvolávajú žalobcovia, uvedené v bodoch 44 až 46 vyššie a vychádzajúce z príslušnosti ku skupine osôb, ktoré získali postavenie občanov Únie na základe toho, že sú štátnymi príslušníkmi Spojeného kráľovstva, neumožňujú domnievať sa, že žalobcovia sú súčasťou obmedzeného okruhu osôb v zmysle judikatúry uvedenej v bode 42 vyššie.
58
Po prvé napadnuté rozhodnutie totiž v rozsahu, v akom zbavuje štátnych príslušníkov Spojeného kráľovstva postavenia občanov Únie a práv spojených s týmto postavením, bolo prijaté s prihliadnutím na ich objektívne postavenie príslušníkov členského štátu, ktorý vystupuje z Únie (pozri bod 56 vyššie), a okrem toho bez zohľadnenia osobitostí ich individuálnej situácie, takže títo štátni príslušníci nie sú týmto rozhodnutím osobitne dotknutí (pozri analogicky rozsudok z 28. apríla 2015, T & L Sugars a Sidul Açúcares/Komisia, C‑456/13 P, EU:C:2015:284, body 66 a 67, a uznesenie z 20. mája 2020, Nord Stream/Parlament a Rada, T‑530/19, EU:T:2020:213, bod 64). Z toho vyplýva, že žalobcovia, ako sami uznávajú, sú dotknutí napadnutým rozhodnutím len z toho istého dôvodu ako všetci ostatní štátni príslušníci Spojeného kráľovstva. „Uzatvorený kruh“, na ktorý sa odvolávajú, teda vyplýva zo samotnej povahy systému zavedeného napadnutým rozhodnutím (pozri analogicky rozsudky z 10. júla 1996, Weber/Komisia, T‑482/93, EU:T:1996:97, bod 65, a zo 6. júna 2013, T & L Sugars a Sidul Açúcares/Komisia, T‑279/11, EU:T:2013:299, body 84 a 89).
59
Za týchto podmienok a v súlade s judikatúrou citovanou v bode 39 vyššie okolnosti, že počet, či dokonca totožnosť osôb, ktoré patria do „uzatvoreného okruhu“, na ktorý sa odvolávajú žalobcovia, možno určiť s väčšou či menšou presnosťou a že tento okruh už nemôže byť po nadobudnutí platnosti napadnutého rozhodnutia rozšírený, nemôžu samy osebe viesť k tomu, že tieto osoby sú týmto rozhodnutím osobne dotknuté.
60
Po druhé na rozdiel od toho, čo tvrdia žalobcovia, postavenie občana Únie a práva spojené s týmto postavením nemožno kvalifikovať ako „osobitné“ alebo „výlučné“ práva. V čase vystúpenia Spojeného kráľovstva z Únie mali totiž všetci štátni príslušníci tohto štátu, teda členského štátu Únie, uvedené postavenie a práva spojené s týmto postavením. Situáciu členov „uzatvoreného okruhu“, na ktorú sa odvolávajú žalobcovia, teda nemožno porovnávať so situáciou žalobcu vo veci, v ktorej bol vydaný rozsudok z 18. mája 1994, Codorniu/Rada (C‑309/89, EU:C:1994:197, body 21 a 22), ktorému bolo zabránené používať zapísanú ochrannú známku zakladajúcu vlastnícke právo, ktoré je zo svojej povahy individuálne a výlučné (pozri v tomto zmysle a analogicky uznesenie z 23. novembra 2015, Beul/Parlament a Rada, T‑640/14, EU:T:2015:907, bod 48).
61
Z toho vyplýva, že žalobcovia nemôžu oprávnene tvrdiť, že napadnuté rozhodnutie ich zbavilo nadobudnutého práva, ktoré má osobitnú alebo výlučnú povahu. Samotná existencia nadobudnutého alebo subjektívneho práva, ktorého rozsah alebo výkon je potenciálne dotknutý sporným aktom, pritom nepostačuje na individualizáciu držiteľa uvedeného práva, pokiaľ iné osoby môžu disponovať podobnými právami, a teda nachádzať sa v rovnakej situácii ako tento držiteľ práva (pozri v tomto zmysle rozsudok zo 16. decembra 2011, Enviro Tech Europe a Enviro Tech International/Komisia, T‑291/04, EU:T:2011:760, bod 116 a citovanú judikatúru).
62
Po tretie rôzne skutočnosti, na ktoré sa osobne odvoláva každý zo žalobcov a ktoré sú uvedené v bode 47 vyššie, môžu nanajvýš preukázať konkrétne, rozdielne a prípadne významné dôsledky, ktoré môže pre každého z nich mať údajná strata postavenia občana Únie a práv spojených s týmto postavením. Naopak žiadna z týchto skutočností nemôže preukázať, že strata tohto postavenia a práv spojených s uvedeným postavením by mala pre nich tak osobitné a tak špecifické dôsledky, že by ich individualizovali vo vzťahu k akejkoľvek inej osobe, ako by išlo o adresátov v zmysle judikatúry pripomenutej v bode 38 vyššie.
63
Po štvrté, pokiaľ ide o tvrdenie žalobcov, že podmienka osobnej dotknutosti by sa mala vykladať široko, treba pripomenúť, že cieľom článku 47 Charty nie je meniť systém súdneho preskúmania ustanovený v Zmluvách, a najmä pravidlá prípustnosti žalôb podaných priamo na súd Únie. Podmienky prípustnosti stanovené v článku 263 štvrtom odseku ZFEÚ sa tak musia vykladať so zreteľom na základné právo na účinnú súdnu ochranu, avšak bez toho, aby došlo k odchýleniu sa od tých podmienok, ktoré sú výslovne stanovené v Zmluve o FEÚ (pozri rozsudok z 3. októbra 2013, Inuit Tapiriit Kanatami a i./Parlament a Rada, C‑583/11 P, EU:C:2013:625, body 97 a 98 a citovanú judikatúru; rozsudok z 28. apríla 2015, T & L Sugars a Sidul Açúcares/Komisia, C‑456/13 P, EU:C:2015:284, body 43 a 44).
64
Ochrana priznaná článkom 47 Charty nevyžaduje, aby osoba podliehajúca súdnej právomoci mohla bez toho, aby splnila akékoľvek podmienky, podať žalobu o neplatnosť proti aktom, ktoré sa jej osobne nedotýkajú.
65
Okrem toho okolnosť, ktorú uvádzajú žalobcovia, že prejednávaná vec sa týka zásady demokracie a zasahuje do podstaty ústavnej identity Únie, je sama osebe irelevantná na účely posúdenia, či žalobcovia spĺňajú podmienku osobnej dotknutosti. Podmienky prípustnosti stanovené v článku 263 štvrtom odseku ZFEÚ sa totiž uplatňujú na každú žalobu o neplatnosť bez ohľadu na vznesené meritórne otázky. Okrem toho sa skutkový kontext prejednávanej veci líši od veľmi špecifického skutkového kontextu vo veci, v ktorej bol vydaný rozsudok z 23. apríla 1986, Les Verts/Parlament (294/83, EU:C:1986:166, body 32 až 37), citovaný žalobcami, v ktorej išlo o právo politického zoskupenia nezastúpeného v Parlamente podať žalobu proti aktom Parlamentu týkajúcim sa poskytnutia rozpočtových prostriedkov na prípravu volieb do Európskeho parlamentu, na ktorých prijatí sa podieľali konkurenčné politické zoskupenia zastúpené v Parlamente.
66
Po piate, na rozdiel od toho, čo tvrdia žalobcovia, možno v prejednávanej veci rozhodnúť o otázke ich osobnej dotknutosti bez meritórneho preskúmania veci, a najmä bez preskúmania, či má postavenie občana Únie trvalý a neodvolateľný charakter.
67
Za týchto podmienok sa treba domnievať, že žalobcovia nie sú napadnutým rozhodnutím osobne dotknutí. Preto bez toho, aby bolo potrebné preskúmať, či sú uvedení žalobcovia týmto rozhodnutím priamo dotknutí, nemajú aktívnu legitimáciu z hľadiska článku 263 štvrtého odseku druhej časti vety ZFEÚ.
O aktívnej legitimácii žalobcov z hľadiska článku 263 štvrtého odseku tretej časti vety ZFEÚ
68
Treba pripomenúť, že podmienky súvisiace po prvé s regulačnou povahou napadnutého aktu, po druhé s priamou dotknutosťou žalobcov a po tretie s neexistenciou vykonávacích opatrení stanovených v článku 263 štvrtom odseku tretej časti vety ZFEÚ sú kumulatívne (pozri v tomto zmysle uznesenie z 19. novembra 2020, Buxadé Villalba a i./Parlament, T‑32/20, neuverejnené, EU:T:2020:552, bod 30 a citovanú judikatúru).
69
Za okolností prejednávanej veci treba najskôr preskúmať, či je splnená prvá podmienka týkajúca sa regulačnej povahy napadnutého rozhodnutia.
70
Je dôležité pripomenúť, že pojem „regulačné akty“ v zmysle článku 263 štvrtého odseku tretej časti vety ZFEÚ má obmedzenejší rozsah než pojem „akty“, ktorý je použitý v článku 263 štvrtom odseku prvej a druhej časti vety ZFEÚ. Tento pojem sa teda nemôže vzťahovať na všetky všeobecne záväzné akty, ale týka sa obmedzenejšej kategórie aktov tejto povahy (rozsudok z 3. októbra 2013, Inuit Tapiriit Kanatami a i./Parlament a Rada, C‑583/11 P, EU:C:2013:625, bod 58).
71
V dôsledku toho sa pojem „regulačné akty“ vzťahuje na všeobecne záväzné akty a nezahŕňa legislatívne akty (pozri v tomto zmysle rozsudok z 3. októbra 2013, Inuit Tapiriit Kanatami a i./Parlament a Rada, C‑583/11 P, EU:C:2013:625, body 60 a 61).
72
V prejednávanej veci sa účastníci konania po prvé správne zhodujú na tom, že napadnuté rozhodnutie je všeobecne záväzným nelegislatívnym aktom.
73
Na jednej strane je nesporné, že napadnuté rozhodnutie je všeobecne záväzným aktom (bod 56 vyššie).
74
Na druhej strane treba pripomenúť, že právny akt možno kvalifikovať ako legislatívny akt Únie len vtedy, ak bol prijatý na základe ustanovenia Zmlúv, ktoré výslovne odkazuje buď na riadny legislatívny postup, alebo na mimoriadny legislatívny postup (rozsudok zo 6. septembra 2017, Slovensko a Maďarsko/Rada, C‑643/15 a C‑647/15, EU:C:2017:631, bod 62). V prejednávanej veci bolo napadnuté rozhodnutie prijaté na základe článku 50 ods. 2 ZEÚ. Je pritom potrebné konštatovať, že hoci toto ustanovenie spresňuje, že dohodu o podmienkach vystúpenia členského štátu uzatvára v mene Únie Rada, ktorá rozhoduje kvalifikovanou väčšinou po získaní súhlasu Parlamentu, výslovne neodkazuje ani na riadny legislatívny postup, ani na mimoriadny legislatívny postup. Z toho vyplýva, že napadnuté rozhodnutie nemožno kvalifikovať ako legislatívny akt.
75
Po druhé sa účastníci konania nezhodujú na dôsledkoch, ktoré treba vyvodiť zo skutočnosti, že napadnuté rozhodnutie je všeobecne záväzným nelegislatívnym aktom. Podľa žalobcov je toto rozhodnutie len regulačným aktom. Podľa Rady nie je uvedené rozhodnutie ani legislatívnym aktom, ani regulačným aktom.
76
V tejto súvislosti je potrebné poznamenať, že v rozsudku z 3. októbra 2013, Inuit Tapiriit Kanatami a i./Parlament a Rada (C‑583/11 P, EU:C:2013:625), Súdny dvor nerozhodol, že pojem „regulačné akty“ zahŕňa všetky všeobecne záväzné nelegislatívne akty.
77
Je nepochybne potrebné pripomenúť, že v neskoršom rozsudku Súdny dvor výslovne odmietol výklad, podľa ktorého existujú všeobecne záväzné nelegislatívne akty, ktoré nespadajú pod pojem „regulačné akty“ v zmysle článku 263 štvrtého odseku tretej časti vety ZFEÚ. Súdny dvor preto rozhodol, že tento pojem sa vzťahuje na všetky všeobecne záväzné nelegislatívne akty (pozri v tomto zmysle rozsudok zo 6. novembra 2018, Scuola Elementare Maria Montessori/Komisia, Komisia/Scuola Elementare Maria Montessori a Komisia/Ferracci, C‑622/16 P až C‑624/16 P, EU:C:2018:873, body 24 a 28).
78
Je však potrebné uviesť, že vo veci, v ktorej bol vydaný rozsudok zo 6. novembra 2018, Scuola Elementare Maria Montessori/Komisia, Komisia/Scuola Elementare Maria Montessori a Komisia/Ferracci (C‑622/16 P až C‑624/16 P, EU:C:2018:873), bolo sporným aktom rozhodnutie Komisie prijaté v oblasti štátnej pomoci. Aj keď toto rozhodnutie bolo všeobecne záväzné, keďže sa vyslovovalo k vnútroštátnym režimom, malo zrejmú správnu povahu a bolo navyše prijaté len Komisiou bez účasti Rady a Parlamentu. V tomto kontexte názor, ktorý vtedy zastávala Komisia, že uvedené rozhodnutie bolo všeobecne záväzným nelegislatívnym aktom, ktoré nespadá pod pojem „regulačné akty“, nenachádza nijakú oporu v znení, genéze alebo účele článku 263 štvrtého odseku tretej časti vety ZFEÚ, ako uviedol Súdny dvor v bodoch 24 až 27 tohto rozsudku.
79
Naopak Súdny dvor ešte nemal príležitosť preskúmať, či sa rozhodnutia, ktorými sa schvaľuje uzavretie medzinárodnej dohody, a osobitne rozhodnutia, ktorými sa schvaľuje uzavretie dohody o podmienkach vystúpenia členského štátu, musia kvalifikovať ako regulačné akty v zmysle článku 263 štvrtého odseku tretej časti vety ZFEÚ.
80
Za týchto podmienok treba preskúmať, či sa pojem „regulačné akty“ vzťahuje aj na takéto rozhodnutia.
81
V tejto súvislosti je po prvé dôležité uviesť, že dohoda o podmienkach vystúpenia členského štátu je rovnako ako každá medzinárodná zmluva uzatvorená Úniou záväzná pre jej inštitúcie a má prednosť pred aktmi, ktoré tieto inštitúcie prijímajú (pozri analogicky rozsudok z 13. januára 2015, Rada a Komisia/Stichting Natuur en Milieu a Pesticide Action Network Europe, C‑404/12 P a C‑405/12 P, EU:C:2015:5, bod 44 a citovanú judikatúru).
82
Z tejto prednosti medzinárodných zmlúv uzavretých Úniou pred ustanoveniami sekundárneho práva vyplýva, že dohoda o vystúpení má v hierarchii právnych noriem vyššie postavenie ako ostatné všeobecne záväzné akty, či už ide o legislatívne, alebo regulačné akty.
83
Z toho vyplýva, že napadnuté rozhodnutie zavádza do právneho poriadku Únie pravidlá uvedené v dohode o vystúpení, ktoré majú prednosť pred legislatívnymi a regulačnými aktmi a ktoré teda samy osebe nemôžu mať regulačnú povahu.
84
Po druhé vzhľadom na postup jej prijímania a podobne ako v prípade ostatných medzinárodných dohôd uzatvorených Úniou možno dohodu o vystúpení považovať na vonkajšej úrovni za rovnocennú tomu, čo na vnútornej úrovni predstavuje legislatívny akt [pozri v tomto zmysle a analogicky stanovisko 1/15 (Dohoda PNR medzi EÚ a Kanadou) z 26. júla 2017, EU:C:2017:592, bod 146].
85
Dohodu o vystúpení totiž uzavrela v mene Únie Rada po získaní súhlasu Parlamentu v súlade s postupom stanoveným v článku 50 ods. 2 ZEÚ. Tento postup sa tým, že sa na ňom zúčastňuje Rada a Parlament, blíži riadnemu a mimoriadnemu legislatívnemu postupu, ktoré sú vymedzené v článku 289 ods. 1a 2 ZFEÚ a uvedené v článku 21 ods. 2 a 3, článku 22 ods. 1 a 2, článku 23 druhom odseku, článku 24 prvom odseku, článku 25 druhom odseku a článku 228 ods. 4 ZFEÚ, na základe ktorých obe tieto inštitúcie môžu prijať ustanovenia týkajúce sa práv spojených s postavením občana Únie. Navyše na rozdiel od toho, čo tvrdia žalobcovia, občania Únie, ktorí sú štátnymi príslušníkmi vystupujúceho členského štátu, sa zúčastňujú na prijímaní rozhodnutia o uzatvorení dohody o podmienkach vystúpenia tohto štátu, keďže článok 50 ZEÚ nestanovuje vylúčenie žiadneho europoslanca pri schvaľovaní takejto dohody Parlamentom.
86
Z toho vyplýva, že napadnuté rozhodnutie zavádza do právneho poriadku Únie pravidlá obsiahnuté v dohode o vystúpení, ktoré sa vyznačujú mimoriadne vysokou demokratickou legitimitou, podobne ako pravidlá obsiahnuté v legislatívnom akte. Pritom práve mimoriadne vysoká demokratická legitimita právnych predpisov prijatých postupom, ktorý stanovuje účasť Rady a Parlamentu, odôvodňuje zachovanie prísnosti podmienok, za ktorých môžu jednotlivci podať žaloby o neplatnosť proti legislatívnym aktom (pozri v tomto zmysle návrhy, ktoré predniesla generálna advokáta Kokott vo veci Inuit Tapiriit Kanatami a i./Parlament a Rada, C‑583/11 P, EU:C:2013:21, bod 38).
87
Okrem toho vo viacerých jazykových verziách článku 263 štvrtého odseku tretej časti vety ZFEÚ evokuje pojem „regulačné akty“ skôr akty výkonnej moci než akty zákonodarnej moci (pozri v tomto zmysle návrhy, ktoré predniesla generálna advokátka Kokott vo veci Inuit Tapiriit Kanatami a i./Parlament a Rada, C‑583/11 P, EU:C:2013:21, bod 41). Také rozhodnutie, ktorým sa schvaľuje uzavretie medzinárodnej dohody alebo dohody o podmienkach vystúpenia členského štátu, ako je napadnuté rozhodnutie, pritom nemožno prirovnať k aktu výkonnej moci.
88
Po tretie by bolo nekonzistentné a paradoxné zmierniť podmienky, za ktorých môžu jednotlivci podať žalobu o neplatnosť proti napadnutému rozhodnutiu tým, že ho kvalifikujú ako regulačný akt. Takéto zmiernenie by totiž malo za následok, že jednotlivci by mohli ľahšie napadnúť danú právnu normu, pokiaľ je obsiahnutá v takej medzinárodnej dohode, ako je dohoda o vystúpení, a následne je zavedená do právneho poriadku Únie prostredníctvom takého rozhodnutia, ktorým sa schvaľuje uzavretie predmetnej dohody, ako je predmetné rozhodnutie, než keď je tá istá právna norma obsiahnutá v legislatívnom akte s rovnakým obsahom, ktorý má v hierarchii noriem nižšie postavenie.
89
Po štvrté z genézy článku 263 štvrtého odseku tretej časti vety ZFEÚ vyplýva, že autori návrhu Zmluvy o Ústave pre Európu a následne autori Lisabonskej zmluvy nemali v úmysle zmierniť podmienky prípustnosti žalôb jednotlivcov smerujúcich proti takým rozhodnutiam, ktorými sa schvaľuje uzavretie medzinárodnej dohody, ako sú najmä rozhodnutia, ktorými sa schvaľuje uzavretie dohody o podmienkach vystúpenia členského štátu. Konkrétne z prípravných prác k návrhu Zmluvy o Ústave pre Európu – a najmä z jej článku III‑365 ods. 4, ktorého obsah bol v totožnom znení prevzatý v článku 263 štvrtom odseku ZFEÚ – nijako nevyplýva, že uvedení autori si želali, aby takéto rozhodnutia boli kvalifikované ako „regulačné akty“ v zmysle oboch týchto článkov.
90
Za týchto podmienok sa musí pojem „regulačné akty“ v zmysle článku 263 štvrtého odseku tretej časti vety ZFEÚ vykladať tak, že nezahŕňa rozhodnutia, ktorými sa schvaľuje uzavretie medzinárodnej dohody, ako sú najmä rozhodnutia, ktorými sa schvaľuje uzavretie dohody o podmienkach vystúpenia členského štátu.
91
Napadnuté rozhodnutie teda nemožno kvalifikovať ako regulačný akt v zmysle článku 263 štvrtého odseku tretej časti vety ZFEÚ.
92
Tento záver nie je spochybnený ďalšími tvrdeniami žalobcov.
93
Po prvé okolnosť, že napadnuté rozhodnutie bolo uverejnené v Úradnom vestníku Európskej únie pod názvom „Nelegislatívne akty“ neznamená, že toto rozhodnutie je nevyhnutne regulačným aktom. Z toho vyplýva, že toto uverejnenie nemohlo uviesť jednotlivcov do omylu, pokiaľ ide o ich možnosti podať žaloby proti uvedenému rozhodnutiu.
94
Po druhé kvalifikácia napadnutého rozhodnutia ako všeobecne záväzného aktu, ktorý nie je ani legislatívnym, ani regulačným aktom, nie je v rozpore so zásadami právnej istoty a účinnej súdnej ochrany. Tieto zásady totiž nemožno vykladať tak, že zakazujú postupné objasňovanie pravidiel prípustnosti žalôb prostredníctvom súdnych výkladov pod podmienkou, že sú rozumne predvídateľné (pozri analogicky rozsudok z 28. marca 2017, Rosneft, C‑72/15, EU:C:2017:236, bod 167 a citovanú judikatúru). V prejednávanej veci bol pritom výklad pojmu „regulačné akty“ ktorý je uvedený v bode 90 vyššie, rozumne predvídateľný s ohľadom na osobitosti rozhodnutí, ktorými sa schvaľuje uzatvorenie medzinárodnej dohody, ako sú najmä rozhodnutia, ktorými sa schvaľuje uzatvorenie dohody o podmienkach vystúpenia členského štátu.
95
Po tretie zásada účinnej súdnej spolupráce, ako je zakotvená v článku 47 Charty, nevyžaduje, aby osoba podliehajúca súdnej právomoci mohla bez toho, aby splnila akékoľvek podmienky, podať žalobu o neplatnosť proti všeobecne záväzným aktom, ktoré nespadajú pod pojem „regulačné akty“, priamo na súd Únie (pozri analogicky, pokiaľ ide o legislatívne akty, rozsudky z 3. októbra 2013, Inuit Tapiriit Kanatami a i./Parlament a Rada, C‑583/11 P, EU:C:2013:625, bod 105, a z 9. novembra 2017, SolarWorld/Rada, C‑204/16 P, EU:C:2017:838, bod 66).
96
Z vyššie uvedeného vyplýva, že bez toho, aby bolo potrebné preskúmať, či sú žalobcovia priamo dotknutí napadnutým rozhodnutím a či napadnuté rozhodnutie vyžaduje vykonávacie opatrenia, žalobcovia nemajú aktívnu legitimáciu z hľadiska článku 263 štvrtého odseku tretej časti vety ZFEÚ.
97
Z toho vyplýva, že Rada oprávnene tvrdí, že žalobcovia nemajú aktívnu legitimáciu. Preto sa námietke neprípustnosti musí vyhovieť a žaloba sa musí zamietnuť ako neprípustná.
O návrhoch na vstup vedľajšieho účastníka do konania
98
Podľa článku 142 ods. 2 rokovacieho poriadku sa vedľajšie účastníctvo stane bezpredmetné, ak je žaloba vyhlásená za neprípustnú. Vzhľadom na to, že v prejednávanej veci bola žaloba zamietnutá ako neprípustná, konanie o návrhoch na vstup vedľajšieho účastníka do konania, ktoré podali Komisia, British in Europe, Plaid Cymru – The Party of Wales, European Democracy Lab, ECIT a European Alternatives Ltd, sa zastavuje.
O trovách
99
Po prvé podľa článku 134 ods. 1 rokovacieho poriadku účastník konania, ktorý vo veci nemal úspech, je povinný nahradiť trovy konania, ak to bolo v tomto zmysle navrhnuté. Keďže žalobcovia nemali vo veci úspech, je opodstatnené uložiť im povinnosť znášať svoje vlastné trovy konania a nahradiť trovy konania, ktoré vznikli Rade, v súlade s jej návrhmi, s výnimkou trov konania spojených s návrhmi na vstup vedľajšieho účastníka do konania.
100
Po druhé podľa článku 144 ods. 10 rokovacieho poriadku, ak sa hlavné konanie skončí predtým, ako sa rozhodne o návrhu na vstup vedľajšieho účastníka do konania, tento navrhovateľ a hlavní účastníci konania znášajú svoje vlastné trovy konania spojené s návrhom na vstup vedľajšieho účastníka do konania. V prejednávanej veci žalobcovia, Rada, Komisia, British in Europe, Plaid Cymru – The Party of Wales, European Democracy Lab, ECIT a European Alternatives Ltd, znášajú svoje vlastné trovy konania súvisiace s návrhmi na vstup vedľajšieho účastníka do konania.
Z týchto dôvodov
VŠEOBECNÝ SÚD (desiata rozšírená komora)
nariadil:
1.
Žaloba sa zamieta ako neprípustná.
2.
Konanie o návrhoch na vstup vedľajšieho účastníka do konania, ktoré podali Európska komisia, British in Europe, Plaid Cymru – The Party of Wales, European Democracy Lab, ECIT a European Alternatives Ltd, sa zastavuje.
3.
Pán Joshua Silver a ďalší žalobcovia, ktorých mená sú uvedené v prílohe, znášajú svoje vlastné trovy konania a sú povinní nahradiť trovy konania, ktoré vznikli Rade Európskej únie, s výnimkou trov spojených s návrhmi na vstup vedľajšieho účastníka do konania.
4.
Pán Silver a ďalší žalobcovia, ktorých mená sú uvedené v prílohe, Rada, Komisia, British in Europe Plaid Cymru – The Party of Wales, European Democracy Lab, ECIT a European Alternatives Ltd, znášajú svoje vlastné trovy konania spojené s návrhmi na vstup vedľajšieho účastníka do konania.
V Luxemburgu 8. júna 2021
Tajomník
E. Coulon
Predseda
A. Kornezov
(
*1
)	Jazyk konania: angličtina.
(
1
)	Zoznam ďalších žalobcov je pripojený iba k zneniu oznámenému účastníkom konania.