62005CC0007_HU
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
I – Bevezetés
1. A Bíróság több ízben hozott ítéletet(2) a növényfajták oltalmára vonatkozó közösségi szabályozással kapcsolatban,(3) bár az eddig felvetett kérdések az adatszolgáltatásra vagy a növényfajta jogosultjának azon jogára vonatkoztak, hogy ilyen adatokat kérhessen abból a célból, hogy a gyakran „mezőgazdasági eltérésnek” vagy „mezőgazdasági termelői kedvezménynek” nevezett gyakorlat igénybevétele esetén kiszámíthassa a térítését.
2. Az az öt kérdés, amelyet az EK 234. cikkel összhangban a Bundesgerichtshof (Szövetségi Legfelsőbb Bíróság) (Németország) terjesztett elő, nem azokra a meglepő alkotásokra vonatkozik, amelyeket egy manierista festő jelenített meg vásznain, amikor egy arckép optikai látszatát keltette mindenféle növény, gyümölcs és zöldség ábrázolásával,(4) hanem arra a méltányos térítésre, amelyre a közösségi jog által védett bizonyos növényfajták nemesítője jogosult a „mezőgazdasági termelői kedvezmény” igénybevétele esetén.
3. A német legfelsőbb bíróságot az alsóbb német bíróságok hasonló ügyekben hozott eltérő határozatai késztették arra, hogy előzetes döntéshozatali kérelmet terjesszen elő.
II – Jogi háttér
4. A „mezőgazdasági termelői kedvezményt” a közösségi növényfajta-oltalmi jogokról szóló, 1994. július 27‑i 2100/94/EK tanácsi rendelet (a továbbiakban: alaprendelet)(5) alkotta meg.
5. E rendelet „a közösségi növényfajta-oltalmak közösségi védelmétől való eltérés” címet viselő 14. cikkének (1) bekezdése így rendelkezik:
„A 13. cikk (2) bekezdése ellenére és a mezőgazdasági termelés védelme érdekében a mezőgazdasági termelők jogosultak azon betakarított termény saját birtokukon történő felhasználására szaporítás céljából, amelyet valamely, közösségi növényfajta-oltalom alatt álló fajta (kivéve a hibrid vagy szintetikus fajtákat) szaporítóanyagának saját birtokukon történő elültetése révén nyertek.”
6. Ugyanezen rendelet 14. cikkének (2) bekezdése e szabály alkalmazási körét bizonyos takarmánynövényekre – mint a csicseriborsó, a sárga csillagfürt és a lucerna, bizonyos gabonafélék, mint a burgonya és bizonyos olaj- és rostnövények, mint az olajrepce, a réparepce és a lenmag – korlátozza.(6)
7. Az eltérés igénybevételét a 2100/94 rendelet 14. cikkének (3) bekezdése szabályozza, amelynek alapján:
„(3) Az (1) bekezdésben foglalt korlátozás [helyesen: eltérés] hatálybalépéséhez, továbbá a nemesítő és a mezőgazdasági termelő jogos érdekeinek védelméhez szükséges feltételeket e rendelet hatálybalépését megelőzően a 114. cikk szerinti végrehajtási szabályokban kell megállapítani az alábbi szempontok alapulvételével:
[…]
– a betakarított termény ültetés céljára feldolgozható maga a mezőgazdasági termelő által vagy a részére nyújtott szolgáltatás keretében más által, a tagállamoknak az említett betakarított termény feldolgozási folyamatára különösen annak érdekében megállapított esetleges korlátozásai sérelme nélkül, hogy a feldolgozásra kerülő termék azonossága biztosított legyen a feldolgozásból keletkezőével,
– a mezőgazdasági kistermelők nem kötelezhetőek arra, hogy a jogosult részére bármiféle díjat fizessenek;
[...]
– minden más mezőgazdasági termelő köteles méltányos díjat fizetni a jogosultnak, amelynek érzékelhetően alacsonyabbnak kell lennie, mint az adott területen ugyanazon fajta esetében a szaporítóanyag engedélyezett előállításáért felszámított összeg; e méltányos díj mértéke az idő során változhat, figyelembe véve, hogy az adott fajta vonatkozásában milyen mértékben alkalmazzák az (1) bekezdésben foglalt korlátozásokat [helyesen: eltérést],
– […]”
8. E jog összetételét módosította a közösségi növényfajta-oltalmi jogokról szóló 2100/94/EK tanácsi rendelet 14. cikkének (3) bekezdésében biztosított mezőgazdasági eltérés érvényesítésének végrehajtási szabályairól szóló, 1995. július 24‑i 1785/95/EK bizottsági rendelet (a továbbiakban: végrehajtási rendelet)(7) . A harmadik fejezetben található 5. cikke a térítést az alábbiak szerint szabályozza:
„(1) A jogosultat az alaprendelet 14. cikke (3) bekezdésének negyedik francia bekezdése szerint megillető méltányos térítés mértéke a jogosult és az érintett mezőgazdasági termelő közötti megállapodás tárgya [helyesen: tárgyát képezheti].
(2) Ha ilyen szerződést nem kötöttek vagy azt nem alkalmazzák [helyesen: az nem alkalmazható], a térítés mértéke érzékelhetően alacsonyabb lesz, mint az ugyanazon fajta legalacsonyabb kategóriájú hivatalos minősítéssel rendelkező szaporítóanyagának engedélyezett előállításáért ugyanabban a térségben felszámított összeg.
Ha az érintett fajta szaporítóanyagát a mezőgazdasági termelő gazdaságának térségében engedély alapján nem állítják elő, és a Közösségen belül a fenti összegre nézve nincs egységesen érvényes mérték, a térítés mértékének érzékelhetően kisebbnek kell lennie, mint a fenti célból az adott térségben értékesített érintett fajta legalacsonyabb kategóriájú hivatalos minősítéssel rendelkező szaporítóanyagának árába beépített összeg, feltéve, hogy az a szaporítóanyag előállítási helyén felszámított fenti összegnél nem magasabb.
(3) A térítés mértéke az alaprendelet 14. cikke (3) bekezdésének negyedik francia bekezdése értelmében akkor minősül érzékelhetően alacsonyabbnak a fenti (2) bekezdésben megjelöltek szerint, ha – mint a kivétel igénybevételének felső határát meghatározó gazdasági tényező – nem haladja meg az engedélyezett szaporítóanyag felhasználása és a közösségi növényfajta-oltalommal védett fajták betakarításából származó termény vetése között fennálló kiegyenlített arány megállapításához vagy stabilizálásához szükséges térítés mértékét. Ez az arány akkor minősül ésszerűen kiegyensúlyozottnak, ha biztosítja, hogy a jogosult a fajtája teljes felhasználásáért egészében jogos ellentételezéshez jut.”
9. A 1768/95 rendeletet módosító, 1998. december 3‑i 2605/98/EK bizottsági rendelet (a továbbiakban: harmadik rendelet)(8) négy további bekezdéssel egészítette ki e rendelkezést, amelyek közül csak a (4) és (5) bekezdés releváns a jelen ügyben. Ezek szövege a következő:
„(4) Ha a (2) bekezdés esetében a jogosultak és a mezőgazdasági termelők – a Közösségen belül, a megfelelő közösségi, nemzeti vagy regionális szinten létrehozott – szervezetei közötti megállapodások, akár részesek abban a feldolgozók szervezetei, akár nem, meghatározzák a térítés mértékét, az abban megállapított mértékeket iránymutatásként kell alkalmazni az adott területen az érintett faj vonatkozásában fizetendő térítés meghatározásakor, amennyiben a szóban forgó szervezetek meghatalmazott képviselői ezekről a mértékekről és azok feltételeiről írásban értesítették a Bizottságot, valamint ha ennek alapján a megállapított mértékeket és azok feltételeit közzétették a Közösségi Növényfajta-hivatal által kiadott »Hivatalos Lap«-ban [helyesen »Hivatalos Közlöny«-ben].
(5) Ha a (2) bekezdés esetében a (4) bekezdés szerinti megállapodás nem alkalmazható, a fizetendő térítés a szaporítóanyag engedélyezett előállításáért a (2) bekezdés rendelkezései szerint felszámított összeg 50%‑a.
Ha azonban valamely tagállam 1999. január 1-je előtt értesítette a Bizottságot a (4) bekezdésben említett megállapodás küszöbön álló – nemzeti vagy regionális szinten működő illetékes szervezetek közötti – megkötéséről, a szóban forgó területen az adott fajok után fizetendő térítés 40% a fent meghatározott 50% helyett, de csak a mezőgazdasági eltérésnek az ilyen megállapodás végrehajtása előtt, de legkésőbb 1999. április 1‑jéig megvalósuló alkalmazása tekintetében.”
10. A Bundesgerichtshof által feltett kérdések megválaszolásához emlékeztetni kell még a harmadik rendelet hatodik és hetedik preambulumbekezdésére, amelynek értelmében:
„[…] célszerű biztosítani azt, hogy a megállapodások közösségi iránymutatásként alkalmazhatóvá váljanak a díjazás mértékére vonatkozóan, az érintett területek és fajok tekintetében;
[…] azon területek, illetve fajok tekintetében, amelyekre nem vonatkoznak ilyen megállapodások, a fizetendő díjazás alapelvként a szaporítóanyag engedélyezett előállításáért felszámított összeg 50%‑a, megfelelő csúszó skála alkalmazásával módosítva, ha ilyen skálát az érintett nemzeti növényfajta-oltalom vonatkozásában megállapítottak.”
III – Az alapügy tényállása és az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések
11. A Bundesgerichtshof előtt négy ügy van folyamatban a növényfajta-oltalommal kapcsolatos európai szabályozás által védett szaporítóanyagok felhasználásáért fizetendő térítés méltányos jellegével kapcsolatban.
12. Három eljárásban az alapeljárás felperese olyan szervezet, amelyet növényfajta-oltalom jogosultjai korlátolt felelősségű társaság formájában hoztak létre, és amelynek feladata az oltalmi jogok védelme, különösen a tájékoztatáshoz és a térítéshez való jogainak gyakorlása útján oltalmi jogok érvényesítése útján.
13. E szervezet a közösségi jog által védett alábbi növényfajták felhasználásáért követel térítést:
– a Theresa fajtájú téli árpa, a Bandit, Contur és Titmo fajtájú téli búza, amelyeket a 1998/1999‑es mezőgazdasági évben a C‑7/05. sz. ügyben az alapeljárás alperese, D. Deppe termesztett, akit – miután az eljárás során meghalt – örökösei követtek az eljárási szerepében;
– a Solara fajtájú burgonya, amelyet az 1999/2000‑es mezőgazdasági évben a C‑8/05. sz. ügyben az alapeljárás alperese, S. Hennings termesztett;
– az ugyanilyen fajtájú burgonya, a Theresa és Duet fajtájú téli árpa, valamint a Ritmo fajtájú búza, amelyeket az 1998/1999‑es mezőgazdasági évben a C‑9/05. sz. ügyben az alapeljárás alperese, H. Lübbe termesztett.
14. A három érintett mezőgazdasági termelő értesítette az alapeljárás felperesét e szaporítóanyag felhasználásáról, és megtagadta a csatlakozást a növénynemesítési és mezőgazdasági együttműködési megállapodáshoz (Kooperationsabkommen Landwirtschaft und Pflanzenzüchtung), amelyet a német mezőgazdazdasági termelők szövetsége (Deutscher Bauernverband eV) és a német növényfajta-oltalom jogosultjainak szövetsége (Bundesverband Deutcher Pflanzenzüchter eV) 1996. június 3‑án kötöttek, és amely 1999. augusztus 16‑án jelent meg a Közösségi Növényfajta-oltalmi Hivatal Hivatalos Közlönyében (a továbbiakban: 1996‑os együttműködési megállapodás). A két szakmai szervezet 2000‑ben új megállapodást kötött, amely a 2001‑es aratástól volt alkalmazandó, és amely a minősített szaporítóanyagok termelési engedélyében meghatározott jogdíjak 60%‑át elérő térítést írt elő (a továbbiakban: M‑jogdíjak). A megállapodás különböző módosításainak következtében a kért térítés bizonyos esetekben csak a 45%‑ot érte el.
15. A növényfajta-oltalmak érintett jogosultjai engedélyezték az alapeljárás felperese számára, hogy a térítéseik beszedéséhez a megfelelő kereseteket benyújtsa. Az 1998/1999‑es mezőgazdasági évre a felperes az M‑jogdíjak 80%‑ában határozta meg a semmilyen megállapodást nem kötő mezőgazdasági termelők által fizetendő összeget.
16. Miután a kérdéses három termelő megtagadta, hogy kifizesse az ezen az alapon követelt összegeket, a Saatgut-Treuhandverwaltungs GmbH a Landgericht Braunschweighez (a braunschweigi elsőfokú bírósághoz) fordult, amely bíróság jórészt helyt adott keresetének.
17. Ellenben az Oberlandesgericht Braunschweig elutasította az alapeljárás felperese által benyújtott fellebbezést,(9) amelyben a felperes a fent nevezett M‑jogdíjak 80%‑a alapján kiszámított összegek megfizetését kérte.(10)
18. A felülvizsgálati kérelem benyújtását követően a Bundesgerichtshof megállapította, hogy a jogvita megoldása a közösségi jog, nevezetesen a végrehajtási rendelet 5. cikke (2), (4) és (5) bekezdésének az értelmezésétől függ, úgy határozott, hogy felfüggeszti az eljárást és az EK 234. cikknek megfelelően előzetes döntéshozatal céljából az alábbi kérdéseket terjeszti a Bíróság elé:
„1) A [végrehajtási] rendelet 5. cikkének (2) bekezdése értelmében a betakarított termény vetés céljára való feldolgozáshoz fizetendő térítés mértékének meghatározásakor az a követelmény, hogy ez »érzékelhetően alacsonyabb« [legyen], mint az ugyanazon fajta legalacsonyabb kategóriájú hivatalos minősítéssel rendelkező szaporítóanyagának engedélyezett előállításáért ugyanabban a térségben felszámított összeg, teljesül‑e azáltal is, ha a térítés a fenti összeg 80%‑ának megfelelő átalányösszegként kerül meghatározásra?
2) A [végrehajtási] rendelet 5. cikkének (4) és (5) bekezdése tartalmazza‑e a betakarított termény vetés céljára való feldolgozásához fizetendő térítés értékének meghatározását arra az esetre, ha azt törvény alapján állapítják meg?
Igenlő válasz esetén: tekinthető‑e ez a meghatározás a harmadik rendelet hatálybalépését megelőzően vetés céljára való feldolgozásokra is alkalmazandó, általános elv kifejeződésnek?
3) A jogosultak és a mezőgazdasági termelők szervezetei közötti, a [végrehajtási] rendelet 5. cikkének (4) bekezdése szerinti megállapodás iránymutató funkciója magában foglalja‑e törvényi megállapítás esetén azt, hogy annak lényeges elemeit (számítási paraméterek) akkor is alkalmazzák, ha a jogosult a törvény szerinti térítés kiszámítása során nem ismer minden, a felhasználói szférába tartozó, a megállapodás szerint a kiszámításhoz szükséges paramétert, és nincs joga a mezőgazdasági termelőt a szükséges adatok közlésére felszólítani?
Igenlő válasz esetén: az ilyen megállapodás érvényességének – amennyiben iránymutató funkcióját ebben az értelemben teljesítenie kell – abban az esetben is feltétele‑e a [végrehajtási] rendelet 5. cikkének (4) bekezdésében meghatározott követelmények betartása, ha a megállapodást a [harmadik rendelet] hatálybalépése előtt kötötték?
4) Szerződés és/vagy törvény által szabályozott térítések esetében a [végrehajtási] rendelet 5. cikkének (5) bekezdése meghatározza‑e a térítés felső határát?
5) Alkalmazható‑e iránymutatásként a [végrehajtási] rendelet 5. cikkének (4) bekezdése értelmében egy szakmai szervezetek közötti olyan megállapodás, amely az e rendelet 5. cikkének (5) bekezdése szerinti, a felszámított összeg 50%‑ának megfelelő térítési mértéket túllépi?”
IV – A Bíróság előtti eljárás
19. A három előzetes döntéshozatalra utaló határozatot, amelyeket a Bundesgerichtshof 2004. október 11‑én hozott, a Bíróság Hivatala 2005. január 14‑én nyilvántartásba vette, és mivel azok között tárgyi összefüggés áll fenn, a határozatokat egy 2005. január 26‑i végzéssel egyesítették.
20. A Saatgut-Treuhandverwaltungs GmbH, D. Deppe örökösei, S. Hennings, H. Lübbe, a német kormány és a Bizottság észrevételeket nyújtott be a Bíróság alapokmányának 20. cikkében meghatározott határidőn belül.
21. A 2005. január 12‑én megtartott tárgyalás során az alapeljárás feleinek és a Bizottságnak a képviselői megjelentek.
V – Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések elemzése
A – Előzetes megjegyzések
22. A mezőgazdasági termelői kedvezménnyel kapcsolatos szabályozás tökéletesen mutatja az ellentétes álláspontok által keltett vitában kialakult egyensúlyt. Egyrészt a Közösség mezőgazdasági politikája által meghatározott jövőre irányuló elképzelésről van szó, amelyben továbbra is az a gondolat dominál, hogy elsősorban e tevékenység gyümölcseit kell szaporítani,(11) ezt teszi egyértelművé az alaprendelet 14. cikkének (1) bekezdése, amely engedélyezi a mezőgazdasági termelők számára, hogy éljenek e kizárólagos joggal „a mezőgazdasági termelés védelme érdekében”.
23. Másrészt a növényfajta-oltalmak jogosultjainak az álláspontjáról van szó, akik az ipari, kutatási és fejlesztési politika keretében megfelelő jogi keretet igyekeznek létrehozni tevékenységük előmozdítására az Európai Unióban. Ebben a helyzetben nem meglepő, hogy a vita szenvedélyes volt, és a kialakult kompromisszumot elfogadhatónak tekintették.(12)
24. Fel kell tenni a kérdést, hogy a mezőgazdasági piacok szervezésének további fejlődése során, amely inkább a szabad verseny felé mutat,(13) ilyen kedvezmény megjelenhetett volna‑e; mindenesetre a harmadik rendeletet szerény előrelépésként kell tekinteni ebbe az irányba, mivel nagyobb szerepet biztosít mezőgazdasági termelőknek és a növényfajta-oltalmak jogosultjainak a szervezetei közötti megállapodásoknak.
B – A méltányos térítés (első kérdés)
25. A kérdést előterjesztő bíróság arra vár választ, hogy az M‑jogdíjak 80%‑ában megállapított térítés eleget tesz‑e annak a követelménynek, miszerint ennek a térítésnek a végrehajtási rendelet 5. cikkének (2) bekezdése értelmében a szaporítóanyagok engedélyezett termeléséért szedett összegnél „érzékelhetően alacsonyabbnak” kell lennie.
26. Mielőtt folytatnánk, röviden be kell mutatni a jelenleg hatályos rendszert, amelyet a három fent említett rendelet alakított ki. E rendeletek szerint három lehetőség van a jogosultak térítése rendjének meghatározására, tudniillik a növényfajta-oltalmi jog jogosultja és a mezőgazdasági termelő közötti szerződés alapján,(14) a jogosultak és a termelők szervezetei közötti megállapodások alapján,(15) valamint – az előbbi megoldásokhoz képest szubszidiáriusan – a térítés mértékét a fent nevezett rendeletekben előírt iránymutatások alapján is meg lehet határozni.(16) Mivel D. Deppe, S. Hennings és H. Lübbe semmiféle egyéni szerződést nem kötöttek, és nem csatlakoztak egy megállapodáshoz sem, a harmadik lehetőséghez kell folyamodni.
27. A méltányos térítés megállapításának kritériumaként az alaprendelet 14. cikke (3) bekezdésének negyedik franciabekezdése a közösségi jogalkotó számára az M‑jogdíjak alapján történő előállításban felszámítottnál „érzékelhetően alacsonyabb” összeg feltételét írja elő, és a végrehajtási rendelet 5. cikkének (2) bekezdésében nyomatékosítja ezt, amikor megismétli e kritériumot, amely alapján a térítés mértékének „érzékelhetően alacsonyabbnak” kell lennie ennél az összegnél; ráadásul a harmadik rendelet a védett szaporítóanyagok engedélyezett használatáért fizetendő térítést 50%‑ban határozza meg.(17)
28. Azt is meg kell jegyezni, hogy a végrehajtási rendelet 5. cikkének (2) bekezdése szerint, amelyre ugyanezen cikk (5) bekezdése is hivatkozik, ezt a számítási módot „az ugyanazon fajta legalacsonyabb kategóriájú hivatalos minősítéssel rendelkező [ebben a térségben előállított] szaporítóanyagára” kell alkalmazni. E kategória vonatkozásában csak arra a kategóriára lehet hivatkozni, amely a legkevesebb költséget okozza a mezőgazdasági termelőnek.
29. E tényelemekből kitűnik, hogy az eltérés igénybevétele esetén az érintett növényfajta-oltalom jogosultja számára fizetendő térítésnek tényelegesen alacsonyabbnak kell lennie az M‑jogdíjaknál.
30. Következésképpen a 80%‑ban megállapított térítés nem tűnik megfelelőnek, még akkor sem, ha – ahogyan azt a Bizottság észrevételeiben megjegyezte – el kell különíteni azokat az eseteket, amelyek a harmadik rendelet hatálybalépését megelőzően keletkeztek, az azt követő esetektől. Mivel ez utóbbi esetekre létezik konkrét szabályozás, célszerűnek tűnik ezek vizsgálatával kezdeni.
31. A végrehajtási rendelet 5. cikkének (5) bekezdése bizonyos esetekben az M‑jogdíjak 40%‑át elérő térítés időben korlátozott érvényességét írja elő. Rövid határidő(18) elteltével ismét a (4) bekezdés 50%‑os kulcsa válik alkalmazandóvá. A végrehajtási rendelet kilencedik preambulumbekezdése indokolja ezt a rendelkezést, amely a rendes szintnél még alacsonyabb szint meghatározásával kívánja ösztönözni az oltalmak jogosultjainak és a mezőgazdasági termelőknek a szervezetei közötti megállapodások megkötését.
32. Két következtetést kell ebből levonni. Egyrészt a megállapodásos megoldásokat előnyben részesítik, és ezek elérése végett nyomást gyakorolnak a felek egyikére. Másrészt megállapodás hiányában az a térítés, amely által a növényfajta-oltalom jogosultja törvényes kompenzációban részesül, 50% körül található, jóllehet azt éreztetik, hogy a tárgyalások során a felek egyikének érdeke e százalékos arányt kis mértékben megemelheti. Ebben a tekintetben értendő tehát a 2000‑ben a mezőgazdasági termelők és az oltalmak jogosultjai között megállapodás, amely az M‑jogdíjak legfeljebb 60%‑át elérő térítést írt elő.
33. Az eltérés igénybevételének a harmadik rendelet hatálybalépését megelőző szabályait az alaprendelet 14. cikke és a végrehajtási rendelet 5. cikkének (1)–(3) bekezdése határozta meg. Ez utóbbi rendelkezés szerint a térítés szintje csak akkor tekinthető érzékelhetően alacsonyabbnak, ha nem haladja meg az engedélyezett szaporítóanyag felhasználása és a betakarításából származó termény vetése között fennálló kiegyenlített arány eléréséhez és fenntartásához szükséges mértéket, és az oltalom jogosultja törvényes térítésben részesül növényfajtája felhasználásáért.
34. Véleményem szerint más körülményeket is meg kell vizsgálni. Így egy 20%‑os engedmény – még akkor is, ha az üzleti életben nagylelkűnek tekinthető – elveszíti jelentőségét a mezőgazdasági termelői kedvezmény keretében, aki voltaképpen a vetőmagvakat saját munkájával és erőfeszítéseivel termeli gazdagítva azokat földjének minőségével.(19) Ráadásul a termelőnek semmilyen befolyása nincs a végső ár meghatározásának más tényezőire, mivel nem szerződő fél a szaporítóanyag termelésére vonatkozó használati szerződésekben, így az M‑jogdíjakra; a növényfajta-oltalom jogosultjának – aki jelentős befolyást gyakorol – fizetendő összeg végső soron külső tényezőktől függ.
35. Az alapeljárás alperesei azzal érvelnek, hogy a Saatgut-Treuhandverwaltungs GmbH monopolhelyzete a piacon a verseny torzulásához vezet, ráadásul a rendeletekben a térítés méltányos jellegének értékelése céljából szereplő paraméterek kötelezővé teszik a helyi, regionális és nemzeti tényezők figyelembevételét.
36. Mindezek a tényezők, amelyek kihatnak az „érzékelhetően alacsonyabb” térítés méltányos jellegére a mezőgazdasági termelői kedvezmények igénybevétele esetén, minden egyes eset jellegzetességeitől függnek, ezeket pedig a hatáskörrel rendelkező bíróságnak kell értékelnie.(20)
37. A fent kifejtett megfontolásokra tekintettel az első kérdésre azt a választ javaslom, hogy az alaprendelet 14. cikkének (3) bekezdésében szabályozott mezőgazdasági eltérés igénybevétele esetén az M‑jogdíjak 80%‑ában meghatározott térítés nem felel meg annak a feltételnek, amely szerint az említett térítésnek „érzékelhetően alacsonyabbnak” kell lennie, mint a szaporítóanyag engedélyezett előállításáért a végrehajtási rendelet 5. cikkének (2) bekezdése szerint felszámított összeg, a nemzeti bíróság értékelésének sérelme nélkül az egyes jogviták egyéb releváns körülményeivel kapcsolatban.
C – A térítés mértékének megállapítására szolgáló kritériumok (második kérdés)
38. A második kérdés első része arra kérdez rá, hogy a végrehajtási rendelet 5. cikkének (4) és (5) bekezdése a jogosult részére biztosított jogok meghatározása keretében tartalmaz‑e szabályokat az őt megillető térítés összegének értékelésére.
39. E rendelkezés szövegéből, már ami a (4) bekezdést illeti, egyértelműen következik, hogy ezeket a szabályokat bele kell foglalni a jogosultak szervezetei és a mezőgazdasági termelők szervezetei között kötött megállapodásokba, és azok iránymutatásként szolgálnak, amikor az ugyanebben a bekezdésben és ugyanezen rendelet 5. cikkének (2) és (3) bekezdésében meghatározott további követelményeknek is eleget tesznek.
40. Ezzel szemben ugyanezen rendelet 5. cikkének (5) bekezdése a térítés összegét az M‑jogdíj 50%‑ában határozza meg a mezőgazdasági termelői kedvezmény igénybevétele esetén, azzal az egyedüli fenntartással azonban, hogy ez esetleg kiigazításra kerülhet a harmadik rendelet hetedik preambulumbekezdése szerinti nemzeti csúszó skála alkalmazásával.
41. A második kérdés második része ezen mérték esetleges visszamenőleges alkalmazására vonatkozik, valamely általános elv kifejeződéseként, a harmadik rendelet hatálybalépését megelőzően történt vetésekre.
42. A végrehajtási rendelet 5. cikkének (4) és (5) bekezdése a meghozatalukig hatályos szabályozással kapcsolatban csupán kiegészítést tartalmaz, amely új elemeket, tudniillik az érintett szervezetek közötti megállapodások iránymutató szerepét és az ott megjelölt százalékos arányt is magában foglalja. A Bizottság szerint ellentétes lenne a jogbiztonság elvével, ha visszamenőleg alkalmaznák a harmadik rendeletet az ilyen típusú azon ügyletekre, amelyeket az e rendelkezések hatálybalépését megelőző időszakban kötöttek. Mindazonáltal a Bizottság álláspontja nem meggyőző, amikor úgy ítéli meg, hogy a végrehajtási rendelet 5. cikkének (5) bekezdése a korábbi változattól teljesen eltérő rendszert vezet be.
43. Így a (4) és (5) bekezdésben található két utalás a (2) bekezdésre azt mutatja, hogy azok célja e rendelkezés fejlesztése és pontosítása. Következésképpen, bár el is kell utasítani e rendelkezés alkalmazását korábbi helyzetekre, a rendelkezés iránymutatást tartalmaz a térítés mértékének értékeléséhez.
44. E magyarázatokra tekintettel azt javaslom, hogy a Bíróság a második kérdésre akként válaszoljon, hogy a növényfajta-oltalom jogosultját megillető térítés mértékének megállapítását lehetővé tévő kritériumokat a végrehajtási rendelet 5. cikkének (5) bekezdése határozza meg, és e kritériumoknak nincs visszaható hatályuk, de iránymutatást adhatnak az e rendelkezés hatálybalépését megelőzően történt vetés céljára való feldolgozások esetében fizetendő térítés kiszámításához.
D – A növényfajta-oltalom jogosultjainak és a mezőgazdasági termelőknek a szervezetei közötti megállapodások iránymutató szerepe (harmadik és ötödik kérdés)
45. A harmadik kérdés első részében a kérdést előterjesztő bíróság a jogosultak szervezetei és a mezőgazdasági termelők szervezetei közötti megállapodások hatályára kérdez rá olyan esetekben, amikor az eltérés igénybevétele esetén fizetendő méltányos térítés összegének kiszámításához szükséges valamennyi adat nem áll rendelkezésre vagy nem elérhető, míg a kérdés második felében a fent nevezett bíróság e megállapodások formai követelményei felől érdeklődik. Először is ezeket a formai szempontokat kell megvizsgálni.
46. A végrehajtási rendelet 5. cikkének (4) bekezdéséből kitűnik, hogy az ilyen megállapodások iránymutató szerepe attól függ, hogy a térítés mértékét és a megállapodások által meghatározott feltételeket közölték‑e a Bizottsággal, és azokat közzétették‑e a Közösségi Növényfajta-hivatal Hivatalos Közlönyében .
47. Figyelemmel e követelmények sine qua non
jellegére és a harmadik rendelet hatálybalépését megelőző vagy azt követő megállapodások közötti különbségtétel hiányára ebben a vonatkozásban, arra kell következtetni, hogy az időbeli tényező semmilyen hatást nem gyakorol, mivel a két követelmény együttes teljesülése elégséges.
48. Emiatt a végrehajtási rendelet hatálya kiterjed valamennyi mezőgazdasági termelőre, aki a fent nevezett megállapodások alkalmazási területén az említett szabályozást igénybe veszi. A harmadik kérdés első felére adandó válasz ebből az alapvető premisszából következik.
49. Már jeleztük, hogy azt, hogy a fent nevezett szervezetek közötti megállapodás ilyen kötőerővel rendelkezik, az a szándék indokolja, amely ezeket a megállapodásokat támogassák, azzal a mögöttes céllal, hogy elkerüljék a hosszadalmas számítási műveleteket. Ezenkívül ki kell emelni, hogy ennek az iránymutató funkciónak éppen azokat a mezőgazdasági termelőket kell felvilágosítania, akik nem tagjai a szervezetek közötti megállapodásoknak, mivel ez a funkció arra irányul, hogy elősegítse azoknak a vonakodó mezőgazdasági termelőknek a csatlakozását, akik a hivatalos számítási módhoz ragaszkodnak az alacsonyabb költségek elérése végett, mivel feltehető, hogy a szervezet, amelyhez tartoznak, a kölcsönös érdekek szerint kiegyenlített százalékos arányon túlmenően, további előnyöket is el tudott érni az említett megállapodások szövegében.
50. Ezért minden számítási elem hivatkozásul szolgál az olyan mezőgazdasági termelők térítésének meghatározásához, akik egy megállapodásnak sem részes felei. Mindazonáltal éppen az iránymutató jellegük miatt, ezek az elemek nem kötelezőek minden további eljárás nélkül, így az első kérdés kapcsán végzett megfontolások ismét jelentőséget nyernek, amikor valamely százalékos arány iránymutató ereje vitatottá válik, mivel az túlzottan magas.
51. Végezetül az ötödik kérdés kapcsán pontosítani kell, hogy a végrehajtási rendelet 5. cikkének (5) bekezdése a jogosult megfelelő térítését 50%‑ban határozza meg, amennyiben az ugyanezen cikk (4) bekezdésében említett megállapodástípusok egyike sem alkalmazható. Az (5) bekezdés szubszidiárius jellege a két rendelkezés rendszeréből következik. Az akarati szabadság elve alapján a megállapodás által meghatározott százalékos arány azokat kötelezi, akik elfogadták, hogy köti őket a megállapodás, a százalékos arány egyebekben iránymutató szerepet játszik azok számára, akik nem részesei ilyen megállapodásnak. Megállapodás hiányában az 5. cikk (5) bekezdése alkalmazandó, és – ahogyan azt kifejtettük – vita esetén iránymutatást ad a méltányos térítés vonatkozásában, ez a helyzet azonban csak olyan mezőgazdasági termelő kapcsán állhat fenn, aki nem kötött semmilyen megállapodást.
52. A fenti megfontolások alapján azt javaslom, hogy a Bíróság a harmadik és az ötödik kérdésre akként válaszoljon, hogy a növényfajta-oltalom jogosultjainak és a mezőgazdasági termelőknek a szervezetei közötti megállapodások iránymutató funkciója – amint az a végrehajtási rendelet 5. cikkének (4) bekezdésében kifejezésre jut – azt jelenti, hogy a méltányos térítés megállapításakor a számítási kritériumokat teljes mértékben alkalmazni kell, amennyiben azokat közölték a Bizottsággal és közzétették a Közösségi Növényfajta-hivatal Hivatalos Közlönyében, azonban ezekre csak a (4) bekezdés keretében lehet hivatkozni, ugyanezen rendelet 5. cikkének (5) bekezdése keretében nem.
E – A végrehajtási rendelet 5. cikkének (5) bekezdésében említett 50%‑os arány hatálya (negyedik kérdés)
53. E kérdésével a Bundesgerichtshof arra vár választ, hogy ez az 50%‑os arány a térítés szerződéses úton történő vagy a végrehajtási rendeletben előírt mód szerint történő meghatározásának felső határát jelenti‑e.
54. Először is a kérdéses rendelkezés nem vonatkozik a szerződéses jellegű helyzetekre, ezért e tekintetben a kérdés nem releváns.
55. Másodszor már e rendelkezés szövegéből is az vezethető le, hogy a megadott érték kötelező, és nem egyszerűen alsó vagy felső határt jelent. Az a tény, hogy a közösségi jogalkotó e rendelkezés második mondatában kivételt határozott meg, nem cáfolja ezt a megállapítást, mivel – ahogyan a harmadik rendelet preambuluma mutatja – ez a kivétel csak egy korlátozott időszakban alkalmazható, és célja az, hogy egy meghatározott időpontot megelőzően ösztönözze a jogosultak és a mezőgazdasági termelők szervezetei közti megállapodások gyors megkötését.
56. E megfontolásokra figyelemmel negyedik kérdésre azt a választ javaslom, hogy amennyiben a növényfajta-oltalom jogosultja és a mezőgazdasági termelő között nincs megállapodás, a térítést a végrehajtási rendelet 5. cikkének (5) bekezdése alapján kell meghatározni, e rendelkezés az említett térítésre állandó mértéket határoz meg és nem felső határt.
VI – Végkövetkeztetések
57. A fenti megfontolásokra tekintettel azt javaslom a Bíróságnak, hogy a Bundesgerichtshof által előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésekre az alábbiak szerint válaszoljon:
„1) Az M‑jogdíjak 80%‑ában meghatározott térítés a közösségi növényfajta-oltalmi jogokról szóló, 1994. július 27‑i 2100/94/EK tanácsi rendelet 14. cikkének (3) bekezdésében szabályozott mezőgazdasági eltérés igénybevétele esetén nem felel meg annak a feltételnek, amely szerint az összegnek »érzékelhetően alacsonyabbnak« kell lennie, mint a szaporítóanyag engedélyezett előállításáért a közösségi növényfajta-oltalomról szóló 2100/94/EK tanácsi rendelet 14. cikkének (3) bekezdésében biztosított eltérés érvényesítésének végrehajtási szabályairól szóló, 1995. július 24‑i 1768/95/EK bizottsági rendelet 5. cikkének (2) bekezdése szerint felszámított összeg, az egyes jogviták egyéb, a számítás szempontjából releváns körülményei nemzeti bíróság által történő értékelésének sérelme nélkül.
2) A növényfajta-oltalom jogosultját megillető térítés mértékének megállapítását lehetővé tévő kritériumokat az 1998. december 3‑i 2605/98/EK bizottsági rendelettel módosított 1768/95 rendelet 5. cikkének (5) bekezdése határozza meg, és e kritériumoknak nincs visszaható hatályuk, de iránymutatást adhatnak az e rendelkezés hatálybalépését megelőzően történt vetés céljára való feldolgozások esetében fizetendő térítés kiszámításához.
3) A növényfajta-oltalom jogosultjainak és a mezőgazdasági termelőknek a szervezetei közötti megállapodásoknak az 1768/95 rendelet 5. cikkének (4) bekezdése szerinti iránymutató funkciója azt jelenti, hogy a méltányos térítés megállapításakor a számítási kritériumokat teljes mértékben alkalmazni kell, amennyiben azokat a Bizottsággal közölték, és azokat közzétették a Közösségi Növényfajta-hivatal Hivatalos Közlönyében, azonban ezekre csak a (4) bekezdés keretében lehet hivatkozni, ugyanezen rendelet 5. cikkének (5) bekezdése keretében nem.
4) Amennyiben a növényfajta-oltalom jogosultja és a mezőgazdasági termelő között nincs megállapodás, a térítést a 2605/98 rendelettel módosított 1768/95 rendelet 5. cikkének (5) bekezdése alapján kell meghatározni, e rendelkezés az említett térítésre állandó mértéket határoz meg, és nem felső határt.”
(1) .
(2)
–	A C‑/00. sz. Schulin‑ügyben 2003. április 10‑én hozott ítélet (EBHT 2003., I‑3525. o.) és a 2002. március 21‑i indítványom; a C‑182/01. sz., Saatgut-Treuhandverwaltungsgesellschaft ügyben 2004. március 11‑én hozott ítélet (EBHT 2004., I‑2263. o.) és a 2002. november 7‑i indítványom, valamint a C‑336/02. sz. Brangewitz‑ügyben 2004. október 14‑én hozott ítélet (EBHT 2004., I‑9801. o.) és a 2004. február 17‑i indítványom.
(3)
–	Lásd lentebb a II. cím alatt. A növényfajta-oltalom jogi védelmének történetéről általános áttekintést a 2. lábjegyzetben hivatkozott Schulin‑ügyre vonatkozó főtanácsnoki indítvány tartalmaz.
(4)
–	Különösen Giuseppe Arcimboldo (1527–1593) milánói művész Az évszakok
című vagy Az elemek
című képsorozatában; művészete a mű címéhez témájában kapcsolódó tárgyak összegyűjtésére vezette, mint A könyvtáros
vagy A jogász
című képek esetén, hogy elérje ezt az eredményt.
(5)
–	HL L 227., 1. o., magyar nyelvű különkiadás 3. fejezet, 16. kötet, 390. o.
(6)
–	A virágok tehát hallgatólagosan ki vannak zárva a szabályozásból. A szépirodalomban Oscar Wilde A csalogány és a rózsa
című meséjében, El ruiseñor y la rosa y otros cuentos – Poemas en prosa,
Espasa-Calpe, Colección Austral, 12. kiadás, Madrid, 1976., 9. és azt követő oldalak, a vörös rózsák termesztésének kicsit kegyetlen módját írja le: a csalogány a fehér rózsabokorhoz repül, hogy azt saját vérével locsolja torkát a tüskékhez szorítva, hogy bíborszínűre fesse a virágok sápadt szirmait, ily módon az egyetemista, aki a rózsabokor tulajdonosa, szerelmének skarlátvörös virágot ajándékozhat, amiért a lány cserébe egész éjszaka a fiúval táncol.
(7)
–	HL L 173., 14. o.; magyar nyelvű különkiadás 3. fejezet, 18. kötet, 63. o.
(8)
–	HL L 328., 6. o.; magyar nyelvű különkiadás 3. fejezet, 24. kötet, 162. o.
(9)
–	S. Hennings esetében az Oberlandesgericht az S. Hennings által fizetendő összeget 55,73 EUR‑val és annak kamataival megemelte, de nem ítélte meg az alapügy felperese által követelt 668,55 EUR maradék összeget.
(10)
–	A három legfelsőbb bírósághoz benyújtott kereset esetén a kereseti kérelemben szereplő összeg 181,41 EUR a C‑7/05. sz. ügyben, 612,82 EUR a C‑8/05. sz. ügyben és 605,86 EUR a C‑9/05. sz. ügyben.
(11)
–	Borchardt, K.-D., „Die Reform der Gemeinsamen Agrarpolitik – Perspektiven und Herausforderungen für Landwirte und Jusristen”, in Europa und seine Verfassung – Festschrift für Manfred Zuleeg zum siebzigsten Geburtstag, Nomos, Baden-Baden, 2005, 473. és azt követő oldalak, különösen a 475–477. o. Lásd szintén Leidwein, A., Europäisches Agrarrecht, 2. kiadás, NWM, Bécs, 2004., 76. és azt követő oldalak. ó
(12)
–	Kiewiet, B., „Régime de protection communautaire des obtentions végétales”, in Comptes rendus de l’Académie d’agriculture de France, 83. kötet, 1997., 2. sz., 5. és azt követő oldalak, különösen a 9. o.
(13)
–	A közös mezőgazdasági politika reformjával kapcsolatban lásd Blumann, C., „La réforme de la politique agricole commune”, in Cahiers de droit européen, 3. és 4. sz., 2004., 297. és azt követő oldalak; lásd szintén Bianchi, D., „Y a-t-il encore quelque chose de commun dans la nouvelle Politique agricole commune?”, in Revue trimestrielle de droit européen, 3. sz., 2005.. július–szeptember, 623. és azt követő oldalak.
(14)
–	A végrehajtási rendelet 5. cikkének (1) bekezdése.
(15)
–	A végrehajtási rendelet 5. cikkének (4) bekezdése, amely a harmadik rendelet 1. cikke alapján került bele.
(16)
–	A végrehajtási rendelet 5. cikkének (2) bekezdése, szerződés hiányában, valamint a végrehajtási rendelet 5. cikkének (5) bekezdése, megállapodás hiányában.
(17)
–	E rendelkezést ugyanezen rendelet hetedik preambulumbekezdésével közösen kell vizsgálni, amely mérsékli a rendelkezés szigorát, amikor kimondja „a térítés […] elvben
[…] az összegek 50%‑a”, ez azonban nem csökkenti a megadott szám jelentőségét.
(18)
–	A mezőgazdasági mentesség igénybevétele és az 1999. április 1‑jei megállapodás alkalmazásának kezdete között eltelt időszakban.
(19)
–	Nem tudom bizonyosan, hogy beszélhetünk‑e ellentétes érdekekről, mivel az a benyomásom, hogy a növényfajták termelésében részt vevő valamennyi fél hasznot húz tevékenységéből; a barátokból és a más munkájából való haszonszerzés viszont elítélendő, ahogyan azt Esopus „A kecske és a szőlő” című tanmeséje, in Fábulas, Alianza Editorial, Madrid, 1998, 167. és 168. o., is egyértelművé teszi, amikor a következőket meséli:
„Amikor a szőlő rügyezni kezdett, egy kecske rágcsálni kezdte zsenge hajtásait. A szőlő így szólt: »Miért teszel kárt bennem? Nincs több zöld fű? Mégis megtermem majd mindazt a bort, amely szükséges lesz, amikor fel fognak áldozni téged«”. A világ sokkal gazdagabb lenne árnyalataiban, ha léteznének ilyen fajta növények, vagy ha tudnának beszélni, ahogyan az a hiú rózsa, akit a kisherceg nevelt, Saint-Exupéry (de), A., El Principito (A kisherceg), MC editores S.A., Buenos Aires, 1969., Bonifacio del Carril fordítása, 8. kötet, 33. o., jóllehet a főszereplő azt mondja, hogy „[…] sohasem szabad hallgatni a virágokra. Nézni kell őket és belélegezni az illatukat. Az enyém illatossá tette az egész bolygómat, mégsem tudtam örülni neki”.
(20)
–	Ebből következik, hogy a német bíróságok határozatai közötti eltérések, amelyekre a jelen indítvány bevezetésében hivatkoztam, az esetleges regionális eltérésekből származnak, miközben ez nem változtat azon meggyőződésemen, amely alapján az, hogy a térítést 80%‑ban határozták meg, meghaladja az ésszerű mértéket, és túlzott.