62024CJ0221
A BÍRÓSÁG ÍTÉLETE (első tanács)
2025. október 23. (
*1
)
„Előzetes döntéshozatal – Környezet – Hulladékok – 1013/2006/EK rendelet – A 24. cikk (2) bekezdése – Szállítás – Visszavétel illegális szállítás esetén – A hulladéknak a küldő ország illetékes hatósága általi visszavétele – E hatóság azon kötelezettsége vagy lehetősége, hogy az eredeti feladó tiltakozása ellenére hasznosítsa vagy ártalmatlanítsa a hulladékot – Az Európai Unió Alapjogi Chartája 17. cikkének (1) bekezdése – A tulajdonhoz való jog – Érvényesség”
A C‑221/24. és C‑222/24. sz. egyesített ügyekben,
az EUMSZ 267. cikk alapján benyújtott két előzetes döntéshozatal iránti kérelem tárgyában, amelyet a Svea hovrätt, Mark‑ och miljööverdomstolen (stockholmi ingatlanügyi és környezetvédelmi fellebbviteli bíróság, Svédország) a Bírósághoz 2024. március 22‑én érkezett, 2024. március 12‑i határozataival terjesztett elő
a Naturvårdsverket
és
UQ (C‑221/24),
IC (C‑222/24)
között folyamatban lévő eljárásokban,
A BÍRÓSÁG (első tanács),
tagjai: F. Biltgen tanácselnök, T. von Danwitz, a Bíróság elnökhelyettese, az első tanács bírájaként eljárva, I. Ziemele, A. Kumin és S. Gervasoni (előadó) bírák,
főtanácsnok: T. Ćapeta,
hivatalvezető: C. Strömholm tanácsos,
tekintettel az írásbeli szakaszra és a 2025. február 27‑i tárgyalásra,
figyelembe véve a következők által előterjesztett észrevételeket:
–
a Naturvårdsverket képviseletében Y. Lindén és L. Vogel miljöjurister,
–
az Európai Parlament képviseletében A. Ahlvin, W. D. Kuzmienko és A. Neergaard, meghatalmazotti minőségben,
–
az Európai Unió Tanácsa képviseletében J. Himmanen és A. Maceroni, meghatalmazotti minőségben,
–
az Európai Bizottság képviseletében M. Björkland és T. S. Bohr, meghatalmazotti minőségben,
a főtanácsnok indítványának a 2025. május 22‑i tárgyaláson történt meghallgatását követően,
meghozta a következő
Ítéletet
1
Az előzetes döntéshozatal iránti kérelmek a hulladékszállításról szóló, 2006. június 14‑i 1013/2006/EK európai parlamenti és tanácsi rendelet (HL 2006. L 190., 1. o.; helyesbítések: HL 2013. L 334., 46. o.; HL 2014. L 283., 65. o.; HL 2015. L 277., 61. o.) 24. cikke (2) bekezdése első albekezdése c) és d) pontjának értelmezésére, valamint e rendelet 24. cikke (2) bekezdése első albekezdése c) pontjának az Európai Unió Alapjogi Chartája (a továbbiakban: Charta) 17. cikkének (1) bekezdésében biztosított tulajdonhoz való jogra tekintettel való érvényességére vonatkoznak.
2
E kérelmeket a Naturvårdsverket (környezetvédelmi ügynökség, Svédország) (a továbbiakban: ügynökség) és UQ (C‑221/24. sz. ügy), illetve IC (C‑222/24. sz. ügy) között az UQ és IC által feladott konténerekben található hulladéknak az ügynökség általi kezelése tárgyában folyamatban lévő két jogvita keretében terjesztették elő.
Jogi háttér
A nemzetközi jog
3
A veszélyes hulladékok országhatárokat átlépő szállításának és ártalmatlanításának ellenőrzéséről szóló, Bázelben, 1989. március 22‑én aláírt, és az Európai Közösség nevében az 1993. február 1‑jei 93/98/EGK tanácsi határozattal jóváhagyott egyezmény (HL 1993. L 39., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 11. fejezet, 18. kötet, 301. o.; kihirdette: a 101/1996. (VII. 12.) Korm. rendelet; a továbbiakban: Bázeli Egyezmény) preambuluma kimondja, hogy a veszélyes és az egyéb hulladékok országhatárokat átlépő szállítása csak akkor engedélyezhető, ha e hulladékok szállítása és végleges ártalmatlanítása a környezet károsodása nélkül megoldható.
4
A Bázeli Egyezmény „Jogellenes szállítás” című 9. cikkének (2) bekezdése a következőképpen rendelkezik:
„A veszélyes és az egyéb hulladékok országhatárokat átlépő szállításának olyan eseteiben, amelyek az exportáló vagy a termelő magatartásából következően feltehetően jogellenesek, az exportáló Állam gondoskodik arról, hogy a kérdéses hulladékot
a)
az exportáló vagy a termelő vagy ha szükséges, maga az exportáló Állam szállítsa vissza az exportáló Államba vagy, ha a visszaszállítás gyakorlatilag nem célszerű, akkor
b)
az Egyezmény előírásaival összhangban másképpen ártalmatlanítsák,
30 napon belül attól számítva, hogy az exportáló Államot az illegális szállításról tájékoztatták vagy ettől eltérő időtartamon belül, amiben az érdekelt Államok megegyeztek. Ennek érdekében az érdekelt Államok ne hátráltassák, ne ellenezzék, illetve ne akadályozzák a kérdéses hulladékok visszaszállítását az exportáló Államba.”
Az uniós jog
A Charta
5
A Chartának „A tulajdonhoz való jog” című 17. cikke az (1) bekezdésében kimondja:
„Mindenkinek joga van ahhoz, hogy jogszerűen szerzett tulajdonát birtokolja, használja, azzal rendelkezzen, és azt örökül hagyja. Tulajdonától senkit sem lehet megfosztani, kivéve, ha ez közérdekből, a törvényben meghatározott esetekben és feltételekkel, valamint az ezáltal elszenvedett veszteségekért kellő időben fizetett méltányos összegű kártalanítás mellett történik. A tulajdon használatát, az általános érdek által szükségessé tett mértékben, törvénnyel lehet szabályozni.”
6
A Chartának „A jogok és elvek hatálya és értelmezése” című 52. cikke az (1) bekezdésében előírja:
„Az e Chartában elismert jogok és szabadságok gyakorlása csak a törvény által, és e jogok lényeges tartalmának tiszteletben tartásával korlátozható. Az arányosság elvére figyelemmel, korlátozásukra csak akkor és annyiban kerülhet sor, ha és amennyiben az elengedhetetlen és ténylegesen az [Európai] Unió által elismert általános érdekű célkitűzéseket vagy mások jogainak és szabadságainak védelmét szolgálja.”
A 2008/98/EK irányelv
7
A hulladékkezelés jogi keretét az Unióban a hulladékokról és egyes irányelvek hatályon kívül helyezéséről szóló, 2008. november 19‑i 2008/98/EK európai parlamenti és tanácsi irányelv (HL 2008. L 312., 3. o.; a továbbiakban: 2008/98 irányelv) hozta létre, amelyre a 2014. május 15‑i 660/2014 európai parlamenti és tanácsi rendelettel (HL 2014. L 189., 135. o.; helyesbítés: HL 2014. L 367., 127. o.) módosított 1013/2006 rendelet is hivatkozik.
8
Amint a 2008/98 irányelv (6) preambulumbekezdéséből kitűnik, „[m]inden hulladékgazdálkodási politika elsődleges célja a hulladékkeletkezés és ‑gazdálkodás emberi egészségre és környezetre gyakorolt negatív hatásainak minimalizálása kell, hogy legyen”.
9
Ezen irányelv „Fogalommeghatározások” című 3. cikkének szövege a következő:
„Ezen irányelv alkalmazásában:
1.
»hulladék«: olyan anyag vagy tárgy, amelytől birtokosa megválik, megválni szándékozik vagy megválni köteles;
[…]”
10
Az említett irányelvnek „A hulladékgazdálkodással kapcsolatos felelősség” című 15. cikke az (1) és (2) bekezdésében előírja:
„(1)   A tagállamok megteszik a szükséges intézkedéseket annak biztosítása érdekében, hogy az eredeti hulladéktermelő vagy más birtokos saját maga végezze el a birtokában lévő hulladék kezelését, vagy egy közvetítő vagy vállalkozás által kezelt hulladékkezelési műveleteket végző létesítménnyel végeztesse el a hulladék kezelését, vagy pedig egy magán vagy közszolgáltató hulladékgyűjtővel bonyolíttassa le azt a 4. és a 13. cikkekkel összhangban.
(2)   Amikor a hulladékot előzetes kezelés céljából az eredeti termelőtől vagy birtokostól az (1) bekezdésben említett természetes vagy jogi személyhez szállítják, a teljes hasznosítási és ártalmatlanítási művelet elvégzésének felelőssége alól főszabály szerint az előbbiek nem mentesülnek.
[…]”
11
Ugyanezen irányelv 16. cikkének (1) bekezdése értelmében „[a] tagállamok […] meghozzák a szükséges intézkedéseket a hulladékártalmatlanító létesítmények […] integrált és megfelelő hálózatának létrehozása érdekében […]”.
Az 1013/2006 rendelet
12
Amint az 1013/2006 rendelet (1) preambulumbekezdéséből kitűnik, e rendelet fő és elsődleges célja és tárgya a környezet védelme. Továbbá a (3), (7) és (8) preambulumbekezdése szerint:
„(3)
A [93/98] határozat [a Bázeli Egyezménynek] a Közösség részéről történő megkötését érintette; a[z Európai] Közösség 1994 óta részes fele az egyezménynek. A[z Európai Közösségen belüli, az oda irányuló és az onnan kifelé történő hulladékszállítás felügyeletéről és ellenőrzéséről szóló, 1993. február 1‑jei 259/93/EGK tanácsi rendelet (HL 1993. L 30., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 15. fejezet, 2. kötet, 176. o.)] elfogadásával a[z Európai Unió] Tanács[a] szabályokat állapított meg annak érdekében, hogy – többek között – a hulladékszállítás felügyeletére és ellenőrzésére szolgáló, fennálló közösségi rendszer[nek] a bázeli egyezmény követelményeinek való megfeleltetés[e céljából az országhatárokat átlépő hulladék]szállításokat megnyirbálja és ellenőrizze.
[…]
(7)
Fontos, hogy a hulladékszállítás felügyeletének és ellenőrzésének megszervezésére és szabályozására olyan módon kerüljön sor, amely számításba veszi a környezet minősége és az emberi egészség megőrzésének, védelmének és javításának szükségességét, és amely a rendelet egységesebb alkalmazását segíti elő a Közösség egész területén.
(8)
Figyelemmel kell lenni a bázeli egyezmény 4. cikke (2) bekezdésének d) pontjában meghatározott követelményre, mely szerint a veszélyes hulladék szállítását csökkenteni kell úgy, hogy az a lehető legkisebb legyen, összhangban e hulladékoknak a környezetvédelmi szempontból megfelelő hatékony kezelésével.”
13
E rendelet „Alkalmazási kör” címet viselő 1. cikkének (1) bekezdése a következőképpen rendelkezik:
„E rendelet meghatározza a hulladékszállítással kapcsolatos eljárásokat és ellenőrzési rendszereket […]”
14
Az említett rendelet 2. cikkének 34. pontja úgy határozza meg a „szállítás” fogalmát, hogy az lényegében „a hasznosításra vagy ártalmatlanításra szánt hulladék szállítása” több ország között vagy ugyanazon országon belül.
15
Ugyanezen rendelet 3. cikke meghatározza e szállítások „[á]ltalános eljárási kerete[it]”, előírva többek között az említett szállítások bejelentésére vonatkozó eljárást, amely bejelentés hatályát e rendelet 4. cikke második bekezdésének 6. pontja úgy határozza meg, hogy az kiterjed „a hulladéknak az eredeti küldési helyéről kezdődő szállítására, beleértve a végleges hasznosítását és ártalmatlanítását […] is”.
16
Az 1013/2006 rendelet „Visszavétel illegális szállítás esetén” című 24. cikkének (1) és (2) bekezdése a következőképpen rendelkezik:
„(1)   Amennyiben egy illetékes hatóság egy általa illegális szállítmánynak vélt szállítmányt fedez fel, erről köteles haladéktalanul értesíteni a többi érintett illetékes hatóságot.
(2)   Ha a bejelentőt terheli a felelősség az illegális szállításért, a küldő ország illetékes hatósága köteles biztosítani, hogy az érintett hulladékot:
a)
a de facto bejelentő visszavegye; vagy ha nem nyújtottak be bejelentést,
b)
a de jure bejelentő visszavegye; vagy, amennyiben ez nem lehetséges,
c)
a küldő ország illetékes hatósága maga vagy a nevében eljáró természetes vagy jogi személy vegye vissza; vagy, amennyiben ez nem lehetséges,
d)
a küldő ország illetékes hatósága vagy a nevében eljáró természetes vagy jogi személy a célországban, vagy a küldő országban eltérő módon hasznosítsa vagy ártalmatlanítsa; vagy, amennyiben ez nem lehetséges,
e)
az érintett illetékes hatóságok beleegyezése esetén a küldő ország illetékes hatósága vagy a nevében eljáró természetes vagy jogi személy bármely más országban eltérő módon hasznosítsa vagy ártalmatlanítsa, ha az érintett illetékes hatóságok mindegyike megállapodott.
Ezt a visszavételt, hasznosítást vagy ártalmatlanítást azt követően 30 napon belül kell végrehajtani – vagy bármely, az érintett illetékes hatóságok megegyezése szerinti időtartamon belül – hogy a küldő ország illetékes hatóságának tudomására jutott vagy írásban értesítést kapott a célország vagy tranzitország illetékes hatóságától az illegális szállításról és annak az okáról. Az ilyen értesítés származhat a célország vagy a tranzitország illetékes hatóságának többek között egyéb illetékes hatóságok által átadott információból.
Az a), b) és c) pontban említett visszavétel esetén új bejelentést kell benyújtani, kivéve ha az érintett illetékes hatóságok megállapodnak abban, hogy a küldő ország eredetileg illetékes hatóságának kellően indokolt kérelme elegendő.
Az új bejelentést az a), b) vagy c) pontban felsorolt személyeknek vagy hatóságoknak kell benyújtaniuk, ebben a sorrendben.
Egyik illetékes hatóság sem tilthatja vagy akadályozhatja meg az illegálisan szállított hulladék visszaszállítását. […]”
17
E rendeletnek „A visszavétel költségei illegális szállítás esetén” című 25. cikke az (1) bekezdésében a következőket írja elő:
„Illegális szállítás esetén a hulladék visszaküldéséből eredő költségek – ideértve a hulladék 24. cikk (2) bekezdése szerinti fuvarozási, hasznosítási és ártalmatlanítási költségeit is – és attól az időponttól, amikor a küldő ország illetékes hatóságának tudomására jutott, hogy illegális szállítás történt, a 24. cikk (7) bekezdése szerinti tárolási költségek az alábbi személyeket terhelik:
a)
a 2. cikk 15. pontjában szereplő felsorolás szerint megállapított de facto bejelentőt; vagy ha nem nyújtottak be bejelentést,
b)
a de jure bejelentőt vagy más természetes vagy jogi személyt az esettől függően; vagy amennyiben ez nem lehetséges;
c)
a küldő ország illetékes hatóságát.”
Az alapeljárások és az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések
A C‑221/24. sz. ügy
18
Az ügynökség, amely az 1013/2006 rendelet Svédországban történő végrehajtásáért felelős illetékes hatóság, 2022. augusztus 26‑án arról tájékoztatta a belga hatóságokat, hogy egy feltételezhetően hulladékokat, többek között két járművet, gumiabroncsokat és elektronikai termékeket tartalmazó konténer hagyta el Svédországot, Belgiumon keresztül Kamerunba tartva, és e konténer megállítására kérte őket.
19
2022. október 17‑én az ügynökség tájékoztatta a feladót, azaz UQ‑t, hogy a konténert vissza kell küldeni Svédországba, mivel az hulladékot tartalmaz, és megkérdezte tőle, hogy e visszaküldésről tud‑e gondoskodni, vagy az ügynökség UQ költségére átvállalja‑e azt. Ez utóbbi vitatta azt, hogy a konténer hulladékot tartalmaz, és kérte az ügynökségtől, hogy szervezze meg a konténer Svédországba való visszaküldését, jelezve, hogy nem biztos abban, hogy eleget tud tenni a konténer saját maga általi visszavételéhez szükséges feltételeknek.
20
Az ügynökség 2022. december 14‑én úgy határozott, hogy megszervezi a konténer Svédországba való visszaküldését. Az ügynökség e határozatot azzal indokolta, hogy szerinte a konténer hulladékot, többek között veszélyes hulladékot tartalmaz. Az ügynökség a határozatában azt is kifejtette, hogy a hulladék UQ általi visszavétele vagy kezelése nem megvalósítható, mivel UQ nem élt a számára biztosított azon lehetőséggel, hogy visszavegye a konténer tartalmát, és nem szolgáltatott bizonyítékot arra vonatkozóan, hogy azt környezetvédelmi szempontból megfelelő módon tudja majd kezelni.
21
A konténer Svédországba történő visszavitele érdekében az ügynökség az 1013/2006 rendelet 24. cikke (2) bekezdésének harmadik albekezdése alapján bejelentést tett, amelyben saját magát jelölte meg bejelentőként és a szállításért felelős személyként. A hulladék átvevőjeként egy engedéllyel rendelkező svédországi hulladékbefogadó létesítményt jelölt meg, és jelezte, hogy a hulladékot hasznosítás céljából szállítja. Az illetékes belga hatóság a bejelentést elfogadta.
22
Ezt követően a konténer tartalmát visszaszállították Svédországba, a bejelentésben megjelölt létesítménybe, és ott tárolták. A konténer tartalmát a Länsstyrelsen i Norrbottens län (Norrbotten megye közigazgatási hivatala, Svédország) is megvizsgálta, és úgy ítélte meg, hogy olyan vegyes hulladékról van szó, amelynek egy része veszélyes hulladéknak minősül. Norrbotten megye közigazgatási hivatala egyetértett a belga hatóságok és az ügynökség értékelésével, miszerint illegális hulladékszállításról van szó, és hogy a hulladékot környezetvédelmi szempontból megfelelő módon kell kezelni.
23
UQ az ügynökség határozatával szemben keresetet indított a Nacka tingsrätt, mark‑ och miljödomstolen (nackai ingatlanügyi és környezetvédelmi bíróság, Svédország) előtt, amely e határozatot részben megsemmisítette annyiban, amennyiben az előírta a konténer tartalmának az ügynökség általi kezelését. E bíróság szerint az ügynökség határozata csak úgy értelmezhető, hogy az UQ tulajdonát képező vagyontárgyakat elvonják tőle, és azokat hasznosítják, és megállapította, hogy e határozat, amennyiben az említett tárgyak hasznosítására irányul, sérti a többek között az emberi jogok és alapvető szabadságok védelméről szóló, Rómában, 1950. november 4‑én aláírt európai egyezményben (kihirdette: az 1993. évi XXXI. törvény; a továbbiakban: EJEE) biztosított, a tulajdon védelméhez való alapvető jogot, ezért egyértelmű jogalapra van szükség ahhoz, hogy így lehessen eljárni. Márpedig az 1013/2006 rendelet rendelkezéseinek szövegében semmi nem tette lehetővé az ügynökség számára, hogy úgy határozzon, hogy az UQ tulajdonát képező és az ügynökség által „hulladéknak” minősített tárgyakat UQ akarata ellenére hasznosítani kell azt követően, hogy azok visszakerülnek Svédországba.
24
Az ügynökség ezen ítélettel szemben fellebbezést nyújtott be a Svea hovrätt, Mark‑ och miljööverdomstolenhez (stockholmi ingatlanügyi és környezetvédelmi fellebbviteli bíróság, Svédország), amely a C‑221/24. sz. ügyben a kérdést előterjesztő bíróság.
A C‑222/24. sz. ügy
25
Ezen ügy háttere és az abban folyó nemzeti bírósági eljárás nagyon hasonlít a C‑221/24. sz. ügy hátteréhez és az abban folyó eljáráshoz.
26
2021. november 25‑én a német hatóságok megvizsgálták egy Svédországból Kongóba tartó konténer tartalmát. A német hatóságok szerint a konténer hulladékot, többek között egy járművet, bútorokat, ruházati cikkeket és játékokat tartalmazott.
27
A német hatóságok illegális hulladékszállítás gyanúja miatt e konténer szállítását felfüggesztették. A német hatóságok továbbá azt kérték az ügynökségtől mint Svédország illetékes hatóságától, hogy gondoskodjon a konténer tartalmának Svédországba történő visszaviteléről, valamint környezetvédelmi szempontból megfelelő kezeléséről.
28
Az ügynökség a német hatóságok értékelésével egyetértve felvette a kapcsolatot a feladóval, azaz IC‑vel, lehetőséget adva számára, hogy maga szervezze meg a konténer tartalmának Svédországba történő visszajuttatását. IC közölte az ügynökséggel, hogy nem tudja kifizetni a konténer tartalmának Németországból Svédországba történő visszaszállítását, és ehhez az ügynökség segítségét kérte.
29
Az ügynökség továbbá, mivel úgy ítélte meg, hogy nem egyértelmű, hogy a konténer tartalmát illetően IC‑nek mik a szándékai, úgy határozott, hogy a konténer tartalmát vissza kell küldeni Svédországba annak érdekében, hogy biztosítva legyen annak környezetvédelmi szempontból megfelelő kezelése.
30
IC keresetet indított az ügynökség határozatával szemben a Nacka tingsrätt, mark‑ och miljödomstolen (nackai ingatlanügyi és környezetvédelmi bíróság) előtt, amely a jelen ítélet 23. pontjában a C‑221/24. sz. ügyre vonatkozóan említettekkel azonos okokból megsemmisítette e határozatot annyiban, amennyiben az előírta a konténer tartalmának hasznosítását.
31
Az ügynökség ezen ítélettel szemben fellebbezést nyújtott be a Svea hovrätt, Mark‑ och miljööverdomstolenhez (stockholmi ingatlanügyi és környezetvédelmi fellebbviteli bíróság), amely a C‑222/24. sz. ügyben is a kérdést előterjesztő bíróság.
32
A kérdést előterjesztő bíróság előtt folyamatban lévő két ügyben benyújtott kereseteinek alátámasztása érdekében az ügynökség azt állítja, hogy ha az 1013/2006 rendelet 24. cikke (2) bekezdése első albekezdésének c) pontját úgy kellene értelmezni, hogy az nem teszi lehetővé a küldő ország hatósága számára, hogy a hulladékot a küldő országban hasznosítsa, amennyiben úgy ítéli meg, hogy az exportáló nem képes a hulladékot megfelelően kezelni annak visszavételét követően, akkor e rendelet 24. cikke (2) bekezdése első albekezdésének d) pontja megfelelő jogalapot jelent ehhez. UQ és IC vitatja a konténerek tartalmának „hulladéknak” való minősítését. UQ hozzáteszi, hogy soha nem járult hozzá a szóban forgó hulladék hasznosításához. IC vitatja a hulladék hasznosításának szükségességét, és vissza kívánja azt kapni annak érdekében, hogy humanitárius célból újra elküldhesse azt Afrikába.
33
A kérdést előterjesztő bíróságnak mindkét ügyben kétségei vannak azzal kapcsolatban, hogy hogyan kell értelmezni az 1013/2006 rendelet 24. cikke (2) bekezdésének első albekezdését egy olyan helyzetben, amelyben a küldő ország illetékes hatósága egyrészt e rendelkezés c) pontja alapján visszavette az illegális szállítás tárgyát képező hulladékot, másrészt pedig megtette azt a bejelentést, amelyet e (2) bekezdés harmadik és negyedik albekezdése értelmében e visszavétel előtt meg kell tenni. Így e bíróság úgy véli, hogy felmerül a kérdés, hogy ilyen helyzetben e hatóságot a „hulladék birtokosának” lehet‑e tekinteni, és hogy e rendelet értelmében hasznosíthatja‑e, illetve köteles‑e a hulladékot hasznosítani vagy ártalmatlanítani annak ellenére, hogy az eredeti feladó ezt ellenzi. Egyébiránt igenlő válasz esetén az említett bíróság azt kívánja megtudni, hogy az említett rendelkezés ilyen értelmezése, amely nem írja elő annak lehetőségét, hogy a hulladék tulajdonosát az említett visszavételt követően megfosszák a tulajdonhoz való jogától, összeegyeztethető‑e a Charta 17. cikkében biztosított e jog védelmével.
34
E körülmények között a Svea hovrätt, Mark‑ och miljööverdomstolen (stockholmi ingatlanügyi és környezetvédelmi fellebbviteli bíróság) úgy határozott, hogy az eljárásokat felfüggeszti, és előzetes döntéshozatal céljából a következő, a C‑221/24. és C‑222/24. sz. ügyekben azonos módon megfogalmazott kérdéseket terjeszti a Bíróság elé:
„1)
Magában foglalja‑e [az 1013/2006] rendelet 24. cikke (2) bekezdése első albekezdésének c) pontja szerinti visszavétel a küldő ország hatóságának azon kötelezettségét vagy lehetőségét, hogy a hulladékot a visszavételt követően hasznosítsa vagy ártalmatlanítsa, amennyiben a visszaszállításra vonatkozóan bejelentést és kísérő dokumentumot állítottak össze, amely tartalmazza, hogy a hulladékot a célországban hogyan kell kezelni?
2)
Milyen feltételek mellett alkalmazhatja a küldő ország hatósága [az 1013/2006] rendelet 24. cikk[e] (2) bekezdése első albekezdésének d) pontját az illegális hulladékszállítás tárgyát képező hulladéknak a küldő országban történő hasznosítása vagy ártalmatlanítása érdekében? Hogyan kapcsolódik [e rendelet 24. cikke (2) bekezdése első albekezdésének] d) pont[ja] a [24. cikk (2) bekezdése első albekezdésének] c) pont[já]hoz, például elvégezhető‑e a visszavétel és a hasznosítás/ártalmatlanítás az együttesen alkalmazott c) és d) pont alapján, vagy az egyik pont alkalmazása megköveteli‑e, hogy a közvetlenül megelőző pont szerinti eljárás ne legyen lehetséges?
3)
Ha [az 1013/2006] rendelet 24. cikkének (2) bekezdése úgy értelmezhető, hogy a visszavételt követően a küldő ország hatósága rendelkezik a hulladék feletti végső rendelkezési joggal, még abban az esetben is, ha az eredeti feladó vissza kívánja szerezni a hulladékot, összeegyeztethető‑e ez az értelmezés a tulajdonnak [a Charta] 17. cikke és az [EJEE] kiegészítő jegyzőkönyvének 1. cikke szerinti védelmével?”
Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésekről
Az első és a második kérdésről
35
Első és második kérdésével, amelyeket célszerű együtt vizsgálni, az előterjesztő bíróság lényegében arra vár választ, hogy az 1013/2006 rendelet 24. cikke (2) bekezdésének első albekezdését úgy kell‑e értelmezni, hogy egyrészt e rendelkezés c) és d) pontját vagylagosan kell alkalmazni, és másrészt, hogy az említett rendelkezés c) pontja arra kötelezi‑e a küldő ország illetékes hatóságát, hogy amennyiben általa illegálisnak tekintett szállítást fedez fel, az ilyen szállítást követően visszavett hulladékot hasznosítsa vagy ártalmatlanítsa.
36
Az 1013/2006 rendelet 24. cikke, amint az e rendelkezés címéből – „Visszavétel illegális szállítás esetén” – kitűnik, a hulladék visszavételét szabályozza, amennyiben e hulladék e rendelet értelmében vett illegális szállítás tárgyát képezi. Ez többek között az alapeljárások tárgyát képező azon esetre vonatkozik, amikor a szállításra az említett rendelet 36. cikkének megsértésével került sor, amely rendelkezés megtiltja bizonyos hulladékok harmadik országokba, így például Kamerunba és Kongóba anélkül történő kivitelét, hogy azt valamennyi érintett illetékes hatóságnak bejelentették volna.
37
Az 1013/2006 rendelet 24. cikke (2) bekezdésének első albekezdése az a)–c) pontjában meghatározott elsőbbségi sorrend szerint megjelöli azon hatóságokat, valamint azon természetes vagy jogi személyeket, akik vagy amelyek illegális szállítás esetén egymást követően kötelesek a hulladékot visszavenni, vagyis először is az, aki a szállítást bejelentette, azaz a „de facto bejelentő”, majd az, akinek e bejelentést meg kellett volna tennie, de ezt nem tette meg, azaz a „de jure bejelentő”, végül pedig a küldő ország illetékes hatósága vagy annak képviselője. Ez a sorrend kitűnik az 1013/2006 rendelet 24. cikke (2) bekezdése első albekezdésének a), illetve b) pontjában szereplő kapcsoló szövegrészekből, vagyis a „vagy ha nem nyújtottak be bejelentést” és a „vagy, amennyiben ez nem lehetséges” fordulatból (lásd analógia útján: 2006. február 16‑iPedersen ítélet, C‑215/04, EU:C:2006:108, 16. pont). Az említett sorrendet ugyanezen rendelet 24. cikke (2) bekezdésének harmadik és negyedik albekezdése is alátámasztja, amely előírja, hogy az első albekezdésének a)–c) pontja szerinti visszavétel esetén az e rendelkezésekben meghatározott sorrendben új bejelentést kell benyújtani.
38
Abból, hogy a „vagy, amennyiben ez nem lehetséges” kapcsoló szövegrész az 1013/2006 rendelet 24. cikke (2) bekezdése első albekezdése c) pontjának végén is szerepel, az következik, hogy az érintett hulladéknak az e 24. cikk (2) bekezdése első albekezdésének d) pontjában előírt hasznosítására vagy ártalmatlanítására csak abban az esetben kerülhet sor, ha a küldő ország hatósága ugyanezen rendelkezés c) pontja alapján nem veszi vissza a hulladékot.
39
Ugyanis, amint arra a főtanácsnok az indítványának 36. és 37. pontjában lényegében rámutatott, egyrészt az 1013/2006 rendelet 24. cikke (2) bekezdése első albekezdésének a)–c) pontja, másrészt d) és e) pontja eltérő helyzetekre vonatkozik. Így ezen a)–c) pont azon helyzetekre vonatkozik, amikor a szóban forgó hulladék elhagyta a küldő ország területét, ami magában foglalja az ezen országba való „visszaküldést” vagy „visszaszállítást”. Ezzel szemben az említett d) és e) pont azon helyzetekre vonatkozik, amikor a hulladék nem hagyta el a küldő ország területét, vagy már megérkezett a célországba, vagy pedig egy másik országban található, de nem szállítható vissza a küldő országba. Ez utóbbi esetekben a szóban forgó hulladékot abban az országban kell hasznosítani vagy ártalmatlanítani, ahol az található, függetlenül attól, hogy a küldő országról, a célországról vagy egy másik országról van‑e szó.
40
E következtetést az 1013/2006 rendelet 24. cikke (2) bekezdésének harmadik albekezdése is megerősíti, amely főszabály szerint új bejelentést ír elő, amely e rendelet 4. cikke értelmében kizárólag az e rendelet 24. cikke (2) bekezdése első albekezdésének a)–c) pontjában említett esetekben kötelező bármilyen hulladékszállítás, és így bármilyen hulladékfuvarozás esetén, az ez utóbbi rendelkezés d) és e) pontjában említett esetekben azonban nem kötelező.
41
A fentiekből következik, hogy egyrészt az 1013/2006 rendelet 24. cikke (2) bekezdése első albekezdésének c) és d) pontja csak vagylagosan alkalmazható, mivel a d) pont akkor alkalmazható, ha a c) pontot nem lehet alkalmazni, másrészt pedig, hogy az ezen d) pontban említett eset annak az esetnek felel meg, amikor az érintett hulladék a célország vagy a küldő ország területén található, tehát azt a küldő ország illetékes hatósága vagy az általa erre felhatalmazott jogalany ott hasznosíthatja vagy ártalmatlaníthatja.
42
Ebből az is következik, hogy olyan helyzetekben, mint amelyekről az alapügyekben szó van, amelyekben a kérdést előterjesztő bíróság által szolgáltatott információk szerint a hulladék elhagyta a küldő ország területét, illegális tranzit tárgyát képezi valamely tagállamban, és azt a feladója nem vette vissza, az 1013/2006 rendelet 24. cikke (2) bekezdése első albekezdésének c) pontját kell alkalmazni.
43
Mivel a kérdést előterjesztő bíróság hangsúlyozza, hogy ez utóbbi rendelkezés – e rendelet 24. cikke (2) bekezdése első albekezdésének d) pontjával ellentétben – nem utal kifejezetten arra, hogy a hulladékot hasznosítják vagy ártalmatlanítják, e bíróság arra keresi a választ, hogy milyen következményekkel jár az említett rendelkezés c) pontja alapján az ügynökség által illegális szállítás tárgyát képezőnek tekintett hulladék e hatóság általi visszavétele, és különösen, hogy e visszavétel szükségszerűen magában foglalja‑e a hulladék hasznosítását vagy ártalmatlanítását.
44
Először is, amint arra a főtanácsnok az indítványának 49. pontjában lényegében rámutatott, eltérően többek között az 1013/2006 rendelet 24. cikke (2) bekezdése első albekezdése d) pontjának spanyol („valorizados o eliminados de forma alternativa”), francia („valorisés ou éliminés d’une autre manière”) és olasz („recuperati o smaltiti in modo alternativo”) nyelvű változatától, e rendelkezés német („auf andere Weise verwertet oder beseitigt werden”) és angol („alternatively recovered or disposed of”) nyelvű változatában az „eltérő módon” kifejezés úgy értelmezhető, hogy az a hulladék előzetes visszavételét magában nem foglaló eljárás útján történő hasznosítására vagy ártalmatlanítására vonatkozik. Az említett rendelkezés így azt jelentené, hogy a hasznosításnak és az ártalmatlanításnak a visszavételt követően mindig meg kell történnie, másodlagosan azonban e műveletekre a hulladék előzetes visszavétele nélkül is sor kerülhet, ha e visszavétel lehetetlennek bizonyul.
45
Márpedig az állandó ítélkezési gyakorlat szerint valamely uniós szöveg különböző nyelvi változatai közötti eltérés esetén a szóban forgó rendelkezést azon szabályozás általános rendszerére és céljára tekintettel kell értelmezni, amelynek az a részét képezi (2010. április 15‑iHeinrich Heine ítélet, C‑511/08, EU:C:2010:189, 51. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
46
E tekintetben másodszor emlékeztetni kell arra, hogy a 93/98 határozattal a Közösség a Bázeli Egyezmény részes fele lett, így ezen egyezmény 1994 óta az uniós jogrend szerves részét képezi (2025. január 21‑iConti 11. Container Schiffahrt II ítélet, C‑188/23, EU:C:2025:26, 45. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
47
Amint azt az 1013/2006 rendelet (3) preambulumbekezdése kimondja, az 1013/2006 rendelettel hatályon kívül helyezett és felváltott 259/93 rendelet elfogadásával az uniós jogalkotó a hulladékszállítás korlátozására és ellenőrzésére irányuló szabályokat állapított meg – többek között – annak érdekében, hogy a hulladékszállítás felügyeletére és ellenőrzésére szolgáló, fennálló közösségi rendszert megfeleltesse a Bázeli Egyezmény követelményeinek.
48
Ebben az összefüggésben a Bázeli Egyezmény 9. cikke (2) bekezdésének a), illetve b) pontja a hulladék visszaszállításának esetét, vagy ha ez nem lehetséges, akkor a hulladék „másképpen” történő ártalmatlanításának esetét említi. E megfogalmazás – az 1013/2006 rendelet 24. cikke (2) bekezdése első albekezdése d) pontjának német és angol nyelvű változatához hasonlóan, és amint azt lényegében a Bázeli Egyezmény illegális szállításra vonatkozó rendelkezéseinek (a 9. cikk 2–4. bekezdése) végrehajtásáról szóló iránymutatások 101. és 102. pontja is jelzi – azt sugallja, hogy a visszavételi kötelezettség önmagában az érintett hulladék ártalmatlanításával jár, és amennyiben ez nem lehetséges, a hulladék „másképpen” ártalmatlanítható. Következésképpen úgy tűnik, hogy az ártalmatlanítás vagy hasznosítás az illegális hulladékszállítás megállapítását követően elérendő cél, függetlenül attól, hogy erre a hulladék visszavételét követően, akár „másképpen” kerül sor akkor, ha e visszavétel lehetetlennek bizonyul.
49
Egyébiránt az 1013/2006 rendeletnek az (1) és (7) preambulumbekezdésében kimondott, a környezet és az emberi egészség védelmére irányuló célkitűzését (lásd ebben az értelemben: 2009. szeptember 8‑iBizottság kontra Parlament és Tanács ítélet, C‑411/06, EU:C:2009:518, 62. pont; 2020. május 28‑iInterseroh ítélet, C‑654/18, EU:C:2020:398, 51. pont), valamint az e rendelet 2. cikkének 8. pontjában meghatározott, környezetvédelmi szempontból megfelelő hulladékgazdálkodást – amellyel e célkitűzés együtt jár – tükrözendő, az említett rendelet 2. cikkének 34. pontjából és a valamennyi hulladékszállításra vonatkozó eljárási keretet meghatározó 3. cikkéből kitűnik, hogy a hulladékszállításra – függetlenül attól, hogy az jogszerű vagy illegális – kizárólag a hulladék hasznosítása vagy ártalmatlanítása céljából kerülhet sor.
50
Így az 1013/2006 rendelet IA. mellékletében szereplő bejelentőlap, amely – amint arra a jelen ítélet 40. pontja emlékeztetett – a hulladéknak az 1013/2006 rendelet 24. cikke (2) bekezdése első albekezdésének c) pontja szerinti visszavétele esetén főszabály szerint kötelező, tartalmaz egy sort, amely megköveteli a bejelentőtől, hogy bejelölje az „ártalmatlanítás” vagy „hasznosítás” rovatot, ami azt feltételezi, hogy ezen ártalmatlanításra vagy hasznosításra e visszavételt követően szükségszerűen sor kerül.
51
Ugyanebben az értelemben az 1013/2006 rendeletnek az illegális szállítás esetén felmerülő visszavételi költségekre vonatkozó 25. cikke (1) bekezdésének szövegéből az következik, hogy e költségek magukban foglalják többek között a hulladék e rendelet 24. cikkének (2) bekezdése szerinti hasznosítási vagy ártalmatlanítási költségeit, ami azt is jelenti, hogy a visszavétel magában foglalja a hasznosítást vagy az ártalmatlanítást.
52
E következtetést egyébiránt a 2008/98 irányelv 15. cikke is megerősíti, amelyre az 1013/2006 rendelet utal, és amely előírja a hulladékgazdálkodással kapcsolatos felelősséget, és különösen a hulladéktermelőnek, illetve ‑birtokosnak a hulladék kezelésére vagy kezeltetésére, azaz egy teljes hasznosítási vagy ártalmatlanítási művelet elvégzésére vonatkozó kötelezettségét. A 2008/98 irányelv 16. cikke ezenkívül előírta, hogy a tagállamok kötelesek létrehozni e célt szolgáló létesítményeket, amelyek képesek a hulladék ártalmatlanítására, beleértve a harmadik országokból származó vagy oda irányuló hulladékot is.
53
Harmadszor, az 1013/2006 rendelet 24. cikke (2) bekezdése első albekezdése c) pontjának ilyen értelmezése az e rendelet által követett fő célkitűzésre, nevezetesen a környezet és az emberi egészség védelmére tekintettel, valamint az e célkitűzéssel együtt járó, környezetvédelmi szempontból megfelelő hulladékgazdálkodásra tekintettel is szükséges, amint arra a jelen ítélet 49. pontja emlékeztet.
54
Ha ugyanis az illegálisan szállított hulladék visszaszállítását követően az illetékes hatóság visszaadná azt a tulajdonosának, aki – amint az alapügyekben is – lehet, hogy vissza kívánja szerezni azt, miközben lemondott arról, hogy a hulladék visszaszállítását saját maga szervezze meg, fennállna annak a veszélye, hogy a hulladékot ismét illegálisan elszállítják, de mindenesetre nem kezelik, ami veszélyeztetné a környezetvédelmi szempontból megfelelő hulladékkezelésre irányuló e célkitűzést, valamint a Bázeli Egyezmény 4. cikke (2) bekezdésének d) pontjában előírt és az 1013/2006 rendelet (8) preambulumbekezdésében felidézett azon követelményt, hogy a hulladékszállítást az ilyen, környezetvédelmi szempontból megfelelő hatékony hulladékkezeléssel összhangban a minimális szintre kell csökkenteni.
55
Végül rá lehet mutatni arra, hogy a hulladékszállításról, az 1257/2013/EU és az (EU) 2020/1056 rendelet módosításáról, valamint az 1013/2006/EK rendelet hatályon kívül helyezéséről szóló, 2024. április 11‑i (EU) 2024/1157 európai parlamenti és tanácsi rendelet (HL L, 2024/1157; helyesbítés: HL L, 2025/90042) 25. cikke, amely 2026. május 21‑től az 1013/2006 rendelet 24. cikkének helyébe lép, a (2) bekezdésében immár kifejezetten pontosítja, hogy a hulladéknak az e rendelkezés a)–c) pontjában említett hatóságok vagy jogi vagy természetes személyek valamelyike általi visszavételére annak érdekében kerül sor, hogy e személy „intézkedjen annak ártalmatlanításáról vagy hasznosításáról”.
56
A fenti megfontolásokra tekintettel az első és a második kérdésre azt a választ kell adni, hogy az 1013/2006 rendelet 24. cikke (2) bekezdésének első albekezdését úgy kell értelmezni, hogy egyrészt e rendelkezés c) és d) pontját vagylagosan kell alkalmazni, vagyis a c) pont alkalmazhatatlansága esetén lehet a d) pontot alkalmazni, másrészt ezen c) pont arra kötelezi a küldő ország illetékes hatóságát, hogy amennyiben általa illegálisnak tekintett szállítást fedez fel, az ilyen szállítást követően visszavett hulladékot hasznosítsa vagy ártalmatlanítsa.
A harmadik kérdésről
57
Harmadik kérdésével az előterjesztő bíróság lényegében arra vár választ, hogy az 1013/2006 rendelet 24. cikke (2) bekezdése első albekezdésének c) pontja, amennyiben előírja a küldő ország illetékes hatósága által visszavett hulladéknak az eredeti feladó tiltakozása ellenére történő hasznosítását vagy ártalmatlanítását, a tulajdonhoz való jognak a Charta 17. cikkének (1) bekezdésében biztosított védelmére tekintettel érvényes‑e.
58
A Charta 52. cikke (3) bekezdésének megfelelően, amennyiben e Charta olyan jogokat tartalmaz, amelyek megfelelnek az EJEE‑ben biztosított jogoknak, akkor e jogok tartalmát és terjedelmét azonosnak kell tekinteni azokéval, amelyek ezen egyezményben szerepelnek. E rendelkezés ugyanakkor nem akadályozza meg azt, hogy az Unió joga kiterjedtebb védelmet nyújtson. Ebből következik, hogy a Charta 17. cikke (1) bekezdésének értelmezésekor figyelembe kell venni az Emberi Jogok Európai Bíróságának az EJEE első kiegészítő jegyzőkönyvének a tulajdonhoz való jog védelmét biztosító 1. cikkére vonatkozó ítélkezési gyakorlatát (lásd ebben az értelemben: 2024. szeptember 10‑iNeves 77 Solutions ítélet, C‑351/22, EU:C:2024:723, 80. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
59
A Charta 17. cikkének (1) bekezdése három különböző szabályt tartalmaz. Az első, amely e rendelkezés első mondatában szerepel, általános jellegű, és a tulajdon tiszteletben tartásának elvét konkretizálja. Az említett rendelkezés második mondatában szereplő második szabály a tulajdontól való megfosztásra vonatkozik, és azt bizonyos feltételekhez köti. Az ugyanezen rendelkezés harmadik mondatában szereplő harmadik szabály pedig elismeri a tagállamok hatáskörét arra, hogy a tulajdon használatát az általános érdek által szükséges mértékben szabályozhassák. E szabályok azonban nem függetlenek egymástól. A második és harmadik szabály ugyanis a tulajdonhoz való jog megsértésének konkrét eseteire vonatkozik, és azokat az első szabályban foglalt elv fényében kell értelmezni (lásd ebben az értelemben: 2025. július 10‑iINTERZERO és társai ítélet, C‑254/23, EU:C:2025:569, 144. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
60
Egyébiránt emlékeztetni kell arra, hogy a tulajdontól való megfosztás fennállása azt feltételezi, hogy tulajdonelvonás vagy formális kisajátítás történt, vagy hogy a vitatott helyzet tényleges kisajátításnak minősül (2022. május 5‑iBPC Lux 2 és társai ítélet, C‑83/20, EU:C:2022:346, 44. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
61
A jelen ügyben magából az 1013/2006 rendelet 24. cikke (2) bekezdése első albekezdése c) pontjának szövegéből kitűnik, hogy a szóban forgó intézkedés – vagyis az illegális szállítás tárgyát képező hulladéknak a küldő ország illetékes hatósága által hasznosítás vagy ártalmatlanítás céljából történő visszavétele – másodlagosan alkalmazandó, mivel e hatóság kizárólag akkor jár el, ha az illegális hulladékszállításért a bejelentőt terheli a felelősség – függetlenül attól, hogy ő‑e a hulladék tulajdonosa, vagy a tulajdonos felhatalmazta őt a hulladék szállítására –, és a bejelentő nem vette vissza e hulladékot, és a fortiori nem bizonyította azon szándékát vagy képességét sem, hogy azt környezetvédelmi szempontból megfelelő módon kezeli, vagy ha a bejelentő ismét megkísérelheti azt illegálisan elszállítani.
62
E körülmények között az illetékes hatóság beavatkozásának másodlagos jellegére tekintettel nem állapítható meg, hogy az illegális szállítás tárgyát képező hulladéknak az illetékes hatóság általi visszavétele a Charta 17. cikkének (1) bekezdése értelmében vett „tulajdontól való megfosztásnak” minősül. Az 1013/2006 rendelet 24. cikke (2) bekezdésének első albekezdése ugyanis elsőbbséget biztosít a bejelentőnek a hulladék visszavételére.
63
Ez nem változtat azon, hogy az ilyen intézkedés a tulajdonhoz való jog gyakorlása olyan korlátozásának minősül, amely a Charta 17. cikke (1) bekezdésének harmadik mondata értelmében a tulajdon használata szabályozásának körébe tartozik, mivel e hulladék rendeltetésének szükségszerűen a hulladék hasznosításának vagy ártalmatlanításának kell lennie.
64
E tekintetben emlékeztetni kell arra, hogy a Charta 17. cikkének (1) bekezdésében biztosított tulajdonhoz való jog nem abszolút jogosultság, és annak gyakorlása a Charta 52. cikkének (1) bekezdésében előírt feltételek mellett az Unió által követett általános érdekű célkitűzések által igazolt korlátozásoknak vethető alá (lásd ebben az értelemben: 2025. július 10‑iINTERZERO és társai ítélet, C‑254/23, EU:C:2025:569, 108. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
65
Először is meg kell állapítani, hogy a jelen ügyben teljesül a Charta 52. cikkének (1) bekezdésében előírt azon követelmény, miszerint a tulajdonhoz való jog gyakorlása csak „törvényben” korlátozható, mivel az első két kérdésre adott válaszból kitűnik, hogy az 1013/2006 rendelet 24. cikke (2) bekezdése első albekezdésének c) pontját úgy kell értelmezni, hogy az a küldő ország illetékes hatóságát a visszavett hulladék hasznosítására vagy ártalmatlanítására kötelezi, ami korlátozhatja a hulladék tulajdonosainak tulajdonhoz való jogát. Ugyanis, bár az alapvető jogok gyakorlásába való beavatkozást lehetővé tevő jogi aktusnak magának kell meghatároznia az érintett jog gyakorlása korlátozásának terjedelmét, a Bíróság adott esetben értelmezés útján pontosíthatja a korlátozás konkrét hatályát, figyelembe véve mind a szóban forgó uniós szabályozás szövegét, mind pedig annak általános rendszerét és az általa megvalósítani kívánt célkitűzéseket (lásd ebben az értelemben: 2022. június 21‑iLigue des droits humains ítélet, C‑817/19, EU:C:2022:491, 114. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
66
Másodszor, az állandó ítélkezési gyakorlatból következik, hogy a környezet és az emberi egészség védelme azon általános érdekű célok közé tartozik, amelyek igazolhatják a tulajdonhoz való jog esetleges korlátozásait (lásd ebben az értelemben: 2010. március 9‑iERG és társai ítélet, C‑379/08 és C‑380/08, EU:C:2010:127, 81. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat; 2025. július 10‑iINTERZERO és társai ítélet, C‑254/23, EU:C:2025:569, 152. pont). Márpedig, amint arra a jelen ítélet 49. pontja emlékeztetett, az 1013/2006 rendelet fő célja a környezet és az emberi egészség védelme. Az 1013/2006 rendelet jogalapját képező EK 175. cikk (jelenleg EUMSZ 192. cikk) ugyanis az EK 174. cikkben (jelenleg EUMSZ 191. cikk) említett célkitűzésekre utal, amely cikk úgy rendelkezik, hogy az Unió környezetpolitikája hozzájárul többek között a környezet minőségének megőrzéséhez, védelméhez és javításához, valamint az emberi egészség védelméhez, és hogy e politika célja a magas szintű védelem.
67
Harmadszor, ami az illegális szállítás tárgyát képező hulladéknak az 1013/2006 rendelet 24. cikke (2) bekezdése első albekezdésének c) pontja szerinti visszavételéből eredő következmények arányos jellegét illeti, emlékeztetni kell arra, hogy az arányosság elve megköveteli, hogy az uniós intézmények jogi aktusai alkalmasak legyenek a szóban forgó szabályozás által kitűzött jogszerű célok elérésére, és ne haladják meg az e célok eléréséhez megfelelő és szükséges mértéket, így amikor több megfelelő intézkedés közül lehet választani, a kevésbé korlátozó intézkedést kell igénybe venni, és az okozott hátrányok a kitűzött célokhoz képest nem lehetnek aránytalanul nagyok (lásd ebben az értelemben: 2017. szeptember 6‑iSzlovákia és Magyarország kontra Tanács ítélet, C‑643/15 és C‑647/15, EU:C:2017:631, 206. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat; 2025. július 10‑iINTERZERO és társai ítélet, C‑254/23, EU:C:2025:569, 109. pont).
68
E tekintetben meg kell állapítani, hogy a hulladéknak az illegális szállítást követően a küldő ország illetékes hatósága által hasznosítás vagy ártalmatlanítás céljából történő visszavétele, mivel biztosítja e hulladék kezelését, alkalmas a környezet és az emberi egészség megőrzésére.
69
Ezzel szemben a Bíróság előtti tárgyaláson hivatkozott azon kevésbé korlátozó intézkedés, amely abban állt volna, hogy a hulladékot a küldő ország hatósága általi visszavételét követően a de jure vagy de facto bejelentőkre bízzák annak érdekében, hogy e bejelentők – adott esetben a küldő ország hatóságának ellenőrzése alatt – maguk végezzék el a hulladék hasznosítását vagy ártalmatlanítását, nem minősült volna a környezet és az emberi egészség megőrzését szolgáló megfelelő intézkedésnek. Ugyanis az, hogy a kérdést előterjesztő bíróság megállapította, hogy a bejelentőknek nem áll szándékában a hulladék visszavétele, illetve hogy erre nem képesek, valamint az érintett szállítások illegális jellege komoly kétségeket vet fel a bejelentőknek az említett hulladék hasznosítására vagy ártalmatlanítására való szándékát, illetve képességét illetően, így az e tárgyaláson hivatkozott kevésbé korlátozó intézkedés nem biztosította volna a környezet és az emberi egészség megőrzését.
70
Ráadásul az okozott hátrányok, azaz a jelen ügyben a tulajdonhoz való jog korlátozása a környezet és az emberi egészség védelmére irányuló célhoz képest nem aránytalan.
71
E tekintetben egyrészt a Bíróság ítélkezési gyakorlata szerint az emberi egészség védelmének elsőbbsége van a gazdasági megfontolásokkal szemben, ezért a közegészség védelmével az egyes gazdasági szereplőket érő, akár jelentős mértékű kedvezőtlen gazdasági következményt is igazolni lehet (lásd ebben az értelemben: 2008. december 16‑iArcelor Atlantique et Lorraine és társai ítélet, C‑127/07, EU:C:2008:728, 59. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat). Ugyanebben az értelemben a Charta 35. cikke szerint valamennyi uniós politika és tevékenység meghatározása és végrehajtása során biztosítani kell az emberi egészség védelmének magas szintjét, és a Charta 37. cikke értelmében a magas színvonalú környezetvédelmet és a környezet minőségének javítását be kell építeni az uniós politikákba, és a fenntartható fejlődés elvével összhangban biztosítani kell megvalósulásukat.
72
Másrészt az érintett korlátozások korlátozottak, és ellenőrzés alatt állnak.
73
Ugyanis, amint arra a jelen ítélet 62. pontja rámutatott, az 1013/2006 rendelet 24. cikkének (2) bekezdése nem követeli meg sem azt, hogy a hulladék tulajdonosa – függetlenül attól, hogy ő‑e az e rendelkezés szerinti bejelentő, vagy sem – az e hulladékkal kapcsolatos valamennyi jogát elveszítse, sem pedig azt, hogy őt e jogoktól teljes mértékben ténylegesen megfosszák.
74
Végezetül emlékeztetni kell arra, hogy a hatékony bírói jogvédelemhez való jognak megfelelően a küldő ország hatósága által a hulladék hasznosítására vagy ártalmatlanítására vonatkozóan hozott döntések ellen jogorvoslatnak van helye (lásd ebben az értelemben: EJEB, 2018. június 28., G.I.E.M. S.R. L. és társai kontra Olaszország, CE:ECHR:2018:0628JUD000182806, 302. §, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat; 2024. szeptember 10‑iNeves 77 Solutions ítélet, C‑351/22, EU:C:2024:723, 95. és 96. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat). Az alapügyek egyébiránt a tulajdonhoz való jog szóban forgó korlátozásainak bírósági felülvizsgálatáról tanúskodnak, amely lehetővé teszi e korlátozások vitatását adott esetben – többek között a „hulladéknak” minősítéssel kapcsolatos – szabálytalanság, illetve önkényes vagy észszerűtlen magatartás fennállására hivatkozva. E bírósági felülvizsgálat lehetővé tétele érdekében a hulladék hasznosítására vagy ártalmatlanítására vonatkozó e döntéseket továbbá meg kell indokolni, és azokat a jelen ügyekben meg is indokolták azzal, hogy UQ és IC nem képes biztosítani a hulladék visszavételét és kezelését. Az ilyen indokolás magában foglalja azt, hogy az illetékes hatóság megbizonyosodik arról, hogy a bejelentő nem képes a két művelet egyikének elvégzésére sem, azaz sem a hulladék szállítására, sem annak kezelésére, ami a bejelentővel való kommunikációt tesz szükségessé, amelyre az alapügyekben ténylegesen sor is került, és amely adott esetben lehetővé teheti számára a szóban forgó hulladék visszaszerzését, ha igazolja, hogy képes annak kezelésére.
75
Következésképpen az 1013/2006 rendelet 24. cikke (2) bekezdése első albekezdésének az első és második kérdésre adott válaszból következő értelmezése lehetővé teszi a környezet és az emberi egészség magas szintű védelmének biztosítását – amely a Charta által is követett célkitűzés –, tehát összhangban van a Charta 17. cikkének (1) bekezdésével.
76
A fenti megfontolásokra tekintettel meg kell állapítani, hogy a harmadik kérdés vizsgálata nem tárt fel egyetlen olyan tényezőt sem, amely az 1013/2006 rendelet 24. cikke (2) bekezdése első albekezdése c) pontjának érvényességét érintené.
A költségekről
77
Mivel ez az eljárás az alapeljárásban részt vevő felek számára a kérdést előterjesztő bíróság előtt folyamatban lévő eljárás egy szakaszát képezi, ez a bíróság dönt a költségekről. Az észrevételeknek a Bíróság elé terjesztésével kapcsolatban felmerült költségek, az említett felek költségeinek kivételével, nem téríthetők meg.
A fenti indokok alapján a Bíróság (első tanács) a következőképpen határozott:
1)
A hulladékszállításról szóló, 2006. június 14‑i 1013/2006/EK európai parlamenti és tanácsi rendelet 24. cikke (2) bekezdésének első albekezdését
a következőképpen kell értelmezni:
egyrészt e rendelkezés c) és d) pontját vagylagosan kell alkalmazni, vagyis a c) pont alkalmazhatatlansága esetén lehet a d) pontot alkalmazni, másrészt ezen c) pont arra kötelezi a küldő ország illetékes hatóságát, hogy amennyiben általa illegálisnak tekintett szállítást fedez fel, az ilyen szállítást követően visszavett hulladékot hasznosítsa vagy ártalmatlanítsa.
2)
A harmadik kérdés vizsgálata nem tárt fel egyetlen olyan tényezőt sem, amely az 1013/2006 rendelet 24. cikke (2) bekezdése első albekezdése c) pontjának érvényességét érintené.
Aláírások
(
*1
)	Az eljárás nyelve: svéd.