Ideiglenes változat
A TÖRVÉNYSZÉK ÍTÉLETE (öt bíróval eljáró második tanács)
2026. május 20.(*)
„ Előzetes döntéshozatal – Adózás – Jövedéki adók – A 2008/118/EK irányelv 32. cikke – Az (EU) 2020/262 irányelv 32. cikke – A »saját felhasználás« fogalma – Termékek magánszemély általi beszerzése és szállítása azzal a céllal, hogy azokat ingyenesen átadja egy másik magánszemélynek ”
A T‑685/24. [Jelgratz]i és T‑686/24. [Buchgint](i) sz. egyesített ügyekben,
az EUMSZ 267. cikk alapján benyújtott két előzetes döntéshozatal iránti kérelem tárgyában, amelyeket a Finanzgericht Berlin‑Brandenburg (berlin‑brandenburgi pénzügy bíróság, Németország) a Bírósághoz 2024. december 5‑én érkezett, 2024. július 17‑i határozataival terjesztett elő az
A (T‑685/24),
B (T‑686/24)
és
a Hauptzollamt
között folyamatban lévő eljárásban,
A TÖRVÉNYSZÉK (öt bíróval eljáró második tanács),
tagjai: S. Papasavvas elnök, N. Półtorak, G. Hesse (előadó), D. Petrlík és I. Dimitrakopoulos bírák,
főtanácsnok: M. Brkan,
hivatalvezető: V. Di Bucci,
tekintettel arra, hogy a Bíróság az Európai Unió Bírósága alapokmánya 50b. cikkének harmadik bekezdése alapján 2025. január 6‑án továbbította az előzetes döntéshozatal iránti kérelmet a Törvényszékhez,
tekintettel az Európai Unió Bírósága alapokmánya 50b. cikke első bekezdésének b) pontjában említett ügycsoportra és az említett alapokmány 50b. cikkének második bekezdése értelmében vett, értelmezéssel kapcsolatos önálló kérdés hiányára,
tekintettel az eljárás írásbeli szakaszára,
figyelembe véve a következők által előterjesztett észrevételeket:
–        a német kormány képviseletében J. Möller és N. Scheffel, meghatalmazotti minőségben,
–        a svéd kormány képviseletében H. Eklinder, F.‑L. Göransson, C. Meyer‑Seitz és J. Olsson, meghatalmazotti minőségben,
–        az Európai Bizottság képviseletében M. Björkland és B. Martenczuk, meghatalmazotti minőségben,
a főtanácsnok indítványának a 2026. február 4‑i tárgyaláson történt meghallgatását követően,
meghozta a következő
Ítéletet
1        Az előzetes döntéshozatal iránti kérelmek a jövedéki adóra vonatkozó általános rendelkezésekről és a 92/12/EGK irányelv hatályon kívül helyezéséről szóló, 2008. december 16‑i 2008/118/EK tanácsi irányelv (HL 2009. L 9., 12. o.) 32. cikkének értelmezésére, és a jövedéki adóra vonatkozó általános rendelkezések megállapításáról szóló, 2019. december 19‑i (EU) 2020/262 tanácsi irányelv (HL 2020. L 58., 4. o.; helyesbítések: HL 2020. L 409., 38. o.; HL 2021. L 84., 28. o.; HL 2023. L 188., 60. o.; HL L, 2023/90139; HL L, 2024/90762) 32. cikkére vonatkoznak.
2        E kérelmeket két magánszemély, A és B, valamint a Hauptzollamt (fővámhivatal, Németország) között, az előbbi esetében cigarettára, a második esetében pedig hevített dohányra kivetett német dohányadó tárgyában folyamatban lévő jogviták keretében terjesztették elő.
Jogi háttér
Az uniós jog
2008/118 irányelv
3        A 2008/118 irányelv (8) és (31) preambulumbekezdése a következőket mondta ki:
„(8)      Mivel a belső piac megfelelő működésének érdekében továbbra is biztosítani kell, hogy a jövedéki adó fogalma és kivetésének feltételei minden tagállamban azonosak legyenek, közösségi szinten egyértelművé kell tenni, hogy mely időponttól kezdődik a jövedéki termékek szabad forgalomba bocsátása, és kit terhel jövedékiadó‑fizetési kötelezettség.
[…]
„(31)      A tagállamok rendelkezhetnek úgy, hogy a szabad forgalomba bocsátott termékeket adóügyi jelzéssel vagy nemzeti azonosító jellel kell ellátni. E jelzések és jelek használata nem akadályozhatja a Közösségen belüli kereskedelmet.
Mivel az említett jelzések és jelek használata nem vezethet kettős adózási teherhez, egyértelművé kell tenni, hogy a megszerzésükért kifizetett összeget vagy letett biztosítékot a jelzést kibocsátó tagállamnak vissza kell térítenie, el kell engednie vagy fel kell szabadítania, ha a jövedéki adót más tagállamban vetik ki és szedik be.
Mindazonáltal a visszaélések megelőzése érdekében az ilyen jelzéseket és jeleket kibocsátó tagállamok számára lehetővé kell tenni, hogy azok eltávolítását vagy megsemmisítését igazoló bizonyíték nyújtásához köthessék a visszatérítést, az elengedést vagy a felszabadítást.”
4        A 2008/118 irányelv 7. cikkének (1) bekezdése a következőképpen rendelkezett:
„A jövedékiadó‑kötelezettség a szabad forgalomba bocsátás időpontjában és a szabad forgalomba bocsátás szerinti tagállamban keletkezik.”
5        A 2008/118 irányelv 11. cikke szerint:
„[A]nnak a tagállamnak az illetékes hatóságai, ahol a szabad forgalomba bocsátás történt, az érintett személy kérelmére visszatéríthetik vagy elengedhetik a szabad forgalomba bocsátott jövedéki termékekre kivetett jövedéki adót, amennyiben ezen termékek szabad forgalomba bocsátása a tagállamok által megállapított körülmények között és olyan feltételeknek megfelelően történt, amelyeket a tagállamok az esetleges adócsalás és visszaélések megelőzése céljából határoztak meg.
[…]”
6        A 2008/118 irányelv „Jövedéki termékek szállítása és adóztatása a szabad forgalomba bocsátást követően” című V. fejezete tartalmazta ezen irányelv 32–38. cikkét. Ezen irányelv V. fejezetének „Magánszemély általi beszerzés” című 1. szakaszában szereplő 32. cikk értelmében:
„(1)      A magánszemély által saját felhasználásra beszerzett és egyik tagállamból a másikba szállított jövedéki termékek esetében a jövedéki adót csak a beszerzés helye szerinti tagállamban kell kivetni.
(2)      Annak megállapítására, hogy az (1) bekezdésben említett jövedéki termékeket magánszemély általi saját felhasználásra szánták‑e, a tagállamoknak különösen a következőket kell figyelembe venniük:
a)      a termékeket birtokló személy kereskedelmi jogállása és a termékek birtoklásának oka;
b)      a termékek tárolási helye, vagy – adott esetben – a szállítás módja;
c)      a termékekkel kapcsolatos valamennyi okmány;
d)      a termékek jellege;
e)      a termékek mennyisége.
(3)      A (2) bekezdés e) pontjának alkalmazása tekintetében – kizárólag egyfajta bizonyítékként – a tagállamok irányadó szinteket állapíthatnak meg. Az irányadó szintek nem lehetnek alacsonyabbak a következőknél:
a)      dohánygyártmányok:
–        cigaretta: 800 db,
[…]”
7        A 33. cikk, amely a 2008/118 irányelv V. fejezetének „Birtoklás másik tagállamban” című 2. szakaszában szerepelt, többek között a következőképpen rendelkezett:
„(1)      A 36. cikk (1) bekezdésének sérelme nélkül, ha a valamely tagállamban már szabad forgalomba bocsátott jövedéki termékeket egy másik tagállamban kereskedelmi célból, e tagállamban történő leszállítás vagy felhasználás érdekében tárolnak, e termékek jövedékiadó‑kötelesek, és a jövedéki adót az utóbbi tagállamban kell kivetni.
E cikk alkalmazásában »Kereskedelmi célú birtoklás«: jövedéki termékek magánszemélytől eltérő személy által, illetve magánszemély által nem a 32. cikk értelmében vett saját felhasználás céljából, általa történő szállítással való birtoklása.
[…]”
8        A 34. cikk, amely a 2008/118 irányelv V. fejezetének 2. szakaszában szerepelt, a következőket írta elő:
„(1)      A 33. cikk (1) bekezdésében említett esetekben a jövedéki termékek szállítása az egyes tagállamok területei között a 21. cikk (1) bekezdésében említett dokumentumban foglalt alapadatokat tartalmazó kísérőokmánnyal történhet.
[…]”
9        A 2008/118 irányelv 39. cikke (3) bekezdése első albekezdésének értelmében:
„Azon rendelkezések sérelme nélkül, amelyeket a tagállamok e cikk megfelelő végrehajtásának érdekében, valamint azért alkotnak, hogy kiküszöböljék az adócsalást, az adókikerülést és az adóval való visszaéléseket, a tagállamok biztosítják, hogy az (1) bekezdés szerinti adózási jelzések vagy nemzeti azonosító jelek ne akadályozzák a jövedéki termékek szabad szállítását.”
10      A 2008/118 irányelv 48. cikkének (1) bekezdése a következőket mondta ki:
„A tagállamok legkésőbb 2010. január 1‑jéig elfogadják és kihirdetik azokat a törvényi, rendeleti és közigazgatási rendelkezéseket, amelyek ahhoz szükségesek, hogy ennek az irányelvnek 2010. április 1‑jétől megfeleljenek. […]
[…]”
2020/262 irányelv
11      A 2020/262 irányelv 2023. február 13‑i hatállyal hatályon kívül helyezte a 2008/118 irányelvet. Ezen irányelv (7) és (41) preambulumbekezdése a következőképpen szól:
„(7)      Mivel a belső piac megfelelő működésének érdekében továbbra is biztosítani kell, hogy a jövedéki adó fogalma és kivetésének feltételei minden tagállamban azonosak legyenek, uniós szinten egyértelművé kell tenni, hogy mely időponttól kezdődik a jövedéki termékek szabad forgalomba bocsátása, és kit terhel jövedékiadó‑fizetési kötelezettség.
[…]
„(41)      A dohánytermékek és a szeszes italok tekintetében a tagállamok által alkalmazott jövedékiadó‑mértékek több különböző tényező, így például az adó‑ és közegészségügyi előírások miatt eltérhetnek egymástól, és a különbségek néhány esetben jelentősek. Ennek fényében a tagállamoknak képesnek kell lenniük arra, hogy kezeljék azokat a kockázatokat, amelyek megkönnyítik az adócsalást, az adókikerülést és az adóvisszaélést, illetve veszélyeztetik vagy aláássák a közrendet vagy az emberi egészség és élet védelmét. A tagállamoknak ezért képesnek kell lenniük arra, hogy olyan megfelelő és arányos intézkedéseket hozzanak, amelyek lehetővé teszik számukra annak megállapítását, hogy az egyik tagállam területéről egy másik tagállam területére magánszemély által szállított jövedéki termékeket az érintett magánszemély saját használatra szerezte‑e be.”
12      A 2020/262 irányelv 6. cikkének (2) bekezdése értelmében:
„A jövedékiadó‑kötelezettség a szabad forgalomba bocsátás időpontjában és a szabad forgalomba bocsátás szerinti tagállamban keletkezik.”
13      A 2020/262 irányelv „Jövedéki termékek szállítása és adóztatása a szabad forgalomba bocsátást követően” című V. fejezete tartalmazza ezen irányelv 32–46. cikkét. Az említett V. fejezet „Magánszemély általi beszerzés” című 1. szakaszában szereplő 32. cikk értelmében:
„(1)      A valamely magánszemély által saját felhasználásra beszerzett és a magánszemély által egyik tagállam területéről egy másik tagállam területére szállított jövedéki termékek esetében a jövedéki adót csak a jövedéki termék beszerzésének helye szerinti tagállamban kell kivetni.
(2)      Annak megállapítására, hogy az (1) bekezdésben említett jövedéki termékeket magánszemély általi saját felhasználásra szánták‑e, a tagállamoknak különösen a következőket kell figyelembe venniük:
a)      a termékeket birtokló személy kereskedelmi jogállása és a termékek birtoklásának oka;
b)      a termékek tárolási helye, vagy – adott esetben – az alkalmazott szállítási mód;
c)      a termékekkel kapcsolatos valamennyi okmány;
d)      a termékek jellege;
e)      a termékek mennyisége.
(3)      A (2) bekezdés e) pontjának alkalmazása céljából – kizárólag egyfajta bizonyítékként – a tagállamok irányadó szinteket állapíthatnak meg. Az irányadó szintek nem lehetnek alacsonyabbak a következőknél:
a)      dohánygyártmányok:
–        cigaretta: 800 db,
[…]
–        fogyasztási dohány: 1,0 kg;
[…]”
14      A 2020/262 irányelv V. fejezetének „A valamely tagállam területén szabad forgalomba bocsátott és kereskedelmi forgalmazás céljából egy másik tagállam területére szállított jövedéki termékek szállítása során követendő eljárások” című 2. szakaszában szereplő 33. cikke értelmében:
„(1)      Ha a valamely tagállam területén szabad forgalomba bocsátott jövedéki termékeket egy másik tagállam területére szállítják az e tagállamban történő kereskedelmi forgalmazás vagy felhasználás céljából, e termékek jövedékiadó‑kötelesek a rendeltetési hely szerinti tagállamban.
[…]
(2)      E cikk alkalmazásában a jövedéki termékek akkor tekintendők »kereskedelmi célból forgalmazottnak«, ha azokat egy tagállam területén szabad forgalomba bocsátották, az említett tagállam területéről egy másik tagállam területére szállították, és egy magánszemély, illetve egy nem magánszemélynek minősülő személy számára leszállították, és a szállításra nem vonatkozik a 32. vagy a [távértékesítésre vonatkozó] 44. cikk. A jövedéki termékek nem tekinthetők viszont kereskedelmi célra forgalmazottnak, ha azokat az említett magánszemély saját felhasználás céljából szállítja egy másik tagállam területéről.
[…]”
15      A 2020/262 irányelv V. fejezetének 2. szakaszában szereplő 35. cikk a következőképpen rendelkezik:
„(1)      A jövedéki termékek szállítása csak akkor tekintendő az e szakaszban meghatározott követelményeknek megfelelő tevékenységnek, ha azt a 36. cikknek megfelelően kezelt elektronikus adminisztratív okmány kíséri.
[…]”
16      A 2020/262 irányelv 54. cikke előírja:
„A tagállamok 2023. december 31‑ig engedélyezhetik a jövedéki termékeknek a [2008/118] irányelv 33., 34. és 35. cikkében meghatározott alakiságok szerinti átvételét.
[…]”
17      A 2020/262 irányelv 55. cikkének (1) bekezdése a következőket írja elő:
„A tagállamok 2021. december 31‑ig elfogadják és kihirdetik azokat a törvényi, rendeleti és közigazgatási rendelkezéseket, amelyek szükségesek ahhoz, hogy a 2., a 3., a 6., a 12., a 16., a 17., a 19–22., a 25–29., a 33–46., az 54., az 55. és az 57. cikknek megfeleljenek. E rendelkezések szövegét a tagállamok haladéktalanul közlik [az Európai] Bizottsággal.
Az 54. cikkre is figyelemmel a tagállamok ezeket a rendelkezéseket 2023. február 13‑tól kezdődően alkalmazzák.
[…]”
18      A 2020/262 irányelv 57. cikke értelmében:
„Ez az irányelv az Európai Unió Hivatalos Lapjában való kihirdetését követő huszadik napon lép hatályba.
Az 1., a 4., az 5., a 7–11., a 13–15., a 18., a 23., a 24., a 30–32., a 47–53., az 56. és az 58. cikket 2023. február 13‑tól kell alkalmazni.”
A német jog
A dohányadóról szóló törvény (TabStG)
19      A 2009. július 15‑i Tabaksteuergesetz (a dohányadóról szóló törvény; BGBl. 2009 I, 1870. o.; a továbbiakban: TabStG) a 2022. július 1‑jétől alkalmazandó, 2021. augusztus 10‑i változata 1. §‑ának (1) bekezdése szerint:
„A dohánytermékek, a hevített dohány, a vízipipadohány és a dohánytermékek helyettesítői az adóügyi területen a dohányadó hatálya alá tartoznak.”
20      A TabStG 2021. augusztus 10‑i, 2022. január 1‑jétől alkalmazandó változata 1. §‑ának (2a) bekezdése kimondja, hogy a hevített dohány egy‑egy önálló adagból álló egységek formájában megjelenő fogyasztási dohány, amelyet készülék által előállított aeroszol vagy füst belélegzése útján történő fogyasztásra szánnak.
21      A TabStG 2014. július 25‑i, 2014. július 31. és 2023. február 12. között alkalmazandó változatának 22. §‑a kimondta:
„(1)      Adómentesek azok a szabad forgalomba bocsátott dohánytermékek, amelyeket a magánszemély saját felhasználásra más tagállamokban szerez be, és az adóügyi területre szállít (magáncél).
(2)      Annak értékelése során, hogy az (1) bekezdésben említett dohánytermékeket saját felhasználásra szánták‑e, a következő kritériumokat kell figyelembe venni:
1.      a dohánytermékeket birtokló személy kereskedelmi jogállása és a dohánytermékek birtoklásának oka,
2.      a dohánytermékek tárolási helye vagy a szállítás módja,
3.      a dohánytermékekkel kapcsolatos okmányok,
4.      a dohánytermékek jellege vagy mennyisége.
(3) […]
(4)      A szövetségi pénzügyminisztérium felhatalmazást kap arra, hogy az adóbevételek biztosítása érdekében a Bundesrat (szövetségi tanács, Németország) hozzájárulása nélkül rendeletben meghatározza, hogy az (1) bekezdésben említett dohánytermékek mekkora mennyisége esetén áll fenn megdönthető vélelem arra vonatkozóan, hogy e dohánytermékeket nem a magánszemély általi saját felhasználásra szánták.”
22      A TabStG 2021. március 30‑i változatának 2023. február 13‑tól alkalmazandó 22. §‑a a következőképpen rendelkezik:
„(1)      Adómentesek azok a szabad forgalomba bocsátott dohánytermékek, amelyeket a magánszemély saját felhasználásra más tagállamokban szerez be, és az adóügyi területre szállít (magáncél).
(2)      Annak értékelése során, hogy az (1) bekezdésben említett dohánytermékeket saját felhasználásra szánták‑e, a következő kritériumokat kell figyelembe venni:
1.      a dohánytermékeket birtokló személy kereskedelmi jogállása és a dohánytermékek birtoklásának oka,
2.      a dohánytermékek tárolási helye vagy a szállítás módja,
3.      a dohánytermékekkel kapcsolatos okmányok,
4.      a dohánytermékek jellege vagy mennyisége.
(3)      A szövetségi pénzügyminisztérium felhatalmazást kap arra, hogy az adóbevételek biztosítása érdekében a Bundesrat (szövetségi tanács, Németország) hozzájárulása nélkül rendeletben meghatározza, hogy az (1) bekezdésben említett dohánytermékek mekkora mennyisége esetén áll fenn megdönthető vélelem arra vonatkozóan, hogy e dohánytermékeket nem a magánszemély általi saját felhasználásra szánták.”
23      A TabStG 2009. július 15‑i változata 23. §‑a (1) bekezdésének 2010. április 1‑jétől 2023. február 12‑ig alkalmazandó változata a következőket mondta ki:
„Ha egy másik tagállamban szabad forgalomba bocsátott dohánytermékeket a 22. § (1) bekezdésében szabályozottaktól eltérő esetekben a 17. § (1) bekezdésétől eltérően az adóügyi területre szállítanak vagy feladnak (kereskedelmi cél), az adókötelezettség akkor keletkezik, amikor a dohánytermékeket első alkalommal veszik kereskedelmi célból birtokba. Adóalany az, aki a szállítást végzi, vagy a dohánytermékeket birtokolja, valamint a címzett, amint a dohánytermékeket birtokba vette. […]”
24      A TabStG 2021. március 30‑i változatának 2023. február 13‑tól alkalmazandó 23f. §‑ának (1) bekezdése a következőket írja elő:
„A (2) bekezdésre is figyelemmel adófizetési kötelezettség keletkezik
[…]
4.      ha egy másik tagállamban szabad forgalomba bocsátott dohánytermékeket a 22. § (1) bekezdésében és a 23. § (1) bekezdésében szabályozottaktól eltérő esetekben a 17. § (1) bekezdésétől eltérően az adóügyi területre szállítanak vagy feladnak: az adóügyi területen első alkalommal történő birtokbavétellel; minden más esetben: szabad forgalomban lévő dohánytermékek birtokban tartásával, ha az adót még nem vetették ki az adóügyi területen.”
A dohányadóról szóló rendelet (TabStV)
25      A 2009. október 5‑i Tabaksteuerverordnung (a dohányadóról szóló rendelet) (BGBl. 2009 I, 3262. o.; a továbbiakban: TabStV) 39. §‑ának 2021. július 1‑jétől 2022. október 28‑ig alkalmazandó változata a következőképpen rendelkezett:
„(1)      Ha a [TabStG]
22. §‑a szerint több mint 800 cigarettát szállítanak magáncélból az adóügyi területre, akkor megdönthető vélelem áll fenn arra vonatkozóan, hogy a dohánytermékeket kereskedelmi célból szállítják az adóügyi területre (a [TabStG]
23. §‑a).
(2)      A dohánytermékek – akár ingyenes – továbbadása a szállított mennyiségtől függetlenül nem minősül a [TabStG]
22. §‑a szerinti saját felhasználásnak.”
26      A TabStV 39. §‑ának az (1) bekezdés tekintetében 2023. február
13‑tól, a (2) bekezdés tekintetében pedig 2021. július 1‑jétől alkalmazandó változata szerint:
„(1)      Ha a [TabStG]
22. §‑a szerint több mint 800 cigarettát, 800 darab hevített dohányt, 200 szivart, 400 szivarkát vagy egy kilogramm fogyasztási dohányt szállítanak magáncélból az adóügyi területre, akkor megdönthető vélelem áll fenn arra vonatkozóan, hogy a dohánytermékeket kereskedelmi célból szállítják az adóügyi területre (a [TabStG] 23–23c. §‑a).
(2)      A dohánytermékek – akár ingyenes – továbbadása a szállított mennyiségtől függetlenül nem minősül a [TabStG] 22. §‑a szerinti saját felhasználásnak.”
Az alapeljárás és az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések
27      A és B, az alapeljárások felperesei, két magánszemély, akiket a német vámtisztviselők Lengyelországból való érkezésükkor ellenőriztek, miközben lengyel adójeggyel ellátott dohánygyártmányokat szállítottak.
28      A‑t 2022. augusztus 6‑án ellenőrizték, és 800 cigarettát szállított. A vámtisztviselőknek azt nyilatkozta, hogy nem dohányzik, és a cigarettákat egy ismerőse számára szállítja. A szóban forgó cigarettákat lefoglalták, és A‑t a német dohányadó megfizetésére kötelezték. Később a panaszeljárás során pontosította, hogy e cigarettákat azért szerezte be, hogy azokat Németországban lakóhellyel rendelkező apjának adja.
29      B‑t 2023. április 27‑én ellenőrizték, amikor 400 cigarettát és 200 darab hevített dohányt szállított. A vámtisztviselők által feltett kérdésre válaszolva jelezte, hogy a cigarettát személyes fogyasztásra, míg a hevített dohányt a lánya fogyasztására szánta. A cigarettáit adómentesen megtarthatta. A lányának szánt hevített dohányt azonban elkobozták, és a német dohányadó megfizetésére kötelezték.
30      A fővámhivatal mindkét esetben úgy ítélte meg, hogy az ilyen termékek nem mentesülnek a német dohányadó alól, ha a magánszemély azokat a TabStV 2021. július 1‑jétől alkalmazandó 39. §‑a (2) bekezdésének megfelelően szerzi meg, majd hozza be az adóterületre abból a célból, hogy azokat e területen elajándékozza.
31      Eredménytelen panaszok után az alapeljárások felperesei keresetet indítottak a kérdést előterjesztő bíróság, a Finanzgericht Berlin‑Brandenburg (berlin‑brandenburgi pénzügyi bíróság, Németország) előtt a nekik címzett, német dohányadót megállapító határozatokkal és a szóban forgó termékek lefoglalásával szemben.
32      Ebben az összefüggésben a kérdést előterjesztő bíróság arra keresi a választ, hogy a T‑685/24. sz. ügy alapeljárásának tényállására alkalmazandó 2008/118 irányelv 32. cikke és a T‑686/24. sz. ügy alapeljárásának tényállására alkalmazandó 2020/262 irányelv 32. cikke értelmében vett, a dohánygyártmányok saját felhasználásra történő beszerzése akkor is megállapítható‑e, ha e dohánytermékeket magánszemély azért szerezte meg, hogy azokat egy másik személynek való átadja, vagy úgy kell tekinteni, hogy minden – akár ingyenes – átruházási szándék kizárja, hogy azokat magánszemély által saját használatra szerzettnek tekintsék. Ezenkívül a kérdést előterjesztő bíróságnak kétségei vannak azon kritériumokat illetően, amelyeket az ilyen beszerzés ajándéknak minősítéséhez figyelembe kellene venni, ha el kellene fogadni, hogy ezen ajándékozás az e rendelkezések értelmében vett saját felhasználásnak minősülhet. E tekintetben a kérdést előterjesztő bíróság arra keresi a választ, hogy az ilyen ajándék kedvezményezettjeinek köre per definitionem korlátozható‑e azon közeli hozzátartozók körére, akikkel szemben fenntartási kötelezettség áll fenn, vagy annak más olyan személyekre is ki kell terjednie, akik ilyen ajándékot kaphatnak.
33      E körülmények között határozott úgy a Finanzgericht Berlin‑Brandenburg (berlin‑brandenburgi pénzügy bíróság) a T‑685/24. és T‑686/24. sz. ügyekben, hogy az eljárást felfüggeszti, és előzetes döntéshozatal céljából a következő kérdéseket terjeszti a Bíróság elé:
„1) Úgy kell‑e értelmezni a [2008/118 és a 2020/262 irányelv] 32. cikkét, hogy azzal ellentétes az olyan nemzeti értelmezés, amely szerint dohánytermékek más személynek történő – akár ingyenes – továbbadás céljából történő beszerzése esetén a szállított mennyiségtől függetlenül kizárt a »saját felhasználás«?
2)      Az első kérdésre adandó igenlő válasz esetén:
Úgy kell‑e értelmezni a [2008/118 és a 2020/262 irányelv] 32. cikkét, hogy a »saját felhasználás« fogalma a további kritériumokra – különösen a mennyiségi kritériumra – figyelemmel magában foglalja a közeli hozzátartozónak szánt ajándékokat, a más személyeknek szánt ajándékokat azonban nem?”
Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésekről
Az első kérdésről
34      Első kérdésével a kérdést előterjesztő bíróság lényegében arra vár választ, hogy a 2008/118 irányelv és a 2020/262 irányelv 32. cikkét úgy kell‑e értelmezni, hogy az e rendelkezésben említett magánszemély általi „saját felhasználás” fogalma nem foglalja magában azt a helyzetet, amikor az érintett magánszemély abból a célból szerez be és szállít jövedéki termékeket, hogy azokat ingyenesen egy másik magánszemélynek átadja, függetlenül e termékek mennyiségétől.
35      Elöljáróban emlékeztetni kell egyrészt arra, hogy a 2008/118 irányelv 48. cikke (1) bekezdésének és a 2020/262 irányelv 57. cikkének megfelelően a 2008/118 irányelv 32. cikke 2010. április 1‑jétől 2023. február 12‑ig volt alkalmazandó. Időbeli hatályánál fogva tehát az alkalmazandó a T‑685/24. sz. ügy alapeljárásának tényállására, mivel a határellenőrzésre 2022. augusztus 6‑án került sor. Másrészt a T‑686/24. sz. ügy alapeljárásának tényállására a 2023. február 13‑tól alkalmazandó 2020/262 irányelv 32. cikke irányadó időbeli hatályánál fogva, mivel a határellenőrzésre 2023. április 27‑én került sor.
36      Ezenkívül emlékeztetni kell arra, hogy az állandó ítélkezési gyakorlat szerint az európai uniós jog egységes alkalmazásának követelményéből és az egyenlőség elvéből az következik, hogy a jelentésének és hatályának meghatározása érdekében a tagállami jogokra kifejezett utalást nem tartalmazó uniós jogi rendelkezést az egész Unióban önállóan és egységesen kell értelmezni (lásd ebben az értelemben: 2021. június 10‑i Commissioners for Her Majesty’s Revenue and Customs [Ártatlan megbízott] ítélet, C‑279/19, EU:C:2021:473, 23. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
37      A 2008/118 irányelv 32. cikke és a 2020/262 irányelv 32. cikke nem tartalmaz kifejezett utalást a tagállamok jogára a „saját felhasználás” fogalma jelentésének és hatályának meghatározása érdekében. Ezt a kifejezést tehát ezen irányelvek alkalmazása szempontjából önálló uniós jogi fogalomnak kell tekinteni, amelyet az összes tagállam területén egységesen kell értelmezni.
38      Bár a 2020/262 irányelv 32. cikke (1) bekezdésének szövege nem teljesen azonos a 2008/118 irányelv 32. cikke (1) bekezdésének szövegével, e rendelkezések tartalma lényegében azonos.
39      Az említett rendelkezések értelmében, ha a jövedéki termékeket magánszemély saját felhasználásra szerezte be, és ő maga szállította egyik tagállamból a másikba, a jövedéki adót csak a beszerzés helye szerinti tagállamban kell kivetni.
40      Így a 2008/118 irányelv vagy a 2020/262 irányelv 32. cikkének alkalmazásához három feltételnek kell teljesülnie: a jövedéki termékeket magánszemélynek kell beszereznie, ezt saját felhasználásra kell tennie, és magának kell az egyik tagállamból a másikba szállítania (lásd analógia útján: 2006. november 23‑i Joustra ítélet, C‑5/05, EU:C:2006:733, 33. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat). A jelen ügyben a kérdést előterjesztő bíróság által feltett első kérdés e feltételek közül kizárólag a másodikra vonatkozik, mivel a másik két feltétel teljesül az előzetes döntéshozatal iránti kérelmek szerint.
41      Valamely uniós jogi rendelkezés értelmezéséhez figyelembe kell venni a rendelkezés szóhasználatát, rendszertani összefüggéseit és az általa elérni kívánt célt is (2019. november 14‑i State Street Bank International ítélet, C‑255/18, EU:C:2019:967, 34. pont; lásd még ebben az értelemben: 2019. május 27‑i PF [Litvánia főügyésze] ítélet, C‑509/18, EU:C:2019:457, 28. pont).
42      Először is, ami a „saját felhasználás” fogalmának szó szerinti értelmezését illeti a 2008/118 irányelv és a 2020/262 irányelv 32. cikke használatában, meg kell jegyezni, hogy e rendelkezések egyes nyelvi változataiban, például a spanyolban (uso propio), az angolban (own use), a horvátban (vlastitu uporabu), a görögben (diki tou chrisi), az olaszban (uso personale), a portugálban (uso pessoal), a szlovákban (vlastné použitie) és a szlovénben (lastno uporabo) ez a kifejezés egyértelműen a személyes vagy saját használatra utal. Ezzel szemben ugyanezen rendelkezések más nyelvi változatai nem annyira egyértelműek, mivel nem zárható ki teljes mértékben, hogy azok magukban foglalhatják a termékek bizonyos, harmadik személy részére történő ingyenes átruházás céljából történő beszerzéseire való utalást. Ez a helyzet különösen a francia (besoins propres), a holland (eigen behoeften), a cseh (vlastní potřebu), valamint – amint arra a kérdést előterjesztő bíróság rámutat – a német nyelvű változat (Eigenbedarf) esetében.
43      Így a 2008/118 irányelv és a 2020/262 irányelv 32. cikkének szövege nem elegendő az e rendelkezések értelmezésével kapcsolatos kétség eloszlatásához. Az állandó ítélkezési gyakorlatból következik, hogy egy uniós jogi rendelkezés valamely nyelvi változatának megfogalmazása nem szolgálhat e rendelkezés értelmezésének kizárólagos alapjául, illetve e tekintetben nem élvezhet elsőbbséget más nyelvi változatokkal szemben. Az uniós jog rendelkezéseit ugyanis egységesen kell értelmezni és alkalmazni az Unió valamennyi nyelvén készült változatok figyelembevételével. Valamely uniós jogi szöveg egyes nyelvi változatai közötti eltérés esetén a szóban forgó rendelkezést a szövegkörnyezete, és azon szabályozás célkitűzései alapján kell értelmezni, amelynek az részét képezi (lásd: 2019. szeptember 18‑i VIPA‑ítélet, C‑222/18, EU:C:2019:751, 37. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
44      Másodszor, ami azt a szövegkörnyezetet illeti, amelybe a 2008/118 irányelv és a 2020/262 irányelv 32. cikke illeszkedik, emlékeztetni kell arra, hogy ezek az irányelvek
a jövedéki termékek tartására, szállítására és ellenőrzésére vonatkozó szabályokat állapítják meg, különösen annak biztosítása érdekében, hogy a jövedéki adó minden tagállamban azonos módon legyen felszámítható (lásd analógia útján: 2006. november 23‑i Joustra ítélet, C‑5/05, EU:C:2006:733, 27. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
45      A 2008/118 irányelv (8) preambulumbekezdésében és a 2020/262 irányelv (7) preambulumbekezdésében kimondott, a jövedékiadó‑kötelezettség keletkezése időpontjának harmonizálására irányuló célkitűzésnek megfelelően ezen irányelvek 7. cikkének (1) bekezdésében, illetve 6. cikkének (2) bekezdésében úgy rendelkeznek, hogy a jövedéki adó a szabad forgalomba bocsátás időpontjában, illetve a szabad forgalomba bocsátás helye szerinti tagállamban vethető ki.
46      E rendelkezések ellenére azonban nem kizárt, hogy a jövedéki adót ezt követően egy másik tagállamban szedjék be. Egyébiránt ez a tárgya a 2008/118 és a 2020/262 irányelv V. fejezetének, amely a jövedéki termékek szabad forgalomba bocsátást követő szállítását és adóztatását szabályozza.
47      Mivel a jövedéki adó fogyasztási adó, az adó felszámíthatóságának rendszerint a fogyasztóhoz legközelebb eső fázisban kell megtörténnie (lásd ebben az értelemben: 2016. június 2‑i Polihim‑SS ítélet, C‑355/14, EU:C:2016:403, 50. és 51. pont). E célból a 2008/118 irányelv és a 2020/262 irányelv 33. cikke többek között úgy rendelkezik, hogy a jövedéki termékek a rendeltetési hely szerinti tagállamban jövedékiadó‑kötelesek, ha azokat valamely tagállam területén szabad forgalomba bocsátják, majd „felhasználás céljából” egy másik tagállam területére szállítják.
48      Ezzel szemben a magánszemély által saját felhasználásra beszerzett és szállított termékeket illetően a jövedéki adót a 2008/118 irányelv és a 2020/262 irányelv 32. cikkének megfelelően a jövedéki termékek beszerzésének helye szerinti tagállamban kell megfizetni.
49      Az említett irányelvek V. fejezetének általános rendszerében a 2008/118 irányelv és a 2020/262 irányelv 32. cikke az ezen irányelvek 33. cikkében foglalt általános adószabályozás alóli kivételnek minősül, következésképpen azt szigorúan kell értelmezni. Ez az értelmezés összhangban van e rendelkezések azon nyelvi változataival, amelyek a személyes vagy saját felhasználás fogalmára utalnak.
50      Harmadszor, ami a 2008/118 és a 2020/262 irányelv által követett célokat illeti, pontosítani kell, hogy ezen irányelvek rendszerében a jövedéki adó olyan fogyasztási adónak minősül, amelynek a tagállamok általi beszedése többek között költségvetési politikai követelményeknek, valamint a közegészség védelmére vonatkozó követelményeknek felel meg az olyan egészségügyi kockázatot jelentő termékek fogyasztásának korlátozása révén, mint a dohány vagy az alkoholtartalmú italok. Ezek az aggályok okozzák az egyes tagállamok által alkalmazott adómértékek közötti eltéréseket. Ebben az összefüggésben a 2008/118 és a 2020/262 irányelv célja a jövedéki adók összehangolt általános rendszerének létrehozása az érintett termékek szabad mozgásának, és ezáltal a belső piac megfelelő működésének biztosítása érdekében (2022. január 13‑i MONO‑ítélet, C‑326/20, EU:C:2022:7, 28. pont).
51      Amint azt a főtanácsnok az indítványának 40. pontjában hangsúlyozza, az adókijátszás, az adóelkerülés és az esetleges visszaélések elleni küzdelem a 2008/118 irányelv által követett célkitűzés, amint ez annak (31) preambulumbekezdéséből, 11. cikkéből és 39. cikke (3) bekezdése első albekezdéséből is kitűnik (2022. június 9‑i IMPERIAL TOBACCO BULGARIA ítélet, C‑55/21, EU:C:2022:459, 55. pont). Ez a 2020/262 irányelv által követett célok egyike is. Ezen irányelv (41) preambulumbekezdése e tekintetben pontosítja, hogy a tagállamok által – különösen a dohánytermékek esetében – alkalmazott jövedékiadó‑mértékek közötti tartós, néha jelentős eltérések miatt a tagállamoknak képesnek kell lenniük arra, hogy kezeljék azokat a kockázatokat, amelyek megkönnyítik az adócsalást, az adókikerülést és az adóvisszaélést, illetve veszélyeztetik vagy aláássák a közrendet vagy az emberi egészség és élet védelmét.
52      E cél elérése érdekében a tagállamoknak – amint azt a 2020/262 irányelv (41) preambulumbekezdése kimondja – képesnek kell lenniük arra, hogy olyan megfelelő és arányos intézkedéseket hozzanak, amelyek lehetővé teszik számukra annak megállapítását, hogy az egyik tagállam területéről egy másik tagállam területére magánszemély által szállított jövedéki termékeket az érintett magánszemély saját használatra szerezte‑e be.
53      E tekintetben, bár a 2008/118 irányelv 34. cikkének és a 2020/262 irányelv 35. cikkének megfelelően a jövedéki termékek kereskedelmi célú szállításának feltétele az elektronikus adminisztratív okmányok útján történő szigorú digitális nyomonkövethetőség, e termékek magánszemély általi szállításának sajátossága, hogy mentesül az adminisztratív alakiságok alól. Az okmányokkal való nyomon követés e hiányának orvoslása érdekében a 2008/118 irányelv és a 2020/262 irányelv 32. cikkének (2) bekezdése meghatározza azon elemeket, amelyeket a tagállamok figyelembe vesznek annak meghatározása során, hogy a magánszemély által beszerzett és szállított jövedéki termékeket e magánszemély saját felhasználására szánják‑e. E tényezők között szerepel a szállított termékek mennyisége (vagyis a cigaretta esetében 800 darab) és a birtoklás okai.
54      Ebből következik, hogy a többek között a 2008/118 és 2020/262 irányelvben előírt indikatív küszöbértékeken alapuló, előre be nem jelentett ellenőrzések keretében – figyelemmel az okmányokon alapuló nyomon követés hiányára és a belső határok ellenőrzésének eseti jellegére – a „saját felhasználás” fogalmával való visszaélés miatt fennáll a csalás strukturális kockázata.
55      Ezt megerősíti a Bizottságnak a főtanácsnok által az indítványának 47. pontjában említett közelmúltbeli tanulmánya, amely szerint a magánszemélyek utazásaik során történő ellenőrzésének csekély valószínűsége miatt megállapítást nyert a 2008/118 irányelv és a 2020/262 irányelv 32. cikkének (1) bekezdésében előírt rendszer visszaélésszerű alkalmazása, különösen az alacsony jövedéki adót alkalmazó tagállamokból a magasabb adómértéket alkalmazó tagállamokba szállított dohány mennyisége tekintetében.
56      Ennélfogva a „saját felhasználás” fogalmának olyan tág értelmezése, amely szerint az magában foglalja a magánszemélyek közötti ingyenes átruházásokat, az adóelkerülés jelentős kockázatával járna, amennyiben bizonyos átruházások olyan közvetlen vagy közvetett ellenszolgáltatáshoz vezethetnek, amelyet az adóhatóság számára lehetetlen ellenőrizni vagy észlelni vagy ez legalábbis jelentős nehézségekbe ütközik. Így a „saját felhasználás” fogalmának széles körű kiterjesztése kedvező környezetet teremtene a 2008/118 irányelv és a 2020/262 irányelv 32. cikkében előírt szabályozással való visszaéléshez, veszélyeztetve ezáltal a fenti 52. pontban említett célokat.
57      Ezzel szemben a „saját felhasználás” fogalmának szigorú értelmezése a termékek magánszemély általi ismételt szállításának vámfelügyeletével együtt hatékonyan hozzájárulhat az adóelkerülés elleni küzdelemhez. Ilyen esetben ugyanis a vámhatóság többek között a magánszemély nyilatkozataira támaszkodva, és az adott időszakban szállított összmennyiségnek az észszerűen elképzelhető személyes felhasználás igényeivel való összeegyeztethetőségének értékelésével küzdhet a visszaélések ellen.
58      Következésképpen az adókijátszás, az adóelkerülés és a visszaélésszerű adózási gyakorlatok megelőzésének és az ellenük való küzdelemnek a szükségessége a 2008/118 irányelv és a 2020/262 irányelv 32. cikkének (1) bekezdésében előírt „saját felhasználás” fogalmának szigorú értelmezése mellett szól, amely kizárja többek között azt a helyzetet, amikor valamely magánszemély abból a célból szerez be és szállít jövedéki termékeket, hogy azokat ingyenesen egy másik magánszemélynek adja át, függetlenül az átruházandó termékek mennyiségétől.
59      Ez annál is inkább így van, mivel a „saját felhasználás” fogalmának olyan tág értelmezése, amely a más magánszemélyek részére történő átruházásokra is kiterjed, azzal a kockázattal járna, hogy gyengítené a tagállamok adó‑ és közegészségügyi politikáját, lehetővé téve a végső fogyasztó számára, hogy megkerülje az érintett termékek fogyasztásától való elrettentésre irányuló adóterhet. Ugyanis, amint azt a főtanácsnok indítványának 49. pontjában hangsúlyozza, a Bíróság már kimondta, hogy a dohánytermékeket illetően a jövedéki adó az e termékek fogyasztása elleni harc, és így a közegészség védelmének fontos és hatékony eszközét jelenti (lásd: 2017. június 29‑i Bizottság kontra Portugália ítélet, C‑126/15, EU:C:2017:504, 67. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
60      E körülmények között a „saját felhasználás” fogalmát úgy kell értelmezni, hogy az az olyan jövedéki termékek – mint például a dohánygyártmányok – beszerzésére és szállítására korlátozódik, amelyeket az azokat beszerző magánszemély szigorúan személyes használatára szán.
61      Ezt az értelmezést nem kérdőjelezheti meg a Bíróságnak a kérdést előterjesztő bíróság által említett, a 2014. december 1‑jei 1320/2014/EU bizottsági rendelettel (HL 2014. L 361., 1. o.) módosított, a vadon élő állat‑ és növényfajok számára kereskedelmük szabályozása által biztosított védelemről szóló, 1996. december 9‑i 338/97/EK tanácsi rendelet (HL 1997. L 61., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 15. fejezet, 3. kötet, 136. o.) 7. cikkének (3) bekezdése értelmében vett „személyi vagy háztartáshoz tartozó ingóságok” fogalmára vonatkozó ítélkezési gyakorlata.
62      A 2021. május 12‑i Hauptzollamt B (Tokfajok kaviárja) ítéletben (C‑87/20, EU:C:2021:382) ugyanis a Bíróság megállapította, hogy a 338/97 rendeletnek mind a szövegkörnyezetéből, mind a célkitűzéseiből következik, hogy egy elpusztult példány, valamely példányok egy része vagy valamely származékos termék, mint például a tokfajok kaviárja, nem tekinthető „személyi vagy háztartáshoz tartozó ingóságnak”, ha az importőr kereskedelmi célt követett, míg ez a minősítés helyénvaló volt, ha a kaviárt magán‑ és nem kereskedelmi célból birtokolták, függetlenül attól a körülménytől, hogy azt harmadik személynek szánták‑e.
63      Mindazonáltal a fenti 62. pontban említett „személyi vagy háztartáshoz tartozó ingóság” fordulat nem felel meg a 2008/118 irányelv és a 2020/262 irányelv 32. cikkében szereplő „saját felhasználás” kifejezésnek. Ezenkívül, amint arra a főtanácsnok az indítványának 54. pontjában rámutat, a 338/97 rendelet nem a 2008/118 és a 2020/262 irányelv által követett, az adókijátszás, az adóelkerülés és az esetleges visszaélések elleni küzdelemre irányuló célt követi, hanem az, hogy a veszélyeztetett vadon élő állat‑ és növényfajok nemzetközi kereskedelméről szóló, Washingtonban 1973. március 3‑án aláírt egyezmény (Recueil des traités des Nations unies, 993. kötet, I‑14537. sz.; kihirdette: a 2003. évi XXXII. törvény) céljainak, elveinek és rendelkezéseinek tiszteletben tartása mellett biztosítsa a vadon élő állat‑ és növényfajok lehető legteljesebb védelmét a kereskedelmük szabályozása révén (2021. május 12‑i Hauptzollamt B [Tokfajok kaviárja] ítélet, C‑87/20, EU:C:2021:382, 34. pont).
64      A fentiekre tekintettel az első kérdésre azt a választ kell adni, hogy a 2008/118 irányelv és a 2020/262 irányelv 32. cikkét úgy kell értelmezni, hogy az e rendelkezésben említett magánszemély általi „saját felhasználás” fogalma nem foglalja magában azt a helyzetet, amikor az érintett magánszemély abból a célból szerez be és szállít jövedéki termékeket, hogy azokat ingyenesen egy másik magánszemélynek átadja, függetlenül az átadandó termékek mennyiségétől.
A második kérdésről
65      Második kérdésével a kérdést előterjesztő bíróság lényegében arra vár választ, hogy a 2008/118 irányelv és a 2020/262 irányelv 32. cikkét úgy kell‑e értelmezni, hogy a „saját felhasználás” fogalma alkalmazandó a közeli hozzátartozóknak kínált ajándékokra, a más személyeknek szánt ajándékokra azonban nem.
66      Mivel azonban e kérdés csak arra az esetre került előterjesztésre, ha az első kérdésre igenlő választ kell adni, arra nem kell válaszolni.
A költségekről
67      Mivel ez az eljárás az alapeljárásban részt vevő felek számára a kérdést előterjesztő bíróság előtt folyamatban lévő eljárás egy szakaszát képezi, ez a bíróság dönt a költségekről. Az észrevételeknek a Törvényszék elé terjesztésével kapcsolatban felmerült költségek, az említett felek költségeinek kivételével, nem téríthetők meg.
A fenti indokok alapján
A TÖRVÉNYSZÉK (öt bíróval eljáró második tanács)
a következőképpen határozott:
A jövedéki adóra vonatkozó általános rendelkezésekről és a 92/12/EGK irányelv hatályon kívül helyezéséről szóló, 2008/118/EK tanácsi irányelv és a jövedéki adóra vonatkozó általános rendelkezések megállapításáról szóló, 2019. december 19‑i (EU) 2020/262 tanácsi irányelv 32. cikkét úgy kell értelmezni, hogy az e rendelkezésben említett magánszemély általi „saját felhasználás” fogalma nem foglalja magában azt a helyzetet, amikor az érintett magánszemély abból a célból szerez be és szállít jövedéki termékeket, hogy azokat ingyenesen egy másik magánszemélynek átadja, függetlenül az átadandó termékek mennyiségétől.
Papasavvas
Półtorak
Hesse
Petrlík
Dimitrakopoulos
Kihirdetve Luxembourgban, a 2026. május 20‑i nyilvános ülésen.
Aláírások
*      Az eljárás nyelve: német.
i      A jelen ügy neve fiktív. Az nem egyezik az eljárásban részt vevő egyetlen fél valódi nevével sem.