62022CJ0646
UNIONIN TUOMIOISTUIMEN TUOMIO (viides jaosto)
14 päivänä marraskuuta 2024 (
*1
)
Ennakkoratkaisupyyntö – Kuluttajansuoja – Direktiivi 2005/29/EY – 2 artiklan j alakohta sekä 5, 8 ja 9 artikla – Keskivertokuluttajan käsite – Sopimattomat elinkeinonharjoittajien ja kuluttajien väliset kaupalliset menettelyt – Aggressiivisen kaupallisen menettelyn käsite – Henkilökohtaisen luoton ja siihen liittymättömän vakuutustuotteen ristiinmyynti – Kuluttajalle annettavien tietojen kohdentaminen – Käsite ”framing” – Kaupallinen menettely, jossa kuluttajalle esitetään samanaikaisesti henkilökohtaista luottoa koskeva tarjous ja tähän luottoon liittymätöntä vakuutustuotetta koskeva tarjous – Luottosopimuksen allekirjoittamisen ja vakuutussopimuksen allekirjoittamisen välillä ei ole harkinta-aikaa – Direktiivi (EU) 2016/97 – 24 artikla
Asiassa C‑646/22,
jossa on kyse SEUT 267 artiklaan perustuvasta ennakkoratkaisupyynnöstä, jonka Consiglio di Stato (ylin hallintotuomioistuin, Italia) on esittänyt 10.10.2022 tekemällään päätöksellä, joka on saapunut unionin tuomioistuimeen 13.10.2022, saadakseen ennakkoratkaisun asiassa
Compass Banca SpA
vastaan
Autorità Garante della Concorrenza e del Mercato,
jossa asian käsittelyyn osallistuvat:
Metlife Europe DAC,
Metlife Europe Insurance DAC ja
Europ Assistance Italia SpA,
UNIONIN TUOMIOISTUIN (viides jaosto),
toimien kokoonpanossa: neljännen jaoston puheenjohtaja I. Jarukaitis, joka hoitaa viidennen jaoston puheenjohtajan tehtäviä, sekä tuomarit E. Regan ja Z. Csehi (esittelevä tuomari),
julkisasiamies: N. Emiliou,
kirjaaja: A. Calot Escobar,
ottaen huomioon kirjallisessa käsittelyssä esitetyn,
ottaen huomioon huomautukset, jotka sille ovat esittäneet
–
Compass Banca SpA, edustajinaan F. Caronna, D. Gallo, E. A. Raffaelli, M. Siragusa, E. Teti, G. Vercillo ja A. Zoppini, avvocati,
–
Europ Assistance Italia SpA, edustajinaan P. Fattori, A. Lirosi ja A. Pera, avvocati,
–
Italian hallitus, asiamiehenään G. Palmieri, avustajinaan A. Collabolletta ja P. Gentili, avvocati dello Stato,
–
Euroopan komissio, asiamiehinään D. Recchia, N. Ruiz García ja H. Tserepa-Lacombe,
kuultuaan julkisasiamiehen 25.4.2024 pidetyssä istunnossa esittämän ratkaisuehdotuksen,
on antanut seuraavan
tuomion
1
Ennakkoratkaisupyyntö koskee sopimattomista elinkeinonharjoittajien ja kuluttajien välisistä kaupallisista menettelyistä sisämarkkinoilla ja neuvoston direktiivin 84/450/ETY, Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivien 97/7/EY, 98/27/EY ja 2002/65/EY sekä Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksen (EY) N:o 2006/2004 muuttamisesta 11.5.2005 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2005/29/EY (sopimattomia kaupallisia menettelyjä koskeva direktiivi) (EUVL 2005, L 149, s. 22) 2 artiklan j alakohdan sekä 8 ja 9 artiklan ja vakuutusten tarjoamisesta 20.1.2016 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin (EU) 2016/97 (EUVL 2016, L 26, s. 19) 24 artiklan 3 kohdan tulkintaa.
2
Tämä pyyntö on esitetty oikeusriidassa, jossa vastakkain ovat Compass Banca SpA ja Autorità Garante della Concorrenza e del Mercato (Italian kilpailu- ja markkinaviranomainen; jäljempänä AGCM) ja joka koskee kyseisen viranomaisen päätöksiä mainitun yhtiön kaupallisesta menettelystä.
Asiaa koskevat oikeussäännöt
Unionin oikeus
Direktiivi 2005/29
3
Direktiivin 2005/59 johdanto-osan 7, 11, 13, 14, 17, 18 ja 21 perustelukappaleessa todetaan seuraavaa:
”(7)
Tässä direktiivissä puututaan kaupallisiin menettelyihin, joilla pyritään välittömästi vaikuttamaan kuluttajien kaupallisiin ratkaisuihin suhteessa tuotteisiin. – –
– –
(11)
Pitkälle menevällä lähentymisellä, joka toteutetaan lähentämällä tällä direktiivillä kansalliset säännökset, päästään korkeatasoiseen yhteiseen kuluttajansuojaan. Tässä direktiivissä vahvistetaan yksi kuluttajien taloudellista käyttäytymistä vääristävien sopimattomien kaupallisten menettelyjen yleinen kielto. Siinä säädetään myös säännöt aggressiivisille kaupallisille menettelyille, joita ei tällä hetkellä säädellä yhteisön tasolla.
– –
(13)
Jotta yhteisön tavoitteet saavutetaan sisämarkkinoiden esteet poistamalla, on tarpeen korvata jäsenvaltioiden erilaiset voimassa olevat yleislausekkeet ja oikeusperiaatteet. Tässä direktiivissä vahvistetun yhden yhteisen yleiskiellon piiriin kuuluvat siksi kuluttajien taloudellista käyttäytymistä vääristävät sopimattomat kaupalliset menettelyt. Kuluttajien luottamuksen lisäämiseksi yleiskieltoa olisi sovellettava yhtäläisesti sekä niihin sopimattomiin kaupallisiin menettelyihin, joita esiintyy ilman minkäänlaista elinkeinonharjoittajan ja kuluttajan välistä sopimussuhdetta, että niihin, joita esiintyy sopimuksen tekemisen jälkeen ja sen täytäntöönpanon aikana. Yleiskieltoa täydentävät säännöt, jotka koskevat kahta selvästi yleisintä kaupallisten menettelyjen tyyppiä eli harhaanjohtavia kaupallisia menettelyjä ja aggressiivisia kaupallisia menettelyjä.
(14)
On suotavaa, että harhaanjohtaviin kaupallisiin menettelyihin kuuluvat ne menettelyt, harhaanjohtava mainonta mukaan lukien, jotka kuluttajaa harhauttamalla estävät häntä tekemästä perustellun ja täten tehokkaan valinnan. – – Tässä direktiivissä omaksuttu täydellisen yhdenmukaistamisen lähestymistapa ei estä jäsenvaltioita määrittämästä kansallisessa lainsäädännössä tiettyjen tuotteiden, esimerkiksi keräilyesineiden tai sähkölaitteiden, sellaisia pääominaisuuksia, joiden mainitsematta jättämisellä olisi olennainen merkitys ostokehotusta tehtäessä. – –
– –
(17)
Oikeusvarmuuden lisäämiseksi on suotavaa nimetä ne kaupalliset menettelyt, joita pidetään kaikissa olosuhteissa sopimattomina. Liitteessä I on sen vuoksi täydellinen luettelo kaikista kyseisistä menettelyistä. Nämä ovat ainoat kaupalliset menettelyt, joita voidaan pitää sopimattomina ilman 5–9 artiklan säännöksiin perustuvaa tapauskohtaista arviointia. Luetteloa voidaan muuttaa vain muuttamalla tätä direktiiviä.
(18)
On tarpeen suojella kaikkia kuluttajia sopimattomilta kaupallisilta menettelyiltä; [unionin] tuomioistuin on kuitenkin ratkaistessaan mainontaa koskevia asioita [harhaanjohtavaa mainontaa koskevien jäsenvaltioiden lakien, asetusten ja hallinnollisten määräysten lähentämisestä 10.9.1984 annetun neuvoston] direktiivin 84/450/ETY [(EYVL 1984, L 250, s. 17)] hyväksymisen jälkeen katsonut olevan tarpeen tarkastella vaikutusta kuvitteelliseen, tyypilliseen kuluttajaan. Suhteellisuusperiaatteen mukaisesti ja direktiiviin sisältyvän suojelun tehokkaan soveltamisen mahdollistamiseksi tässä direktiivissä otetaan mittapuuksi [unionin] tuomioistuimen tulkinnan mukainen valistunut, kohtuullisen tarkkaavainen ja huolellinen keskivertokuluttaja, ottaen huomioon sosiaaliset, kulttuuriset ja kielelliset tekijät, mutta siinä on myös säännöksiä, joilla estetään sellaisten kuluttajien hyväksikäyttö, jotka erityispiirteidensä vuoksi ovat erityisen alttiita sopimattomille kaupallisille menettelyille. – – Keskivertokuluttaja ei ole tilastollinen mittapuu. Kansallisten tuomioistuinten ja viranomaisten on [unionin] tuomioistuimen oikeuskäytäntö huomioon ottaen käytettävä omaa harkintakykyään keskivertokuluttajan tyypillisen reaktion arvioimiseksi kussakin tapauksessa.
– –
(21)
Henkilöillä ja organisaatioilla, joilla kansallisen lainsäädännön mukaan on oikeutettu etu asiassa, on oltava oikeussuojakeinot sopimattomien kaupallisten menettelyjen saattamiseksi joko tuomioistuimen tai sellaisen hallintoviranomaisen käsiteltäväksi, jolla on toimivalta ratkaista kanteet tai ryhtyä tarkoituksenmukaisiin oikeustoimiin. Vaikka todistustaakka onkin määriteltävä kansallisessa lainsäädännössä, on tarpeen kuitenkin antaa tuomioistuimille ja hallintoviranomaisille oikeus vaatia, että elinkeinonharjoittajat esittävät todisteita esittämiensä tosiasiaväittämien oikeellisuudesta.”
4
Tämän direktiivin 1 artiklassa, jonka otsikko on ”Tarkoitus”, säädetään seuraavaa:
”Tämän direktiivin tarkoituksena on tukea sisämarkkinoiden moitteetonta toimintaa ja saavuttaa korkeatasoinen kuluttajansuoja lähentämällä jäsenvaltioiden lait, asetukset ja hallinnolliset määräykset, jotka koskevat kuluttajien taloudellisia etuja vahingoittavia sopimattomia kaupallisia menettelyjä.”
5
Mainitun direktiivin 2 artiklassa, jonka otsikko on ”Määritelmät”, säädetään seuraavaa:
”Tässä direktiivissä tarkoitetaan:
– –
b)
’elinkeinonharjoittajalla’ luonnollista henkilöä tai oikeushenkilöä, joka tämän direktiivin alaan kuuluvissa kaupallisissa menettelyissä toimii tarkoituksessa, joka liittyy hänen elinkeino-, liike-, käsiteollisuus- tai ammattitoimintaansa, ja elinkeinonharjoittajan nimissä tai puolesta toimivaa henkilöä;
– –
d)
’elinkeinonharjoittajien ja kuluttajien välisillä kaupallisilla menettelyillä’ (jäljempänä myös ’kaupallisilla menettelyillä’) elinkeinonharjoittajan tointa, mainitsematta jättämistä, käyttäytymistä tai edustamista, kaupallista viestintää, mukaan lukien mainontaa ja markkinointia, joka liittyy välittömästi tuotteen myynnin edistämiseen, myymiseen tai toimittamiseen kuluttajille;
e)
’kuluttajien taloudellisen käyttäytymisen olennaisella vääristämisellä’ kaupallisen menettelyn käyttämistä heikentämään tuntuvasti kuluttajan kykyä tehdä perusteltu päätös, mikä saa kuluttajan tekemään sellaisen kaupallisen ratkaisun, johon hän ei muuten olisi päätynyt;
– –
j)
’sopimattomalla vaikuttamisella’ valta-aseman käyttämistä suhteessa kuluttajaan painostamistarkoituksessa, ilman että välttämättä käytettäisiin tai uhattaisiin käyttää fyysistä voimaa, tavalla, joka merkittävästi rajoittaa kuluttajan kykyä tehdä perusteltu ratkaisu;
k)
’kaupallisella ratkaisulla’ ratkaisua, jonka kuluttaja tekee siitä, aikooko hän ostaa sekä miten ja millä ehdoilla hän ostaa, maksaa kokonaisuudessaan tai osittain, pitää tuotteen tai luopua siitä tai käyttää sopimuksesta johtuvaa tuotteeseen kohdistuvaa oikeutta, tai siitä, päättääkö kuluttaja toimia tai pidättyä toimimasta;
– – ”
6
Direktiivin 3 artiklan, jonka otsikko on ”Soveltamisala”, 4 ja 9 kohdassa säädetään seuraavaa:
”4.   Jos tämän direktiivin säännökset ovat ristiriidassa sopimattomien kaupallisten menettelyjen yksittäisiä näkökohtia säätelevien muiden yhteisön sääntöjen kanssa, jälkimmäisillä on etusija ja niitä sovelletaan kyseisiin yksittäisiin näkökohtiin.
– –
9.   [Kuluttajille tarkoitettujen rahoituspalvelujen etämyynnistä ja neuvoston direktiivin 90/619/ETY sekä direktiivien 97/7/EY ja 98/27/EY muuttamisesta 23.9.2002 annetussa Euroopan parlamentin ja neuvoston] direktiivissä 2002/65/EY [(EYVL 2002, L 271, s. 16)] määriteltyjen rahoituspalvelujen sekä kiinteän omaisuuden osalta jäsenvaltiot voivat asettaa vaatimuksia, jotka ovat ohjailevampia tai rajoittavampia kuin tämä direktiivi alalla, jota se lähentää.”
7
Direktiivin 2005/29 4 artiklassa, jonka otsikko on ”Sisämarkkinat”, säädetään seuraavaa:
”Jäsenvaltiot eivät saa rajoittaa palveluiden tarjonnan vapautta eivätkä tavaroiden vapaata liikkumista tämän direktiivin yhdenmukaistamisen alaan kuuluvista syistä.”
8
Mainitun direktiivin 2 lukuun, jonka otsikko on ”Sopimattomat kaupalliset menettelyt”, kuuluvassa 5 artiklassa, jonka otsikko on ”Sopimattomien kaupallisten menettelyjen kieltäminen”, säädetään seuraavaa:
”1.   Sopimattomat kaupalliset menettelyt ovat kiellettyjä.
2.   Kaupallinen menettely on sopimaton, mikäli:
a)
se on huolellisen ammatinharjoittamisen vaatimusten vastainen;
ja
b)
se vääristää olennaisesti tai on omiaan vääristämään olennaisesti menettelyn saavutettavissa tai kohteena olevan keskivertokuluttajan tai, kun kaupallinen menettely on suunnattu tietylle kuluttajaryhmälle, ryhmään kuuluvan keskivertohenkilön taloudellista käyttäytymistä tuotteeseen nähden.
– –
4.   Sopimattomia ovat erityisesti kaupalliset menettelyt, jotka ovat:
a)
harhaanjohtavia 6 ja 7 artiklassa esitetyn mukaisesti;
tai
b)
aggressiivisia 8 ja 9 artiklassa esitetyn mukaisesti.
5.   Liitteessä I on luettelo niistä kaupallisista menettelyistä, joita pidetään kaikissa olosuhteissa sopimattomina. Samaa luetteloa on sovellettava kaikissa jäsenvaltioissa, ja sitä voidaan muuttaa ainoastaan muuttamalla tätä direktiiviä.”
9
Tämän 2 luvun 1 jakson otsikko on ”Harhaanjohtavat kaupalliset menettelyt”, ja tämä jakso sisältää direktiivin 6 ja 7 artiklan. Kyseisen 6 artiklan, jonka otsikko on ”Harhaanjohtavat toimet”, 1 kohdan e alakohdassa säädetään seuraavaa:
”Kaupallista menettelyä pidetään harhaanjohtavana, jos se sisältää virheellistä tietoa ja on siten totuuden vastainen tai jos se millään tavoin, yleinen esitystapa mukaan luettuna, harhauttaa tai on omiaan harhauttamaan keskivertokuluttajaa, vaikka tieto olisikin tosiasiallisesti virheetön jonkin seuraavassa esitetyn seikan osalta, ja jos se joka tapauksessa saa tai todennäköisesti saa hänet tekemään kaupallisen ratkaisun, jota hän ei muuten olisi tehnyt:
– –
e)
huollon – – tarve; ”
10
Direktiivin 7 artiklan, jonka otsikko on ”Harhaanjohtavat mainitsematta jättämiset”, 1 ja 2 kohdassa säädetään seuraavaa:
”1.   Kaupallista menettelyä pidetään harhaanjohtavana, jos sen asiayhteydessä, kun otetaan huomioon kaikki seikat ja olosuhteet sekä viestintävälineen rajoitukset, jätetään mainitsematta olennaisia tietoja, joita keskivertokuluttaja tarvitsee asiayhteyden mukaan perustellun kaupallisen ratkaisun tekemiseen, ja jos se näin saa tai todennäköisesti saa keskivertokuluttajan tekemään kaupallisen ratkaisun, jota hän ei muuten olisi tehnyt.
2.   Harhaanjohtavana mainitsematta jättämisenä, ottaen huomioon 1 kohdassa kuvatut seikat, pidetään myös sitä, jos elinkeinonharjoittaja salaa tai antaa epäselvällä, käsittämättömällä tai moniselitteisellä tavalla tai väärään aikaan kyseisessä kohdassa tarkoitettua olennaista tietoa taikka jättää mainitsematta kaupallisen menettelyn kaupallisen tarkoituksen, ellei se ilmene asiayhteydestä, mikäli jommassakummassa tapauksessa se saa tai todennäköisesti saa keskivertokuluttajan tekemään kaupallisen ratkaisun, jota hän muuten ei olisi tehnyt.”
11
Direktiivin 2005729 2 luvun 2 jakson otsikko on ”Aggressiiviset kaupalliset menettelyt”, ja jakso sisältää mainitun direktiivin 8 ja 9 artiklan.
12
Direktiivin 8 artiklassa, jonka otsikko on ”Aggressiiviset kaupalliset menettelyt”, säädetään seuraavaa:
” Kaupallista menettelyä pidetään aggressiivisena, jos se asiayhteydessä, kun otetaan huomioon kaikki seikat ja olosuhteet, häirinnän, pakottamisen, fyysinen voimankäyttö mukaan luettuna, tai sopimattoman vaikuttamisen keinoin merkittävästi heikentää tai on omiaan merkittävästi heikentämään keskivertokuluttajan valinnanvapautta tai käyttäytymistä suhteessa tuotteeseen ja näin saa tai todennäköisesti saa hänet tekemään kaupallisen ratkaisun, jota hän ei muuten olisi tehnyt.”
13
Mainitun direktiivin 9 artiklan, jonka otsikko on ”Häirinnän, pakottamisen ja sopimattoman vaikuttamisen käyttäminen”, sanamuoto on seuraava:
”Määritettäessä, käytetäänkö kaupallisessa menettelyssä häirintää, pakottamista, fyysinen voimankäyttö mukaan luettuna, tai sopimatonta vaikuttamista, huomioon otetaan:
a)
sen ajoitus, tapahtumapaikka, luonne ja kesto;
b)
uhkaava tai halventava kielenkäyttö tai käyttäytyminen;
c)
elinkeinonharjoittajan vaikuttaminen tuotetta koskevaan kuluttajan ratkaisuun käyttämällä tiedossaan olevia vastoinkäymisiä tai seikkoja, jotka ovat niin vakavia, että ne heikentävät kuluttajan arvostelukykyä;
d)
elinkeinonharjoittajan asettamat vaikeat ja kohtuuttomat sopimuksen ulkopuoliset esteet, kun kuluttaja haluaa käyttää sopimukseen sisältyviä oikeuksiaan, mukaan lukien oikeutta päättää sopimus tai vaihtaa tuotetta tai elinkeinonharjoittajaa;
e)
uhkaus ryhtyä toimiin, jotka eivät ole laillisesti mahdollisia.”
14
Direktiivin 11 artiklan, jonka otsikko on ”Täytäntöönpano”, 1 kohdan ensimmäisessä alakohdassa säädetään seuraavaa:
”Jäsenvaltioiden on huolehdittava, että käytettävissä on riittävät ja tehokkaat keinot sopimattomien kaupallisten menettelyjen torjumiseksi, jotta tämän direktiivin säännöksiä noudatetaan kuluttajien edun edellyttämällä tavalla.”
15
Direktiivin 2005/29 liitteessä I, jonka otsikko on ”Kaupalliset menettelyt, joita pidetään kaikissa olosuhteissa sopimattomina”, olevissa 24–31 kohdassa luetellaan ja määritetään ”aggressiiviset kaupalliset menettelyt” seuraavasti:
”24)
Sellaisen vaikutelman luominen, että kuluttaja ei voi poistua, ennen kuin sopimus on tehty.
25)
Henkilökohtaiset käynnit kuluttajan kotona ja kuluttajan esittämien poistumis- tai palaamattajättämiskehotusten huomiotta jättäminen lukuun ottamatta perusteltavissa olevia tilanteita, jotka liittyvät sopimusvelvoitteen täyttämiseen kansallisen lainsäädännön mukaisesti.
26)
Sinnikkäät ja ei-toivotut myyntiyhteydenotot puhelimitse, faksitse, sähköpostitse tai muuta etävälinettä käyttäen lukuun ottamatta perusteltavissa olevia tilanteita, jotka liittyvät sopimusvelvoitteen täyttämiseen kansallisen lainsäädännön mukaisesti. Tällä ei rajoiteta [kuluttajansuojasta etäsopimuksissa 20.5.1997 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston] direktiivin 97/7/EY [(EYVL 1997, L 144, s. 19)] 10 artiklan ja [yksilöiden suojelusta henkilötietojen käsittelyssä ja näiden tietojen vapaasta liikkuvuudesta 24.101995 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin] 95/46/EY [(EYVL 1995, L 281, s. 31) ja [henkilötietojen käsittelystä ja yksityisyyden suojasta sähköisen viestinnän alalla (sähköisen viestinnän tietosuojadirektiivi) 12.7.2002 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin] 2002/58/EY [(EYVL 2002, L 201, s. 37)] soveltamista.
27)
Vaatimus, että kuluttajan, joka haluaa tehdä korvaushakemuksen vakuutuksen perusteella, on esitettävä asiakirjoja, joita ei kohtuudella voida pitää korvaushakemuksen hyväksyttävyyden kannalta olennaisina, tai järjestelmällinen vastaamatta jättäminen asiaan liittyvään kirjeenvaihtoon, jotta kuluttaja jättäisi käyttämättä hänelle sopimuksen perusteella kuuluvia oikeuksia.
28)
Mainoksiin sisällytetty lapsiin kohdistuva suora kehotus ostaa tai suostutella heidän vanhempiaan tai muita aikuisia ostamaan mainostettuja tuotteita lapsille. Tällä säännöksellä ei rajoiteta [televisiotoimintaa koskevien jäsenvaltioiden lakien, asetusten ja hallinnollisten määräysten yhteensovittamisesta 3.10.1989] annetun [neuvoston] direktiivin 89/552/ETY [(EYVL 1989, L 298, s. 23)] 16 artiklan säännösten soveltamista.
29)
Maksun vaatiminen heti tai myöhemmin elinkeinonharjoittajan toimittamista tuotteista, joita kuluttaja ei ole tilannut, tai tällaisten tuotteiden palautuksen tai säilyttämisen vaatiminen, paitsi jos tuote on direktiivin 97/7/EY 7 artiklan 3 kohdan mukaisesti toimitettu korvaava tuote (toimitus, jota ei ole tilattu).
30)
Kuluttajalle annettu selvä ilmoitus, että jollei tämä osta tuotetta tai palvelua, elinkeinonharjoittajan työpaikka tai toimeentulo on vaarassa.
31)
Sellaisen perättömän vaikutelman luominen, että kuluttaja on jo voittanut, voittaa tai tietyllä tavalla toimiessaan voittaa palkinnon tai muun edun, vaikka tosiasiassa:
–
mitään palkintoa tai etua ei ole, tai
–
palkinnon tai muun edun saaminen edellyttää kuluttajalta rahasuoritusta tai kustannuksia vaativaa toimenpidettä.”
Direktiivi 2016/97
16
Direktiivin 2016/97 24 artiklan, jonka otsikko on ”Ristiinmyynti”, 3 ja 7 kohdassa säädetään seuraavaa:
”3.   Jos vakuutustuote tarjotaan sellaisen tavaran tai palvelun ohessa, joka ei ole vakuutus, osana pakettia tai samaa sopimusta, vakuutusten tarjoajan on tarjottava asiakkaalle mahdollisuutta ostaa tämä tavara tai palvelu erikseen. Tätä kohtaa ei sovelleta, jos vakuutustuote tarjotaan yhdessä [rahoitusvälineiden markkinoista sekä direktiivin 2002/92/EY ja direktiivin 2011/61/EU muuttamisesta 15.5.2014 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston] direktiivin 2014/65/EU [(EUVL 2014, L 173, s. 349)] 4 artiklan 1 kohdan 2 alakohdassa määritellyn sijoituspalvelun tai ‑toiminnan, [kuluttajille tarkoitetuista kiinteää asunto-omaisuutta koskevista luottosopimuksista ja direktiivien 2008/48/EY ja 2013/36/EU sekä asetuksen (EU) N:o 1093/2010 muuttamisesta 4.2.2014 annetun] Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2014/17/EU [(EUVL 2014, L 60, s. 34)] 4 artiklan 3 alakohdassa määritellyn luottosopimuksen tai [maksutileihin liittyvien maksujen vertailukelpoisuudesta, maksutilien siirtämisestä ja mahdollisuudesta käyttää perusmaksutilejä 23.7.2014 annetun] Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2014/92/EU [(EUVL 2014, L 257, s. 214)] 2 artiklan 3 kohdassa määritellyn maksutilin yhteydessä.
– –
7.   Jäsenvaltiot voivat ylläpitää tai hyväksyä tiukempia lisätoimenpiteitä tai puuttua tapauskohtaisesti asiaan estääkseen vakuutuksen myynnin sellaisen oheispalvelun tai ‑tuotteen kanssa, joka ei ole vakuutus, osana pakettia tai samaa sopimusta, kun ne voivat osoittaa, että tällaiset käytännöt ovat haitallisia kuluttajien kannalta.”
Italian oikeus
Kuluttajakoodeksi
17
Kuluttajakoodeksista 29.7.2003 annetun lain nro 229 7 §:n mukaisesti annetun asetuksen nro 206 (decreto legislativo n. 206, recante codice del consumo a norma dell’articolo 7 della legge di 29 luglio 2003, n. 229; GURI nro 235, Supplemento ordinario, 8.10.2005; jäljempänä kuluttajakoodeksi), jolla pantiin täytäntöön kuluttajasopimusten kohtuuttomista ehdoista 5.4.1993 annettu neuvoston direktiivi 93/13/ETY (EYVL 1993; L 95, s. 29), 20 §:ssä säädetään seuraavaa:
”Kaupallinen menettely on sopimaton, jos se on huolellisen ammatinharjoittamisen vaatimusten vastainen ja vääristää olennaisesti tai on omiaan vääristämään olennaisesti menettelyn saavutettavissa tai kohteena olevan keskivertokuluttajan tai, kun kaupallinen menettely on suunnattu tietylle kuluttajaryhmälle, ryhmään kuuluvan keskivertohenkilön taloudellista käyttäytymistä tuotteeseen nähden.”
18
Kyseisen koodeksin 24 §:ssä, jonka otsikko on ”Aggressiiviset kaupalliset menettelyt” ja jolla pannaan täytäntöön direktiivin 2005/29 8 artiklaan sisältyvät vaatimukset, säädetään seuraavaa:
”1.   Kaupallista menettelyä pidetään aggressiivisena, jos se asiayhteydessä, kun otetaan huomioon kaikki seikat ja olosuhteet, häirinnän, pakottamisen, fyysinen voimankäyttö mukaan luettuna, tai sopimattoman vaikuttamisen keinoin merkittävästi heikentää tai on omiaan merkittävästi heikentämään keskivertokuluttajan valinnanvapautta tai käyttäytymistä suhteessa tuotteeseen ja näin saa tai todennäköisesti saa hänet tekemään kaupallisen ratkaisun, jota hän ei muuten olisi tehnyt.
– – ”
7.9.2005 annettu asetus nro 209
19
Yksityisvakuutuskoodeksista 7.9.2005 annetun asetuksen nro 209 (decreto legislativo n. 209 – codice delle assicurazioni private; GURI nro 239, Supplemento ordinario, 13.10.2005) 120 d §:ssä, jonka otsikko on ”Ristiinmyynti”, säädetään seuraavaa:
”1.   Jos vakuutuksen tarjoaja tarjoaa vakuutustuotetta yhdessä sellaisen oheistuotteen tai ‑palvelun kanssa, joka ei ole vakuutus, osana pakettia tai samaa sopimusta, vakuutuksen tarjoajan on ilmoitettava toiselle sopimuspuolelle, onko eri osat mahdollista ostaa erikseen, ja annettava riittävä kuvaus sopimuksen tai paketin eri osista sekä erikseen tiedot kunkin osan kuluista ja veloituksista.
2.   Jos 1 momentissa tarkoitetuissa olosuhteissa toiselle sopimuspuolelle tarjottavasta sopimuksesta tai paketista aiheutuva riski tai vakuutuksen kattavuus poikkeaa erikseen tarjottaviin osiin liittyvistä riskeistä ja kattavuudesta, vakuutustuotteiden tarjoajan on annettava riittävä kuvaus sopimuksen tai paketin eri osista ja siitä, miten niiden keskinäinen vaikutus muuttaa riskejä tai vakuutuksen kattavuutta.
3.   Jos vakuutustuote tarjotaan sellaisen tavaran tai palvelun ohessa, joka ei ole vakuutus, osana pakettia tai samaa sopimusta, vakuutusten tarjoajan on tarjottava sopimuspuolelle mahdollisuutta ostaa tämä tavara tai palvelu erikseen. Tätä momenttia ei sovelleta, jos vakuutustuote on liitännäinen rahoituksen välittäjien toimintaa koskevan konsolidoidun lain 1 §:n 5 momentissa tarkoitettuun sijoituspalveluun tai ‑toimintaan nähden tai pankkialan konsolidoidun lain120 d §:n 1 momentin c kohdassa tarkoitettuun luottosopimukseen nähden tai pankkialan konsolidoidun lain 126 i §:ssä tarkoitettuun maksutiliin nähden.
4.   Edellä 1 ja 3 momentissa tarkoitetuissa tapauksissa vakuutusten tarjoajan on ilmoitettava toiselle sopimuspuolelle syyt, joiden vuoksi kokonaispakettiin tai samaan sopimukseen kuuluvaa vakuutustuotetta pidetään asianmukaisena tämän vaatimusten ja tarpeiden tyydyttämiseksi.
5.   IVASS [(Istituto per la vigilanza sulle assicurazioni) (Italian vakuutusvalvontaviranomainen)] voi 1 ja 3 momentissa tarkoitetuissa tapauksissa soveltaa vakuutusten tarjoamista koskevan toiminnan osalta tässä laissa säädettyjä väliaikaisia toimenpiteitä ja kieltoja, mukaan lukien toimivalta kieltää vakuutuksen myynti osana pakettia tai samaa sopimusta yhdessä muun palvelun tai tuotteen kuin vakuutuksen kanssa, riippumatta siitä, onko liitännäisenä pidettävä vakuutusta vai muuta tuotetta tai palvelua, jos tämä käytäntö on kuluttajille haitallinen. Vakuutusalan sijoitustuotteiden osalta näitä valtuuksia käyttävät IVASS ja [Commissione Nazionale per le Società e la Borsa (Consob) (Italian kansallinen yhtiö- ja pörssilautakunta)] oman toimivaltansa mukaisesti.
6.   Tämän pykälän säännöksiä ei sovelleta sellaisten vakuutustuotteiden tarjoamiseen, jotka tarjoavat vakuutusturvan erityyppisten riskien varalta.
7.   Nämä säännökset eivät rajoita – – kuluttajakoodeksin säännösten soveltamista.”
Pääasia ja ennakkoratkaisukysymykset
20
Compass Banca, jonka kotipaikka on Italiassa, tarjosi tammikuun 2015 ja heinäkuun 2018 välisenä aikana asiakkailleen erityyppisiä henkilökohtaisia luottoja ja vakuutuksia, jotka tarjosivat suojaa tietyiltä riskeiltä, jotka eivät välttämättä liittyneet luottoon. Ennakkoratkaisupyynnöstä käy ilmi, että vaikka vakuutuksen ottaminen ei ollut edellytys henkilökohtaisen luoton myöntämiselle, sitä kuitenkin tarjottiin yhdessä tämän luoton kanssa.
21
AGCM aloitti 13.9.2018 tutkinnan, jonka tarkoituksena oli selvittää, oliko kyseinen kaupallinen menettely sopimaton direktiivissä 2005/29 tarkoitetulla tavalla.
22
Tutkinnan aikana Compass Banca esitti ehdotuksen sitoumuksista, joihin kuului erityisiä toimia, joiden tarkoituksena oli tehdä kuluttajalle selvemmäksi se, että henkilökohtaiseen luottoon liittymättömän vakuutuksen ottaminen ei ole pakollista. Näihin toimenpiteisiin kuului se, että kaikille asiakkaille annettiin ehdoton oikeus peruuttaa vakuutussopimus tämän vaikuttamatta heidän luottosopimukseensa. Sitä vastoin Compass Banca torjui AGCM:n pyynnön, jonka tarkoituksena oli antaa asiakkaille seitsemän päivän pituinen harkinta-aika luottosopimuksen allekirjoituspäivän ja vakuutussopimuksen allekirjoituspäivän välillä. Se piti tätä toimenpidettä suhteettomana ja epäsymmetrisenä, koska sitä ei sovellettu kaikkiin kilpailijoihin.
23
Compass Banca esitti 11.3.2019 uuden sitoumuksia koskevan ehdotuksen, joka sisälsi muita toimenpiteitä, joiden tarkoituksena oli sen mukaan saada aikaan vastaava vaikutus kuin AGCM:n pyytämällä seitsemän päivän harkinta-ajan käyttöönotolla, kuten velvollisuuden ottaa yhteyttä asiakkaisiin seitsemän päivän kuluttua heidän vakuutussopimuksensa allekirjoittamisesta ja pyytää heitä vahvistamaan, haluavatko he säilyttää kyseisen sopimuksen yhteydessä otetun vakuutuksen, siten, että Compass Banca vastaa vakuutusmaksun kustannuksista näitä seitsemää päivää vastaavan ajanjakson aikana.
24
AGCM hylkäsi tämän sitoumuksia koskevan ehdotuksen 2.4.2019 tekemällään päätöksellä, joka vahvistetiin 3.7.2019.
25
AGCM totesi 27.11.2019 tekemässään päätöksessä, joka annettiin tiedoksi Compass Bancalle 23.12.2019, että tämä yhtiö oli käyttänyt aggressiivista ja näin ollen direktiivissä 2005/29 tarkoitettua sopimatonta kaupallista menettelyä, jossa oli kyse ”henkilökohtaisten rahoitussopimusten teon yhteydessä väkisin tapahtuvasta sellaisten vakuutustuotteiden ristiinmyynnistä, jotka eivät liity kyseiseen luottoon”. Se kielsi tämän menettelyn jatkamisen ja määräsi Compass Bancalle 4700000 euron suuruisen sakon.
26
Compass Banca nosti Tribunale Amministrativo Regionale per il Laziossa (alueellinen hallintotuomioistuin, Lazio, Italia) kanteen, jolla se riitautti tämän tuomion 24 ja 25 kohdassa mainitut AGCM:n päätökset; kyseinen tuomioistuin hylkäsi tämän kanteen vuoden 2021 tuomiolla nro 9516.
27
Compass Banca valitti kyseisestä tuomiosta Consiglio di Statoon (ylin hallintotuomioistuin, Italia), joka on ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin.
28
Compass Banca väittää, että AGCM on pitänyt sen kaupallista menettelyä aggressiivisena ja näin ollen sopimattomana direktiivissä 2005/29 tarkoitetulla tavalla pelkästään sillä perusteella, että se koostuu henkilökohtaisten luottojen ja vakuutusten ristiinmyynnistä, esittämättä varsinaista näyttöä sen aggressiivisesta luonteesta kyseisen menettelyn erityispiirteet tai käsiteltävän asian olosuhteet huomioon ottaen. Compass Banca päättelee tästä, että AGCM on perusteettomasti ja kohtuuttomasti kääntänyt todistustaakan velvoittaessaan Compass Biancan osoittamaan, että sen kaupallinen menettely ei todellisuudessa ole kyseisessä direktiivissä tarkoitetulla tavalla aggressiivista.
29
AGCM väittää, että harjoittamalla henkilökohtaisten luottojen ja vakuutusten ristiinmyyntiä Compass Banca on merkittävästi vaikuttanut asiakkaidensa valinnanvapauteen ja rajoittanut sitä. Se katsoo, että Compass Banca ei ole toimittanut asiakkailleen tietoja vakuutuksen vapaaehtoisuudesta, ja lisää, että tällaista menettelyä ei olisi pidetty aggressiivisena, jos kyseessä oleville asiakkaille olisi annettu seitsemän päivän harkinta-aika henkilökohtaisen luottosopimuksen allekirjoituspäivän ja vakuutussopimuksen allekirjoituspäivän välillä.
30
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin pohtii ensinnäkin, antaako direktiivissä 2005/29 tarkoitettu keskivertokuluttajan käsite riittävästi merkitystä ”rajoitetun rationaalisuuden” teorialle, joka edellyttää laajempaa kuluttajansuojaa. Tämän teorian mukaan henkilöt toimivat usein ilman kaikkia tarvittavia tietoja. Näin ollen ja sikäli kuin kuluttajat ovat alttiita ennakkoasenteille, joista kognitiivisissa tieteissä käytetään nimitystä framing, he saattavat muuttaa mieltymyksiään sen mukaan, miten sopimustarjoukset heille esitetään, ja tekevät näin ollen päätöksiä, jotka eivät ole rationaalisia verrattuna niihin päätöksiin, jotka tavanomaisesti valistunut, kohtuullisen tarkkaavainen ja huolellinen henkilö tekisi.
31
Seuraavaksi se pohtii, onko pääasiassa kyseessä olevaa menettelyä pidettävä direktiivissä 2005/29 tarkoitettuna aggressiivisena ja näin ollen sopimattomana kaupallisena menettelynä siltä osin kuin kuluttajille luottosopimuksesta ja vakuutussopimuksesta tehtyihin kaupallisiin tarjouksiin framing-menettelyyn liittyvä ennakkoasenne ja ne antavat heille siten vaikutelman, ettei luottosopimusta voida tehdä tekemättä ehdotettua vakuutussopimusta.
32
Lopuksi ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin pohtii, onko direktiivin 2016/97 24 artiklan 3 kohta, joka koskee vakuutustuotteiden ristiinmyyntiä muiden tuotteiden kanssa, esteenä sille, että AGCM kieltää Compass Bancan harjoittaman kaltaisen kaupallisen menettelyn.
33
Consiglio di Stato on tässä tilanteessa päättänyt lykätä asian käsittelyä ja esittää unionin tuomioistuimelle seuraavat ennakkoratkaisukysymykset:
”1)
Eikö [direktiiviin 2005/29] sisältyvää keskivertokuluttajan käsitettä, jolla tarkoitetaan valistunutta, kohtuullisen tarkkaavaista ja huolellista kuluttajaa, joustavuutensa ja epämääräisyytensä vuoksi pitäisi muotoilla viittaamalla parhaaseen tieteelliseen tietoon ja kokemukseen siten, että sillä ei viitattaisi ainoastaan klassiseen homo economicuksen käsitteeseen vaan myös rationaalisuuden puutteellisuutta koskeviin uusimpien teorioiden havaintoihin, joilla on osoitettu, että ihmiset toimivat usein typistettyjen tietojen varassa ja tekevät päätöksiä, jotka ovat irrationaalisia, jos vertailukohtana käytetään päätöksiä, joita hypoteettinen tarkkaavainen ja huolellinen henkilö tekisi – havaintoihin, jotka edellyttävät parempaa kuluttajansuojaa sellaisissa nykyajan markkinadynamiikassa yhä tavallisemmissa tilanteissa, joissa on läsnä kognitiivisen vaikuttamisen vaara?
2)
Voidaanko sellaista kaupallista menettelyä pitää itsessään aggressiivisena, jossa jokin valinta framing-menettelyn vuoksi saattaa vaikuttaa pakolliselta ja sellaiselta, ettei sille ole vaihtoehtoja, kun otetaan huomioon edellä mainitun direktiivin 6 artiklan 1 kohta, jonka mukaan harhaanjohtavana pidetään sellaista kaupallista menettelyä, joka harhauttaa tai on omiaan harhauttamaan keskivertokuluttajaa millä tahansa tavoin, ’yleinen esitystapa mukaan luettuna’?
3)
Annetaanko direktiivissä 2005/29 kansalliselle kilpailuviranomaiselle (sen jälkeen, kun on todettu psykologisen vaikuttamisen vaara, joka liittyy 1) rahoitusta hakevalle yleensä tyypilliseen rahoituksen tarpeeseen, 2) kuluttajan allekirjoitettaviksi tarjottujen sopimusten monimutkaisuuteen, 3) ristiinmyyntitilanteessa tehtyjen tarjousten samanaikaisuuteen ja 4) tarjouksen hyväksymiseen annetun ajan lyhyyteen) toimivalta päättää, että toisiinsa liittymättömien vakuutustuotteiden ja rahoitustuotteiden ristiinmyyntimahdollisuutta koskevasta periaatteesta on poikettava, määräämällä, että asianomaisten sopimusten allekirjoittamisen välissä täytyy kulua 7 päivää?
4)
Onko [direktiivi 2016/97], erityisesti sen 24 artiklan 3 kohta, tällaisen aggressiivisten kaupallisten menettelyjen torjumiseksi annettavan toimivallan suhteen esteenä sille, että kansallinen kilpailuviranomainen tekee [direktiivin 2005/29] 2 artiklan d ja j kohdan ja 4, 8 ja 9 artiklan sekä kansallisen täytäntöönpanosääntelyn nojalla päätöksen hylättyään sijoituspalveluyhtiön vaihtoehtoisia velvoitteita koskevan ehdotuksen sen jälkeen, kun sijoituspalveluyhtiö on kieltäytynyt sille ehdotetusta velvoitteesta, jonka mukaan rahoitustuotteen ja kyseiseen tuotteeseen liittymättömän vakuutustuotteen ristiinmyyntitilanteessa – ja kun käsillä on kuluttajaan kohdistuvan vaikuttamisen vaara, joka liittyy konkreettisen tapauksen olosuhteisiin, jotka ovat pääteltävissä jo läpi käytävän asiakirja-aineiston monimutkaisuudesta – yhtiön olisi pitänyt myöntää kuluttajalle ristiinmyyntiehdotuksen esittämisen ja vakuutussopimukseen sitoutumisen välinen 7 päivän harkinta-aika?
5)
Voiko se, että pelkkä rahoitus- ja vakuutustuotteen ristiinmyynti katsotaan aggressiiviseksi menettelyksi, johtaa viranomaisen oikeudettomasti antamaan päätökseen? Eikö se johtaisi siihen, että elinkeinonharjoittajalle (eikä kilpailuviranomaiselle, kuten pitäisi olla) sälytetään (vaikeasti toteutettavissa oleva) vastuu sen toteen näyttämisestä, että kyse ei ole direktiivin 2005/29 vastaisesta aggressiivisesta menettelystä (etenkin, kun kyseisen direktiivin mukaan jäsenvaltiot eivät saa ottaa käyttöön tiukempia toimia kuin kyseisessä direktiivissä on määritelty, eivät edes varmistaakseen korkeamman kuluttajansuojan tason), vai onko sen sijaan niin, ettei kyse ole näyttötaakan kääntämisestä, edellyttäen, että objektiivisten seikkojen perusteella katsotaan, että on olemassa konkreettinen vaara rahoitusta tarvitsevaan kuluttajaan kohdistuvasta vaikuttamisesta monimutkaisessa ristiinmyyntitilanteessa?”
Ennakkoratkaisukysymysten tarkastelu
Ensimmäinen kysymys
Tutkittavaksi ottaminen
34
Compass Banca esittää epäilyksiä siitä, voidaanko ensimmäinen kysymys ottaa tutkittavaksi, siltä osin kuin tässä kysymyksessä määritelty keskivertokuluttajan käsite poikkeaa tavanomaisesta määritelmästä, koska siinä otetaan huomioon kognitiivisen kuluttajiin vaikuttamisen vaara, mikä tekee kysymyksestä hypoteettisen. Koska pääasiassa riitautettu päätös on nimittäin tehty direktiivin 2005/29 8 artiklan, ei sen 6 artiklan, täytäntöön panemiseksi annettujen kansallisten säännösten perusteella, tällaisen vaaran huomioon ottamisella ei ole merkitystä.
35
Tältä osin on huomautettava, että vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan SEUT 267 artiklalla käyttöön otetussa unionin tuomioistuimen ja kansallisten tuomioistuinten välisessä yhteistyössä yksinomaan kansallisen tuomioistuimen, jossa asia on vireillä ja joka vastaa annettavasta ratkaisusta, tehtävänä on asian erityispiirteiden perusteella harkita, onko ennakkoratkaisu tarpeen asian ratkaisemiseksi ja onko sen unionin tuomioistuimelle esittämillä kysymyksillä merkitystä asian kannalta. Kun esitetyt kysymykset koskevat unionin oikeuden tulkintaa, unionin tuomioistuimella on näin ollen periaatteessa velvollisuus antaa ennakkoratkaisu (tuomio 7.2.2023, Confédération paysanne ym. (Sattumanvarainen in vitro ‑mutageneesi), C‑688/21, EU:C:2023:75, 32 kohta).
36
Unionin tuomioistuin voi kieltäytyä vastaamasta kansallisen tuomioistuimen esittämään ennakkoratkaisukysymykseen vain, jos on ilmeistä, että unionin oikeuden tulkitsemisella, jota kansallinen tuomioistuin on pyytänyt, ei ole mitään yhteyttä kansallisessa tuomioistuimessa käsiteltävän asian tosiseikkoihin tai kohteeseen tai jos kyseinen ongelma on luonteeltaan hypoteettinen taikka unionin tuomioistuimella ei ole tiedossaan niitä tosiseikkoja ja oikeudellisia seikkoja, jotka ovat tarpeen, jotta se voisi antaa hyödyllisen vastauksen sille esitettyihin kysymyksiin (tuomio 7.2.2023, Confédération paysanne ym. (Sattumanvarainen in vitro ‑mutageneesi), C‑688/21, EU:C:2023:75, 33 kohta).
37
Nyt käsiteltävässä asiassa ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin pyytää unionin tuomioistuimelta tulkintaa keskivertokuluttajan käsitteestä sen määrittämiseksi, onko kaupallista framing-menettelyä, jossa esitetään samanaikaisesti henkilökohtaista luottoa koskeva tarjous ja tähän luottoon liittymätöntä vakuutustuotetta koskeva tarjous antamatta kuluttajalle harkinta-aikaa näiden tarjousten allekirjoituspäivien välillä, mikä saattaisi framing-menettelyyn liittyvän ennakkoasenteen vuoksi antaa keskivertokuluttajalle sellaisen vaikutelman, että hänen on pakko hyväksyä nämä molemmat tarjoukset (jäljempänä kaupallinen framing-menettely), pidettävä erityisesti direktiivin 2005/29 8 ja 9 artiklassa tarkoitettuna aggressiivisena ja näin ollen tämän direktiivin 5 artiklassa tarkoitettuna sopimattomana kaupallisena menettelynä.
38
Sen määrittämiseksi, onko kaupallinen menettely direktiivissä tarkoitetulla tavalla aggressiivista, direktiivin 8 artiklassa viitataan nimenomaisesti keskivertokuluttajan käsitteeseen.
39
Ei siis ole ilmeistä, että pyydetyllä unionin oikeuden tulkitsemisella ei olisi mitään yhteyttä pääasian tosiseikkoihin tai kohteeseen tai että ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen ongelma olisi luonteeltaan hypoteettinen. Unionin tuomioistuimella on lisäksi tiedossaan kaikki ne tosiseikat ja oikeudelliset seikat, jotka ovat tarpeen, jotta se voi antaa hyödyllisen vastauksen ensimmäiseen kysymykseen.
40
Näin ollen ensimmäinen kysymys on otettava tutkittavaksi.
Asiakysymys
41
Aluksi on muistutettava, että vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan kansallisten tuomioistuinten ja unionin tuomioistuimen välille SEUT 267 artiklalla luodussa yhteistyömenettelyssä unionin tuomioistuimen tehtävänä on antaa kansalliselle tuomioistuimelle hyödyllinen vastaus, jonka perusteella kansallinen tuomioistuin voi ratkaista siinä vireillä olevan asian. Unionin tuomioistuimen on tätä silmällä pitäen tarvittaessa muotoiltava sille esitetyt kysymykset uudelleen (tuomio 8.9.2022, IRnova, C‑399/21, EU:C:2022:648, 22 kohta).
42
Nyt käsiteltävässä asiassa ennakkoratkaisupyynnöstä ilmenee, että ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin kysyy ensimmäisellä kysymyksellään, onko direktiivissä 2005/29 ja erityisesti sen 8 artiklassa käytetyn keskivertokuluttajan käsitteen tulkitsemiseksi otettava huomioon paitsi ”homo economicus” eli päätöksenteossa täysin rationaalinen talouden toimija, myös uusimmat tutkimukset, jotka koskevat ”rajoitetun rationaalisuuden” teoriaa, jonka mukaan kuluttajan päätöksentekokyvyllä on ”kognitiivisen kapasiteetin rajat, jotka johtuvat vastaanotettujen ärsykkeiden lukumäärästä, kyvystä keskittyä pitkän ajan ja kyvystä muistaa kaikki vastaanotettu tieto”.
43
Näin ollen on katsottava, että ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin tiedustelee ensimmäisellä kysymyksellään, onko direktiiviä 2005/29 tulkittava siten, että direktiivissä käytetty keskivertokuluttajan käsite on määriteltävä paitsi tavanomaisesti valistuneen sekä kohtuullisen tarkkaavaisen ja huolellisen kuluttajan mukaan myös sen perusteella, että kognitiivisten ennakkoasenteiden kaltaiset rajoitteet heikentävät henkilön päätöksentekokykyä.
44
Aluksi on huomautettava, että direktiivin 2005/29 5 artiklan 2 kohdassa viitataan keskivertokuluttajan käsitteeseen määritettäessä sitä, voiko kaupallisella menettelyllä, joka on huolellisen ammatinharjoittamisen vaatimusten vastainen, olla riittävä vaikutus, jotta sen kieltäminen sopimattomana kaupallisena menettelynä voidaan oikeuttaa, vai onko katsottava, että se on omiaan johtamaan harhaan vain erittäin hyväuskoista tai naiivia kuluttajaa ja näin ollen siihen ei sovelleta tällaista kieltoa.
45
Tämä sama käsite toistetaan kyseisen direktiivin 6–8 artiklassa, joissa – kuten mainitun direktiivin 5 artiklan 4 kohdasta ilmenee – täsmennetään se, miten kyseisen direktiivin 5 artiklan 2 kohdassa asetettuja kahta edellytystä, joiden perusteella menettely voidaan luokitella sopimattomaksi, sovelletaan sopimattomien kaupallisten menettelyjen tiettyihin erityisiin muotoihin.
46
Tämän käsitteen tulkinnan osalta direktiivin johdanto-osan 18 perustelukappaleesta käy ilmi, että vaikka on tarpeen suojella kaikkia kuluttajia sopimattomilta kaupallisilta menettelyiltä, unionin tuomioistuin on kuitenkin mainontaa koskevissa asioissa direktiivin 84/450/ETY täytäntöönpanon jälkeen katsonut olevan tarpeen tarkastella kaupallisen menettelyn vaikutusta ”kuvitteelliseen, tyypilliseen kuluttajaan”.
47
Mainitusta perustelukappaleesta käy myös ilmi, että suhteellisuusperiaatteen mukaisesti ja direktiiviin 2005/29 sisältyvän suojelun tehokkaan soveltamisen mahdollistamiseksi tässä direktiivissä otetaan mittapuuksi valistunut, kohtuullisen tarkkaavainen ja huolellinen keskivertokuluttaja, ottaen huomioon sosiaaliset, kulttuuriset ja kielelliset tekijät.
48
Tästä seuraa, kuten unionin tuomioistuin on katsonut direktiivin 93/13 yhteydessä, että tämä viittaus keskivertokuluttajaan on objektiivinen kriteeri, eikä keskivertokuluttajan käsite riipu siitä konkreettisesta asiantuntemuksesta, joka asianomaisella henkilöllä voi olla, tai niistä tiedoista, jotka kyseisellä henkilöllä on todellisuudessa. Keskivertokuluttajaa vähemmän valistunut kuluttaja tai keskivertokuluttajaa valistuneempi kuluttaja eivät myöskään vastaa tätä objektiivista kriteeriä (ks. vastaavasti tuomio 21.9.2023, mBank (Puolan laittomien sopimusehtojen rekisteri)C‑139/22, EU:C:2023:692, 60, 61 ja 66 kohta).
49
On kuitenkin huomautettava, että direktiivillä 2005/29 pyritään varmistamaan kuluttajansuojan korkea taso lähentämällä sopimattomia kaupallisia menettelyjä, jotka vahingoittavat kuluttajien taloudellista etua, koskevia jäsenvaltioiden säännöksiä (tuomio 19.12.2013, Trento Sviluppo ja Centrale Adriatica, C‑281/12, EU:C:2013:859, 31 kohta). Tätä tavoitetta tukevat kyseisen direktiivin johdanto-osan 7, 11, 13 ja 14 perustelukappale, joiden mukaan kaupalliset menettelyt, joilla pyritään välittömästi vaikuttamaan kuluttajien kaupallisiin ratkaisuihin tai jotka vääristävät heidän taloudellista käyttäytymistään tai estävät heitä tekemästä tietoon perustuvan ja täten tehokkaan valinnan, ovat kiellettyjä.
50
Lisäksi on todettava, että vaikka tämän direktiivin johdanto-osan 18 perustelukappaleessa täsmennetään keskivertokuluttajan käsitettä, siitä ilmenee myös, että keskivertokuluttaja ei ole tilastollinen mittapuu ja että kansallisten tuomioistuinten ja viranomaisten on käytettävä omaa harkintakykyään – unionin tuomioistuimen oikeuskäytäntö huomioon ottaen – keskivertokuluttajan tyypillisen reaktion arvioimiseksi kussakin tapauksessa.
51
Näin ollen, kuten julkisasiamies on todennut ratkaisuehdotuksensa 40 kohdassa, keskivertokuluttajan reaktiota tiettyyn kaupalliseen menettelyyn nähden ei ole tarkoitus määrittää pelkästään teoreettisesti. Myös realistisempia näkökohtia on otettava huomioon, kunhan ne ovat yhteensopivia direktiivin 2005/29 johdanto-osan 18 perustelukappaleessa esitetyn kyseisen käsitteen määritelmän kanssa.
52
On toki niin, että mainitun perustelukappaleen mukaan keskivertokuluttaja on tavanomaisesti valistunut, kohtuullisen tarkkaavainen ja huolellinen henkilö. Koska direktiivin 2005/29 7 artiklan mukaan elinkeinonharjoittajan on kuitenkin annettava kuluttajille olennaiset tiedot, joita kuluttaja tarvitsee, kun otetaan huomioon asiayhteys, jotta hän voi tehdä päätöksensä, tämä keskivertokuluttajan ”tavanomaisesti valistunut” luonne on ymmärrettävä siten, että sillä viitataan tietoihin, joiden voidaan kohtuudella olettaa olevan kaikkien kuluttajien tiedossa, kun otetaan huomioon asiaan liittyvät sosiaaliset, kulttuuriset ja kielelliset tekijät, eikä kyseiseen toimeen liittyviin tietoihin. Näin ollen tämä ominaisuus ei sulje pois sitä, että kaupallinen menettely voi vääristää olennaisesti tämän fiktiivisen kuluttajan taloudellista käyttäytymistä hänellä olevien tietojen puutteellisuuden vuoksi.
53
Myöskään se, että keskivertokuluttajan käsite on ymmärrettävä viittaamalla kohtuullisen tarkkaavaiseen ja huolelliseen kuluttajaan, ei sulje pois sitä, että voidaan ottaa huomioon kognitiivisten ennakkoasenteiden vaikutus tähän keskivertokuluttajaan, kunhan osoitetaan, että tällaiset ennakkoasenteet ovat omiaan vaikuttamaan tavanomaisesti valistuneeseen sekä kohtuullisen tarkkaavaiseen ja huolelliseen henkilöön siinä määrin, että ne muuttaisivat hänen käyttäytymistään olennaisesti.
54
Lisäksi unionin tuomioistuin on jo todennut, että keskivertokuluttajaa voidaan johtaa harhaan ja että hän siis saattaa tehdä kaupallisia valintoja, jotka eivät ole perusteltuja eivätkä tehokkaita (ks. vastaavasti tuomio 19.12.2013, Trento Sviluppo ja Centrale Adriatica, C‑281/12, EU:C:2013:859, 34 ja 38 kohta).
55
Unionin tuomioistuin on myös todennut EU-tavaramerkkioikeuden alalla, että on syytä ottaa huomioon se, että keskivertokuluttajan tarkkaavaisuusaste voi vaihdella kyseisten tavaroiden tai palvelujen tyypin mukaan (ks. vastaavasti tuomio 22.6.1999, Lloyd Schuhfabrik Meyer, C‑342/97, EU:C:1999:323, 25 ja 26 kohta).
56
Lisäksi sillä on jo ollut tilaisuus lausua, että keskivertokuluttajalle saatetaan antaa tiedosta virheellinen käsitys (ks. vastaavasti tuomio 26.10.2016, Canal Digital Danmark, C‑611/14, EU:C:2016:800, 40 ja 41 kohta) ja että on epätodennäköistä, että keskivertokuluttajalla on tietyillä aloilla erityisosaamista siihen, että hän voisi ymmärtää mahdollisen tarjouksen kaikki osatekijät voidakseen tehdä valinnan täysin rationaalisesti (ks. vastaavasti tuomio 13.9.2018, Wind Tre ja Vodafone Italia, C‑54/17 ja C‑55/17, EU:C:2018:710, 50–52 kohta).
57
Vaikka kognitiivisten ennakkoasenteiden kaltaiset rajoitteet voivat vaikuttaa henkilön päätöksentekokykyyn, tämä ei kuitenkaan merkitse sitä, että on välttämättä katsottava, että kaikenlainen riski kognitiivisen ennakkoasenteen ilmenemisestä kaupallisessa menettelyssä väistämättä vääristäisi olennaisesti tämän fiktiivisen kuluttajan käyttäytymistä. On vielä osoitettava asianmukaisesti, että tällainen menettely voi tietyn konkreettisen tilanteen erityisissä olosuhteissa vaikuttaa tavanomaisesti valistuneeseen sekä kohtuullisen tarkkaavaiseen ja huolelliseen henkilöön siinä määrin, että se muuttaa hänen käyttäytymistään olennaisesti.
58
On nimittäin joka tapauksessa kansallisen tuomioistuimen tehtävänä määrittää keskivertokuluttajan tyypillinen reaktio tietyssä tapauksessa (ks. vastaavasti tuomio 26.10.2016, Canal Digital Danmark, C‑611/14, EU:C:2016:800, 39 kohta).
59
Edellä esitetyn perusteella ensimmäiseen kysymykseen on vastattava, että direktiiviä 2005/29 on tulkittava siten, että tässä direktiivissä tarkoitettu keskivertokuluttajan käsite on määriteltävä tavanomaisesti valistuneen sekä kohtuullisen tarkkaavaisen ja huolellisen kuluttajan perusteella. Tällainen määritelmä ei kuitenkaan sulje pois sitä, että kognitiivisten ennakkoasenteiden kaltaiset rajoitteet voivat vaikuttaa henkilön päätöksentekokykyyn.
Toinen kysymys
60
Aluksi on todettava, että kuten ennakkoratkaisupyynnöstä ilmenee, ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin kysyy toisella kysymyksellään, voidaanko kaupallinen framing-menettely katsoa direktiivissä 2005/29 tarkoitetulla tavalla aggressiiviseksi kaikissa olosuhteissa ja näin ollen jo pelkästään tällä perusteella tämän direktiivin vastaiseksi. Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin viittaa tässä toisessa kysymyksessään kuitenkin myös harhaanjohtavan kaupallisen menettelyn käsitteeseen. Kuten tämän direktiivin 5 artiklan 2 kohdasta käy ilmi, aggressiiviset kaupalliset menettelyt ja harhaanjohtavat kaupalliset menettelyt ovat sopimattomien kaupallisten menettelyjen kaksi ryhmää. Lisäksi direktiivin 5 artiklan 5 kohtaan on sisällytetty kaikissa olosuhteissa sopimattomana pidettävän kaupallisen menettelyn käsite.
61
Näin ollen on tämän tuomion 41 kohdassa mainitun unionin tuomioistuimen oikeuskäytännön mukaisesti katsottava, että ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin kysyy toisella kysymyksellään, onko direktiivin 2005/29 2 artiklan j alakohtaa, 5 artiklan 2 ja 5 kohtaa sekä 8 ja 9 artiklaa tulkittava siten, että kaupallinen menettely, jossa esitetään samanaikaisesti henkilökohtaista luottoa koskeva tarjous ja tähän luottoon liittymätöntä vakuutustuotetta koskeva tarjous, on katsottava kaikissa olosuhteissa aggressiiviseksi kaupalliseksi menettelyksi tai ainakin kaikissa olosuhteissa sopimattomana pidettäväksi kaupalliseksi menettelyksi tässä direktiivissä tarkoitetulla tavalla.
62
Ensinnäkin on huomautettava, että direktiivin 2005/29 2 luvussa, jonka otsikko on ”Sopimattomat kaupalliset menettelyt”, on kaksi jaksoa eli 1 jakso, joka koskee harhaanjohtavia kaupallisia menettelyjä, ja 2 jakso, joka koskee aggressiivisia kaupallisia menettelyjä.
63
Direktiivin 2 lukuun kuuluvan 5 artiklan 1 kohdassa kielletään sopimattomat kaupalliset menettelyt ja sen 2 kohdassa vahvistetaan edellytykset, joiden avulla voidaan ratkaista, onko kaupallinen menettely sopimaton.
64
Mainitun 5 artiklan 4 kohdassa täsmennetään, että sopimattomia ovat erityisesti kaupalliset menettelyt, jotka ovat ”harhaanjohtavia” direktiivin 2005/29 6 ja 7 artiklassa esitetyn mukaisesti tai ”aggressiivisia” direktiivin 8 ja 9 artiklassa esitetyn mukaisesti.
65
Mainitun 5 artiklan 5 kohdassa säädetään lisäksi, että direktiivin 2005/29 liitteessä I on luettelo niistä kaupallisista menettelyistä, joita pidetään kaikissa olosuhteissa sopimattomina, ja että samaa luetteloa on sovellettava kaikissa jäsenvaltioissa ja sitä voidaan muuttaa ainoastaan muuttamalla tätä direktiiviä.
66
Direktiivin 2005/29 johdanto-osan 17 perustelukappaleessa täsmennetään tässä yhteydessä, että oikeusvarmuuden lisäämiseksi ainoastaan liitteessä I lueteltuja menettelyjä pidetään kaikissa olosuhteissa sopimattomina ilman, että on tehtävä tämän direktiivin 5–9 artiklan säännöksiin perustuvaa tapauskohtaista arviointia.
67
Koska direktiivin 2005/29 liite I sisältää täydellisen ja tyhjentävän luettelon kaikissa olosuhteissa sopimattomista kaupallisista menettelyistä, pääasiassa kyseessä olevan kaltaisen kaupallisen framing-menettelyn voidaan katsoa olevan tässä direktiivissä tarkoitettu kaikissa olosuhteissa aggressiivinen kaupallinen menettely tai yleisemmin kaikissa olosuhteissa sopimaton kaupallinen menettely vain, jos se vastaa jotakin mainitussa liitteessä lueteltua tilannetta.
68
Tämän liitteen perusteella voidaan todeta, että ei ole olemassa tällaista vastaavuutta eikä sellaiseen edes ole vedottu pääasiassa.
69
Näin ollen on katsottava, että pääasiassa kyseessä olevan kaupallisen framing-menettelyn kaltaista kaupallista menettelyä, jossa kuluttajalle esitetään samanaikaisesti henkilökohtaista luottoa koskeva tarjous ja tähän luottoon liittymätöntä vakuutustuotetta koskeva tarjous, ei ole katsottava kaikissa olosuhteissa aggressiivisena pidettäväksi kaupalliseksi menettelyksi tai edes kaikissa olosuhteissa sopimattomana pidettäväksi kaupalliseksi menettelyksi tässä direktiivissä tarkoitetulla tavalla.
70
On kuitenkin niin, että kun otetaan huomioon unionin tuomioistuimelle esitetty asiakirja-aineisto, ei voida sulkea pois sitä, että AGCM on luokitellut pääasiassa kyseessä olevan menettelyn aggressiiviseksi tämän kaupallisen menettelyn perusteellisen tutkinnan jälkeen ottaen huomioon käsiteltävän asian olosuhteet, on toiseksi – jotta ennakkoratkaisua pyytäneelle tuomioistuimelle voidaan antaa hyödyllinen vastaus – tutkittava, voiko kaupallinen framing-menettely merkitä direktiivissä 2005/29 tarkoitettua aggressiivista kaupallista menettelyä jo pelkästään sillä perusteella, että siinä esitetään kuluttajalle samanaikaisesti henkilökohtaista luottoa koskeva tarjous ja tähän luottoon liittymätöntä vakuutustuotetta koskeva tarjous antamatta kuluttajalle harkinta-aikaa näitä tarjouksia koskevien sopimusten allekirjoitushetkien välillä, vaikka tämä menettely olisi omiaan aiheuttamaan framing-menettelyyn liittyvän ennakkoasenteen ja näin antamaan kuluttajalle vaikutelman, että hänen on otettava vakuutus saadakseen henkilökohtaisen luoton.
71
Direktiivin 2005/29 8 artiklasta käy ilmi, että kaupallista menettelyä pidetään aggressiivisena, jos se häirinnän, pakottamisen, fyysinen voimankäyttö mukaan luettuna, tai sopimattoman vaikuttamisen keinoin merkittävästi heikentää tai on omiaan merkittävästi heikentämään keskivertokuluttajan valinnanvapautta tai käyttäytymistä suhteessa tuotteeseen ja näin saa tai todennäköisesti saa hänet tekemään kaupallisen ratkaisun, jota hän ei muuten olisi tehnyt.
72
Koska mainitussa 8 artiklassa tarkoitettuja häirinnän ja pakottamisen käsitteitä ei ole määritelty, on niiden määrittelemiseksi viitattava siihen tavanomaiseen merkitykseen, joka näillä termeillä on yleiskielessä ja joka poissulkee sen, että kaupallinen menettely voi olla häirintää tai pakottamista jo pelkästään sillä perusteella, että sillä on kaupallisen framing-menettelyn ominaispiirteet.
73
Siitä mahdollisuudesta, että tällainen kaupallinen menettely voi johtaa mainitussa 8 artiklassa tarkoitettuun sopimattomaan vaikuttamiseen, on huomautettava, että tällä käsitteellä, joka on määritelty direktiivin 2005/29 2 artiklan j alakohdassa, tarkoitetaan valta-aseman käyttämistä suhteessa kuluttajaan painostamistarkoituksessa, ilman että välttämättä käytettäisiin tai uhattaisiin käyttää fyysistä voimaa, tavalla, joka merkittävästi rajoittaa kuluttajan kykyä tehdä perusteltu ratkaisu. Kuten unionin tuomioistuimen oikeuskäytännöstä ilmenee, sopimaton vaikuttaminen ei tarkoita välttämättä lainvastaista vaikuttamista vaan sitä, että – menettelyn laillisuudesta riippumatta – kuluttajan tahdonmuodostukseen pyritään vaikuttamaan aktiivisesti painostamalla (tuomio 12.6.2019, Orange Polska, C‑628/17, EU:C:2019:480, 33 kohta).
74
Näin ollen elinkeinonharjoittajan soveltama sopimuksen tekemistä tai muuttamista koskeva menetelmä voidaan luokitella aggressiiviseksi kaupalliseksi menettelyksi sopimattoman vaikuttamisen perusteella, kun menetellään sopimattomasti, minkä seurauksena kuluttajaa painostetaan siten, että hänen valinnanvapautensa vähenee merkittävästi; tällaisia ovat esimerkiksi menettelyt, jotka saavat kuluttajan tuntemaan olonsa vaivautuneeksi tai häiritsevät häntä hänen pohtiessaan kaupallisen ratkaisun tekemistä (ks. vastaavasti tuomio 12.6.2019, Orange Polska, C‑628/17, EU:C:2019:480, 47 kohta).
75
Käytäntö, jossa esitetään kuluttajalle samanaikaisesti henkilökohtaista luottoa koskeva tarjous ja tähän luottoon liittymätöntä vakuutustuotetta koskeva tarjous antamatta kuluttajalle harkinta-aikaa näitä tarjouksia koskevien sopimusten allekirjoitushetkien välillä, ei kuitenkaan merkitse sellaisenaan painostamistoimia, vaikka tämä käytäntö voisi aiheuttaa framing-menettelyyn liittyvän ennakkoasenteen. Näin ollen tällainen käytäntö ei yksinään voi merkitä direktiivin 2005/29 8 artiklassa tarkoitettua sopimatonta vaikuttamista.
76
On kuitenkin huomattava, että direktiivissä 2005/29 mainitaan sopimattomina kaupallisina menettelyinä paitsi aggressiiviset kaupalliset menettelyt myös harhaanjohtavat kaupalliset menettelyt, jotka kyseisen direktiivin 6 artiklan 1 kohdan e alakohdan mukaan käsittävät kaupalliset menettelyt, jotka harhauttavat tai ovat omiaan harhauttamaan keskivertokuluttajaa muun muassa huollon tarpeellisuuden osalta ja jotka saavat tai todennäköisesti saavat hänet tekemään kaupallisen ratkaisun, jota hän ei muuten olisi tehnyt.
77
Pääasiassa siis vain siinä tapauksessa, että elinkeinonharjoittaja kyseessä olevalla käytännöllä on paitsi jättänyt antamatta kuluttajalle harkinta-ajan luottosopimuksen ja vakuutussopimuksen allekirjoitushetken välille myös käyttänyt häirintää, pakottamista tai sopimatonta vaikuttamista, voidaan tällainen käytäntö katsoa direktiivin 2005/29 8 artiklassa tarkoitetulla tavalla aggressiiviseksi. Sitä vastoin vaikka kyseessä ei olisi häirintä, pakottaminen tai sopimaton vaikuttaminen, mainittua menettelyä voidaan pitää harhaanjohtavana kaupallisena menettelynä ja näin ollen sopimattomana kaupallisena menettelynä, jos se täyttää tämän direktiivin 6 ja 7 artiklassa määritetyt edellytykset.
78
Tästä on huomautettava, että oikeuskäytännön mukaan on olennaista, että kuluttajalle annetaan jo ennen sopimuksen tekemistä selkeät ja riittävät tiedot (ks. vastaavasti tuomio 12.6.2019, Orange Polska, C‑628/17, EU:C:2019:480, 34 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
79
Kahta erillistä palvelua koskevien tarjousten samanaikainen esittäminen, vaikka nämä tarjoukset eivät olisikaan oikeudellisesti yhteydessä toisiinsa, saattaa edellyttää lisätietojen antamista kuluttajalle nimenomaan siksi, ettei kuluttajaa johdettaisi harhaan siltä osin, että nämä tarjoukset eivät ole yhteydessä toisiinsa.
80
Nyt käsiteltävässä asiassa ennakkoratkaisupyynnöstä käy ilmi, että pääasiassa kyseessä olevien kahden tarjouksen esittäminen olisi voinut saada kuluttajan uskomaan, että ei ollut mahdollista saada luottoa pääasiassa kyseessä olevaa vakuutustuotetta ottamatta, etenkin kun tällä vakuutuksella katettiin tietyt luottoon liittyvät riskit kuten terveydentilan huononeminen, joka voi olla esteenä luottoa koskevien sopimusvelvoitteiden noudattamiselle.
81
Lisäksi ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin viittaa kolmannessa kysymyksessään tilanteeseen, jossa on kyse rahoitusta hakevalle yleensä tyypillisestä rahoituksen tarpeesta, kuluttajan allekirjoitettaviksi tarjottujen sopimusten monimutkaisuuteen, ristiinmyyntitilanteessa tehtyjen tarjousten samanaikaisuuteen ja tarjouksen hyväksymiseen annetun ajan lyhyyteen.
82
Ennakkoratkaisupyynnöstä ilmenee kuitenkin myös, että Compass Banca väittää ilmoittaneensa asianmukaisesti kyseessä oleville kuluttajille, ettei pääasiassa kyseessä oleva vakuutustuote liittynyt henkilökohtaiseen luottoon, ja antaneensa näille kuluttajille merkitykselliset asiakirjat myös ennen sopimuksen tekoa.
83
On lopulta ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen tehtävänä selvittää, onko pääasiassa kyseessä oleva kaupallinen menettely omiaan muodostamaan sopimattoman kaupallisen menettelyn erityisesti siltä osin kuin se voidaan luokitella direktiivin 2005/29 6 ja 7 artiklassa tarkoitetuksi harhaanjohtavaksi kaupalliseksi menettelyksi tai tämän direktiivin 8 ja 9 artiklassa tarkoitetuksi aggressiiviseksi kaupalliseksi menettelyksi.
84
Kaiken edellä esitetyn perusteella on toiseen kysymykseen vastattava, että direktiivin 2005/29 2 artiklan j alakohtaa, 5 artiklan 2 ja 5 kohtaa sekä 8 ja 9 artiklaa on tulkittava siten, että kaupallista menettelyä, jossa esitetään samanaikaisesti henkilökohtaista luottoa koskeva tarjous ja tähän luottoon liittymätöntä vakuutustuotetta koskeva tarjous, ei ole katsottava kaikissa olosuhteissa aggressiiviseksi kaupalliseksi menettelyksi eikä myöskään kaikissa olosuhteissa sopimattomana pidettäväksi kaupalliseksi menettelyksi tässä direktiivissä tarkoitetulla tavalla.
Kolmas kysymys
85
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin kysyy kolmannella kysymyksellään, onko direktiiviä 2005/29 tulkittava siten, että se on esteenä kansalliselle toimenpiteelle, jolla kansallinen viranomainen todettuaan tietyn elinkeinonharjoittajan kaupallisen menettelyn aggressiiviseksi tai yleisemmin sopimattomaksi velvoittaa tämän elinkeinonharjoittajan antamaan kyseessä olevalle kuluttajalle kohtuullisen harkinta-ajan vakuutussopimuksen allekirjoituspäivän ja luottosopimuksen allekirjoituspäivän välillä.
86
Aluksi on todettava, että direktiivin 2005729 1 artiklan mukaan tämän direktiivin tarkoituksena on tukea sisämarkkinoiden moitteetonta toimintaa ja saavuttaa korkeatasoinen kuluttajansuoja lähentämällä jäsenvaltioiden lait, asetukset ja hallinnolliset määräykset, jotka koskevat kuluttajien taloudellisia etuja vahingoittavia sopimattomia kaupallisia menettelyjä.
87
Kuten direktiivin 2005/29 johdanto-osan 14 perustelukappaleesta ilmenee, tällä lähentämisellä yhdenmukaistetaan täydellisesti nämä jäsenvaltioiden säännökset, joten on katsottava, että kyseisessä direktiivissä kielletään jäsenvaltioita pitämästä voimassa tai toteuttamasta tähän yhdenmukaistettuun alaan kuuluvia toimenpiteitä, joista ei säädetä tai joita ei sallita direktiivissä 2005/29, vaikka tällaisilla toimenpiteillä pyritään varmistamaan kuluttajansuojan korkeampi taso (ks. vastaavasti tuomio 9.11.2010, Mediaprint Zeitungs- und Zeitschriftenverlag, C‑540/08, EU:C:2010:660, 38 kohta).
88
Kuten toiseen kysymykseen annetusta vastauksesta käy ilmi, pääasiassa kyseessä olevan kaltainen kaupallinen framing-menettely ei ole kaikissa olosuhteissa aggressiivinen kaupallinen menettely eikä edes kaikissa olosuhteissa sopimattomana pidettävä kaupallinen menettely direktiivissä 2005/29 tarkoitetulla tavalla.
89
Tämän direktiivin 3 artiklan 9 kohdassa tosin säädetään direktiivissä 2002/65 tarkoitetuista rahoituspalveluista, joihin kuuluvat kaikki luotto- tai vakuutuspalvelut, että jäsenvaltiot voivat asettaa vaatimuksia, jotka ovat ohjailevampia tai rajoittavampia kuin direktiivi 2005/29 alalla, jolla voimassa olevia säännöksiä direktiivillä pyritään lähentämään.
90
Yhtäältä tällaista mahdollisuutta on kuitenkin käytettävä noudattaen unionin oikeuden pakottavia säännöksiä sekä tarvittaessa missä tahansa muussa asian kannalta merkityksellisessä oikeudellisessa toimessa olevia säännöksiä. Toisaalta on niin, että jotta viranomainen voisi tämän mahdollisuuden perusteella asettaa vaatimuksia, jotka ovat ohjailevampia tai rajoittavampia kuin direktiivissä 2005/29 säädetyt vaatimukset, asianomaisen jäsenvaltion on pitänyt käyttää tätä mahdollisuutta oikeusvarmuuden vaatimuksen edellyttämällä tavalla konkreettisesti, täsmällisesti ja selvästi (ks. analogisesti tuomio 3.9.2020, Subdelegación del Gobierno en Barcelona (Pitkään oleskelleet kolmannen maan kansalaiset), C‑503/19 ja C‑592/19, EU:C:2020:629, 35 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
91
Näin ollen direktiivi 2005/29 on esteenä sille, että kansallinen viranomainen voisi kuluttajien suojaamiseksi asettaa yleisen tai ennalta ehkäisevän velvollisuuden noudattaa tiettyä harkinta-aikaa sellaisessa kaupallisessa menettelyssä, jossa tehdään samanaikaisesti tarjous vakuutustuotteesta ja luottosopimuksesta, kun kansallisessa lainsäädännössä ei ole nimenomaisesti säädetty tällaisesta velvollisuudesta eikä kyseisen viranomaisen toimivallasta asettaa tällainen velvollisuus.
92
Sitä vastoin direktiivi 2005/29 ei ole esteenä sille, että jäsenvaltiot säätävät kansallisessa lainsäädännössään, että toimivaltainen viranomainen voi sen jälkeen, kun tietyn elinkeinonharjoittajan kaupallisen menettelyn yksityiskohtaisen tarkastelun perusteella on todettu, että kyseinen menettely on kyseisessä direktiivissä tarkoitetulla tavalla aggressiivista tai yleisemmin sopimatonta, antaa määräyksiä kyseiselle elinkeinonharjoittajalle.
93
Direktiivin 2005/29 11 artiklan 1 kohdan ensimmäisen alakohdan mukaan jäsenvaltioilla on nimittäin velvollisuus huolehtia, että käytettävissä on riittävät ja tehokkaat keinot sopimattomien kaupallisten menettelyjen torjumiseksi, jotta tämän direktiivin säännöksiä noudatetaan.
94
On kuitenkin huomattava, että yhtäältä direktiivin 2005/29 4 artiklassa säädetään nimenomaisesti, että jäsenvaltiot eivät saa rajoittaa palvelujen tarjoamisen vapautta tämän direktiivin yhdenmukaistamisen alaan kuuluvista syistä. Toisaalta perusoikeuskirjan 51 artiklan 1 kohdassa määrätään, että kun jäsenvaltiot soveltavat unionin oikeutta, niiden on kunnioitettava perusoikeuskirjan mukaisia oikeuksia.
95
Kansallisen viranomaisen toimenpide, jolla aggressiivisen kaupallisen menettelyn lopettamiseksi velvoitetaan noudattamaan kohtuullista harkinta-aikaa henkilökohtaista luottoa koskevan sopimuksen ja vakuutussopimuksen allekirjoituspäivän välillä, saattaisi loukata palvelujen tarjoamisen vapautta ja rajoittaa kyseisen elinkeinonharjoittajan elinkeinovapautta.
96
Suhteellisuusperiaatteen mukaisesti kansallinen viranomainen voi näin ollen turvautua tällaiseen toimenpiteeseen vain, jos osoitetaan, että kun otetaan huomioon syyt, joiden vuoksi kyseinen viranomainen on katsonut kyseessä olevan kaupallisen menettelyn aggressiiviseksi tai ainakin sopimattomaksi, ei ole olemassa muita sellaisia yhtä tehokkaita keinoja tämän menettelyn lopettamiseksi, jotka rajoittaisivat vähemmän kyseisen elinkeinonharjoittajan palvelujen tarjoamisen vapautta ja elinkeinovapautta.
97
Kaiken edellä esitetyn perusteella kolmanteen kysymykseen on vastattava, että direktiiviä 2005/29 on tulkittava siten, että se ei ole esteenä kansalliselle toimenpiteelle, jolla kansallinen viranomainen todettuaan tietyn elinkeinonharjoittajan kaupallisen menettelyn aggressiiviseksi tai yleisemmin sopimattomaksi velvoittaa tämän elinkeinonharjoittajan antamaan kyseessä olevalle kuluttajalle kohtuullisen harkinta-ajan vakuutussopimuksen allekirjoituspäivän ja luottosopimuksen allekirjoituspäivän välillä, sillä edellytyksellä, että ei ole olemassa muita keinoja, jotka rajoittaisivat vähemmän elinkeinovapautta ja olisivat yhtä tehokkaita mainitun menettelyn aggressiivisuuden tai yleisemmin sopimattomuuden lopettamiseksi.
Neljäs kysymys
98
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin kysyy neljännellä kysymyksellään, onko direktiivin 2016/97 24 artiklan 3 kohtaa tulkittava siten, että se on esteenä sille, että kansallinen viranomainen edellyttää, että elinkeinonharjoittaja, jonka kaupallinen framing-menettely on katsottu direktiivin 2005/29 8 ja 9 artiklassa tarkoitetulla tavalla aggressiiviseksi tai yleisemmin tämän direktiivin 5 artiklan 2 kohdassa tarkoitetulla tavalla sopimattomaksi, myöntää tämän menettelyn lopettamiseksi kuluttajalle kohtuullisen harkinta-ajan kyseessä olevien sopimusten allekirjoituspäivien välillä.
99
Aluksi on todettava, että neljäs kysymys koskee henkilökohtaisen luoton ja vakuutustuotteen ristiinmyyntiä ja että vakuutustuotteiden tarjoamista säännellään direktiivillä 2016/97.
100
Tästä on huomautettava, että direktiivin 2005/29 3 artiklan 4 kohdassa säädetään, että jos tämän direktiivin säännökset ovat ristiriidassa sopimattomien kaupallisten menettelyjen yksittäisiä näkökohtia säätelevien muiden unionin sääntöjen kanssa, jälkimmäisillä on etusija ja niitä sovelletaan kyseisiin yksittäisiin näkökohtiin.
101
Direktiivin 2016/97 24 artiklassa asetetaan vakuutustuotteiden, joita tarjotaan yhdessä muiden tuotteiden kanssa, tarjoajille erityisiä velvoitteita.
102
Direktiivin 2016/97 24 artiklan 3 kohdassa, joka on ainoa ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen neljännen kysymyksen kohteena oleva säännös, säädetään, että jos vakuutustuote tarjotaan sellaisen tavaran tai palvelun ohessa, joka ei ole vakuutus, osana pakettia tai samaa sopimusta, vakuutusten tarjoajan on tarjottava asiakkaalle mahdollisuutta ostaa tämä tavara tai palvelu erikseen.
103
Direktiivin 2016/97 24 artiklan 7 kohdan mukaan jäsenvaltiot voivat kuitenkin ylläpitää tai hyväksyä tiukempia lisätoimenpiteitä tai puuttua tapauskohtaisesti asiaan estääkseen vakuutuksen myynnin sellaisen oheispalvelun tai ‑tuotteen kanssa, joka ei ole vakuutus, osana pakettia tai samaa sopimusta, kun ne voivat osoittaa, että tällaiset käytännöt ovat haitallisia kuluttajien kannalta. Kuten julkisasiamies on korostanut ratkaisuehdotuksensa 92 kohdassa, tätä säännöstä sovelletaan vain, jos yhtäältä vakuutustuotetta voidaan pitää ”pääasiallisena” tai ”ensisijaisena” tuotteena ja toinen tuote tai palvelu on ”oheistuote tai ‑palvelu” tai ”liitännäinen” siihen nähden ja jos toisaalta molempia tuotteita tarjotaan ”osana pakettia tai samaa sopimusta”.
104
On kuitenkin todettava, että direktiivin 2016/97 24 artiklan 3 kohdassa olevalla säännöllä ei säännellä sopimattomien kaupallisten menettelyjen yksittäisiä näkökohtia vaan edellytetään ainoastaan – riippumatta kyseessä olevan kaupallisen menettelyn sopivuuteen liittyvistä näkökohdista –, että jos tällaisia tuotteita ja/tai palveluja ristiinmyydään kuluttajille, näillä on myös oltava mahdollisuus ostaa ne erikseen.
105
Kyseisessä 24 artiklan 3 kohdassa ei siten velvoiteta toimivaltaisia kansallisia viranomaisia menemään pidemmälle kuin mitä direktiivissä 2005/29 edellytetään. Kyseisessä säännöksessä nimittäin edellytetään ainoastaan, että jos tällaisia tuotteita ja/tai palveluja ristiinmyydään, kuluttajilla on myös mahdollisuus ostaa ne erikseen.
106
Lisäksi, kuten julkisasiamies on todennut ratkaisuehdotuksensa 95 kohdassa, kyseisessä säännöksessä ei myöskään edellytetä, että nämä viranomaiset tinkivät siitä, mihin niillä on oikeus direktiivin 2005/29 nojalla.
107
Kaiken edellä esitetyn perusteella neljänteen kysymykseen on vastattava, että direktiivin 2016/97 24 artiklan 3 kohtaa on tulkittava siten, että se ei ole esteenä sille, että kansallinen viranomainen edellyttää, että elinkeinonharjoittaja, jonka kaupallinen framing-menettely on katsottu direktiivin 2005/29 8 ja 9 artiklassa tarkoitetulla tavalla aggressiiviseksi tai yleisemmin tämän direktiivin 5 artiklan 2 kohdassa tarkoitetulla tavalla sopimattomaksi, myöntää kuluttajalle kohtuullisen harkinta-ajan kyseessä olevien sopimusten allekirjoituspäivien välillä, jotta tämä menettely lopetetaan.
Viides kysymys
108
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin kysyy viidennellä kysymyksellään, onko direktiiviä 2005/29 tulkittava siten, että tietyn kaupallisen menettelyn luokitteleminen kyseisen direktiivin 8 ja 9 artiklassa tarkoitetulla tavalla kaikissa olosuhteissa aggressiiviseksi tai yleisemmin kyseisen direktiivin 5 artiklan 2 kohdassa tarkoitetulla tavalla kaikilla olosuhteissa sopimattomaksi johtaa unionin oikeuden vastaiseen todistustaakan kääntämiseen elinkeinonharjoittajalle.
109
Kuten toiseen kysymykseen annetusta vastauksesta, sellaisena kuin se on esitetty tämän tuomion 84 kohdassa, käy ilmi, pääasiassa kyseessä olevan kaltaisen kaupallisen menettelyn ei voida katsoa olevan direktiivissä 2005/29 tarkoitettu kaikissa olosuhteissa aggressiivinen kaupallinen menettely tai yleisemmin kaikissa olosuhteissa sopimaton kaupallinen menettely.
110
Kun otetaan huomioon tämä vastaus, ei viidenteen kysymykseen ole tarpeen vastata.
Oikeudenkäyntikulut
111
Pääasian asianosaisten osalta asian käsittely unionin tuomioistuimessa on välivaihe kansallisessa tuomioistuimessa vireillä olevan asian käsittelyssä, minkä vuoksi kansallisen tuomioistuimen asiana on päättää oikeudenkäyntikulujen korvaamisesta. Oikeudenkäyntikuluja, jotka ovat aiheutuneet muille kuin näille asianosaisille huomautusten esittämisestä unionin tuomioistuimelle, ei voida määrätä korvattaviksi.
Näillä perusteilla unionin tuomioistuin (viides jaosto) on ratkaissut asian seuraavasti:
1)
Sopimattomista elinkeinonharjoittajien ja kuluttajien välisistä kaupallisista menettelyistä sisämarkkinoilla ja neuvoston direktiivin 84/450/ETY, Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivien 97/7/EY, 98/27/EY ja 2002/65/EY sekä Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksen (EY) N:o 2006/2004 muuttamisesta 11.5.2005 annettua Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiiviä 2005/29/EY (sopimattomia kaupallisia menettelyjä koskeva direktiivi)
on tulkittava siten, että
tässä direktiivissä tarkoitettu keskivertokuluttajan käsite on määriteltävä tavanomaisesti valistuneen sekä kohtuullisen tarkkaavaisen ja huolellisen kuluttajan perusteella. Tällainen määritelmä ei kuitenkaan sulje pois sitä, että kognitiivisten ennakkoasenteiden kaltaiset rajoitteet voivat vaikuttaa henkilön päätöksentekokykyyn.
2)
Direktiivin 2005/29 2 artiklan j alakohtaa, 5 artiklan 2 ja 5 kohtaa sekä 8 ja 9 artiklaa
on tulkittava siten, että
kaupallista menettelyä, jossa esitetään samanaikaisesti henkilökohtaista luottoa koskeva tarjous ja tähän luottoon liittymätöntä vakuutustuotetta koskeva tarjous, ei ole katsottava kaikissa olosuhteissa aggressiiviseksi kaupalliseksi menettelyksi eikä myöskään kaikissa olosuhteissa sopimattomana pidettäväksi kaupalliseksi menettelyksi tässä direktiivissä tarkoitetulla tavalla.
3)
Direktiiviä 2005/29
on tulkittava siten, että
se ei ole esteenä kansalliselle toimenpiteelle, jolla kansallinen viranomainen todettuaan tietyn elinkeinonharjoittajan kaupallisen menettelyn aggressiiviseksi tai yleisemmin sopimattomaksi velvoittaa tämän elinkeinonharjoittajan antamaan kyseessä olevalle kuluttajalle kohtuullisen harkinta-ajan vakuutussopimuksen allekirjoituspäivän ja luottosopimuksen allekirjoituspäivän välillä, sillä edellytyksellä, että ei ole olemassa muita keinoja, jotka rajoittaisivat vähemmän elinkeinovapautta ja olisivat yhtä tehokkaita mainitun menettelyn aggressiivisuuden tai yleisemmin sopimattomuuden lopettamiseksi.
4)
Vakuutusten tarjoamisesta 20.1.2016 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin (EU) 2016/97 24 artiklan 3 kohtaa
on tulkittava siten, että
se ei ole esteenä sille, että kansallinen viranomainen edellyttää, että elinkeinonharjoittaja, jonka kaupallinen framing-menettely on katsottu direktiivin 2005/29 8 ja 9 artiklassa tarkoitetulla tavalla aggressiiviseksi tai yleisemmin tämän direktiivin 5 artiklan 2 kohdassa tarkoitetulla tavalla sopimattomaksi, myöntää kuluttajalle kohtuullisen harkinta-ajan kyseessä olevien sopimusten allekirjoituspäivien välillä, jotta tämä menettely lopetetaan.
Allekirjoitukset
(
*1
)	Oikeudenkäyntikieli: italia.