62016CC0133
JULKISASIAMIEHEN RATKAISUEHDOTUS
MACIEJ SZPUNAR
6 päivänä huhtikuuta 2017 (
1
)
Asia C‑133/16
Christian Ferenschild
vastaan
JPC Motor SA
(Ennakkoratkaisupyyntö – Cour d’appel de Mons (Monsin muutoksenhakutuomioistuin, Belgia))
Ennakkoratkaisupyyntö – Kuluttajansuoja – Direktiivi 1999/44/EY – Käytetyt tavarat – Kuluttajan oikeudet, kun tavara on virheellinen – Vastuuaika tavaran virheestä – Vanhentumisajat
I Johdanto
1.
Cour d’appel de Mons (Monsin muutoksenhakutuomioistuin, Belgia) pyrkii ennakkoratkaisupyynnöllään selventämään, koskeeko direktiivin 1999/44 (
2
) 5 artiklan 1 kohdan toisessa virkkeessä säädetty sääntö, jonka mukaan tavaran virheellisyyteen perustuvan kanneoikeuden vanhentumisajan (
3
) on oltava vähintään kaksi vuotta luovutushetkestä, myös käytettyjen tavaroiden kuluttajakauppaa.
2.
Vastatessaan kansallisen tuomioistuimen esittämään kysymykseen unionin tuomioistuin voi tarkentaa sitä, ulottuuko ja kuinka kauas ulottuu sellaisen kuluttajan suoja, joka ostaa käytettyjä tavaroita. Ennakkoratkaisupyynnön kohteena olevien vanhentumisaikojen päättyminen voi nimittäin aiheuttaa sen, että oikeus umpeutuu tai että siihen ei voida vedota. Jos kuluttajalla on oikeus eikä hän voi käyttää tätä oikeutta, se saattaa olla häntä kohtaan ankarampaa kuin ylipäänsä oikeuden puuttuminen. (
4
)
II Asiaa koskevat oikeussäännöt
A Unionin oikeus
3.
Direktiivin 1999/44 johdanto-osan 16 ja 17 perustelukappaleessa todetaan seuraavaa:
”(16)
käytettyjen tavaroiden erikoisluonteen vuoksi niitä on tavallisesti mahdoton vaihtaa; kuluttajalla ei siten yleisesti ole kyseisten tavaroiden vaihto-oikeutta; jäsenvaltiot voivat tällaisten tavaroiden kaupassa sallia, että osapuolet sopivat lyhyemmästä vastuuajasta,
(17)
on aiheellista rajoittaa aikaa, jona myyjä on vastuussa tavarassa luovutushetkellä olleesta virheestä; jäsenvaltiot voivat myös asettaa kuluttajan oikeuksien käyttämiselle vanhentumisajan, edellyttäen, että se on vähintään kaksi vuotta luovutushetkestä; jos kansallisessa lainsäädännössä säädetään, että vanhentumisaika alkaa muusta ajankohdasta kuin luovutushetkestä, kansallisessa lainsäädännössä säädetyn vanhentumisajan kokonaispituuden on oltava vähintään kaksi vuotta luovutushetkestä.”
4.
Direktiivin 2 artiklan, jonka otsikkona on ”Sopimuksenmukaisuus”, 1 kohdassa säädetään seuraavaa:
”Myyjän on luovutettava kulutustavarat kuluttajalle kauppasopimuksen mukaisina.”
5.
Direktiivin 1999/44 3 artiklan, jonka otsikkona on ”Kuluttajan oikeudet”, 1 ja 2 kohdassa määritetään tällaisen virheen seuraukset:
”1.   Myyjä on vastuussa kuluttajalle virheestä, joka on olemassa tavaran luovutushetkellä.
2.   Virheen johdosta kuluttajalla on oikeus saada tavara saatetuksi sopimuksen mukaiseksi vastikkeetta korjaamalla tai vaihtamalla tavara 3 kohdan mukaisesti taikka saada asianmukainen hinnanalennus tai purkaa sopimus kyseisten tavaroiden osalta 5 ja 6 kohdan mukaisesti.”
6.
Tämän direktiivin 5 artiklan, jonka otsikkona on ”Määräajat”, 1 kohdassa säädetään seuraavaa:
”Myyjän katsotaan olevan 3 artiklan mukaan vastuussa, jos virhe ilmenee kahden vuoden kuluessa tavaran luovutuksesta. Jos 3 artiklan 2 kohdassa säädettyjä oikeuksia koskee kansallisen lainsäädännön nojalla vanhentumisaika, tämän ajan on oltava vähintään kaksi vuotta luovutushetkestä.”
7.
Direktiivin 1999/44 7 artiklan 1 kohdassa säädetään seuraavaa:
”Sellaiset sopimusehdot tai sopimukset, joista on sovittu myyjän kanssa ennen kuin virhe on saatettu hänen tietoonsa ja joilla suoraan tai välillisesti syrjäytetään tai rajoitetaan tähän direktiiviin perustuvia oikeuksia, eivät sido kuluttajaa kansallisen lainsäädännön mukaisesti.
Jäsenvaltiot voivat säätää, että myyjä ja kuluttaja voivat käytetyn tavaran kaupassa sopia ehdoista tai tehdä sopimuksia, joiden mukaan myyjän vastuuaika on lyhyempi kuin 5 artiklan 1 kohdassa säädetään. Tällaisen lyhyemmän määräajan on oltava vähintään vuosi.”
B Belgian lainsäädäntö
8.
Belgian siviililain (code civil) 1649quater §:llä, joka otettiin käyttöön Belgian oikeusjärjestyksessä 1.9.2004 annetulla lailla, (
5
) pannaan täytäntöön direktiivin 1999/44 3 artiklan 1 kohta, 5 artiklan 1 kohta ja 7 artiklan 1 kohta. Tässä säännöksessä säädetään seuraavaa:
”1 momentti. Myyjä on vastuussa kuluttajalle virheestä, joka on olemassa tavaran luovutushetkellä ja joka ilmenee kahden vuoden kuluessa tavaran luovutuksesta.
– –
Ensimmäisessä kohdassa säädetystä poiketen myyjä ja kuluttaja voivat käytetyn tavaran kaupassa sopia lyhyemmästä kuin kahden vuoden määräajasta, jonka on kuitenkin oltava vähintään vuosi.
– –
3 momentti. Kuluttajan kanneoikeus vanhentuu vuoden kuluttua siitä, kun hän havaitsi virheen; tämä vanhentumisaika ei voi kuitenkaan umpeutua ennen kuin 1 momentissa säädetty kahden vuoden määräaika on päättynyt.”
III Pääasia
9.
Christian Ferenschild osti 21.9.2010 JPC Motor SA:lta (jäljempänä JPC) käytetyn Volvo-merkkisen auton 14000 eurolla.
10.
Ferenschildiltä evättiin 22.9.2010 kyseisen ajoneuvon rekisteröinti, koska auto oli ilmoitettu aiemmin Schengenin tietojärjestelmässä varastetuksi.
11.
Loppujen lopuksi kävi ilmi, että autoa, jonka Ferenschild osti, ei ollut koskaan varastettu. Kyseistä ajoneuvoa koskevat asiakirjat varastettiin kuitenkin vuonna 2007 tarkoituksena ”naamioida” Italiassa oleva samanlainen ajoneuvo, jonka alkuperä oli laiton.
12.
Ferenschildin auto voitiin rekisteröidä 7.1.2011.
13.
Ferenschild nosti 12.3.2012 tribunal de commerce de Monsissa (Monsin ensimmäisen asteen kauppatuomioistuin, Belgia) JPC:tä vastaan kanteen, jossa hän vaati tätä maksamaan 5499,83 euroa, josta 2000,00 euroa ajoneuvon ylihinnan maksamisesta johtuvaa hinnanalennusta, 2999,83 euroa korvaavan auton vuokrauskuluja ajalta 21.9.2010–14.1.2011 ja 500 euroa maksettuja hallintomaksuja ja muita kuluja.
14.
Tribunal de commerce de Mons hylkäsi vaatimuksen kokonaisuudessaan.
15.
Ferenschildin tekemän valituksen johdosta cour d’appel de Mons katsoi, että ajoneuvossa oli direktiivin 1999/44 täytäntöönpanevissa Belgian siviililain säännöksissä tarkoitettu virhe. Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin totesi kuitenkin, että tämä virhe oli korjaantunut auton rekisteröinnin yhteydessä. Samalla tuomioistuin määräsi viran puolesta aloittamaan uudelleen suullisen käsittelyn, jotta asianosaiset voisivat esittää näkemyksensä vanhentumisesta ja vahingon laajuudesta.
16.
Kansallinen tuomioistuin viittaa ennakkoratkaisupyynnössä epäilyksiin, jotka liittyvät Ferenschildin ostaman ajoneuvon virheeseen perustuvan kanneoikeuden vanhentumiseen.
17.
Ferenschild – ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen toteamusten mukaan – vastaanotti ajoneuvon 21.9.2010, havaitsi virheen 22.9.2010 ja pani kanteen vireille 12.3.2012.
18.
Belgian lainsäädännössä virheellisyyteen perustuva kuluttajan kanneoikeus vanhentuu lähtökohtaisesti vuoden kuluttua siitä, kun hän havaitsi virheen (siviililain 1649quater §:n 3 momentti).
19.
Koska kanne pantiin vireille 12.3.2012 eli lähes 17 kuukautta virheen havaitsemisen jälkeen, Ferenschildin kanneoikeus tulisi katsoa vanhentuneeksi. (
6
)
20.
Edellä mainitun siviililain 1649quater §:n 3 momentissa säädetään in extenso, että kuluttajan virheeseen perustuva kanneoikeus vanhentuu vuoden kuluttua siitä, kun kuluttaja havaitsi sen, mutta ei kuitenkaan ennen kuin tämän lain 1649quater §:n 1 momentissa tarkoitettu kahden vuoden määräaika on päättynyt.
21.
Tämä voisi johtaa päätelmään siitä, että 12.3.2012 vireille pantu kanne ei ollut vielä vanhentunut. Luovutushetkestä laskettava kahden vuoden määräaika ei ollut vielä päättynyt kyseiseen päivään mennessä.
22.
Belgian lainsäätäjä – pannessaan täytäntöön direktiivin 1999/44 7 artiklan 1 kohdan toista alakohtaa – katsoi siviililain 1649quater §:n 1 momentin 3 kohdassa, että käytettyjen tavaroiden kauppaa koskevan sopimuksen osapuolet voivat sopia lyhyemmän virhettä koskevan vastuuajan, jonka on kuitenkin joka tapauksessa oltava vähintään vuosi.
23.
Nyt esillä olevassa asiassa osapuolet tekivät näin ja sopivat, että myyjä vastaa virheestä yhden vuoden ajan luovutushetkestä.
24.
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin totesi, että tulkinnan mukaan, jonka hengessä direktiivin 1999/44 täytäntöönpanon esitöitä toteutettiin, on niin, että jos osapuolet sopivat kaksi vuotta lyhyemmästä vastuuajasta (esimerkiksi yhdestä vuodesta), siviililain 1649quater §:n 3 momentissa säädetty viittaus tämän säännöksen 1 momenttiin (”tämä vanhentumisaika ei voi kuitenkaan umpeutua ennen kuin 1 momentissa säädetty kahden vuoden määräaika on päättynyt”) on tulkittava yhden vuoden määräajaksi.
IV Ennakkoratkaisukysymykset ja asian käsittely unionin tuomioistuimessa
25.
Tässä tilanteessa cour d’appel de Mons päätti lykätä käsittelyä ja esittää unionin tuomioistuimelle seuraavan ennakkoratkaisukysymyksen:
”Onko kulutustavaroiden kauppaa ja niihin liittyviä takuita koskevista tietyistä seikoista 25.5.1999 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 1999/44 5 artiklan 1 kohtaa ja 7 artiklan 1 kohdan toista alakohtaa yhdessä luettuina tulkittava siten, että ne ovat esteenä sellaiselle kansallisen oikeuden säännökselle, jota tulkitaan siten, että käytettyjen tavaroiden kaupassa kuluttajan kanneoikeuden vanhentumisaika umpeutuu ennen virheellisen tavaran luovutuksesta laskettavan kahden vuoden määräajan päättymistä silloin, kun myyjä ja kuluttaja ovat sopineet alle kahden vuoden takuuajasta?”
26.
Ennakkoratkaisupyyntö jätettiin unionin tuomioistuimeen 4.3.2016.
27.
Kirjallisia huomautuksia esittivät Ferenschild, Belgian hallitus, Itävallan hallitus ja Euroopan komissio.
V Asian tarkastelu
28.
Kansallinen tuomioistuin tiedustelee ennakkoratkaisukysymyksellään, ovatko direktiivin 1999/44 5 artiklan 1 kohta ja tämän saman direktiivin 7 artiklan 1 kohta esteenä sellaiselle kansallisen lainsäädännön säännösten tulkinnalle, jonka mukaan – käytettyjen tavaroiden kaupassa – vanhentumisaika umpeutuu ennen virheellisen tavaran luovutuksesta laskettavan kahden vuoden määräajan päättymistä, kun osapuolet ovat sopineet, että vastuuaika virheestä – joka on periaatteessa kaksi vuotta tavaran luovutushetkestä – lyhennetään vuodeksi.
29.
Hyödyllisen vastauksen antamiseksi ennakkoratkaisua pyytäneelle tuomioistuimelle on valittava jompikumpi kahdesta mahdollisuudesta.
30.
Ensimmäisen mukaan myyjän direktiivin 1999/44 5 artiklan 1 kohdan ensimmäisessä virkkeessä tarkoitettu virhettä koskeva vastuuaika määrittää määräajan, jonka päättymistä ennen direktiivin 1999/44 5 artiklan 1 kohdan toisessa virkkeessä tarkoitettu ”vanhentumisaika” ei voi umpeutua. Mainituista määräajoista ensimmäisen lyhentäminen johtaa näin ollen toisen lyhentämiseen.
31.
Toisessa mahdollisuudessa lähtökohtana on, että sääntö, jonka mukaan virheeseen perustuvan kanneoikeuden ”vanhentumisaika” ei voi missään tapauksessa umpeutua ennen kuin tavaran luovutuksesta laskettava kahden vuoden määräaika on päättynyt, on direktiiviin 1999/44 perustuvan kuluttajansuojan vähimmäistason mallin osatekijä – myös siltä osin, kuin se koskee käytettyjä tavaroita. Näin ollen on niin, että vaikka osapuolet sopisivat, että myyjän vastuu – käytettyjen tavaroiden kaupassa – koskee virhettä, joka on havaittu ennen kuin luovutushetkestä on kulunut vuosi, tästä ei seuraa, että vanhentumisaika voisi umpeutua ennen kuin tästä hetkestä on kulunut kaksi vuotta.
A Ennakkoratkaisupyynnön tutkittavaksi ottaminen
32.
Ennen kuin tarkastelen asiaa lähemmin, teen muutamia alustavia huomautuksia. Ferenschildin ajoneuvossa olleen virheen erityinen luonne aiheuttaa sen, että nyt esillä olevan asian sisällyttäminen direktiivin 1999/44 soveltamisalaan voi olla kyseenalaista. Vaikka jäljempänä tässä ratkaisuehdotuksessa esitetystä päätelmästä käy ilmi, että nämä pelot eivät ole perusteltuja, niin kuitenkin tämän kysymyksen tarkastelulla saattaa olla merkitystä kansalliselle tuomioistuimelle, jos se katsoisi, ettei direktiivi ainakaan suoraan sääntele nyt esillä olevan asian tosiseikkoja.
33.
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin kiinnittää huomiota siihen, että Ferenschild, joka halusi välttää väitteen kanneoikeuden vanhentumisesta, vetosi vasta suullisen käsittelyn uudelleen aloittamisen jälkeen, kuten voidaan päätellä ennakkoratkaisupyyntöön sisältyvistä tiedoista, säännöksiin, jotka koskevat vastuuta piilevistä virheistä (vice caché).
34.
Tietyissä oikeusjärjestyksissä, mukaan lukien Belgian oikeudessa, erotetaan vastuu niin sanotuista piilevistä virheistä direktiivin 1999/44 3 artiklassa tarkoitetusta virhettä koskevasta vastuusta. (
7
) Kansallinen tuomioistuin katsoi kuitenkin, että vaikka Ferenschildin vaatimus perustuisi tällaiseen vaihtoehtoiseen oikeusperustaan, se olisi siinäkin tapauksessa myöhässä.
35.
Kansallisen tuomioistuimen asiana on arvioida, mitä vaikutuksia osapuolen kansallisten menettelysäännösten perusteella toteuttamilla menettelyllisillä toimilla on. Kyseinen tuomioistuin katsoi kuitenkin, että unionin tuomioistuimen antama vastaus on sille tarpeen asian ratkaisemiseksi. Näin ollen ymmärrän, että ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen mielestä pelkästään vetoaminen toiseen oikeusperustaan ei muuttanut kannetta siten, ettei voitaisi soveltaa direktiivin täytäntöönpanevia säännöksiä. Jäljempänä ennakkoratkaisupyynnössä käsitellään nimittäin ainoastaan direktiivin säännösten tulkintaa.
36.
Totean myös, että direktiivi 1999/44 ei tee selvää eroa sen vastuun, joka perustuu sopimuksenmukaisen tavaran toimittamista koskevan velvollisuuden rikkomiseen, ja sen vastuun välillä, että rikotaan velvollisuutta toimittaa tavara, jossa ei ole piileviä virheitä. (
8
) Direktiivissä omaksutun mallin mukaan näitä molempia ryhmiä pidetään direktiivin 3 artiklassa tarkoitettuna virheenä. (
9
)
37.
Mielestäni ei ole myöskään muita syitä katsoa, että ennakkoratkaisupyyntö ei koske unionin oikeutta. Vaikka katsottaisiin, että direktiivi 1999/44 ei koske oikeudellisia virheitä ja sellaisena voidaan pitää ajoneuvon luovutusta ostajalle asiakirjoineen, joita käytettiin samankaltaisen ajoneuvon ”naamioimiseksi”, katson, että ennakkoratkaisupyyntö olisi edelleenkin otettava tutkittavaksi.
38.
Tietyissä jäsenvaltioissa erotetaan tosiasiallisen virheen lisäksi tietty erityinen myytyä tavaraa koskeva virheellisyys, jota nimitetään oikeudelliseksi virheeksi (défaut juridique, Rechtsmängel). Toisinaan lainsäätäjät eivät kuitenkaan liitä mitään normatiivisia seurauksia tähän jakoon, minkä johdosta on vaikea määrittää tosiasiallisen virheen ja oikeudellisen virheen rajat. Kyseinen ero saatetaan myös tehdä ainoastaan oikeustieteessä. Joka tapauksessa oikeudellisen virheen olemassaolo koskee periaatteessa tilannetta, jossa myyty tavara on kolmannen omaisuutta tai sitä koskee kolmannen oikeus. (
10
)
39.
En ole vakuuttunut siitä, onko nyt esillä olevassa asiassa kyse näin ymmärretystä oikeudellisesta virheestä. Minulla on sitä paitsi epäilyksiä siitä, koskeeko direktiivi tosiaan oikeudellisia virheitä tämän käsitteen edellä esitetyssä merkityksessä.
40.
Olen kuitenkin samaa mieltä ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen kanssa, jonka mukaan nyt esillä olevassa asiassa on kyse direktiivin 1999/44 3 artiklassa tarkoitetusta virheestä. Direktiivi asettaa myyjälle velvollisuuden luovuttaa sopimuksen mukainen tavara, miksi on ymmärrettävä myös tavaroiden luovuttaminen sellaisina, että niitä voidaan käyttää käyttötarkoituksensa mukaisesti. (
11
) Periaatteessa ajoneuvon normaalin käytön estää se, ettei sitä voida rekisteröidä.
41.
Vaikka katsottaisiinkin, että nyt esillä olevassa asiassa ajoneuvossa oli oikeudellinen virhe, eikä se sisältyisi direktiivissä 1999/44 tarkoitettuun ”virheen” käsitteeseen, unionin tuomioistuimen pitäisi edelleen katsoa olevansa toimivaltainen vastaamaan kansallisen tuomioistuimen kysymykseen. Belgian lainsäätäjä on voinut tukeutua direktiivissä säädettyihin ratkaisuihin kuluttajan oikeuksien määrittämiseksi myös tapauksissa, joita itse direktiivi ei koske. Tarve varmistaa unionin oikeuden yhtenäinen tulkinta riippumatta olosuhteista, joissa sitä sovelletaan, puoltaa – unionin tuomioistuin tuomiossa Dzodzi (
12
) aloittaman oikeuskäytännön mukaisesti – käsiteltävän ennakkoratkaisupyynnön tutkittavaksi ottamista. (
13
)
42.
Edellä esitettyjen seikkojen perusteella katson, että cour d’appel de Monsin ennakkoratkaisupyyntö on otettava tutkittavaksi. Voin siten tarkastella asiaa lähemmin; ensin esitän muutamia alustavia huomautuksia. Katson, että niiden ansiosta unionin tuomioistuin voi arvioida käsiteltävän asian täydellisemmin.
B Alustavat huomiot
43.
Unionin kuluttajansuojajärjestelmän olennainen osatekijä on direktiivissä 1999/44 säädetty myyjän vastuuta tavaran virheellisyydestä koskeva järjestelmä.
44.
Vaikka tämä direktiivi nojaa vähimmäistason yhdenmukaistamisen malliin, se on kuitenkin myötävaikuttanut korkeatasoisen kuluttajansuojan toteuttamiseen kaikissa jäsenvaltioissa. Siten se on mahdollistanut unionin politiikkojen yhden johtavan tavoitteen toteuttamisen. (
14
)
45.
Direktiivin 1999/44 3 artiklan 1 kohta, luettuna yhdessä sen 2 artiklan 1 kohdan kanssa, ilmentää pacta sunt servanda ‑periaatetta. Näiden säännösten mukaan myyjä on vastuussa virheestä, jos se on olemassa tavaran luovutushetkellä. Tätä periaatetta ei muuta virheen havaitseminen myöhemmin. Edelleen merkityksellinen ajankohta arvioitaessa sitä, onko virhe olemassa, on luovutushetki.
46.
Myyjän vastuuta koskevassa sääntelyssä on erotettava kaksi ajan kulumiseen liittyvää järjestelmää: virhettä koskeva vastuuaika ja aika, jolloin oikeuksia voidaan vaatia virheen perusteella, mitä kutsutaan myös vanhentumisajaksi (délai de prescription, Verjährungsfrist, limitation period).
47.
Aika, jota direktiivin 1999/44 5 artiklan 1 kohdan ensimmäinen virke koskee, määrittää ajalliset puitteet, joissa virheen on ilmettävä. Virheen toteaminen tämän määräajan päätyttyä ei synnytä myyjän vastuuta.
48.
Direktiivin 1999/44 5 artiklan 1 kohdan toisessa virkkeessä tarkoitettu vanhentumisaika määrittää sen sijaan määräajan, jonka umpeutumista ennen kuluttaja voi käyttää hänelle myyjää kohtaan kuuluvia oikeuksia tavaran virheellisyyden vuoksi.
49.
Tämän johdosta vastuuajan alkamis- ja päättymisajankohdan määrittävät säännökset vastaavat kysymykseen siitä, milloin virheen on ilmettävä, jotta ostajalla on sen perusteella tiettyjä oikeuksia myyjää kohtaan. Vanhentumisaikoja koskevat säännökset ratkaisevat sen, milloin kuluttajan viimeistään on käytettävä kyseisiä vastuuaikana syntyneitä oikeuksiaan.
C Vastuuaikojen ja vanhentumisaikojen erot direktiivissä 1999/44 säädetyssä kuluttajansuojaa koskevassa mallissa
50.
Direktiivin 1999/44 säännösten pohjalta myyjän vastuuaika tavaran virheestä ja tämän direktiivin 5 artiklan 1 kohdan toisessa virkkeessä tarkoitettu aika palvelevat eri tavoitteita.
51.
Direktiivin 1999/44 5 artiklan 1 kohdan ensimmäisessä virkkeessä säädetään, että ”myyjän katsotaan olevan 3 artiklan mukaan vastuussa, jos virhe ilmenee kahden vuoden kuluessa tavaran luovutuksesta”. (
15
) 5 artiklan 1 kohdan toisessa virkkeessä otetaan käyttöön sen sijaan vanhentumisaikoja koskeva sääntö: ”Jos 3 artiklan 2 kohdassa säädettyjä oikeuksia koskee kansallisen lainsäädännön nojalla vanhentumisaika, tämän ajan on oltava vähintään kaksi vuotta luovutushetkestä.”
52.
Direktiivissä 1999/44 edellytetään vähintään kahden vuoden vastuuajan säätämistä myyjälle virheestä. Se jättää tältä osin kansallisille lainsäätäjille päätöksen rajoittaa aikaa, jolloin kuluttajat voivat käyttää tällaiseen virheeseen liittyviä oikeuksia, ottamalla käyttöön vanhentumisajat. Direktiivi ei puutu edes näiden aikojen pituuteen. Jos niistä on kuitenkin säädetty, direktiivin 1999/44 5 artiklan 1 kohdan toisen virkkeen mukaan niiden pituuden on oltava vähintään kaksi vuotta luovutushetkestä.
53.
Mielestäni se, että nämä määräajat eivät liity toisiinsa, ilmenee jo pelkästä direktiivin 5 artiklan 1 kohdan toisen virkkeen sanamuodosta. Kyseisen säännöksen mukaan vanhentumisaika ei liity 5 artiklan 1 kohdan ensimmäisessä virkkeessä tarkoitettuun vastuuaikaan vaan luovutushetkestä laskettuun kahden vuoden määräaikaan. Direktiivin 1999/44 5 artiklan 1 kohdan toisessa virkkeessä ei ole millään tavoin viitattu tämän säännöksen ensimmäiseen virkkeeseen, joka koskee myyjän vastuuaikaa virheestä.
54.
Tällaisen päättelyn suunnan vahvistaa myös direktiivin johdanto-osan 17 perustelukappale, jossa viitataan vanhentumisajan kahden vuoden määräaikaan jopa kaksi kertaa: ensimmäisen kerran yleisemmässä asiayhteydessä vahvistamalla, että kansallisessa lainsäädännössä voidaan ottaa käyttöön tällaisia määräaikoja, ja toisen kerran viittaamalla tilanteeseen, jossa kansallinen lainsäätäjä päättää, että tämä aika alkaa muusta ajankohdasta kuin tavaran luovutushetkestä.
55.
Olen tietoinen, että vastuu- ja vanhentumisaikojen vähimmäispituuksien, kun ne eivät periaatteessa voi umpeutua ennen luovutushetkestä laskettavan kahden vuoden määräajan päättymistä, välillä oleva vastaavuus saattaa johtaa päätelmään, että ne liittyisivät läheisesti toisiinsa.
56.
Totean kuitenkin, että myyjän kahden vuoden vastuuaika virheestä oli kompromissi, jonka tarkoitus oli yhteensovittaa erilaisia ratkaisuja, joita eri jäsenvaltiot tältä osin säätävät. (
16
) Katsottiin kuitenkin, että – vaikka tämä määräaika on huomattavasti lyhyempi kuin joidenkin jäsenvaltioiden oikeudessa säädetyt määräajat, joilla on vastaava tarkoitus – omaksutun yhdenmukaistamisen vähimmäistason mallin johdosta se on riittävä halutun kuluttajansuojan tason määrittämiseksi. (
17
)
57.
Itse vastuuajan pituus, jota direktiivin 1999/44 5 artiklan 1 kohdan ensimmäinen virke koskee, pohjautui Yhdistyneiden kansakuntien kansainvälistä tavaran kauppaa koskevista sopimuksista 11.4.1980 tehdyn yleissopimuksen määräyksiin; (
18
) sen 39 artiklan 2 kappaleessa määrätään seuraavaa: ”Ostaja menettää joka tapauksessa oikeuden vedota tavaran virheeseen, jos hän ei reklamoi siitä myyjälle viimeistään kahden vuoden kuluessa siitä, kun tavara tosiasiallisesti luovutettiin hänen hallintaansa, paitsi jos tämä määräaika on ristiriidassa sopimukseen perustuvan takuuajan kanssa.”
58.
Yleissopimukseen pohjautuva malli – joka innoitti unionin lainsäätäjää – ei perustu ajatukseen, että ostajan kanneoikeus ei voi vanhentua ennen vastuuajan päättymistä. (
19
)
59.
En katso myöskään, että unionin lainsäätäjä pyrki sitomaan yhteen nämä määräajat oletuksenaan se, että kanneoikeus ei voi vanhentua ennen vastuun päättymistä. Vastuuajat ja vanhentumisajat liittyvät ainoastaan siten toisiinsa, että kanneoikeuden – jotta se voisi vanhentua – on synnyttävä vastuuaikana. Mikään ei sen sijaan selitä päinvastaista suhdetta. Myöskään direktiivin säännökset eivät edellytä sitä.
60.
Kun halutaan tulkita direktiivissä 1999/44 vahvistetun sellaisen määräajan pituutta, jonka päättymistä ennen kanneoikeus ei voi umpeutua, voidaan ainoastaan olettaa, että kahden vuoden määräaikaa on pidetty riittävänä suojan vähimmäistason varmistamiseksi kuluttajille.
61.
Edellä esitetyn perusteella olen vakuuttunut, että sääntö, jonka mukaan tavaran virheellisyyteen perustuva kuluttajan kanneoikeus ei voi vanhentua ennen kuin tavaran luovutushetkestä laskettava kahden vuoden määräaika on päättynyt, on unionin oikeuteen perustuvan kuluttajansuojan osatekijä.
D Direktiivin 1999/44 7 artiklan 1 kohdan toisen alakohdan tulkinta poikkeussäännöksenä
62.
Olen vakuuttunut, että direktiivin 1999/44 7 artiklan 1 kohdan toisen alakohdan, jossa säädetään mahdollisuudesta lyhentää käytettyjä tavaroita koskevaa vastuuaikaa, perusteella ei voida päätyä toisenlaiseen tulkintaan.
1.
Direktiivin 1999/44 7 artiklan 1 kohdan toisen alakohdan ulottuvuus
63.
Keskeinen merkitys tarkasteltavan ennakkoratkaisupyynnön kannalta on sillä, miten tulkitaan direktiivin 1999/44 7 artiklan 1 kohdan toista alakohtaa, jonka mukaan ”jäsenvaltiot voivat säätää, että myyjä ja kuluttaja voivat käytetyn tavaran kaupassa sopia ehdoista tai tehdä sopimuksia, joiden mukaan myyjän vastuuaika on lyhyempi kuin 5 artiklan 1 kohdassa säädetään”, ja ”tällaisen lyhyemmän määräajan on oltava vähintään vuosi”.
64.
Komissio tosin totesi kirjallisissa huomautuksissaan, että 7 artiklan 1 kohdan toisessa alakohdassa säädetty viittaus 5 artiklan 1 kohdassa säänneltyyn ”määräaikaan” on suhteellisen epäonnistunut, koska siinä ei määrätä selvästi, mitä määräaikoja se koskee. Ei ole selvää, onko kyse määräajasta, jonka aikana virheen on ilmettävä (5 artiklan 1 kohdan ensimmäinen virke), vaiko vanhentumista koskevasta määräajasta (5 artiklan 1 kohdan toinen virke). (
20
)
65.
Tietyissä direktiivin kieliversioissa sen 7 artiklan 1 kohdan toisessa alakohdassa säädetään mahdollisuudesta lyhentää myyjän vastuuta koskevia määräaikoja (la responsabilité du vendeur, liability of the seller, responsabilità del venditore). Näitä samoja ilmaisuja on käytetty 5 artiklan 1 kohdan ensimmäisessä virkkeessä määräajoista, joiden aikana tavaran virheen on ilmettävä. (
21
) Mielestäni on siten selvää, että direktiivin 7 artiklan 1 kohdan toinen alakohta koskee ainoastaan 5 artiklan 1 kohdan ensimmäisessä virkkeessä tarkoitettuja vastuuaikoja, mutta ei vanhentumisaikoja, joita 5 artiklan 1 kohdan toinen virke koskee.
66.
Tällaista näkemystä tukee myös direktiivin 1999/44 antamiseen johtaneen lainsäädäntömenettelyn tarkastelu. Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan unionin oikeuden säännöksen tai määräyksen syntyhistoria voi osoittaa sen tulkinnan kannalta merkityksellisiä seikkoja. (
22
)
67.
Alkuperäisessä direktiiviehdotuksessa (
23
) ei ollut käytettyjen tavaroiden kauppaa koskevia säännöksiä.
68.
Tässä vaiheessa omaksuttiin yhtenäinen kahden vuoden myyjän vastuuaika, joka koski kaikkia direktiivin soveltamisalaan kuuluvia tavaroita.
69.
Myöhemmissä vaiheissa talous- ja sosiaalikomitea kiinnitti huomiota siihen, että myyjän kaksivuotinen vastuuaika voi joskus olla liian pitkä myydyn tavaran luonteen vuoksi (”la nature particulière du bien vendu”). Komitea ehdotti, että – kahden vuoden määräajasta poiketen – osapuolet voivat lyhentää vastuuaikaa (”limiter la durée de cette garantie”) vuoden mittaiseksi. (
24
)
70.
Viime kädessä neuvoston ja parlamentin yhteisessä kannassa puollettiin tässä hengessä säilytettyä ratkaisua, joka – käytettyjen tavaroiden osalta – sallii sopimukseen perustuvan 5 artiklan 1 kohdan mukaisen määräajan lyhentämisen, mikäli tällaisesta mahdollisuudesta säädetään kansallisessa lainsäädännössä. Tällaisen lyhyemmän määräajan on oltava kuitenkin vähintään vuosi (7 artiklan 1 kohdan toinen alakohta). Sekä direktiivin 1999/44 esitöissä (
25
) että hyväksytyn tekstin johdanto-osan 16 perustelukappaleessa kyseinen poikkeus on perusteltu käytettyjen tavaroiden erikoisluonteella (”tenir compte de leur spécificité”).
71.
Mielestäni näiltä osin viitataan komitean näkemykseen, sillä se selitti vastaavan säännön käyttöönottoa tarpeella erottaa vastuuajat tiettyjen tavaroiden erityisluonteen vuoksi. Olen siten vakuuttunut, että 7 artiklan 1 kohdan toisessa alakohdassa säädetty sääntö koskee 5 artiklan 1 kohdan ensimmäisessä virkkeessä tarkoitettua vastuuaikaa talous- ja sosiaalikomitean myyjän vastuuaikoja (”la durée de [– –] garantie”) koskeneen ehdotuksen käynnistämien muutosten mukaisesti.
72.
Tässä vaiheessa totean näin ollen, että – direktiivin 1999/44 7 artiklan 1 kohdan toisen alakohdan mukaan – kansalliset lainsäätäjät voivat ottaa käyttöön säännöksen, joka sallii käytettyjen tavaroiden kaupassa osapuolten lyhentää yhdeksi vuodeksi ainoastaan tämän direktiivin 5 artiklan 1 kohdan ensimmäisessä virkkeessä tarkoitetun vastuuajan.
2.
Direktiivin 1999/44 7 artiklan 1 kohdan toisen alakohdan tulkinta
73.
Direktiivin 1999/44 5 artiklan 1 kohdan ensimmäisen virkkeen perusteella kaksivuotinen myyjän vastuuaika virheestä on unionin oikeuteen perustuvan kuluttajansuojan vähimmäistason olennainen osa. Osapuolet eivät voi rajoittaa tätä määräaikaa eivätkä poiketa siitä, mikä käy ilmi direktiivin 1999/44 7 artiklan 1 kohdan ensimmäisestä alakohdasta.
74.
Poikkeuksellisesti jäsenvaltioilla on kuitenkin oikeus vahvistaa kansallisessa oikeudessa sääntö, jonka mukaan osapuolet voivat sopia, että myyjän vastuuaika on lyhyempi käytetyn tavaran kaupassa. Tällaisen lyhyemmän määräajan on oltava kuitenkin vähintään vuosi (7 artiklan 1 kohdan toinen alakohta).
75.
Tämän johdosta 7 artiklan 1 kohdan toista alakohtaa, jonka mukaan voidaan säätää lyhyempiä myyjän vastuuaikoja virheestä, on poikkeussäännöksenä tulkittava suppeasti ylittämättä sitä, mikä on tarpeen sen tavoitteen saavuttamiseksi, jota varten se säädettiin. (
26
)
76.
Koska kansallisten lainsäätäjien päätettäväksi on poikkeuksellisesti jätetty mahdollisuus antaa osapuolille oikeus sopia lyhyemmistä vanhentumisajoista, tätä oikeutta ei voida laajentaa niin, että se koskisi myös mahdollisuutta puuttua vanhentumisaikaa koskevaan säännökseen, jota direktiivin 5 artiklan 1 kohdan toinen virke koskee. Kansallisessa lainsäädännössä ei näin ollen voida sallia, että kauppasopimuksen osapuolet sivuuttavat säännön, jonka mukaan kuluttajan oikeuksien vanhentumisaika ei voi umpeutua ennen kuin tavaran luovutushetkestä laskettava kahden vuoden määräaika on päättynyt.
77.
Katson, että direktiivi estää myös muiden vastaaviin lopputuloksiin johtavien ratkaisujen omaksumisen. Erityisesti direktiivin 1999/44 7 artiklan 1 kohdan toisen alakohdan suppeaa tulkintaa koskeva vaatimus estää sitomasta ajankohtaa, jolloin vanhentumisaika voi umpeutua, vastuuaikaan, kun osapuolet itse voivat lyhentää tämän jälkimmäisen vuodeksi.
78.
Edellä esitetyn perusteella katson, että direktiivin 1999/44 7 artiklan 1 kohdan toisen alakohdan poikkeusluonne on esteenä sellaiselle kansallisen oikeuden säännösten tulkinnalle, jolla rikottaisiin sääntöä, jonka mukaan vanhentumisaika ei voi umpeutua ennen kuin tavaran luovutuksesta laskettava kahden vuoden määräaika on päättynyt.
E Direktiivin 1999/44 7 artiklan 1 kohdan toisessa alakohdassa säädetyn poikkeuksen tavoite
79.
En katso, että olisi omaksuttava esitetystä tulkinnasta poikkeava direktiivin 1999/44 7 artiklan 1 kohdan toisessa alakohdassa säädetyn poikkeuksen laajempi tulkinta, kun otetaan huomioon tavoite, jota varten kyseinen säännös säädettiin.
1.
Direktiivin 1999/44 7 artiklan 1 kohdan toisessa alakohdassa säädetty poikkeus ja sopimustasapaino
80.
Tämän ratkaisuehdotuksen 69 ja 70 kohdassa esitetyistä huomautuksista käy ilmi, että direktiivin 7 artiklan 1 kohdan toinen alakohta sallii käytettyjen tavaroiden erikoisluonteen ottamisen huomioon kuluttajakaupassa.
81.
Mielestäni tämä pyrkimys kuvastaa yritystä punnita myyjän ja ostajan intressejä siten, että myyjän vastuun laajuus ei olisi kohtuuton, kun otetaan huomioon käytettyjen tavaroiden luonne. Direktiivin johdanto-osan 17 perustelukappaleen tarkastelun perusteella katson, että itsessään kahden vuoden vastuuajan säätämisen perusteena on pelko siitä, että myyjän vastuu laajenee liikaa. Mielestäni tämän saman näkemyksen on täytynyt vaikuttaa, kun on hyväksytty käytettyjä tavaroita koskeva ratkaisu, joka mahdollistaa myyjän vastuun laajemman rajoittamisen.
82.
Katson näin ollen, että direktiivin 1999/44 7 artiklan 1 kohdan toisessa alakohdassa säädetyn poikkeuksen tavoite ei ole niinkään käytettyjen tavaroiden erikoisluonteen ottaminen huomioon kuin pikemminkin se, että mahdollistetaan osapuolille sopimusriskin hallinta. Kyse on siitä, että käytettyjä tavaroita koskevan sopimuksen yhteydessä osapuolet voisivat poiketa tietyistä direktiiviin sisällytetyistä säännöksistä. Osapuolille asetettu velvollisuus noudattaa kaikkia direktiivin asettamia vaatimuksia saattaisi estää käytettyjen tavaroiden markkinoiden kehityksen. Korkeatasoisen kuluttajansuojan säilyttäminen aiheuttaa suhteellisen korkeita liiketoimintakustannuksia. Se saattaa tehdä yritysten sitoutumisen tällaiseen toimintaan vähemmän houkuttelevaksi. Jos nämä kustannukset huomioitaisiin hinnassa ja kuluttajat maksaisivat ne, käytettyjen tavaroiden markkinat menettäisivät keskeisen piirteensä eli sen, että kuluttajille on voitu tarjota hinnaltaan houkuttelevia tavaroita.
83.
Korkeatasoisesta kuluttajansuojasta huolehdittaessa ei näin ollen voida jättää huomiotta sitä, että sisämarkkinoiden kehitys edellyttää tasapainon turvaamista kauppasopimuksen osapuolten intressien välillä. Tätä henkeä noudattaa unionin tuomioistuimen päättely, kun se tulkitessaan direktiivin 1999/44 säännöksiä panee merkille tarpeen suojata myyjän taloudellisia etuja. (
27
)
84.
Herää kysymys, puoltaako pyrkimys säilyttää haluttu kauppasopimuksen osapuolten välinen tasapaino sellaista ratkaisua, jonka mukaan vastuuajan lyhentämisestä seuraa sen kahden vuoden määräajan lyhentäminen, jonka päättymistä ennen vanhentumisajat eivät voi umpeutua.
85.
Näin asetettuun kysymykseen on mielestäni vastattava kieltävästi.
86.
Direktiivi 1999/44 sisältää itsessään joukon ratkaisuja, jotka ilmentävät huolta sopimustasapainon turvaamisesta. Jo käsitellyn kahden vuoden virhettä koskevan vastuuajan lisäksi on mainittava – kuten unionin tuomioistuin totesi tuomiossa Quelle (
28
) – direktiivin 3 artiklan 3 kohdan mukainen mahdollisuus kieltäytyä vaihtamasta tavaraa, jos tällaisesta oikaisusta aiheutuu myyjälle kohtuuttomia kustannuksia. Unionin tuomioistuin täydensi tätä luetteloa tuomiossa Gebr. Weber ja Putz todeten, että tämän direktiivin 4 artiklassa annetaan myyjälle regressioikeus valmistajaa, aiempaa myyjää tai muuta välittäjää kohtaan. (
29
)
87.
Siten sikäli kuin direktiivissä pyritään turvaamaan sopimustasapaino, niin kuitenkin kaikkien oikeussuojakeinojen epääminen kuluttajalta on viimeinen keino, jota unionin lainsäätäjä pyrkii välttämään.
88.
Direktiivin käytettyjä tavaroita koskevien säännösten tarkastelu johtaa samanlaisiin johtopäätöksiin.
89.
Itse direktiivissä – vastuuajan lyhentämisen mahdollisuuden lisäksi – näen nimittäin kaksi muuta esimerkkiä ratkaisuista, joilla saattaa olla merkitystä käytettyjen tavaroiden kannalta.
90.
Direktiivin 1999/44 johdanto-osan 16 perustelukappaleessa kiinnitetään huomiota siihen, että käytettyjen tavaroiden erikoisluonteen vuoksi niitä on – lähtökohtaisesti – mahdoton vaihtaa; itsessään direktiivin säännöksissä tämä ajatus on sisällytetty sen 3 artiklan 3 kohtaan, jonka mukaan myyjä voi kieltäytyä vaihtamasta tavaraa, jos se on mahdotonta.
91.
Lisäksi direktiivin 1999/44 5 artiklan 3 kohdassa säädetään mahdollisuudesta poiketa olettamasta, jonka mukaan kuuden kuukauden kuluessa tavaran luovutushetkestä ilmenevä virhe on ollut olemassa jo luovutushetkellä, jos tämä olettama on tavaran luonteen vastainen. Jo ennen direktiivin täytäntöönpanon määräajan päättymistä oikeuskirjallisuudessa todettiin, että kyseistä säännöstä voidaan soveltaa käytettyihin tavaroihin. (
30
) Myös Belgian lainsäätäjä käytti tätä mahdollisuutta. Siviililain 1649quater §:n 4 momentissa mainitaan edellytys, joka koskee olettaman yhteensopimattomuutta ”tavaran luonteen” kanssa, jo kansallisen oikeuden tasolla, ja samalla todetaan, että arvioitaessa kyseistä yhteensopimattomuutta on otettava huomioon se, onko kyse uusista vaiko käytetyistä tavaroista.
92.
Joka tapauksessa käytettyjen tavaroiden erikoisluonteen huomioon ottamisen tarkoituksena ei ole evätä kuluttajalta hänelle taattua suojaa vaan ainoastaan rajata hänelle kuuluvia oikeuksia (direktiivin 1999/44 3 artiklan 3 kohta), tai keventää todistustaakkaa (5 artiklan 3 kohta).
93.
Sellaisen ratkaisun omaksuminen, jonka mukaan vastuuajan lyhentäminen merkitsee sen määräajan lyhentämistä, jonka päättymistä ennen vanhentumisajat eivät voi umpeutua, voi sen sijaan johtaa oikeussuojakeinojen epäämiseen kuluttajalta kokonaan vielä ennen tavaran luovutushetkestä laskettavan kahden vuoden määräajan päättymistä.
94.
Edellä esitetyn perusteella katson, että tarve ottaa huomioon kauppasopimuksen molempien osapuolten intressit ei salli poiketa säännöstä, jonka mukaan kuluttajan kanneoikeus ei voi vanhentua ennen kuin tavaran luovutuksesta laskettava kahden vuoden määräaika on päättynyt.
2.
Käytettyjen tavaroiden erikoisluonteen ottaminen huomioon direktiivin 1999/44 7 artiklan 1 kohdan toisen alakohdan mukaisen poikkeuksen suorana tavoitteena
95.
Direktiivin 1999/44 7 artiklan 1 kohdan toisen alakohdan poikkeuksen säätämisen tarkoituksena oli mahdollistaa, kuten jo todettiin, käytettyjen tavaroiden erikoisluonteen huomioon ottaminen.
96.
Itävallan hallitus toteaa kirjallisissa huomautuksissaan, että koska 7 artiklan 1 kohdan toisen alakohdan säätämisellä oli tällainen tavoite, lyhyempi vastuuaika virheestä on kytkettävä määräaikaan, jonka päättymistä ennen kuluttajan oikeudet eivät voi vanhentua. Edelleen tämän näkemyksen mukaan jo käytössä olleiden käytettyjen tavaroiden luonteen vuoksi yhtäältä kasvaa todennäköisyys sellaisen virheen olemassaolosta, joka on olemassa tavaran vastaanottamishetkellä, mutta toisaalta ajan kuluessa voi vaikeutua sen osoittaminen, että virhe oli olemassa juuri sinä ajankohtana.
97.
En katso kuitenkaan, että nämä näkökohdat perustelisivat näkemyksen, jonka mukaan direktiivin 1999/44 5 artiklan 1 kohdan toisessa virkkeessä tarkoitettu määräaika tulisi kytkeä virhettä koskevaan vastuuaikaan.
98.
Ja mitä tulee virheen ilmenemisen suurempaan todennäköisyyteen, niin jo itsessään myyjän vastuun rajoittaminen siten, että se koskee ainoastaan virheitä, jotka ovat ilmenneet ennen vastaanottamisesta laskettavan yhden vuoden määräajan päättymistä, ottaa riittävissä määrin huomioon käytettyjen tavaroiden erikoisluonteen. Tätä vastuuta – ainakaan siinä asiayhteydessä, että virheen ilmenemisen todennäköisyys kasvaa ajan kuluessa – ei sen sijaan laajenna pelkkä pidempien vanhentumisaikojen myöntäminen. Ainoastaan nimittäin vastuuaikana syntyneet oikeudet voivat vanhentua. Toinen kysymys on sen sijaan tarve poistaa myyjältä epävarmuuden tila siitä, päättääkö kuluttaja käyttää hänelle kuuluvia oikeussuojakeinoja.
99.
Minua ei vakuuta myöskään väite, joka koskee ajan kulumisesta johtuvia todistamisongelmia.
100.
Nyt tarkasteltavassa tapauksessa on kyse suhteellisen lyhyistä määräajoista. Tämän osoittavat pääasian olosuhteet, kun vuoden määräaika, laskettuna tavaran vastaanottohetkestä, ylitettiin vajaalla kuudella kuukaudella. (
31
)
101.
Katson myös, että tällaiset todistamista koskevat esteet, joihin Itävallan hallitus kiinnittää huomiota, eivät loukkaisi myyjän intressiä. Ajan kuluminen aiheuttaa ainoastaan kuluttajalle todistamisongelmia, jotka liittyvät sen osoittamiseen, että virhe oli olemassa jo tavaran vastaanottamishetkellä. Käytettyjen tavaroiden osalta kuluttaja voi kaiken kaikkiaan kohdata tällaisia haittoja. Esimerkiksi tavaran käytetty luonne voi aiheuttaa sen, että kuluttaja ei voi vedota olettamaan, jonka mukaan virhe on ollut olemassa tavaran luovutushetkellä, vaikka tämä virhe ilmenee kuuden kuukauden kuluessa tavaran luovutushetkestä. (
32
)
102.
Katson siten, että pyrkimys turvata tasapaino kaupan osapuolten välillä ei perustele direktiivin 1999/44 säännösten sellaisen tulkinnan omaksumista, jonka mukaan tämän direktiivin 5 artiklan 1 kohdan toisessa virkkeessä tarkoitetun määräajan pituus riippuu 5 artiklan 1 kohdan ensimmäisen virkkeen mukaisen määräajan pituudesta, kun osapuolet itse lyhentävät viimeksi mainitun vuodeksi.
103.
Edellä esitetyn perusteella katson, että direktiivin 1999/44 mukaisen kuluttajan vähimmäissuojan mallin osatekijänä on pidettävä sääntöä, jonka mukaan ennen tavaran luovutuksesta laskettavan kahden vuoden määräajan päättymistä kuluttajalta ei voida evätä mahdollisuutta käyttää oikeuksia, jotka hänelle kuuluvat myyjän suhteen, kun tavara on virheellinen.
VI Ratkaisuehdotus
104.
Edellä esitetyn perusteella ehdotan, että unionin tuomioistuin vastaa cour d’appel de Monsin esittämään ennakkoratkaisukysymykseen seuraavasti:
Kulutustavaroiden kauppaa ja niihin liittyviä takuita koskevista tietyistä seikoista 25.5.1999 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 1999/44/EY 5 artiklan 1 kohdan toisen virkkeen mukaan unionin oikeuteen perustuvan kuluttajan vähimmäissuojan mallin osatekijänä on pidettävä – myös käytettyjen tavaroiden osalta – sääntöä, jonka mukaan ennen tavaran luovutuksesta laskettavan kahden vuoden määräajan päättymistä kuluttajalta ei voida evätä mahdollisuutta käyttää oikeuksia, jotka hänelle kuuluvat myyjän suhteen, kun tavara on virheellinen.
(
1
)	Alkuperäinen kieli: puola.
(
2
)	Kulutustavaroiden kauppaa ja niihin liittyviä takuita koskevista tietyistä seikoista 25.5.1999 annettu Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivi 1999/44/EY (EYVL 1999, L 171, s. 12). Kyseinen direktiivi muutettiin kuluttajan oikeuksista 25.10.2011 annetulla Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivillä 2011/83/EU (EUVL 2011, L 304, s. 64). Sitä sovelletaan kuitenkin vasta 13.6.2014 jälkeen tehtyihin sopimuksiin (28 artiklan 2 kohta). Tehdyt muutokset eivät myöskään koske käsiteltävän ennakkoratkaisupyynnön kannalta merkittäviä kysymyksiä.
(
3
)	Alaviite koskee ainoastaan tämän ratkaisuehdotuksen puolankielistä versiota.
(
4
)	Ilmaisen tässä yhteydessä toisin E. Łętowskan sanat, joka toteaa, että sopimussuhteiden heikompana osapuolena kuluttajien suojaa ei saa rajoittaa lainsäädännöllisiin toimiin. On huolehdittava myös tehokkaiden oikeussuojakeinojen varmistamisesta kuluttajille, sillä ”se, että on (teoreettinen) oikeus eikä voi käyttää sitä, on huomattavasti tuntuvampi puute (voimattomuudesta johtuva toivon tuska) kuin ylipäänsä oikeuden puuttuminen”. Łętowska, E., ”Wirtualizacja sądowej ochrony słabszych”, teoksessa Boratyńska, M. (toim.), Ochrona strony słabszej stosunku prawnego – Księga jubileuszowa ofiarowana Profesorowi Adamowi Zielińskiemu, Wolters Kluwer SA, Varsova, 2016, s. 73.
(
5
)	Kyseinen laki tuli voimaan vasta sen jälkeen, kun unionin tuomioistuin oli vahvistanut 19.2.2004 antamassaan tuomiossa komissio v. Belgian kuningaskunta (C‑312/03, EU:C:2004:116), että Belgia ei ollut noudattanut unionin oikeuden mukaisia velvoitteitaan, koska se ei pannut direktiiviä 1999/44 täytäntöön 1.1.2002 mennessä.
(
6
)	Ainoastaan sivuhuomautuksena totean, että – kansallisen tuomioistuimen ennakkoratkaisupyynnössä ilmaiseman näkemyksen mukaisesti – kahden vuoden vastuuaika ei kulunut 7.1.2011 asti, jolloin ajoneuvo voitiin rekisteröidä. Kyseinen tuomioistuin panee myös merkille Ferenschildin todenneen, ettei tämä määräaika kulunut myöskään tätä päivämäärää seuranneina kuukausina, koska osapuolten oli tarkoitus käydä neuvotteluja virheestä. Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin ohitti nämä seikat esittäessään ennakkoratkaisukysymyksen eikä pyydä täsmennystä siihen, miten edellä mainitut seikat vaikuttavat vanhentumisaikojen kulkuun. Direktiivi 1999/44 ei itsessään aseta myöskään erityisiä vanhentumisaikojen keskeytymistä koskevia vaatimuksia. Tämän direktiivin johdanto-osan 18 perustelukappaleessa todetaan ainoastaan, että ”jäsenvaltiot voivat säätää sen määräajan keskeytymisestä tai katkeamisesta, jonka kuluessa virheiden on ilmettävä, sekä tarvittaessa vanhentumisajasta kansallisen lainsäädäntönsä mukaisesti silloin, kun tavara korjataan tai vaihdetaan tai myyjän ja kuluttajan välillä käydään sovintoratkaisuun tähtääviä neuvotteluja”.
(
7
)	Direktiivin 1999/44 täytäntöönpanon asiayhteydessä katso Boden, D., ”Le retard pris par la Belgique pour transposer la directive 1999/44/CE ’sur certains aspects de la vente et des garanties des biens de consommation’”, Zeitschrift für Gemeinschaftsprivatrecht, osa 4, 2003–2004, s. 192; Pinna. A., ”La transposition en droit français”, European Review of Private Law, osa 9, nro 2, 2001, s. 224–231.
(
8
)	Ehdotus Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiiviksi kulutustavaroiden kaupasta ja takuista (KOM(95) 520 lopullinen – COD 96/0161, s. 11).
(
9
)	Tietyssä määrin yhtenäisen ”virheen” käsitteen omaksumisen vaikutuksia lieventää direktiivin 2 artiklan 3 kohta, jonka mukaan virhettä ei katsota olevan, jos kuluttaja sopimuksentekohetkellä tiesi tai hänen olisi kohtuudella pitänyt tietää virheestä. Ks. Pelet, S., ”L’impact de la directive 99/44/EC relative à certains aspects de la vente et des garanties des biens de consommation sur le droit français”, Revue européenne de droit de la consommation, osa 1, 2000, s. 49–50.
(
10
)	Esimerkiksi Saksan siviililain (Bürgerliches Gesetzbuch) 435 §:n perusteella tavarassa ei ole oikeudellisia virheitä, jos kolmas ei voi vaatia tavaran osalta ostajalta mitään oikeuksia tai voi vaatia vain sellaisia oikeuksia ja sellaisessa laajuudessa kuin kauppasopimuksessa on vahvistettu. Itävallan siviililain (Allgemeines bürgerliches Gesetzbuch) 923 §:n niiden seikkojen joukossa, jotka synnyttävät myyjän vastuun, mainitaan toiselle kuuluvan esineen myynti, esineen rasitteita koskevien tietojen salaaminen ostajalta ja perättömien vakuutusten antaminen hänelle siitä, että siihen ei kohdistu rasitteita. Vielä äskettäin Yhdistyneessä kuningaskunnassa voimassa olleen tavaroiden myynnistä annetun vuoden 1979 lain (Sale of Goods Act 1979) 12 §:n mukaan myyjä vastasi siitä, että hänellä oli oikeus hallita tavaraa (tai että hänellä on tämä oikeus silloin, kun omistusoikeuden oli tarkoitus siirtyä ostajalle), sekä siitä, että esineeseen ei myyntiajankohtana kohdistunut mitään rasitteita ja että se on vapaa tällaisista rasitteista siihen hetkeen asti, kun omistusoikeus siirtyy ostajalle. Nykyisin – ainakin kuluttajien tekemien sopimusten osalta – tätä problematiikkaa säännellään vastaavalla tavalla kuluttajien oikeuksista annetun vuoden 2015 lain (Consumer Rights Act 2015) 17 §:n 2 momentissa. Puolan siviililain (kodeks cywilny) 5563 §:n mukaan myyjä on vastuussa ostajalle, jos myyty tavara on kolmannen omaisuutta tai jos sitä koskee kolmannen oikeus. Viimein Yhdistyneiden kansakuntien kansainvälistä tavaran kauppaa koskevista sopimuksista Wienissä 11.4.1980 tehdyn yleissopimuksen – joka oli unionin lainsäätäjän innoituksen lähde direktiivin 1999/44 lainsäädäntötyössä – vielä jäljempänä tässä ratkaisuehdotuksessa käsiteltävän 41 artiklan mukaan ”myyjän tulee luovuttaa tavara, jota ei rasita sivullisen oikeus tai vaatimus”. Tämä sääntely heijastui yksityisoikeuden alan yhteiseen viitekehysluonnokseen (Draft Common Frame of Reference), joka laadittiin muun muassa käyttäen oikeusvertailevaa lähestymistapaa. Sen neljännen osan A osassa olevan 2:305 §:n ensimmäisen virkkeen, luettuna yhdessä 2:301 §:n d alakohdan kanssa, mukaan tavaran katsotaan olevan virheellinen, kun sitä koskee kolmannen oikeus tai perusteltu vaatimus (”The good must be free from any right or reasonably well founded claim of a third party”). Ks. Von Bar, Ch., Clive, E., Schulte-Nölke H. ym. (toim.), Principles, Definitions and Model Rules of European Private Law – Draft Common Frame of Reference (DCFR) – Outline Edition, Sellier European Law Publishers, München, 2009, s. 282.
(
11
)	Katso direktiivin 1999/44 2 artiklan 2 kohdan c alakohta.
(
12
)	Katso tuomio 18.10.1990, Dzodzi (C‑297/88 ja C‑197/89, EU:C:1990:360, 38–41 kohta).
(
13
)	Katso tuomio 17.7.1997, Giloy (C‑130/95, EU:C:1997:372, 28 kohta); tuomio 7.1.2003, BIAO (C‑306/99, EU:C:2003:3, 18–20 kohta ja 92–94 kohta).
(
14
)	Katso direktiivin 1999/44 johdanto-osan ensimmäinen perustelukappale, johon on sisällytetty viittaus EY-sopimuksen 153 artiklaan, joka on korvattu SEUT 169 artiklalla ja jonka merkityksen vahvistaa nykyisin lisäksi perusoikeuskirjan 38 artikla.
(
15
)	Kursivointi tässä.
(
16
)	Perustelut ehdotukselle Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiiviksi kulutustavaroiden kaupasta ja takuista (KOM(95) 520 lopullinen – COD 96/0161, s. 12.
(
17
)	Katso perustelut ehdotukselle Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiiviksi kulutustavaroiden kaupasta ja takuista (KOM(95) 520 lopullinen – COD 96/0161, s. 9 ja 16.
(
18
)	Perustelut ehdotukselle Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiiviksi kulutustavaroiden kaupasta ja takuista, KOM(95) 520 lopullinen – COD 96/0161, s. 13. Unionin lainsäätäjän innoituksen lähde direktiivin 1999/44 lainsäädäntötyössä on pantu merkille myös oikeuskirjallisuudessa. Ks. myös Magnus, U., ”The CISG’s Impact on European Legislation”, teoksessa Ferrari, F. (toim.), The 1980 Uniform Sales Law: Old Issues Revisited in the Light of Recent Experiences, Sellier European Law Publishers, Milano, 2003, s. 135–141; Montfort, C., ”À la recherche d’une notion de conformité contractuelle. Étude comparée de la Convention de Vienne, de la directive 1999/44 et de certaines transpositions nationales”, European Review of Private Law, osa 4, 2006, s. 499.
(
19
)	Yleissopimus ei ylipäänsä sääntele sellaista kanneoikeuden vanhentumista koskevaa kysymystä, joka perustuu kansainvälistä tavaran kauppaa koskeviin sopimuksiin. Tämän asian jättäminen pois yleissopimuksesta luetaan ns. ulkoisiin aukkoihin, ts. sellaisiin, joita koskevia ratkaisuja on etsittävä kansainvälisen yksityisoikeuden säännöksillä osoitetusta oikeudesta. Magnus, U., ”CISG vs. CESL”, teoksessa Magnus, U. (toim.), CISG vs. Regional Sales Law Unification: With a Focus on the New Common Sales Law, München, 2012, s. 112–113. Loppujen lopuksi kansallisen lainsäädännön säännökset ratkaisevat sellaisen kanneoikeuden vanhentumisen, joka perustuu yleissopimuksen soveltamisalaan kuuluvaan sopimukseen. Tässä yhteydessä ei ole aihetta esittää moninaisia tietyissä jäsenvaltioissa säädettyjä säännöksiä. On kuitenkin selvää, että tältä osin on omaksuttu erilaisia ratkaisuja. Vanhentumisen problematiikka on ollut myös erillisen yleissopimuksen sääntelyn kohteena vanhentumisajasta kansainvälisessä irtaimien esineiden kaupasta tehdyssä yleissopimuksessa, joka on allekirjoitettu New Yorkissa 14.6.1974. En tässä yhteydessä käsittele yksityiskohtia tavasta, jolla tätä yleissopimusta voidaan soveltaa. Joka tapauksessa sitä voidaan soveltaa kansallisen lainsäädännön sijaan silloin, kun arvioidaan vuoden 1980 yleissopimuksen soveltamisalaan kuuluviin sopimuksiin perustuvien kanneoikeuksien vanhentumista. Yleissopimuksen 8 artiklan mukaan periaatteena on neljän vuoden vanhentumisaika. Tämä havainto on sikäli olennainen, että niihin syihin, joiden vuoksi vuoden 1980 yleissopimuksessa on luovuttu vanhentumisen sääntelystä, oli lähtökohta, että näiltä osin voidaan soveltaa vanhentumisajasta tehtyä yleissopimusta siten, että ne täydentäisivät toisiaan. Kruisinga, S. A., ”What consumer and commercial sales law have in commmon? A comparison of the EC Directive on consumer sales law and the UN Convention on contracts for the international sale of goods”, European Review of Private Law, osa 9, nro 2, 2001, s. 185.
(
20
)	Direktiivin 1999/44 ranskankielisen version 7 artiklan 1 kohdan toisessa alakohdassa viitataan 5 artiklan 1 kohtaan käsitteellä ”délai”, jota käytetään tämän säännöksen toisessa virkkeessä ilmaisussa ”délai de prescription”. Vastaavasti englanninkielisessä versiossa direktiivin 7 artiklan 1 kohdassa viitataan määräaikoihin (”period”), jotka on mainittu 5 artiklan 1 kohdassa, jonka toisessa virkkeessä vanhentumisaikojen yhteydessä käytetään ilmaisua ”limitation period”. Tämäntyyppistä moniselitteisyyttä on myös direktiivin puolankielisessä versiossa, jonka 7 artiklan 1 kohdan toisessa alakohdassa viitataan 5 artiklan 1 kohdan mukaiseen ilmaisuun ”okresy”. Tässä viimeksi mainitussa säännöksessä käsitettä ”okres” käytetään ainoastaan, kun määritetään sääntöjä, jotka koskevat ilmaisua ”okresy przedawnienia”. Direktiivin espanjankielisen version 7 artiklan 1 kohdan toisessa alakohdassa viitataan 5 artiklan 1 kohtaan käsitteellä ”plazo de responsabilidad por parte del vendedor menor que el establecido en el apartado 1 del artículo 5” avulla, vaikka itsessään käsitettä ”plazo” käytetään 5 artiklan 1 kohdassa merkitsemään vanhentumisaikoja (”plazo de prescripción”). Epäilyksiä saattaa herättää direktiivin italiankielinen versio. Sen 7 artiklan 1 kohdan toisessa alakohdassa viitataan 5 artiklan 1 kohtaan ilmaisun ”periodo di tempo” avulla. Tällaista käsitettä ei kuitenkaan ole 5 artiklan 1 kohdassa, jossa on kyse myyjän vastuusta virheestä, joka ilmenee kahden vuoden kuluessa tavaran luovutuksesta (5 artiklan 1 kohdan ensimmäinen virke: ”il difetto di conformità si manifesta entro il termine di due anni”), ja vanhentumisajan umpeutumisen vaikutuksista (5 artiklan 1 kohdan toinen virke: ”prescrizione, questa non può intervenire”). Totean, että direktiivin 1999/44 7 artiklan 1 kohdassa oleva viittaus ei joidenkin kieliversioiden osalta aiheuta tällaisia tulkintavaikeuksia. Esimerkiksi direktiivin liettuankielisen version 7 artiklan 1 kohdan toisessa alakohdassa tarkoitetaan tämän direktiivin 5 artiklan 1 kohdan mukaista vastuuaikaa (”trumpesnis pardavėjo atsakomybės laikotarpis nei tas, kuris nurodytas 5 straipsnio 1 dalyje”), kun taas 5 artiklan 1 kohdan toisen virkkeen liettuankielisessä versiossa viitataan vanhentumisaikoihin ilmaisun ”senaties terminas” avulla.
(
21
)	Direktiivin saksankielisessä versiossa lisäohje saattaa olla direktiivin 1999/44 7 artiklan 1 kohdan toisen alakohdan sanamuoto. Vaikka jo 7 artiklan 1 kohdan toisen alakohdan ensimmäinen virke viittaa mahdollisuuteen lyhentää myyjää sitovia direktiivin 5 artiklan 1 kohdan mukaisia määräaikoja (”der Verkäufer weniger lange haftet als in Artikel 5 Absatz 1 vorgesehen”), niin lisäksi 7 artiklan 1 kohdan toisen alakohdan toinen virke tarkentaa, että tarkoitetaan vastuuaikoja (Haftungsdauer), joiden määräajan on oltava vähintään vuosi.
(
22
)	Ks. tuomio 2.9.2015, Surmačs (C‑127/14, EU:C:2015:522, 28 kohta).
(
23
)	Ehdotus Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiiviksi kulutustavaroiden kaupasta ja takuista (KOM(95) 520 lopullinen – COD 96/0161, s. 17 ja sitä seuraavat sivut.
(
24
)	Talous- ja sosiaalikomitean lausunto aiheesta ”Ehdotus Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiiviksi kulutustavaroiden kaupasta ja takuista” (EYVL 1997, C 66, s. 8 ja 10).
(
25
)	Katso neuvoston 24.9.1998 vahvistama yhteinen kanta (EY) N:o 51/98 Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 98/.../EY antamiseksi kulutustavaroiden kauppaa ja niihin liittyviä takuita koskevista tietyistä seikoista (EYVL 1998, C 333, s. 50 ja 54).
(
26
)	Ks. tuomio 1.3.2012, González Alonso (C‑166/11, EU:C:2012:119, 26 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
(
27
)	Tuomio 17.4.2008, Quelle (C‑404/06, EU:C:2008:231, 42 kohta); tuomio 16.6.2011, Gebr. Weber ja Putz (C‑65/09 ja C‑87/09, EU:C:2011:396, 58 kohta). Ks. myös julkisasiamies Trstenjakin ratkaisuehdotus Quelle (C‑404/06, EU:C:2007:682, 48 kohta ja huomautukset alaviitteessä 32) ja julkisasiamies Mazákin ratkaisuehdotus Gebr. Weber (C‑65/09, EU:C:2010:274, 30, 85 ja 86 kohta).
(
28
)	Tuomio 17.4.2008, Quelle (C‑404/06, EU:C:2008:231, 42 kohta).
(
29
)	Tuomio16.6.2011, Gebr. Weber ja Putz (C‑65/09 ja C‑87/09, EU:C:2011:396, 58 kohta).
(
30
)	On kuitenkin huomautettu, että tässä säännöksessä vahvistetun olettaman sulkeminen pois voi koskea sellaista virhettä, joka johtuu tavaran käytöstä, ei siten – kuten katson – mitä tahansa virhettä sellaisenaan. Staudenmayer, D., ”The Directive on the Sale of Consumer Goods and Associated Guarantees – A Milestone in the European Consumer and Private Law”, European Review of Private Law, osa 4, 2000, s. 561.
(
31
)	Pääasiassa, jonka pohjalta kansallinen tuomioistuin esitti ennakkoratkaisupyynnön, kantaja nosti kanteen 12.3.2012, ajoneuvo vastaanotettiin 21.9.2010 ja virhe havaittiin 22.9.2010.
(
32
)	Katso tämän ratkaisuehdotuksen 91kohta.