62020TJ0499
UNIONIN YLEISEN TUOMIOISTUIMEN TUOMIO (laajennettu kahdeksas jaosto)
30 päivänä huhtikuuta 2025 (
*1
)
Talous- ja rahaliitto – Pankkiunioni – Yhteinen kriisinratkaisumekanismi luottolaitoksia ja tiettyjä sijoituspalveluyrityksiä varten – Yhteinen kriisinratkaisurahasto – Kriisinratkaisuneuvoston päätös ennakollisten vakausmaksujen laskennasta vakausmaksukaudelle 2016 – Tiettyjen velkojen sivuuttaminen ennakollisten vakausmaksujen laskemisen yhteydessä – Delegoidun asetuksen (EU) 2015/63 5 artiklan 1 kohdan a, b ja f alakohta – Lainvastaisuusväite – Taannehtivuuskiellon periaate – Sopimuksen ulkoinen vastuu – Oikeussäännön, jolla annetaan oikeuksia yksityisille, riittävän ilmeinen rikkominen – Perusteeton etu
Asiassa T‑499/20,
Banco Cooperativo Español, S.A., kotipaikka Madrid (Espanja), edustajinaan asianajajat D. Sarmiento Ramírez-Escudero ja J. Beltrán de Lubiano Sáez de Urabain,
kantajana,
vastaan
Yhteinen kriisinratkaisuneuvosto (SRB), asiamiehenään C. De Falco, avustajinaan asianajajat B. Meyring, F. Fernández de Trocóniz Robles, T. Klupsch ja S. Ianc,
vastaajana,
jota tukee
Euroopan komissio, asiamiehinään D. Triantafyllou, A. Steiblytė ja P. Němečková,
väliintulijana,
UNIONIN YLEINEN TUOMIOISTUIN (laajennettu kahdeksas jaosto),
toimien kokoonpanossa: jaoston puheenjohtaja A. Kornezov sekä tuomarit D. Petrlík, K. Kecsmár (esittelevä tuomari), S. Kingston ja L. Spangsberg Grønfeldt,
kirjaaja: hallintovirkahenkilö S. Jund,
ottaen huomioon asian käsittelyn kirjallisessa vaiheessa
ja 27.6.2024 pidetyssä istunnossa esitetyn
on antanut seuraavan
tuomion
1
Kantaja Banco Cooperativo Español, S.A. vaatii kanteessaan yhtäältä SEUT 263 artiklan nojalla, että unionin yleinen tuomioistuin kumoaa yhteiseen kriisinratkaisurahastoon vuodelta 2016 suoritettavien Banco Cooperativo Español SA:n, Hypo Vorarlberg Bank AG:n (aiemmin Vorarlberger Landes- und Hypothekenbank AG) ja Portigon AG:n ennakollisten vakausmaksujen laskennasta 19.3.2020 tehdyn yhteisen kriisinratkaisuneuvoston (SRB, jäljempänä kriisinratkaisuneuvosto) päätöksen SRB/ES/2020/16 peruuttamisesta ja yhteiseen kriisinratkaisurahastoon vuodelta 2016 niiden suoritettavaksi tulevien ennakollisten vakausmaksujen laskennasta 7.12.2022 tehdyn kriisinratkaisuneuvoston päätöksen SRB/ES/2022/79 (jäljempänä riidanalainen päätös) sitä koskevilta osin, ja toisaalta SEUT 268 artiklan nojalla, että sille korvataan mainitusta päätöksestä sille väitetysti aiheutunut vahinko.
Asian tausta
2
Espanjassa maaseutupankit ovat osuuskuntatyyppisiä luottolaitoksia, jotka tarjoavat rahoituspalveluja maaseudulla.
3
Kantaja on tiettyjen maaseutupankkien vuonna 1990 perustama luottolaitos, jonka osakkaita kyseiset maaseutupankit ovat. Kantaja johtaa kyseisten maaseutupankkien muodostamaa verkostoa ja tarjoaa pankkipalveluja yksityishenkilöille ja yrityksille, mukaan lukien erityisesti maaseutupankit. Yksi keskeisistä kantajan maaseutupankeille tarjoamista palveluista on niiden käteisvarojen keskitetty hallinnointi.
4
Niinpä kantaja ja maaseutupankit tekivät 25.1.1994 yhteistilijärjestelyä koskevan sopimuksen (jäljempänä yhteistilijärjestelyä koskeva sopimus), jossa määrätään siitä, miten kantaja sijoittaa maaseutupankkien käteisvaroja niiden lukuun. Yhtäältä sopimuksessa määrätään, että maaseutupankit luovuttavat kantajalle varoja niiden sijoittamiseksi pankkienvälisillä markkinoilla tai rahamarkkinoilla. Koska kantaja kantaa omissa nimissään kaikkiin sijoitettuihin varoihin liittyvän vastapuoliriskin, sopimuksen lausekkeessa 4 on toisaalta maaseutupankkien takausilmoitus, jolla ne ilmoittavat vastaavansa kaikista tappioista tai velvoitteista, joita aiheutuu kantajan niiden lukuun pankkienvälisillä markkinoilla harjoittamasta toiminnasta.
5
Kantaja toimii myös välittäjänä, jotta sen jäsenet voivat saavat rahoitusta Euroopan keskuspankilta (EKP), hankkimalla suoraan EKP:n myöntämää rahoitusta ja välittämällä sen maaseutupankeille EKP:lta saaminsa ehdoin.
6
Vielä on todettava, että voidakseen osallistua EKP:n pitkäaikaisiin jälleenrahoitusoperaatioihin kantaja ja tietyt maaseutupankit ovat perustaneet ryhmän, jonka nimissä kantaja osallistuu EKP:n eri tarjouskilpailuihin. Kantaja on vastuussa tästä ryhmästä ja sen tehtävänä on tarjouskilpailuihin liittyvien summien, oikeuksien ja velvollisuuksien hallinnointi ja jakaminen ryhmän eri jäsenten kesken.
7
Kantajan maaseutupankkien lukuun harjoittamien eri toimintojen vuoksi sen vastattavissa näkyy tiettyjä saldoja, jotka näkyvät myös kyseisten maaseutupankkien taseiden vastattavissa kyseisten pankkien kantajalle näiden toimintojen osalta antaman takausilmoituksen vuoksi.
8
Kriisinratkaisuneuvosto vahvisti yhteiseen kriisinratkaisurahastoon vuodelta 2016 suoritettavien ennakollisten vakausmaksujen laskennasta 15.4.2016 tehdyllä päätöksellään SRB/ES/SRF/2016/06 yhdenmukaisten sääntöjen ja yhdenmukaisen menettelyn vahvistamisesta luottolaitosten ja tiettyjen sijoituspalveluyritysten kriisinratkaisua varten yhteisen kriisinratkaisumekanismin ja yhteisen kriisinratkaisurahaston puitteissa sekä asetuksen (EU) N:o 1093/2010 muuttamisesta 15.7.2014 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksen (EU) N:o 806/2014 (EUVL 2014, L 225, s. 1) 70 artiklan 2 kohdan nojalla yhteiseen kriisinratkaisurahastoon vuodelta 2016 (jäljempänä vakausmaksukausi 2016) suoritettavat ennakolliset vakausmaksut (jäljempänä ennakolliset vakausmaksut) asetuksen 2 artiklassa, luettuna yhdessä sen 67 artiklan 4 kohdan kanssa, tarkoitettujen laitosten osalta, mukaan lukien kantaja.
9
Kriisinratkaisuneuvosto oikaisi laitosten ennakollisia vakausmaksuja koskevia laskelmiaan vakausmaksukauden 2016 osalta yhteiseen kriisinratkaisurahastoon vuodelta 2016 suoritettavien ennakollisten vakausmaksujen mukauttamisesta ja päätöksen SRB/ES/SRF/2016/06 täydentämisestä 20.5.2016 tekemällään päätöksellä SRB/ES/SRF/2016/13.
10
Kriisinratkaisuneuvosto teki 19.3.2020 päätöksen SRB/ES/2020/16, joka koski kantajan suoritettavaksi vakausmaksukaudelta 2016 tulevan ennakollisen vakausmaksun laskemista (jäljempänä 19.3.2020 tehty päätös) ja jolla se peruutti ja korvasi edellä 8 ja 9 kohdassa mainitut päätökset (jäljempänä alkuperäiset päätökset). Kriisinratkaisuneuvoston 19.3.2020 tekemän päätöksen seitsemännen ja kahdeksannen perustelukappaleen mukaan kyseisen päätöksen tarkoituksena oli korjata alkuperäisiin päätöksiin liittyvät menettelyvirheet ja perustelujen puutteellisuudet, jotka unionin yleinen tuomioistuin totesi 28.11.2019 antamassaan tuomiossa Banco Cooperativo Español v. SRB (T‑323/16, EU:T:2019:822), 28.11.2019 antamassaan tuomiossa Hypo Vorarlberg Bank v. SRB (T‑377/16, T‑645/16 ja T‑809/16, EU:T:2019:823) ja 28.11.2019 antamassaan tuomiossa Portigon v. SRB (T‑365/16, EU:T:2019:824).
11
Etenkin 28.11.2019 annetun tuomion Banco Cooperativo Español v. SRB (T‑323/16, EU:T:2019:822) 95 ja 111 kohdasta ilmenee, että unionin yleinen tuomioistuin kumosi ensimmäisen alkuperäisistä päätöksistä kantajaa koskevilta osin, koska kyseisen päätöksen todistusvoimaiseksi saattamista koskevaa vaatimusta ei ollut täytetty ja koska kyseisen päätöksen tekomenettelyssä ei selvästikään noudatettu sitä, miten kriisinratkaisuneuvoston johdon istunnon jäsenten on hyväksyttävä kyseinen päätös ja miten hyväksyntä hankitaan, koskevia menettelyllisiä vaatimuksia, mikä oli oikeudellinen peruste, jonka unionin yleinen tuomioistuin tutki omasta aloitteestaan. Unionin yleinen tuomioistuin ei sen sijaan ottanut kantaa kantajan ennakollisen vakausmaksun määrän laskemiseen vakausmaksukaudelle 2016.
12
Unionin tuomioistuimen 15.7.2021 antaman tuomion komissio v. Landesbank Baden-Württemberg ja SRB (C‑584/20 P ja C‑621/20 P, EU:C:2021:601) taustalla olleessa asiassa Euroopan komissio ja kriisinratkaisuneuvosto vaativat unionin tuomioistuinta kumoamaan 23.9.2020 annetun tuomion Landesbank Baden-Württemberg v. SRB (T‑411/17, EU:T:2020:435), jolla unionin yleinen tuomioistuin oli kumonnut vuodelta 2017 suoritettavien ennakollisten vakausmaksujen laskentaa koskevan kriisinratkaisuneuvoston päätöksen kyseisen asian kantajaa koskevilta osin. Unionin tuomioistuin hyväksyi tuomiossaan kriisinratkaisuneuvoston ja komission valituksen kyseisen päätöksen todistusvoimaiseksi saattamista koskevan vaatimuksen osalta, mutta totesi, ettei päätöstä ollut perusteltu riittävästi ja että Landesbank Baden-Württembergin ensimmäisessä oikeusasteessa esittämä ensimmäinen kanneperuste oli oikeutettu (tuomio 15.7.2021, komissio v. Landesbank Baden-Württemberg ja SRB, C‑584/20 P ja C‑621/20 P, EU:C:2021:601, 171 kohta).
13
Kriisinratkaisuneuvosto teki 7.12.2022 riidanalaisen päätöksen, jolla se peruutti ja korvasi 19.3.2020 tehdyn päätöksen. Riidanalaisen päätöksen 19–22 perustelukappaleen mukaan kyseisen päätöksen tarkoituksena on korjata perustelujen puutteellisuudet, jotka kriisinratkaisuneuvosto oli havainnut 15.7.2021 annetun tuomion komissio v. Landesbank Baden-Württemberg ja SRB (C‑584/20 P ja C‑621/20 P, EU:C:2021:601), 3.3.2022 annetun määräyksen SRB v. Portigon ja komissio (C‑664/20 P, ei julkaistu, EU:C:2022:161) ja 3.3.2022 annetun määräyksen SRB v. Hypo Vorarlberg Bank (C‑663/20 P, ei julkaistu, EU:C:2022:162) perusteella.
14
Autoridad de Resolución Ejecutiva (FROB, kriisinratkaisun täytäntöönpanoviranomainen, Espanja), joka on asetuksen N:o 806/2014 3 artiklan 1 kohdan 3 alakohdassa tarkoitettu kansallinen kriisinratkaisuviranomainen, antoi riidanalaisen päätöksen tiedoksi kantajalle 2.2.2023.
Riidanalainen päätös
15
Riidanalainen päätös muodostuu päätöksen varsinaisesta tekstistä, jonka lisäksi sillä on viisi kantajaa koskevaa liitettä.
16
Riidanalaisen päätöksen varsinaisen tekstin 3–10 jaksossa kuvataan vakausmaksukauden 2016 ennakollisten vakausmaksujen määrittämismenettelyä, jota sovelletaan kaikkiin laitoksiin.
17
Tarkemmin on syytä mainita, että riidanalaisen päätöksensä 6 jaksossa kriisinratkaisuneuvosto on määrittänyt asetuksen N:o 806/2014 yhdenmukaisista soveltamisedellytyksistä yhteiseen kriisinratkaisurahastoon suoritettavien ennakollisten vakausmaksujen osalta 19.12.2014 annetun neuvoston täytäntöönpanoasetuksen (EU) 2015/81 (EUVL 2015, L 15, s. 1) 4 artiklassa tarkoitetun vuotuisen tavoitetason vakausmaksukaudelle 2016 (jäljempänä vuotuinen tavoitetaso).
18
Kriisinratkaisuneuvosto on selittänyt vahvistaneensa vuotuisen tavoitetason kahdeksasosaksi 1,05 prosentista kaikkien laitosten suojattujen talletusten määrästä, jonka se laski vuoden 2015 lopulle laitosten Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2014/59/EU täydentämisestä kriisinratkaisun rahoitusjärjestelyihin etukäteen suoritettavien rahoitusosuuksien osalta 21.10.2014 annetun komission delegoidun asetuksen (EU) 2015/63 (EUVL 2015, L 11, s. 44) 14 artiklan 2 kohdan nojalla sille toimittamien tietojen perusteella.
19
Riidanalaisen päätöksensä 7 jaksossa kriisinratkaisuneuvosto on kuvannut vakausmaksukauden 2016 ennakollisten vakausmaksujen laskemiseen soveltamaansa menetelmää. Tästä se on todennut kyseisen päätöksensä 95 perustelukappaleessa, että kyseisellä vakausmaksukaudella 60 prosenttia ennakollisista vakausmaksuista laskettiin ”kansallisella perusteella” eli kaikkien asianomaisen osallistuvan jäsenvaltion alueella toimiluvan saaneiden laitosten toimittamien tietojen perusteella (jäljempänä kansallinen peruste) luottolaitosten ja sijoituspalveluyritysten elvytys- ja kriisinratkaisukehyksestä sekä neuvoston direktiivin 82/891/ETY, Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivien 2001/24/EY, 2002/47/EY, 2004/25/EY, 2005/56/EY, 2007/36/EY, 2011/35/EU, 2012/30/EU ja 2013/36/EU ja asetusten (EU) N:o 1093/2010 ja (EU) N:o 648/2012 muuttamisesta 15.5.2014 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2014/59/EU (EUVL 2014, L 173, s. 190) 103 artiklan ja delegoidun asetuksen 2015/63 4 artiklan nojalla. Ennakollisten vakausmaksujen loppuosa (40 prosenttia) laskettiin pankkiunionin perusteella eli kaikkien yhteiseen kriisinratkaisumekanismiin osallistuvien jäsenvaltioiden alueella kaikkien toimiluvan saaneiden laitosten toimittamien tietojen perusteella (jäljempänä unionin peruste ja osallistuvat jäsenvaltiot) asetuksen N:o 806/2014 69 ja 70 artiklan sekä täytäntöönpanoasetuksen 2015/81 4 artiklan nojalla.
20
On myös mainittava, että kriisinratkaisuneuvosto laski kantajan kaltaisten laitosten ennakolliset vakausmaksut seuraavien pääasiallisten vaiheiden mukaisesti.
21
Ennakollisten vakausmaksujen laskemisen ensivaiheessa kriisinratkaisuneuvosto laski asetuksen N:o 806/2014 70 artiklan 2 kohdan a alakohdan nojalla kunkin laitoksen vuotuisen perusrahoitusosuuden, joka perustuu asianomaisen laitoksen velkojen määrään (poislukien omat varat ja suojatut talletukset) suhteessa kaikkien osallistuvien jäsenvaltioiden alueella kaikkien toimiluvan saaneiden laitosten velkojen kokonaismäärään (poislukien omat varat ja suojatut talletukset). Kriisinratkaisuneuvosto vähensi tietyntyyppiset velat kyseisen perusrahoitusosuuden laskennassa huomioon otettavien laitoksen velkojen kokonaismäärästä delegoidun asetuksen 2015/63 5 artiklan 1 kohdan nojalla.
22
Ennakollisten vakausmaksujen laskemisen toisessa vaiheessa kriisinratkaisuneuvosto mukautti vuotuista perusrahoitusosuutta asianomaisen laitoksen riskiprofiiliin asetuksen N:o 806/2014 70 artiklan 2 kohdan toisen alakohdan b alakohdan nojalla. Se määritti kyseisen riskiprofiilin delegoidun asetuksen 2015/63 6 artiklassa mainitun neljän riksi-indikaattoreista muodostuvan riskipilarin perusteella. Voidakseen luokitella laitokset niiden riskitason mukaan kriisinratkaisuneuvosto määritti ensiksi – kunkin vakausmaksukaudella 2016 sovelletun riski-indikaattorin osalta – binit (niput), joihin se ryhmitteli laitokset, delegoidun asetuksen 2015/63 liitteessä I, jonka otsikko on ”Vaihe 2”, olevan 3 kohdan mukaisesti. Samoihin nippuihin luokitelluille laitoksille annettiin tietyn riski-indikaattorin osalta yhteinen arvo eli ns. diskretoitu arvo. Yhdistämällä diskretoidut arvot kunkin riski-indikaattorin osalta kriisinratkaisuneuvosto laski asianomaisen laitoksen ”riskiprofiiliin perustuvan mukautuskertoimen” (jäljempänä mukautuskerroin). Kriisinratkaisu laski laitoksen ”riskiprofiiliin mukautetun vuotuisen rahoitusosuuden” kertomalla asianomaisen laitoksen vuotuisen perusrahoitusosuuden kyseisen laitoksen mukautuskertoimella.
23
Tämän jälkeen kriisinratkaisuneuvosto laski yhteen kaikki riskiprofiiliin mukautetut vuotuiset rahoitusosuudet määrittääkseen yhteisen nimittäjän, jonka perusteella se laski kunkin laitoksen maksettavaksi tulevan osuuden vuotuisesta tavoitetasosta.
24
Lopuksi kriisinratkaisuneuvosto laski kunkin laitoksen ennakollisen vakausmaksun määrän jakamalla vuotuisen tavoitetason kaikkien laitosten kesken sen suhteen perusteella, joka vallitsi yhtäältä laitoksen riskiprofiiliin mukautetun vuotuisen rahoitusosuuden ja toisaalta yhteisen nimittäjän välillä.
25
Riidanalaisen päätöksen liitteessä I on kantajan laitoskohtainen tietolomake, jossa esitetään sen ennakollisen vakausmaksun laskentatulokset. Tietolomakkeessa esitetään kantajan vuotuisen perusrahoitusosuuden määrä ja sen mukautuskerroin sekä unionin perusteella että kansallisella perusteella laskettuina, ja siinä mainitaan kunkin riski-indikaattorin osalta kantajan luokittelun mukainen nippunumero. Lomakkeessa esitetään myös kaikkien asianomaisten laitosten ennakollisten vakausmaksujen laskemiseen käytetyt tiedot, jotka kriisinratkaisuneuvosto oli määrittänyt laskemalla yhteen tai yhdistelemällä kaikkien kyseisten laitosten laitoskohtaisia tietoja. Lomakkeessa on myös kantajan ennakollisen vakausmaksun laskemista varten kantajan toimittamalla ilmoituslomakkeella ilmoittamia tietoja, joita käytettiin kyseisen maksun määrän laskemisessa.
26
Riidanalaisen päätöksen liitteessä II esitetään ennakollisten vakausmaksujen laskemista koskevia tilastotietoja kunkin osallistuvan jäsenvaltion osalta tiivistetyssä ja aggregoidussa muodossa. Liitteessä todetaan muun muassa kunkin osallistuvan jäsenvaltion asianomaisten laitosten maksettavaksi tuleva ennakollisten vakausmaksujen yhteenlaskettu määrä. Liitteessä luetellaan myös kunkin riski-indikaattorin osalta nippujen määrä, kuhunkin nippuun kuuluvien laitosten määrä ja nippujen vähimmäis- ja enimmäisarvot. Kansalliseen perusteeseen liittyvien nippujen osalta arvoja on luottamuksellisuussyistä pienennetty tai suurennettu sattumanvaraisella luvulla puuttumatta laitosten alkuperäiseen jaotteluun.
27
Riidanalaisen päätöksen liitteessä IIIa, IIIb ja IVa tarkastellaan muiden laitosten kuin kantajan kriisinratkaisuneuvoston ennen riidanalaisen päätöksen tekemistä järjestämässä kuulemismenettelyssä esittämiä huomautuksia.
28
Riidanalaisen päätöksen liitteen IVb otsikko on ”Yhteiseen kriisinratkaisurahastoon vuodelta 2016 suoritettavia ennakollisia vakausmaksuja koskevan kuulemisen yhteydessä [kantajan] esittämien luottamuksellisia tietoja sisältävien kommenttien arviointi” ja siinä tarkastellaan kantajan kuulemismenettelyssä esittämiä huomautuksia.
Asianosaisten vaatimukset
29
Kantaja vaatii lähinnä, että unionin yleinen tuomioistuin
–
kumoaa riidanalaisen päätöksen sitä koskevilta osin
–
toissijaisesti kumoaa riidanalaisen päätöksen siltä osin kuin sillä on taannehtivia vaikutuksia 15.4.2016 tehdyn päätöksen tekopäivästä alkaen
–
velvoittaa kriisinratkaisuneuvoston korvaamaan sille
–
viivästyskorot, jotka lasketaan EKP:n sovellettavan jälleenrahoituskoron mukaan, lisättynä 3,5 prosentilla, määrälle 9933563,47 euroa ajanjaksolle, joka alkaa 23.6.2016 ja päättyy päivänä, jona kriisinratkaisuneuvosto maksaa sen maksettavaksi tulevat määrät
–
toissijaisesti ja vain siinä tapauksessa, että unionin yleinen tuomioistuin kumoaa riidanalaisen päätöksen vain siltä osin kuin sillä on taannehtivia vaikutuksia, viivästyskorot, jotka lasketaan EKP:n sovellettavan jälleenrahoituskoron mukaan, lisättynä 3,5 prosentilla, määrälle 9933563,47 euroa ajanjaksolle, joka alkaa 23.6.2016 ja päättyy päivänä, jona riidanalaisella päätöksellä voi olla oikeusvaikutuksia
–
viimesijaisesti määrä, joka vastaa tuottoja, jotka kantaja olisi saanut, jos se olisi hankkinut 16.6.2016 pidetyssä julkisessa huutokaupassa Espanjan 10 vuoden valtionobligaatioita, joiden arvo vastasi kantajan ennakollista vakausmaksua vuodelta 2016, laskettuina ajanjaksolle, joka alkaa 23.6.2016 ja päättyy päivänä, jona kriisinratkaisuneuvosto maksaa sen maksettavaksi tulevat määrät (tai joka alkaa 23.6.2016 ja päättyy riidanalaisen päätöksen tekopäivänä, jos unionin yleinen tuomioistuin katsoo, että riidanalainen päätös on aineellisesti lainmukainen mutta sillä ei voi olla taannehtivia vaikutuksia), ja
–
velvoittaa kriisinratkaisuneuvoston korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
30
Kriisinratkaisuneuvosto vaatii, että unionin yleinen tuomioistuin
–
ensisijaisesti hylkää kanteen
–
velvoittaa kantajan korvaamaan oikeudenkäyntikulut
–
ja toissijaisesti siinä tapauksessa, että unionin yleinen tuomioistuin hyväksyy yhden tai useamman kanneperusteen, että se pitää riidanalaisen päätöksen vaikutukset voimassa sen korvaamiseen saakka tai ainakin sellaisen kuuden kuukauden pituisen ajanjakson ajan, joka lasketaan päivästä, jona tuomiosta, jolla riidanalainen päätös kumotaan, tulee lainvoimainen.
31
Komissio vaatii, että unionin yleinen tuomioistuin
–
hylkää kanteen ja
–
velvoittaa kantajan korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
Oikeudellinen arviointi
Kumoamisvaatimukset
32
Kantaja esittää kolme kanneperustetta. Ensimmäisessä kanneperusteessaan se väittää, että delegoidun asetuksen 2015/63 5 artiklan 1 kohta on lainvastainen. Toisessa kanneperusteessaan, jonka se esittää siltä varalta, että unionin yleinen tuomioistuin hyväksyy ensimmäisen kanneperusteen, se väittää, että direktiivin 2014/59 103 artiklan 2 kohdan toista alakohtaa ja asetuksen N:o 806/2014 70 artiklaa on rikottu. Kolmannessa kanneperusteessaan kantaja vetoaa oikeusvarmuuden periaatteen loukkaamiseen.
33
Kanteen tarkistamista koskevassa kirjelmässään, jonka kantaja toimitti unionin yleisen tuomioistuimen työjärjestyksen 86 artiklan nojalla, kantaja totesi pysyttävänsä kaikki kannekirjelmässään esittämänsä argumentit, mutta täsmensi kuitenkin, että koska 19.3.2020 tehty päätös peruutettiin ja korvattiin riidanalaisella päätöksellä, sen vaatimusten on katsottava koskevan riidanalaista päätöstä eikä 19.3.2020 tehtyä päätöstä.
34
Kriisinratkaisuneuvosto kiistää, että kantajan kanneperusteet olisivat oikeutettuja, ja kyseenalaistaa sen, täyttävätkö kaksi ensimmäistä kanneperustetta tutkittavaksi ottamisen edellytykset.
Ensimmäisen ja toisen kanneperusteen tutkittavaksi ottaminen
35
Ensimmäisessä kanneperusteessaan kantaja riitauttaa delegoidun asetuksen 2015/63 5 artiklan 1 kohdan lainmukaisuuden etenkin sillä perusteella, että kyseisessä säännöksessä on virheellisesti jätetty säätämättä, että ennakollisten vakausmaksujen laskennassa ei oteta huomioon tiettyjä velkoja, joita aiheutuu toiminnoista, joita se harjoittaa maaseutupankkien lukuun, ja toisessa kanneperusteessaan se esittää oikeudelliset päätelmät, jotka tämän lainvastaisuuden toteamisen perusteella on tehtävä.
36
Kriisinratkaisuneuvosto väittää lähinnä, etteivät ensimmäinen tai toinen kanneperuste täytä tutkittavaksi ottamisen edellytyksiä, koska kantajalla ei ole oikeussuojan tarvetta, koska se vaatii unionin yleistä tuomioistuinta toteamaan, ettei sellaista säännöstä voida soveltaa, jota ei sovellettu, kun laskettiin kantajan ennakollinen vakausmaksu vakausmaksukaudelle 2016. Kriisinratkaisuneuvoston mukaan tästä seuraa, ettei kantajalla ole tarvetta oikeussuojalle, jota annettaisiin toteamalla kyseinen säännös lainvastaiseksi.
37
Kantaja kiistää kriisinratkaisuneuvoston argumentit.
38
Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan SEUT 277 artiklan nojalla pääasiassa liitännäisenä muun toimen riitauttamisen yhteydessä esitetty lainvastaisuusväite voidaan ottaa tutkittavaksi ainoastaan, jos riidanalaisella toimella on yhteys normiin, jonka väitettyyn lainvastaisuuteen vedotaan. Koska SEUT 277 artiklan tarkoituksena ei ole antaa jollekin asianosaiselle mahdollisuutta riitauttaa minkä tahansa yleisluontoisen toimen sovellettavuus minkä tahansa kanteen hyväksi, lainvastaisuusväitteen ulottuvuus on rajoitettava siihen, mikä on välttämätöntä riidan ratkaisemiseksi. Tästä seuraa, että yleisesti sovellettavaa toimea, jonka lainvastaisuuteen vedotaan, on sovellettava suoraan tai välillisesti kanteen kohteena olevassa asiassa ja riidanalaisen yksittäispäätöksen ja yleisluontoisen toimen välillä on oltava välitön oikeudellinen yhteys (tuomio 30.4.2019, Wattiau v. parlamentti, T‑737/17, EU:T:2019:273, 56 kohta ja tuomio 16.6.2021, Krajowa Izba Gospodarcza Chłodnictwa i Klimatyzacji v. komissio, T‑126/19, EU:T:2021:360, 33 kohta).
39
Lisäksi lainvastaisuusväite voidaan ottaa tutkittavaksi vain, jos sen tulos voi tuottaa hyötyä sen esittäjälle (ks. tuomio 6.7.2022, MZ v. komissio, T‑631/20, EU:T:2022:426, 40 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
40
Oikeuskäytännöstä ilmenee kuitenkin myös, että SEUT 277 artiklaa on tulkittava riittävän laajasti, jotta voidaan varmistaa toimielinten yleisluontoisten toimien tehokas laillisuusvalvonta sellaisten henkilöiden hyväksi, jotka eivät voi nostaa suoraa kannetta tällaisia toimia vastaan. SEUT 277 artiklan soveltamisalan on siten ulotuttava sellaisiin toimielinten toimiin, joilla on ollut merkitystä kumoamiskanteen kohteena olevan päätöksen antamiselle sillä tavoin, että kyseinen päätös perustuu pääasiallisesti näihin toimiin, vaikka näitä toimia ei ole muodollisesti käytetty kyseisen päätöksen oikeudellisena perustana. Lainvastaisuusväitettä tutkittaessa ei myöskään voida tehdä keinotekoista jakoa yhteen ja samaan järjestelmään sisältyvien sääntöjen välillä (ks. tuomio 16.6.2021, Krajowa Izba Gospodarcza Chłodnictwa i Klimatyzacji v. komissio, T‑126/19, EU:T:2021:360, 34 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
41
Delegoidun asetuksen 2015/63 5 artiklan 1 kohdassa luetellaan edellytykset, joiden täyttyessä velka sivuutetaan ennakollisten vakausmaksujen laskemisen yhteydessä. Tästä on todettava, että riidanalaisen päätöksensä liitteessä IVb olevissa 18 ja 19 kohdassa kriisinratkaisuneuvosto on selittänyt, miksi kantajan maaseutupankkien lukuun harjoittamien toimintojen yhteydessä syntyneitä velkoja ei voida sivuuttaa delegoidun asetuksen 2015/63 5 artiklan 1 kohdan nojalla kantajan ennakollisen vakausmaksun laskemisen yhteydessä.
42
Lainvastaisuusväitteessään kantaja esittää, että jos delegoidun asetuksen 2015/63 5 artiklan 1 kohtaa on tulkittava siten, ettei kantajan maaseutupankkien lukuun harjoittamien toimintojen yhteydessä syntyneiden velkojen kaltaisia velkoja voida sivuuttaa kantajan ennakollisen vakausmaksun laskemisen yhteydessä kyseisen säännöksen nojalla, säännös on ristiriidassa direktiivin 2014/59 103 artiklan 2 kohdan, asetuksen N:o 806/2014 70 artiklan 2 ja 6 kohdan, Euroopan unionin perusoikeuskirjan (jäljempänä perusoikeuskirja) 16 artiklan ja suhteellisuusperiaatteen kanssa, koska mainittujen normien perusteella komissiolla oli delegoidun asetuksen antamisen yhteydessä velvollisuus varmistaa, että tällaiset velat voidaan sivuuttaa ennakollisten vakausmaksujen laskemisen yhteydessä delegoidun asetuksen 2015/63 5 artiklan 1 kohdassa säädettyjen velkojen sivuuttamissääntöjen nojalla.
43
Niinpä nyt tarkasteltavan lainvastaisuusväitteen hyväksymisestä seuraisi, että kriisinratkaisuneuvoston olisi tarkasteltava uudelleen kantaansa kantajan vaatimukseen kyseisten velkojen sivuuttamisesta kantajan ennakollisen vakausmaksun laskemisen yhteydessä ja että komission olisi toteutettava toimenpiteitä, joilla taataan se, että tällaisia velkoja kohdellaan edellä 42 kohdassa mainittujen normihierarkkisesti ylempien sääntöjen mukaisesti, mahdollisesti laajentamalla delegoidun asetuksen 2015/63 5 artiklan 1 kohdassa säädettyjen velkojen sivuuttamissääntöjen ulottuvuutta.
44
Näin ollen on todettava, että riidanalaisella päätöksellä ja delegoidun asetuksen 2015/63 5 artiklan 1 kohdalla on suora oikeudellinen yhteys ja että on kantajan intressin mukaista saada mahdollisesti oikeussuojaa siten, että mainittu säännös todetaan lainvastaiseksi.
45
Näin on varsinkin, kun otetaan huomioon, että kriisinratkaisuneuvoston edellä 36 kohdassa esitetyissä argumenteissa tehdään keinotekoinen jako delegoidulla asetuksella 2015/63 säädettyyn ennakollisten vakausmaksujen laskentajärjestelmään sisältyvien sääntöjen välillä, ja niiden hyväksymisen perusteella SEUT 277 artikla menettäisi tehokkaan vaikutuksensa, koska kantajalla ei olisi mahdollisuutta riitauttaa tiettyjen velkojen sivuuttamista kyseisten maksujen laskemisen yhteydessä koskevan säännöksen lainmukaisuutta tilanteessa, jossa väitetty lainvastaisuus ei perustu kyseisen sivuuttamissäännön olemassaoloon vaan pikemminkin velan sivuuttamisen edellytyksiin (ks. analogisesti tuomio 16.6.2021, Krajowa Izba Gospodarcza Chłodnictwa i Klimatyzacji v. komissio, T‑126/19, EU:T:2021:360, 42 kohta).
46
Edellä esitetyn perusteella kriisinratkaisuneuvoston esittämä oikeudenkäyntiväite on hylättävä.
Ensimmäinen kanneperuste, jonka mukaan delegoidun asetuksen 2015/63 5 artiklan 1 kohta on lainvastainen
47
Ensimmäisessä kanneperusteessa on kolme osaa ja sen mukaan delegoidun asetuksen 2015/63 5 artiklan 1 kohta on lainvastainen ensinnäkin, kun otetaan huomioon direktiivin 2014/59 103 artiklan 7 kohta, toiseksi, kun otetaan huomioon perusoikeuskirjan 16 artikla, ja kolmanneksi, kun otetaan huomioon suhteellisuusperiaate.
– Kanneperusteen ensimmäinen osa, jonka mukaan delegoidun asetuksen 2015/63 5 artiklan 1 kohta on lainvastainen, kun otetaan huomioon direktiivin 2014/59 103 artiklan 7 kohta
48
Kantaja väittää, että sen maaseutupankkien lukuun harjoittamat toiminnot ovat vähäriskisiä, koska maaseutupankit ovat antaneet sille yhteistilijärjestelyä koskevaan sopimukseen perustuvia takausilmoituksia. Komission olisi siis tullut sisällyttää näihin toimintoihin liittyvät velat delegoidun asetuksen 2015/63 5 artiklan 1 kohdassa – jossa säädetään tiettyjen velkojen poikkeuksellisesta poistamisesta ennakollisten vakausmaksujen laskentaperusteesta – tarkoitettuihin velkoihin, jottei se olisi loukannut direktiivin 2014/59 103 artiklan 7 kohtaa, jossa komission tehtäväksi annetaan delegoidun säädöksen antaminen sen määrittämiseksi, miten ennakollisia vakausmaksuja on mukautettava laitosten riskiprofiiliin.
49
Kun komissio ei säätänyt delegoidun asetuksen 2015/63 5 artiklan 1 kohdassa edellä 48 kohdassa kuvattujen velkojen kaltaisten velkojen sivuuttamisesta, komissio loi tilanteen, jossa kantajan maaseutupankkien lukuun harjoittamiin toimintoihin liittyvät velat ”otetaan huomioon kahteen kertaan”, koska myös maaseutupankit kirjaavat vastattaviinsa velan kantajalle kyseisten toimintojen perusteella antamansa takausilmoituksen perusteella.
50
Sitä, että tällainen velkojen kahdenkertainen huomioon ottaminen voi merkitä direktiivin 2014/59 103 artiklan 7 kohdan rikkomista, havainnollistaa se, että komissio on säätänyt delegoidun asetuksen 2015/63 5 artiklan 1 kohdassa useampia poikkeuksia, joiden tarkoituksena on välttää tällainen kahdenkertainen huomioon ottaminen.
51
Tässä yhteydessä kantaja tukeutuu siihen, että yhtäältä tietyt kantajan maaseutupankkien lukuun harjoittamiin toimintoihin perustuvat velat ja toisaalta ensinnäkin delegoidun asetuksen 2015/63 5 artiklan 1 kohdan a alakohdassa, joka koskee konsernin sisäisiä velkoja, toiseksi kyseisen asetuksen 5 artiklan 1 kohdan b alakohdassa, joka koskee laitosten suojajärjestelmään kuuluvan laitoksen velkoja, ja kolmanneksi kyseisen asetuksen 5 artiklan 1 kohdan f alakohdassa, joka koskee edistämisvelkoja, säädetyn perusteella sivuutettavat velat ovat ”selvästi toisiinsa rinnastettavia”.
52
Kun kantajalta kysyttiin istunnossa sen argumenttien ulottuvuudesta, se totesi, ettei se vetoa yhdenvertaisen kohtelun periaatteen loukkaamiseen vaan se väittää ainoastaan, että delegoidun asetuksen 2015/63 5 artiklan 1 kohta ei sovellu yhteen direktiivin 2014/59 103 artiklan 7 kohdan kanssa.
53
Kriisinratkaisuneuvosto kiistää kantajan argumentit ja komissio tukee sen väitteitä.
54
Direktiivin 2014/59 103 artiklan 7 kohdan mukaan komissiolla on valta antaa delegoituja säädöksiä, joissa määritellään käsite ”ennakollisten vakausmaksujen mukauttaminen laitosten riskiprofiiliin”.
55
SEUT 290 artiklassa tarkoitetun siirretyn toimivallan yhteydessä komissiolla on laaja harkintavalta, kun se käyttää sille myönnettyä toimivaltaa ja erityisesti kun sen on suoritettava monitahoisia arviointeja (ks. vastaavasti tuomio 11.5.2017, Dyson v. komissio, C‑44/16 P, EU:C:2017:357, 53 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
56
Tämä koskee ennakollisten vakausmaksujen mukauttamisessa riskiprofiiliin sovellettavien arviointiperusteiden määrittämistä direktiivin 2014/59 103 artiklan 7 kohdan nojalla (tuomio 20.12.2023, Landesbank Baden-Württemberg v. SRB, T‑389/21, EU:T:2023:827, 106 kohta ja tuomio 20.12.2023, Banque postale v. SRB, T‑383/21, EU:T:2023:845, 153 kohta).
57
Tässä yhteydessä on muistutettava, että ennakolliset vakausmaksut ovat erityisluonteeltaan maksuja, joilla pyritään direktiivin 2014/59 johdanto-osan 105–107 perustelukappaleen ja asetuksen N:o 806/2014 johdanto-osan 41 perustelukappaleen mukaan takaamaan vakuuttamisen logiikan mukaisesti, että rahoitusala tuottaa riittävät rahoitusvarat yhteiselle kriisinratkaisumekanismille, jotta se voi täyttää tehtävänsä, ja samalla tarjoamaan asianomaisille laitoksille kannustimia toimia pienemmällä riskillä (ks. vastaavasti tuomio 15.7.2021, komissio v. Landesbank Baden-Württemberg ja SRB, C‑584/20 P ja C‑621/20 P, EU:C:2021:601, 113 kohta).
58
Tässä yhteydessä on todettava, että kuten direktiivin 2014/59 johdanto-osan 114 perustelukappaleesta ilmenee, unionin lainsäätäjä on antanut komission tehtäväksi määritellä delegoidussa säädöksessä sen, miten laitosten kriisinratkaisun rahoitusjärjestelyihin suorittamia ennakollisia vakausmaksuja on mukautettava suhteessa laitosten riskiprofiilin.
59
Myös direktiivin 2014/59 johdanto-osan 107 perustelukappaleessa todetaan, että jotta voidaan varmistaa kansallisiin rahoitusjärjestelyihin maksettavien ennakollisten vakausmaksujen oikeudenmukainen laskeminen ja tarjota kannustimia toimia pienemmällä riskillä, ennakollisissa vakausmaksuissa on otettava huomioon laitoksille aiheutuvan luotto-, maksuvalmius- ja markkinariskin suuruus.
60
Edellä esitetystä seuraa, että komission oli laadittava säännöt, joiden mukaisesti ennakollisia vakautusmaksuja mukautetaan laitosten riskiprofiilin mukaan, ja sen oli pyrittävä tässä yhteydessä kahteen toisiinsa liittyvään tavoitteeseen, nimittäin yhtäältä tavoitteeseen varmistaa, että laitosten pankki- tai laajemmin rahoitusalan toiminnasta aiheutuvat erilaiset riskit otetaan huomioon, ja toisaalta tavoitteeseen kannustaa kyseisiä laitoksia toimimaan pienemmällä riskillä.
61
Kuten delegoidun asetuksen 2015/63 antamiseen liittyvistä asiakirjoista – erityisesti asiakirjasta ”JRC technical work supporting Commission second level legislation on risk based contributions to the (single) resolution fund” (JRC:n tekninen tutkimus (yhteiseen) kriisinratkaisurahastoon suoritettavia riskiin perustuvia maksuja koskevien komission johdetun oikeuden säädösten tukemiseksi) ja asiakirjasta ”Commission Staff Working Document: estimates of the application of the proposed methodology for the calculation of contributions to resolution financing arrangements” (komission yksiköiden valmisteluasiakirja: kriisinratkaisun rahoitusjärjestelyyn suoritettavien rahoitusosuuksien laskentaan ehdotetun menetelmän soveltamista koskevat arvioinnit) – ilmenee, tällaisten ennakollisten vakausmaksujen mukauttamista laitosten riskiprofiiliin koskevien sääntöjen laatiminen edellytti komissiolta monitahoisia arviointeja, sillä komission oli arvioitava eri näkökohtia, joiden perusteella erilaiset pankki- ja rahoitusalan riskit otetaan huomioon.
62
Edellä esitetyn perusteella komissiolla oli laaja harkintavalta antaa direktiivin 2014/59 103 artiklan 7 kohdan nojalla säännöt, joissa määritetään käsite ”ennakollisten vakausmaksujen mukauttaminen laitosten riskiprofiiliin”.
63
Kun siis on kyse menetelmästä, jonka mukaisesti vuotuisia perusrahoitusosuuksia mukautetaan direktiivin 2014/59 103 artiklan 7 kohdan nojalla, unionin tuomioistuinten tehtävänä on valvoa ainoastaan, ettei komissio ole sille annettua harkintavaltaa käyttäessään tehnyt ilmeistä virhettä, ettei harkintavaltaa ole käytetty väärin tai ettei komissio ole selvästi ylittänyt harkintavaltansa rajoja (ks. vastaavasti tuomio 21.7.2011, Etimine, C‑15/10, EU:C:2011:504, 60 kohta).
64
Näin ollen kantajan on osoitettava, että delegoidun asetuksen 2015/63 5 artiklan 1 kohta on tällä tavalla virheellinen siksi, ettei kantajan maaseutupankkien lukuun harjoittamien toimintojen yhteydessä syntyvien velkojen kaltaisia velkoja sivuuteta kyseisen säännöksen nojalla kantajan ennakollisen vakausmaksun laskemisen yhteydessä.
65
Ensimmäisenä pääargumenttina on todettava, että direktiivin 2014/59 103 artiklan 2 kohdan ja asetuksen N:o 806/2014 70 artiklan 2 kohdan nojalla lähtökohtaisesti kaikilla laitoksilla on velvollisuus suorittaa ennakollisia vakausmaksuja ja lähtökohtana on, että kyseisten maksujen laskemisen yhteydessä otetaan huomioon kaikki asianomaisten laitosten velat omia varoja ja suojattuja talletuksia lukuun ottamatta. Näin ollen kaikkia poikkeuksia tästä lähtökohdasta, kuten delegoidun asetuksen 2015/63 5 artiklan 1 kohdassa säädettyjä poikkeuksia, on tulkittava suppeasti (ks. vastaavasti ja analogisesti tuomio 12.10.2017, Kamin und Grill Shop, C‑289/16, EU:C:2017:758, 20 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
66
Tämä lähestymistapa vastaa edellä 57 kohdassa mainittua vakuuttamisen logiikkaa, johon ennakollisten vakausmaksujen järjestelmä perustuu. Kyseisen logiikan mukaisesti kaikki laitokset – myös ne, joiden todennäköisyys joutua kriisinratkaisuun on väitetysti pienempi niiden velkojen laadun vuoksi – hyötyvät ennakollisista vakausmaksuistaan yhteisen kriisinratkaisurahaston takaaman rahoitusjärjestelmän vakauden kautta.
67
On myös todettava, että direktiivin 2014/59 103 artiklan 2 kohdan ja asetuksen N:o 806/2014 70 artiklan 2 kohdan nojalla ennakollisia vakausmaksuja mukautetaan laitosten riskiprofiiliin. Direktiivin 2014/59 103 artiklan 7 kohdassa säädetään kahdeksasta seikasta, jotka komission on otettava huomioon, kun se antaa kyseisessä 7 kohdassa tarkoitetun delegoidun säädöksen, jossa määritetään käsite ”ennakollisten vakausmaksujen mukauttaminen laitosten riskiprofiiliin”. Vaikka ”laitoksen riskialttius” on yksi näistä seikoista, eli komission oli otettava se huomioon, kun se antoi delegoidun asetuksen 2015/63, kyseinen seikka on vain yksi kahdeksasta kriteeristä, jotka komission on otettava huomioon, kun se laatii tällaisen säädöksen.
68
Mikään direktiivin 2014/59 103 artiklan 7 kohdassa ei sen sijaan viittaa siihen, että komission olisi annettava erityistä merkitystä yhdelle tai useammalle siinä luetelluista seikoista, kuten laitoksen riskialttiudelle. Säännöksessä ei myöskään säädetä siitä, miten komission on otettava huomioon laitoksen riskialttius.
69
On lisäksi todettava, että vaikka direktiivin 2014/59 103 artiklan 7 kohdan h alakohdan mukaan komission on – kun se päättää ennakollisten vakausmaksujen mukauttamisesta asianomaisten laitosten riskiprofiiliin – otettava huomioon laitoksen kuuluminen laitosten suojajärjestelmään, kyseisessä säännöksessä ei mainita ainuttakaan muuta kaupalliseen tai sopimusperusteiseen sidokseen perustuvaa luokkaa, joka komission tulisi ottaa huomioon niissä delegoiduissa säädöksissä, jotka sillä on toimivalta antaa.
70
Toisena pääargumenttina on todettava, ettei kantaja voi väittää, että sen maaseutupankkien lukuun harjoittamat toiminnot ovat vähäriskisiä.
71
Tässä yhteydessä analogiasta, johon kantaja vetoaa delegoidun asetuksen 2015/63 5 artiklan 1 kohdan a alakohdassa säädetyn tiettyjen konsernin sisäisten velkojen sivuuttamisen perusteella, on todettava aluksi, että kyseisen asetuksen johdanto-osan kahdeksannessa ja yhdeksännessä perustelukappaleessa todetaan, että rahoitusosuuksien laskeminen yksittäisen yhteisön tasolla johtaisi konsernien tapauksessa tiettyjen velkojen laskemiseen kahteen kertaan määritettäessä konsernin eri yhteisöjen vuotuista perusrahoitusosuutta, koska velat, jotka liittyvät saman konsernin yhteisöjen keskenään tekemiin sopimuksiin, olisivat osa velkojen kokonaismäärää, joka olisi otettava huomioon määritettäessä konsernin kunkin yhteisön vuotuista perusrahoitusosuutta. Sen vuoksi vuotuisen perusrahoitusosuuden määrittämistä olisi täsmennettävä konsernien tapauksessa, jotta voidaan ottaa huomioon konserniyhteisöjen keskinäinen sidonnaisuus ja välttää konserninsisäisten velkojen laskeminen kahteen kertaan. Jotta voidaan varmistaa toimintaedellytysten tasapuolisuus konserniin kuuluvien yhteisöjen ja niiden laitosten välillä, jotka kuuluvat samaan laitosten suojajärjestelmään tai ovat pysyvästi liittyneitä samaan keskuslaitokseen, kyseisiin laitoksiin olisi sovellettava samaa kohtelua. Laskettaessa konserniyhteisön vuotuista perusrahoitusosuutta huomioon otettavaan velkojen kokonaismäärään ei saisi sisältyä velkoja, jotka johtuvat sopimuksista, jotka kyseinen konserniyhteisö on tehnyt toisten samaan konserniin kuuluvien yhteisöjen kanssa. Tällainen poissulkeminen voisi olla mahdollista ainoastaan, jos jokainen konserniyhteisö on sijoittautunut unioniin, jokainen konserniyhteisö sisältyy kokonaan samaan konsolidointiin, jokaiseen konserniyhteisöön sovelletaan asianmukaisia keskitettyjä riskien arviointi-, mittaamis- ja valvontamenettelyjä ja jos merkityksellisten velkojen nopealle takaisinmaksulle ei ole niiden erääntyessä senhetkisiä tai ennakoitavissa olevia olennaisia käytännön esteitä tai oikeudellisia esteitä. Tämän olisi estettävä se, että velat jätetään ottamatta huomioon ennakollisten vakausmaksujen laskentaperusteessa, jos ei ole olemassa mitään takeita siitä, että konserninsisäiset luotot katettaisiin, kun konsernin taloudellinen tilanne heikkenee.
72
Tästä unionin tuomioistuin on korostanut, ettei delegoidun asetuksen 2015/63 5 artiklan 1 kohdan a alakohdan tarkoituksena ole ollut poistaa kaikkia tilanteita, joissa velat otetaan huomioon kahteen kertaan, vaan estää tämä vain, jos on olemassa riittävät takeet siitä, että konserninsisäiset luotot katetaan, kun konsernin taloudellinen tilanne heikkenee (tuomio 3.12.2019, Iccrea Banca, C‑414/18, EU:C:2019:1036, 94 kohta).
73
Näin ollen ratkaisevaa merkitystä on sillä, onko tässä asiassa oikeuskäytännössä tarkoitettuja riittäviä takeita siitä, että rahoitusriskit katetaan, jos – nyt käsiteltävässä asiassa – kantajan ja sen osakkaina olevien maatalouspankkien muodostaman verkoston taloudellinen tilanne heikkenee. Tässä yhteydessä kantaja vetoaa etenkin yhteistilijärjestelyä koskevan sopimuksen lausekkeeseen 4, jossa määrätään, että maaseutupankit ”takaavat yhdessä kaikki tappiot”, joita kantajalle aiheutuu sijoituksista, joita se tekee pankkienvälisillä markkinoilla maaseutupankeilta saamillaan käteisvaroilla, ja siihen, että kyseinen sopimus on luonteeltaan ”pysyvä ja sitova”.
74
Tässä yhteydessä on todettava, ettei yhteistilijärjestelyä koskevan sopimuksen väitettyä pysyvää ja sitovaa luonnetta voida osoittaa viittaamalla vain siihen, ettei sopimusta ole muutettu vuoden 1994 jälkeen. Vaikka nimittäin yhteistilijärjestelyä koskevan sopimuksen muuttaminen edellyttää aina Banco de Españan (Espanjan pankki) hyväksyntää, kyseisen sopimuksen lausekkeen 5 mukaan maaseutupankit voivat kuitenkin yksipuolisesti irtisanoutua kyseisestä sopimuksesta kirjallisella ilmoituksella kantajan hallintoneuvostolle, ja tällainen irtisanoutuminen tulee voimaan toisen kyseisen ilmoituksen toimittamisesta hallintoneuvostolle lasketun kuukauden päättyessä. Luottolaitosten ja sijoituspalveluyritysten vakavaraisuusvaatimuksista ja asetuksen (EU) N:o 648/2012 muuttamisesta 26.6.2013 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksen (EU) N:o 575/2013 (EUVL 2013, L 176, s. 1) 113 artiklan 7 kohdan f alakohdassa sen sijaan säädetään etenkin, että laitosten suojajärjestelmän perustamissopimuksen irtisanomisesta on ilmoitettava ainakin 24 kuukautta ennen kuin se tulee voimaan.
75
Kantaja vahvisti lisäksi istunnossa, ettei verkostoa, joka muodostuu kantajasta ja sen osakkaina olevista maaseutupankeista, voida pitää kokonaan samana konsolidointina eikä siihen sovelleta asianmukaista, keskitettyä riskien arviointi-, mittaamis- ja valvontamenettelyä, joten kantajan tilanne eroaa tältä osin konsernien tilanteesta, kuten etenkin edellä 71 kohdassa mainitusta delegoidun asetuksen 2015/63 johdanto-osan yhdeksännestä perustelukappaleesta ilmenee, samoin kuin laitosten suojajärjestelmien tilanteesta (ks. muun muassa asetuksen N:o 575/2013 113 artiklan 7 kohta ja jäljempänä 87 kohta). Kantaja ei ole selittänyt, miten tilanteessa, jossa ei ole tällaista konsolidointia tai keskitettyä valvontaa, on mahdollista tarkistaa se ja varmistua siitä, että maaseutupankkien varat riittävät kattamaan velat, joita – kantajan mukaan – yhteistilijärjestelyä koskevaan sopimukseen perustuvat takausilmoitukset koskevat.
76
Kriisinratkaisuneuvosto toteaa muutenkin oikeutetusti, ettei delegoidussa asetuksessa 2015/63 säädetä velkojen sivuuttamisesta ennakollisten vakausmaksujen laskemisen yhteydessä laitoskohtaisesti vaan ainoastaan tiettyjen sellaisten velkaluokkien mukaan, jotka määritellään asetuksessa abstraktisti, objektiivisesti ja yleisluonteisesti. Kriisinratkaisuneuvosto on todennut, että useammissa jäsenvaltioissa on maaseutupankkien verkostoja, mutta tällaiset verkostot saattavat tapauksen mukaan harjoittaa toimintaansa huomattavan erilaisin sopimuksiin ja sääntelyyn perustuvin edellytyksin, mitä kantaja ei ole kiistänyt. Näin ollen siltä osin kuin kantajan argumentti perustuu muun muassa sen yksittäistilanteen erityispiirteisiin, jotka perustuvat yhteistilijärjestelyä koskevaan sopimukseen, siitä ei voi seurata, että delegoidun asetuksen 2015/63 5 artiklan 1 kohta olisi lainvastainen.
77
Näin ollen kantaja ei ole osoittanut, että oli olemassa riittävät takeet siitä, että sen maatalouspankkien lukuun harjoittamiin toimintoihin liittyvät rahoitusriskit katetaan, jos – nyt käsiteltävässä asiassa – kantajan ja sen osakkaina olevien maatalouspankkien muodostaman verkoston taloudellinen tilanne heikkenee.
78
Kolmantena pääargumenttina on todettava, etteivät kantajan argumentit, joiden mukaan sen tilanne ja delegoidun asetuksen 2015/63 5 artiklan 1 kohdan a, b ja f alakohdassa tarkoitetut tilanteet ovat ”selvästi toisiinsa rinnastettavia”, voi menestyä.
79
Ensinnäkin edellä 71 kohdassa mainituista delegoidun asetuksen 2015/63 5 artiklan 1 kohdan a alakohdasta ja sen johdanto-osan yhdeksännestä perustelukappaleesta ilmenee, että laitoksen toisen samaan konserniin kuuluvan laitoksen kanssa tekemiin transaktioihin perustuvat konsernin sisäiset velat voidaan sivuuttaa ennakollisten vakausmaksujen laskemisen yhteydessä ainoastaan kyseisessä artiklassa säädettyjen edellytysten täyttyessä.
80
Konsernin käsite on määritelty direktiivin 2014/59 2 artiklan 1 kohdan 26 alakohdassa siten, että sillä tarkoitetaan ”emoyritystä ja sen tytäryrityksiä”. Tytäryrityksen ja emoyrityksen käsitteet on puolestaan määritelty direktiivin 2 artiklan 1 kohdan 5 ja 6 alakohdassa viittauksella asetuksen N:o 575/2013 4 artiklaan, jossa puolestaan viitataan perustamissopimuksen 54 artiklan 3 kohdan g alakohdan nojalla, konsolidoiduista tilinpäätöksistä 13.6.1983 annetun seitsemännen neuvoston direktiivin 83/349/ETY (EYVL 1983, L 193, s. 1) 1 ja 2 artiklaan, joita tietyntyyppisten yritysten vuositilinpäätöksistä, konsernitilinpäätöksistä ja niihin liittyvistä kertomuksista, Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2006/43/EY muuttamisesta ja neuvoston direktiivien 78/660/ETY ja 83/349/ETY kumoamisesta 26.6.2013 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2013/34/EU (EUVL 2013, L 182, s. 19) 22 artiklan 1–5 kohta asiallisesti vastaavat. Näiden määritelmien mukaan emoyritys–tytäryritys-suhde edellyttää tietynlaista valta-asemaa, joka muodostuu siitä, että emoyrityksellä on osakkaiden tai jäsenten käytettävissä olevien äänten enemmistö tytäryrityksessään tai oikeus nimittää tai erottaa tietyt tytäryrityksen johdon jäsenet tai että se käyttää määräävää vaikutusvaltaa tytäryrityksessä (tuomio 3.12.2019, Iccrea Banca, C‑414/18, EU:C:2019:1036, 85 ja 86 kohta).
81
Niinpä emoyritys–tytäryritys-suhteen olemassaoloa ei voida osoittaa liikesuhteilla, jotka ilmentävät useamman laitoksen kumppanuutta, ilman että jollakin näistä on määräysvalta muissa siihen ryhmään kuuluvissa laitoksissa, jonka se muodostaa yhdessä näiden kanssa (ks. vastaavasti tuomio 3.12.2019, Iccrea Banca, C‑414/18, EU:C:2019:1036, 87 kohta).
82
Nyt käsiteltävässä asiassa kantaja on myöntänyt yhtäältä, ettei yksikään sen osakkaina olevista maaseutupankeista käytä tosiasiallista määräysvaltaa siinä eikä yksikään niistä voi määrätä kantajan liiketoiminnasta tai hallintostrategiasta, ja toisaalta, ettei kantaja itse käytä määräysvaltaa maaseutupankeissa. Näin ollen kantaja ei ole osoittanut, että sen ja maaseutupankkien välisille kaupallisille ja sopimusperusteisille suhteille olisi ominaista määräysvallan käyttäminen vastaavissa määrin kuin delegoidun asetuksen 2015/63 5 artiklan 1 kohdan a alakohdassa tarkoitetun konsernin tapauksessa, kuten kantaja itsekin totesi istunnossa.
83
Siitä kantajan kritisoimasta seikasta, että velat otetaan huomioon kaksi kertaa, unionin tuomioistuin on jo todennut, ettei delegoidun asetuksen 2015/63 5 artiklan 1 kohdan tarkoituksena ole ollut poistaa kaikkia tilanteita, joissa velat otetaan huomioon kahteen kertaan (ks. vastaavasti tuomio 3.12.2019, Iccrea Banca, C‑414/18, EU:C:2019:1036, 94 kohta), kuten edellä 72 kohdassa mainitaan. Edellä 74 kohdassa todetaan lisäksi, ettei kantaja ole osoittanut, että oli olemassa riittävät takeet siitä, että sen rahoitusriskit katetaan, jos kantajan ja sen osakkaina olevien maatalouspankkien muodostaman verkoston taloudellinen tilanne heikkenee.
84
Yhdenvertaisen kohtelun periaatteen, syrjintäkiellon periaatteen ja suhteellisuusperiaatteen huomioon ottamista ei myöskään voida käyttää perusteena muunlaiseen tulokseen päätymiselle, koska delegoidussa asetuksessa 2015/63 on säädetty erikseen sellaisista tilanteista, joilla on kyseessä olevista veloista aiheutuviin riskeihin liittyviä merkittäviä erityispiirteitä (ks. tuomio 3.12.2019, Iccrea Banca, C‑414/18, EU:C:2019:1036, 95 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
85
On myös mainittava, että 3.12.2019 antamassaan tuomiossa Iccrea Banca (C‑414/18, EU:C:2019:1036) unionin tuomioistuin katsoi, ettei delegoidun asetuksen 2015/63 5 artiklan 1 kohdassa anneta toimivaltaisille viranomaisille valtaa harkintansa mukaan sivuuttaa tiettyjä velkoja direktiivin 2014/59 103 artiklan 2 kohdassa tarkoitettujen rahoitusosuuksien riskimukautusten nojalla vaan päinvastoin luetellaan yksityiskohtaisesti edellytykset, joiden vallitessa velka on sivuutettava.
86
On totta, ettei 3.12.2019 annetun tuomion Iccrea Banca (C‑414/18, EU:C:2019:1036) taustalla ollut ennakkoratkaisukysymys koskenut delegoidun asetuksen 2015/63 5 artiklan 1 kohdan lainmukaisuutta, mutta unionin tuomioistuin otti tuomiossaan huomioon kyseisen artiklan oikeudellisen kehyksen, johon kuuluivat muun muassa direktiivi 2014/59, yhdenvertaisen kohtelun periaate, syrjintäkiellon periaate ja suhteellisuusperiaate, eikä se havainnut perustetta tulkita laajemmin delegoidun asetuksen 2015/63 5 artiklan 1 kohdassa lueteltuja poikkeuksia. Kyseisestä tuomiosta ilmenee siis, että unionin tuomioistuimen mukaan komissio käytti siirrettyä toimivaltaansa kyseisen artiklan osalta tavalla, joka sopii yhteen direktiivin 2014/59 103 artiklan 7 kohdan kanssa.
87
Toiseksi delegoidun asetuksen 2015/63 5 artiklan 1 kohdan b alakohta koskee direktiivin 2014/59 2 artiklan 1 kohdan 8 alakohdassa tarkoitettuun laitosten suojajärjestelmään kuuluvia laitoksia, joille toimivaltainen viranomainen on antanut luvan soveltaa asetuksen N:o 757/2013 113 artiklan 7 kohtaa sellaisen sopimuksen yhteydessä, jonka laitos on tehnyt toisen samaan laitosten suojajärjestelmään kuuluvan laitoksen kanssa.
88
Direktiivin 2014/59 2 artiklan 1 kohdan 8 alakohdan mukaan laitosten suojajärjestelmällä tarkoitetaan järjestelmää, joka täyttää asetuksen N:o 575/2013 113 artiklan 7 kohdassa tarkoitetut vaatimukset. Asetuksen N:o 575/2013 113 artiklan 7 kohdassa määritellään laitosten suojajärjestelmä ”sopimusperusteise[ksi] tai lakisääteise[ksi] suojajärjestelmä[ksi], joka suojelee laitoksia ja tarvittaessa varmistaa ennen kaikkea niiden likviditeetin ja vakavaraisuuden konkurssin välttämiseksi”. Vastuujärjestelyn on täytettävä tässä säännöksessä luetellut kumulatiiviset edellytykset, jotka koskevat muun muassa asianmukaista vakavaraisuusvalvontaa, järjestelyyn kuuluvia välineitä riskien seuraamiseksi, luokittelemiseksi ja valvomiseksi ja vastaavia vaikutusmahdollisuuksia, varojen saatavuutta ja mahdollisuutta siirtää niitä vapaasti tai mahdollisuutta vastapuolten omien varojen siirrolle, tiettyjen konsolidoitujen tai aggregoitujen raporttien julkaisemista, vaatimusta, jonka mukaan suojajärjestelmän jäsenten on annettava ilmoitus ainakin 24 kuukautta aikaisemmin, jos ne haluavat lakkauttaa laitosten suojajärjestelmän, omien varojen epäasianmukaisen hankinnan estämistä ja suurelta osin samankaltaisten laitosten riittävän kattavaa osallistumista suojajärjestelmään.
89
Nyt käsiteltävässä asiassa kantaja ei osoita, että sen ja maaseutupankkien välisiin suhteisiin liittyisi asetuksen N:o 575/2013 113 artiklan 7 kohdassa tarkoitettuja kumulatiivisia velvollisuuksia vastaavia velvollisuuksia.
90
Kolmanneksi on todettava, että sama koskee kantajan tilanteen ja delegoidun asetuksen 2015/63 5 artiklan 1 kohdan f alakohdassa tarkoitetun tilanteen – joka koskee edistämispankkien myöntämiä edistämislainoja – väitettyä rinnastettavuutta toisiinsa.
91
Delegoidun asetuksen 2015/63 5 artiklan 1 kohdan f alakohdassa säädetään, että ennakollisten vakausmaksujen laskemisen yhteydessä sivuutetaan, ”kun on kyse edistämislainaoperaatioita suorittavista laitoksista, välittäjälaitoksen velat alullepanijana toimivalle tai muulle edistämispankille tai muulle välittäjälaitokselle sekä [alullepanijana toimivan] edistämispankin velat sen rahoittajaosapuolille siltä osin kuin näiden velkojen määrä vastaa kyseisen laitoksen edistämislainoja”.
92
Delegoidun asetuksen 2015/63 3 artiklan 28 alakohdan mukaan ”edistämislainalla” tarkoitetaan ”edistämispankin myöntämää tai välittäjälaitoksen välityksellä myönnettyä lainaa, jonka myöntäminen ei perustu kilpailuun eikä voiton tavoitteluun ja jolla edistetään keskus- tai aluehallinnon asettamia yleistä etua koskevia tavoitteita”.
93
Nyt käsiteltävässä asiassa kantaja ei ole osoittanut, että sen erityisesti maaseutupankeille tarjoamien pankkipalvelujen yhteydessä (ks. edellä 5 ja 6 kohta) kyseisiin palveluihin liittyvät lainat vastaisivat tai olisivat samankaltaisia kuin edistämispankin tai välittäjälaitoksen myöntämät lainat, joiden myöntäminen ei perustu kilpailuun eikä voiton tavoitteluun ja joilla edistetään keskus- tai aluehallinnon asettamia yleistä etua koskevia tavoitteita.
94
Neljäntenä pääargumenttina on muistutettava – siltä osin kuin kantaja väittää, että komissio teki virheen, kun se ei jättänyt kriisinratkaisuneuvostolle harkintavaltaa sivuuttaa ennakollisten vakausmaksujen laskemisen yhteydessä delegoidun asetuksen 2015/63 5 artiklan 1 kohdassa lueteltujen tilanteiden kaltaisia tilanteita –, että edellä 65 kohdassa todetaan, että kyseisessä artiklassa säädetyt poikkeukset ovat poikkeuksia lähtökohdasta, jonka mukaan ennakollisten vakausmaksujen laskemisen yhteydessä otetaan huomioon kaikki laitoksen velat omia varoja tai suojattuja talletuksia lukuun ottamatta, joten asetuksen 5 artiklan 1 kohdassa säädettyjä poikkeuksia on tulkittava suppeasti. Näin ollen komission ei voida katsoa tehneen virhettä, kun se ei jättänyt kriisinratkaisuneuvostolle harkintavaltaa laajentaa kyseisten poikkeusten soveltamisalaa.
95
Viidentenä pääargumenttina on hylättävä kantajan argumentti, joka perustuu siihen, että osuuskuntaverkostoja, kuten verkostoa, jonka jäsen se on, on pidettävä pankkien vakavaraisuussääntelyssä ja etenkin Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksen (EU) N:o 575/2013 täydentämisestä luottolaitosten maksuvalmiusvaatimuksen osalta 10.10.2014 annetussa komission delegoidussa asetuksessa (EU) 2015/61 (EUVL 2015, L 11, s. 1) tunnustettuna luokkana. Vaikka tällaisten verkostojen erityispiirteet otetaan huomioon laitosten vakavaraisuusvalvonnassa, tämä ei tarkoita, että kyseiset erityispiirteet otettaisiin huomioon yhtä lailla yhteisen kriisinratkaisumekanismin rahoituksen yhteydessä, koska kyse on säännöistä, jotka koskevat eri pankkialaan liittyviä seikkoja. Vakavaraisuusvalvontaa koskevan sääntelyn tarkoituksena on varmistaa muun muassa, että rahoituslaitokset toimivat riittävin resurssein voidakseen vastata rahoitustoimintoihinsa erottamattomasti liittyvistä riskeistä, kun taas asetuksessa N:o 806/2014 ja delegoidussa asetuksessa 2015/63 tarkoitettujen yhteiseen kriisinratkaisumekanismiin suoritettavien rahoitusosuuksien tarkoituksena on muodostaa rahasto, josta voidaan tietyissä olosuhteissa antaa apua kriisinratkaisutilanteessa. Komissio totesi tästä istunnossa ilman, että kantaja olisi kiistänyt komission toteamusta, että delegoidun asetuksen 2015/63 5 artiklan 1 kohdassa ei säädetä osuuskuntaverkostojen toiminnassa syntyvien velkojen sivuuttamisesta ennakollisten vakausmaksujen laskemisen yhteydessä siksi, että koska verkostoihin ei sovelleta vaatimusta keskitetystä valvonnasta eivätkä ne ole riittävän läpinäkyviä tai riittävällä tavalla jonkin yksikön määräysvallan alaisia, verkostojen valvojat eivät voi varmistua osuuskuntaverkostoihin kuuluvien yhteisöjen hyvästä taloudellisesta tilanteesta tai niiden pitkän aikavälin maksukyvystä, mikä on erilainen tilanne kuin laitosten suojajärjestelmään kuuluvien laitosten tai konsernien tilanne, kuten edellä 71 kohdassa mainitusta delegoidun asetuksen 2015/63 johdanto-osan yhdeksännestä perustelukappaleesta lähinnä ilmenee.
96
Kaiken edellä esitetyn perusteella ensimmäisen kanneperusteen ensimmäinen osa on hylättävä perusteettomana.
– Kanneperusteen toinen osa, jonka mukaan delegoidun asetuksen 2015/63 5 artiklan 1 kohta on lainvastainen, kun otetaan huomioon perusoikeuskirjan 16 artikla
97
Kantaja väittää, että delegoidun asetuksen 2015/63 5 artiklan 1 kohdalla loukataan perusoikeuskirjan 16 artiklaa rajoittamalla suhteettomasti sen elinkeinovapautta, koska mainittu säännös on esteenä sille, että merkittävä osa kantajan taseeseen kirjatuista vastattavista sivuutettaisiin kantajan ennakollisen vakausmaksun laskemisen yhteydessä, mikä ei ole missään suhteessa kantajan riskiprofiiliin.
98
Kriisinratkaisuneuvosto kiistää kantajan argumentit ja komissio tukee sen väitteitä.
99
Perusoikeuskirjan 16 artiklalla annettu suoja käsittää vapauden harjoittaa taloudellista tai kaupallista toimintaa, sopimusvapauden ja vapaan kilpailun (ks. tuomio 21.12.2021, Bank Melli Iran, C‑124/20, EU:C:2021:1035, 79 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
100
Elinkeinovapaus ei kuitenkaan ole ehdoton. Siihen voidaan puuttua moninaisilla julkisen vallan toimilla, joilla voidaan yleisen edun nimissä rajoittaa taloudellisen toiminnan harjoittamista (ks. vastaavasti tuomio 22.1.2013, Sky Österreich, C‑283/11, EU:C:2013:28, 45 ja 46 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen ja tuomio 21.12.2021, Bank Melli Iran, C‑124/20, EU:C:2021:1035, 80 ja 81 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
101
Tämä ilmenee muun muassa tavasta, jolla unionin säädöksiä on arvioitava perusoikeuskirjan 52 artiklan 1 kohdan valossa (ks. vastaavasti tuomio 22.1.2013, Sky Österreich, C‑283/11, EU:C:2013:28, 47 kohta ja tuomio 21.12.2021, Bank Melli Iran, C‑124/20, EU:C:2021:1035, 82 kohta).
102
Perusoikeuskirjan 52 artiklan 1 kohdan mukaan perusoikeuskirjassa tunnustettujen oikeuksien ja vapauksien käyttämistä voidaan rajoittaa ainoastaan lailla ja niiden keskeistä sisältöä kunnioittaen, ja rajoitusten on suhteellisuusperiaatteen mukaisesti oltava välttämättömiä ja vastattava tosiasiallisesti unionin tunnustamia yleisen edun mukaisia tavoitteita tai tarvetta suojella muiden henkilöiden oikeuksia ja vapauksia (tuomio 22.1.2013, Sky Österreich, C‑283/11, EU:C:2013:28, 48 kohta ja tuomio 21.12.2021, Bank Melli Iran, C‑124/20, EU:C:2021:1035, 83 kohta).
103
Nyt käsiteltävässä asiassa on todettava aluksi, että vaikka olisikin niin, että kun tiettyjä kantajan velkoja ei voida sivuuttaa kantajan vuotuisen perusrahoitusosuuden laskentaperusteesta delegoidun asetuksen 2015/63 5 artiklan 1 kohdan nojalla, kantajalle asetettua velvollisuutta maksaa ennakollisia vakausmaksuja on pidettävä kantajan elinkeinonvapauteen puuttumisena, edellä mainittu säännös annettiin asetuksen N:o 806/2014 69 ja 70 artiklan ja direktiivin 2014/59 102 ja 103 artiklan perusteella, joten siitä, ettei kyseisiä kantajan velkoja voida sivuuttaa, säädetään lailla.
104
Muutenkin kantajan argumentista, jonka mukaan elinkeinovapauden keskeisen sisällön kunnioittamista koskeva edellytys ei täyty, koska kantajan maksettavaksi tuleva ennakollinen vakausmaksu vastaa määrältään noin 20 prosenttia sen tilikauden tuloksesta, jonka perusteella maksu laskettiin, on todettava, ettei kantajalle asetetulla velvollisuudella maksaa ennakollisia vakausmaksuja kielletä kantajaa tai yleisemmin kaupallista toimintaa harjoittavia yrityksiä harjoittamasta tällaista toimintaa. Kyseiset toimenpiteet ovat muutenkin luonteeltaan väliaikaisia, koska niitä sovelletaan ainoastaan asetuksen N:o 806/2014 69 artiklan 1 kohdassa säädetyn alkuvaiheen aikana. Näin ollen niillä noudatetaan elinkeinovapauden keskeistä sisältöä (ks. analogisesti tuomio 12.7.2018, Spika ym., C‑540/16, EU:C:2018:565, 38 kohta).
105
Laitosten velvollisuudella suorittaa rahoitusosuuksia yhteiseen kriisinratkaisurahastoon pyritään lisäksi edellä 57 kohdassa kuvattuun yleisen edun mukaiseen tavoitteeseen, jona on siis taata vakuuttamisen logiikan mukaisesti, että rahoitusala tuottaa riittävät rahoitusvarat yhteiselle kriisinratkaisumekanismille, jotta se voi täyttää tehtävänsä, ja samalla tarjota asianomaisille laitoksille kannustimia toimia pienemmällä riskillä.
106
Edellä 105 kohdassa mainitun tavoitteen vuoksi kriisinratkaisuneuvostolla on velvollisuus on periä asianomaisilta laitoksilta rahoitusosuuksia yhteisen kriisinratkaisumekanismin täytäntöönpanon rahoittamiseksi, ja kyseisen mekanismin tarkoituksena on asetuksen N:o 806/2014 johdanto-osan 12 perustelukappaleen mukaan lisätä kyseisten laitosten vakautta osallistuvissa jäsenvaltioissa, estää mahdollisten kriisien leviäminen osallistumattomiin jäsenvaltioihin ja helpottaa siten sisämarkkinoiden toimintaa kokonaisuudessaan.
107
Siitä, voidaanko kantajan tilanteen jättämistä delegoidun asetuksen 2015/63 5 artiklan 1 kohdassa tarkoitettujen tilanteiden ulkopuolelle pitää suhteellisena, kun otetaan huomioon unionin tunnustamat yleisen edun mukaiset tavoitteet, kantaja väittää lisäksi, ettei kyseisessä säännöksessä oteta huomioon unionin lainsäätäjän nimenomaista ja konkreettista tavoitetta, jonka mukaan ennakollisen vakausmaksun laskentatavan on heijastettava kunkin laitoksen riskiprofiilia.
108
Tästä on todettava, että edellä 105 kohdasta ilmenee, että asianomaisten laitosten velvollisuudella suorittaa rahoitusosuuksia yhteiseen kriisinratkaisurahastoon pyritään kantajan mainitsemaa tavoitetta laajempaan tavoitteeseen. Mainitussa kohdassa mainitun tavoitteen vuoksi delegoidun asetuksen 2015/63 5 artiklan 1 kohdassa säädetyllä pyritään estämään velkojen sivuuttaminen ennakollisten vakausmaksujen laskentaperusteesta silloin, kun ei ole takeita siitä, että kyseiset rahoitusriskit katetaan, jos asianomaisen laitoksen tai ryhmän, johon laitos kuuluu, taloudellinen tilanne heikkenee.
109
Kantajan argumentissa ei myöskään oteta huomioon sitä, että laitoksen riskiprofiili määritetään paitsi delegoidun asetuksen 2015/63 5 artiklan 1 kohdan myös asetuksen 6 ja 7 artiklassa säädettyjen riski-indikaattorien perusteella, ja viimeksi mainittujen säännösten perusteella voidaan tarvittaessa ottaa huomioon sen toiminnan piirteet, jotka viittaavat vähäriskiseen riskiprofiiliin.
110
Vielä on todettava, ettei kantaja ole osoittanut, että olisi olemassa vähemmän rajoittavia keinoja tavoitellun tavoitteen saavuttamiseksi yhtä tehokkaasti. Kun otetaan huomioon etenkin edellä 70–93 kohdassa esitetty analyysi, edellä 74–96 kohdassa esitetyistä syistä ei voida hyväksyä kantajan väitettä, jonka mukaan komissio olisi yhtä hyvin voinut päättää jättää kantajan maaseutupankkien lukuun harjoittamiin toimintoihin liittyvien velkojen kaltaiset velat pois ennakollisten vakausmaksujen laskentaperusteesta, koska edellä 4 kohdassa mainitun yhteistilijärjestelyä koskevan sopimuksen vuoksi velkojen riskien kattamiseksi on riittävät takeet, eikä tämä väite muutenkaan riitä osoitukseksi esimerkiksi siitä, että kyseisellä sopimuksella asianomaisille laitoksille tarjotaan kannustimia toimia pienemmällä riskillä.
111
Näissä olosuhteissa kantaja ei ole osoittanut, että delegoidun asetuksen 2015/63 5 artiklan 1 kohta olisi ristiriidassa perusoikeuskirjan 16 artiklan kanssa.
112
Ensimmäisen kanneperusteen toinen osa on näin ollen hylättävä perusteettomana.
– Kanneperusteen kolmas osa, jonka mukaan delegoidun asetuksen 2015/63 5 artiklan 1 kohta on lainvastainen, kun otetaan huomioon suhteellisuusperiaate
113
Kantaja katsoo, että komissio loukkasi suhteellisuusperiaatetta, kun se antoi delegoidun asetuksen 2015/63 5 artiklan 1 kohdan.
114
Kriisinratkaisuneuvosto kiistää kantajan argumentit ja komissio tukee sen väitteitä.
115
Tästä on muistutettava, että unionin oikeuden yleisiin periaatteisiin kuuluva suhteellisuusperiaate edellyttää, että kyseessä olevan säännöstön hyväksyttävät tavoitteet ovat toteutettavissa unionin toimielinten toimilla ja että toimilla ei ylitetä niitä rajoja, jotka johtuvat siitä, mikä on tarpeellista kyseisten tavoitteiden toteuttamiseksi, eli silloin, kun on mahdollista valita usean tarkoituksenmukaisen toimenpiteen välillä, on valittava vähiten rajoittava, eivätkä toimenpiteistä aiheutuvat haitat saa olla liian suuria tavoiteltuihin päämääriin nähden (tuomio 4.5.2016, Philip Morris Brands ym., C‑547/14, EU:C:2016:325, 165 kohta ja tuomio 20.1.2021, ABLV Bank v. SRB, T‑758/18, EU:T:2021:28, 142 kohta; ks. myös vastaavasti tuomio 8.6.2010, Vodafone ym., C‑58/08, EU:C:2010:321, 51 kohta).
116
Edellä 62 kohdassa todetaan, että komissiolla oli laaja harkintavalta antaa direktiivin 2014/59 103 artiklan 7 kohdan nojalla säännöt, joissa määritetään käsite ”ennakollisten vakausmaksujen mukauttaminen laitosten riskiprofiiliin”.
117
Näin ollen oikeuskäytännön mukaan (ks. vastaavasti tuomio 16.6.2015, Gauweiler ym., C‑62/14, EU:C:2015:400, 80, 81 ja 91 kohta ja tuomio 21.12.2022, Firearms United Network ym. v. komissio, T‑187/21, ei julkaistu, EU:T:2022:848, 122 ja 123 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen) unionin yleisen tuomioistuimen suhteellisuusperiaatteen noudattamisen osalta harjoittaman valvonnan on rajoituttava ainoastaan sen tutkimiseen, onko delegoidun asetuksen 2015/63 5 artiklan 1 kohta ole ilmeisen soveltumaton komission sillä tavoitteleman tavoitteen saavuttamiseen, ylitetäänkö kyseisellä säännöksellä selvästi se, mikä on tarpeellista kyseisen tavoitteen saavuttamiseksi, ja ovatko mainitusta säännöksestä aiheutuvat haitat ilmeisen suhteettomia sillä tavoiteltuun tavoitteeseen nähden.
118
Ensinnäkin on todettava, että kantajan kannekirjelmän 149 kohdan perusteella kantaja ei kiistä sitä, että delegoidun asetuksen 2015/63 5 artiklan 1 kohta soveltuu edellä 57 kohdassa esitetyn tavoitteen toteutumisen edistämiseen.
119
Toiseksi delegoidun asetuksen 2015/63 5 artiklan 1 kohdassa säädetyn toimenpiteen tarpeellisuuden osalta on muistutettava, että kyseisessä säännöksessä ennakollisten vakausmaksujen laskentaperusteesta poistetaan laitosten taseissa näkyviä eriä, jotka ovat eri syistä vähäriskisempiä.
120
Tästä on todettava, että edellä 54–96 kohdasta ilmenee, että on hylättävä kantajan väite, jonka mukaan komissio teki virheen, kun se rajasi kantajan maaseutupankkien lukuun harjoittamiin toimintoihin liittyvät velat delegoidun asetuksen 2015/63 5 artiklan 1 kohdan soveltamisalan ulkopuolelle.
121
Kun otetaan huomioon komission laaja harkintavalta, näissä olosuhteissa komissio saattoi katsoa, että edellä 57 kohdassa mainitun tavoitteen saavuttamiseksi ei ollut tarkoituksenmukaista sivuuttaa ennakollisten vakausmaksujen perusteen laskemisen yhteydessä velkoja, jotka liittyvät kantajan maaseutupankkien lukuun harjoittamiin toimintoihin, delegoidun asetuksen 2015/63 5 artiklan 1 kohdan nojalla lähinnä, koska ei ollut riittäviä takeita siitä, että kantajan maaseutupankkien lukuun harjoittamiin toimintoihin liittyvät rahoitusriskit katetaan, jos kantajan taloudellinen tilanne heikkenee. Näin ollen kyseisellä säännöksellä ei ylitetä selvästi sitä, mikä on tarpeen kyseisen tavoitteen saavuttamiseksi.
122
Kolmanneksi on todettava, kuten myös edellä 110 kohdasta ilmenee, ettei kantaja ole osoittanut, että edellä 57 kohdassa mainittu tavoite voitaisiin saavuttaa yhtä tehokkaasti vähemmän rajoittavalla toimenpiteellä eli tässä tapauksessa ottamalla delegoidun asetuksen 2015/63 5 artiklan 1 kohdan soveltamisalaan kantajan maaseutupankkien lukuun harjoittamiin toimintoihin liittyvät velat.
123
Mahdollisista haitoista, jotka olisivat ilmeisen suhteettomia edellä 57 kohdassa mainittuun tavoitteeseen nähden, on lisäksi todettava, ettei riittävänä osoituksena tällaisista haitoista voida pitää pelkkää väitettä, jonka mukaan delegoidun asetuksen 2015/63 5 artiklan 1 kohdassa säädetyllä vaarannetaan kantajan tehtävä suhteessa maaseutupankkeihin ja sillä poistetaan kantajan olemassaolon taloudellinen tarkoitus. Asiakirja-aineistossa ei nimittäin ole mitään sellaista, joka viittaisi kantajan tehtävän vaarantumiseen siksi, että sen vakausmaksukaudelta 2016 maksama ennakollinen vakausmaksu laskettiin etenkin delegoidun asetuksen 2015/63 5 artiklan 1 kohdan mukaisesti sivuuttamatta kyseisiä velkoja.
124
Kantajan argumenttien perusteella ei näin ollen voida hahmottaa, miksi vakavaraisuusvalvonnan ja kriisinratkaisun aloilla olisi tullut pyrkiä suurempaan johdonmukaisuuteen kantajan väittämällä tavalla. Kantaja ei etenkään mitenkään suhteuta ennakollisia vakausmaksuja koskevan järjestelmän tavoitetta vakavaraisuusvalvontasääntelyyn sisältyviin säännöksiin.
125
Näin ollen ensimmäisen kanneperusteen kolmas osa on hylättävä perusteettomana ja siten myös kyseinen kanneperuste on hylättävä kokonaisuudessaan.
Toinen kanneperuste, jonka mukaan direktiivin 2014/59 103 artiklan 2 kohdan toista alakohtaa ja asetuksen N:o 806/2014 70 artiklaa on rikottu
126
Toisessa kanneperusteessaan kantaja vaatii siltä varalta, että unionin yleinen tuomioistuin hyväksyy ensimmäisen kanneperusteen, unionin yleistä tuomioistuinta arvioimaan riidanalaista päätöstä ottamatta huomioon delegoidun asetuksen 2015/63 5 artiklan 1 kohdassa säädettyä. Kantaja esittää erityisesti, että riidanalaisen päätöksen lainmukaisuutta on arvioitava yksinomaan mainittua säännöstä vastaavissa direktiivin 2014/59 ja asetuksen N:o 806/2014 säännöksissä säädettyjen arviointiperusteiden valossa.
127
Koska ensimmäinen kanneperuste on hylätty, myös toinen kanneperuste on hylättävä.
Kolmas kanneperuste, jonka mukaan asiassa on loukattu oikeusvarmuuden periaatetta
128
Kantaja väittää, että riidanalaisella päätöksellä loukataan oikeusvarmuuden periaatetta, koska sen päätösosassa määrätään, että päätös tulee voimaan 15.4.2016 eli päivänä, jona ensimmäinen alkuperäisistä päätöksistä tuli voimaan. Kantajan mukaan oikeusvarmuuden periaate on esteenä sille, että toimen voimassaoloajan alkuajankohdaksi vahvistetaan päivä ajalta ennen sen julkaisemista. Unionin toimella voi poikkeuksellisesti olla taannehtiva vaikutus, kun toimen tavoite tätä edellyttää, kun kunnioitetaan asianmukaisesti niiden perusteltua luottamusta, joita asia koskee, ja kun kyseisen säännön taannehtiva vaikutus ilmenee siitä selvästi. Nämä edellytykset eivät täyty nyt käsiteltävässä asiassa.
129
Kriisinratkaisuneuvosto kiistää kantajan argumentit.
130
Kuten edellä 10 ja 13 kohdassa todetaan, riidanalainen päätös annettiin 7.12.2022 ja sen päätösosan 4 artiklan mukaan se tuli voimaan 15.4.2016 eli sinä päivänä, jona tuli voimaan ensimmäinen alkuperäisistä päätöksistä, jotka oli niin ikään korvattu 19.3.2020 tehdyllä päätöksellä 15.4.2016 voimaan tullein vaikutuksin. Viimeksi mainittu päätös tuli sen päätösosan 3 artiklan mukaan voimaan niin ikään 15.4.2016.
131
Riidanalaisen päätöksen 19–22 perustelukappaleesta ilmenee, että riidanalaisen päätöksen tarkoituksena on korjata 19.3.2020 tehdyn päätöksen perustelujen puutteellisuudet, jotka kriisinratkaisuneuvosto oli havainnut 15.7.2021 annetun tuomion komissio v. Landesbank Baden-Württemberg ja SRB (C‑584/20 P ja C‑621/20 P, EU:C:2021:601), 3.3.2022 annetun määräyksen SRB v. Portigon ja komissio (C‑664/20 P, ei julkaistu, EU:C:2022:161) ja 3.3.2022 annetun määräyksen SRB v. Hypo Vorarlberg Bank (C‑663/20 P, ei julkaistu, EU:C:2022:162) perusteella. Mainituissa unionin tuomioistuimen ratkaisuissa oli kyse vakausmaksukauden 2017 ennakollisten vakausmaksujen määrän laskemisesta.
132
On myös todettava, että 19.3.2020 tehdyn päätöksen kuudennen, seitsemännen ja kahdeksannen perustelukappaleen mukaan kyseisen päätöksen tarkoituksena oli korjata alkuperäisiin päätöksiin liittyvät menettelyvirheet ja perustelujen puutteellisuudet, jotka unionin yleinen tuomioistuin oli todennut 28.11.2019 antamassaan tuomiossa Banco Cooperativo Español v. SRB (T‑323/16, EU:T:2019:822), 28.11.2019 antamassaan tuomiossa Hypo Vorarlberg Bank v. SRB (T‑377/16, T‑645/16 ja T‑809/16, EU:T:2019:823) ja 28.11.2019 antamassaan tuomiossa Portigon v. SRB (T‑365/16, EU:T:2019:824).
133
Riidanalaisella päätöksellä tai edellä mainituilla tuomioilla ja määräyksillä ei siis muutettu kantajalle toisessa alkuperäisessä päätöksessä asetetun ja vakausmaksukauden 2016 osalta olemassa olleen velvollisuuden, joka koskee ennakollisen vakausmaksun maksamista vakausmaksukaudelta 2016, ulottuvuutta.
134
Näin on siksi, että kantajan ennakollinen vakausmaksu laskettiin vakausmaksukaudelta 2016 samalla tavalla ja maksun määrä oli sama toisessa alkuperäisistä päätöksistä, 19.3.2020 tehdyssä päätöksessä ja riidanalaisessa päätöksessä. Tästä on todettava, että riidanalaisessa päätöksessä on uutta ainoastaan kantajan vakausmaksukauden 2016 ennakollisen vakausmaksun laskentatavan osalta siinä esitetyt laajemmat perustelut.
135
Riidanalaisen päätöksensä 188–194 perustelukappaleessa kriisinratkaisuneuvosto on esittänyt syyt sille, miksi se vahvisti riidanalaisen päätöksen ajalliset vaikutukset edellä 130 kohdassa kuvatulla tavalla. Se on erityisesti todennut menetelleensä näin sen oikeudellisen perusteen säilyttämiseksi, jonka perusteella asianomaisten laitosten ennakolliset vakausmaksut perittiin vakausmaksukaudella 2016, ja turvatakseen sen, että kyseiset maksut suoritettiin pätevästi.
136
Oikeuskäytännön mukaan oikeusvarmuuden periaate estää sen, että unionin toimen soveltamisen alkamisajankohta on aikaisempi kuin sen antamisajankohta, paitsi jos poikkeuksellisesti toimella tavoiteltu päämäärä tätä edellyttää ja jos niiden, joita asia koskee, perusteltua luottamusta kunnioitetaan asianmukaisesti (ks. vastaavasti tuomio 13.11.1990, Fedesa ym., C‑331/88, EU:C:1990:391, 45 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen ja tuomio 5.9.2014, Éditions Odile Jacob v. komissio, T‑471/11, EU:T:2014:739, 102 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
137
Ensimmäisenä pääargumenttina siitä, edellyttikö riidanalaisella päätöksellä tavoiteltu tavoite päätöksen voimaan tulemista sen tekemistä aiempana ajankohtana, on todettava, että huomioon on otettava kyseisen päätöksen tekemisen asiayhteys.
138
Edellä 10–13 kohdasta ilmenee tältä osin, ettei tuomiossa, jolla kumottiin ensimmäinen alkuperäisistä päätöksistä, tai tuomioissa, joiden vuoksi 19.3.2020 tehty päätös peruutettiin, poistettu kantajan velvollisuutta suorittaa ennakollinen vakausmaksu vakausmaksukaudelta 2016 sovellettavien oikeussääntöjen mukaisesti eikä niissä tarkistettu kyseisen rahoitusosuuden määrää alaspäin, mitä kantaja ei kiistä.
139
Näissä erityisolosuhteissa on niin, että jos kriisinratkaisuneuvosto ei olisi määrännyt riidanalaisessa päätöksessään, että se tulee voimaan ajankohtana, jona ensimmäinen alkuperäisistä päätöksistä tuli voimaan, riidanalaisella päätöksellä ei olisi voinut olla vaikutuksia ajanjaksolla 15.4.2016–7.12.2022 eikä kantajan olisi kyseisellä ajanjaksolla täytynyt täyttää velvollisuuttaan maksaa ennakollinen vakausmaksu vakausmaksukaudelta 2016, vaikka sillä oli tällainen velvollisuus asetuksen N:o 806/2014 2 artiklan, 67 artiklan 4 kohdan sekä 69 ja 70 artiklan nojalla. Yhteinen kriisinratkaisurahasto ei myöskään olisi kyseisellä ajanjaksolla saanut – mainittujen säännösten vastaisesti – kantajan ennakolliseen vakausmaksuun perustuvia varoja, mikä olisi vaarantanut direktiivin 2014/59, asetuksen N:o 806/2014 ja delegoidun asetuksen 2015/63 täytäntöönpanon (ks. analogisesti tuomio 15.7.2021, komissio v. Landesbank Baden-Württemberg ja SRB, C‑584/20 P ja C‑621/20 P, EU:C:2021:601, 176 ja 177 kohta).
140
Tekemällä riidanalainen päätös 15.4.2016 voimaan tullein vaikutuksin pyrittiin siis varmistamaan, että riidanalaisen päätöksen soveltamisaika alkoi ajankohdasta, jona kantajan velvollisuus maksaa ennakollinen vakausmaksu vakausmaksukaudelta 2016 syntyi, ja siten pyrkimyksenä oli välttää sovellettavan lainsäädännön vastainen lopputulos. Tällaisen hyväksyttävän ja yleisen edun mukaisen tavoitteen saavuttaminen edellytti sitä, että riidanalainen päätös tuli voimaan ennen sen tekemistä eli päivänä, jona riidanalaisella päätöksellä korvattu 19.3.2020 tehty päätös tuli voimaan.
141
Toisena pääargumenttina on todettava, ettei mikään viittaa siihen, ettei kantajan tai kolmannen perusteltua luottamusta olisi asianmukaisesti kunnioitettu tämän asian olosuhteissa. Kantaja ei voi väittää yhtäältä, että se olisi voinut 28.11.2019 annetun tuomion Banco Cooperativo Español v. SRB (T‑323/16, EU:T:2019:822) perusteella odottaa perustellusti, ettei riidanalainen päätös tule voimaan ennen sen tekemistä, tai toisaalta, että tuomiot, joilla ensimmäinen alkuperäisistä päätöksistä kumottiin ja joiden vuoksi 19.3.2020 tehty päätös peruutettiin, antoivat sille perustellun syyn odottaa, että sen on maksettava ennakollinen vakausmaksunsa vakausmaksukaudelta 2016 myöhemmästä ajankohdasta lukien eli uuden päätöksen tekemisen jälkeen. Toisin kuin oikeuskäytännössä edellytetään (ks. vastaavasti tuomio 16.9.2021, FVE Holýšov I ym. v_. komissio, C‑850/19 P, ei julkaistu, EU:C:2021:740, 34 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen), mikään toimielin ei antanut kantajalle tämän sisältöisiä täsmällisiä, ehdottomia ja yhtäpitäviä vakuutteluja (ks. edellä 133 ja 134 kohta).
142
Muutenkin on todettava, että SEUT 266 artikla velvoittaa toimielintä, joka oli päättänyt kumotusta toimesta, ainoastaan siinä laajuudessa kuin on välttämätöntä kumoamistuomion täytäntöönpanon varmistamiseksi. Näin ollen tässä määräyksessä asianomainen toimielin velvoitetaan huolehtimaan siitä, ettei toimea, jolla kumottu toimi korvataan, rasita samat lainvastaisuudet, jotka on todettu kyseisessä kumoamistuomiossa (ks. tuomio 11.12.2017, Léon Van Parys v. komissio, T‑125/16, EU:T:2017:884, 49 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen). Noudattaakseen kumoamistuomiota ja pannakseen sen kaikilta osin täytäntöön toimielimen on paitsi noudatettava tuomion tuomiolauselmaa myös otettava huomioon siihen johtaneet perustelut, jotka ovat sen tarpeellinen tuki, sillä perustelut ovat välttämättömiä tuomiolauselman täsmällisen sisällön määrittämiseksi (ks. vastaavasti tuomio 29.11.2007, Italia v. komissio, C‑417/06 P, ei julkaistu, EU:C:2007:733, 50 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
143
Tästä seuraa, että tehdäkseen uuden päätöksen, joka olisi 28.11.2019 annetun tuomion Banco Cooperativo Español v. SRB (T‑323/16, EU:T:2019:822) tuomiolauselman tarpeellisen tuen muodostavien tuomion perustelujen mukainen, kriisinratkaisuneuvoston oli noudatettava muotovaatimuksia, joita riidanalaisen päätöksen tekomenettelyssä ei ollut noudatettu. Tämän seikan perusteella kantaja ei ole voinut odottaa, ettei riidanalainen päätös tulisi voimaan ennen sen päätöksen tekoajankohtaa, joka riidanalaisella päätöksellä korvattiin, tai että kantajalla olisi velvollisuus maksaa ennakollinen vakausmaksu vakausmaksukaudelta 2016 vasta myöhempänä ajankohtana eli uuden päätöksen tekemisen jälkeen (ks. analogisesti tuomio 11.1.2024, Eurobolt ym. v. komissio ja Stafa Group, C‑517/22 P, EU:C:2024:9, 55 ja 56 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
144
On siis todettava, ettei riidanalaisella päätöksellä ole loukattu oikeusvarmuuden periaatetta, toisin kuin kantaja väittää, koska edellä 136 kohdassa mainitut edellytykset täyttyvät ja koska nyt käsiteltävässä asiassa kriisinratkaisuneuvostolla oli oikeus määrätä riidanalaisen päätöksen voimaan tulemisesta ennen sen tekemistä eli 15.4.2016, jona päivänä ensimmäinen alkuperäisistä päätöksistä tuli voimaan. Sama koskee myös 19.3.2020 tehtyä päätöstä.
145
Edellä esitetyn perusteella kolmas kanneperuste on hylättävä perusteettomana ja siten myös kantajan esittämät kumoamisvaatimukset on hylättävä.
Korvausvaatimukset
146
Kantaja vetoaa unionin sopimuksenulkoiseen vastuuseen ja vaatii, että unioni maksaa sille viivästyskorkoja 23.6.2016 eli siitä päivästä lukien, jona kantaja maksoi ennakollisen vakausmaksunsa vakausmaksukaudelta 2016 ensimmäisen alkuperäisen päätöksen perusteella, jonka unionin yleinen tuomioistuin kumosi kantajaa koskevilta osin 28.11.2019 antamallaan tuomiolla Banco Cooperativo Español v. SRB (T‑323/16, EU:T:2019:822). Tarkemmin sanottuna kriisinratkaisuneuvoston on maksettava kantajalle viivästyskorkoja sillä perusteella, ettei se palauttanut ennakollista vakausmaksua kantajalle kyseisen kumoamisen jälkeen. Toisin sanoen kriisinratkaisuneuvosto on saanut perusteettoman edun. Tässä yhteydessä kantaja perustaa vaatimuksensa sekä perusteettoman edun korvaamiseen että SEUT 268 ja SEUT 340 artiklaan.
147
Kriisinratkaisuneuvosto kiistää kantajan argumentit.
148
Siltä osin kuin on kyse kantajan oikeudesta nostaa perusteettomaan etuun perustuva kanne, on riittävää muistuttaa aluksi, ettei tällaiseen etuun perustuva kanne kuulu suppeasti tulkitun sopimussuhteen ulkopuolisen vastuun järjestelmän soveltamisalaan; tämän vastuun syntyminen edellyttää kaikkien niiden edellytysten täyttymistä, jotka koskevat unionin moititun toiminnan lainvastaisuutta, vahingon syntymistä ja sitä, että tämän toiminnan ja väitetyn vahingon välillä on syy‑yhteys. Se erottuu kyseisen järjestelmän nojalla nostetuista kanteista siltä osin kuin siinä ei edellytetä näyttöä vastaajan lainvastaisesta toiminnasta eikä edes minkäänlaista toimintaa vaan ainoastaan näyttöä siitä, että vastaaja on saanut etua ilman pätevää laillista perustetta ja että kantaja on vastaavasti menettänyt edun (ks. tuomio 23.11.2022, Westfälische Drahtindustrie ym. v. komissio, T‑275/20, EU:T:2022:723, 48 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
149
Nyt käsiteltävässä asiassa tällainen perusteettomaan etuun perustuva kanne ei voi menestyä, koska edellä 139–144 kohdassa on todettu, että kantajalla oli 15.4.2016 alkaen velvollisuus maksaa ennakollinen vakausmaksu vakausmaksukaudelta 2016 asetuksen N:o 806/2014 2 artiklan, 67 artiklan 4 kohdan sekä 69 ja 70 artiklan nojalla, eikä tämä velvollisuus poistunut 28.11.2019 annetun tuomion Banco Cooperativo Español v. SRB (T‑323/16, EU:T:2019:822) antamisen perusteella, sillä kyseisellä tuomiolla ei kumottu kantajan edellä mainittujen säännösten mukaista velvollisuutta suorittaa vakausmaksu yhteiseen kriisinratkaisurahastoon vakausmaksukaudelta 2016. Kun otetaan huomioon, että 19.3.2020 tehty päätös ja riidanalainen päätös tulivat voimaan 15.4.2016, kriisinratkaisuneuvostolla ei ollut nyt käsiteltävässä asiassa velvollisuutta palauttaa kantajalle tämän vakausmaksukaudelta 2016 maksamaa ennakollista vakausmaksua kokonaan tai osittain tarkoituksessa välttää perusteettoman edun syntyminen.
150
On muutenkin palautettava mieleen, että SEUT 340 artiklan toisen kohdan mukaan sopimussuhteen ulkopuolisen vastuun perusteella unioni korvaa toimielintensä ja henkilöstönsä tehtäviään suorittaessaan aiheuttaman vahingon jäsenvaltioiden lainsäädännön yhteisten yleisten periaatteiden mukaisesti.
151
Oikeuskäytännön mukaan SEUT 340 artiklan toisen kohdan mukaisen sopimussuhteen ulkopuolisen unionin vastuun syntyminen edellyttää tiettyjen edellytysten täyttymistä, joita ovat oikeussäännön, jolla on tarkoitus antaa oikeuksia yksityisille, riittävän ilmeinen rikkominen, syntynyt vahinko sekä syy-yhteys toimen antajalla olevan velvollisuuden laiminlyönnin ja vahinkoa kärsineille henkilöille aiheutuneen vahingon välillä (ks. tuomio 5.3.2024, Kočner v. Europol, C‑755/21 P, EU:C:2024:202, 117 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
152
Jos yksikään edellä 151 kohdassa mainituista edellytyksistä jää täyttymättä, kanne on kokonaisuudessaan hylättävä, eikä ole tarpeen tutkia sopimussuhteen ulkopuolisen unionin vastuun muita edellytyksiä (ks. tuomio 9.9.2008, FIAMM ym. v. neuvosto ja komissio, C‑120/06 P ja C‑121/06 P, EU:C:2008:476, 165 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen ja tuomio 21.12.2023, United Parcel Service v. komissio, C‑297/22 P, EU:C:2023:1027, 61 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
153
Kuten kumoamisvaatimusten tueksi esitettyjen kanneperusteiden tarkastelusta ilmenee, nyt käsiteltävässä asiassa kantaja ei ole osoittanut, että oikeussääntöä, jolla on tarkoitus antaa oikeuksia yksityisille, olisi rikottu riittävän ilmeisellä tavalla. Näin ollen myös nyt käsiteltävät korvausvaatimukset on hylättävä siltä osin kuin ne perustuvat SEUT 268 ja SEUT 340 artiklaan.
154
Tätä päätelmää ei aseta kyseenalaiseksi 20.1.2021 annettu tuomio komissio v. Printeos (C‑301/19 P, EU:C:2021:39) tai 11.6.2024 annettu tuomio komissio v. Deutsche Telekom (C‑221/22 P, EU:C:2024:488), joihin kantaja vetosi kirjelmissään ja istunnossa.
155
Unionin tuomioistuin muistutti 11.6.2024 antamansa tuomion komissio v. Deutsche Telekom (C‑221/22 P, EU:C:2024:488) 56 kohdassa, että oikeuskäytännön mukaan silloin, kun kansallinen viranomainen tai unionin toimielin, elin tai laitos on perinyt rahamääriä unionin oikeuden vastaisesti, nämä rahamäärät on palautettava ja palautettavaan määrään on lisättävä korot, jotka kattavat koko näiden rahamäärien maksamisajankohdan ja niiden palauttamisajankohdan välisen ajan, mikä on ilmaus perusteettoman edun palauttamista koskevasta yleisestä periaatteesta.
156
Unionin tuomioistuin katsoi myös 11.6.2024 antamansa tuomion komissio v. Deutsche Telekom (C‑221/22 P, EU:C:2024:488) 62 kohdassa vastaavasti kuin se oli lähinnä todennut 20.1.2021 antamansa tuomion komissio v. Printeos (C‑301/19 P, EU:C:2021:39) 103 ja 104 kohdassa, että unionin toimielimen, elimen tai laitoksen SEUT 266 artiklan ensimmäiseen kohtaan perustuvaan velvollisuuteen palauttaa tietty rahamäärä korkoineen ei liity mitään harkintavaltaa sen suhteen, onko korkojen maksaminen tarkoituksenmukaista, joten pelkkä unionin oikeuden rikkominen, joka muodostuu korkojen maksamisesta kieltäytymisestä, riittää osoittamaan unionin oikeuden riittävän ilmeisen rikkomisen, joka voi synnyttää sopimussuhteen ulkopuolisen unionin vastuun.
157
Toisin kuin kantajilla asioissa, joissa annettiin 20.1.2021 annettu tuomio komissio v. Printeos (C‑301/19 P, EU:C:2021:39) ja 11.6.2024 annettu tuomio komissio v. Deutsche Telekom (C‑221/22 P, EU:C:2024:488), joissa unionin tuomioistuin totesi lopullisesti, että kyseisissä asioissa tarkastellut sakot oli maksettu perusteettomasti, tämän asian kantajalla oli 15.4.2016 alkaen velvollisuus maksaa sille vakausmaksukaudelta 2016 vahvistettu ennakollinen vakausmaksu asetuksen N:o 806/2014 2 artiklan, 67 artiklan 4 kohdan sekä 69 ja 70 artiklan nojalla eikä kyseisen maksun määrää ollut tarkistettu alaspäin (ks. edellä 138 ja 149 kohta).
158
On myös todettava, että – toisin kuin 20.1.2021 annetun tuomion komissio v. Printeos (C‑301/19 P, EU:C:2021:39) ja 11.6.2024 annetun tuomion komissio v. Deutsche Telekom (C‑221/22 P, EU:C:2024:488) taustalla olleissa asioissa tarkastellut päätökset – riidanalainen päätös ja 19.3.2020 tehty päätös tulivat voimaan ennen niiden tekemistä eli 15.4.2016 ilman, että oikeusvarmuuden periaatetta olisi loukattu (ks. edellä 144 kohta), joten kriisinratkaisuneuvoston ei ole maksettava viivästyskorkoja ajanjaksolta, joka alkoi 23.6.2016 eli päivänä, jona kantaja suoritti ennakollisen vakausmaksunsa vakausmaksukaudelta 2016, ja päättyi jommankumman päätöksen tekemispäivänä.
159
Niinpä kriisinratkaisuneuvostolla ei ollut velvollisuutta palauttaa ennakollisia vakausmaksuja korkoineen.
160
Edellä esitetyn perusteella kantajan korvausvaatimukset on hylättävä.
Oikeudenkäyntikulut
161
Työjärjestyksen 134 artiklan 1 kohdan mukaan asianosainen, joka häviää asian, velvoitetaan korvaamaan oikeudenkäyntikulut, jos vastapuoli on sitä vaatinut. Koska kantaja on hävinnyt asian, se on velvoitettava vastaamaan omista oikeudenkäyntikuluistaan ja korvaamaan kriisinratkaisuneuvoston oikeudenkäyntikulut kriisinratkaisuneuvoston vaatimusten mukaisesti.
162
Työjärjestyksen 138 artiklan 1 kohdan mukaisesti komissio vastaa omista oikeudenkäyntikuluistaan.
Näillä perusteilla,
UNIONIN YLEINEN TUOMIOISTUIN (laajennettu kahdeksas jaosto)
on ratkaissut asian seuraavasti:
1)
Kanne hylätään.
2)
Banco Cooperativo Español, S.A. vastaa omista oikeudenkäyntikuluistaan ja se velvoitetaan korvaamaan yhteisen kriisinratkaisuneuvoston (SRB) oikeudenkäyntikulut.
3)
Euroopan komissio vastaa omista oikeudenkäyntikuluistaan.
Kornezov
Petrlík
Kecsmár
Kingston
Spangsberg Grønfeldt
Julistettiin Luxemburgissa 30 päivänä huhtikuuta 2025.
Allekirjoitukset
(
*1
)	Oikeudenkäyntikieli: espanja