62015CC0127
JULKISASIAMIEHEN RATKAISUEHDOTUS
ELEANOR SHARPSTON
21 päivänä heinäkuuta 2016 (
1
)
Asia C‑127/15
Verein für Konsumenteninformation
vastaan
INKO, Inkasso GmbH
(Ennakkoratkaisupyyntö – Oberster Gerichtshof (ylin tuomioistuin, Itävalta))
”Kuluttajansuoja — Kulutusluottosopimukset — Direktiivi 2008/48/EY — 3 artiklan f alakohdan tulkinta — Ilmaisu ”luotonvälittäjä” — Ovatko luoton takaisinmaksua maksuerissä koskevat sopimukset, jotka tehdään luotonantajien puolesta toimivan perintätoimiston välityksellä, 2 artiklan 2 kohdan j alakohdassa tarkoitettuja ”luottosopimuksia, jotka koskevat maksutonta olemassa olevan velan maksamisen lykkäystä””
1.
Jos luotonantajat kehottavat perintätoimistoa perimään avoimia saatavia luottosopimuksen (jäljempänä alkuperäinen sopimus) mukaisen maksun laiminlyöneiltä luotonottajilta esittämällä heille velan maksamisen lykkäystä koskevia sopimuksia, toimiiko tämä direktiivin 2008/48/EY tarkoitettuna luoton välittäjänä? (
2
) Mikäli näin on, jäävätkö sen tekemät järjestelyt kyseisen direktiivin soveltamisalan ulkopuolelle, jos sen palveluistaan veloittamat korvaukset eivät ole suurempia kuin määrät, joista sovittiin alkuperäisessä luottosopimuksessa ja jotka luotonottajan on joka tapauksessa maksettava luotonantajalle? Oberster Gerichtshof (ylin tuomioistuin, Itävalta) pyytää tällä ennakkoratkaisupyynnöllä unionin tuomioistuimelta selvennystä kulutusluottosopimuksista annetun direktiivin 2008/48 soveltamisalaan.
Lainsäädäntö
Direktiivi 2008/48
2.
Direktiivillä 2008/48 on useita tavoitteita. Sen kattaviin tavoitteisiin kuuluu ensinnäkin tavoite säätää yhdenmukaistetut yhteisön puitteet useilla keskeisillä aloilla ”kulutusluottoja koskevien toimivien sisämarkkinoiden syntymisen helpottamiseksi”, (
3
) ja siinä halutaan markkinoiden tarjoavan ”riittävän tasoisen kuluttajansuojan kuluttajien luottamuksen varmistamiseksi”, (
4
) jotta ”varmistetaan, että – – kaikki kuluttajat voivat käyttää hyväkseen etujensa korkeatasoista ja yhtäläistä suojaa ja jotta voidaan luoda aidot sisämarkkinat”. (
5
) Toiseksi luotonantajien pitäisi antaa kuluttajille tietoa, jotta taataan, että heitä suojellaan sopimattomilta ja harhaanjohtavilta menettelyiltä ja että annetaan kuluttajille mahdollisuus tehdä päätöksensä täysin tietoisina kaikista tosiseikoista varmistamalla, että he saavat luottoehdoista ja luoton kustannuksista sekä velvollisuuksistaan riittävät tiedot, jotka he voivat ottaa mukaansa harkittaviksi ennen luottosopimuksen tekemistä. (
6
) Direktiivillä pyritään kolmanneksi sääntelemään luotonvälittäjien tiettyjä velvollisuuksia ja varmistamaan, että ennen sopimuksentekoa annettavia tiedonantovaatimuksia sovelletaan yleisesti myös niihin. (
7
) Neljänneksi siinä rohkaistaan jäsenvaltioita toteuttamaan ”asianmukaiset toimenpiteet vastuullisten käytäntöjen edistämiseksi kaikissa luottosuhteen vaiheissa ottaen huomioon luottomarkkinoidensa erityispiirteet. Näihin toimenpiteisiin voivat kuulua esimerkiksi kuluttajatiedotus ja ‑valistus, maksujen laiminlyömiseen ja ylivelkaantumiseen liittyvistä riskeistä varoittaminen mukaan lukien.” (
8
)
3.
Direktiivin 2004/48 1 artiklassa säädetään, että direktiivin tarkoituksena on kulutusluottosopimuksia koskevien jäsenvaltioiden lakien, asetusten ja hallinnollisten määräysten tiettyjen näkökohtien yhdenmukaistaminen.
4.
Direktiiviä 2008/48 sovelletaan sen 2 artiklan nojalla luottosopimuksiin, ellei niitä ole nimenomaisesti jätetty sen soveltamisalan ulkopuolelle. Direktiivin 2 artiklan 2 kohdassa luetellaan 12 luottosopimuksen lajia, mukaan lukien asuinrakennuksiin ja kiinteä omaisuuteen liittyvät sopimukset, (
9
) jotka eivät kuulu direktiivin soveltamisalaan. Näihin kuuluvat seuraavat:
”f)
luottosopimukset, joiden mukaan luotto myönnetään korotta ja ilman muita maksuja, sekä luottosopimukset, joiden nojalla luotto on maksettava takaisin kolmen kuukauden kuluessa ja joissa edellytetään vain vähäisten maksujen suorittamista;
– –
j)
luottosopimukset, jotka koskevat maksutonta olemassa olevan velan maksamisen lykkäystä;
– –”
5.
Direktiivin 2 artiklan 6 kohdassa säädetään seuraavaa:
”Jäsenvaltiot voivat säätää, että vain 1–4, 6, 7 ja 9 artiklaa, 10 artiklan 1 kohtaa, 10 artiklan 2 kohdan a–i, l ja r alakohtaa, 10 artiklan 4 kohtaa sekä 11, 13, 16 ja 18–32 artiklaa sovelletaan luottosopimuksiin, joissa edellytetään luotonantajan ja kuluttajan sopivan maksujen lykkäämistä tai takaisinmaksua koskevista järjestelyistä silloin, kun kuluttaja ei ole noudattanut alkuperäistä luottosopimusta, ja jos (
10
)
a)
tällaisten järjestelyjen avulla vältettäisiin todennäköisesti tällaista sopimuksen noudattamatta jättämistä koskeva tuomioistuinmenettely; ja
b)
ehdot eivät tämän myötä muuttuisi kuluttajan kannalta epäedullisemmiksi kuin ne, joista on määrätty alkuperäisessä luottosopimuksessa.
– –”
6.
Merkityksellisiä ovat seuraavat 3 artiklaan sisältyvät määritelmät, joiden mukaan direktiivissä tarkoitetaan
”a)
’kuluttajalla’ luonnollista henkilöä, joka [direktiivin 2008/48] soveltamisalaan kuuluvissa toimissa toimii sellaisessa tarkoituksessa, joka ei kuulu hänen elinkeino-, liike- tai ammattitoimintaansa;
b)
’luotonantajalla’ luonnollista henkilöä tai oikeushenkilöä, joka elinkeino-, liike- tai ammattitoiminnassaan myöntää tai lupaa myöntää luottoja;
c)
’luottosopimuksella’ sopimusta, jonka mukaan luotonantaja myöntää tai lupaa myöntää kuluttajalle luottoa maksun lykkäyksen, lainan tai muun vastaavan taloudellisen järjestelyn muodossa, lukuun ottamatta palvelun jatkuvaa suorittamista tai samantyyppisten tavaroiden jatkuvaa toimittamista koskevia sopimuksia, joiden mukaan kuluttaja maksaa palvelut tai tavarat niiden toimittamisen ajan maksuerissä;
– –
f)
’luotonvälittäjällä’ luonnollista henkilöä tai oikeushenkilöä, joka ei toimi luotonantajana ja joka elinkeino-, liike- tai ammattitoiminnassaan rahallista tai muuna taloudellisena etuna sovittua korvausta vastaan:
i)
esittelee tai tarjoaa kuluttajille luottosopimuksia,
ii)
avustaa kuluttajia tekemällä luottosopimusten suhteen muita kuin i alakohdassa tarkoitettuja valmisteluja, tai
iii)
tekee luotonantajan puolesta luottosopimuksia kuluttajien kanssa;
g)
’kuluttajalle aiheutuvilla luoton kokonaiskustannuksilla’ kaikkia kustannuksia, mukaan luettuina korko, palkkiot, verot ja muunlaiset maksut, jotka kuluttajan on maksettava luottosopimuksen yhteydessä ja jotka ovat luotonantajan tiedossa, – –”
7.
Direktiivin 5 artiklan 1 kohdassa säädetään tiedoista, jotka kuluttajille on annettava ennen sopimuksen tekoa. (
11
) Siinä säädetään seuraavaa: ”Luotonantajan ja luotonvälittäjän on hyvissä ajoin ennen kuin luottosopimus tai tarjous sitoo kuluttajaa annettava kuluttajalle luotonantajan tarjoamien sekä mahdollisten kuluttajan ilmoittamien mieltymysten ja tietojen pohjalta eri tarjousten vertailemiseen tarvittavat tiedot, jotta tämä voi tehdä perustellun päätöksen luottosopimuksen tekemisestä – –
Kyseisissä tiedoissa on mainittava seuraavat seikat:
a)
luottotyyppi;
b)
luotonantajan henkilöllisyys ja käyntiosoite sekä tapauksen mukaan sopimuksen tekoon osallistuneen luotonvälittäjän henkilöllisyys ja käyntiosoite;
c)
luoton kokonaismäärä ja sen nostoa koskevat ehdot;
d)
luottosopimuksen kesto;
– –
l)
viivästyskorko ja sen mukauttamista koskevat järjestelyt sekä mahdolliset sopimusehtojen noudattamatta jättämisestä aiheutuvat maksut;
m)
varoitus maksulaiminlyönnin seuraamuksista;
– –”
8.
Jäsenvaltioiden on 5 artiklan 6 kohdan nojalla varmistettava, että luotonantajat ja tapauksen mukaan luotonvälittäjät antavat kuluttajalle riittävät selvitykset, jotta kuluttaja kykenee arvioimaan, soveltuuko tarjottu luottosopimus hänen tarpeisiinsa ja taloudelliseen tilanteeseensa, tarvittaessa selittämällä muun muassa maksujen laiminlyönnin seuraamukset. (
12
)
9.
Luotonvälittäjille asetetaan tiettyjä erityisvelvoitteita 21 artiklassa. Jäsenvaltioiden on varmistettava, että luotonvälittäjä ilmoittaa erityisesti sen, työskenteleekö luotonvälittäjä yksinomaan yhden tai useamman luotonantajan kanssa vai riippumattomana luotonvälittäjänä. (
13
) Luotonvälittäjän on niin ikään ilmoitettava kuluttajalle, jos sen palveluista on maksettava, ja ilmoitettava maksuja koskevat yksityiskohtaiset tiedot luotonantajalle. (
14
)
Direktiivi 2009/22
10.
Direktiivin 2009/22/EY (
15
) tavoitteena on lähentää niitä jäsenvaltioiden oikeussääntöjä, jotka liittyvät kuluttajien yhteisten etujen suojaamista tarkoittaviin kieltokanteisiin, jotta voitaisiin varmistaa sisämarkkinoiden moitteeton toiminta. Sen soveltamisala kattaa direktiivin liitteessä I lueteltujen direktiivien täytäntöönpanosta annettujen kansallisten oikeussääntöjen rikkomiset, jotka ovat kuluttajien yhteisten etujen vastaisia. (
16
) Luetteloon sisältyy direktiivi 87/102/ETY, (
17
) joka on sittemmin korvattu direktiivillä 2008/48. ”Oikeutettu yksikkö” voi nostaa kanteen kuluttajien yhteisten etujen suojaamiseksi. (
18
)”Oikeutetulla yksiköllä” tarkoitetaan mitä hyvänsä jäsenvaltion lainsäädännön mukaisesti perustettua elintä tai järjestöä, jolla on oikeus valvoa 1 artiklassa tarkoitettujen säännösten noudattamista. (
19
)
Direktiivi 2014/17
11.
Direktiivin 2014/17/EU (
20
) tavoitteena on luoda unionin laajuiset kiinteää omaisuutta koskevat luottosopimusten markkinat, joilla kuluttajansuoja olisi korkeatasoista. (
21
) Luotonvälittäjä määritellään 4 artiklan 5 kohdassa samalla tavoin kuin direktiivin 2008/48 3 artiklan f alakohdassa. Luotonvälittäjien ja nimettyjen edustajien sijoittautumista ja valvontaa koskevista lukuisista vaatimuksista säädetään 11 luvussa olevissa 29–34 artiklassa. (
22
)
Kansallinen lainsäädäntö
12.
Direktiivi 2008/48/EY on pantu täytäntöön Itävallassa kulutusluottolailla (Verbraucherkreditgesetz, jäljempänä VKrG). VKrG:n 6 §:ssä säädetään direktiivin 2008/48 5 artiklassa vahvistetusta ennen sopimuksen tekoa annettavia tietoja koskevasta velvoitteesta. Tätä velvoitetta sovelletaan myös luottosopimuksiin, joissa maksua joko lykätään tai se maksetaan takaisin erissä (VKrG:n 25 §). Kyseisessä lainsäädännössä ei säädetä direktiivin 2008/48 2 artiklan 6 kohdassa tarjotusta suppeammasta soveltamisalasta.
13.
Maksuviivästyksen seurauksista säädetään yleisessä siviililakikirjassa (Allgemeines Bürgerliches Gesetzbuch, jäljempänä ABGB). Sen 1333 §:n sanamuoto on seuraava:
”1)
Vahingoista, joita velallinen on aiheuttanut velkojalleen rahasaatavan maksun viivästymisellä, hyvitetään lakisääteiset korot – –.
2)
Velkoja voi vaatia lakisääteisten korkojen lisäksi korvausta myös velallisen viivästyksellään hänelle aiheuttamista muista vahingoista, erityisesti välttämättömistä kustannuksista, joita aiheutuu tarkoituksenmukaisista oikeudenkäynnin ulkopuolisista perintätoimista, siltä osin kuin nämä ovat asianmukaisessa suhteessa perittävään saatavaan.” (
23
)
Tosiseikat, asian käsittelyn vaiheet ja ennakkoratkaisukysymykset
14.
Verein für Konsumenteninformation (kuluttajavalistusjärjestö, Wien, Itävalta; jäljempänä Verein) on järjestö, jolla on oikeus nostaa direktiivissä 2009/22 säädettyjä kuluttajien etujen suojaamista tarkoittavia kieltokanteita. Se on pannut vireille oikeudenkäynnin, jossa se vaatii, että INKO, Inkasso GmbH:tä, (Linz, Itävalta; jäljempänä Inko), on kiellettävä tekemästä velan maksamisen lykkäyksestä sopimuksia (jäljempänä takaisinmaksusopimus), joista se veloittaa palkkion, ilman että se olisi ensin antanut kuluttajille VKrG:n 6 ja 25 §:ssä edellytettyjä ennen sopimuksen tekoa annettavia tietoja. (
24
)
15.
Inko tarjoaa perintäpalveluja luotonantajille, jos luotonottaja on laiminlyönyt luottosopimuksen mukaiset maksut. Inko lähestyy tällaisia luotonottajia luotonantajan puolesta ja ehdottaa takaisinmaksusopimusta. Luotonottajalle annetaan kolme päivää aikaa joko maksaa avoin saatava kokonaan tai täyttää vakiolomake (”luoton takaisinmaksua maksuerissä koskeva sopimus”), joka on palautettava Inkolle. Tämän sopimuksen nojalla luotonottaja i) tunnustaa avoimen saatavan erääntyneeksi samoin kuin kulut, joita on aiheutunut siitä, että hän on laiminlyönyt alkuperäisen sopimuksen mukaisen maksun, ii) sitoutuu takaisinmaksusuunnitelmaan, iii) sitoutuu maksamaan velan kuukausittaisina suorituksina ja iv) hyväksyy sen, että hänen suorittamansa maksut kohdistetaan ensin Inkon korvauksiin ja tämän jälkeen luotonantajan saatavaan ja korkoihin. Korvaukset ja korko (jäljempänä perintäkulut) muodostavat Inkon palveluistaan saaman palkkion.
16.
Verein vaatii, että Inkon on annettava luotonottajille ennen sopimuksen tekoa annettavat tiedot ennen tällaisten sopimusten tekemistä. Inko kiistää tämän. Se väittää, että takaisinmaksusopimukset tehdään luotonottajan ja luotonantajan välillä. Inko ei ole itse osapuolena kyseisissä sopimuksissa, joten se ei ole velvollinen antamaan mitään ennen sopimuksen tekoa annettavia tietoja. Joka tapauksessa järjestelyt, joita Inko tekee asiakkaidensa puolesta, eivät johda maksulliseen velan maksamisen lykkäykseen, joten sen toiminta jää direktiivin 2008/48 soveltamisalan ulkopuolelle.
17.
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin toteaa, että Verein ei ole osoittanut, että Inko laskuttaisi korkoja ja korvauksia, jotka ylittäisivät sen, mitä luotonantajalle kuuluisi maksaa Itävallan lain nojalla, jos luotonantajat itse hyväksyisivät velan takaisinmaksun maksuerissä ilman Inkon väliintuloa. Vereinin kanne menestyi ensimmäisessä oikeusasteessa. Inkon valitus hyväksyttiin osittain muutoksenhaussa. Molemmat asianosaiset ovat valittaneet ennakkoratkaisua pyytäneeseen tuomioistuimeen, joka toivoo saavansa varmistuksen sille, kuuluvatko Inkon järjestelyt direktiivin 2008/48 soveltamisalaan, ja on tästä syystä esittänyt unionin tuomioistuimelle seuraavat ennakkoratkaisukysymykset:
”1)
Onko perintätoimistoa, joka tarjoaa ammattimaisesti harjoittamansa perinnän yhteydessä asiakkaidensa nimissä luoton takaisinmaksua maksuerissä koskevien sopimusten tekemistä, missä yhteydessä se laskuttaa toiminnastaan korvauksia, jotka tulevat viime kädessä [luotonottajien] maksettaviksi, pidettävä [direktiivin 2008/48] 3 artiklan f alakohdassa tarkoitettuna ’luotonvälittäjänä’?
2)
Jos ensimmäiseen kysymykseen vastataan myöntävästi:
Onko luoton takaisinmaksua maksuerissä koskeva sopimus, joka tehdään perintätoimiston välityksellä [luotonottajan] ja [luotonantajan] välillä, direktiivin 2008/48 2 artiklan 2 kohdan j alakohdassa tarkoitettu ’maksuton velan maksamisen lykkäys’, jos [luotonottaja] sitoutuu siinä ainoastaan maksamaan avoimen saatavan sekä sellaiset korot ja kulut, jotka hänen olisi pitänyt maksaa maksuviivästyksen perusteella muutenkin lain nojalla – eli myös ilman tällaista sopimusta?”
18.
Kirjallisia huomautuksia ovat esittäneet Verein, Inko, Ranskan, Saksan ja Liettuan hallitukset sekä Euroopan komissio. Samat osapuolet esittivät Ranskan ja Liettuan hallituksia lukuun ottamatta suullisia huomautuksia 25.2.2016 pidetyssä istunnossa.
Asian tarkastelu
Alustavia huomautuksia
19.
Pääasian oikeudenkäynti koskee ryhmäkannetta, jonka Verein on nostanut yleisesti kuluttajien puolesta. Tutkittavana ei siis ole mitään erityistä alkuperäistä sopimusta, eikä ole mitään viitteitä siitä, kuuluisiko mikään tietty alkuperäinen sopimus direktiivin 2008/48 soveltamisalaan. Ei ole myöskään mitään tietoja, jotka viittaisivat siihen, että Inkon kaltaiset perintätoimistot olisivat tavaroiden toimittajia tai palveluiden suorittajia, jotka toimisivat luotonvälittäjinä vain sivutoimisesti, kuten direktiivin 2008/48 7 artiklassa säädetään.
20.
Se, miten luotonantajien, maksut laiminlyöneiden luotonottajien ja perintätoimistojen välisiä oikeudellisia järjestelyjä on luonnehdittava, ja se, mitä sääntöjä näihin järjestelyihin sovelletaan, vaihtelee eri jäsenvaltioissa. Itävallan lainsäädännön mukainen kanta ei ole täysin selvä. Näin ollen Verein toteaa, että jos luotonottaja tekee luoton takaisinmaksua maksuerissä koskevan sopimuksen perintätoimiston kanssa, tämä järjestely poistaa hänen alkuperäiseen sopimukseen perustuvan maksuviivästyksensä, koska hänellä ei enää ole viivästyneitä maksuja. Inko ei ole käsitellyt tätä nimenomaista seikkaa. Se katsoo, että Itävallan lainsäädännön mukaan perintätoimistot eivät voi panna oikeudenkäyntiä vireille periäkseen avoimia saatavia luotonantajien puolesta. Ne eivät ole osapuolena alkuperäisessä sopimuksessa eivätkä ne saa ostaa avoimia saatavia kyseisen sopimuksen nojalla. Inkon mukaan toimijat, jotka perivät avoimia saatavia, toimivat vain luotonantajien edustajina.
21.
Nämä seikat ovat kansalliseen lainsäädäntöön liittyviä kysymyksiä, joita kansallisten tuomioistuinten on arvioitava. Niitä ei tarvitse ratkaista, jotta unionin tuomioistuin kykenee antamaan ratkaisunsa nyt käsiteltävässä asiassa, joka koskee sitä, ovatko Inkon järjestämien kaltaiset luoton takaisinmaksua maksuerissä koskevat sopimukset direktiivissä 2008/48 tarkoitettuja luottosopimuksia. Vaikuttaa siltä, että tällaiset järjestelyt tosiaankin kuuluvat kyseisen direktiivin 3 artiklan c alakohdassa tarkoitetun ”luottosopimuksen” määritelmän piiriin. Luoton takaisinmaksua maksuerissä koskeva sopimus on kyseisessä säännöksessä tarkoitettu ”maksun lykkäys” tai “muu vastaava taloudellinen järjestely”, koska luotonantaja myöntää (alkuperäisen sopimuksen nojalla) luotonottajalle tässä muodossa lisäluoton tai uuden luoton tällaisten takaisinmaksujärjestelyjen avulla.
22.
Direktiivin 6 artiklassa luetellaan yksityiskohtaiset ennen sopimuksen tekemistä annettavia tietoja koskevat vaatimukset eräiden tilinylitysmahdollisuutena myönnettäviä luottoja koskevien sopimusten ja eräiden erityisten luottosopimusten yhteydessä. Ennakkoratkaisupyynnössä ei mainita mitään siitä, kuuluvatko riidanalaiset luottosopimukset tämän säännöksen soveltamisalaan, eikä ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin ole pyytänyt tätä koskevia neuvoja. Direktiivin 5 artiklan säännökset ovat kuitenkin samankaltaisia kuin 6 artiklan, ja ensin mainitusta esittämäni näkemykset ovat sovellettavissa analogisesti jälkimmäiseen. (
25
)
Ensimmäinen kysymys
23.
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin pyrkii tällä kysymyksellään selvittämään, kuuluuko perintätoimisto, joka esittää luotonantajien puolesta luoton takaisinmaksua maksuerissä koskevia järjestelyjä maksut laiminlyöneille luotonottajille avoimien saatavien perimiseksi korvausta vastaan, direktiivin 2008/48 3 artiklan f kohdassa tarkoitetun luotonvälittäjän määritelmän soveltamisalaan.
24.
Perintätoimisto, joka suorittaa tällaisia palveluja, kuuluu mielestäni tämän säännöksen soveltamisalaan.
25.
Ensinnäkin 3 artiklan f alakohdan sanamuoto tukee tätä tulkintaa. (
26
) Siinä säädetään, että neljän edellytyksen on täytyttävä, jotta henkilön on katsottava olevan direktiivissä 2008/48 tarkoitettu luotonvälittäjä. Asianomaisen yhteisön on i) oltava luonnollinen henkilö tai oikeushenkilö, ii) se ei saa toimia luotonantajana, iii) sen on toimittava elinkeino-, liike- tai ammattitoiminnassa (ja suoritettava 3 artiklan f alakohdan i–iii alakohdassa lueteltuja palveluja), ja iv) veloitettava korvaus palveluistaan. (
27
)
26.
Vaikka ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen on tarkistettava tosiseikat, ennakkoratkaisupyynnöstä ja Inkon esittämästä takaisinmaksusopimuksen esimerkkilomakkeesta, joka sisältyy kansallisen tuomioistuimen asiakirja-aineistoon, ilmenee, että Inkon toiminta kattaa luoton takaisinmaksua maksuerissä koskevien sopimusten esittelyn alkuperäisen sopimuksen mukaiset maksut laiminlyöneille luotonottajille. Direktiivin 3 artiklan f alakohta kattaa seuraavat luotonvälittäjien toimet: ”i) esittelee tai tarjoaa kuluttajille luottosopimuksia, ii) avustaa kuluttajia tekemällä luottosopimusten suhteen muita kuin i alakohdassa tarkoitettuja valmisteluja, tai iii) tekee luotonantajan puolesta luottosopimuksia kuluttajien kanssa.” Tämä sanamuoto on riittävän laaja kattaakseen Inkon toiminnan. (
28
)
27.
Toiseksi tällainen tulkinta vastaa mielestäni direktiivissä 2008/48 vahvistettua kuluttajansuojan ja aitojen sisämarkkinoiden luomisen kahtalaista tavoitetta. (
29
)
28.
Luotonantajien ja tarvittaessa luotonvälittäjien on ilmoitettava 5 artiklan 1 kohdassa luetellut ennen sopimuksen tekoa annettaviin tietoihin sisältyvät 19 kohtaa hyvissä ajoin ennen kuin luottosopimus tai ‑tarjous sitoo luotonottajaa. Tähän luetteloon sisältyy tietoja, jotka koskevat luotonottajan asemaa, jos hänen maksunsa on viivästynyt tai hän on laiminlyönyt velan takaisinmaksun. (
30
) Useimmat luotonottajat eivät oleta laiminlyövänsä velan takaisinmaksua tehdessään luottosopimuksen, ja on tunnettua, että kaikki luotonottajat eivät tutki tarkasti tai kenties täysin ymmärrä ennen sopimuksen tekoa annettavissa tiedoissa esitettyjä maksujen laiminlyönnin seurauksia. Inkon esimerkkisopimuksessa ilmoitetut kolme päivää eivät riitä siihen, että luotonottaja kykenisi arvioimaan asemaansa. Jos luotonottajalle annetaan vaihtoehdoiksi avoimen saatavan maksaminen kokonaisuudessaan takaisin tai luoton takaisinmaksua maksuerissä koskevan sopimuksen täyttäminen, on epätodennäköistä, että hänellä olisi aito valinnanmahdollisuus. Jos hän kykenisi helposti maksamaan avoimen saatavan (edullisin vaihtoehto, koska hänen vastuunsa lisäkuluista pienenisi), hän ei todennäköisesti olisi laiminlyönyt maksua. Kolme päivää on myös riittämätön aika, jotta luotonottaja voisi verrata kuluja, joita aiheutuu luoton takaisinmaksua maksuerissä koskevasta järjestelystä, muiden luotonantajien tarjoamiin vaihtoehtoisiin ratkaisuihin.
29.
Vaikuttaa siis siltä, että se, että luotonvälittäjän edellytetään antavan 5 artiklan 1 kohdassa luetellut tiedot, vastaa paremmin tavoitetta taata kuluttajansuojan korkea taso, erityisesti silloin, jos luotonantaja ei anna näitä tietoja. Muussa tapauksessa luotonottajalta evätään juuri se suoja, joka direktiivillä 2008/48 pyritään antamaan. (
31
) Tiedot pitäisi antaa luotonottajalle hyvissä ajoin ennen kuin luoton takaisinmaksua maksuerissä koskevasta sopimuksesta tulee sitova, jotta noudatetaan 5 artiklan 1 kohdassa vahvistettua velvollisuutta. (
32
) Tämä johtuu siitä, että perintätoimisto on henkilö, joka i) esittelee tai tarjoaa kuluttajille luottosopimuksia, tai ii) tekee tällaiseen sopimukseen liittyviä valmisteluja taikka iii) tekee luotonantajien puolesta luoton takaisinmaksua maksuerissä koskevan sopimuksen 3 artiklan f alakohdassa tarkoitetulla tavalla. Tarvitaan selvästi Inkon tarjoamaa kolmen päivän mittaista määräaikaa pidempi ajanjakso tämän velvollisuuden noudattamiseksi. Ennen sopimuksen tekoa annettavia tietoja koskeva velvollisuus koskee 5 artiklan 1 kohdan nojalla ”luotonantajaa ja luotonvälittäjää”. Luotonantaja voisi siten teoriassa antaa tiedot ennen kuin luotonottaja hyväksyy luoton takaisinmaksua maksuerissä koskevan sopimuksen. Mikään ei kuitenkaan viittaa siihen, että luotonantajat tosiasiallisesti antaisivat tällaiset ennen sopimuksen tekoa annettavat tiedot. (Vaikka antaisivatkin, se ei muuttaisi sitä periaatetta, että sama velvollisuus koskee luotonvälittäjiä.)
30.
Tätä tulkintaa vahvistaa 5 artiklan 6 kohta, jossa edellytetään jäsenvaltioiden varmistavan, että luotonantajat ja luotonvälittäjät antavat kuluttajalle riittävät selvitykset, jotta kuluttaja kykenee arvioimaan esimerkiksi kuluttajan suoritettavaksi tulevien maksujen laiminlyönnin seuraamuksia ennen sopimuksen tekoa. Tämä vastaa myös tavoitetta edistää vastuullisia käytäntöjä kaikissa luottosuhteen vaiheissa. (
33
)
31.
Se on myös aitojen sisämarkkinoiden luomisen tavoitteen mukainen, koska luotonvälittäjän käsitteellä pitäisi olla sama merkitys kaikissa jäsenvaltioissa. Siten ennen sopimuksen tekoa annettavia tietoja koskevan velvollisuuden pitäisi koskea kaikkia, jotka suorittavat Inkon tarjoamien kaltaisia perintäpalveluja.
32.
Inko esittää, että luotonvälittäjä saattaa luotonantajat ja luotonottajat yhteen. Perintätoimistot eivät voi – sen mielestä – olla luotonvälittäjiä, sillä niiden toiminta liittyy luottosopimukseen, joka on olemassa ennen kuin perintätoimisto esittää luotonottajalle järjestelyä. Direktiivin 2008/48 21 artiklassa (jonka otsikkona on ”Luotonvälittäjien tietyt velvollisuudet kuluttajiin nähden”) säädettyjä velvollisuuksia ei tästä syystä voida soveltaa perintätoimistoon. Inko lisää, että luotonvälittäjän määritelmä on direktiivin 2014/17 4 artiklan 5 kohdassa samanlainen kuin direktiivissä 2008/48 ja että näitä kahta säännöstä pitäisi tulkita yhdenmukaisesti. Direktiivin 2014/17 asiayhteyden perusteella on selvää, että kyseisen direktiivin luotonvälittäjien toimintaa koskevat säännökset eivät koske perintätoimistojen toimintaa. Lopuksi Inko esittää, että 3 artiklan f alakohdan soveltamisala olisi liian laaja, jos sitä tulkittaisiin sovellettavan perintätoimistoihin. Se kattaisi silloin sellaisen ammatillisen toiminnan, jota ei ole koskaan tarkoitettu säänneltäväksi direktiivillä 2008/48, erityisesti sellaisten lakimiesten toiminnan, joilla on lupa harjoittaa perintää Itävallassa.
33.
Mielestäni ”luotonvälittäjä” on yleinen käsite, joka kattaa useita toimintatyyppejä. (
34
) Eri jäsenvaltiot määrittelevät tämän käsitteen eri tavoin ja soveltavat sitä erityyppiseen liiketoimintaan. (
35
) Pitää paikkansa, että perintä ei ole toimintaa, joka liittyisi perinteisempään luotonvälitykseen (esimerkiksi kulutusluottovälittäjän toimintaan). Tällaiset välittäjät ovat kuitenkin vain yksi direktiivin 2008/48 21 artiklassa mainituista luottovälittäjätyypeistä. Tämän säännöksen nojalla luotonvälittäjän edellytetään ilmoittavan, työskenteleekö hän yksinomaan yhden tai useamman luotonantajan kanssa vai riippumattomana luotonvälittäjänä, ilmoittamaan maksun, joka kuluttajan on (mahdollisesti) maksettava hänen palveluistaan, ja ilmoittamaan maksun suuruuden luotonantajalle todellisen vuosikoron laskentaa varten. On johdonmukaista, että näitä velvollisuuksia sovelletaan samalla tavoin perintätoimistoihin, kun ne ehdottavat luoton takaisinmaksua maksuerissä koskevia sopimuksia, sillä ne toimivat asiakkaidensa puolesta ja perivät korvauksen palveluistaan. (
36
)
34.
Direktiivillä 2014/17 otetaan käyttöön yhteinen kehys kuluttajille tarkoitetuille luottosopimuksille, joiden vakuutena on kiinnitys tai jotka muulla tavoin liittyvät asunto-omaisuuteen. Se sisältää erityisen luotonvälittäjiä tässä asiayhteydessä koskevan järjestelyn. (
37
) Vaikka ”luotonvälittäjän” määritelmät ovat samanlaisia direktiivin 2014/17 4 artiklan 5 kohdassa ja direktiivin 2008/48 3 artiklan f alakohdassa, siitä ei seuraa, että ensin mainittu rajoittaisi jälkimmäisen soveltamisalaa. Direktiiviä 2008/48 ei sovelleta luottosopimuksiin, joiden vakuutena on kiinnitys kiinteään omaisuuteen tai jonka tarkoituksena on omistusoikeuden hankkiminen tai säilyttäminen (2 artiklan 2 kohdan a ja b alakohta). Mielestäni sillä, kykeneekö perintätoimisto täyttämään esimerkiksi direktiivin 2014/17 11 luvun mukaiset velvollisuudet, ei voi olla merkitystä ratkaistaessa direktiivin 2008/48 3 artiklan f alakohdan merkitystä. Inko esitti, että laaja tulkinta merkitsisi sitä, että lakimiehet, jotka eivät tarjoa luotonperintäpalveluja, kuuluisivat siitä huolimatta direktiivin 2008/48 soveltamisalaan. Yksinkertainen vastaus tähän on kuitenkin se, että jos lakimiehet tarjoavat lainopillisia neuvoja, he eivät hoida 3 artiklan f alakohdan i–iii alakohdassa lueteltuja tehtäviä. (
38
)
35.
Liettuan hallitus (joka ehdottaa vastausta vain ensimmäiseen kysymykseen) katsoo lopuksi, että 3 artiklan f alakohtaa sovellettaessa luotonvälittäjän toiminnan pitäisi tapahtua ennen luottosopimuksen tekemistä. Avoimien saatavien hallinnointi ei liity alkuperäistä sopimusta koskevaan ehdotukseen tai sen valmisteluun.
36.
En yhdy tähän näkemykseen. Ensinnäkään 3 artiklan f alakohdassa ei todeta, että luotonvälittäjien toiminnan pitäisi tapahtua ennen luottosopimuksen tekemistä. Vastaa paremmin direktiivin 2008/48 sanamuotoa ja tavoitteita, jos ”luotonvälittäjän” käsitettä ei rajoiteta tällä tavalla. Velvollisuutta tietojen antamiseen sovelletaan pikemminkin koko sopimuksen voimassaolon ajan erityisesti silloin, jos luotonottajalle tarjotaan taloudellista järjestelyä, joka kuuluu direktiivin 2008/48 3 artiklan c alakohdan luottosopimuksen määritelmän piiriin. (
39
) Toiseksi luotonantajan ja luotonottajan välillä tehty alkuperäinen sopimus ei ole tässä yhteydessä merkityksellinen sopimus. Keskiössä on perintätoimiston järjestämä luoton takaisinmaksua maksuerissä koskeva sopimus. (
40
) Koska ei ole mitään, mistä ilmenisi, kuuluvatko alun perin tehdyt sopimukset direktiivin 2008/48 soveltamisalaan, ei voida olettaa, että luotonottajat saavat ennen sopimuksen tekoa annettavat tiedot ennen kuin näistä sopimuksista tulee sitovia. Mikäli Inkon kaltaiset yhteisöt eivät ole 3 artiklan f alakohdassa tarkoitettuja luotonvälittäjiä, ei ole myöskään olemassa velvollisuutta antaa tietoja ajankohtana ennen luoton takaisinmaksusta maksuerissä koskevan sopimuksen tuloa sitovaksi. Luotonottajilla ei siten olisi direktiivillä 2008/48 annettua suojaa, koska he eivät saisi ennen sopimuksen tekoa annettavia tietoja missään prosessin vaiheessa, etenkään silloin kun tehdään luottosopimus velan maksamisen lykkäyksestä. Joka tapauksessa ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen ennakkoratkaisupyynnössä antamasta selvityksestä ilmenee, että Inkon toiminta alkaa ennen kuin luotonottaja tekee nämä sopimukset. (
41
)
37.
Tästä syystä katson, että perintätoimisto, joka esittää luoton takaisinmaksua maksuerissä koskevan sopimuksen kuluttajille luotonantajien puolesta avoimien saatavien perimiseksi korvausta vastaan, on direktiivin 2008/48 3 artiklan f alakohdassa tarkoitettu luotonvälittäjä.
Toinen kysymys
38.
Jos luotonottaja tekee luoton takaisinmaksua maksuerissä koskevan sopimuksen ja sitoutuu maksamaan avoimen saatavan kuluineen ja viivästyskorkoineen, jotka johtuvat siitä, että hän on laiminlyönyt alkuperäisen sopimuksen (tai asiaa koskevien kansallisten oikeussääntöjen) mukaiset maksut, jääkö tällainen järjestely direktiivin 2008/48 soveltamisalan ulkopuolelle, koska se on luottosopimus, joka koskee 2 artiklan 2 kohdan j alakohdassa tarkoitetulla tavalla ”maksutonta olemassa olevan velan maksamisen lykkäystä”?
39.
Saksan hallitus esittää, että järjestelyä, jonka yhteydessä luotonottaja maksaa korvauksen, ei voida pitää direktiivin 2008/48 2 artiklan 2 kohdan j alakohdassa tarkoitetulla tavalla maksuttomana, vaikka luoton takaisinmaksua maksuerissä koskevan sopimuksen mukaiset perintäkulut eivät olisi suurempia kuin alkuperäisessä sopimuksessa. Alkuperäisessä sopimuksessa vahvistetut kulut ovat 2 artiklan 2 kohdan j alakohdan soveltamisen kannalta maksuja. Ranskan hallituksen (joka vastaa vain toiseen kysymykseen) mielestä luoton takaisinmaksua maksuerissä koskevista sopimuksista aiheutuu ylimääräisiä kuluja luotonottajille, jos i) luotonottaja maksaa tällaisen sopimuksen nojalla enemmän kuin hän olisi maksanut, jos takaisinmaksu olisi järjestetty jollain muulla tavalla, ja ii) luotonottaja ei vastaa suoraan tai välillisesti perintätoimiston kuluista. Komissio esittää, että on tarpeen määrittää, täytyykö luotonottajan maksaa suurempia maksuja luoton takaisinmaksua maksuerissä koskevan sopimuksen nojalla kuin hän olisi maksanut ilman tällaista sopimusta.
40.
Mitä tarkoitetaan ilmaisulla ”maksuton” direktiivin 2008/48 2 artiklan 2 kohdan j alakohdassa? Kuuluvatko Inkon järjestelyt kyseisen säännöksen soveltamisalaan?
41.
Direktiivin 2008/48 2 artiklan 2 kohdan j alakohdan ilmaisua ”maksuton” ei ole määritelty. Vaikuttaisi lain tarkoituksen mukaiselta tulkita sitä yhdenmukaisesti 2 artiklan 2 kohdan f alakohdan ilmaisun ”korotta ja ilman muita maksuja” kanssa. (
42
) Sana ”maksu” pitäisi myös ymmärtää yhdenmukaisesti 3 artiklan g alakohdan määritelmän ”kuluttajille aiheutuvat luoton kokonaiskustannukset” mukaisesti. Tämä määritelmä on laaja, koska sillä tarkoitetaan ”kaikkia kustannuksia, mukaan luettuina korko, palkkiot, verot ja muunlaiset maksut, jotka kuluttajan on maksettava luottosopimuksen yhteydessä ja jotka ovat luotonantajan tiedossa”. Tämä on riittävän laaja, jotta se kattaa perintäkulut, joita aiheutuu silloin, jos luotonottaja laiminlyö alkuperäisen sopimuksen mukaisen maksun, riippumatta siitä, periikö nämä kulut luotonantaja itse vai perintätoimisto hänen puolestaan.
42.
Direktiivin 2008/48 2 artiklan 2 kohdan j alakohdan tavoitteena on jättää direktiivin soveltamisalan ulkopuolelle luottosopimukset, joiden nojalla luotonottajalle ei aiheudu ylimääräisiä kuluja tarjotusta luottomahdollisuudesta. Ilmaisun ”maksuton” merkitys on määriteltävä sen merkityksen mukaan, joka sillä on yleiskielessä, ottamalla samalla huomioon se asiayhteys, jossa sitä käytetään, ja sen lainsäädännön tavoitteet, johon se kuuluu. (
43
) Siten kyse on mielestäni siitä, ovatko riidanalaiset luoton takaisinmaksua maksuerissä koskevat järjestelyt luotonottajille maksuttomia. Hyvin yksinkertaisesti: ovatko nämä järjestelyt ilmaisia?
43.
Perintäkulut maksujen laiminlyönnin varalta pitäisi vahvistaa alkuperäisessä luottosopimuksessa. (
44
) Ei ole epätavanomaista, että luotonantajat antavat perintäprosessin kolmannen osapuolen tehtäväksi, koska se on heidän kannaltaan tehokkaampaa kuin periä avoimia saatavia itse. Koska perinnästä aiheutuu kuluja, joista maksut laiminlyönyt luotonottaja vastaa alkuperäisen sopimuksen nojalla, tätä prosessia ei voida kuvata luotonottajien näkökulmasta maksuttomaksi. Inko ei kiistä sitä, että se veloittaa korvauksen palveluistaan. Näitä palveluja ei voida siitäkään syystä kuvata maksuttomiksi. Ensimmäinen kysymys koskee sitä, aiheuttavatko järjestelyt, joita Inko tekee luotonottajien kanssa luotonantajien puolesta, luotonottajille direktiivin 2008/48 3 artiklan g kohdassa tarkoitettuja kustannuksia. Kansallisen tuomioistuimen asiakirja-aineistossa olevan luoton takaisinmaksua maksuerissä koskevan esimerkkisopimuksen perusteella luotonottaja tosiaankin vastaa perintäkuluista. (
45
)
44.
Esimerkkilomakkeessa esitetään muun muassa seuraavat tiedot: i) luotonantajan saaminen ja kulut (98,75 euroa), ii) korvaukset, joita Inko perii, kun se tekee sopimuksen toimimisesta luotonantajan puolesta, ja jotka ovat 15,65 euroa (käsittelypalkkio); 14,28 euroa (ensimmäinen muistutus); 9,36 euroa (asiakirjapalkkio) – välisumma: 39,29 euroa, ja iii) uuden velan määrä 138,04 euroa (joka saadaan lisäämällä 39,29 euroa 98,75 euroon). Lisäksi on muitakin korvauksia: korko: 0 euroa, (
46
) kuukausittaiset arkistointikustannukset (3,12 euroa per kuukausi), 15,96 euroa kutakin muistutusta kohti ja 45 euron perintäkulut – yhteensä 64,08 euroa. (
47
)
45.
Inko ei tarjoa maksutonta järjestelyä. Sillä on taloudellisia seurauksia, joiden osalta luotonottajien pitäisi kyetä tekemään valistunut valinta.
46.
Onko sillä merkitystä 2 artiklan 2 kohdan j alakohdan soveltamisen kannalta, maksaako luotonottaja luoton takaisinmaksua maksuerissä koskevan järjestelyn kulut luotonantajalle, joka maksaa ne tämän jälkeen perintätoimistolle, vai maksaako hän suoraan perintätoimistolle?
47.
Mielestäni ei ole.
48.
Ennakkoratkaisupyynnön ja kansallisen tuomioistuimen asiakirja-aineistosta ilmenevien tietojen perusteella vaikuttaa selvältä, että pääasian oikeudenkäynnissä luotonottaja on tosiasiallisesti alkuperäisen luottosopimuksen perusteella vastuussa tästä maksusta (ainakin epäsuorasti). (
48
)
49.
Onko riidanalaisten kulujen oltava suurempia kuin kulut, jotka olisi pitänyt maksaa alkuperäisen luottosopimuksen perusteella siinä tapauksessa, että luotonottaja laiminlyö maksut, jotta järjestely jäisi 2 artiklan 2 kohdan j alakohdan soveltamisalan ulkopuolelle? (
49
)
50.
Tähän kysymykseen on mielestäni vastattava kieltävästi.
51.
Tällainen edellytys, joka ei kuulu 2 artiklan 2 kohdan j alakohdan tämänhetkiseen sanamuotoon, on mielestäni ristiriidassa direktiivin 2008/48 kuluttajansuojan tavoitteen kanssa. Koko tässä direktiivissä käytetty sääntelytekniikka on se, että kuluttaja, jolla on asianmukaiset ja täydelliset tiedot, kykenee paremmin ottamaan vastuun luottojärjestelyistään. (
50
)
52.
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin tiedustelee, vaikuttaako direktiivin 2008/48 2 artiklan 2 kohdan j alakohta 2 artiklan 6 kohdan soveltamiseen.
53.
Mielestäni näin ei ole. Näillä kahdella säännöksellä otetaan käyttöön erilaiset järjestelyt. Direktiivin 2008/48 2 artiklan 2 kohdan j alakohta ei ole harkinnanvarainen, vaan siinä jätetään direktiivin soveltamisalan ulkopuolelle sopimukset, joissa luotonottaja saa luoton maksutta.
54.
Jäsenvaltiot voivat sitä vastoin valita, soveltavatko ne 2 artiklan 6 kohdassa säädettyä kevyempää sääntelyä. (
51
) Ne voivat tämän säännöksen nojalla päättää, että vain tiettyjä direktiivin 2008/48 artikloita sovelletaan luottosopimuksiin, joissa edellytetään luotonantajan ja kuluttajan sopivan maksujen lykkäämistä tai takaisinmaksua koskevista järjestelyistä, (
52
) kun kuluttaja ei ole noudattanut alkuperäistä luottosopimusta ja jos tällaisten järjestelyjen avulla vältettäisiin todennäköisesti tällaista sopimuksen noudattamatta jättämistä koskeva tuomioistuinmenettely eivätkä ehdot tämän myötä muuttuisi kuluttajan kannalta epäedullisemmiksi kuin ne, joista on määrätty alkuperäisessä luottosopimuksessa. Direktiivin 6 artiklassa (jonka kohteena on muun muassa erityisesti 2 artiklan 6 kohdassa tarkoitettu ”luottosopimus tai luottosopimusta koskeva tarjous”) vahvistetaan luettelo vaadituista tiedoista, jotka luotonantajan ja tapauksen mukaan luotonvälittäjän on annettava kuluttajalle hyvissä ajoin ennen kuin sopimus tai tarjous sitoo häntä. Koska Itävalta on kuitenkin päättänyt olla käyttämättä 2 artiklan 6 kohdassa tarjottua mahdollisuutta, 5 artikla on edelleen merkityksellinen pääasian oikeudenkäynnin kannalta. (
53
)
55.
Tästä syystä katson, että jos alkuperäisessä luottosopimuksessa määrätään, että luotonottaja on vastuussa perintäkuluista laiminlyödessään maksut, ja luotonottaja tämän jälkeen tekee luoton takaisinmaksua maksuerissä koskevan sopimuksen luotonantajan kanssa perintätoimiston tekemän järjestelyn välityksellä, tällainen järjestely ei ole luottosopimus, joka koskee maksutonta olemassa olevan velan maksamisen lykkäystä ja josta säädetään direktiivin 2008/48 2 artiklan 2 kohdan j alakohdassa, vaikka luotonottaja on jo vastuussa alkuperäisessä luottosopimuksessa vahvistettujen perintäkulujen maksamisesta tai hän on muutoin velvollinen maksamaan nämä kulut kansallisten oikeussääntöjen perusteella.
Ratkaisuehdotus
56.
Edellä esitetyn perusteella ehdotan, että unionin tuomioistuin vastaa Oberster Gerichtshofin esittämiin ennakkoratkaisukysymyksiin seuraavasti:
—
Perintätoimisto, joka esittää luoton takaisinmaksua maksuerissä koskevan sopimuksen kuluttajille luotonantajien puolesta avoimien saatavien perimiseksi korvausta vastaan, on kulutusluottosopimuksista ja neuvoston direktiivin 87/102/ETY kumoamisesta 23.4.2008 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2008/48/EY 3 artiklan f alakohdassa tarkoitettu luotonvälittäjä.
—
Jos alkuperäisessä luottosopimuksessa määrätään, että luotonottaja on vastuussa perintäkuluista laiminlyödessään maksut, ja luotonottaja tämän jälkeen tekee luoton takaisinmaksua maksuerissä koskevan sopimuksen luotonantajan kanssa perintätoimiston tekemän järjestelyn välityksellä, tällainen järjestely ei ole luottosopimus, joka koskee maksutonta olemassa olevan velan maksamisen lykkäystä ja josta säädetään direktiivin 2008/48 2 artiklan 2 kohdan j alakohdassa, vaikka luotonottaja on jo vastuussa alkuperäisessä luottosopimuksessa vahvistettujen perintäkulujen maksamisesta tai hän on muutoin velvollinen maksamaan nämä kulut kansallisten oikeussääntöjen perusteella.
(
1
)	Alkuperäinen kieli: englanti.
(
2
)	Kulutusluottosopimuksista ja neuvoston direktiivin 87/102/ETY kumoamisesta 23.4.2008 annettu Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivi (EUVL 2008, L 133, s. 66) (jäljempänä direktiivi). Direktiiviä on muutettu 14.11.2011 annetulla komission direktiivillä 2011/90/EU (EUVL 2011 L 296, s. 35) ja 4.2.2014 annetulla Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivillä 2014/17/EU (EUVL 2014, L 60, s. 34). Näillä muutoksilla ei muutettu riidanalaisten säännösten sanamuotoa.
(
3
)	Johdanto-osan 7 perustelukappale.
(
4
)	Johdanto-osan 8 perustelukappale.
(
5
)	Johdanto-osan 9 perustelukappale.
(
6
)	Johdanto-osan 18 ja 19 perustelukappale.
(
7
)	Johdanto-osan 13, 16, 17 ja 24 perustelukappale.
(
8
)	Johdanto-osan 26 perustelukappale.
(
9
)	Ks. 2 artiklan 2 kohdan a ja b alakohta.
(
10
)	Direktiivin 1–3 artikla koskevat kohdetta, soveltamisalaa ja määritelmiä (I luku). Sen 4–7 artikla koskevat ennen luottosopimuksen tekemistä annettavia tietoja ja sovellettavia käytäntöjä (II luku). Direktiivin 5 artiklaa, joka koskee ennen sopimuksen tekoa annettavia tietoja (ks. jäljempänä 7 ja 8 kohta), ei mainita 2 artiklan 6 kohdassa. Direktiivin 9 artiklassa varmistetaan, että muiden jäsenvaltioiden luotonantajilla on rajat ylittävien luottojen yhteydessä pääsy kyseisessä jäsenvaltiossa käytettyihin tietokantoihin kuluttajien luottokelpoisuuden arvioimiseksi (III luku). Luottosopimuksia koskevista tiedoista ja oikeuksista säädetään 10, 11, 13, 16 ja 18 artiklassa (IV luku). Direktiivin 19 artiklassa säädetään todellisen vuosikoron laskemisesta (V luku) ja 20 ja 21 artikla koskevat luotonantajia ja luotonvälittäjiä (VI luku). Lopuksi 22–28 artiklassa säädetään täytäntöönpanotoimenpiteistä (VII luku) ja 29–32 artiklassa siirtymä- ja loppusäännöksistä (VIII luku).
(
11
)	Nämä tiedot on toimitettava paperilla tai muulla pysyvällä tavalla. Luotonantajien on katsottava täyttäneen 5 artiklan 1 kohdassa säädetyn ennen sopimuksen tekoa annettavia tietoja koskevan velvollisuutensa, jos tiedot annetaan direktiivin 2008/48 liitteessä II olevalla Vakiomuotoiset eurooppalaiset kulutusluottotiedot ‑lomakkeella. Ks. myös ratkaisuehdotukseni asiassa Home Credit Slovakia (C‑42/15, EU:C:2016:431, 24–29 kohta).
(
12
)	Direktiivin 6 artiklassa vahvistetaan ennen sopimuksen tekemistä annettavia tietoja koskevat vaatimukset eräiden tilinylitysmahdollisuutena myönnettäviä luottoja koskevien sopimusten ja eräiden erityisten luottosopimusten yhteydessä. Sen 7 artiklassa säädetään, että 5 ja 6 artiklaa ei sovelleta tavaroiden toimittajiin tai palveluiden suorittajiin, jotka toimivat luotonvälittäjinä vain sivutoimisesti. Kumpikaan tapaus ei ole merkityksellinen nyt käsiteltävässä asiassa.
(
13
)	21 artiklan a alakohta.
(
14
)	21 artiklan b ja c alakohta.
(
15
)	Kuluttajien etujen suojaamista tarkoittavista kieltokanteista 23.4.2009 annettu Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivi (EUVL 2009, L 110, s. 30).
(
16
)	1 artikla.
(
17
)	Kulutusluottoja koskevien jäsenvaltioiden lakien, asetusten ja hallinnollisten määräysten lähentämisestä 22.12.1986 annettu neuvoston direktiivi (EUVL 1987, L 42, s. 48).
(
18
)	2 artikla.
(
19
)	3 artikla. Tällaisia ovat erityisesti riippumattomat julkiset elimet, joiden tehtävänä on kuluttajien etujen suojaaminen, ja järjestöt, joiden tehtävänä on (kansallisessa lainsäädännössä määrättyjen perusteiden mukaisesti) suojata näitä etuja.
(
20
)	Kuluttajille tarkoitetuista kiinteää asunto-omaisuutta koskevista luottosopimuksista ja direktiivien 2008/48/EY ja 2013/36/EU sekä asetuksen (EU) N:o 1093/2010 muuttamisesta 4.2.2014 annettu Euroopan parlamentin ja neuvoston asetus (EUVL 2014, L 60, s. 34).
(
21
)	Johdanto-osan 5–8 ja 15 perustelukappale.
(
22
)	Nyt käsiteltävän ennakkoratkaisupyynnön kohteena ei ole kiinteää asunto-omaisuutta koskeva luottosopimus. Pääasian kantaja on kuitenkin pyrkinyt nojautumaan direktiiviin 2014/17 kirjallisissa huomautuksissaan.
(
23
)	Lakisääteinen korko vahvistetaan ABGB:n 1000 §:n 1 momentissa. Se on tällä hetkellä 4 %.
(
24
)	Kansallinen tuomioistuin toteaa ennakkoratkaisupyynnössä, että riidanalaiset summat ovat 30500 euroa ja 5500 euroa.
(
25
)	Ks. jäljempänä tämän ratkaisuehdotuksen 54 kohta.
(
26
)	Ks. myös johdanto-osan 16 ja 17 perustelukappale.
(
27
)	Ks. edellä 6 kohta.
(
28
)	Ks. edellä 14 ja 15 kohta. Inko esitti pääasian oikeudenkäynnissä esimerkin luoton takaisinmaksua maksuerissä koskevasta sopimuksesta. Tämän esimerkkisopimuksen mukaan luotonottaja sitoutuu siihen, että jos hän laiminlyö maksuerän suorittamisen, Inkolla on oikeus ottaa yhteyttä hänen työnantajaansa maksun perimiseksi suoraan hänen palkastaan. Luotonottajaa kehotetaan myös tekemään suoraveloitussopimus maksun suorittamisesta Inkolle.
(
29
)	Direktiivin 2008/48 johdanto-osan 7 ja 8 perustelukappale.
(
30
)	Direktiivin 2008/48 5 artiklan 1 kohdassa lueteltuihin ennen sopimuksen tekoa annettaviin tietoihin kuuluvat viivästyskorko ja sen mukauttamista koskevat järjestelyt sekä tapauksen mukaan mahdolliset sopimusehtojen noudattamatta jättämisestä aiheutuvat maksut (5 artiklan 1 kohdan l alakohta) ja varoitus maksulaiminlyönnin seuraamuksista (5 artiklan 1 kohdan m alakohta).
(
31
)	Ks. esim. kattavat tavoitteet johdanto-osan 7–9 perustelukappaleessa.
(
32
)	Ks. johdanto-osan 18 ja 19 perustelukappale.
(
33
)	Ks. johdanto-osan 26 perustelukappale.
(
34
)	Ks. ehdotus Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiiviksi kuluttajille myönnettäviä luottoja koskevien jäsenvaltioiden lakien, asetusten ja hallinnollisten määräysten yhdenmukaistamisesta, KOM(2002) 443 lopullinen (EYVL 2002, C 331 E, s. 200) (jäljempänä alkueräinen ehdotus). Luotonvälittäjän käsitettä kuvattiin siinä seuraavasti: ”yleinen käsite, joka voi kattaa useita toimintatyyppejä ja toimijaryhmiä” (s. 8).
(
35
)	Ks. asiakirja, joka on laadittu sisämarkkinoiden ja palvelujen pääosaston toimeksiannosta, ja jonka otsikkona on ”Study on Credit Intermediaries in the Internal Market”, 15.1.2009, 3.20–3.23 kohta.
(
36
)	Ks. 21 artiklan a ja b alakohta. Todellinen vuosikorko määritellään direktiivin 2008/48 3 artiklan i alakohdassa tarkoitettavan luoton kokonaiskustannuksina.
(
37
)	Ks. Erityisesti direktiivin 2014/17 11 luvussa olevat 29–34 artikla.
(
38
)	Ks. lisäksi alkuperäisen ehdotuksen s. 9, jossa todetaan seuraavaa: ”Määritelmällä ei periaatteessa tarkoiteta asianajajia ja notaareja, vaikka kuluttaja pyytäisikin heidän neuvojaan luottosopimuksen soveltamisalan osalta tai vaikka he avustaisivatkin sopimuksen muotoilussa tai aitouden todistamisessa, mikäli heidän tehtävänsä rajoittuu juridiseen neuvontaan eivätkä he ohjaa asiakkaitaan tiettyjen luotonantajien asiakkaiksi.”
(
39
)	Ks. johdanto-osan 24 perustelukappale.
(
40
)	Ks. edellä 21 kohta.
(
41
)	Ks. edellä 15 kohta.
(
42
)	Direktiivin 2008/48 johdanto-osan 13 perustelukappaleessa todetaan, että direktiiviä ei olisi sovellettava tietyntyyppisiin luottosopimuksiin, joista maksettavat kulut ovat luotonottajalle merkitykseltään vähäisiä tai niitä ei ole lainkaan. Alkuperäiseen ehdotukseen sisältyi poikkeuksia, jotka koskivat sopimuksia maksun lykkäyksestä tai vastaavasta taloudellisesta järjestelystä mahdollisesti maksu- tai luottokortin avulla, edellyttäen että toimet ovat maksuttomia ja ne toteutetaan enintään kolmen kuukauden aikana. Ehdotuksessa ei ollut vastinetta 2 artiklan 2 kohdan j alakohdalle, joka otettiin muutettuun ehdotukseen Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiiviksi kuluttajille myönnettävistä luottosopimuksista ja neuvoston direktiivin 93/13/EY muuttamisesta (KOM(2005) 483 lopullinen).
(
43
)	Ks. tuomio 5.7.2012, Content Services (C‑49/11, EU:C:2012:419, 32 kohta).
(
44
)	Ks. esim. direktiivin 2008/48 5 artiklan 1 kohdan l alakohta.
(
45
)	Ks. edellä 16 ja 27 kohta.
(
46
)	On ilmiselvää, että tämä luku voi nosta sopimussuhteen aikana.
(
47
)	On pidettävä mielessä, että kulut saattavat suurentua. Tilanne riippuu siitä, miten monta muistutusta lähetetään. Lyhyesti sanottuna, ensimmäiset korvaukset ovat noin 40 % luotonantajan saamisesta. Mallilomakkeen esimerkissä, jossa luotonantajan saatava ja kulut ovat 98,75 euroa, lisäkorvaukset muodostavat noin 65 % luotonantajan saatavasta. Esitetyt luvut ovat esimerkinomaisia. Inkon kulujen suhde jäljellä olevan velan määrään nähden riippuu tietenkin saatavan suuruudesta kussakin yksittäistapauksessa.
(
48
)	Ks. edellä 44 kohta.
(
49
)	Ks. edellä tämän ratkaisuehdotuksen 17 kohta.
(
50
)	Ks. johdanto-osan 24 ja 26 perustelukappale. Ks. myös tuomio 18.12.2014, CA Consumer Finance (C‑449/13, EU:C:2014:2464, 21 kohta).
(
51
)	Direktiivin 2008/48 2 artiklan 6 kohta annettiin, kun direktiivistä neuvoteltiin neuvostossa; ks. EY-sopimuksen 251 artiklan 2 kohdan toisen alakohdan mukainen komission tiedonanto Euroopan parlamentille neuvoston vahvistamasta yhteisestä kannasta Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin antamiseksi kuluttajille myönnettävistä luottosopimuksista, KOM(2007) 546 lopullinen, 21.9.2007, s. 3.
(
52
)	Ks. edellä 5 kohta.
(
53
)	Ks. edellä 22 kohta.