Asia C-51/18
Euroopan komissio
vastaan
Itävallan tasavalta
Jäsenyysvelvoitteiden noudattamatta jättäminen – Verotus – Arvonlisävero – Direktiivi 2006/112/EY – 2 artiklan 1 kohta – Hallintokäytäntö, jossa alkuperäisen taideteoksen tekijälle kuuluvasta jälleenmyyntikorvauksesta kannetaan arvonlisäveroa
Verolainsäädännön yhdenmukaistaminen – Yhteinen arvonlisäverojärjestelmä – Verolliset liiketoimet – Vastikkeellisesti tehdyt tavaroiden luovutukset ja palvelujen suoritukset – Hallintokäytäntöä, jossa alkuperäisen taideteoksen tekijälle kuuluvasta jälleenmyyntikorvauksesta kannetaan arvonlisäveroa, ei voida hyväksyä
(Neuvoston direktiivin 2006/112 2 artiklan1 kohta)
Jäsenvaltio, joka kantaa alkuperäisen taideteoksen tekijälle kuuluvasta jälleenmyyntikorvauksesta arvonlisäveroa, jättää noudattamatta yhteisestä arvonlisäverojärjestelmästä annetun direktiivin 2006/112 2 artiklan 1 kohdan mukaisia velvoitteitaan.
Vakiintuneesta oikeuskäytännöstä seuraa tämän osalta, että tavaroiden luovutus tai palvelujen suoritus on tehty arvonlisäverodirektiivissä tarkoitetulla tavalla vastikkeellisesti vain silloin, kun yhtäältä tavaran luovuttajan tai palvelun suorittajan ja toisaalta tavaran hankkijan tai palvelun vastaanottajan välillä on oikeussuhde, johon liittyvät suoritukset ovat vastavuoroisia, ja tavaran luovuttajan ja palvelun suorittajan saama korvaus on todellinen vastasuoritus tavaran hankkijalle tai palvelun vastaanottajalle luovutetusta tavarasta tai suoritetusta palvelusta.
Oikeussuhde, jossa alkuperäisen taideteoksen jälleenmyynti toteutetaan, on kuitenkin olemassa yksinomaan myyjän ja ostajan välillä, eikä sillä, että taideteoksen tekijällä on oikeus jälleenmyyntikorvauksen saamiseen, ole vaikutusta tähän suhteeseen. Näin ollen ei voida katsoa, että tämän taideteoksen tekijä osallistuisi sen takia, että hänellä on oikeus jälleenmyyntikorvaukseen, jollakin tavoin – vaikka vain välillisesti – teoksen jälleenmyyntiin, esimerkiksi sietämällä tätä liiketoimea.
Ensinnäkin jälleenmyynnin osapuolet sopivat keskenään vapaasti siitä, että myyjä luovuttaa kyseisen taideteoksen, ja siitä, miten suuren hinnan ostajan on maksettava tästä teoksesta, eikä heidän ole pyydettävä tähän kyseisen taideteoksen tekijän suostumusta tai konsultoiva häntä jollakin tavalla. Taideteoksen tekijällä ei ole mitään keinoa, jolla hän voisi puuttua jälleenmyyntiin erityisesti estääkseen sen toteutumisen, jos hän ei hyväksy sitä.
Alkuperäisen, jälleenmyydyn taideteoksen tekijällä on direktiivin 2001/84 1 artiklan 1 kohdan nojalla oikeus saada tämän teoksen jälleenmyyntihinnasta osuus, joka myyjän on periaatteessa maksettava. Koska tekijällä jälleenmyyntikorvaukseen oleva oikeus, josta seuraa myyjän velvollisuus maksaa tämän korvauksen vahvistettu määrä tekijälle, on unionin lainsäätäjän tahdon tulos, on lähdettävä siitä, että sen soveltamisen kohteena ei ole tekijän ja myyjän välinen oikeussuhde.
Unionin lainsäätäjän direktiivin 2001/84 johdanto-osan kolmannen perustelukappaleen ensimmäisessä virkkeessä ilmaiseman tahdon mukaan oikeudella jälleenmyyntikorvaukseen pyritään takaamaan, että alkuperäisten taideteosten, jotka kyseinen direktiivi kattaa, eli kuvataideteosten tekijät saavat osuuden taideteostensa taloudellisesta menestyksestä. Tästä ilmenee, että lainsäätäjän aikomuksena ei ollut missään tapauksessa antaa tekijöille mahdollisuutta osallistua heidän taideteostensa jälleenmyyntitoimiin vaan antaa heille ainoastaan oikeus osuuteen jälleenmyyntitoimien taloudellisesta menestyksestä näiden toimien toteuttamisen jälkeen.
(ks. 44, 47-50 ja 60 kohta sekä tuomiolauselman 1 kohta