Väliaikainen versio
JULKISASIAMIEHEN RATKAISUEHDOTUS
TAMARA ĆAPETA
11 päivänä syyskuuta 2025 (1)
Asia C-196/24 [Aucrinde] (i)
xx
vastaan
ww,
yy,
zz ja
vv,
jossa asian käsittelyyn osallistuu
Ministère Public
(Ennakkoratkaisupyyntö – Tribunal Judiciaire de Chambéry (Chambéryn alioikeus, Ranska))
Ennakkoratkaisupyyntö – Jäsenvaltioiden tuomioistuinten välinen yhteistyö siviili- tai kauppaoikeudellisissa asioissa – Todisteiden vastaanottaminen siviili- tai kauppaoikeudellisissa asioissa – Haudan avaaminen vanhemmuuden toteamista varten – Geenitestaus – Pyyntö sellaisten todisteiden vastaanottamiseksi, joita pidetään pyynnön vastaanottaneen jäsenvaltion kansallisen lainsäädännön perusperiaatteiden vastaisina – Perusteet todisteiden vastaanottamista koskevan pyynnön täyttämättä jättämiselle – Perusoikeuksien välinen ristiriita – Vainajan ihmisarvo – Yksityis- ja perhe-elämän kunnioittaminen – Henkilöllisyys – Oikeus tietää oma geneettinen alkuperä
I       Johdanto
1.        Tässä ennakkoratkaisupyynnössä unionin tuomioistuinta pyydetään tulkitsemaan asetusta (EU)  2020/1783, jossa säädetään oikeudellisesta yhteistyöstä siviili- tai kauppaoikeudellisissa asioissa tapahtuvassa todisteiden vastaanottamisessa.(2)
2.        Tarkemmin ottaen unionin tuomioistuinta pyydetään arvioimaan ensimmäistä kertaa, voidaanko kansallisiin säännöksiin, joita pidetään kansallisessa lainsäädännössä oikeusjärjestyksen perusteita koskevina, vedota perusteena yhden jäsenvaltion tuomioistuimen (pyynnön esittänyt tuomioistuin) toisen jäsenvaltion tuomioistuimelle (pyynnön vastaanottanut tuomioistuin) lähettämän, todisteiden vastaanottamista koskevan pyynnön täyttämättä jättämiselle.
3.        Unionin tuomioistuimessa nyt käsiteltävät kysymykset tulivat esille Tribunale di Genovassa (Genovan alioikeus, Italia, jäljempänä italialainen alioikeus) käsiteltävän asian kantajan isän henkilöllisyyden toteamiseksi aloitetun oikeudenkäynnin yhteydessä. Tätä varten kyseinen alioikeus esitti tribunal Judiciaire de Chambérylle (Chambéryn alioikeus, Ranska), joka on ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin, pyynnön todisteiden vastaanottamisesta asetuksen 2020/1783 mukaisesti, jotta isyyden toteamiseen tarvittava genetiikan asiantuntijalausunto voidaan laatia. Kyseisen pyynnön täyttäminen tarkoittaa Ranskaan haudatun oletetun isän haudan avaamista ja DNA-tunnistukseen tarvittavan näytteen ottamista ruumiista.
II     Unionin oikeus
Euroopan unionin perusoikeuskirja
4.        Perusoikeuskirjan 1 artiklassa, jonka otsikko on ”Ihmisarvo”, määrätään seuraavaa:
”Ihmisarvo on loukkaamaton. Sitä on kunnioitettava ja suojeltava.”
5.        Perusoikeuskirjan 7 artiklassa, jonka otsikko on ”Yksityis- ja perhe-elämän kunnioittaminen”, määrätään seuraavaa:
”Jokaisella on oikeus siihen, että hänen yksityis- ja perhe-elämäänsä, kotiaan sekä viestejään kunnioitetaan.”
Asetus 2020/1783
6.        Asetuksen 2020/1783 1 artiklassa määritellään kyseisen asetuksen soveltamisala. Kyseisessä asetuksessa tehdään ero todisteiden välillisen vastaanottamisen (1 artiklan 1 kohdan a alakohta) ja todisteiden välittömän vastaanottamisen (1 artiklan 1 kohdan b alakohta) välillä. Kyseisessä artiklassa säädetään seuraavaa:
”1. Tätä asetusta sovelletaan siviili- tai kauppaoikeudellisissa asioissa, joissa jäsenvaltion tuomioistuin kyseisen jäsenvaltion lainsäädännön mukaisesti pyytää
a) toisen jäsenvaltion toimivaltaista tuomioistuinta ottamaan vastaan todisteita; tai
b) todisteiden välitöntä vastaanottamista toisessa jäsenvaltiossa.
– – ”
7.        Asetuksen 2020/1783 12 artikla sisältää kyseisen asetuksen 1 artiklan 1 kohdan a alakohdassa tarkoitettua todisteiden välillistä vastaanottamista koskevien pyyntöjen täyttämistä koskevat yleiset säännökset. 12 artiklan asian kannalta merkityksellisissä säännöksissä säädetään seuraavaa:
”1. Pyynnön vastaanottaneen tuomioistuimen on täytettävä pyyntö viipymättä ja viimeistään 90 päivän kuluessa pyynnön saapumisesta.
2. Pyynnön vastaanottaneen tuomioistuimen on täytettävä pyyntö kansallista lainsäädäntöään noudattaen.
3. Pyynnön esittänyt tuomioistuin voi liitteessä I olevaa A-lomaketta käyttäen pyytää, että pyyntö täytetään noudattaen sen kansallisen lainsäädännön mukaista erityistä menettelyä. Pyynnön vastaanottanut tuomioistuin täyttää pyynnön erityisen menettelyn mukaisesti, jollei se ole ristiriidassa sen kansallisen lainsäädännön kanssa tai jollei se voi tehdä sitä merkittävien käytännön vaikeuksien vuoksi. Jos pyynnön vastaanottanut tuomioistuin ei jostain kyseisestä syystä johtuen noudata pyyntöä erityisen menettelyn käyttämisestä, sen on ilmoitettava asiasta pyynnön esittäneelle tuomioistuimelle liitteessä I olevaa H-lomaketta käyttäen.
– –”
8.        Asetuksen 2020/1783 16 artiklassa luetellaan perusteet kyseisen asetuksen 1 artiklan 1 kohdan a alakohdassa tarkoitettua todisteiden välillistä vastaanottamista koskevien pyyntöjen täyttämättä jättämiselle. 16 artiklan 1 kohta koskee ainoastaan henkilön kuulemista koskevia pyyntöjä eikä sillä ole merkitystä nyt käsiteltävässä asiassa, ja 16 artiklan 2 kohdassa säädetään seuraavaa:
”Pyyntö voidaan jättää 1 kohdassa mainittujen perusteiden lisäksi täyttämättä ainoastaan, jos yksi tai useampi seuraavista perusteista soveltuu:
a) pyyntö ei kuulu tämän asetuksen soveltamisalaan;
b) pyynnön täyttäminen ei kuulu oikeuslaitoksen toimivaltaan pyynnön vastaanottaneen tuomioistuimen jäsenvaltion lainsäädännön nojalla;
c) pyynnön esittänyt tuomioistuin ei noudata pyynnön vastaanottaneen tuomioistuimen kehotusta täydentää todisteiden vastaanottamista koskevaa pyyntöä 10 artiklan mukaisesti 30 päivän kuluessa siitä, kun pyynnön vastaanottanut tuomioistuin on sitä pyytänyt; tai
d) 22 artiklan 3 kohdan mukaisesti pyydettyä vakuutta ei ole asetettu tai ennakkomaksua suoritettu 60 päivän kuluessa siitä, kun pyynnön vastaanottanut tuomioistuin on pyytänyt tällaista vakuuden asettamista tai ennakkomaksun suorittamista.”
9.        Asetuksen 2020/1783 19 artikla koskee kyseisen asetuksen 1 artiklan1 kohdan b alakohdassa tarkoitettua todisteiden välitöntä vastaanottamista koskevia pyyntöjä. Kyseisen artiklan 7 kohdassa luetellaan perusteet tällaisen pyynnön täyttämiselle jättämiselle seuraavasti:
”Pyynnön vastaanottaneen jäsenvaltion keskusviranomainen tai toimivaltainen viranomainen voi evätä välitöntä todisteiden vastaanottamista koskevan pyynnön vain, jos
a) se ei kuulu tämän asetuksen soveltamisalaan;
b) se ei sisällä kaikkia 5 artiklassa tarkoitettuja tarvittavia tietoja; tai
c) pyydetty todisteiden välitön vastaanottaminen on vastoin sen jäsenvaltion lainsäädännön perusperiaatteita.”
Asetus N:o 1206/2001(3)
10.      Asetus 2020/1783 on asetuksen N:o 1206/2001 uudelleenlaadittu toisinto.
11.      Asetuksen N:o 1206/2001 asian kannalta merkitykselliset säännökset eli 1, 10, 14 ja 17 artikla vastaavat vastaavasti asetuksen 2020/1783 1, 12, 16 ja 19 artiklaa.
12.      Tältä osin asetusta N:o 1206/2001 koskeva oikeuskäytäntö on merkityksellistä myös asetuksen 2020/1783 sovellettavien säännösten tulkitsemiseksi nyt käsiteltävässä asiassa.
III  Pääasian tosiseikat, ennakkoratkaisukysymykset ja menettely unionin tuomioistuimessa
13.      Pääasian kantaja, xx, nosti Tribunale di Genovassa kanteen, jossa vaaditaan toteamaan, että edesmennyt aa, joka on haudattu Ranskaan, on hänen biologinen isänsä.
14.      Kantaja vaatii, että kyseinen tuomioistuin i) toteaa, että hän on aa:n avioliiton ulkopuolella syntynyt poika, ii) antaa hänelle oikeuden käyttää isänsä sukunimeä ja iii) velvoittaa toimivaltaisen väestötietojärjestelmän rekisterinpitäjän kirjaamaan annettavan tuomion sen tultua lainvoimaiseksi.
15.      Pääasian vastaajat, jotka ovat aa:n avioliitossa syntyneitä lapsia, vastustivat hematologin lausunnon edellyttämien testien tekemistä sen määrittämiseksi, onko kantajalla samat geneettiset ominaisuudet kuin vastaajilla. Sen sijaan he pyysivät, että heidän edesmenneen isänsä ruumiille tehdään geneettinen tutkimus. Tämän johdosta italialainen alioikeus määräsi, että hematologin on laadittava asiantuntijalausunto, ja nimesi asiantuntijan tekemään geneettisen vertailun kantajan ja oletetun isän välillä tämän haudan avaamisen jälkeen.
16.      Italialainen alioikeus lähetti 18.11.2022 ennakkoratkaisua pyytäneelle tuomioistuimelle asetuksen 2020/1783 nojalla pyynnön oletetun isän haudan avaamiseksi käyttäen mainitun asetuksen liitteessä I olevaa A-lomaketta.
17.      Ranskan siviililain (Code civil) mukaan tuomari ei kuitenkaan voi määrätä haudan avaamista geneettisen näytteen saamiseksi vanhemmuuden toteamista varten, ellei vainaja ole antanut siihen nimenomaista suostumusta elinaikanaan.
18.      Ranskan siviililain asian kannalta merkityksellisessä säännöksessä eli 16-11 §:ssä(4) säädetään seuraavaa:
”Henkilö voidaan pyrkiä tunnistamaan tämän DNA-sormenjälkien perusteella ainoastaan
1° oikeudenkäyntimenettelyssä määrättyjen tutkintatoimien tai asian selvittämistoimien yhteydessä;
2° lääketieteellisiin tai tieteellisen tutkimuksen tarkoituksiin;
3° vainajien henkilöllisyyden selvittämiseksi, kun se ei ole tiedossa;
4° puolustusvoimista annetun koodeksin (Code de la défense) L. 2381-1 §:ssä säädetyillä edellytyksillä;
5° dopingin torjumiseksi urheilusta annetun koodeksin (Code du sport) L. 232-12-2 §:ssä säädetyillä edellytyksillä.
Siviilioikeudellisissa asioissa henkilö voidaan pyrkiä tunnistamaan ainoastaan sellaisen asian selvittämistoimen toteuttamiseksi, jonka tuomioistuin on määrännyt lapsen ja vanhemman välisen oikeudellisen siteen vahvistamiseksi tai kumoamiseksi taikka elatusavun vahvistamiseksi tai kumoamiseksi nostetun kanteen yhteydessä. Asianomaisen henkilön suostumus on saatava etukäteen, ja sen on oltava nimenomainen. Jollei asianomainen henkilö ole nimenomaisesti antanut suostumustaan elinaikanaan, tunnistaminen DNA-sormenjälkien perusteella ei ole mahdollista hänen kuolemansa jälkeen.
– –”
19.      Lisäksi, kuten Ranskan hallitus väitti, Ranskan siviililain koko luvun, johon kyseinen säännös kuuluu, katsotaan koskevan oikeusjärjestyksen perusteita kyseisen lain 16-9 §:n nojalla.
20.      Näissä olosuhteissa ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin pohtii, olisiko asetuksen 2020/1783 12 artiklan 2 kohtaa tulkittava siten, että tuomioistuin voi jättää todisteiden vastaanottamista koskevan pyynnön täyttämättä silloin, kun tällaisen pyynnön katsotaan olevan pyynnön vastaanottaneen tuomioistuimen kansallisen lainsäädännön perusperiaatteiden vastainen.
21.      Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin huomautti, että perusteet asetuksen 2020/1783 soveltamatta jättämiselle luetellaan tyhjentävästi sen 16 artiklassa ja että 12 artikla ei näin ollen sisällä lisäperustetta kyseisen asetuksen soveltamatta jättämiselle. Se kuitenkin ilmaisi myös huolensa siitä, että 12 artiklan tällainen tulkinta tarkoittaa, ettei ole mitään taetta suojaamassa siltä, että pyynnöt on täytettävä sellaisten menettelyjen mukaisesti, jotka eivät ole unionin oikeuden vaatimusten,(5)etenkään Euroopan unionin perusoikeuskirjan (jäljempänä perusoikeuskirja) 1 ja 7 artiklan, mukaisia.
22.      Tässä tilanteessa ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin on päättänyt lykätä asian käsittelyä ja esittää Euroopan unionin tuomioistuimelle seuraavat ennakkoratkaisukysymykset:
”1)      Onko [asetuksen 2020/1783] 12 artiklan perusteella kansallisen tuomioistuimen mahdollista olla soveltamatta tätä asetusta ja jättää täyttämättä pyynnön esittäneen valtion pyyntö sillä perusteella, että pyynnön muoto olisi ristiriidassa pyynnön vastaanottaneen valtion kansallisen lainsäädännön perusperiaatteiden ja erityisesti sen siviililain 16-11 §:n kanssa?
2)      Jos [asetuksen 2020/1783] 12 artiklaa on sovellettava ottamatta huomioon kansallista lainsäädäntöä, miten on tulkittava [perusoikeuskirjan] 1 artiklaa (oikeus ihmisarvoon) ja 7 artiklaa (oikeus yksityiselämän kunnioittamiseen) ja määritettävä niiden keskinäinen yhteys sen selvittämiseksi, merkitseekö tällainen asetuksen soveltaminen [perusoikeuskirjan] rikkomista?”
23.      Kirjallisia huomautuksia unionin tuomioistuimelle esittivät pääasian kantaja, Ranskan hallitus ja komissio.
24.      Ranskan hallitus ja komissio esittivät suullisia huomautuksia 29.4.2025 pidetyssä istunnossa.
IV     Asian tarkastelu
A       Alustavat huomautukset – ennakkoratkaisukysymysten purkaminen
25.      Hyödyllisten neuvojen antamiseksi ennakkoratkaisua pyytäneelle tuomioistuimelle on mielestäni tarpeen purkaa ennakkoratkaisukysymykset osiin, jotta voidaan ymmärtää paremmin ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen huolenaiheita.
26.      Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin tiedustelee ensimmäisellä kysymyksellään lähinnä, voiko se jättää täyttämättä asetuksen 2020/1783 mukaisesti esitetyn pyynnön geneettisen näytteen ottamiseksi post mortem Ranskaan haudatusta henkilöstä vanhemmuuden toteamiseksi, koska Ranskan siviililaissa kielletään tällaisten todisteiden vastaanottaminen, jos asianomainen henkilö ei antanut siihen suostumusta elinaikanaan.
27.      Kyseisen tuomioistuimen mukaan pyynnön täyttämättä jättäminen 12 artiklan perusteella ei ole mahdollista, koska tyhjentävä luettelo perusteista tällaisen pyynnön täyttämättä jättämiselle esitetään asetuksen 2020/1783 16 artiklassa ja koska kansalliset oikeusjärjestyksen perusteet eivät sisälly niihin. Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin haluaa kuitenkin varmistua siitä, voidaanko asetuksen 2020/1783 12 artiklan 2 kohdasta johtaa tällainen peruste.
28.      Unionin tuomioistuimelle esittämissään huomautuksissa Ranskan hallitus väittää, että italialaisen alioikeuden esittämä pyyntö ei ole asetuksen 2020/1783 1 artiklan 1 kohdan a alakohdassa tarkoitettu todisteiden välillistä vastaanottamista koskeva pyyntö, mikä tarkoittaa, ettei sen 12 artikla ole merkityksellinen käsiteltävän asian kannalta. Ranskan hallituksen mukaan kyseinen pyyntö koskee todisteiden välitöntä vastaanottamista, josta säädetään asetuksen 2020/1783 1 artiklan 1 kohdan b alakohdassa, joten pyyntöön voidaan soveltaa sen 19 artiklaa. Kyseisen hallituksen mukaan ensimmäinen kysymys olisi muotoiltava uudelleen siten, että siinä pyydetään asetuksen 2020/1783 19 artiklan tulkintaa.
29.      Tällaisen tulkinnan merkityksellisyys käsiteltävän asian kannalta piilee pyynnön vastaanottaneen tuomioistuimen mahdollisuudessa jättää todisteiden välitöntä vastaanottamista koskeva pyyntö täyttämättä, jos tällainen todisteiden välitön vastaanottaminen olisi vastoin pyynnön vastaanottaneen jäsenvaltion lainsäädännön perusperiaatteita, kuten asetuksen 2020/1783 19 artiklan 7 kohdan c alakohdassa säädetään. Käänteisesti on niin, että todisteiden välillistä vastaanottamista koskevan pyynnön epäämiseen ei ole olemassa vastaavaa perustetta.
30.      Ensimmäiseen kysymykseen vastaamiseksi on näin ollen tarpeen ensin arvioida, sovelletaanko asetuksen 2020/1783 12 artiklaa todellakin käsiteltävässä asiassa, kuten on vain siinä tapauksessa, että kyseessä oleva pyyntö koskee todisteiden välillistä vastaanottamista.
31.      Ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen toinen kysymys on hieman monimutkaisempi. Jos oletetaan, että Ranskan siviililain 16-11 §:n nojalla ei voida kieltäytyä post mortem geneettisen näytteen ottamisesta aa:lta, ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin tiedustelee lisäksi, olisiko italialaisen alioikeuden esittämän pyynnön täyttäminen perusoikeuskirjan vastaista. Kyseinen tuomioistuin viittaa tarkemmin ottaen perusoikeuskirjan 1 ja 7 artiklan välisiin yhteyksiin. Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin kysyy siten itse asiassa, miten oikeus ruumiin arvokkuuteen kuoleman jälkeen ja oikeus tietää taustansa tasapainotetaan perusoikeuskirjassa.
32.      Kuten istunnossa esitettiin, toisessa kysymyksessä tiedustellaan siten lähinnä, onko asiaa koskeva Italian lainsäädäntö, jonka mukaan tuomarit voivat määrätä post mortem geneettisestä näytteenotosta vanhemmuuden toteamiseksi riippumatta siitä, antoiko oletettu vanhempi elinaikanaan siihen suostumuksen vai ei, perusoikeuskirjan mukainen.
33.      Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin ei kuitenkaan esitä pyynnössään lainkaan huolta asiaa koskevan Italian lainsäädännön yhteensopivuudesta perusoikeuskirjan kanssa. Se pikemminkin selittää, että vastaus toiseen ennakkoratkaisukysymykseen auttaisi sitä määrittämään, onko Ranskan siviililain 16-11 § itsessään yhteensopiva perusoikeuskirjan kanssa.
34.      Kysymys Ranskan siviililain 16-11 §:n yhteensopivuudesta perusoikeuskirjan kanssa tulee esille vain, jos kyseistä säännöstä voidaan soveltaa käsiteltävässä asiassa todisteiden vastaanottamista koskevan pyynnön täyttämättä jättämiseksi. Vasta, kun on todettu, että 16-11 §:ää voidaan soveltaa, voidaan arvioida, olisiko sen soveltaminen perusoikeuskirjan mukaista. Jos toiseen kysymykseen vastataan sellaisena kuin se esitettiin, toisin sanoen olettaen, että asetuksen 2020/1783 12 artiklan 2 kohta ja 16 artikla estävät Ranskan siviililain 16-11 §:n soveltamisen perusteena todisteiden vastaanottamista koskevan pyynnön täyttämättä jättämiselle, kysymys kyseisen säännöksen yhteensopivuudesta perusoikeuskirjan kanssa olisi kuitenkin hypoteettinen, koska kyseistä säännöstä ei voida soveltaa asian tosiseikkoihin.
35.      Katson näin ollen, että unionin tuomioistuin voi vastata toiseen kysymykseen vain, jos se voidaan ymmärtää siten, että siinä tiedustellaan, onko perusoikeuskirjaa tulkittava tavalla, joka on yhdenmukainen asetuksen 2020/1783 sellaisen tulkinnan kanssa, että se ei estä käsiteltävän asian olosuhteissa italialaista alioikeutta esittämästä todisteiden vastaanottamista koskevaa pyyntöä, joka koostuu geneettisestä näytteenotosta post mortem.
36.      Toissijaisesti, jos unionin tuomioistuin vastaa ensimmäiseen kysymykseen myöntävästi, jolloin ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin voi vedota oikeusjärjestyksen perusteita koskeviin kansallisiin säännöksiinsä todisteiden vastaanottamista koskevan pyynnön täyttämättä jättämiseksi, toinen kysymys olisi muotoiltava uudelleen. Siinä tapauksessa toinen kysymys olisi ymmärrettävä siten, että siinä tiedustellaan, olisiko perusoikeuskirjaa tulkittava siten, että sen mukaisia ovat kansalliset säännökset, joissa post mortem tehtävän geneettisen näytteenoton edellytykseksi asetetaan se, että asianomainen henkilö on antanut siihen nimenomaisen suostumuksen elinaikanaan.
B       Ensimmäinen kysymys
37.      Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin tiedustelee ensimmäisellä kysymyksellään lähinnä, onko sen asetuksen 2020/1783 12 artiklan 2 kohdan nojalla mahdollista jättää täyttämättä todisteiden välillistä vastaanottamista koskeva pyyntö sillä perusteella, että kyseisessä pyynnössä täsmennetty menettely on vastoin pyynnön vastaanottaneen jäsenvaltion kansallisen lainsäädännön perusperiaatteita.
1.     Todisteiden välillinen vai välitön vastaanottaminen
38.      Kuten edellä selitettiin, Ranskan hallitus väitti, että italialaisen alioikeuden esittämä pyyntö koski todisteiden välitöntä eikä välillistä vastaanottamista, jolloin ei voitaisi soveltaa asetuksen 2020/1783 12 artiklaa; asian kannalta merkityksellinen säännös olisi sen sijaan sen 19 artikla.
39.      Todisteiden välillisen vastaanottamisen (sellaisena kuin se määritellään asetuksen 2020/1783 1 artiklan 1 kohdan a alakohdassa) ja todisteiden välittömän vastaanottamisen (sellaisena kuin se määritellään asetuksen 2020/1783 1 artiklan 1 kohdan b alakohdassa) välinen tosiasiallinen ero on siinä, ottavatko todisteita vastaan pyynnön vastaanottaneen tuomioistuimen lainkäyttövaltaan kuuluvat henkilöt vai pyynnön esittäneen tuomioistuimen lainkäyttövaltaan kuuluvat henkilöt. Viimeksi mainitussa tapauksessa nämä henkilöt ottavat vastaan todisteita toisessa jäsenvaltiossa itse esimerkiksi matkustamalla pyynnön esittäneeseen jäsenvaltioon tai kuulustelemalla todistajaa sen alueella.(6)
40.      Nämä kaksi todisteiden vastaanottamisen tyyppiä eroavat toisistaan menettelyllisesti siinä, mitkä elimet ovat vastuussa todisteiden välittämisestä ja niiden vastaanottamisen sallimisesta. Kun esitetään pyyntö todisteiden välillisestä vastaanottamisesta, pyynnön esittänyt tuomioistuin ottaa suoraan yhteyttä pyynnön vastaanottaneeseen tuomioistuimeen. Viimeksi mainittu päättää siten menetelmistä pyydettyjen todisteiden vastaanottamiseksi kansallisen lainsäädäntönsä mukaisesti. Tällaiset pyynnöt on lisäksi lähetettävä käyttämällä asetuksen 2020/1783 liitteenä olevaa A-lomaketta. Toisaalta todisteiden välittömän vastaanottamisen osalta pyynnön esittäneen tuomioistuimen on saatava lupa keskusviranomaiselta tai toimivaltaiselta viranomaiselta, joka kunkin jäsenvaltion on nimettävä asetuksen 2020/1783 mukaisesti.(7) Tällainen pyyntö esitetään käyttäen mainitun asetuksen liitteenä olevaa L-lomaketta.
41.      Lisäksi todisteiden välillistä vastaanottamista koskevien pyyntöjen osalta menettely, jossa todisteet vastaanotetaan, toteutetaan pyynnön vastaanottaneen tuomioistuimen kansallista lainsäädäntöä noudattaen.(8) Todisteiden välitöntä vastaanottamista koskevien pyyntöjen osalta taas todisteet vastaanotetaan pyynnön esittäneen tuomioistuimen kansallisessa lainsäädännössä säädetyn menettelyn mukaisesti.
42.      Käsiteltävän asian kannalta merkittävää on lisäksi se, että perusteet todisteiden vastaanottamista koskevan pyynnön täyttämättä jättämiselle vaihtelevat sen mukaan, vastaanotetaanko todisteet välillisesti vai välittömästi. Toisin kuin todisteiden välillisen vastaanottamisen tapauksessa, todisteiden välittömästä vastaanottamisesta voidaan kieltäytyä pyynnön esittäneen jäsenvaltion oikeusjärjestyksen perusteisiin liittyvien huolenaiheiden perusteella. Asetuksen 2020/1783 19 artiklan 7 kohdan c alakohdan mukaan pyyntö voidaan evätä, jos pyydetty todisteiden välitön vastaanottaminen on vastoin sen jäsenvaltion lainsäädännön perusperiaatteita.
43.      Asetuksessa 2020/1783 ei selitetä mitenkään sitä, että näissä kahdessa todisteiden vastaanottamisen tavassa on erilaiset perusteet pyyntöjen hylkäämiselle.(9) Kuten komissio väitti, laajempi liikkumavara todisteiden välitöntä vastaanottamista koskevan pyynnön epäämisessä on kuitenkin todennäköisesti oikeutettu siksi, että tällaisella pyynnöllä mahdollisesti puututaan pyynnön vastaanottaneen valtion suvereniteettiin.(10) Todisteiden välittömän vastaanottamisen tapauksessa pyynnön vastaanottanutta jäsenvaltiota pyydetään sallimaan se, että henkilöt pyynnön esittäneestä jäsenvaltiosta tulevat sen alueelle suorittamaan tutkintaa, joka voi vaikuttaa sen jäsenvaltion toimivaltuuksiin, jossa tutkinta tehdään.(11)
44.      Silloinkin, kun kyse on todisteiden välittömästä vastaanottamisesta, asetuksen 2020/1783 19 artiklan 7 kohdan c alakohdassa säädetty peruste pyyntöjen epäämiselle pyynnön vastaanottaneen jäsenvaltion lainsäädännön perusperiaatteiden nojalla vaikuttaa rajoitetulta. Kuten oikeuskirjallisuudessa on esitetty, tällaista perustetta sovelletaan ainoastaan siihen mahdollisuuteen, että pyynnön esittänyt tuomioistuin panee tutkintatoimen suoraan täytäntöön, eikä tutkintatoimen sisältöön. Näin ollen, vaikka todisteiden välitöntä vastaanottamista voitaisiin pitää pyynnön vastaanottaneen jäsenvaltion perusperiaatteiden vastaisena, tämä ei automaattisesti estäisi mahdollisuutta siihen, että nämä todisteet vastaanotetaan välillisesti. Tässä tilanteessa keskusviranomainen voi silti pyytää pyynnön esittänyttä tuomioistuinta siirtämään asian pyynnön vastaanottaneen jäsenvaltion toimivaltaiselle tuomioistuimelle.(12)
45.      Onko italialainen alioikeus pyytänyt käsiteltävässä asiassa todisteiden välillistä vai välitöntä vastaanottamista?
46.      Ensinnäkin pyyntö lähetettiin suoraan ennakkoratkaisua pyytäneelle tuomioistuimelle eikä Ranskan keskusviranomaiselle.(13)
47.      Toiseksi pyyntö lähetettiin käyttäen A-lomaketta, jota käytetään todisteiden välilliseen vastaanottamiseen. Tämä itsessään ei kuitenkaan välttämättä sulje pois sitä mahdollisuutta, että pyynnön esittänyt tuomioistuin käytti väärää lomaketta ja että sen oli itse asiassa tarkoitus esittää todisteiden välitöntä vastaanottamista koskeva pyyntö.
48.      Kolmanneksi on siten tarpeen arvioida, mitä pyynnön esittänyt tuomioistuin on tarkasti ottaen pyytänyt.
49.      Käsiteltävässä asiassa vanhemmuuden selvittämiseen tarvittavien todisteiden saamiseksi on nähdäkseni toteutettava useita toimia. Ensiksi hauta on avattava. Toiseksi ruumiista on otettava näyte DNA-tunnistusta varten. Kolmanneksi tämä näyte on analysoitava. Neljänneksi analysoitua näytettä on verrattava kantajalta otettuun näytteeseen.
50.      A-lomake, jolla pyyntö lähetettiin, toimitettiin tuomioistuimeen osana kansallista asiakirja-aineistoa. Kyseisestä lomakkeesta ilmenee, että pyynnön esittänyt tuomioistuin pyysi pyynnön vastaanottanutta tuomioistuinta määräämään haudan avattavaksi. Haudan avaaminen itsessään ei kuitenkaan voi väistämättä muodostaa asetuksessa 2020/1783 tarkoitettua todistetta, eikä se siten ole pyynnön tarkoitus.
51.      Todiste on avatussa haudassa olevasta ruumiita otettu geneettinen näyte. Toimitetusta A-lomakkeesta ei käy täysin selvästi ilmi, kenen on tarkoitus ottaa näytteet ruumiista. Pyynnön esittänyt tuomioistuin pyysi lupaa siihen, että asiantuntija – sama henkilö, joka myöhemmin vertailisi näytteitä – on läsnä näytteen ottamisessa ruumiista. Asianosaisten ja pyynnön esittäneen tuomioistuimen edustajien läsnäolo on kuitenkin mahdollista todisteiden välillisen vastaanottamisen aikana.(14) Pyynnön esittäneen tuomioistuimen lainkäyttövaltaan kuuluvan asiantuntijan pelkkä läsnäolo ei siten tarkoita, että todisteet vastaanotetaan välittömästi. Pyynnön esittäneen tuomioistuimen A-lomakkeessa käyttämä sanamuoto mahdollistaa kaksi tulkintaa: joko se pyysi, että italialainen asiantuntija ottaa näytteen, tai se pyysi vain, että hän on läsnä näytteenotossa.(15) Vaikka italialainen asiantuntija ottaisi näytteen fyysisesti, tämä tapahtuisi nähdäkseni silti pyynnön vastaanottaneen tuomioistuimen edustajien valvonnassa ja vastuulla, ja se voidaan siten edelleen ymmärtää todisteiden välilliseksi vastaanottamiseksi. Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin ei joka tapauksessa pyytänyt pyynnön esittäneeltä tuomioistuimelta selvennystä, ja vaikuttaa siltä, että se ymmärsi pyynnön koskevan todisteiden välillistä vastaanottamista.
52.      Edellä olevista seikoista on pääteltävä, että pyynnön esittänyt tuomioistuin pyysi todisteiden välillistä vastaanottamista.(16) Sen arvioimisen kannalta, onko ennakkoratkaisua pyytäneellä tuomioistuimella pääasian oikeudenkäynnissä oikeus jättää täyttämättä asetuksen 2020/1783 nojalla esitetty todisteiden vastaanottamista koskeva pyyntö, merkityksellinen on siten mainitun asetuksen 12 artikla.
2.     Asetuksen 2020/1783 12 artiklan tulkinta
53.      Asetuksen 2020/1783 12 artiklan 1 kohdan mukaan pyynnön vastaanottaneen tuomioistuimen on täytettävä pyyntö viipymättä ja viimeistään 90 päivän kuluessa pyynnön saapumisesta. Kuten kyseisen asetuksen saman artiklan 2 kohdassa säädetään, pyyntö on täytettävä pyynnön vastaanottaneen tuomioistuimen kansallista lainsäädäntöä noudattaen.
54.      Voidaanko Ranskan siviililain 16-11 § ymmärtää asetuksen 2020/1783 12 artiklan 2 kohdassa tarkoitetuksi kansalliseksi lainsäädännöksi? Jos näin on, voidaanko todisteiden vastaanottamista koskevan pyynnön täyttämättä jättäminen oikeuttaa kyseisellä säännöksellä?
55.      Komission näkemyksen mukaan asetuksen 2020/1783 12 artiklan 2 kohdan tarkoituksena on pelkästään todeta, että menettelylliset menetelmät, joiden mukaisesti todisteiden vastaanottaminen on tehtävä, määritetään pyynnön vastaanottaneen tuomioistuimen kansallisessa lainsäädännössä.
56.      Olen samaa mieltä komission kanssa.
57.      Tällaista tulkintaa tukevat asetuksen 2020/1783 12 artiklan 2 kohdan sanamuoto, kun sitä tarkastellaan kyseisen säännöksen laajemmassa asiayhteydessä, sen lainsäädäntöhistoria ja, mikä tärkeintä, EUT-sopimuksen V osaston nojalla käyttöön otettujen vastavuoroisen tunnustamisen välineiden logiikka ja niille ominainen oikeudellinen kehys.
58.      Kun tarkastellaan aluksi kyseisen säännöksen sanamuotoa sen välittömässä asiayhteydessä, huomautan ensinnäkin, että asetuksen 2020/1783 12 artiklan 3 kohdan mukaan pyynnön esittänyt tuomioistuin voi pyytää, että pyyntö täytetään noudattaen sen kansallisen lainsäädännön mukaista erityistä menettelyä. Tästä ilmenee, että asetuksen 2020/1783 12 artiklan 2 kohdassa käytetty ilmaisu ”kansallista lainsäädäntöä” kuvaa todisteiden vastaanottamista koskevaa menettelyä, koska 12 artiklan 3 kohdan tarkoituksena on mahdollistaa sovellettavan menettelyn muuttaminen – pyynnön vastaanottaneen tuomioistuimen lainsäädännöstä pyynnön esittäneen tuomioistuimen lainsäädäntöön, vaikka todisteet vastaanottaa edelleen pyynnön vastaanottanut tuomioistuin.
59.      Kun tarkastellaan seuraavaksi kyseisen säännöksen lainsäädäntöhistoriaa, asetus N:o 1206/2001 ja myöhemmin asetus 2020/1783 saivat kumpikin innoitusta todisteiden vastaanottamista koskevasta Haagin yleissopimuksesta.(17) Kyseiseen yleissopimukseen voidaan siten tukeutua näitä asetuksia tulkittaessa.(18)
60.      Kyseisen yleissopimuksen 9 artiklan 1 kappaleessa määrätään seuraavaa: ”Oikeusviranomaisen, joka ryhtyy pyydettyyn toimenpiteeseen, on oikeusapumenettelyssä sovellettava oman maansa lakia.”(19)
61.      Todisteiden vastaanottamista koskevan Haagin yleissopimuksen 9 artiklan 1 kappaleen sanamuoto on näin ollen yksiselitteisempi sen soveltamisalan osalta kuin asetuksen 2020/1783 12 artiklan 2 kohdan sanamuoto, koska siinä viitataan nimenomaisesti menettelyyn.(20)
62.      Näin ollen voidaan päätellä, kuten komissio ehdotti Ranskan hallituksen sitä kiistämättä, että asetuksen 2020/1783 12 artiklan 2 kohtaa sovelletaan ainoastaan todisteiden vastaanottamista koskeviin menetelmiin liittyviin seikkoihin ja menettelyllisiin seikkoihin. Pyynnön vastaanottaneen jäsenvaltion kansallista lainsäädäntöä sovelletaan siten ainoastaan näihin seikkoihin, kun taas aineellisiin seikkoihin, kuten tiettyjen tosiseikkojen toteen näyttämiseksi hyväksyttäviin todisteisiin, sovelletaan pyynnön esittäneen jäsenvaltion lainsäädäntöä.
63.      Kysymys siitä, onko tietyntyyppisten todisteiden määrääminen välttämätöntä tietyn tuomioistuinmenettelyn yhteydessä ja onko tällainen pyyntö perusoikeuksien suojan mukainen, on näin ollen kysymys, jota pyynnön esittäneen tuomioistuimen on arvioitava oman lainsäädäntönsä, käsiteltävässä asiassa siis Italian lainsäädännön, eikä pyynnön vastaanottaneen jäsenvaltion lainsäädännön mukaisesti. Ranskan siviililain 16-11 §:ää, joka on tällainen aineellinen säännös, jossa ilmaistaan in abstracto Ranskan lainsäätäjän valitsema tasapaino oman alkuperänsä tuntemista koskevan oikeuden ja ihmisruumiin kunnioittamista koskevan oikeuden välillä, ei voida soveltaa italialaisen alioikeuden esittämään pyyntöön, jonka osalta asianmukainen tasapaino määritetään Italian lainsäädännössä.
64.      Vaikka onkin myönnettävä, ettei tätä ilmaista kovinkaan selvästi asetuksessa 2020/1783, kyseisen säädöksen rakenteesta ilmenee, että todisteiden vastaanottamisesta määrää pyynnön esittänyt tuomioistuin ja että se on näin ollen sen vastuulla. Asia on loogisesti näin, koska ainoastaan kyseinen tuomioistuin, joka tuntee kaikki asian tosiseikat, voi arvioida oman kansallisen lainsäädäntönsä perusteella, mitkä todisteet ovat tarpeellisia ja voivatko näiden todisteiden hankkimisen syyt oikeuttaa tiettyjen oikeuksien rajoittamisen.(21)
65.      Asetus 2020/1783 perustuu vastavuoroisen tunnustamisen periaatteeseen, johon kaikki EUT-sopimuksen nojalla hyväksytyt oikeudellisen yhteistyön välineet, siviili- ja kauppaoikeudellisissa asioissa tehtävä oikeudellinen yhteistyö mukaan luettuna, pohjautuvat.(22)
66.      Vastavuoroisen tunnustamisen periaate perustuu jäsenvaltioiden keskinäiseen luottamukseen siihen, että niiden instituutiot kunnioittavat arvoja ja perusoikeuksia, sellaisina kuin niitä suojataan unionin oikeusjärjestyksessä.(23) Tämän periaatteen perusteella pyynnön vastaanottaneen tuomioistuimen on luotettava siihen, että pyynnön esittäneen tuomioistuimen päätöksellä ja kansallisella lainsäädännöllä, johon se perustuu, ei loukata perusoikeuskirjassa suojattuja perusoikeuksia. Kyseinen tuomioistuin ei lähtökohtaisesti voi kyseenalaistaa pyynnön esittäneen tuomioistuimen päätöksen lainmukaisuutta, vaan sen on toimittava ikään kuin se on pätevä ja näin ollen täytettävä kyseinen pyyntö. Näin on, vaikka pyynnön esittäneen jäsenvaltion lainsäädännön mukainen ratkaisu eroaisi pyynnön vastaanottaneen jäsenvaltion lainsäädännön mukaisesta ratkaisusta. Jos tällaisen päätöksen oikeudellinen pätevyys on kyseenalaistettava, se on tehtävä pyynnön esittäneessä tuomioistuimessa, joka on vastuussa siitä, että päätös on perusoikeuksien mukainen.
67.      Muilla vastavuoroisen tunnustamisen periaatteeseen perustuvilla välineillä on samankaltainen kehys: rajat ylittävää yhteistyötä koskevaan pyyntöön liittyvät aineelliset kysymykset kuuluvat pyynnön esittäneelle tuomioistuimelle ja sen oikeusjärjestykseen, kun taas menettely tällaisen pyynnön täyttämiseksi kuuluu pyynnön vastaanottaneelle tuomioistuimelle ja sen oikeusjärjestykseen. Samanaikaisesti perusteita rajat ylittävää yhteistyötä koskevan pyynnön epäämiselle rajoitetaan, ja ne luetellaan tyhjentävästi kyseessä olevassa säädöksessä.
68.      Siten esimerkiksi eurooppalaista tutkintamääräystä koskevassa direktiivissä, jolla on samankaltainen tarkoitus kuin asetuksella 2020/1783 mutta joka koskee rajat ylittävää yhteistyötä rikosasioissa, myös säädetään, että lähtökohtaisesti vastuu todisteiden hankkimista koskevista aineellisista päätöksistä on määräyksen antaneella tuomioistuimella, kun taas menettelystä näiden todisteiden hankkimiseksi säädetään määräyksen täytäntöön panevan tuomioistuimen (täytäntöönpanovaltion) lainsäädännössä.(24) Samankaltainen vastuunjako löytyy myös EPPO-asetuksesta.(25)
69.      Vastuu perusoikeuksien suojasta todisteiden vastaanottamista koskevan aineellisen päätöksen osalta on näin ollen lähtökohtaisesti määräyksen antaneella tai, kuten käsiteltävässä asiassa, pyynnön esittäneellä tuomioistuimella. Perusoikeuksien, sellaisina kuin niitä suojellaan unionin oikeusjärjestyksessä, suojan takaamiseksi unionin tuomioistuin on todennut, että määräyksen täytäntöönpaneva / pyynnön vastaanottanut tuomioistuin voi kuitenkin
poikkeustilanteissa kyseenalaistaa oikeudellista yhteistyötä koskevan pyynnön lainmukaisuuden.(26) Tällaisista poikkeuksellisista olosuhteista katsottiin olevan kyse, kun määräyksen antaneen / pyynnön esittäneen tuomioistuimen oikeusjärjestelmässä oli perusoikeuksien kunnioittamiseen liittyviä systeemisiä ongelmia, joista määräyksen täytäntöönpaneva / pyynnön vastaanottanut tuomioistuin oli tietoinen. Tällaisessa tilanteessa tehdään kaksivaiheinen arviointi, jossa määräyksen täytäntöönpaneva / pyynnön vastaanottanut tuomioistuin arvioi ensin, onko määräyksen antaneen / pyynnön esittäneen tuomioistuimen oikeusjärjestyksessä perusoikeuksien kunnioittamiseen liittyvä systeeminen ongelma, ja jos sellainen todetaan, tuomioistuimen on sen jälkeen selvitettävä, onko olemassa riski tietyn yksilön oikeuksien loukkaamisesta.(27) Täytäntöönpaneva oikeusviranomainen voi kieltäytyä täyttämästä rajat ylittävää yhteistyötä koskevaa pyyntöä vain, jos molemmat edellytykset täyttyvät.
70.      Kyseisten olosuhteiden ulkopuolella ei ole perustetta päätellä asetuksen 2020/1783 12 artiklasta muita perusteita, joilla todisteiden vastaanottamista koskeva pyyntö voitaisiin jättää täyttämättä.
71.      Käsiteltävässä asiassa yksikään menettelyn osapuolista ei väitä, että Italian oikeusjärjestyksessä olisi tällaisia systeemisiä ongelmia. Yksikään niistä ei myöskään kyseenalaistanut italialaisen alioikeuden päätöksen, jolla se pyytää todisteiden vastaanottamista, lainmukaisuutta. Tässä tilanteessa pyynnön vastaanottaneella ranskalaisella tuomioistuimella ei ole mitään syytä jättää täyttämättä pyyntöä, ellei todeta, että tapaukseen soveltuu jokin asetuksen 2020/1783 16 artiklassa nimenomaisesti luetelluista perusteista.
72.      Kyseisen asetuksen 16 artiklan 2 kohdan sanamuodossa ilmaistaan erittäin selvästi, että luettelo tilanteista, joissa pyyntö voidaan jättää täyttämättä, on tyhjentävä.(28) Siinä käytetään sanamuotoa ”voidaan jättää – – täyttämättä ainoastaan” ja luetellaan sen jälkeen neljä tilannetta.(29)
73.      Unionin tuomioistuin on jo vahvistanut, että näitä poikkeuksia on tarpeen tulkita suppeasti, mistä on pääteltävä, että tällainen pyyntö voidaan jättää täyttämättä ainoastaan kyseisessä säännöksessä luetelluissa tilanteissa.(30)
74.      Ensimmäisessä poikkeuksessa pyynnön vastaanottanut tuomioistuin voi jättää pyynnön täyttämättä, jos pyyntö ei kuulu asetuksen 2020/1783 soveltamisalaan. Tältä osin on huomattava, että unionin tuomioistuin on selittänyt, että pyynnön esittänyt tuomioistuin voi pyytää kansainvälistä oikeudellista yhteistyötä jossain toisessa oikeuskehyksessä kuin se, joka asetuksella 2020/1783 on otettu käyttöön.(31) Oikeuskehyksen valinta kuuluu pyynnön esittäneelle tuomioistuimelle.
75.      Käsiteltävässä asiassa vaikuttaa selvältä, että pyynnön esittänyt tuomioistuin valitsi asetuksen 2020/1783 sovellettavaksi oikeuskehykseksi, koska se lähetti pyynnön käyttäen kyseisen asetuksen liitteessä I olevaa A-lomaketta.
76.      Kolmea muuta tilannetta ei selvästikään voida soveltaa käsiteltävän asian olosuhteisiin, eikä yksikään tämän menettelyn osapuolista ole kiistänyt tätä.
77.      Edellä esitetyn perusteella on katsottava, ettei Ranskan siviililain 16-11 §:ää voida soveltaa sen ratkaisemiseen, voidaanko todisteiden välillistä vastaanottamista koskeva pyyntö jättää täyttämättä. Näin on siitäkin huolimatta, että Ranskan oikeudessa kyseinen säännös koskee oikeusjärjestyksen perusteita.
C       Toinen kysymys
78.      Kun otetaan huomioon ensimmäiseen ennakkoratkaisukysymykseen ehdottamani vastaus, jonka mukaan pyynnön vastaanottaneen tuomioistuimen on täytettävä todisteiden välillistä vastaanottamista koskeva pyyntö siitä huolimatta, että oikeusjärjestyksen perusteita koskevassa kansallisessa säännöksessä kielletään tällainen todisteiden vastaanottaminen, ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen toinen kysymys, kuten tämän tarkastelun alussa (A jakso) selitettiin, voidaan ymmärtää vain siten, että siinä tiedustellaan, onko perusoikeuskirja esteenä asetuksen 2020/1783 tulkinnalle siten, että geneettisten todisteiden ottaminen post mortem vanhemmuuden selvittämiseksi on mahdollista huolimatta siitä, antoiko asianomainen henkilö siihen etukäteen suostumuksen elinaikanaan.
79.      Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin esittää tämän kysymyksen perusoikeuskirjan 1 ja 7 artiklassa vahvistettujen oikeuksien tasapainottamisen asiayhteydessä. Ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen toisessa kysymyksessä viitataan perusoikeuskirjan 1 artiklaan määräyksenä, jossa suojellaan oikeutta ihmisruumiin ihmisarvoon, myös kuoleman jälkeen, ja 7 artiklaan määräyksenä, jossa suojellaan oikeutta tuntea oma alkuperänsä, mikä taataan osana oikeutta yksityiselämään.
80.      Käsiteltävä asia ei ymmärtääkseni koske sitä, että olisi rikottu perusoikeuskirjan 1 artiklaa, ainakaan ihmisarvoa koskevan oikeuden ehdottoman luonteen merkityksessä. Käsiteltävä asia koskee pikemminkin sitä, missä määrin perusoikeuskirjassa suojellaan yhtäältä oikeutta tietää oma alkuperänsä, mille italialainen alioikeus vaikuttaa antavan etusijan esittämällä todisteiden välillistä vastaanottamista koskevan pyynnön, ja toisaalta oikeutta ihmisruumiin kunnioittamiseen kuoleman jälkeen, mille Ranskan lainsäädännössä annetaan ilmeisesti suurempi painoarvo kuin Italian lainsäädännössä.
81.      Kysymyksellä, sellaisena kuin se tulee esille käsiteltävässä asiassa, pyritään itse asiassa selventämään, onko näiden kahden oikeuden tai edun tasapainottaminen, joka Italian lainsäädännön nojalla johti pyyntöön haudan avaamisesta geneettisten näytteiden ottamiseksi vanhemmuuden selvittämista varten, hyväksyttävää perusoikeuskirjan perusteella.
82.      Aloitan tarkasteluni pohtimalla ensin, suojellaanko perusoikeuskirjassa oikeutta tietää oma alkuperänsä, toiseksi, suojellaanko perusoikeuskirjassa oikeutta ihmisruumiin kunnioittamiseen kuoleman jälkeen, ja lopuksi, onko perusoikeuskirja esteenä sille, miten Italian lainsäädännössä nämä kaksi oikeutta tasapainotetaan.
83.      Ennen kuin aloitan tämän tarkastelun on selitettävä, että vastavuoroiseen tunnustamiseen perustuvassa järjestelmässä pyynnön vastaanottanut tuomioistuin ei mielestäni saa lähtökohtaisesti kyseenalaistaa italialaisen alioikeuden päätöksen yhteensopivuutta perusoikeuskirjan kanssa. Perusoikeuksien kunnioittamisen takaamiseksi henkilöllä, jonka oikeuksia väitetysti loukataan, olisi oltava mahdollisuus riitauttaa italialaisen alioikeuden päätös, ja tämä riitauttaminen olisi tehtävä Italian oikeussuojakeinojen järjestelmässä. Käsiteltävässä asiassa henkilö, jonka edut ovat kyseessä, ei ole kuitenkaan enää elävien kirjoissa, ja hänen perheensä, tässä tapauksessa hänen avioliitossa syntyneet lapsensa, joilla saattaisi olla intressi vastustaa isänsä haudan avaamista ja geneettisten näytteiden ottamista, eivät vastustaneet päätöstä vaan pyysivät, että näytteet otetaan heidän isänsä ruumiista. Tästä syystä katson, että käsiteltävän asian olosuhteiden vuoksi unionin tuomioistuimen olisi vastattava ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen esittämään toiseen kysymykseen.
1.     Perusoikeuskirjan mukainen oikeus tietää oma alkuperänsä
84.      Oikeus tietää oma geneettinen alkuperänsä tunnustettiin nimenomaisesti ensimmäisen kerran Yhdistyneiden kansakuntien yleissopimuksessa lapsen oikeuksista(32) ja myöhemmin yleissopimuksessa lasten suojelusta sekä yhteistyöstä kansainvälisissä lapseksiottamisasioissa.(33) Tätä oikeutta ei mainita nimenomaisesti ihmisoikeuksien ja perusvapauksien suojaamiseksi tehdyssä yleissopimuksessa (jäljempänä Euroopan ihmisoikeussopimus), mutta Euroopan ihmisoikeustuomioistuin on tunnustanut sen kyseisen sopimuksen 8 artiklaan perustuvaksi implisiittiseksi oikeudeksi.
85.      Unionin tuomioistuimella ei ole vielä ollut tilaisuutta tulkita tätä oikeutta unionin oikeuden yhteydessä. Perusoikeuskirjan 52 artiklan 3 kohdassa kuitenkin määrätään, että siltä osin kuin perusoikeuskirjan oikeudet vastaavat Euroopan ihmisoikeussopimuksessa taattuja oikeuksia, niiden merkitys ja ulottuvuus ovat samat kuin mainitussa yleissopimuksessa.
86.      Perusoikeuskirjan 7 artikla vastaa Euroopan ihmisoikeussopimuksen 8 artiklaa. Unionin tuomioistuimen olisi näin ollen tulkittava perusoikeuskirjan mukaista oikeutta tietää oma geneettinen alkuperänsä siten, että se ottaa huomioon sen, kuinka Euroopan ihmisoikeustuomioistuin on tulkinnut Euroopan ihmisoikeussopimuksen 8 artiklaa.
87.      Euroopan ihmisoikeustuomioistuin tunnusti oikeuden tietää oma alkuperänsä osana oikeutta selvittää yksityiskohtia, jotka liittyvät yksilön omaan henkilöllisyyteen, tuomiossa Gaskin v. Yhdistynyt kuningaskunta.(34) Kyseinen tuomioistuin selitti lisäksi tuomiossa Mikulić v. Kroatia, että vanhemmuuden määrittäminen on tärkeä näkökohta yksilöllisen identiteetin kehittymisessä. Euroopan ihmisoikeustuomioistuin totesi itse asiassa, että lapsilla on Euroopan ihmisoikeussopimuksessa suojattu erittäin tärkeä intressi siihen, että he saavat tietoa, joka on tarpeen totuuden selvittämiseksi heidän henkilöllisyytensä tärkeistä näkökohdista, jotka voivat muovata voimakkaasti yksilöiden käsitystä omasta identiteetistään.(35) Vuosi kyseisen tuomion antamisen jälkeen Euroopan ihmisoikeustuomioistuin totesi tuomiossa Odièvre v. Ranska nimenomaisesti, että ihmisillä on oikeus tietää alkuperänsä ja että tämä oikeus johtuu yksityiselämän käsitteen ulottuvuudesta.(36)
88.      Euroopan ihmisoikeustuomioistuin on kuitenkin myös todennut, ettei kyseinen oikeus ole ehdoton; se on saatettava konkreettisissa yksittäistapauksissa tasapainoon kolmansien osapuolten muiden perusoikeuksien ja yleisen edun kanssa ja että jäsenvaltioilla on näin ollen tiettyä harkintavaltaa tässä.(37)
89.      Tuomiossa Jäggi v. Sveitsi Euroopan ihmisoikeustuomioistuin toisti, että valittajan oikeus tietää geneettinen alkuperänsä liittyy Euroopan ihmisoikeussopimuksen 8 artiklassa suojattuun oikeuteen identiteettiin.(38) Tarkemmin ottaen mainitussa tuomiossa Euroopan ihmisoikeustuomioistuin punnitsi oikeutta tietää oma geneettinen alkuperänsä kuolleen kunnioittamista koskevan oikeuden kanssa. Se selitti, että yksilön intressi oman geneettisen alkuperänsä tuntemiseen ei vähene iän myötä.(39)
90.      Myöhemmin tuomiossa Pascaud v. Ranska Euroopan ihmisoikeustuomioistuin viittasi uudelleen oikeuteen tietää oma alkuperänsä ja totesi, että Ranskan viranomaiset eivät olleet antaneet Pascaudin oikeudelle tietää vanhempansa riittävää painoarvoa, sillä kansallinen lainsäädäntö ei mahdollistanut port mortem -testausta, koska elossa olevat sukulaiset eivät olleet antaneet siihen suostumusta, jolloin valittajalla ei ollut käytettävissään tehokasta oikeussuojakeinoa identiteettinsä selvittämiseksi. (40)
91.      Euroopan ihmisoikeussopimuksen 8 artiklaa koskevan Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen oikeuskäytännön, jota unionin tuomioistuimen olisi käytettävä perusoikeuskirjan 7 artiklan tulkitsemiseksi sen 52 artiklan 3 kohdan mukaisesti, perusteella voin todeta, että oikeus tietää oma geneettinen alkuperänsä on oikeus, joka unionin tuomioistuimen olisi tunnustettava. Samanaikaisesti kyseinen oikeus ei kuitenkaan ole ehdoton, vaan sitä voidaan rajoittaa, vaikkakin sen rajoittaminen edellyttää sen punnitsemista kaikkien osallisina olevien kolmansien osapuolten muiden oikeuksien ja etujen, myös oikeuden ruumiin kunnioittamiseen kuoleman jälkeen, kanssa.
2.     Oikeus vainajan ruumiin kunnioittamiseen
92.      Toisessa kysymyksessään ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin asetti toiseen vaakakuppiin perusoikeuskirjan 7 artiklan mukaisen oikeuden tietää oma alkuperänsä ja toiseen vaakakuppiin perusoikeuskirjan 1 artiklassa suojatun oikeuden ihmisarvoon.
93.      Oikeutus ruumiin kunnioittamista kuoleman jälkeen koskevan oikeuden johtamiselle oikeudesta ihmisarvoon voidaan löytää Conseil constitutionnelin (perustuslakituomioistuin, Ranska) oikeuskäytännöstä. Kyseinen tuomioistuin totesi kahdessa, vuosina 2011 ja 2024 antamassaan tuomiossa, että Ranskan siviililain 16-11 § kuvastaa Ranskan lainsäätäjän tahtoa kunnioittaa ihmisruumista kuoleman jälkeen osana henkilön ihmisarvoa. Se vahvisti tämän lainsäätäjän tekemän valinnan perustuslainmukaisuuden huolimatta siitä, että sillä puututaan oikeuteen tietää oma identiteettinsä.(41)
94.      Oikeutta ihmisarvoon suojataan kuitenkin perusoikeuskirjan 1 artiklalla ehdottomana oikeutena,(42) eikä sitä näin ollen voida punnita muiden oikeuksien kanssa.(43)
95.      Sitä vastoin oikeutta ihmisruumiin kunnioittamiseen kuoleman jälkeen, vaikka se ymmärrettäisiinkin ihmisarvoa koskevan arvon ilmentymänä,(44) ei pitäisi luonnehtia perusoikeuskirjan 1 artiklassa suojatuksi ehdottomaksi oikeudeksi. Oikeusjärjestelmissä, joissa tällaista oikeutta suojataan, sen rajoittaminen on mahdollista,(45) jos mainittu rajoittaminen on tarpeen muiden oikeuksien tai yleisen edun suojaamiseksi. Kuten Ranskan hallitus selitti, Ranskassa ihmisruumiin arvo kuoleman jälkeen ei ole ehdoton oikeus.(46)
96.      Miten voidaan ymmärtää ihmisruumiin arvoa koskevan oikeuden, jota voidaan rajoittaa, yhteys ihmisarvoon, joka – kun se ymmärretään perusoikeuskirjan mukaisena perusoikeutena – on ehdoton?
97.      Selityksessä perusoikeuskirjan 1 artiklaan todetaan, että ihmisarvo ei ole ainoastaan yksi perusoikeuksista vaan myös kaikkien perusoikeuksien perusta.(47)
98.      Tässä mielessä jotkut muut perusoikeuskirjaan sisältyvät oikeudet, kuten oikeus yksityiselämän kunnioittamiseen (ilmaistaan perusoikeuskirjan 7 artiklassa), oikeus elämään (ilmaistaan perusoikeuskirjan 2 artiklassa) tai oikeus sananvapauteen ja tiedonvälityksen vapauteen (ilmaistaan perusoikeuskirjan 11 artiklassa), voitaisiin ymmärtää ihmisarvon – perusoikeuskirjassa ilmaistuna periaatteena ja SEU 2 artiklassa ilmaistuna arvona – konkreettisempina ilmentyminä. Nämä ihmisarvon ilmentymät eivät ole ehdottomia,(48) ja niitä voidaan rajoittaa, jos se on tarpeen muiden oikeutettujen tavoitteiden saavuttamiseksi tai muiden suhteellisten perusoikeuksien suojaamiseksi.
99.      On kuitenkin niin, että jos ihmisarvoa ilmentävän oikeuden rajoittamista ei voida oikeuttaa jossain konkreettisessa tilanteessa, perusoikeuskirjan 1 artiklassa suojattua ihmisarvoa on katsottava loukatun.(49) Tämä voidaan päätellä perusoikeuskirjan selityksistä, joiden mukaan ihmisarvo kuuluu perusoikeuskirjassa vahvistettuihin olennaisiin oikeuksiin ja näin ollen sitä ei saa loukata myöskään silloin, kun jotain oikeutta rajoitetaan. Näin voidaan ymmärtää perusoikeuskirjan 1 artiklaan sisältyvän ihmisarvoa koskevan oikeuden ehdoton luonne.(50)
100. Lyhyesti sanottuna – ja vailla minkäänlaista pyrkimystä kehittää kattava teoria ihmisarvosta unionin oikeudessa – ihmisarvo voidaan mielestäni ymmärtää kahtalaisena käsitteenä. Yhtäältä siihen kuuluu ihmisarvon ydin, joka nauttii ehdotonta suojaa. Toisaalta siihen kuuluu ”ihmisarvon reuna-alue”, jolla sen punnitseminen muiden sen kanssa ristiriidassa olevien oikeuksien kanssa on mahdollista.(51)
101. Niiden ihmisarvon ilmentymien lisäksi, joita suojataan nimenomaisesti perusoikeuskirjassa, voi olla myös muita ihmisarvon ilmentymiä. Tässä mielessä oikeudesta ihmisarvon kunnioittamiseen on mahdollista johtaa oikeus ihmisruumiin kunnioittamiseen kuoleman jälkeen. Tämä oikeus voitaisiin yhtä lailla ymmärtää perusoikeuskirjan 7 artiklaan sisältyvän yksityiselämää koskevan oikeuden ilmentymänä.
102. Unionin tuomioistuimella ei ole vielä ollut tilaisuutta ratkaista, onko tällainen oikeus olemassa perusoikeutena unionin primaarioikeuden tasolla. Tuomiossaan Memoria ja Dall’Antonia unionin tuomioistuin kuitenkin katsoi, että tarve huolehtia vainajien muiston asianmukaisesta kunnioittamisesta voi olla yleisen edun mukainen pakottava syy.(52) Samassa asiassa esittämässään ratkaisuehdotuksessa julkisasiamies Campos Sánchez-Bordona katsoi, että ihmisarvoa, joka vainajilla oli elinaikanaan, voidaan suojata asianmukaisesti oikeudellisesti perusteltavissa olevalla tavalla myös heidän kuolemansa jälkeen.(53)
103. Merkittävä apu unionin perusoikeuksien sisällön määrittämisessä on jäsenvaltioiden perustuslakijärjestelmien vertaileva tarkastelu.(54)
104. Tältä osin unionin tuomioistuimen tutkimus- ja dokumentaatio‑osaston laatima tutkimusmuistio(55) osoitti, että kaikissa tutkimuksessa tarkastelluissa jäsenvaltioissa tunnustetaan, että ihmisruumis ansaitsee kunnioitusta kuoleman jälkeen, vaikka tätä näkökohtaa ei välttämättä ymmärretäkään perusoikeutena. Punninnassa otetaan huomioon vainajan oikeudet, mutta oikeutta tietää alkuperänsä pidetään ilmeisestikin laajasti siihen nähden ensisijaisena oikeutena.(56)
105. Tämän vertailevan tarkastelun perusteella katson, että oikeus ihmisruumiin kunnioittamiseen kuoleman jälkeen on unionin oikeuden yleinen periaate, jota voidaan pitää ihmisarvon ilmentymänä. Tällainen näkökohta olisi siten otettava huomioon päätettäessä siitä, sallitaanko haudan avaaminen sitä varten, että taataan toiselle henkilölle oikeus tietää oma alkuperänsä, mitä suojellaan osana perusoikeuskirjan 7 artiklan mukaista oikeutta yksityiselämään.
3.     Oikeuden tietää oma alkuperänsä ja oikeuden ihmisruumiin kunnioittamiseen punninta
106. Kansallisen tuomioistuimen esittämässä toisessa ennakkoratkaisukysymyksessä esille tuleva kysymys koskee sitä, mahdollistaako näiden kahden perusoikeuskirjassa taatun oikeuden punninta asetuksen 2020/1783 tulkinnan, jonka mukaan geneettisten näytteiden ottamista ihmisruumiista haudan avaamisen jälkeen voidaan vaatia todisteiden vastaanottamisena rajat ylittävässä oikeudellisessa yhteistyössä vanhemmuuden selvittämistä koskevaa menettelyä varten.
107. Vaikka Euroopan ihmisoikeustuomioistuin antoi sekä tuomiossa Jäggi v. Sveitsi(57) että tuomiossa Pascaud v. Ranska(58) enemmän painoarvoa oikeudelle tietää oma alkuperänsä, tämä ei tarkoita, että tämä oikeus on aina etusijalla ihmisruumiin kunnioittamista kuoleman jälkeen koskevaan oikeuteen nähden. Tässä yhteydessä on otettava huomioon kunkin yksittäistapauksen tosiseikat ja punnittava huolellisesti kaikkia asiaan liittyviä etuja.(59)
108. Ei ole viitteitä siitä, että perusoikeuskirja olisi esteenä italialaisen alioikeuden Italian lainsäädännön perusteella käsiteltävässä asiassa määrittämälle tasapainolle. Kyseinen tuomioistuin vaikuttaa ottaneen huomioon muita mahdollisuuksia vanhemmuuden selvittämiseen ja pyysi väitetyn isän haudan avaamista ja geneettisten näytteiden ottamista vasta viimeisenä keinona.
109. Se seikka, että ranskalainen tuomari, tai minkä tahansa muun valtion tuomari, joka toimii oman kansallisen lainsäädäntönsä pohjalta, olisi voinut päätyä toisenlaiseen ratkaisuun, ei vaikuta siihen päätelmään, että italialaisen tuomarin määrittämä tasapaino vaikuttaa hyväksyttävältä perusoikeuskirjan näkökulmasta.
110. Unionin tuomioistuin on jo selittänyt, että jäsenvaltiot voivat ymmärtää ihmisarvon, tai muita perusoikeuskirjaan sisältyviä oikeuksia, eri tavoin, kunhan ne kunnioittavat näiden oikeuksien keskeistä sisältöä.(60) Niin kauan kuin tiettyjä seikkoja, joiden osalta unionin lainsäätäjä valitsee asianmukaisen tasapainon, ei ole yhdenmukaistettu unionin tasolla, eri jäsenvaltioiden tekemät ratkaisut saattavat poiketa toisistaan.(61)
111. Unionin lainsäätäjä ei ole (vielä) antanut yhteisiä sääntöjä yksityisoikeudellisissa menettelyissä hyväksyttävistä todisteista tai, konkreettisemmin, yhteisiä sääntöjä menettelyistä vanhemmuuden todistamiseksi tilanteissa, joissa vanhempi on kuollut. Italiassa ja Ranskassa tehdyt ratkaisut saattavat poiketa toisistaan tältä osin, ja niitä voidaan soveltaa, kunhan valitulla tasapainolla ei loukata yhden tasapainotetun oikeuden keskeistä sisältöä.
112. Edellä esitetyn perusteella ehdotan, että unionin tuomioistuin vastaa toiseen ennakkoratkaisukysymykseen siten, että perusoikeuskirja ei estä jäsenvaltion tuomioistuinta pyytämästä asetuksen 2020/1783 nojalla todisteiden vastaanottamista post mortem tehtävällä geneettisellä näytteenotolla, vaikka vainaja ei ole antanut suostumustaan tällaiseen näytteenottoon elinaikanaan.
V       Ratkaisuehdotus
113. Ehdotan, että unionin tuomioistuin vastaa tribunal judiciaire de Chambéryn esittämiin ennakkoratkaisukysymyksiin seuraavasti:
1.       Jäsenvaltioiden tuomioistuinten välisestä yhteistyöstä siviili- tai kauppaoikeudellisissa asioissa tapahtuvassa todisteiden vastaanottamisessa 25.11.2020 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksen (EU) 2020/1783 (todisteiden vastaanottaminen) 12 artikla ei mahdollista sitä, että pyynnön vastaanottanut kansallinen tuomioistuin jättää todisteiden vastaanottamista koskevan pyynnön täyttämättä sillä perusteella, että pyynnössä määritetty menettely on vastoin pyynnön vastaanottaneen jäsenvaltion kansallisen lainsäädännön perusperiaatteita.
2.       Euroopan unionin perusoikeuskirja ei estä jäsenvaltion tuomioistuinta pyytämästä asetuksen 2020/1783 nojalla todisteiden vastaanottamista post mortem tehtävällä geneettisellä näytteenotolla, vaikka vainaja ei ole antanut suostumustaan tällaiseen näytteenottoon elinaikanaan.
1      Alkuperäinen kieli: englanti.
i      Tämän asian nimi on kuvitteellinen nimi. Se ei vastaa asian minkään asianosaisen todellista nimeä.
2      Jäsenvaltioiden tuomioistuinten välisestä yhteistyöstä siviili- tai kauppaoikeudellisissa asioissa tapahtuvassa todisteiden vastaanottamisessa 25.11.2020 annettu Euroopan parlamentin ja neuvoston asetus (todisteiden vastaanottaminen) (EUVL 2020, L 405, s. 1; jäljempänä asetus 2020/1783).
3      Jäsenvaltioiden tuomioistuinten välisestä yhteistyöstä siviili- ja kauppaoikeudellisissa asioissa tapahtuvassa todisteiden vastaanottamisessa 28.5.2001 annettu neuvoston asetus, EUVL 2001, L 174, s. 1 (jäljempänä asetus N:o 1206/2001)
4      Kyseinen säännös sisällytettiin Ranskan siviililakiin bioetiikasta 6.8.2004 annetun lain nro 2004-800 (loi 2004-800 du 6 août 2004 relative à la bioéthique)  5 §:n I momentin 1 kohdan perusteella. Kuten Euroopan komissio,
jonka mukaan vainajan ei oleteta antaneen suostumusta geneettisen näytteen ottamiseen, huomautti, kyseinen laki oli lainsäätäjän reaktio kuuluisan laulajan, Yves Montandin, haudan avaamiseen marraskuussa 1997 sen selvittämiseksi, oliko hän henkilön, joka väitti olevansa hänen tyttärensä, isä. Tästä syystä Conseil Constitutionnelin (perustuslakituomioistuin, Ranska) 30.9.2011 antamaa ratkaisua nro 2011-173 QPC koskevan kommentaarin mukaan tähän muutokseen viitataan toisinaan ”Montandin muutoksena”.
5      Ks. ennakkoratkaisupyynnön 90 kohta.
6      Asetuksen 2020/1783 mukaan henkilöä on mahdollista kuulla suoraan matkustamatta toiseen jäsenvaltioon käyttämällä videoneuvottelua. Ks. asetuksen 2020/1783 20 artikla.
7      Asetuksen 2020/1783 4 artikla.
8      Asetuksen 2020/1783 12 artiklan 2 kohta ja johdanto-osan 17 perustelukappale.
9      Tällaista selitystä ei löydy myöskään kyseisen säädöksen lainsäädäntöhistoriaa kuvaavista asiakirjoista.
10      Istunnossa komissio selitti näiden kahden todisteiden rajat ylittävää vastaanottamista koskevan menetelmän eroja sillä, että todisteiden välittömässä vastaanottamisessa pyynnön vastaanottaneen jäsenvaltion tuomioistuimilla on vähemmän määräysvaltaa. Se väitti, että tästä syystä kyseistä pyynnön täyttämisen menetelmää koskeneissa neuvotteluissa jäsenvaltiot pitivät kiinni siitä, mitä komissio nimitti ”suvereniteettilausekkeeksi”, joka antaisi niille mahdollisuuden evätä toisen jäsenvaltion asiantuntijoilta lupa sellaisiin selvitystoimiin pyynnön vastaanottaneessa jäsenvaltiossa, jotka ovat pyynnön vastaanottaneen jäsenvaltion oikeusjärjestyksen perusperiaatteiden vastaisia.
11      Unionin tuomioistuin katsoikin 21.2.2013 antamassaan tuomiossa ProRail (C-332/11, EU:C:2013:87, 47 ja 48 kohta), että kun jäsenvaltion tuomioistuimen nimeämän asiantuntijan on matkustettava toisen jäsenvaltion alueelle voidakseen suorittaa hänen tehtäväkseen määrätyn tutkimuksen, tällä voisi tietyissä olosuhteissa olla vaikutusta sen jäsenvaltion julkisen vallan käyttämiseen, jossa tutkimus on suoritettava, erityisesti, jos kyseessä on asiantuntijatutkimus, joka suoritetaan paikoissa, jotka liittyvät tällaisen vallan käyttämiseen, tai paikoissa, joihin pääsy tai joissa muu toiminta on sen jäsenvaltion lainsäädännön nojalla, jossa tutkimus toteutetaan, kielletty tai sallittua vain luvan saaneille henkilöille.
12      Ks. Mougenot, D., ”Le règlement européen sur l’obtention des preuves”, Journal des Tribunaux, 2002, s. 21 ja Nuyts, A. ja Sepulchre, J., ”Taking of Evidence in the European Union under EC Regulation 1206/2001”, Business Law International, 2004, s. 334.
13      Ranskassa tämä elin on oikeusministeriön alainen keskinäisen avunannon, kansainvälisen yksityisoikeuden ja unionin oikeuden yksikkö (Département de l’entraide, du droit international privé et européen – DEDIPE).
14      Ks. esim. Euroopan oikeudellinen verkosto, ”(Provisional) updated practice guide for the application of the regulation on the taking of evidence”, 2025, s. 46, saatavilla osoitteessa: https://e-justice.europa.eu/topics/trainings-judicial-networks-and-agencies/european-judicial-network-civil-and-commercial-matters/ejns-publications_en.
15      A-lomakkeen 11.1 kohdassa (Kuvaus pyydetystä todisteiden vastaanottamisesta) todetaan seuraavaa: [aa:n], kuollut [XY:ssä] ja haudattu [XY:hyn], HAUDAN AVAAMINEN ja TODISTEIDEN TUTKIMINEN SUORAAN Genovan oikeuslääketieteen laitoksen [työntekijän, XY:n] toimesta; todisteet koostuvat SELLAISTEN BIOLOGISTEN NÄYTTEIDEN OTTAMISESTA, JOTKA OVAT TARPEEN GENEETTISTEN OMINAISUUKSIEN VERTAILUA TEKEVÄN VIRASTON TEKNISTÄ KONSULTOINTIA VARTEN kantajana olevan xx:n ja oletetun isän, aa:n, ruumiin osalta.
16      Jos tämä tulkinta osoittautuu virheelliseksi, mikä kansallisen tuomioistuimen on ratkaistava, sen olisi välitettävä pyyntö Ranskan keskusviranomaiselle, jonka on ratkaistava, onko se, että italialainen asiantuntija ottaa suoraan geneettisiä näytteitä haudan avaamisen jälkeen, sallittua. Jos näin on, esille voi tulla kysymys asetuksen 2020/1783 19 artiklan 7 kohdan c alakohdan tulkinnasta.
17      Haagissa 18.3.1970 tehty todisteiden vastaanottamista ulkomailla siviili- tai kauppaoikeudellisissa asioissa koskeva yleissopimus (jäljempänä todisteiden vastaanottamista koskeva Haagin yleissopimus).
18      Kuten unionin tuomioistuin jo vahvisti 17.2.2011 antamassaan tuomiossa Weryński (C-283/09, EU:C:2011:85, 65 kohta). Ks. myös julkisasiamies Kokottin ratkaisuehdotus Weryński (C-283/09, EU:C:2010:490, 60 kohta).
19      Kursivointi tässä.
20      Ks. esim. Preliminary Document No 6 of December 2008 for the attention of the Special Commission of February 2009 on the practical operation of the Hague Apostille, Service, Evidence and Access to Justice Conventions, The Taking of Evidence by Video-Link under the Hague Evidence Convention. Kyseisessä asiakirjassa viitataan 9 artiklan 1 kappaleen tarkastelun yhteydessä todisteiden vastaanottamiseen videoyhteydellä esimerkkinä kyseisen määräyksen soveltamisesta käytännössä.
21      Ks. analogisesti, joskin tuomioistuimen toimivallasta sekä tuomioiden tunnustamisesta ja täytäntöönpanosta siviili- ja kauppaoikeuden alalla 12.12.2012 annetusta Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksesta N:o 1215/2012 (EUVL 2012, L 351, s.1), tuomio 21.3.2024, Gjensidige (C-90/22, EU:C:2024:252, 46 kohta).
22      Ks. SEUT 67 artiklan 4 kohta ja SEUT 81 artiklan 2 kohta. Ks. myös lausunto 2/13 (Euroopan unionin liittyminen ihmisoikeuksien ja perusvapauksien suojaamiseksi tehtyyn yleissopimukseen) 18.12.2014 (EU:C:2014:2454, 191 kohta; jäljempänä lausunto 2/13). Näin on, vaikka asetuksessa 2020/1783 ei viitata kyseiseen periaatteeseen. Ks. aiemmasta asetuksesta N:o 1206/2001 julkisasiamies Jääskisen ratkaisuehdotus ProRail (C-332/11, EU:C:2012:551, 48 kohta), jossa hän toteaa, että kyseinen väline pohjautuu vastavuoroiseen luottamukseen. Unionin tuomioistuin vahvisti, että tuomioistuinten välinen yhteistyö siviili- ja kauppaoikeudellisissa asioissa pohjautuu vastavuoroisen tunnustamisen periaatteeseen. Ks. esim. tuomio 25.5.2016, Meroni (C-559/14, EU:C:2016:349, 47 kohta).
23      Lausunto 2/13, 168 ja 192 kohta.
24      Rikosasioita koskevasta eurooppalaisesta tutkintamääräyksestä 3.4.2014 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2014/41/EU (EUVL 2014, L 130, s. 1; jäljempänä eurooppalaista tutkintamääräystä koskeva direktiivi) 6 ja 9 artikla.
25      Tiiviimmän yhteistyön toteuttamisesta Euroopan syyttäjänviraston (EPPO) perustamisessa 12.10.2017 annettu neuvoston asetus (EU) 2017/1939 (EUVL 2017, L 283, s. 1; jäljempänä EPPO-asetus). Ks. tuomio 21.12.2023, G.K. ym. (Euroopan syyttäjänvirasto) (C-281/22, EU:C:2023:1018, 71 kohta).
26      Ks. eurooppalaisesta pidätysmääräyksestä ja jäsenvaltioiden välisistä luovuttamismenettelyistä 13.6.2002 tehdyn neuvoston puitepäätöksen 2002/584/YOS (EYVL 2002, L 190, s. 1; jäljempänä eurooppalaista pidätysmääräystä koskeva puitepäätös) yhteydessä tuomio 29.6.2017, Popławski (C-579/15, EU:C:2017:503, 19 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
27      Unionin tuomioistuin on todennut tällaisen mahdollisuuden ensimmäisen kerran 5.4.2016 antamassaan tuomiossa Aranyosi ja Căldăraru (C-404/15 ja C-659/15 PPU, EU:C:2016:198, 88 ja 91–93 kohta) ja vahvistanut sen useaan otteeseen sen jälkeen.
28      Asetuksen 2020/1783 16 artiklan 1 kohta, jossa säädetään myös perusteista pyynnön täyttämättä jättämiselle, koskee ainoastaan todisteiden vastaanottamista kuulemalla henkilöä, eikä sitä voida soveltaa käsiteltävässä asiassa.
29      Asetuksen 2020/1783 johdanto-osan 16 perustelukappaleessa todetaan lisäksi, että olosuhteet, joissa on mahdollista kieltäytyä todisteiden vastaanottamista koskevan pyynnön täyttämisestä, olisi rajoitettava tarkasti rajattuihin poikkeustapauksiin.
30      Tuomio 17.2.2011, Weryński (C-283/09, EU:C:2011:85, 53 kohta).
31      Ks. tuomio 21.2.2013, ProRail (C-332/11, EU:C:2013:87, 44–46 kohta).
32      Lapsen oikeuksista 20.11.1989 tehty yleissopimus (Yhdistyneiden kansakuntien sopimuskokoelma, Vol. 1577, No 31922, s. 167 (1995)).
33      Lasten suojelusta sekä yhteistyöstä kansainvälisissä lapseksiottamisasioissa 29.5.1993 tehty yleissopimus (Yhdistyneiden kansakuntien sopimuskokoelma 1906).
34      Euroopan ihmisoikeustuomioistuin, Report of the ECHR Commission of 13 November 1987, Gaskin v. Yhdistynyt kuningaskunta (CE:ECHR:1987:1113REP001045483, 89 kohta).
35      Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen tuomio 7.2.2002, Mikulić v. Kroatia (CE:ECHR:2002:0207JUD005317699, 64 kohta). Ks. tältä osin tarkastelu, joka sisältyy artikkeliin Blauwhoff, R., J., ”Tracing down the historical development of the legal concept of the right to know one’s origins. Has ’to know or not to know’ ever been the legal question?”, Utrecht Law Review, Vol. 4., Issue 2, 2008, s. 107.
36      Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen tuomio 13.2.2003, Odièvre v. Ranska (CE:ECHR:2003:0213JUD004232698, 44 kohta). Italian oikeusjärjestelmän ja oman geneettisen alkuperänsä tietämistä koskevan oikeuden tarkastelusta ks. Praduroux, S., ”The right to know one’s genetic origins: A right in need of regulation”, The Italian Law Journal, Vol 7, No 2, 2021, s. 803–820.
37      Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen tuomio 15.11.2016, Dubská ja Krejzová v. Tšekin tasavalta (CE:ECHR:2016:1115JUD002885911, 178 ja 179 kohta). Kyseinen tuomioistuin selitti, että lähtökohtaisesti valtiolle annettava arviointivalta riippuu kyseessä olevien yksilön oikeuksien tärkeydestä. Jos oikeus on ratkaiseva yksilön intiimeille tai avainasemassa oleville oikeuksille, harkintavaltaa on vähän. Jos Euroopan maissa ei vallitse yksimielisyyttä tästä kysymyksestä ja se herättää moraalisia tai eettisiä kysymyksiä, harkintavaltaa on kuitenkin enemmän.
38      Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen tuomio 13.7.2006, Jäggi v. Sveitsi (CE:ECHR:2006:0713JUD005875700, 25 kohta).
39      Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen tuomio 13.7.2006, Jäggi v. Sveitsi (CE:ECHR:2006:0713JUD005875700, 40 kohta).
40      Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen tuomio 16.6.2011, Pascaud v. Ranska (CE:ECHR:2011:0616JUD001953598, 67 kohta).
41      Ks. Conseil constitutionnelin 30.9.2011 antama tuomio nro 2011-173 QPC ja 31.10.2024 antama tuomio nro 2024-1110 QPC.
42      Ehdottoman oikeuden käsite tarkoittaa, että kyseinen oikeus on aina etusijalla mihin tahansa muuhun oikeuteen nähden, toisin sanoen sitä ei voida punnita muiden oikeuksien kanssa konkreettisissa tilanteissa. Tästä syystä jotkin oikeustieteilijät pitävät oikeutta ihmisarvoon mieluummin suhteellisena kuin ehdottomana oikeutena. Ks. esim. Alexy, R., ”Human dignity and proportionality analysis”,
Espaço Jurídico Journal of Law, Vol. 16, No 3, 2015, s. 83.
43      Vaikka useimmissa perustuslaillisissa järjestelmissä, joissa nimenomaisesti suojataan oikeutta ihmisarvoon, pidetäänkin tätä oikeutta suhteellisena oikeutena, perusoikeuskirjassa oikeutta ihmisarvoon päätettiin kohdella ehdottomana oikeutena samaan tapaan kuin Saksan perustuslaissa. Siitä, että Saksan valtiosäännössä ihmisarvoa päätettiin suojella ehdottomana oikeutena, seurasi, että kyseisen oikeuden merkitys ja soveltamisala ovat suppeita. Ks. tältä osin Grimm, D., ”Dignity in a legal context: Dignity as an absolute right”, teoksessa McCrudden, C. (toim.), Understanding Human Dignity, (Proceedings of the British Academy: Themed volumes of essays in the humanities and social sciences, Vol. 192), s. 381.
44      Ihmisoikeuden arvona ja ihmisoikeuden oikeutena välisestä erosta ks. Barak, A., ”Human dignity: The constitutional value and the constitutional rights”, teoksessa McCrudden, C. (toim.), Understanding Human Dignity, (Proceedings of the British Academy: Themed volumes of essays in the humanities and social sciences, Vol. 192), s. 363.
45      Tämä on selvää Euroopan unionin tuomioistuimen tutkimus- ja dokumentaatio‑osaston tammikuussa 2025 laatiman tutkimusmuistion 25/002 perusteella. Kyseinen tutkimus käsitteli 13 jäsenvaltion oikeusjärjestelmiä.
46      Ranskan hallitus selitti istunnossa, että Ranskan siviililaissa tai Conseil constitutionnelin oikeuskäytännössä ei anneta ihmisruumiin kunnioittamiselle kuoleman jälkeen ehdotonta arvoa. Ranskan lainsäädännössä sallitaan erilaisia tilanteita, kuten rikostutkinta, joissa haudan avaaminen geneettisten näytteiden ottamiseksi post mortem voidaan tehdä laillisesti ilman, että asianomainen henkilö on antanut tähän suostumusta elinaikanaan. Tämä tarkoittaa, että Ranskan lainsäädännössä sekä oikeutta ihmisruumiin kunnioittamiseen että oikeutta suostumuksen antamiseen näytteiden ottamiseen DNA-tunnistusta varten voidaan rajoittaa laillisiin tarkoituksiin.
47      Euroopan unionin perusoikeuskirjan selitykset (EUVL 2007, C 303, s. 17; jäljempänä perusoikeuskirjan selitykset).
48      Ihmisarvon ainoa ehdoton ilmentymä, jota suojataan nimenomaisesti perusoikeuskirjassa, on kidutuksen sekä epäinhimillisen tai halventavan kohtelun tai rangaistuksen kielto, joka taataan perusoikeuskirjan 4 artiklassa. Ks. vastaavasti tuomio 5.4.2016, Aranyosi ja Căldăraru (C-404/15 ja C-659/15 PPU, EU:C:2016:198, 85 kohta); tuomio 19.3.2019, Jawo (C-163/17, EU:C:2019:218, 78 kohta) ja tuomio 17.10.2024, Ararat (C-156/23, EU:C:2024:892, 36 kohta).
49      Tältä osin ks. ratkaisuehdotukseni komissio v. Unkari (Euroopan unionin arvot) (C-769/22, EU:C:2025:408, 134–137 kohta).
50      Ks. tältä osin Dupré, C., ”Article 1 – Human dignity”, teoksessa Peers, S. ym., The EU Charter of Fundamental Rights.
A Commentary, toinen painos, Bloomsbury, 2021, s. 18. Tekijä toteaa, että ”on hyödyllisempää ymmärtää ihmisarvon loukkaamattomuus EU:n sitoutumisena tehdä kaikki mahdollinen, jotta vältetään ihmisarvon loukkaaminen. Tässä mielessä ihmisarvon loukkaamattomuudesta tulee koko EU:n itsestään selvä perusta, joka toistaa Ranskassa vuonna 1789 laaditun ihmisoikeuksien ja kansalaisoikeuksien julistuksen mukaisia ’ihmisen luovuttamattomia ja pyhiä oikeuksia’.”
51      Ks. tältä osin Heselhaus, S. ja Hemsley, R., ”Human dignity and the European Convention on Human Rights”, teoksessa Becchi, P. ja Mathis, K. (toim.), Handbook of Human Dignity in Europe, Springer, 2019, s. 987.
52      Tuomio 14.11.2018, Memoria ja Dall’Antonia (C-342/17, EU:C:2018:906, 57 kohta).
53      Ratkaisuehdotus Memoria ja Dall’Antonia (C-342/17, EU:C:2018:479, alaviite 44).
54      Lenaerts, K. ja Gutmann, K., ”Comparative law method and the European Court of Justice: Echoes across the Atlantic”, The American Journal of Comparative Law, osa 64, nro 4, 2016, s. 841–864.
55      Euroopan unionin tuomioistuimen tutkimus- ja dokumentaatio‑osaston tammikuussa 2025 laatima tutkimusmuistio 25/002.
56      Ranskan tasavallan lisäksi toisen poikkeuksen saattaa muodostaa Kyproksen tasavalta.
57      Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen tuomio 13.7.2006, Jäggi v. Sveitsi (CE:ECHR:2006:0713JUD005875700, 43 ja 44 kohta).
58      Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen tuomio 16.6.2011, Pascaud v. Ranska (CE:ECHR:2011:0616JUD001953508, 68 kohta).
59      Ks. Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen tuomio 13.7.2006, Jäggi v. Sveitsi (CE:ECHR:2006:0713JUD005875700, 38 ja 39 kohta) ja Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen tuomio 16.6.2011, Pascaud v. Ranska (CE:ECHR:2011:0616JUD001953508, 59 ja 60 kohta).
60      Tunnetuin tapaus tältä osin on tuomio Omega, jossa yhteisöjen tuomioistuin hyväksyi oikeuttamisperusteeksi palvelujen tarjoamisen vapauden rajoittamiselle Saksassa yleistä järjestystä koskevan tavoitteen ihmisarvon, joka ymmärrettiin kyseisessä jäsenvaltiossa eri tavalla kuin se ymmärrettiin samassa tilanteessa muissa jäsenvaltioissa, suojelun perusteella. Saksan perustuslakiin sisältyvää ihmisarvon käsitettä tulkittiin siten, että siinä kielletään sellaisten pelien kaupallinen hyödyntäminen, joihin sisältyy simuloitua tappamista, toisin kuin muissa jäsenvaltioissa. Tuomio 14.10.2004, Omega (C-36/02, EU:C:2004:614).
61      Jos unionin lainsäätäjä on yhdenmukaistanut jonkin asian unionin tasolla, jäsenvaltiot eivät kuitenkaan voisi soveltaa perustuslaissaan taattua perusoikeuksien suojan tasoa, vaikka tämä taso on korkeampi kuin unionin lainsäätäjän valitsema taso, koska tällä loukattaisiin unionin oikeuden ensisijaisuuden periaatetta. Ks. tuomio 26.2.2013, Melloni (C-399/11, EU:C:2013:107, 56–58 kohta).