РЕШЕНИЕ НА СЪДА (oсми състав)
28 ноември 2024 година(*)
„ Преюдициално запитване — Пространство на свобода, сигурност и правосъдие — Съдебно сътрудничество по наказателноправни въпроси — Престъпления и приложими наказания в областите на трафика на наркотици и на борбата с организираната престъпност — Рамково решение 2004/757/ПВР — Членове 4 и 5 — Рамково решение 2008/841/ПВР — Членове 3 и 4 — Национална правна уредба, с която не се прилага правото на Съюза — Член 51, параграф 1 от Хартата на основните права на Европейския съюз — Право на информация в наказателното производство — Директива 2012/13/ЕС — Членове 1 и 6 — Право на информация относно обвинението — Ефективна съдебна защита — Член 47, първа алинея и член 52, параграф 1 от Хартата на основните права — Наказателно производство срещу няколко лица — Споразумение за решаване на делото, сключено между един от подсъдимите и прокуратурата — Съгласие на останалите подсъдими “
По дело C‑398/23
с предмет преюдициално запитване, отправено на основание член 267 ДФЕС от Софийски градски съд (България) с определение от 29 юни 2023 г., постъпило в Съда на 29 юни 2023 г. в рамките на наказателно производство срещу
ПТ,
при участието на
Софийска градска прокуратура,
СЪДЪТ (осми състав),
състоящ се от: N. Jääskinen, председател на девети състав, изпълняващ функцията на председател на осми състав, M. Gavalec и N. Piçarra (докладчик), съдии,
генерален адвокат: P. Pikamäe,
секретар: A. Calot Escobar,
предвид изложеното в писмената фаза на производството,
като има предвид становищата, представени:
–        за Европейската комисия, от M. Wasmeier и Ив. Залогин, в качеството на представители,
предвид решението, взето след изслушване на генералния адвокат, делото да бъде разгледано без представяне на заключение,
постанови настоящото
Решение
1        Преюдициалното запитване се отнася до тълкуването на член 4, параграф 1 и член 5 от Рамково решение 2004/757/ПВР на Съвета от 25 октомври 2004 година за установяване на минималните разпоредби относно съставните елементи на наказуемите деяния и прилаганите наказания в областта на трафика на наркотици (ОВ L 335, 2004 г., стр. 8; Специално издание на български език, 2007 г., глава 19, том 7, стр. 66), на член 4 от Рамково решение 2008/841/ПВР на Съвета от 24 октомври 2008 година относно борбата с организираната престъпност (ОВ L 300, 2008 г., стр. 42), на член 6, параграфи 1 и 3 от Директива 2012/13/ЕС на Европейския парламент и на Съвета от 22 май 2012 година относно правото на информация в наказателното производство (ОВ L 142, 2012 г., стр. 1), както и на член 20, член 47, първа алинея, член 48, параграф 2 и член 52, параграф 1 от Хартата на основните права на Европейския съюз (наричана по-нататък „Хартата“).
2        Запитването е отправено в рамките на наказателно производство, образувано срещу ПТ и други лица по обвинение в ръководство и/или участие в организирана престъпна група.
Правна уредба
Правото на Съюза
Хартата
3        Съгласно член 47, първа алинея от Хартата:
„Всеки, чиито права и свободи, гарантирани от правото на Съюза, са били нарушени, има право на ефективни правни средства за защита пред съд в съответствие с предвидените в настоящия член условия“.
4        Член 52, параграф 1 от Хартата гласи:
„Всяко ограничаване на упражняването на правата и свободите, признати от настоящата Харта, трябва да бъде предвидено в закон и да зачита основното съдържание на същите права и свободи. При спазване на принципа на пропорционалност ограничения могат да бъдат налагани, само ако са необходими и ако действително отговарят на признати от [Европейския съюз] цели от общ интерес или на необходимостта да се защитят правата и свободите на други хора“.
Рамково решение 2004/757
5        Член 4 от Рамково решение 2004/757, озаглавен „Наказания“, предвижда в параграф 1:
„Всяка държава членка предприема необходимите мерки, за да гарантира, че деянията по членове 2 и 3 се наказват с ефективни, съразмерни и възпиращи наказания.
Всяка държава членка предприема необходимите мерки, за да гарантира, че за престъпленията, посочени в член 2, се налага наказание лишаване от свобода най-малко от една до три години“.
6        Член 5 от това рамково решение, озаглавен „Особени обстоятелства“, гласи следното:
„Без да се засяга член 4, всяка държава членка може да предприеме необходимите мерки, за да гарантира, че наказанията, посочени в член 4, да могат да се намаляват за извършител на престъпление:
a)      който се отказва от своите престъпни действия в областта на трафика на наркотици и на прекурсори; и
б)      предоставя на административните и съдебните органи информацията, която те не биха получили по друг начин, като им съдейства:
i)      за предотвратяване или ограничаване на въздействието на престъплението;
ii)      за идентифициране и подвеждане под отговорност на другите участници в престъплението;
iii)      за намиране на улики; или
iv)      за възпрепятстване извършването на други престъпления от посочените в членове 2 и 3“.
Рамково решение 2008/841
7        Член 3 от Рамково решение 2008/841, озаглавен „Наказания“, предвижда в параграф 1, буква а):
„Всяка от държавите членки предприема необходимите мерки, за да гарантира, че:
а)      престъплението, посочено в член 2, буква а), се наказва с лишаване от свобода, чиято максимална продължителност е най-малко между две и пет години; […]“.
8        Член 4 от това рамково решение, озаглавен „Особени обстоятелства“, предвижда:
„Всяка от държавите членки може да вземе необходимите мерки, за да гарантира, че наказанията, посочени в член 3, могат да бъдат намалени или че на нарушителя може да не бъде наложено наказание, ако той например:
а)      се откаже от престъпната дейност; и
б)      предостави на административните или съдебните органи информация, която при други условия те не биха могли да получат, като им помага да:
i)      предотвратят, прекратят или ограничат последиците от престъплението;
ii)      идентифицират или да подведат под отговорност другите нарушители;
iii)      открият доказателства;
iv)      лишат престъпната организация от незаконни средства или от приходите от престъпната ѝ дейност;
v)      предотвратят извършването на други престъпления, посочени в член 2“.
Директива 2012/13
9        Съображения 14 и 41 от Директива 2012/13 гласят:
„(14)      Настоящата директива […] [предвижда] общи минимални стандарти в областта на информацията за правата и обвинението, която следва да се предостави на лица, заподозрени или обвинени в извършването на престъпление, с цел повишаване на взаимното доверие между държавите членки. Настоящата директива се основава на правата, предвидени в Хартата, и по-специално членове 6, 47 и 48 от нея, като се основава на членове 5 и 6 от [Европейската конвенция за защита на правата на човека и основните свободи, подписана в Рим на 4 ноември 1950 г.], така както се тълкуват от Европейския съд по правата на човека. […]
[…]
(41)      С настоящата директива се зачитат основните права и се съблюдават принципите, признати с Хартата. По-специално, с настоящата директива се цели насърчаване на правото на свобода, правото на справедлив съдебен процес и правото на защита. Тя следва да се изпълнява съответно“.
10      Член 1 от тази директива, озаглавен „Предмет“, гласи следното:
„С настоящата директива се установяват правила относно правото на информация на заподозрените лица или на обвиняемите относно техните права в наказателното производство и относно обвинението срещу тях. […]“.
11      Член 6 от посочената директива е озаглавен „Право на информация относно обвинението“ и в параграфи 1 и 3 от него се посочва:
„1.      Държавите членки гарантират, че заподозрените лица или обвиняемите получават информация относно престъпното деяние, в извършването на което са заподозрени или обвинени. Тази информация се предоставя незабавно и с подробностите, необходими, за да се гарантира справедливостта на производството и ефективното упражняване на правото на защита.
[…]
3.      Държавите членки гарантират, че не по-късно от момента на внасяне на обвинението в съда се предоставя подробна информация относно обвинението, включително относно характера и правната квалификация на престъплението, както и формата на участие на обвиняемия“.
Българското право
12      Член 381 от Наказателно-процесуалния кодекс, в приложимата към главното производство редакция (наричан по-нататък „НПК“), е озаглавен „Споразумение за решаване на делото в досъдебното производство“ и гласи:
„(1)      След приключване на разследването по предложение на прокурора или на защитника може да бъде изготвено споразумение между тях за решаване на делото. […]
[…]
(5)      Споразумението се изготвя в писмена форма и съдържа съгласие по следните въпроси:
1.      има ли извършено деяние, извършено ли е то от обвиняемия и извършено ли е виновно, съставлява ли деянието престъпление и правната му квалификация;
2.      какъв да бъде видът и размерът на наказанието;
[…]
(6)      Споразумението се подписва от прокурора и защитника. Обвиняемият подписва споразумението, ако е съгласен с него, след като декларира, че се отказва от съдебно разглеждане на делото по общия ред.
(7)      Когато производството е срещу няколко лица или за няколко престъпления, споразумение може да бъде постигнато за някои от лицата или за някои от престъпленията.
[…]“.
13      Член 383 от НПК, озаглавен „Последици от решаване на делото със споразумение“, предвижда в алинея 1:
„Одобреното от съда споразумение за решаване на делото има последиците на влязла в сила присъда“.
14      Съгласно член 384 от НПК, озаглавен „Споразумение за решаване на делото в съдебното производство“:
„(1)      При условията и по реда на тази глава първоинстанционният съд може да одобри споразумение за решаване на делото, постигнато след образуване на съдебното производство, но преди приключване на съдебното следствие.
[…]
(3)      В този случай споразумението [за решаване на делото] се одобрява само след съгласието на всички страни [по делото]“.
15      Член 384а от НПК, озаглавен „Произнасяне по споразумението, постигнато с някой от подсъдимите или за някое от престъпленията“, гласи:
„(1)      Когато след образуване на съдебното производство, но преди приключване на съдебното следствие, е постигнато споразумение с някой от подсъдимите или за някое от престъпленията, съдът отлага разглеждането на делото.
(2)      По постигнатото споразумение […] се произнася друг съдебен състав.
(3)      Съдебният състав по ал. 1 продължава разглеждането на делото след произнасянето по споразумението“.
Спорът в главното производство и преюдициалните въпроси
16      На 25 март 2020 г. Специализираната прокуратура (България) внася пред Специализирания наказателен съд (България) обвинение срещу 41 лица, сред които СД и ПТ, за това, че са ръководили и/или участвали в дейността на организирана престъпна група, поставила си за користна цел разпространението на наркотици. Срещу ПT е образувано наказателно производство за участие в тази престъпна група и за държане на наркотични вещества с цел разпространение на основание на релевантните разпоредби на Наказателния кодекс.
17      На 19 август 2020 г. делото е върнато на Специализираната прокуратура за отстраняване на процесуални нарушения, опорочаващи обвинителния акт.
18      На 26 август 2020 г. в рамките на досъдебното производство прокурорът и защитникът на СД сключват споразумение, което предвижда на СД да бъде наложено по-леко наказание от предвиденото в закона, тъй като се е признал за виновен по повдигнатите срещу него обвинения. Споразумението за решаване на делото е одобрено на 1 септември 2020 г. от съдебен състав, различен от първоначално сезирания по делото.
19      На 28 август 2020 г. Специализираната прокуратура внася коригиран вариант на обвинителния акт и се образува съдебно производство.
20      На 17 ноември 2020 г. прокурорът и защитникът на ПТ сключват споразумение за решаване на делото, по силата на което, след като подсъдимият се признае за виновен по повдигнатите срещу него обвинения, му се определя наказание „лишаване от свобода“ за срок от три години, което е условно отложено за срок от пет години.
21      На 21 януари 2021 г. съдебният състав, определен да се произнесе по това споразумение на основание член 384а от НПК, отказва да го одобри, с мотива че някои от подсъдимите не са дали съгласието си, което се изисква съгласно член 384, алинея 3 от НПК.
22      На 10 май 2022 г. прокурорът и защитникът на ПТ отново сключват същото споразумение за решаване на делото и искат сезираният по делото съдебен състав да се произнесе по това споразумение, без да иска съгласието на останалите подсъдими.
23      На 18 май 2022 г. съдебният състав, определен да се произнесе на основание член 384а от НПК, отказва да одобри посоченото в предходната точка споразумение за решаване на делото, с мотива че за подобно одобряване е нужно съгласието на останалите 39 подсъдими в съответствие с член 384, алинея 3 от НПК.
24      На същата дата, в резултат от този отказ прокурорът, ПТ и неговият защитник потвърждават, че искат да сключат споразумение за решаване на делото и че именно съдът, пред който са събрани всички доказателства, следва да одобри това споразумение, без да иска съгласието на останалите подсъдими.
25      С цел да се прецени съвместимостта с правото на Съюза не само на член 384, алинея 3 от НПК, но и на член 384а от този кодекс, доколкото последният член изисква споразумението за решаване на делото да бъде одобрено от ad hoc съдебен състав, Специализираният наказателен съд с определение от 28 юни 2022 г. отправя преюдициално запитване до Съда, което е предмет на постановеното днес решение по дело ПТ (Споразумение между прокурора и извършителя на престъпление) (C‑432/22).
26      Софийски градски съд (България), който е запитващата юрисдикция по настоящото дело и правоприемник на Специализирания наказателен съд, уточнява най-напред, че възнамерява да постави въпроса за съвместимостта на член 384, алинея 3 от НПК не само с член 4, параграф 1 и с член 5 от Рамково решение 2004/757, както и с член 4 от Рамково решение 2008/841, но също така и с член 20 от Хартата, както е изтълкуван от Съда в решение от 6 юни 2023 г., O. G. (Европейска заповед за арест срещу гражданин на трета държава) (C‑700/21, EU:C:2023:444), и с член 6, параграф 3 от Директива 2012/13, доколкото разглежданият член 384, алинея 3 изисква съгласието на останалите подсъдими, когато споразумение за решаване на делото е сключено в съдебната фаза на наказателно производство, образувано срещу няколко лица, но не и в досъдебната фаза на такова производство.
27      Освен това запитващата юрисдикция счита, че споразумението за решаване на делото е „правно средство“, което позволява не само да се наложи наказание, което е ефективно, съразмерно и възпиращо, както и да се преустанови престъпната дейност на подсъдимия, сключващ такова споразумение, но и да се предоставят на съда, който разглежда делото, доказателства за престъпната дейност на останалите подсъдими. Ето защо тази юрисдикция счита, че с подобно споразумение се прилагат по смисъла на член 51, параграф 1 от Хартата разпоредбите на Рамкови решения 2004/757 и 2008/841, посочени в предходната точка, поради което то попада в приложното поле на Хартата.
28      Що се отнася, на първо място, до решение от 6 юни 2023 г., O. G. (Европейска заповед за арест срещу гражданин на трета държава) (C‑700/21, EU:C:2023:444), според запитващата юрисдикция от точка 43 от него следва, че положението на обвиняемия в досъдебната фаза на наказателното производство е аналогично с това на подсъдимия в съдебната фаза на това производство, макар обвинението да е формулирано по-подробно в последната посочена фаза. Според тази юрисдикция „неблагоприятното третиране“ на подсъдимия, което произтича от изискването за съгласие на останалите подсъдими, за да може сключеното от въпросния подсъдим в съдебното производство споразумение за решаване на делото да бъде одобрено от съда, „не отговоря на изискването за равенство пред закона по [член] 20 от Хартата“, тъй като посоченото изискване не се прилага към споразуменията за решаване на делото, сключени в досъдебното производство.
29      На второ място, според запитващата юрисдикция „само Съдът на ЕС може да прецени дали споразумението [за решаване на делото] както е регулирано от българското право“, попада в приложното поле на правото на защита по член 48, параграф 2 от Хартата и ако това е така, да прецени дали член 384, алинея 3 от НПК ограничава ефективността на разглежданото право и дали това ограничение „е обосновано“ от основателна причина в съответствие с член 52, параграф 1 от Хартата. Тази юрисдикция добавя, от една страна, че посоченият член 384, алинея 3 лишава подсъдим като ПТ от правото сключеното от него споразумение за решаване на делото да бъде разгледано по същество с цел да му бъде наложено по-леко наказание и от друга страна, че ограничението на правото на сключване на такова споразумение, произтичащо от посочения член 384, алинея 3, „не би следвало да бъде обусловено от необходимост от защита на интересите на останалите подсъдими“, а може да бъде обусловено само „ако е нужно за защита на интересите на пострадалия от деянието“.
30      На трето място, запитващата юрисдикция иска да се установи дали член 384, алинея 3 от НПК е съвместим с член 6, параграф 1 от Директива 2012/13, доколкото посочената разпоредба от националното право „ограничава полезното […] действие“ на този член от Директива 2012/13, като възпрепятства подсъдимия, който е упражнил „правото си да получи достъп до пълния текст на обвинението по чл. 6, [параграф] 3 от [посочената директива]“, да сключи споразумение за решаване на делото, без да е получил съгласието на останалите обвиняеми. Тази юрисдикция счита, че след като достъпът до подробна информация относно повдигнатото обвинение е възможен едва в съдебната фаза на наказателното производство, в съответствие с член 384, алинея 3 от НПК подсъдимият, получил такава информация, „става зависим от съгласието на останалите подсъдими и защитниците им, за да бъде това споразумение [за решаване на делото] разгледано […] по същество и евентуално одобрено“. От това запитващата юрисдикция заключава, че в разглеждания случай въпросната разпоредба възпрепятства ПТ „да се възползва от полезния ефект на подробното информиране относно обвинението — което право изрично му е признато от чл. 6, [параграф] 3 от Директива [2012/13]“.
31      При тези обстоятелства Софийски градски съд спира производството по делото и отправя до Съда на Европейския съюз следните преюдициални въпроси:
„1)      Съответен ли е на чл. 4, [параграф] 1 и чл. 5 от Рамково решение 2004/757 и на чл. 4 от Рамково решение 2008/841 във връзка с чл. 20 от Хартата национален закон, съобразно който за одобряване на споразумение за прекратяване на наказателно производство спрямо един подсъдим е нужно съгласието на останалите подсъдими и техните защитници, ако делото се намира в съдебната фаза и такова съгласие не е нужно, ако то се намира в досъдебната фаза?
2)      Съответен ли е на чл. 4, [параграф] 1 от Рамково решение 2004/757 във връзка с чл. 48, [параграф] 2 и чл. 52, [параграф] 1 от Хартата национален закон, съобразно който един подсъдим е ограничен във възможността сключено от него споразумение (с което му се налага по-леко наказание) да бъде разгледано по същество от съда, като това ограничение се изразява в необходимостта да получи съгласие от останалите подсъдими?
3)      Съответен ли е на чл. 6, [параграф] 3 във връзка с [параграф] 1 от Директива 2012/13 във връзка с чл. 47, ал. 1 и чл. 52, [параграф] 1 от Хартата национален закон, който придава същото ограничение като последица на предоставянето на подсъдимия на подробна информация относно обвинението?“.
По преюдициалните въпроси
По първия и втория въпрос
32      С първия и втория си въпрос, които следва да се разгледат заедно, запитващата юрисдикция по същество иска да се установи дали член 4, параграф 1 и член 5 от Рамково решение 2004/757, както и член 4 от Рамково решение 2008/841 във връзка с член 20, член 48, параграф 2 и член 52, параграф 1 от Хартата трябва да се тълкуват в смисъл, че не допускат разпоредба от националното право, съгласно която в образувано срещу няколко подсъдими наказателно производство, одобряването от съда на споразумение, сключено между един от подсъдимите и прокуратурата в съдебната фаза на това производство, зависи от съгласието на останалите подсъдими, които не са се признали за виновни, при положение че такова съгласие не се изисква за одобряването на същото споразумение, сключено в хода на досъдебното производство.
33      Член 4, параграф 1, първа алинея от Рамково решение 2004/757 задължава държавите членки да предприемат необходимите мерки, за да гарантират, че деянията по членове 2 и 3 от това рамково решение се наказват с ефективни, съразмерни и възпиращи наказания, докато член 4, параграф 1, втора алинея от посоченото рамково решение изрично задължава държавите членки да предприемат необходимите мерки, за да гарантират, че за престъпленията, посочени в член 2 от него, се налага наказание лишаване от свобода най-малко от една до три години. Член 3, параграф 1, буква а) от Рамково решение 2008/841 съдържа разпоредби, аналогични на съдържащите се в член 4, параграф 1, втора алинея от Рамково решение 2004/757.
34      Член 5 от Рамково решение 2004/757 и член 4 от Рамково решение 2008/841 по същество предвиждат възможността при особени обстоятелства държавите членки да предприемат необходимите мерки, за да могат наказанията, посочени съответно в член 4 от първото рамково решение и в член 3 от второто, да се намаляват, а в последния случай — на нарушителя да не бъде наложено наказание.
35      Най-напред е важно да се определи дали, както поддържа запитващата юрисдикция, с българската правна уредба, която урежда споразумението за решаване на делото, се прилага правото на Съюза по смисъла на член 51, параграф 1 от Хартата и съответно дали Съдът е компетентен да тълкува разпоредбите на Хартата, които са предмет на първия и втория въпрос.
36      Член 51, параграф 1 от Хартата предвижда, че нейните разпоредби се отнасят за държавите членки единствено когато те прилагат правото на Съюза. В член 51, параграф 2 се уточнява, че разпоредбите на Хартата не разширяват по никакъв начин компетенциите на Съюза, определени в Договорите.
37      Посочените разпоредби потвърждават постоянната практика на Съда, съгласно която основните права, гарантирани в правния ред на Съюза, трябва да се прилагат във всички случаи, уредени от правото на Съюза, но не и извън тези случаи. Следователно при преюдициално запитване по член 267 ДФЕС Съдът може само да тълкува правото на Съюза в пределите на предоставената му компетентност (вж. в този смисъл решение от 11 юли 2024 г., Hann-Invest и др., C‑554/21, C‑622/21 и C‑727/21, EU:C:2024:594, т. 30 и 31 и цитираната съдебна практика).
38      Понятието „прилагане на правото на Съюза“ по смисъла на член 51, параграф 1 от Хартата предполага между правния акт на Съюза и съответната национална мярка да съществува връзка, надхвърляща сходството между разглежданите области или непрякото въздействие на едната от областите върху другата (вж. в този смисъл решения от 6 март 2014 г., Siragusa, C‑206/13, EU:C:2014:126, т. 24, и от 29 юли 2024 г., protectus, C‑185/23, EU:C:2024:657, т. 42).
39      Съдът вече е приел, че основните права на Съюза са неприложими по отношение на национална уредба, тъй като разпоредбите от правото на Съюза в съответната област не възлагат каквото и да било конкретно задължение на държавите членки във връзка с разглежданото в главното производство положение (вж. в този смисъл решения от 6 март 2014 г., Siragusa, C‑206/13, EU:C:2014:126, т. 26, и от 10 юли 2014 г., Julián Hernández и др., C‑198/13, EU:C:2014:2055, т. 35).
40      Именно с оглед на тези съображения следва да се разгледат разпоредбите от актовете на Съюза, в светлината на които запитващата юрисдикция възнамерява да направи преценка на разпоредбите на националното право, които са предмет на главното производство.
41      На първо място, член 4, параграф 1 от Рамково решение 2004/757 и член 3 от Рамково решение 2008/841 се съдържат в актове, приети на основание член 31, параграф 1 ЕС, чиито разпоредби са възпроизведени в член 83, параграф 1, първа алинея ДФЕС. Те съдържат минимални разпоредби относно санкциите, приложими за наказуемите деяния в областите на престъпна дейност, обхванати от съответните им приложни полета, а именно трафика на наркотици и организираната престъпност.
42      Както подчерта Съдът в точка 39 от постановеното днес решение ПТ (Споразумение между прокурора и извършителя на престъпление) (C‑432/22), прилагането на тези разпоредби предполага държавите членки да приемат законодателни мерки, спадащи към наказателното материално право. За сметка на това в областта на наказателното процесуално право, към която по същество спадат българските разпоредби относно споразумението за решаване на делото, а именно член 384, алинея 3 от НПК, нито един законодателен акт на Съюза с предмет този вид споразумение, не е приет на основание член 31 ЕС или член 82 ДФЕС, който определя компетентността на Съюза в областта на наказателното процесуално право.
43      От това следва, че връзката между разпоредбите на наказателното материално право на Съюза, посочени в точка 41 от настоящото съдебно решение, и разпоредбите на българското наказателно процесуално право, които уреждат разглежданото в главното производство споразумение за решаване на делото, не надхвърля сходството или непрякото въздействие на първите върху вторите. При тези условия между тях не може да се установи връзка по смисъла на съдебната практика, припомнена в точка 38 от настоящото решение.
44      На второ място, член 5 от Рамково решение 2004/757 и член 4 от Рамково решение 2008/841, носещи заглавие и в двата акта „Особени обстоятелства“, се ограничават до това да предвидят, че държавите членки могат да вземат необходимите мерки с оглед на намаляването на посочените в тези рамкови решения наказания, когато извършителят на престъплението се откаже от своята престъпна дейност в областите, обхванати от посочените рамкови решения, и предостави на административните или съдебните органи информация, която при други условия те не биха могли да получат, като им помага по-специално да идентифицират или да подведат под отговорност другите участници в престъплението или да открият доказателства. Тези разпоредби от правото на Съюза не уточняват нито реда, нито условията за сключване на споразумение за решаване на делото и също така не задължават държавите членки да приемат законодателни актове в тази област, противно на изискванията на посочената в точка 39 от настоящото решение съдебна практика, за да може да се установи връзка между посочените разпоредби от правото на Съюза и разпоредбите на българското право, които уреждат споразумението за решаване на делото.
45      В резултат от изложените по-горе съображения разпоредбите на НПК относно сключването и одобряването на споразумение за решаване на делото, и по-специално член 384, алинея 3 от НПК, не представляват „прилагане“ на разпоредбите на Рамкови решения 2004/757 и 2008/841 по смисъла на член 51, параграф 1 от Хартата.
46      От това следва, че Съдът не е компетентен да отговори на поставените първи и втори въпрос.
По третия въпрос
47      С третия си въпрос запитващата юрисдикция по същество иска да се установи дали член 6, параграфи 1 и 3 от Директива 2012/13 във връзка с член 47, първа алинея и член 52, параграф 1 от Хартата трябва да се тълкува в смисъл, че не допуска разпоредба от националното право, съгласно която в наказателно производство срещу няколко подсъдими одобряването от съда на споразумение за решаване на делото между прокуратурата и един от подсъдимите е обусловено от съгласието на останалите подсъдими само ако споразумението е сключено в съдебната фаза на това производство.
48      Както следва от член 1 от Директива 2012/13, тази директива, която е приета на основание член 82, параграф 2 ДФЕС, установява общи минимални стандарти в областта на информацията за правата и обвинението, която следва да се предостави на лица, заподозрени или обвинени в извършването на престъпление. Тази директива, както е посочено в съображения 14 и 41 от нея, се основава на правата, предвидени в членове 47 и 48 от Хартата и цели да насърчи тези права.
49      Член 6, параграф 1 от Директива 2012/13 задължава държавите членки да гарантират, че заподозрените лица или обвиняемите получават незабавно и с необходимите подробности информация относно престъпното деяние, в извършването на което са заподозрени или обвинени. В член 6, параграф 3 се уточнява, че се предоставя подробна информация относно обвинението, включително относно характера и правната квалификация на престъплението, както и относно формата на участие на обвиняемия не по-късно от момента на внасяне на обвинението в компетентния национален съд.
50      При всяко положение, независимо в кой момент е предоставена подробната информация относно обвинението, съгласно посочения член 6, параграф 3, в съответствие с принципа на състезателност и на равни процесуални възможности, на обвиняемия и неговия адвокат трябва по-специално да се предостави достатъчен срок, за да се запознаят с тази информация, и възможност ефективно да подготвят защитата, да представят евентуално становища и при необходимост да направят всякакви допустими съгласно националното законодателство искания, по-специално за събиране на доказателства (вж. в този смисъл решения от 5 юни 2018 г., Колев и др., C‑612/15, EU:C:2018:392, т. 96, и от 21 октомври 2021 г., ZX (Отстраняване на пороци в обвинителния акт), C‑282/20, EU:C:2021:874, т. 38 и цитираната съдебна практика).
51      Предоставянето на обвиняемия на подробна информация относно обвинението, включително относно характера и правната квалификация на престъплението, своевременно, към момент, който да му позволи да подготви ефективно защитата си, е абсолютно необходимо, за да се осигури възможност на обвиняемия да разбере в извършването на какви деяния е обвинен, да организира защитата си по съответен начин и евентуално да оспори вината си, като се постарае да докаже липсата на един или няколко от признаците от състава на посоченото престъпление или да избере да признае вината си доброволно и при пълно познаване на деянията, в които е обвинен, както и на правните последици от този избор (вж. по аналогия решение от 9 ноември 2023 г., БК (Преквалифициране на деянието), C‑175/22, EU:C:2023:844, т. 40).
52      При все това ефективността на правото на своевременно получаване на достатъчно подробна информация относно повдигнатото обвинение, както то е гарантирано от член 6, параграфи 1 и 3 от Директива 2012/13, не се поставя под въпрос, ако одобряването от компетентния национален съд на споразумение за решаване на делото, сключено между един от подсъдимите и прокуратурата, зависи от съгласието на останалите подсъдими, които не са се признали за виновни.
53      Всъщност, макар според запитващата юрисдикция изискването за такова съгласие в съдебната фаза на наказателното производство да представлява търсена от националния законодател последица от предоставянето на съответния подсъдим на подробна информация относно обвинението срещу него — като се има предвид значението, което тази информация, която е по-подробна от предоставената в досъдебното производство, може да окаже върху упражняването от страна на подсъдимите, които не са се признали за виновни, на правото им на справедлив съдебен процес и на правото им на защита — все пак не е установено, че подобно изискване за съгласие нарушава или възпрепятства упражняването от посочения подсъдим на правата, гарантирани с член 6, параграфи 1 и 3 от Директива 2012/13 във връзка с член 47, първа алинея и член 52, параграф 1 от Хартата.
54      С оглед на изложените по-горе съображения на третия въпрос следва да се отговори, че член 6, параграфи 1 и 3 от Директива 2012/13 във връзка с член 47, първа алинея и член 52, параграф 1 от Хартата трябва да се тълкува в смисъл, че допуска разпоредба от националното право, съгласно която в наказателно производство срещу няколко подсъдими одобряването от съда на споразумение за решаване на делото между прокуратурата и един от подсъдимите е обусловено от съгласието на останалите подсъдими само ако споразумението е сключено в съдебната фаза на това производство.
По съдебните разноски
55      С оглед на обстоятелството, че за страните по главното производство настоящото дело представлява отклонение от обичайния ход на производството пред запитващата юрисдикция, последната следва да се произнесе по съдебните разноски. Разходите, направени за представяне на становища пред Съда, различни от тези на посочените страни, не подлежат на възстановяване.
По изложените съображения Съдът (осми състав) реши:
Член 6, параграфи 1 и 3 от Директива 2012/13/ЕС на Европейския парламент и на Съвета от 22 май 2012 година относно правото на информация в наказателното производство във връзка с член 47, първа алинея и член 52, параграф 1 от Хартата на основните права на Европейския съюз
трябва да се тълкува в смисъл, че
допуска разпоредба от националното право, съгласно която в наказателно производство срещу няколко подсъдими одобряването от съда на споразумение за решаване на делото между прокуратурата и един от подсъдимите е обусловено от съгласието на останалите подсъдими само ако споразумението е сключено в съдебната фаза на това производство.
Jääskinen
Gavalec
Piçarra
Обявено в открито съдебно заседание в Люксембург на 28 ноември 2024 година.
Секретар
Председател
A. Calot Escobar
К. Lenaerts
*      Език на производството: български.