62002CC0293_ET
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
1. Kas Jersey saare õigusnorm,(2) mis seab sellel saarel toodetud kartulite Ühendkuningriigis turustamise tingimuseks mitmesuguste formaalsuste täitmise, on ühenduse õigusega vastuolus?
2. Sisuliselt seda küsib käesolevas kohtuasjas Royal Court of Jersey, kes palub Euroopa Kohtul uurida selle saare eristaatust Euroopa Ühenduse suhtes seoses Ühendkuningriigi ühinemisega.
3. Jersey olukorda inimeste vaba liikumise osas puudutavas kohtuasjas Pereira Roque tehtud 16. juuli 1998. aasta kohtuotsusest(3) tulenevalt tuleb antud asjas kindlaks määrata, kas EÜ asutamislepingu eeskirjad kaupade vaba liikumise kohta on selle saare territooriumil põllumajandussaaduste, nagu kartulite turustamise suhtes kohaldatavad ning kui jah, siis mis tingimustes. Arvestades Jersey saare eristaatust Suurbritannia ja Põhja-Iiri Ühendkuningriigi suhtes, palutakse selles kohtuasjas täpsemalt Euroopa Kohtul uuesti uurida kaupade vaba liikumist käsitlevate asutamislepingu eeskirjade puhtalt liikmesriigisisestes olukordades kohaldatavuse küsimust.
I. Õiguslik raamistik
A. Ühenduse õigusnormid, mis käsitlevad Jersey saare staatust ühenduses
4. Paljud ühenduse esmase või teisese õiguse sätted käsitlevad Kanalisaarte, nagu Mani saare olukorda(4) ühenduse õigusnormide kohaldatavuse osas nimetatud saarte territooriumil.
5. Seega, kui EÜ asutamislepingu artikli 299 lõikes 4 sätestatakse, et „[k]äesoleva lepingu sätteid kohaldatakse Euroopa territooriumide suhtes, mille välissuhete eest vastutab liikmesriik”, siis sama artikli lõike 6 punktis c täpsustatakse aga, et eelnevatest lõigetest hoolimata kohaldatakse „käesolevat lepingut […] Kanalisaarte ja Mani saare suhtes üksnes sel määral, kui see on vajalik, et tagada neid saari käsitlev kord, mis on esitatud 22. jaanuaril 1972 allakirjutatud lepingus uute liikmesriikide astumise kohta Euroopa Majandusühendusse ja Euroopa Aatomienergiaühendusse.”
6. Kõnesolevas ühinemislepingus nende saarte kohta ettenähtud kord on esitatud Kanalisaari ja Mani saart käsitlevas protokollis nr 3, mis on lisatud Taani Kuningriigi, Iirimaa, Norra Kuningriigi ning Suurbritannia ja Põhja-Iiri Ühendkuningriigi Euroopa ühendustega ühinemise aktile.(5)
7. Kõnesoleva protokolli artikli 1 lõige 1 sätestab, et „[ü]henduse tolliküsimuste ja koguseliste piirangute eeskirju, eriti ühinemisakti eeskirju kohaldatakse Kanalisaarte ja Mani saare suhtes samadel tingimustel, kui neid kohaldatakse Ühendkuningriigi suhtes. Eelkõige vähendatakse järk-järgult vastavalt ühinemisakti artiklites 32 ja 36 sätestatud ajakavale tollimakse ning samaväärse toimega makse kõnealuste territooriumide ja algkoosseisuga ühenduse vahel ning kõnealuste territooriumide ja uute liikmesriikide vahel”.
8. Protokolli nr 3 artikli 1 lõike 2 esimeses lõigus täpsustatakse, et „[p]õllumajandustoodete ja nendest töödeldud toodete osas, mille kohta kehtib kaubanduse erirežiim, kohaldatakse ühenduse eeskirjadega ette nähtud ning Ühendkuningriigis kohaldatavaid impordimakse ja muid impordimeetmeid kolmandate riikide suhtes”. Järgmises lõigus lisatakse, et „[s]amuti kohaldatakse selliseid ühenduse eeskirjade, eriti ühinemisakti sätteid, mis on vajalikud võimaldamaks nende toodete vaba liikumist ja kaubanduse normaalsete konkurentsitingimuste järgimist”.
9. Kõnesoleva protokolli artikli 1 lõike 2 viimane lõik sätestab, et „[n]õukogu määrab kvalifitseeritud häälteenamusega komisjoni ettepaneku põhjal tingimused, mille alusel kohaldatakse eelnevates lõikudes märgitud sätteid kõnealuste [Kanalisaarte ja Mani saare] territooriumide suhtes.” Selle põhjal ning sel eesmärgil võetigi vastu nõukogu 12. märtsi 1973. aasta määrus (EMÜ) nr 706/73 Kanalisaarte ja Mani saare suhtes kohaldatava põllumajandustoodetega kauplemist käsitleva ühenduse korra kohta.(6)
10. Nii näeb kõnesoleva määruse artikli 1 lõige 1 ette, et „[s]aarte suhtes kohaldatakse Ühendkuningriigis Euroopa Majandusühenduse asutamislepingu II lisaga hõlmatud põllumajandustoodetega(7) ning määrusega nr 170/67/EMÜ(8) ja määrusega (EMÜ) nr 1059/69(9) hõlmatud kaupadega kauplemisel kohaldatavaid ühenduse eeskirju, välja arvatud eeskirjad, mis käsitlevad Ühendkuningriigi poolt ekspordil määratavaid toetusi ja korvavaid summasid.
11. Määruse nr 706/73 artikli 1 lõige 2 täpsustab: „Lõikes 1 nimetatud eeskirjade kohaldamiseks käsitatakse Ühendkuningriiki ja saari ühtse liikmesriigina”.
12. Sama määruse, mida on muudetud määrusega (EMÜ) nr 1174/86,(10) artiklis 3 lisatakse, et „ühenduse eeskirju, mis käsitlevad järgmisi valdkondi: […] taimetervisealased õigusaktid, seemnete ja seemikute turustamine, toiduainetealased õigusaktid […], kvaliteet ja turustusnormid, [kohaldatakse] samadel tingimustel kui Ühendkuningriigis artiklis 1 nimetatud toodete suhtes, mida imporditakse saartele või eksporditakse saartelt ühendusse”.
B. Jersey saare kohalikud õigusnormid
13. States of Jersey (Jersey saare seadusandlik organ)(11) võttis 18. detsembril 2001 vastu seaduse ekspordiks mõeldud Jersey kartuli turustuskorra kinnitamise kohta (Jersey Potato Export Marketing Scheme Act 2001).(12)
14. Vaidlusalune õigusakt võeti vastu talupidajate kaebuste tagajärjel seoses madala kasumimääraga, mida nad said kartulisordi ’Jersey Royal’, mis on saare peamine põllukultuur,(13) kasvatamise pealt. See olukord on tingitud Jersey kartuli turustamisega tegelevate organisatsioonide tegevusest, kuivõrd nende kaubanduspoliitikat teostatakse läbipaistmatult ja peamiselt nendevahelistest konkurentsisuhetest lähtuvatel kaalutlustel, see tähendab tingimustel, mille suhtes talupidajatel kontroll puudub.(14) Sellistes tingimustes võetigi vastu vaidlusalune õigusakt kaubandussuhete läbipaistvuse ja õigluse soodustamiseks.
15. Selle eesmärk on kehtestada erikord Jersey kartuli „eksportimiseks” naabersaartele ja Ühendkuningriiki, kus, nagu ma märkisin, turustatakse peaaegu kogu toodang. Vaidlusaluse õigusakti artiklis 2, milles määratletakse selle geograafiline kohaldamisala, on „eksport” määratletud kui „kartulite saatmine müügiks väljapoole saart kas vahetult või mõne teise koha kaudu Ühendkuningriigis, Guernesey või Mani saarel asuvasse sihtkohta seal tarbimiseks”.
16. Vaidlusalune õigusakt näeb ette topeltkohustuse, mille eiramine on karistatav õigusrikkumine.
17. Täpsemini kohustab see oma tooteid „eksportida” soovivaid Jersey kartuli tootjaid end registreerima Jersey Potato Export Marketing Board’is (2001. aasta seadusega kõnesoleva korra juhtimiseks asutatud organisatsioon)(15) ja sõlmima sellega turustuskokkuleppe.(16)
18. Kohustus sõlmida Ametiga turustuskokkulepe kehtib ka turustusorganisatsioonidele, kes soovivad „eksportida” tootjatelt varutud Jersey kartulit.(17)
19. Nende kohustuste eiramine on seadusega karistatav. Nimelt karistatakse vaidlusalust õigusakti rikkudes Jersey kartulit müüvaid, müügile pakkuvaid või osta soovivaid isikuid maksimaalselt 200 naela suuruse rahatrahvi ja/või maksimaalselt kuue kuu pikkuse vangistusega.
20. Peale selle tuleneb vaidlusalusest õigusaktist, et kui Jersey kartuli tootja rikub Ametiga sõlmitud turustuskokkulepet, võib viimane teda karistada ja korduva rikkumise korral teatada sellest Statesi pädevatele asutustele tootja kõnesolevas Ametis peetavast registrist kustutamiseks, võttes selliselt registrist kustutatud tootjalt õiguse sõlmida uusi turustuskokkuleppeid.
21. Lisaks karistamisvolitustele võib Amet vaidlusaluse õigusakti alusel nõuda registrisse kantud tootjatelt sissemakseid Ameti põhikulude katteks mõeldud fondi,(18) isegi kui tootja ei osale turustuskokkuleppes.
II. Põhikohtuasi
22. Vaidlusaluse õigusaktiga Jersey kartulite naabersaartele ja Ühendkuningriiki „eksportimise” juhtimiseks kehtestatud uus kord pidi põhimõtteliselt jõustuma 1. märtsil 2002.
23. Royal Court of Jersey aga peatas selle jõustumise kohtumenetluse ( judicial review ) raames, mis algatati vaidlusaluse õigusakti seaduslikkuse vaidlustamiseks nimelt ühenduse õiguse suhtes.
24. Selle menetluse algatas Statesi ja Ameti vastu üks neljast Jersey kartulit Ühendkuningriiki „eksportivast” turustusorganisatsioonist (Jersey Produce Marketing Organisation Ltd).(19) Hagi toetuseks astusid menetlusse üks teine turustusorganisatsioon, kes tagab ühes JPMO-ga ligikaudu 80% kõnesolevast „ekspordist” (Top Produce Ltd)(20) ning viimase emaettevõtja (Fairview Farm Ltd)(21), kes realiseerib umbes 12–15% Jersey kartuli toodangust ja ekspordib seda.
25. Mõni kuu pärast kõnesoleva uue korra jõustumise peatamist taotlesid States ja Amet selle peatamismeetme lõpetamist alates 1. oktoobrist 2002 (pärast kartulihooaja kõrghetke möödumist). Royal Court of Jersey jättis taotluse rahuldamata, nii et kõnesoleva korra jõustumine on endiselt peatatud.
III. Eelotsuse küsimused
26. Vaidlustatud uue korra jõustumise peatamisega paralleelselt otsustas Royal Court of Jersey vaidlusaluse õigusakti seaduslikkuse üle otsustamise menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmised eelotsuse küsimused:
„1. Kas seadusel põhinevat korda, mis reguleerib Jersey kartulite eksporti Ühendkuningriiki, tuleb lugeda koguseliste ekspordipiirangutega samaväärse toimega meetmeks, mis on vastuolus EÜ artikliga 29, kuna Jerseylt vahetult Ühendkuningriiki saadetavad kartulid võivad läbida transiidi korras, kaubalaevalt lahkumata, mõne teise liikmesriigi?
2. Kas seadusel põhinevat korda, mis regul eerib Jersey kartulite eksporti Ühendkuningriiki, tuleb lugeda EÜ artiklitega 23, 25, 28 ja 29 vastuolus olevaks, kuna see võib mõjutada selle saare ja Ühendkuningriigi (sealhulgas Guernesey ja Mani saare) vahelist kaubandust või tuua kaasa selle kaubandusega seotud maksude määramise?”
27. Nende kahe küsimusega, mida tuleks uurida koos, soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt teada, kas kaupade vaba liikumist käsitlevaid asutamislepingu eeskirju tuleb tõlgendada nii, et nendega on vastuolus, et Jersey saarelt pärit põllumajandussaaduste (nagu kartulite) turustamiseks Ühendkuningriiki, Guernesey erihalduskonda või Mani saarele tuleb täita mitmesuguseid formaalsusi, nagu tootja registreerimine kohalikus riigiasutuses, turustuskokkulepete sõlmimine selle asutuse ja asjaomaste tootjate vahel (mille puudumine on karistatav rahalise trahviga) ja võimalikud tootjate sissemaksed kõnesoleva asutuse tegevuse rahastamiseks mõeldud fondi.
IV. Õiguslik analüüs
28. Sellele küsimusele vastamiseks tuleb kõigepealt uurida, kas kaupade vaba liikumist käsitlevad ühenduse eeskirjad on kohaldatavad Jersey saarele selliste põllumajandussaaduste nagu kartulite turustamiseks.
29. Ainult sellele küsimusele jaatava vastuse korral tuleb küsida, kas need eeskirjad, eriti EÜ artiklites 23, 25 ja 29 sätestatud eeskirjad on kohaldatavad vaidlusaluses õigusaktis osutatud olukordadele, see tähendab Jersey saare ja Ühendkuningriigi vahelisele või selle saare ning teiste Kanalisaarte ja Mani saare vahelisele kaubavahetusele, arvestades nende saarte eristaatust Ühendkuningriigi suhtes.
30. Üksnes juhul, kui see on nii, tuleks uurida, kas vaidlusalune õigusakt on tõepoolest vastuolus kõnesolevate kaupade vaba liikumist käsitlevate asutamislepingu eeskirjadega.
A. Kaupade vaba liikumist käsitlevate asutamislepingu eeskirjade kohaldatavus Jersey saare suhtes selliste põllumajandussaaduste nagu kartuli turustamise osas
31. Rahvusvahelises avalikus õiguses üldtunnustatud reegli(22) kohaselt hõlmab asutamislepingu ruumiline kohaldamisala põhimõtteliselt kõnesoleva lepinguga seotud ühenduse liikmesriikide territooriumi. Sellest johtuvalt tuleb asutamislepingu teatud geograafilisele piirkonnale kohaldatavuse kindlaksmääramiseks kõigepealt välja selgitada, kas see piirkond on osa mõne liikmesriigi territooriumist vastavalt selle liikmesriigi siseõiguses määratletule.
32. See esialgne hinnang ei ole siiski otsustav, sest asutamislepingu territoriaalne kohaldamisala ei ühti täpselt iga liikmesriigi ulatusega, nagu see on määratletud nende siseõiguses. Nii tuleb välja paljudest asutamislepingu sätetest ja eelkõige EÜ artikli 299 lõikest 4, mis sätestab, meenutan, et „[k]äesoleva lepingu sätteid kohaldatakse Euroopa territooriumide suhtes, mille välissuhete eest vastutab liikmesriik”.
33. Jersey saare puhul ongi just sellega tegemist. Sarnaselt teiste Kanalisaarte ja Mani saarega ei ole see Ühendkuningriigi territooriumi osa.(23) Sellest tulenevalt on siseriiklikul tasandil Jersey saarel suur autonoomsus Ühendkuningriigi suhtes nii seadusandluse, halduse kui ka õigusemõistmise osas.(24) Seevastu rahvusvahelisel tasandil sõltub saar suuresti Ühendkuningriigist, kuivõrd viimane vastutab saare välissuhete eest.(25) Seega, kui kavandati Ühendkuningriigi ühinemist ühendusega, võisid mõned karta, et EÜ artikli 299 lõike 4 alusel on asutamisleping tervikuna kohaldatav Euroopa territooriumi suhtes, mis hõlmab Jersey saart ning teiste Kanalisaarte või Mani saare territooriume.(26)
34. Sellega seoses otsustati nende saarte jaoks vastu võtta erikord, arvestades nende kauaaegseid erisuhteid Ühendkuningriigiga.(27)
35. Akti ühinemistingimuste ja asutamislepingutesse tehtavate muudatuste kohta(28) tehti sellekohane täpsustus. Nimelt märgitakse EÜ artikli 299 lõike 6 punktis c (mis tulenes kõnesolevast aktist), et erandina sama artikli lõikest 4 „kohaldatakse käesolevat lepingut Kanalisaarte ja Mani saare suhtes üksnes sel määral, kui see on vajalik, et tagada neid saari käsitlev kord, mis on esitatud 22. jaanuaril 1972 allakirjutatud lepingus uute liikmesriikide astumise kohta Euroopa Majandusühendusse […]”.
36. Teisisõnu ei ole asutamislepingud kõnesolevatele saartele, sealhulgas Jersey saarele kohaldatavad tervikuna, vaid ainult osaliselt ja neile ette nähtud erikorras kehtestatud piirides.
37. Selle erikorra juhtpõhimõtted on esitatud protokollis nr 3, mis on lisatud ühinemistingimusi käsitlevale aktile. Nendest tuleneb, et kui isikute vaba liikumist või teenuste osutamise vabadust käsitlevad asutamislepingu eeskirjad ei ole Jersey saare suhtes kohaldatavad,(29) siis sama ei kehti kaupade vaba liikumist käsitlevate ühenduse õigusnormide kohta.
38. Meenutan nimelt, et protokolli nr 3 artikli 1 lõige 1 sätestab, et „[ü]henduse tolliküsimuste ja koguseliste piirangute eeskirju, eriti ühinemisakti eeskirju kohaldatakse Kanalisaarte […] suhtes samadel tingimustel, kui neid kohaldatakse Ühendkuningriigi suhtes” ning et „[e]elkõige vähendatakse järk-järgult vastavalt ühinemisakti artiklites 32 ja 36 sätestatud ajakavale tollimakse ning samaväärse toimega makse kõnealuste territooriumide ja […] ühenduse vahel”.
39. Nendest sätetest tuleneb, et kõik asutamislepingu III osa I jaotises ning teisese õiguse aktides esitatud kaupade vaba liikumise eeskirjad on Jersey saare suhtes kohaldatavad. See käib nimelt EÜ artiklites 23 ja 25(30) (impordi- ja eksporditollimaksude ning samaväärse toimega maksude kohta) ning EÜ artiklites 28 ja 29 esitatud eeskirjade kohta (koguseliste impordi- või ekspordipiirangute ja kõikide samaväärse toimega meetmete kohta).
40. Nende üldsätete jätkuks kaupade (olenemata liigist) vaba liikumist käsitlevate ühenduse õigusnormide kohaldatavuse kohta sisaldab protokoll nr 3 erisätteid mõnede kaupade, nimelt põllumajandussaaduste ja nendest töödeldud toodete kohta.
41. Nagu ma juba märkisin, täpsustatakse kõnesoleva protokolli artikli 1 lõike 2 esimeses lõigus, et „[p]õllumajandustoodete ja nendest töödeldud toodete osas, mille kohta kehtib kaubanduse erirežiim, kohaldatakse ühenduse eeskirjadega ette nähtud ning Ühendkuningriigis kohaldatavaid impordimakse ja muid impordimeetmeid kolmandate riikide suhtes”.
42. Sama protokolli artikli 1 lõike 2 teises lõigus lisatakse, et „[s]amuti kohaldatakse selliseid ühenduse eeskirjade, eriti ühinemisakti sätteid, mis on vajalikud, võimaldamaks nende toodete vaba liikumist ja kaubanduse normaalsete konkurentsitingimuste järgimist”.
43. Minu arvates on see protokolli nr 3 artikli 1 lõike 2 teine lõik kohaldatav sellistele põllumajandussaadustele nagu kartul, nii et kaupade vaba liikumist käsitlevad ühenduse õigusnormid kehtivad Jersey saare territooriumil toodetud kartuli turustamise suhtes.
44. Vastupidi JPMO väitele ei oma suurt tähtsust, kas kartulite kohta on olemas ühine turukorraldus.(31)
45. On kindel, et protokolli nr 3 artikli 1 lõike 2 teine lõik näitab, et asjaomased, eelkõige kaupade vaba liikumist tagavad ühenduse õigusnormid on kohaldatavad eelnevas lõigus osutatud toodetega kauplemise suhtes. Viimases nimetatakse „põllumajandustooteid ja […] nendest töödeldud tooteid, mille kohta kehtib kaubanduse erirežiim ”.(32)
46. Seega võib nende artiklite sõnastusest järeldada, et põllumajandussaaduste puhul sõltub kaupade vaba liikumist käsitlevate ühenduse õigusnormide kohaldamine Jersey saare suhtes asjaolust, et kõnesolevad põllumajandussaadused (nagu nendest töödeldud tooted) kuuluvad kaubanduse erirežiimi.(33)
47. JPMO arvates aga kätkeb väljend „kaubanduse erirežiim” endas ühise turukorralduse väljendit, nii et põllumajandussaadused nagu kartulid, mille kohta sellist meedet ei ole võetud, ei kuulu kaupade vaba liikumist käsitlevate ühenduse õigusnormide kohaldamisalasse. Sellest johtub, et kaupade vaba liikumise kord Jersey kartuli turustamise suhtes ei kehti.
48. Ma ei nõustu protokolli nr 3 artikli 1 lõike 2 teise lõigu sellise kitsa tõlgendusega.
49. Kõigepealt tuleb meeles pidada, et neid sätteid võib tõlgendada teisiti, kui neid lugeda koostoimes kõnesoleva protokolli artikli 1 lõike 2 esimese lõiguga. Nimetatud artikli esimene lõik puudutab nimelt kaubavahetust asjaomaste saarte ja kolmandate riikide vahel, samas kui teine lõik näib pigem puudutavat ühendusesisest kaubavahetust. Seega, mis käib esimest liiki kaubavahetuse kohta, ei pruugi tingimata käia teist liiki kaubavahetuse kohta.
50. Nimelt võib väljendi „kaubanduse erirežiim” kasutamine protokolli nr 3 artikli 1 lõike 2 esimeses lõigus piirduda rõhutamisega, et kõnesolev artikkel puudutab kaubavahetust – kolmandate riikidega – põllumajandussektori teatud toodete osas, mille kohta on kehtestatud erimehhanismid, nagu impordimaksud või muud impordimeetmed, nagu tollimaksud (mille summa kehtestatakse üldiselt ühise tollitariifistiku alusel). Erirežiimi olemasolu nimetamine sobib seega hästi kõnesoleva protokolli artikli 1 lõike 2 esimeses lõigus esitatud sätete raamistikku, sest just nende sätetega laiendataksegi ühenduse impordimaksude ja muude impordimeetmete õigusnormide kohaldamist asjaomastele saartele.
51. Seevastu näib raske tuvastada mistahes seost „kaubanduse erirežiimi” kolmandate riikidega kaubavahetuse erirežiimi tähenduses ja protokolli nr 3 artikli 1 lõike 2 teise lõigu eseme vahel, sest kõnesoleva artikliga reguleeritakse eelkõige ühendusesisest kaubavahetust.
52. Ma järeldan sellest, et protokolli nr 3 artikli 1 lõike 2 teist lõiku, mis viitab selle artikli esimeses lõigus osutatud toodetele, võib mõista kui lihtsalt viidet põllumajandussaadustele ja nendest töödeldud toodetele, olenemata sellest, kas nende suhtes kehtib „kaubanduse erirežiim” kolmandate riikidega kaubavahetuse erirežiimi tähenduses.
53. Nii ei tähenda minu meelest, vastupidi JPMO väitele, protokolli nr 3 see artikkel, et kaupade vaba liikumist käsitlevate ühenduse õigusnormide kohaldamine Jersey saare suhtes sõltub põllumajandussaaduste, nagu kartuli puhul sellest, kas nende saaduste kohta on olemas ühine turukorraldus.
54. Sellisele järeldusele jõuab seda enam määruse nr 706/73 varal, mis võeti vastu protokolli nr 3 artikli 1 lõike 2 kolmanda lõigu põhjal eelnevate lõigete alusel asjaomaste saarte territooriumil kohaldatavate ühenduse õigusnormide nende territooriumil rakendamise tingimuste täpsustamiseks.
55. Meenutan, et kõnesoleva määruse artikli 1 lõige 1 näeb ette, et „[s]aarte suhtes kohaldatakse Ühendkuningriigis Euroopa Majandusühenduse asutamislepingu II lisaga hõlmatud põllumajandustoodetega ning määrusega nr 170/67/EMÜ ja määrusega (EMÜ) nr 1059/69 hõlmatud kaupadega kauplemisel kohaldatavaid ühenduse eeskirju, välja arvatud eeskirjad, mis käsitlevad Ühendkuningriigi poolt ekspordil määratavaid toetusi ja korvavaid summasid”.
56. See artikkel puudutab samal ajal kõnesolevate toodete või kaupade ühendusesisest kaubavahetust ning ühenduse ja kolmandate riikide vahelist kaubavahetust.
57. Määruse nr 706/73 artikli 1 lõike 1 sõnastuses ei viita miski sellele, et põllumajandussaadused nagu kartulid jäävad kaupade vaba liikumist käsitlevate ühenduse õigusnormide kohaldamisalast välja (asjaomaste saarte territooriumil), kuna nende saaduste suhtes puudub ühine turukorraldus. Selles osas on kõnesolev määrus selgemalt sõnastatud kui protokoll nr 3, mille mõnede sätete mitmetähenduslikkus õigustab tõepoolest nendesse tehtud täpsustusi.
58. Nagu komisjon õigustatult rõhutab, seisneb ainus määruse nr 706/73 artikli 1 lõikes 1 kaupade vaba liikumist käsitlevate ühenduse õigusnormide põllumajandussaaduste suhtes kohaldamise kohta sätestatud tingimus asjaolus, et need saadused kuuluvad EMÜ asutamislepingu II lisasse (nüüd EÜ I lisa).(34)
59. Tuletan meelde, et kartulid vastavad sellele tingimusele.(35) Sellest tulenevalt on EÜ asutamislepingus kaupade vaba liikumise kohta sätestatud eeskirjad Jersey saare suhtes kohaldatavad seal toodetud kartuli turustamise reguleerimiseks.
60. Sellega seoses ei oma erilist tähtsust, et oluline osa ühisest põllumajanduspoliitikast ei ole Jersey saarel kohaldatav,(36) olenemata sellest, et traditsiooniliselt seostatakse ühelt poolt põllumajandustoodete ühisturu toimimist ja arendamist teiselt poolt ühise põllumajanduspoliitika kehtestamisega.(37)
61. Jersey saare eriolukord ühise põllumajanduspoliitika suhtes tuleneb protokolli nr 3 ja määruse nr 706/73 tingimustest endist, millest johtub ka, nagu äsja nägime, et kaupade vaba liikumist käsitlevad ühenduse õigusnormid on sellel territooriumil kohaldatavad seal toodetud kartulitega kauplemise reguleerimiseks.
62. Kaupade vaba liikumist käsitlevate asutamislepingu eeskirjade selle kaubavahetuse suhtes kohaldamata jätmine üksnes põhjusel, et Jersey saar ei kuulu täielikult ühise põllumajanduspoliitika kohaldamisalasse, tähendaks seega protokolli nr 3 ja määruse nr 706/73 teatud sätete kasuliku mõju kaotamist ja seega nii nende õigusaktide üldise ülesehituse kui ka ühenduse seadusandja soovi eiramist.
63. Ma järeldan sellest, et kaupade vaba liikumist käsitlevad asutamislepingu eeskirjad on Jersey saare suhtes kohaldatavad ja reguleerivad selle territooriumil toodetud kartulite turustamist.
64. Nüüd, kui see põhimõte on välja selgitatud, tuleb uurida, kas kõnesolevad eeskirjad on kohaldatavad vaidlusaluses õigusaktis osutatud eriolukordade suhtes.
B. Kaupade vaba liikumist käsitlevate asutamislepingu eeskirjade kohaldatavus vaidlusaluses õigusaktis osutatud olukordade suhtes
65. Enne kaupade vaba liikumist käsitlevate asutamislepingu eeskirjade vaidlusaluses õigusaktis osutatud olukordade suhtes kohaldatavuse konkreetselt uurimist tuleks kõigepealt teha mõned märkused ühelt poolt Kanalisaarte ja Mani saare staatuse kohta Ühendkuningriigi suhtes põllumajandussaaduste vaba liikumist käsitlevate ühenduse õigusnormide rakendamise osas ning teiselt poolt konkreetsete olukordade suhtes, mida tuleb pidada vaidlusaluse õigusnormi alla kuuluvateks.
1. Esialgsed märkused
66. Nagu ma äsja märkisin, tuleneb minu meelest protokolli nr 3 artikli 1 lõike 2 teisest lõigust ja määruse nr 706/73 artikli 1 lõike 1 koostoimest, et asutamislepingu eeskirjad kaupade vaba liikumise kohta on kohaldatavad Jersey saare suhtes tema territooriumil toodetud kartulite turustamise reguleerimiseks.
67. Meenutan, et kõnesoleva määruse artikli 1 lõikes 2 täpsustatakse, et „[l]õikes 1 nimetatud eeskirjade kohaldamiseks käsitatakse Ühendkuningriiki ja saari ühtse liikmesriigina”.
68. Sellest tuleneb, et asutamislepingu eeskirjade kohaldamiseks kaupade vaba liikumise valdkonnas selliste põllumajandussaaduste nagu kartuli osas, tuleb Jersey saart pidada Ühendkuningriigi lahutamatuks osaks. Sama kehtib teiste Kanalisaarte ja Mani saare kohta. Ühenduse õigusnormide kohaldamiseks selles valdkonnas ei või seega nende saarte ja Ühendkuningriigi vahelisi suhteid samastada kolmanda riigi ja liikmesriigi või kahe liikmesriigi vaheliste suhetega.(38)
69. Nendes tingimustes võib tekkida küsimus, kas vaidlusaluses õigusaktis Jersey kartuli turustamiseks osutatud olukordi ei tuleks pidada puhtalt ühe ja sama liikmesriigi, nimelt Ühendkuningriigi siseseks olukorraks.
70. Nagu ma juba märkisin, nähakse vaidlusaluses õigusaktis ette erikord Jersey kartuli „eksportimiseks” Ühendkuningriiki (kus realiseeritakse peaaegu kogu toodang). Meenutan samuti, et selle õigusakti artikli 2 kohaselt tähendab mõiste „eksport” „kartulite saatmist müügiks väljapoole saart kas vahetult või mõne teise koha kaudu Ühendkuningriigis, Guernesey või Mani saarel asuvasse sihtkohta seal tarbimise eesmärgil”.
71. Teadupoolest on vaidlusalune õigusakt selle artikli 2 alusel kohaldatav juhul, kui kartulid saadetakse parvlaevaga Jersey saarelt Ühendkuningriiki otse või transiidi korras mõne teise liikmesriigi sadama kaudu (näiteks Prantsuse Caen’i sadam) parvlaevalt lahkumata. Sama kehtib Jersey saarelt otse või mitte Guernesey erihalduskonda või Mani saarele saadetavate kartulite kohta.
72. Peale nende juhtude tõlgendasid põhikohtuasja osapooled väga erinevalt vaidlusaluse õigusakti territoriaalset kohaldamisala.(39) Sellest lähtuvalt tuleneb väljakujunenud kohtupraktikast, et eelotsusemenetlust reguleerivas Euroopa Kohtu ja siseriiklike kohtute vahelises ülesannete jagunemises on siseriikliku õiguse tõlgendamine ainult siseriiklike kohtute ja mitte Euroopa Kohtu ülesanne.(40)
73. Vastavalt vaidlusaluse õigusakti artikli 2 tõlgendamisele eelotsusetaotluse esitanud kohtu poolt oletan ma seega, et seda artiklit ei kohaldata juhul, kui kartulid saadetakse kõigepealt töötlemiseks (näiteks pesemiseks, pakendamiseks või kottidesse pakkimiseks) Prantsusmaale ja seejärel saadetakse müügiks ja tarbimiseks Ühendkuningriiki.(41)
74. Kuigi eelotsusetaotluse esitanud kohus ei avaldanud selle kohta sõnaselget seisukohta, oletan ma samuti, et vaidlusalune õigusakt ei ole samuti kohaldatav juhul, kui kartulit müüakse Prantsusmaal või mõnes teises liikmesriigis asutatud ettevõtjale, kes müüb seda seejärel (samal kujul või töödeldult) edasi tarbimiseks Ühendkuningriigis.
75. Eelotsusetaotluse esitanud kohus võttis nimelt omaks Statesi tõlgenduse, mille kohaselt väljend „vahetult või mõne teise koha kaudu” käib ainult laevasõiduteekonna kohta, mida kasutatakse kartulite saarelt välja saatmiseks.(42) Ta järeldas sellest, nagu ma märkisin, et vaidlusalune õigusakt ei ole kohaldatav juhul, kui kartul saadetakse töötlemiseks Prantsusmaale, seejärel müügiks ja tarbimiseks edasi Ühendkuningriiki. Ma oletan, et sama kehtib juhul, kui kartulit müüakse Prantsusmaal või mõnes teises liikmesriigis asutatud ettevõtjale, kes müüb seda seejärel (samal kujul või töödeldult) edasi tarbimiseks Ühendkuningriigis, sest selline tehing, nagu eelnevalt nimetatugi, ületab piiritletud raamistiku, millesse kõnesolev väljend eelotsusetaotluse esitanud kohtu sõnul kuulub, see tähendab lihtsalt kaubaveo.
76. Nüüd kui vaidlusaluse õigusakti territoriaalne ulatus on selliselt piiritletud, tuleks kindlaks määrata, kas kaupade vaba liikumist käsitlevad asutamislepingu teatavad eeskirjad on kohaldatavad vaidlusaluse õigusakti kohaldamisalasse kuuluvate kartulite turustamise tehingute suhtes.
77. Käsitlen oma analüüsis samal ajal EÜ artikleid 23 ja 25 ning EÜ artiklit 29. Kuigi eelotsusetaotluse esitanud kohtu küsimus puudutab ka EÜ artiklit 28, jätan ma selle kõrvale, sest kuna vaidlusalune õigusakt reguleerib ainult kartulite Jersey saarelt välja saatmist ja mitte nende saare territooriumile sissetoomist, siis ei ole see artikkel asjassepuutuv.
2. EÜ artiklite 23, 25 ja 29 kohaldatavus vaidlusaluses õigusaktis osutatud olukordade suhtes
78. Märgin sissejuhatuseks, et EÜ artiklite 23 ja 25 vaidlusaluses õigusaktis osutatud olukordade suhtes kohaldatavuse küsimus peaks tekkima ainult Ametile tehtava võimaliku sissemakse korral ja mitte vaidlusaluse turustuskorraga kehtestatud kohustustest kinnipidamise tagamiseks mõeldud rahaliste trahvide korral, sest sellised trahvid on rohkem EÜ artikli 29 tähenduses koguseliste piirangutega samaväärse toimega meetmete laadsed.
79. Mis puudutab võimalikku sissemakset Ametile, siis vaidlusaluse õigusakti selle aspekti kohta on mul vähe andmeid. Tingimusel et seda punkti kontrollitakse, mis on eelotsusetaotluse esitanud kohtu ülesanne, oletan ma, nagu väidab komisjon, et vaidlusaluse sissemakse summa arvutatakse kas eelneval aastal asjaomase tootja saadetud (Ühendkuningriiki, Guernesey erihalduskonda või Mani saarele) kartulikoguste või viimase poolt samal perioodil kartulikasvatuseks kasutatava põllupinna alusel.(43)
80. Sellega seoses tekibki küsimus EÜ artiklite 23, 25 ja 29 kohaldatavuse kohta vaidlusaluses õigusaktis osutatud olukordade suhtes. Uurin seda küsimust EÜ artiklite 23, 25, 28 ja 29 sõnastusest lähtudes ning seejärel jälgin Euroopa Kohtu praktika arengut kõnealuses valdkonnas, et täpsustada selle piirjooni ja mõõta selle ulatust ning piire vaidlusaluses õigusaktis osutatud olukordade suhtes.
a) EÜ artiklite 23, 25, 28 ja 29 sõnastus ja selle käsitlemine Euroopa Kohtu traditsioonilises kohtupraktikas kaupade vaba liikumist käsitlevate asutamislepingu eeskirjade territoriaalse kohaldamisala osas
81. EÜ artikli 3 lõike 1 punktist a tulenevate EÜ artiklite 23, 25, 28 ja 29 sõnastusest nähtub selgelt, et kaupade vaba liikumise ainsad takistused (tariifsed või mittetariifsed), mis on nende artiklitega keelatud, on liikmesriikidevahelise kaubavahetusega seonduvad takistused ja mitte ühe ja sama liikmesriigi territooriumi eri osade vahelist kaubavahetust puudutavad takistused.(44)
82. Euroopa Kohus on seda järeldust korduvalt meenutanud seoses siseriiklike õigusnormidega, mis mõjutavad kaupade turustamist kahekordselt – samal ajal teiste riikidega kaubavahetuse raames ja sellise õigusnormi vastu võtnud liikmesriigi sisekaubanduse raames.(45)
83. Nende õigusnormide suhtes, mida peeti EÜ artiklitega 28 või 29 vastuolus olevateks, eristas Euroopa Kohus hoolikalt liikmesriikidevahelise kaubavahetuse olukorda (mis kuulub kaupade vaba liikumist käsitlevatesse asutamislepingu eeskirjadesse) asjaomase liikmesriigi sisemisest kaubavahetusest (mis ei kuulu asutamislepingu samade eeskirjade alla).(46) Ta lisas, et siseriiklik õigusnorm ei saa EÜ artiklis 28 sätestatud keelu alt välja jääda põhjendusel, et see õigusnorm puudutab ka riigisisest kaubavahetust asjaomases liikmesriigis.(47)
84. Sellest kohtupraktikast tulenevalt peab siseriikliku meetme EÜ artikli 28 või 29 kohaldamisalasse kuuluvuse määratlemiseks välja selgitama, kas see meede võib mõjutada liikmesriikidevahelist kaubandust. Seega, kui selline meede mõjutab ainult ühe ja sama liikmesriigi sisest kaubandust ja mitte mitme liikmesriigi vahelist kaubandust, ei kuulu see meede EÜ artiklites 28 ja 29 sätestatud asutamislepingu eeskirjade alla.
85. Niisugune kohtupraktika võeti üle samalaadsel juhul, kui ainult osale liikmesriigi territooriumist kohaldatavad kohalikud õigusnormid mõjutavad riigi selle territooriumi osa ja teiste liikmesriikide vahelist kaubandust ning kaubandust riigi selle territooriumi osa ja sama liikmesriigi territooriumi teiste osade vahel.(48)
86. Seega peavad EÜ artiklite 28 või 29 kohaldamiseks asjaomased kaubad liikuma ühe liikmesriigi territooriumilt (või selle osalt) teise liikmesriigi territooriumile (või selle osale), see tähendab, et liikmesriigi või selle osa territooriumile sisse toodud tooted pärinevad teisest liikmesriigist (või selle osast), ning kodumaist või kohalikku päritolu kaubad saadetakse teise liikmesriiki (või selle ühte ossa). Kui ühest liikmesriigist pärit tooted liiguvad ainult sama liikmesriigi ühest piirkonnast teise, ei ole EÜ artiklite 28 või 29 kohaldamise põhitingimus täidetud, nii et kumbki neist artiklitest ei ole kohaldatav. See põhitingimus on liikmesriikidevahelise piiri ületamine, see tähendab minu käsituses „riikidevahelise” piiri ületamine, olenemata selle asukohast, olgu see siis riigi territooriumi piiril või selle ühe osa piiril.(49)
87. Euroopa Kohtu hool piiritleda kaupade vaba liikumist käsitlevate asutamislepingu eeskirjade, nagu EÜ artiklis 28 esitatud eeskirja, kohaldamist ainult liikmesriikidevahelise kaubandusega väljendus ka mitmete siseriiklike õigusnormide uurimisel, millega kehtestati kodumaist päritolu toodetele (mis ei ringle liikmesriikidevahelises kaubanduses) ebasoodsam turustuskord kui teistest liikmesriikidest imporditud toodetele.(50) Need siseriiklikud õigusnormid tekitasid erilisi raskusi, sest nendest tulenes „vastupidise diskrimineerimise” olukord.
88. Selliste raskuste ees rõhutas Euroopa Kohus, et EÜ artikli 28 „eesmärk on kõrvaldada kaubaimpordi takistused ja mitte tagada, et kodumaisele kaubale võimaldataks igal juhul sama kohtlemist mis importkaubale”(51) . Euroopa Kohus järeldas sellest, et „kauba erinev kohtlemine, mis ei takista importi ega ei takista importkauba turustamist, ei ole selle artikliga keelatud”.(52)
89. Sellest kohtupraktikast tervikuna tuleneb, et EÜ artiklid 28 ja 29 ei ole puhtalt liikmesriigisisese kaubanduse suhtes kohaldatavad. Seda kohtupraktikat arvestades oleks olnud ootuspärane, et sama käib EÜ artiklite 23 ja 25 kohaldamise kohta, sest nagu nägime, viidatakse nende artiklite sõnastuses, samamoodi kui EÜ artiklite 28 ja 29 sõnastuses liikmesriikidevahelistele suhetele.
90. Euroopa Kohus otsustas siiski teisiti. See nähtub eespool viidatud Lancry jt kohtuotsusest; 14. septembri 1995. aasta Simitzi kohtuotsusest(53) ja 9. septembri 2004. aasta Carbonati Apuani kohtuotsusest.(54) Need kohtuotsused kalduvad kaupade vaba liikumist käsitlevate asutamislepingu eeskirjade territoriaalse kohaldamisala osas Euroopa Kohtu traditsioonilisest kohtupraktikast märkimisväärselt kõrvale. Enne selle uue kohtupraktika suuna ulatuse ja piiride uurimist vaidlusaluses õigusaktis osutatud olukordade suhtes on oluline järgida selle eri etappe.
b) Euroopa Kohtu praktika areng EÜ artiklite 23 ja 25 territoriaalse kohaldamisala osas
91. Kooskõlas 16. juuli 1992. aasta kohtuotsusega Legros jt(55) otsustas Euroopa Kohus eespool viidatud Lancry jt kohtuotsuses, et Prantsuse õigusnormis ette nähtud niinimetatud „meretoll” on imporditollimaksuga samaväärse toimega maks EÜ artikli 25 tähenduses.
92. Seda maksu võeti Prantsuse ülemeredepartemangudes ja seda kohaldati sellesse Prantsuse territooriumi ossa sissetoodavatele kaupadele olenemata päritolust nii, et seda kohaldati samal ajal teistest liikmesriigist pärit toodetele ja selle sama liikmesriigi territooriumi teistest osadest pärit toodetele.
93. Eespool viidatud Legros jt kohtuotsuses Euroopa Kohus ainult rõhutas, et „kaupade liikmesriigi ühte piirkonda saatmisel maakonnapiiril võetav maks takistab kaupade vaba liikumist vähemalt sama palju kui kaupade kogu liikmesriigi territooriumile importimise eest riigipiiril võetav maks”.(56) Sellega seoses märkis ta lihtsalt, et „[s]ellise maakonnamaksuga ühenduse tolliterritooriumi ühtsuse ohustamist ei muuda asjaolu, et maksu kohaldatakse ka sama liikmesriigi territooriumi teistest osadest pärit kaupadele”.(57) Need kaalutlused on täielikult kooskõlas äsja esitatud kohtupraktikaga.(58)
94. Sellised kaalutlused esitati hiljem Lancry jt kohtuotsuse punktis 29 siiski seni omaksvõetust hoopis erinevas tähenduses. Nimelt rõhutas Euroopa Kohus, et „kuna tolliliidu põhimõte iseenesest hõlmab kogu kaubandust […], nõuab see, et tagatud on kaupade vaba liikumine liidus üldiselt ja mitte ainult riikidevaheline kaubandus”. Euroopa Kohus täpsustas, et „[k]ui EÜ artiklid 23 ja 25 ei viita otseselt liikmesriikide sisesele kaubandusele, tuleneb see sellest, et lepingu autorid eeldasid tollimaksu tunnustele vastavate maksude puudumist liikmesriikide siseselt”. Euroopa Kohus järeldas sellest, et „[k]una selliste maksude puudumine on kogu kaubavahetust hõlmava tolliliidu rajamiseks tingimata vajalik eeltingimus, eeldavad EÜ artiklid [23 ja 25] ka nende keelamist”.
95. Samas Lancry jt kohtuotsuses lisas Euroopa Kohus sellele põhiargumendile veel kaks argumenti.
96. Kõigepealt rõhutas ta, et meretollimaks kehtib päritolust olenemata kõikidele asjaomasesse ülemeredepartemangu sissetoodavatele kaupadele nii, et seda meedet kohaldatakse olukorras, mida ei saa pidada puhtalt liikmesriigi siseseks. Sellega seoses leidis Euroopa Kohus, et „oleks järjekindlusetu otsustada ühelt poolt, et meretollimaks on samaväärse toimega maks, kuivõrd seda võetakse teistest liikmesriikidest pärit kaupadelt, ja teiselt poolt nõustuda, et see sama maks ei ole samaväärse toimega maks, kui seda võetakse Prantsusmaa emamaalt pärit kaupadelt”.(59)
97. Pealegi märkis Euroopa Kohus, et praktikas oleks väga raske või koguni võimatu vahet teha kodumaistel kaupadel ja teistest liikmesriikidest pärit toodetel, kui just mitte läbi viia mitmesuguseid kontrolle, millel oleks aga just kaupade vaba liikumist takistav toime.(60)
98. Arvestades neid erinevaid argumente, otsustas Euroopa Kohus eespool viidatud Lancry jt kohtuotsuses, et vaidlusalune meretollimaks on imporditollimaksuga samaväärse toimega maks „mitte ainult seetõttu, et see kehtib sellesse piirkonda teistest liikmesriikidest toodud kaupadele, vaid ka seetõttu, et seda kogutakse sellesse piirkonda sama riigi mõnest teisest piirkonnast toodud kaupadelt”.(61)
99. See kauba impordialane kohtupraktika võeti üle eespool viidatud Simitzi ja seejärel Carbonati Apuani kohtuotsustes kaubaekspordi kohta.
100. Eespool viidatud Simitzi kohtuasjas oli küsimus kohalikus maksus, mida võeti Dodekanise piirkonda sissetoodavate (olenemata päritolust) või sellest Kreeka territooriumi ühest osast saadetavatelt kaupadelt (olenemata sihtkohast). Eespool viidatud Lancry jt kohtuotsuse kohaselt otsustas Euroopa Kohus, et see maks on eelkõige nii imporditollimaksuga kui ka eksporditollimaksuga samaväärne maks, kuna seda võtab liikmesriik oma territooriumi ühte piirkonda toodud kaupadelt, mis pärinevad ainult sama liikmesriigi teistest piirkondadest, ja ainult ühest piirkonnast sama liikmesriigi teistesse piirkondadesse saadetud kaupadelt.(62)
101. Kõnesolev Carbonati Apuani kohtuasi aga puudutas kohalikku maksu, mida võeti selle kommuuni (Carrare) territooriumilt kaevandatud marmori pealt selle Itaalia territooriumi sellest osast väljavedamise tõttu. Euroopa Kohus otsustas, et selline maks kujutab endast ekspordimaksuga samaväärse toimega maksu EÜ artikli 23 tähenduses, hoolimata asjaolust, et kõnealune maks kehtib samamoodi kaupade suhtes, mille lõplik sihtkoht asub samas liikmesriigis.(63) Ta kordas kahte eespool viidatud Lancry jt kohtuotsuses esitatud argumenti ja arendas neid ühelt poolt seoses tolliliidu nõuetega ja teiselt poolt asjaoluga, et kõnesolevat meedet ei kohaldata puhtalt liikmesriigi sisesele olukorrale.
102. Esimest argumenti, mis jääb põhiargumendiks, arendas Euroopa Kohus, rõhutades vajadust tõlgendada EÜ artiklit 23 ja sellele järgnevaid artikleid EÜ artikli 14 lõike 2 seisukohast, milles määratletakse siseturgu kui „sisepiirideta ala, mille ulatuses tagatakse kaupade, isikute, teenuste ja kapitali vaba liikumine”. Kuna nendes sätetes ei tehta riikidevahelistel ja riigisisestel piiridel vahet, järeldas Euroopa Kohus sellest – kooskõlas kõnesoleva Lancry jt kohtuotsusega –, et „tollimaksude või nendega samaväärse toimega maksude – nii riikidevaheliste kui riigisiseste – puudumine [on] vajalik eeldus tolliliidu toimimiseks, milles on tagatud kaupade vaba liikumine”.(64)
103. Teise argumendi kohta märkis Euroopa Kohus, et vaidlusalune maks kehtib kogu Carrare marmori suhtes, mis ületab selle kommuuni territooriumi piirid, tegemata vahet marmoril, mille lõplik sihtkoht on Itaalias ja sellel, mille lõplik sihtkoht on teistes liikmesriikides. Ta järeldas sellest, et see maks mõjutab oma olemuse ja tingimuste tõttu liikmesriikidevahelist kaubandust.
104. Kui neid kohtupraktika andmeid on meenutatud, tuleb uurida nende ulatust ja piire vaidlusaluses õigusaktis osutatud olukordade suhtes.
c) Eespool viidatud Lancry jt, Simitzi ning Carbonati Apuani kohtuotsuste ulatus ja piirid
105. Kõnesolevaid Lancry jt, Simitzi ning Carbonati Apuani kohtuotsuseid lugedes näib vaieldamatu, et EÜ artiklid 23 ja 25 on kohaldatavad sellistele olukordadele nagu põhikohtuasjas vaidlustatud õigusaktis osutatud olukorrad. Selle kohtupraktika kohaselt nimelt võib maksule kehtida nendes artiklites sätestatud keeld juhul, kui see maks kehtestatakse piiri – riikidevahelise (mitme liikmesriigi vahelises kaubanduses) või riigisisese (ühe ja sama liikmesriigi siseses kaubanduses) – ületamise tõttu.(65) Seega, kui oletada, et Amet võtab maksu kartulite Jersey saarelt välja (Ühendkuningriiki, Guernesey erihalduskonda või Mani saarele) saatmise eest, kujutab see meede endast eksporditollimaksuga samaväärse toimega maksu.
106. Kuna see on nii, tuleb meeles pidada, et selle kohtupraktika võimalik ülekandmine vaidlusaluses õigusaktis osutatud olukordadele ei ole kaugeltki ilmne. Minu meelest ei ole kaks kolmest argumendist, millele Euroopa Kohus eespool viidatud Lancry jt kohtuotsuses tugines, antud põhikohtuasjas asjassepuutuvad, nii et need tuleb kõrvale jätta. Kolmas argument aga näib mulle eriti habras. Seda ma soovingi tõestada, uurides igaühte neist argumentidest nende täieliku ulatuse välja selgitamiseks ja vältimaks nii igasugust perspektiiviviga või „optilist illusiooni”(66) ühenduse õiguse kohaldamises.
107. Kõigepealt tuleks märkida, et vastupidi kõnesolevatele Lancry jt, Simitzi ning Carbonati Apuani kohtuotsustele kohaldatakse vaidlusalust õigusakti olukordadele, mille kõiki elemente tuleb pidada ühe liikmesriigiga piirduvaks.
108. See õigusakt reguleerib eranditult kartulikaubandust ühelt poolt Jersey saare ja teiselt poolt Ühendkuningriigi, Guernesey erihalduskonna saarte ja Mani saare vahel. Tuletan aga meelde, et kaupade vaba liikumist käsitlevate asutamislepingu eeskirjade kohaldamiseks selliste põllumajandustoodete nagu kartuli suhtes tuleb Ühendkuningriiki ja kõiki neid saari käsitada ühe liikmesriigina.
109. Selles suhtes ei ole vaidlusaluses õigusaktis osutatud kaubanduse raames suurt tähtsust, kas kartulid saadetakse Ühendkuningriiki otse (või Guernesey erihalduskonda või Mani saarele) või kaudselt transiidi korras läbi mõne teise liikmesriigi sadama (kaupa selles riigis töötlemata või müümata). Minu meelest ei muuda tegelikult lihtsalt kauba võimalik transiit teise liikmesriigi kaudu seda kaubandustehingut liikmesriikidevaheliseks kaubanduseks EÜ artiklite 23 ja 25 tähenduses. Teisisõnu, sellest võimalikust kõrvalisest elemendist ei piisa selleks, et vaidlusaluses õigusaktis osutatud olukordi mitte pidada puhtalt ühe ja sama liikmesriigi, nimelt Ühendkuningriigi siseolukorraks.
110. Kuna kõnesolevas õigusaktis reguleeritakse ainult kartulikaubandust Ühendkuningriigi siseselt, ja mitte kaubandust teiste liikmesriikidega, oleks vähemalt üllatav arvata, et kaupade vaba liikumist käsitlevaid asutamislepingu eeskirju võiks antud juhul kohaldada. Igal juhul ei saa EÜ artiklite 23 ja 25 kohaldamise õigustamiseks tugineda isegi osalisele ühendusesisese kaubanduse mõjutamisele. Kui Euroopa Kohus tugines sellele argumendile eespool viidatud Lancry jt (punkt 30) ja Carbonati Apuani (punkt 26) kohtuotsustes, siis see ei kehti kindlasti antud põhikohtuasjas.
111. Sellega seoses on oluline rõhutada, et käesolev kohtuasi ei tekita raskusi, mida võis nendes eelnevates kohtuasjades tekitada „vastupidise diskrimineerimise” esinemine.
112. Meenutan, et vastupidise diskrimineerimisega on tegemist nimelt siis, kui ühest liikmesriigist pärit toodetele kehtestatakse (siseriikliku õigusnormi alusel) selle sama liikmesriigi siseses kaubanduses ebasoodsam kord kui teistest liikmesriikidest imporditud või nendesse eksporditavatele toodetele (kaupade vaba liikumist käsitlevate asutamislepingu eeskirjade alusel). Nagu nägime, rakendas Euroopa Kohus põhimõtet, mille kohaselt ei saa kaupade vaba liikumist käsitlevate asutamislepingu eeskirjadega lahendada vastupidise diskrimineerimise probleeme, kuivõrd need puudutavad puhtalt siseriiklikke olukordi, mis jäävad oma olemuselt ühenduse õiguse kohaldamisalast välja.(67)
113. Eespool viidatud Lancry jt kohtuotsuses (punkt 30) kaldus Euroopa Kohus ilmselgelt sellest väljakujunenud kohtupraktikast kõrvale, sest ta rõhutas, et oleks järjepidamatu lugeda meretolli imporditollimaksuga samaväärse toimega maksuks EÜ artiklite 23 ja 25 tähenduses, kui seda meedet kohaldatakse teistest liikmesriikidest pärit kaupadele, ning maksu mitte sellelaadseks pidada, kui seda võetakse sama liikmesriigi teisest osast pärit kaupadelt. See analüüs väljendab nähtavasti Euroopa Kohtu hoolt hoiduda vastupidise diskrimineerimise võimalusele kaasa aitamast, kuivõrd tema otsuse tagajärjel (juhul kui selles oleks otsustatud seda laadi erinev klassifitseerimine) koheldaks kodumaiseid tooteid ebasoodsamalt kui teistest liikmesriikidest imporditud tooteid. Euroopa Kohus järgis seda arutluskäiku, otsustamaks, et meretoll on imporditollimaksuga samaväärse toimega maks, isegi kui seda võetakse liikmesriigi territooriumi ühte ossa toodavatelt sama liikmesriigi teisest osast pärit kaupadelt. Seda argumenti ei paista eespool viidatud Carbonati Apuani kohtuotsuses järgitud olevat, kuigi viimases viidatakse 5. detsembri 2000. aasta kohtuotsusele Guimont.(68)
114. Käesolevas kohtuasjas ei ole Euroopa Kohtul põhjust tugineda sellistele kaalutlustele.
115. Kui Jersey kartulite Ühendkuningriigis ja juurdekuuluvatel saareterritooriumidel (Guernesey erihalduskond ja Mani saar) turustamiseks nähakse ette ebasoodsam kord kui sealt teistesse liikmesriikidesse eksporditavate kartulite suhtes, siis see erinev kohtlemine tuleneb vaidlusalusest õigusaktist üksnes sel määral, et selle artikli 2 kohaselt on selles sätestatud turustuskord kohaldatav ainult ühe ja sama liikmesriigi eri territooriumide vahelise kaubanduse suhtes ja mitte kaubanduses teiste liikmesriikidega. Jersey kartuli turustamine teistesse liikmesriikidesse peale Ühendkuningriigi ei kuulu seega iseenesest vaidl usaluses õigusaktis sätestatud piirangulise korra alla, ilma et Euroopa Kohtul oleks vaja seda otsustada kaupade vaba liikumise eeskirjade alusel. Seega on välistatud, et Euroopa Kohus aitaks tehtava otsusega kaasa vastupidisele diskrimineerimisele, mis on vaidlusaluse õigusakti tõttu juba olemas.
116. Kuna ühenduse õigus ei mõjuta mingil viisil seda diskrimineerimist, ei ole Euroopa Kohtul põhjust seda käsitleda ja järelikult laiendada EÜ artiklite 23 ja 25 kohaldamisala puhtalt liikmesriigi sisestele olukordadele, nagu on tegemist põhikohtuasjas, põhjusel, et oleks järjepidamatu käsitleda viimati nimetatud olukordi erinevalt olukordadest, mis seonduvad kauba teistesse liikmesriikidesse eksportimisega. Kuigi võib tekkida küsimus, mis loogikast täpselt vaidlusalune õigusakt lähtub, siis ei ole ühenduse õiguse ega Euroopa Kohtu asi parandada sellest tulenevat diskrimineerimist. Seda on pädevad parandama ainult kohalikud seadusandlikud või kohtuvõimud, võttes meetmeid, mida nad peavad vajalikuks, näiteks vaidlustades vaidlusaluse õigusakti.
117. Mis puutub argumenti, nagu oleks praktikas väga raske või koguni võimatu kauba päritolu või sihtkohta kindlaks teha ja piirduda sellest lähtuvalt EÜ artiklite 23 ja 25 kohaldamisel üksnes liikmesriikidevahelise kaubandusega, jättes välja liikmesriigisisese kaubanduse, siis näib ka see põhikohtuasjas asjassepuutumatu. Kui võib olla eriliselt raske toodetel päritolu või sihtkoha järgi vahet teha juhul, kui vastav siseriiklik õigusnorm on neile vahet tegemata kohaldatav (kahtlemata nende praktiliste raskuste tõttu), siis on mul raske mõista, et sama kehtib ka siis, kui on täpselt ette nähtud, et asjaomane õigusnorm on nagu antud põhikohtuasjas kohaldatav ainult ühelt liikmesriigi territooriumi osaks peetavalt territooriumilt pärit ja selle sama liikmesriigi territooriumi teistes osades müügiks ja tarbimiseks mõeldud toodete suhtes. Käesolevas kohtuasjas tuleb see (eespool viidatud Lancry jt kohtuotsuse punktis 31 esitatud) argument seega kõrvale jätta, seda enam, et seda ei kasutatud eespool viidatud Carbonati Apuani kohtuotsuses.
118. Mis puutub viimasesse argumenti (tolliliidu ja siseturu nõuete kohta), mis jääb põhiargumendiks, siis sellest minu meelest ei piisa EÜ artiklite 23 ja 25 kohaldamise õigustamiseks sellistes olukordades, nagu vaidlusaluses õigusaktis, mis on puhtalt liikmesriigi sisesed.
119. Tõsi on, et võib näida paradoksaalne, nagu märkis kohtujurist G. Tesauro oma ettepanekus kõnesolevas Lancry jt kohtuasjas, et ühisturul on kahe liikmesriigi (näiteks Portugali Vabariigi ja Taani Kuningriigi) vahelise kaubanduse takistused keelatud, samas kui ühe ja sama liikmesriigi sisese (näiteks Napoli ja Capri vahel) kaubanduse takistused ei tule arvesse.(69) Nimelt ei näi esmapilgul liikmesriikide ühendusse lõimimise protsess, mis on Euroopa ülesehitamise arengus esmatähtis, hästi kokku sobivat liikmesriikides meetmete võtmisega ühe või teise siseriikliku territooriumi killustamiseks või jaotamiseks, mille piires ei ole kaupade vaba liikumine tagatud.
120. Seda arvestades tuleb selle nähtuse ulatusest olenemata minu meelest siiski tõdeda, et kaupade vaba liikumist käsitlevate asutamislepingu eeskirjadega, sealhulgas EÜ artiklite 23 ja 25 sätetega ei saa seda vältida.
121. Euroopa Kohtu arutluskäik vastupidise väitmiseks ei tundu mulle eriti veenev või vähemalt näib ebakindel.
122. Kõigepealt on mul raske nõustuda mõttega, nagu Euroopa Kohus rõhutas eespool viidatud Lancry jt (punkt 29) ja Carbonati Apuani (punkt 22) kohtuotsustes, et tolliliidu põhimõte iseenesest, nagu see on sätestatud EÜ artiklis 23, nõuab kaupade vaba liikumise tagamist kõige üldisemas tähenduses – mitte ainult riikidevahelises kaubanduses, vaid laiemalt kogu tolliliidu territooriumil.
123. Nimelt, nagu rõhutas kohtujurist M. Poiares Maduro oma ettepanekus eespool viidatud Carbonati Apuani kohtuasjas,(70) „EÜ artikkel 23 väljendab vaid ühenduse asutajate soovi seada piir liikmesriikide edaspidisele võimalusele kasutada oma pädevust tollivaldkonnas”, kas nende vastastikustes suhetes või siis suhetes kolmandate riikidega, arvestades ühise tollitariifi vastuvõtmist.
124. See soov väljendus tolliliidu sisemise külje osas tollimaksude ning impordi- või eksporditollimaksudega samaväärse toimega maksude keelustamises. Nagu Euroopa Kohus suhteliselt varakult täpsustas, „[seisneb sellise keelustamise] põhjendus selles, et rahalised, isegi minimaalsed kohustused, mida kohaldatakse üle piiri vedamise tõttu, takistavad kaupade vaba liikumist”.(71) Väljendiga „üle piiri” ei mõelnud Euroopa Kohus aga muud kui riikidevaheliste piiride ületamist, olenemata sellest, kas need asuvad riigiterritooriumi või selle ühe osa piiril.
125. Tollitegevus kuulub põhimõtteliselt selle raamesse, nii et EÜ artiklis 23 sätestatud liikmesriikide sellealase pädevuse piiritlemist tolliliidu rajamiseks määratletakse tingimata ja eranditult riikidevahelise piiri ületamise seisukohast. Lisan, et see analüüs on ainus, mis on kooskõlas EÜ artikli 3 lõike 1 punkti a ning EÜ artiklite 23 ja 25 sõnastusega. See analüüs on ka ainus, mis sobib kokku arvukate kohtulike arutluskäikudega, milles, nagu nägime, piirduti kaupade vaba liikumist käsitlevate eeskirjade kohaldamisega ainult liikmesriikidevahelisele kaubandusele ja mitte ühe ja sama liikmesriigi sisesele kaubandusele.
126. Minu arvates ei muuda eespool viidatud Carbonati Apuani kohtuotsuses EÜ artikli 14 lõike 2 sõnastuse kohta esitatud arutluskäik alates eespool viidatud Lancry jt kohtuotsusest Euroopa Kohtu järgitavat arutluskäiku tolliliidu nõuete kohta veenvamaks.
127. Meenutan, et selles artiklis, mis lisati asutamislepingusse ühtse Euroopa aktiga, määratletakse siseturgu
kui „ sisepiirideta
ala, mille ulatuses tagatakse kaupade, isikute, teenuste ja kapitali vaba liikumine vastavalt käesoleva lepingu sätetele”.(72)
128. On tõsi, et esmapilgul võib sellest sõnastusest jääda mulje, et siseturu rajamiseks on lisaks ühisturu rajamise aluseks olevatele nõuetele vaja täiendavaid nõudeid, kuivõrd siseturu loomine eeldab edasiminekut liikmesriikide ühendusse lõimimise protsessis.(73)
129. Määratledes siseturgu „sisepiirideta alana”, ei soovinud ühtse Euroopa akti autorid siiski EMÜ asutamislepingus kaupade, isikute, teenuste ja kapitali vaba liikumise eeskirjade kohaldamiseks selgelt paika pandud ja Euroopa Kohtu praktikas juba välja selgitatud raamistikku kaheldavaks pidada.(74)
130. Nimelt on oluline rõhutada, et EÜ artikli 14 lõikes 2 viidatakse asutamislepingus tagatud põhiõiguste rakendamiseks sõnaselgelt viimase sätetele. See täpsustus, mis lisati ühtse Euroopa akti läbirääkimiste käigus, näitab hoolt mitte laiendada kaupade vaba liikumist käsitlevate asutamislepingu eeskirjade kohaldamisala mitte üksnes isikute osas, vaid ka kaupade, teenuste ja kapitali osas.(75)
131. Nagu nägime, puudutab EÜ artikli 3 lõike 1 punkti a ning EÜ artiklite 23, 25, 28 ja 29 sõnastus kaupade vaba liikumise osas ainult liikmesriikidevahelist kaubandust ja mitte kaubandust ühe ja sama liikmesriigi sees. Ma järeldan sellest, et EÜ artikli 14 lõige 2 ei laienda EÜ artiklite 23 ja 25 territoriaalset kohaldamisala puhtalt ühe liikmesriigi sisesele kaubandusele.
132. Sellisele järeldusele jõuab veelgi kindlamalt EÜ artikli 3 lõike 1 punkti c lugemisel. Nimelt näeb see artikkel ette, et „käesoleva lepingu kohaselt ning vastavalt selles esitatud ajakavale hõlmab ühenduse tegevus […] siseturgu, mida iseloomustab kaupade, isikute, teenuste ja kapitali vaba liikumise takistuste kõrvaldamine liikmesriikide vahel ”.(76)
133. Seda siseturu määratlust, mis eelnes ühtsele Euroopa aktile, ei ole viimasega muudetud, et see ühtiks aktiga asutamislepingusse lisatud määratlusega. „Siseturu” mõiste EÜ artikli 14 lõike 2 tähenduses ei saa seega EÜ artikli 3 lõike 1 punktis c esitatud mõistest kardinaalselt erineda.
134. Sellest tulenevalt ei tähenda EÜ artikli 14 lõike 2 väljend „sisepiirideta ala” muud kui ala, millel on liikmesriikidevahelise kaubanduse takistamine keelatud. Seega tuleks „sisepiiride” all mõista „riikidevahelisi piire” (ühendusesisese liikmesriikidevahelise kaubanduse raames)(77) ja mitte riigisiseseid piire (ühe ja sama liikmesriigi sisese kaubanduse raames) ning vastandatult välispiiridega (liikmesriikide ja kolmandate riikide vahelise kaubanduse raames).(78)
135. Ühtse Euroopa akti autorid püüdsid siseturu määratlemisega „sisepiirideta alana” eelkõige anda Euroopa ülesehitamisele uue hoo, nii et selle väljendi lisamine on pigem poliitiline kui juriidiline. Nii tuleneb siseturu rajamise valgest raamatust, mille komisjon koostas 28. ja 29. juunil 1985. aastal Milanos toimunud Euroopa Ülemkogu ettevalmistuseks ja millel oli otsustav mõju ühtse Euroopa akti läbirääkimistes.(79)
136. Selles dokumendis loetleti rida meetmeid Euroopa integratsiooni käivitamiseks igasuguste – „füüsiliste”, „tehniliste” või „maksualaste” – „piiride” kaotamisega.
137. Füüsiliste piiride osas kavatseti turgude ja isikute jaoks kaotada kontrollid niinimetatud „sisepiiridel”, see tähendab mitme liikmesriigi vahelisel piiril asuvates tollipunktides.(80) Eespool nimetatud valges raamatus ei luba miski arvata, et siseturu rajamine eeldab ka kaupade vaba liikumise võimalike tariifsete takistuste kõrvaldamist iga liikmesriigi siseselt.
138. Ühendusesisese kaubanduse muud liiki takistusi, mida tähistati terminiga „tehnilised ja maksualased piirid”, kavandati märkimisväärselt vähendada tänu ulatuslikule siseriiklike õigusnormide ühtlustamise või lähendamise programmile, mille lõpule viimist 31. detsembriks 1992 pidi hõlbustatama, välja arvatud mõnedes valdkondades, asjaomaste ühenduse meetmete võtmise korra lihtsustamisega. Sellistes tingimustes lisatigi ühtse Euroopa aktiga EMÜ asutamislepingusse artikkel 100a (muudetuna EÜ artikkel 95), mille eesmärgiks oli – nagu täpsustatakse kõnesoleva artikli lõikes 1 – siseturu rajamine ja toimimine kooskõlas EMÜ asutamislepingu artiklis 8a (muudetuna EÜ artikkel 14) sätestatud eesmärkidega.
139. Kuigi ühtse Euroopa aktiga loodi lähedane seos ühelt poolt siseturu rajamise ja teiselt poolt siseriiklike õigusnormide ühtlustamise või lähendamise meetmete võtmise vahel, ei saa sellest järeldada, et siseturu rajamine EÜ artikli 14 lõike 2 tähenduses eeldab, et kaupade vaba liikumist käsitlevaid asutamislepingu eeskirju hakatakse kohaldama puhtalt liikmesriigi siseste olukordade suhtes.
140. Kuigi Euroopa Kohus otsustas, et „asutamislepingu artikli 100a õigusliku alusena kasutamine ei eelda seda, et kõik sellisele alusele tuginevas aktis nimetatud olukorrad seonduksid tegelikult kaupade
vaba liikumisega liikmesriikide vahel ”(81), nii et selline akt on kohaldatav puhtalt liikmesriigi sisestele olukordadele, ei kehti tingimata sama asutamislepingu eeskirjade, nagu EÜ artiklites 23 ja 25 sätestatud eeskirjade kohaldamise kohta. Nimelt, kui kaupade, isikute, teenuste ja kapitali vaba liikumist käsitlevad asutamislepingu eeskirjad aitavad märkimisväärselt kaasa liikmesriikide ühendusse lõimimisele, aitavad sellele veelgi rohkem kaasa siseriiklike õigusnormide ühtlustamise või lähendamise meetmed, nii et nende võtmine on üldiselt otsustav etapp Euroopa integratsiooni protsessis.
141. Sellest arutluskäigust tervikuna tuleneb minu meelest, et peamine on mitte võtta eespool viidatud Lancry jt, Simitzi ning Carbonati Apuani kohtupraktikat üle vaidlusaluses õigusaktis osutatud olukordadele ja seega välistada EÜ artiklite 23 ja 25 kohaldamist nendele olukordadele, mis, meenutan, on kõik puhtalt ühe ja sama liikmesriigi sisesed.
142. Samale järeldusele jõuab EÜ artikli 29 osas. Vastupidi komisjoni väitele(82) ei saa minu meelest kõnesolevat Lancry jt ning ka Simitzi kohtupraktikat üle võtta kaubanduse mittetariifsete takistuste valdkonnas. Selline ülevõtmine tugineks sama ebapiisavatele argumentidele nagu need, millest lähtuvalt Euroopa Kohus lubas EÜ artikleid 23 ja 25 kohaldada puhtalt liikmesriigi sisestele olukordadele.
143. Eespool viidatud Carbonati Apuani(83) kohtuotsuse punktist 23 võib kahtlemata jääda mulje, et Euroopa Kohus lubas vaikimisi kaupade vaba liikumist käsitlevate asutamislepingu eeskirjade tervikuna kohaldamist puhtalt liikmesriigi sisestele olukordadele.(84)
144. Sellegipoolest ei ole üldse kindel, et sellest tuleks teha nii üldine järeldus. Minu meelest piirdub kõnesolev Carbonati Apuani kohtuotsus eespool viidatud Legros, Lancry jt ning Simitzi kohtupraktika kinnitamisega ainult kaubanduse tariifsete takistuste osas. Mul on raske uskuda, et Euroopa Kohus kavatses selle kohtuotsusega kahelda oma tavapärases kohtupraktikas kaubanduse mittetariifsete takistuste kohta, see tähendab asjaomase kohtuasja põhiküsimusest täiesti erinevas valdkonnas. Kõnesolevale kohtuvaidlusele sellega otseselt seonduvast suurema ulatuse omistamine näib mulle seda raskem, et lõpuks võiks sellest tuleneda, et kaupade vaba liikumist käsitlevad asutamislepingu eeskirjad (kas kaupade või isikute, teenuste ja kapitali kohta) on tervikuna kohaldatavad siseriiklike õigusnormide suhtes, mis käsitlevad eranditult puhtalt liikmesriigi siseseid olukordi. On väga tõenäoline, et selle kohtuotsusega ei kavatsenud Euroopa Kohus kohtupraktikas täielikku pööret teha.(85)
145. Ma järeldan sellest, et EÜ artiklid 23 ja 25 ega EÜ artikkel 29 ei ole vaidlusaluses õigusaktis osutatud olukordadele kohaldatavad.
146. Järelikult tuleks käesolevatele eelotsuse küsimustele vastata, et kuigi kaupade vaba liikumist käsitlevad asutamislepingu eeskirjad on Jersey saarele selliste põllumajandussaaduste nagu kartuli ühendusesises kaubanduses kohaldatavad, siis ei ole EÜ artiklid 23 ja 25 ega EÜ artikkel 29 kohaldatavad sellistes olukordades nagu põhikohtuasjas, mis seonduvad eranditult kõn esolevate toodete turustamisega ühelt poolt Jersey saare ja teiselt poolt Ühendkuningriigi, Guernesey erihalduskonna või Mani saare vahel, kuivõrd neid territooriume tuleb käsitada ühe ja sama liikmesriigina.
V. Ettepanek
147. Esitatud põhjendustest lähtudes teen Euroopa Kohtule ettepaneku vastata Royal Court of Jersey esitatud eelotsuse küsimustele järgmiselt:
Kuigi kaupade vaba liikumist käsitlevad EÜ asutamislepingu eeskirjad on Jersey saarele kohaldatavad selliste põllumajandussaaduste nagu kartuli ühendusesiseses kaubanduses, ei ole EÜ artiklid 23 ja 25 ega EÜ artikkel 29 kohaldatavad sellistele olukordadele nagu põhikohtuasjas, mis seonduvad eranditult kõnesolevate toodete turustamisega ühelt poolt Jersey saare ja teiselt poolt Ühendkuningriigi, Guernesey erihalduskonna või Mani saare vahel, kuivõrd neid territooriume tuleb käsitada ühe ja sama liikmesriigina.
(1) .
(2)
–	Jersey saar asub Mont-Saint-Michel’i lahes 22 kilomeetri kaugusel Prantsuse rannikust ja 161 kilomeetri kaugusel Inglismaa rannikust. 116 km² suurusel pindalaga saarel on 96 000 elanikku. See saar kuulub Jersey erihalduskonda, mis hõlmab ka asustamata Minquiers’i ja Écréhou’ saari. Jersey erihalduskond on üks Kanalisaarte kahest erihalduskonnast, mis, nagu nende algupärane nimi îles Anglo-Normandes
ütleb, kuulusid vanasti Normandia krahvkonda. Teine erihalduskond on Guernesey. Sellesse kuuluvad samanimeline saar ning Aurigny, Sercq’i ja Herm’i saared. Jersey saar on Kanalisaarte saarestikus kõige suurem saar.
(3)
–	C‑171/96, EKL 1998, lk I‑4607.
(4)
–	Erinevalt Kanalisaartest asub Mani saar Ühendkuningriigile lähemal kui Prantsusmaale. Iiri meres asuv saar on peaaegu ühekaugusel Inglismaast, Wales’ist, Šotimaast, Põhja-Iirimaast ja Iirimaast.
(5)
–	EÜT 1972, L 73, lk 164 (edaspidi „protokoll nr 3”).
(6)
–	EÜT L 68, lk 1; ELT eriväljaanne 03/02, lk 8.
(7)
–	Euroopa Majandusühenduse asutamislepingu II lisas (nüüd EÜ I lisa) nimetatakse nimelt söödavaid mugulaid. See käibki kartuli kohta, mis on seega määruse nr 706/73 kohaldamisalasse kuuluv põllumajandussaadus.
(8)
–	Nõukogu 27. juuni 1967. aasta määrus munaalbumiini ja piimaalbumiini turu ühise korralduse kohta ja millega tunnistatakse kehtetuks määrus nr 48/67/EMÜ (EÜT 1967, 130, lk 2596).
(9)
–	Nõukogu 28. mai 1969. aasta määrus millega nähakse ette teatavate põllumajandussaaduste töötlemisel saadud kaupadega kauplemise kord (EÜT L 141, lk 1).
(10)
–	Nõukogu 21. aprilli 1986. aasta määrus (EÜT L 107, lk 1; ELT eriväljaanne 03/07, lk 20).
(11)
–	Edaspidi „States”.
(12)  –	Edaspidi „vaidlusalune õigusakt”.
(13)
–	Eelotsusetaotluse punktist 6 tuleb välja, et selle kartulisordi (edaspidi „Jersey kartulid”) aastatoodang ulatub umbes 35 000–40 000 tonnini. Tootmisega tegeleb ligikaudu 80 talupidajat. Peaaegu kogu toodang müüakse Ühendkuningriiki. Euroopa Ühenduste Komisjoni sõnul moodustas see tegevus 68% Jersey saarel põllumajanduses teenitud käibest.
(14)
–	Vt eelotsusetaotlus, punktid 7 ja 8.
(15)
–	Edaspidi „Amet”.
(16)
–	Selline kokkulepe peaks ilmselt puudutama selliseid eri elemente, nagu „ekspordiks” mõeldud kartuli kasvatamise põllupindade piiritlemine, kvaliteedistandardid või sihiks seatud heade juhtimistavade kriteeriumid, isikuandmed Ametis kinnitatud isikute kohta, kellele talupidaja võib koristatud saagi üle anda (vt põhikohtuasja hageja kirjalike märkuste punkt 18).
(17)
–	Selline kokkulepe peaks ilmselt sisaldama palju märkusi, milles täpsustatakse eelkõige isikuandmed Ametis kinnitatud tootjate kohta, kellelt asjaomane organisatsioon võib kartulit varuda, sihiks seatud kvaliteedistandardid, järgitavad ekspordimenetlused või turu tegelikku või hinnatavat nõudlust ületavate kartulikoguste käsitlemise kord, kõik reklaami- või tutvustusmeetmed, mida Amet või asjaomane organisatsioon peavad rakendama, ning rida andmeid kaubandustehingute läbipaistvuse tagamiseks (kõnesoleva organisatsiooni teenuste maksumus, ostjatelt võetud hinnad, ostjate makstud hinna tootjatele ülekandmine, tegurite olemasolu, mis võivad sundida organisatsiooni sõlmima tehinguid muudel alustel peale turuhinna, asjaomasele organisatsioonile kohaldatavad tulemuspreemiad või trahvid) (vt põhikohtuasja hageja kirjalike märkuste punkt 25 ja selle kohtuasja kostjate märkuste punkti 9 alapunkt c).
(18)
–	Ametil esineda võivad kulud võivad tuleneda mitmesugusest tegevusest, mis on talle vaidlusaluse õigusaktiga usaldatud, näiteks kartuli turustamine, töötlemine, säilitamine või vedu ning nende kaupade tootmise ja turustamise alase uurimis- ja koolitustegevuse edendamine või arendamine. Ameti mitmesugusest tegevusest ülevaate saamiseks vt põhikohtuasja hageja kirjalike märkuste punkt 27.
(19)
–	Edaspidi „JPMO”.
(20)
–	Edaspidi „TOPP”.
(21)
–	Edaspidi „Fairview”.
(22)
–	Rahvusvaheliste lepingute õiguse 23. mai 1969. aasta Viini konventsiooni (milles kodifitseeritakse rahvusvahelise tavaõiguse laialt levinud ja üldtunnustatud tavad) artiklis 29 täpsustatakse, et „[k]ui muu kavatsus lepingust ei ilmne või ei ole kehtestatud muul viisil, on leping kohustuslik igale osalisele kogu tema territooriumil” ( Recueil des traités des Nations unies, kd 788, lk 354).
(23)
–	Vt Royal Commission on the Constitution 1969–73
(aruanne), kd I, University of London Library, Senate House, London, 1973, punkt 1347 (osundatud eespool viidatud Pereira Roque kohtuasjas kohtujurist A. La Pergola tehtud ettepaneku punktis 3 ning kohtujurist F. G. Jacobsi tehtud ettepaneku punktis 4 Mani saare kohta Barr ja Montrose Holdings kohtuasjas, milles tehti 3. juuli 1991. aasta otsus C‑355/89, EKL 1991, lk I‑3479).
(24)
–	Vt selle kohta kohtujurist A. La Pergola arutluskäiku eespool (märkus 7) viidatud Pereira Roque kohtuasjas tehtud ettepanekus ning analoogselt kohtujurist F. G. Jacobsi arutluskäiku Mani saare kohta tema ettepanekus eespool viidatud Barr ja Montrose Holdings kohtuasjas (punktid 4–8).
(25)
–	Eespool viidatud Pereira Roque kohtuasjas (punkt 11) rõhutas Euroopa Kohus, et eelotsusetaotlusest tuleb välja, et „Jersey on Suurbritanniast sõltuv pool-autonoomne territoorium ning Suurbritanniat esindab seal Lieutenant Governor” ja et „[Ü]hendkuningriigi valitsus vastutab Jersey julgeoleku ja rahvusvaheliste suhete eest Suurbritannia nimel”.
(26)
–	Vt Horner, S. A., „The isle of Man and the Channel Islands – A Study of Their Status under Constitutional, International and European Law”, European University Institute Working Papers,
nr 98, San Domenico, 1984, lk 70, 71 ja 96–102. Vt Mani saare kohta ka kohtujurist F. G. Jacobsi ettepaneku punkt 9 eespool viidatud Barr ja Montrose Holdings kohtuasjas.
(27)
–	Üldteadaolevalt on Kanalisaarte ja Mani saarel kehtiva erikorra eripära seletatav nende ainulaadsete põhiseaduslike suhetega Ühendkuningriigiga, neid selle liikmesriigiga ühendavate lähedaste majandussuhetega ning nende geograafilise asukoha ja väikese suurusega. Vt selle kohta Dewost, J.-L. jt, Le droit de la Communauté économique européenne – Dispositions générales et finales, kd 15, Université de Bruxelles, 1987, lk 490.
(28)
–	Vt selle akti artikli 26 lõige 3, millega lisati EMÜ asutamislepingu artiklile 227 lõige 5 (nüüd muudetuna EÜ artikli 299 lõige 6) (EÜT 1972, L 73, lk 14; edaspidi „ühinemistingimusi käsitlev akt”).
(29)
–	Vt protokolli nr 3 artikkel 2 Euroopa Kohtu tõlgenduses eespool viidatud kohtuotsustes Barr ja Montrose Holdings (punkt 16) ning Pereira Roque (punktid 34 ja 47).
(30)
–	Pealegi täpsustatakse nõukogu 23. juuli 1984. aasta määruse (EMÜ) nr 2151/84 ühenduse tolliterritooriumi kohta (EÜT L 197, lk 1) artikli 1 lõikes 1, et Kanalisaared kuuluvad ühenduse tolliterritooriumi alla. See täpsustus kinnitab, et protokolli nr 3 alusel peavad need saared järgima EÜ artikleid 23 ja 25.
(31)
–	Kartulisektor on väheseid põllumajandussektoreid, milles ühist turukorraldust veel ei ole. Selle kohta esitati määruse ettepanek 25. novembril 1992 (EÜT C 333, lk 19). Seda ei ole aga vastu võetud. Vt selle kohta komisjoni vastuseid parlamendi küsimustele nr 1827/97 (EÜT 1998, C 21, lk 101) ja P‑849/03 (EÜT C 192 E, lk 221).
(32)
–	Kohtujuristi kursiiv.
(33)
–	Selline mulje jääb rohkem protokolli nr 3 artikli 1 lõike 2 esimese lause saksa- ja hollandikeelsetest versioonidest kui samade sätete versioonidest teistes keeltes. Saksa- ja hollandikeelsetes versioonides on nimelt lauseliikmed „põllumajandustoodete ja nendest töödeldud toodete” ja „mille kohta kehtib kaubanduse erirežiim” komaga eraldatud nii, et lause viimane liige näib käivat samal ajal põllumajandustoodete ja nendest töödeldud toodete kohta ja mitte ainult nendest töödeldud toodete kohta. Saksa keeles on need sätted väljendatud järgmiselt: „ Bei Landwirtschaftlichen Erzeugnissen und Landwirtschaftlichen Verarbeitungserzeugnissen, die unter eine besondere Handelsregelung fallen
[…]”. Hollandi keeles on see lause nii: „ Voor landbouwprodukten en voor door verwerking daarvan verkregen produkten, waarvoor een speziale regeling van het handelsverkeer bestaat
[…]”.
(34)
–	Mis puutub sellesse lisasse mittekuuluvatesse põllumajandussektori kaupadesse, siis nende suhtes kohaldatakse kaupade vaba liikumist käsitlevaid ühenduse õigusnorme ainult juhul, kui need kuuluvad määruse nr 170/67 või nr 1059/69 kohaldamisalasse.
(35)
–	Vt märkus 7.
(36)
–	Protokolli nr 3 artikli 1 lõike 2 esimesest lõigust ja määruse nr 706/73 artikli 1 lõikest 1 tuleneb, et impordimaksud ja muud impordimeetmed on ainsad ühise põllumajanduspoliitika välise külje mehhanismid, mis on Jersey saare suhtes kohaldatavad peale teiste mehhanismide, nagu toetused või eksporditoetused. Mis puutub ühise põllumajanduspoliitika „tuuma”, mille moodustavad hindu reguleerivad õigusnormid ja struktuuripoliiitika, siis näib, et see ei ole samuti selle saare suhtes kohaldatav. Vt selle kohta Dewost, J.-L. jt, viidatud teos, lk 490.
(37)
–	EÜ artikli 32 lõige 4 kehtestab põhimõtte, mille kohaselt peab „[p]õllumajandustoodete ühisturu toimimise ja arenguga […] kaasnema ühise põllumajanduspoliitika kehtestamine”. Sellest johtub, et kaupade vaba liikumise eeskirjade rakendamine seondub üldiselt ühise põllumajanduspoliitika raames vastuvõetud meetmete kohaldamisega. Seda arvestades ei ole see seos absoluutne. Nimelt otsustas Euroopa Kohus 29. märtsi 1979. aasta otsuses kohtuasjas 231/78: komisjon v.
Ühendkuningriik (EKL 1979, lk 1447, punkt 14), et „väidetavate puudust e jätkumine ühise põllumajanduspoliitika kehtestamises [nimelt ühise turukorralduse puudumine kartulisektoris] ei takista [üleminekuperioodi lõppedes] ühisturu kehtestamiseks sätestatud eeskirjade ja konkreetsemalt koguseliste piirangute keelu kohaldamist”. Vt selle kohta ka 25. septembri 1979. aasta otsus kohtuasjas 232/78: komisjon v.
Prantsusmaa (EKL 1979, lk 2729, punkt 8) ja 11. juuni 1985. aasta otsus kohtuasjas 288/83: komisjon v.
Iirimaa (EKL 1985, lk 1761, punkt 23).
(38)
–	Eespool viidatud Pereira Roque kohtuotsuses Jersey olukorra kohta isikute vaba liikumise valdkonnas võttis Euroopa Kohus hooleks märkida otsuse punktis 42, et „[Kanalisaarte, eelkõige isikute vaba liikumise osas] staatusega seotud muude asjaolude järgi [ei saa] leida, et nende saarte ja Ühendkuningriigi vahelised suhted oleks sarnased kahe liikmesriigi vaheliste suhetega”.
(39)
–	JPMO arvates tuleneb väljendist „vahetult või mõne teise koha kaudu”, et vaidlusalune õigusakt on kohaldatav ka juhul, kui kartuleid saadetakse Jersey saarelt töötlemiseks Prantsusmaale ja need saadetakse seejärel Ühendkuningriiki müügiks ja tarbimiseks. States vaidlustab seda tõlgendust. Tema arvates tähendab kõnesolev väljend ainult laevasõiduteekonda, mida kasutatakse kartulite saarelt välja saatmiseks. See väljend olevat lisatud igasuguse diskrimineerimise vältimiseks parvlaevaga vahetult Ühendkuningriiki saadetava kauba (otse Saint-Hélier’ sadamast Jersey saarel Portsmouth’i sadamasse Ühendkuningriigis) ja sellesse liikmesriiki teistes liikmesriikides, eriti Prantsusmaal asuvate sadamate kaudu (Saint-Hélier’st Portsmouth’i transiidi korras Prantsuse Caen’i sadama kaudu) saadetava kauba vahel. Vastuseks Euroopa Kohtu kirjalikule küsimusele väidab States, et vaidlusalune õigusakt ei ole kohaldatav ka juhul, kui kartuleid müüakse Prantsusmaal või mõnes muus liikmesriigis asutatud ettevõtjale, kes müüb neid seejärel töötlemata kujul tarbimiseks Ühendkuningriiki.
(40)
–	Vt eelkõige 13. märtsi 1986. aasta otsus kohtuasjas 296/84: Sinatra (EKL 1986, lk 1047, punkt 11) ja 26. septembri 1996. aasta otsus kohtuasjas C‑341/94: Allain (EKL 1996, lk I‑4631, punkt 11).
(41)
–	Vt eelotsusetaotlus, punkt 33, milles võetakse omaks Statesi väljapakutud tõlgendus.
(42)
–	Vt eelotsusetaotlus, punkt 33, koostoimes punktiga 31.
(43)
–	Juhul, kui vaidlusaluse sissemakse summa arvutatakse väljasaadetud kartulikoguste alusel, on kõnesoleval sissemaksel otsene seos mõnede poolt „riigisiseseks piiriks” (see tähendab ühe ja sama liikmesriigi sisese kaubavahetuse raames) peetava territoriaalse piiri ületamisega, nii et küsimus EÜ artiklite 23 ja 25 kohaldatavuse kohta tekib kindlasti. Juhul, kui arvutuse aluseks võetakse haritud põllupind, ei oleks vaidlusaluse sissemakse ja mis tahes piiri ületamise vaheline seos nii ilmne, kui just mitte arvestada, nagu väidab komisjon, et selline seos tuleneb sissemakse otstarbest, mis on Ameti põhikulude hüvitamine, kuigi need kulud ei seondu tingimata kartulite turustamisega Ühendkuningriigis (vt märkus 18). Vt sellega seoses 7. juuli 1994. aasta otsus kohtuasjas C‑130/93: Lamaire (EKL 1994, lk I‑3215) kohustusliku iga-aastase osamakse kohta, mida tuleb tasuda Belgiast eksporditavate kartulite pealt ja mis on mõeldud põllumajandus-, aiasaaduste ja merekalapüügi saagi sise- ja väliskaubanduses turustamise võimaluste edendamise ja arendamisega tegeleva Ameti tegevuse rahastamiseks. Selle osamakse summa arvutati eksporditavate kartulite kaalu järgi, nii et see meede puudutas vaieldamatult kaupu riikidevahelise piiri ületamise tõttu (mitme liikmesriigi vahelise kaubavahetuse raames).
(44)
–	EÜ artikli 3 lõike 1 punkt a näeb ette, et ühenduse tegevus hõlmab „kaupade impordi ja ekspordiga seotud tollimaksude ja koguseliste piirangute, samuti kõigi muude samaväärse toimega meetmete keelamist liikmesriikide vahel ”. EÜ artikli 23 lõige 1 lisab, et tolliliit, millel ühendus rajaneb, „hõlmab kogu kaubavahetust ning millega kaasneb impordi- ja ekspordimaksude ja kõigi samaväärse toimega maksude keelustamine liikmesriikide vahel
[…]”. Nende sätete kajana märgitakse EÜ artiklis 25, et „[ l ] iikmesriikide vahel
on keelatud impordi- ja ekspordimaksud ja samaväärse toimega maksud. See keeld kehtib ka fiskaalsete tollimaksude suhtes”. EÜ artiklis 28 kehtestatakse samas tähenduses põhimõte, mille kohaselt „[k]eelatakse liikmesriikidevahelised
koguselised impordipiirangud ja kõik samaväärse toimega meetmed”. See viide liikmesriikidevahelistele suhetele on esitatud samas sõnastuses EÜ artiklis 29 koguseliste ekspordipiirangute ja samaväärse toimega meetmete kohta (kohtujuristi kursiiv).
(45)
–	Vt eelkõige 10. juuli 1980. aasta otsus kohtuasjas 152/78: komisjon v.
Prantsusmaa (EKL 1980, lk 2299), 14. detsembri 1982. aasta otsus liidetud kohtuasjades 314/81–316/81 ja 83/82: Waterkeyn jt (EKL 1982, lk 4337) Prantsuse õigusnormi kohta, millega piirati alkohoolsete jookide reklaami, olenemata sellest, kas need on toodetud Prantsusmaal või teistest liikmesriikidest imporditud; 15. detsembri 1982. aasta otsus kohtuasjas 286/81: Oosthoek’s Uitgeversmaatschappij (EKL 1982, lk 4575) Hollandi õigusnormi kohta, millega piiratakse teatud müügitoetusviiside kasutamine entsüklopeediate suhtes, olenemata sellest, kas viimased on toodetud ja neid turustatakse Madalmaades, need on toodetud selles liikmesriigis ja eksporditakse teistesse liikmesriikidesse või need on toodetud teistes liikmesriikides ja imporditakse sellesse liikmesriiki; 14. juuli 1988. aasta otsus kohtuasjas 407/85: 3 Glocken ja Kritzinger (EKL 1988, lk 4233) Itaalia õigusnormi kohta, millega keelatakse pehmenisusegust või pehmenisu ja kõvanisu segust valmistatud pasta müük, olenemata sellest, kas see pasta on toodetud Itaalias või imporditud teistest liikmesriikidest, ja 14. juuli 1988. aasta otsus kohtuasjas 298/87: Smanor (EKL 1988, lk 4489) Prantsuse õigusnormi kohta, millega keelati nimetusega „külmutatud jogurt” teatud toodete turustamine, olenemata sellest, kas need on valmistatud selles liikmesriigis või imporditud teisest liikmesriigist.
(46)
–	Vt eelkõige eespool viidatud kohtuotsused Waterkeyn jt (punktid 11 ja 12), Oosthoek’s Uitgeversmaatschappij (punkt 9); 3 Glocken ja Kritzinger (punktid 11, 25 ja 28) ning Smanor (punktid 7 ja 8).
(47)
–	Vt 10. juuli 1980. aasta otsus eespool viidatud kohtuasjas komisjon v.
Prantsusmaa (punktid 11–14).
(48)
–	Vt eelkõige 25. juuli 1991. aasta otsus liidetud kohtuasjades C‑1/90 ja C‑176/90: Aragonesa de Publicidad Exterior ja Publivía (EKL 1991, lk I‑4151, punktid 11 ja 24) Kataloonia autonoomse piirkonna õigusnormi kohta, millega keelati sellel Hispaania territooriumi osal teatud alkoholisisaldusega jookide reklaam, olenemata sellest, kas need on toodetud riigi territooriumi teistes osades või imporditud teistest liikmesriikidest; 15. detsembri 1993. aasta otsus liidetud kohtuasjades C‑277/91, C‑318/91 ja C‑319/91: Ligur Carni jt (EKL 1993, lk I‑6621, punktid 36–38) Liguria maakonna õigusnormi kohta, millega kehtestatakse sellele Itaalia territooriumile sissetoodava värske liha (olenemata selle päritolust) suhtes sanitaarkontrollid kauba transiidi või sihtkoha kommuunis ning kehtestatakse võrdeliselt asjaomastele ettevõtjatele kohustus selle eest maksu tasuda, ning 3. detsembri 1998. aasta otsus kohtuasjas C‑67/97: Bluhme (EKL 1998, lk I‑8033, punktid 19, 20 ja 22) Taani õigusnormi kohta, millega keelatakse teatud liiki mesilaste pidamine (olenemata nende päritolust) Læsø saarel ja Taani territooriumile kuuluvatel naabersaartel.
(49)
–	Vt selle kohta selle kohtupraktika jätkuks kohtujurist G. Tesauro ettepaneku punktid 19 ja 27 liidetud kohtuasjades, milles tehti 9. augusti 1994. aasta otsus C‑363/93, C‑407/93–C‑411/93: Lancry jt (EKL 1994, lk I‑3957). Tema arvates „ei ole […] maksu asutamislepingu artikli 9 ja sellele järgnevate artiklitega [muudetuna EÜ artiklid 23 jj] kokkusobivuse seisukohast vahet, kas maksu kohaldatakse imporditud toodetele kõnesoleva liikmesriigi piirist eemal asuva piirkonna territooriumile sisenemisel, selle asemel et seda teha piiri ületamisel”. Ta rõhutas, et „tegemist peab ikkagi olema kaupadega, mis ringlevad ühest liikmesriigist teise” ja et „[e]i ole vahet, näiteks, kas Šoti viski ületab Prantsuse piiri Calais’s (sest seda transporditi meritsi) või Lyon’is (sest seda transporditi lennukiga): mõlemal puhul on tegemist […] liikmesriigi piiri ületamisega”. Samamoodi täpsustas kohtujurist G. Tesauro, et „ülemeredepartemangud, olgu need saared (Réunion, Martinique, Guadeloupe) või mitte (Guyane), on „piirid” vaid siis, kui toode on pärit teisest liikmesriigist; need ei ole „piirid”, kui toode tuleb ja on pärit teisest Prantsuse piirkonnast”.
(50)
–	Vt eelkõige 23. oktoobri 1986. aasta otsus kohtuasjas 355/85: Cognet (EKL 1986, lk 3231) Prantsuse õigusnormi kohta, mis näeb ette püsihinna raamatute jaemüügil, välja arvatud turustamise käigus ühendusesisese piiri ületanud raamatute puhul, kus Prantsusmaal kirjastatud ja trükitud raamatud on eksporditud teise liikmesriiki ja seejärel uuesti Prantsusmaale imporditud; 13. novembri 1986. aasta otsus liidetud kohtuasjades 80/85 ja 159/85: Edah (EKL 1986, lk 3359) Hollandi õigusnormi kohta, milles kehtestatakse leiva jaemüügi hind, mille alusel teistest liikmesriikidest imporditud leiva müügihind võib olla kodumaise leiva puhul ettenähtud hinnast madalam, ning 18. veebruari 1987. aasta otsus kohtuasjas 98/86: Mathot (EKL 1987, lk 809) Belgia õigusnormi kohta, milles sätestatakse teatud märgete lisamine võipakenditele, välja arvatud teistest liikmesriikidest imporditud või puhul.
(51)
–	Eespool viidatud kohtuotsus Cognet (punkt 10). Vt samas tähenduses eespool viidatud kohtuotsused Edah (punkt 18) ja Mathot (punkt 7).
(52)
–	Idem .
(53)
–	C‑485/93 ja C‑486/93, EKL 1995, lk I‑2655.
(54)
–	C‑72/03, EKL 2004, lk I‑8027.
(55)
–	C‑163/90, EKL 1992, lk I‑4625.
(56)
–	Punkt 16.
(57)
–	Punkt 17.
(58)
–	Vt selle kohta kohtujurist G. Tesauro ettepanek eespool viidatud Lancry jt kohtuasjas (punktid 19 ja 20).
(59)
–	Punkt 30.
(60)
–	Vt punkt 31.
(61)
–	Punkt 32.
(62)
–	Vt punkt 27.
(63)
–	Vt punkt 35.
(64)
–	Eespool viidatud Carbonati Apuani kohtuotsus (punkt 24).
(65)
–	Ma osundan eespool viidatud Lancry jt (punktid 29 ja 32), Simitzi (punkt 27) ja Carbonati Apuani kohtuotsustele (punkt 24).
(66)
–	Kordan kohtujurist G. Tesauro väljendit tema ettepanekus eespool viidatud kohtuasjas Lancry jt (punkt 27).
(67)
–	Vt eelkõige eespool viidatud kohtuotsused Cognet (punktid 10–12); Edah (punkt 23) ja Mathot (punkt 12). Vt selle kohta ka 13. märtsi 1979. aasta otsus kohtuasjas 86/78: Peureux (EKL 1979, lk 897, punkt 38), ja samas tähenduses minu ettepaneku punktid 78 ja 79 kohtuasjas, milles tehti 13. novembri 2003. aasta otsus C‑294/01: Granarolo (EKL 2003, lk I‑13429).
(68)
–	Eespool viidatud Carbonati Apuani kohtuotsuse punktis 26 viidatakse kohtuotsuse C‑448/98: Guimont (EKL 2000, lk I‑10663) punktidele 21–23. Kui on tõsi, et kohtuotsuse Guimont need lõigud väljendavad, nagu eespool viidatud Lancry jt kohtuotsus, Euroopa Kohtu hoolt võtta arvesse vastupidisest diskrimineerimisest tekkida võivaid raskusi, siis teeb Euroopa Kohus sellest järeldused, mis näivad mulle raskesti võrreldavad. Nimelt kaldus Euroopa Kohus kõnesolevas kohtuotsuses Guimont eelotsuse küsimuste vastuvõetavuse osas oma tavapärasest kohtupraktikast kõrvale, soostudes vastama küsimusele EÜ asutamislepingu artikli 30 (muudetuna EÜ artikkel 28) tõlgendamise kohta – samas kui põhikohtuasjal ei olnud mingit seost kauba impordiga – ainult juhul, kui eelotsusetaotluse esitanud kohtu siseriiklik õigus nõuab siseriiklikule tootjale samade õiguste andmist, mis on samas olukorras teise liikmesriigi tootjal ühenduse õiguse alusel, et vältida siseriikliku tootja vastupidist diskrimineerimist. Kui Euroopa Kohus nõustus uurima, kas vaidlusalune siseriiklik õigusnorm kujutab endast koguselise impordipiiranguga samaväärse toimega meedet asutamislepingu artikli 30 tähenduses, siis võttis ta hooleks märkida, et ta teeb seda vaid sel määral, kuivõrd seda õigusnormi (mis on vahet tegemata kohaldatav kodumaistele toodetele ja importtoodetele) kohaldatakse importtoodetele (vt punktid 24, 25 ja 35). Selle täpsustusega välistas Euroopa Kohus, et asutamislepingu artikkel 30 on kohaldatav puhtalt liikmesriigisiseses olukorras. Sellest seisukohast ei lähe eespool viidatud kohtuotsus Guimont seega nii kaugele kui eespool viidatud Lancry jt kohtuotsus, nii et neid saab omavahel lähendada piiratud määral.
(69)
–	Vt punkt 28.
(70)
–	Vt punkt 46.
(71)
–	Vt 1. juuli 1969. aasta otsus liidetud kohtuasjades 2/69 ja 3/69: Sociaal Fonds voor de Diamantarbeiders (EKL 1969, lk 211, punkt 14, kohtujuristi kursiiv).
(72)  –	Kohtujuristi kursiiv.
(73)
–	See nägemus „siseturust” kui ühisturu jätkust kajastub teatud viisil Euroopa Kohtu praktikas. 5. mai 1982. aasta otsuses kohtuasjas 15/81: Schul Douane Expéditeur (EKL 1982, lk 1409, punkt 33) rõhutatakse, et „ühisturu mõiste, nagu Euroopa Kohus on seda väljakujunenud kohtupraktikas määratlenud, näeb ette ühendusesisese kaubanduse kõikide takistuste kõrvaldamise liikmesriikide turgude liitmiseks ühisturus, luues tõelisele siseturule võimalikult lähedasemad tingimused”.
(74)
–	Vt kaupade vaba liikumise osas eelkõige eespool viidatud kohtuotsus 152/78: komisjon v.
Prantsusmaa, samuti kohtuotsused Waterkeyn jt ning Oosthoek’s Uitgeversmaatschappij.
(75)
–	Vt selle kohta Ehlermann, C.-D., „The internal market following the Single European Act”, Common Market Law Review, Martinus Nijhoff Publishers, Dordrecht, 1987, lk 364–370; Bosco, G., „Commentaire de l’Acte unique européen des 17–28 février 1987”, Cahiers de droit européen, Maison Larcier, Bruxelles, 1987, lk 371, ning De Ruyt J., L’Acte unique européen,
Université de Bruxelles, 1989, lk 160.
(76)  –	Kohtujuristi kursiiv.
(77)
–	Vt selle kohta de Cockborne, J.-E. jt, Commentaire Mégret – Le droit de la CEE, kd 1, Université de Bruxelles, 1992, lk 20 ja 21, punkt 21.
(78)
–	Vt selle kohta Ehlermann, C.-D., viidatud teos, lk 368 (punkt 1.3).
(79)
–	KOM(85) 310 lõplik.
(80)
–	Vt selle kohta kõnesoleva valge raamatu punktid 24–31 ning Vaulont, N., „La suppression des frontières intérieures et la réglementation douanière communautaire”, Revue du marché unique européen, Éditions Juglar, Paris, 1994, lk 51 jj.
(81)
–	Vt 20. mai 2003. aasta otsus liidetud kohtuasjas C‑465/00, C‑138/01 ja C‑139/01: Österreichischer Rundfunk jt (EKL 2003, lk I‑4989, punkt 41) ja 6. novembri 2003. aasta otsus kohtuasjas C‑101/01: Lindqvist (EKL 2003, lk I‑12971, punkt 40). Vt selle kohta ka 1. märtsi 2005. aasta otsus kohtuasjas C‑281/02: Owusu (EKL 2005, lk I‑1383, punkt 34) ning minu ettepanek kohtuasjas, milles tehti see kohtuotsus (punktid 197–204).
(82)
–	Vt tema kirjalikud märkused, punktid 19 ja 20.
(83)
–	Meenutan, et Euroopa Kohus rõhutas selles, et „[…] EÜ artikli 14 lõikes 2 määratletakse siseturgu kui „sisepiirideta ala, mille ulatuses tagatakse kaupade, isikute, teenuste ja kapitali vaba liikumine”, ilma et selles sättes eristataks riikidevahelisi ja riigisiseseid piire”.
(84)
–	Vt sellega seoses Rigaux, A. märkus Carbonati Apuani kohtuotsuse kohta ajakirjas Revue mensuelle du JurisClasseur – Europe, november 2004, lk 13 jj.
(85)
–	Vt isikute ja teenuste vaba liikumise kohta eelkõige 27. oktoobri 1982. aasta otsus liidetud kohtuasjades 35/82 ja 36/82: Morson ja Jhanjan (EKL 1982, lk 3723, punktid 15–17), 28. jaanuari 1992. aasta otsus kohtuasjas C‑332/90: Steen (EKL 1992, lk I‑341, punkt 9), 7. detsembri 1995. aasta otsus kohtuasjas C‑17/94: Gervais jt (EKL 1995, lk I‑4353, punkt 24), 16. jaanuari 1997. aasta otsus kohtuasjas C‑134/95: USSL nr 47 di Biella (EKL 1997, lk I‑195, punkt 19), 9. septembri 1999. aasta otsus kohtuasjas C‑108/98: RI.SAN. (EKL 1999, lk I‑5219, punkt 23) ja 21. oktoobri 1999. aasta otsus kohtuasjas C‑97/98: Jägerskiöld (EKL 1999, lk I‑7319, punkt 42).