62023CJ0537_RES
Kohtuasi C‑537/23
Società Italiana Lastre SpA (SIL)
versus
Agora SARL
(eelotsusetaotlus, mille on esitanud Cour de cassation (Prantsusmaa))
Euroopa Kohtu (esimene koda) 27. veebruari 2025. aasta otsus
Eelotsusetaotlus – Õigusalane koostöö tsiviil- ja kaubandusasjades – Määrus (EL) nr 1215/2012 – Artikli 25 lõige 1 – Kohtualluvuse kokkulepe – Kokkuleppe kehtivuse hindamine – Ebatäpsus ja tasakaalustamatus – Kohaldatav õigus – Mõiste „sisulise kehtivuse poolest tühine“
Õigusalane koostöö tsiviilasjades – Kohtualluvus ning kohtuotsuste täitmine tsiviil- ja kaubandusasjades – Määrus nr 1215/2012 – Kokkulepe kohtualluvuse kohta – Kohtualluvuse kokkulepe – Kokkuleppe kehtivuse hindamine – Ebatäpsust ja tasakaalustamatust puudutavad väited – Hindamiskriteeriumid – Määruse artiklist 25 tulenevad autonoomsed kriteeriumid – Lubatavus – Kriteeriumid, mis puudutavad „sisulise kehtivuse poolest tühisuse“ aluseid – Lubamatus
(Euroopa Parlamendi ja nõukogu määrus nr 1215/2012, artikli 25 lõige 1)
(vt punktid 32–54 ja resolutsiooni punkt 1)
Õigusalane koostöö tsiviilasjades – Kohtualluvus ning kohtuotsuste täitmine tsiviil- ja kaubandusasjades – Määrus nr 1215/2012 – Kokkulepe kohtualluvuse kohta – Kohtualluvuse kokkulepe, mis annab ühele poolele teisega võrreldes rohkem õigusi – Kehtivus – Tingimused
(Euroopa Parlamendi ja nõukogu määrus nr 1215/2012, artikli 25 lõiked 1 ja 4)
(vt punktid 56–68 ja resolutsiooni punkt 2)
Kokkuvõte
Cour de cassationi (Prantsusmaa kassatsioonikohus) esitatud eelotsusetaotluse põhjal tõlgendas Euroopa Kohus määruse nr 1215/2012 (
1
) artikli 25 lõikeid 1 ja 4 ja täpsustas, milliste kriteeriumide alusel tuleb hinnata kohtualluvuse kokkulepe kehtivust, kui on esitatud väited, et see kokkulepe on ebatäpne või tasakaalustamata, ning millised on sellise kokkuleppe kehtivuse tingimused, mille kohaselt võib üks selle pool pöörduda vaid kokkuleppes kindlaks määratud kohtusse, samas kui teine pool võib pöörduda mis tahes muu pädeva kohtu poole.
Prantsuse õiguse alusel asutatud äriühing Agora SARL sõlmis füüsiliste isikute tellitud ehitustöö teostamiseks Itaalia õiguse alusel asutatud äriühinguga Società Italiana Lastre SpA (SIL) kattepaneelide tarnimise lepingu. See leping sisaldas kohtualluvuse kokkulepet (edaspidi „kõnealune kohtualluvuse kokkulepe“), milles oli ette nähtud, et kõik lepingust tulenevad või sellega seotud vaidlused kuuluvad Brescia (Itaalia) esimese astme kohtu alluvusse. SIL jättis aga endale õiguse pöörduda ostja vastu „muusse pädevasse kohtusse Itaalias või välismaal“.
Kuna arendajad tuvastasid rikkumisi kõnealuse ehitustöö tegemisel, esitasid nad tribunal de grande instance de Rennes’ile (Rennes’i esimese astme kohus, Prantsusmaa) Agora ja SILi vastu hagi vastutuse tuvastamise ja kahju hüvitamise nõudes. Agora esitas garantiist tuleneva nõude SILi vastu, kes esitas kõnealuse kohtualluvuse kokkuleppe alusel garantiinõudele vastuväite, et see ei allu rahvusvahelise kohtualluvuse järgi Prantsusmaa kohtule. Kuna esimese astme kohus lükkas kohtualluvuse puudumise vastuväite tagasi ja apellatsioonikohus jättis selle otsuse muutmata, esitas SIL kassatsioonkaebuse Cour de cassationile (Prantsusmaa kassatsioonikohus), kes on eelotsusetaotluse esitanud kohus.
Viimasel tekkisid kahtlused seoses kohtualluvuse kokkuleppe kehtivust puudutava kahe küsimusega ja ta otsustas pöörduda eelotsusetaotlusega Euroopa Kohtusse. Esimesena soovis ta teada, kas kohtualluvuse kokkuleppe kehtivuse hindamisel tuleb väiteid, et see kokkulepe on ebatäpne või tasakaalustamata, analüüsida kriteeriumide põhjal, mis võivad kaasa tuua selle, et kokkulepe on „sisulise kehtivuse poolest tühine“, nagu need kriteeriumid on määratletud liikmesriikide õiguses vastavalt Brüsseli Ia määruse artikli 25 lõikele 1, või tuleb neid analüüsida sellest artiklist tulenevate autonoomsete kriteeriumide alusel. Teisena nimetatud juhu kohta soovib ta teada, kas kohtualluvuse kokkulepe on seda artiklit arvestades kehtiv.
Euroopa Kohtu hinnang
Seoses esimese küsimusega, mis puudutab kriteeriume, mille alusel tuleb kontrollida väiteid, et kohtualluvuse kokkulepe võib olla ebatäpne või tasakaalustamata, märkis Euroopa Kohus kõigepealt, et Brüsseli Ia määruses ei ole määratletud mõistet „sisulise kehtivuse poolest tühine“ ega viidatud selle mõiste määratlemiseks liikmesriikide õigusele. Järelikult tuleb seda mõistet tõlgendada autonoomselt ja ühetaoliselt, kooskõlas selle hariliku tähendusega tavakeeles, võttes arvesse konteksti, milles seda kasutatakse, ja õigusakti eesmärke, mille osa see on.
Esimesena rõhutas Euroopa Kohus, et vastavalt selle harilikule tähendusele tavakeeles kasutatakse väljendit „sisuline“ kohtuotsustes ja menetlusdokumentides teavitamiseks, et pärast pädevuse, vormi ja vastuvõetavuse küsimuste analüüsimist käsitleb kohus menetluse eset ennast puudutavaid küsimusi, see tähendab faktilisi või õiguslikke küsimusi, mille kohus peab poolte taotlusel lahendama. Samas, kuivõrd Brüsseli Ia määruse artikli 25 lõike 1 esimeses lauses on ette nähtud, et kohtud, mille suhtes on pooled kokku leppinud, on pädevad, „välja arvatud juhul“, kui kohtualluvuse kokkulepe on selle liikmesriigi õiguse kohaselt „sisulise kehtivuse poolest tühine“, on nimetatud sättes üksnes täpsustatud, milline riigisisene õigus on kohaldatav küsimuses, kas vaatamata asjaolule, et kõik selles artiklis ette nähtud kehtivuse tingimused on täidetud, on selline kokkulepe muudel riigisisesest õigusest tulenevatel alustel tühine.
Mis puudutab teisena selle õigusnormi konteksti, siis lisaks viitele mõistele „sisulise kehtivuse poolest tühine“ näevad Brüsseli Ia määruse artikli 25 lõike 1 esimene ja kolmas lause ette kohtualluvuse kokkulepetele omased kehtivuse tingimused nii sisuliste tingimuste kui ka vorminõuete osas. See mõiste viitab järelikult lepingu tühisuse üldistele alustele, st eelkõige puudustele tahteavalduses, nagu eksimus, ebaaus käitumine või vägivald, ja teovõimetusele, mis on alused, mida erinevalt kohtualluvuse kokkulepetele omastest kehtivuse tingimustest ei reguleeri Brüsseli Ia määrus, vaid selle liikmesriigi õigus, mille kohtud on kindlaks määratud.
Kolmandana on see tõlgendus kooskõlas Brüsseli Ia määrusega taotletavate eesmärkidega, eelkõige õiguskindluse eesmärgiga, mis nõuab, et liikmesriigi kohus, kelle poole on pöördutud, saaks hõlpsasti lahendada kohtuasja talle allumise küsimuse ilma kohustuseta asuda seda asja sisuliselt läbi vaatama.
Neljandana on see tõlgendus kooskõlas Brüsseli Ia määruse artikli 25 lõike 1 kujunemislooga.
Mis puudutab seejärel hindamist, kas kohtualluvuse kokkulepe on piisavalt täpne, siis selle kohta märkis Euroopa Kohus, et kooskõlas Brüsseli Ia määruse artikli 25 lõikega 1 on sellise kokkuleppe kehtivuseks vaja, et piisavalt täpselt oleksid kindlaks määratud objektiivsed tegurid, mille on pooled kokku leppinud selleks, et määrata tekkinud või tekkida võivate vaidluste lahendamiseks kindlaks kohus või kohtud. Lisaks aitab täpsuse nõude kehtestamine kindlasti kaasa selles määruses nimetatud prognoositavuse, läbipaistvuse ja õiguskindluse eesmärkide saavutamisele. Sellele täpsuse nõudele tuleb anda hinnang autonoomsete kriteeriumide alusel, mis tulenevad nimetatud sättest, nagu seda on tõlgendanud Euroopa Kohus.
Viimasena, mis puudutab kohtualluvuse kokkuleppe väidetava tasakaalustamatuse hindamist, siis Brüsseli Ia määruse artikli 25 lõike 4 kohaselt ei ole kohtualluvuse kokkuleppel mõju eelkõige juhul, kui see ei vasta määruse artiklites 15, 19 või 23 sätestatud kehtivuse tingimustele. Viimati nimetatud artiklitest tuleneb, et kehtiv on kohtualluvuse kokkulepe, mis võimaldab kindlustus-, tarbija- või töölepingu nõrgemal poolel pöörduda muudesse kohtutesse kui need, kes on üldjuhul pädevad nimetatud määruse II peatüki 3.–5. jao alusel. Seevastu on artikli 25 lõike 4 järgi selline kokkulepe tühine, kui selles on ette nähtud erand kohtualluvusest kindlustusandja, tarbija lepingupartneri või tööandja kasuks. Järelikult tuleb kohtualluvuse kokkuleppe väidetavat tasakaalustamatust analüüsida autonoomsete kriteeriumide alusel, mis tulenevad artiklist 25, nagu seda on tõlgendanud Euroopa Kohus.
Euroopa Kohus järeldas sellest, et kohtualluvuse kokkuleppe kehtivuse hindamisel ei tule väiteid, et see kokkulepe on ebatäpne või tasakaalustamata, analüüsida mitte kriteeriumide põhjal, mis võivad kaasa tuua selle, et kokkulepe on „sisulise kehtivuse poolest tühine“, nagu need kriteeriumid on määratletud liikmesriikide õiguses, vaid neid tuleb analüüsida Brüsseli Ia määruse artikli 25 lõikest 1 tulenevate autonoomsete kriteeriumide alusel.
Teise küsimuse osas, mis puudutab sellise kohtualluvuse kokkuleppe kehtivust, mille järgi võib üks pooltest pöörduda üksnes ühe, selles kokkuleppes kindlaks määratud kohtu poole, samas kui teine pool võib lisaks sellele kohtule pöörduda mis tahes muusse pädevasse kohtusse, täpsustas Euroopa Kohus esimesena, et Brüsseli Ia määruse artikli 25 lõike 1 esimest lauset ei saa tõlgendada nii, et pooled peavad tingimata kindlaks määrama ühe ja sama liikmesriigi kohtud. Nimelt läheks sellise piirangu kehtestamine vastuollu poolte tahtevabadusega.
Lisaks kinnitab Brüsseli Ia määruse II peatüki sätete alusel kohtualluvuse andmine kohtutele asjaolu, et teatud olukordades võivad pooled pöörduda mitme liikmesriigi kohtutesse, näiteks kostja elukohajärgsesse kohtusse, aga ka kohustuse täitmise koha, kahju tekitanud juhtumi toimumise koha või ka teise kostja alalise elukoha järgsesse kohtusse.
Teisena tuleb märkida, et liikmesriikide kohtud või tsiviil- ja kaubandusasjade kohtualluvuse ning neid käsitlevate kohtuotsuste tunnustamise ja täitmise konventsiooni (
2
) osalisriikide kohtud, kes on käesoleval juhul kindlaks määratud, on ühelt poolt konkreetne kohus ja teiselt poolt teised kohtud, kes on pädevad Brüsseli Ia määruse II peatüki 1. ja 2. jao ning selle konventsiooni II jaotise 1. ja 2. jao sätete alusel. Kohtualluvuse kokkulepe, milles need kohtud on piisavalt täpselt kindlaks määratud, vastab selle määruse artikli 25 lõikest 1 tulenevale täpsuse nõudele ning selle määruse põhjendustes 15 ja 16 nimetatud prognoositavuse, läbipaistvuse ja õiguskindluse eesmärkidele. Nimelt on see tegelikult viide samas määruses ja konventsioonis kohtualluvuse osas ette nähtud üldistele eeskirjadele.
Samas, kui kõnealust kohtualluvuse kokkulepet tuleks osas, milles seal on sõnastus „muusse pädevasse kohtusse […] välismaal“, tõlgendada nii, et sellega määratakse kindlaks ka üks või mitu kohut ühes või mitmes riigis, mis ei ole liidu liikmed ega Lugano II konventsiooni osalised, siis oleks see vastuolus Brüsseli Ia määrusega, sest ei järgiks viimase eesmärke.
Kolmandana, mis puudutab sellise kohtualluvuse kokkuleppe kehtivust, mis annab ühele poolele rohkem õigusi kui teisele, siis ei saa sellise kokkuleppe tasakaalustamatus seada kahtluse alla selle kehtivust Brüsseli Ia määruse artiklis 25 ette nähtud nõuete järgi, välja arvatud selles määruses sõnaselgelt keelatud juhtudel. Nimelt põhineb see artikkel poolte tahtevabaduse põhimõttel, mida liidu seadusandja eelistab. Ühtlasi, selle määruse artiklid 15, 19 ja 23, millele viitab artikli 25 lõige 4, lubavad sõnaselgelt sõlmida sellise kohtualluvuse kokkuleppe, mis ei ole tasakaalustatud ja soodustab kindlustus-, tarbija- või töölepingu nõrgemat poolt. Seega ei muuda kokkuleppe tasakaalustamatus seda õigusvastaseks, kui pooled on sellega vabatahtlikult nõustunud.
Euroopa Kohus tuletas eelnenust, et nendel asjaoludel on kehtiv selline kohtualluvuse kokkulepe nagu põhikohtuasjas, kui esiteks on kokkuleppes kindlaks määratud ühe või mitme sellise riigi kohtud, mis on kas liidu liikmesriigid või Lugano II konventsiooni osalised, teiseks on selles kindlaks määratud piisavalt täpsed objektiivsed tegurid, mis võimaldavad kohtul, kelle poole on pöördutud, kindlaks teha, kas asja arutamine kuulub tema alluvusse, ning kolmandaks ei ole see vastuolus Brüsseli Ia määruse artiklitega 15, 19 või 23 ega kaldu kõrvale määruse artikli 24 kohasest erandlikust kohtualluvusest.
(
1
)	Euroopa Parlamendi ja nõukogu 12. detsembri 2012. aasta määrus (EL) nr 1215/2012 kohtualluvuse ning kohtuotsuste tunnustamise ja täitmise kohta tsiviil- ja kaubandusasjades (ELT 2012, L 351, lk 1, edaspidi „Brüsseli Ia määrus“).
(
2
)	30. oktoobril 2007 allkirjastatud tsiviil- ja kaubandusasjade kohtualluvuse ning neid käsitlevate kohtuotsuste tunnustamise ja täitmise konventsioon (edaspidi „Lugano II konventsioon“), mille sõlmimine on Euroopa Ühenduse nimel heaks kiidetud nõukogu 27. novembri 2008. aasta otsusega 2009/430/EÜ (ELT 2009, L 147, lk 1).