62006CC0135
KOHTUJURISTI ETTEPANEK
JULIANE KOKOTT
esitatud 20. septembril 2007 (
1
)
Kohtuasi C-135/06 P
Roderich Weißenfels
versus
Euroopa Parlament
„Apellatsioonkaebus — Töötasu — Ülalpeetava lapse toetus — Mujalt saadava samalaadse toetussumma mahaarvamine — Täielik pädevus — Rahalised vaidlused”
I. Sissejuhatus
1.
Käesolevas kohtuasjas tuleb eelkõige selgitada, millisel juhul on Euroopa Ühenduste ametnike personalieeskirjade (edaspidi „personalieeskirjad”) artikli 67 lõike 2 tähenduses tegemist „mujalt saadava samalaadse toetusega”.
2.
Menetluse ese on personalieeskirjade sätetega seotud vaidlus ühenduse ametniku Roderich Weißenfelsi (edaspidi „apellant”) ja Euroopa Parlamendi vahel. Apellant vaidlustas Esimese Astme Kohtus parlamendi otsuse, millega arvati talle personalieeskirjade alusel ülalpeetava lapse eest makstava kahekordse toetuse summast maha Luksemburgi õiguse alusel makstava toetuse summa.
3.
Apellant esitas apellatsioonkaebuse Esimese Astme Kohtu 25. jaanuari 2006. aasta otsuse peale (edaspidi „vaidlustatud kohtuotsus”) (
2
), millega jäeti tema hagi rahuldamata.
II. Õiguslik raamistik
A. Ühenduse õigus
4.
Käesoleva kohtuasja lahendamisel kohaldatava personalieeskirjade redaktsiooni artikli 62 lõike 3 alusel hõlmab ametniku töötasu peretoetusi.
5.
Personalieeskirjade artikli 67 lõike 1 punkti b kohaselt hõlmavad peretoetused muu hulgas ka ülalpeetava lapse toetust.
6.
Personalieeskirjade artikli 67 lõiked 2 ja 3 näevad ette:
„2.   Käesoleva artikli kohaselt peretoetusi saav ametnik teatab mujalt saadavatest samalaadsetest toetustest; sellised toetused arvatakse VII lisa artiklite 1, 2 ja 3 alusel makstavatest toetustest maha.
3.   Ülalpeetava lapse toetust võib ametisse nimetava asutuse või ametiisiku põhjendatud eriotsusega kahekordistada, kui arstitõenditega on tõendatud, et asjaomane laps kannatab vaimse või füüsilise puude all, mis tekitab ametnikule suuri kulutusi.”
B. Siseriiklik õigus
7.
16. aprilli 1979. aasta Luksemburgi seadus puudega isikutele eritoetuse määramise kohta (edaspidi „. aasta Luksemburgi seadus”), mis tunnistati kehtetuks . aasta seadusega hoolduskindlustuse rakendamise kohta, kuid mis on viimati nimetatud seaduse üleminekusätete alusel käesoleval juhul kohaldatav, sätestab järgmist:
„Artikkel 1. Igal Luksemburgi Suurhertsogiriigis alalist elukohta omaval raske puudega isikul, kes on elanud riigis vähemalt kümme aastat, on õigus soodustustele käesoleva seaduse alusel.
Sama õigust kohaldatakse puudega laste suhtes alates 3. eluaastast.
[…]
Artikkel 3. Igal raske puudega isikul […] on […] õigus eritoetusele […].
Artikkel 4. Toetuse maksmine […] peatatakse välismaalt saadava samaliigilise hüvitise summa ulatuses.
Artikkel 5. Toetus […] on vabastatud maksudest ja sotsiaalkindlustusmaksetest. […]”
III. Vaidluse taust ja Esimese Astme Kohtu otsus
8.
Kohus kirjeldab vaidluse tausta kohtuotsuse punktides 5–16 järgmiselt:
„5
Hageja, palgaastme A*12 ametnik (varem palgaaste A 4) asus 1. aprillil 1982 tööle Euroopa Parlamenti Luksemburgis.
6
Hageja vanem poeg sündis 31. jaanuaril 1982. Poeg on varasest lapsepõlvest peale raske puudega.
7
Seoses parlamenti tööle asumisega määrati hagejale personalieeskirjade artikli 67 lõike 1 punktis b ette nähtud ülalpeetava lapse toetus (edaspidi „lapsetoetus”). 31. juulil 1987 otsustas parlament hagejale poja eest makstava lapsetoetuse summat personalieeskirjade artikli 67 lõike 3 alusel alates kahekordistada. . aasta otsusega otsustati kahekordse lapsetoetuse maksmist jätkata ajavahemikus kuni .
8
26. aprillil 1999 tegi Luksemburgi Fonds National de Solidarité otsuse maksta alates hagejale kui poja seaduslikule esindajale . aasta Luksemburgi seaduse alusel raske puudega isikule ette nähtud eritoetust.
9
Hageja teavitas parlamenti Luksemburgi eritoetuse maksmisest 1999. aasta oktoobrikuu keskpaigas.
10
Personalieeskirjade artikli 67 lõike 2 alusel vähendas parlament 22. oktoobri 1999. aasta otsusega personalieeskirjade alusel makstava kahekordse lapsetoetuse summat Luksemburgi eritoetuse summa võrra.
11
20. septembri 2000. aasta otsusega otsustati kahekordse lapsetoetuse maksmist jätkata kuni . . aasta otsusega vähendati personalieeskirjade alusel makstava kahekordse lapsetoetuse summat Luksemburgi eritoetuse summa võrra.
12
1. juuli 2003. aasta otsusega määrati kahekordne lapsetoetus perioodiks kuni .
13
Vahepeal oli hageja 4. juuni 2003. aasta kirjas vaidlustanud Luksemburgi eritoetuse mahaarvamise parlamendi poolt üldjoontes järgmiselt:
„Nagu ma juba […] 28. mail 2003 toonitasin, ei maksta eritoetust mitte mulle, vaid minu pojale […], seda küll minu kui tema seadusliku esindaja kätte. Minu töötasu osaks oleva personalieeskirjade artikli 67 lõike 3 alusel makstava kahekordse lapsetoetuse vähendamine personalieeskirjade artikli 67 lõike 2 alusel ei tule kõne alla.
Eeltoodu tuleneb esiteks sellest, et toetusi saama on õigustatud kaks erinevat isikut (õigussubjekti), ja teiseks asjaolust, et eritoetus on iseseisev hüvitis ja mitte lisatoetus.
Lõpuks ei ole kõnelused hüvitised ka „samalaadsed”. Lõike 3 alusel makstava toetuse eesmärk on hüvitada ametniku suured kulud, eritoetus on aga puudega isikule makstav hüvitis.”
14
26. juuni 2003. aasta otsusega vähendas parlament siiski makstavat summat.
15
13. augustil 2003 esitas hageja personalieeskirjade artikli 90 lõike 2 alusel kaebuse . aasta otsuse peale. . aasta kirjaga jättis parlament kaebuse rahuldamata.
16
Pärast hagiavalduse registrisse kandmist käesolevas asjas tegi parlament 28. aprillil 2004 otsuse – arvestades Luksemburgi eritoetuse täpsustatud summat – arvata see personalieeskirjade artikli 67 lõike 2 alusel lapsetoetusest maha. esitas hageja . aasta otsuse peale kaebuse, mille parlament jättis . aasta otsusega rahuldamata.”
9.
2. veebruaril 2004 Esimese Astme Kohtu kantseleisse saabunud hagiavaldusega esitas apellant esimesse astmesse hagi. Selles palus ta tühistada kostja . aasta otsuse ja kostja . aasta otsuse hageja kaebuse kohta ning mõista parlamendilt hageja kasuks välja õigusvastaselt kinni peetud osa tema töötasust ja intress seadusega ette nähtud määras.
10.
Apellant sõnastas oma repliigis teise haginõude uuesti ja palus:
„Tühistada kostja vaikimisi tehtud otsus, millega lükati tagasi hageja 4. juuni 2003. aasta taotlus hüvitada hagejale minevikus õigusvastaselt kinni peetud kahekordne lapsetoetus, ja kostja . aasta sellekohane otsus hageja kaebuse kohta.
Tühistada kostja 28. aprilli 2004. aasta otsus, millega loeti […] kahekordse lapsetoetusega „samalaadseks” personalieeskirjade artikli 67 lõike 2 tähenduses hageja […] pojale määratud raske puudega isikule mujalt makstav eritoetus, ning kostja . aasta sellekohane otsus hageja kaebuse kohta.
Mõista kostjalt hageja kasuks välja kahju seadusega ette nähtud intressimäära ulatuses, mis tuleneb kahekordse lapsetoetuse kujul makstava töötasu osa õigusvastasest kinnipidamisest alates 1. detsembrist 1998.”
11.
Kohus jättis hagi rahuldamata. Mis puudutas nõuet mõista parlamendilt tagantjärele hageja kasuks välja teatud rahasumma, siis jättis kohus hagi läbi vaatamata vastuvõetamatuse tõttu. Taotlus mõista parlamendilt tagantjärele välja teatud rahasumma on vastuvõetamatu, sest personalieeskirjade artikli 91 kohaselt ei ole kohus hagi raames pädev tegema ettekirjutusi ühenduse institutsioonidele. EÜ artikli 233 kohaselt nõutakse institutsioonilt või institutsioonidelt, kelle õigusakt on tunnistatud tühiseks, Euroopa Kohtu otsuse täitmiseks vajalike meetmete võtmist.
12.
Seoses repliigis sisalduva ümbersõnastatud haginõudega, milles hageja palus tekitatud kahju parlamendilt hageja kasuks välja mõista, sedastas kohus, et tegemist on kahju hüvitamise nõudega EÜ artikli 235 tähenduses. Kuna hagi ese on sõnastatud hagiavalduses, ei saa seda repliigi staadiumis enam muuta.
13.
Kohus käsitles tühistamishagi üksnes 26. juuni 2003. aasta otsuse vastu suunatud hagina. Kohus jättis nimetatud nõude põhjendamatuse tõttu rahuldamata. Parlament on õigustatult lähtunud sellest, et Luksemburgi hüvitis on samalaadne toetus personalieeskirjade artikli 67 lõike 2 tähenduses ja tuleb personalieeskirjade kohaselt kahekordsest lapsetoetusest maha arvata.
IV. Apellatsioonkaebus
14.
Apellant esitab kolm väidet. Esimese ja teise väitega vaidlustab ta teatavate haginõuete arvestamata või rahuldamata jätmise, kolmandas väites heidab hageja ette personalieeskirjade artikli 67 lõike 2 rikkumist.
15.
Apellant palub:
„1.
Tühistada Esimese Astme Kohtu (esimene koda) 25. jaanuari 2006. aasta otsus kohtuasjas T-33/04: Roderich Weißenfels vs. Euroopa Parlament, teatavaks tehtud .
2.
Tühistada kostja 26. juuni 2003. aasta otsus, millega vähendati hagejale personalieeskirjade artikli 67 lõike 3 alusel makstava kahekordse lapsetoetuse summat tema pojale Frederikule mujalt makstava raske puudega isikule ettenähtud eritoetuse summa võrra.
3.
Tühistada kostja vaikimisi tehtud otsus, millega lükati tagasi hageja 4. juuni 2003. aasta taotlus hüvitada hagejale minevikus õigusvastaselt kinni peetud kahekordne lapsetoetus.
4.
Tühistada kostja 28. aprilli 2004. aasta otsus, millega loeti hageja pojale Frederikule mujalt makstava raske puudega isikule ettenähtud eritoetus hagejale määratud kahekordse lapsetoetusega „samalaadseks” personalieeskirjade artikli 67 lõike 2 tähenduses.
5.
Mõista kostjalt hageja kasuks välja kahju (teise võimalusena seadusega ette nähtud intressimäära ulatuses), mis tuleneb kahekordse lapsetoetuse kujul makstava töötasu osa kinnipidamisest alates 1. detsembrist 1998.
6.
Mõista kostjalt välja nii Euroopa Kohtus kui ka Esimese Astme Kohtus tekkinud kohtukulud, sealhulgas hageja vajalikud kulutused.”
16.
Euroopa Parlament palub Euroopa Kohtul:
1.
Jätta apellatsioonkaebus rahuldamata, sest apellatsioonkaebuse väited on osaliselt ebaolulised, vastuvõetamatud ja igal juhul põhjendamatud.
2.
Mõista apellatsioonimenetluse kulud välja apellandilt.
V. Hinnang
17.
Asjakohane oleks alustada kolmanda väite uurimisest. Väljakujunenud kohtupraktika kohaselt tuleb apellatsioonkaebus jätta rahuldamata ka sel juhul, kui vaidlustatud otsuse põhjenduste näol on tegemist ühenduse õiguse rikkumisega, kuid kohtuotsuse resolutiivosa on teistest põhjustest tulenevalt õige. (
3
) Kui selgub, et apellandil ei ole õigust vähendamata peretoetusele, langeb järelikult ära vajadus tegeleda esimese ja teise väitega, sest otsuse resolutiivosa on igal juhul õige.
A. Personalieeskirjade artikli 67 lõike 2 tõlgendamine
18.
Kolmandas väites heidab apellant ette, et kohus on mõiste „samalaadne mujalt saadav toetus” tõlgendamisel jätnud tähelepanuta, et personalieeskirjade artikli 67 lõike 2 kohaselt on nõutav nii vormiline kui ka sisuline samalaadsus. Selleks et olla „samalaadne”, peab mujalt saadav toetus olema põhipalgale lisanduv lisatasu nagu ametniku peretoetus. Eeltoodu tuleneb juba personalieeskirjade artikli 67 lõike 2 sõnastuses sisalduvast mõistest „toetus”; Luksemburgi hüvitis ei ole aga põhipalgale lisanduv lisatasu, pealegi kannab see mõiste „toetus” asemel nimetust „eritoetus”. Lisaks tugineb apellant Euroopa Kohtu otsustele kohtuasjades komisjon vs. Belgia (
4
) ja komisjon vs. Saksamaa (
5
). Vaidlustatud kohtuotsuses on väidetavalt rikutud õigusnormi, sest lähtutud on sellest, et personalieeskirjade artikli 67 lõike 2 kohaldamise puhul ei ole oluline asjaolu, et siseriiklik eritoetus makstakse töösuhte olemasolust olenemata isikule, kelle alaline elukoht on liikmesriigis.
19.
Apellandi arvates ei saa ka sisuliselt olla tegemist samalaadse toetusega, sest hüvitiste saaja ei ole üks ja sama isik. Siseriikliku hüvitise õigustatud saaja ei ole mitte ametnik, vaid laps. Oluline ei ole mitte see, kes hüvitise tegelikult vastu võtab, vaid üksnes see, kellel on õigus seda saada.
20.
Niisiis tuleb uurida, kas Esimese Astme Kohus tõlgendas personalieeskirjade artikli 67 lõiget 2 valesti, kui ta pidas personalieeskirjade tähenduses samalaadseks toetuseks ka sellist hüvitist, mida makstakse ametikohast sõltumatult, võttes hüvitiste samalaadsuse uurimisel arvesse üksnes hüvitiste otstarvet ja eesmärki.
1. Hüvitise seos töötasuga
21.
Esimese Astme Kohus ei pidanud vaidlustatud kohtuotsuse punktis 52 veenvaks hageja argumenti, et vaidlusalused hüvitised ei ole samalaadsed, kuivõrd personalieeskirjade kohaselt lisatakse toetus ametniku palgale, samas kui siseriiklikku eritoetust makstakse lapsele olenemata vanemate töisest tegevusest. Käesolevas asjas vaidlusaluste hüvitiste samalaadsuse hindamisel tuleb pigem lähtuda makstava hüvitise otstarbest ja eesmärgist. Eeltoodu põhjal on siinkohal määravad raske puudega isiku toetus- ja hooldusvajadusest tulenevad kulutused.
22.
Vaidlustatud kohtuotsuse kohaselt ei ole personalieeskirjade artikli 67 lõike 2 kohaldamise puhul oluline, kas siseriiklikku eritoetust makstakse seoses sissetulekuga või sissetulekust sõltumatult. Tuleb nõustuda apellandi seisukohaga, et saksakeelse teksti sõnastus öeldut ei kinnita. Personalieeskirjad sisaldavad terminit Zulage (toetus) (
6
). Asjaomast mõistet võib tõlgendada nii, et tegemist on hüvitisega, mis lisandub teatud teisele hüvitisele, käesoleval juhul palgale; samamoodi kujutab ka hüvitis, mis läheb arvesse mujalt makstava hüvitise puhul, endast ametniku palgale lisanduvat osa. Vähemalt personalieeskirjade saksakeelse versiooni sõnastusest võib esmapilgul tõesti välja lugeda, et hüvitis on samalaadne üksnes sellisel juhul, kui see kujutab endast palgalisa.
23.
Eeltoodud grammatiline tõlgendus ei ole aga siiski ainuvõimalik. Mõistet „toetus” võib mõista vähem piiritletult ja selle ulatust võib laiendada ka sellistele hüvitistele, mis ei ole seotud palgaga.
24.
Seega on otsustava tähendusega teleoloogiline tõlgendus. Tuleb nõustuda parlamendi arusaamaga, et personalieeskirjade artikli 67 lõikes 2 sätestatud toetuse mõiste tõlgendamisel palga lisana jookseks määratlemine mitmel juhul liiva. Üldjuhul ei saa ametnik mujalt palgalisa, välja arvatud juhul, kui ta töötab kohakaasluse alusel. Artikli 67 lõige 2 hõlmaks sellisel juhul üksnes ametniku abikaasa palgalisa.
25.
Otsustav argument hüvitise kui üksnes palgalisana tõlgendamise vastu on asjaolu, et see tõlgendus tooks kaasa ametnike ebavõrdse kohtlemise sõltuvalt liikmesriigiti erinevalt kujundatud peretoetuse süsteemidest. Ametniku puhul, kelle abikaasa töötab liikmesriigis, kus puuetega laste toetuseks makstav lisahüvitis on kujundatud palgalisana, läheks kõnealune hüvitis ühenduse hüvitise maksmisel arvesse. Teise ametniku puhul, kes saab puudega lapse toetuseks siseriiklikku eritoetust liikmesriigis, kus see ei ole kujundatud palgalisana, vaid sõltuks üksnes elukohanõude täitmisest, ei läheks kõnealune toetus ühenduse toetuse maksmisel arvesse ja kõnealune ametnik saaks seega toetust kahekordselt. Ametnike eelkirjeldatud ebavõrdne kohtlemine sõltuvalt asjaomastest siseriiklikest õigusaktidest ei ole õigustatud.
26.
Seetõttu on veenvam ebavõrdset kohtlemist vältiv personalieeskirjade artikli 67 lõike 2 tõlgendus, millest on kohus ka otsuse tegemisel lähtunud, keskendudes mitte vormilisele samalaadsusele palgalisana, vaid sisulisele samalaadsusele, see tähendab hüvitisega taotletud eesmärgile ja otstarbele.
27.
Ka Euroopa Kohtu otsused kohtuasjades komisjon vs. Belgia (
7
) ja komisjon vs. Saksamaa (
8
) on vastupidiselt apellandi arvamusele eeltoodud tõlgendusega kooskõlas. Euroopa Kohus sedastas kõnealustes otsustes küll, et „personalieeskirjade artikli 67 lõige 2 on kohaldatav vaid sel juhul, kui liikmesriigis, mille õigusaktide alusel on õigus saada siseriiklikku eritoetust lapse eest, kellele on võimalik määrata toetust personalieeskirjade alusel, kehtivad toetuse saamiseks samasugused eeldused, nagu on ette nähtud personalieeskirjades.” (
9
)
28.
Euroopa Kohus märkis veel, et „samalaadsete toetustena, mis tuleb personalieeskirjade artikli 67 lõike 2 kohaselt personalieeskirjades ette nähtud toetustest maha arvata, saab mõista üksnes selliseid toetusi, mida makstakse seoses palgalisel töökohal töötamisega”. (
10
)
29.
Prima facie tundub vaidlustatud kohtuotsus olevat vastuolus eespool viidatud kohtuotsustega, sest selles on peetud ebaoluliseks nii asjaolu, et siseriiklik eritoetus määratakse elukoha alusel ega ole seotud palgatööga, kui ka asjaolu, et ametniku abikaasa ei tee palgatööd.
30.
Esmapilgul ilmnenud vastuolu ei esine aga siis, kui lähtuda kohtuasjade komisjon vs. Saksamaa ja komisjon vs. Belgia aluseks olnud asjaoludest. Nimetatud kohtuasjad põhinesid liikmesriigi kohustuste rikkumise menetlustel, kus komisjon vaidlustas siseriiklikud õigusaktid, mis näevad ette, et lapsetoetust ei maksta lapsele, kelle eest Euroopa Ühendus maksab ühele vanematest lapsetoetusega samalaadset hüvitist. Siseriiklik õigus sisaldas seega artikli 67 lõikega 2 võrreldavat õiguste kuhjumist välistavat normi. Selle sätte alusel jäi maksmiskohustus põhimõtteliselt ühenduse kanda. Siseriikliku õigussüsteemi ja ühenduse õigussüsteemi koosmõjus puudus prioriteedinorm ehk säte, mis määrab, kumb süsteem peab maksma toetust esmajärjekorras. Euroopa Kohtul paluti selgitada, kuivõrd on siseriiklik kuhjumist välistav norm vastuolus artikli 67 lõikega 2 ja mil määral tulenevad seega artikli 67 lõikest 2 kohustused liikmesriikidele.
31.
Nendel juhtudel ei olnud niisiis tegemist personalieeskirjade artikli 67 lõike 2 tõlgendamisega Euroopa ametniku seisukohalt, kelle õigust toetusele vähendatakse asjaomasele kuhjumise välistamise normile viidates; pigem oli vaja selgitada, kas hüvitist peab esmajärjekorras maksma liikmesriik või ühendus. Komisjon tegi asjaomastes menetlustes personalieeskirjade artikli 67 lõike 2 alusel järelduse, et liikmesriik on kohustatud maksma toetust esmajärjekorras ja et sellest tulenevalt saab ühendus tugineda kuhjumise välistamise normile ega pea enam toetust maksma.
32.
Kohtujurist Mischo märkis oma ettepanekutes mõlema kohtuasja kohta, et personalieeskirjade artikli 67 lõikest 2 ei pea tuletama prioriteedinormi. Tema arvates on personalieeskirjade artikli 67 lõige 2 üksnes kuhjumist välistav norm. Asjaomane säte kuulub kohaldamisele vaid sellisel juhul, kui peretoetust makstakse tõepoolest siseriikliku õigusnormi alusel. See ei piira aga liikmesriikide pädevust teha iseseisvalt sotsiaalhüvitisi puudutavaid otsuseid. (
11
)
33.
Euroopa Kohus ei nõustunud kohtujuristi ettepanekutega, vaid sedastas oma otsustes pigem, et personalieeskirjade artikli 67 lõige 2 sisaldab ka prioriteedinormi. Euroopa Kohtu lähenemisviisi kohaselt tuleneb kõnealusest prioriteedinormist, et liikmesriik rikub personalieeskirjade artikli 67 lõiget 2 juhul, kui ta välistab peretoetuse maksmise siseriikliku õiguse alusel, viidates toetuse maksmisele personalieeskirjade alusel olukorras, kus Euroopa ametniku abikaasa töötab palgalisel töökohal. (
12
) Selles seoses antud Euroopa Kohtu hinnang „toetuste samalaadsuse” määratlusele puudutas seega personalieeskirjade artikli 67 lõiget 2 kui prioriteedinormi.
34.
„Toetuse samalaadsuse” määratlust personalieeskirjade artikli 67 lõike 2 kui prioriteedinormi kohaldamisalas ei saa tingimata üle kanda artikli 67 lõike 2 kui kuhjumise välistamise normi määratlusele. Pigem tuleb artikli 67 lõike 2 kui kuhjumise välistamise normi raames lähtuda kõnealuse sätte sisulisest tõlgendusest. Nagu juba eespool selgitatud, saab vaid sel viisil vältida ametnike ebavõrdset kohtlemist. Kohtujurist Mischo soovitatud artikli 67 lõike 2 tõlgendus, mille kohaselt on tegemist üksnes kuhjumise välistamise, mitte aga prioriteedinormiga, võimaldanuks vältida määratluste erinevust sõltuvalt artikli 67 lõike 2 funktsioonist kas kuhjumise välistamise normi või prioriteedinormina.
35.
Personalieeskirjade artikli 67 lõike 2 kui kuhjumise välistamise normi kohaldamisalas tuleb hüvitiste samalaadsuse uurimisel lähtuda ainult sisulisest küljest, see tähendab küsimusest, kas võrreldavatel hüvitistel on sama otstarve ja eesmärk.
2. Hüvitiste sisuline samalaadsus
36.
Seoses hüvitiste sisulise samalaadsuse uurimisega väidab apellant, et vaidlustatud kohtuotsuses on jäetud tähelepanuta asjaolu, et siseriikliku toetuse õigustatud saaja ei ole mitte ametnik ise, vaid pigem laps, ja et hüvitis makstakse ametnikule kui alaealise lapse seaduslikule esindajale.
37.
Kohus leidis siiski õigustatult, et hüvitise vormiline liigitus ei saa olla esmatähtis. Olulisem on, kellele hüvitis lõpuks kasu toob. Kuigi vormiliselt on õigustatud hüvitise saaja poeg, ei ole sellest kasu mitte üksnes pojale, vaid ka isale. Lõpuks saab ametnik ikkagi hüvitisest kasu, sest hüvitis vähendab lapse ülalpidamiskulusid ja kergendab isa koormust lapse hooldamisel. (
13
) Ka selles osas on apellatsioonkaebuse kolmas väide põhjendamatu.
3. Vahekokkuvõte
38.
Kokkuvõttes tuleb märkida, et vaidlustatud kohtuotsusega on õigesti kohaldatud personalieeskirjade artikli 67 lõiget 2, sedastades, et parlament võis personalieeskirjade alusel määratud kahekordsest lapsetoetusest maha arvata Luksemburgi õigusnormi alusel makstava summa.
39.
Eeltoodu põhjal on vaidlustatud kohtuotsus lõppjäreldustes õige isegi siis, kui apellatsioonkaebuse teised väited oleksid põhjendatud, kuid need ei lähe käesoleval juhul enam arvesse. Teisi väiteid tuleb siinkohal siiski uurida juhuks, kui Euroopa Kohus teeb äsja käsitletud kolmanda väite kohta ettepanekust erineva otsuse.
B. Haginõuete rahuldamata jätmine
40.
Apellatsioonkaebuse esimeses väites leiab apellant, et kohus on rikkunud õigusnormi, jättes tähelepanuta, et apellant vaidlustas kokku kolm erinevat otsust. Teise väitega esitab apellant etteheite, et vaidlustatud otsusega jäeti vastuvõetamatuse tõttu läbi vaatamata intresside väljamõistmise nõue.
41.
Vastupidiselt parlamendi seisukohale ei ole asjaomased väited vastuvõetamatud apellandi huvide riive puudumise tõttu. Apellandi huve võis riivata nii intresside väljamõistmise nõude läbi vaatamata jätmine kui ka parlamendi täiendavate otsuste tühistamise taotluste tähelepanuta jätmine.
1. Teatud taotluste tähelepanuta jätmise väide
42.
Apellatsioonkaebuse esimeses väites leiab apellant, et kohus on rikkunud õigusnormi, jättes tähelepanuta asjaolu, et apellant vaidlustas kolm erinevat otsust: nimelt 26. juuni 2003. aasta otsuse, kostja vaikimisi tehtud otsuse, millega lükati tagasi hageja . aasta taotlus, ja . aasta otsuse. Vaidlustatud kohtuotsusega olevat rikutud õigusnormi ja käsitletud hageja tühistamishagi üksnes . aasta otsuse vastu esitatud hagina.
43.
Kõigepealt tuleb uurida, kas viimati nimetatud väide on väär ainuüksi seetõttu, et apellant on nimetatud nõuded Esimese Astme Kohtu istungil tagasi võtnud. Vaidlustatud kohtuotsuse punktis 31on märgitud, et „hageja on istungil tunnistanud, et hagiavalduses ja repliigis esitatud erinevatel tühistamisnõuetel on sama ese, nimelt taotlus tühistada 26. juuni 2003. aasta otsus”. Kohtuotsuse sellisest sõnastusest ei ilmne aga, nagu oleks hageja nimetatud taotluste osas oma hagi formaalselt osaliselt tagasi võtnud. Ka kohtuistungi protokollist ei nähtu, et hageja oleks hagist osaliselt loobunud. Järelikult tuleb apellatsioonkaebuse esimest väidet järgnevalt uurida.
44.
Pärast hagiavalduse esitamist 2. veebruaril 2004 ja pidades silmas Luksemburgi eritoetuse täpsustatud summat, võttis parlament . aasta otsusega vastu uue otsuse mahaarvamise kohta personalieeskirjade artikli 67 lõike 2 alusel.
45.
Nimetatud otsuse kohta on vaidlustatud kohtuotsuse punktis 31 märgitud, et asjaomane otsus on olulises osas identne 26. juuni 2003. aasta otsusega. See üksnes kinnitab . aasta otsust ning tühistamishagi ei saa seetõttu käsitleda . aasta otsuse vastu esitatud hagina.
46.
Ma ei saa nõustuda Esimese Astme Kohtu selle seisukohaga. 28. aprillil 2004 tehti Luksemburgi eritoetuse täpsustatud summat arvesse võttes personalieeskirjade artikli 67 lõike 2 alusel uus otsus tulevikus toimuva mahaarvamise kohta. Nimetatud otsus on seega iseseisev kaebuse alus, sest isegi . aasta otsuse tühistamise korral jääks hilisem otsus jõusse algavaks perioodiks. Hagejal on seega ka . aasta otsuse tühistamisnõude osas õiguskaitsevajadus.
47.
Asjaomane haginõue oli muus osas erandlikult vastuvõetav, kuigi see esitati alles repliigis.
48.
Euroopa Kohtu väljakujunenud praktika kohaselt on pärast hagi esitamist tehtud otsuse tühistamise nõue vastuvõetav, kui seda saab käsitleda varasema otsuse jätkamisena; õigusemõistmise hea tava ja menetluse ökonoomsuse nõuetega oleks vastuolus, kui hagejalt nõutaks uue hagi esitamist uue otsuse vastu. (
14
)
49.
On küsitav, kas Euroopa Kohtu eespool nimetatud praktikat saab kohaldada ka ametnike vaidluste suhtes, mille puhul on hagi vastuvõetavuse eelduseks eelnev kaebemenetluse läbimine. Ka sellisel juhul keelab menetluse ökonoomsuse põhimõte hageja suunamist uude menetlusse, kui kaebemenetlus on üleliigne. Sellise olukorraga on tegemist siis, kui haldusotsus, millele hagi laiendatakse, vaid muudab või asendab otsust, mille osas on kaebemenetlus juba läbitud. Lisaks peab kohtumenetluses haldusorgani seisukohast nähtuma, et kaebemenetluses ei saavutataks edu.
50.
Apellant väidab täiendavalt, et vaidlustatud kohtuotsus jätab põhjendamatult tähelepanuta, et vaikimisi tehtud otsus, millega lükati tagasi hageja 4. juuni 2003. aasta taotlus, kujutab endast iseseisvat otsust, mis oli samuti tühistamishagi ese.
51.
Vaidlustatud kohtuotsuse punktis 30 on märgitud, et vaikimisi tehtud otsuse ese, millega lükati tagasi hageja 4. juuni 2003. aasta taotlus, ja . aasta otsuse ese on identsed, seega on esimesena nimetatud otsuse tühistamise taotlus hõlmatud . aasta otsuse tühistamise taotlusega.
52.
Vaidlustatud kohtuotsuse kirjeldatud sedastusega ei saa kokkuvõttes samuti nõustuda. Vastavate nõuete esemed ei ole identsed. 4. juuni 2003. aasta taotluses palus apellant nimelt hüvitada minevikus õigusvastaselt kinni peetud kahekordne lapsetoetus. Sellega läheb eeltoodud taotlus . aasta Luksemburgi eritoetuse mahaarvamise otsuse tühistamise taotlusest kaugemale. Luksemburgi eritoetuse mahaarvamise otsused tehti juba varem, nimelt ja . Minevikus õigusvastaselt kinni peetud kahekordse lapsetoetuse hüvitamist puudutav . aasta taotlus võib hõlmata ka perioode enne 26. juunit 2003 ja siis on tal iseseisev ese.
53.
Selles osas ei õigustaks apellatsioonkaebuse esimene väide vaidlustatud kohtuotsuse tühistamist, sest haginõue, mis puudutas vaikimisi tehtud otsust 4. juuni 2003. aasta taotluse kohta, ei olnud vastuvõetav teisel põhjusel. Nimelt esitati kõnealune haginõue alles hageja repliigis – järelikult hilinemisega.
2. Kahju hüvitamise nõue
54.
Apellatsioonkaebuse teise väitega heidab apellant ette, et vaidlustatud kohtuotsusega on jäetud rahuldamata intresside maksmise nõue põhjendusel, et see on esitatud hilinemisega.
55.
Vaidlustatud kohtuotsuse punktis 26 on märgitud, et hageja taotlus mõista tema kasuks välja kahju seadusega ette nähtud intressimäära ulatuses on repliigis sõnastatud kahju hüvitamise nõudena, mis tulnuks esitada koos hagiga, mitte alles repliigis, ja tuleb lükata hilinemise tõttu tagasi.
56.
Eeltooduga ei saa õiguslikust seisukohast nõustuda. Euroopa Kohtu põhikirja artikli 21 kohaselt peab hagiavaldus nõudeid sisaldama ja põhimõtteliselt ei saa uusi haginõudeid hiljem esitada. Nõude maksta kahekordse lapsetoetuse hüvitatavalt summalt intresse võib tõlgendamise teel välja lugeda juba hagiavaldusest ja järelikult on asjaomane nõue esitatud õigeaegselt. Juba hagiavalduses palus hageja mõista kostjalt hageja kasuks välja õigusvastaselt kinni peetud osa töötasust koos seadusega ette nähtud intressidega. Kõnealuses nõudes ei nimetanud hageja intresside maksmist küll otsesõnu kahju hüvitamisena. Ent see ei saa siiski olla otsustava tähtsusega. Järelikult ei saa kõnealust nõuet repliigis käsitleda mitte uue nõudena, vaid hagiavalduses juba piisavalt arusaadavalt sõnastatud esialgse haginõude täpsustusena, mida ei nimetatud küll selgesõnaliselt kahju hüvitamise nõudena. Repliigis sõnastatud nõue ei lähe seega kaugemale esialgsest nõudest, vaid jääb ulatuselt pigem kitsamaks, sest parlamendilt ei nõuta enam seni maksmata lapsetoetuse tagantjärele hüvitamist.
57.
Kõnealune haginõue on ka muus osas vastuvõetav. Esimese Astme Kohus leidis õigesti, et ühenduse kohtute pädevuses ei ole põhimõtteliselt ettekirjutuste tegemine ühenduse institutsioonidele; EÜ artikli 233 kohaselt nõutakse institutsioonilt, kelle õigusakt on tunnistatud tühiseks, Euroopa Kohtu otsuse täitmiseks vajalike meetmete võtmist.
58.
Personalieeskirjade artiklis 91 on siiski sätestatud, et ametnikke puudutavates rahalistes vaidlustes on Euroopa Kohtule antud piiramatu kaalutlusõigus, sealhulgas pädevus võetud meetmete tühistamiseks või muutmiseks.
59.
Esimese Astme Kohus on personalieeskirju puudutavates vaidlustes andnud erinevaid vastuseid küsimusele, millises ulatuses on vastuvõetavad institutsioonide vastu esitatud hagid, millega nõutakse kinnipeetud hüvitiste, näiteks peretoetuste või päevarahade maksmist. (
15
)
60.
Parlament on seisukohal, et rahaliste vaidluste mõistet tuleb tõlgendada kitsalt ja et see hõlmab üksnes kahju hüvitamise hagisid. Käesolev vaidlus kahekordse lapsetoetuse üle viimaste hulka ei kuulu, sest erinevalt kahju hüvitamise hagidest ei jääks kõnealuse hagi rahuldamise korral Euroopa Kohtule kaalutlusruumi parlamendi poolt tagantjärele makstava hüvitise suuruse osas, vaid see tuleneks vahetult seadusest.
61.
Maksmata jäänud lapsetoetuse summalt intresside arvestamise nõue on käesoleval juhul kahju hüvitamise nõue ja seega rahaline vaidlus ka parlamendi kitsa tõlgenduse kohaselt. Kõnealuse nõude lahendamiseks peab kohus olema pädev vähemalt kaudselt uurima, kas parlamendil on üldse tagantjärele maksmise kohustus ja eelkõige milliste perioodide eest tuleb kahekordne lapsetoetus tagasiulatuvalt määrata.
62.
Repliigis esitatud nõue mõista parlamendilt välja intressid oli järelikult vastuvõetav.
C. Vahekokkuvõte
63.
Nagu kirjeldatud, oleks apellandi esimese ja teise väite osas võimalik apellatsioonkaebus vähemalt osaliselt rahuldada. Apellatsioonkaebuse kolmanda väite osas leian ma siiski, et parlament arvestas õiguspäraselt kahekordsest lapsetoetusest maha Luksemburgi õiguse alusel makstava hüvitise. Seega on vaidlustatud kohtuotsus selle lõppjäreldustes õige. Järelikult tuleb apellatsioonkaebus jätta rahuldamata.
VI. Kohtukulud
64.
Kodukorra artikli 69 lõike 2 alusel, mis kuulub kodukorra artikli 118 kohaselt kohaldamisele ka apellatsioonimenetluses, on kohtuvaidluse kaotanud pool kohustatud hüvitama kohtukulud, kui vastaspool on seda nõudnud. Kodukorra artikli 70 kohaselt kannavad institutsioonid ühenduste ja nende teenistujate vahelistes vaidlustes ise oma kohtukulud. Kodukorra artikli 122 teise lõigu alusel ei kohaldata artiklit 70 institutsiooni ametnike või teiste teenistujate esitatud apellatsioonkaebuste puhul – nagu käesoleval juhul.
65.
Kodukorra artikli 122 teise lõigu alusel võib Euroopa Kohus ametnike või teiste teenistujate esitatud apellatsioonkaebuste puhul erandina kodukorra artikli 69 lõikes 2 sätestatust otsustada kohtukulude jagamise poolte vahel, kui õiglus seda nõuab. Käesoleval juhul ei esine asjaolusid, mis räägiksid niisuguse otsustamise kasuks.
66.
Käesolevas asjas tuleb seega kohaldada kodukorra artikli 69 lõiget 2. Kuna parlament on kohtukulude hüvitamise taotluse esitanud ja apellant on kohtuvaidluse kaotanud, tuleb kohtukulud välja mõista apellandilt.
VII. Ettepanek
67.
Esitatud põhjendustest lähtudes teen Euroopa Kohtule ettepaneku:
1)
Jätta apellatsioonkaebus rahuldamata.
2)
Mõista apellatsioonimenetluse kulud välja apellandilt.
(
1
)	Algkeel: saksa.
(
2
)	25. jaanuari 2006. aasta otsus kohtuasjas T-33/04: Wei§enfels vs. parlament (EKL 2005, lk I-10629).
(
3
)	Vt Euroopa Kohtu 9. juuni 1992. aasta otsus kohtuasjas C-30/91 P: Lestelle vs. komisjon (EKL 1992, lk I-3755, punkt 28) ja Euroopa Kohtu . aasta määrus kohtuasjas C-396/03 P: Killinger vs. Saksamaa jt (EKL 2005, lk I-4967, punkt 12).
(
4
)	7. mai 1987. aasta otsus kohtuasjas 186/85: komisjon vs. Belgia (EKL 1987, lk 2029).
(
5
)	7. mai 1987. aasta otsus kohtuasjas 189/85: komisjon vs. Saksamaa (EKL 1987, lk 2061, punkt 12).
(
6
)	Ingliskeelses versioonis on kasutatud mõistet allowance. Prantsuskeelses versioonis on kasutatud mõistet allocation; mõistet allocation on kasutatud ka Luksemburgi hüvitise kohta.
(
7
)	Eespool 4. joonealuses märkuses viidatud kohtuotsus komisjon vs. Belgia.
(
8
)	Eespool 5. joonealuses märkuses viidatud kohtuotsus komisjon vs. Saksamaa.
(
9
)	Eespool 4. joonealuses märkuses viidatud kohtuotsus komisjon vs. Belgia, punkt 30.
(
10
)	Eespool 4. joonealuses märkuses viidatud kohtuotsus komisjon vs. Belgia, punkt 33.
(
11
)	Kohtujurist Mischo 29. jaanuari 1987. aasta ettepanek kohtuasjas 189/85: komisjon vs. Saksamaa (EKL 1987, lk 2061, punkt I).
(
12
)	Eespool 5. joonealuses märkuses viidatud kohtuotsus komisjon vs. Saksamaa, punkt 30, ja eespool 4. joonealuses märkuses viidatud kohtuotsus komisjon vs. Belgia, punkt 35.
(
13
)	Vt selle kohta ka – ehkki teises kontekstis – minu 20. oktoobri 2005. aasta ettepanek kohtuasjas C-286/03: Hosse (EKL 2006, lk I-1771, punkt 97).
(
14
)	29. septembri 1987. aasta otsus liidetud kohtuasjades 351/85 ja 360/85: Fabrique de fer de Charleroi ja Dillinger Hüttenwerke vs. komisjon (EKL 1987, lk 3639, punkt 11).
(
15
)	Vt sellise taotluse vastuvõetavuse kohta muu hulgas Esimese Astme Kohtu 3. detsembri 1991. aasta otsus liidetud kohtuasjades T-10/90 ja T-31/90: Boessen/WSA vs. majandus- ja sotsiaalkomitee (EKL 1991, lk II-1365, mäistetud võlja õppetoetus); . aasta otsus kohtuasjas T-15/93: Vienne vs. parlament (EKL 1993, lk II-1327, mäistetud võlja põevaraha); . aasta otsus kohtuasjas T-134/99: Skrzypek vs. komisjon (EKL tõõtajate juhtumid 2000, lk I-A-139 ja II-633, mäistetud võlja peretoetus ja orvupension). Sellise nõude vastuvõetavuse kasuks kõneleb ka Euroopa Kohtu . aasta otsus kohtuasjas C-499/99 P: Euroopa Investeerimispank vs. Hautem (EKL 2001, lk I-6733, punktid 26 ja 90 jj).