62023CJ0154
EUROOPA KOHTU OTSUS (kuues koda)
6. märts 2025 (
*1
)
Liikmesriigi kohustuste rikkumine – ELTL artikkel 258 – Liidu õiguse rikkumisest teavitavate isikute kaitse – Direktiiv (EL) 2019/1937 – Artikli 26 lõiked 1 ja 3 – Ülevõtmata jätmine ja ülevõtmismeetmetest teatamata jätmine – ELTL artikli 260 lõige 3 – Põhisumma ja päevamääraga karistusmakse väljamõistmise nõue – Karistuste suuruse kindlaksmääramise kriteeriumid – Raskuskoefitsiendi automaatne kohaldamine
Kohtuasjas C‑154/23,
mille ese on ELTL artikli 258 ja artikli 260 lõike 3 alusel 14. märtsil 2023 esitatud liikmesriigi kohustuste rikkumise hagi,
Euroopa Komisjon, esindajad: J. Baquero Cruz ja L. Maran,
hageja,
versus
Eesti Vabariik, esindajad: N. Grünberg ja M. Kriisa,
kostja,
EUROOPA KOHUS (kuues koda),
koosseisus: Euroopa Kohtu asepresident T. von Danwitz kuuenda koja presidendi ülesannetes, kohtunikud A. Kumin ja I. Ziemele (ettekandja),
kohtujurist: N. Emiliou,
kohtusekretär: A. Calot Escobar,
arvestades kirjalikku menetlust,
arvestades pärast kohtujuristi ärakuulamist tehtud otsust lahendada kohtuasi ilma kohtujuristi ettepanekuta,
on teinud järgmise
kohtuotsuse
1
Euroopa Komisjon palub oma hagis Euroopa Kohtul:
–
tuvastada, et kuna Eesti Vabariik ei ole vastu võtnud kõiki õigus- ja haldusnorme, mis on vajalikud Euroopa Parlamendi ja nõukogu 23. oktoobri 2019. aasta direktiivi (EL) 2019/1937 liidu õiguse rikkumisest teavitavate isikute kaitse kohta (ELT 2019, L 305, lk 17) järgimiseks, ega neist normidest komisjonile teatanud, on see liikmesriik rikkunud nimetatud direktiivi artikli 26 lõigetest 1 ja 3 tulenevaid kohustusi;
–
mõista Eesti Vabariigilt komisjonile välja põhisumma, mis vastab kahest järgmisest summast suuremale:
–
600 eurot päevas, mis korrutatakse nende päevade arvuga, mis jäävad direktiivi 2019/1937 ülevõtmiseks selles direktiivis ette nähtud tähtaja möödumisele järgneva päeva ja rikkumise lõpetamise päeva, või kui rikkumist ei ole lõpetatud, siis käesolevas kohtuasjas kohtuotsuse kuulutamise päeva vahele;
–
minimaalne põhisumma 168000 eurot;
–
juhul, kui esimeses taandes tuvastatud rikkumine vältab kuni käesolevas kohtuasjas kohtuotsuse kuulutamise kuupäevani, mõista Eesti Vabariigilt komisjonile välja karistusmakse 2340 eurot iga viivitatud päeva kohta alates selle kohtuotsuse kuulutamise kuupäevast kuni kuupäevani, mil Eesti Vabariik täidab direktiivist 2019/1937 tulenevad kohustused, ja
–
mõista kohtukulud välja Eesti Vabariigilt.
Õiguslik raamistik
Direktiiv 2019/1937
2
Direktiivi 2019/1937 põhjendustes 1 ja 4 on märgitud:
„(1)
[…] [S]ageli ei julge potentsiaalsed rikkumisest teavitajad oma muredest või kahtlustest survemeetmete hirmus teatada. Sellega seoses tunnistatakse rikkumisest teavitajatele tasakaalustatud ja tõhusa kaitse tagamise olulisust üha suuremal määral nii [Euroopa L]iidu kui ka rahvusvahelisel tasandil.
[…]
(4)
Praegu liidus tagatud rikkumisest teavitajate kaitse on liikmesriikide lõikes killustunud ja poliitikavaldkondade lõikes ebaühtlane. Rikkumisest teavitajate poolt teavitatud piiriülese mõõtmega liidu õiguse rikkumise juhtumite tagajärjed ilmestavad seda, kuidas ebapiisav kaitse ühes liikmesriigis ei avalda negatiivset mõju liidu poliitika toimimisele üksnes selles liikmesriigis, vaid ka teistes liikmesriikides ja liidus tervikuna.“
3
Direktiivi artiklis 1 on sätestatud:
„Käesoleva direktiivi eesmärk on parandada liidu õiguse ja poliitika rakendamist teatud valdkondades, kehtestades liidu õiguse rikkumisest teavitavate isikute kõrgetasemeliseks kaitsmiseks ühised miinimumstandardid.“
4
Direktiivi artiklis 26 on ette nähtud:
„1.   Liikmesriigid jõustavad käesoleva direktiivi järgimiseks vajalikud õigus- ja haldusnormid hiljemalt 17. detsembriks 2021.
[…]
3.   Kui liikmesriigid võtavad vastu lõigetes 1 ja 2 osutatud normid, lisavad nad nende ametlikul avaldamisel nendesse või nende juurde viite käesolevale direktiivile. Sellise viitamise viisi näevad ette liikmesriigid. Nad edastavad kõnealuste normide teksti viivitamata komisjonile.“
2023. aasta teatis
5
Komisjoni teatise 2023/C 2/01 „Rahalised karistused rikkumismenetluses“ (ELT 2023, C 2, lk 1; edaspidi „2023. aasta teatis“) punkt 3 käsitleb „karistusmakset“ ja punkt 4 „põhisummat“.
6
2023. aasta teatise punktis 3.2, mis käsitleb raskuskoefitsiendi kohaldamist päevamääraga karistusmakse arvutamisel, on märgitud:
„Raske rikkumisega on alati tegemist siis, kui liikmesriik […] jätab teatamata seadusandliku menetluse kohaselt vastu võetud direktiivi ülevõtmise meetmetest. Selleks et kohandada karistus juhtumi konkreetsete asjaoludega, määrab komisjon raskuskoefitsiendi järgmise kahe parameetri alusel: nende liidu õigusnormide tähtsus, mida rikuti või mis jäeti üle võtmata, ning rikkumise mõju üld- ja erihuvidele.
[…]“.
7
Teatise punktis 3.2.2 on ette nähtud:
„[ELTL] artikli 260 lõike 3 alusel esitatud hagide puhul kohaldab komisjon ülevõtmismeetmetest teatamata jätmise korral süstemaatiliselt raskuskoefitsienti 10. Õigusriigi põhimõtte austamisel põhinevas liidus tuleb kõiki seadusandliku menetluse kohaselt vastuvõetud direktiive pidada võrdselt tähtsaks ja liikmesriigid peavad need täielikult üle võtma direktiivis sätestatud tähtaja jooksul.
Juhul kui ülevõtmismeetmetest teatatakse ainult osaliselt, tuleb võtta arvesse seda, millises ulatuses on direktiiv üle võtmata, kui määratakse raskuskoefitsient, mis on väiksem kui 10. Lisaks võib arvesse võtta rikkumise mõju üld- ja erihuvidele […]“.
8
Nimetatud teatise punkt 3.3 „Kestuskoefitsiendi kohaldamine“ on sõnastatud järgmiselt:
„[…]
Kestuskoefitsienti väljendatakse kordajana vahemikus 1–3. See arvutatakse määraga 0,10 kuus alates esimese kohtuotsuse kuupäevast või asjaomase direktiivi ülevõtmistähtaja möödumise kuupäevale järgnevast päevast.
[…]“.
9
Teatise punktis 3.4 „Liikmesriigi maksevõime“ on ette nähtud:
„[…]
Hoiatava mõju saavutamiseks vajalik karistusmäär sõltub liikmesriigi maksevõimest. Hoiatavat mõju kajastab tegur n. See on määratletud kui [järgmise kahe näitaja kaalutud geomeetriline keskmine:] asjaomase liikmesriigi sisemajanduse koguprodukt[…] (SKP) […] võrreldes liikmesriikide keskmise SKPga (kaal[ kaks]) ja asjaomase liikmesriigi rahvaarv[…] võrreldes liikmesriikide [keskmise rahvaarvuga] (kaal üks). [täpsustatud sõnastus] See näitab asjaomase liikmesriigi maksevõimet võrreldes teiste liikmesriikide maksevõimega:
[…]
[K]omisjon [on] otsustanud vaadata läbi teguri n arvutamise meetodi, mis nüüdsest põhineb esiteks liikmesriigi SKP‑l ja teiseks tema elanike arvul kui demograafilisel kriteeriumil, mis võimaldab säilitada mõistliku liikmesriikidevahelise erinevuse. Kui teguri n arvutamisel moodustab ühe kolmandiku liikmesriigi rahvaarv, siis vähendab see liikmesriikide tegurite n erinevust mõistlikul määral võrreldes üksnes liikmesriikide SKP‑l põhineva arvutusega. Samuti suurendab see teguri n arvutamise stabiilsust, kuna rahvaarv tõenäoliselt ei muutu märkimisväärselt igal aastal. Seevastu võivad liikmesriigi SKP kõikumised aastate lõikes olla suuremad, eriti majanduskriisi ajal. Samal ajal moodustab liikmesriigi SKP teguri n arvutamisel endiselt kaks kolmandikku ja on endiselt peamine tegur, et hinnata tema maksevõimet.
[…]“.
10
2023. aasta teatise punktis 4.2 on põhisumma arvutamise meetodit täpsustatud järgmiselt:
„Põhisumma arvutatakse üldjoontes sarnaselt karistusmakse arvutamise meetodiga, see tähendab:
–
kindla suurusega summa korrutatakse raskuskoefitsiendiga,
–
tulemus korrutatakse teguriga n,
–
tulemus korrutatakse rikkumise kestuse päevade arvuga […]
[…]“.
11
Teatise punktis 4.2.1 on ette nähtud:
„Põhisumma arvutamiseks korrutatakse päevasumma rikkumise kestusega päevades. Rikkumise kestus päevades määratakse kindlaks järgmiselt:
[…]
–
[ELTL] artikli 260 lõike 3 alusel esitatud hagide puhul on see nende päevade arv, mis jääb asjaomase direktiivi ülevõtmistähtaja möödumise kuupäevale järgneva päeva ja rikkumise lõppemise kuupäeva vahele, või juhul, kui rikkumist ei lõpetata, siis [ELTL] artikli 260 alusel tehtud kohtuotsuse kuulutamise kuupäeva vahele.
[…]“.
12
Teatise punktis 4.2.2 on märgitud:
„Põhisumma arvutamisel kasutab komisjon sama raskuskoefitsienti ja tegurit n kui karistusmakse arvutamisel […]
Põhisumma arvutamisel kasutatav kindla suurusega summa on väiksem kui karistusmaksete puhul. […]
Põhisumma arvutamisel kasutatav kindla suurusega summa on sätestatud I lisa punktis 2.
[…]“.
13
2023. aasta teatise I lisa „Euroopa Liidu Kohtule esitatavate rahaliste karistuste kindlaksmääramiseks kasutatavad andmed“ punktis 1 on ette nähtud, et teatise punktis 3 nimetatud kindla suurusega summa, mida kasutatakse karistusmakse arvutamisel, on 3000 eurot päevas, punktis 2 on märgitud, et teatise punktis 4.2.2 nimetatud kindla suurusega summa, mida kasutatakse põhisumma arvutamisel, on 1000 eurot päevas ehk kolmandik karistusmakse arvutamisel kasutatavast kindla suurusega summast, ning punktis 3 on märgitud, et tegur n on Eesti Vabariigi puhul 0,06. I lisa punktis 5 on täpsustatud, et Eesti Vabariigi jaoks kindlaks määratud minimaalne põhisumma on 168000 eurot.
Kohtueelne menetlus ja menetlus Euroopa Kohtus
14
Komisjon saatis 27. jaanuaril 2022 Eesti Vabariigile ametliku kirja, milles heitis viimasele ette, et ta ei olnud komisjonile teatanud õigus- ja haldusnormidest, mis on vajalikud, et järgida direktiivi 2019/1937, mille ülevõtmise tähtaeg möödus 17. detsembril 2021. Oma 28. märtsi 2022. aasta vastuses nõustus Eesti Vabariik talle esitatud etteheidetega ja märkis, et direktiivi ülevõtmise seaduse eelnõu esitati menetlemiseks Riigikogule ja ülevõtmisseadus peaks jõustuma 1. juunil 2022.
15
Kuna direktiivi 2019/1937 ülevõtmisest hiljem ei teatatud, saatis komisjon 15. juulil 2022 Eesti Vabariigile põhjendatud arvamuse, milles palus tal täita direktiivist tulenevad kohustused kahe kuu jooksul alates arvamuse kättesaamisest.
16
Eesti Vabariik, kes ei eitanud talle etteheidetavat rikkumist, esitas oma 13. septembri 2022. aasta vastuses täpsemaid andmeid direktiivi 2019/1937 ülevõtmise seaduse vastuvõtmise õigusloomeprotsessi seisu kohta.
17
Kuna komisjon leidis, et see liikmesriik ei olnud oma kohustusi ikka veel täitnud, otsustas ta 14. märtsil 2023 esitada Euroopa Kohtule käesoleva hagi.
18
Euroopa Kohtu presidendi 4. jaanuari 2024. aasta otsusega peatati käesolev menetlus kuni kohtuasjas C‑147/23 kohtuotsuse kuulutamiseni. Pärast 25. aprilli 2024. aasta kohtuotsuse komisjon vs. Poola (rikkumisest teavitajate direktiiv) (C‑147/23, EU:C:2024:346) kuulutamist jätkati käesolevas kohtuasjas menetlust Euroopa Kohtu presidendi sama päeva otsuse alusel.
Hagi
Liikmesriigi kohustuste rikkumine vastavalt ELTL artiklile 258
Poolte argumendid
19
Komisjon tuletab meelde, et ELTL artikli 288 kolmanda lõigu kohaselt on liikmesriigid kohustatud võtma vastu direktiivide riigisisesesse õiguskorda ülevõtmise tagamiseks vajalikud õigusnormid nendes direktiivides ette nähtud tähtaja jooksul ning teatama talle viivitamata nendest õigusnormidest.
20
Nimetatud institutsioon täpsustab, et nende kohustuste mis tahes rikkumise esinemist tuleb hinnata olukorra alusel, mis valitses liikmesriigis viimasele saadetud põhjendatud arvamuses määratud tähtaja lõpul.
21
Käesoleval juhul ei võtnud Eesti Vabariik direktiivi 2019/1937 ülevõtmiseks vajalikke õigus- ja haldusnorme vastu ega teatanud komisjonile nende vastuvõtmisest enne 15. juuli 2022. aasta põhjendatud arvamuses määratud tähtaja möödumist.
22
Eesti Vabariik võtab talle ette heidetud rikkumise kostja vastuses omaks ja täpsustab, et 5. märtsi 2023. aasta Riigikogu valimiste tõttu lükati direktiivi 2019/1937 ülevõtmise seaduse eelnõu menetlemine edasi 2023. aasta juunisse. Lisaks märgib liikmesriik, et olemasolevad riigisisesed õigusnormid sisaldavad teatud sätteid, mis võimaldavad konkreetsetes valdkondades rikkumisest teavitajaid kaitsta, ilma et neid õigusnorme saaks siiski kvalifitseerida seda direktiivi ülevõtvateks säteteks.
23
Komisjon tuletab oma repliigis meelde, et väljakujunenud kohtupraktika kohaselt ei saa riigi õiguskorras esinevad sätted, tavad või olukorrad õigustada direktiivi ülevõtmisega viivitamist.
Euroopa Kohtu hinnang
24
Direktiivi 2019/1937 artikli 26 lõike 1 kohaselt pidid liikmesriigid jõustama direktiivi järgimiseks vajalikud õigus- ja haldusnormid hiljemalt 17. detsembriks 2021. Lisaks on direktiivi artikli 26 lõikes 3 täpsustatud, et kui liikmesriigid võtavad need normid vastu, lisavad nad nende ametlikul avaldamisel nendesse või nende juurde viite kõnealusele direktiivile. Peale selle pidid liikmesriigid artikli 26 lõike 3 kohaselt edastama komisjonile nende riigisiseste normide teksti.
25
Väljakujunenud kohtupraktika kohaselt tuleb liikmesriigi kohustuste rikkumise esinemist hinnata komisjoni põhjendatud arvamuses määratud tähtaja lõpul liikmesriigis valitsenud olukorra alusel ja hiljem toimunud muutusi ei saa Euroopa Kohus arvesse võtta (25. aprilli 2024. aasta kohtuotsus komisjon vs. Poola (rikkumisest teavitajate direktiiv), C‑147/23, EU:C:2024:346, punkt 28 ja seal viidatud kohtupraktika).
26
Euroopa Kohus on ka korduvalt otsustanud, et kui direktiivis on sõnaselgelt ette nähtud liikmesriikide kohustus tagada, et direktiivi ülevõtmiseks vajalikud normid sisaldavad viidet sellele direktiivile või et normide ametlikul avaldamisel lisatakse nende juurde viide sellele direktiivile, on igal juhul vaja, et liikmesriigid võtaksid vastu konkreetse akti selle direktiivi ülevõtmiseks (14. märtsi 2024. aasta kohtuotsus komisjon vs. Läti (Euroopa elektroonilise side seadustik), C‑454/22, EU:C:2024:235, punkt 33 ja seal viidatud kohtupraktika).
27
Olles käesolevas asjas tuvastanud, et Eesti Vabariik ei olnud talle teatanud direktiivi 2019/1937 ülevõtmiseks vajalikest sätetest, saatis komisjon 15. juulil 2022 sellele liikmesriigile põhjendatud arvamuse, milles palus tal täita arvamuses nimetatud kohustused kahe kuu jooksul alates arvamuse kättesaamisest.
28
Ent nagu nähtub Eesti Vabariigi poolt käesolevas menetluses esitatud kostja vastusest ja vasturepliigist, ei olnud see liikmesriik nimetatud tähtaja möödumisel vastu võtnud direktiivi 2019/1937 järgimiseks vajalikke õigus- ja haldusnorme ega seega ka neist komisjonile teatanud.
29
Eesti Vabariik, kes ei eita talle etteheidetavat liikmesriigi kohustuste rikkumist, märgib, et ülevõtmisega ja seega ülevõtmismeetmetest teatamisega hilinemine on tingitud eelkõige 5. märtsi 2023. aasta Riigikogu valimistest.
30
Sellega seoses väärib meeldetuletamist, et Euroopa Kohtu väljakujunenud kohtupraktika kohaselt ei saa liikmesriik tugineda oma riigi õiguskorras esinevatele sätetele, tavadele või olukordadele, et õigustada liidu õigusest tulenevate kohustuste sellist täitmata jätmist nagu direktiivi üle võtmata jätmine selleks ette nähtud tähtaja jooksul (25. aprilli 2024. aasta kohtuotsus komisjon vs. Poola (rikkumisest teavitajate direktiiv), C‑147/23, EU:C:2024:346, punkt 33 ja seal viidatud kohtupraktika).
31
Lisaks nähtub juba direktiivi 2019/1937 artikli 26 lõike 1 sõnastusest, et liidu seadusandja pidas kaheaastast ülevõtmistähtaega piisavaks selleks, et liikmesriigid saaksid oma kohustusi täita.
32
Seetõttu tuleb tõdeda, et kuna Eesti Vabariik ei olnud 15. juuli 2022. aasta põhjendatud arvamuses määratud tähtaja möödumisel vastu võtnud õigus- ja haldusnorme, mis on vajalikud direktiivi 2019/1937 järgimiseks, ega olnud seega komisjonile neist normidest teatanud, on see liikmesriik rikkunud direktiivi artikli 26 lõigetest 1 ja 3 tulenevaid kohustusi.
ELTL artikli 260 lõike 3 alusel esitatud nõuded
Poolte argumendid
33
Olles seisukohal, et Eesti Vabariigile etteheidetav rikkumine vältas kuupäeval, mil komisjon esitas Euroopa Kohtule käesoleva hagi, teeb komisjon ELTL artikli 260 lõike 3 alusel ettepaneku mõista sellelt liikmesriigilt välja põhisumma ja päevamääraga karistusmakse.
34
Nende rahaliste karistuste suuruse kindlaksmääramisel tugineb komisjon 2023. aasta teatise punktis 2 osutatud üldpõhimõtetele ning sama teatise punktides 3 ja 4 sätestatud arvutusmeetodile. Täpsemalt märgib komisjon, et nende summade kindlaksmääramine peab põhinema sellistel aluskriteeriumidel nagu rikkumise raskus, kestus ja vajadus tagada karistuse hoiatav toime selleks, et rikkumine ei korduks.
35
Mis puudutab esimesena rikkumise raskust, siis märgib komisjon, et 2023. aasta teatise alusel kohaldatav koefitsient jääb vahemikku 1–20. Komisjon täpsustab, et teatise punkti 3.2.2 kohaselt kohaldab ta direktiivi ülevõtmise sätetest teatamise kohustuse täielikult täitmata jätmise korral süstemaatiliselt raskuskoefitsienti 10, sest direktiivi üle võtmata jätmine ja nendest sätetest teatamata jätmine on sama raskusastmega, olenemata asjasse puutuva direktiivi sätete laadist.
36
Mis puudutab teisena rikkumise kestust, siis märgib komisjon, et 2023. aasta teatise punkti 3.3 kohaselt väljendatakse kestuskoefitsienti kordajana vahemikus 1–3 ning see arvutatakse määraga 0,10 kuus alates asjaomase direktiivi ülevõtmise tähtaja möödumise kuupäevale järgnevast päevast kuni ajani, mil komisjon otsustab pöörduda Euroopa Kohtusse. Kuna see periood kestis käesolevas asjas 13 kuud, tuleb aluseks võtta kestuskoefitsient 1,3.
37
Mis puudutab kolmandana kriteeriumi seoses vajadusega tagada asjaomase liikmesriigi maksevõimet arvestades karistuse hoiatav toime, siis märgib komisjon, et seda väljendab tegur n, mis on iga liikmesriigi jaoks kindlaks määratud 2023. aasta teatise I lisa punktis 3. Selle arvutamise aluseks on asjaomase riigi SKP ja liidu liikmesriikide keskmise SKP suhe, mis on korrutatud asjaomase riigi rahvaarvu ja liidu liikmesriikide keskmise rahvaarvu suhtega. Esimesele suhtarvule omistatakse kaal kaks kolmandikku, samas kui teisele omistatakse kaal üks kolmandik. Punkti 3 kohaselt on Eesti Vabariigi tegur n 0,06.
38
Seetõttu teeb komisjon esiteks seoses põhisumma arvutamisega 2023. aasta teatise punkti 4.2 alusel ettepaneku kohaldada raskuskoefitsienti 10 ja tegurit n suurusega 0,06. Nende kahe elemendi korrutis tuleb korrutada teatise I lisa punktis 2 kindlaks määratud põhisumma arvutamisel kasutatava kindla suurusega summaga, st 1000 euroga, mille tulemus on 600 euro suurune summa, mis tuleb vastavalt teatise punktile 4.2.1 korrutada nende päevade arvuga, mil rikkumine vältas. Komisjon märgib, et põhisumma tuleb välja mõista tingimusega, et see on suurem kui 168000 eurot, mis on 2023. aasta teatise I lisa punktis 5 Eesti Vabariigi jaoks sätestatud minimaalne põhisumma.
39
Teiseks teeb komisjon seoses karistusmakse suuruse kindlaksmääramisega ettepaneku korrutada 2023. aasta teatise I lisa punktis 1 sätestatud karistusmakse arvutamisel kasutatav kindla suurusega summa, mis on 3000 eurot päevas, raskuskoefitsiendiga 10, kestuskoefitsiendiga 1,3 ja teguriga n suuruses 0,06. Sellest tuleneb karistusmakse 2340 eurot päevas.
40
Lõpuks teeb komisjon ettepaneku asuda seisukohale, et maksekohustuse jõustumise kuupäev on käesolevas kohtuasjas tehtava kohtuotsuse kuulutamise kuupäev.
41
Eesti Vabariik märgib kostja vastuses, et komisjoni ettepanekud rahaliste karistuste suuruse kohta lähevad kaugemale sellest, mis on vajalik nende karistuste tõhususe ja hoiatavuse tagamiseks.
42
Põhisumma suuruse kohta leiab liikmesriik, et komisjoni väljapakutud summa ei võta arvesse rikkumise tegelikku mõju avalikele ja erahuvidele.
43
Esiteks ei võimalda raskuskoefitsiendi 10 süstemaatiline kohaldamine komisjonil võtta arvesse kehtivaid õigusnorme, mis reguleerivad rikkumisest teavitajate kaitset. Nii on töölepingu seaduse (RT I, 7.3.2023) §‑s 3 ja avaliku teenistuse seaduse (RT I, 7.3.2023) §‑s 13 sätestatud rikkumisest teavitajate vastu suunatud survemeetmete rakendamise üldine keeld, nagu on ette nähtud direktiivi 2019/1937 artiklis 19. Lisaks on rikkumisest teavitanud isikute kaitse tagatud korruptsioonivastase seaduse (RT I, 13.4.2021) § 6 lõikega 2, rahapesu ja terrorismi tõkestamise seaduse (RT I, 10.2.2023) §‑dega 49, 51, 52 ja 521, finantsinspektsiooni seaduse (RT I, 30.11.2022) §‑dega 502 ja 503 ning väärtpaberituru seaduse (RT I, 17.3.2023) §‑dega 2011, 2012 ja 23749. Peale selle on mitmes ametiasutuses sisse seatud asutusesisesed rikkumisest teavitamise kanalid.
44
Teiseks tuletab see liikmesriik meelde arvukaid jõupingutusi, mida ta on teinud direktiivi 2019/1937 ülevõtmiseks, ning märgib, et direktiivi ülevõtmise seaduse eelnõu menetlemine võttis oodatust kauem aega, kuna 5. märtsil 2023 toimusid Riigikogu valimised.
45
Lõpuks väidab Eesti Vabariik, et arvestades üle võtmata jätmiste arvu, mis on tema puhul alati olnud äärmiselt väike, ei õigusta rikkumise kordumise ärahoidmine komisjoni nõutavat summat.
46
Sellest tuleneb, et veenmise ja hoiatamise eesmärgi saavutamiseks piisab raskuskoefitsiendi 5 või sellest väiksema koefitsiendi kohaldamisest.
47
Samadel põhjustel tuleks vähendada ka komisjoni väljapakutud karistusmakse suurust.
48
Komisjon märgib oma repliigis, et tema väljapakutud raskuskoefitsient 10 on mõõdukas ja vastab 2023. aasta teatise punktis 3.2.2 ette nähtud tasemele.
49
Ta leiab, et Eesti Vabariigi poolt kostja vastuses mainitud erinevaid riigisiseseid õigusnorme ei saa selle koefitsiendi kindlaksmääramisel arvesse võtta, kuna need ei ole direktiivi 2019/1937 riigisisesesse õigusesse ülevõtmise seisu kindlakstegemisel asjakohased.
50
Nendest riigisisestest õigusnormidest ei ole nimelt komisjonile teatatud. Lisaks ei sisalda need viidet sellele direktiivile ega kujuta endast seega konkreetset ülevõtmisakti.
51
Nii ei vasta need riigisisesed õigusnormid selguse ja täpsuse nõuetele, mis on kohtupraktika kohaselt nõutavad selleks, et oleksid tagatud direktiiviga 2019/1937 tunnustatud õiguste omajate õiguskindlus ja direktiivi sätete täielik kohaldamine.
52
Seetõttu kinnitab komisjon rahaliste karistuste summasid, mille ta oma hagiavalduses välja pakkus.
53
Eesti Vabariik märgib oma vasturepliigis esiteks, et riigisisesed õigusnormid, millele ta kostja vastuses viitas, näitavad, et talle etteheidetava rikkumise negatiivne mõju avalikele ja erahuvidele on suhteline. Seetõttu peaks välja pakutud rahaliste karistuste suurus olema asjaoludele kohandatud ja toime pandud rikkumisega proportsionaalne. Teiseks on nende karistuste veenvuse ja hoiatavuse taseme kindlaksmääramisel vaja arvesse võtta iga juhtumi eripäraseid asjaolusid.
54
Komisjon ei saa raskuskoefitsiendi automaatset kohaldamist põhjendada vajadusega tagada liikmesriikide võrdne kohtlemine. Vastupidi, see põhimõte nõuab diferentseeritud hindamist vastavalt iga direktiivi normatiivsele sisule ja iga liikmesriigi konkreetsele olukorrale.
55
Käesoleval juhul on Eesti Vabariigil juba olemas valdkondlikud õigusnormid, mis teatud määral vastavad direktiivis 2019/1937 ette nähtud kaitsesüsteemile. Liikmesriik viitab sellega seoses direktiivi põhjendusele 4, mille kohaselt on direktiivi eesmärk kõrvaldada lüngad, mis võivad tuleneda killustunud ja ebaühtlasest kaitsetasemest.
56
Lisaks leiab liikmesriik, et tema toime pandud rikkumiste piiratud arv õigustab nende summade vähendamist, kuna korduvuse oht on piiratud.
57
Seetõttu palub Eesti Vabariik esiteks, et põhisumma suuruse kindlaksmääramisel korrutataks 300 euro suurune päevasumma nende päevade arvuga, mis jäävad ülevõtmistähtaja möödumisele järgneva päeva ja rikkumise lõpetamise päeva, või kui rikkumist ei ole lõpetatud, siis käesolevas kohtuasjas kohtuotsuse kuulutamise päeva vahele. Teiseks palub ta määrata karistusmakse suuruseks 1170 eurot iga hilinetud päeva eest alates käesolevas kohtuasjas kohtuotsuse kuulutamisest kuni direktiivi 2019/1937 täieliku ülevõtmise kuupäevani.
Euroopa Kohtu hinnang
– ELTL artikli 260 lõike 3 kohaldamine
58
ELTL artikli 260 lõike 3 esimeses lõigus on ette nähtud, et kui komisjon esitab ELTL artikli 258 alusel hagi Euroopa Kohtusse põhjendusega, et asjasse puutuv liikmesriik ei ole täitnud seadusandliku menetluse kohaselt vastu võetud direktiivi ülevõtmiseks vajalikest sätetest teatamise kohustust, võib komisjon juhul, kui ta peab seda sobivaks, näidata ära põhisumma või karistusmakse suuruse, mida ta peab asjaoludele vastavaks ja mille asjasse puutuv liikmesriik peab tasuma. ELTL artikli 260 lõike 3 teises lõigus on sätestatud, et kui Euroopa Kohus tuvastab rikkumise, võib ta asjasse puutuvale liikmesriigile määrata põhisumma või karistusmakse, mis ei ületa komisjoni pakutud summat, kusjuures maksekohustus jõustub Euroopa Kohtu otsuses ettenähtud kuupäeval.
59
Kuna käesoleva kohtuotsuse punktist 32 nähtuvalt on tõendatud, et 15. juuli 2022. aasta põhjendatud arvamuses määratud tähtaja möödumisel ei olnud Eesti Vabariik vastu võtnud direktiivi 2019/1937 riigisisesesse õigusesse ülevõtmiseks vajalikke õigus- ja haldusnorme ega seega neist komisjonile teatanud, siis kuulub selliselt tuvastatud liikmesriigi kohustuste rikkumine ELTL artikli 260 lõike 3 kohaldamisalasse.
60
Lisaks väärib meeldetuletamist, et ELTL artikli 260 lõikes 3 sisalduva mehhanismiga taotletav eesmärk ei ole ainult motiveerida liikmesriike võimalikult kiiresti lõpetama kohustuste rikkumist, mis sellise normi puudumise korral võiks jääda püsima, vaid samuti lihtsustada ja kiirendada nende rahaliste karistuste määramise menetlust, mis puudutavad seadusandliku menetluse kohaselt vastu võetud direktiivi ülevõtmise riigisisestest sätetest teatamise kohustuse rikkumist (25. aprilli 2024. aasta kohtuotsus komisjon vs. Poola (rikkumisest teavitajate direktiiv), C‑147/23, EU:C:2024:346, punkt 57 ja seal viidatud kohtupraktika).
61
Selle eesmärgi saavutamiseks on ELTL artikli 260 lõikes 3 ette nähtud võimalus määrata kahte liiki rahalisi karistusi, milleks on põhisumma ja päevamääraga karistusmakse.
62
Kui päevamääraga karistusmakse määramine näib eriti sobiv, et motiveerida liikmesriiki võimalikult kiiresti rikkumist lõpetama, siis põhisumma väljamõistmine põhineb pigem nende tagajärgede hindamisel, mida liikmesriigi kohustuste täitmata jätmine tekitab asjasse puutuvatele era- ja avalikele huvidele eelkõige juhul, kui rikkumine on väldanud juba pikka aega (25. aprilli 2024. aasta kohtuotsus komisjon vs. Poola (rikkumisest teavitajate direktiiv), C‑147/23, EU:C:2024:346, punkt 59 ja seal viidatud kohtupraktika).
63
Sellega seoses arvestab komisjon nõutavate rahaliste karistuste laadi ja suurust põhjendades enda vastu võetud suunistega, nagu need, mida sisaldavad tema teatised, mis küll ei ole Euroopa Kohtule siduvad, kuid aitavad tagada komisjoni tegevuse läbipaistvuse, ettenähtavuse ja õiguskindluse (25. aprilli 2024. aasta kohtuotsus komisjon vs. Poola (rikkumisest teavitajate direktiiv), C‑147/23, EU:C:2024:346, punkt 60 ja seal viidatud kohtupraktika).
64
Käesoleval juhul tugines komisjon 2023. aasta teatisele, et põhjendada nõuet mõista Eesti Vabariigilt välja päevamääraga karistusmakse ja põhisumma ning määrata kindlaks nende suurus.
65
Mis puudutab niisuguste rahaliste karistuste määramise otstarbekust, siis peab Euroopa Kohus igas tema menetluses olevas kohtuasjas juhtumi asjaolusid arvestades ning tema hinnangul vajalikust veenvuse ja hoiatavuse määrast lähtudes kindlaks määrama sobivad rahalised karistused, eelkõige selleks, et hoida ära liidu õiguse sarnaste rikkumiste kordumine (25. aprilli 2024. aasta kohtuotsus komisjon vs. Poola (rikkumisest teavitajate direktiiv), C‑147/23, EU:C:2024:346, punkt 62 ja seal viidatud kohtupraktika).
66
Esiteks tuleb põhisumma määramise kohta märkida, et hoolimata asjaolust, et Eesti Vabariik hoidis komisjoni talitusi kursis direktiivi 2019/1937 sätete riigisisesesse õigusesse ülevõtmise menetluse edenemisega, viitab tuvastatud rikkumisega seotud õiguslike ja faktiliste asjaolude kogum sellele, et tulevikus sarnaste liidu õiguse rikkumiste kordumise tõhusaks ärahoidmiseks on vaja võtta selline hoiatav meede nagu põhisumma määramine. Eesti Vabariik ei olnud nimelt direktiivi 2019/1937 artikli 26 lõikes 1 ette nähtud tähtaja möödumisel vastu võtnud ühtegi sätet, mis oleks võimaldanud seda direktiivi üle võtta. Lisaks ei olnud ühestki sellisest sättest komisjonile teatatud 15. juuli 2022. aasta põhjendatud arvamuses määratud tähtaja möödumisel ega ka kuupäevaks, mil Euroopa Kohus hindas faktilisi asjaolusid.
67
Teiseks tuleb karistusmakse määramise kohta märkida, et selline karistus tuleb määrata üldjuhul vaid siis, kui liikmesriigi kohustuste rikkumine, mille eest karistamine on selle karistusmakse eesmärk, vältab kuni ajani, mil Euroopa Kohus hindab faktilisi asjaolusid, kusjuures hinnang faktilistele asjaoludele tuleb lugeda antuks menetluse lõpetamise kuupäeval. Tuleb täpsustada, et sellisel juhul nagu käesolevas asjas, kus kohtuistungit ei peetud, tuleb sellega seoses arvesse võtta menetluse kirjaliku osa lõpetamise kuupäeva (25. aprilli 2024. aasta kohtuotsus komisjon vs. Poola (rikkumisest teavitajate direktiiv), C‑147/23, EU:C:2024:346, punkt 64).
68
Sellest järeldub, et selleks, et teha kindlaks, kas käesolevas asjas võib karistusmakse määramist kaaluda, tuleb analüüsida, kas käesoleva kohtuotsuse punktis 32 tuvastatud rikkumine vältas kuni menetluse kirjaliku osa lõpetamiseni 14. augustil 2023.
69
Käesoleval juhul ei ole vaidlust selles, et nimetatud kuupäevaks ei olnud Eesti Vabariik vastu võtnud direktiivi 2019/1937 riigisisesesse õigusesse ülevõtmiseks vajalikke õigus- ja haldusnorme ega seega neist teatanud. Järelikult tuleb tõdeda, et kõnealuse liikmesriigi kohustuste rikkumine vältas kuni ajani, mil Euroopa Kohus hindas faktilisi asjaolusid.
70
Neil asjaoludel leiab Euroopa Kohus, et Eesti Vabariigilt päevamääraga karistusmakse väljamõistmine vastavalt komisjoni nõudele on sobiv rahaline meede tagamaks, et liikmesriik lõpetaks tuvastatud rikkumise võimalikult kiiresti ja täidaks direktiivist 2019/1937 tulenevad kohustused. Kuna ei saa siiski välistada, et käesolevas kohtuasjas kohtuotsuse kuulutamise päevaks on direktiivi ülevõtmine täielikult lõpule viidud, on karistusmakse määramine sobiv vaid juhul, kui rikkumine vältab kohtuotsuse kuulutamise päeval (vt selle kohta 25. aprilli 2024. aasta kohtuotsus komisjon vs. Poola (rikkumisest teavitajate direktiiv), C‑147/23, EU:C:2024:346, punkt 66).
– Rahaliste karistuste suurus
71
Mis puudutab komisjoni nõutavate karistuste summa arvutamist, siis väärib meeldetuletamist, et ELTL artikli 260 lõike 3 kohaselt on ainult Euroopa Kohtul pädevus määrata liikmesriigile rahaline karistus. Selle sätte alusel algatatud menetluses on Euroopa Kohtul aga üksnes piiratud kaalutlusõigus, sest kui Euroopa Kohus tuvastab liikmesriigi kohustuste rikkumise, on talle siduvad komisjoni ettepanekud selle kohta, mis laadi rahalise karistuse ta võib määrata ja milline on selle karistuse maksimaalne suurus, mille ta võib mõista (25. aprilli 2024. aasta kohtuotsus komisjon vs. Poola (rikkumisest teavitajate direktiiv), C‑147/23, EU:C:2024:346, punkt 67 ja seal viidatud kohtupraktika).
72
Komisjoni ettepanekutega piiritletud kaalutlusõigust teostades on Euroopa Kohtu ülesanne määrata liikmesriigile ELTL artikli 260 lõike 3 alusel määratavate rahaliste karistuste suurus kindlaks nii, et see oleks esiteks asjaoludele vastav ja teiseks toime pandud rikkumisega proportsionaalne. Sealjuures kuuluvad arvessevõetavate asjakohaste tegurite hulka eelkõige tuvastatud rikkumise raskus, ajavahemik, mille jooksul rikkumine vältas, ja asjaomase liikmesriigi maksevõime (25. aprilli 2024. aasta kohtuotsus komisjon vs. Poola (rikkumisest teavitajate direktiiv), C‑147/23, EU:C:2024:346, punkt 68 ja seal viidatud kohtupraktika).
73
Samuti väärib meeldetuletamist, et selle kaalutlusõiguse raames ei ole niisugused suunised nagu komisjoni teatised Euroopa Kohtule siduvad, vaid aitavad tagada komisjoni tegevuse läbipaistvuse, ettenähtavuse ja õiguskindluse, kui see institutsioon teeb Euroopa Kohtule ettepanekuid (25. aprilli 2024. aasta kohtuotsus komisjon vs. Poola (rikkumisest teavitajate direktiiv), C‑147/23, EU:C:2024:346, punkt 69 ja seal viidatud kohtupraktika).
74
Käesoleval juhul tugines komisjon nõutavate rahaliste karistuste summa kindlaksmääramisel 2023. aasta teatisele.
75
Esimesena nähtub tuvastatud rikkumise raskuse kohta 2023. aasta teatise punktist 3.2, et komisjoni hinnangul loetakse seadusandliku menetluse kohaselt vastu võetud direktiivi ülevõtmise sätetest teatamata jätmist alati raskeks rikkumiseks. Järelikult on selle rikkumise puhul raskuskoefitsiendi 10 automaatne kohaldamine põhjendatud.
76
Eesti Vabariik vaidlustab selle koefitsiendi suuruse ja selle automaatse kohaldamise käesolevas asjas.
77
Sellega seoses tuleb meelde tuletada, et direktiivi täieliku ülevõtmise tagamiseks sätete vastuvõtmise kohustus ja nendest komisjonile teatamise kohustus on liikmesriikide peamised kohustused liidu õiguse täieliku tõhususe tagamisel, mistõttu tuleb nende kohustuste rikkumist käsitada kui ilmselgelt rasket rikkumist (25. aprilli 2024. aasta kohtuotsus komisjon vs. Poola (rikkumisest teavitajate direktiiv), C‑147/23, EU:C:2024:346, punkt 72 ja seal viidatud kohtupraktika).
78
Käesoleval juhul tuleb rõhutada, et direktiiv 2019/1937 on liidu õiguse oluline instrument, kuna selle artikli 1 kohaselt koostoimes põhjendusega 1 on direktiiviga kehtestatud ühised miinimumstandardid, mis tagavad liidu õiguse rikkumisest teavitavatele isikutele kõrgetasemelise ning tasakaalustatud ja tõhusa kaitse valdkondades, milles sellised rikkumised võivad avalikku huvi eriti kahjustada. Kehtestades süsteemi nende isikute kaitseks, kes teavitavad liidu õiguse rikkumisest tööalases kontekstis, aitab see direktiiv nimelt ära hoida avalike huvide kahjustamist eriti tundlikes valdkondades, nagu riigihanked, rahapesu ja terrorismi rahastamise tõkestamine, keskkonnakaitse või liidu finantshuvid. Seega on nimetatud direktiivi sätetes nii avaliku kui ka erasektori üksustele ette nähtud kohustus luua asutusesisesed teavituskanalid ning rikkumisteadete vastuvõtmise ja nendega seotud järelmeetmete menetlused, tagades samas liidu õiguse rikkumisest teavitavate isikute õigused ja tingimused, mille korral neil on õigus ette nähtud kaitsele (25. aprilli 2024. aasta kohtuotsus komisjon vs. Poola (rikkumisest teavitajate direktiiv), C‑147/23, EU:C:2024:346, punkt 73).
79
Direktiivi 2019/1937 sätete ettenähtud tähtaja jooksul üle võtmata jätmine kahjustab aga tingimata liidu õigust ning selle ühetaolist ja tõhusat kohaldamist, kuna liidu õiguse rikkumistest ei pruugita teada anda, kui sellistest rikkumistest teadlikud isikud ei ole võimalike survemeetmete eest kaitstud (25. aprilli 2024. aasta kohtuotsus komisjon vs. Poola (rikkumisest teavitajate direktiiv), C‑147/23, EU:C:2024:346, punkt 74).
80
Samas peab liikmesriigile ELTL artikli 260 lõike 3 alusel määratavate rahaliste karistuste suurus olema asjaoludele vastav ja toime pandud rikkumisega proportsionaalne (25. aprilli 2024. aasta kohtuotsus komisjon vs. Poola (rikkumisest teavitajate direktiiv), C‑147/23, EU:C:2024:346, punkt 75), nagu on mainitud käesoleva kohtuotsuse punktis 72.
81
Sel põhjusel on Euroopa Kohus leidnud, et sama raskuskoefitsiendi automaatne kohaldamine kõigil juhtudel, kui direktiivi ei ole täielikult üle võetud ja seega ei ole selle direktiivi ülevõtmise meetmetest teatatud, takistab paratamatult rahaliste karistuste suuruse kohandamist rikkumist iseloomustavatele asjaoludele ja proportsionaalsete karistuste määramist (25. aprilli 2024. aasta kohtuotsus komisjon vs. Poola (rikkumisest teavitajate direktiiv), C‑147/23, EU:C:2024:346, punkt 76).
82
Sellega seoses on Euroopa Kohus täpsustanud, et eeldades, et direktiivi ülevõtmise meetmetest teatamise kohustuse rikkumist tuleb pidada sama raskusastmega rikkumiseks olenemata sellest, milline on asjaomane direktiiv, ei saa komisjon kohandada rahalisi karistusi vastavalt tagajärgedele, mida selle kohustuse täitmata jätmine tekitab era- ja avalikele huvidele, nagu on ette nähtud 2023. aasta teatise punktis 3.2.2 (25. aprilli 2024. aasta kohtuotsus komisjon vs. Poola (rikkumisest teavitajate direktiiv), C‑147/23, EU:C:2024:346, punkt 77).
83
Käesoleval juhul väitis Eesti Vabariik kostja vastuses, et tema õigusaktid sisaldavad juba teatud sätteid – millele on osutatud käesoleva kohtuotsuse punktis 43 –, mille eesmärk on kaitsta isikuid, kes teavitavad liidu õiguse rikkumisest, ja mis on kooskõlas direktiivi 2019/1937 nõuetega.
84
Nii on töölepingu seaduse §‑s 3 ja avaliku teenistuse seaduse §‑s 13 sätestatud rikkumisest teavitajate vastu suunatud survemeetmete rakendamise üldine keeld, nagu on ette nähtud direktiivi 2019/1937 artiklis 19. Lisaks on rikkumisest teavitanud isikute kaitse tagatud korruptsioonivastase seaduse § 6 lõikega 2, rahapesu ja terrorismi tõkestamise seaduse §‑dega 49, 51, 52 ja 521, finantsinspektsiooni seaduse §‑dega 502 ja 503 ning väärtpaberituru seaduse §‑dega 2011, 2012 ja 23749. Peale selle on mitmes ametiasutuses sisse seatud asutusesisesed rikkumisest teavitamise kanalid.
85
Neil asjaoludel tuleb tõdeda, et ei ole tõendatud, et käesoleval juhul tuvastatud rikkumise tagajärjed era- ja avalikele huvidele oleksid sama negatiivsed kui siis, kui direktiiv 2019/1937 oleks täielikult üle võtmata. Mis puudutab komisjoni väidet, et neid riigisiseseid õigusakte ei tule raskuskoefitsiendi taseme hindamisel arvesse võtta, kuna neist ei ole talle teatatud, siis piisab, kui tõdeda, et nendest õigusnormidest teatamata jätmine üksi ei saa mõjutada tagajärgi, mida need õigusnormid nende huvide jaoks tegelikult tekitavad (vt selle kohta 25. aprilli 2024. aasta kohtuotsus komisjon vs. Poola (rikkumisest teavitajate direktiiv), C‑147/23, EU:C:2024:346, punkt 92).
86
Eesti Vabariik ise möönis kostja vastuses siiski, et õigusnormid, mis kaitsevad liidu õiguse rikkumisest teavitavaid isikuid, asuvad Eesti õiguskorras eri aktides ega sisalda vastupidi sellele, mida on nõutud direktiivi 2019/1937 artikli 26 lõikes 3, sõnaselget viidet nende isikute kaitsele.
87
Liidu õiguse rikkumisest teavitavate isikute kaitset käsitlevate selgete erinormide – nagu see kaitse on ette nähtud direktiivis 2019/1937 – puudumine takistab aga nende isikute tõhusat kaitset ning võib seega kahtluse alla seada liidu õiguse ühetaolise ja tõhusa kohaldamise direktiiviga hõlmatud valdkondades (25. aprilli 2024. aasta kohtuotsus komisjon vs. Poola (rikkumisest teavitajate direktiiv), C‑147/23, EU:C:2024:346, punkt 94).
88
Nagu käesoleva kohtuotsuse punktis 78 on märgitud, aitab direktiiv 2019/1937 – nähes ette nende isikute kõrgetasemelise kaitse, kes teavitavad liidu õiguse rikkumisest tööalases kontekstis – ära hoida avalike huvide kahjustamist eriti tundlikes valdkondades, nagu riigihanked, rahapesu ja terrorismi rahastamise tõkestamine, keskkonnakaitse või liidu finantshuvid (25. aprilli 2024. aasta kohtuotsus komisjon vs. Poola (rikkumisest teavitajate direktiiv), C‑147/23, EU:C:2024:346, punkt 95).
89
Ent nagu on käesoleva kohtuotsuse punktis 79 märgitud, ei pruugi tõhusa kaitse puudumise korral isikud, kes on nendes valdkondades liidu õiguse rikkumisest teadlikud, julgeda rikkumisest teatada, kuna sel juhul võidakse nende suhtes rakendada survemeetmeid (25. aprilli 2024. aasta kohtuotsus komisjon vs. Poola (rikkumisest teavitajate direktiiv), C‑147/23, EU:C:2024:346, punkt 96).
90
Järelikult, arvestades eesmärki, mis on sätestatud direktiivi 2019/1937 artiklis 1 koostoimes direktiivi põhjendusega 1, on selle direktiivi täielikuks ja täpseks ülevõtmiseks vajalike õigus- ja haldusnormide vastu võtmata jätmine eriti raske rikkumine (25. aprilli 2024. aasta kohtuotsus komisjon vs. Poola (rikkumisest teavitajate direktiiv), C‑147/23, EU:C:2024:346, punkt 97).
91
Samuti tuleb märkida, et asjaolu, et Eesti Vabariigi suhtes toimub esimest korda ELTL artikli 260 lõikel 3 põhinev liikmesriigi kohustuste rikkumise menetlus, ei saa talle määratava põhisumma suuruse kindlaksmääramisel arvesse võtta. Liikmesriigi varasemal käitumisel ei ole nimelt mingit seost asjaomase direktiivi üle võtmata jätmise tagajärgedega era- ja avalikele huvidele.
92
Teisena on seoses rikkumise kestuse hindamisega oluline esiteks meelde tuletada, et selle ajavahemiku alguse puhul, millest tuleb lähtuda põhisumma kindlaksmääramisel, ei tule liikmesriigi kohustuste rikkumise kestuse hindamisel aluseks võtta mitte kuupäev, mil möödus komisjoni põhjendatud arvamuses määratud tähtaeg, vaid kuupäev, mil möödus kõnealuses direktiivis ette nähtud ülevõtmistähtaeg, s.o 17. detsember 2021 (25. aprilli 2024. aasta kohtuotsus komisjon vs. Poola (rikkumisest teavitajate direktiiv), C‑147/23, EU:C:2024:346, punkt 80 ja seal viidatud kohtupraktika).
93
Mis puudutab teiseks karistusmakse kindlaksmääramist, siis tuleb rikkumise kestuse hindamisel lähtuda hetkest, mil Euroopa Kohus hindab faktilisi asjaolusid, mitte hetkest, mil komisjon Euroopa Kohtusse pöördub (8. juuli 2019. aasta kohtuotsus komisjon vs. Belgia (ELTL artikli 260 lõige 3 – kiired võrgud), C‑543/17, EU:C:2019:573, punkt 87).
94
Vaidlust ei ole aga selles, et Eesti Vabariik ei olnud direktiivi 2019/1937 artikli 26 lõikes 1 ette nähtud ülevõtmistähtaja möödumisel ehk 17. detsembriks 2021 vastu võtnud selle direktiivi ülevõtmiseks vajalikke õigus- ja haldusnorme ega seega ka nendest normidest komisjonile teatanud, vastupidi direktiivi artikli 26 lõikes 3 sätestatule. Sellest järeldub, et kõnealune liikmesriigi kohustuste rikkumine, mis ei olnud lõppenud päevaks, mil Euroopa Kohus hindas faktilisi asjaolusid, vältab juba kolm aastat.
95
Mis puudutab kolmandana Eesti Vabariigi maksevõimet, siis nähtub Euroopa Kohtu praktikast, et – ilma et see piiraks komisjoni võimalust teha ettepanek mitmel kriteeriumil põhinevate rahaliste karistuste määramiseks, et eelkõige säiliks mõistlik erinevus liikmesriikide vahel – selle riigi maksevõime hindamisel ning piisavalt hoiatavate ja proportsionaalsete karistuste kindlaksmääramisel tuleb tugineda selle riigi SKP‑le kui peamisele tegurile, et tõhusalt vältida tulevikus sarnaste liidu õiguse rikkumiste kordumist (25. aprilli 2024. aasta kohtuotsus komisjon vs. Poola (rikkumisest teavitajate direktiiv), C‑147/23, EU:C:2024:346, punkt 81 ja seal viidatud kohtupraktika).
96
Sellega seoses on Euroopa Kohus korduvalt leidnud, et arvesse tuleb võtta liikmesriigi SKP viimase aja arengut selle päeva seisuga, mil Euroopa Kohus hindab faktilisi asjaolusid (25. aprilli 2024. aasta kohtuotsus komisjon vs. Poola (rikkumisest teavitajate direktiiv), C‑147/23, EU:C:2024:346, punkt 82 ja seal viidatud kohtupraktika).
97
Käesoleval juhul on tegur n, mis väljendab asjaomase liikmesriigi maksevõimet võrreldes teiste liikmesriikide maksevõimega ja mida komisjon kohaldas 2023. aasta teatise punktide 3.4 ja 4.2 alusel, määratletud kui järgmise kahe näitaja kaalutud geomeetriline keskmine: asjaomase liikmesriigi SKP võrreldes liikmesriikide keskmise SKPga (mis moodustab teguri n arvutamisel kaks kolmandikku) ja asjaomase liikmesriigi rahvaarv võrreldes liikmesriikide keskmise rahvaarvuga (mis moodustab teguri n arvutamisel ühe kolmandiku), nagu tuleneb käesoleva kohtuotsuse punktis 9 mainitud võrrandist. Komisjon põhjendab seda teguri n arvutamise meetodit nii eesmärgiga säilitada liikmesriikide tegurite n vahel mõistlik erinevus võrreldes arvutusega, mis põhineb üksnes liikmesriikide SKP‑l, kui ka eesmärgiga tagada teguri n arvutamisel teatud stabiilsus, kuna rahvaarv tõenäoliselt igal aastal märkimisväärselt ei muutu (25. aprilli 2024. aasta kohtuotsus komisjon vs. Poola (rikkumisest teavitajate direktiiv), C‑147/23, EU:C:2024:346, punkt 83 ja seal viidatud kohtupraktika).
98
Euroopa Kohus on siiski leidnud, et asjaomase liikmesriigi maksevõime kindlaksmääramisel ei saa võtta teguri n arvutamise meetodis arvesse demograafilist kriteeriumi 2023. aasta teatise punktides 3.4 ja 4.2 ette nähtud viisil (vt selle kohta 25. aprilli 2024. aasta kohtuotsus komisjon vs. Poola (rikkumisest teavitajate direktiiv), C‑147/23, EU:C:2024:346, punktid 84–86).
99
Järelikult, vastavalt käesoleva kohtuotsuse punktis 95 meenutatud kohtupraktikale ja kuna puudub asjakohane kriteerium, mille komisjon oleks välja toonud, et tagada arvutamise stabiilsus ja säilitada liikmesriikide tegurite n vahel mõistlik erinevus, tuleb rahaliste karistuste summa kindlaks määrata Eesti Vabariigi viimase kolme aasta keskmist SKPd arvesse võttes.
100
Eespool toodut silmas pidades ja lähtudes kaalutlusõigusest, mis Euroopa Kohtul on tulenevalt ELTL artikli 260 lõikest 3, milles on ette nähtud, et Euroopa Kohus ei või määratavate rahaliste karistuste kindlaksmääramisel ületada komisjoni pakutud summat, tuleb asuda esiteks seisukohale, et hoidmaks tõhusalt ära seda, et tulevikus korduksid direktiivi 2019/1937 artikli 26 lõigete 1 ja 3 rikkumisega sarnased rikkumised, mis kahjustavad liidu õiguse täielikku tõhusust, tuleb määrata põhisumma suurusega 500000 eurot, ja teiseks seisukohale, et juhul, kui käesoleva kohtuotsuse punktis 32 tuvastatud rikkumine vältab käesoleva kohtuotsuse kuulutamise päeval, tuleb Eesti Vabariigilt mõista komisjoni kasuks päevamääraga karistusmaksena välja 1500 eurot päevas alates sellest kuupäevast kuni ajani, mil liikmesriik on tuvastatud rikkumise lõpetanud.
Kohtukulud
101
Euroopa Kohtu kodukorra artikli 138 lõike 1 kohaselt on kohtuvaidluse kaotanud pool kohustatud hüvitama kohtukulud, kui vastaspool on seda nõudnud. Kuna komisjon on kohtukulude hüvitamist nõudnud ja Eesti Vabariik on kohtuvaidluse kaotanud, tuleb viimase kohtukulud jätta tema enda kanda ja mõista temalt välja komisjoni kohtukulud.
Esitatud põhjendustest lähtudes Euroopa Kohus (kuues koda) otsustab:
1.
Kuna Eesti Vabariik ei olnud Euroopa Komisjoni 15. juuli 2022. aasta põhjendatud arvamuses määratud tähtaja möödumisel vastu võtnud õigus- ja haldusnorme, mis on vajalikud Euroopa Parlamendi ja nõukogu 23. oktoobri 2019. aasta direktiivi (EL) 2019/1937 liidu õiguse rikkumisest teavitavate isikute kaitse kohta järgimiseks, ega olnud seega komisjonile neist normidest teatanud, siis on see liikmesriik rikkunud direktiivi artikli 26 lõigetest 1 ja 3 tulenevaid kohustusi.
2.
Kuna Eesti Vabariik ei olnud võtnud selle päeva seisuga, mil Euroopa Kohus hindas faktilisi asjaolusid, vajalikke meetmeid direktiivi 2019/1937 sätete ülevõtmiseks oma riigisisesesse õigusesse ega olnud seega sellistest meetmetest Euroopa Komisjonile teatanud, siis jätkas ta oma kohustuste rikkumist.
3.
Mõista Eesti Vabariigilt Euroopa Komisjoni kasuks välja:
–
põhisumma suurusega 500000 eurot;
–
juhul, kui punktis 1 tuvastatud rikkumine vältab veel käesoleva kohtuotsuse kuulutamise päeval, karistusmakse suurusega 1500 eurot päevas alates sellest kuupäevast kuni ajani, mil liikmesriik on rikkumise lõpetanud.
4.
Jätta Eesti Vabariigi kohtukulud tema enda kanda ja mõista temalt välja Euroopa Komisjoni kohtukulud.
von Danwitz
Kumin
Ziemele
Kuulutatud avalikul kohtuistungil 6. märtsil 2025 Luxembourgis.
Kohtusekretär
A. Calot Escobar
President
K. Lenaerts
(
*1
)	Kohtumenetluse keel: eesti.