62023CC0292
ĢENERĀLADVOKĀTA ENTONIJA MAIKLA KOLINSA[ANTHONY MICHAEL COLLINS]
SECINĀJUMI,
sniegti 2024. gada 4. oktobrī (
1
)
Lieta C‑292/23
Eiropas Prokuratūra
pret
I.R.O.,
F.J.L.R.
(Juzgado Central de Instrucción no 6 de la Audiencia Nacional (Valsts mēroga lietu tiesas Centrālā izmeklēšanas tiesa Nr. 6, Spānija) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Tiesu iestāžu sadarbība krimināllietās – Eiropas Prokuratūra – Regula (ES) 2017/1939 – 42. panta 1. punkts – Eiropas Prokuratūras procesuālie akti, ar kuriem ir iecerēts radīt tiesiskas sekas trešām personām – Liecinieka izsaukums – Valsts tiesību akti, kas neļauj valsts tiesām tieši veikt tiesiskuma pārbaudi – LES 19. panta 1. punkta otrā daļa – Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 47. pants – Tiesības uz efektīvu tiesību aizsardzību tiesā – Līdzvērtības un efektivitātes princips
Ievads
1.
Lai apkarotu noziedzīgus nodarījumus, kas skar Savienības finanšu intereses, ar Regulu 2017/1939 (
2
) tika izveidota Eiropas Prokuratūra (turpmāk tekstā – “EPPO”) kā “neatkarīga” un “nedalāma Savienības struktūra, kas darbojas kā viena vienota iestāde ar decentralizētu uzbūvi” (
3
). EPPO ir organizēta divos līmeņos: tai ir Centrālais birojs, kura mītnesvieta atrodas Luksemburgā, un decentralizēto līmeni veido Eiropas deleģētie prokurori (turpmāk tekstā – “EDP”), kas darbojas dalībvalstu tiesību sistēmās (
4
). EDP ir EPPO neatņemama daļa un rīkojas tās vārdā, bet darbības līmenī viņi vienlaikus ir integrēti attiecīgajās valstu prokuratūras sistēmās (
5
). Viņi ir atbildīgi par izmeklēšanu (
6
), kriminālvajāšanu par noziedzīgiem nodarījumiem un lietu nodošanu tiesai, izmantojot gan pilnvaras, ko EPPO regula tiem piešķīrusi tieši, gan pilnvaras, ko tie īsteno kā valsts prokurori (
7
).
2.
EPPO ne tikai pilda savus uzdevumus ciešā sadarbībā ar dalībvalstu valsts iestādēm, bet savā darbā lielā mērā pamatojas uz valsts tiesību aktiem. Saskaņā ar EPPO regulas 5. panta 3. punktu EPPO regula reglamentē “izmeklēšanu un kriminālvajāšanu, ko veic EPPO vārdā”, un valsts tiesību akti ir piemērojami tiktāl, ciktāl attiecīgais jautājums nav risināts šajā regulā (
8
). Turklāt tajā noteikts, ka principā piemērojami ir tās valsts tiesību akti, kuri attiecas uz EDP, kas nodarbojas ar lietu. Daudzās EPPO regulas normās, jo īpaši procesuālajās (
9
), norādīts, ka tās ir piemērojamas saskaņā ar valsts tiesību aktos noteiktajiem nosacījumiem un procedūrām.
3.
Šis Juzgado Central de Instrucción no 6 de la Audiencia Nacional (Valsts mēroga lietu tiesas Centrālā izmeklēšanas tiesa Nr. 6, Spānija), kas darbojas kā Juez de Garantías (garantiju tiesnesis) (
10
), lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir pirmā reize, kad Tiesai tiek lūgts interpretēt EPPO regulas 42. panta 1. punktu. Šī tiesību norma piešķir jurisdikciju valstu tiesām pārbaudīt to EPPO procesuālo aktu tiesiskumu, ar kuriem ir iecerēts radīt tiesiskas sekas trešām personām (
11
). Konkrēti, tā jautā, vai valsts tiesību akti, kas izslēdz iespēju tieši pārbaudīt tiesiskumu EDP izdotam liecinieka izsaukumam, ir saderīgi ar šo tiesību normu, kā arī ar Savienības tiesībās noteikto līdzvērtības un efektivitātes principu.
Atbilstošās tiesību normas
Savienības tiesības – EPPO regula
4.
Ciktāl tas attiecināms uz šīs lietas apstākļiem, EPPO regulas 86.–89. apsvērumā ir noteikts:
“(86)
LESD 86. panta 3. punkts ļauj Savienības likumdevējam paredzēt noteikumus, kas piemērojami EPPO, pildot savas funkcijas, veikto procesuālo pasākumu tiesiskuma pārbaudei. Minētā Savienības likumdevējam piešķirtā kompetence atspoguļo EPPO uzdevumu un struktūras specifiku, kura atšķiras no visām pārējām Savienības struktūrām un aģentūrām un kurai nepieciešami īpaši noteikumi attiecībā uz tiesiskuma pārbaudi.
(87)
Saskaņā ar LESD 86. panta 2. punktu EPPO pilda savas prokurora funkcijas dalībvalstu kompetentajās tiesās. Darbības, ko EPPO veic izmeklēšanas laikā, ir cieši saistītas ar no tām izrietošo iespējamo kriminālvajāšanu un tādējādi var ietekmēt dalībvalstu tiesisko kārtību. Daudzos gadījumos minētās darbības veiks valsts tiesībaizsardzības iestādes, rīkojoties saskaņā ar EPPO norādījumiem, dažos gadījumos pēc tam, kad saņemta valsts tiesas atļauja.
Tādēļ ir lietderīgi uzskatīt, ka EPPO procesuālajiem aktiem, ar kuriem ir iecerēts radīt tiesiskas sekas trešām personām, būtu jāpiemēro pārbaude kompetentajās valsts tiesās saskaņā ar valsts tiesību aktos izklāstītajām prasībām un procedūrām. Ar to būtu jānodrošina, lai EPPO procesuālajiem aktiem, kuri ir pieņemti pirms apsūdzības un ar kuriem ir iecerēts radīt tiesiskas sekas trešām personām (kategorija, kas ietver aizdomās turēto, cietušo un citas ieinteresētās personas, kuru tiesības var nelabvēlīgi ietekmēt šādi akti), tiktu piemērota tiesiskuma pārbaude valsts tiesās. [..]
Prasības kompetentajās valsts tiesās par to, ka EPPO nav rīkojusies, attiecas uz procesuālajiem aktiem, kurus EPPO ir juridisks pienākums pieņemt un ar kuriem ir iecerēts radīt tiesiskas sekas trešām personām. Ja valsts tiesību aktos ir paredzēta tādu procesuālo aktu, ar kuriem nav iecerēts radīt tiesiskas sekas trešām personām, tiesiskuma pārbaude vai citas prasības tiesā par bezdarbību, šī regula nebūtu jāinterpretē kā tāda, kas ietekmē šādu tiesību aktu noteikumus. Turklāt dalībvalstīm nevajadzētu būt pienākumam paredzēt to, ka kompetentās valsts tiesas veic tādu procesuālo aktu, ar kuriem nav iecerēts radīt tiesiskas sekas trešām personām, piemēram, ekspertu iecelšana vai liecinieku izdevumu atlīdzināšana, tiesiskuma pārbaudi.
Visbeidzot šī regula neietekmē valsts lietas izskatīšanas tiesu pilnvaras.
(88)
Uz tādu EPPO procesuālo aktu likumību, ar kuriem ir iecerēts radīt tiesiskas sekas trešām personām, būtu jāattiecina tiesiskuma pārbaude valsts tiesās. Šajā nolūkā saskaņā ar LES 19. panta 1. punkta otro daļu būtu jānodrošina efektīvi tiesiskās aizsardzības līdzekļi. Turklāt, kā uzsvērts Tiesas judikatūrā, valstu procesuālajiem noteikumiem, ar ko reglamentē darbības Savienības piešķirto indivīda tiesību aizsardzībai, jābūt ne mazāk labvēlīgiem kā tiem, ar kuriem reglamentē līdzīgas iekšējās darbības (līdzvērtības princips), un tie nedrīkst būt tādi, ka praktiski nav iespējams vai ir pārāk grūti īstenot tiesības, kas piešķirtas ar Savienības tiesību aktiem (efektivitātes princips).
Kad valsts tiesas pārbauda šādu aktu likumību, tās to var darīt, pamatojoties uz Savienības tiesību aktiem, tostarp šo regulu, kā arī pamatojoties uz valsts tiesību aktiem, kuri piemērojami tiktāl, ciktāl attiecīgais jautājums nav risināts šajā regulā. Kā uzsvērts Tiesas judikatūrā, valsts tiesām vienmēr būtu jāuzdod Tiesai prejudiciāli jautājumi, ja tām ir šaubas par minēto aktu spēkā esamību no Savienības tiesību aktu viedokļa.
[..]
(89)
Šīs regulas noteikums par tiesiskuma pārbaudi nemaina Tiesas pilnvaras pārbaudīt EPPO administratīvos lēmumus, ar kuriem ir iecerēts radīt tiesiskas sekas trešām personām, t. i., lēmumus, kuri netiek pieņemti, pildot tās izmeklēšanas, kriminālvajāšanas vai apsūdzības celšanas funkcijas. Šī regula neskar arī Eiropas Savienības dalībvalsts, Eiropas Parlamenta, Padomes vai [Eiropas] Komisijas iespēju celt prasību atcelt tiesību aktu saskaņā ar LESD 263. panta otro daļu un LESD 265. panta pirmo daļu un uzsākt pienākumu neizpildes procedūru saskaņā ar LESD 258. un 259. pantu.”
5.
EPPO regulas 30. pantā “Izmeklēšanas pasākumi un citi pasākumi” noteikts:
“1.   Vismaz gadījumos, kad par izmeklēto nodarījumu maksimālais sods ir brīvības atņemšana uz vismaz četriem gadiem, dalībvalstis nodrošina, ka [EDP] ir tiesības uzdot vai lūgt šādus izmeklēšanas pasākumus:
a)
pārmeklēt jebkuras telpas, teritorijas, transportlīdzekļus, privātmājas, apģērbu un jebkuru citu personisko īpašumu vai datorsistēmu [..];
b)
pieprasīt iesniegt jebkādu attiecīgu priekšmetu vai dokumentu [..];
c)
pieprasīt iesniegt datorā glabātus šifrētus vai atšifrētus datus [..];
d)
iesaldēt nozieguma rīkus vai noziedzīgi iegūtus līdzekļus [..];
e)
pārtvert elektroniskos sakarus [..];
f)
ar tehniskiem līdzekļiem noteikt objekta atrašanās vietu un izsekot to [..].
[..]
4.   [EDP] ir tiesības lūgt vai uzdot veikt jebkādus citus pasākumus savās dalībvalstīs, kas prokuroriem ir pieejami līdzīgos gadījumos konkrētajā valstī saskaņā ar valsts tiesību aktiem, papildus 1. punktā minētajiem pasākumiem.
5.   [EDP] 1. un [4.] punktā minētos pasākumus var uzdot tikai tad, ja ir pamatots iemesls uzskatīt, ka konkrētais pasākums varētu sniegt izmeklēšanai noderīgu informāciju vai pierādījumus, un ja nav pieejams mazāk ierobežojošs pasākums, ar kuru var sasniegt to pašu mērķi. Pasākumu īstenošanas procedūras un kārtību reglamentē piemērojamie valsts tiesību akti.”
6.
EPPO regulas 41. pantā “Aizdomās turēto un apsūdzēto tiesību apjoms” noteikts:
“1.   EPPO darbības veic, pilnībā ievērojot aizdomās turēto un apsūdzēto tiesības, kas nostiprinātas [Eiropas Savienības Pamattiesību hartā (turpmāk tekstā – “Harta”)], tostarp tiesības uz taisnīgu tiesu un tiesības uz aizstāvību.
2.   Jebkuram EPPO kriminālprocesā aizdomās turētajam un apsūdzētajam kā minimums ir procesuālās tiesības, kas paredzētas Savienības tiesību aktos, tostarp direktīvās par kriminālprocesā aizdomās turēto un apsūdzēto tiesībām, ko īsteno ar valsts tiesību aktiem, proti:
a)
tiesības uz mutisku un rakstisku tulkojumu, kas paredzētas Direktīvā 2010/64/ES;
b)
tiesības uz informāciju un piekļuvi lietas materiāliem, kas paredzētas Direktīvā 2013/13/ES;
c)
tiesības uz advokātu un tiesības sazināties ar trešajām personām un informēt tās aizturēšanas gadījumā, kas paredzētas Direktīvā 2013/48/ES;
d)
tiesības klusēt un tiesības uz nevainīguma prezumpciju, kas paredzētas Direktīvā (ES) 2016/343;
e)
tiesības uz juridisko palīdzību, kas paredzētas Direktīvā (ES) 2016/1919.
3.   Neskarot šajā nodaļā minētās tiesības, aizdomās turētajiem un apsūdzētajiem, kā arī citām personām, kuras iesaistītas EPPO procesos, ir visas procesuālās tiesības, kas tām pieejamas saskaņā ar piemērojamiem valsts tiesību aktiem, tostarp iespēja iesniegt pierādījumus, lūgt iecelt ekspertus vai ekspertam veikt ekspertīzi un nopratināt lieciniekus, un lūgt EPPO iegūt šādus pasākumus aizstāvības puses vārdā.”
7.
EPPO regulas 42. pantā “Tiesiskuma pārbaude” ir noteikts:
“1.   EPPO procesuālajiem aktiem, ar kuriem ir iecerēts radīt tiesiskas sekas trešām personām, piemēro pārbaudi kompetentajās valsts tiesās saskaņā ar valsts tiesību aktos izklāstītajām prasībām un procedūrām. To pašu piemēro, kad EPPO nav pieņēmusi procesuālus aktus, ar kuriem ir iecerēts radīt tiesiskas sekas trešām personām un kurus tai bija juridisks pienākums pieņemt saskaņā ar šo regulu.
2.   Tiesai saskaņā ar LESD 267. pantu ir jurisdikcija sniegt prejudiciālus nolēmumus par:
a)
EPPO procesuālo aktu spēkā esību, ciktāl šāds spēkā esības jautājums kādā no dalībvalsts tiesām ir ierosināts, tiešā veidā pamatojoties uz Savienības tiesību aktiem;
b)
Savienības tiesību aktu, tostarp šīs regulas, noteikumu interpretāciju vai spēkā esību;
[..]
3.   Atkāpjoties no šā panta 1. punkta, EPPO lēmumiem izbeigt lietu, ciktāl tie tiek apstrīdēti, tiešā veidā pamatojoties uz Savienības tiesību aktiem, piemēro pārbaudi Tiesā saskaņā ar LESD 263. panta ceturto daļu.
[..]
8.   Šis pants neskar tiesiskuma pārbaudi Tiesā saskaņā ar LESD 263. panta ceturto daļu attiecībā uz tādiem EPPO lēmumiem, kas ietekmē VIII nodaļā paredzētās datu subjektu tiesības, un tādiem EPPO lēmumiem, kas nav procesuāli akti, piemēram, EPPO lēmumiem par tiesībām publiski piekļūt dokumentiem vai lēmumiem par Eiropas deleģēto prokuroru atbrīvošanu no amata, kuri pieņemti, ievērojot šīs regulas 17. panta 3. punktu, vai jebkādiem citiem administratīviem lēmumiem.”
Spānijas tiesības
8.
Ley Orgánica 9/2021 de aplicación del Reglamento (UE) 2017/1939 del Consejo, de 12 de octubre de 2017, por el que se establece una cooperación reforzada para la creación de la Fiscalía Europea (2021. gada 1. jūlija Konstitutīvais likums 9/2021 (
12
), ar ko īsteno [EPPO regulu] (turpmāk tekstā – “Likums 9/2021”)) 42. panta “Eiropas deleģēto prokuroru izmeklēšanas pilnvaras” 1. un 3. punktā noteikts:
“1.   [EDP] saskaņā ar [Likuma 9/2021] noteikumiem, [EPPO] regulu un EPPO reglamentā paredzētajiem noteikumiem veic izmeklēšanu – uzdod pabeigt visus izmeklēšanas pasākumus un veikt Ley de Enjuiciamiento Criminal [(Kriminālprocesa kodekss)] noteiktos pagaidu aizsardzības pasākumus, izņemot tos, kuri saskaņā ar Konstitūciju un citām tiesību normām ir tikai tiesu kompetencē un kuru īstenošanai jāsaņem garantiju tiesneša pilnvarojums;
[..]
3.   Izmeklēšanu veic saskaņā ar Kriminālprocesa kodeksa noteikumiem, izņemot īpašus gadījumus, kas skaidri paredzēti [Likumā 9/2021].”
9.
Likuma 9/2021 43. pants “Liecinieka liecība” ir formulēts šādi:
“1.   [EDP] var izsaukt liecināt jebkuru personu, kurai ir zināmi fakti un apstākļi, kas ir būtiski noziedzīga nodarījuma konstatēšanai un atbildīgās personas noteikšanai, vai kura varētu sniegt šim nolūkam noderīgu informāciju, un uzklausīt šādas personas liecību.
Izņemot personas, kas ir atbrīvotas no pienākuma ierasties tiesā un sniegt liecības tiesas procesa mutvārdu daļā, ikvienai [EDP] uzaicinātajai personai ir pienākums ierasties tiesā un kā lieciniekam sniegt liecību par visu, kas tai zināms saistībā ar uzdotajiem jautājumiem.
2.   Liecinieka liecība ir jāuzklausa Kriminālprocesa kodeksā noteiktajā veidā.
Lietas dalībnieki ar savu advokātu starpniecību var piedalīties liecinieka uzklausīšanas procesā, un tādā gadījumā liecības beigās tiem tiek dota iespēja lūgt lieciniekam sniegt skaidrojumus, ja nepieciešams.”
10.
Likuma 9/2021 90. pantā “Lietas” ir noteikts:
“Izmeklēšanas procedūrā pieņemtos [EDP] lēmumus var apstrīdēt garantiju tiesnesim tikai [Likumā 9/2021] skaidri noteiktos gadījumos.”
11.
Saskaņā ar Likumu 9/2021 aizstāvība var apstrīdēt šādus EDP lēmumus:
–
lēmumu par lietas ierosināšanu;
–
lēmumu, ar kuru atteikts pieņemt jaunu liecību no izmeklēšanai pakļautās personas, kas bija lūgusi iespēju sniegt jaunu liecību;
–
lēmumu par EDP atteikumu veikt pieprasītos izmeklēšanas pasākumus;
–
lēmumu, ar kuru ir atteikts pievienot lietas materiāliem iesniegtos dokumentus un ziņojumus;
–
lēmumu, ar kuru atteikts iestāties lietā aizstāvības norīkotam ekspertam tajā ekspertīzes jomā, kuru viņš piekritis izskatīt;
–
lēmumu, ar kuru atteikts noraidīt ekspertu;
–
lēmumu par pagaidu aizsardzības pasākumiem;
–
lēmumu par apcietinājuma piemērošanu un
–
lēmumu par izmeklēšanas atsākšanu.
12.
Likuma 9/2021 91. pantā ir aprakstītas procesuālās darbības, kas jāveic attiecībā uz pieteikumiem par šādu lēmumu apstrīdēšanu.
13.
Kriminālprocesa kodeksa 311. panta 1. un 2. punktā ir noteikts:
“Izmeklēšanas tiesnesis veic visus izmeklēšanas pasākumus, ko ierosina prokuratūra vai kāds lietas dalībnieks, ja vien izmeklēšanas tiesnesis neuzskata, ka tie nav nepieciešami vai kaitē.
Par lēmumu, ar kuru atteikts veikt pieprasītos izmeklēšanas pasākumus, var iesniegt pārsūdzību, kura tiks pieņemta un nekavējoties nodota izskatīšanai kompetentajā tiesā, bet kurai nav lēmumu apturošas ietekmes.”
Faktiskie apstākļi, strīda priekšmets, prejudiciālie jautājumi un tiesvedība Tiesā
14.
I.R.O. un F.J.L.R. bija fonda, kas izveidots saskaņā ar Spānijas tiesību aktiem un kas saņēma subsīdiju ES fondu finansēta projekta īstenošanai, direktori. Eiropas Birojs krāpšanas apkarošanai (OLAF) informēja Fiscalía de área de Getafe-Leganés (Hetafes-Leganesas prokuratūra, Spānija) par to, ka nav pietiekami pamatotas minētā fondā pieprasītās tiešās personāla izmaksas attiecībā uz diviem pētniekiem, kurus tas bija nodarbinājis projekta īstenošanai, proti, Y.C. un I.M.B. Fiscalía de área de Getafe-Leganés (Hetafes-Leganesas prokuratūra) iesniedza sūdzību Juzgado de Primera Instancia e Instrucción no 1 de Getafe (Hetafes Pirmās instances un izmeklēšanas tiesa Nr. 1, Spānija), apgalvojot, ka ir izdarīts krāpšanas ar subsīdijām nodarījums (
13
). Minētā tiesa 2021. gada 20. aprīlī sāka kriminālizmeklēšanu pret I.R.O.
15.
Šajā izmeklēšanā Juzgado de Primera Instancia e Instrucción no 1 de Getafe (Hetafes Pirmās instances un izmeklēšanas tiesa Nr. 1) 2021. gada 21. maijā nopratināja I.R.O. kā “investigado” (izmeklēšanai pakļauta persona). I.R.O. izmantoja savas tiesības klusēt. Minētā tiesa 2021. gada 2. jūlijā nopratināja Y.C. kā liecinieku.
16.
Juzgado de Primera Instancia e Instrucción no 1 de Getafe (Hetafes Pirmās instances un izmeklēšanas tiesa Nr. 1) 2021. gada 12. augustā atteicās no jurisdikcijas par labu EPPO. EPPO2021. gada 21. septembrī nodeva lietu kompetentajām valsts iestādēm. Tā informēja Juzgado de Primera Instancia e Instrucción no 1 de Getafe (Hetafes Pirmās instances un izmeklēšanas tiesa Nr. 1) par savu lēmumu nepieprasīt lietas pārņemšanu.
17.
Ņemot vērā Juzgado de Primera Instancia e Instrucción no 1 de Getafe (Hetafes Pirmās instances un izmeklēšanas tiesa Nr. 1) izvirzīto jurisdikcijas jautājumu, Tribunal Supremo (Augstākā tiesa, Spānija) ar 2022. gada 9. jūnija rīkojumu (
14
) nolēma piešķirt izmeklēšanas jurisdikciju EPPO. Ar 2022. gada 26. jūlija lēmumu EDP, kas nodarbojās ar lietu Spānijā, izmantoja savas pārņemšanas tiesības un uzsāka izmeklēšanu, kuras gaitā tika nolemts lūgt šo prejudiciālo nolēmumu.
18.
Saskaņā ar 2022. gada 27. jūlija rīkojumu iesniedzējtiesa Juzgado Central de Instrucción no 6 de la Audiencia National (Valsts mēroga lietu tiesas Centrālā izmeklēšanas tiesa Nr. 6, Spānija), darbodamās kā garantiju tiesnesis, sāka garantiju procedūru.
19.
Ar 2022. gada 22. augusta un 25. oktobra lēmumu EDP, kas nodarbojās ar lietu, izsauca I.R.O. un F.J.L.R. ierasties uz Likuma 9/2021 27. pantā paredzēto “Primera comparecencia para el traslado de cargos” (pirmā uzklausīšana faktu un pierādījumu sniegšanai), lai katru informētu par to, ka pret viņu tiek veikta izmeklēšana noziedzīgajā nodarījumā, kas saistīts ar subsīdiju izkrāpšanu un dokumentu viltošanu (
15
). I.R.O. uzklausīšana notika 2022. gada 5. oktobrī. F.J.L.R. uzklausīšana notika 2022. gada 15. decembrī.
20.
Ar 2023. gada 2. februāra lēmumu, kas pieņemts saskaņā ar Likuma 9/2021 43. pantu, EDP, kas nodarbojās ar lietu, izsauca Y.C. un I.M.B. ierasties kā lieciniekiem. Pamatojoties uz Likuma 9/2021 90. pantu, 2023. gada 7. februārī advokāti, kas pārstāv I.R.O. un F.J.L.R., iesniedza EPPO apelācijas sūdzību par šo lēmumu daļā, kas attiecas uz Y.C. izsaukšanu par liecinieku (
16
). Tie apgalvoja, ka izmeklēšanas pasākums nebija nedz būtisks, nedz nepieciešams, nedz lietderīgs, jo Juzgado de Primera Instancia e Instrucción no 1 de Getafe (Hetafes Pirmās instances un izmeklēšanas tiesa Nr. 1) jau bija uzklausījusi Y.C. šajā statusā. 2023. gada 8. februārī par šo apelācijas sūdzību tika paziņots iesniedzējtiesai. 2023. gada 23. februārī EDP, kas nodarbojās ar lietu, iesniedza rakstveida apsvērumus par šo apelācijas sūdzību. EDP un advokāti, kas pārstāv I.R.O. un F.J.L.R., attiecīgi 2023. gada 22. un 23. martā iesniedza rakstveida apsvērumus par iesniedzējtiesas iespēju lūgt prejudiciālu nolēmumu.
21.
Iesniedzējtiesa lūdz Tiesu sniegt Savienības tiesību interpretāciju, lai iesniedzējtiesa varētu izvērtēt EPPO regulas ietekmi uz Likumu 9/2021 attiecībā uz garantiju tiesneša pilnvarām pārbaudīt dažus EDP procesuālos aktus, ar kuriem ir iecerēts radīt tiesiskas sekas trešām personām. Tā norāda, ka saskaņā ar Likuma 9/2021 42. un 43. pantu kopsakarā ar tā 90. pantu ir jāsaņem skaidra atļauj veikt noteiktu EDP procesuālo aktu tiesiskuma pārbaudi. Tā kā liecinieku izsaukumi neietilpst šajā kategorijā, 2023. gada 2. februāra lēmumu nevar pārsūdzēt garantiju tiesnesim.
22.
Iesniedzējtiesa uzsver, ka saskaņā ar EPPO regulas 42. pantu EPPO procesuālajiem aktiem, ar kuriem iecerēts radīt tiesiskas sekas trešām personām, jāpiemēro pārbaude tiesā. Iesniedzējtiesa uzskata, ka 2023. gada 2. februāra lēmums ir šāds procesuālais akts. Vispirms tā apgalvo, ka šis lēmums tieši ietekmē Y.C. un I.M.B. tiesības brīvi pārvietoties un brīvību, ko garantē Hartas 6. pants, jo viņiem būs juridisks pienākums atrasties noteiktā vietā tiesas izsaukumā norādītajā laikā un dienā (
17
). Šis lēmums var ietekmēt arī Y.C. un I.M.B. tiesības uz aizstāvību – tas ir pretrunā Hartas 48. pantam; proti, viņiem būs pienākums stāstīt visu, kas viņiem zināms, un būt patiesiem savos apgalvojumos (
18
), bet netiks nodrošināts advokāts, jo Spānijas procesuālajās tiesībās nav paredzēts, ka liecības sniegšanas laikā lieciniekiem pienāktos šāda palīdzība. Šajā lietā tiesību uz aizstāvību pārkāpums ir vēl jo smagāks, jo pastāv “pamatota iespēja”, ka no liecinieku sniegtajām liecībām var izrietēt pierādījumi par viņu līdzdalību izmeklējamajās darbībās. EDP, kas nodarbojas ar lietu, 2023. gada 22. marta apsvērumos norādītā iespēja, ka saskaņā ar Likuma 9/2021 29. pantu izmeklēšanai pakļautās personas var tiesā pieprasīt, lai procesuālais akts tiktu automātiski pasludināts par spēkā neesošu saistībā ar to, ka tikusi aizkavēta pirmā uzklausīšana faktu un pierādījumu sniegšanai, ir uzskatāma par ārkārtas pārsūdzību. Inter alia tiesiskās noteiktības dēļ nav vēlams, ka vēlākā kriminālprocesa stadijā personai būtu jāatsaucas uz šādu pārsūdzību. Turklāt iesniedzējtiesa norāda, ka liecinieku izsaukums ietekmē I.R.O. un F.J.L.R. tiesisko stāvokli. Izdodot atkārtotu izsaukumu Y.C. ierasties kā lieciniekam, tiek pārkāptas apsūdzēto tiesības uz lietas izskatīšanu saprātīgā termiņā. Y.C. un I.M.B. liecinieku liecības var dot iespēju EDP iegūt apsūdzošus pierādījumus izmantošanai kriminālprocesā pret I.R.O. un F.J.L.R.
23.
Ņemot vērā minēto, iesniedzējtiesa uzskata, ka 2023. gada 2. februāra lēmuma nepārsūdzēšana varētu ierobežot iespēju izmantot no Savienības tiesībām izrietošas individuālās tiesības un šis ierobežojums nav attaisnojams saskaņā ar līdzvērtības un efektivitātes principu.
24.
Attiecībā uz līdzvērtības principu iesniedzējtiesa norāda, ka gadījumā, ja izmeklēšanu saistībā ar apsūdzībām, par kurām ierosināta EPPO lieta, vadītu Juez de Instrucción (izmeklēšanas tiesnesis), kas ir “līdzvērtīgs” EDP, tiktu ievērota “Diligencias Previas” (iepriekšējas izmeklēšanas) procedūra, jo par attiecīgajiem noziedzīgajiem nodarījumiem var piemērot brīvības atņemšanu līdz pieciem gadiem. Saskaņā ar Kriminālprocesa kodeksa 766. pantu (
19
) izmeklēšanas tiesneša rīkojumu par pasākumiem saistībā ar iepriekšēju izmeklēšanu var pārsūdzēt tiesnesim, kas pieņēmis lēmumu, un pēc tam – augstākā tiesā.
25.
Iesniedzējtiesa vērš uzmanību, ka EDP, kas nodarbojas ar lietu, 2023. gada 22. marta apsvērumos norāda, ka “Procedimiento Sumario Ordinario” (procedūra attiecībā uz noziedzīgiem nodarījumiem, par kuriem soda ar brīvības atņemšanu uz laiku, kas pārsniedz piecus gadus) gadījumā Kriminālprocesa kodeksa 311. pantā ir paredzēts, ka nevar pārsūdzēt lēmumus par lietas dalībnieku pieprasīto izmeklēšanas pasākumu pieņemšanu. Šajā kontekstā EDP atsaucas uz judikatūru, kas paplašina šīs tiesību normas piemērošanu attiecībā uz iepriekšējas izmeklēšanas procedūru. Iesniedzējtiesa norāda, ka Tribunal Supremo (Augstākā tiesa) nav apstiprinājusi šo judikatūras virzienu, tas nav pieņemts vienbalsīgi un nav veikti grozījumi tiesību aktos.
26.
Iesniedzējtiesai ir bažas par līdzvērtības principa piemērošanu, jo Likums 9/2021 neļauj veikt tiesiskuma pārbaudi EDP izdotajiem liecinieku izsaukumiem, savukārt Kriminālprocesa kodekss neparedz pārsūdzības ierobežojumus attiecībā uz izmeklēšanas tiesnešu pieņemtajiem lēmumiem par izmeklēšanas pasākumu noteikšanu vai atteikumu tos veikt.
27.
Attiecībā uz efektivitātes principu iesniedzējtiesa norāda, ka tiesības celt prasību pret EPPO procesuālajiem aktiem, ar kuriem ir iecerēts radīt tiesiskas sekas trešām personām, izriet tieši no EPPO regulas 42. panta. Tā formulējums nodrošina iespēju ievērot Hartas 47. un 48. pantā noteiktās un aizsargātās pamattiesības uz efektīvu tiesību aizsardzību un tiesības uz aizstāvību. Tādējādi garantiju tiesnesim paredzēto pārskatīšanas pilnvaru ierobežojošā interpretācija Likuma 9/2021 90. pantā rada šķēršļus pilsoņiem īstenot EPPO regulā noteiktās pamattiesības.
28.
Šādos apstākļos Juzgado Central de Instrucción no 6 de la Audiencia Nacional (Valsts mēroga Centrālā izmeklēšanas tiesa Nr. 6) nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:
“1)
Vai [EPPO] Regulas [..] 42. panta 1. punkts jāinterpretē tādējādi, ka tas nepieļauj tādu valsts tiesisko regulējumu kā [..] [Likuma] 9/2021 90. pantu, kas no pārbaudes tiesā izslēdz tādu [EPPO] procesuālo aktu, kas rada tiesiskas sekas attiecībā uz trešām personām (iepriekš minētajā izpratnē), kā [EDP] lēmumu par liecinieku izsaukšanu, kas ietverts 2023. gada 2. februāra lēmumā?
2)
Vai [Hartas] 6. un 48. pants un [Eiropas Parlamenta un Padomes] Direktīvas (ES) 2016/343 [(2016. gada 9. marts) par to, lai nostiprinātu konkrētus nevainīguma prezumpcijas aspektus un tiesības piedalīties klātienē lietas izskatīšanā tiesā kriminālprocesā (OV 2016, L 65, 1. lpp.)] 7. pants jāinterpretē tādējādi, ka tie nepieļauj tādu valsts tiesību normu kā [..] [Likuma] 9/2021 90. pants, kopsakarā ar tā 42. panta 1. un 3. punktu un 43. pantu, kas no pārbaudes tiesā izslēdz tādu [EPPO] procesuālo aktu kā [EDP] lēmumu izsaukt kā liecinieku trešo personu, attiecībā uz kuru ir pamatotas aizdomas par līdzdalību izmeklējamajos noziedzīgos nodarījumos?
3)
Vai LES 19. panta 1. punkta otrā daļa un LESD 86. panta 3. punkts jāinterpretē tādējādi, ka tie nepieļauj tādu pārbaudes tiesā sistēmu, kāda ir paredzēta [Likuma] 9/2021 90. un 91. pantā attiecībā uz [EDP] aktiem, kas pieņemti saskaņā ar [Likuma] 9/2021 42. panta 1. punktu un 43. pantu, un kura izslēdz no pārbaudes tiesā [EDP] izmeklēšanas pilnvaru īstenošanas ietvaros veiktu pasākumu, kuram nav līdzvērtīgas saiknes ar valsts procesuālajām tiesību normām, kas regulē izmeklēšanas tiesnešu lēmumu apstrīdēšanu izmeklēšanas pilnvaru īstenošanas ietvaros?
4)
Vai LES 2. pants, kurā ir nostiprinātas tiesiskumam raksturīgās vērtības, uz kurām balstās Savienība, kopsakarā ar tiesībām uz efektīvu tiesību aizsardzību tiesā un tiesībām uz taisnīgu tiesu saskaņā ar [Hartas] 47. pantu, kā arī ar LES 19. panta 1. punkta otrajā daļā paredzēto efektivitātes principu, jāinterpretē tādējādi, ka tas nepieļauj tādu [EDP] aktu pārbaudes tiesā sistēmu, kura gadījumus, kuros ir tiesības apstrīdēt lēmumus, ierobežo līdz noteiktam skaitam gadījumu, kādi minēti Spānijas tiesību aktos, proti, [Likuma] 9/2021 90. un 91. pantā?”
29.
I.R.O. un F.J.L.R., EPPO, Francijas, Itālijas, Nīderlandes un Spānijas valdības un Komisija iesniedza rakstveida apsvērumus. Tiesa 2024. gada 10. septembra sēdē uzklausīja minēto lietas dalībnieku, izņemot Itālijas valdību, mutvārdu paskaidrojumus un atbildes uz Tiesas uzdotajiem jautājumiem.
Izvērtējums
Par otrā jautājuma pieņemamību
30.
EPPO, Francijas, Nīderlandes un Spānijas valdības un Komisija apgalvo, ka otrais jautājums nav pieņemams, jo tas ir pilnīgi hipotētisks un jebkāda atbilde uz to nevarētu ietekmēt strīda iznākumu pamatlietā. Tas ir tāpēc, ka pamatlieta attiecas uz izmeklēšanai pakļauto personu iespēju apstrīdēt EDP lēmumu uzaicināt trešās personas kā lieciniekus, savukārt otrais jautājums attiecas uz pašu liecinieku iespēju apstrīdēt šo lēmumu.
31.
Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru tikai valsts tiesai, kas izskata lietu un ir atbildīga par pieņemamo tiesas nolēmumu, ņemot vērā lietas īpašo raksturu, ir jānovērtē gan tas, cik lielā mērā prejudiciālais nolēmums nepieciešams tās sprieduma taisīšanai, gan arī Tiesai uzdoto jautājumu nozīmīgums. Tādēļ, ja uzdotie jautājumi attiecas uz Savienības tiesību interpretāciju, Tiesai principā ir jālemj. No tā izriet, ka uz jautājumiem par Savienības tiesībām attiecas nozīmīguma prezumpcija. Tiesa var atteikties lemt par valsts tiesas uzdotu prejudiciālo jautājumu tikai tad, ja ir acīmredzams, ka lūgtajai Savienības tiesību interpretācijai nav nekāda sakara ar pamatlietas apstākļiem vai tās priekšmetu, ja Tiesai nav zināmi faktiskie un tiesību apstākļi, kas vajadzīgi, lai sniegtu lietderīgu atbildi uz tai uzdotajiem jautājumiem, vai ja problēmai ir hipotētisks raksturs (
20
).
32.
No otrā jautājuma teksta, Savienības tiesību normām, uz kurām tajā ir atsauce, kā arī no lūgumā sniegt prejudiciālu nolēmumu ietvertajiem paskaidrojumiem (
21
) izriet, ka iesniedzējtiesa vēlas noskaidrot, vai personas, kas ar EDP lēmumu ir izsauktas liecināt liecinieka statusā, var apstrīdēt šo lēmumu tiesā. Izsauktie liecinieki, proti, Y.C. un I.M.B., neapstrīd 2023. gada 2. februāra lēmuma spēkā esību. Pamatlieta attiecas uz izmeklēšanai pakļauto personu, proti, I.R.O. un F.J.L.R., vēlmi apstrīdēt šo lēmumu. Šādos apstākļos, manuprāt, ir skaidrs, ka jebkāda atbilde uz otro jautājumu neietekmē pamatlietas iznākumu un ir būtībā hipotētiska. Piemērojot judikatūru, uz kuru ir atsauce šo secinājumu 31. punktā, iesaku Tiesai atzīt šo jautājumu par nepieņemamu.
Pirmā, trešā un ceturtā jautājuma kopīga izskatīšana un pārformulēšana
33.
Komisija ierosina Tiesai izskatīt kopā pirmo, trešo un ceturto jautājumu. Atbalstu šo priekšlikumu, jo atbilde uz šiem jautājumiem ir atkarīga no EPPO regulas 42. panta 1. punkta interpretācijas.
34.
Turklāt uzskatu, ka šie trīs jautājumi ir jāformulē citādi (
22
), proti, vai EPPO regulas 42. panta 1. punkts kopsakarā ar Hartas 47. pantu, LES 19. panta 1. punkta otro daļu un līdzvērtības un efektivitātes principu ir jāinterpretē tādējādi, ka tas nepieļauj tādu valsts tiesisko regulējumu, saskaņā ar kuru izmeklēšanai pakļautas personas nevar kompetentā valsts tiesā tieši apstrīdēt EDP, kas nodarbojas ar lietu, lēmumu, ar kuru kriminālizmeklēšanā pret šīm personām kā lieciniekus izsauc trešās personas (
23
).
35.
Turpmāk minēti iemesli šāda pārformulējuma ieteikšanai. Kā norādīju šo secinājumu 32. punktā, pamatlietā strīds ir radies saistībā ar izmeklēšanai pakļauto personu celto prasību pret lēmumu, ar kuru EDP, kas nodarbojas ar lietu, izsauca trešās personas ierasties kā lieciniekus. Tiesību normas, uz kurām attiecas ceturtais jautājums, proti, LES 2. pants, LES 19. panta 1. punkta otrā daļa un Hartas 47. pants, var tikt izskatītas, ņemot vērā pārformulēto jautājumu, jo EPPO regulas 42. panta 1. punkta mērķis ir tās piemērot EPPO procesuālo aktu kontekstā (
24
). Ņemot vērā atsauci gan uz LES 19. panta 1. punkta otro daļu, gan uz Hartas 47. pantu, Tiesa var nolemt neņemt vērā LES 2. pantu. No lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu pamatojuma izriet, ka trešajā jautājumā uzmanība pievērsta līdzvērtības principa radītajam dalībvalstu procesuālās autonomijas ierobežojumam, tāpēc tas ir iekļauts ierosinātajā jaunajā formulējumā. Kā sīkāk izklāstīts šo secinājumu 55. punktā, lūgumā sniegt prejudiciālu nolēmumu šķietami ir izteikts pieņēmums, ka EPPO regulas 42. panta 1. punkts paredz, ka tādam procesuālajam aktam kā 2023. gada 2. februāra lēmumam ir jābūt apstrīdamam ar tiešu prasību kompetentajā valsts tiesā.
Par lietas būtību
36.
No Likuma 9/2021 1. panta izriet, ka ar minēto tiesību aktu EPPO regula ir integrēta Spānijas tiesību sistēmā. Ar šo likumu tika ieviesta jauna procesuālā sistēma, saskaņā ar kuru EDP izmeklē noziedzīgus nodarījumus, kas skar Savienības finanšu intereses, un sāk kriminālvajāšanu par tiem, savukārt valsts tiesu iestāde, kurai ir objektīvas trešās personas statuss, aizsargā izmeklēšanai pakļauto personu pamattiesības (
25
). Iestāde, kas ir jāizveido kompetentās tiesas (
26
) ietvaros kā “struktūra, kas nav iesaistīta procedūras veikšanā, bet kas tomēr ir atbildīga par [Likumā 9/2021] skaidri noteiktajiem tiesiskuma pārbaudes uzdevumiem”, ir garantiju tiesnesis (
27
).
37.
Manuprāt, ir skaidrs, ka EPPO regulas 42. panta 1. punkts uzliek dalībvalstīm pienākumu nodrošināt efektīvu tiesiskuma pārbaudi attiecībā uz EPPO procesuālajiem aktiem, ar kuriem ir iecerēts radīt tiesiskas sekas trešām personām (
28
). Personu tiesību efektīva tiesiskā aizsardzība, uz ko ir atsauce EPPO regulas 88. apsvēruma noteikumos, kā izklāstīts šo secinājumu 4. punktā, ir Savienības tiesību vispārējs princips, kas izriet no dalībvalstīm kopīgajām konstitucionālajām tradīcijām un kas tika atzīts 1950. gada 4. novembrī Romā parakstītās Eiropas Cilvēktiesību un pamatbrīvību aizsardzības konvencijas 6. un 13. pantā. Hartas 47. pantā šis princips ir vēlreiz apstiprināts, tādējādi šīs lietas kontekstā tas ir jāņem vērā, interpretējot LES 19. panta 1. punkta otro daļu (
29
). Jāatceras arī, ka dalībvalstīm, īstenojot Savienības tiesības (kā tas ir šajā lietās), ir jānodrošina to tiesību uz efektīvu tiesību aizsardzību tiesā ievērošana, kas ir noteiktas Hartas 47. panta pirmajā daļā (
30
).
38.
Šajā lietā galvenais jautājums ir par to, vai lēmums, ar kuru EPPO izsauc trešo personu ierasties kā liecinieku, EPPO regulas 42. panta 1. punkta izpratnē ir EPPO procesuālais akts, ar kuru iecerēts radīt tiesiskas sekas izmeklēšanai pakļautām personām. Ja šis lēmums ir šāds akts, tad saskaņā ar minēto tiesību normu tā tiesiskumu var pārbaudīt kompetentā valsts tiesā.
39.
Šajā kontekstā vispirms jānoskaidro, vai jēdziens “EPPO procesuālie akti, ar kuriem ir iecerēts radīt tiesiskas sekas trešām personām” ir autonoms Savienības tiesību jēdziens, kas Eiropas Savienības teritorijā ir jāinterpretē vienveidīgi. Lai izlemtu šo jautājumu, jāņem vērā tās tiesību normas formulējums, kurā šis jēdziens iekļauts, šīs tiesību normas kopējais konteksts un tā tiesiskā regulējuma mērķi, kurā šī tiesību norma ir ietverta (
31
).
40.
EPPO regulā šis jēdziens nav definēts, un atsauce uz valsts tiesību aktiem 42. panta 1. punktā nav noteicošā attiecībā uz tā nozīmi un tvērumu.
41.
No EPPO regulas 42. panta 1. punkta formulējuma, ņemot vērā minētā panta vispārējo struktūru un mērķi, ir skaidrs, ka tā mērķis ir piešķirt valstu tiesām jurisdikciju (
32
) pārbaudīt aktu tiesiskumu, proti, veikt uzdevumu, kas – tā kā EPPO ir Savienības iestāde (
33
) – citādi būtu Tiesas ekskluzīvā jurisdikcijā (
34
). No EPPO regulas 42. panta 2.–8. punkta izriet, ka, izņemot šā panta 1. punktā noteikto jurisdikciju, kas piešķirta valstu tiesām, Tiesa ir kompetenta pārbaudīt EPPO aktu tiesiskumu (
35
). Tas īpaši attiecas uz EPPO“administratīviem lēmumiem”, kuri minēti 8. punktā un uz kuriem attiecas LESD 263. panta 4. punkts, pretstatā EPPO“procesuālajiem aktiem”, kuri minēti 1. punktā un kuriem principā (
36
) piemēro “pārbaudi kompetentajās valsts tiesās”.
42.
Turklāt EPPO regulas 42. panta 1. punktā lietotais formulējums “iecerēts radīt tiesiskas sekas trešām personām” apstiprina, ka šīs tiesību normas mērķis ir piešķirt valstu tiesām jurisdikciju, ko citādi būtu uzņēmusies Tiesa. EPPO, Francijas un Spānijas valdības un Komisija rakstveida apsvērumos norāda, ka šis formulējums burtiski atkārto LESD 263. panta pirmās daļas tekstu (
37
), kurā ir definētas Savienības iestādes, struktūras, biroji un aģentūras, kuru aktu pārbaude ir Tiesas kompetencē (
38
).
43.
Vēl viens iemesls, kas apstiprina, ka jēdziens “EPPO procesuālie akti, ar kuriem ir iecerēts radīt tiesiskas sekas trešām personām” būtu jāinterpretē autonomi un vienveidīgi, ir nepieciešamība EPPO aktu tiesiskajā kontrolē nodrošināt konsekventu jurisdikcijas sadalījumu starp valstu tiesām un Tiesu. Tāpēc piekrītu EPPO viedoklim, ka “EPPO procesuālie akti, ar kuriem ir iecerēts radīt tiesiskas sekas trešām personām”, ir autonoms Savienības tiesību jēdziens (
39
).
44.
Attiecībā uz šā jēdziena saturu no EPPO regulas 87. apsvēruma pirmās daļas izriet, ka jēdziens “procesuālie akti” ietver darbības, “ko EPPO veic izmeklēšanas laikā”. Minētā apsvēruma otrajā daļā apgalvots, ka tiesiskuma pārbaudi valsts tiesās piemēro arī “EPPO procesuālajiem aktiem, kuri ir pieņemti pirms apsūdzības”. Jēdzienā “procesuālie akti” tostarp ietverti “izmeklēšanas pasākumi” (
40
)EPPO regulas 30. panta izpratnē. Tādējādi, manā ieskatā un kā apgalvo I.R.O. un F.J.L.R., kā arī EPPO, lēmums, ar kuru EDP izsauc personu ierasties kā lieciniekam, ir procesuāls akts EPPO regulas 42. panta 1. punkta izpratnē. Jāatzīst, ka šīs regulas 30. panta 1. punktā šāds lēmums nav iekļauts “izmeklēšanas pasākumos”, kurus EDP jābūt iespējai veikt dalībvalstīs “vismaz gadījumos, kad par izmeklēto nodarījumu maksimālais sods ir brīvības atņemšana uz vismaz četriem gadiem”. Tomēr EPPO regulas 30. panta 4. punkts paredz, ka “[EDP] ir tiesības lūgt vai uzdot veikt jebkādus citus pasākumus savās dalībvalstīs, kas prokuroriem ir pieejami līdzīgos gadījumos konkrētajā valstī saskaņā ar valsts tiesību aktiem, papildus 1. punktā minētajiem pasākumiem”. Likuma 9/2021 43. panta 1. punktā ir skaidri noteikts, ka EDP var izsaukt personas ierasties kā lieciniekus.
45.
Tā kā formulējums “ar kuriem ir iecerēts radīt tiesiskas sekas trešām personām” ir praktiski identisks LESD 263. panta 1. punktā (
41
) izmantotajam formulējumam, var secināt, ka likumdevēja nolūks, pieņemot EPPO regulas 42. panta 1. punktu, bija nodrošināt, ka tiek izveidota tiesiskuma pārbaudes sistēma, kura ir pielāgota EPPO specifikai un kurā šīs iestādes aktu tiesiskumu, ko parasti pārbaudītu Tiesa, ja tajā tiktu celta tieša prasība, varētu pārbaudīt valsts tiesas, un tādējādi tiek garantēta LES 19. panta 1. punkta otrās daļas un Hartas 47. panta ievērošana.
46.
Manā ieskatā, no tā izriet – kā to skaidri norāda EPPO, Francijas valdība un Komisija –, ka EPPO regulas 42. panta 1. punkta interpretācijai ir piemērojama Tiesas pastāvīgā judikatūra attiecībā uz LESD 263. pantā lietoto jēdzienu “tiesību akti, kas pieņemti, lai radītu tiesiskas sekas attiecībā uz trešām personām”. Saskaņā ar LESD 263. panta ceturto daļu kopsakarā ar tā pirmo daļu atcelšanas prasību var celt par visiem Savienības iestāžu, struktūru un aģentūru pieņemtajiem aktiem vai veiktajiem pasākumiem – neatkarīgi no to veida –, kas paredzēti tādu saistošu tiesisko seku radīšanai, kuras var ietekmēt fiziskas vai juridiskas personas intereses, būtiski mainot tās tiesisko stāvokli. Lai noskaidrotu, vai akts rada šādas sekas un vai tādējādi tas var būt šādas prasības priekšmets, jāaplūko šā tiesību akta būtība un jāizvērtē minētās sekas, ievērojot tādus objektīvus kritērijus kā šā akta saturs, vajadzības gadījumā ņemot vērā tā pieņemšanas kontekstu, kā arī iestādes vai struktūras, kas to ir pieņēmusi, pilnvaras (
42
).
47.
No iepriekš minētā var secināt, ka Savienības likumdevējs nav paredzējis EPPO procesuālo aktu obligāto tiesiskuma pārbaudi, ko paredz EPPO regulas 42. panta 1. punkts, attiecināt tikai uz īpašām kategorijām. Ņemot vērā iepriekšējā punktā minēto Tiesas judikatūru, secināms, ka no šīs tiesību normas izriet, ka tiesiskuma pārbaude kompetentajā valsts tiesā jāpiemēro ikvienam procesuālajam aktam, ko EDP ir pieņēmis savas izmeklēšanas laikā un kas paredzēts tādu saistošu tiesisko seku radīšanai, kuras var ietekmēt trešās personas intereses, būtiski mainot tās tiesisko stāvokli. Jāpiebilst, ka no EPPO regulas 87. apsvēruma izriet, ka jēdziens “trešās personas”, uz ko attiecas 42. panta 1. punkts, ir jāsaprot plašā nozīmē, ietverot “aizdomās turēto” (
43
), “cietušo” un visas “citas ieinteresētās personas, kuru tiesības var nelabvēlīgi ietekmēt šādi akti” (
44
).
48.
Iesniedzējtiesa, I.R.O. un F.J.L.R. apgalvo, ka 2023. gada 2. februāra lēmums ir EPPO procesuāls akts, kas rada tiesiskas sekas viņiem kā izmeklēšanai pakļautām personām, jo a) tas pārkāpj viņu tiesības uz lietas izskatīšanu saprātīgā termiņā un b) papildu liecinieka Y.C. liecība varētu atklāt apsūdzošus pierādījumus, kurus EDP, kas nodarbojas ar lietu, varētu izmantot kriminālprocesā pret viņiem. Savukārt EPPO, Francijas un Spānijas valdības un Komisija, pamatojoties uz dažādiem argumentiem (
45
), apgalvo, ka EDP, kas nodarbojas ar lietu, pieņemtais lēmums izsaukt trešo personu liecināt kā liecinieku nav pasākums, kas rada saistošas tiesiskās sekas, kuras var ietekmēt izmeklēšanai pakļauto personu intereses, būtiski mainot to tiesisko stāvokli.
49.
Kopumā mani nepārliecina I.R.O. un F.J.L.R. vārdā izvirzītie argumenti, kurus ir pieņēmusi iesniedzējtiesa. Kā norāda Francijas un Spānijas valdības un Komisija, liecinieka nopratināšanā var tikt iegūti gan apsūdzoši, gan attaisnojoši pierādījumi. Šajā kontekstā ir lietderīgi atgādināt, ka EPPO regulas 5. panta 4. punktā ir paredzēts, ka “EPPO veic izmeklēšanu objektīvi un meklē visus būtiskos pierādījumus – gan apsūdzošos, gan attaisnojošos” (
46
). Francijas valdība piebilst, ka šādas nopratināšanas vienīgais mērķis var būt noskaidrot konkrētus faktus, iegūt pamatinformāciju, izskaidrot izmeklētājam sarežģītu mehānismu vai noskaidrot attiecīgo personu personību. Piekrītu, ka liecinieka izsaukšana un uzklausīšana var paildzināt procedūru, tomēr šādi pasākumi var atvieglot izmeklēšanas veikšanu un katrā ziņā veicina iespējamo apsūdzību rūpīgu izmeklēšanu.
50.
Neatkarīgi no šiem apsvērumiem uzskatu, ka jautājums par to, vai EDP lēmums izsaukt trešo personu ierasties uz tiesas sēdi liecinieka statusā ir procesuāls akts, ar kuru ir iecerēts radīt tiesiskas sekas izmeklēšanai pakļautai personai, nevar tikt izvērtēts un atbildēts vispārīgi un abstrakti.
51.
EPPO darbības netiek veiktas vienā tiesiskajā telpā, un EPPO regula tikai daļēji reglamentē EPPO procedūras (
47
). Ģenerāladvokāte Čapeta ir norādījusi: “EPPO patiešām ir vienota un nedalāma struktūra, taču tā darbojas bez kopīgām materiāltiesiskajām vai procesuālajām krimināltiesībām,” un “šie aspekti pārsvarā ir atkarīgi no dalībvalstu tiesību aktiem, kas var atšķirties atkarībā no tajos pieņemtajiem risinājumiem” (
48
). Neskarot Savienības tiesībās noteiktās procesuālās tiesības, kas saskaņā ar EPPO regulas 41. panta 2. punktu ir “kā minimums” jāgarantē jebkuram kriminālprocesā aizdomās turētajam un apsūdzētajam, EPPO regula paredz valstu tiesību aktu normu izmantošanu, tāpēc to personu tiesības, uz kurām attiecas šādas procedūras, atšķiras atkarībā no tā, kurā dalībvalstī EPPO veic izmeklēšanu un kriminālvajāšanu. Līdzīgi arī EPPO regulas 30. panta 5. punktā noteiktais, ka šā panta 1. un 4. punktā minēto “pasākumu īstenošanas procedūras un kārtību” reglamentē “piemērojamie valsts tiesību akti”, var izraisīt situāciju, ka procesuālam aktam, piemēram, liecinieka izsaukumam, kuru pieņem EDP, kas nodarbojas ar lietu, vienā dalībvalstī nav juridisku seku attiecībā uz to personu stāvokli, uz kurām attiecas šis akts, savukārt tādam pašam citā dalībvalstī pieņemtam procesuālajam aktam ir šādas sekas. Tādējādi, kā tiesas sēdē norādīja Francijas un Nīderlandes valdības, to EPPO procesuālo aktu tvērums, kurus var pārbaudīt valstu tiesās, visticamāk, var atšķirties atkarībā no piemērojamiem valsts tiesību aktiem. Prasība in concreto izvērtēt šo jautājumu ietverta arī judikatūrā, uz kuru atsaucos šo secinājumu 46. punktā un no kuras izriet, ka ir jāņem vērā tajā minētie objektīvie kritēriji.
52.
Ņemot vērā minētos apsvērumus, uzskatu, ka Tiesai būtu neatbilstoši paust vispārīgu nostāju par to, vai lēmums, ar kuru EDP, kas nodarbojas ar lietu, izsauc trešo personu kā liecinieku, ietilpst EPPO regulas 42. panta 1. punkta tvērumā. Šis jautājums galu galā ir jāatrisina valsts tiesām, noskaidrojot, vai šis lēmums ir akts, ar kuru iecerēts radīt saistošas tiesiskās sekas, kas var ietekmēt iesaistītās trešās personas intereses, būtiski mainot tās tiesisko stāvokli. Šajā saistībā valsts tiesām jāaplūko šā lēmuma būtība un jāizvērtē minētās sekas, ievērojot tādus objektīvus kritērijus kā šā lēmuma saturs, vajadzības gadījumā ņemot vērā tā pieņemšanas kontekstu, kā arī tās iestādes vai struktūras pilnvaras, kas to ir pieņēmusi. Ja, pabeidzot šādu pārbaudi, valsts tiesa konstatē, ka ar lēmumu, ar kuru EDP, kas nodarbojas ar lietu, izsauc trešo personu ierasties tiesā kā lieciniekam, nav iecerēts radīt tiesiskas sekas izmeklēšanai pakļautajām personām, valsts tiesiskais regulējums, kas nepieļauj minētā lēmuma tiesiskuma pārbaudi, būtu saderīgs ar EPPO regulas 42. panta 1. punktu kopsakarā ar Hartas 47. pantu un LES 19. panta 1. punkta otro daļu, kā arī līdzvērtības un efektivitātes principu.
53.
Secinājumos lietā Asociaţia “Forumul Judecătorilor din România” u.c. ģenerāladvokāts M. Bobeks norāda, ka gadījumā, ja indivīds vēlas izmantot Hartas 47. pantu, lai pamatotu procesuālās tiesības, kas garantētas ar šo tiesību normu, šai personai jāpiemīt konkrētām “tiesībām vai brīvībām”, kas garantētas ar Savienības tiesībām, kuru īstenošanu šis indivīds vēlas panākt tiesā (
49
). Piekrītu Komisijai, ka tad, ja ar lēmumu par trešās personas izsaukšanu liecinieka statusā nav iecerēts radīt tiesiskas sekas izmeklēšanai pakļautām personām, šo personu tiesiskais stāvoklis netiek ietekmēts un tās nevar atsaukties uz tiesībām, kas izriet no Savienības tiesībām, un tādējādi nebūtu jēgpilni piemērot Hartas 47. pantu. Tā kā nav nekādu tiesisku seku, nav pieejams arī neviens LES 19. panta 1. punkta otrajā daļā paredzētais efektīvais tiesiskās aizsardzības līdzeklis. Visbeidzot, ja neviena EPPO regulas vai kāda cita Savienības tiesību akta norma nepiešķir izmeklēšanai pakļautajām personām tiesības apstrīdēt valsts tiesās EPPO procesuālos aktus, ar kuriem nav iecerēts radīt tiesiskas sekas trešām personām, netiek pārkāpts līdzvērtības un efektivitātes princips.
54.
Ja valsts tiesa konstatētu, ka tāds lēmums kā 2023. gada 2. februāra lēmums ir akts, uz kuru attiecas EPPO regulas 42. panta 1. punkts, tad saskaņā ar šo tiesību normu būtu pienākums piemērot šādam lēmumam “pārbaudi kompetentajās valsts tiesās”. Ko ietver šāda tiesiskuma pārbaude? Ņemot vērā šo lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu – vai minētā pārbaude paredz, ka jābūt iespējai apstrīdēt šā lēmuma spēkā esību, ceļot tiešu prasību?
55.
Šajā lietā nav strīda par to, ka saskaņā ar Spānijas tiesībām izmeklēšanai pakļautās personas nevar valsts tiesā celt tiešu prasību pret lēmumu, ar kuru EDP, kas nodarbojas ar lietu, izsauc trešo personu ierasties kā lieciniekam. No lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu izriet, ka iesniedzējtiesa pamatojas uz pieņēmumu, ka Savienības likumdevējs ir paredzējis, ka akti, uz kuriem attiecas EPPO regulas 42. panta 1. punkts, ir apstrīdami, ceļot tiešu prasību. Tādējādi, šķiet, ir izslēgta iespēja, ka Savienības likumdevējs nav vēlējies sīki noteikt kārtību, kādā šādus aktus varētu pārbaudīt tiesā, un ka tādējādi šādu pārbaudi varētu veikt pastarpināti (
50
). Savukārt Itālijas valdība rakstveida apsvērumos apgalvo, ka attiecībā uz EPPO procesuālajiem aktiem, ar kuriem ir iecerēts radīt tiesiskas sekas trešām personām, tiesiskuma pārbaudes norma nenosaka prasību paredzēt iespēju šos aktus atcelt. Tā norāda, ka atšķirībā no Spānijas situācijas Itālijas Kriminālprocesa kodeksā tika atcelta tiesību norma par izmeklēšanas tiesnesi, vienlaikus atceļot jebkādu ex ante kontroli pār EPPO procesuālo aktu, kas paredz izsaukt trešo personu sniegt liecību. Tā vietā tiesas kompetencē ir lemt par visu tai iesniegto pierādījumu likumību un vajadzības gadījumā tos noraidīt (
51
). Tiesas sēdē, atbildot uz Tiesas rakstveida jautājumu, EPPO, kā arī Francijas, Nīderlandes un Spānijas valdības katra uzstāja, ka EPPO procesuālo aktu spēkā esības papildu kontrole tiesā atbilst EPPO regulas 42. panta 1. punkta prasībām. EPPO atzina, ka nav tieša tiesiskās aizsardzības līdzekļa pret EDP lēmumiem par izmeklēšanas pasākumu pieļaušanu. Tā apgalvoja, ka Spānijas tiesībās ir paredzēti vairāki papildu tiesiskās aizsardzības līdzekļi šādu pasākumu tiesiskuma pārbaudei visā izmeklēšanas stadijā un – pēc tās beigām – kriminālprocesa mutvārdu procesā, lai tādējādi garantētu tiesības uz efektīvu tiesisko aizsardzību un tiesību uz aizstāvību ievērošanu. Francijas, Nīderlandes un Spānijas valdībām bija tāds pats viedoklis.
56.
EPPO regulas 42. panta 1. punktā dalībvalstīm ir piešķirta rīcības brīvība procesuālās autonomijas ietvaros, jo tajā noteikts, ka paredzētā tiesiskuma pārbaude jāveic “saskaņā ar valsts tiesību aktos izklāstītajām prasībām un procedūrām” (
52
). Šajā tiesību normā nav noteikta šīs “pārbaudes” būtība vai tas, kāda veida lēmumu valsts tiesa var pieņemt pārbaudes rezultātā.
57.
EPPO regulas 88. apsvērumā noteikts, ka “saskaņā ar LES 19. panta 1. punkta otro daļu būtu jānodrošina efektīvi tiesiskās aizsardzības līdzekļi” valsts tiesās, kas pārbauda tādu EPPO procesuālo aktu tiesiskumu, ar kuriem ir iecerēts radīt tiesiskas sekas trešām personām. Šī Līguma norma uzliek dalībvalstīm pienākumu – kas atbilst Hartas 47. panta pirmajā daļā noteiktajam – nodrošināt efektīvu tiesiskās aizsardzības līdzekli ikvienam, kura tiesības un brīvības, ko garantē Savienības tiesības, ir pārkāptas. Tas ietver tiesības apstrīdēt tiesā jebkuru tiesību aktu, kas nelabvēlīgi ietekmē personu un kas var pārkāpt minētās tiesības un brīvības, bet tas neparedz prasību nodrošināt tiešu tiesiskās aizsardzības līdzekli, kura galvenais mērķis ir apstrīdēt konkrēta pasākuma spēkā esību. Tādējādi ir pietiekami, ja ir pieejams viens vai vairāki tiesiskās aizsardzības līdzekļi, kuri kompetentajās valsts tiesās ļauj tiesību īpašniekam netieši panākt tāda pasākuma tiesiskuma pārbaudi, kas nodrošinātu šai personai Savienības tiesībās garantēto tiesību un brīvību ievērošanu (
53
). Šajā tiesvedībā iesniedzējtiesai jāpārbauda, vai izmeklēšanai pakļautās personas var netieši apstrīdēt tāda lēmuma likumību, ar kuru EDP, kas nodarbojas ar lietu, ir izsaucis trešo personu ierasties kā liecinieku.
58.
Neatkarīgi no šīs iespējas pastāvēšanas, lai sniegtu pilnīgu atbildi uz iesniedzējtiesas uzdotajiem jautājumiem, Tiesai arī jānorāda, vai lūgumā sniegt prejudiciālu nolēmumu aprakstītās procedūras atbilst līdzvērtības un efektivitātes principam, uz kuriem ir skaidra atsauce EPPO regulas 88. apsvēruma pirmajā daļā.
59.
Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru, ja attiecīgajā jomā nav Savienības noteikumu, katras dalībvalsts iekšējā tiesību sistēmā jāparedz procesuālā kārtība, kādā tiesā iesniedzamas prasības, kuru mērķis ir nodrošināt personu tiesību aizsardzību saskaņā ar procesuālās autonomijas principu. Šī prasība ir pakļauta nosacījumam, ka minētā kārtība situācijās, uz ko attiecas Savienības tiesības, nav mazāk labvēlīga par kārtību, kāda jāievēro līdzīgās situācijās, uz kurām attiecas valsts tiesības (līdzvērtības princips), un ka tā nepadara praktiski neiespējamu vai pārmērīgi neapgrūtina to tiesību īstenošanu, kas ir piešķirtas Savienības tiesībās (efektivitātes princips) (
54
).
60.
Saistībā ar efektivitātes principu Savienības tiesības neprasa dalībvalstīm paredzēt citus tiesiskās aizsardzības līdzekļus kā vien tos, kas noteikti valsts tiesībās, ja vien no attiecīgās valsts tiesību sistēmas kopumā izriet, ka nepastāv tiesiskās aizsardzības līdzekļi, kurus izmantojot varētu kaut vai pakārtoti nodrošināt to tiesību aizsardzību, kas attiecīgajām personām izriet no Savienības tiesībām, vai arī ja vienīgā attiecīgo personu iespēja piekļūt tiesai būtu būt spiestiem izdarīt tiesību pārkāpumu (
55
). Ja iesniedzējtiesa konstatētu, ka apstrīdēto pasākumu spēkā esību var efektīvi izvērtēt, izmantojot pastarpinātus līdzekļus, šķiet, nebūtu pamata uzskatīt, ka lūgumā sniegt prejudiciālu nolēmumu aprakstītajās procedūrās tiek pārkāpts efektivitātes princips.
61.
Attiecībā uz līdzvērtības principu no iesniedzējtiesas sniegtās informācijas izriet, ka EPPO piemērojamie valsts procesuālie noteikumi izslēdz iespēju tieši pārbaudīt tiesiskumu lēmumam, ar kuru EDP izsauc trešo personu kā liecinieku, tomēr līdzvērtīgu lēmumu, kas pieņemts saskaņā ar Kriminālprocesa kodeksu, var pārsūdzēt izmeklēšanas tiesnesim vai augstākas instances tiesā. No tā izriet, ka izmeklēšanai pakļautās personas atrodas atšķirīgā un neizdevīgā situācijā, kad tās aizstāv no Savienības tiesībām tieši izrietošas tiesības, salīdzinājumā ar situāciju, kad tās aizstāv Kriminālprocesa kodeksā paredzētās tiesības. Šādos apstākļos šķiet, ka lūgumā sniegt prejudiciālu nolēmumu aprakstītajās procedūrās tiek pārkāpts līdzvērtības princips, kā to apgalvo gan iesniedzējtiesa, gan I.R.O. un F.J.L.R.
62.
EPPO un Spānijas valdība nepārprotami apstrīd iesniedzējtiesas veikto valsts tiesību interpretāciju un būtībā apgalvo, ka saskaņā ar konkrētu valsts judikatūru var piemērot Kriminālprocesa kodeksa 311. pantu, kurā paredzēts, ka lēmumus par lietas dalībnieku pieprasīto izmeklēšanas pasākumu pieņemšanu nevar pārsūdzēt. Šajā saistībā ir pietiekami atgādināt, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru prejudiciāla nolēmuma ietvaros Tiesai nav kompetences lemt par valsts tiesību normu interpretāciju vai nospriest, vai valsts tiesas sniegtā to interpretācija ir pareiza, jo šāda interpretācija ir valsts tiesu ekskluzīvā kompetencē (
56
).
Secinājumi
63.
Tāpēc ierosina Tiesai uz Juzgado Central de Instrucción no 6 de la Audiencia Nacional (Valsts mēroga lietu tiesas Centrālās izmeklēšanas tiesa Nr. 6, Spānija) uzdotajiem prejudiciālajiem jautājumiem atbildēt šādi:
Padomes Regulas (ES) 2017/1939 (2017. gada 12. oktobris), ar ko īsteno ciešāku sadarbību Eiropas Prokuratūras (EPPO) izveidei, 42. panta 1. punkts kopsakarā ar Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 47. pantu, LES 19. panta 1. punkta otro daļu un līdzvērtības un efektivitātes principu
jāinterpretē tādējādi, ka tas nepieļauj valsts tiesisko regulējumu, saskaņā ar kuru personas, pret ko Eiropas Prokuratūra veic izmeklēšanu, nevar tieši apstrīdēt kompetentā valsts tiesā lēmumu, ar kuru šajā izmeklēšanā Eiropas deleģētais prokurors, kas nodarbojas ar lietu, izsauc kā lieciniekus trešās personas, ja ar šo lēmumu ir iecerēts radīt tiesiskas sekas šīm personām. Šis jautājums ir jāatrisina valsts tiesām, noskaidrojot, vai šis lēmums ir akts, ar kuru iecerēts radīt saistošas tiesiskās sekas, kas var ietekmēt šo personu intereses, būtiski mainot to tiesisko stāvokli. Šajā saistībā valsts tiesām jāaplūko šā lēmuma būtība un jāizvērtē tā sekas, ievērojot tādus objektīvus kritērijus kā šā lēmuma saturs, vajadzības gadījumā ņemot vērā tā pieņemšanas kontekstu, kā arī tās iestādes vai struktūras pilnvaras, kas to ir pieņēmusi.
(
1
)	Oriģinālvaloda – angļu.
(
2
)	Padomes Regula (ES) 2017/1939 (2017. gada 12. oktobris), ar ko īsteno ciešāku sadarbību Eiropas Prokuratūras (EPPO) izveidei (OV 2017, L 283, 1. lpp.; turpmāk tekstā – “EPPO regulas”). EPPO regula tika pieņemta, īstenojot ciešāku sadarbību saskaņā ar LESD 86. pantu. Regulā lietotais termins “dalībvalsts” parasti attiecas uz iesaistītajām dalībvalstīm (EPPO regulas 2. panta 1. punkts).
(
3
)	EPPO regulas 3. panta 1. punkts, 6. panta 1. punkts un 8. panta 1. punkts.
(
4
)	EPPO regulas 8. panta 2.–4. punkts.
(
5
)	EPPO regulas 13. panta 1. punkts.
(
6
)	Saskaņā ar EPPO regulas 13. panta 1. punktu un 28. panta 1. punktu EDP, kurš ir atbildīgs par izmeklēšanu un kriminālvajāšanu, ko viņš ir uzsācis, kas tam ir iedalīta vai ko viņš ir pārņēmis, īstenojot pārņemšanas tiesības (turpmāk tekstā – “EDP, kas nodarbojas ar lietu”), var saskaņā ar šo regulu un tā dalībvalsts tiesību aktiem vai nu pēc savas iniciatīvas veikt izmeklēšanas pasākumus un citus pasākumus, vai arī uzdot tos veikt savas dalībvalsts kompetentajām iestādēm (šajā ziņā skat. spriedumu, 2023. gada 21. decembris, G.K. u.c. (Eiropas Prokuratūra), C‑281/22, EU:C:2023:1018, 43. punkts).
(
7
)	EPPO regulas 13. panta 1. un 3. punkts un 43. apsvērums.
(
8
)	Tas noteikts arī EPPO regulas 88. apsvēruma otrajā daļā.
(
9
)	EPPO regulas 26.–42. pants.
(
10
)	Spānijas tiesību aktos tika izveidots garantiju tiesneša amats, kura pienākums ir īstenot tiesas kontroli pār EPPO kā izmeklētāja darbībām (skat. šā atzinuma 36. punktu).
(
11
)	EPPO regulas 42. panta 1. punkts arī piešķir valsts tiesām jurisdikciju veikt šādu pārbaudi gadījumos, kad EPPO nav pieņēmusi procesuālu aktu, ar kuru bija paredzēts radīt šādas sekas un kuru tai bija pienākums pieņemt saskaņā ar šo regulu. Šī lieta neattiecas uz šādas jurisdikcijas īstenošanu.
(
12
)	2021. gada 2. jūlijaBOE Nr. 157, 78523. lpp.
(
13
)	Noziedzīgs nodarījums, kas minēts 1995. gada 23. novembraLey Orgánica 10/1995 del Código Penal (Kriminālkodekss) 308. pantā vai attiecīgā gadījumā 306. pantā (1995. gada 24. novembraBOE Nr. 281, 33987. lpp.).
(
14
)	Lūgumā sniegt prejudiciālu nolēmumu ir minēts 2021. gada 9. jūnijs. No Spānijas valdības un EPPO apsvērumiem izriet, ka rīkojums ir datēts ar 2022. gada 9. jūniju.
(
15
)	Pamatojoties uz Kriminālkodeksa 308. pantu vai attiecīgā gadījumā uz 306. pantu un minētā kodeksa 390. un 392. pantu.
(
16
)	Nedz Y.C., nedz I.M.B. nav apstrīdējuši 2023. gada 2. februāra lēmumu.
(
17
)	Iesniedzējtiesa atsaucas uz Kriminālprocesa kodeksa 410. pantu, kurā paredzēts, ka “visām personām, kuras uzturas Spānijas teritorijā – gan [Spānijas] pilsoņiem, gan ārvalstniekiem – un kurām nav pārvietošanās ierobežojumu, ir pienākums ierasties tiesā, ja tās ir saņēmušas likumā noteiktajām formalitātēm atbilstoši noformētu tiesas pavēsti, un informēt tiesu par visu, kas tām zināms par uzdotajiem jautājumiem”. Tajā norādīts, ka saskaņā ar minētā kodeksa 420. pantu, ja persona, kas izsaukta kā liecinieks, neierodas, tai var uzlikt naudas sodu vai to aizturēt un izvirzīt apsūdzību par tiesvedības kavēšanu.
(
18
)	Iesniedzējtiesa atsaucas uz Kriminālprocesa kodeksa 433. pantu, kura 2. punktā ir paredzēts, ka “pilngadību sasniegušie liecinieki nodod zvērestu vai svinīgu solījumu izstāstīt visu, kas tiem zināms saistībā ar uzdotajiem jautājumiem, un tiesnesim ir pienākums skaidri un saprotami informēt lieciniekus par viņu pienākumu runāt patiesību un par to, ka nepatiesas liecības sniegšana ir kriminālprocesa pārkāpums”.
(
19
)	Kriminālprocesa kodeksa 766. panta 1. punktā paredzēts, ka “par izmeklēšanas tiesneša un krimināltiesneša lēmumu – izņemot, ja tas nav pārsūdzams, – var iesniegt prasību par lēmuma grozīšanu vai pārsūdzēšanu [..]”.
(
20
)	Spriedums, 2022. gada 13. oktobris, Baltijas Starptautiskā Akadēmija un Stockholm School of Economics in Riga (C‑164/21 un C‑318/21, EU:C:2022:785, 32. un 33. punkts un tajos minētā judikatūra).
(
21
)	Skat. šo secinājumu 22. punktu.
(
22
)	Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru sadarbības procedūrā, kas izveidota ar LESD 267. pantu, Tiesai ir jāsniedz valsts tiesai noderīga atbilde, kas tai ļautu izspriest tajā izskatāmo lietu. Šajā nolūkā Tiesai vajadzības gadījumā ir jāpārformulē tai uzdotie jautājumi (spriedums, 2024. gada 30. janvāris, Direktor na Glavna direktsia Natsionalna politsia pri MVR – Sofia, C‑118/22, EU:C:2024:97, 31. punkts un tajā minētā judikatūra).
(
23
)	Spānijas valdība ierosina pārformulēt jautājumus tā, lai atbildi uz pirmajiem diviem jautājumiem varētu sniegt kā atbildi uz vienu jautājumu, bet pēdējos divus jautājumus izskatīt kopā. Ņemot vērā ieteikumu par otrā jautājuma nepieņemamību, šāda pieeja šķiet nepamatota.
(
24
)	Skat. šo secinājumu 37. punktu.
(
25
)	Likuma 9/2021 preambulas II sadaļa.
(
26
)	Šajā lietā tā ir Audiencia Nacional (Valsts mēroga lietu tiesa).
(
27
)	Likuma 9/2021 preambulas IV sadaļa. Likuma 9/2021 8. pantā paredzēts, ka “[Likumā 9/2021] reglamentētajā procedūrā” garantiju tiesneša kompetencē ir “lemt par [EDP] lēmumu pārsūdzībām”.
(
28
)	Herrnfeld, H.‑H., Brodowski, D., un Burchard, C. norāda, ka “EPPO regulas 42. panta 1. punkts jāinterpretē ne tikai tādējādi, ka tas piešķir dalībvalstij kompetenci piemērot tiesiskuma pārbaudi “saskaņā ar valsts tiesību aktos izklāstītajām prasībām un procedūrām”, bet arī tādējādi, ka tas interpretējams, ņemot vērā Hartas 47. pantu un LES 19. panta 1. punktu, kuros noteikta dalībvalstīm izvirzīta prasība nodrošināt aizsardzības līmeni, kas ir (vismaz) līdzvērtīgs tiesiskās aizsardzības līmenim, ko [Tiesa] nodrošinātu saskaņā ar LESD 263. pantu, ja EPPO regula nebūtu “nodevusi” šo atbildību valstu tiesām” (Eiropas Prokuratūra, Article-by-Article Commentary, Nomos, Bādenbādene, 2021., 420. lpp).
(
29
)	Spriedums, 2021. gada 6. oktobris, W.Ż. (Augstākās tiesas Ārkārtas kontroles un publisko lietu palāta – iecelšana amatā) (C‑487/19, EU:C:2021:798, 102. punkts un tajā minētā judikatūra), un 2022. gada 29. marts, Getin Noble Bank (C‑132/20, EU:C:2022:235, 89. punkts).
(
30
)	Spriedums, 2019. gada 19. decembris, Deutsche Umwelthilfe (C‑752/18, EU:C:2019:1114, 34. punkts un tajā minētā judikatūra).
(
31
)	Šajā ziņā skat. spriedumu, 2023. gada 21. decembris, AUTOTECHNICA FLEET SERVICES (C‑278/22, EU:C:2023:1026, 39. punkts un tajā minētā judikatūra).
(
32
)	Tomēr skat. šo secinājumu 36. zemsvītras piezīmi.
(
33
)	Skat. šo secinājumu 1. punktu.
(
34
)	Saskaņā ar LESD 263. un 265. pantu. LESD 86. panta 3. punkts paredz, ka Padomes regulā, ar ko izveido EPPO, nosaka inter alia“noteikumus, kas jāpiemēro, pārskatot tiesā procesuālos pasākumus, ko [EPPO] veikusi saskaņā ar savām funkcijām”. EPPO regulas 86. apsvērumā, kurā ir atsauce uz šo tiesību normu, norādīts, ka Savienības likumdevējam piešķirtā kompetence “atspoguļo EPPO uzdevumu un struktūras specifiku, kura atšķiras no visām pārējām Savienības struktūrām un aģentūrām un kurai nepieciešami īpaši noteikumi attiecībā uz tiesiskuma pārbaudi”. Padome uzskatīja par lietderīgu EPPO regulas 42. panta 1. punktā uzticēt valstu tiesām jurisdikciju pārbaudīt EPPO procesuālo aktu tiesiskumu, ņemot vērā šīs iestādes hibrīdo būtību un to, ka, veicot izmeklēšanu un citus pasākumus, tā lielā mērā rīkojas, pamatojoties uz valstu tiesību aktiem (saistībā ar šo pēdējo aspektu skat. EPPO regulas 30. un 31. pantu un 87. apsvēruma pirmo un otro daļu). Kā norādīts Komisijas rakstveida apsvērumos, ES likumdevējs uzskatīja, ka “šī sistēma ir saskaņotāka un darbojas labāk, ņemot vērā to, ka saskaņā ar LESD 86. panta 2. punktu [EPPO] kriminālprocesu ierosina dalībvalstu kompetentajās tiesās”. Papildu priekšrocība ir tā, ka tiek novērsta “tiesu kontroles sadalīšana starp Tiesu izmeklēšanas laikā un valsts tiesām tiesvedības laikā, vienlaikus ņemot vērā to, ka šāda kontrole tiek īstenota saskaņā ar Regulu 2017/1939 un Savienības tiesībām, kuras lielā mērā papildina valsts procesuālie noteikumi”.
(
35
)	Tostarp, pamatojoties uz jurisdikciju sniegt prejudiciālus nolēmumus saskaņā ar LESD 267. pantu (skat. EPPO regulas 42. panta 2. punktu).
(
36
)	EPPO regulas 42. panta 3. punkts noteic, ka 1. punktu nepiemēro 39. pantā minētajiem EPPO lēmumiem izbeigt lietu. Attiecībā uz priviliģētu prasītāju iespēju Tiesā apstrīdēt EPPO procesuālos aktus skat. EPPO regulas 89. apsvērumu. Skat. arī EPPO regulas 42. panta 2. punkta a) apakšpunktu, kas piešķir Tiesai jurisdikciju sniegt prejudiciālus nolēmumus saskaņā ar LESD 267. pantu par EPPO procesuālo aktu spēkā esību, ciktāl šāds jautājums valsts tiesā ir ierosināts, pamatojoties uz Savienības tiesību aktiem.
(
37
)	Skat. arī atsauci uz LESD 263. panta 4. punktu EPPO regulas 42. panta 3. un 8. punktā.
(
38
)	Šis formulējums ļauj arī nošķirt EPPO procesuālos aktus, kas ietilpst EPPO regulas 42. panta 1. punkta piemērošanas jomā un tādējādi ir pakļauti valsts tiesu pārbaudei, no EPPO aktiem, ar kuriem nav iecerēts radīt tiesiskas sekas trešām personām. EPPO regulas 87. apsvēruma trešajā daļā ir precizēts, ka valstu tiesām ir tiesības, bet ne pienākums veikt pēdējo minēto aktu tiesiskuma kontroli saskaņā ar valsts tiesību aktiem.
(
39
)	Šāds viedoklis pausts arī juridiskajā literatūrā; skat., piemēram, Herrnfeld, H.‑H., Brodowski, D., un Burchard, C., minēts iepriekš, 409. un 410. lpp., un Luchtman, M., “Forum Choice and Judicial Review Under the EPPO’s Legislative Framework” no: Geelhoed, W., Erkelens, L., un Meij, A. (red.) Shifting Perspectives on the European Public Prosecutor’s Office, Asser Press, Hāga, 2018, 165. lpp.
(
40
)	Skat. īpaši EPPO regulas 87. apsvēruma otro daļu, kurā ir norāde par “procesuālajiem aktiem, kas attiecas uz tās dalībvalsts izvēli, kuras tiesas būs kompetentas izskatīt apsūdzību”, un 42. panta 3. punktu, kurā ir norāde par “EPPO lēmumiem izbeigt lietu”.
(
41
)	Skat. šo secinājumu 42. punktu.
(
42
)	Spriedums, 2024. gada 18. jūnijs, Komisija/SRB, (C‑551/22 P, EU:C:2024:520, 65. punkts un tajā minētā judikatūra).
(
43
)	Uzskatu, ka Spānijas tiesībās jēdziens “investigado” (izmeklēšanai pakļautā persona) ir līdzvērtīgs jēdzienam “aizdomās turētais”.
(
44
)	EPPO un Francijas valdība apsvērumos norāda, ka saskaņā ar Tiesas judikatūru, ja neprivileģēts prasītājs ir cēlis prasību atcelt tam neadresētu tiesību aktu, prasība, ka pārsūdzētā pasākuma saistošajām tiesiskajām sekām jābūt tādām, kas var ietekmēt prasītāja intereses, konkrētā veidā mainot tā tiesisko stāvokli, pārklājas ar LESD 263. panta ceturtajā daļā paredzētajiem nosacījumiem, ka šim aktam ir tieši un individuāli jāskar šī persona (spriedums, 2011. gada 13. oktobris, Deutsche Post un Vācija/Komisija, C‑463/10 P un C‑475/10 P, EU:C:2011:656, 38. punkts). Manā ieskatā, šāda pieeja ir piemērojama arī EPPO regulas 42. panta 1. punktam.
(
45
)	EPPO apgalvo, ka Y.C. liecinieka liecība nebija pamats iespējamo noziedzīgo nodarījumu inkriminēšanai I.R.O. un F.J.L.R. Ja EDP, kas nodarbojas ar lietu, izmantotu Y.C. liecinieka liecību, lai savāktu pret viņiem jaunus inkriminējošus pierādījumus, viņu kā izmeklēšanai pakļauto personu, tiesiskais stāvoklis nemainītos. Komisija apgalvo, ka liecinieku izsaukšana ir tikai sagatavošanās darbība. Liecinieka liecību veido iespējamie fakti, kas, visticamāk, neradīs saistošas sekas, kuras mainītu aizdomās turētā tiesisko stāvokli. Saistošas tiesiskās sekas rodas vēlākā procesa stadijā, kad pēc apsūdzības izvirzīšanas personas statuss mainās no aizdomās turētā uz apsūdzēto; un galu galā – pēc šīs personas notiesāšanas vai attaisnošanas.
(
46
)	Skat. arī procesuālās tiesības, ko EPPO regulas 41. pants garantē aizdomās turētajiem un apsūdzētajiem.
(
47
)	Skat. šo secinājumu 1. un 2. punktu.
(
48
)	Ģenerāladvokātes T. Čapetas [T. Ćapeta] secinājumi lietā G.K. u.c. (Eiropas Prokuratūra) (C‑281/22, EU:C:2023:510, 20. punkts).
(
49
)	Ģenerāladvokāta M. Bobeka secinājumi apvienotajās lietās Asociația Forumul Judecătorilor din România u.c. (C‑83/19, C‑127/19, C‑195/19, C‑291/19 un C‑355/19, EU:C:2020:746, 197. punkts).
(
50
)	Iesniedzējtiesa noraida EDP argumentu, kas pamatojas uz Likuma 9/2021 29. pantu, kurš katrā ziņā attiecas uz situāciju, kam nav nekādas saistības ar šo lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu, proti, uz situāciju, kad izmeklēšanai pakļautas personas tiek novēloti izsauktas ierasties pirmajā tiesas sēdē faktu un pierādījumu sniegšanai. EPPO, Francijas un Spānijas valdību un Komisijas iesniegtajos rakstveida apsvērumos nav apstrīdēta iesniedzējtiesas premisa.
(
51
)	Līdzīgi arī Spānijas valdības rakstveida apsvērumos ir norādīts, ka EPPO regulas 42. panta 1. punktā nav paredzēts, ka EPPO procesuālo aktu tiesiskuma pārbaudei jānotiek tūlīt pēc to pieņemšanas un/vai pirms to īstenošanas.
(
52
)	EPPO regulas 12. apsvērums paredz: “[..] Ņemot vērā to, ka šīs regulas mērķus, proti, izveidojot EPPO, pastiprināt cīņu pret nodarījumiem, kas skar Savienības finanšu intereses, [..] var labāk sasniegt Savienības līmenī, Savienība tāpēc var pieņemt pasākumus saskaņā ar LES 5. panta noteikto subsidiaritātes principu. Saskaņā ar minētajā pantā noteikto proporcionalitātes principu šajā regulā paredz vienīgi tos pasākumus, kas vajadzīgi minēto mērķu sasniegšanai, un tā nodrošina, lai tās ietekme uz dalībvalstu tiesisko kārtību un institucionālajām struktūrām būtu pēc iespējas mazāk traucējoša.”
(
53
)	Šajā ziņā skat. spriedumu, 2020. gada 6. oktobris, État luxembourgeois (Tiesības apstrīdēt tiesā informācijas sniegšanas pieprasījumu nodokļu jomā) (C‑245/19 un C‑246/19, EU:C:2020:795, 47., 55., 57.–59., 64., 67. un 79. punkts un tajos minētā judikatūra).
(
54
)	Spriedums, 2024. gada 20. jūnijs, Artemis security (C‑367/23, EU:C:2024:529, 25. punkts un tajā minētā judikatūra).
(
55
)	Spriedums, 2021. gada 21. decembris, Randstad Italia (C‑497/20, EU:C:2021:1037, 62. punkts un tajā minētā judikatūra).
(
56
)	Spriedums, 2019. gada 3. jūlijs, UniCredit Leasing (C‑242/18, EU:C:2019:558, 47. punkts un tajā minētā judikatūra).