62002CJ0282_LV
Puses
Sprieduma pamatojums
Rezolutīvā daļa
Puses
Lieta C‑282/02
par prasību sakarā ar valsts pienākumu neizpildi atbilstoši EKL 226. pantam,
ko 2002. gada 31. jūlijā cēla
Eiropas Kopienu Komisija, ko pārstāv M. Šoters [ M. Shotter ], pārstāvis, kas norādīja adresi Luksemburgā,
prasītāja,
pret
Īriju, ko pārstāv D. Dž. O'Hagans [ D. J. O’Hagan ], pārstāvis, kam palīdz A. M. Kolinss [ A. M. Collins ], BL, kas norādīja adresi Luksemburgā,
atbildētāja.
TIESA (otrā palāta)
šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs K. V. A. Timmermanss [ C. W. A. Timmermans ], tiesneši R. Silva de Lapuerta [ R. Silva de Lapuerta ] (referente), K. Gulmans [ C. Gulmann ], J. Makarčiks [ J. Makarczyk ] un P. Kūris,
ģenerāladvokāts M. Pojarešs Maduru [ M. Poiares Maduro ],
sekretārs R. Grass [ R. Grass ],
ņemot vērā rakstveida procesu,
ņemot vērā lēmumu, kas pieņemts pēc ģenerāladvokāta uzklausīšanas, izskatīt lietu bez ģenerāladvokāta secinājumiem,
pasludina šo spriedumu.
Spriedums
Sprieduma pamatojums
1. Savā prasības pieteikumā Eiropas Kopienu Komisija lūdz Tiesu atzīt, ka, neveicot pasākumus, kas vajadzīgi, lai nodrošinātu Padomes 1976. gada 4. maija Direktīvas 76/464/EEK par piesārņojumu, ko rada dažas bīstamas vielas, kuras novada Kopienas ūdens vidē (OV L 129, 23. lpp.; turpmāk tekstā – “Direktīva”), pareizu transponēšanu un piemērošanu, Īrija nav izpildījusi pienākumus, kas tai uzlikti ar šo direktīvu, it īpaši ar tās 7. un 9. pantu, kā arī ar EK līgumu.
Atbilstošās tiesību normas
2. Direktīvas mērķis ir aizsargāt Kopienas ūdens vidi no piesārņojuma. Šim nolūkam Direktīvā ir nodalītas divas bīstamo vielu kategorijas, kas ietilpst attiecīgi tās pielikuma I un II sarakstā. I saraksts ietver ūdens videi īpaši bīstamas vielas, kas atlasītas, ņemot vērā galvenokārt šo vielu toksiskumu, noturību un bioakumulāciju. II saraksts ietver vielas, kam ir kaitīga ietekme uz ūdens vidi, kaut gan šī ietekme var būt ierobežota ar konkrēto zonu un atkarīga no to ūdeņu parametriem un atrašanās vietas, kuros vielas ir novadītas. Minētajā pielikumā ir precizēts, ka I sarakstā norādītās vielas, kurām nav noteiktas Direktīvas 6. pantā minētās robežvērtības, ir jāuzskata par II sarakstā ietvertām vielām.
3. Direktīvas 1. panta 1. punktā ir noteikts, ka šo direktīvu piemēro iekšējiem virszemes ūdeņiem, teritoriālajiem ūdeņiem, iekšējiem piekrastes ūdeņiem un gruntsūdeņiem.
4. Minētās direktīvas 1. panta 2. punktā ir paredzētas vairākas definīcijas, tostarp arī terminu “novadīšana” un “piesārņojums” definīcijas. “Novadīšana” minētā 1. panta 2. punkta d) apakšpunktā ir definēta šādi: “pielikuma I vai II sarakstā ietverto vielu ievadīšana (emisija) 1. punktā minētajos ūdeņos, izņemot:
– izbagarētā materiāla izplūdi;
– ar darbību saistīto izplūdi no kuģiem teritoriālajos ūdeņos;
– atkritumu nogremdēšanu no kuģiem teritoriālajos ūdeņos”.
5. “Piesārņojums” Direktīvas 1. panta 2. punkta e) apakšpunktā ir definēts kā “cilvēka tieši vai netieši veikta vielu vai enerģijas novadīšana ūdens vidē, kuras sekas ir, piemēram, cilvēka veselībai radīts apdraudējums, kaitējums dzīvajiem resursiem un ūdens ekosistēmām, vides ainaviskās vērtības zaudējums vai citu likumīgu ūdens izmantojumu traucējums”.
6. Direktīvas 2. pantā ir paredzēts dalībvalstu pienākums darīt visu, kas vajadzīgs, lai likvidētu ūdeņu piesārņojumu ar bīstamām vielām, kuras ietilpst Direktīvas pielikuma I sarakstā, un lai samazinātu piesārņojumu ar bīstamām vielām, kas ietilpst minētā pielikuma II sarakstā.
7. Minētās direktīvas 7. pantā noteikts:
“1. Lai samazinātu 1. pantā minēto ūdeņu piesārņojumu ar II saraksta vielām, dalībvalstis izveido programmas, kuru īstenošanā tās jo īpaši izmanto metodes, kas minētas 2. un 3. punktā.
2. Lai novadītu vielas 1. pantā norādītajos ūdeņos, ja to starpā varētu būt kāda no II saraksta vielām, vienmēr ir vajadzīga attiecīgās dalībvalsts kompetentās iestādes iepriekšēja atļauja, kurā noteikti emisijas standarti. Šādu normu pamatā ir kvalitātes mērķi, ko nosaka, kā paredzēts 3. punktā.
3. Programmās, kas minētas 1. punktā, iekļauj ūdens kvalitātes mērķus; tos nosaka saskaņā ar Padomes direktīvām, ja tādas ir spēkā.
4. Programmās var iekļaut arī īpašus noteikumus, kas reglamentē vielu vai vielu grupu un produktu sastāvu un izmantošanu, un ņem vērā jaunākos ekonomiski izmantojamos tehnikas sasniegumus.
5. Programmās nosaka to īstenošanas termiņus.
6. Programmu kopsavilkumus un to īstenošanas rezultātus paziņo Komisijai.
7. Komisija kopā ar dalībvalstīm organizē programmu regulāru salīdzināšanu, lai nodrošinātu pietiekamu to īstenošanas saskaņošanu. Ja tā uzskata par vajadzīgu, tad šajā nolūkā iesniedz Padomei attiecīgus priekšlikumus.”
8. Direktīvas 8. panta otrajā teikumā ir noteikts, ka dalībvalstis aizliedz visas darbības, kuru mērķis vai sekas ir apiet šīs direktīvas noteikumus.
9. Minētās direktīvas 9. pantā ir precizēts, ka saskaņā ar šo direktīvu veikto pasākumu piemērošana nekādā ziņā nedrīkst tieši vai netieši izraisīt to, ka 1. pantā minēto ūdeņu piesārņojums palielinās.
10. Direktīvas 10. pantā ir noteikts, ka attiecīgā gadījumā viena vai vairākas dalībvalstis var atsevišķi vai kopā veikt stingrākus pasākumus, nekā Direktīvā paredzēts.
11. Direktīvā nav paredzēts konkrēts tās ieviešanas datums. Tās 12. panta 2. punktā ir paredzēts, ka “Komisija, ja iespējams, 27 mēnešu laikā pēc šīs direktīvas paziņošanas nosūta pirmos priekšlikumus, kas sagatavoti saskaņā ar 7. panta 7. punktu. Padome pieņem vienprātīgu lēmumu deviņu mēnešu laikā”.
12. 1976. gada 3. novembra vēstulē Komisija piedāvāja dalībvalstīm šādus termiņus Direktīvas ieviešanai: 1978. gada 15. septembri – atļaujas sistēmas izveidei, 1981. gada 15. septembri – lai pieņemtu programmas piesārņojuma ar II saraksta vielām samazināšanai, un 1986. gada 15. septembri – šo programmu īstenošanai.
13. Eiropas Parlamenta un Padomes 2000. gada 23. oktobra Direktīvā 2000/60/EK, ar ko izveido sistēmu Kopienas rīcībai ūdens resursu politikas jomā (OV L 327, 1. lpp.), ir ietverti vairāki noteikumi, kas saistīti ar Direktīvu.
14. Direktīvas 2000/60/EK 22. panta 2. punkts ir izteikts šādi:
“Trīspadsmit gadus pēc šīs direktīvas stāšanās spēkā atceļ:
[..]
– Padomes Direktīvu 76/464/EEK [..].”
Pirmstiesas procedūra
15. Pēc sūdzības saņemšanas Komisija 1991. gada 4. februārī nosūtīja Īrijai brīdinājuma vēstuli, norādot, ka minētā dalībvalsts attiecībā uz noteiktām Direktīvas pielikuma II saraksta vielām nav darījusi zināmus piesārņojuma samazinājuma programmu kopsavilkumus.
16. 1992. gada 23. decembrī Komisija nosūtīja Īrijai jaunu brīdinājuma vēstuli, kurā tā tostarp norādīja, ka Īrijas tiesību aktos nav pareizi transponēts Direktīvas 7. pants. Pēc Komisijas domām, minētie tiesību akti neparedzēja, ka piesārņojuma samazinājuma programmas ir obligātas, un attiecībā uz notekūdeņiem adekvāti neparedzēja kvalitātes mērķu un atļaujas sistēmas ieviešanu. Komisija piebilda, ka minētais 7. pants nav pareizi ieviests vairākās specifiskās jomās. Īrija sniedza atbildi ar 1993. gada 30. jūlija vēstuli.
17. 1996. gada 14. februārī, pēc tam, kad Komisija bija izmeklējusi vairākas sūdzības par Īrijas piekrastes zivju audzēšanas uzņēmumiem, tā nosūtīja Īrijai brīdinājuma vēstuli, kurā vērsa minētās dalībvalsts uzmanību uz to, ka tā minētajiem uzņēmumiem nav piemērojusi Direktīvas 7. pantu.
18. Īrija atbildēja Komisijai 1996. gada 11. un 14. jūnijā, precizējot savu nostāju attiecībā uz minēto 7. pantu.
19. Papildus 1992. gada 23. decembra vēstulei Komisija 1996. gada 3. oktobrī nosūtīja Īrijai vēl vienu brīdinājuma vēstuli.
20. 1997. gada 12. jūnijā Komisija nosūtīja Īrijai argumentētu atzinumu, kurā tā sagrupēja minētās dažādās procedūras un norādīja uz dažādiem šīs dalībvalsts neizpildītiem pienākumiem, kas ir Direktīvas 7. un 9. panta pārkāpums, it īpaši uz to, ka nav pabeigtas noteiktas piesārņojuma samazināšanas programmas un/vai ka šīs programmas un to piemērošanas rezultāti kopsavilkuma veidā nav darīti zināmi, ka netiek pildītas obligātās īstenošanas metodes (proti – kvalitātes mērķi, atļaujas un emisijas normas) un ka ir pieļauta vispārēja saldūdens piesārņošana ar fosforu un piesārņojuma palielināšanās.
21. 1997. gada 11. jūnijā, t.i., dienu pirms argumentētā atzinuma nosūtīšanas, Īrija nosūtīja Komisijai vēstuli, aprakstot stratēģiju, saskaņā ar kuru tiek apkarota Īrijas upju un ezeru eitrofikācija, kas koncentrēta uz nogāžu baseiniem. Šīs stratēģijas mērķis bija apkarot argumentētajā paziņojumā minēto problēmu attiecībā uz piesārņojumu ar fosforu.
22. Pēc tam, kad Īrija un Komisija bija apmainījušās ar vairākām vēstulēm, Komisija 2000. gada 28. jūlijā nosūtīja šai dalībvalstij papildu argumentētu atzinumu, kurā atzina, ka, neveicot visus pasākumus, kas vajadzīgi, lai nodrošinātu pareizu Direktīvas transponēšanu un piemērošanu, Īrija nav izpildījusi pienākumus, kas tai uzlikti ar šo direktīvu, it īpaši tās 7. un 9. pantu, kā arī ar EK līgumu, un aicināja minēto dalībvalsti veikt pasākumus, kas vajadzīgi, lai izpildītu minētā atzinuma prasības divu mēnešu termiņā no tā paziņošanas brīža.
23. 2001. gada 2. februārī Īrija, atbildot uz argumentēto atzinumu, informēja Komisiju par jaunu tiesisko regulējumu, proti, 2001. gada 30. janvāra noteikumiem “Noteikumi par ūdens kvalitāti – bīstamās vielas” [ Water Quality ( Dangerous Substances ), Regulations ( S.I. Nr. 12, 2001. gads); turpmāk tekstā – “2001. gada noteikumi”]. Šie jaunie noteikumi nosaka kvalitātes mērķus attiecībā uz atrazīnu, dihlormetānu, toluolu, tributilīnu, selēnu, arsēnu, hromu, varu, cianīdiem, fluorīdiem, svinu, simazīnu, niķeli un cinku. Īrija norādīja, ka par šiem jaunajiem noteikumiem tika paziņots atbilstoši Direktīvai 2000/60.
24. 2001. gada 6. aprīlī Īrija iesniedza Komisijai Īrijas Vides aizsardzības aģentūras ziņojuma kopiju par 78 bīstamu vielu klātbūtni Īrijas virszemes ūdeņos.
25. 2001. gada 30. jūlijā šī dalībvalsts darīja Komisijai zināmus citus pasākumus, tādus kā pašvaldības noteikumi, kas tostarp paredzēja ieviest Direktīvu, kā arī Direktīvu 2000/60.
26. 2002. gada 15. februārī Īrija nosūtīja Komisijai publikācijas par Īrijas pašvaldību sasniegto progresu, ieviešot pasākumus, kuru rezultātā samazinās piesārņojums ar fosforu, kopiju.
27. Tā kā Komisiju neapmierināja šīs dalībvalsts sniegtie paskaidrojumi, tā nolēma celt šo prasību.
Par prasību
Par Direktīvas transponēšanas termiņu
28. Sākotnēji ir jāuzsver, ka Direktīva tieši neparedz termiņu, kādā dalībvalstīm tā ir jātransponē. Pirms Tiesa izskata Komisijas iebildumu pamatotību, ir jānosaka, vai dalībvalstīm tomēr bija noteikts termiņš, kurā tām jāizpilda no šīs direktīvas izrietošie pienākumi.
29. Direktīvas 12. panta 2. punktā ir paredzēts, ka Komisija, ja iespējams, 27 mēnešu laikā pēc šīs direktīvas paziņošanas nosūta Eiropas Kopienu Padomei pirmos priekšlikumus, kas sagatavoti, lai salīdzinātu dalībvalstu saskaņā ar 7. panta 7. punktu izveidotās programmas.
30. Protams, minētajā 12. panta 2. punktā nav paredzēts obligāts termiņš. Tā redakcijā ietvertais izteiciens “ja iespējams” norāda, ka runa nav par saistošu termiņu. Tomēr, paredzot relatīvi īsu laikposmu Direktīvas ieviešanas pirmo rezultātu izvērtēšanai, šī panta mērķis ir novērst tās noteikumu novēlotu piemērošanu.
31. Turklāt tādai direktīvai, kuras transponēšanu var atlikt uz nenoteiktu laiku, nebūtu jēgas un efektivitātes. Direktīvas mērķis, proti, ūdens piesārņojuma likvidēšana vai samazināšana, paredz, ka tā ir jāievieš saprātīgā termiņā, lai nodrošinātu tās efektivitāti. Netransponējot to ilgākā laikposmā, faktiski netiktu kontrolēti gadījumi, kas veicina piesārņojuma palielināšanos, kā rezultātā Direktīvai nebūtu nekādas nozīmes.
32. Attiecībā uz jēdzienu “saprātīgs termiņš” ir jāatgādina, ka Komisija 1976. gada 3. novembra vēstulē piedāvāja dalībvalstīm paredzēt 1978. gada 15. septembri kā termiņu attiecībā uz atļauju sistēmu, 1981. gada 15. septembri – attiecībā uz programmu izveidošanu un 1986. gada 15. septembri – šo programmu ieviešanai. Tajā laikā Īrija neapstrīdēja piedāvātos datumus. Turklāt, tā kā vides aizsardzībai ir būtiska nozīme Kopienas politikas un darbību definīcijas un īstenošanas ietvaros, ūdens piesārņojuma problēmu novēršanai bija vajadzīga tūlītēja valsts iestāžu atbilde.
33. Ņemot vērā šos apsvērumus, ir jāsecina – lai gan ir tiesa, ka, pretēji parastajai praksei, Direktīva neparedz tās transponēšanas termiņu, tas nenozīmē, ka dalībvalstis var veikt tās ieviešanas pasākumus tādos termiņos, kādus tās pašas uzskata par piemērotiem. Ņemot vērā nepieciešamību nodrošināt Direktīvas efektivitāti un to, ka Komisijas piedāvātos datumus Direktīvas pakāpeniskai ieviešanai Īrija tajā laikā neapstrīdēja, tai ir pienākums ieviest šo direktīvu saprātīgā termiņā.
34. Ir jāatzīst, ka pirmstiesas procedūras uzsākšanas brīdī Direktīvas transponēšanai paredzētais saprātīgais termiņš jau bija beidzies.
Par pirmo iebildumu attiecībā uz Direktīvas 7. panta 1. punkta noteikumu ne ievērošanu
Lietas dalībnieku argumenti
35. Ar savu pirmo iebildumu Komisija pārmet Īrijai, ka pretēji Direktīvas 7. panta 1. punkta prasībām tā nav ieviesusi piesārņojuma samazinājuma programmas attiecībā uz visām II saraksta vielām.
36. Īrija savukārt norāda, ka pienākums, kas tai uzlikts ar Direktīvas 7. panta 1. punktu, attiecas tikai uz minētajām vielām, ja tās tiek atklātas vai var tikt atklātas tās jurisdikcijā esošajos ūdeņos. Īrija tādējādi uzskata, ka tās pienākums ieviest programmas attiecībā uz visām Direktīvas II sarakstā iekļautajām vielām ir saprotams tādējādi, ka tas ir atkarīgs no šīs dalībvalsts īpašajiem apstākļiem.
37. Īrija turklāt apstiprina, ka ir ieviesusi programmas attiecībā uz visām II sarakstā ietvertajām vielām, attiecībā uz kurām tai bija pienākums to darīt. Tā kā faktiski vai potenciāli nepastāvēja nozīmīgs piesārņojums, Īrija uzskata, ka attiecībā uz šīm vielām tai nebija jāizveido Direktīvas 7. pantā paredzētās programmas.
Tiesas vērtējums
38. Vispirms jāatgādina, ka atbilstoši Tiesas judikatūrai saskaņā ar Direktīvas 7. pantu izveidojamām programmām ir jābūt specifiskām. Attiecīgo programmu specifiskais raksturs ir saistīts ar to, ka tajās jābūt ietvertai vispārīgai un konsekventai pieejai, nodrošinot konkrētu un koordinētu plānošanu, kas nosedz visu valsts teritoriju un attiecas uz II saraksta vielu izraisīta piesārņojuma samazinājumu, kas ir atbilstošs katras dalībvalsts kontekstā saskaņā ar ūdeņu, kuros notiek novadīšana, kvalitātes mērķiem, kas noteikti šajās programmās (1999. gada 21. janvāra spriedums lietā C‑207/97 Komisija/Beļģija, Recueil, I‑275. lpp., 39. un 40. punkts). Jēdziens “programma” tādējādi paredz koordinētu, integrētu un vispārēju pasākumu virkni.
39. Šajā sakarā ir jāpārbauda, vai Īrijas pieņemtie pasākumi atbilst šiem kritērijiem. Šie pasākumi ir šādi:
– 1998. gada 24. jūlija pašvaldības noteikumi par ūdens kvalitātes standartiem attiecībā uz ūdens piesārņojumu ar fosforu [ Local Government ( Water Pollution ) Act 1977 ( Water Quality Standards for Phosphorus ) Regulations 1998 ; S.I. Nr.°258, 1998. gads; turpmāk tekstā – “1998. gada noteikumi”], kuros noteikti saistoši mērķi attiecībā uz fosforu;
– 2001. gada noteikumi, kuros noteikti kvalitātes standarti attiecībā uz četrpadsmit citām vielām;
– atsevišķi pašvaldības noteikumi, kuru mērķis ir ieviest gan Direktīvu, gan 1998. gada noteikumus.
Šie pasākumi kā programmas pamatu ietver kvalitātes mērķu noteikšanu attiecībā uz fosforu un četrpadsmit citām vielām.
40. Pirmkārt, attiecībā uz 2001. gada noteikumos ietvertajām četrpadsmit vielām šie noteikumi stājās spēkā pēc papildu argumentētajā atzinumā minētā termiņa, kā to arī savā iebildumu rakstā atzīst Īrijas iestādes. Jautājums par to, vai dalībvalsts nav izpildījusi savus pienākumus, ir jāizvērtē, ņemot vērā stāvokli, kāds pastāvēja, beidzoties argumentētajā atzinumā noteiktajam termiņam, un Tiesa nevar ņemt vērā vēlākas izmaiņas (1996. gada 17. septembra spriedums lietā C‑289/94 Komisija/Itālija, Recueil, I‑4405. lpp., 20. punkts). Tādējādi ir jākonstatē, ka, beidzoties paredzētajam termiņam, Īrija nebija izveidojusi piesārņojuma samazināšanas programmu attiecībā uz visām vielām, saistībā ar kurām tai bija tas jāizdara.
41. Otrkārt, attiecībā uz to, ka 1998. gada noteikumi ir uzskatāmi par pasākumu, ar ko izveido piesārņojuma ar fosforu samazināšanas programmu, jāatzīmē, ka tajā nav ietverti visi valsts virszemes ūdeņi, jo ar šiem noteikumiem noteiktie kvalitātes mērķi neattiecas uz kanāliem. Būtībā Īrija savā iebildumu rakstā atzīst, ka tā nav noteikusi kvalitātes mērķus kanāliem saistībā ar fosforu un tādējādi nav izpildījusi savu pienākumu noteikt tādus mērķus attiecībā uz visiem valsts virszemes ūdeņiem.
42. Attiecībā uz pašvaldības noteikumiem, ar kuriem paredzēts ieviest Direktīvu, ir pietiekami atzīmēt, ka no lietas materiāliem izriet – Īrijas 2001. gada 30. jūlijā nosūtītajā paziņojumā bija norādīts, ka tie attiecās tikai uz četru pašvaldību pieņemtajiem noteikumiem un bija saistīti ar lauksaimniecisko darbību. Minētajā paziņojumā Īrija tāpat norādīja, ka vairākās pašvaldībās tiek izstrādāti noteikumu projekti.
43. Ņemot vērā iepriekš minēto, ir jākonstatē, ka Īrija, nepieņemot piesārņojuma samazināšanas programmu attiecībā uz visām vielām, saistībā ar kurām tai tas bija jāizdara atbilstoši Direktīvai, nav izpildījusi pienākumus, kas tai uzlikti ar Direktīvas 7. panta 1. punktu.
Par otro iebildumu attiecībā uz Direktīvas 7. panta 3. punkta neievērošanu
Lietas dalībnieku argumenti
44. Attiecībā uz savu otro iebildumu Komisija norāda, ka pretēji Direktīvas 7. panta 3. punktā paredzētajam Īrija nav noteikusi kvalitātes mērķus. Šis iebildums savukārt ir sadalīts divās daļās.
45. Saistībā ar pirmo iebilduma daļu Komisija norāda, ka minētā dalībvalsts nav noteikusi kvalitātes mērķus attiecībā uz citām vielām, kas nav fosfors un četrpadsmit vielas, uz kurām attiecas 2001. gada noteikumi.
46. Saistībā ar otro iebilduma daļu Komisija norāda, ka 1998. gada noteikumi, kuru nolūks ir noteikt kvalitātes mērķus attiecībā uz fosforu, neatbilst Direktīvas prasībām. Komisija norāda uz vairākiem faktoriem, proti – uz to, ka kvalitātes rādītājs nav noteikts attiecībā uz visiem valsts ūdeņiem, uz faktu, ka Īrijas iestādes apņēmās veikt novērojumus, kas nav līdzvērtīgs pasākums kvalitātes rādītāja noteikšanai, uz to, ka minētie novērojumi tika veikti novēloti, t.i., 20 gadus pēc Direktīvas pieņemšanas, uz to, ka nav ievērots Direktīvā sniegtais jēdziens “piesārņojums”, un uz to, ka Īrijas pieņemtās analīzes metodes attiecībā uz ezeriem nav drošas.
47. Īrijas iestādes apstrīd Komisijas apgalvojumus, norādot, pirmkārt, uz pieņemto uzraudzības pasākumu apjomu, otrkārt, uz to, ka 1998. gada noteikumi ir ņemti vērā kā pārejas pasākums, ar ko paredzēts sasniegt mērķi – uzlabot šajos noteikumos īpaši paredzētos ūdeņus, un, treškārt, uz to, ka pastāv brīvība izvēlēties ezeru ūdeņu kvalitātes analīzes metodi, jo Direktīva neparedz, ka ir jāpiemēro kāda konkrēta analīzes metode.
Tiesas vērtējums
48. Vispirms ir jākonstatē – kaut arī Īrija apgalvo, ka tā faktiski ir ievērojusi Direktīvas 7. panta prasības, savā iebildumu rakstā šī valsts atzīst, ka pēc papildu argumentētajā atzinumā paredzētā termiņa beigām tā nebija pieņēmusi visus pasākumus, kuru pieņemšana paredzēta minētā panta 3. punktā.
49. It īpaši attiecībā uz pirmo šī iebilduma daļu Īrija uzskata, ka pienākums noteikt kvalitātes mērķus attiecībā uz Direktīvas pielikuma II saraksta vielām ir atkarīgs no katras valsts īpašajiem apstākļiem. Tomēr savā iebildumu rakstā tā norāda, ka tā ir noteikusi kvalitātes mērķus tikai attiecībā uz fosforu un četrpadsmit citām vielām, un saistībā ar šīm četrpadsmit vielām – četrus mēnešus pēc argumentētajā atzinumā noteiktā termiņa beigām. Turpretī attiecībā uz noteiktu skaitu vielu, ko rada rūpniecības nozare, kā Komisija norāda savā prasības pieteikumā, nebija noteikti nekādi mērķi.
50. Šajos apstākļos jāatzīst, ka otrā iebilduma pirmā daļa ir pamatota.
51. Attiecībā uz otrā iebilduma otro daļu, pirmkārt, saistībā ar Īrijas argumentu par valsts ūdeņu kvalitātes uzraudzības pasākumu apjomu šī sprieduma 41. punktā jau ir norādīts, ka 1998. gada noteikumi neietver visus valsts virszemes ūdeņus, jo to piemērošanas jomā nav iekļauti kanāli. Turklāt novērojumi attiecībā uz ezeriem sedz tikai 65 % no kopējās valsts ezeru platības, kā to savā iebildumu rakstā atzīst arī Īrija. Papildus tam Īrija tikai novēroja ūdens kvalitāti. Kaut arī tas var būt svarīgs elements kvalitātes mērķu noteikšanai, vienkārši novērojumu veikšana nav pielīdzināma šādu kvalitātes mērķu noteikšanai. Tādējādi Īrijas argumentācijai nevar piekrist.
52. Turklāt attiecībā uz to, ka nav ievērota Direktīvā sniegtā termina “piesārņojums” definīcija, Īrija norāda, ka 1998. gada noteikumi ir pārejas pasākums, kas paredz uzlabot šajos noteikumos īpaši paredzēto ūdeņu kvalitāti, un līdz ar to tas ir uzskatāms par pragmatisku mēģinājumu risināt Īrijas saldūdeņu piesārņojuma ar fosforu problēmu, vienlaikus nosakot stingrākus standartus par tiem, kas izmantoti citu dalībvalstu tiesiskajos regulējumos.
53. Kā Tiesa jau ir atzinusi, tas, ka dalībvalsts apgalvo, ka tā ir noteikusi ambiciozākus mērķus par direktīvā paredzētajiem, nevar atbrīvot šo dalībvalsti no pienākuma izpildīt vismaz minētajā direktīvā paredzētās prasības (skat. 2002. gada 2. maija spriedumu lietā C‑292/99 Komisija/Francija, Recueil, I‑4097. lpp., 48. punkts).
54. Tas, ka 1998. gada noteikumi ir uzskatāmi par pārejas pasākumu, kura rezultāti ir saistāmi ar 2007. gadu, neļauj uzskatīt šos noteikumus par pietiekamiem, lai izpildītu pienākumus, kas izriet no Direktīvas 7. panta 3. punkta, lai arī Īrijas iestādes paredz pieņemt stingrākus kvalitātes mērķus. Šajos apstākļos Īrijas argumentācijai nevar piekrist.
55. Visbeidzot, attiecībā uz ezeru ūdeņu kvalitātes analīzes sistēmas drošību divos Central Fisheries Board
[Centrālā zivsaimniecības pārvalde] un Environmental Protection Agency [Vides aizsardzības aģentūra] veiktajos pētījumos, ko Komisija ir pievienojusi savam prasības pieteikumam, ir apšaubīta paraugu ņemšanas sistēmas no ezeru centra drošība. Tā kā Īrija nav iesniegusi nekādus pierādījumus, kas apstrīdētu minētos argumentus attiecībā uz šiem dokumentiem, Īrijas argumentācija attiecībā uz šo punktu tāpat ir uzskatāma par nepamatotu.
56. Ņemot vērā iepriekš minēto, jāatzīst, ka, nenosakot kvalitātes mērķus atbilstoši Direktīvas 7. panta 3. punkta prasībām, Īrija nav izpildījusi pienākumus, kas tai uzlikti ar minēto noteikumu.
Par trešo iebildumu attiecībā uz Direktīvas 7. panta 2. punkta pārkāpumu
Lietas dalībnieku argumenti
57. Komisija pārmet Īrijai, ka tā nav izveidojusi atļauju sistēmu atbilstoši Direktīvas 7. panta 2. punktam, kā piemēru norādot uz dažiem piesārņojošu emisiju veidiem, kuriem šāda atļauja nav jāsaņem.
58. Komisija uzsver, ka Īrija nav izveidojusi iepriekšēju atļauju sistēmu attiecībā uz noteiktiem emisiju veidiem no pašvaldībām.
59. Tāpat Komisija uzskata, ka II saraksta vielu emisijas no Īrijas jūras ietaisēm nav pakļautas iepriekšējas atļaujas saņemšanai.
60. Komisija arī norāda, ka Īrijas tiesību akti nenodrošina, ka fosfora emisijai no lauksaimniecības ietaisēm, kaut arī runa ir par vienu no nozīmīgākajiem piesārņojuma avotiem, ir jāsaņem atļauja vai, neesot šādai atļaujai, tā ir jāaizliedz.
61. Visbeidzot, Komisija nepiekrīt tam, ka iepriekšēja atļauja nav jāsaņem attiecībā uz fosfora emisiju, ko rada smidzināšana no gaisa laistīšanas nolūkos.
62. Īrija nepiekrīt šiem apgalvojumiem. It īpaši attiecībā uz emisiju veidiem no pašvaldību iestāžu atbildībā esošiem notekūdeņiem Īrija norāda, ka tos reglamentē 2001. gada 14. jūnija noteikumi par komunālo notekūdeņu attīrīšanu ( Urban Waste Water Treatment Regulations 2001 ), ar kuriem pareizi ieviesta Padomes 1991. gada 21. maija Direktīva 91/271/EEK par komunālo notekūdeņu attīrīšanu (OV L 135, 40. lpp.).
63. Attiecībā uz lietus ūdeņu noteces kanāliem, par ko ir atbildīgas vietējās sanitārās iestādes, Īrija atzīst, ka nav ieviesusi atļauju sistēmu. Tomēr tā norāda, ka sakarā ar Direktīvā 91/271 paredzēto dalībvalstu rīcības brīvību, kura papildus iepriekšējai atļauju sistēmai, kas raksturīga šai direktīvai, atļauj pieņemt arī vispārīgus tiesību aktus, šāda sistēma attiecībā uz šiem noteces kanāliem tai nav jāizveido. Iepriekš minētie 2001. gada 14. jūnija noteikumi Īrijā pildīja šī vispārējā tiesību akta lomu. Turklāt sagatavošanā atrodas likums, lai paredzētu iepriekšējas atļaujas saņemšanu pašvaldību veiktām emisijām gadījumā, ja uz tām vēl neattiecas likumā noteikti standarti un/vai iepriekšējas atļaujas sistēma.
64. Attiecībā uz jūras ietaisēm Īrija norāda uz 1997. gada Zvejniecības likuma grozījumiem [ Fisheries
( Amendment ) Act 1997 ], kaut arī tā atzīst, ka šī likuma normas attiecas tikai uz tiesisko regulējumu, kas reglamentē emisijas no akvakultūru ietaisēm. Tomēr Īrija uzskata, ka šie noteikumi ir lasāmi kopā ar 1933.–1998. gada likumiem par sanesuma joslu ( Foreshore Acts 1933–1998 ), kuros paredzēts, ka jebkuru darbību veikšanai sanesuma joslā ir jāsaņem ministra atļauja.
65. Attiecībā uz piesārņojumu no lauksaimniecības ietaisēm Īrija uzskata, ka dažas piesārņojošas emisijas no lauksaimniecības ietaisēm nav tīšas un daudzos gadījumos tās ir nejaušas. Kaut arī Īrija atzīst, ka atbilstoši Direktīvas noteikumiem attiecībā uz vietām, kur paredzamas emisijas, var būt vajadzīga iepriekšēja atļauja, piemērota atbilde netīšu vai nejaušu emisiju gadījumā būtu prasīt, lai atbildīgās personas, cik vien labi iespējams, vērš par labu radušos situāciju, un vajadzības gadījumā – piemērot naudas sodu.
66. Attiecībā uz mēslojuma kaisīšanu pār mežiem no gaisa Īrija norāda, ka šīs darbības veikšanai vienmēr ir bijusi jāsaņem iepriekšēja atļauja no regulējošās valsts iestādes un ka kopš 2002. gada janvāra attiecībā uz šādu kaisīšanu ir paredzēta speciāla atļaujas saņemšanas procedūra.
67. Visbeidzot, Īrija apstrīd Komisijas prasības pieteikumā minēto argumentu, atbilstoši kuram 1977. gada likuma “Par pašvaldībām (ūdens piesārņojums)” [ Local Government ( Water Pollution ) Act 1977 ; turpmāk tekstā – “1977. gada likums”] 3. panta 1. punktā paredzētā aizlieguma sistēma nav stingrāka par atļaujas saņemšanas sistēmu. Šī likuma 3. panta 1. punktā ir noteikts, ka “persona nedrīkst izraisīt vai pieļaut piesārņojošu vielu ievadīšanu ūdeņos”, un tādējādi, pēc Īrijas domām, saskaņā ar Direktīvas 10. pantu tas ir stingrāks pasākums.
Tiesas vērtējums
68. Vispirms jāatzīmē, kā Tiesa jau vairākkārt ir atzinusi, ka tostarp no Direktīvas 7. panta 2. punkta izriet, ka atļaujām ir jāietver individuālām emisijām piemērojamās emisijas normas, kas atļautas un aprēķinātas, pamatojoties uz programmā iepriekš paredzētiem kvalitātes mērķiem šā paša noteikuma 1. punkta izpratnē, kura mērķis ir aizsargāt attiecīgo ūdens klaju un ūdens straumi (1998. gada 11. jūnija spriedums apvienotajās lietās C‑232/95 un C‑233/95 Komisija/Grieķija, Recueil, I‑3343. lpp., 28. punkts). Sakarā ar to, ka nepastāv konsekventa un vispārīga kvalitātes mērķu sistēma, nav iespējams noteikt citus programmas elementus (uz šiem mērķiem balstītu emisiju atļaujas un normas), lai nodrošinātu atbilstību Direktīvas prasībām.
69. Ir jāatceras, kā tas ir konstatēts šī sprieduma 43. un 56. punktā, ka Īrija nav izpildījusi Direktīvas prasības attiecībā uz kvalitātes mērķu noteikšanu līdz argumentētajā atzinumā norādītā termiņa beigām.
70. Turklāt attiecībā uz to, ka tādas pašvaldību emisijas kā notekūdeņu un lietus ūdeņu emisijas nav pakļautas atļaujas saņemšanai, jāatzīmē, ka 2001. gada noteikumi par komunālo notekūdeņu attīrīšanu, uz kuriem Īrija atsaucas, lai apstrīdētu savu pienākumu neizpildi, tika pieņemti 2001. gada 14. jūnijā, t.i. – gandrīz gadu pēc Komisijas nosūtītā papildu argumentētā atzinuma termiņa. Jautājums par to, vai pastāv valsts pienākumu neizpilde, ir jānovērtē saskaņā ar stāvokli, kāds pastāvēja, beidzoties argumentētajā atzinumā noteiktajam termiņam, un Tiesa nevar ņemt vērā turpmākas izmaiņas (skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Komisija/Itālija, 20. punkts). Ir jākonstatē, ka saistībā ar šo jautājumu Īrija nav izpildījusi savus pienākumus.
71. Saistībā ar to, ka nepastāv atļauju sistēma attiecībā uz emisijām no jūras ietaisēm, iebildums ir pamatots. No vienas puses, Īrija savā iebildumu rakstā ir atzinusi, ka valsts tiesību akti šajā jomā neparedz atļauju saņemšanu citām jūras ietaisēm, kā vien lauksaimniecības ietaisēm. No otras puses, Īrija nav pierādījusi, ka 1933.–1998. gada likumi par sanesuma joslu ietver noteikumus, kas tieši paredz, ka emisijas normas nosakāmas, balstoties uz kvalitātes mērķiem. Šo di vu pienākumu neizpilde ir no Direktīvas 7. panta 2. punkta izrietošo pienākumu pārkāpums.
72. Tāpat ir apmierināms Komisijas iebildums par to, ka nepastāv atļauju sistēma attiecībā uz emisijām no lauksaimniecības ietaisēm. Šajā sakarā gan Īrija, gan Komisija atzīst, ka būtisku Īrijas ūdeņos novadīto piesārņojošo vielu daļu rada fermas (proti, vismaz 30 % no visām barības vielām un it īpaši attiecībā uz fosforu iekšējos ūdeņos – līdz 73 %).
73. Turklāt, atbildot uz Komisijas argumentu, saskaņā ar kuru cēloņsakarību un paredzamību, kurai jāpastāv starp darbību, kas attiecināma uz personu, un ūdeņu piesārņojumu, var konstatēt tāda piesārņojuma ar fosforu gadījumā, ko radījušas noteiktas lauksaimniecības ietaises, Īrija atzīst, ka atbilstoši Direktīvas noteikumiem vietām, kur šīs emisijas tiek plānotas, var būt vajadzīga iepriekšēja atļauja.
74. Tādējādi, kā to atzīst gan Komisija, gan Īrija, pat ja emisijām no lauksaimniecības ietaisēm nav vajadzīga atļauja, nevar apstrīdēt, ka tā ir vajadzīga vismaz tādā gadījumā, kad ir paredzamas piesārņojošas emisijas. Tiktāl, ciktāl nevienai emisijai no lauksaimniecības ietaisēm nav vajadzīga atļauja, no tā izriet, ka uz noteiktām ietaisēm, attiecībā uz kurām ir paredzama emisija, šāda atļauju sistēma neattiecas.
75. Šādos apstākļos ir jāsecina, ka, neparedzot atļaujas saņemšanu emisijām no noteiktām lauksaimniecības ietaisēm gadījumos, kad šādas emisijas ir paredzamas, Īrija nav izpildījusi tai uzliktos pienākumus.
76. Visbeidzot, attiecībā uz to, ka nav paredzēta atļauja izsmidzināšanai no gaisa, Īrija atzīst, ka speciāla atļaujas procedūra minerālmēslu izsmidzināšanai pār meža zonām no gaisa ir paredzēta tikai no 2002. gada janvāra un tādējādi pēc argumentētajā atzinumā noteiktā termiņa beigām. Īrija norāda, ka pirms šī datuma attiecībā uz šo izsmidzināšanas veidu iepriekšēja atļauja bija jāsaņem no regulējošās valsts iestādes. Tomēr Īrija nav pierādījusi, ka minētā atļauja bija atbilstīga Direktīvas prasībām kvalitātes mērķu un emisijas normu jomā. No tā izriet, ka Komisijas iebildums ir pamatots arī šajā punktā.
77. Visbeidzot, trešā iebilduma ietvaros ir jāpārbauda Īrijas argumentācija, saskaņā ar kuru ar 1977. gada likumu izveidotā aizlieguma sistēma ir “stingrāks pasākums” Direktīvas 10. panta izpratnē.
78. Lai arī aizlieguma sistēma principā ir atļauju sistēmas alternatīva, atbilstoši Direktīvas prasībām Īrija nav pierādījusi, ka ar 1977. gada likumu ieviestā sistēma var efektīvi aizvietot Direktīvā paredzēto atļauju sistēmu.
79. Būtībā 1977. gada likuma 3. panta 1. punktā paredzēto aizlieguma sistēmu tā paša panta 3. punktā papildina noteikums, kas atbrīvo no atbildības jebkuru ieinteresēto personu, kura pierāda, ka tā ir rīkojusies ar saprātīgu rūpību, lai novērstu piesārņojošo vielu ievadīšanu ūdeņos. Šīs sistēmas efektīvu piemērošanu nodrošina tiesām (11. pants) un pašvaldībām (12. pants) piešķirtās pilnvaras. Minētais 12. pants atļauj pašvaldībām nosūtīt par piesārņojumu atbildīgajām personām paziņojumus, prasot veikt īpašus pasākumus piesārņojuma novēršanai. Turpretī minētajā likumā nav iekļauta nekāda norāde uz kvalitātes mērķiem vai programmām ūdens piesārņojuma samazināšanai.
80. Vispirms, 1977. gada likumā attiecībā uz piesārņojošām darbībām nav ietverti precīzi noteikumi, kas ļauj personai atsaukties uz skaidru, precīzu un nepārprotamu juridisko pamatu, kā to prasa Tiesa (šajā sakarā skat. 1994. gada 9. februāra spriedumu lietā C‑119/92 Komisija/Itālija, Recueil, I‑393. lpp., 17. punkts). Kā piemērs ir jānorāda, ka 1977. gada likums nesatur piesārņojošo vielu uzskaitījumu atbilstoši Direktīvas pielikumā ietvertajam II sarakstam, kas traucē ieinteresētajām personām uzzināt faktisko minētā aizlieguma apjomu.
81. Visbeidzot, sistēmas efektivitāte lielā mērā ir atkarīga no pašvaldību atbilstoši 12. pantam pieņemtajiem paziņojumiem. Tomēr šo paziņojumu pieņemšana ir atkarīga no katras pašvaldības rīcības brīvības katrā konkrētā situācijā, un tai nav nekāda sakara ar jebkādu ūdens kvalitātes parametru, kas ir minētā likuma trūkums. Šis fakts, ka nepastāv vienādi likumā noteikti kritēriji, nenodrošina Direktīvas homogēnu, vispārīgu un saskaņotu piemērošanu. Šajā sakarā pati Īrija savas atbildes uz repliku 8.3. punktā norāda, ka tā neapgalvo, ka paziņojumu sistēma atbilstoši 12. pantam ir līdzvērtīga atļauju saņemšanas sistēmai.
82. Visbeidzot, attiecībā uz 1977. gada likuma 3. panta 3. punktā paredzēto atbrīvojuma noteikumu šis pants neprecizē šādam atbrīvojumam pieņemamo pasākumu apjomu un raksturu, katrā konkrētā gadījumā atstājot katras pašvaldības ziņā novērtēt, vai pieņemtie pasākumi ir saprātīgi. Tādējādi šāda sistēma nav līdzvērtīga tādai sistēmai, kurā visi piesārņojuma samazināšanas aspekti ir iepriekš skaidri definēti, precīzi un nepārprotami.
83. No visa iepriekš minētā izriet, ka Īrija nav izpildījusi pienākumu ieviest atļauju sistēmu, kā tas paredzēts Direktīvas 7. panta 2. punktā.
Par ceturto iebildumu attiecībā uz Direktīvas 9. panta pārkāpumu
Lietas dalībnieku argumenti
84. Ar šo iebildumu Komisija apgalvo, ka pretēji Direktīvas 9. panta noteikumiem kopš Direktīvas pieņemšanas Īrijas jurisdikcijā esošo ūdeņu piesārņojums ir palielinājies.
85. Minētais 9. panta pārkāpums ir radies sakarā ar to, ka minētā dalībvalsts ir novēloti transponējusi Direktīvu, kam bija divas šajā noteikumā paredzētajiem mērķiem pretējas sekas. Pirmkārt, novēlota ieviešana pieļāva likumdošanas toleranci pret ūdens kvalitātes pasliktināšanos, kas nebija paredzēta Direktīvā. Otrkārt, tas, ka par atsauces pamatu izmantoja norādes, kas iegūtas no 1997. gadā veiktiem pētījumiem, varēja novest pie tā, ka tiek izkropļots 1976. gadā, kad Direktīva tika pieņemta, faktiski pastāvošais piesārņojuma līmenis.
86. Īrija savukārt apgalvo, ka atbilstība Direktīvas 9. pantam jānodrošina tikai tad, ja dalībvalsts saskaņā ar to ir veikusi pasākumus un šo pasākumu piemērošanas rezultātā pasliktinās ūdens kvalitāte. Gadījumā, ja saskaņā ar Direktīvu pasākumi nav veikti, tās 9. pants nav piemērojams. Līdz ar to Īrija uzskata, ka Tiesai ir jānosaka, vai 1998. gada noteikumu piemērošana tieši vai netieši ir novedusi pie ūdens piesārņojuma palielināšanās, ko minētā dalībvalsts noliedz.
87. Papildus tam Īrija apgalvo, ka Tiesas judikatūra, uz kuru atsaucas Komisija, saskaņā ar kuru Direktīvu nevar interpretēt tādējādi, ka tā piešķir priekšrocību dalībvalstīm, kas neievēro tās noteikumus, nav piemērojama gadījumā, kad attiecīgie noteikumi neparedz termiņu to ieviešanai.
Tiesas vērtējums
88. Vispirms ir jāatceras, ka Direktīvas 9. pants paredz, ka saskaņā ar šo direktīvu veikto pasākumu piemērošana nekādā ziņā nedrīkst tieši vai netieši izraisīt to, ka 1. pantā minēto ūdeņu piesārņojums palielinās. No šī noteikuma – kas satur tiešu atsauci uz “saskaņā ar [..] direktīvu veikt[ajiem] pasākum[iem]” – redakcijas skaidri izriet, ka tajā paredzētais pienākums attiecas uz situāciju, kad dalībvalsts faktiski ir veikusi pasākumus Direktīvas transponēšanai.
89. Pretēji Īrijas valdības minētajiem argumentiem no šāda secinājuma tomēr neizriet, ka, nepastāvot nekādiem transponēšanas pasākumiem vai pat Direktīvas daļējai transponēšanai, dalībvalsts var veikt pasākumus, kas tieši vai netieši var izraisīt piesārņojuma palielināšanos. Kaut arī tā tieši neietilpst Direktīvas 9. panta piemērošanas jomā, šāda rīcība var būt nesaderīga ar Direktīvu un it īpaši tās 2. pantu, kas jebkurā gadījumā paredz dalībvalstu pienākumu veikt piemērotus pasākumus, lai likvidētu vai samazinātu ūdens piesārņojumu ar vielām, kuras ietilpst šajos divos pirmajos Direktīvas pielikumos.
90. Šajā gadījumā Komisija nav pienācīgi pierādījusi, ka Direktīvas transponēšanas pasākumu pieņemšanas rezultātā notikusi Īrijas ūdeņu piesārņojuma palielināšanās. Tādējādi ir jāuzskata, ka attiecībā uz 9. panta pārkāpumu pienākumu neizpilde nav konstatēta.
91. Ņemot vērā iepriekš minēto, ir jāsecina, ka, neveicot visus pasākumus, kas vajadzīgi, lai nodrošinātu pareizu Direktīvas transponēšanu un piemērošanu, Īrija nav izpildījusi pienākumus, kas tai uzlikti ar šīs direktīvas 7. pantu. Pārējā daļā prasība tiek noraidīta.
Par tiesāšanās izdevumiem
92. Atbilstoši Reglamenta 69. panta 2. punktam lietas dalībniekam, kuram spriedums nav labvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram spriedums ir labvēlīgs. Tā kā Komisija ir prasījusi piespriest Īrijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus un tā kā Īrijai spriedums nav labvēlīgs, jāpiespriež tai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
Rezolutīvā daļa
Ar šādu pamatojumu Tiesa (otrā palāta) nospriež:
1) neveicot visus pasākumus, kas vajadzīgi, lai nodrošinātu pareizu Padomes 1976. gada 4. maija Direktīvas 76/464/EEK par piesārņojumu, ko rada dažas bīstamas vielas, kuras novada Kopienas ūdens vidē, transponēšanu un piemērošanu, Īrija nav izpildījusi pienākumus, kas tai uzlikti ar šīs direktīvas 7. pantu;
2) pārējā daļā prasību noraidīt;
3) Īrija atlīdzina tiesāšanās izdevumus.