62005CC0440
ĢENERĀLADVOKĀTA JANA MAZAKA [JÁN MAZÁK] SECINĀJUMI,
sniegti 2007. gada 28. jūnijā (
1
)
Lieta C-440/05
Eiropas Kopienu Komisija
pret
Eiropas Savienības Padomi
“Prasība atcelt tiesību aktu — LES 31. panta 1. punkta e) apakšpunkts, 34. un 47. pants — Pamatlēmums 2005/667/TI — Tiesību aktu par kuģu radīto piesārņojumu īstenošana — Kriminālsodi — Kopienas kompetence — Juridiskais pamats — EKL 80. panta 2. punkts”
I – Ievads
1.
Ar savu prasību atbilstoši LES 35. panta 6. punktam Komisija lūdz atcelt Padomes 2005. gada 12. jūlija Pamatlēmumu 2005/667/TI par krimināltiesiskā pamata stiprināšanu, lai īstenotu tiesību aktus attiecībā uz kuģu radītu piesārņojumu (turpmāk tekstā – “pamatlēmums”) (
2
), tādēļ, ka tajā pretrunā LES 47. pantam paredzētos pasākumus dalībvalstu krimināltiesiskā regulējuma tuvināšanai būtu bijis jānosaka, pamatojoties uz EK līgumu un nevis uz Līguma par Eiropas Savienību VI sadaļu.
2.
Līdz ar to šī lieta attiecas uz kompetenču sadalījumu starp Eiropas Savienības pirmo un trešo pīlāru, kā arī starp Kopienu un dalībvalstīm krimināltiesību jomā – jomā, kura parasti tiek atzīta par tādu, kurā tiek saglabāta valsts vara un suverenitāte, – un tādēļ tai ir būtiska konstitucionāla nozīme.
3.
Šī lieta ir turpinājums 2005. gada 13. septembra spriedumam lietā Komisija/Padome (
3
), ar kuru Tiesa atcēla Padomes 2003. gada 27. janvāra Pamatlēmumu 2003/80/TI par vides krimināltiesisko aizsardzību (
4
) tādēļ, ka tajā lietā apskatāmie pasākumi, ar kuriem dalībvalstīm tika uzlikts pienākums noteikt kriminālsodus par vairākiem nodarījumiem pret vidi, faktiski bija jānosaka Kopienai, pamatojoties uz EKL 175. pantu.
4.
Tomēr šis spriedums neskar delikātus jautājumus par apstākļiem, kuros Kopienai ir kompetence uzlikt dalībvalstīm pienākumu noteikt kriminālsodus, un precīzo šīs kompetences izmantošanas apjomu.
5.
Attiecībā uz šiem jautājumiem Komisijai un Eiropas Parlamentam, no vienas puses, un Padomei un 20 dalībvalstīm, kas ir iestājušās lietā, no otras puses, ir izveidojušies pilnīgi pretēji viedokļi par sprieduma lietā C-176/03 sekām.
6.
Komisija un Eiropas Parlaments, kas ir arī izklāstījuši savu viedokli par sekām, kam ir jāizriet no minētā sprieduma, attiecīgi paziņojumā (
5
) un rezolūcijā (
6
), to interpretē plaši tā, ka Tiesas argumentācija attiecas ne tikai uz vides aizsardzības jomu un apstiprina, ka Kopienu likumdevēja kompetencē principā ietilpst jebkādu tiesību normu pieņemšana pirmajā pīlārā attiecībā uz dalībvalstu krimināltiesībām, kas ir vajadzīgas, lai nodrošinātu Kopienu tiesību aktu pilnu efektivitāti. Jāpiebilst, ka atbilstoši šai interpretācijai Komisija jau ir iesniegusi priekšlikumus pieņemt vairākas Kopienu direktīvas, ar kurām dalībvalstīm ir paredzēts uzlikt pienākumu savos valsts tiesību aktos paredzēt kriminālsodus (
7
).
7.
Pretstatā tam visas dalībvalstis, kuras šajā tiesvedībā ir iesniegušas apsvērumus, uzskata, ka Tiesas secinājumi spriedumā lietā C-176/03 ir jāinterpretē šauri, tā, ka tie attiecas vienīgi uz vides politiku, un ka jebkurā gadījumā Kopienas kompetencē neietilpst dalībvalstīs paredzamo kriminālsodu veida un apmēra noteikšana.
8.
Līdz ar to šī strīda ietvaros Tiesai šajā lietā tiek lūgts izskaidrot tās sprieduma lietā C-176/03 nozīmi attiecībā uz Kopienas kompetences krimināltiesību jomā robežu precīzu noteikšanu.
II – Atbilstošās tiesību normas un priekšvēsture
9.
Pamatlēmums tika pieņemts 2005. gada 12. jūlijā, pamatojoties uz Līguma par Eiropas Savienību VI sadaļu un it īpaši uz tā 31. panta 1. punkta e) apakšpunktu un 34. panta 2. punkta b) apakšpunktu.
10.
Pamatlēmuma preambulā, atsaucoties uz tankkuģa “Prestige” avāriju, ir noteikts, ka cīņa pret kuģu radītu piesārņojumu, kas izraisīts tīši vai rupjas nolaidības dēļ, ir viena no Savienības prioritātēm un ka šajā nolūkā būtu jātuvina dalībvalstu tiesību akti (otrais un trešais apsvērums).
11.
Kā izriet no preambulas ceturtā apsvēruma, tuvināšana ir jāveic, izmantojot “divu tekstu” mehānismu, kas sastāv no pamatlēmuma un Eiropas Parlamenta un Padomes 2005. gada 7. septembra Direktīvas 2005/35/EK par kuģu radīto piesārņojumu un par sankciju ieviešanu par pārkāpumiem (turpmāk tekstā – “direktīva”) (
8
), kurā ir paredzēts, ka pamatlēmums papildina direktīvu ar sīki izstrādātiem noteikumiem krimināltiesību jomā.
12.
Līdz ar to pamatlēmums noteic, ka dalībvalstīm ir jāparedz kriminālsodi par piesārņojošu vielu noplūdi no kuģiem jūrā, ko – saskaņā ar pamatlēmumu, ko skata kopā ar direktīvu, – ir jāuzskata par noziedzīgiem nodarījumiem.
13.
Pamatlēmuma 1. pants saistībā ar piemērojamām definīcijām atsaucās uz direktīvas 2. pantu.
14.
Pamatlēmuma 2. pants noteic, ka katrai dalībvalstij ir jāveic pasākumi, kas vajadzīgi, lai nodrošinātu to, ka direktīvas 4. un 5. pantā minētos pārkāpumus (
9
) uzskata par noziedzīgiem nodarījumiem.
15.
Pamatlēmuma 3. pants nodrošina, ka šādu noziedzīgu nodarījumu veikšanas atbalstīšana, līdzdalība tajos vai kūdīšana uz tiem kā tāda ir sodāma.
16.
Pamatlēmuma 4. pants noteic, ka katrai dalībvalstij ir jānodrošina tas, ka 2. un 3. pantā minētā rīcība tiek sodīta ar efektīviem, samērīgiem un preventīviem kriminālsodiem, un turklāt samērā detalizēti jāapraksta piemērojamo sodu veids un apmērs. Šajā sakarā tas attiecībā uz dažādiem pārkāpumiem noteic adekvātu maksimālu soda ilgumu brīvības atņemšanas soda gadījumā.
17.
Pamatlēmuma 5. pants noteic, ka dalībvalstīm ir pienākums veikt pasākumus, kas vajadzīgi, lai nodrošinātu to, ka noteiktos apstākļos juridiskas personas var saukt pie atbildības par pamatlēmumā minētajiem nodarījumiem.
18.
Pamatlēmuma 6. pants noteic sodus juridiskām personām un šo sodu būtību un maksimālo apmēru.
19.
Pamatlēmuma 7. pants attiecas uz jurisdikciju.
20.
Pamatlēmuma 8. un 9. pants attiecīgi paredz informācijas par nodarījumu paziņošanu Komisijai un citām dalībvalstīm un kontaktpunktu izveidošanu.
21.
Visbeidzot 10.–12. pants noteic pamatlēmuma teritoriālo piemērošanas jomu, īstenošanu un spēkā stāšanos.
22.
Savukārt direktīva, kuras preambulā ir atsauce uz Kopienas jūrniecības drošības politiku un vides aizsardzību, tika pieņemta, pamatojoties uz EKL 80. panta 2. punktu V sadaļā, kas attiecas uz transportu. EKL 80. panta 2. punkts nosaka:
“Padome ar kvalificētu balsu vairākumu var nolemt, vai, ciktāl un saskaņā ar kādu procedūru var pieņemt attiecīgus noteikumus par jūras transportu un gaisa transportu.”
23.
Gan direktīvas, gan arī pamatlēmuma pieņemšanas laikā Komisija iebilda pret juridisko pamatu, ko Padome izmantoja, lai uzliktu dalībvalstīm pienākumu paredzēt sodu par piesārņojošo vielu noplūdi no kuģiem, un norādīja, ka arī šajā sakarā pareizais juridiskais pamats bija EKL 80. panta 2. punkts.
24.
Pretstatā šai nostājai pamatlēmuma preambulas piektajā apsvērumā ir noteikts, ka īstais instruments, ar ko uzlikt dalībvalstīm pienākumu paredzēt kriminālsodus, ir pamatlēmums, kas ir balstīts uz LES 34. pantu.
III – Tiesvedība Tiesā
25.
Ar Tiesas priekšsēdētāja 2006. gada 25. aprīļa rīkojumu Portugāles Republikai, Beļģijas Karalistei, Somijas Republikai, Francijas Republikai, Slovākijas Republikai, Maltas Republikai, Ungārijas Republikai, Dānijas Karalistei, Zviedrijas Karalistei, Īrijai, Čehijas Republikai, Grieķijas Republikai, Igaunijas Republikai, Lielbritānijas un Ziemeļīrijas Apvienotajai Karalistei, Latvijas Republikai, Lietuvas Republikai, Nīderlandes Karalistei, Austrijas Republikai un Polijas Republikai, no vienas puses, un Parlamentam, no otras puses, tika atļauts iestāties lietā attiecīgi Padomes un Komisijas prasījumu atbalstam. Turklāt ar Tiesas priekšsēdētāja 2006. gada 28. septembra rīkojumu Slovēnijas Republikai tika atļauts iestāties lietā Padomes atbalstam.
26.
Atšķirībā no dažām dalībvalstīm, kas iestājušās lietā, nedz Komisija, nedz arī Padome – vienīgās šīs tiesvedības puses – neiesniedza pieteikumu par to uzklausīšanu tiesas sēdē. Līdz ar to Tiesa, uzskatīdama, ka daudzie iesniegtie rakstveida apsvērumi tai sniedz pietiekamu informāciju, atbilstoši Reglamenta 44.a pantam nolēma pieņemt spriedumu bez mutvārdu procedūras.
IV – Lietas dalībnieku pamata apsvērumi
27.
Komisija apstrīd pamatlēmumu tādēļ, ka krimināltiesību normas, kas ir paredzētas 1.–10. pantā, būtu bijis jāpieņem, pamatojoties uz EKL 80. panta 2. punktu, kas attiecas uz Kopienas kopējo transporta politiku, un ka attiecīgi ar visu pamatlēmumu kā nedalāmu tiek pārkāpts LES 47. pants.
28.
Saskaņā ar Komisijas teikto minētais izriet no principiem, ko Tiesa paredzēja spriedumā lietā C-176/03, kas ir piemērojami ne tikai vides aizsardzības jomai, kura tika aplūkota tajā lietā, bet arī citām Kopienas politikas jomām, piemēram, kopējai transporta politikai, uz ko attiecas šī lieta. Vides aizsardzības nozīmīgumam Kopienā un tās īpašajām iezīmēm, piemēram, “transversālajam” raksturam, faktiski nebija izšķirošas nozīmes, pieņemot lēmumu par principiem, kas izmantojami spriedumā lietā C-176/03. Šādi kritēriji faktiski radītu paradoksālu situāciju, kurā citās nozīmīgās Kopienu tiesību jomās a priori tiktu liegta iespēja tās efektīvi īstenot ar kriminālsodu palīdzību, pamatojoties uz EK līgumu.
29.
Komisija apgalvo, ka – kaut gan krimināltiesības kā tādas parasti neietilpst Kopienas kompetencē un rīcība šajā sakarā var tikt pamatota tikai ar netiešu kompetenci, kas ir saistīta ar konkrētu juridisku pamatu, – Kopienu likumdevējs var paredzēt krimināltiesiskus pasākumus, ciktāl tie ir vajadzīgi, lai nodrošinātu Kopienu tiesību normu un politiku pilnīgu efektivitāti. Līdz ar to šī netiešā Kopienas kompetence rodas tādēļ, ka ir jānodrošina kādas Kopienu tiesību normas vai politikas izpilde, bet tā neattiecas uz krimināltiesiskiem pasākumiem konkrētā tiesību nozarē vai uz noteikta veida krimināltiesiskiem pasākumiem. Tādēļ Kopienas kompetencē ietilpst arī sodu veida un apmēra noteikšana, ja un ciktāl tiek konstatēts, ka tas ir vajadzīgs, lai nodrošinātu pilnu attiecīgās Kopienas politikas efektivitāti. Katrā ziņā pamatlēmums nesaskaņo piemērojamo kriminālsodu veidu un apmēru, bet šajā sakarā atstāj dalībvalstīm zināmu rīcības brīvību.
30.
Komisija uzskata, ka visi pasākumi, kas ir paredzēti pamatlēmuma 1.–10. pantā, ir vajadzīgi, lai nodrošinātu kopējās transporta politikas efektivitāti. Tādēļ ir izpildīts vajadzības nosacījums, ko Tiesa ir formulējusi spriedumā lietā C-176/03.
31.
Visbeidzot, Komisija precizē, ka attiecībā uz LES 47. pantu nav nozīmes tam, vai un kā Komisija ir izmantojusi savu no EKL 80. panta 2. punkta izrietošo kompetenci, bet tikai tam, vai kompetence noteikt tādus pasākumus, kādi ir paredzēti pamatlēmumā, faktiski pastāv.
32.
Eiropas Parlaments lielākoties piekrīt Komisijas argumentiem. Pēc tā domām, pamatlēmuma 1.–6. pants pilnībā ietilpst Kopienas kompetencē. Tādējādi, ņemot vērā šī lēmuma nedalāmību, tas ir nelikumīgs kopumā.
33.
Eiropas Parlaments apgalvo, ka šajā lietā apstrīdētais pamatlēmums visos aspektos ir salīdzināms ar lietā C-176/03 apskatīto pamatlēmumu gan attiecībā uz tā mērķi, gan arī saturu. Līdz ar to Tiesas argumentācija tajā spriedumā ir piemērojama mutatis mutandis arī šajā lietā. Parlaments it īpaši atzīmē, ka no pamatlēmuma preambulas skaidri izriet, ka tāpat kā atceltais pamatlēmums tas attiecas uz vides aizsardzību un ka abos gadījumos iecerētie noziedzīgie nodarījumi līdzīgi ir saistīti ar piesārņojošu vielu noplūdi.
34.
Kaut gan Eiropas Parlaments atzīst, ka pastāv atšķirība starp abiem minētajiem pamatlēmumiem attiecībā uz piemērojamo sodu apmēra un veida precīzu definīciju, tas nesaskata, kāpēc šīs lietas iznākumam būtu jāatšķiras no iznākuma lietā C-176/03. Pēc Parlamenta domām, tajā spriedumā Tiesa, aplūkojot Pamatlēmuma 2003/80 5. panta 1. punktu, jau apstiprināja, ka Kopienas kompetence krimināltiesību jomā iekļauj tiesību normas, kas attiecas uz kriminālsodu veidu un apmēru.
35.
Visbeidzot, Eiropas Parlaments norāda, ka, ņemot vērā pamatlēmuma preambulu un tā pieņemšanas apstākļus, šajā lietā ir konstatēta vajadzība noteikt krimināltiesiskus pasākumus.
36.
Savukārt Padome, ko atbalsta bez izņēmuma visas dalībvalstis, kuras ir iestājušās šajā lietā, apstrīd, ka pamatlēmumā paredzētos krimināltiesiskos pasākumus būtu bijis jāpieņem, pamatojoties uz EKL 80. panta 2. punktu. Tā vispirms uzsver, ka netiek apstrīdēts, ka šis pants ir atbilstošs juridiskais pamats tās direktīvas pieņemšanai, kura galvenokārt ietilpst kopējā transporta politikā, pat ja arī tās mērķi attiecas uz vides aizsardzību.
37.
Padome apgalvo, ka šī lieta vairākos aspektos atšķiras no situācijas, uz kuru attiecas Tiesas spriedums lietā C-176/03, jo nav skaidrs, vai šo spriedumu var piemērot citās Kopienas rīcības jomās. Šajā sakarā Padome norāda, ka Tiesa formulēja savu spriedumu attiecībā uz Kopienas vides aizsardzības mērķiem un uzsvēra vides aizsardzības sevišķo nozīmīgumu. It īpaši uz vides aizsardzību norāda “šī mērķa visaptverošais un fundamentālais raksturs [saistībā ar] Kopienas politikām un darbībām” (
10
).
38.
Pretstatā tam, kopējai transporta politikai nav šo iezīmju un arī Kopienas kompetence šajā jomā ir atkarīga no Kopienu likumdevēja lēmuma. Kā Tiesa norādīja spriedumā lietā C-476/98, EKL 80. panta 2. punkts tikai paredz pilnvaras Kopienas rīcībai, tomēr šīm pilnvarām nosakot priekšnoteikumu, kas ir jābūt iepriekšējam Padomes lēmumam (
11
). Līdz ar to Padomei ir jāizlemj, vai un ciktāl var tikt paredzēti noteikumi par jūras un gaisa transportu. Pieņemot direktīvu, Kopienu likumdevējs noteica, kādā mērā tas vēlējās rīkoties attiecīgajā jomā. Padome atzīst, ka Kopienu likumdevējs, pamatojoties uz EKL 80. pantu, daļēji būtu varējis pieņemt plašākus noteikumus, tomēr uzsver, ka tas acīmredzami izvēlējās to nedarīt. Līdz ar to Padome apstrīd Komisijas pieņēmumu, ka pamatlēmumā esošās tiesību normas būtu bijis jāpieņem Kopienu likumdevējam.
39.
Pakārtoti, Padome apgalvo, ka apskatāmā pamatlēmuma noteikumi atšķiras no lietā C-176/03 atceltā pamatlēmuma noteikumiem, jo tie ir detalizētāki, it īpaši attiecībā uz dalībvalstu nosakāmo sodu apmēru un veidu. No sprieduma lietā C-176/03 skaidri izriet, ka Tiesa uzskatīja par nozīmīgu, ka apskatāmie noteikumi ļāva dalībvalstīm izvēlēties, kādus kriminālsodus piemērot, ja vien tie ir efektīvi, samērīgi un preventīvi (
12
). Līdz ar to Kopienu likumdevēja kompetencē neietilpst piemērojamo kriminālsodu apmēra un veida noteikšana. Tādējādi Padome secina, ka Kopiena nebūtu varējusi pieņemt pamatlēmuma apstrīdēto noteikumu lielāko daļu un attiecīgi šie noteikumi nav pretrunā LES 47. pantam. Ja spriedums lietā C-176/03 būtu jāinterpretē atbilstoši Komisijas ieteikumam, LES VI sadaļai lielā mērā tiktu atņemta lietderīgā iedarbība: līdz ar to šāda interpretācija acīmredzami pārsniedz Tiesas noteikto tajā spriedumā, kurš ir jāinterpretē šauri un ņemot vērā tā pamatā esošos īpašos apstākļus.
40.
Visbeidzot, Padome apgalvo, ka no tā, ka ir pieņemts pamatlēmums, nevar secināt, ka paredzētie krimināltiesiskie pasākumi ir jāuzskata par “vajadzīgiem” sprieduma lietā C-176/03 izpratnē.
41.
Dalībvalstis, kuras ir iestājušās šajā lietā, būtībā izmanto tādu pašu argumentāciju kā Padome. Tās apgalvo, ka Kopienas netiešā kompetence paredzēt krimināltiesiskus pasākumus – ko Tiesa ir formulējusi spriedumā lietā C-176/03 – ir izņēmums un tā ir jāinterpretē šauri. Netiešā kompetence pieņemt tiesību aktus krimināltiesību jomā attiecas tikai uz pasākumiem, kuri ir “vajadzīgi” vai “obligāti”, lai cīnītos pret smagiem pārkāpumiem vides jomā. Šī kompetence attiecas tikai uz vides aizsardzību uz neskar citas kopējas politikas, piemēram, attiecīgo transporta politiku, un saskaņā ar dalībvalstu apgalvoto jebkurā gadījumā izslēdz tādu sodu veida un apmēra saskaņošanu, ko paredz pamatlēmums.
42.
Daudzie, nedaudz atšķirīgie dalībvalstu izvirzītie argumenti sava viedokļa atbalstam it īpaši atsaucas uz subsidiaritātes, piešķirto pilnvaru un samērīguma principu, krimināltiesību īpašo raksturu un vajadzīgo saskaņotību, dalībvalstu rīcības brīvības robežām, kā arī Līguma par Eiropas Savienību izveidoto sistēmu, kura tiktu apdraudēta, ja tiktu pieņemti Komisijas argumenti.
43.
Tāpat tiek apgalvots, ka ar LES 47. pantu ir iecerēts skaidri nodalīt kompetences starp pirmo un trešo pīlāru, nevis noteikt, ka pirmais pīlārs ir pārāks par trešo. Vairākas dalībvalstis apstrīd Komisijas viedokli, ka, kaut gan, no vienas puses, dalībvalstis var brīvi rīkoties tik ilgi, kamēr Kopiena nav izlēmusi izmantot savas no EKL 80. panta 2. punkta izrietošās pilnvaras, no otras puses, tām tomēr ir liegta iespēja rīkoties kolektīvi, pamatojoties uz trešo pīlāru. Turklāt, tā kā Kopiena pamatlēmuma pieņemšanas laikā vēl nebija pieņēmusi nekādas tiesību normas par kuģu radītu piesārņojumu, nevar apgalvot, ka šis lēmums aizskāra kādu pastāvošu Kopienas kompetenci.
44.
Tādējādi dalībvalstis secina, ka pamatlēmums bija pareizais juridiskais instruments tajā paredzēto krimināltiesisko pasākumu noteikšanai.
V – Analīze
A – Plašākas konteksts kompetenču nodalīšanai: LES 47. pants
45.
Pareizs šīs lietas vērtējums ir atkarīgs, pirmkārt, no LES 47. panta, kas nošķir pirmo jeb Kopienas pīlāru no otrā un trešā pīlāra, kuri attiecas uz ārpolitiku un drošības politiku (LES V sadaļa) un policijas un tiesu iestāžu sadarbību krimināllietās (LES VI sadaļa).
46.
Šis nodalījums ir būtisks, jo tas iezīmē robežu starp Kopienas metodi, kas raksturo Eiropas integrācijas Eiropas Kopienu ietvaros “kodolu”, un drīzāk “starpvaldību” sadarbības politikas un formas, kas izveidotas saskaņā ar Līgumu par ES (
13
).
47.
Ņemot vērā lietas dalībnieku iesniegtos apsvērumus, šķiet, ka ir jāizskaidro LES 47. panta nozīme un tā ietekme uz kompetences jautājumiem, kuri ir skarti šajā lietā.
48.
LES 47. pants noteic, ka neviens Līguma par Eiropas Savienību noteikums neiespaido Eiropas Kopienu dibināšanas līgumu.
49.
Tiesa jau ir konstatējusi, ka šajā sakarā tai ir pienākums nodrošināt, lai akti, uz kuriem saskaņā ar Padomes viedokli attiecas Līguma par Eiropas Savienību VI sadaļa, “neskartu pilnvaras, ko EK līgums piešķir Kopienai” (
14
).
50.
Kā skaidri izriet no šī secinājuma, LES 47. pants nav iecerēts vienīgi, lai nodrošinātu, ka neviens Līguma par ES noteikums neietekmētu vai nebūtu pretrunā pastāvošajām materiālajām Kopienu tiesību normām. Drīzāk, plašākā izpratnē, tas ir iecerēts arī, lai saglabātu pilnvaras, kas ir tikušas piešķirtas Kopienai kā tādai.
51.
To apliecina LES 29. pants, kas tieši noteic, ka Savienības noteikumi par policijas un tiesu sadarbību krimināllietās ir piemērojami, “neskarot Eiropas Kopienas pilnvaras”.
52.
Tādēļ, lai noskaidrotu, vai ir pārkāpts LES 47. pants, ir jāuzdod jautājums par to, vai ir iespējams, ka attiecīgās tiesību normas varētu tikt pieņemtas, pamatojoties uz EK līgumu (
15
).
53.
Pretstatā dažu valdību paustajam viedoklim, LES 47. pants tādējādi nosaka Kopienu tiesību “pārākumu” vai, precīzāk, Kopienas rīcības, pamatojoties uz EK līgumu, pārākumu pār rīcību, pamatojoties uz Līguma par ES V sadaļu vai VI sadaļu, ciktāl Padomei un citām attiecīgajām Savienības iestādēm ir jārīkojas, pamatojoties uz EK līgumu, ja un ciktāl tas paredz piemērotu juridisku pamatu iecerētajai rīcībai.
54.
Tādējādi LES 47. pants atspoguļo Savienības struktūru, kuras pamatā saskaņā ar LES 1. pantu “ir Eiropas Kopienas, ko papildina [Līguma par Eiropas Savienību] noteikta politika un sadarbības formas” (mans izcēlums). Šajā pantā arī ir noteikts, ka Līgums par Eiropas Savienību “ir jauna pakāpe, veidojot vēl ciešāku Eiropas tautu savienību”.
55.
No šī teksta samērā skaidri izriet, ka, paredzot noteiktas jaunas sadarbības formas, Līgums par Eiropas Savienību bija paredzējis tikai papildināt Kopienu darbības jomas, tas nebija paredzējis šīs darbības jomas samazināt, paredzot “alternatīvas” kompetences, ko, gadījumos, ja Kopienas un Savienības politikas pārklātos, Savienības iestāde varētu izmantot, t.i., ļaujot institūcijām šādās situācijās izmantot mazāk integrētas sadarbības formas, kas ir paredzētas LES V vai VI sadaļā.
56.
No iepriekš minētā izriet, pirmkārt, ka, kaut gan parasti Padomei vispār nav pienākuma pieņemt tiesību aktus, ja tā tomēr to izvēlētos darīt Savienības kontekstā, tai ir pienākums rīkoties tikai, pamatojoties uz EK līgumu, ciktāl tas piešķir Kopienai vajadzīgās pilnvaras.
57.
Otrkārt, pretēji dažu valdību teiktajam, šīs lietas ietvaros nevar izdarīt nekādus drošus secinājumu no tā, ka pamatlēmuma pieņemšanas laikā Kopiena vēl nebija pieņēmusi tiesību aktus attiecīgajās jomās (jo direktīva tika pieņemta vēlāk).
58.
Šajā sakarā ir jānošķir vertikālā varas dalīšana starp Kopienu un dalībvalstīm no horizontālās, starppīlāru varas dalīšanas, ko reglamentē LES 47. pants. Pirmajā gadījumā dalībvalstis – izņemot gadījumu, kad Kopienai ir ekskluzīva kompetence, – drīkst brīvi rīkoties, ja Kopiena faktiski nav izmantojusi savu kompetenci tā, lai “izmantotu priekšroku”AETR judikatūras izpratnē (
16
).
59.
Pretstatā tam, otrajā gadījumā rīcība, pamatojoties uz LES V vai VI sadaļu ir aizliegta no paša sākuma, jo EK līgumā ir paredzētas piemērotas pilnvaras neatkarīgi no tā, vai un ciktāl Kopiena šīs pilnvaras jau ir izmantojusi.
60.
Līdz ar to apgalvojums, ka, ja Kopiena vēl nav pieņēmusi tiesību aktus krimināltiesību jomā, tad dalībvalstis šajā jomā principā var brīvi rīkoties valsts līmenī, nav pretrunā apgalvojumam, ka atbilstoši LES 47. pantam Padome nedrīkst rīkoties, pamatojoties uz LES VI sadaļu.
61.
Īpaši attiecībā uz dažu valdību izvirzītajiem argumentiem par to, ka, ja dalībvalstis drīkst rīkoties “individuāli”, tām a fortiori ir jāvar rīkoties “kolektīvi”, t.i., pieņemot pamatlēmumu atbilstoši VI sadaļai (
17
), ir jāatzīmē, ka, kaut gan Padomē ir pārstāvētas visas dalībvalstis, Padomes rīcības juridisko statusu nevar pielīdzināt dalībvalstu “kolektīvai” rīcībai. Saskaņā ar LES 5. pantu Padome kā Savienības institūcija īsteno savas pilnvaras saskaņā ar tādiem nosacījumiem un tādos nolūkos, kādi paredzēti Eiropas Kopienu dibināšanas līgumā un Līgumā par Eiropas Savienību.
62.
Treškārt, pēc manām domām, attiecībā uz LES 47. pantu nav izšķirošs – kā pareizi ir atzīmējusi Komisija – tas, ka atbilstoši EKL 80. panta 2. punktam Padome var izlemt vai un ciktāl var pieņemt attiecīgus noteikumus par jūras transportu un gaisa transportu. Pat, ja ir tā, ka EK līgums paredz, ka šī kompetence ir atkarīga no iepriekšēja Padomes lēmuma (
18
), atbilstoši EK līgumam Padomei tomēr ir pilnvaras rīkoties jūras transporta jomā.
63.
Līdz ar to tagad ir jāizvērtē jautājums par to, vai, ņemot vērā Tiesas spriedumu lietā C-176/03, apstrīdētās pamatlēmuma krimināltiesību normas varētu būt pieņemtas, pamatojoties uz EKL 80. panta 2. punktu.
64.
Tomēr nevajadzētu aizmirst, ka, pat ja kāda iemesla dēļ Tiesa konstatētu, ka no transporta politikas neizriet šāda kompetence, ar to viss vēl nebeigtos.
65.
Šajā gadījumā EKL 80. panta 2. punkts tika izvēlēts kā juridiskais pamats direktīvai, tomēr tas nenozīmē, ka neviens cits EK līguma pants – visticamākai alternatīvai esot EKL 175. pantam par vidi – noteikti nevarētu būt bijis juridiskais pamats apstrīdēto pamatlēmuma tiesību normu pieņemšanai. Principā, ja tiktu atzīts, ka pamatlēmuma tiesību normas varētu būt pieņemtas uz citas EK līguma tiesību normas pamata, tad tas nozīmētu, ka ar pamatlēmumu tiek pārkāpts LES 47. pants.
66.
Tomēr šīs lietas dalībnieki ir vai nu izvairījušies no šī jautājuma vai arī piekrituši, ka tikai viena no EK līguma tiesību normām – ja vispār kāda – varētu būt bijis pareizais juridiskais pamats tādu pasākumu noteikšanai kā šajā lietā, proti – EKL 80. panta 2. punkts. Līdz ar to es balstīšu savu vērtējumu uz šo viedokli.
B – Sprieduma lietā C-176/03 sekas: Kopienas kompetences paredzēt krimināltiesiskus pasākumus apmērs
67.
Krimināltiesības daudzos aspektos atšķiras no citām tiesību nozarēm. Izmantojot visbargāko un preventīvāko sociālās kontroles instrumentu – sodus – tās nosaka pieņemamas uzvedības ārējās robežas un tādā veidā aizsargā vērtības, ko sabiedrība kopumā uzskata par vissvarīgākajām (
19
). Kriminālsodi kā kopējās gribas izpausme atspoguļo īpašu sabiedrības nosodījumu, un šajā sakarā to raksturs atšķiras no citu, piemēram, administratīvo sankciju rakstura.
68.
Līdz ar to krimināltiesības vairāk nekā citas tiesību nozares lielā mērā atspoguļo sabiedrības kultūras, morāles, finansiālās un citas vērtības un ir īpaši jūtīgas pret sabiedrības attīstību.
69.
Tomēr nepastāv vienots krimināltiesību jēdziens, un ir iespējams, ka dalībvalstīm ir ļoti atšķirīgi uzskati par to, kā konkrēti noteikt, kādiem mērķiem tām ir jākalpo un kādas var būt to sekas. Līdz ar to ir grūti spriest par krimināltiesībām vispārīgi, neatsaucoties uz valsts konkrētu izpratni.
70.
Tomēr, ja par pamatu ņem Eiropas Cilvēktiesību un pamatbrīvību aizsardzības konvenciju, katrā ziņā ir jāievēro, ka tajā ņemts vērā krimināltiesisku apsūdzību un sodu īpašais raksturs, 6. panta 2. un 3. punktā un 7. pantā paredzot papildu un plašākas procesuālas un materiālas garantijas krimināllietās, salīdzinot ar civillietām. Eiropas Cilvēktiesību Tiesa šajos pantos izmantotajam “noziedzīga nodarījuma” jēdzienam ir piešķīrusi autonomu nozīmi un cenšas sasaistīt šo jēdzienu nevis ar klasifikāciju valsts tiesību aktos, bet drīzāk ar paša nodarījuma raksturu un iespējami piemērojamā soda raksturu un bardzību (
20
). Šī tiesa tieši attiecībā uz kriminālsodu mērķi ir norādījusi, ka “preventīvie un izlabošanas mērķi ir saderīgi ar sodīšanas mērķi un tos var uzskatīt par paša soda jēdziena sastāvdaļām” (
21
).
71.
Pēc manām domām, var droši teikt, ka krimināltiesības raksturo to preventīvais vai iebiedējošais raksturs (
22
). Tomēr ir jāatceras, ka iebiedēšana nav vienīgais krimināltiesību mērķis un ka veids, kādā šis tiesību aktu ultimum remedium tiek izmantots – šo apsvērumu ir uzsvēruši arī daži no lietas dalībniekiem –, norāda uz attiecīgās sabiedrības pamatā esošajiem sociālajiem standartiem, un tāpēc, visbeidzot, tas ir cieši saistīts ar šīs sabiedrības identitāti.
72.
Pilnvaras piemērot krimināltiesiskus sodus parasti ir noteikti uzskatītas par cieši saistītām ar suverenitāti un piešķirtas atsevišķām valstīm un starpvaldību sadarbības formām, nevis Kopienai. Tomēr, kaut gan principā krimināltiesības un kriminālprocesa noteikumi nav Kopienas kompetencē (
23
), ir jāuzsver, ka saskaņā ar EK līgumu krimināltiesības nekādā gadījumā nav dalībvalstu domaine reservé.
73.
Faktiski jau no judikatūras pirms sprieduma lietā C-176/03 skaidri izriet, ka Kopienu tiesību un krimināltiesību ceļi krustojas vairākos punktos. Tomēr tā vietā, lai detalizēti apspriestu šo judikatūru, kuru kopā ar attiecīgajiem sekundārajiem Kopienu tiesību aktiem jau ir in extenso analizējis ģenerāladvokāts Ruiss-Harabo Kolomers [Ruiz-Jarabo Colomer] (
24
), īsumā atgādināšu galvenos gadījumus, kuros Kopienu tiesību un valsts krimināltiesību ceļi krustojas.
74.
Pirmkārt, vispārīgā līmenī Kopienu tiesības var netieši ietekmēt valsts krimināltiesības, jo attiecībā uz jautājumiem, kas ietilpst to piemērošanas jomā, tās noteic, ka attiecīgajiem valsts tiesību aktiem krimināltiesību jomā ir jābūt saderīgiem ar Kopienu tiesībām. Šo saderīguma aspektu ilustrē spriedums lietā Amsterdam Bulb, kurā Tiesa konstatēja, ka, ja Kopienu tiesībās nav nevienas tiesību normas, kas paredzētu konkrētus sodus, dalībvalstis var brīvi noteikt tādus sodus, kādus tās uzskata par piemērotiem, ieskaitot kriminālsodus (
25
). No otras puses, Kopienu tiesības var aizliegt kriminālsodus par to valsts tiesību aktu pārkāpumu, ar kuriem ievieš Kopienu tiesības, piemēram, tāpēc, ka šādi sodi ir pārmērīgi un tādējādi kļūst par personu brīvas pārvietošanās šķērsli (
26
).
75.
Līdz ar to šādos gadījumos Kopienu tiesības – paredzot “negatīvo integrāciju” – ierobežo dalībvalstu darbību jomu attiecībā uz krimināltiesībām (
27
).
76.
Par soli “pozitīvās integrācijas” virzienā un par pozitīvu pienākumu atzīšanu krimināltiesībās var uzskatīt to, ka Tiesa vairākos spriedumos, ko apzīmē kā “Grieķu kukurūza”, konstatēja, ka, ja Kopienu tiesību akti pārkāpuma gadījumā neparedz konkrētu sodu vai šajā jautājumā atsaucas uz valsts normatīvajiem un administratīvajiem tiesību aktiem, dalībvalstīm saskaņā ar EKL 10. pantā paredzēto vispārējo dalībvalstu pienākumu var likt veikt visus pasākumus, kas vajadzīgi, lai nodrošinātu Kopienu tiesību pilnīgu efektivitāti un piemērošanu, “lai it īpaši nodrošinātu, ka Kopienu tiesību pārkāpumi tiktu sodīti, ievērojot procesuālos nosacījumus un nosacījumus pēc būtības, kas ir analogi tiem, kuri ir piemērojami par līdzīga rakstura un nozīmes valsts tiesību pārkāpumiem un kuri katrā ziņā nodrošina, ka sods ir efektīvs, samērīgs un preventīvs” (
28
). Spriedumā lietā Nunes un de Matos Tiesa precizēja, ka tāda pati argumentācija ir piemērojama gadījumā, kad Kopienu tiesību akts pārkāpuma gadījumā paredz konkrētu sodu, bet izsmeļoši neuzskaita sodus, ko dalībvalstis var piemērot, kā tas bija tajā lietā apskatāmā tiesiskā regulējuma par Eiropas Sociālo fondu gadījumā (
29
).
77.
Ņemot vērā šo kontekstu, spriedumā lietā C-176/03 pieņemot, ka Kopienu tiesību akti var noteikt tādus pasākumus, kas skaidri liek dalībvalstīm paredzēt kriminālsodus attiecībā uz noteiktu rīcību un kas tādējādi, kā atzina Tiesa, ietver dalībvalstu krimināltiesību daļēju saskaņošanu (
30
), Tiesa ir spērusi soli, kam noteikti bija nozīme kvalitātes ziņā, bet kas nebija nesaprotams.
78.
Protams, jautājums par to, cik patiesībā liels bija šis solis, proti, cik “plaša” un “dziļa” ir tādējādi noteiktā Kopienas kompetence paredzēt kriminālsodus, ir izskatāmā strīda kodols.
79.
Argumentus, kuru rezultātā Tiesa spriedumā lietā C-176/03 secināja, ka šāda kompetence pastāv, var īsi apkopot sekojoši.
80.
Jautājums, kas Tiesai bija jāizskata un uz ko tā sniedza apstiprinošu atbildi, bija par to, vai tajā lietā attiecīgajā pamatlēmumā paredzētie krimināltiesību pasākumi varēja tikt pieņemti, pamatojoties uz EKL 175. pantu par vidi (
31
).
81.
Šajā sakarā Tiesa vispirms atgādināja, ka saskaņā ar EKL 2. pantu un tās judikatūru vides aizsardzība ir viens no būtiskajiem Kopienas mērķiem. Vēl tā atsaucās uz EKL 6. pantu, kas noteic, ka vides aizsardzības prasības ir jāparedz, nosakot un īstenojot Kopienas politiku un darbības, un uz EKL 174.–176. pantu, kas nosaka robežas, kurās īstenojama Kopienas vides politika (
32
).
82.
Turpinājumā Tiesa norādīja, ka visi pasākumi, kas minēti EKL 175. panta 2. punkta pirmās daļas trijos ievilkumos, paredz Kopienas iestāžu iesaistīšanos tādās jomās, kurās papildus Kopienas vides politikai Kopienai vai nu nav likumdošanas pilnvaru, vai arī tiesību akti Padomei ir jāapstiprina vienbalsīgi.
83.
Pēc tam Tiesa atgādināja pastāvīgo judikatūru, saskaņā ar kuru Kopienas akta juridiskā pamata izvēlei ir jābūt balstītai uz objektīviem faktoriem, kam var piemērot tiesas kontroli, īpaši ieskaitot akta mērķi un saturu (
33
).
84.
Līdz ar to attiecībā uz pamatlēmuma mērķi Tiesa gan no tā nosaukuma, gan tā preambulas pirmajiem trim apsvērumiem secināja, ka tā mērķis ir vides aizsardzība (
34
).
85.
Attiecībā uz minētā pamatlēmuma saturu Tiesa atzina, ka tā 2.–7. pants ietver dalībvalstu krimināltiesību daļēju saskaņošanu “it īpaši attiecībā uz elementiem, kas ir dažādu noziedzīgu nodarījumu pret vidi sastāvā”, un atkārtoti apstiprināja, ka principā krimināltiesības un kriminālprocesa noteikumi nav Kopienas kompetencē (
35
).
86.
Tomēr nākamajos būtiskākajos sprieduma punktos Tiesa diezgan īsi nosprieda, ka, “ja tas, lai kompetentās valsts iestādes piemērotu efektīvus, samērīgus un preventīvus kriminālsodus, ir vajadzīgs pasākums, lai cīnītos pret smagiem vides apdraudējumiem, [šis secinājums] neliedz Kopienu tiesību aktos paredzēt pasākumus, kas saistīti ar dalībvalstu krimināltiesībām un kas tajos uzskatīti par vajadzīgiem, lai nodrošinātu tajos noteikto vides aizsardzības noteikumu pilnīgu efektivitāti” (
36
).
87.
Līdz ar to ir skaidrs, ka Tiesa atzina, ka Kopienai ir pilnvaras likt dalībvalstīm pieņemt pamatlēmumā paredzētos krimināltiesiskos pasākumus, un nosprieda, ka šīs pilnvaras izriet no pilnvarām, ko Kopienai piešķir EKL 175. pants.
88.
Tomēr Tiesa ļoti precīzi aprakstīja šīs pilnvaras – tiešā saistībā ar lietas konkrētajiem faktiem, nevis principa formā, kas izskaidro grūtības nošķirt šī risinājuma pamatā esošos iemeslus no to konkrētas piemērošanas.
89.
Pirmkārt, ir jāatzīmē, ka spriedums lietā C-176/03 galvenokārt ir pamatots un radies sakarā ar centieniem nodrošināt Kopienu tiesību pilnīgu efektivitāti, un šajā sakarā tas ir līdzīgs agrākajai Grieķu kukurūzas judikatūrai (
37
). Tas skaidri izriet ne tikai no iepriekš minētajiem būtiskajiem punktiem, bet – papildus ģenerāladvokāta Ruisa-Harabo Kolomera secinājumiem (
38
) – arī no sprieduma 52. punkta, kurā Tiesa norāda, ka no EKL 135. panta un 280. panta 4. punkta nevar secināt, ka nav pieļaujama nekāda krimināltiesību saskaņošana, “pat ja tā būtu vajadzīga Kopienu tiesību efektivitātes nodrošināšanai” (
39
).
90.
Turklāt, skatoties no cita aspekta, konstatējot, ka EKL 175. pants piešķir Kopienai kompetenci likt dalībvalstīm piemērot kriminālsodus par noteiktu rīcību, kas īpaši apdraud vidi, Tiesa būtībā izmantoja argumentāciju, kas ir balstīta uz netiešām pilnvarām, atbilstoši kurām Kopienai ir pilnvaras vai līdzekļi, kas vajadzīgi, lai sasniegtu noteiktu mērķi vai izpildītu kādu tai uzliktu uzdevumu (
40
). Vienkārši sakot, atbilstoši minētā sprieduma ratio Kopienas vides aizsardzības mērķis un tā effet utile tiktu apdraudēti, ja Kopienu likumdevējam nebūtu pilnvaru noteikt krimināltiesiskus pasākumus, kas ir vajadzīgi, lai nodrošinātu tā izdoto vides aizsardzības noteikumu pilnu efektivitāti.
91.
Cik lielā mērā no šī salīdzinājuma var secināt, ka spriedums lietā C-176/03 attiecas uz vides aizsardzību un “cīņu pret būtiskiem vides apdraudējumiem”? Vai pilnvaras pieprasīt kriminālprocesu, kā apgalvo Padome un dalībvalstis, kas iestājušās lietā, “plašumā” ierobežo tikai vides tiesības vai, kā apgalvo Komisija un Parlaments, tās principā ir piemērojamas citām kopējās politikas jomām, piemēram, attiecīgajai transporta politikai?
92.
Kaut gan spriedumā esošās vairākas atsauces uz vides aizsardzību un tās vietu Līgumā varētu interpretēt tādējādi, ka – kā apgalvo Padome un dalībvalstis – Tiesa bija iecerējusi, ka tās argumentācija tiks piemērota vienīgi attiecībā uz vides jomu, piekrītu Komisijai, ka nav patiesa pamatojuma uzskatīt, ka pilnvaras paredzēt krimināltiesiskus pasākumus ir šādi ierobežotas.
93.
Ir taisnība, ka vides aizsardzība – kā skaidrāk kā jebkad norādīts nesen iesniegtajos Klimata pārmaiņu starpvaldību ekspertu īpašajos ziņojumos – ir ļoti būtiska ne tikai Eiropas politikas ietvaros, bet arī saistībā ar visas cilvēces nākotni (
41
), un ka, kā Tiesa atgādināja spriedumā lietā C-176/03, tā ir būtisks Kopienas mērķis (
42
).
94.
Tomēr ir acīmredzams, ka vides aizsardzība nav vienīgais Kopienas būtiskais mērķis vai politikas joma, un šajā sakarā to ir grūti nošķirt no citiem Kopienas mērķiem un darbībām, kas minētas EKL 2. un 3. pantā, piemēram, nodibināt iekšējo tirgu, ko raksturo pamatbrīvības, kopējā lauksaimniecības politika vai kopējie konkurences noteikumi.
95.
Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus par krimināltiesību lomu vai drīzāk ietekmi kā nozīmes, ko sabiedrība piešķir tiesiskam labumam vai vērtībai, rādītāju (
43
), pēc manām domām, ja tādā veidā tiktu nodalīta vides aizsardzība, tas nepavisam neatbilstu Kopienas raksturam vai – varētu pat teikt – identitātei.
96.
Turklāt vides aizsardzība nav vienīgā “horizontālas” darbības joma (EKL 6. pants), kas ir paredzēta EK līgumā – ir jāatceras kaut vai dzimumu vienlīdzība (EKL 3. panta 2. punkts), diskriminācijas aizliegums (EKL 12. panta 1. punkts) vai veselības aizsardzība (EKL 152. panta 1. punkts), un katrā ziņā nesaprotu, kāpēc šī konkrētā iezīme, kā apgalvo Padome un vairākas dalībvalstis, būtu jāuzskata par izšķirošu attiecībā uz pilnvarām pieprasīt kriminālsodu paredzēšanu.
97.
Tāpat faktiski nevar apgalvot, ka šādām pilnvarām būtu jāattiecas tikai uz vides aizsardzības jomu, ņemot vērā, ka šīs pilnvaras ir saistītas ar Kopienu tiesību efektivitātes principu.
98.
Raugoties no šī aspekta, pieņēmums, ka pilnvaras uzlikt pienākumu noteikt kriminālsodus attiecas tikai uz vides aizsardzības jomu, nozīmē vai nu to, ka vides aizsardzība sava īpašā rakstura dēļ ir vienīgā joma, kurā pilnīgas efektivitātes nodrošināšanai ir jāparedz kriminālsodi, vai arī – ja pieļauj, ka arī citu politikas jomu efektivitātes nodrošināšanai ir vajadzīgi šādi sodi, – ka Kopienu likumdevējam ir jāuzskata, ka iespējamā efektivitātes nenodrošināšana citās jomās ir pieņemama, piemēram, to “mazsvarīguma” dēļ vai tāpēc, ka tās cenšas sasniegt “mazāk būtiskus” mērķus. Pēc manām domām, neviena no šīm nostājām nav pieņemama un tās nevar tikt apstiprinātas.
99.
Tādējādi, ņemot vērā iepriekš minēto, uzskatu, ka, saprātīgi spriežot, nav iespējams – katrā ziņā bez zināmas patvaļības – attiecināt Kopienas pilnvaras uzlikt dalībvalstīm pienākumu paredzēt kriminālsodus tikai uz konkrēto vides aizsardzības jomu. Tā kā šo pilnvaru raison d’être ir saistīts ar Kopienu tiesību pamatā esošo vispārējo efektivitātes principu, tām principā ir jāpastāv arī attiecībā uz visām citām Kopienu politikas jomām (piemēram, uz transporta politiku), protams, ņemot vērā Līguma tiesību normās paredzētos ierobežojumus, kas paredz attiecīgo būtisko juridisko pamatu.
100.
Tomēr vēl ir jāaplūko konkrētās robežas pilnvarām veikt pasākumus, kas attiecas uz dalībvalstu krimināltiesībām. Šajā sakarā argumentācija spriedumā lietā C-176/03 arī nav viennozīmīga. Spriedums atsaucas uz “pasākumiem, kas vajadzīgi, lai cīnītos pret būtiskiem pārkāpumiem”, un uz pasākumiem, kas saistīti ar krimināltiesībām, ko Kopienu likumdevējs “uzskata par vajadzīgiem, lai nodrošinātu tā noteikto [..] normu pilnīgu efektivitāti” (
44
).
101.
Šie kritēriji zināmā mērā tiek izskaidroti vēlāk spriedumā, ciktāl, vērtējot, vai izskatāmajā lietā tika izpildīti nosacījumi attiecīgo pasākumu noteikšanai, pamatojoties uz EKL 175. pantu, Tiesa uzskatīja, ka visu izšķīra tas, ka pamatlēmums atsaucās uz lielu daudzumu Kopienu tiesību aktu pārkāpumu un ka Padome uzskatīja, “ka, lai cīnītos pret būtisku vides apdraudējumu, bija vajadzīgi kriminālsodi” (
45
).
102.
Līdz ar to no sprieduma lietā C-176/03 izriet, ka Kopienu likumdevējam ir pilnvaras pieņemt tiesību aktus, kas paredz kriminālsodu piemērošanu, ja tas uzskata, ka šādi sodi ir vajadzīgi, lai nodrošinātu tā pieņemto tiesību aktu pilnīgu efektivitāti ar nosacījumu, ka, kriminālsodi ir vajadzīgi, lai cīnītos pret smagiem pārkāpumiem attiecīgajā jomā.
103.
Izvērtējot jautājumu par to, vai šajā kontekstā Kopiena var paredzēt piemērojamo sodu veidu un apmēru (pilnvaru “dziļums”), piekrītu ģenerāladvokātam Ruisam-Harabo Kolomeram (
46
), ka Kopienu likumdevējam ir tiesības likt dalībvalstīm paredzēt kriminālsodus un noteikt, ka tiem jābūt efektīviem, samērīgiem un preventīviem, bet tam nav tiesību precizēt uzliekamos sodus.
104.
Jāatgādina, ka šajā lietā jautājums ir nevis par Kopienas pilnvarām piemērot kriminālsodus pašai, bet gan pilnvarām uzlikt dalībvalstīm pienākumu to attiecīgajās krimināltiesību sistēmās paredzēt, ka noteikti rīcību veidi ir jāklasificē kā noziedzīgi nodarījumi, lai īstenotu Kopienu tiesību sistēmu. Līdz ar to ir skaidrs, ka tas rada bažas ne tikai par Savienības krimināltiesību iekšējo saskaņotību, ko Komisija pamatoti minēja savā paziņojumā par spriedumu lietā C-176/03 (
47
), bet arī par katras valsts krimināltiesību sistēmas saskaņotību.
105.
Kā skaidri izriet no valdību, kas iestājušās lietā, apsvērumiem šajā sakarā, dalībvalstīm jau vispārīgā līmenī ir samērā atšķirīgi uzskati par krimināltiesību kā īstenošanas instrumenta lomu un mērķi. Konkrētākā līmenī šie atšķirīgie viedokļi tiek atspoguļoti valstu krimināltiesību sistēmu atšķirībās attiecībā uz sodu vispārējo apmēru, līdzsvaru starp dažāda veida sodiem un, protams, par konkrētiem pārkāpumiem piemērojamo sodu veidu un apmēru. Katrs krimināllikums atspoguļo konkrēto aizsargājamo tiesisko interešu hierarhiju (īpašums, persona, vide utt.) un attiecīgi piemēro atšķirīgus sodus.
106.
Līdz ar to, ja Kopienu likumdevējs drīkstētu noteiktu piemērojamo sodu veidu un apmēru – pamatojoties uz Līgumā paredzēto konkrēto kompetenču blakuspilnvarām, kas nozaru līmenī atļauj veikt (tikai) valsts krimināltiesību daļēju saskaņošanu, – rastos fragmentācija un tiktu apdraudēta valsts krimināltiesību sistēmu saskaņotība.
107.
Turklāt kriminālsoda bardzību, tā efektivitāti un preventīvo raksturu nevar aplūkot izolēti no pārējiem kriminālsodiem, kas ir paredzēti valsts tiesībās, un no veida, kādā sodi kā īstenošanas instruments tiek izmantoti konkrētā dalībvalstī. Kā šajā sakarā atzīmēja Apvienotās Karalistes valdība, noteikta apmēra sods dažādās dalībvalstīs var nozīmēt ļoti atšķirīgas lietas saistībā ar attiecīgā pārkāpuma smagumu.
108.
Tādējādi, pēc manām domām, atbilstoši subsidiaritātes principam dalībvalstis vienmēr var labāk nekā Kopiena “iztulkot”“efektīvu, samērīgu un preventīvu kriminālsodu” jēdzienu savās attiecīgajās tiesību sistēmās un sociālajā kontekstā.
109.
Spriedums lietā C-176/03 nav pretrunā šim uzskatam. Drīzāk Tiesas piezīme, ka atceltā pamatlēmuma tiesību normas “atstāj dalībvalstu ziņā to piemērojamo kriminālsodu izvēli, kuriem saskaņā ar šī paša lēmuma 5. panta 1. punktu ir jābūt efektīviem, samērīgiem un preventīviem” (
48
), atspoguļo ģenerāladvokāta Ruisa-Harabo Kolomera nostāju, ciktāl viņš apgalvo, ka Kopiena var tikai paredzēt noteiktus pārkāpumus un to, ka par tiem soda ar “efektīviem, samērīgiem un preventīviem” kriminālsodiem (
49
). Turklāt šāda attiecīgo Kopienas un dalībvalstu pilnvaru nošķiršana atbilst judikatūrai pirms sprieduma lietā C-176/03 (
50
).
110.
Ir taisnība, ka atšķirībā no ģenerāladvokāta (
51
) Tiesa nepievērsās tieši atceltā pamatlēmuma 5. panta 1. punktā ietvertajam nosacījumam par to, ka vissmagāko pārkāpumu gadījumā ir jāparedz brīvības atņemšana, kas var būt izdošanas iemesls, un tieši neminēja, ka šāda tiesību norma (kas attiecas uz soda veidu) nevarētu tikt pieņemta atbilstoši pirmajam pīlāram. Tomēr nebūtu pareizi secināt, ka tiesību normu, kas attiecas uz soda veidu, patiešām varētu pieņemt ar šādu pamatojumu. Jau Tiesas atzinums, ka pamatlēmums, kuru tā uzskatīja par nedalāmu, faktiski bija jāpieņem, pamatojoties uz EKL 175. pantu, jo tas noteic, ka noteiktai rīcībai, kas it īpaši apdraud vidi, ir jābūt krimināli sodāmai, nozīmēja, ka pamatlēmums bija jāatceļ, un tas netika sīkāk analizēts, jo nebija šādas vajadzības (
52
).
111.
Tādējādi iezīmētajai tādu pilnvaru nodalīšanai, atbilstoši kurām Kopiena var pieprasīt, lai tiktu piemēroti efektīvi, samērīgi un preventīvi kriminālsodi, bet ir jāatstāj šo sodu veida un apmēra noteikšana dalībvalstu ziņā, ir priekšrocība būt skaidri un gaiši saprotamai. Šaubos, vai vispār būtu iespējams veikt tālāku nodalīšanu atkarībā no detalizētības pakāpes, kādā Kopiena drīkst noteikt sodus (
53
).
112.
Kopsavilkumā var teikt, ka atbilstoši spriedumam lietā C-176/03 manā interpretācijā, ja krimināltiesību akti ir vajadzīgi Kopienu tiesību pilnīgas efektivitātes nodrošināšanai un tam, lai cīnītos pret smagiem pārkāpumiem kādā jomā, tad Kopienu likumdevējs ir tiesīgs likt dalībvalstīm paredzēt, ka noteikta rīcība ir sodāma un šajā sakarā noteikt efektīvus, samērīgus un preventīvus kriminālsodus.
113.
Šī kompetence Kopienai tai piešķirto pilnvaru un politikas jomu kontekstā ļauj izmantot pilnu tiesisko īstenošanas līdzekļu klāstu, lai uzturētu savu tiesisko kārtību. Var teikt, ka līdz ar to šī kompetence ir nozīmīgs faktors Kopienu tiesību virzībā lex perfecta virzienā. Tajā pašā laikā šādas kompetences pastāvēšana nedod pamatu apšaubīt vispārējo principu, ka krimināltiesības un kriminālprocesa noteikumi ietilpst dalībvalstu kompetencē; tāpat – tā kā tās rezultātā dalībvalstis izvēlas piemērojamos kriminālsodus – tā, pēc manām domām, neaizskar valstu krimināltiesību sistēmas tā, ka to saskanība nepieņemami varētu tikt ietekmēta (
54
).
114.
Tomēr nevajadzētu slēpt, ka Kopienas kompetencei attiecībā uz krimināltiesībām, kā to Tiesa noteica spriedumā lietā C-176/03, aplūkojot to tuvāk, ir zināmi konceptuāli trūkumi, kas, kā liecina šī lieta, rada grūtības noskaidrot, vai konkrētajā gadījumā ir izpildīti nosacījumi šīs kompetences izmantošanai.
115.
No vienas puses, vairākos aspektos efektivitāte ir neprecīzs kritērijs, lai uz to balstītu kompetenci noteikt pasākumus, kas attiecas uz krimināltiesībām.
116.
Pirmkārt, vairāk vispārīgā līmenī efektivitāte nav jautājums par visu vai neko, bet gan jautājums par pakāpi. Grūtības ir saistītas ar vajadzīgā standarta noteikšanu: kad tiesību akti konkrētajā jomā nav pietiekami efektīvi vai nav “pilnībā efektīvi” un tādējādi rodas vajadzība pēc krimināltiesību instrumenta?
117.
Otrkārt, kā kriminālsodi veicina likumu efektivitāti? Kriminoloģijas jomā joprojām turpinās debates par to, kādās jomās un kādā veidā kriminālsodi ir labākais likuma efektīvas piemērošanas nodrošināšanas veids. Var būt pārāk vienkārši pieņemt, ka krimināltiesības vienmēr ir piemērots līdzeklis efektivitātes trūkuma novēršanai.
118.
Treškārt, kaut gan krimināltiesību preventīvās sekas nozīmē, ka noteikti pastāv saistība starp krimināltiesībām un efektivitāti, efektivitāte neaptver pilnībā krimināltiesību būtību. Kā minēts iepriekš, politiskie apsvērumi, kas ir pamatā kriminālsodu izmantošanai konkrētā sabiedrībā, lielā mērā pārsniedz vienkāršo efektīvas īstenošanas jautājumu.
119.
Līdz ar to ir skaidrs, ka jautājumi par to, vai krimināltiesiski pasākumi konkrētā lietā ir “obligāti”, lai cīnītos pret smagiem pārkāpumiem, vai “vajadzīgi”, lai nodrošinātu tiesību aktu “pilnīgu efektivitāti”, liek ne tikai “objektīvi” apsvērt juridisko pamatu vai attiecīgo politikas jomu, bet arī noteikt vērtējuma pakāpi. Šajā sakarā tas, ka Tiesa atsaucās uz krimināltiesiskiem pasākumiem, ko Kopienu likumdevējs “uzskata par vajadzīgiem”, un atzina, ka “Padome ir uzskatījusi, ka [..] kriminālsodi bija obligāti jāpiemēro” (
55
), nebija nejauši.
120.
No otras puses, nebūtu arī ideāli saskaņā ar principu accessorium sequitur principale pievienot izklāstīto Kopienas kompetenci krimināltiesību jomā Kopienai piešķirtām konkrētām kompetencēm – tādā veidā, ka tā faktiski varētu tikt uzskatīta par tikai vienu attiecīgās Kopienas politikas aspektu, – tajā pašā laikā šīs kompetences krimināltiesību jomā ietekme ir jāintegrē dalībvalstu krimināltiesībās, kas parasti tiek uzskatītas par atsevišķu tiesību jomu.
121.
Šķiet, ka īpašas problēmas var radīt tas, ka nosacījumi tiesību aktu, kas attiecas uz krimināltiesībām, pieņemšanai Kopienas pīlāra, tostarp likumdošanas procesa, ietvaros ir atkarīgi no Kopienu attiecīgās rīcības jomas un atbilstoši atšķiras.
122.
Tā paša iemesla dēļ diez vai to var uzskatīt par apmierinošu pamatu plašākai virzībai uz Kopienu tiesību īstenošanu, izmantojot krimināltiesības. Ja Kopienā tiks izmantota šāda politika, tad noteikti būtu vēlams konkrēts juridisks pamats, kas paredz vienotu likumdošanas procesu.
C – Apstrīdētā pamatlēmuma spēkā esamība
123.
Kaut gan šajā lietā galvenie izvirzītie jautājumi jau ir tikuši aplūkoti šo secinājumu iepriekšējos punktos, vēl ir jāizvērtē in concreto, vai un ciktāl pamatlēmuma apstrīdētās tiesību normas – it īpaši, ņemot vērā tā mērķi un saturu (
56
), – varētu būt pieņemtas, pamatojoties uz EK līgumu.
124.
Attiecībā uz pamatlēmuma mērķi ir jāatzīmē, ka no šī pamatlēmuma virsraksta un preambulas apsvērumiem skaidri izriet, ka par tā mērķi tiek uzskatīta dalībvalstu tiesību aktu saskaņošana, lai īstenotu tiesību aktus par kuģu radītu piesārņojumu, un šajā sakarā šis pamatlēmums ir radīts, lai papildinātu direktīvu.
125.
Tādējādi tāpat kā direktīvai (
57
) – it īpaši, piemērojot Kopienas jūrniecības drošības politiku, – pamatlēmuma mērķis ir aizsargāt vidi un it īpaši apkarot noziegumus pret vidi (pamatlēmuma preambulas pirmais apsvērums).
126.
Kā minēts iepriekš (
58
), Komisija savu prasību šajā lietā balsta uz viedokli, ka pamatlēmuma noteikumi, tāpat kā direktīva, bija jāpieņem, pamatojoties uz EKL 80. panta 2. punktu, jo tas attiecas uz jūras transportu. Izņemot krimināltiesību aspektu, citi lietas dalībnieki vai personas, kas iestājušās lietā, principā nav apstrīdējušas šo nostāju, nedz arī apgalvojušas, ka EKL 175. pants par vidi būtu izmantojams kā juridiskais pamats direktīvai un pamatlēmumā paredzētajiem pasākumiem, ja tos būtu bijis jāpieņem Kopienas pīlāra ietvaros.
127.
Arī pēc manām domām, Komisija nekļūdās, apgalvojot, ka, lai gan pastāv vides aizsardzības aspekts, pamatlēmuma mērķus var censties sasniegt, pamatojoties uz EKL 80. panta 2. punktu par jūras transportu. Kaut gan jūras piesārņojums kā tāds, protams, ir vides jautājums, tajā pašā laikā piesārņojuma samazināšana vai novēršana ir būtiska joma Kopienas darbībās jūras transporta nozarē (
59
).
128.
Šajā sakarā ir jāatzīmē, ka tas, ka Kopienu aktam ir vides aizsardzības mērķis, automātiski nenozīmē, ka tas ir jāpieņem, pamatojoties uz EKL 175. pantu. Tiesa jau ir atzinusi, ka, kaut gan EKL 174. un 175. pants ir paredzēti, lai Kopienai piešķirtu pilnvaras veikt īpašus pasākumus vides jomā, netiek skartas tās pilnvaras atbilstoši citiem Līguma pantiem, pat ja saskaņā ar tiem pieņemtajiem pasākumiem tajā pašā laikā ir viens no vides aizsardzības mērķiem; turklāt, tā kā vides aizsardzības prasības ir obligāta citu Kopienas politiku sastāvdaļa, Kopienu akts nav jāklasificē kā rīcība vides jomā tikai tāpēc, ka tajā ņemtas vērā šīs prasības (
60
).
129.
Pēc manām domām, akti, kas ir saistīti ar vides aizsardzību un kas, kā tas ir šajā lietā, konkrēti attiecas uz kuģu radītu piesārņojumu, ir jūras transporta politikas daļa, kuras īpašais juridiskais pamats ir EKL 80. panta 2. punkts. Līdz ar to es piekrītu Komisijai, ka pareizais juridiskais pamats šādu tiesību aktu pieņemšanai ir EKL 80. panta 2. punkts, kas ļauj pieņemt noteikumus par jūras transportu, nevis EKL 175. pants par vidi.
130.
Tomēr, izvērtējot pamatlēmuma saturu, Komisija, ko atbalsta Parlaments, samērā vispārīgi apgalvo, ka viss pamatlēmums kopumā bija jāpieņem, pamatojoties uz EKL 80. panta 2. punktu.
131.
Kā skaidri izriet no iepriekš minētajiem apsvērumiem, šis uzskats nav pareizs attiecībā uz pamatlēmuma 4. un 6. pantu, ciktāl tie samērā detalizēti – kaut arī daļēji sodu robežu formā – nosaka piemērojamo sodu veidu un apmēru. Kā minēts iepriekš, šādu tiesību normu pieņemšana ietilpst Līguma par Eiropas Savienību VI sadaļas piemērošanas jomā. Turklāt, ciktāl pamatlēmuma 7., 8. un 9. pants attiecas uz jurisdikcijas noteikšanu un koordinēšanu, informācijas par krimināltiesību pārkāpumiem apmaiņu un kontaktpunktu noteikšanu šajā sakarā, šie panti, pēc manām domām, pārsniedz iepriekš izklāstīto Kopienas kompetenci uzlikt dalībvalstīm pienākumu paredzēt kriminālsodus par noteiktu rīcību. Līdz ar to šie panti tika pamatoti pieņemti pamatlēmumā policijas un tiesu sadarbības krimināllietās jomā. Visbeidzot, 10. (Teritoriālā darbības joma), 11. (Īstenošana) un 12. pants (Spēkā stāšanās) ir tikai tehniska rakstura normas.
132.
Tomēr pamatlēmumā ir arī vairāki panti, kas attiecas uz noziedzīgu noradījumu sastāvu un arī prasību, ka par tiem jāsoda, izmantojot efektīvus, samērīgus un preventīvus kriminālsodus. Uzskatu, ka tie ir 2. pants, 3. pants, 4. panta 1. punkts par sodiem, ciktāl tie dalībvalstīm uzliek pienākumu sodīt par iepriekšējos divos pantos minētajiem nodarījumiem ar efektīviem, samērīgiem un preventīviem kriminālsodiem, 5. pants, atbilstoši kuram par šiem nodarījumiem var sodīt juridiskas personas, un 6. panta 1. punkts, ciktāl tas noteic, ka šādas juridiskas personas var sodīt, piemērojot efektīvas, samērīgas un preventīvas sankcijas.
133.
Šajā sakarā ir jāatzīmē, kā atgādināts direktīvas preambulas pirmajā apsvērumā, ka Kopienas jūrniecības drošības politikas, kas ir jūras transporta aspekts, mērķis ir sasniegt augsta līmeņa drošību un vides aizsardzību. Kā izriet no pamatlēmuma preambulas apsvērumiem, Padome uzskatīja, ka pēc tankkuģa Prestige avārijas bija jāuzliek dalībvalstīm pienākums paredzēt kriminālsodus noziegumu pret vidi apkarošanai, lai uzlabotu drošību jūrā. Ņemot vērā Prestige avārijas rezultātā radītā būtiskā piesārņojuma sekas, pamatlēmumam, kā norāda tā virsraksts, ir jāstiprina krimināltiesiskais pamats, lai īstenotu tiesību aktus attiecībā uz kuģu radītu piesārņojumu.
134.
Turklāt, kā atgādina direktīvas preambulas otrais apsvērums, dalībvalstu noteikumus, kas ir balstīti uz Marpol 73/78 konvenciju, ikdienā neievēro ļoti liels skaits kuģu, kas kuģo Kopienas ūdeņos, un netiek veikti nekādi pasākumi stāvokļa uzlabošanai.
135.
Visbeidzot, Kopienu likumdevējs direktīvā (preambulas ceturtajā un piektajā apsvērumā) skaidri noteica, ka preventīvi pasākumi ir Kopienas jūrniecības drošības politikas sastāvdaļa un ka, lai šajā jomā panāktu efektīvu vides aizsardzību, ir vajadzīgas efektīvas, preventīvas un samērīgas sankcijas.
136.
Pēc manām domām, to ņemot vērā, var pieņemt, ka Kopienu likumdevējs uzskata, ka krimināltiesisku pasākumu noteikšana ir vajadzīga efektīvai vides aizsardzībai pret kuģu radītu piesārņojumu un ka šādi pasākumi ir obligāti, lai cīnītos pret smagiem pārkāpumiem šajā jomā.
137.
Līdz ar to Kopienas kompetencē ietilpst uzlikt dalībvalstīm pienākumu sodīt šādus pārkāpumus un paredzēt efektīvas, samērīgas un preventīvas sankcijas.
138.
No minētā izriet, ka pamatlēmuma 2., 3. un 5. pants, kā arī tā 4. panta 1. punkta un 6. panta 1. punkta daļas bija iespējams pieņemt, pamatojoties uz EKL 80. panta 2. punktu.
139.
Tā rezultātā, tā kā pamatlēmums ir jāuzskata par nedalāmu, pēc manām domām, ir jāuzskata, ka viss pamatlēmums ir ticis pieņemts, pārkāpjot LES 47. pantu, un līdz ar to ir atceļams.
VI – Secinājumi
140.
Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, iesaku Tiesai:
1)
atcelt Padomes 2005. gada 12. jūlija Pamatlēmumu 2005/667/TI par krimināltiesiskā pamata stiprināšanu, lai īstenotu tiesību aktus attiecībā uz kuģu radītu piesārņojumu;
2)
piespriest Eiropas Savienības Padomei segt tiesāšanās izdevumus;
3)
piespriest personām, kas iestājušās lietā, segt savus tiesāšanās izdevumus pašām.
(
1
)	Oriģinālvaloda – angļu.
(
2
)	OV L 255, 164. lpp.
(
3
)	C-176/03 (Krājums, I-7879. lpp.).
(
4
)	OV L 29, 55. lpp.
(
5
)	Komisijas 2005. gada 23. novembra Paziņojums Eiropas Parlamentam un Padomei par Tiesas 2005. gada 13. septembra sprieduma (C-176/03 Komisija/Padome) sekām (COM(2005) 583).
(
6
)	Eiropas Parlamenta Rezolūcija par Tiesas 2005. gada 13. septembra sprieduma (C-176/03 Komisija/Padome) sekām (2006/2007(INI)).
(
7
)	Skat. grozīto priekšlikumu Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvai par krimināltiesiskiem pasākumiem, lai nodrošinātu intelektuālā īpašuma tiesību ievērošanu (COM(2006) 168, galīgā redakcija), un priekšlikumu Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvai par vides krimināltiesisko aizsardzību (COM(2007) 51, galīgā redakcija).
(
8
)	OV L 255, 11. lpp.
(
9
)	Direktīvas 4. pants ar virsrakstu “Pārkāpumi” nosaka: “Dalībvalstis nodrošina to, ka piesārņojošo vielu noplūdi no kuģiem visās 3. panta 1. punktā minētajās teritorijās uzskata par pārkāpumu, ja tas izdarīts ar nodomu, aiz neuzmanības vai rupjas nolaidības. Šos pārkāpumus uzskata par noziedzīgiem nodarījumiem saskaņā ar Pamatlēmumu 2005/667/TI, ar ko papildina šo direktīvu, un minētajā pamatlēmumā noteiktajos apstākļos.” Direktīvas 5. pantā ir paredzēti atsevišķi izņēmumi no 4. panta.
(
10
)	Iepriekš minēts šo secinājumu 3. zemsvītras piezīmē, 42. punkts.
(
11
)	2002. gada 5. novembra spriedums lietā Komisija/Vācija (Recueil, I-9855. lpp., 80. punkts).
(
12
)	Iepriekš minēts šo secinājumu 3. zemsvītras piezīmē, 49. punkts.
(
13
)	Šīs sadarbības politikas un formas ir samērā atšķirīgas no Kopienas metodes it īpaši attiecībā uz to veicināšanai noteikto pasākumu būtību un sekām un izmantotajiem juridiskajiem instrumentiem (kas pēc sava rakstura drīzāk ir starptautisko tiesību instrumenti un tiem nav tiešas iedarbības), lēmumu pieņemšanas procedūru un dažādo institūciju lomu (Komisijai nav piešķirtas ekskluzīvas iniciatīvas pilnvaras, un tendence ir, ka tiesību aktus galvenokārt vienbalsīgi pieņem Padome, Eiropas Parlamentam tikai nedaudz piedaloties), un, kas nav mazāk svarīgi, tiesas kontroli (gadījumā, ja pamatlēmumi netiek transponēti valsts tiesību sistēmā, nav paredzēta tāda pārkāpuma procedūra, kādu paredz EKL 226. pants, un Tiesai ir ierobežotas pilnvaras sniegt prejudiciālus nolēmumus). Tomēr daži principi, kas ir izstrādāti Kopienu tiesību kontekstā, var tikt piemēroti arī otrajam un trešajam pīlāram: attiecībā uz konsekventas interpretācijas pienākumu skat. it īpaši 2005. gada 16. jūnija spriedumu lietā C-105/03 Pupino (Krājums, I-5285. lpp.).
(
14
)	Skat. 1998. gada 12. maija spriedumu lietā C-170/96 Komisija/Padome (Recueil, I-2763. lpp., 16. punkts) un spriedumu lietā C-176/03, iepriekš minēts šo secinājumu 3. zemsvītras piezīmē, 39. punkts.
(
15
)	Šajā sakarā skat. spriedumu lietā C-176/03, iepriekš minēts šo secinājumu 3. zemsvītras piezīmē, 40. punkts.
(
16
)	Šajā sakarā skat. inter alia1971. gada 31. marta spriedumu lietā 22/70 Komisija/Padome, saukts “AETR” (Recueil, 263. lpp., 31. punkts), un spriedumu lietā C-476/98, iepriekš minēts šo secinājumu 11. zemsvītras piezīmē, it īpaši 108.–110. punktu.
(
17
)	Šajā sakarā tika minēta arī maksima “tas, kurš var darīt vairāk, var darīt arī mazāk”.
(
18
)	Skat. spriedumu lietā C-476/98, iepriekš minēts šo secinājumu 11. zemsvītras piezīmē, 80. punkts.
(
19
)	Līdzīgā nozīmē skat. ģenerāladvokāta Ruisa-Harabo Kolomera [Ruiz-Jarabo Colomer] 2005. gada 26. maija secinājumus lietā C-176/03, iepriekš minēta šo secinājumu 3. zemsvītras piezīmē, 72. punkts.
(
20
)	Tā sauktie “Engel kritēriji”: Eiropas Cilvēktiesību tiesas 1976. gada 8. jūnija spriedums lietā Engel u.c./Nīderlande, A sērija, Nr. 22.
(
21
)	Eiropas Cilvēktiesību tiesas 1993. gada 9. februāra spriedums lietā Welch/Apvienotā Karaliste, A sērija, Nr. 307.
(
22
)	Šajā sakarā skat. arī ģenerāladvokāta Džeikobsa [Jacobs] secinājumus lietā C-240/90 Vācija/Komisija (1992. gada 27. oktobra spriedums, Recueil, I-5383. lpp., 11. punkts) un ģenerāladvokāta Sadžo [Saggio] secinājumus lietā C-356/97 Molkereigenossenschaft Wiedergeltingen (2000. gada 6. jūlija spriedums, Recueil, I-5461. lpp., 50. punkts).
(
23
)	Spriedums lietā C-176/03, iepriekš minēts šo secinājumu 3. zemsvītras piezīmē, 47. punkts, atsaucoties uz 1981. gada 11. novembra spriedumu lietā 203/80 Casati (Recueil, 2595. lpp., 27. punkts) un 1998. gada 16. jūnija spriedumu lietā C-226/97 Lemmens (Recueil, I-3711. lpp., 19. punkts).
(
24
)	Skat. viņa secinājumus lietā C-176/03, spriedums iepriekš minēts šo secinājumu 3. zemsvītras piezīmē, 30. un turpmākie punkti.
(
25
)	1977. gada 2. februāra spriedums lietā 50/76 (Recueil, 137. lpp., 32. un 33. punkts (mans izcēlums).
(
26
)	Šajā sakarā skat. 1996. gada 29. februāra spriedumu lietā C-193/94 Skanavi un Chryssanthakopoulos (Recueil, I-929. lpp., 36. punkts) (mans izcēlums).
(
27
)	2004. gada 11. novembra spriedums lietā C-457/02 Niselli (Krājums, I-10853. lpp.) arī ir jāmin kā piemērs Kopienu tiesību – šajā gadījumā Kopienu noteikumu par atkritumiem – netiešai ietekmei uz valstu krimināltiesībām. Attiecībā uz šajā kontekstā piemērotajiem ierobežojumiem skat. 2005. gada 3. maija spriedumu apvienotajās lietās C-387/02, C-391/02 un C-403/02 Berlusconi u.c. (Krājums, I-3565. lpp.).
(
28
)	1989. gada 21. septembra spriedums lietā 68/88 Komisija/Grieķija (Recueil, 2965. lpp., 23. un 24. punkts).
(
29
)	1999. gada 8. jūlija spriedums lietā C-186/96 (Recueil, I-4883. lpp., 12. punkts).
(
30
)	Skat. spriedumu lietā C-176/03, iepriekš minēts šo secinājumu 3. zemsvītras piezīmē, 47. punkts.
(
31
)	40. punkts.
(
32
)	41.–43. punkts.
(
33
)	45. punkts, atsaucoties uz 1991. gada 11. jūnija spriedumu lietā C-300/89 Komisija/Padome, saukts “Titāna dioksīds” (Recueil, I-2867. lpp., 10. punkts), un 2002. gada 19. septembra spriedumu lietā C-336/00 Huber (Recueil, I-7699. lpp., 30. punkts).
(
34
)	46. punkts.
(
35
)	47. punkts.
(
36
)	48. punkts
(
37
)	Skat. šo secinājumu 76. punktu.
(
38
)	Skat. it īpaši secinājumu 84.–87. punktu, spriedums iepriekš minēts šo secinājumu 3. zemsvītras piezīmē.
(
39
)	Spriedums lietā C-176/03, iepriekš minēts šo secinājumu 3. zemsvītras piezīmē, 52. punkts.
(
40
)	Attiecībā uz šo argumentāciju skat. 1987. gada 9. jūlija spriedumu apvienotajās lietās 281/85, no 283/85 līdz 285/85 un 287/85 Vācija/Komisija (Recueil, 3203. lpp., 28. punkts).
(
41
)	Skat. arī ģenerāladvokāta Ruisa-Harabo Kolomera uzsvaru uz vides apsvērumiem viņa secinājumu 52.–70. punktā, spriedums iepriekš minēts šo secinājumu 3. zemsvītras piezīmē.
(
42
)	Sprieduma 41. punkts.
(
43
)	Skat. šo secinājumu 67. un turpmākos punktus.
(
44
)	48. punkts.
(
45
)	50. punkts.
(
46
)	Skat. viņa secinājumu 83.–87. punktu, spriedums iepriekš minēts šo secinājumu 3. zemsvītras piezīmē.
(
47
)	Iepriekš minēts šo secinājumu 5. zemsvītras piezīmē, 13. punkts.
(
48
)	Iepriekš minēts šo secinājumu 3. zemsvītras piezīmē, 49. punkts.
(
49
)	Skat. viņa secinājumu 83.–85. punktu, spriedums iepriekš minēts šo secinājumu 3. zemsvītras piezīmē.
(
50
)	Skat. šo secinājumu 76. punktu.
(
51
)	Skat. viņa secinājumu 94. punktu, spriedums iepriekš minēts šo secinājumu 3. zemsvītras piezīmē.
(
52
)	Pretēji tam Tiesa konstatēja, ka nav jāizskata Komisijas arguments, saskaņā ar kuru pamatlēmums jebkurā gadījumā būtu atceļams, ņemot vērā dalībvalstu ziņā atstātās izvēles iespējas. Skat. sprieduma lietā C-176/03 54. punktu, iepriekš minēts šo secinājumu 3. zemsvītras piezīmē.
(
53
)	Piemēram, nosakot soda veidu, bet ne soda apmēru, vai nosakot sodu apmēru noteiktās robežās.
(
54
)	Turklāt var atzīmēt, kā norādīja Austrijas valdība, ka salīdzināma blakus kompetence ir pazīstama atsevišķās federatīvajās sistēmās; saskaņā ar to federālo zemju kompetencē ietilpst inter alia tādu tiesību aktu pieņemšana krimināltiesību jomā, kuri ir vajadzīgi jautājumu, kas ietilpst to kompetencē, regulēšanai, neņemot vērā to, ka krimināltiesības principā ietilpst valsts likumdevēja kompetencē.
(
55
)	Skat. spriedumu lietā C-176/03, iepriekš minēts šo secinājumu 3. zemsvītras piezīmē, 48. un 50. punkts (mans izcēlums).
(
56
)	Skat. spriedumu lietā C-176/03, iepriekš minēts šo secinājumu 3. zemsvītras piezīmē, 45. punkts un tajā minētā judikatūra.
(
57
)	It īpaši skat. preambulas pirmo un ceturto apsvērumu.
(
58
)	Skat. 65. un 66. punktu.
(
59
)	Skat. Eiropas Parlamenta un Padomes 2000. gada 27. novembra Direktīvas 2000/59/EK par ostas iekārtām, kas paredzētas kuģu atkritumu un kravu atlieku uzņemšanai (OV L 332, 81. lpp.), kas arī tika pieņemta, pamatojoties uz EKL 80. panta 2. punktu, preambulas otro apsvērumu.
(
60
)	Šajā sakarā skat. spriedumu lietā C-336/00, iepriekš minēts šo secinājumu 33. zemsvītras piezīmē, 33. punkts.