62024CJ0258
TIESAS SPRIEDUMS (virspalāta)
2026. gada 17. martā (
*1
)
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Sociālā politika – Direktīva 2000/78/EK – Vienlīdzīga attieksme nodarbinātības un profesijas jomā – Profesionālā darbība baznīcās un citās organizācijās, kuru ētoss balstās uz reliģiju vai pārliecību – Apvienība, kas sniedz padomus grūtniecēm ar grūtniecību saistītos jautājumos – Prasības attiecībā uz profesiju – Godprātīga un lojāla izturēšanās pret baznīcas vai organizācijas ētosu – Atšķirīga attieksme reliģijas vai pārliecības dēļ – Darba ņēmējas atlaišana tāpēc, ka viņa ir izstājusies no katoļu baznīcas
Lietā C‑258/24
par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši LESD 267. pantam, ko Bundesarbeitsgericht (Federālā darba lietu tiesa, Vācija) iesniegusi ar 2024. gada 1. februāra lēmumu un kas Tiesā reģistrēts 2024. gada 12. aprīlī, tiesvedībā
Katholische Schwangerschaftsberatung
pret
JB,
TIESA (virspalāta)
šādā sastāvā: priekšsēdētājs K. Lēnartss [K. Lenaerts], priekšsēdētāja vietnieks T. fon Danvics [T. von Danwitz], palātu priekšsēdētāji F. Biltšens [F. Biltgen] (referents), K. Jirimēe [K. Jürimäe], K. Likurgs [C. Lycourgos] un F. Šalīns [F. Schalin], tiesneši S. Rodins [S. Rodin], J. Regans [E. Regan], D. Gracijs [D. Gratsias], M. Gavalecs [M. Gavalec], S. Žervazonī [S. Gervasoni], N. Fengers [N. Fenger] un R. Frendo [R. Frendo],
ģenerāladvokāte: L. Medina,
sekretārs: D. Diterts [D. Dittert], nodaļas vadītājs,
ņemot vērā rakstveida procesu un 2025. gada 17. marta tiesas sēdi,
ņemot vērā apsvērumus, ko snieguši:
–
Katholische Schwangerschaftsberatung vārdā – K. Schmitt, Rechtsanwalt, un G. Thüsing, tiesību zinātņu profesors,
–
JB vārdā – K. Windisch, Rechtsanwältin,
–
Grieķijas valdības vārdā – V. Baroutas un M. Tassopoulou, pārstāvji,
–
Eiropas Komisijas vārdā – B.‑R. Killmann un E. Schmidt, pārstāvji,
noklausījusies ģenerāladvokātes secinājumus 2025. gada 10. jūlija tiesas sēdē,
pasludina šo spriedumu.
Spriedums
1
Šis lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt Padomes Direktīvu 2000/78/EK (2000. gada 27. novembris), ar ko nosaka kopēju sistēmu vienlīdzīgai attieksmei pret nodarbinātību un profesiju (OV 2000, L 303, 16. lpp.), ņemot vērā Eiropas Savienības Pamattiesību hartas (turpmāk tekstā – “Harta”) 10. panta 1. punktu un 21. panta 1. punktu.
2
Šis lūgums iesniegts saistībā ar tiesvedību starp Katholische Schwangerschaftsberatung (katoļu baznīcai piederīga apvienība konsultācijām grūtniecības jautājumos, Vācija; turpmāk tekstā – “apvienība”) un JB par to, vai minētā persona likumīgi atlaista no darba, pamatojoties uz to, ka viņa neesot izpildījusi pienākumu godprātīgi un lojāli izturēties pret apvienības ētosu.
Atbilstošās tiesību normas
Direktīva 2000/78
3
Direktīvas 2000/78 4., 11., 12., 23., 24. un 29. apsvērumā teikts:
“(4)
Visu cilvēku tiesības uz vienlīdzību likuma priekšā un aizsardzība pret diskrimināciju ir vispārējas tiesības, kas atzītas ar Vispārējo Cilvēktiesību deklarāciju, Apvienoto Nāciju Organizācijas Konvenciju par sieviešu visu veidu diskriminācijas izskaušanu, Apvienoto Nāciju Organizācijas Paktu par pilsoņu un politiskajām tiesībām un Paktu par ekonomiskajām, sociālajām un kultūras tiesībām un ar Eiropas Cilvēktiesību un pamatbrīvību aizsardzības konvenciju, ko parakstījušas visas dalībvalstis. Starptautiskās darba organizācijas (SDO) Konvencijā Nr. 111 ir aizliegta diskriminācija nodarbinātības un profesijas jomā.
[..]
(11)
Diskriminācija reliģijas vai uzskatu, invaliditātes, vecuma vai seksuālās orientācijas dēļ var apdraudēt EK līguma mērķu sasniegšanu, jo īpaši augsta līmeņa nodarbinātības un sociālās aizsardzības sasniegšanu, dzīves līmeņa un dzīves kvalitātes paaugstināšanu, ekonomisko un sociālo kohēziju un solidaritāti, un personu brīvu pārvietošanos.
(12)
Šajā nolūkā attiecībā uz šīs direktīvas aptvertajām jomām visā Kopienā būtu jāaizliedz tieša vai netieša diskriminācija reliģijas vai uzskatu [..] dēļ. [..]
[..]
(23)
Atšķirīgu attieksmi var attaisnot ļoti retos gadījumos, ja no īpašībām, kas saistītas ar reliģiju, uzskatiem, invaliditāti, vecumu vai seksuālo orientāciju, izriet īsta un izšķirīga prasība attiecībā uz profesiju, ja vien mērķis ir likumīgs un prasība ir proporcionāla. Šādi gadījumi būtu jāietver informācijā, ko dalībvalstis iesniedz [Eiropas] Komisijai.
(24)
Eiropas Savienība Deklarācijā Nr. 11 par baznīcu un nekonfesionālo organizāciju statusu, kas pievienota Amsterdamas līguma Noslēguma aktam, ir skaidri atzinusi, ka tā ievēro un saskaņā ar valsts tiesību aktiem neliedz baznīcām un reliģiskām apvienībām vai kopienām šādu statusu dalībvalstīs un ka tā vienādi ievēro arī filozofisko un nekonfesionālo organizāciju statusu. Ņemot to vērā, dalībvalstis var saglabāt vai noteikt īpašus noteikumus par tādām īstām, likumīgām un attaisnotām prasībām attiecībā uz profesiju, kuras ir vajadzīgas, lai veiktu profesionālo darbību.
[..]
(29)
Personām, kuras bijušas pakļautas diskriminācijai reliģijas, uzskatu, invaliditātes, vecuma vai seksuālās orientācijas dēļ, vajadzētu būt pieejamiem pienācīgiem tiesiskās aizsardzības līdzekļiem. [..]”
4
Šīs direktīvas 1. pantā paredzēts:
“Lai vienlīdzīgas attieksmes princips stātos spēkā dalībvalstīs, šīs direktīvas mērķis attiecībā uz nodarbinātību un profesiju ir noteikt sistēmu, lai apkarotu diskrimināciju reliģijas, uzskatu, invaliditātes, vecuma vai seksuālās orientācijas dēļ.”
5
Minētās direktīvas 2. panta 1. un 2. punktā noteikts:
“1.   Šajā direktīvā “vienlīdzīgas attieksmes princips” nozīmē to, ka nav ne tiešas, ne netiešas diskriminācijas, kuras pamatā ir jebkurš 1. pantā minēts iemesls.
2.   Šā panta 1. punktā:
a)
uzskata, ka tiešā diskriminācija notiek tad, ja salīdzināmā situācijā pret vienu personu izturas, ir izturējušies vai izturētos sliktāk nekā pret citu personu jebkura 1. punktā [pantā] minēta iemesla dēļ;
[..].”
6
Šīs direktīvas 3. panta 1. punkta c) apakšpunktā paredzēts:
“Nepārsniedzot Kopienas kompetenci, šo direktīvu piemēro visām personām gan valsts, gan privātajā sektorā, tostarp valsts iestādēs, attiecībā uz:
[..]
c)
nodarbinātību un darba nosacījumiem, to skaitā atlaišanu un atalgojumu.”
7
Direktīvas 2000/78 4. pants formulēts šādi:
“1.   Neatkarīgi no 2. panta 1. un 2. punkta dalībvalstis var paredzēt, ka dažāda attieksme, kuras pamatā ir īpašība, kas saistīta ar jebkuru no 1. pantā minētajiem iemesliem, neveido diskrimināciju, ja attiecīgo profesionālo darbību būtības dēļ vai tajā sakarā, kurā tās veic, no šādas īpašības izriet īsta un izšķirīga prasība attiecībā uz profesiju ar noteikumu, ka mērķis ir likumīgs un prasība ir proporcionāla.
2.   Dalībvalstis var uzturēt spēkā attiecīgās valsts tiesību aktus, kuri ir spēkā šīs direktīvas pieņemšanas dienā, vai noteikt turpmākos tiesību aktus, kuros ņem vērā valsts praksi, kas pastāv šīs direktīvas pieņemšanas dienā un saskaņā ar ko profesionālo darbību gadījumā baznīcās un citās valsts vai privātās organizācijās to ētoss balstās uz reliģiju vai uzskatiem, dažāda attieksme personas reliģijas vai uzskatu dēļ neveido diskrimināciju, ja šādu darbību īpatnību dēļ vai tajā sakarā, kurā tās veic, personas reliģija vai uzskati veido īstu, likumīgu un attaisnotu prasību attiecībā uz profesiju, ņemot vērā organizācijas ētosu. Šo atšķirīgo attieksmi ievieš, ņemot vērā dalībvalstu konstitucionālās normas un principus, kā arī Kopienas tiesību vispārīgos principus, un tai nekādā gadījumā nebūtu jāattaisno nekāda diskriminācija.
Ar noteikumu, ka citādi šo direktīvu ievēro, tā neskar baznīcas un to citu valsts vai privāto organizāciju, kuru ētoss balstās uz reliģiju vai uzskatiem un kuras darbojas saskaņā ar valsts konstitūciju un likumiem, tiesības pieprasīt, lai personas, kuras strādā to labā, izturētos godprātīgi un lojāli pret organizācijas ētosu.”
Vācijas tiesības
GG
8
1949. gada 23. maijaGrundgesetz für die Bundesrepublik Deutschland (Vācijas Federatīvās Republikas Pamatlikums; BGBl. 1949 I, 1. lpp.; turpmāk tekstā – “GG”) 4. panta 1. un 2. punktā noteikts:
“(1)   Ticības un apziņas brīvība un reliģiskās un filozofiskās pārliecības paušanas brīvība ir neaizskarama.
(2)   Tiek nodrošināta netraucēta reliģijas praktizēšana.”
9
Atbilstoši GG 140. pantam 1919. gada 11. augustaWeimarer Reichsverfasssung (Veimāras konstitūcija) 136.–139. un 141. pants ir neatņemama GG sastāvdaļa.
10
Veimāras konstitūcijas 137. panta 3. un 7. punktā paredzēts:
“3.   Katra reliģiskā kopiena savas lietas kārto un pārvalda patstāvīgi, ievērojot visiem piemērojamā likuma noteiktās robežas. Amata vietas tā aizpilda bez valsts pārvaldes vai vietējo pašvaldību iejaukšanās.
[..]
7.   Apvienības, kuru mērķis ir izplatīt savu filozofisko pārliecību sabiedrībā, ir pielīdzināmas reliģiskajām kopienām.”
AGG
11
Direktīva 2000/78 Vācijas tiesībās ir transportēta ar 2006. gada 14. augustaAllgemeines Gleichbehandlungsgesetz (Vispārējais likums par vienlīdzīgu attieksmi; BGBl. 2006 I, 1897. lpp.), redakcijā, kas piemērojama pamatlietā (turpmāk tekstā – “AGG”).
12
AGG 1. pantā noteikts:
“Šī likuma mērķis ir nepieļaut vai novērst diskrimināciju rases vai etniskās izcelsmes, dzimuma, reliģijas vai pārliecības, invaliditātes, vecuma vai seksuālās identitātes dēļ.”
13
AGG 2. pantā paredzēts:
“(1)   Saskaņā ar šo likumu diskriminācija kāda šī likuma 1. pantā minēta iemesla dēļ ir aizliegta, ja tā attiecas uz:
[..]
2.
nodarbinātības un darba nosacījumiem, tostarp atalgojumu un atlaišanas nosacījumiem, īpaši nosacījumiem, kas ietverti koplīgumos un individuālajos darba līgumos, un pasākumiem, kuri veikti darba tiesisko attiecību īstenošanai un izbeigšanai, kā arī profesionālajai izaugsmei
[..]”
14
AGG 3. panta 1. punkta redakcija ir šāda:
“Uzskata, ka tieša diskriminācija notiek tad, ja salīdzināmā situācijā jebkura 1. pantā minēta iemesla dēļ pret vienu personu izturas, ir izturējušies vai izturētos sliktāk nekā pret citu personu. [..]”
15
AGG 7. pantā noteikts:
“(1)   Darbiniekus nedrīkst diskriminēt kāda 1. pantā minēta iemesla dēļ; tas pats ir jāievēro arī tad, ja persona, kura īsteno attiecīgo diskrimināciju, tikai pieņem, ka pastāv kāds no 1. pantā minētajiem iemesliem.
(2)   Līgumu noteikumi, kas pārkāpj diskriminācijas aizliegumu 1. punkta izpratnē, nav spēkā.
(3)   Šī panta 1. punktā minētā diskriminācija, ko īsteno darba devējs vai darbinieki, ir līgumisko pienākumu pārkāpums.”
16
AGG 8. panta 1. punktā norādīts:
“Atšķirīga attieksme kāda 1. pantā minēta iemesla dēļ ir pieļaujama tad, ja šis iemesls, ņemot vērā profesionālās darbības raksturu vai izpildes nosacījumus, ir īsta un izšķirīga prasība attiecībā uz profesiju, ja vien mērķis ir leģitīms un prasība ir samērīga.”
17
AGG 9. pantā noteikts:
“(1)   Neskarot [šī likuma] 8. panta normas, atšķirīga attieksme reliģijas vai pārliecības dēļ ir pieļaujama arī saistībā ar darbu reliģiskās kopienās, tām pakļautās struktūrās – neatkarīgi no to juridiskās formas – vai apvienībās, kuru uzdevums ir kādas reliģijas vai pārliecības izplatīšana sabiedrībā, ja konkrēta reliģija vai pārliecība ir pamatota prasība attiecībā uz profesiju saistībā ar darba devēja paša izpratni, ņemot vērā [reliģiskās kopienas vai apvienības] tiesības uz pašnoteikšanos, vai tās darbības īpatnību dēļ.
(2)   Atšķirīgas attieksmes aizliegums reliģijas vai pārliecības dēļ neskar 1. punktā minēto reliģisko kopienu, tām pakļauto struktūru – neatkarīgi no to juridiskās formas – vai apvienību, kuru uzdevums ir kādas reliģijas vai pārliecības izplatīšana sabiedrībā, tiesības pieprasīt, lai tajās nodarbinātās personas izturētos godprātīgi un lojāli to attiecīgās identitātes apziņas izpratnē.”
Kanoniskās tiesības
18
1993. gada 22. septembraGrundordnung des kirchlichen Dienstes im Rahmen kirchlicher Arbeitsverhältnisse (Baznīcas dienesta pamatnoteikumi attiecībā uz darba tiesiskajām attiecībām baznīcā; Amtsblatt des Erzbistums Köln, 1993. gads, 222. lpp.), redakcijā, kas piemērojama pamatlietā (turpmāk tekstā – “GrO”), 1. pantā “Baznīcas dienesta pamatprincipi” paredzēts:
“Visi, kas strādā kādā no katoļu baznīcas struktūrām, neatkarīgi no nodarbinātības statusa ar savu darbu dod kopīgu ieguldījumu, lai struktūra varētu pildīt tai uzticēto baznīcas sūtības uzdevumu (kalpošanas kopiena). [..]”
19
GrO 3. panta 4. punktā noteikts:
“Persona, kas izrāda naidīgumu pret baznīcu vai ir izstājusies no katoļu baznīcas, nav piemērota darbam baznīcā.”
20
GrO 4. pants “Lojalitātes pienākumi” formulēts šādi:
“(1)   No katoļticīgiem darbiniekiem tiek prasīts, lai tie atzītu un ievērotu katolisko ticības un tikumisko mācību. [..]
(2)   No darbiniekiem kristiešiem, kas nav katoļticīgi, tiek prasīts izturēties ar cieņu pret evaņģēlija patiesībām un vērtībām un veicināt to īstenošanu struktūras darbā.
(3)   Darbiniekiem, kas nav kristieši, jābūt gataviem tiem uzticētos uzdevumus baznīcas struktūrā veikt baznīcas garā.
(4)   Visi darbinieki atturas paust naidīgu attieksmi pret baznīcu. [..]”
21
GrO 5. pantā “Lojalitātes pienākumu neizpilde” paredzēts:
“(1)   Ja kāds darbinieks vairs neatbilst nodarbinātības prasībām, darba devējs ar pārrunu palīdzību mēģina pārliecināt darbinieku ilglaicīgi novērst šo trūkumu. Konkrētajā gadījumā jāpārbauda, vai šādas skaidrojošas pārrunas vai brīdinājums, oficiāls rājiens vai cits pasākums (piemēram, pārcelšana, uzteikums saistībā ar līguma grozījumiem) ir piemērots, lai novērstu pienākumu neizpildi. Galējais pasākums ir atlaišana.
(2)   Par nopietniem uzteikuma iemesliem, kas saistīti ar baznīcu, baznīca uzskata it īpaši šādus lojalitātes pienākumu neizpildes gadījumus 4. panta izpratnē:
1.
Attiecībā uz visiem(‑ām) darbiniekiem(‑cēm):
a)
publiska iebilšana pret katoļu baznīcas pamatprincipiem (piemēram, abortu vai ksenofobijas propaganda),
[..].
2.
Attiecībā uz visiem(‑ām) katoļticīgajiem(‑ām) darbiniekiem(‑cēm):
a)
izstāšanās no katoļu baznīcas,
[..].
(3)   Ja pastāv nopietns lojalitātes pārkāpums saskaņā ar 2. punktu, tad turpmākas nodarbinātības iespēja ir atkarīga no konkrētā gadījuma apstākļu izvērtēšanas. Baznīcas identitātes apziņai šajā ziņā piešķirama īpaša nozīme, tomēr baznīcas intereses nav pārākas pār darbinieka interesēm. Citastarp pienācīgi jāņem vērā darbinieka izdarītā lojalitātes pienākuma neizpildes apzināšanās, ieinteresētība saglabāt darba vietu, vecums, darba stāžs un izredzes atrast jaunu darbu. Attiecībā uz darbiniekiem, kas veic pastorālo vai katehēzes darbu, ir nodarbināti, pamatojoties uz Missio canonica vai citu rakstiski sniegtu bīskapa pilnvarojumu, nopietna lojalitātes pārkāpuma esība saskaņā ar 2. punktu parasti izslēdz turpmākas nodarbinātības iespēju. No atlaišanas šādos gadījumos izņēmuma kārtā var atteikties, ja konkrētā gadījumā nopietnu iemeslu dēļ tā uzskatāma par nesamērīgu. Tas pats attiecas uz darbinieka izstāšanos no katoļu baznīcas.”
Pamatlieta un prejudiciālie jautājumi
22
Apvienība ir katoļu baznīcas profesionālā apvienība Vācijā; tās mērķis ir palīdzēt bērniem, jauniešiem, sievietēm un viņu ģimenēm īpašās dzīves situācijās. Viens no tās uzdevumiem ir sniegt padomus grūtniecēm. Konsultācijās par grūtniecību, kas tiek sniegtas saskaņā ar valsts tiesību normām, apvienība piemēro katoļu baznīcas vadlīnijas, kuras visi katoļu konsultāciju centros strādājošie darbinieki rakstveidā apņemas ievērot un kuru neievērošana rada sekas darba tiesību jomā. Šajās vadlīnijās būtībā paredzēts, ka ikvienas konsultācijas par grūtniecību mērķis ir aizsargāt nedzimušā bērna dzīvību un tādējādi tai jābūt vērstai uz to, lai mudinātu grūtnieci turpināt grūtniecību un pieņemt savu bērnu.
23
Šajā ziņā no lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu izriet, ka Vācijā saskaņā ar Strafgesetzbuch (Kriminālkodekss) 218. un 219. pantā paredzētajiem nosacījumiem grūtniecības pārtraukšana netiek uzskatīta par noziedzīgu nodarījumu, ja grūtniece ārkārtas un konflikta situācijā ir saņēmusi konsultāciju centrā sniegtu konsultāciju. Tomēr, pamatojoties uz 2002. gadā Limburgas (Vācija) bīskapam adresētu pāvesta vēstuli, apvienība par konsultāciju neizsniedz izziņas, kas ir priekšnoteikums aborta veikšanai bez kriminālsoda piemērošanas.
24
Piecu bērnu māte JB apvienībā sāka strādāt 2006. gadā. Līdz bērna kopšanas atvaļinājumam, kas sākās 2013. gada 11. jūnijā un beidzās 2019. gada 31. maijā, viņa bija atbildīga par konsultācijām grūtniecības jautājumos. 2013. gada oktobrī JB, piemērojot valsts tiesību aktos paredzēto procedūru, paziņoja kompetentajai pašvaldības iestādei, ka izstājas no katoļu baznīcas. Izstāšanos viņa pamatoja ar to, ka Limburgas diecēze iekasē valsts baznīcas nodokli, kā arī papildu baznīcas nodevu no katoļiem, kuri – tāpat kā JB – dzīvo starpkonfesionālā laulībā ar laulāto, kuram ir augsts ienākumu līmenis.
25
Pēc neveiksmīgiem mēģinājumiem pārliecināt JB atgriezties katoļu baznīcā, apvienība, piemērojot GrO 5. panta 2. punkta 2. apakšpunkta a) punktu un 3. panta 4. punktu, 2019. gada 1. jūnijā atlaida viņu no darba izstāšanās no šīs baznīcas dēļ. No lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu izriet, ka atlaišanas brīdī apvienība grūtniecības konsultēšanas dienestā, kurā strādāja JB, nodarbināja četras darbinieces, kas pieder katoļu baznīcai, un divas darbinieces, kuras nepieder šai baznīcai.
26
Arbeitsgericht (Darba lietu tiesa, Vācija) apmierināja JB prasību atzīt viņas atlaišanu par nepamatotu. Apvienība šīs tiesas spriedumu pārsūdzēja Landesarbeitsgericht (Federālās zemes Darba lietu tiesa, Vācija), kura to apstiprināja. Tad apvienība par pēdējās minētās tiesas spriedumu iesniedza revīzijas sūdzību (Revision) Bundesarbeitsgericht (Federālā darba lietu tiesa, Vācija), kas ir iesniedzējtiesa.
27
Iesniedzējtiesas skatījumā JB atlaišana ir tieša diskriminācija reliģijas dēļ AGG 1. panta un 3. panta 1. punkta pirmā teikuma, kā arī Direktīvas 2000/78 1. panta un 2. panta 2. punkta a) apakšpunkta izpratnē. Proti, diskriminācija esot tieši saistīta ar to, ka JB izmantoja negatīvo reliģijas brīvību, kas izpaudās kā viņas izstāšanās no katoļu baznīcas. Šajā ziņā minētā tiesa norāda, ka atšķirībā no JB tādu darba ņēmēju, kurš nekad nav piederējis katoļu baznīcai, nevar atlaist GrO 5. panta 2. punkta 2. apakšpunkta a) punktā un 3. panta 4. punktā norādīto iemeslu dēļ. Tāpēc atšķirīgā attieksme pret JB salīdzinājumā ar personām, kuras izstājušās no citām reliģiskajām kopienām vai kuras nekad nav piederējušas šādām kopienām, ir tieši pamatota ar reliģiju.
28
Iesniedzējtiesa uzskata, ka šādos apstākļos, lai izšķirtu strīdu pamatlietā, jānosaka, vai šāda atšķirīga attieksme var būt attaisnojama saskaņā ar AGG 8. un 9. pantu. Šajā ziņā tā norāda, ka atbilstoši Bundesverfassungsgericht (Federālā konstitucionālā tiesa, Vācija) judikatūrai izstāšanās no katoļu baznīcas tās ieskatā apdraud uzticamību tai un nav saderīga ar godprātīgu un lojālu izturēšanos, kas tiek prasīta no darba līguma pusēm. Tomēr, tā kā ar AGG 9. pantu transponēts Direktīvas 2000/78 4. panta 2. punkts un ar AGG 8. pantu citastarp transponēts šīs direktīvas 4. panta 1. punkts, šīs abas valsts tiesību normas esot jāinterpretē cik vien iespējams atbilstoši minētās direktīvas noteikumiem.
29
Vispirms – attiecībā uz Direktīvas 2000/78 4. panta 2. punktu iesniedzējtiesa uzskata, ka šai tiesību normai, ņemot vērā Hartas 10. un 21. pantu, ir pretrunā tāda AGG 9. panta interpretācija, saskaņā ar kuru katoļu baznīcas apvienības darbiniekam darba tiesisko attiecību laikā jārīkojas lojāli šīs direktīvas izpratnē, neizstājoties no katoļu baznīcas vai pievienojoties tai no jauna pēc izstāšanās, atšķirībā no šīs apvienības darbiniekiem, kuri nav piederīgi katoļu baznīcai.
30
Šajā ziņā tā norāda, pirmkārt, ka Direktīvas 2000/78 4. panta 2. punkta pirmā daļa neļauj attaisnot no darbinieka atlaišanas izrietošo atšķirīgo attieksmi reliģijas dēļ vienīgi ar to, ka tas ir izstājies no katoļu baznīcas. Šāda izstāšanās neesot pietiekams pamats secināt, ka šis darbinieks vairs neatbilst tam piemērojamajām prasībām attiecībā uz profesiju. Lai nodrošinātu efektīvu pārbaudi tiesā, darba devējam, pamatojoties uz konkrētiem un pārbaudāmiem pierādījumiem, esot jāparāda, ka pastāv šaubas, vai minētais darbinieks ticības vai ētisko uzskatu maiņas dēļ nevēlas vai vairs nespēj izpildīt šīs prasības. Tas jo īpaši attiecas uz tādu situāciju, kāda ir pamatlietā, kurā visiem darbiniekiem, kas strādā apvienības konsultāciju centrā, darba līgumā jāapņemas ievērot katoļu baznīcas vadlīnijas.
31
Otrkārt, Direktīvas 2000/78 4. panta 2. punkta otrā daļa arī neļauj attaisnot šādu atšķirīgu attieksmi, ja nav citu īpašu apstākļu, kā vien tas, ka darbinieks ir izstājies no katoļu baznīcas. Šāda izstāšanās pati par sevi neesot darbinieka nelojāla rīcība pret darba devēju. Citādi varētu būt tikai gadījumos, kad pienākums palikt šīs baznīcas loceklim būtu pamatots ar konkrētām prasībām attiecībā uz profesiju. Tomēr tā neesot gadījumā, ja darba devējs nodarbina arī personas, kuras nepieder pie minētās baznīcas. Turklāt paziņojums par izstāšanos no katoļu baznīcas esot iesniegts valsts iestādei, kas par to informējot tikai šo baznīcu un darba devēju, lai tas šo paziņojumu varētu ņemt vērā, aprēķinot darbinieka atalgojumu. Šādos apstākļos šo izstāšanos varētu uzskatīt par naidīgu un līdz ar to nelojālu rīcību pret šo baznīcu vienīgi tad, ja darbinieks informāciju par izstāšanos no katoļu baznīcas izplatītu publiski un nepiemērotā veidā.
32
Turklāt iespējams, ka Direktīvas 2000/78 4. panta 2. punkta otrās daļas formulējums, ciktāl tajā ir atsauce uz godprātīgu un lojālu izturēšanos “pret organizācijas ētosu”, varētu ļaut nošķirt darbinieka attieksmi pret baznīcu, no vienas puses, un viņa attieksmi pret šo organizāciju kā darba devēju, no otras puses. Tāpēc, pat pieņemot, ka darbinieka izstāšanos no katoļu baznīcas varētu kvalificēt kā nelojālu attiecībā pret šo baznīcu, no tā nevarētu automātiski secināt, ka šis darbinieks īsteno nelojālu rīcību pret darba devēju, ja vien tas savā darbā turpina ievērot darba devēja ētosu.
33
Attiecībā uz Direktīvas 2000/78 4. panta 1. punktu iesniedzējtiesa arī apšauba, ka šī tiesību norma, ņemot vērā Hartas 10. un 21. pantu, ļauj interpretēt AGG 8. pantu tādā veidā, kas pieļauj tādu atšķirīgu attieksmi, kāda aplūkota pamatlietā. Šādā kontekstā tā tostarp norāda, ka prasība neizstāties no katoļu baznīcas nav objektīvi nepieciešama, lai konsultētu grūtniecības jautājumos.
34
Visbeidzot – gadījumā, ja Tiesa tomēr uzskatītu, ka Direktīvas 2000/78 4. panta 1. vai 2. punkts ļauj attaisnot šādu atšķirīgu attieksmi, iesniedzējtiesa vaicā, kādas prasības šādā gadījumā šim pamatojumam būtu piemērojamas.
35
Šādos apstākļos Bundesarbeitsgericht (Federālā darba lietu tiesa) nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:
“1)
Vai ar Savienības tiesībām, it īpaši ar [Direktīvu 2000/78], ņemot vērā [Hartas] 10. panta 1. punktu un 21. panta 1. punktu, ir saderīgi, ja valsts tiesiskais regulējums paredz, ka privāta organizācija, kuras ētoss balstās uz reliģiju, var pieprasīt, lai tajā strādājošās personas darba tiesisko attiecību laikā neizstājas no konkrētas baznīcas, vai arī [šī organizācija] darba tiesisko attiecību saglabāšanu var pakļaut nosacījumam, ka tajā strādājošai personai, kura darba tiesisko attiecību laikā ir izstājusies no šīs baznīcas, tai no jauna jāpievienojas, ja citādi tā neprasa, lai personas, kas tajā strādā, piederētu pie šīs baznīcas, un tajā strādājošai personai nav atklāti naidīga attieksme pret baznīcu?
2)
Ja atbilde uz pirmo jautājumu ir apstiprinoša: kādas papildu prasības konkrētajā gadījumā saskaņā ar Direktīvu 2000/78, ņemot vērā [Hartas] 10. panta 1. punktu un 21. panta 1. punktu, ir piemērojamas šādas atšķirīgas attieksmes reliģijas dēļ attaisnojumam?”
Par prejudiciālajiem jautājumiem
Par pirmo jautājumu
36
LESD 267. pantā paredzētajā sadarbības procedūrā Tiesai var tikt lūgts sniegt iesniedzējtiesai visus Savienības tiesību interpretācijas elementus, kas tai var būt noderīgi, lai izspriestu izskatāmo lietu, neatkarīgi no tā, vai šī tiesa uzdoto jautājumu formulējumā uz tiem ir atsaukusies. Tiesai no visas valsts tiesas sniegtās informācijas un tostarp no lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu motīvu daļas ir tiesības nošķirt tos Savienības tiesību elementus, kuru interpretācija ir nepieciešama, ņemot vērā strīda priekšmetu (spriedumi, 1986. gada 20. marts, Tissier, 35/85, EU:C:1986:143, 9. punkts, un 2022. gada 1. augusts, TL (Mutiska un rakstiska tulkojuma neesība), C‑242/22 PPU, EU:C:2022:611, 37. punkts).
37
Šajā lietā, lai gan iesniedzējtiesa pirmā jautājuma izklāstā vispārīgi atsaucas uz Direktīvu 2000/78, tomēr no lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu izriet, ka tā konkrētāk ir domājusi šīs direktīvas 4. panta 1. un 2. punktu.
38
Šādos apstākļos jāuzskata, ka, uzdodama šo jautājumu, iesniedzējtiesa būtībā vēlas noskaidrot, vai Direktīvas 2000/78 4. panta 1. un 2. punkts, ņemot vērā Hartas 10. panta 1. punktu un 21. panta 1. punktu, jāinterpretē tādējādi, ka tie nepieļauj tādu valsts tiesisko regulējumu, saskaņā ar kuru privāta organizācija, kuras ētoss balstās uz reliģiju, var pieprasīt, lai darbinieks, kurš ir tādas konkrētas baznīcas loceklis, kas praktizē šo reliģiju, neizstātos no šīs baznīcas darba tiesisko attiecību laikā – pretējā gadījumā tas tiktu atlaists no darba –, vai arī, lai darba tiesiskās attiecības varētu turpināt – atgrieztos minētajā baznīcā pēc izstāšanās no tās, kaut gan
–
šī organizācija nodarbina citas personas, kas pilda tādus pašus pienākumus kā attiecīgais darbinieks, un neprasa, lai šīs personas būtu šīs baznīcas locekļi, un
–
šim darbiniekam nav atklāti naidīgas attieksmes pret attiecīgo baznīcu.
39
Iesākumā jānorāda, ka šis jautājums balstās uz iesniedzējtiesas izvirzīto premisu, kas atgādināta šī sprieduma 27. punktā, ka atšķirīgā attieksme pret JB ir tieši pamatota ar viņas reliģiju.
40
Šajā ziņā jāatgādina, ka Direktīvas 2000/78 2. panta 2. punkta a) apakšpunktā paredzēts, ka 2. panta 1. punkta piemērošanas mērķiem uzskata, ka tieša diskriminācija notiek tad, ja salīdzināmā situācijā jebkura šīs direktīvas 1. punktā minēta iemesla dēļ, tostarp reliģijas vai pārliecības dēļ, pret vienu personu izturas sliktāk nekā pret citu personu.
41
Šajā lietā nav apstrīdēts, ka JB tika atlaista, pamatojoties uz noteikumu, kas piemērojams vienīgi katoļticīgajiem darbiniekiem, tāpēc jāuzskata – kā to dara iesniedzējtiesa –, ka šis noteikums rada atšķirīgu attieksmi, kas tieši pamatota ar reliģiju. Nav arī apstrīdēts, ka apvienība ietilpst reliģisko organizāciju kategorijā Direktīvas 2000/78 4. panta 2. punkta izpratnē.
42
Attiecībā uz jautājumu, vai šādu atšķirīgu attieksmi var attaisnot atbilstoši Direktīvas 2000/78 4. panta 1. un 2. punktā paredzētajiem nosacījumiem, jāatgādina, ka saskaņā ar šīs direktīvas 1. pantu tās mērķis ir noteikt sistēmu, lai apkarotu diskrimināciju, tostarp reliģijas un pārliecības dēļ, attiecībā uz nodarbinātību un profesiju, lai dalībvalstīs īstenotu vienlīdzīgas attieksmes principu. Līdz ar to šajā direktīvā – jomā, uz kuru tā attiecas, – ir konkretizēts Hartas 21. pantā nostiprinātais vispārējais diskriminācijas aizlieguma princips (spriedums, 2018. gada 17. aprīlis, Egenberger, C‑414/16, EU:C:2018:257, 47. punkts).
43
Saskaņā ar Tiesas judikatūru – lai gan ar Direktīvu 2000/78 ir paredzēts aizsargāt darba ņēmēju tiesības netikt diskriminētiem reliģijas vai pārliecības dēļ, tomēr ar šīs direktīvas 4. panta 2. punktu ir domāts ņemt vērā arī baznīcu un citu publisku vai privātu organizāciju, kuru ētoss balstās uz reliģiju vai pārliecību, tiesības uz autonomiju, kādas tās atzītas LESD 17. pantā un Hartas 10. pantā, kurš atbilst 1950. gada 4. novembrī Romā parakstītās Eiropas Cilvēktiesību un pamatbrīvību aizsardzības konvencijas (turpmāk tekstā – “ECPAK”) 9. pantam (spriedums, 2018. gada 17. aprīlis, Egenberger, C‑414/16, EU:C:2018:257, 50. punkts).
44
Šajā ziņā no Eiropas Cilvēktiesību tiesas judikatūras izriet, ka ECPAK 9. pantā nostiprinātā domu, pārliecības un ticības brīvība aizsargā arī negatīvās tiesības, it īpaši brīvību nepievienoties reliģijai un nepraktizēt to (ECT spriedums, 2020. gada 25. jūnijs, Stavropoulos u.c. pret Grieķiju, CE:ECHR:2020:0625JUD005248418, 43. un 44. punkts).
45
Ja starp reliģisko kopienu un kādu no tās locekļiem ir doktrināras vai organizatoriskas nesaskaņas, indivīda reliģijas brīvība tiek īstenota, izmantojot viņa tiesības brīvi atstāt kopienu. Valsts atzītu reliģisko kopienu autonomijas ievērošana it īpaši nozīmē to, ka valstij jāatzīst šādu kopienu tiesības saskaņā ar saviem noteikumiem un interesēm reaģēt uz jebkuru tādu citādi domājošu cilvēku kustības rašanos tajās, kas varētu apdraudēt to saliedētību, tēlu vai vienotību. Tāpēc valsts iestādēm nav jābūt šķīrējtiesnesim starp reliģiskajām organizācijām un dažādiem citādi domājošu cilvēku grupējumiem, kas tajās var pastāvēt vai parādīties (ECT spriedums, 2014. gada 12. jūnijs, Fernández Martínez pret Spāniju, CE:ECHR:2014:0612JUD005603007, 128. punkts).
46
To paturot prātā, no Hartas 10. pantā garantētajām tiesībām uz domu, pārliecības un ticības brīvību izriet tās 21. panta 1. punktā nostiprinātais jebkādas diskriminācijas reliģijas dēļ aizliegums (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2023. gada 28. novembris, Commune d’Ans, C‑148/22, EU:C:2023:924, 40. punkts). Tādējādi, lai attaisnotu jebkādu atšķirīgu attieksmi reliģijas vai pārliecības dēļ, nepietiek ar to, ka reliģiska kopiena apgalvo, ka pastāv faktisks vai iespējams tās autonomijas apdraudējums. Šai kopienai arī jāpierāda, ka, ņemot vērā lietas apstākļus, iespējamais tās autonomijas apdraudējuma risks ir iespējams un būtisks, ka apstrīdētā atšķirīgā attieksme neapdraud tiesību uz vienlīdzību būtību, nepārsniedz šī riska novēršanai nepieciešamo un nekalpo arī nekādam citam nolūkam, kas nav saistīts ar minētās kopienas autonomijas īstenošanu. Valstu tiesām jāpārliecinās, ka šie nosacījumi ir izpildīti, rūpīgi izvērtējot lietas apstākļus un detalizēti izsverot attiecīgās atšķirīgās intereses (pēc analoģijas skat. ECT spriedumu, 2014. gada 12. jūnijs, Fernández Martínez pret Spāniju, CE:ECHR:2014:0612JUD005603007, 132. punkts).
47
Konkrētāk, par Direktīvas 2000/78 4. panta 2. punktu jāatgādina, ka šīs tiesību normas mērķis ir nodrošināt taisnīgu līdzsvaru starp baznīcu un citu organizāciju, kuru ētoss balstās uz reliģiju vai pārliecību, tiesībām uz autonomiju, no vienas puses, un darba ņēmēju tiesībām it īpaši attiecībā uz nodarbinātības un darba nosacījumiem, tostarp atlaišanas un atalgojuma nosacījumiem, netikt diskriminētiem reliģijas vai pārliecības dēļ, no otras puses, situācijās, kad starp šīm tiesībām var pastāvēt konflikts (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2018. gada 17. aprīlis, Egenberger, C‑414/16, EU:C:2018:257, 51. punkts).
48
No šādas perspektīvas – minētajā tiesību normā ir noteikti kritēriji, kuri jāņem vērā līdzsvarošanā, lai nodrošinātu taisnīgu līdzsvaru starp šīm potenciāli pretrunā esošajām tiesībām (spriedums, 2018. gada 17. aprīlis, Egenberger, C‑414/16, EU:C:2018:257, 52. punkts), tomēr bez precīzas un galīgas iesaistīto interešu izsvēršanas.
49
Atbilstoši Direktīvas 2000/78 4. panta 2. punkta pirmajai daļai dalībvalstis var saglabāt attiecīgās valsts tiesību aktus, kuri ir spēkā šīs direktīvas pieņemšanas dienā, vai noteikt turpmākos tiesību aktus, kuros ņem vērā valsts praksi, kas pastāv minētās direktīvas pieņemšanas dienā un saskaņā ar ko profesionālo darbību gadījumā baznīcās un citās valsts vai privātās organizācijās, kuru ētoss balstās uz reliģiju vai pārliecību, dažāda attieksme personas reliģijas vai pārliecības dēļ neveido diskrimināciju, ja šādu darbību īpatnību dēļ vai kontekstā, kurā tās veic, personas reliģija vai pārliecība veido īstu, likumīgu un attaisnotu prasību attiecībā uz profesiju, ievērojot organizācijas ētosu. Šo atšķirīgo attieksmi ievieš, ņemot vērā dalībvalstu konstitucionālās normas un principus, kā arī Savienības tiesību vispārējos principus, un tai nekādā gadījumā nebūtu jāattaisno nekāda diskriminācija.
50
Direktīvas 2000/78 4. panta 2. punkta otrajā daļā precizēts – ar noteikumu, ka citādi šo direktīvu ievēro –, ka tā neskar baznīcas un to citu valsts vai privāto organizāciju, kuru ētoss balstās uz reliģiju vai pārliecību un kuras darbojas saskaņā ar valsts konstitūciju un likumiem, tiesības pieprasīt, lai personas, kuras strādā to labā, izturētos godprātīgi un lojāli pret organizācijas ētosu.
51
Pirmkārt, Tiesa par Direktīvas 2000/78 4. panta 2. punkta pirmajā daļā norādītajiem kritērijiem ir nospriedusi, ka no šīs tiesību normas skaidri izriet, ka – ņemot vērā tieši attiecīgo darbību “raksturu” vai to veikšanas “kontekstu” – reliģija vai pārliecība var minētās tiesību normas izpratnē attiecīgā gadījumā būt īsta, likumīga un attaisnota prasība attiecībā uz profesiju, ievērojot attiecīgās baznīcas vai organizācijas ētosu. Tādējādi no šīs pēdējās tiesību normas viedokļa uz reliģiju vai pārliecību balstītas atšķirīgas attieksmes likumība ir atkarīga no tā, vai pastāv objektīvi pārbaudāma tieša saikne starp prasību attiecībā uz profesiju, ko darba devējs noteicis tā ētosa dēļ, un konkrēto darbību. Šāda saikne var izrietēt vai nu no šīs darbības rakstura, piemēram, ja tā paredz dalību attiecīgās baznīcas vai organizācijas ētosa noteikšanā vai ieguldījuma sniegšanu tās sludināšanas uzdevuma veikšanā, vai arī no apstākļiem, kādos šī darbība jāveic, tādiem kā nepieciešamība nodrošināt ticamu baznīcas vai organizācijas pārstāvniecību ārpus tās (spriedumi, 2018. gada 17. aprīlis, Egenberger, C‑414/16, EU:C:2018:257, 62. un 63. punkts, kā arī 2018. gada 11. septembris, IR, C‑68/17, EU:C:2018:696, 50. punkts).
52
Šai prasībai attiecībā uz profesiju, kā noteikts 4. panta 2. punkta pirmajā daļā, jābūt “īstai, likumīgai un attaisnotai”, ņemot vērā baznīcas vai organizācijas ētosu un ievērojot, kā ģenerāladvokāte norādījusi secinājumu 29. punktā, ka šiem trim kritērijiem ir kumulatīvs raksturs. Lai gan valsts tiesām principā nav jālemj par izvirzītās prasības attiecībā uz profesiju pamatā esošo ētosu kā tādu, tām tomēr katrā atsevišķā gadījumā jānosaka, vai, ņemot vērā šo ētosu, šie trīs kritēriji ir izpildīti (spriedums, 2018. gada 17. aprīlis, Egenberger, C‑414/16, EU:C:2018:257, 64. punkts).
53
Pirmām kārtām, par to, ka minētajai prasībai attiecībā uz profesiju jābūt “īstai”, Tiesa ir precizējusi, ka šī īpašības vārda lietojums nozīmē, ka jābūt redzamam, ka piederība reliģijai vai piesliešanās pārliecībai, uz kuru ir balstīts attiecīgās baznīcas vai organizācijas ētoss, ir nepieciešama tāpēc, ka attiecīgā profesionālā darbība, kā atzīts LESD 17. pantā un Hartas 10. pantā, ir svarīga šā ētosa apliecināšanai vai šīs baznīcas vai organizācijas tiesību uz autonomiju īstenošanai (spriedumi, 2018. gada 17. aprīlis, Egenberger, C‑414/16, EU:C:2018:257, 65. punkts, un 2018. gada 11. septembris, IR, C‑68/17, EU:C:2018:696, 51. punkts).
54
Otrām kārtām, par prasības attiecībā uz profesiju “likumīgo” raksturu Tiesa ir norādījusi, ka šī jēdziena izmantošana parāda, ka Savienības likumdevējs ir vēlējies nodrošināt, ka prasība par piederību reliģijai vai piesliešanos pārliecībai, uz kuru ir balstīts attiecīgās baznīcas vai organizācijas ētoss, netiek izmantota, lai sasniegtu mērķi, kas nav saistīts ar šo ētosu vai šīs baznīcas vai organizācijas tiesību uz autonomiju īstenošanu (spriedumi, 2018. gada 17. aprīlis, Egenberger, C‑414/16, EU:C:2018:257, 66. punkts, un 2018. gada 11. septembris, IR, C‑68/17, EU:C:2018:696, 52. punkts).
55
Trešām kārtām, par jēdzienu “attaisnots” Tiesa ir nospriedusi, ka tā izmantošana paredz ne vien to, ka valsts tiesai jāvar veikt Direktīvas 2000/78 4. panta 2. punkta pirmajā daļā ietverto kritēriju ievērošanas pārbaudi, bet arī to, ka baznīcai vai organizācijai, kas noteikusi prasību attiecībā uz profesiju, ir pienākums, ņemot vērā attiecīgās lietas faktiskos apstākļus, pierādīt, ka apgalvotais tās ētosa vai tās tiesību uz autonomiju aizskāruma risks ir iespējams un būtisks un ka tādējādi šādas prasības noteikšana patiešām izrādās nepieciešama (spriedumi, 2018. gada 17. aprīlis, Egenberger, C‑414/16, EU:C:2018:257, 67. punkts, un 2018. gada 11. septembris, IR, C‑68/17, EU:C:2018:696, 53. punkts).
56
Šajā ziņā Direktīvas 2000/78 4. panta 2. punkta pirmajā daļā minētajai prasībai attiecībā uz profesiju jāatbilst samērīguma principam, un tas nozīmē, ka valstu tiesām jāpārbauda, vai šī prasība ir piemērota un nepārsniedz izvirzītā mērķa sasniegšanai nepieciešamo (spriedumi, 2018. gada 17. aprīlis, Egenberger, C‑414/16, EU:C:2018:257, 68. punkts, un 2018. gada 11. septembris, IR, C‑68/17, EU:C:2018:696, 54. punkts).
57
Otrkārt, attiecībā uz Direktīvas 2000/78 4. panta 2. punkta otro daļu jāatgādina, ka šajā tiesību normā paredzēts, ka viena no prasībām attiecībā uz profesiju, kādas baznīcas vai citas valsts vai privātās organizācijas, kuru ētoss balstās uz reliģiju vai pārliecību, var noteikt tajās strādājošajām personām, ir prasība par to, ka šīm personām ir jāizturas “godprātīgi un lojāli” pret šīs baznīcas vai organizācijas ētosu. Tomēr – kā izriet it īpaši no šajā tiesību normā ietvertās frāzes “ar noteikumu, ka citādi [Direktīvu 2000/78] ievēro” – tiesības noteikt darbiniekiem šādu prasību izturēties godprātīgi un lojāli jāīsteno, ievērojot pārējās šīs direktīvas normas, it īpaši tās 4. panta 2. punkta pirmajā daļā noteiktos kritērijus, par kuriem vajadzības gadījumā ir jābūt iespējai veikt efektīvu pārbaudi tiesā (spriedums, 2018. gada 11. septembris, IR, C‑68/17, EU:C:2018:696, 46. punkts).
58
No tā izriet, ka tādā situācijā, kāda ir pamatlietā, privāta organizācija, kuras ētoss balstās uz katoļu baznīcas priekšrakstiem, saskaņā ar prasību par godprātību un lojalitāti pret šo ētosu var izturēties atšķirīgi pret tās darbiniekiem, kuri konsultē grūtniecības jomā, atkarībā no tā, vai tie pieder vai nepieder šai baznīcai, tikai tad, ja, pirmkārt, ievērojot attiecīgās profesionālās darbības raksturu vai kontekstu, kādā tās tiek veiktas, pastāv tieša un objektīvi pārbaudāma saikne starp šīm darbībām un prasību neizstāties no minētās baznīcas darba tiesisko attiecību laikā – pretējā gadījumā darbinieks tiek atlaists – vai arī atgriezties minētajā baznīcā pēc izstāšanās no tās, un, otrkārt, šī prasība attiecībā uz profesiju ir īsta, likumīga un attaisnota, ņemot vērā minēto ētosu.
59
Šajā ziņā jānorāda – lai gan galu galā tieši valsts tiesai, kurai vienīgajai ir kompetence izvērtēt faktus, jānosaka, vai tas tā ir, Tiesa tomēr var sniegt tai norādes, ievērojot pamatlietas materiālus, kā arī Tiesai sniegtos rakstveida un mutvārdu paskaidrojumus, kuri ļautu valsts tiesai pašai pieņemt nolēmumu tās izskatāmajā lietā.
60
Šādā kontekstā jāatgādina – valstu tiesām, izņemot ļoti ārkārtējus gadījumus, jāatturas no attiecīgās baznīcas vai organizācijas ētosa leģitimitātes kā tādas vērtēšanas (spriedums, 2018. gada 17. aprīlis, Egenberger, C‑414/16, EU:C:2018:257, 61. punkts). Tāpēc principā baznīcām un citām valsts vai privātām organizācijām, kuru ētoss balstās uz reliģiju vai pārliecību, jānosaka, ko tās uzskata par prasību attiecībā uz profesiju, ņemot vērā šīs baznīcas vai organizācijas ētosu.
61
Kā norādīts šī sprieduma 48. punktā, Direktīva 2000/78 atstāj dalībvalstīm rīcības brīvību, kas tām ļauj ņemt vērā to īpašo kontekstu, un atzīst katrai dalībvalstij rīcības brīvību, lai būtu iespējams saskaņot dažādas attiecīgās tiesības un intereses, nodrošinot taisnīgu līdzsvaru starp šīm tiesībām un interesēm (pēc analoģijas skat. spriedumus, 2021. gada 15. jūlijs, WABE un MH Müller Handel, C‑804/18 un C‑341/19, EU:C:2021:594, 87. un 88. punkts, kā arī 2023. gada 28. novembris, Commune d’Ans, C‑148/22, EU:C:2023:924, 34. un 35. punkts).
62
Tomēr valstu tiesām jāraugās, lai netiktu aizskartas darba ņēmēju tiesības netikt diskriminētiem it īpaši reliģijas vai pārliecības dēļ. Tāpēc saskaņā ar Direktīvas 2000/78 4. panta 2. punktu vajadzības gadījumā neatkarīgai iestādei un valsts tiesai kā pēdējai instancei, nevis attiecīgajai baznīcai vai organizācijai, jānovērtē, vai aplūkotās baznīcas vai organizācijas izvirzītā prasība attiecībā uz profesiju aplūkoto darbību rakstura vai to veikšanas konteksta dēļ ir īsta, likumīga un attaisnota no šī ētosa viedokļa (spriedums, 2018. gada 17. aprīlis, Egenberger, C‑414/16, EU:C:2018:257, 46., 53. un 61. punkts).
63
Šajā pašā ziņā no Eiropas Cilvēktiesību tiesas judikatūras izriet, ka, lai gan darba devējs, kura ētoss balstās uz reliģiju vai filozofisko pārliecību, var saviem darbiniekiem noteikt īpašus lojalitātes pienākumus, attiecībā uz lēmumu par atlaišanu no darba šādu pienākumu neizpildes dēļ, it īpaši, ja tas izriet no faktiem, kas saistīti ar ECPAK aizsargāto tiesību īstenošanu, tomēr ir jāveic pārbaude tiesā, un tas nozīmē, ka ir efektīvi jāizsver reliģiskās kopienas tiesības uz tās autonomiju un attiecīgās personas pamattiesību ievērošana, ņemot vērā samērīguma principu (šajā nozīmē skat. ECT spriedumus, 2010. gada 23. septembris, Schüth pret Vāciju, CE:ECHR:2010:0923JUD000162003, 57. un 69. punkts; 2010. gada 23. septembris, Obst pret Vāciju, CE:ECHR:2010:0923JUD000042503, 43. punkts, un 2011. gada 3. februāris, Siebenhaar pret Vāciju, CE:ECHR:2011:0203JUD001813602, 40. punkts).
64
Konkrētāk, saistībā ar tādu privātu organizāciju kā apvienība, kuras ētoss balstās uz katoļu baznīcas priekšrakstiem un kuras vadlīnijas un ētoss, kā izriet no šī sprieduma 22. punkta, veicina nedzimuša bērna dzīves aizsardzību un tātad grūtniecības turpināšanu, kā arī bērna pieņemšanu, a priori pastāv tieša un objektīvi pārbaudāma saikne starp profesionālo darbību, kas izpaužas kā konsultēšana grūtniecības jautājumos, un prasību godprātīgi un lojāli izturēties pret šīm vadlīnijām un šo ētosu. Šķiet arī, ka šāda prasība attiecībā uz profesiju principā ir īsta, likumīga un attaisnota, ņemot vērā minēto ētosu.
65
Šajā lietā nav šaubu, ka JB darba līgumā apņēmās ievērot minētās vadlīnijas un šo ētosu, un no lietas materiāliem neizriet, ka viņa vairs nebūtu gatava vai spējīga izpildīt šo apņemšanos. Tāpēc šķiet, ka viņa tika atlaista tikai tādēļ, ka izstājās no katoļu baznīcas un atteicās atgriezties tajā.
66
Šajā ziņā, pirmkārt – un tas jāpārbauda iesniedzējtiesai – no Tiesai iesniegtajiem lietas materiāliem neizriet, ka apvienība būtu objektīvi pierādījusi, ka, ņemot vērā JB veiktās profesionālās darbības raksturu un apstākļus, kādos šī darbība tiek veikta, pastāv tieša saikne starp šādu darbību un JB kā katoļu baznīcas loceklei noteikto prasību neizstāties no šīs baznīcas darba tiesisko attiecību laikā, pretējā gadījumā viņu atlaižot, vai arī, lai darba tiesiskās attiecības varētu turpināt – atgriezties baznīcā pēc izstāšanās no tās.
67
Protams, principā nevar izslēgt, ka baznīca vai organizācija, kuras ētoss balstās uz reliģiju vai pārliecību, varētu pamatot tiešas saiknes esību starp labticības un lojalitātes profesionālo prasību – saskaņā ar kuru šīs baznīcas vai organizācijas darbinieks nedrīkst izstāties no tās, pretējā gadījumā tas tiek atlaists no darba, vai arī, lai darba tiesiskās attiecības varētu turpināt – prasību atgriezties tajā pēc izstāšanās – un attiecīgo profesionālo darbību. Konkrētais uzdevums, kas uzticēts darbiniekam baznīcā vai citā reliģiskā organizācijā, ir aspekts, kas jāņem vērā, nosakot, vai šai personai var piemērot pastiprinātu lojalitātes pienākumu (šajā nozīmē skat. ECT spriedumu, 2014. gada 12. jūnijs, Fernández Martínez pret Spāniju, CE:ECHR:2014:0612JUD005603007, 131. punkts).
68
Tomēr šāda tieša saikne objektīvi jānosaka, ņemot vērā konkrēto profesionālo darbību. Tāpēc GrO 1. pantā norādītā vispārējā atsauce uz “kalpošanas kopienu”, kas nozīmē pievienošanos baznīcai un neizstāšanos no tās saistībā ar visām katoļu baznīcā un ar to saistītās iestādēs vai organizācijās veiktajām darbībām, nav pietiekama, lai objektīvi pierādītu šādas tiešas saiknes esību.
69
Otrkārt, prasība attiecībā uz profesiju, saskaņā ar kuru apvienības darbinieki, kas ir katoļu baznīcas locekļi, darba tiesisko attiecību laikā nevar izstāties no tās – pretējā gadījumā darbinieki tiek atlaisti no darba – vai arī, ja viņi ir izstājušies no šīs baznīcas, viņiem tajā jāatgriežas, lai varētu turpināt darba tiesiskās attiecības, ņemot vērā Tiesai iesniegtos lietas materiālus, nešķiet “īsta” prasība pamatlietā aplūkotās profesionālās darbības veikšanai šī sprieduma 53. punktā minētās judikatūras izpratnē.
70
Kā norādījusi iesniedzējtiesa un ģenerāladvokāte atgādinājusi secinājumu 37. punktā, padomdevēja grūtniecības jautājumos amata vietas, kas ir līdzīgas JB ieņemtajam amatam, tika uzticētas apvienības darbiniekiem, kuri nav katoļu baznīcas locekļi, un tas pierāda, ka apvienība pati uzskata, ka piederība šai baznīcai nav nepieciešama, ņemot vērā šīs profesionālās darbības nozīmi tās organizācijas ētosa apliecināšanā un baznīcas sludināšanas uzdevumu, bet šajā ziņā pietiek ar to, ka padomdevēji grūtniecības jautājumos apņemas ievērot šī sprieduma 22. un 64. punktā norādītās baznīcas vadlīnijas. Šādos apstākļos nešķiet, ka šī sprieduma iepriekšējā punktā minētā prasība attiecībā uz profesiju būtu īsta prasība minētās judikatūras izpratnē.
71
Treškārt, lai arī – kā ģenerāladvokāte norādījusi secinājumu 41. punktā – ir taisnība, ka nevar izslēgt, ka tādas organizācijas, kuras ētoss balstās uz katoļu baznīcas priekšrakstiem, darbinieka izstāšanās no katoļu baznīcas ir saistīta ar norobežošanos vai atteikšanos no šīs baznīcas priekšrakstiem un pamatvērtībām – un tas var padarīt šo darbinieku nepiemērotu noteiktu profesionālo darbību veikšanai šajā organizācijā –, tomēr jānorāda, ka izstāšanās no minētās baznīcas pati par sevi nav pietiekama, lai pieņemtu, ka tas tā patiešām ir, jo šādas izstāšanās pamatā var būt iemesli, kuri nekādi neliek apšaubīt minētā darbinieka piederību šiem priekšrakstiem un pamatvērtībām.
72
Šajā ziņā – kā norādīts šī sprieduma 24. punktā – no Tiesai iesniegtajiem lietas materiāliem izriet, ka izstāšanos no katoļu baznīcas JB pamatoja ar to, ka Limburgas diecēze iekasē baznīcas nodokli, kā arī papildu baznīcas nodevu no katoļiem, kuri, tāpat kā JB, ir starpkonfesionālā laulībā ar laulāto, kam ir augsts ienākumu līmenis. Konkrētāk, izstājoties no baznīcas, JB nav nedz attālinājusies, nedz atkāpusies no šīs baznīcas priekšrakstiem un pamatvērtībām.
73
Turklāt no lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu izriet, ka JB tika atlaista tieši un vienīgi tādēļ, ka viņa izstājās no katoļu baznīcas, piemērojot valsts tiesību normas, un pēc tam atteicās tajā atgriezties. Nešķiet, ka būtu izvērtēts, vai JB pēc izstāšanās saskaņā ar GrO 4. panta 2. punktu bija gatava turpināt “izturēties ar cieņu pret Evaņģēlija patiesībām un vērtībām un veicināt to īstenošanu”, strādājot apvienībā, vai arī saskaņā ar GrO 4. panta 3. punktu tā bija gatava, tāpat kā darbinieki, kas nepieder katoļu baznīcai, pildīt tai uzticētos uzdevumus, ievērojot šīs baznīcas priekšrakstus.
74
Šādos apstākļos iesniedzējtiesai būs jāpārbauda, vai, ņemot vērā to, kā apvienība faktiski piemērojusi pamatlietā aplūkoto prasību, tās mērķis tiešām ir nodrošināt darbinieku godprātīgu un lojālu izturēšanos pret katoļu baznīcas ētosu un vai tā nav vērsta uz tāda mērķa sasniegšanu, kas nav saistīts ar šo ētosu vai apvienības tiesību uz autonomiju īstenošanu – tas liktu apšaubīt šīs prasības likumīgo raksturu Direktīvas 2000/78 4. panta 2. punkta pirmās daļas izpratnē.
75
Visbeidzot, ceturtkārt, tādā situācijā kā pamatlietā apvienībai jāpierāda, ka apgalvotais tās ētosa vai tās tiesību uz autonomiju aizskāruma risks ir iespējams un būtisks un ka tādējādi šādas prasības noteikšana patiešām ir nepieciešama un samērīga (spriedumi, 2018. gada 17. aprīlis, Egenberger, C‑414/16, EU:C:2018:257, 67. un 68. punkts, kā arī 2018. gada 11. septembris, IR, C‑68/17, EU:C:2018:696, 53. un 54. punkts).
76
Kā ģenerāladvokāte norādījusi secinājumu 45. punktā, tādā situācijā, kāda minēta pirmajā prejudiciālajā jautājumā, nešķiet, ka ar to vien, ka JB ir izstājusies no katoļu baznīcas vai atteikusies tajā atgriezties, pietiek, lai pierādītu, ka apvienības apgalvotais ētosa vai tiesību uz autonomiju apdraudējuma risks ir tik iespējams un būtisks, lai attaisnotu JB atlaišanu. Šāda izstāšanās, piemērojot valsts tiesību normās paredzēto procedūru, lai izvairītos no papildu baznīcas nodevas, un atteikums atgriezties šajā baznīcā šī paša iemesla dēļ nav pietiekams, lai pierādītu tādas darbības esību, kas liecina par JB publisku norobežošanos no minētās baznīcas un kas būtu jāvērtē kā darbība, kura pierāda naidīgu attieksmi pret to.
77
Šajā ziņā tostarp jākonstatē, kā izriet no Tiesas rīcībā esošajiem lietas materiāliem, ka, lai paziņojums par izstāšanos no katoļu baznīcas būtu spēkā saskaņā ar Vācijas tiesību aktiem, tas jāiesniedz kompetentajai valsts iestādei, proti, pašvaldības amatpersonai, kura par šo izstāšanos informē tikai šo baznīcu, kā arī darba devēju, lai tas šo paziņojumu varētu ņemt vērā, aprēķinot darbinieka atalgojumu. Kā norādījusi iesniedzējtiesa, šādu paziņojumu, kura apgalvotais publiskais raksturs izriet no valsts tiesību aktos noteiktas prasības, nevar uzskatīt par naidīgu rīcību pret minēto baznīcu, ja JB nav veikusi nekādas citas darbības ar nolūku publiski un neatbilstoši izplatīt informāciju par savu izstāšanos no šīs baznīcas.
78
Kā uzsvērusi iesniedzējtiesa, no Direktīvas 2000/78 4. panta 2. punkta otrās daļas formulējuma izriet, ka tad, ja šīs direktīvas normas publiskā vai privātā organizācijā, kuras ētoss balstās uz reliģiju vai uzskatiem, citādi tiek ievērotas, šī tiesību norma tai no darbiniekiem ļauj pieprasīt vienīgi godprātīgu un lojālu izturēšanos “pret organizācijas ētosu”. Tāpēc, pieņemot, ka JB izstāšanos no katoļu baznīcas varētu uzskatīt par nelojālu rīcību pret šo baznīcu, no tā ne vienmēr izrietētu, ka šī izstāšanās būtu arī nelojāla rīcība pret organizāciju, kura to nodarbina, ar nosacījumu, ka JB savā darbā turpina ievērot šīs organizācijas ētosu.
79
Pirmkārt, kā norādīts šī sprieduma 22., 64. un 65. punktā, JB darba līgumā apņēmās ievērot katoļu baznīcas vadlīnijas un ētosu, kas attiecas uz viņas profesionālās darbības veikšanu un kas, kā uzsvērts šī sprieduma 70. punktā, neprasa, lai personas, kuras ieņem tādus pašus amatus kā JB, obligāti piederētu šai baznīcai, ar nosacījumu, ka tās veicina nedzimušā bērna dzīves aizsardzību un tātad grūtniecības saglabāšanu, kā arī bērna pieņemšanu. Otrkārt, no Tiesai iesniegtajiem lietas materiāliem neizriet, ka JB vairs nebūtu gatava vai spējīga izpildīt šo apņemšanos.
80
Ņemot vērā iepriekš minēto, jāsecina, ka tādos apstākļos kā pirmajā prejudiciālajā jautājumā norādītie – un neskarot iesniedzējtiesas pārbaudi – prasība, lai tāds darba ņēmējs kā JB darba tiesisko attiecību laikā neizstātos no katoļu baznīcas, pretējā gadījumā tas tiktu atlaists no darba, vai arī, lai darba tiesiskās attiecības varētu turpināt – atgrieztos baznīcā pēc izstāšanās no tās, nešķiet tāda prasība attiecībā uz profesiju, kas atbilst Direktīvas 2000/78 4. panta 2. punktā paredzētajiem nosacījumiem.
81
To paturot prātā, ciktāl, kā izriet no šī sprieduma 33. punkta, lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu attiecas arī uz Direktīvas 2000/78 4. panta 1. punktu, jāatgādina, ka saskaņā ar šī noteikuma formulējumu dalībvalstis var paredzēt, ka dažāda attieksme, kuras pamatā ir īpašība, kas saistīta ar jebkuru no šīs direktīvas 1. pantā minētajiem iemesliem, neveido diskrimināciju, ja attiecīgo profesionālo darbību būtības dēļ vai tajā kontekstā, kurā tās veic, no šādas īpašības izriet īsta un izšķirīga prasība attiecībā uz profesiju ar noteikumu, ka sasniedzamais mērķis ir likumīgs un šī prasība ir samērīga.
82
Saskaņā ar Tiesas judikatūru jēdziens “īsta un izšķirīga prasība attiecībā uz profesiju” šīs tiesību normas izpratnē nozīmē prasību, kas ir objektīvi nepieciešama attiecīgās profesionālās darbības veida vai ar tās veikšanu saistīto nosacījumu dēļ, un tā nevar aptvert subjektīvus apsvērumus (spriedums, 2017. gada 14. marts, Bougnaoui un ADDH, C‑188/15, EU:C:2017:204, 40. punkts).
83
Tiesa turklāt atkārtoti ir nospriedusi, ka, ciktāl Direktīvas 2000/78 4. panta 1. punktā ir atļauta atkāpe no diskriminācijas aizlieguma principa, tas jāinterpretē šauri (spriedumi, 2011. gada 13. septembris, Prigge u.c., C‑447/09, EU:C:2011:573, 72. punkts, kā arī 2019. gada 7. novembris, Cafaro, C‑396/18, EU:C:2019:929, 67. punkts).
84
Šajā lietā, kā norādījusi iesniedzējtiesa un arī ģenerāladvokāte secinājumu 50. punktā, prasība, ar ko tādas organizācijas darbiniekiem, kuras ētoss balstās uz katoļu baznīcas priekšrakstiem un kuras darbinieki ir šīs baznīcas locekļi, darba tiesisko attiecību laikā aizliegts izstāties no tās – pretējā gadījumā tie tiek atlaisti – vai prasība, ar kuru viņiem noteikts pienākums atgriezties minētajā baznīcā pēc izstāšanās no tās, tādos apstākļos, kādi ir pamatlietā, nešķiet objektīvi motivēta ar konsultanta grūtniecības jautājumos darbības raksturu vai īstenošanas nosacījumiem.
85
No tā izriet, ka Direktīvas 2000/78 4. panta 1. punkts jāinterpretē tādējādi, ka tādu atšķirīgu attieksmi kā pamatlietā nevar attaisnot, pamatojoties uz šo tiesību normu.
86
Ievērojot iepriekš minētos apsvērumus, uz pirmo jautājumu jāatbild, ka Direktīvas 2000/78 4. panta 1. un 2. punkts, ņemot vērā Hartas 10. panta 1. punktu un 21. panta 1. punktu, jāinterpretē tādējādi, ka tie nepieļauj tādu valsts tiesisko regulējumu, saskaņā ar ko privāta organizācija, kuras ētoss balstās uz reliģiju, var pieprasīt, lai darbinieks, kurš ir tādas konkrētas baznīcas loceklis, kas praktizē šo reliģiju, neizstātos no šīs baznīcas darba tiesisko attiecību laikā – pretējā gadījumā darbinieks tiek atlaists no darba – vai arī, lai darba tiesiskās attiecības varētu turpināt – atgrieztos minētajā baznīcā pēc izstāšanās no tās, kaut gan
–
šī organizācija nodarbina citas personas, kas pilda tādus pašus pienākumus kā attiecīgais darbinieks, un neprasa, lai tās būtu šīs baznīcas locekļi, un
–
šim darbiniekam nav atklāti naidīgas attieksmes pret attiecīgo baznīcu,
ja, ņemot vērā minētā darbinieka profesionālās darbības iedabu vai īstenošanas kontekstu, šīs prasības attiecībā uz profesiju nav īstas, likumīgas un attaisnotas, ievērojot minētās organizācijas ētosu.
Par otro jautājumu
87
Ņemot vērā uz pirmo jautājumu sniegto atbildi, uz otro jautājumu nav jāatbild.
Par tiesāšanās izdevumiem
88
Attiecībā uz pamatlietas pusēm šī tiesvedība izriet no tiesvedības, kas notiek iesniedzējtiesā, tāpēc tā lemj par tiesāšanās izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto pušu izdevumi, nav atlīdzināmi.
Ar šādu pamatojumu Tiesa (virspalāta) nospriež:
Padomes Direktīvas 2000/78/EK (2000. gada 27. novembris), ar ko nosaka kopēju sistēmu vienlīdzīgai attieksmei pret nodarbinātību un profesiju, 4. panta 1. un 2. punkts, ņemot vērā Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 10. panta 1. punktu un 21. panta 1. punktu,
jāinterpretē tādējādi, ka
tie nepieļauj tādu valsts tiesisko regulējumu, saskaņā ar ko privāta organizācija, kuras ētoss balstās uz reliģiju, var pieprasīt, lai darbinieks, kurš ir tādas konkrētas baznīcas loceklis, kas praktizē šo reliģiju, neizstātos no šīs baznīcas darba tiesisko attiecību laikā – pretējā gadījumā darbinieks tiek atlaists no darba – vai arī, lai darba tiesiskās attiecības varētu turpināt – atgrieztos minētajā baznīcā pēc izstāšanās no tās, kaut gan
–
šī organizācija nodarbina citas personas, kas pilda tādus pašus pienākumus kā attiecīgais darbinieks, un neprasa, lai tās būtu šīs baznīcas locekļi, un
–
šim darbiniekam nav atklāti naidīgas attieksmes pret attiecīgo baznīcu,
ja, ņemot vērā minētā darbinieka profesionālās darbības iedabu vai īstenošanas kontekstu, šīs prasības attiecībā uz profesiju nav īstas, likumīgas un attaisnotas, ievērojot minētās organizācijas ētosu.
[Paraksti]
(
*1
)	Tiesvedības valoda – vācu.