62024CJ0230
ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (devátého senátu)
13. března 2025 (
*1
)
„Řízení o předběžné otázce – Ochrana spotřebitele – Směrnice 93/13/EHS – Zneužívající ujednání ve spotřebitelských smlouvách – Článek 6 odst. 1 a čl. 7 odst. 1 – Zásada rovnocennosti – Smlouvy o hypotečním úvěru – Ujednání, které stanoví, že poplatky související se smlouvou nese spotřebitel – Žaloba na neplatnost – Promlčecí lhůta pro podání žaloby na vrácení bezdůvodně zaplacených částek – Žaloba na určení neplatnosti smluvního ujednání a žaloba na uplatnění restitučních účinků takového určení, které podléhají různým promlčecím lhůtám“
Ve věci C‑230/24,
jejímž předmětem je žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná na základě článku 267 SFEU rozhodnutím Juzgado de Primera Instancia no 8 de La Coruña (soud prvního stupně č. 8 v A Coruñi, Španělsko) ze dne 12. března 2024, došlým Soudnímu dvoru dne 26. března 2024, v řízení
MF
proti
Banco Santander SA,
SOUDNÍ DVŮR (devátý senát),
ve složení: N. Jääskinen, předseda senátu, M. Condinanzi a R. Frendo (zpravodajka), soudci,
generální advokát: D. Spielmann,
za soudní kancelář: A. Calot Escobar, vedoucí,
s přihlédnutím k písemné části řízení,
s ohledem na vyjádření, která předložili:
–
za Banco Santander SA: G. Fernández-Bravo, C. García Vega a J. Rodríguez Cárcamo, abogados,
–
za španělskou vládu: A. Pérez-Zurita Gutiérrez, jako zmocněnkyně,
–
za Evropskou komisi: I. Galindo Martín a P. Kienapfel, jako zmocněnci,
s přihlédnutím k rozhodnutí, přijatému po vyslechnutí generálního advokáta, rozhodnout věc bez stanoviska,
vydává tento
Rozsudek
1
Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu zásady rovnocennosti, čl. 6 odst. 1 a čl. 7 odst. 1 směrnice Rady 93/13/EHS ze dne 5. dubna 1993 o zneužívajících ujednáních ve spotřebitelských smlouvách (Úř. věst. 1993, L 95, s. 29; Zvl. vyd. 15/02, s. 288, a oprava Úř. věst. 2016, L 303, s. 26).
2
Tato žádost byla předložena v rámci sporu mezi MF, spotřebitelkou, a společností Banco Santander SA ve věci návrhu na prohlášení neplatnosti ujednání úvěrové smlouvy z důvodu jeho zneužívající povahy.
Právní rámec
Unijní právo
3
Článek 6 odst. 1 směrnice 93/13 stanoví:
„Členské státy stanoví, že zneužívající ujednání použitá ve smlouvě uzavřené prodávajícím nebo poskytovatelem se spotřebitelem nejsou podle jejich vnitrostátních právních předpisů pro spotřebitele závazná […]“
4
Článek 7 odst. 1 uvedené směrnice stanoví:
„Členské státy zajistí, aby v zájmu spotřebitelů a soutěžitelů byly k dispozici odpovídající a účinné prostředky zabraňující dalšímu používání zneužívajících ujednání ve smlouvách, které uzavírají prodávající nebo poskytovatelé se spotřebiteli.“
Španělské právo
Obecný zákon o ochraně spotřebitelů a uživatelů
5
Real Decreto Legislativo 1/2007 por el que se aprueba el texto refundido de la Ley General para la Defensa de los Consumidores y Usuarios y otras leyes complementarias (královské legislativní nařízení č. 1/2007, kterým se schvaluje konsolidované znění obecného zákona o ochraně spotřebitelů a uživatelů) ze dne 16. listopadu 2007 (BOE č. 287 ze dne 30. listopadu 2007, s. 49181), vyhlásilo přepracované znění uvedeného zákona, které bylo pozměněno zákonem č. 5/2019 (dále jen „obecný zákon o ochraně spotřebitelů a uživatelů“).
6
Článek 82 odst. 1, nadepsaný „Pojem zneužívající ujednání“, stanoví:
„1.   Za zneužívající se považují všechna ujednání, která nebyla individuálně sjednána, a veškeré praktiky, které nevyplývají z výslovné dohody, jestliže v rozporu s požadavkem poctivosti způsobují významnou nerovnováhu v právech a povinnostech stran, které vyplývají z dané smlouvy, v neprospěch spotřebitele a uživatele.
[…]
3.   Zneužívající povaha smluvního ujednání se posuzuje s ohledem na povahu výrobků nebo služeb, které jsou předmětem smlouvy, a s ohledem na všechny okolnosti, které provázely uzavření smlouvy, a na všechna další ujednání smlouvy nebo jiné smlouvy, na kterých závisí.
[…]“
7
Článek 83 obecného zákona o ochraně spotřebitelů a uživatelů, nadepsaný „Neplatnost zneužívajících ujednání a další trvání smlouvy“, stanoví:
„Zneužívající ujednání jsou absolutně neplatná a považují se za nesjednaná. Za tímto účelem soud po vyslechnutí účastníků řízení určí neplatnost zneužívajících ujednání obsažených ve smlouvě, která však zůstává pro smluvní strany závazná za stejných podmínek, může-li nadále existovat bez zneužívajících ujednání.
[…]“
Občanský zákoník
8
Článek 6 odst. 3 Código civil (občanský zákoník) zní následovně:
„Právní jendání, která jsou v rozporu s kogentními a zakazujícími ustanoveními, jsou absolutně neplatná, ledaže tato ustanovení stanoví pro případ porušení jiný účinek.“
9
Článek 1303 občanského zákoníku stanoví:
„[…] v případě určení neplatnosti určitého závazku si smluvní strany vzájemně vrátí dosud poskytnutá plnění, která byla předmětem smlouvy, spolu s jejich užitky, a cenu včetně úroků.“
10
Ke dni podpisu smlouvy o hypotečním úvěru, která je předmětem sporu v původním řízení, článek 1964 tohoto zákoníku stanovil:
„V případě návrhu na výkon hypotečního zástavního práva činí promlčecí lhůta dvacet let a v případě osobních žalob, pro které není stanovena zvláštní promlčecí lhůta, patnáct let.“
11
Během plnění smlouvy byl uvedený článek 1964 změněn prostřednictvím Ley no 42/2015 de reforma de la Ley 1/2000 de Enjuiciamiento Civil (zákon 42/2015 o reformě občanského soudního řádu 1/2000) ze dne 5. října 2015 (BOE č. 239 ze dne 6. října 2015, s. 90240). Po uvedené změně zní ustanovení takto:
„1.   V případě návrhu na výkon hypotečního zástavního práva činí promlčecí lhůta dvacet let.
2.   V případě osobních žalob nepodléhajících zvláštní lhůtě činí promlčecí lhůta pět let ode dne vzniku nároku na plnění závazku. V případě závazků opakovaně konat nebo nekonat počíná lhůta běžet při každém porušení těchto závazků.“
Spor v původním řízení a předběžná otázka
12
Dne 19. ledna 2009 uzavřela MF se společností Banco Santander smlouvu o hypotečním úvěru. Ujednání této smlouvy ukládalo MF jakožto dlužnici nést veškeré náklady spojené s uzavřením této smlouvy, jako jsou přípravné náklady transakce, jakož i poplatky a daně vyplývající ze zřízení hypotečního zástavního práva, jeho zápisu do katastru nemovitostí, výdaje za poradenské služby, jakož i náklady spojené se změnou nebo zrušením uvedené smlouvy (dále jen „ujednání o poplatcích“).
13
Dne 27. února 2023 podala MF žalobu k Juzgado de Primera Instancia no 8 de La Coruña (soud prvního stupně č. 8 v A Coruñi, Španělsko), který je předkládajícím soudem, znějící na určení neplatnosti ujednání o poplatcích z důvodu jeho zneužívající povahy. Touto žalobou se MF domáhá rovněž vrácení částky odpovídající polovině notářských odměn a veškerých nákladů spojených se zápisem do katastru nemovitostí, navýšené o zákonné úroky.
14
Banco Santander tvrdí, že promlčecí lhůta týkající se žaloby na vrácení této částky uplynula. Tato lhůta totiž byla zákonem č. 42/2015 změněna a zkrácena na pět let, ačkoli v okamžiku podpisu smlouvy o hypotečním úvěru stanovil článek 1964 občanského zákoníku, že taková žaloba se promlčuje za patnáct let.
15
Předkládající soud má pochybnosti, zda s ohledem na zásadu rovnocennosti lze zacházet odlišně s návrhem na určení neplatnosti údajně zneužívajícího ujednání na straně jedné a s návrhem založeným na restitučních účincích takového určení, jako je návrh, který mu byl předložen na straně druhé.
16
Ve španělském právním řádu totiž neexistuje žádné právní pravidlo ani judikatura, které by umožňovaly, aby se promlčecí lhůta pro podání žaloby směřující k určení neplatnosti smluvního ujednání lišila od lhůty, která se vztahuje na žalobu založenou na účincích takového určení.
17
Za těchto okolností se Juzgado de Primera Instancia no 8 de La Coruña (soud prvního stupně č. 8 v A Coruñi, Španělsko) rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžnou otázku:
„Je v rozporu se směrnicí [93/13] a se zásadou rovnocennosti využití možnosti oddělit neplatnost z důvodu zneužívající povahy ujednání od restitučních účinků, a to při současném zachování nepromlčitelnosti neplatnosti a promlčitelnosti možnosti podat restituční žalobu, když ve španělském vnitrostátním právu neexistuje žádné pravidlo nebo judikatura, které by tuto možnost uplatňovaly na jiné právní vztahy?“
K přípustnosti žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce
18
Společnost Banco Santander zpochybňuje přípustnost žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce z důvodu, že přesně neoznačuje údajné vnitrostátní pravidlo, které se použije příznivěji na žaloby založené na porušení vnitrostátního práva než na žaloby založené na porušení unijního práva. Soudní dvůr nemá k dispozici poznatky o španělském právu nezbytné k ověření, zda je dodržena zásada rovnocennosti.
19
Podle ustálené judikatury Soudního dvora přísluší pouze vnitrostátnímu soudu, kterému byl spor předložen a který nese odpovědnost za soudní rozhodnutí, jež bude vydáno, aby s ohledem na konkrétní okolnosti věci posoudil jak nezbytnost rozhodnutí o předběžné otázce pro vydání rozsudku, tak relevanci otázek, které Soudnímu dvoru klade a na které se v tomto ohledu vztahuje domněnka relevance. Proto když se položená otázka týká výkladu nebo platnosti pravidla unijního práva, Soudní dvůr je v zásadě povinen rozhodnout, s výjimkou situace, kdy je zjevné, že žádaný výklad nemá žádný vztah k realitě nebo předmětu sporu v původním řízení, pokud se jedná o hypotetický problém nebo dále pokud Soudní dvůr nedisponuje skutkovými nebo právními poznatky nezbytnými pro užitečnou odpověď na tuto otázku (rozsudek ze dne 12. prosince 2024, Kutxabank, C‑300/23, EU:C:2024:1026, bod 59 a citovaná judikatura).
20
Je třeba rovněž připomenout, že zásada rovnocennosti znamená, že podmínky uplatňování unijního práva, které na základě zásady procesní autonomie členských států přísluší vnitrostátnímu právnímu řádu členských států, nesmějí být méně příznivé než ty, kterými se řídí obdobné situace vnitrostátní povahy (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 17. května 2022, Unicaja Banco, C‑869/19, EU:C:2022:397, bod 22 a citovaná judikatura).
21
Předkládající soud přitom v žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce poukazuje na to, že ve španělském právu existuje řada žalob založených na účincích prohlášení neplatnosti, jejichž režim promlčení se neliší od režimu žaloby, která k prohlášení neplatnosti vedla.
22
Podle předkládajícího soudu z toho vyplývá, že ve španělském právním řádu jsou podmínky pro podání žalob založených na restitučních účincích určení neplatnosti zneužívajícího smluvního ujednání méně příznivé než podmínky, kterým podléhají jiné srovnatelné žaloby založené na účincích prohlášení neplatnosti.
23
Není tedy zřejmé, že by požadovaný výklad unijního práva, zejména zásady rovnocennosti, nebyl relevantní ve vztahu k rozhodnutí, které má předkládající soud vydat, nebo že by požadovaný výklad ustanovení unijního práva, kterého se týká položená otázka, neměl žádný vztah k předmětu sporu v původním řízení.
24
I španělská vláda vznáší pochybnosti o přípustnosti žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce, a to v rozsahu, v němž zpochybňuje předpoklad, na kterém uvedený soud žádost založil, tedy existenci právní úpravy nebo judikatury ve vnitrostátním právním řádu, které obecně stanoví, že žaloba směřující k uplatnění restitučních účinků prohlášení neplatnosti podléhá stejné promlčecí lhůtě jako žaloba, na jejímž základě byla tato neplatnost prohlášena. Evropská komise vyjadřuje stejné pochybnosti ohledně existence vnitrostátního pravidla, kterého se dovolává předkládající soud, ve španělském právu.
25
Soudnímu dvoru však nepřísluší, aby v rámci systému soudní spolupráce zavedeného článkem 267 SFEU ověřoval nebo zpochybňoval správnost výkladu vnitrostátního práva vnitrostátním soudem, jelikož tento výklad spadá do výlučné pravomoci vnitrostátního soudu. Soudní dvůr se tedy, obrátí-li se na něj vnitrostátní soud s předběžnou otázkou, musí držet výkladu vnitrostátního práva, jak mu byl vylíčen uvedeným soudem (obdobně viz rozsudek ze dne 12. prosince 2024, Volvo Group Belgium, C‑436/23, EU:C:2024:1023, bod 18 a citovaná judikatura).
26
Z toho vyplývá, že žádost o rozhodnutí o předběžné otázce je přípustná.
K předběžné otázce
27
Podstatou otázky předkládajícího soudu je, zda čl. 6 odst. 1 a čl. 7 odst. 1 směrnice 93/13, jakož i zásada rovnocennosti musí být vykládány v tom smyslu, že brání vnitrostátní právní úpravě nebo judikatuře, které sice stanoví nepromlčitelnost práva podat žalobu na neplatnost zneužívajícího ujednání obsaženého ve smlouvě uzavřené mezi prodávajícím nebo poskytovatelem a spotřebitelem, avšak zároveň stanoví promlčecí lhůtu pro právo podat žalobu k uplatnění restitučních účinků tohoto určení, pokud ve vnitrostátním právním řádu jiné žaloby založené na účincích určení neplatnosti nepodléhají odlišnému režimu promlčení, než je režim žaloby, který vedl k určení neplatnosti.
28
Předkládající soud upřesňuje, že ve španělském právu v zásadě neexistuje žádný případ, kdy by neplatnost a její účinky podléhaly dvěma různým režimům promlčení.
29
V tomto kontextu je třeba uvést, že podle judikatury Soudního dvora čl. 6 odst. 1 směrnice 93/13 musí být vykládán v tom smyslu, že smluvní ujednání, které je prohlášeno za zneužívající, musí být v zásadě považováno za ujednání, které nikdy neexistovalo, takže nemůže mít účinky vůči spotřebiteli. Důsledkem soudního rozhodnutí o zneužívající povaze takového ujednání tedy musí být v zásadě obnovení právní a skutkové situace spotřebitele, ve které by se nacházel, kdyby uvedené ujednání nebylo sjednáno. Z toho vyplývá, že povinnost vnitrostátního soudu nepoužít zneužívající smluvní ujednání, které ukládá povinnost zaplatit částky, jež se ukáží jako neoprávněné, má v zásadě za následek odpovídající restituční účinek ve vztahu k těmto částkám (rozsudek ze dne 9. července 2020, Raiffeisen Bank a BRD Groupe Société Générale, C‑698/18 a C‑699/18, EU:C:2020:537, bod 54 a citovaná judikatura).
30
Nicméně Soudní dvůr již uznal, že ochrana spotřebitele nemá absolutní povahu a stanovení přiměřených prekluzivních lhůt pro podání žaloby v zájmu právní jistoty je slučitelné s unijním právem (rozsudek ze dne 22. dubna 2021, Profi Credit Slovakia, C‑485/19, EU:C:2021:313, bod 57).
31
Článek 6 odst. 1 a čl. 7 odst. 1 směrnice 93/13 dále nebrání vnitrostátní právní úpravě, která sice stanoví nepromlčitelnost práva podat žalobu na určení neplatnosti zneužívajícího ujednání obsaženého ve smlouvě uzavřené mezi prodávajícím nebo poskytovatelem a spotřebitelem, avšak zároveň stanoví promlčecí lhůtu pro právo podat žalobu k uplatnění restitučních účinků tohoto určení, pokud tato lhůta není méně příznivá než lhůta, které se týká obdobných řízení na základě vnitrostátního práva (zásada rovnocennosti), a v praxi neznemožňuje nebo nadměrně neztěžuje výkon práv přiznaných právním řádem Unie, zejména pak směrnicí 93/13 (zásada efektivity) [v tomto smyslu viz rozsudky ze dne 9. července 2020, Raiffeisen Bank a BRD Groupe Société Générale, C‑698/18 a C‑699/18, EU:C:2020:537, bod 58, jakož i ze dne 8. září 2022, D. B. P. a další (Hypoteční úvěr v cizí měně), C‑80/21 až C‑82/21, EU:C:2022:646, bod 90].
32
Pokud jde zejména o zásadu rovnocennosti, které se týká předběžná otázka, je třeba připomenout, že její dodržování vyžaduje, aby se dotčené vnitrostátní pravidlo použilo bez rozdílu na žaloby, které jsou založeny na porušení unijního práva, i na žaloby založené na porušení vnitrostátního práva, mají-li podobný předmět a důvod (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 9. července 2020, Raiffeisen Bank a BRD Groupe Société Générale, C‑698/18 a C‑699/18, EU:C:2020:537, bod 76 a citovaná judikatura).
33
Směrnice 93/13 a zásada rovnocennosti tak nebrání tomu, aby žaloba směřující k uplatnění restitučních účinků určení neplatnosti zneužívajícího smluvního ujednání podléhala promlčecí lhůtě, při zachování nepromlčitelnosti práva podat žalobu na určení neplatnosti takového ujednání, pokud tato promlčecí lhůta není méně příznivá než lhůta použitelná na žaloby založené na porušení vnitrostátního práva s podobným předmětem a důvodem.
34
V projednávané věci přísluší vnitrostátnímu soudu, aby ověřil existenci podobnosti mezi žalobami v původním řízení a jinými druhy žalob založených na vnitrostátním právu, které cituje ve své žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce, z hlediska jejich předmětu, důvodu a podstatných náležitostí (obdobně viz rozsudek ze dne 9. července 2020, Raiffeisen Bank a BRD Groupe Société Générale, C‑698/18 a C‑699/18, EU:C:2020:537, bod 77).
35
Pro účely tohoto posouzení bude muset předkládající soud ověřit, zda španělský právní řád předvídá v jiných oblastech, než jsou oblasti upravené směrnicí 93/13, žaloby založené na účincích prohlášení neplatnosti, které by byly z hlediska jejich předmětu, důvodu a podstatných náležitostí podobné žalobě, již mu předložila MF, a které by však v souladu s vnitrostátním právem nebo judikaturou nepodléhaly promlčecí lhůtě srovnatelné s lhůtou použitelnou na posledně uvedenou žalobu. V případě kladné odpovědi by vnitrostátní právní úprava, která stanoví uplatnění uvedené promlčecí lhůty na žalobu v původním řízení, byla v rozporu se zásadou rovnocennosti.
36
Za těchto podmínek je na předkládajícím soudu, aby ověřil dodržení zásady rovnocennosti s přihlédnutím ke kritériím uvedeným v bodech 32 až 35 tohoto rozsudku [obdobně viz rozsudek ze dne 26. září 2018, Staatssecretaris van Veiligheid en justitie (Odkladný účinek odvolání), C‑180/17, EU:C:2018:775, bod 42 a citovaná judikatura].
37
S ohledem na všechny výše uvedené úvahy je třeba na položenou otázku odpovědět, že čl. 6 odst. 1 a čl. 7 odst. 1 směrnice 93/13, jakož i zásada rovnocennosti musí být vykládány v tom smyslu, že nebrání vnitrostátní právní úpravě nebo judikatuře, které sice stanoví nepromlčitelnost práva podat žalobu na neplatnost zneužívajícího ujednání obsaženého ve smlouvě uzavřené mezi prodávajícím nebo poskytovatelem a spotřebitelem, avšak zároveň stanoví promlčecí lhůtu pro právo podat žalobu k uplatnění restitučních účinků tohoto určení, pokud vnitrostátní právní řád v jiných oblastech, než na něž se vztahuje směrnice 93/13, předvídá žaloby založené na účincích určení neplatnosti, které jsou z hlediska jejich předmětu, důvodu a podstatných náležitostí podobné žalobě, jež směřuje k uplatnění takových restitučních účinků, a které podléhají promlčecí lhůtě srovnatelné s lhůtou platnou pro posledně uvedenou žalobu.
K nákladům řízení
38
Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení ve vztahu ke sporu probíhajícímu před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.
Z těchto důvodů Soudní dvůr (devátý senát) rozhodl takto:
Článek 6 odst. 1 a čl. 7 odst. 1 směrnice Rady 93/13/EHS ze dne 5. dubna 1993 o zneužívajících ujednáních ve spotřebitelských smlouvách, jakož i zásada rovnocennosti
musí být vykládány v tom smyslu, že
nebrání vnitrostátní právní úpravě nebo judikatuře, které sice stanoví nepromlčitelnost práva podat žalobu na neplatnost zneužívajícího ujednání obsaženého ve smlouvě uzavřené mezi prodávajícím nebo poskytovatelem a spotřebitelem, avšak zároveň stanoví promlčecí lhůtu pro právo podat žalobu k uplatnění restitučních účinků tohoto určení, pokud vnitrostátní právní řád v jiných oblastech, než na něž se vztahuje směrnice 93/13, předvídá žaloby založené na účincích určení neplatnosti, které jsou z hlediska jejich předmětu, důvodu a podstatných náležitostí podobné žalobě, jež směřuje k uplatnění takových restitučních účinků, a které podléhají promlčecí lhůtě srovnatelné s lhůtou platnou pro posledně uvedenou žalobu.
Podpisy
(
*1
) – Jednací jazyk: španělština.