62011CC0184
FÖRSLAG TILL AVGÖRANDE AV GENERALADVOKAT
ELEANOR SHARPSTON
föredraget den 23 januari 2014 (
1
)
Mål C‑184/11
Europeiska kommissionen
mot
Konungariket Spanien
”Beslut av kommissionen i vilka statligt stöd förklaras vara oförenligt med den gemensamma marknaden — Nödvändiga åtgärder för att följa besluten — Dom av domstolen i vilken medlemsstaten förklaras ha underlåtit att uppfylla sina skyldigheter — Underlåtenhet att i god tid följa domen — Ekonomiska sanktioner”
1.
År 2001 antog kommissionen sex beslut i vilka vissa skatteåtgärder i Comunidad Autónoma del País Vasco (nedan kallat Baskien) förklarades utgöra statligt stöd som var oförenligt med den inre marknaden och i vilka Konungariket Spanien ålades att återkräva stödet. I en dom från 2006 meddelade domstolen, efter att kommissionen väckt talan, att Spanien hade underlåtit att följa dessa beslut. Kommissionen har nu yrkat att domstolen ska förklara att Spanien har underlåtit att i god tid följa nämnda dom och att Spanien ska föreläggas att betala ett schablonbelopp för den period som Spanien har underlåtit att följa domen.
2.
Spanien har gjort gällande att kommissionens beräkningar av de belopp som skulle ha återkrävts är för höga och att ett eventuellt vite i vilket fall som helst borde vara lägre än det belopp som kommissionen har yrkat.
Bakgrund
Stödet och 2001 års beslut
3.
Mellan 1994 och 1997 införde var och en av de tre baskiska provinserna – Álava, Vizcaya och Guipúzcoa (
2
) – två typer av skatteåtgärder som gällde fram till 1999 eller 2000: en skattelättnad för företag på 45 procent av investeringarna, och en gradvis avtagande fyraårig minskning av beskattningsunderlaget för nya företag, båda åtgärderna med förbehåll för vissa villkor.
4.
Åtgärderna anmäldes inte till kommissionen. När kommissionen fick kännedom om åtgärderna beslutade den att inleda förfarandet enligt artikel 88.2 EG. (
3
) Den 11 juli 2001 antog kommissionen sex beslut. (
4
)
5.
I vart och ett av dessa ärenden förklarade kommissionen att åtgärden utgjorde en stödordning. Utan att känna till några detaljer om de faktiska stödmottagarna var det tillräckligt att fastställa att några potentiella stödföretag kan få ta del av stöd som inte följer gemenskapens direktiv, riktlinjer och rambestämmelser. (
5
) Innan kommissionen förklarade att stödordningarna utgjorde olagligt stöd och var oförenliga med den gemensamma marknaden påpekade den att besluten ”inte utesluter att enskilda stöd helt eller delvis kan anses förenliga med den gemensamma marknaden på grund av sin inneboende natur, antingen inom ramen för ett senare beslut från kommissionen, eller genom tillämpning av undantagsbestämmelser”. (
6
) Inte i något av besluten identifierades således ett specifikt stöd som oförenligt med den gemensamma marknaden och inte i något av besluten uteslöts möjligheten att en del av stödet kunde vara förenligt med den gemensamma marknaden. Samtliga stödordningar förklarades dock vara oförenliga med den gemensamma marknaden.
Bedömning av förenligheten
– Stödordningarna om skattelättnad på 45 procent
6.
Bedömningarna ser i stort sett likadana ut i samtliga tre beslut. (
7
) Stödet kan anses utgöra investeringsstöd i den mening som avses i gemenskapens riktlinjer om statligt stöd för regionala ändamål av den 10 mars 1998, (
8
) under förutsättning att beräkningsunderlaget är ett belopp som investerats i regionen och det finns ett tak för stödet uttryckt i procent av det beloppet. Regionens bruttonationalprodukt (BNP) per capita var emellertid för hög för att man skulle kunna tillämpa det regionala undantaget i artikel 87.3 a EG, och vad gäller artikel 87.3 c EG iakttogs inte det relevanta taket för nettobidragsekvivalenter. Enligt riktlinjerna kunde dessutom endast inledande investeringar klassificeras som stöd, medan de aktuella stödordningarna även kunde tillämpas på andra utgifter. Det var även nödvändigt att uppfylla vissa andra villkor. (
9
) Det stöd som inte uppfyllde de tillämpliga kriterierna måste anses utgöra driftstöd, inte investeringsstöd. Driftstöd måste emellertid uppfylla kriterierna i punkterna 4.15–4.17 i 1998 års riktlinjer om stöd för regionala ändamål, vilket inte var fallet med det stöd som är i fråga i förevarande mål, eftersom de baskiska provinserna inte var regioner i de yttersta randområden eller regioner med låg befolkningstäthet. Stödordningarna var följaktligen inte förenliga med bestämmelserna om regionalstöd. Dessutom kan stöd till investeringar utanför regionen inte anses vara regionalstöd, och det gick inte att göra undantag för stöd till små och medelstora företag eftersom stödet inte var begränsat till 7,5 procent, eller i förekommande fall 15 procent, av bruttobidragsekvivalenten. I vilket fall som helst omfattades vissa sektorer inte av 1998 års riktlinjer om stöd för regionala ändamål, men däremot av de omtvistade stödordningarna.
– Stödordningarna om minskning av beskattningsunderlaget
7.
Även här görs i stort sett likadana bedömningar i samtliga tre beslut, (
10
) och bedömningarna påminner om de bedömningar som avsåg stödordningarna om skattelättnad på 45 procent. BNP per capita var för hög för att undantaget i artikel 87.3 a EG skulle kunna tillämpas. Även om stöd för regionala ändamål skulle kunna anses förenligt med den gemensamma marknaden enligt artikel 87.3 c, ska stödordningarna anses utgöra driftstöd, inte investerings- eller sysselsättningsstöd. Precis som med stödordningarna om skattelättnad på 45 procent, och av samma skäl, var inte heller dessa stödordningar förenliga med bestämmelserna om regionalt stöd. Stödet kunde inte heller anses förenligt med den gemensamma marknaden i den mån det var tillgängligt för stödmottagarna med förbehåll för vissa specifika sektoriella bestämmelser, framför allt eftersom stödet inte uppfyllde kravet på att inte främja nyproduktion. Slutligen kunde inget annat av undantagen i artikel 87.2 EG och 87.3 EG tillämpas.
8.
Kommissionen gjorde således en helhetsbedömning av de båda typerna av skatteordningar, där hänsyn inte togs till under vilka omständigheter de tillämpades utan till under vilka omständigheter de kunde tillämpas.
Artikeldelarna i 2001 års beslut
9.
I vart och ett av besluten konstaterades det i artikel 1 att Spanien olagligen hade genomfört stödordningen och att stödordningen var oförenlig med den gemensamma marknaden. I artikel 2 ålades Spanien att upphäva stödordningen. I artikel 3.1 ålades Spanien att ”vidta alla åtgärder som är nödvändiga för att från stödmottagaren återkräva det stöd som avses i artikel 1 och som olagligen redan utbetalats till stödmottagaren” och att inställa utbetalningen av det stöd som ännu inte utbetalats. Enligt artikel 3.2 skulle återkravet ske utan dröjsmål i enlighet med omedelbara och effektiva nationella förfaranden och beloppet innefatta ränta.
Talan om ogiltigförklaring, överklagandena och talan om fördragsbrott
10.
Myndigheterna i de baskiska provinserna väckte i flera fall talan vid förstainstansrätten om ogiltigförklaring av de sex besluten.
11.
Eftersom en sådan talan inte har någon suspensiv verkan påminde kommissionen de spanska myndigheterna om att de var skyldiga att återkräva det stöd som hade förklarats olagligt i 2001 års beslut. Efter två år av resultatlös korrespondens väckte kommissionen i november 2003 i sex fall talan om fördragsbrott mot Konungariket Spanien.
12.
Genom dom av den 14 december 2006 (
11
) slog domstolen fast att Konungariket Spanien, genom att inte inom den föreskrivna fristen ha vidtagit nödvändiga åtgärder för att följa artiklarna 2 och 3 i de sex besluten, hade underlåtit att uppfylla sina skyldigheter enligt dessa beslut. Framför allt hade Spanien inte vidtagit nödvändiga åtgärder för att återkräva det stöd som redan ställts till förfogande. (
12
) Det aktuella stödet identifierades emellertid inte i 2006 års dom, och inte heller var identifieringen av stödet en fråga som behandlades under domstolsförfarandet.
13.
Ytterligare korrespondens mellan december 2006 och november 2010 visade att parterna hade skilda uppfattningar om storleken på de belopp som skulle återkrävas. Under nämnda period återkrävde Spanien en del av stödet. Kommissionen ansåg vidare att Spanien inte tillhandahöll tillräckliga upplysningar. Med stöd av artikel 228.2 EG skickade kommissionen en formell underrättelse till Spanien den 11 juli 2007, vilken följdes av ett motiverat yttrande den 26 juni 2008, i vilket Spanien ålades att till fullo följa beslutet senast inom två månader, det vill säga senast den 26 augusti 2008.
14.
Den 9 september 2009 ogillade förstainstansrätten i två domar respektive talan om ogiltigförklaring. (
13
) De baskiska myndigheternas överklaganden av dessa domar ogillades den 28 juli 2011. (
14
)
15.
I sin dom angående skattelättnaden på 45 procent påminde domstolen om att när kommissionen uttalar sig allmänt och abstrakt om en stödordning är den inte skyldig att göra någon bedömning av stöd som beviljats i enskilda fall. Det är endast i samband med återkrav som medlemsstaten ska kontrollera varje företags enskilda situation, framför allt huruvida den beviljade fördelen till förmån för mottagaren kunde leda till snedvridning av konkurrensen och påverka handeln inom gemenskapen. (
15
)
Sökandens yrkanden
16.
Kommissionen väckte förevarande talan den 18 april 2011. Den 30 oktober 2013 justerade den sina yrkanden. Kommissionen yrkar nu i huvudsak att domstolen ska
—
fastställa att Konungariket Spanien har underlåtit att uppfylla sina skyldigheter enligt artikel 260 FEUF genom att inte följa 2006 års dom,
—
ålägga Konungariket Spanien att betala ett schablonbelopp på 64543000 euro (motsvarande ett dagsbelopp på 25817,40 euro multiplicerat med de 2500 dagarna mellan meddelandet av 2006 års dom och den 15 oktober 2013, när hela det stöd som hade förklarats olagligt genom 2001 års beslut hade återkrävts), och
—
förplikta Konungariket Spanien att ersätta rättegångskostnaderna.
Förfarande
17.
Även efter att det skriftliga förfarandet hade avslutats kvarstod stora skillnader mellan parternas uppfattning om storleken på de stödbelopp som hade beviljats, vilka belopp som skulle återkrävas, vilka belopp som redan hade återkrävts och vilka belopp som återstod att återkräva. Domstolen uppmanade därför varje part att i tabellform ange relevanta sifferuppgifter för vart och ett av 2001 års beslut, för varje rättsfråga som berördes och för varje företag. Parterna fick även instruktioner om att ange exakt vilken sida i alla handlingar inför domstolen som de anförde till stöd för sina sifferuppgifter, och att bevisning som inte tydligt specificerades inte skulle beaktas. Parternas svar mottogs i mars 2013 (nedan kallade 2013 års tabeller). Eftersom det fortfarande kvarstod vissa skillnader och tvetydigheter följdes detta av ytterligare korrespondens med frågor och svar, dock utan att alla oklarheter undanröjdes.
18.
Vid förhandlingen den 10 september 2013 uppmanades parterna att koncentrera sig på de frågor som Konungariket Spanien hade tagit upp i sin duplik, vilka kommissionen inte hade haft ordentlig möjlighet att besvara.
19.
Den 30 oktober 2013 meddelade kommissionen domstolen att hela stödet, jämte ränta, nu hade återkrävts och att den sista återbetalningen hade gjorts den 15 oktober 2013.
Sammanfattning av tvistefrågorna
20.
Kommissionen har gjort gällande att de spanska myndigheterna inte i god tid återkrävde hela stödet. Kommissionen hävdar att till en början
i)
ansåg de spanska myndigheterna att stöd som inte uppfyllde villkoren i 1998 års riktlinjer om stöd för regionala ändamål kunde anses förenligt med den gemensamma marknaden (Spanien har anfört att stödet omfattades av tidigare riktlinjer om stöd för regionala ändamål eller andra sektoriella bestämmelser och att kommissionen har gjort en felaktig tolkning av 1998 års riktlinjer om stöd för regionala ändamål),
ii)
tillämpade de spanska myndigheterna ett avdrag på 100000 euro per stödmottagare, även om reglerna för stöd av mindre betydelse endast är tillämpliga om det totala beloppet understiger tröskelvärdet (Spanien har anfört att inget stödbelopp som understiger tröskelvärdet ska beaktas),
iii)
tillämpade de spanska myndigheterna retroaktiva skatteavdrag utan att fastställa att villkoren för att tillämpa avdragen var uppfyllda (Spanien har anfört att avdragen tillämpades på ett korrekt sätt – stödmottagare som tidigare inte hade varit stödberättigade eftersom de hade gynnats av stödet måste bli stödberättigade när stödet drogs in), och
iv)
betalades inte alla utfärdade betalningsordrar (Spanien har anfört att man där det gick försökte verkställa betalningsordrarna och att myndigheterna ansökte om att som fordringsägare få betalt i händelse av konkurs).
21.
Det råder stora skillnader mellan parternas uppfattningar avseende hur mycket stöd som ännu inte hade återkrävts vid tidpunkten för 2006 års dom, och vid tidpunkten för när talan i förevarande mål väcktes, även om samtliga parter nu är överens om att hela stödet hade återkrävts den 15 oktober 2013. Vid tidpunkten för 2006 års dom ansåg kommissionen att 358 miljoner euro, jämte 270 miljoner i ränta, återstod att återkräva. Spanien ansåg å sin sida att det rörde sig om 120,7 miljoner euro respektive 48,4 miljoner euro. När talan i förevarande mål väcktes ansåg kommissionen att det återstod att återkräva 321 miljoner euro, jämte 248 miljoner euro i ränta, medan Spanien ansåg att de belopp som det rörde sig om var 60 miljoner euro respektive 31 miljoner euro.
22.
Spanien har medgett att en stor del av återkraven har verkställts efter det att talan i förevarande mål väcktes. Spanien framhåller att det omtvistade stödet har återkrävts för att begränsa eventuellt vite från domstolens sida, men har inte erkänt att det har en lagstadgad skyldighet att återkräva det aktuella stödet.
23.
Parterna har vidare skilda uppfattningar vad gäller storleken på ett eventuellt vite. Kommissionens beräkningar följer dess meddelande om tillämpning av artikel 228 i EG-fördraget. (
16
) Spanien argumenterar för separata viten för vart och ett av 2001 års beslut, med beaktande av att Baskien endast står för 6,24 procent av Spaniens BNP, och att lägre koefficienter vad gäller svårighetsgrad och varaktighet ska tillämpas.
Allmänna och preliminära anmärkningar
24.
För det första härrör de frågor som är i fråga i förevarande mål i hög grad från den omständigheten att det varken i 2001 års beslut eller i 2006 års dom angavs exakt vad som utgjorde oförenligt stöd. I de överklaganden som rörde det omtvistade stödet fastställde dessutom EU-domstolen 2011 att kommissionen inte var skyldig att i varje enskilt fall göra en bedömning av det stöd som hade beviljats utan att det ankom på de nationella myndigheterna att i samband med återkrävandet kontrollera varje enskild stödmottagares situation och huruvida stödet kunde snedvrida konkurrensen och påverka handeln. (
17
) Enligt ett uttalande av de spanska myndigheterna, som kommissionen inte har bestritt, uttryckte kommissionen denna uppfattning till Konungariket Spanien redan den 3 oktober 2007.
25.
Å andra sidan anmäldes inte någon del av stödet till kommissionen innan det genomfördes. Stödet utgjorde därför olagligt stöd i den mening som avses i förordning nr 659/1999. (
18
) Trots detta utgör underlåtenhet att följa 2001 års beslut eller 2006 års dom, genom att inte återkräva någon del av stödet, ytterligare en överträdelse såvitt inte Spanien kan fastställa att det gjorde rätt som ansåg att stödet var förenligt med den gemensamma marknaden.
26.
Oavsett den omständigheten att allt stöd nu har återkrävts är det därför nödvändigt för domstolen att fastställa hur mycket av stödet som Spanien var skyldigt att återkräva, och att på grundval av det beloppet beräkna hur stort vite som Spanien ska åläggas att betala på grund av att återkrävandet har försenats.
27.
För det andra klagar kommissionen på att de spanska myndigheterna under det administrativa förfarandet, å ena sidan, inte tillhandahöll, eller var sen med att tillhandahålla, relevanta upplysningar, och, å andra sidan, översvämmade domstolen med irrelevanta handlingar. Det har förvisso ingetts tusentals sidor till domstolen (av båda parter) och i många fall är deras användbarhet i bästa fall tveksam. Samtidigt har domstolen tvingats ställa upprepade frågor för att bringa klarhet i de motstridiga sifferuppgifter som respektive part grundar sina argument på. Enligt min mening har ingen av parterna underlättat domstolens arbete, vilket i ett mål som det förevarande inbegriper såväl fastställandet av faktiska omständigheter som rättsliga avgöranden. Följaktligen är det mer eller mindre omöjligt att undvika att varje belopp som domstolen anser att Spanien felaktigt har underlåtit att återkräva, och på grundval av vilka domstolen ska grunda sin beräkning av vilket vite som den eventuellt ska ålägga Spanien att betala, kommer att vara en uppskattning.
28.
För det tredje har Konungariket Spanien, i enlighet med artikel 16 tredje stycket i stadgan för Europeiska unionens domstol, utövat sin rätt att begära att målet ska hänskjutas till en stor avdelning. Jag anser emellertid att det är olämpligt att domstolen dömer i en så stor sammansättning – 15 domare – i ett mål som grundas på så många detaljerade faktauppgifter som förevarande mål, såvitt inte en av parterna strävar efter att upphäva tidigare rättspraxis. Medlemsstaterna bör därför ha dessa överväganden i åtanke när de fattar beslut om huruvida de ska utöva ovannämnda rättighet, så att domstolsprocessen blir så effektiv som möjligt.
29.
Jag övergår nu till rättsfrågorna. Jag kommer att börja med att behandla de allmänna frågorna beträffande skyldigheten att återkräva stödet (1998 års riktlinjer om stöd för regionala ändamål, krav på stimulanseffekt, bestämmelser om stöd av mindre betydelse, sektoriella och sektorsövergripande bestämmelser, retroaktiva skatteavdrag), och därefter, för vart och ett av besluten, närmare detaljer beträffande det belopp som ska återkrävas, inbegripet eventuell underlåtenhet att driva in fordringar och avslutningsvis vilket vitesbelopp som ska föreläggas.
Allmänna frågor avseende skyldigheten att återkräva stöd
Förenlighet med 1998 års riktlinjer om stöd för regionala ändamål
30.
Kommissionen har gjort gällande att de spanska myndigheterna, vad gäller stödordningarna om skattelättnad på 45 procent, inte har iakttagit kravet på stimulanseffekt (att en stödansökan måste lämnas in innan ett projekt börjar verkställas) i 1998 års riktlinjer om stöd för regionala ändamål. Spanien anser att dessa riktlinjer inte var tillämpliga, alternativt att kommissionen har gjort en för restriktiv tolkning av kravet på stimulanseffekt.
Huruvida 1998 års riktlinjer om stöd för regionala ändamål är tillämpliga
– Argument
31.
Eftersom stödet i fråga genomfördes före 1998 anser Spanien att de riktlinjer som ska tillämpas är riktlinjerna i 1979 års meddelande om regionalstöd. (
19
) Spanien hänvisar till kommissionens tillkännagivande från 2002 om vilka regler som är tillämpliga för att avgöra om ett statligt stöd är olagligt, (
20
) där det föreskrevs att ”kommissionen alltid [måste] bedöma om olagligt statligt stöd är förenligt med den gemensamma marknaden enligt de materiella kriterier som fastställs i något av de instrument som gällde när stödet beviljades”. Genom den ändring av 1998 års riktlinjer om stöd för regionala ändamål som gjordes 2000 bekräftades dessutom att allt nytt stöd som genomförs utan att ha anmälts till kommissionen ”kommer att bedömas enligt de regler och riktlinjer som gäller då stödet beviljas”. Kommissionen har dessutom både i sina beslut att inleda det formella granskningsförfarandet och i 2001 års beslut angett att 1998 års riktlinjer om stöd för regionala ändamål endast var tillämpliga från den 1 januari 1999 och framåt.
32.
Kommissionen hävdar å sin sida att det i 1998 års riktlinjer om stöd för regionala ändamål (punkt 6.1) föreskrivs att ”[k]ommissionen kommer att bedöma regionalstödens förenlighet med den gemensamma marknaden enligt dessa riktlinjer så snart de tillämpas. Stödförslag som har anmälts innan dessa riktlinjer har meddelats medlemsstaterna och beträffande vilka kommissionen ännu inte har fattat något slutgiltigt beslut kommer att bedömas på grundval av de kriterier som gällde vid tidpunkten för anmälan”. Eftersom stödet i fråga inte anmäldes var 1998 års riktlinjer om stöd för regionala ändamål tillämpliga. I ett konnext mål (
21
) konstaterade domstolen 2011 dessutom att det oanmälda stödet i fråga skulle bedömas i förhållande till 1998 års riktlinjer om stöd för regionala ändamål.
– Bedömning
33.
Jag kan inte godta Spaniens argument.
34.
Kommissionen var förvisso beklagligt vag i 2001 års beslut, och hänvisade ibland till bestämmelserna i 1998 års riktlinjer om stöd för regionala ändamål och ibland till bestämmelserna i tidigare meddelanden (
22
) Kommissionen har även varit otydlig i sina mer allmänna meddelanden. (
23
) När kommissionen inledde det formella granskningsförfarandet tillämpade den, tvärtemot vad Spanien har anfört, dock uttryckligen kravet på stimulanseffekter i 1998 års riktlinjer om stöd för regionala ändamål. (
24
)
35.
Domstolen har dessutom slagit fast att det oanmälda stödet i fråga skulle bedömas i förhållande till 1998 års riktlinjer om stöd för regionala ändamål. (
25
) Att dessa riktlinjer var tillämpliga bestreds inte heller i det förfarande som ledde fram till 2006 års dom. Spanien hade tvärtom yrkat att det skulle fastställas att 1998 års riktlinjer om stöd för regionala ändamål faktiskt var tillämpliga. (
26
) Spanien kan inte välja att ta upp denna fråga först när landet anklagas för att ha underlåtit att följa 2006 års dom. Eftersom förenlighet med 1998 års riktlinjer om stöd för regionala ändamål redan från början har varit ett uttryckligt kriterium kan Spanien inte heller invända mot att riktlinjerna inte specifikt nämndes i det motiverade yttrandet i förevarande förfarande.
Tolkning av 1998 års riktlinjer om stöd för regionala ändamål
– Argument
36.
Enligt artikel 4.2 tredje stycket i 1998 års riktlinjer om stöd för regionala ändamål ska en ansökan om stöd lämnas innan projekten börjar verkställas. (
27
) Kommissionen anser att många av stödmottagarna av skattelättnaden på 45 procent inte uppfyllde det kravet. Trots det har de spanska myndigheterna ansett att stödet i fråga var förenligt.
37.
Spanien noterar att kommissionen i 2001 års beslut (
28
) konstaterade att skattelättnaden på 45 procent var ”ett stöd som beviljas vid investeringar” i den mening som avses i 1979 års meddelande om regionalstöd, (
29
) vilket innebär en stimulanseffekt. Kommissionens uppfattning att ansökan om stöd måste lämnas innan ett projekt börjar verkställas är formalistisk. I verkligheten ser de skattemässiga förfarandena annorlunda ut: Enligt artikel 5.2 i förordning nr 1628/2006 (
30
) och artikel 8.4 b i förordning nr 800/2008 (
31
) är det endast nödvändigt att skatteåtgärden har antagits innan arbetet med projektet inleds. Före förordning 1628/2006 saknades det strängare kriteriet ovan. I ett separat beslut (
32
) godkände kommissionen dessutom stöd till Álava enligt stödordningen om skattelättnad på 45 procent, förutsatt att stödet inte överskred taket på 25 procent för nettobidragsekvivalenter för regionalt stöd i Baskien. I enlighet med likabehandlingsprincipen måste samtliga stödmottagare behandlas på samma sätt.
38.
Kommissionen förnekar att den är för formalistisk. Den har förklarat att stöd till ett företag som inlett förberedande arbete innan ansökan lämnats in var förenligt med riktlinjerna. Dessutom är förordningarna nr 1628/2006 och nr 800/2008 inte tillämpliga i förevande fall. Själva förordningen, (
33
) som inte utformades för att tillämpas i ärenden som kräver en detaljerad bedömning, gör att varje eventuell tillämpning i analogi med bestämmelsen i artikel 8.4 b i förordning nr 800/2008 är utesluten. I nämnda bestämmelse förutsätts dessutom automatisk rätt till stödet, medan det i förevarande mål krävs ett administrativt godkännande. I domen i målet HGA (
34
) förklarade domstolen att det måste kunna påvisas att investeringen inte skulle ha genomförts utan det planerade stödet, annars har stödet enbart till verkan att förbättra den finansiella situationen för stödmottagaren. Vad gäller lika behandling kan, oavsett hur kommissionen tidigare har tolkat en fördragsbestämmelse, denna tolkning inte påverka bedömningen av kommissionens tolkning av samma bestämmelse i de omtvistade besluten. (
35
)
39.
I sin duplik hävdar Spanien att skattelättnaden på 45 procent inte var föremål för någon behovsprövning. Skattelättnaden kunde inte nekas något företag som uppfyllde de lagstadgade kraven och hade därför en stimulanseffekt. Den rättspraxis som exemplifieras genom domen i det ovannämnda målet Freistaat Sachsen m.fl. (
36
) kan dessutom inte åberopas för att undanröja likabehandlingsprincipen, som utgör en allmän princip i unionsrätten.
– Bedömning
40.
Följande tre frågor måste besvaras: i) Godtog kommissionen i 2001 års beslut att det fanns en stimulanseffekt, och om så är fallet innebär det att stöd enligt stödordningarna om skattelättnad på 45 procent inte behövde återkrävas? ii) Bör kravet på stimulanseffekt tillämpas annorlunda på grund av stödordningarnas skattemässiga karaktär, och om så är fallet är kriteriet om automatiskt stödberättigande uppfyllt? iii) Påverkar likabehandlingsprincipen bedömningen?
41.
Vad gäller den första frågan hänvisade kommissionen i 2001 års beslut uttryckligen till att kravet på stimulanseffekt var ett av de kriterier som måste vara uppfyllda för att stödordningarna om skattelättnad på 45 procent skulle kunna anses förenliga med den gemensamma marknaden. (
37
) Kommissionen konstaterade dock aldrig att kriteriet inte var uppfyllt. Tvärtom angav den inte bara att stödordningarna var ”stöd som beviljas vid investeringar” utan även att de var ”skattemässiga incitament”. (
38
) Frågan om förenlighet med kravet på stimulanseffekt togs inte heller upp i det förfarande som ledde fram till 2006 års dom. Däremot angav kommissionen i 2001 års beslut att andra kriterier i 1998 års riktlinjer om stöd för regionala ändamål inte hade uppfyllts, (
39
) och det var på grundval av detta som kommissionen konstaterade att ordningarna om skattelättnad på 45 procent inte kunde anses förenliga med den inre marknaden enligt de regionala undantagen i föredraget, eftersom de inte följde bestämmelserna om regionalt stöd. (
40
)
42.
Mot bakgrund av ovanstående förefaller Spaniens argument till viss del rimligt. Varken i 2001 års beslut eller i 2006 års dom förklarades att stödordningarna om skattelättnad på 45 procent inte uppfyllde kravet på stimulanseffekt, och formuleringarna i 2001 års beslut kan tolkas som att stödordningarna faktiskt uppfyllde detta krav.
43.
Jag anser emellertid att kommissionen har rätt när den påstår att eftersom stödordningarna som helhet var olagliga och hade förklarats oförenliga med den inte marknaden kunde medlemsstaten, vid bedömningen av enskilda ärenden, inte avstå från att kontrollera att kravet på stimulanseffekt var uppfyllt.
44.
Vad gäller den andra frågan har kommissionen i flera senare förordningar formulerat mindre stränga krav på stimulanseffekt vid skatteåtgärder. (
41
) Det finns en tydlig logik bakom detta tillvägagångssätt. Om ett företag beslutar sig för att investera i ett projekt, sedan ansöker om och beviljas behovsprövat stöd (som det inte hade kunnat vara säker på att få) efter att företaget har inlett sitt arbete med projektet påverkade stödet sannolikt inte investeringsbeslutet. Om företaget i stället skjuter upp sitt beslut till dess att det med säkerhet vet att det kommer att beviljas det ansökta stödet kan beslutet betraktas som avhängigt av beviljandet av stöd. Om stöd enligt en skatteordning automatiskt godkänns för varje investering som uppfyller på förhand definierade kriterier är denna distinktion inte relevant, och själva skatteordningen kan ses som investeringsincitamentet.
45.
Enligt min mening kan den logiken tillämpas varje gång ett krav på stimulanseffekt ska uppfyllas. I analogi med detta är det inte nödvändigt att tillämpa förordningarna nr 1628/2006 eller nr 800/2008 i sin helhet, och det är möjligt att avstå från att tillämpa kravet på att stöd ska anmälas till och prövas av kommissionen i de fall där dessa förordningar inte är tillämpliga. Det räcker att konstatera att blotta existensen av en skatteordning under vissa villkor är tillräcklig för att främja investeringar, så att förhållandet mellan det datum arbetet inleds och det datum stödansökan lämnas förlorar sin betydelse. I förevarande fall har vi en situation där ett krav på stimulanseffekt måste uppfyllas och jag delar Spaniens uppfattning att man vid bedömningen av huruvida det kravet är uppfyllt bör beakta skatteåtgärders särskilda karaktär.
46.
Jag delar emellertid kommissionens uppfattning att en skatteåtgärds automatiska funktion är en viktig del av dess stimulanseffekt och att det, under omständigheter som de som är i fråga i förvarande mål, ankommer på medlemsstaterna att fastställa huruvida nämnda kriterium är uppfyllt.
47.
Parterna har olika uppfattningar om huruvida skattelättnaderna var automatiska. Båda parter hänvisar till relevant provinslagstiftning, som innehåller i stort sett identiska villkor:
”För investeringar i nya materiella anläggningstillgångar överstigande 2,5 miljarder pesetas […] skall enligt beslut av […] provinsstyrelse en skattelättnad motsvarande 45 procent av det investeringsbelopp som […] provinsstyrelsen fastställer beviljas, vilken skall tillämpas på det belopp som skall erläggas i inkomstskatt.
…
[I det beslut det hänvisas till] skall anges de tidsfrister och restriktioner som skall gälla i det enskilda fallet.” (
42
)
48.
Kommissionen understryker att det krävs ett beslut från provinsstyrelsen och noterar att domstolen i 2006 års dom konstaterade att det av 2001 års beslut framgick att det krävdes ett administrativt beslut för att erhålla stödet. (
43
) Spanien framhåller att användningen av den spanska verbformen ”gozarán” (här ”skall … beviljas”) inte ger provinsstyrelsen något utrymme för skönsmässig bedömning.
49.
Det sistnämnda argumentet förefaller övertygande (även om domstolen naturligtvis inte är behörig att tolka nationell rätt). Argumentet försvagas dock av den omständigheten att även om provinsstyrelsen enligt lag är skyldig att fatta ett beslut om att bevilja stödet, ska den även fastställa godkänt investeringsbelopp, tidsfrister och begränsningar. Vid ett första påseende innebär dessa faktorer att det finns ett betydande skönsmässigt inslag i beslutet, som Spanien inte har berört i sitt argument. Enligt min mening gör logiken bakom det särskilda tillvägagångssättet för att bedöma stimulanseffekten vid skatteåtgärder att detta tillvägagångssätt inte kan tillämpas när stödbeloppet och villkoren för att använda stödet omfattas av ett sådant betydande utrymme för skönsmässig bedömning.
50.
Jag anser därför att kommissionen har rätt när den vidhåller att stöd som beviljats efter att arbetet med det relevanta projektet har inletts inte kan uppfylla kravet på stimulanseffekt i artikel 4.2 tredje stycket i 1998 års riktlinjer om stöd för regionala ändamål. Jag noterar vidare att det endast är avseende fyra företag i Guipúzcoa som Spanien har gjort gällande att stödet verkligen tillämpades innan arbetet inleddes, och att kommissionen har medgett att så var fallet för tre av dessa företag. (
44
)
51.
Inom ramen för bedömningen av ovannämnda frågor övergår jag slutligen till likabehandlingsprincipen. År 1999 ansåg kommissionen, utan att hänvisa till kravet på stimulanseffekt, att det stöd som hade beviljats i Álava i enlighet stödordningen om skattelättnad på 45 procent var ”förenligt med den gemensamma marknaden vad gäller den del av stödet, som [...] inte överstiger maximigränsen på 25 procent nettobidragsekvivalenter för regionalstöd i Baskien”. (
45
) Spanien hävdar att likabehandlingsprincipen är en allmän princip i unionsrätten, att samma tillvägagångssätt därför måste tillämpas i samtliga ärenden som rör stöd som beviljats enligt stödordningarna om skattelättnad på 45 procent, samt att följande anges i artikel 14.1 i förordning 659/1999: ”Kommissionen skall inte återkräva stödet om detta skulle stå i strid med en allmän princip i gemenskapsrätten.”
52.
Jag kan inte godta det argumentet. Den uppfattning som jag har redogjort för ovan innebär att kommissionen genom att 1999 inte pröva om stödet i fråga uppfyllde kravet på stimulanseffekt gjorde sig skyldig till felaktig tillämpning av 1998 års riktlinjer om stöd för regionala ändamål. Spaniens tillvägagångssätt skulle innebära att kommissionen inte längre skulle kunna tillämpa kravet på stimulanseffekt i de riktlinjerna vad gäller stöd som beviljats enligt en av stödordningarna om skattelättnad på 45 procent, eller eventuellt till och med enligt någon senare jämförbar ordning.
53.
Detta skulle enligt min mening strida mot domstolens rättspraxis, enligt vilken likabehandlingsprincipen ska tillämpas mot bakgrund av legalitetsprincipen, enligt vilken ingen till sin egen förmån kan åberopa en rättsstridig åtgärd som gynnat någon annan. (
46
) Det stämmer visserligen att 1998 års riktlinjer om stöd för regionala ändamål, till skillnad från vissa senare åtgärder, saknar rättsverkan men riktlinjerna är, som Spanien har gjort gällande, bindande för kommissionen. Underlåtenhet att vid ett enda tillfälle tillämpa riktlinjerna korrekt, vilket inte mötte några invändningar, kan inte hindra kommissionen från att, med åberopande av likabehandlingsprincipen, tillämpa riktlinjerna korrekt i senare ärenden.
54.
Min slutsats är därför att Spaniens påstående att 1998 år riktlinjer om stöd för regionala ändamål inte var tillämpliga på stöd som beviljats enligt stödordningarna om skattelättnad på 45 procent eller att stödet följde dessa riktlinjer inte kan godtas. De belopp som avses kan därför inte undantas från skyldigheten att återkräva stödet.
Förenlighet med specifika sektoriella eller sektorsövergripande bestämmelser
55.
I sin ansökan har kommissionen gjort gällande att stöd till vissa stödmottagare enligt de tre stödordningarna om skattelättnad på 45 procent inte omfattades av 1998 års riktlinjer om stöd för regionala ändamål. (
47
) Beviljandet av stödet skulle i stället ha följt sektoriella eller sektorsövergripande bestämmelser. Spanien har emellertid varken återkrävt det aktuella stödet eller visat att dessa bestämmelser iakttogs.
Vinsektorn
56.
Parterna är överens om att 12 mottagare av skattelättnaden på 45 procent i Álava var verksamma inom jordbrukssektorn (vinsektorn). Kommissionen nämner särskilt att Comercializadora de la Rioja Alta SLU (nedan kallat Rioja Alta) inte omfattades av 1998 års riktlinjer om stöd för regionala ändamål. I sina skriftliga inlagor uttrycker parterna olika uppfattningar om vilka bestämmelser som gäller för olika verksamheter inom vinsektorn och efterlevnaden av dessa.
57.
Med hjälp av 2013 års tabeller konstaterar jag dock att parterna vad gäller samtliga 12 ärenden utom två är överens om vilka belopp som ska återkrävas och vilka belopp som i mars 2013 redan hade återkrävts respektive återstod att återkräva, med undantag av små skillnader på sammanlagt några tusen euro. De två ärenden som det rör sig om är Rioja Alta och Familia Martínez Bujanda SL (nedan kallat Martínez Bujanda).
58.
Vad gäller Rioja Alta verkar parterna vara överens om det totala belopp som ska återkrävas. Den enda skillnaden (på cirka 4 miljoner euro) rör det belopp som i mars 2013 redan hade återkrävts.
59.
Vad gäller Martínez Bujanda kan jag inte hitta något övertygande bevis i någon av de handlingar som respektive part hänvisar till som är relevant för frågan om vilka bestämmelser eller riktlinjer som ska tillämpas. Dessutom är kommissionens sifferuppgifter i 2013 års tabell osammanhängande. Jag föreslår därför att domstolen ska godta Spaniens mer sammanhängande sifferuppgifter.
60.
Min slutsats är att det inte finns någon tvistefråga mellan parterna som gör det nödvändigt att avgöra huruvida det omtvistade stödet ska bedömas i förhållande till 1998 års riktlinjer om stöd för regionala ändamål eller i förhållande till de riktlinjer som är tillämpliga på vinsektorn.
Stålsektorn
61.
I sin ansökan förklarade kommissionen att flera mottagare av skattelättnaden på 45 procent i Álava var verksamma inom stålsektorn, som inte omfattas av 1998 års riktlinjer om stöd för regionala ändamål. Spanien har förnekat att någon av stödmottagarna var verksam i de relevanta undersektorerna. (
48
) Kommissionen angav sedan sex företag som den ansåg berördes. I sin duplik uppgav Spanien att de bestämmelser som gällde när stödet i fråga beviljades endast krävde anmälan av stöd inom vissa undersektorer och att det två gånger per år skulle läggas fram en rapport. (
49
) Fem av de angivna företagen producerar dessutom varken stålprodukter som omfattas av 1988 års rambestämmelser om stål eller omfattas av någon anmälningsplikt.
62.
I 2013 års tabeller anger kommissionen sju företag som är verksamma inom stålsektorn, medan Spanien anger sex företag som berörs av frågan. Det företag som Spanien inte tar upp har kommissionen tidigare inte ansett vara särskilt aktivt inom stålsektorn, och ingen bevisning som kommissionen hänvisar till förefaller röra företagets verksamhet. Vad gäller övriga företag är parterna i tre av ärendena helt överens om vilka belopp och datum som gäller. I två ärenden finns det däremot vissa mindre skillnader vad gäller återkravsdatumen, och i ett ärende skiljer det omkring 4 miljoner euro mellan parternas uppfattning om vilket belopp som ska undantas från återkrav. (
50
) Inget i de handlingar som parterna har anfört till stöd för sin uppfattning tyder emellertid på att skillnaden har något att göra med karaktären på den sektor där stödmottagaren är verksam.
63.
I sin ansökan angav kommissionen dessutom att den ansåg att tre av mottagarna av skattelättnaden på 45 procent i Guipúzcoa var verksamma inom stålsektorn. Spanien bemötte detta genom att visa upp intyg på dessa stödmottagares verksamhet, vilka kommissionen verkar ha godtagit eftersom den i sin del av 2013 års tabell inte anger att något av de tre företagen berörs av frågan om verksamhet inom stålsektorn.
64.
Jag konstaterar att det inte finns några utestående frågor om huruvida stöd beviljades till företag verksamma inom stålsektorn
Stora investeringsprojekt
65.
Vad gäller en av mottagarna av skattelättnaden på 45 procent i Vizcaya (
51
) har kommissionen i sin ansökan gjort gällande att de spanska myndigheterna från det belopp som skulle återkrävas hade dragit av ett större belopp än vad som var tillåtet enligt 1998 års sektorsövergripande rambestämmelser. (
52
) Trots betydande oenighet i de skriftliga inlagorna framgår det tydligt av 2013 års tabell att parterna nu är överens om vilka belopp som skulle återkrävas, oavsett vad bedömningen grundar sig på, och kommissionen medger att detta belopp faktiskt hade återkrävts den 20 juli 2011.
66.
I sin replik har kommissionen vidare gjort gällande att två mottagare av skattelättnaden på 45 procent i Álava hade genomfört stora investeringsprojekt utan att de spanska myndigheterna hade visat att villkoren i 1998 års sektorsövergripande rambestämmelser var uppfyllda. Detta påstående förekommer inte i 2013 års tabell och har inte vidhållits vid domstolen.
67.
Det finns därför inga utestående tvistefrågor vad gäller frågan huruvida 1998 års sektorsövergripande rambestämmelser är tillämpliga.
Möjlighet att göra avdrag för stöd som underskrider taket för stöd av mindre betydelse
68.
Enligt artikel 2 i förordning nr 69/2001 (
53
) ska stödåtgärder inte anses uppfylla samtliga kriterier i artikel 107.1 FEUF och ska därför inte omfattas av anmälningsskyldigheten enligt artikel 108.3 FEUF, om det totala stöd som beviljas ett företag inte överstiger 100000 euro brutto under någon treårsperiod. I artikel 3 i förordningen ålades medlemsstaterna att kontrollera att varje beviljande av ett sådant stöd av mindre betydelse uppfyller dessa kriterier i varje enskilt fall och att spara relevanta register i 10 år samt på begäran lämna ut dessa. Liknande bestämmelser hade tidigare fastställts i kommissionens meddelande från 1996 om försumbart stöd, (
54
) även om bokföringsplikten saknades.
69.
Vid återkrävandet av stödet i form av en minskning av beskattningsunderlaget för nya företag drog de spanska myndigheterna för varje treårsperiod ursprungligen av 100000 euro från det belopp som skulle återkrävas från varje stödmottagare, vars stödbelopp i de flesta fall hade varit större än det beloppet.
Argument
70.
Kommissionen anser att endast stöd som totalt uppgår till mindre än 100000 euro per treårsperiod kan förklaras som stöd av mindre betydelse. De spanska myndigheterna har dessutom inte ingett några handlingar som visar att stödet verkligen var ett stöd av mindre betydelse. Stöd kan inte delas upp i en del som underskrider taket för stöd av mindre betydelse och i en del som överskrider taket. Eftersom stöd av mindre betydelse omfattas av ett undantag från artikel 107.1 FEUF måste sådant stöd ges en restriktiv tolkning, oavsett om detta sker med stöd av 1996 års meddelande eller med stöd av förordning nr 69/2001. Målet att förenkla förfarandena skulle inte uppnås om bestämmelserna om stöd av mindre betydelse gick att tillämpa på större belopp som i vilket fall som helst måste utredas. Om stödmottagarna med säkerhet visste att de skulle få behålla den del av stödet som underskred taket skulle det inte finnas något incitament att avstå från att verkställa ett stöd innan det godkänts. (
55
) Det beslut i ärendet WAM som Spanien hänvisar till (
56
) var inte det enda prejudikat som kunde ha använts. (
57
)
71.
Spanien hävdar att den text som ska tillämpas är 1996 års meddelande, i vilket det inte anges någon skyldighet att föra ett register för att kunna fastställa stöd av mindre betydelse per treårsperiod. I vilket fall som helst kan tidigare stöd inte kumuleras vid ny affärsverksamhet. Syftet med återkrav är dessutom att återställa en situation utan snedvridning av konkurrensen, och logiken bakom undantaget för stöd av mindre betydelse är att stöd som underskrider taket inte påverkar handeln mellan medlemsstaterna. (
58
) Eftersom stöd under 100000 euro per treårsperiod inte anses snedvrida konkurrensen räcker det att återkräva det belopp som överstiger denna summa. Det skulle vara oproportionerligt om stöd på 100000 euro inte behövde anmälas, samtidigt som det skulle vara obligatoriskt att återkräva oanmält stöd på 100000,01 euro i dess helhet. I WAM-beslutet beslutade kommissionen att endast det stöd som överskred taket skulle återkrävas. Det beslutet ogiltigförklarades, men inte av något skäl som är relevant för bestämmelsen om stöd av mindre betydelse. Slutligen påstår Spanien att likabehandlingsprincipen har åsidosatts. I ett tidigare mål (
59
) hade Spanien bara återkrävt de belopp som översteg 100000 euro per treårsperiod, vilket kommissionen hade godtagit.
Bedömning
72.
För det första anser jag att denna fråga ska bedömas i förhållande till 1996 års meddelande. I vart och ett av de tre besluten om minskning av beskattningsunderlaget hänvisade kommissionen specifikt till det meddelandet när den slog fast att stödet i de relevanta stödordningarna inte uppfyllde kraven för att betraktas som stöd av mindre betydelse. (
60
) Kommissionen förklarade dessutom att en bedömning enligt förordning nr 69/2001 skulle ge samma resultat, (
61
) men att den förordningen endast var tillämplig på stöd som hade beviljats efter det att den förordningen hade trätt i kraft den 2 februari 2001. (
62
) Kommissionen har inte gjort några specifika yrkanden avseende stöd som beviljats mellan det datumet och upphävandet av de omtvistade stödordningarna. (
63
)
73.
Skyldigheten att bokföra och överlämna uppgifter om stöd saknades i 1996 års meddelande. Jag kan emellertid inte godta att Spanien inte var skyldigt att fastställa att det kumulativa treårstaket hade iakttagits vid stöd som med åberopande av bestämmelsen om stöd av mindre betydelse inte återkrävdes. Spanien hade således en skyldighet att överlämna relevant dokumentation. Argumentet att stödordningarna endast avsåg nya företag är inte hållbart eftersom samtliga stödordningar ”från och med det första räkenskapsåret inom fyra år räknat från upptagandet av affärsverksamheten då [företagets] beskattningsunderlag är positivt [tillämpades] under fyra på varandra följande beskattningsår…”, (
64
) vilket innebär att perioder på mer än tre år berördes. Kommissionen hävdar att ingen dokumentation har överlämnats. Spanien har endast bemött detta påstående med att hävda att det skickade de berörda företagens skattedeklarationer till kommissionen, vilka visade att företagen inte hade beviljats något annat stöd. Jag anser inte att överlämnandet av handlingar som inte visar förekomsten av stöd räcker för att bevisa att stöd inte getts eller för att fastställa att taket för stöd av mindre betydelse inte under någon treårsperiod hade överskridits genom kumulativt stöd.
74.
Vad gäller möjligheten att dela upp stödet i stöd av mindre betydelse och stöd som inte är av mindre betydelse anges följande i artikel 2.2 andra stycket i förordning nr 1998/2006: (
65
)”Om ett sammanlagt stödbelopp som ges inom ramen för en stödåtgärd överskrider [taket], omfattas stödet inte av denna förordning, inte ens den del av stödbeloppet som inte överskrider taket. …” Den gällande rättssituationen under tiden för förfarande vid domstolen – åtminstone till det datum då det omstridda stödet helt hade återkrävts (
66
) – såg följaktligen ut på det sätt som kommissionen har gjort gällande, men den uttryckliga bestämmelsen var ny 2006.
75.
Dessutom har kommissionen inte alltid haft samma syn på stöd av mindre betydelse som nu, och WAM-beslutet är inte det enda exemplet på detta. År 2005 förklarade kommissionen exempelvis följande: ”Skyldigheten att återvinna stöden utesluter ... inte möjligheten att alla eller en del av de stöd som beviljats till enskilda mottagare är förenliga med den gemensamma marknaden enligt artikel 2 i kommissionens förordning (EG) nr 69/2001 ...”. (
67
) Och i ett mål om återkrav av stöd som förklarats oförenligt med den gemensamma marknaden med mindre att det uppfyllde villkoren om stöd av mindre betydelse, frågade kommissionen sig varför det inte skulle vara möjligt att begära att hela stödbeloppet återkrävdes, och låta stödmottagaren fastställa att en del av stödet faktiskt omfattades av undantaget avseende stöd av mindre betydelse. (
68
)
76.
Även om det är glädjande att det infördes en tydlig bestämmelse om detta genom förordning nr 1998/2006 kan det inte presumeras att innehållet i den bestämmelsen var tillämpligt innan förordningen antogs. Men vilken bestämmelse var då tillämplig?
77.
De två mål som bestämmelserna om stöd av mindre betydelse har – att identifiera stöd som inte har någon märkbar påverkan på konkurrens eller handel mellan medlemsstaterna och att göra det möjligt för kommissionen att koncentrera sig på stöd som överskrider taket – leder till parternas motstridiga uppfattningar, vilka båda till viss del är motiverade.
78.
Trots det anser jag att kommissionen har rätt. Kommissionens argument fick ett klart och tydligt stöd av domstolen i domen i målet Regione autonoma della Sardegna mot kommissionen, (
69
) vilket måste betraktas som en korrekt tolkning av rättsläget till och med före förordning nr 1998/2006. Den tolkningen avsåg förordning nr 69/2001, som inte är tillämplig i förevarande mål, men domstolens resonemang grundades på samma allmänna principer som undantaget avseende stöd av mindre betydelse grundas på. Den omständigheten att domen i fråga inte hade meddelats vid den tidpunkt då Spanien ålades att återkräva det omtvistade stödet innebär inte att domen inte är en korrekt tolkning av det tidigare rättsläget. Spanien har inte heller lyckats visa att situationen före förordning nr 1998/2006 inte var identisk med nuvarande situation, utan bara att situationen var oklar. I enlighet med principen om lojalt samarbete i artikel 4.3 FEU var Spanien under dessa omständigheter tvunget att samarbeta med kommissionen för att undanröja eventuella oklarheter.
79.
Vad gäller det påstådda åsidosättandet av likabehandlingsprincipen tog Spanien upp denna fråga först i sin duplik, utan att lägga fram några bevis för att det, i det ovannämnda målet, endast hade återkrävt belopp som överskridit 100000 euro per treårsperiod. Spaniens argument kan därför inte godtas.
80.
Med tanke på att stöden dessutom var olagliga konstaterar jag därför att de spanska myndigheterna inte hade rätt att avstå från att återkräva de stödbelopp som underskred taket för stöd av mindre betydelse på 100000 euro, när stödmottagarens totala stöd överskred samma tak.
Retroaktiv tillämpning av andra skatteavdrag
Argument
81.
Vad gäller stödet enligt stödordningen om skattelättnad på 45 procent i Álava och Guipúzcoa, och stödet enligt stödordningen om en minskning av beskattningsunderlaget i Álava, hävdar kommissionen att Spanien har satt ned det belopp som det avser att återkräva genom att retroaktivt tillämpa vissa skatteavdrag på situationer där avdragen inte har beviljats på ett korrekt sätt enligt gällande lagstiftning, nämligen artiklarna 37 och 45 i provinslag 24/1996 i Álava och artikel 37 i den ”praktiskt taget identiska” provinslagen 7/1996 i Guipúzcoa, eller det inte visats att de beviljats på ett korrekt sätt enligt denna lagstiftning.
82.
I artikel 37 i var och en av dessa lagar beviljas företag ett skatteavdrag motsvarande 15 procent av det investeringsbelopp i ny fast egendom (exklusive mark) som de, med förbehåll för vissa villkor, tilldelats för att utveckla sin ekonomiska verksamhet. I artikel 45.1 i Álava-lagen beviljas ett skatteavdrag på 600000 pesetas (3606 euro) för varje skapat arbetstillfälle, så länge som detta finns kvar i två år. Om en tioprocentig ökning av personalstyrkan kopplas till en tioprocentig minskning av arbetstiden ges enligt artikel 45.2 rätt till vissa undantag från villkoren i artikel 37 och ökas avdragen enligt båda artiklarna, förutsatt att detaljerade planer överlämnas till skattemyndigheterna.
83.
Kommissionen förnekar inte möjligheten att retroaktivt tillämpa dessa avdrag. Vad gäller flera av mottagarna av det stöd som har förklarats olagligt hävdar kommissionen emellertid att Spanien inte har styrkt att avdragen beviljades i enlighet med gällande villkor. Spanien har svarat att relevanta bevis tillhandahölls under det administrativa förfarandet och att det har tillhandhållit ytterligare dokumentation under förevarande förfarande. I Álavas fall anser kommissionen inte att denna bevisning är tillräcklig men i Guipúzcoas fall medger kommissionen att överträdelsen upphörde när svarsinlagan ingavs.
Bedömning
84.
Jag anser att denna del av kommissionens talan bör ogillas. De omtvistade avdragen påstås inte utgöra en del av någon av de stödordningar om skattelättnad som förklarades utgöra olagligt statligt stöd. De nämns inte i 2001 års beslut eller i 2006 års dom, och det påstådda fördragsbrott som avses i förevarande mål utgörs av underlåtenhet att följa den sistnämnda domen. Huruvida avdragen var (eller har visat sig vara) korrekt beviljade enligt nationell lagstiftning är följaktligen en fråga som faller utanför räckvidden för förevarande mål.
85.
Det medges att kommissionens klagomål i detta avseende inte kan frikopplas från återkravet av det stöd i form av skattelättnader som förklarades olagligt i 2001 års beslut. Klagomålet avser de belopp av det stödet som inte har återkrävts, på grund av att stödmottagarna hade kunnat göra anspråk på lika stora belopp om det olagliga stödet inte hade existerat men hindrades från att göra dessa anspråk eftersom de mottog stödet. Kommissionen påstår emellertid inte att bedömningen att dessa belopp utgjorde förenligt stöd (och således inte behövde återkrävas) var felaktig.
86.
Kommissionen medger dessutom att Spaniens tillvägagångssätt i princip är godtagbart. Kommissionen har exempelvis inte yrkat att allt olagligt stöd först skulle ha återkrävts och att man först därefter skulle ha tillämpat de omtvistade avdragen var för sig (vilket även det hade kunnat vara ett godtagbart tillvägagångssätt). Om kommissionen hade valt, eller insisterat på, ett sådant tillvägagångssätt råder det ingen tvekan om att de villkor enligt vilka avdragen genomfördes inte syftade till att följa 2006 års dom (även om dessa avdrag, bedömda var för sig, själva hade visat sig utgöra olagligt stöd). Jag ser ingen anledning till någon annan bedömning av enbart det skälet att en uppsättning skatteförmåner (avdragen) ska tillämpas på en annan (skattelättnaderna) om detta godtas som ett giltigt förfarande.
De belopp som ska återkrävas enligt vart och ett av besluten
87.
Jag har kommit fram till följande: 1) Behovet av att återkräva det omtvistade stödet ska bedömas i enlighet med 1998 års riktlinjer om stöd för regionala ändamål. 2) Kravet på stimulanseffekt i nämnda riktlinjer gör det endast möjligt att avstå från att återkräva sådant stöd i de fall där det har fastställts att ansökan ingavs innan arbetet med investeringsprojektet inleddes. 3) Det finns inte några utestående tvistefrågor mellan parterna beträffande huruvida specifika sektoriella eller sektorsövergripande bestämmelser är tillämpliga. 4) De spanska myndigheterna hade inte rätt att från återkrav undanta de belopp av det omtvistade stödet som underskred tröskelvärdet för stöd av mindre betydelse på 100000 euro per treårsperiod. 5) Kommissionen har inte fog för sitt påstående att belopp som motsvarar skatteavdrag som beviljats retroaktivt, och som stödmottagarna inte hade haft rätt till så länge som de mottog det omtvistade stödet, borde ha återkrävts.
88.
Mot bakgrund av ovanstående slutsatser återstår det att fastställa hur mycket av stödet i vart och ett av 2001 års beslut som omfattades av en lagstadgad skyldighet att återkräva stöd. Detta innefattar en bedömning av de sifferuppgifter som parterna har angett i 2013 års tabeller och – där det är lämpligt och möjligt – att diskrepanser måste åtgärdas.
89.
De siffror som jag hänvisar till nedan härrör inte alltid från parterna, utan kommer i vissa fall från en jämförelse mellan de uppgifter som parterna har lämnat.
Beslut 2002/820 (skattelättnad på 45 procent i Álava)
90.
Av 2013 års tabeller framgår för det första att den enda meningsskiljaktigheten avseende vilka stödbelopp som ursprungligen beviljades rör en skillnad på 2048,87 euro för Martínez Bujanda. Jag föreslår att den skillnaden regleras till Spaniens fördel. (
70
) För det andra anser kommissionen att 10683553,22 euro i retroaktiva skatteavdrag skulle ha återkrävts. Jag föreslår att det beloppet inte ska beaktas. (
71
) I övrigt (efterlevnaden av 1998 års riktlinjer om stöd för regionala ändamål) anser kommissionen att 207461498,01 euro skulle ha återkrävts. Min uppfattning är att det endast är stödbelopp där Spanien har fastställt att stödansökan ingavs innan arbetet med investeringsprojektet inleddes som inte bör beaktas. (
72
) Spanien har inte gjort gällande att det förekommer några sådana fall i Álava.
91.
Med beaktande av skillnaden beträffande Martínez Bujanda anser jag följaktligen att 207459449,14 euro skulle ha återkrävts.
92.
Det är ostridigt att hela den summan (jämte ränta) hade återkrävts den 15 oktober 2013. Mot bakgrund av de datum som parterna angett förefaller större delen av indrivningen ha skett från mars 2012 och framåt och att ungefär 90 procent hade slutförts i mars 2013.
Beslut 2002/892 (minskning av beskattningsunderlaget i Álava)
93.
Vad gäller de avdrag som Spanien ursprungligen gjorde med stöd av bestämmelserna om stöd av mindre betydelse framgår det av 2013 års tabeller att parterna är överens om att ett totalt belopp på 2316461,49 euro hade återkrävts mellan september 2011 och september eller december 2012. Parterna har till viss del skilda uppfattningar om de retroaktiva skatteavdragen, men jag föreslår i vilket fall som helst att dessa belopp inte ska beaktas. (
73
)
94.
En tvistefråga som återstår rör återkravet av 2586312,37 euro, jämte ränta, från ett bolag i konkurs. (
74
) Kommissionen uppger att den inte förrän den 21 januari 2013 underrättades om att de spanska myndigheterna i vederbörlig ordning hade ingett sin fordran, medan Spanien uppger att kommissionen underrättades den 28 juni 2010. Underrättandet grundas i båda fallen på en skrivelse som de spanska myndigheterna påstås ha skickat till kommissionen, men som i inget av fallen har gått att identifiera bland de tiotusentals sidor dokumentation som ingetts till domstolen. Jag föreslår att domstolen ska utgå från det tidigare av de två datumen.
Beslut 2003/27 (skattelättnad på 45 procent i Vizcaya)
95.
Den enda tvistefrågan vad gäller detta beslut är vilken dag de spanska myndigheterna fastställde att 6194944,87 euro korrekt hade dragits av från det belopp som hade återkrävts från Norbega. (
75
) Av yrkandena och 2013 års tabeller drar jag slutsatsen att det belopp som skulle ha återkrävts (
76
) faktiskt hade återkrävts i november 2007, men att bevis på att avdraget var korrekt inte tillhandahölls förrän i juli 2012, genom svarsinlagan i förevarande mål. Det omtvistade stödbelopp som avser kravet på stimulanseffekt (som parterna är överens om är 59247555,26 euro) måste anses återbetalningspliktigt. (
77
)
96.
Mot bakgrund av handlingarna i målet föreslår jag följaktligen att domstolen bör göra bedömningen att 66664908,29 euro skulle ha återkrävts enligt beslut 2003/27, och att 54261801,88 euro hade återkrävts mellan september och november 2011, 7417353,03 euro i juli 2012, och 4 985 753,38 euro (
78
) i februari 2013, jämte ränta.
Beslut 2002/806 (minskning av beskattningsunderlaget i Vizcaya)
97.
Den enda tvistefrågan i samband med detta beslut rör de avdrag som Spanien ursprungligen gjorde med stöd av bestämmelserna om stöd av mindre betydelse. Parterna är överens om att det totala beloppet i fråga uppgår till 2 004 658,60 euro, vilket till fullo återkrävdes (jämte ränta) mellan den 30 september och den 14 november 2011. (
79
)
Beslut 2002/894 (skattelättnad på 45 procent i Guipúzcoa)
98.
Tvistefrågorna avseende detta beslut rör för det första undantag för tre företag inom stålsektorn, en fråga som jag bedömer att kommissionen inte längre driver, (
80
) för det andra retroaktiva avdrag av andra skatter på 4110495,50 euro, som jag föreslår inte ska beaktas, (
81
) för det tredje iakttagande av kravet på stimulanseffekt avseende stöd på 5909830,30 euro till bolaget GKN, (
82
) och för det fjärde tillämpningen av gemenskapens riktlinjer om undsättning och omstrukturering av företag i svårigheter (
83
) på stödet på 20 miljoner till bolaget Papresa. (
84
)
99.
Parternas sifferuppgifter i 2013 års tabeller skiljer sig på flera punkter från varandra. De siffror som Spanien har tillhandahållit är ibland svåra att förena inbördes, medan kommissionens siffror ibland är mer till Spaniens fördel. Under sådana omständigheter föredrar jag att grunda bedömningen på kommissionens siffror. Enligt dessa skulle 39900773,41 euro ha återkrävts. Jag utgår från att detta stämmer, med förbehåll för en avvikande uppfattning avseende 5909830,30 euro för GKN och 20 miljoner euro för Papresa.
100.
Vad gäller GKN har Spanien gjort gällande att alla utgifter innan ansökan ingavs var försumbara och avsåg genomförbarhetsstudier. Kommissionen har inte godtagit de bevis som lagts fram. Spanien hänvisar till dokument i bilagorna till kommissionens ansökan. Trots Spaniens anvisningar har jag dock inte lyckats hitta dessa. (
85
) Jag kan därför inte godta att Spanien har fastställt att kravet på stimulanseffekt var uppfyllt.
101.
Vad gäller Papresa har Spanien gjort gällande att bolaget är efterträdare till La Papelera Española SA, vars ställning som ett företag i svårigheter erkändes av kommissionen 1993. (
86
) Spanien hänvisar till skäl 99 i beslut 2002/894, i vilket kommissionen hänvisade till sin förklaring i 1999 års undsättnings- och omstruktureringsriktlinjer om att kommissionen ”anser att undsättnings- och omstruktureringsstöd kan bidra till utvecklingen av näringsverksamheter utan att påverka handeln i en omfattning som strider mot det gemensamma intresset, under förutsättning att de villkor som läggs fast i dessa riktlinjer uppfylls”.
102.
Det argumentet togs emellertid först upp i dupliken och kommissionen gavs ingen möjlighet att bemöta det. Spanien undvek dessutom att påpeka att skäl 99 i beslut 2002/894 fortsatte på följande sätt: ”Om inte dessa villkor uppfylls är alltså stöden oförenliga med den gemensamma marknaden. Därför anser kommissionen att dessa skattemässiga stöd för företag i svårigheter inte är förenliga med den gemensamma marknaden i enlighet med undantaget i artikel 87.[7] c i fördraget gällande främjande av vissa näringsverksamheter.” För att visa att det har följt villkoren i 1994 års undsättnings- och omstruktureringsriktlinjer har Spanien överlämnat en expertrapport som påstås visa att Spanien har uppfyllt de allmänna villkoren i punkt 3.2.2 i dessa riktlinjer. En närmare genomläsning av den rapporten visar att villkoren endast återges i sammanfattad form och att vissa aspekter aldrig prövades.
103.
Under sådana omständigheter anser jag inte att Spanien har visat att stödet till Papresa kan anses uppfylla villkoren i undsättnings- och omstruktureringsriktlinjerna.
104.
Jag konstaterar att 39900773,41 euro skulle ha återkrävts enligt beslut 2002/894. Med undantag av stödet till Papresa är parterna överens om att beloppen i fråga återkrävdes, jämte ränta, mellan november 2011 och oktober 2012. Det stöd som ännu inte har betalats ut till Papresa (19448623,59 euro, jämte ränta) återkrävdes mellan mars och september 2013.
Beslut 2002/540 (minskning av beskattningsunderlaget i Guipúzcoa)
105.
I 2013 års tabeller har kommissionen gjort gällande att 211159,23 euro felaktigt undantogs från återkrav genom retroaktiva skatteavdrag. Jag föreslår att det beloppet inte ska beaktas. (
87
)
106.
Parterna är överens om att det belopp som berörs av avdragen avseende stöd av mindre betydelse uppgick till 1 344 192,60 euro, ett belopp som enligt min bedömning skulle ha återkrävts. Enligt kommissionen återkrävdes hela beloppet, jämte ränta, under 2012. Enligt Spanien skedde detta tidigare, men de datum som anges avser återkrav av andra belopp än de belopp som hade dragits av som stöd av mindre betydelse. Jag föreslår därför att kommissionens datum ska godtas.
107.
Slutligen finns det ett besynnerligt belopp på 8,74 euro, där kommissionen har gjort gällande att betalningsordern inte betalades. Eftersom kommissionen i en annan tabell dessutom anger att detta belopp skulle undantas från återkrav föreslår jag att det inte ska beaktas.
Slutsatser om de belopp som ska återkrävas
108.
Jag konstaterar att när 2006 års dom meddelades återstod det i runda tal 322 miljoner euro att återkräva, ett belopp som är ungefär 10 procent lägre än det belopp på 358 miljoner euro som kommissionen har anfört. Jag kan inte göra någon exakt beräkning av räntebeloppet, men jag föreslår att domstolen även bedömer att detta bör vara 10 procent lägre än kommissionens siffror.
109.
Enligt kommissionen hade ungefär 13 procent av totalbeloppet återkrävts när talan i förevarande mål väcktes. Eftersom kommissionen inte kan anses ha styrkt sitt påstående avseende Gasteiz Desarrollo (
88
) föreslår jag att den korrekta siffran ska anses vara 14 procent. Resterande 86 procent återkrävdes efter att förevarande förfarande hade inletts, mellan september 2011 och oktober 2013.
Ekonomisk sanktion (schablonbelopp)
Argument
110.
Kommissionen hänvisar till sina gällande riktlinjer om tillämpningen av artikel 260 FEUF, (
89
) i vilka den förklarar att den kommer att begära både ett schablonbelopp som sanktion för att överträdelsen fortsatte mellan den första och andra domen om fördragsbrott och ett löpande vite för varje dags försening efter den andra domen. I förevarande mål har kommissionen återkallat sitt yrkande på löpande vite. Kommissionen beräknar schablonbeloppet antingen som ett fast minimibelopp för varje medlemsstat grundat på dess ”n”-faktor (
90
) eller genom att ett dagsbelopp (
91
) multipliceras med antalet dagar mellan den dag den första domen meddelades och den dag överträdelsen upphörde, om en sådan beräkning ger ett högre totalbelopp.
111.
I förevarande mål anser kommissionen att koefficienten för svårighetsgrad bör fastställas till 9, på en skala från 1 till 20. Kommissionen framhåller den grundläggande karaktär som bestämmelserna om statligt stöd har och behovet av att undanröja den snedvridning av konkurrensen som orsakats av stödet, den omständigheten att över 100 mottagare har mottagit stöd, det belopp som ännu inte hade återkrävts när förevarande talan väcktes (569 miljoner euro, enligt kommissionens beräkningar) samt den omständigheten att Spanien vid två tillfällen redan har förklarats skyldigt till att inte ha återkrävt olagligt stöd i Baskien. (
92
)
112.
Kommissionen föreslår därför ett schablonbelopp på 25817,40 euro (
93
) per dag, från och med dagen för 2006 års dom till och med att överträdelsen upphörde den 15 oktober 2013. Kommissionen beräknar att överträdelsen pågick i 2500 dagar, vilket ger ett totalbelopp på 64543500 euro.
113.
Spanien hävdar att sex olika stödordningar antogs av tre olika territoriella regionala myndigheter, och att det måste vältra över en del av vitet på dessa. Eftersom stödet endast berörde Baskien, som står för 6,24 procent av Spaniens BNP, bör det aktuella dagsbeloppet på 210 euro multipliceras med 6,24 procent, vilket ger 13 euro per dag.
114.
Vad gäller svårighetsgraden anser Spanien att minimikoefficienten bör tillämpas, eftersom kommissionen aldrig tidigare under 40 år har utövat sina befogenheter på området statligt stöd i form av skatteåtgärder. Alla de aktuella åtgärderna antogs dessutom före kommissionens meddelande om tillämpningen av reglerna om statligt stöd på åtgärder som omfattar direkt beskattning av företag, (
94
) och de baskiska myndigheterna avskaffade stödordningarna när de fick kännedom om att kommissionen ansåg att de utgjorde statligt stöd.
115.
Mot bakgrund av ovanstående föreslår Spanien ett vite på 177,58 euro (
95
) per dag.
116.
Kommissionen avvisar tanken på att grundbeloppet ska multipliceras med 6,24 procent. De aktuella beloppen är desamma för samtliga medlemsstater (och måste vara tillräckligt stora för att sätta ett tillräckligt starkt tryck på medlemsstaterna) (
96
) och domstolen har inte tidigare justerat viten för att ta hänsyn till det begränsade område inom vilket en överträdelse äger rum.
117.
Vad gäller svårighetsgrad förnekar kommissionen att den inte tidigare har utövat sina befogenheter på området statligt stöd i form av skatteåtgärder, (
97
) eller att 1998 års meddelande förändrade situationen. (
98
)
118.
I sin duplik hänvisar Spanien till domen i målet kommissionen mot Italien, (
99
) och framhåller att det ankommer på domstolen att fastställa eventuellt vitesbelopp. Om stöd ska återkrävas från ett stort antal stödmottagare är en sanktionsåtgärd som vidtas utan hänsyn till eventuella framsteg som medlemsstaten gör vid fullgörandet av sina skyldigheter inte anpassad till omständigheterna och står inte heller i proportion till fördragsbrottet. (
100
) Vid tillämpning av kriterierna svårighetsgrad och medlemsstatens betalningsförmåga ska domstolen beakta de konsekvenser som underlåtenheten att följa domen får för enskilda och allmänna intressen samt hur brådskande det är att få den berörda medlemsstaten att uppfylla sina skyldigheter. (
101
) Ett eventuellt föreläggande av ett schablonbelopp måste grundas på samtliga omständigheter avseende fördragsbrottets särdrag och på den attityd som intas av medlemsstaten. Domstolen har här ett stort utrymme för skönsmässig bedömning. (
102
) I förevarande mål handlade myndigheterna samvetsgrant. Både de baskiska myndigheternas självständiga ställning (
103
) och proportionalitetsprincipen borde få domstolen att justera ett eventuellt vite, med beaktande av det geografiska område som berörs.
119.
Vad gäller svårighetsgraden anser Spanien särskilt att den dom (
104
) som kommissionen hänvisar till i samband med 1998 års meddelande meddelades under helt andra omständigheter, och att avsaknaden av prejudikat i liknande mål försvårar beräkningen av såväl de belopp som ska återkrävas som den ränta som ska påföras, vilket gör det svårare att följa 2006 års dom. De nationella myndigheterna tillämpade dessutom i god tro de kriterier som de trodde var korrekta när de fastställde huruvida ett specifikt stöd skulle återkrävas.
Bedömning
120.
Enligt fast rättspraxis ankommer det på domstolen att, med beaktande av omständigheterna och med hänsyn till den grad av påtryckning och avskräckande effekt som anses nödvändig, förelägga de ekonomiska sanktioner som är lämpliga i syfte att förhindra att liknande överträdelser av unionsrätten upprepas. Kommissionens riktlinjer och förslag binder således inte domstolen, men kan utgöra ett hjälpmedel och bidra till att säkerställa insyn, förutsägbarhet och rättssäkerhet vad gäller kommissionens handlande. Det ankommer på domstolen att fastställa vitet så att detta dels anpassas efter omständigheterna, dels står i proportion till det fastställda fördragsbrottet och medlemsstatens betalningsförmåga. Relevanta omständigheter i detta hänseende är överträdelsens svårighetsgrad och den tid som fördragsbrottet har pågått efter meddelandet av den dom varigenom det fastställdes. (
105
)
121.
I förevarande mål anser jag att föreläggandet av ett schablonbelopp är lämpligt som avskräckande åtgärd. Både storleken på det olagliga stödet och förseningen med återkrävandet är betydande, och av det stora antalet handlingar i målet framgår att de spanska myndigheterna har lagt ned mycket tid och kraft på att försöka minimera de belopp som ska återkrävas, ofta genom att gå in på onödiga detaljfrågor som medfört ytterligare förseningar.
122.
Kommissionen yrkar att böter ska utgå med ett schablonbelopp på 64543500 euro, beräknat genom att multiplicera ett grundbelopp på 210 euro med en koefficient på 9 (för svårighetsgrad), med ”n”-faktorn på 13,66 och med 2500 dagar.
123.
Inom ramen för de kriterier som kommissionen själv har publicerat går det inte att variera grundbeloppet på 210 euro per dag. Beloppet har legat på samma nivå i nämnda publicerade kriterier under hela den period som är i fråga i förvarande mål. Spaniens förslag att detta belopp borde multipliceras med 6,24 procent godtogs inte av domstolen i domen i det ovannämnda målet C‑610/10, kommissionen mot Spanien. (
106
)
124.
Koefficienten för svårighetsgrad skulle emellertid kunna sänkas från 9 till 8 på en skala upp till 20, om domstolen godtar min bedömning av vilka belopp som faktiskt skulle ha återkrävts (
107
) Mot bakgrund av kommissionens uppdaterade siffror skulle n-faktorn dessutom kunna sänkas till 13,28. (
108
) Det skulle ge ett schablonbelopp på 22310,40 euro, i stället för det belopp på 25817,40 euro som kommissionen ursprungligen yrkade på.
125.
Kommissionen beräknar att det gick 2500 dagar mellan meddelandet av 2006 års dom den 14 december 2006 och den dag hela det omtvistade stödet hade återkrävts. Det förefaller vara en korrekt beräkning, om hänsyn tas till hela perioden fram till den 18 oktober 2013, när kommissionen bekräftade att allt stöd, jämte ränta, hade återkrävts. Med ett dagsbelopp på 22310,40 euro skulle detta ge ett schablonbelopp på totalt 55776000 euro.
126.
Av rättspraxis framgår emellertid att det aldrig har varit domstolens praxis att i detalj följa kommissionens beräkningar vid fastställandet av schablonbelopp, utan att, med beaktande av alla relevanta omständigheter, fastställa ett lämpligt belopp i runda tal. Domstolen har i regel inte i detalj redogjort för sitt resonemang, utan bara påpekat de olika försvårande och förmildrande omständigheter som den har tagit hänsyn till (såsom att de nationella myndigheterna har förhalat förfarandet respektive handlat i god tro). En analys av de mål där kommissionen har yrkat på, och domstolen har fastställt, ett sådant vite visar att det vite som domstolen förelagt i samtliga fall har varit betydligt lägre än det som kommissionen har yrkat på – och varierat mellan 8 procent och 62 procent av det sistnämnda beloppet, med ett genomsnittsvärde på ungefär 40 procent av det belopp som kommissionen har yrkat på. (
109
) Utan att på något sätt göra gällande att domstolen är bunden av sin tidigare praxis på området, (
110
) anser jag att dessa siffror ger en god bakgrundsbild, särskilt när de betraktas i förhållande till andra omständigheter som domstolen har beaktat, såsom överträdelsens svårighetsgrad och varaktighet.
127.
Detta är det fjärde målet i vilket kommissionen yrkar på att en medlemsstat ska betala ett schablonbelopp för medlemsstatens underlåtenhet att återkräva olagligt statligt stöd (de övriga målen i vilka kommissionen yrkat påförande av sådant schablonbelopp rör i huvudsak underlåtenhet att införliva direktiv eller att nationell rätt har förklarats oförenlig med unionsrätten, och är därför inte direkt jämförbara). Enligt min bedömning rör förevarande mål ett belopp på 322 miljoner euro och att överträdelsen pågick i sex år och tio månader.
128.
I domen i det ovannämnda målet C‑369/07, kommissionen mot Grekland, (
111
) ledde underlåtenhet att återkräva ungefär 23 miljoner euro under en fyraårsperiod till ett vite med ett schablonbelopp på 2 miljoner euro (cirka 13 procent av det belopp som kommissionen hade yrkat på), i domen i det ovannämnda målet C‑496/09, kommissionen mot Italien, (
112
) ledde underlåtenhet att återkräva ungefär 188 miljoner euro under en period på sju och ett halvt år till ett vite på 30 miljoner euro (cirka 43 procent av det belopp som kommissionen hade yrkat på), och i domen i det ovannämnda målet C‑610/10, kommissionen mot Spanien, (
113
) ledde underlåtenhet att återkräva ungefär 23 miljoner euro under en period på mer än 10 år till ett vite på 20 miljoner euro (cirka 38 procent av det belopp som kommissionen hade yrkat på).
129.
Sedda ur en annan synvinkel är de belopp som ska återkrävas för varje månads försening och för varje miljon euro påfallande lika i de två första målen (mellan 1730 euro och 1 740 euro), medan beloppet i det sistnämnda målet är betydligt högre (ungefär 8333 euro). Om schablonbeloppet grundades på den första siffran skulle detta ge ett belopp på 50 miljoner euro, medan den sistnämnda siffran skulle resultera i ett schablonbelopp på 220 miljoner euro.
130.
En särskilt försvårande omständighet som domstolen har beaktat i domen i det ovannämnda målet C‑610/10, kommissionen mot Spanien, är att efterlevnaden av domen ”inte innebär några större svårigheter [...], eftersom antalet mottagare av det aktuella stödet är litet, dessa mottagare angavs med namn, och beloppen att återkräva angavs i [det beslutet]”. (
114
)
131.
Så är inte fallet i förevarande mål. Antalet stödmottagare var stort och de belopp som skulle återkrävas eller undantas från återkrav varken angavs eller var direkt uppenbara. Jag föreslår därför att domstolen tillämpar ett liknande tillvägagångssätt som i domen i det ovannämnda målet C‑369/07, kommissionen mot Grekland, och domen i det ovannämnda målet C‑496/09, kommissionen mot Italien, och tar ett belopp på 50 miljoner euro som utgångspunkt.
132.
Jag ser inte heller någon större anledning att öka eller minska detta belopp. Det är ett betydande belopp – högre än något schablonbelopp som domstolen tidigare har ålagt en medlemsstat att betala – och kommer förmodligen att ha en avskräckande effekt på alla medlemsstater utan att beloppet behöver höjas. Överträdelsen är emellertid allvarlig, och inbegriper betydande belopp i statligt stöd – högre än i något tidigare liknande mål – vilket under lång tid allvarligt kan påverka handeln mellan medlemsstaterna (återkraven började inte verkställas i någon större utsträckning förrän mer än fyra år efter 2006 års dom).
Förslag till avgörande
133.
Mot bakgrund av ovanstående överväganden anser jag att domstolen ska
—
fastställa att Konungariket Spanien, genom att ha underlåtit att i god tid följa domen av den 14 december 2006 i de förenade målen C‑485/03–C‑490/03, kommissionen mot Spanien, har underlåtit att uppfylla de skyldigheter som åligger Spanien enligt de beslut som nämnda dom avsåg och enligt artikel 260.1 FEUF,
—
ålägga Konungariket Spanien att till Europeiska kommissionen, på kontot ”Europeiska unionens egna medel”, erlägga ett schablonbelopp på 50 miljoner euro,
—
förplikta Konungariket Spanien att ersätta rättegångskostnaderna.
(
1
)	Originalspråk: engelska.
(
2
)	För enhetlighetens skull har jag behållit den spanska stavning som användes under tidigare stadier av förfarandet, trots att den baskiska stavningen skiljer sig från denna och den officiella spanska stavningen numera tar hänsyn till den baskiska stavningen.
(
3
)	Se EGT C 351, 1999, s. 29, EGT C 55, 2000, s. 2 och EGT C 71, 2000, s. 8.
(
4
)	Kommissionens beslut 2002/820/EG av den 11 juli 2001 om den stödordning som Spanien tillämpar på företag i Alava i form av skattelättnad motsvarande 45 % av investeringar (EGT L 296, s. 1), kommissionens beslut 2002/892/EG av den 11 juli 2001 om den stödordning i form av statliga stöd som Spanien har genomfört till förmån för vissa nystartade företag i Alava (EGT L 314, s. 1), kommissionens beslut 2003/27/EG av den 11 juli 2001 om den stödordning som Spanien har genomfört till förmån för företagen i Vizcaya i form av en skattelättnad på 45 % av investeringarna (EGT L 17, s. 1), kommissionens beslut 2002/806/EG av den 11 juli 2001 om den stödordning som Spanien har genomfört till förmån för vissa nystartade företag i Vizcaya (Spanien) (EGT L 279, s. 35), kommissionens beslut 2002/894/EG av den 11 juli 2001 om den stödordning som Spanien har genomfört till förmån för företagen i Guipúzcoa i form av en skattelättnad på 45 % av investeringarna (EGT L 314, s. 26), och kommissionens beslut 2002/540/EG av den 11 juli 2001 om den stödordning som Spanien har genomfört till förmån för nystartade företag i Guipúzcoa (Spanien) (EGT L 174, s. 31) (nedan kallade 2001 års beslut).
(
5
)	Beslut 2002/820, punkt 76, besluten 2002/892, 2002/806 och 2002/540, punkt 78, och besluten 2003/27 och 2002/894, punkt 83.
(
6
)	Beslut 2002/820, punkt 98, besluten 2002/892, 2002/806 och 2002/540, punkt 90, beslut 2003/27, punkt 105, och beslut 2002/894, punkt 107.
(
7
)	Beslut 2002/820, punkterna 76–94, och besluten 2002/894 och 2003/27, punkterna 83–100.
(
8
)	EGT C 74, s. 9, i dess lydelse enligt EUT C 258, 2000, s. 5 (nedan kallade 1998 års riktlinjer om stöd för regionala ändamål).
(
9
)	Beslut 2002/820, punkt 83, och besluten 2002/894 och 2003/27, punkt 89.
(
10
)	Punkterna 78–90 i vart och ett av besluten (2002/540, 2002/806 och 2002/892).
(
11
)	Dom av den 14 december 2006 i de förenade målen C-485/03-C-490/03, kommissionen mot Spanien (REG 2006, s. I-11887) (nedan kallad 2006 års dom).
(
12
)	Punkt 81 i 2006 års dom.
(
13
)	För stödordningarna om skattelättnad på 45 %, se dom av den 9 september 2009 i de förenade målen T-227/01-T-229/01, T-265/01, T-266/01 och T-270/01, Diputación Foral de Álava m.fl. mot kommissionen (REG 2009, s. II-3029), för stödordningarna om minskning av beskattningsunderlaget, se dom av den 9 september 2009 i de förenade målen T‑230/01–T‑232/01 och T‑267/01–T‑269/01, Diputación Foral de Álava m.fl. mot kommissionen.
(
14
)	För stödordningarna om skattelättnad på 45 %, se dom av den 28 juli 2011 i de förenade målen C‑471/09 P–C‑473/09 P, Diputación Foral de Vizcaya mot kommissionen, ej publicerad i rättsfallssamlingen, för stödordningarna om minskning av beskattningsunderlaget, se dom av den 28 juli 2011 i de förenade målen C‑474/09 P–C‑476/09 P, Diputación Foral de Vizcaya mot kommissionen.
(
15
)	Dom av den 28 juli 2011 i de förenade målen C‑471/09 P–C‑473/09 P (ovan fotnot 14), punkterna 98, 99 och 102, i vilken det hänvisas till dom av den 9 juli 2009 i de förenade målen C‑71/09 P, C‑73/09 P och C‑76/09 P, Comitato ”Venezia vuole vivere” m.fl. mot kommissionen (REU 2011, s. I‑4727), punkterna 63, 64, 115 och 130 och där angiven rättspraxis.
(
16
)	SEK(2005) 1658 av den 13 december 2005, i dess lydelse enligt SEK(2010) 923 av den 20 juli 2010.
(
17
)	Se punkt 15 ovan.
(
18
)	Rådets förordning (EG) nr 659/1999 av den 22 mars 1999 om tillämpningsföreskrifter för artikel 93 i EG-fördraget, EGT L 83, s. 1.
(
19
)	EGT C 31, s. 9.
(
20
)	EGT C 119, s. 22.
(
21
)	Dom av den 9 juni 2011 i de förenande målen C‑465/09 P–C‑470/09 P, Diputación Foral de Vizcaya mot kommissionen, punkterna 121 och 122.
(
22
)	Se särskilt fotnot 37 i beslut 2002/820, fotnot 33 i beslut 2002/894, och fotnot 34 i beslut 2003/27.
(
23
)	Punkterna 31 och 32 ovan.
(
24
)	EGT C 351, 1999, s. 33, sista stycket, EGT C 71, 2000, s. 13, tredje stycket, beslut 2002/820, punkt 83, och besluten 2002/894 och 2003/27, punkt 89.
(
25
)	Punkt 32 och fotnot 21 ovan.
(
26
)	Punkterna 12 och 50 i 2006 års dom.
(
27
)	Se även dom av den 18 april 2008 i mål C-390/06, Nuova Agricast (REG 2008, s. I-2577), punkt 69.
(
28
)	Punkt 27 i beslut 2002/820, punkt 23 i besluten 2002/894 och 2003/27.
(
29
)	Punkt 31 och fotnot 19 ovan.
(
30
)	Kommissionens förordning (EG) nr 1628/2006 av den 24 oktober 2006 om tillämpningen av artiklarna 87 och 88 i EG-fördraget på statligt regionalt investeringsstöd (EUT L 302, s. 29).
(
31
)	Kommissionens förordning (EG) nr 800/2008 av den 6 augusti 2008 genom vilken vissa kategorier av stöd förklaras förenliga med den gemensamma marknaden enligt artiklarna 87 och 88 i fördraget (EUT L 214, s. 3).
(
32
)	Kommissionens beslut 2000/795/EG av den 22 augusti 1999 om det statliga stöd som Spanien har genomfört till förmån för Ramondín SA och Ramondín Cápsulas SA (EGT L 318, s. 36), skäl 134 och artikel 1.
(
33
)	Artikel 1 och skäl 7.
(
34
)	Dom av den 13 juni 2013 i de förenade målen C‑630/11 P, C‑631/11 P, C‑632/11 P och C‑633/11 P, HGA m.fl. mot kommissionen, punkt 105.
(
35
)	Dom av den 30 september 2003 i de förenade målen C-57/00 P och C-61/00 P, Freistaat Sachsen m.fl. mot kommissionen (REG 2003, s. I-9975), punkt 52.
(
36
)	Ovan fotnot 35.
(
37
)	Beslut 2002/820, punkt 83, och besluten 2002/894 och 2003/27, punkt 89.
(
38
)	Beslut 2002/820, punkterna 25, 27, 33, 87, 90 och 91, och besluten 2002/894 och 2003/27, punkterna 1, 7, 21, 23, 43, 49, 93, 96 och 97.
(
39
)	Punkt 6 ovan.
(
40
)	Beslut 2002/820, punkterna 84–87, och besluten 2002/894 och 2003/27, punkterna 90–93.
(
41
)	Punkt 37 och fotnoterna 30 och 31 ovan.
(
42
)	Punkt 8 i vart och ett av besluten om stödordningarna om skattelättnad på 45 %.
(
43
)	Punkt 63 i 2006 års dom.
(
44
)	Punkt 98 och följande punkter nedan.
(
45
)	Punkt 37 och fotnot 32 ovan.
(
46
)	Se exempelvis dom av den 10 november 2011 i de förenade målen C‑259/10 och C‑260/10, The Rank Group (REU 2011, s. I‑10947), punkt 62 och där angiven rättspraxis.
(
47
)	1998 års riktlinjer om stöd för regionala ändamål, punkt 2 och fotnot 5.
(
48
)	Nämligen de undersektorer som anges i rambestämmelserna för vissa stålsektorer som inte omfattas av EKSG-fördraget (EGT C 320, 1988, s. 3, nedan kallat1988 års rambestämmelser om stål).
(
49
)	1988 års rambestämmelser om stål, punkt 4.
(
50
)	Condesa Fabril SA.
(
51
)	Compañía Norteña de Bebidas Gaseosas Norbega SA (nedan kallat Norbega).
(
52
)	Sektorsövergripande rambestämmelser för regionalstöd till stora investeringsprojekt (EGT C 107, 1998, s. 7).
(
53
)	Kommissionens förordning (EG) nr 69/2001 av den 12 januari 2001 om tillämpningen av artiklarna 87 och 88 i EG-fördraget på stöd av mindre betydelse (EGT L 10, s. 30). Nämnda förordning ersattes av förordning (EG) nr 1998/2006 av den 15 december 2006 om tillämpningen av artiklarna 87 och 88 i fördraget på stöd av mindre betydelse (EGT L 379, s. 5). Sistnämnda förordning ersattes genom kommissionens förordning (EU) nr 1407/2013 av den 18 december 2013 om tillämpningen av artiklarna 107 och 108 i fördraget om Europeiska unionens funktionssätt på stöd av mindre betydelse (EUT L 352, s. 1).
(
54
)	EGT C 68, s. 9 (nedan kallat 1996 års meddelande).
(
55
)	Dom av den 20 september 2011 i de förenade målen T‑394/08, T‑408/08, T‑453/08 och T‑454/08, Regione autonoma della Sardegna mot kommissionen (REU 2011, s. II‑6255), punkterna 299–311. Överklagandena av den domen (HGA m.fl. mot kommissionen (ovan fotnot 34)) rörde inte frågan om stöd av mindre betydelse.
(
56
)	Kommissionens beslut 2006/177/EG av den 19 maj 2004 om det statliga stöd nr C 4/2003 (f.d. NN 102/2002) som Italien beviljat WAM S.p.A. (EUT L 63, 2006 p. 11). Beslutet ogiltigförklarades i domen av den 6 september 2006 i de förenade målen T‑304/04 och T‑316/04, Italien och Wam mot kommissionen (som fastställdes i domen av den 30 april 2009 i mål C-494/06 P kommissionen mot Italien och WAM, REG 2009, s. I-3639), men utan hänvisning till bestämmelsen om stöd av mindre betydelse
(
57
)	Kommissionen hänvisar till besluten 2000/46/EG (EGT L 18, s. 18), 2002/142/EG (EGT L 48, s. 20), 2003/643/EG (EUT L 227, s. 12) och 2006/937/EG (EGT L 366, s. 1). Enligt kommissionen tillämpade den inte i något av dessa beslut samma tillvägagångssätt som i WAM-beslutet.
(
58
)	Se rådets förordning (EG) nr 994/98 av den 7 maj 1998 om tillämpningen av artiklarna 92 och 93 i Fördraget om upprättandet av Europeiska gemenskapen på vissa slag av övergripande statligt stöd (EGT L 142, s. 1), som låg till grund för förordning nr 69/2001, se särskilt skäl 9 och artikel 2.
(
59
)	Dom av den 20 september 2007 i mål C-177/06, kommissionen mot Spanien (REG 2007, s. I-7689).
(
60
)	Punkterna 20 och 75 i vart och ett av de tre besluten och fotnoter till dessa.
(
61
)	Fotnoten till punkt 75 i vart och ett av de tre besluten.
(
62
)	Artikel 4 i den förordningen, jämte artikel 4 i förordning nr 1998/2006 (ovan fotnot 53).
(
63
)	Se även punkterna 23 och 24 i ansökan i det förfarande som ledde fram till 2006 år dom, i vilken kommissionen medgav att inget ytterligare stöd kunde beviljas senare än den 23 oktober 2001.
(
64
)	Punkt 7 i vart och ett av de tre besluten.
(
65
)	se ovan fotnot 53.
(
66
)	Samma uttryckliga regel förefaller inte finnas i förordning nr 1407/2013 (fotnot 53) även om det i artikel 3.7 i nämnda förordning föreskrivs att ”[o]m det relevanta tak[et] … överskrids på grund av att nytt stöd av mindre betydelse beviljas, kan inget av detta nya stöd omfattas av denna förordning”.
(
67
)	Kommissionens beslut 2006/638/EG av den 6 september 2005 om den statliga stödordning som Italien har genomfört till förmån för vissa fondföretag som är specialiserade på att investera i små och medelstora företag som är noterade på en reglerad marknad (EUT L 268, s. 1), punkt 60, min kursivering.
(
68
)	Dom av den 13 november 2008 i mål C-214/07, kommissionen mot Frankrike (REG 2008, s. I-8357), se kommissionens replik, punkt 25.
(
69
)	Se ovan fotnot 55.
(
70
)	Punkt 59 ovan.
(
71
)	Punkterna 81–86 ovan.
(
72
)	Punkt 38 och följande punkter ovan.
(
73
)	Punkterna 81–86 ovan.
(
74
)	Gasteiz Desarrollo Industrial e Ingeniería SA (nedan kallat Gasteiz Desarrollo).
(
75
)	Punkt 63 ovan.
(
76
)	Parterna är överens om att det rör sig om ett belopp på 7417353,03 euro.
(
77
)	Punkt 38 och följande punkter ovan.
(
78
)	Stöd till Industrias de Maderas Aglomeradas.
(
79
)	Vad gäller ett belopp på 200000 euro (Ingenería y Construcción de Matrices) hävdar kommissionen att återkravet inte verkställdes (eller styrktes) förrän den 11 juli 2012, men den bevisning som kommissionen anför till stöd för sin uppfattning har inte lagts fram för domstolen.
(
80
)	Punkt 63 ovan.
(
81
)	Punkterna 81–86 ovan.
(
82
)	GKN Driveline Zumaia SA. I tre andra ärenden har kommissionen medgett att kravet på stimulanseffekt var uppfyllt och i ytterligare åtta ärenden har Spanien inte gjort gällande att stödansökan ingavs innan arbetet med projektet inleddes (punkt 38 och följande punkter ovan).
(
83
)	EGT C 368, 1994, s. 12, ersatta i EGT C 288, 1999 s. 2 (nedan kallade [1994/1999] års undsättnings och omstruktureringsriktlinjer)
(
84
)	Papresa SA. Det finns en skillnad på ungefär 500000 euro mellan kommissionens och Spaniens sifferuppgifter avseende stödbeloppen.
(
85
)	Jag medger att utformningen av dessa bilagor, i form av dvd:er som innehöll ”zippade” mappar med pdf-sidor som det inte gick att göra sökningar i, gör det svårare att identifiera ett visst dokument, men Spanien uppmanades att tydligt specificera vilken bevisning det anför till stöd för sin uppfattning (punkt 17 ovan).
(
86
)	Kommissionens meddelande C 29/92 (NN 12/92), EGT C 123, 1993 s. 7.
(
87
)	Punkterna 81–86 ovan.
(
88
)	Punkt 94 ovan.
(
89
)	SEK(2005) 1658 (EUT C 126, 2007, s. 15), i dess lydelse enligt SEK(2010) 923/3.
(
90
)	”N”-faktorn definieras som ett geometriskt medeltal som grundas dels på medlemsstatens bruttonationalprodukt (BNP), dels på röstviktningen i rådet. För rådet var ”n”-faktorn när talan i förvarande mål väcktes 13,66 och det lägsta schablonbeloppet 7215000 euro. För närvarande är siffrorna 13,28 respektive 7036000 euro (C(2012) 6106 final av den 31 augusti 2012).
(
91
)	För närvarande lägst 210 euro, multiplicerat med en koefficient för svårighetsgrad.
(
92
)	Dom av den 2 juli 2002 i mål C-499/99, kommissionen mot Spanien (REG 2002, s. I-6031) och dom av den 20 september 2007 i mål C‑177/06, kommissionen mot Spanien, ovan fotnot 59.
(
93
)	Det vill säga 210 euro multiplicerat med en koefficient på 9 för svårighetsgrad och med en ”n”‑faktor för Spanien på 13,66.
(
94
)	EGT C 384, 1998, s. 3 (nedan kallat 1998 års meddelande).
(
95
)	13 euro multiplicerat med en koefficient på 9 för svårighetsgrad och med en n-faktor för Spanien på 13,66.
(
96
)	SEK(2005) 1658, punkt 15.
(
97
)	Kommissionen hänvisar till sitt beslut 93/337/EEG av den 10 maj 1993 om en skattestödsreglering för investeringar i Baskien (EGT L 134, s. 25).
(
98
)	Dom av den 9 september 2009 i de förenade målen T-30/01-T-32/01 och T-86/02-T-88/02, Diputación Foral de Álava m.fl. mot kommissionen (REG 2009, s. II-2919), punkterna 314 och 315 och där angiven rättspraxis.
(
99
)	Dom av den 17 november 2011 i mål C‑496/09, kommissionen mot Italien, (REU 2011, s. I‑11483).
(
100
)	Ibidem, punkt 49 och där angiven rättspraxis.
(
101
)	Ibidem, punkterna 56 och 57 och där angiven rättspraxis.
(
102
)	Ibidem, punkt 83 och där angiven rättspraxis.
(
103
)	Spanien hänvisar till dom av den 6 september 2006 i mål C-88/03, Portugal mot kommissionen (REG 2006, s. I-7115), och av den 11 september 2008 i de förenade målen C-428/06-C-434/06, UGT-Rioja m.fl. (REG 2008, s. I-6747).
(
104
)	Se ovan fotnot 98.
(
105
)	Se, exempelvis, domen i målet kommissionen mot Italien (ovan fotnot 99), punkterna 35–37, dom av den 11 december 2012 i mål C‑610/10, kommissionen mot Spanien, punkt 115 och följande punkter.
(
106
)	Se ovan fotnot 105, punkt 132.
(
107
)	Punkterna 108 och 109 ovan.
(
108
)	Fotnot 90 ovan, i domen av den 17 oktober 2013 i mål C‑533/11, kommissionen mot Belgien, punkt 35, använde kommissionen själv av siffror som hade uppdaterats efter det att den hade väckt sin talan.
(
109
)	Dom av den 9 december 2008 i mål C-121/07, kommissionen mot Frankrike (REG 2008, s. I-9159), av den 4 juni 2009 i mål C-109/08, kommissionen mot Grekland (REG 2009, s. I-4657), av den 7 juli 2009 i mål C-369/07, kommissionen mot Grekland (REG 2009, s. I-5703), av den 4 juni 2009 i mål C-568/07, kommissionen mot Grekland (REG 2009, s. I-4505), av den 31 mars 2011 i mål C‑407/09, kommissionen mot Grekland (REU 2011, s. I‑2467), av den 17 november 2011 i mål C‑496/09, kommissionen mot Italien (ovan fotnot 99), av den 11 december 2012 i mål C‑610/10, kommissionen mot Spanien (ovan fotnot 105), av den 19 december 2012 i mål C‑279/11, kommissionen mot Irland, av den 19 december 2012 i mål C‑374/11, kommissionen mot Irland, av den 30 maj 2013 i mål C‑270/11, kommissionen mot Sverige, av den 25 juni 2013 i mål C‑241/11, kommissionen mot Tjeckien, av den 17 oktober 2013 i mål C‑533/11, kommissionen mot Belgien (ovan fotnot 108), och av den 28 november 2013 i mål C‑576/11, kommissionen mot Luxemburg.
(
110
)	Eller att domstolen– till skillnad från situationen enligt artikel 260.3 FEUF – är förhindrad att förelägga ett högre vitesbelopp än det som kommissionen har yrkat på.
(
111
)	Se ovan fotnot 109.
(
112
)	Se ovan fotnot 99.
(
113
)	Se ovan fotnot 105.
(
114
)	Ibidem, punkt 145.