62007CC0322
FÖRSLAG TILL AVGÖRANDE AV GENERALADVOKAT
YVES BOT
föredraget den 2 april 2009 (
1
)
Förenade målen C-322/07 P, C-327/07 P och C-338/07 P
Papierfabrik August Koehler AG m.fl.
mot
Europeiska gemenskapernas kommission
”Överklaganden — Konkurrensbegränsande samverkan — Marknaden för självkopierande papper — Bristande överensstämmelse mellan meddelandet om invändningar och det omtvistade beslutet — Åsidosättande av rätten till försvar — Följder — Missuppfattning av bevisning — Deltagande i överträdelsen — Överträdelsens varaktighet — Förordning nr 17 — Artikel 15.2 — Riktlinjer för beräkning av böter — Principen om likabehandling — Proportionalitetsprincipen — Motiveringsskyldighet — Rimlig tidsåtgång för förfarandet vid förstainstansrätten”
1.
I förevarande mål har tre tillverkare av självkopierande papper, Papierfabrik August Koehler AG (C-322/07 P, nedan kallat Koehler), Bolloré SA (C-327/07 P, nedan kallad Bolloré) och Distribuidora Vizcaína de Papeles SL (C-338/07 P, nedan kallat Divipa), överklagat Europiska gemenskapernas förstainstansrätts dom av den 26 april 2007, Bolloré m.fl. mot kommissionen. (
2
)
2.
Förstainstansrätten har i den överklagade domen ogillat sökandenas talan om ogiltigförklaring av kommissionens beslut 2004/337/EG (
3
), i vilket kommissionen har fastställt att sökandena har deltagit i ett antal avtal och samordnade förfaranden, som strider mot artikel 81 EG, på marknaden för självkopierande papper.
3.
I förevarande mål om överklagande har klagandena för det första hävdat att förfarandet vid förstainstansrätten var rättsstridigt. Bolloré har i synnerhet gjort gällande att förstainstansrätten inte har dragit alla de slutsatser som krävdes beträffande det omtvistade beslutets lagenlighet mot bakgrund av Europeiska gemenskapernas kommissions åsidosättande av detta företags rätt till försvar under det administrativa förfarandet.
4.
Klagandena har vidare hävdat att förstainstansrätten har åsidosatt artikel 81.1 EG genom att missuppfatta viss bevisning avseende huruvida och hur länge dessa företag hade deltagit i överträdelsen. De har även bestritt förstainstansrättens bedömning avseende beräkningen av de böter som kommissionen har ålagt företagen med stöd av artikel 15.2 i rådets förordning nr 17 (
4
) och har bland annat gjort gällande att likabehandlings- och proportionalitetsprinciperna har åsidosatts. Slutligen har en av klagandena hävdat att domen innehåller en bristande motivering beträffande bedömningen av de förmildrande omständigheterna.
5.
I förevarande förslag till avgörande föreslår jag att domstolen upphäver den överklagade domen på den grunden att förstainstansrätten har gjort sig skyldig till en felaktig rättstillämpning genom att inte dra rätt slutsatser avseende kommissionens åsidosättande av Bollorés rätt till försvar. Enligt min mening borde förstainstansrätten, eftersom Bolloré inte kunnat försvara sig mot anmärkningen att detta företag direkt har deltagit i kartellens verksamhet, ha ogiltigförklarat det omtvistade beslutet i den mån det grundade sig på denna anmärkning.
6.
Däremot föreslår jag att domstolen ogillar Koehlers och Divipas överklaganden.
7.
Eftersom tvisten, enligt min mening, är färdig för avgörande, föreslår jag att domstolen själv bedömer den av Bolloré framförda grunden att rätten till försvar ha åsidosatts. Efter denna prövning föreslår jag att domstolen ogiltigförklarar det omtvistade beslutet i den del det grundar sig på antagandet att Bolloré har varit direkt delaktigt i överträdelsen.
I — Tillämpliga bestämmelser
8.
Artikel 81 EG förbjuder ”alla avtal mellan företag, beslut av företagssammanslutningar och samordnade förfaranden som kan påverka handeln mellan medlemsstater och som har till syfte eller resultat att hindra, begränsa eller snedvrida konkurrensen inom den gemensamma marknaden”.
9.
Vid överträdelse av denna bestämmelse får kommissionen enligt artikel 15.2 i förordning nr 17 ”ålägga företag och företagssammanslutningar böter om lägst [1000 euro] och högst [1000000 euro], eller ett högre belopp som dock inte får överstiga tio procent av föregående räkenskapsårs omsättning för varje företag som har deltagit i överträdelsen”.
10.
I syfte att säkerställa öppenheten och objektiviteten i sina beslut publicerade kommissionen år 1998 riktlinjer i vilka den angav metoden för beräkning av böterna enligt artikel 15.2 i förordning nr 17. (
5
)
11.
I riktlinjernas första punkt föreskrivs att grundbeloppet för beräkningen av bötesbeloppet fastställs på grundval av de kriterier som anges i artikel 15.2 i förordning nr 17, det vill säga överträdelsens allvar och varaktighet.
12.
För det första ska man vid bedömningen av överträdelsens allvar beakta överträdelsens art, dess konkreta påverkan på marknaden, om den är mätbar, och omfattningen av den relevanta geografiska marknaden (punkt 1 A första stycket i riktlinjerna). Överträdelserna delas härvid in i tre kategorier, nämligen ”mindre allvarliga överträdelser”, vilka kan beivras med böter från 1000 till 1000000 euro, ”allvarliga överträdelser”, vilka kan beivras med böter från 1000000 till 20000000 euro, och ”mycket allvarliga överträdelser”, vilka kan beivras med böter över 20000000 euro (punkt 1 A andra stycket första–tredje strecksatserna i riktlinjerna).
13.
För det andra ska överträdelsens allvar bedömas utifrån det berörda företagets särdrag. Inom var och en av dessa kategorier gör sanktionsskalan det möjligt att variera behandlingen av företagen alltefter arten av de överträdelser som de har begått. Kommissionen beaktar härvid de överträdande företagens verkliga ekonomiska kapacitet att vålla skada och fastställer bötesbeloppet till en nivå som säkerställer att böterna är tillräckligt avskräckande (punkt 1 A fjärde stycket i riktlinjerna). Det är i detta skede som kommissionen kan klassificera företagen i olika kategorier och fastställa utgångsbeloppen för varje företags böter.
14.
För det tredje beaktar kommissionen överträdelsens varaktighet.
15.
Kommissionen kan sedan, med stöd av punkterna 2 och 3 i riktlinjerna, beakta vissa försvårande eller förmildrande omständigheter för att öka eller minska grundbeloppet.
16.
Dessutom kan kommissionen, i enlighet med punkt 4 i nämnda riktlinjer, tillämpa sitt meddelande av den 18 juli 1996 om befrielse från eller nedsättning av böter i kartellärenden. (
6
)
17.
I punkt 5 a första stycket i riktlinjerna anges som en allmän anmärkning att slutresultatet av bötesberäkningen aldrig får överstiga 10 procent av företagens totala omsättning enligt artikel 15.2 i förordning nr 17.
II — Faktiska omständigheter
18.
De faktiska omständigheterna i målet, såsom de beskrivits i den överklagade domen, kan sammanfattas enligt följande.
19.
De faktiska omständigheterna i förevarande mål, vilka redovisas i punkterna 1–21 i den överklagade domen, kan sammanfattas på följande sätt.
20.
Efter att ha fått upplysningar om att en hemlig priskartell fanns inom sektorn för självkopierande papper, genomförde kommissionen undersökningar hos ett flertal tillverkare av självkopierande papper med stöd av artikel 14.2 och 14.3 i rådets förordning nr 17. År 1999 riktade kommissionen med stöd av artikel 11 i förordning nr 17 även en begäran om upplysningar till ett flertal företag, varav vissa medgav att de hade deltagit i multilaterala kartellmöten.
21.
Mougeot SA (nedan kallat Mougeot), som var villigt att samarbeta i utredningen enligt meddelandet om samarbete, medgav att det fanns en priskartell för självkopierande papper och lämnade upplysningar till kommissionen om kartellens struktur och uppgav särskilt i vilka möten som företagets företrädare hade deltagit.
22.
Den 26 juli 2000 inledde kommissionen ett förfarande i förevarande ärende och antog ett meddelande om invändningar som den riktade till 17 företag, däribland Bolloré och dess dotterbolag Copigraph SA (nedan kallat Copigraph), Divipa och Koehler. Majoriteten av företagen lämnade skriftliga synpunkter som svar på kommissionens invändningar. En hearing hölls den 8 och den 9 mars 2001 och kommissionen antog den 20 december 2001 det omtvistade beslutet.
23.
Kommissionen konstaterade i artikel 1 första stycket i detta beslut att elva företag hade brutit mot artikel 81.1 EG och artikel 53.1 i avtalet om Europeiska ekonomiska samarbetsområdet av den 2 maj 1992, (
7
) genom att delta i en rad avtal och samordnade förfaranden inom sektorn för självkopierande papper.
24.
Kommissionen konstaterade i artikel 1 andra stycket i beslutet bland annat att Arjo Wiggins Appelton plc (nedan kallat AWA), Bolloré, Koehler, Sappi Ltd (nedan kallat Sappi) och tre andra företag var delaktiga i överträdelsen från januari 1992 till september 1995, Divipa från mars 1992 till januari 1995 och Mougeot från 1992 till september 1995.
25.
Enligt artikel 3 första stycket i det omtvistade beslutet ålade kommissionen Koehler böter på 33070000 euro, Bolloré böter på 22680000 euro och Divipa 1750000 euro.
III — Talan vid förstainstansrätten och den överklagade domen
26.
Bolloré, Koehler och Divipa samt sex andra företag som omfattades av det omtvistade beslutet väckte, genom separata ansökningar som ingavs till förstainstansrättens kansli under april 2002, talan om ogiltigförklaring av detta beslut.
27.
Förstainstansrätten ogillade i den överklagade domen bland annat Bollorés, Koehlers och Divipas talan.
IV — Förfarandet vid domstolen och parternas yrkanden
28.
Koehler, Bolloré och Divipa har, i enlighet med artikel 56 i domstolens stadga, genom separata ansökningar som ingavs till domstolens kansli den 12, den 13 respektive den 20 juli 2007, överklagat förstainstansrättens dom.
29.
Koehler har i mål C-322/07 P i första hand yrkat att domstolen ska upphäva den överklagade domen och ogiltigförklara det omtvistade beslutet, i andra hand yrkat att domstolen ska sätta ned de böter som företaget har ålagts och i tredje hand yrkat att den ska återförvisa målet till förstainstansrätten för avgörande i enlighet med domstolens bedömning och under alla omständigheter förplikta kommissionen att ersätta de rättegångskostnader som har uppkommit vid förstainstansrätten och domstolen.
30.
Bolloré har i mål C-327/07 P yrkat att domstolen ska upphäva den överklagade domen, slutligt avgöra målet och ogiltigförklara det omtvistade beslutet och, under alla omständigheter, sätta ned de böter som företaget har ålagts och, för det fall domstolen inte avgör målet slutgiltigt, fastställa att beslut om rättegångskostnader kommer att meddelas senare och återförvisa målet till förstainstansrätten för ett avgörande i enlighet med domstolens dom samt förplikta kommissionen att ersätta rättegångskostnaderna i båda instanser.
31.
Divipa har i mål C-338/07 P yrkat att domstolen ska förklara att överklagandet kan tas upp till sakprövning och att det är välgrundat, upphäva den överklagade domen helt eller delvis och avgöra målet i sak eller återförvisa målet till förstainstansrätten, upphäva eller nedsätta de böter som företaget har ålagts genom det omtvistade beslutet samt förplikta kommissionen att ersätta rättegångskostnaderna i förstainstansrätten och domstolen.
32.
Kommissionen har i målen C-322/07 P och C-338/07 P yrkat att domstolen ska ogilla överklagandet och förplikta klagandena att ersätta rättegångskostnaderna.
33.
Kommissionen har i mål C-327/07 P i första hand yrkat att domstolen ska delvis avvisa och delvis ogilla överklagandet och i andra hand ogilla överklagandet samt, under alla omständigheter, förplikta klagandena att ersätta rättegångskostnaderna.
V — Grunderna för överklagandet
A — De grunder som Koehler har åberopat (C-322/07 P)
34.
Koehler har åberopat två grunder till stöd för sitt överklagande.
35.
Koehler har som första grund ifrågasatt förstainstansrättens bedömning beträffande varaktigheten av den överträdelse som detta företag har begått. Koehler har gjort gällande att förstainstansrätten har missuppfattat bevisningen, åsidosatt sin motiveringsskyldighet och slutligen åsidosatt Koehlers rätt till försvar.
36.
Koehler har till stöd för sin andra grund gjort gällande att förstainstansrätten har åsidosatt likabehandlings- och proportionalitetsprinciperna i sin bedömning av det bötesbelopp som kommissionen med stöd av artikel 15.2 i förordning nr 17 har ålagt företaget att betala.
B — De grunder som Bolloré har åberopat (C-327/07 P)
37.
Bolloré har åberopat två grunder till stöd för sitt överklagande.
38.
Som första grund har Bolloré gjort gällande att förstainstansrätten har gjort en felaktig bedömning av konsekvenserna av kommissionens åsidosättande av rätten till försvar under det administrativa förfarandet.
39.
Såvitt avser den andra grunden har Bolloré gjort gällande att förstainstansrätten har åsidosatt artikel 81.1 EG genom att missuppfatta den bevisning som den grundat sig på vid sin bedömning av överträdelsens varaktighet och åsidosatt motiveringsskyldigheten.
C — De grunder som Divipa har åberopat (C-338/07 P)
40.
Divipa har å sin sida åberopat fyra grunder till stöd för sitt överklagande.
41.
Som första grund har Divipa gjort gällande att förstainstansrätten har dröjt för länge med att avgöra målet och därmed åsidosatt principen att avgörande ska fällas inom skälig tid.
42.
Den andra grunden avser att förstainstansrätten har åsidosatt artikel 81.1 EG genom att missuppfatta en viss del av bevisningen vid sin bedömning av vilka som har deltagit i överträdelsen.
43.
Divipa har som tredje grund vidare gjort gällande att förstainstansrätten har åsidosatt proportionalitetsprincipen vid sin bedömning av det bötesbelopp som kommissionen med stöd av artikel 15.2 i förordning 17 har ålagt detta företag att betala.
44.
Som fjärde grund har Divipa slutligen gjort gällande att den överklagade domen innehåller en bristande motivering vad gäller bedömningen av de förmildrande omständigheterna.
VI — Förenande av överklagandena och behandling av dessa i detta förslag
45.
Förevarande mål har eftersom de är nära sammankopplade förenats vad gäller domen, i enlighet med artikel 43 i domstolens rättegångsregler. Jag har, eftersom vissa av klagandenas grunder överlappar varandra, av tydlighetsskäl valt att behandla dessa tillsammans.
46.
Jag ska inleda mitt resonemang med att undersöka de grunder som avser de formfel som den överklagade domen har påståtts vara behäftad med. Jag kommer härvid först att bedöma Bollorés grund avseende åsidosättande av detta företags rätt till försvar och sedan undersöka Divipas grund avseende att avgörandet har dröjt för länge.
47.
Jag kommer därefter att undersöka de grunder som avser åsidosättande av artikel 81.1 EG genom att förstainstansrätten har missuppfattat den bevisning som har legat till grund för bedömningen av klagandenas deltagande i överträdelsen och hur länge överträdelsen har pågått.
48.
Vidare kommer jag att undersöka grunderna om att förstainstansrätten har åsidosatt likabehandlings- och proportionalitetsprinciperna vid sin bedömning av de bötesbelopp som kommissionen har ålagt företagen att betala.
49.
Slutligen ska jag undersöka huruvida den överklagade domen innehåller en bristande motivering vad gäller bedömningen av de förmildrande omständigheterna.
50.
Innan bedömningen inleds bör det göras några inledande anmärkningar beträffande omfattningen av domstolens prövning i ett mål om överklagande.
VII — Inledande anmärkningar beträffande omfattningen av domstolens prövning i förevarande mål om överklagande
51.
Domstolens prövning i ett mål om överklagande är begränsad till undersökningen av huruvida förstainstansrätten har gjort en felaktig rättstillämpning inom ramen för utövandet av sin domstolskontroll.
52.
Enligt artikel 225.1 andra stycket EG och artikel 58 första stycket i domstolens stadga ska ett överklagande till domstolen vara begränsat till rättsfrågor och det kan endast grunda sig på bristande behörighet hos förstainstansrätten, på rättegångsfel som kränker den överklagandes intressen eller på att förstainstansrätten har åsidosatt gemenskapsrätten. Vidare ska överklagandet, enligt artikel 112.1 första stycket c i domstolens rättegångsregler, innehålla uppgifter om de rättsliga grunder som åberopas.
53.
Domstolen har på grundval av dessa bestämmelser angett villkoren för att överklaganden av förstainstansrättens domar ska kunna tas upp till sakprövning.
54.
För det första anser domstolen att det i ett överklagande tydligt ska anges vad som kritiseras i den dom som klagande vill ska upphävas samt de grunder som särskilt anförs till stöd för detta yrkande. (
8
)
55.
För det andra anser domstolen att en klagande inte för första gången vid domstolen kan tillåtas åberopa en ny grund och anföra nya argument som han inte har åberopat vid förstainstansrätten. Detta skulle nämligen innebära att en part skulle kunna anhängiggöra en mer omfattande tvist vid domstolen än den som förstainstansrätten har prövat, trots att domstolen har en begränsad behörighet i mål om överklagande. (
9
)
56.
För det tredje följer det av domstolens rättspraxis att ett överklagande som inte innehåller något argument som särskilt syftar till att visa att det har skett en felaktig rättstillämpning i det överklagade beslutet, och som endast upprepar eller ordagrant återger grunder och argument som redan har anförts vid förstainstansrätten, ska avvisas. Enligt domstolen utgör överklagandet i detta fall endast en begäran om omprövning av den ansökan som ingivits till förstainstansrätten, vilket faller utanför domstolens behörighet. (
10
) När en klagande har ifrågasatt förstainstansrättens tolkning eller tillämpning av gemenskapsrätten kan dock de rättsfrågor som prövades av förstainstansrätten på nytt tas upp till diskussion i målet om överklagande. Enligt domstolens mening skulle nämligen överklagandeinstitutet förlora en del av sin betydelse om klaganden inte på detta sätt kunde utforma sitt överklagande med stöd av grunder och argument som redan har åberopats vid förstainstansrätten. (
11
)
57.
Av de ovannämnda bestämmelserna följer även att ett överklagande endast kan grunda sig på åsidosättande av rättsregler. Grunder som avser bedömningen av de faktiska omständigheterna kan i princip inte tas upp till sakprövning, utom i två i rättspraxis uttryckligen angivna fall.
58.
Förstainstansrätten är i princip ensam behörig att fastställa och bedöma de faktiska omständigheterna. Vidare är det, när bevisningen har förebringats på rätt sätt och när de allmänna rättsgrundsatser och processuella regler som är tillämpliga i fråga om bevisbördan och bevisningen har iakttagits, endast förstainstansrätten som ska bedöma vilket värde som uppgifterna i målet ska tillmätas. (
12
)
59.
I detta fall är domstolen enligt artikel 225 EG endast behörig att pröva förstainstansrättens rättsliga bedömning av dessa omständigheter och de rättsliga följderna därav. (
13
)
60.
Domstolens kontroll har således, i synnerhet inom ramen för tillämpning av artikel 81 EG och artikel 15 i förordning nr 17, ett dubbelt syfte. Dels ska domstolen undersöka i vilken utsträckning förstainstansrätten på ett tillfredsställande sätt har beaktat alla de faktorer som är väsentliga för bedömningen av hur allvarligt ett visst uppträdande har varit mot bakgrund av artikel 81 EG och artikel 15 i förordning nr 17, dels ska den kontrollera om förstainstansrätten på ett tillfredsställande sätt har besvarat samtliga argument som sökanden har anfört avseende undanröjande eller nedsättning av böter. (
14
) Det är däremot inte domstolens uppgift att av skälighetsskäl sätta sin bedömning i stället för den som förstainstansrätten, i sin fulla prövningsrätt, har gjort avseende storleken på de böter som har ålagts företag. (
15
)
61.
Som jag har påpekat finns det två situationer där en invändning avseende de faktiska omständigheterna och bedömningen av dessa i det överklagade avgörandet kan tas upp till sakprövning. (
16
)
62.
Den första är när klaganden gör gällande att det framgår av handlingarna i ärendet att den bedömning som förstainstansrätten har gjort av de faktiska omständigheterna är materiellt oriktig.
63.
Den andra är när klaganden hävdar att förstainstansrätten har missuppfattat bevisningen. För att avgöra huruvida överklagandet ska bifallas på denna grund ska domstolen undersöka om förstainstansrätten har missuppfattat bevisningen. Klaganden har härvid en skyldighet att ange exakt vilka omständigheter som förstainstansrätten har missuppfattat och visa genom vilken felaktig bedömning som klaganden menar att förstainstansrätten har kommit till denna missuppfattning. Enligt fast rättspraxis ska en sådan missuppfattning framstå som uppenbar av handlingarna i ärendet utan att det är nödvändigt att göra en ny bedömning av de faktiska omständigheterna och av bevisningen. (
17
)
64.
Det är dessa överväganden som ligger till grund för min undersökning av huruvida de grunder och argument som klagandena har åberopat till stöd för sina överklaganden kan tas upp till sakprövning.
VIII — Grunderna avseende påstådda fel i förfarandet
65.
Domstolen är i enlighet med artikel 225.1 första stycket EG och artikel 58 i domstolens stadga behörig att kontrollera om rättegångsfel som kränker klagandenas intressen har begåtts vid förstainstansrätten. Den ska härvid säkerställa att allmänna gemenskapsrättsliga principer och tillämpliga processregler avseende bevisbörda och företeende av bevisning har följts. (
18
)
66.
Enligt domstolen är den allmänna gemenskapsrättsliga principen att envar har rätt till opartisk rättegång, vilken hämtar inspiration från dessa grundläggande rättigheter, bland dem rätten till rättegång inom skälig tid, tillämplig inom ramen för en talan mot ett beslut av kommissionen varigenom ett företag har ålagts böter för överträdelse av konkurrensrätten. (
19
)
67.
Jag ska i det följande undersöka Bollorés och Divipas grunder avseende att förfarandet vid förstainstansen var rättsstridigt.
A — Den första grunden avseende felaktig bedömning av konsekvenserna av kommissionens åsidosättande av Bollorés rätt till försvar
68.
Bolloré har gjort gällande att förstainstansrätten har åsidosatt detta företags rätt till försvar genom att inte låta kommissionens åsidosättande av dennes rätt att bli hörd och att försvara sig under det administrativa förfarandet beträffande frågan huruvida företaget varit direkt delaktigt i överträdelsen få nödvändiga följder.
1. Den överklagade domen
69.
Bolloré gjorde i första instans gällande att kommissionen, i meddelandet om invändningar, grundade Bollorés deltagande i överträdelsen enbart på detta företags ansvar, i egenskap av moderbolag, för dotterbolaget Copigraphs handlande. Det omtvistade beslutet innehöll dock enligt Bolloré en ny anmärkning om att företaget hade deltagit direkt och för egen räkning i kartellverksamheten. Bolloré hävdade att kommissionen, genom att inte ge detta företag möjlighet att ta ställning till denna anmärkning under det administrativa förfarandet, hade åsidosatt företagets rätt till försvar.
70.
Efter att i punkterna 66–68 i den överklagade domen ha hänvisat till relevant rättspraxis avseende denna princip, konstaterade förstainstansrätten i punkt 79 i sin dom att Bolloré inte genom meddelandet om invändningar hade kunnat få kännedom om anmärkningen rörande företagets direkta deltagande i överträdelsen, inte ens om de omständigheter på vilka kommissionen i beslutet grundade denna anmärkning, varför Bolloré inte kunde förbereda sitt försvar på ett ändamålsenligt sätt avseende denna anmärkning och dessa omständigheter.
71.
Förstainstansrätten angav emellertid vidare i sin bedömning att kommissionens åsidosättande av principen om rätt till försvar inte i sig kunde utgöra grund för att ogiltigförklara det omtvistade beslutet. Enligt förstainstansrätten hade detta formfel inte något avgörande inflytande på beslutet, eftersom kommissionen med rätta har hållit Bolloré ansvarigt för dotterbolaget Copigraphs delaktighet i den konkurrensbegränsande samverkan.
72.
Förstainstansrättens resonemang lyder på följande sätt:
”80
Det ska emellertid understrykas att även om [det omtvistade] beslutet innehåller nya faktiska och rättsliga påståenden angående vilka de berörda företagen inte har yttrat sig, kan den konstaterade bristen endast medföra att beslutet ogiltigförklaras på denna punkt om de berörda påståendena inte på ett tillfredsställande sätt kan bevisas på grundval av andra omständigheter som anges i beslutet och över vilka de berörda företagen haft tillfälle att yttra sig[ (
20
)]. Detta åsidosättande av Bollorés rätt till försvar kan emellertid påverka giltigheten av [det omtvistade] beslutet i den del det angår Bolloré, endast om beslutet var grundat på enbart detta företags direkta deltagande i överträdelsen.[ (
21
)] I detta fall skulle Bolloré nämligen inte kunna hållas ansvarigt för överträdelsen, eftersom den nya anmärkning som i beslutet framförts avseende företagets direkta deltagande i kartellverksamheten inte kan godtas.
81.
Om det däremot vid prövningen i sak (se... punkterna 123–150 [i den överklagade domen]) framkommer att kommissionen med rätta hållit Bolloré ansvarigt för dotterbolaget Copigraphs delaktighet i den konkurrensbegränsande samverkan kan inte kommissionens rättsstridiga handlande ha haft ett avgörande inflytande på institutionens beslut.[ (
22
)] Av fast rättspraxis följer nämligen att eftersom vissa skäl i ett beslut i sig är tillräckliga för att i erforderlig utsträckning rättfärdiga beslutet, saknar de fel som andra skäl i rättshandlingarna i ärendet skulle kunna vara behäftade med under alla förhållanden inverkan på artikeldelen.[ (
23
)]”
73.
Förstainstansrätten visade i punkterna 123–149 i sin dom att Bolloré skulle hållas ansvarigt för sitt dotterbolag Copigraphs rättsstridiga agerande genom det sistnämndas deltagande i den konkurrensbegränsande samverkan. Förstainstansrätten drog i punkt 150 i den överklagade domen slutsatsen att ”Bollorés ansvar för överträdelsen … således [är] styrkt oberoende av företagets direkta deltagande i densamma, vilket enligt förstainstansrätten inte är för handen (se... punkterna 66–81 [i den överklagade domen])”.
74.
Det var mot bakgrund av samtliga ovan anförda omständigheter som förstainstansrätten avfärdade den av Bolloré anförda grunden avseende åsidosättande av rätten till försvar och av den kontradiktoriska principen, till följd av bristande överensstämmelse mellan meddelandet om invändningar och det omtvistade beslutet.
2. Parternas argument
75.
Bolloré har gjort gällande att förstainstansrätten felaktigt har avfärdat den grund som detta företag hade anfört till stöd för yrkandet om ogiltigförklaring av det omtvistade beslutet och vilken avsåg att kommissionen, efter det att den till Bolloré riktat ett meddelande om invändningar enligt vilket Bolloré endast skulle hållas ansvarigt för sitt dotterbolag Copigraphs rättsstridiga handlande, i det omtvistade beslutet även dömt företaget på grund av direkt deltagande i kartellverksamheten. Enligt kommissionen har förstainstansrätten åsidosatt rätten till försvar dels genom att vägra ogiltigförklara det omtvistade beslutet med hänsyn till detta företag, dels genom att ange att det konstaterade felet inte har påverkat artikeldelen i detta beslut.
76.
Bolloré har för det första med stöd av ett flertal domar från domstolen och förstainstansrätten på området konkurrensbegränsande förfaranden och på området kontroll av företagskoncentrationer gjort gällande att förstainstansrätten, genom att inte ogiltigförklara det omtvistade beslutet, trots att meddelandet om invändningar inte var fullständigt, har åsidosatt rätten till försvar. (
24
)
77.
Bolloré har vidare gjort gällande att den rättspraxis på vilken förstainstansrätten har grundat sin dom saknar betydelse i målet. För det första gällde den första raden domar som förstainstansrätten hänvisade till i punkt 80 i den överklagade domen en annan situation än den som är aktuell i förevarande mål. Gemenskapsdomstolen konstaterade i dessa domar en vaghet i meddelandet om invändningar som inte rörde fastställandet och den exakta fördelningen av ansvaret, utan enbart de faktiska omständigheterna, det vill säga det kritiserade handlandet. För det andra är den andra raden domar som förstainstansrätten också har hänvisat till i punkt 80 i den överklagade domen ännu mindre relevant i sammanhanget. Dessa mål rör nämligen förfarandet för kontroll av företagskoncentrationer och statligt stöd.
78.
Bolloré har för det tredje ifrågasatt förstainstansrättens ”teleologiska synsätt” avseende rätten till försvar, enligt vilket en rättshandling endast kan ogiltigförklaras om åsidosättandet av den ifrågavarande bestämmelsen motverkar den berörda partens intressen. Ett sådant synsätt är inte tillämpligt på alla fel i förfarandet, särskilt inte i förevarande mål.
79.
Bolloré har för det fjärde kritiserat förstainstansrättens bedömning att det saknas anledning att ogiltigförklara artikeldelen i det omtvistade beslutet i den del den avser detta företag, eftersom en sådan ogiltigförklaring inte påverkar bötesbeloppet på 22680000 euros som det ålagts att betala. Bolloré har gjort gällande att detta resonemang innebär en felaktig rättstillämpning, eftersom det inte beaktar det sätt på vilket detta belopp har beräknats.
80.
Kommissionen anser att dessa argument inte kan tas upp till sakprövning eftersom de utgör en upprepning av argument som redan har framförts vid förstainstansrätten och att de under alla omständigheter saknar grund i den mån Bolloré har hållits ansvarigt för sitt dotterbolag Copigraphs handlande, vilket inte har ifrågasatts. Kommissionen har svarat att grunden till det omtvistade beslutet, såsom förstainstansrätten har bekräftat den i den överklagade domen, vad gäller Bolloré endast avser detta företags ansvar för sitt dotterbolags handlande. Enligt kommissionen har förstainstansrätten endast gjort en klassisk tillämpning av gemenskapsdomstolarnas rättspraxis.
3. Bedömning
81.
Jag anser att den överklagade domen innehåller en felaktig rättstillämpning i den del förstainstansrätten inte har beaktat samtliga konsekvenser av kommissionens åsidosättande av rätten till försvar, vilken som bekant utgör en av de grundläggande principerna inom gemenskapens rättsordning. (
25
)
82.
Förstainstansrättens resonemang kan enligt min mening inte godtas. Förstainstansrätten har nämligen, trots att den erkänner att det rör sig om en grundläggande princip vars iakttagande ska säkerställas, bedömt att kommissionens åsidosättande av Bollorés rätt till försvar inte är tillräckligt för att motivera en ogiltigförklaring av det omtvistade beslutet, eftersom det rättsstridiga handlande som kommissionen har begått inte har haft någon avgörande inverkan på artikeldelen i det omtvistade beslutet. Förstainstansrätten har nöjt sig med att i en punkt i den överklagade domen avfärda invändningen angående Bollorés direkta deltagande i överträdelsen.
83.
Bör inte, om rätten till försvar som förstainstansen har gjort gällande är en ”grundläggande gemenskapsrättslig princip”, sanktionsåtgärden vara ogiltigförklaring av det omtvistade beslutet eller, under alla omständigheter, av de delar i vilka företaget inte har kunnat försvara sig?
84.
Jag är kritisk till förstainstansrättens bedömning, eftersom förstainstansrätten därigenom fäster för stor vikt vid det administrativa förfarandets effektivitet. Förstainstansrättens bedömning innebär att rätten till försvar, trots att denna är en grundläggande princip, inte ges tillräcklig vikt inom ramen för ett förfarande som kan kvalificeras som nästan repressivt och i vilket kommissionen har ett stort utrymme för skönsmässig bedömning och där domstolsprövningen är begränsad.
85.
Innan jag undersöker de argument på vilka jag grundar min bedömning, vill jag erinra om domstolens rättspraxis angående rätten till försvar inom ramen för förfarandet enligt artikel 81 EG.
a) Gemenskapsdomstolarnas rättspraxis angående rätten till försvar inom ramen för förfarandet enligt artikel 81 EG
86.
Domstolen har uttryckligen erkänt den allmänna gemenskapsrättsliga principen att envar har rätt till en rättvis rättegång. (
26
) Denna princip har tagit intryck av artikel 6.1 i Europeiska konventionen om skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna, undertecknad i Rom den 4 november 1950 (nedan kallad Europakonventionen). (
27
)
87.
Jag erinrar om bestämmelsens lydelse: ”Var och en ska, vid prövningen av hans civila rättigheter och skyldigheter eller av en anklagelse mot honom för brott, vara berättigad till en rättvis och offentlig förhandling inom skälig tid och inför en oavhängig och opartisk domstol, som upprättats enligt lag.”
88.
Vad gäller rätten till försvar i synnerhet, är denna central inom ramen för kommissionens administrativa undersökningsförfarande beträffande överträdelser av artiklarna 81 EG och 82 EG. (
28
) Domstolen har vid upprepade tillfällen understrukit att det är en grundläggande gemenskapsrättslig princip att rätten till försvar iakttas. (
29
)
89.
Omfattningen av dessa rättigheter har kontinuerligt utvecklats i rättspraxis och konkretiserats av gemenskapslagstiftaren. (
30
)
90.
Enligt domstolen förutsätter iakttagandet av rätten till försvar att det berörda företaget har getts tillfälle att under det administrativa förfarandet på ett meningsfullt sätt framföra sina synpunkter på huruvida de påstådda omständigheterna och förhållandena verkligen föreligger och är relevanta och på de handlingar som enligt kommissionen styrker dess påstående om att fördraget har överträtts. (
31
)
91.
I artikel 19.1 i förordning nr 17 föreskrivs att ett meddelande om invändningar ska skickas till de berörda parterna. (
32
)
92.
Enligt domstolens rättspraxis utgör denna handling en grundläggande processrättslig skyddsregel, (
33
) vilken klargjorts mycket tidigt i detaljerad rättspraxis. (
34
) Meddelandet om invändningar måste klart ange alla viktiga faktorer på vilka kommissionen stöder sig på detta stadium i förfarandet. Dessa faktorer omfattar bland annat det rättsstridiga handlande som företaget anklagas för, den rättsliga kvalificeringen av detta handlande, den bevisning som kommissionen grundar sig på och de faktorer som den beaktar vid fastställandet av bötesbeloppet, såsom överträdelsens varaktighet. Domstolen angav i domen i det ovannämnda målet ARBED mot kommissionen att den juridiska person som kan komma att åläggas böter klart ska anges i meddelandet om invändningar.
93.
Dessa angivelser kan dock göras summariskt och beslutet behöver inte nödvändigtvis vara en kopia av framställningen av invändningarna. Enligt domstolens rättspraxis utgör meddelandet om invändningar ett förberedande dokument, vars bedömningar är av rent provisorisk karaktär. (
35
) Kommissionen måste beakta alla uppgifter som har framkommit under det administrativa förfarandet, antingen för att kunna dra tillbaka invändningar som visar sig vara dåligt underbyggda eller för att kunna sammanställa och komplettera sina faktiska och rättsliga argument till stöd för de invändningar som den grundar sig på, dock under förutsättning att den endast stöder sig på sådana faktiska omständigheter som de berörda har lämnats tillfälle att yttra sig om, och att den under det administrativa förfarandet har lämnat sådan information som kan vara nödvändig för deras försvar.
94.
Enligt förstainstansrättens rättspraxis, till vilken den har hänvisat i punkt 68 i den överklagade domen, ska frågan huruvida rätten till försvar har åsidosatts under det administrativa förfarandet dessutom bedömas mot bakgrund av de anmärkningar som kommissionen har framställt i meddelandet om invändningar och i beslutet.
95.
Dessa processrättsliga skyddsregler har lagfästs i artikel 19.1 i förordning nr 17 och i artiklarna 2 och 4 i förordning nr 99/63 (
36
) innan de kodifierades i artikel 27 i förordning nr 1/2003 och artiklarna 10–12 och 15 i förordning nr 773/2004.
96.
Det är mot denna bakgrund som jag nedan ska undersöka huruvida den grund som Bolloré har åberopat är välgrundad.
b) Undersökning av den grund som Bolloré har åberopat
97.
Som jag har påpekat ovan fastställde förstainstansrätten att Bollorés rätt till försvar hade åsidosatts, då detta företag inte genom meddelandet om invändningar hade kunnat få kännedom om anmärkningen rörande dess direkta deltagande i överträdelsen och inte ens om de omständigheter på vilka kommissionen i det omtvistade beslutet har grundat denna anmärkning.
98.
Förstainstansrätten ansåg emellertid att kommissionens rättsstridiga handlande inte räckte för att motivera en ogiltigförklaring av det omtvistade beslutet, eftersom detta handlande var utan avgörande inflytande på artikeldelen.
99.
Förstainstansrätten angav i punkt 81 i den överklagade domen att ”[a]v fast rättspraxis följer nämligen att eftersom vissa skäl i ett beslut i sig är tillräckliga för att i erforderlig utsträckning rättfärdiga beslutet, saknar de fel som andra skäl i rättshandlingarna i ärendet skulle kunna vara behäftade med under alla förhållanden inverkan på artikeldelen”. (
37
)
100.
Förstainstansrätten fastställde således i punkt 150 i den överklagade domen att något direkt deltagande i överträdelsen från Bollorés sida inte var för handen (
38
) och fann, efter att ha undersökt samtliga grunder som Bolloré hade åberopat, att talan inte skulle bifallas.
101.
Enligt min uppfattning har förstainstansrätten gjort en felaktig rättstillämpning genom att tillämpa denna rättspraxis på förevarande mål.
102.
De skäl beträffande vilka Bolloré har hörts räcker i sig för att ålägga detta företag böter, eftersom det ska svara för sitt dotterbolags handlande.
103.
Artikeldelen i det omtvistade beslutet ska av två anledningar stå kvar i oförändrat skick. För det första ansåg kommissionen att Bolloré, i egenskap av moderbolag i koncernen, skulle svara för sitt dotterbolags överträdelse. Bolloré förblir således som sådant ansvarigt för överträdelsen av artikel 81 EG, och lydelsen i artikel 1 i det omtvistade beslutet förblir följaktligen densamma. För det andra ska inte heller – hur förvånande detta än kan te sig – det bötesbelopp som avses i artikel 3 i detta beslut ändras på grund av den beräkningsmetod som kommissionen har tillämpat. De böter som har ålagts de berörda företagen har nämligen beräknats med utgångspunkt i omsättningen från försäljningen av självkopierande papper inom EES. I Bollorés fall var det endast dotterbolaget som hade en sådan omsättning. Följaktligen ska, mot bakgrund av att Bolloré endast ska hållas ansvarigt för sitt dotterbolags handlande, bötesbeloppet förbli detsamma som det som avses i artikeldelen i det omtvistade beslutet.
104.
Enligt min uppfattning kunde emellertid den rättspraxis som förstainstansrätten har hänvisat till i punkt 81 i den överklagade domen inte tillämpas på förevarande mål. Jag anser nämligen inte att förstainstansrätten, i ett mål som det som här är i fråga, kunde nöja sig med att avfärda anmärkningen att Bolloré varit direkt delaktigt i det konkurrensbegränsande förfarandet utan att dra någon annan slutsats beträffande det omtvistade beslutets rättsenlighet, och detta av följande anledningar:
—
För det första skulle detta innebära att man inte tog hänsyn till att rätten till försvar är en grundläggande princip.
—
För det andra är domstolens rättspraxis på detta område mycket strikt.
—
För det tredje innebär förstainstansrättens bedömning ett bristande beaktande av konsekvenserna av ett beslut från kommissionen om åläggande av böter enligt artikel 81.1 EG.
—
För det fjärde rör det sig om ett förfarande av nästan repressiv karaktär, som kan anses omfattas av bestämmelserna i artikel 6.1 i Europakonventionen.
105.
I det följande utvecklar jag vart och ett av dessa argument.
106.
För det första verkar förstainstansrätten inte i den överklagade domen ha beaktat den ifrågavarande rättighetens karaktär, utan den har gett företräde åt verkan av kommissionens handlande och den allmänna konkurrensordningen.
107.
Det bör erinras om att kommissionens överträdelse inte avser en enkel formföreskrift, utan ett företags rätt att svara på en anklagelse om att det har gjort sig skyldigt till en överträdelse. Det bör vidare erinras om att principen om rätten till försvar, eftersom den utgör en grundläggande princip i gemenskapens rättsordning, är en väsentlig formföreskrift. Följaktligen bör enligt min uppfattning ett åsidosättande av denna princip som sådant medföra att gemenskapsdomstolen utdömer påföljd enligt artikel 230 EG och att de ifrågavarande rättshandlingarna i ärendet eller en del av dessa ogiltigförklaras.
108.
För det andra tar domstolen, när den anser att ett åsidosättande av företagens rätt till försvar föreligger, bland annat på grund av en bristande överensstämmelse mellan det ifrågavarande meddelandet om invändningar och beslutet, ställning till skydd för företagens rättigheter och förhåller sig mycket strikt gentemot kommissionen genom att ogiltigförklara beslutet eller den del av beslutet som avser de omständigheter eller de anmärkningar beträffande vilka parterna inte har kunnat göra gällande sina synpunkter.
109.
Domstolen gör härvid en klassisk tillämpning av artikel 230 EG, med stöd av vilken domstolen kan ogiltigförklara rättsakter som kommissionen har antagit i strid med väsentliga formföreskrifter. Domstolen tillämpar även artikel 4 i förordning nr 99/63 och artikel 11.2 i förordning nr 773/2004, med stöd av vilka, ska det erinras om, kommissionen i sina beslut endast ska ta upp sådana anmärkningar mot företag och företagssammanslutningar beträffande vilka de har haft tillfälle att yttra sig.
110.
Domstolen beslutar i sitt avgörande om en partiell ogiltigförklaring av beslutet när de omtvistade delarna, oavsett hur viktig saken i dessa delar är, kan åtskiljas från de övriga bestämmelserna. (
39
)
111.
Det kan röra sig om omständigheter av rent underordnad karaktär, exempelvis när det har fastställts att kommissionen inte har delgivit företaget vissa handlingar på grundval av vilka den har kunnat uppskatta deras handlande mot bakgrund av artikel 81 EG. Domstolen har i detta fall slagit fast att ett sådant åsidosättande inte kunde påverka giltigheten av beslutet i dess helhet, men att domstolen däremot borde bortse från innehållet i dessa handlingar vid prövningen av huruvida beslutet var välgrundat. (
40
)
112.
Det kan även röra sig om väsentliga upplysningar avseende den påtalade överträdelsen, såsom dess varaktighet eller identifierandet av de ansvariga företagen.
113.
I de ovannämnda målen Musique Diffusion française m.fl. mot kommissionen hade kommissionen såtillvida underlåtit att meddela sökandena att den, genom artikel 1 i det ifrågavarande beslutet avsåg att ålägga dem böter till följd av en överträdelse med längre varaktighet än den som hade angetts i meddelandet om invändningar. Domstolen ogiltigförklarade detta beslut ”i den mån det [angav] att de samordnade förfarandena hade pågått en längre period än slutet av januari/början av februari 1976”, det vill säga den period som företagen inte hade lämnats tillfälle att yttra sig om. (
41
)
114.
I de två andra ovannämnda målen Compagnie maritime belge transports m.fl. mot kommissionen och ARBED mot kommissionen innehöll meddelandet om invändningar en tvetydighet beträffande de juridiska personer som skulle kunna åläggas böter till följd av ett åsidosättande av artikel 81.1 EG.
115.
I det första målet angavs i meddelandet om invändningar endast en kollektiv enhet, i det fallet en linjekonferens, som ansvarig för överträdelsen. Kommissionen ålade dock i sitt beslut vissa medlemmar i denna linjekonferens att betala individuella böter. Sedan talan om ogiltigförklaring av detta beslut väckts, ogillade förstainstansrätten den grund som de sistnämnda hade gjort gällande beträffande kränkning av deras processuella rättigheter, bland annat på grund av att de hade haft kännedom om meddelandet om anmärkningar och själva hade svarat på kommissionens anmärkningar. (
42
)
116.
Domstolen slog fast att förstainstansrätten hade gjort sig skyldig till en felaktig rättstillämpning och upphävde domen. Domstolen ansåg att det meddelande om invändningar som hade riktats till linjekonferensen inte gav dess medlemmar tillräcklig information om att de skulle komma att åläggas individuella böter om en överträdelse konstaterades. Domstolen ogiltigförklarade således, inom ramen för sin prövning av tvisten, beslutet i den del det avsåg åläggande av individuella böter för medlemmarna i denna linjekonferens. (
43
)
117.
I det andra målet innehöll inte meddelandet om invändningar kommissionens avsikt att hålla moderbolaget ARBED SA ansvarigt för sitt dotterbolags handlande och att därmed ålägga moderbolaget att betala böter beräknade på grundval av sin egen omsättning. (
44
) Förstainstansrätten sanktionerade inte, trots att den konstaterade ett åsidosättande av detta företags rätt till försvar, denna brist i förfarandet på grund av det under hela det administrativa förfarandet hade förelegat en oklarhet beträffande moderbolagets och dotterbolagets respektive roll och ansvar.
118.
Domstolen upphävde, inom ramen för ARBED SA:s överklagande, förstainstansrättens dom. Även om detta företag hade kännedom om såväl det meddelande om invändningar som hade riktats till dess dotterbolag som det förfarande som pågick mot det sistnämnda, ansåg domstolen att det inte av dessa omständigheter gick att dra slutsatsen att klagandens rätt till försvar inte hade åsidosatts. Domstolen ansåg att ”[d]et … under hela förfarandet förelegat en oklarhet angående vilken juridisk person som skulle åläggas böterna och denna oklarhet hade endast kunnat undanröjas genom ett nytt meddelande om anmärkningar, i vederbörlig ordning riktat till klaganden”. (
45
) Domstolen ogiltigförklarade följaktligen, inom ramen för sin prövning av tvisten, det ifrågasatta beslutet ”i den del det rör[de] ARBED SA”.
119.
I dessa mål hade visserligen den bristfälliga motiveringen en direkt verkan på artikeldelen i det ifrågavarande beslutet. I det ovannämnda målet Musique Diffusion française m.fl. mot kommissionen var artikel 1 i beslutet bristfällig på grund av att den avsåg den period beträffande vilken företagen inte haft tillfälle att yttra sig. I de ovannämnda målen Compagnie maritime belge transports m.fl. mot kommissionen ansåg domstolen att artikel 6 i beslutet var bristfällig, eftersom vissa av företagen ålades individuella böter, trots att de dessförinnan inte hade informerats härom i vederbörlig ordning. Slutligen var i det ovannämnda målet ARBED mot kommissionen artikel 4 i beslutet bristfällig, eftersom moderbolaget ARBED SA genom denna ålades att betala böterna.
120.
Enligt min uppfattning förefaller domstolen dock, utöver den påverkan som den bristfälliga motiveringen kunde ha på artikeldelen i det ifrågasatta beslutet, ha fäst avseende vid den omtvistade motiveringens grundläggande eller underordnade karaktär. I dessa mål utgjorde var och en av de bristfälliga motiveringarna ett framträdande inslag i den påtalade överträdelsen.
121.
Detta är även fallet i förevarande mål när det gäller identifieringen av de ansvariga företagen. Den omtvistade anmärkningen rör nämligen Bollorés direkta delaktighet i överträdelsen. Genom denna anmärkning utpekas detta företag som upphovsman till den påtalade överträdelsen. Om denna anmärkning ska undanröjas, eftersom nämnda företag inte har kunnat svara på den, bör samtliga följder härav beaktas vid bedömningen av huruvida det omtvistade beslutet, vilket är grundat på dessa omständigheter, är rättsenligt.
122.
Genom att anse att åsidosättandet av Bollorés rätt till försvar inte kan påverka det omtvistade beslutets giltighet avseende detta företag har förstainstansrätten enligt min uppfattning för det tredje visat en bristande förståelse för konsekvenserna av ett beslut om åläggande av böter från kommissionen med stöd av artikel 81.1 EG.
123.
Jag anser att Bolloré har ett ideellt intresse av att det omtvistade beslutet ogiltigförklaras, eftersom företaget i detta utpekas som direkt delaktigt i överträdelsen.
124.
Jag anser vidare att en ogiltigförklaring av det omtvistade beslutet, i den del det grundar sig på en bristfällig motivering, är nödvändig av såväl klarhets- som rättssäkerhetsskäl, bland annat med hänsyn till de civilrättsliga konsekvenserna av ett åsidosättande av artikel 81 EG.
125.
När kommissionen fastställer att en överträdelse av artikel 81 EG föreligger, kan de som har lidit skada till följd av denna överträdelse väcka civilrättslig talan vid de nationella domstolarna mot de ansvariga för det ifrågavarande konkurrensbegränsande beteendet i syfte att erhålla ersättning för den skada som detta har orsakat. (
46
) Detta skydd avser inte enbart tredje man, det vill säga de konsumenter och konkurrenter som skadas av det konkurrensbegränsande avtalet, utan även, under mycket speciella förutsättningar, en part i avtalet. (
47
)
126.
Kommissionens beslut utgör, efter att ha fastställts eller upphävts av gemenskapsdomstolarna, grund för deras talan. Det är således, i synnerhet när det gäller en komplex, kollektiv och fortlöpande överträdelse, viktigt att företagens ansvar för överträdelsen mycket tydligt framgår av detta beslut. Om nämnda beslut ska medföra civilrättsligt ansvar för de ifrågavarande företagen, ska detta endast avse deras fastslagna delaktighet i de kollektiva förfaranden mot vilka sanktionsåtgärder har vidtagits och som har avgränsats korrekt. Detta utgör en grundläggande förutsättning för en fungerande skadeståndstalan, vilket är något kommissionen har understrukit i sin vitbok om skadeståndstalan vid brott mot EG:s antitrustregler. (
48
)
127.
I förevarande mål, och mot bakgrund av dessa omständigheter, anser jag att förstainstansrätten inte kunde nöja sig med att ogilla den ifrågavarande anmärkningen, utan att ”censurera” det omtvistade beslutet från de påståenden på vilka kommissionen har grundat Bollorés eget ansvar. Att undanröja en anmärkning kan inte jämföras med gemenskapsdomstolarnas ogiltigförklaring av densamma, och förstainstansrätten utesluter följaktligen inte denna ur gemenskapens rättsordning, trots att anmärkningen när den ogiltigförklaras ska anses aldrig ha existerat. Ett sådant resonemang medför inte den klarhet som är nödvändig avseende den roll och det ansvar som åligger Bolloré, vilket efter utgången av detta förfarande riskerar att behöva bära ansvaret för denna överträdelse.
128.
För det fjärde anser jag att domstolsprövningen ska vara ännu striktare i den mån kommissionen har åsidosatt rätten till försvar inom ramen för ett förfarande av nästan repressiv karaktär, som kan anses omfattas av bestämmelserna i artikel 6.1 i Europakonventionen.
129.
Det ska erinras om att enligt denna bestämmelse ska ”[v]ar och en..., vid prövningen av hans civila rättigheter och skyldigheter eller av en anklagelse mot honom för brott, vara berättigad till en rättvis och offentlig förhandling inom skälig tid och inför en oavhängig och opartisk domstol, som upprättats enligt lag”. (
49
)
130.
Enligt fast rättspraxis från Europeiska domstolen för mänskliga rättigheter krävs inte att alla de instanser som intervenerar i dessa två typer av förfaranden uppfyller alla kriterierna enligt artikel 6 i Europakonventionen. När ett beslut antas av en administrativ myndighet måste detta beslut således kontrolleras senare av en domstol med full prövningsrätt, med iakttagande av bestämmelserna i artikel 6.1 i Europakonventionen. (
50
)
131.
Tillämpningen av artikel 6 i Europakonventionen på förfarandet enligt artikel 81 EG har rest många frågor, bland annat eftersom kommissionen inte kan karaktäriseras som ”domstol”, (
51
) i den mening som avses i denna bestämmelse, och eftersom förfarandet inte är straffrättsligt i egentlig mening.
132.
Det förefaller emellertid som att de böter som avses i artikel 15 i förordning nr 17, till karaktär och omfattning, kan likställas med en straffrättslig påföljd (även om de i strikt bemärkelse har karaktären av en administrativ påföljd) och att förfarandet för tillämpning av artikel 81 EG, med hänsyn till kommissionens undersöknings-, utrednings- och beslutsfunktioner, har en nästan repressiv karaktär. Domstolen påtalade för övrigt uttryckligen det specifika i detta förfarande i sin dom av den 8 juli 1999 i målet Hüls mot kommissionen, (
52
) och tvekade inte vid det tillfället att hänvisa till den princip om oskuldspresumtion som föreskrivs i artikel 6.2 i Europakonventionen. Domstolen slog i den domen fast att ”[m]ed hänsyn till arten av de ifrågavarande överträdelserna och svårighetsgraden av de därtill knutna sanktionerna anser domstolen … att principen om presumtionen för den anklagades oskuld ska tillämpas i förfaranden rörande åsidosättanden av konkurrensregler som gäller företag och som kan leda till ålägganden av böter eller viten”. (
53
)
133.
Denna rättspraxis är enligt min uppfattning fullständigt överförbar på förevarande mål och vid förfarandet för tillämpning av artikel 81 EG ska således bestämmelserna i artikel 6.1 i Europakonventionen på samma sätt iakttas. Jag kan för övrigt inte se hur iakttagandet av principen om presumtionen för den anklagades oskuld skulle gå att förena med ett åsidosättande av rätten till försvar.
134.
Detta innebär att gemenskapsdomstolen, i ett förfarande av nästan repressiv karaktär, såsom det som är aktuellt i förevarande mål, i vilket kommissionen, i förhållande till företag, utövar undersöknings- utrednings-, och beslutsfunktioner, måste utöva en mycket omfattande domstolskontroll av kommissionens iakttagande av de rättigheter som parterna i förfarandet har. Jag anser med andra ord att domstolen måste beakta alla de konsekvenser som följer när kommissionen, vid utövandet av sina befogenheter, inte iakttar de grundläggande rättigheter som företagen medges inom ramen för förfarandet för tillämpning av artikel 81 EG.
135.
I förevarande mål syftar förstainstansrättens resonemang till att begränsa den kontroll som gemenskapsdomstolarna enligt min mening ska utöva på kommissionens beslut, i den mening som avses i artikel 6.1 i Europakonventionen. Detta resonemang kan enligt min uppfattning vara farligt. I ett sådant fall som det förevarande innebär nämligen uppfattningen att kommissionens åsidosättande av ett företags rätt att bli hört inte påverkar beslutet, då detta företag under alla omständigheter måste svara för den överträdelse som tredje man har gjort sig skyldig till, att kommissionen ostraffat kan ignorera väsentliga formföreskrifter.
136.
Mot bakgrund av dessa omständigheter anser jag att förstainstansrätten har gjort en felaktig rättstillämpning inom ramen för sin bedömning av åsidosättandet av Bollorés rätt till försvar, genom att den inte har ogiltigförklarat någon av de delar i det omtvistade beslutet i vilka detta företag anklagas för direkt delaktighet i överträdelsen. Enligt min mening borde förstainstansrätten ha dragit slutsatsen att det omtvistade beslutet skulle ogiltigförklaras i den del det grundade sig på anmärkningen om Bollorés direkta delaktighet i överträdelsen.
137.
Jag föreslår följaktligen att domstolen ska bifalla överklagandet i den mån det avser Bollorés första grund.
138.
Som en sista anmärkning vill jag bara påpeka att det är självklart att kommissionen, när ett meddelande om invändningar präglas av ett såpass betydande utelämnande, inte kan åtgärda detta enbart genom att anta ett ytterligare meddelande om invändningar vilket ger parterna möjlighet att få kännedom om och reagera på dessa under det administrativa förfarandet.
B — Divipas andra grund avseende att förstainstansrättens avgörande har dröjt för länge
1. Parternas argument
139.
Divipa har erinrat om att rätten till en skälig frist för förfarandet på konkurrensrättens område är tillämplig på administrativa förfaranden och domstolsförfaranden och har i detta hänseende hänvisat till domstolens dom i det ovannämnda målet Baustahlgewebe mot kommissionen. Denna rättighet har enligt Divipa åsidosatts, eftersom förfarandet vid förstainstansrätten varade fem år från det att talan väcktes till dess att den överklagade domen meddelades.
140.
Kommissionen anser att avgörandet, med hänsyn till omständigheterna i målet, inte dröjt för länge. Den anser, under alla omständigheter, att ett sådant rättegångsfel som det som är föremål för klagomål, under förutsättning att detta fastställs, inte kan medföra att den överklagade domen upphävs i sin helhet.
2. Bedömning
141.
Som jag har påpekat är den allmänna gemenskapsrättsliga principen att envar har rätt till en rättvis rättegång, och i synnerhet rätten till en rättegång inom skälig tid, tillämplig inom ramen för ett överklagande till domstol av ett beslut från kommissionen genom vilket ett företag åläggs böter för åsidosättande av artikel 81 EG.
142.
Domstolen har vid sin bedömning av huruvida en rättegång har hållits inom skälig tid hänvisat till de kriterier som Europadomstolen för mänskliga rättigheter har fastställt inom ramen för tillämpning av artikel 6.1 i Europakonventionen. Domstolen slog i sin dom i det ovannämnda målet Baustahlgewebe mot kommissionen fast att frågan huruvida handläggningstiden är rimlig ska bedömas med hänsyn till de särskilda omständigheterna i varje enskilt ärende och i synnerhet med hänsyn till tvistens betydelse för den berörde, ärendets komplexitet samt sökandens och de behöriga myndigheternas uppträdande. (
54
)
143.
Domstolen har i detta avseende preciserat att uppräkningen av dessa kriterier inte är uttömmande och att det inte vid bedömningen av huruvida handläggningstiden är rimlig krävs en systematisk bedömning av omständigheterna i ärendet med beaktande av samtliga kriterier, när tidsåtgången för förfarandet framstår som motiverad med beaktande av enbart ett kriterium. Domstolen ansåg således att ärendets komplexitet kan anses motivera en tidsåtgång som vid första anblicken förefaller alltför stor. (
55
)
144.
I förevarande mål inleddes förfarandet vid förstainstansrätten genom att Divipa den 18 april 2002 ingav sin ansökan och väckte talan om ogiltigförklaring av det omtvistade beslutet och det avslutades den 26 april 2007, då den överklagade domen meddelades. Förfarandet vid förstainstansrätten varade således ungefär fem år.
145.
Denna tidsåtgång kan visserligen förefalla stor, men enligt min uppfattning kan den vara berättigad med hänsyn till målets osedvanliga komplexitet.
146.
Nästan alla de faktiska omständigheter som låg till grund för det omtvistade beslutet ifrågasattes i första instans och har således undersökts. Förstainstansrätten har haft att ta ställning till bevisvärdet av tillgängliga förklaringar och handlingar som rör bland annat olika möten som ägt rum på de nationella och europeiska marknaderna. Dessutom har förstainstansrätten, såsom framgår av punkterna 40–63 och 109–117 i den överklagade domen, prövat de olika bestridanden avseende tillgången till handlingarna i det administrativa förfarandet och användbarheten av dessa. För övrigt förutsatte de utredningsåtgärder som förstainstansrätten har beslutat om inom ramen för förberedelserna av detta förfarande och i synnerhet de olika skriftliga frågor som ställts till parterna, en föregående bedömning av handlingarna i ärendet eller åtminstone av vissa delar av dem.
147.
Det ska även erinras om att nio företag har väckt talan om ogiltigförklaring av det omtvistade beslutet, på fyra rättegångsspråk. Den överklagade domen meddelades samma dag som de åtta övriga domarna angående överklaganden av detta beslut.
148.
Mot denna bakgrund anser jag att tidsåtgången för det förfarande som resulterade i den överklagade domen bland annat förklaras av det antal företag som har deltagit i den påstådda konkurrensbegränsande samverkan och som har överklagat nämnda beslut, vilket krävde en parallell undersökning av dessa olika överklaganden, av den fördjupade utredning som förstainstansrätten har företagit och av de krav som rättegångsreglernas språkbestämmelser medförde för rätten.
149.
Mot bakgrund av dessa omständigheter anser jag att tidsåtgången för förfarandet vid förstainstansrätten är berättigad av målets osedvanliga komplexitet.
150.
Jag anser följaktligen att domstolen inte ska bifalla talan på den av Divipa framförda grunden att principen att avgörande ska fällas inom skälig tid har åsidosatts.
IX — Grunderna angående åsidosättande av artikel 81.1 EG, genom att förstainstansrätten har missuppfattat bevisningen avseende klagandenas deltagande i överträdelsen och överträdelsens varaktighet
151.
Klagandena har i huvudsak anklagat förstainstansrätten för att ha missuppfattat bevisningen när denna i enlighet med artikel 81 EG bedömt klagandenas deltagande i överträdelsen och överträdelsens varaktighet.
152.
Det bör, innan jag undersöker huruvida dessa grunder kan tas upp till sakprövning och är välgrundade, kort erinras om domstolens rättspraxis angående bevisningen för en överträdelse av artikel 81 EG.
153.
Enligt gemenskapsdomstolen ankommer det på kommissionen att förete bevisning om de överträdelser som den har konstaterat och fastställa vilken bevisning som krävs för att visa förekomsten av de faktiska omständigheter som utgör en överträdelse. (
56
) Kommissionen måste således förebringa exakt och överensstämmande bevisning till stöd för att överträdelsen har ägt rum. Gemenskapsdomstolen kräver emellertid inte att varje del av den bevisning som kommissionen har företett nödvändigtvis måste motsvara dessa kriterier med avseende på varje del av överträdelsen. Det är enligt domstolen tillräckligt att en samlad bedömning av alla de indicier som institutionen har åberopat motsvarar detta krav. (
57
) Dessutom ska, såsom förstainstansrätten har erinrat om i punkt 155 i den överklagade domen, bevisningen för ett företags deltagande i en konkurrensbegränsande samverkan bedömas i sin helhet med beaktande av alla relevanta faktiska omständigheter.
154.
Bevisföringen i konkurrensmål utmärks av särskilda problem som domstolen har sammanfattat i domen i de ovannämnda målen Aalborg Portland m.fl. mot kommissionen. Den verksamhet som dessa förfaranden medför bedrivs i hemlighet, mötena äger rum i hemlighet, oftast i tredjeland, och därtill hörande dokumentation begränsas till ett minimum. Dessutom måste i de flesta fall förekomsten av ett konkurrensbegränsande förfarande eller avtal härledas ur ett antal sammanträffanden och indicier som när de beaktas tillsammans, och när annan hållbar förklaring saknas, kan utgöra bevis för att en överträdelse av konkurrensreglerna har förelegat. (
58
)
155.
Till detta ska läggas de begränsningar som kommissionen är underställd vid utövandet av sina undersökningsbefogenheter. Med dessa avser jag dem som följer av rätten för de berörda företagen att inte vittna mot sig själva, (
59
) eller dem som beror på den omständigheten att kommissionen inte enligt förordning nr 17 kunde höra personerna för att erhålla relevanta upplysningar för utredningen.
156.
Vid ett förfarande om tillämpning av artikel 81 EG måste bevisningens tyngdpunkt därför ligga på skriftlig bevisning, trots att det i praktiken är mycket svårt att samla in sådana handlingar.
157.
I förevarande mål har Koehler, Bolloré och Divipa bestritt bevisvärdet av vissa omständigheter och handlingar som har lett förstainstansrätten fram till slutsatsen att dessa företag har deltagit i samordnade möten på de nationella marknaderna och på den europeiska marknaden och till en uppskattning av deltagandets varaktighet.
158.
I enlighet med de principer som jag har angett i punkterna 56–58 i förevarande förslag kan Divipas argument, som detta företag helt enkelt har anfört i syfte att få till stånd en ny bedömning av omständigheterna i domstolen, inte tas upp till sakprövning. Jag ska däremot undersöka de argument genom vilka klagandena faktiskt har gjort gällande att förstainstansrätten har missuppfattat bevisningen.
159.
Det ska för detta ändamål erinras om att klagandena på ett precist sätt måste ange de delar av bevisningen som förstainstansrätten har missuppfattat och visa vilka bedömningsfel som, enligt deras uppfattning, har lett förstainstansrätten till denna missuppfattning. Enligt fast rättspraxis måste nämnda missuppfattning på ett uppenbart sätt framgå av handlingarna i ärendet, utan att domstolen behöver företa en ny bedömning av de faktiska omständigheterna och bevisningen eller beakta ny bevisning.
160.
I min bedömning av frågan ska således dessa omständigheter beaktas, i synnerhet de specifika svårigheter som bevisupptagningen medför inom ramen för förfarandet för tillämpning av artikel 81 EG.
A — Den första grunden angående åsidosättande av artikel 81.1 EG genom att förstainstansrätten har missuppfattat bevisning beträffande Divipas deltagande i överträdelsen
161.
Divipa har inom ramen för sitt överklagande anklagat förstainstansrätten för att ha missuppfattat den bevisning som framförts när rätten bekräftade detta företags deltagande, för det första i mötet den 5 mars 1992, för det andra i mötet den 19 oktober 1994 och för det tredje i den konkurrensbegränsande samverkan avseende den europeiska marknaden. Divipa har särskilt hänvisat till punkterna 156–171, 192–197, 205–207 och 216 i den överklagade domen.
1. Den första delgrunden angående missuppfattning av bevisningen avseende Divipas deltagande i mötet den 5 mars 1992
a) Parternas argument
162.
Divipa har bland annat gjort gällande att förstainstansrätten har missuppfattat promemorian från en av Sappis anställda av den 9 mars 1992, genom att i den överklagade domen varken ha beaktat eller citerat denna promemoria i vilken anges att det var genom kunder och inte genom direkt kommunikation som Sappi fick kännedom om Divipas priser. Enligt Divipa är det inte logiskt att ett företag som sägs ha deltagit i kartellens möte, vid vilket prisfrågan diskuterats, inte självt har angett sina priser direkt vid detta möte.
163.
Kommissionen har bestritt detta argument bland annat på den grunden att varje handling ska undersökas i ljuset av övriga delar av handlingarna i ärendet. Kommissionen har dessutom påpekat att Divipa varken har ifrågasatt bevisvärdet av AWA:s och Sappis förklaringar eller förstainstansrättens tolkning av dessa.
b) Bedömning
164.
Jag anser att den kritik som Divipa har framfört beträffande förstainstansrättens bedömning saknar grund.
165.
Denna visar nämligen inte i sig på vilket sätt förstainstansrätten skulle ha missuppfattat promemorian från Sappis anställde genom att underlåta att påpeka att den prisinformation som han har gett kom från upplysningar från kunder. Jag kan inte se varför detta underlåtande skulle innebära en felaktig bedömning från förstainstansrättens sida vad gäller Divipas deltagande i mötet den 5 mars 1992. Detta företag har för övrigt inte ifrågasatt denna promemorias bevisvärde.
166.
Divipa har under alla omständigheter haft möjlighet att få kännedom om och yttra sig beträffande innehållet i nämnda promemoria, eftersom Sappis förklaringar, som framgår av punkt 162 i den överklagade domen, bifogades meddelandet om invändningar och inlämnades till förstainstansrätten, vilket medförde att Divipa hade tillgång till dem.
167.
Jag anser följaktligen att domstolen inte ska bifalla talan på denna första delgrund.
2. Den andra delgrunden angående missuppfattning av bevisningen avseende Divipas deltagande i mötet den 19 oktober 1994
a) Parternas argument
168.
Divipa har angett att Mougeots uttalanden, som förstainstansrätten har använt för att styrka Divipas påstådda deltagande i mötet den 19 oktober 1994, gjordes efter det att de faktiska omständigheterna hade inträffat och att syftet med dessa var att meddelandet om samarbete skulle kunna tillämpas.
169.
Förstainstansrätten missuppfattade bevisningen genom att den i huvudsak grundade sig på sin rättspraxis för att göra gällande att Divipa deltagit i detta möte, vilket innebär en uppenbar överträdelse av principen om en rättvis rättegång och en uppenbart felaktig bedömning av de faktiska omständigheterna.
170.
Kommissionen har bestritt detta påstående.
b) Bedömning
171.
Enligt min uppfattning ska inte heller de argument som Divipa har framfört avseende Mougeots uttalande godtas.
172.
Den omständigheten att dessa uttalanden gjordes efter det att de faktiska omständigheterna hade inträffat och att syftet med dessa uttalanden var att meddelandet om samarbete skulle tillämpas angavs uttryckligen av förstainstansrätten i punkt 166 i den överklagade domen. Det kan således inte hävdas att rätten inte har beaktat detta. Som förstainstansrätten har gjort gällande kan nämnda uttalanden inte anses sakna bevisvärde, eftersom uttalanden som går emot den som avgett dem i princip ska anses utgöra särskilt trovärdig bevisning.
173.
Förstainstansrätten har dessutom, i punkt 168 i den överklagade domen, konstaterat att Mougeots uttalanden i många avseenden överensstämde med Sappis och AWA:s. Den sistnämnda gav emellertid i sitt svar på meddelandet om invändningar en förteckning över mötena avseende den spanska marknaden, vilken omfattade mötet den 19 oktober 1994.
174.
Det kan under alla omständigheter, som kommissionen har påpekat, inte hävdas att förstainstansrätten har gjort en felaktig tolkning av Mougeots uttalanden.
175.
Följaktligen anser jag att talan inte heller kan bifallas på denna andra delgrund.
3. Den tredje delgrunden avseende missuppfattning av bevisningen avseende Divipas delaktighet i kartellen avseende den europeiska marknaden
a) Parternas argument
176.
Divipa har gjort gällande att förstainstansrätten har missuppfattat och utelämnat viss bevisning. Detta företag har påpekat att det inte är tillverkare och att det endast sålde på den nationella marknaden. Företaget har vidare anmärkt att det var det enda icke-tillverkande företag som har anklagats för att ha deltagit i vissa möten avseende den nationella marknaden och som inte tillhör något distributionsnät, i Spanien, för stora europeiska tillverkare av självkopierande papper. Ingen handling visar att det vid de möten som Divipa påstås ha deltagit i talades om förekomsten av någon mer omfattande samverkan.
177.
Kommissionen har bestritt även detta påstående. Den har bland annat gjort gällande att Divipa inte har preciserat i vilka delar av förstainstansrättens bedömning missuppfattning av de faktiska omständigheterna förekommer.
b) Bedömning
178.
Enligt min uppfattning kan dessa argument inte tas upp till sakprövning.
179.
När det gäller för det första påståendet om en missuppfattning av ”vissa delar av bevisningen”, kan det nämligen genom läsning av överklagandet konstateras att Divipa inte har identifierat de delar som förstainstansrätten skulle ha missuppfattat.
180.
För det andra ska det, när det gäller påståendet att förstainstansrätten har underlåtit att beakta vissa delar av bevisningen avseende Divipas ställning som tillverkare, erinras om att det enbart ankommer på förstainstansrätten att bedöma i vilken utsträckning vikt ska fästas vid de bevismedel som har framlagts. Detta argument kan således enligt min uppfattning inte tas upp till sakprövning. Nämnda argument saknar under alla omständigheter grund, eftersom förstainstansrätten, i motsats till vad Divipa har gjort gällande, flera gånger i den överklagade domen, särskilt i punkterna 203, 605 och 628, bedömde vilken vikt som skulle tillmätas Divipas distributörsställning.
181.
Följaktligen anser jag att talan inte kan bifallas med stöd av denna tredje delgrund.
182.
Mot denna bakgrund anser jag inte att förstainstansrätten har missuppfattat den bevisning som den har grundat sig på för att fastställa att Divipa har deltagit i den ifrågavarande samverkan och åtgärderna för genomförande av denna.
183.
Jag anser följaktligen att domstolen ska fastställa att den första grunden delvis inte kan tas upp till sakprövning och delvis ska lämnas utan bifall.
B — Den andra grunden avseende åsidosättande av artikel 81.1 EG genom att förstainstansrätten har missuppfattat bevisning, underlåtit att uppfylla sin motiveringsskyldighet och åsidosatt Koehlers rätt till försvar vad gäller varaktigheten av den överträdelse som detta företag har gjort sig skyldigt till
184.
Koehler har i huvudsak bestritt förstainstansrättens bedömning med hänsyn till detta företags delaktighet i kartellen under en period före september eller åtminstone oktober 1993. Koehler har gjort gällande att förstainstansrätten har gjort en otillräcklig utredning av bevisningen och dragit felaktiga slutsatser av denna beträffande ett system med hemliga möten dels inom AEMCP (Association of European Manufacturers of Carbonless Paper), organisationen för tillverkare av självkopierande papper i Europa, som har ägt rum tidigare än september eller oktober månad 1993 (första delgrunden), dels på nationell och regional nivå före denna tidpunkt (andra delgrunden).
1. Den första delgrunden avseende missuppfattning av bevisning angående Koehlers deltagande i möten som hållits på europeisk nivå inom AEMCP före september eller oktober 1993
a) Parternas argument
185.
Kommissionen har enligt Koehler grundat sig på tre kategorier av bevisning, nämligen Mougeots uttalanden, den i Sappi anställdes vittnesmål och den bevisning som visar hur de nationella eller regionala kartellmötena har organiserats.
186.
Koehler har inledningsvis gjort gällande att Mougeots skrivelse av den 14 april 1999 inte innehåller något erkännande beträffande kartellmöten som har ägt rum tidigare än oktober 1993. Förstainstansrätten angav för övrigt i punkt 279 i den överklagade domen att det inte har styrkts att hemliga prisavtal slöts från och med januari 1992, det vill säga före oktober 1993. Förstainstansrättens resonemang angående påstådda prisöverenskommelser inom ramen för AEMCP:s officiella möten före oktober 1993 är otillräckliga och innehåller en motsägelsefull motivering, vilken utgör en felaktig rättstillämpning. Förstainstansrätten har inte heller respekterat oskuldspresumptionen, då den i Mougeots uttalande har försökt finna ett erkännande av en överträdelse avseende perioden före oktober 1993.
187.
Koehler har vidare, när det gäller Sappis anställde, gjort gällande att hans vittnesmål inte säger någonting om den period under vilken kartellmötena ägde rum. Förstainstansrätten gjorde en felaktig bedömning när den ansåg att den anställde ”[i] avsaknad av uppgifter i motsatt riktning” implicit har velat bekräfta att överträdelsen hade börjat före september 1993. Förstainstansrätten har vidare missuppfattat innehållet i vittnesmålet. Detta strider mot rätten till en rättvis rättegång som föreskrivs i artikel 6.1 i Europakonventionen och i artikel 47 andra stycket i Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna, proklamerad i Nice den 7 december 2000 (EGT C 364, s. 1).
188.
Slutligen har Koehler hävdat att uttalanden från ett vittne om en tillbakatagen anklagelse endast kan anses trovärdiga om de bekräftats av annan bevisning. I förevarande mål föreligger emellertid inte någon annan bekräftande bevisning.
189.
Enligt kommissionen kan denna delgrund inte tas upp till sakprövning, eftersom Koehler i själva verket har försökt få till stånd en ny prövning av de faktiska omständigheterna.
b) Bedömning
190.
Koehlers kritik avseende relevansen av Mougeots och den Sappianställdes uttalanden förefaller enligt min mening sakna grund.
191.
Koehler verkar nämligen inte ha kännedom om den omständigheten att förstainstansrätten i punkterna 261–310 i den överklagade domen grundade sig på en samling uppgifter beträffande huruvida hemliga möten hade ägt rum före september eller oktober 1993. Mougeots skrivelse av den 14 april 1999 utgör visserligen, såsom förstainstansrätten har medgett i punkt 262 i den överklagade domen, kärnpunkten i kommissionens bevisföring i detta avseende. Uttalandena i denna skrivelse ska dock läsas och förstås mot bakgrund av annan bevisning som förstainstansrätten har undersökt, bland annat vittnesmålen från de anställda i Sappi och AWA. Dessutom är, såsom förstainstansrätten har gjort gällande i punkt 264 i denna dom, innebörden av nämnda skrivelse synnerligen klar och innehållet i denna motsägs inte av någon annan omständighet som kan medföra tvivel avseende handlingens bevisvärde.
192.
Jag anser, när det gäller den Sappianställdes vittnesmål, att även om han inte har preciserat under vilken period de ifrågavarande hemliga mötena ägde rum, tillåter vittnesmålet förstainstansrätten att, med hänsyn till bevisningen i sin helhet, konstatera att mötena kan ha inletts från och med februari 1993, när denna person anställdes.
193.
Slutligen bör det påpekas att den omständigheten att det inte fastställts att hemliga prisöverenskommelser ingåtts från och med januari 1992 på intet sätt kan anses leda till slutsatsen att dessa överenskommelser inte förhandlades fram före oktober 1993.
194.
Mot bakgrund av dessa omständigheter anser jag inte att den kritik som Koehler har framfört medför att det kan anses att förstainstansrätten, på ett uppenbart sätt, har missuppfattat denna bevisning. Enligt min uppfattning saknas således anledning att undersöka de övriga anmärkningarna angående åsidosättande av rätten till en rättvis rättegång.
195.
Mot denna bakgrund anser jag att domstolen inte ska bifalla talan med stöd av denna första delgrund.
2. Den andra delgrunden angående missuppfattning av bevisningen avseende Koehlers deltagande i hemliga möten avseende den spanska marknaden före oktober 1993
a) Parternas argument
196.
Enligt Koehler har förstainstansrätten missuppfattat den bevisning som var ägnad att fastställa att detta företag har deltagit i hemliga möten avseende den spanska marknaden före oktober 1993.
197.
Förstainstansrätten borde inte, när det gäller mötet den 17 februari 1992 avseende den spanska marknaden, ha dragit slutsatsen att Koehler har deltagit i detta möte, eftersom den Sappianställde i sin promemoria av den 17 februari 1992 endast hänvisar till ett möte mellan ”berörda parter”, utan att ange parternas namn. Förstainstansrätten har inte på ett tydligt sätt angett av vilka skäl Koehler ska anses ha deltagit i överenskommelsen.
198.
Koehler menar att det, tvärtemot vad förstainstansrätten har angett, inte har bekräftats att bolaget har deltagit i mötet den 16 juli 1992 avseende den spanska marknaden. AWA har exempelvis inte uttryckligen bekräftat detta deltagande.
199.
Kommissionen anser att Koehler inte har gjort gällande en missuppfattning av bevisningen, utan försöker ifrågasätta förstainstansrättens prövning av de faktiska omständigheterna. Denna grund kan således inte tas upp till sakprövning.
b) Bedömning
200.
När det gäller Koehlers första argument angående detta företags deltagande i mötet den 17 februari 1992, kan detta enligt min uppfattning inte tas upp till sakprövning.
201.
Jag anser nämligen att förstainstansrättens bedömning, i punkt 321 i den överklagade domen, enligt vilken det var med rätta som kommissionen konstaterade att Koehler hörde till de ”berörda parter” som avsågs i den Sappianställdes promemoria, hör till en bedömning av de faktiska omständigheterna vilken, som påpekats ovan, endast kan göras av domstolen inom ramen för ett överklagande.
202.
För det fall domstolen skulle anse att denna anmärkning kan tas upp till sakprövning anser jag under alla omständigheter att anmärkningen är ogrundad. Som framgår tydligt av punkterna 169 och 321 tolkade förstainstansrätten denna indikation mot bakgrund av de övriga indikationer som den anställde hade gett i denna promemoria. Den anställde redogjorde emellertid i nämnda promemoria för sin överordnade för den situation i vilken företaget befann sig på grund av den osäkerhet som följer av Koehlers och Sarriopapel y Celulosa SA:s (nedan kallat Sarrio) handlande. Det var med hänsyn härtill som han angav att ett möte ”mellan de berörda parterna” hade ägt rum samma dag. Följaktligen, och med hänsyn till lydelsen i promemorian, anser jag att förstainstansrätten kunde dra slutsatsen att Koehler hade deltagit i detta möte, och detta utan att på ett uppenbart sätt missuppfatta denna handling. Dessutom anser jag inte att förstainstansrätten var tvungen att ytterligare precisera skälen till varför den anser att Koehler har deltagit i detta avtal.
203.
Vad gäller Koehlers andra argument, angående detta företags deltagande i mötet den 16 juli 1992, anser jag att det inte kan tas upp till prövning, eftersom det är irrelevant.
204.
Som tydligt framgår av punkt 332 i den överklagade domen, bedömde förstainstansrätten Koehlers deltagande i detta möte bland annat mot bakgrund av M.B.G:s uttalanden, (
60
) och det var endast för att bekräfta dessa uttalanden som förstainstansrätten hänvisade till AWA:s allmänna uttalanden. Koehler har inte ifrågasatt bevisvärdet av M.B.G:s uttalanden.
205.
Mot bakgrund av samtliga dessa överväganden anser jag att den andra delgrunden delvis inte kan tas upp till sakprövning och delvis är irrelevant.
3. Den tredje delgrunden angående avsaknad av bevisning och bristande motivering rörande Koehlers deltagande i mötena under våren år 1992 och 1993 i Paris
a) Parternas argument
206.
Koehler har till stöd för denna delgrund kritiserat förstainstansrättens bedömning i punkterna 325 och följande i den överklagade domen, angående detta företags deltagande i de två möten som hölls under våren åren 1992 och 1993 avseende den franska marknaden. Koehler har gjort gällande att det inte finns något som styrker att en av detta företags anställda skulle ha åkt till Paris för att delta i ett kartellmöte under våren 1993. Förstainstansrättens resonemang i detta avseende är så vagt att det inte kan anses uppfylla motiveringsskyldigheten. Förstainstansrätten har under alla omständigheter inte någonstans angett att Koehler under våren 1992 deltog i ett möte avseende den franska marknaden.
b) Bedömning
207.
Jag anser att denna delgrund ska ogillas då den är irrelevant. Koehlers anmärkningar avser överflödiga domskäl i den överklagade domen, såsom framgår tydligt av punkt 320 i den domen.
4. Den fjärde delgrunden avseende åsidosättande av Koehlers rätt till försvar genom underlåtenhet att lämna ut en handling
a) Parternas argument
208.
Koehler har anklagat förstainstansrätten för att, för sin bedömning, ha använt en handling, nämligen en svarsskrivelse av den 30 april 1999 från AWA på en begäran om upplysningar från kommissionen, trots att denna handling inte har lämnats ut. Det var på grundval av denna handling som förstainstansrätten ansåg det styrkt att Koehler hade deltagit i ett hemligt möte, nämligen det som hölls den 5 mars 1992 avseende den spanska marknaden.
b) Bedömning
209.
I enlighet med de principer om vilka det erinras i punkt 56 i förevarande förslag anser jag att denna delgrund inte kan tas upp till sakprövning.
210.
Nämnda delgrund utgör endast en upprepning av en grund som Koehler redan hade åberopat vid förstainstansrätten, (
61
) och den styrker inte att det har varit fråga om någon felaktig rättstillämpning.
211.
Jag vill i detta hänseende påpeka att förstainstansrätten i punkt 59 i den överklagade domen (
62
) angav att Koehler inte hade visat att företaget uttryckligen begärt att kommissionen skulle lämna ut handlingar som inte ingick i handlingarna i ärendet. Rätten angav vidare att Koehler till och med vid förhandlingen hade medgett att företaget inte ingett någon ansökan om att få tillgång till dessa handlingar. Förstainstansrätten ansåg således att företagets anmärkning inte kunde tas upp till sakprövning.
212.
Mot bakgrund av vad som ovan anförts anser jag följaktligen att den av Koehler åberopade grunden delvis är irrelevant, delvis inte kan tas upp till sakprövning och delvis är ogrundad.
C — Den tredje grunden angående åsidosättande av artikel 81.1 EG genom att förstainstansrätten har missuppfattat bevisning och i den överklagade domen gett en bristfällig motivering avseende varaktigheten av den överträdelse som Bolloré gjort sig skyldigt till
213.
Bolloré har genom sin tredje grund gjort gällande att förstainstansrätten har missuppfattat bevisningen dels avseende förekomsten av konkurrensbegränsande samverkan på europeisk nivå från och med januari 1992, dels beträffande AEMCP:s officiella möten
1. Den första delgrunden avseende att AWA:s uttalanden missuppfattats och att motiveringen är motstridig
a) Parternas argument
214.
Bolloré har till stöd för denna första delgrund åberopat fyra anmärkningar.
215.
För det första har Bolloré gjort gällande att AWA i sina uttalanden har uteslutit alla AEMCP:s officiella möten från sitt svar på kommissionens begäran om upplysningar. Konditionalisformen borde således inte ha använts i den överklagade domen. [Översättarens anmärkning: I den svenska översättningen används presens.] Det är följaktligen uppenbart att förstainstansrätten har missuppfattat AWA:s uttalanden.
216.
För det andra har Bolloré gjort gällande att eftersom det enligt förstainstansrätten själv föreligger rimligt tvivel, vilket enligt principen att hellre fria än fälla bör komma sökandeföretagen till godo, skulle det vara förvånande om AWA:s uttalanden ändå kunde utgöra ett ”väsentligt” indicium på att det från början av år 1992 förekom konkurrensbegränsande samverkan på europeisk nivå.
217.
För det tredje har Bolloré gjort gällande att den överklagade domen innehåller en motstridig motivering. Förstainstansrätten angav nämligen visserligen i punkt 275 i den överklagade domen att AWA:s uttalanden inte i sig räckte för att det skulle anses att det ifrågavarande AEMCP-mötet hade tjänat som ram för hemlig prissamverkan, men ansåg likväl att dessa uttalanden utgjorde ett väsentligt indicium på att det från början av år 1992 har förekommit konkurrensbegränsande samverkan på europeisk nivå.
218.
För det fjärde har Bolloré gjort gällande att förstainstansrätten i punkt 274 i den överklagade domen har försökt likställa nationella och regionala möten med AEMCP:s europeiska möten, som organiserades mellan åren 1992 och 1995, enbart genom att hävda att Zürich förekom på listan över de städer som AWA nämnt i sina uttalanden.
b) Bedömning
219.
När det gäller den första anmärkningen är det uppenbart att den ska avfärdas, eftersom förstainstansrättens användning av konditionalis inte kan anses innebära att den har gjort en uppenbart felaktig bedömning av AWA:s uttalanden.
220.
Den andra anmärkningen kan enligt min uppfattning inte tas upp till sakprövning. Enligt de principer som anges i punkt 57 i detta förslag ankommer det enbart på förstainstansrätten att bedöma i vilken utsträckning vikt ska fästas vid de bevismedel som har framlagts, såvida inte klaganden gör gällande att förstainstansrätten har missuppfattat denna bevisning. I förevarande fall har förstainstansrätten, genom att kvalificera detta uttalande som ett ”väsentligt indicium” endast uppskattat det värde som enligt rätten skulle tillmätas AWA:s och Bollorés uttalanden, inte visat på vilket sätt denna bedömning skulle vara uppenbart felaktig.
221.
När det gäller den tredje anmärkningen angående en motsägelsefull motivering anser jag att den är ogrundad. Även om AWA:s uttalanden inte i sig räcker för att styrka syftet med AEMCP:s möte den 23 januari 1992, kunde de däremot utgöra ett indicium. Som jag har angett kan den omständigheten att förstainstansrätten har kvalificerat detta indicium som ”väsentligt” inte prövas av domstolen inom ramen för ett överklagande.
222.
Beträffande den fjärde anmärkningen är det uppenbart att den ska ogillas såsom ogrundad. Enligt lydelsen i punkt 274 i den överklagade domen har förstainstansrätten på intet sätt ”likställt” de nationella och regionala mötena med mötena på europeisk nivå genom att påpeka att Zürich förekom i förteckningen över städer i tabell A i bilaga I till den omtvistade domen. Förstainstansrätten har endast konstaterat detta faktum, vilket Bolloré inte har ifrågasatt i sitt överklagande.
223.
Mot bakgrund av samtliga ovan anförda omständigheter anser jag att domstolen ska fastställa att den tredje grundens första delgrund delvis inte kan tas upp till sakprövning och delvis är ogrundad.
2. Den andra delgrunden avseende missuppfattning av bevisningen angående det påstått konkurrenshämmande syftet med AEMCP:s officiella möte den 23 januari 1992
a) Parternas argument
224.
Bolloré har till stöd för denna andra delgrund framfört tre anmärkningar.
225.
Bolloré har för det första gjort gällande att förstainstansrätten har underlåtit att i punkterna 295 och 304 i den överklagade domen ange på grundval av vilka omständigheter den kunde bekräfta att prishöjningar hade överenskommits på europeisk nivå sedan januari 1992.
226.
För det andra har Bolloré bland annat påpekat att förstainstansrätten inte vid något tillfälle har preciserat vilka företag som medgivit att de har deltagit i en europeisk kartell från januari 1992. Inget av uttalandena från Mougeot, Sappi eller AWA kan, såvida de inte missuppfattats, anses styrka att hemliga möten har ägt rum på europeisk nivå från och med januari 1992.
227.
För det tredje förekommer ingen omständighet som kan anses styrka att Copigraph har deltagit i de hemliga möten som ska ha hållits i Spanien från och med februari 1992. Förstainstansrätten har grundlöst och genom missuppfattning likställt AEMCP:s europeiska möten med nationella eller regionala möten.
228.
Kommissionen har hävdat att grunden, i dess två första delar, inte kan tas upp till sakprövning, eftersom den syftar till att ifrågasätta förstainstansrättens bedömning av de faktiska omständigheterna.
b) Bedömning
229.
När det gäller de två första anmärkningarna anser jag att de saknar stöd. De underlåtenheter som förstainstansrätten påstås ha gjort sig skyldig till i punkterna 295, 304 och 308 i sin motivering förklaras av den omständigheten att rätten hänvisar till omständigheter som den redan har angett och beskrivit inom ramen för sin analys av AEMCP:s officiella möten före september 1993 eller oktober 1993.
230.
De ”omständigheter” som förstainstansrätten har grundat sig på i punkterna 295 och 304 i den överklagade domen syftar på dem som den har beskrivit i punkterna 261–280 i den domen. Vidare är de ”företag” som skulle ha gjort medgivanden och som förstainstansrätten har hänvisat till i punkten 308 i nämnda dom enligt min uppfattning de företag som anges i punkterna 272–279 i den överklagade domen, i synnerhet AWA och Sappi.
231.
När det gäller den tredje anmärkningen anser jag att domstolen ska förklara den irrelevant, eftersom den avser överflödiga domskäl i den överklagade domen.
232.
Mot denna bakgrund anser jag att överklagandet ska avvisas respektive ogillas vad avser den tredje grundens andra delgrund, eftersom den delvis är irrelevant och delvis saknar stöd.
233.
Mot bakgrund av samtliga ovan angivna omständigheter anser jag att överklagandet ska avvisas respektive ogillas vad avser Bollorés tredje grund, eftersom den delvis är irrelevant, delvis inte kan tas upp till sakprövning och delvis saknar stöd.
X — Grunderna avseende åsidosättande av artikel 15.2 i förordning nr 17 genom att förstainstansrätten har gjort en felaktig bedömning av bötesbeloppet
234.
Koehler och Divipa har, med förbehåll för särskilda förhållanden i deras respektive situation, i huvudsak hävdat att förstainstansrätten har bedömt det bötesbelopp som kommissionen ålagt dem att betala på ett felaktigt sätt, genom att den inte beaktat principen om likabehandling och proportionalitetsprincipen.
235.
Kommissionen kvalificerade i det omtvistade beslutet klagandenas överträdelse som mycket allvarlig. Kommissionen gjorde, mot bakgrund av de storleksskillnader som förelåg mellan företagen, en skillnad i behandlingen av dessa och delade därvid upp dem i fem kategorier. Kommissionen grundade sig för detta ändamål på deras omsättning från försäljningen av den aktuella varan inom EES och på deras marknadsandelar inom sektorn för självkopierande papper. Den ansåg beträffande Koehler att detta företag, såsom medelstor operatör på denna marknad, skulle klassificeras i den andra kategorin, liksom Mitsubishi HiTech Paper Bielefeld GmbH (nedan kallat MHTP) och Zanders Feinpapiere AG sedermera M-real Zanders GmbH (nedan kallat Zanders). Beträffande Divipa ansåg kommissionen att detta företag skulle klassificeras i den femte kategorin, eftersom det gjorde sin försäljning i ett enda eller ett fåtal länder inom EES.
236.
Förstainstansrätten angav i punkterna 486–497 och 500–522 i den överklagade domen att kommissionen hade uppskattat det bötesbelopp som den hade ålagt Koehler och Divipa att betala i enlighet med proportionalitetsprincipen och principen om likabehandling.
237.
Domstolens bedömning inom ramen för förevarande överklaganden begränsas till frågan huruvida förstainstansrätten gjorde en uppenbart felaktig bedömning eller om den åsidosatte proportionalitetsprincipen och likhetsprincipen, vilka styr påförandet av böter, när den fastställde vilka kriterier som kommissionen har använt för att fastställa böterna och kontrollerade tillämpningen av dessa.
A — Koehlers grund avseende åsidosättande av principen om likabehandling
1. Koehlers argument
238.
Koehler har till stöd för denna grund jämfört de böter som företaget har ålagts med de böter som Zanders, MHTP och AWA har ålagts. Koehler har i huvudsak gjort gällande att förstainstansrätten har behandlat det på samma sätt som dessa företag, genom att liksom Zanders och MTHP klassificera Koehler i den andra kategorin, trots att det förelåg avsevärda strukturella och ekonomiska skillnader mellan Koehler och dessa båda företag.
239.
Koehler har för det första hävdat att förstainstansrätten gjorde en felaktig bedömning när den, i syfte att bedöma bötesbeloppet, angav att den omständigheten att Koehler i motsats till de börsnoterade företagen är ett familjeföretag som inte har tillgång till kapitalmarknaden saknade relevans.
240.
Koehler har för det andra gjort gällande att förstainstansrätten gjorde sig skyldig till felaktig rättstillämpning när den ansåg att kommissionen inte hade skyldighet att beakta den globala omsättningen inom den koncern som MHTP och Zanders tillhör, trots att den har gått till väga på detta sätt beträffande Koehler.
241.
Koehler har för det tredje gjort gällande att detta företag har bestraffats hårdare än AWA, trots att det sistnämnda hade den ledande rollen i kartellen och tillhör en koncern och därför kan ta hela denna koncerns ekonomiska resurser i anspråk.
2. Bedömning
242.
Enligt min uppfattning är den kritik som Koehler har framfört ogrundad. Förstainstansrätten förefaller nämligen korrekt ha bedömt kommissionens utövande av dess utrymme för skönsmässig bedömning med hänsyn till de krav som principen om likabehandling medför för kommissionen.
243.
Det ska erinras om att kommissionen har ett stort utrymme för skönsmässig bedömning vad gäller val av metod för att beräkna böterna. (
63
) Den beräkningsmetod som beskrivs i riktlinjerna präglas av flexibilitet, vilket gör det möjligt för kommissionen att vid bedömningen av överträdelsens allvar beakta ett stort antal omständigheter, och detta inom de gränser som anges i artikel 15.2 i förordning nr 17. (
64
)
244.
Bland de omständigheter som avses i punkt 1 A i riktlinjerna anges inte enbart dem som avser överträdelsens art, dess påverkan på marknaden och omfattningen av den relevanta geografiska marknaden, utan även omständigheter som är knutna till de berörda företagens egenskaper och behovet av att vidta avskräckande åtgärder. (
65
)
245.
När en överträdelse kvalificeras som allvarlig eller mycket allvarlig, och i synnerhet när ett flertal företag är inblandade i den, tillåter riktlinjerna kommissionen att variera grundbeloppet för böterna som fastställts med hänsyn till överträdelsens allvar i syfte att beakta den specifika vikten, och således faktiska påverkan på konkurrensen, av varje företags förfarande i samband med överträdelsen, särskilt när det är stor skillnad i storlek på de berörda företagen.
246.
Således kan, som anges i punkt 1 A i riktlinjerna, ”principen om lika sanktioner för samma beteende om omständigheterna kräver det leda till att olika belopp tillämpas på de berörda företagen utan att denna skillnad följer en enkel beräkningskalkyl”.
247.
Dessa riktlinjer utgör visserligen inte en rättsregel som institutionen måste följa, men domstolen anser emellertid att avsteg från dem innebär att sanktionsåtgärder får vidtas mot kommissionen, på grund av att den åsidosatt allmänna rättsprinciper, såsom likabehandlingsprincipen eller principen om skydd för berättigade förväntningar. (
66
)
248.
Som förstainstansrätten har erinrat om i punkt 501 i den överklagade domen, åsidosätts principen om likabehandling när lika situationer behandlas olika och olika situationer behandlas lika, såvida det inte finns sakliga skäl för en sådan behandling.
249.
Tillämpningen av denna princip på förfarandet enligt artikel 81 EG, inom ramen för en överträdelse i vilken ett flertal företag är inblandade, har föranlett omfattande rättspraxis.
250.
Det ska erinras om att kommissionen i denna typ av förfarande förfogar över ett stort utrymme för skönsmässig bedömning beträffande fastställandet av det bötesbelopp som de berörda företagen ska åläggas att betala. Riktlinjerna tillåter kommissionen att beakta en rad omständigheter vid beräkningen av böterna och således individualisera påföljden med hänsyn till varje företags agerande och egenskaper, vilket gör det möjligt att i varje enskilt fall säkerställa gemenskapens konkurrensreglers fulla effektivitet. (
67
)
251.
Gemenskapsdomstolen har således uttryckligen medgivit att ”en viss särbehandling” av de berörda företagen sker till följd av den i riktlinjerna föreskrivna metoden och kommissionens utövande av de befogenheter som den har enligt förordning nr 17. (
68
)
252.
Koehler har inom ramen för sitt överklagande i huvudsak angett att den gruppindelning som kommissionen har gjort strider mot principen om likabehandling, eftersom detta företag behandlas på samma sätt som företag vilka befinner sig i olika situationer, såsom Zanders och MHTP.
253.
Gruppindelningen kan faktiskt strida mot principen om likabehandling, eftersom en sådan metod innebär att ett schablonbelopp fastställs som utgångspunkt för böterna och leder till att skillnaderna i storlek mellan företagen inom en och samma grupp förbises.
254.
Gemenskapsdomstolen har emellertid godkänt denna metod om fastställandet av gränsvärdena sker på ett sammanhängande och sakligt motiverat sätt för var och en av de angivna kategorierna. Domstolen anser nämligen att kommissionen inte är skyldig att säkerställa att de slutliga bötesbeloppen för de berörda företagen återspeglar de skillnader som finns beträffande företagens totala omsättning eller deras omsättning på ifrågavarande produktmarknad. (
69
)
255.
Förstainstansrätten undersökte i punkterna 506–513 i den överklagade domen huruvida kommissionens indelning av företagen i kategorier faktiskt var sammanhängande och sakligt motiverad.
256.
Förstainstansrätten påpekade inledningsvis i punkterna 506 och 507 i den överklagade domen att kommissionens indelning i kategorier grundade sig på två kriterier, nämligen produktomsättningen i EES och varje företags marknadsandelar. Förstainstansrätten ansåg att användningen av dessa kriterier var klart motiverad, eftersom den gjorde det möjligt att uppskatta företagens relativa betydelse på den relevanta marknaden, vilket inte har ifrågasatts inom ramen för Koehlers överklagande. Vidare angav förstainstansrätten, efter att ha bestritt att de uppgifter som kommissionen grundat sig på var riktiga, i punkt 513 i den överklagade domen att detta system var sammanhängande och inte innebar att Koehler diskriminerades.
257.
Denna bedömning förefaller helt klar och den bygger inte på en felaktig rättstillämpning.
258.
Enligt min uppfattning är Koehlers första argument ogrundat. Förstainstansrätten avfärdade detta argument, som gick ut på att Koehler är ett familjeföretag, eftersom de kriterier som kommissionen beaktar i syfte att dela in företagen i kategorier endast grundar sig på omsättningen av försäljningen av självkopierande papper och på de berörda företagens marknadsandelar. Dessa kriterier, vars berättigande inte har ifrågasatts inom ramen för Koehlers överklagande, gör det inte möjligt att beakta de strukturella skillnader som föreligger mellan de berörda företagen. Följaktligen kan Koehlers klassificering, även om det rör sig om ett familjeföretag, endast ha gjorts med hänsyn till företagets omsättning avseende försäljning av självkopierande papper, varför Koehler inte, som förstainstansrätten påpekade i punkt 495 i den överklagade domen, kan hänföras till de små företagen inom denna sektor.
259.
Såvitt gäller Koehlers andra argument föreslår jag att även detta ska avfärdas. Det är enligt min mening uppenbart att förstainstansrätten inte kunde kräva att kommissionen, i syfte att klassificera MHTP och Zanders i företagskategorierna, skulle beakta den totala omsättningen för den koncern de tillhör, eftersom kommissionen, såsom framgår tydligt i punkt 478 i den överklagade domen, inte har funnit tillräckliga indicier för att lägga ansvaret för dessa företags överträdelser på nämnda koncerner.
260.
Slutligen anser jag, vad gäller det tredje argumentet, att även detta saknar grund. Kommissionen har nämligen, som jag har nämnt, vid sin indelning av företagen i kategorier endast beaktat företagens relativa betydelse på den relevanta marknaden, oberoende av de skillnader i struktur och agerande som existerar mellan dessa. Under dessa omständigheter kunde inte det förhållandet att AWA var den huvudsakliga ledaren för kartellen och ingick i en koncern beaktas i detta skede. Detta innebär dock inte att denna metod ledde kommissionen att fastställa bötesbeloppet på grundval av en beräkning grundad endast på företagens omsättning utan att beakta de individuella omständigheterna avseende varje företag. Det var nämligen, som förstainstansrätten har påpekat i punkt 493 i den överklagade domen, vid höjningen av böterna i avskräckande syfte som kommissionen beaktade den skillnaden mellan Koehler och AWA vad gällde storlek och samlade resurser. Vidare var det, som framgår av punkterna 418–424 i motiveringen till det omtvistade beslutet, vid bedömningen av huruvida försvårande omständigheter förelåg som kommissionen beaktade AWA:s ledande roll.
261.
Mot bakgrund av samtliga dessa omständigheter anser jag att förstainstansrätten gjorde en riktig bedömning när den fann att kommissionen inte hade åsidosatt principen om likabehandling vid sin bedömning avseende det bötesbelopp som Koehler ålagts att betala.
262.
Följaktligen föreslår jag att domstolen ska lämna Koehlers grund avseende åsidosättande av principen om likabehandling utan bifall.
B — Divipas och Koehlers grund avseende åsidosättande av proportionalitetsprincipen
1. Parternas argument
263.
Det framgår av Divipas överklagande att detta företag anser att de böter som det har ålagts är oproportionerliga med hänsyn till överträdelsens allvar, företagets delaktighet i denna överträdelse, dess ekonomiska resurser och dess ställning som liten distributör.
264.
Förstainstansrätten har för det första enligt Divipa åsidosatt proportionalitetsprincipen genom att kvalificera överträdelsen som mycket allvarlig, trots att detta företag inte har deltagit i någon kartell på europeisk nivå och att företagets deltagande, vilket inte avsåg alla möten beträffande den spanska marknaden, hade varat mindre än ett år.
265.
Divipa har för det andra hävdat att förstainstansrätten inte har beaktat en omständighet som skiljer Divipa från de andra företaget, nämligen dess distributörsställning.
266.
För det tredje anser Divipa att förstainstansrätten inte kan godkänna kommissionens agerande att inte uppskatta det berörda företagets ekonomiska kapacitet i syfte att fastställa bötesbeloppet. De ekonomiska följderna av betalningen av böterna framgår, i detta företags fall, tydligt av de uppgifter som det lämnat i sin ansökan.
267.
Koehler har å sin sida hävdat att förstainstansrätten har åsidosatt proportionalitetsprincipen genom att, vid sin bedömning av beräkningen av böterna, ignorera de skillnader som detta företag har gjort gällande. Koehler har i detta hänseende ifrågasatt förstainstansrättens bedömning i punkterna 486–497 i den överklagade domen. Koehler har påpekat att vad som kan vara lämpligt när det gäller ett börsnoterat företag vida överstiger vad som är nödvändigt för att säkerställa en avskräckande effekt beträffande ett familjeföretag utan direkt tillgång till kapitalmarknaden.
2. Bedömning
a) Divipas argument
268.
Enligt fast rättspraxis ska, vid bedömningen av om böterna är proportionerliga, hänsyn tas till samtliga omständigheter rörande överträdelsen, bland annat hur allvarlig överträdelsen är, hur länge den har pågått, hur omfattande den konkurrensbegränsande verkan på marknaden är, konsumenternas eller de förfördelade konkurrenternas intressen och företagens ekonomiska förmåga. (
70
)
269.
Divipa har till stöd för sitt överklagande angett att de böter som företaget ålagts är oproportionerliga med hänsyn till överträdelsens allvar och varaktighet, Divipas deltagande i denna, dess ekonomiska resurser och distributörsställning.
270.
För det första anser jag, trots oklarheten i den överklagade domen på denna punkt, att Divipas två första argument inte kan godtas.
271.
Jag har nämligen konstaterat att förstainstansrätten gjorde en riktig bedömning när den ansåg att Divipa hade deltagit såväl i en kartell av europeisk omfattning som i hemliga möten avseende den spanska marknaden under perioden mars 1992–januari 1995. Förstainstansrätten kan således inte kritiseras för att ha åsidosatt proportionalitetsprincipen genom att felaktigt anklaga Divipa för att ha deltagit i en kartell på europeisk nivå, vilket hade kunnat leda till att överträdelsen kvalificerades som mycket allvarlig i stället för allvarlig. Dessa argument, knutna till kvalificeringen av överträdelsen, som Divipa har anfört till stöd för att förstainstansrätten skulle ha åsidosatt proportionalitetsprincipen kan således inte godtas.
272.
Vidare omfattar inte Divipas argumentation de omständigheter som kommissionen beaktade vid fastställandet av bötesbeloppet och som ledde till påförandet av proportionerligt lägre böter än dem som ålades de övriga företagen. Jag hänvisar i detta hänseende till punkt 408 i det omtvistade beslutet, där kommissionen angav att Divipa skulle placeras i den femte kategorin, eftersom detta företag endast hade försäljning i ett enda eller ett fåtal EES-länder och till punkt 416 i detta beslut, där kommissionen beaktade hur länge Divipa deltagit i överträdelsen genom att höja böterna med 25 procent, till skillnad från de andra företagen.
273.
Slutligen kan jag inte se på vilket sätt den omständigheten att Divipa är distributör skulle påverka det bötesbelopp som det har ålagts att betala.
274.
För det andra kan Divipas tredje argument angående att dess ekonomiska resurser inte beaktats enligt min uppfattning inte tas upp till sakprövning. Divipa får nämligen inte, med hänsyn till de principer som jag har angett i punkt 55 i detta förslag, vid domstolen för första gången åberopa en ny grund och anföra nya argument som företaget inte har åberopat vid förstainstansrätten.
275.
Mot denna bakgrund anser jag att domstolen ska fastställa att Divipas argument delvis inte kan tas upp till sakprövning och delvis är ogrundade.
b) Koehlers argument
276.
Enligt min uppfattning kan inte heller Koehlers argument godtas.
277.
Förstainstansrätten har nämligen inte, i motsats till vad Koehler har gjort gällande, ”underlåtit att beakta” de skillnader i struktur och ekonomi som föreligger mellan Koehler och de övriga företagen för att bedöma huruvida proportionalitetsprincipen har åsidosatts. Koehler gjorde vid förstainstansrätten gällande att de böter som företaget hade ålagts var oproportionerliga med hänsyn till dess ekonomiska styrka. (
71
) Förstainstansrätten gjorde med hänsyn härtill en jämförelse mellan den procentandel som de av kommissionen ålagda böterna utgör och de berörda företagens totala omsättning. (
72
)
278.
Förstainstansrätten gjorde en riktig bedömning när den i punkt 494 i den överklagade domen angav att en sådan jämförelse inte räckte för att fastställa huruvida de böter som Koehler har ålagts var oproportionerliga. Enligt fast rättspraxis, som förstainstansrätten har erinrat om i punkt 468 sin dom, kan nämligen fastställelsen av ett lämpligt bötesbelopp inte ske genom en enkel beräkning som grundar sig på företagens totala omsättning. Som jag har påpekat ovan ska, vid bedömningen av om böterna är proportionerliga, hänsyn tas till samtliga omständigheter rörande överträdelsen och bland annat hur allvarlig överträdelsen är och hur länge den har pågått, hur omfattande den konkurrensbegränsande verkan på marknaden är, konsumenternas eller de förfördelade konkurrenternas intressen samt företagens ekonomiska förmåga.
279.
Det kan under alla omständigheter inte göras gällande att förstainstansrätten har åsidosatt proportionalitetsprincipen, då Koehler, som rätten har påpekat i punkt 495 i den överklagade domen, inte har framlagt någon uppgift som bevisar att böternas grundbelopp är orimligt högt i förhållande till företagets särskilda vikt.
280.
Mot denna bakgrund anser jag att Koehlers argument inte kan godtas.
281.
Mot bakgrund av samtliga ovan angivna omständigheter föreslår jag att domstolen ska fastställa att grunden avseende åsidosättande av proportionalitetsprincipen delvis inte kan tas upp till sakprövning och delvis saknar stöd.
XI — Den grund som avser bristande motivering i den överklagade domen beträffande bedömningen av de förmildrande omständigheterna
282.
Kommissionen erkände i det omtvistade beslutet ingen förmildrande omständighet till de berörda företagens fördel.
283.
Divipa gjorde inför förstainstansrätten gällande att kommissionen borde ha medgivit att det förelåg en förmildrande omständighet avseende detta företag då företaget i praktiken inte hade tillämpat avtalen och de olagliga förfarandena. Förstainstansrätten fann på grundval av de skäl som anges i punkterna 618–626, 628, 629 och 635 i den överklagade domen att dessa argument inte kunde godtas.
284.
Divipa har i sitt överklagande gjort gällande att förstainstansrätten har åsidosatt sin motiveringsskyldighet.
A — Parternas argument
285.
Divipa har gjort gällande att förstainstansrätten har åsidosatt sin motiveringsskyldighet genom att underlåta att styrka en av de omständigheter på vilken den grundat sin bedömning att Divipas anmärkning inte kunde godtas. Företaget har hänvisat till den ”egna vinning” som det skulle ha gjort enligt sista meningen i punkt 629 i den överklagade domen.
286.
Divipa har återgivit följande text:
”Även om det visas att Divipa uppträdde på ett sätt som inte helt överensstämmer med avtalen räcker för övrigt inte blott denna omständighet för att kommissionen ska vara skyldig att anse att det föreligger förmildrande omständigheter beträffande detta företag. [Divipa] skulle genom sin mer eller mindre självständiga politik på marknaden helt enkelt kunna försöka utnyttja avtalet för egen vinning.” (
73
)
B — Bedömning
287.
Jag anser i likhet med kommissionen att Divipas grund är irrelevant. Den motivering som åsyftas genom denna är nämligen endast en överflödig motivering, vilket framgår av uttrycket ”för övrigt” som förstainstansrätten använt och av användningen av konditionalis.
288.
Under alla omständigheter räcker de två första motiveringar som förstainstansrätten har angett i punkt 629 i den överklagade domen för att svara på och underkänna Divipas argument.
XII — Följderna av att den överklagade domen upphävs
289.
Som jag nämnt ovan föreslår jag att domstolen ska upphäva den överklagade domen i den mån förstainstansrätten inte ogiltigförklarade det omtvistade beslutet i den del det grundar sig på antagandet att Bolloré har varit direkt delaktigt i överträdelsen.
290.
Eftersom ärendet enligt min uppfattning är färdigt för avgörande, föreslår jag att domstolen, i enlighet med artikel 61 första stycket i domstolens stadga, själv slutligt bedömer den grund för ogiltigförklaring, avseende åsidosättande av företagets rätt till försvar, som Bolloré gjorde gällande vid förstainstansrätten.
291.
Jag föreslår, i enlighet med den analys som beskrivits i punkterna 81–137 i detta förslag, att domstolen ogiltigförklarar det omtvistade beslutet i den del det grundar sig på antagandet att Bolloré har varit direkt delaktigt i överträdelsen.
XIII — Rättegångskostnader
292.
Jag föreslår att domstolen avgör frågan om rättegångskostnader i enlighet med artiklarna 122 första stycket, 69.2 och 69.3 i domstolens rättegångsregler.
293.
Koehler och Divipa har tappat målet avseende samtliga sina yrkanden. Jag föreslår följaktligen att domstolen förpliktar dessa företag att bära sina rättegångskostnader och ersätta kommissionens rättegångskostnad.
294.
Bolloré har tappat målet på en punkt. Jag föreslår följaktligen att domstolen förpliktar detta företag att bära sina rättegångskostnader och ersätta 50 procent av kommissionens rättegångskostnad.
XIV — Förslag till avgörande
295.
Mot denna bakgrund föreslår jag att domstolen slår fast följande:
1)
Europeiska gemenskapernas förstainstansrätts dom av den 26 april 2007 i de förenade målen T-109/02, T-118/02, T-122/02, T-125/02, T-126/02, T-128/02, T-129/02, T-132/02 och T-136/02, Bolloré m.fl. mot kommissionen, upphävs i den mån den innehåller en felaktig rättstillämpning, eftersom Europeiska gemenskapernas förstainstansrätt bedömde att det åsidosättande av Bolloré SA:s rätt till försvar som Europeiska gemenskapernas kommission gjort sig skyldig till inte skulle medföra ogiltigförklaring av kommissionens beslut 2004/337/EG av den 20 december 2001 om ett förfarande enligt artikel 81 i EG-fördraget och artikel 53 i EES-avtalet (i ärende COMP/E-1/36.212 – Självkopierande papper), avseende Bolloré SA:s direkta delaktighet i överträdelsen.
2)
Beslut 2004/337/EG ogiltigförklaras i den mån Bolloré SA enligt detta beslut anses ha varit direkt delaktigt i överträdelsen.
3)
De överklaganden som lämnats in i målen Papierfabrik August Koehler mot kommissionen (C-322/07 P) och Distribuidora Vizcaína de Papeles mot kommissionen (C-338/07 P) lämnas i sin helhet utan bifall.
4)
I målet C-327/07 P förpliktas Bolloré SA att bära sin rättegångskostnad och ersätta 50 procent av Europeiska gemenskapernas kommissions rättegångskostnad. Den sistnämnda förpliktas att bära 50 procent av sin rättegångskostnad.
5)
I målen C-322/07 P och C-338/07 P förpliktas Papierfabrik August Koehler AG och Distribuidora Vizcaína de Papeles, SL att var för sig bära sina rättegångskostnader och ersätta Europeiska kommissionens rättegångskostnad.
(
1
)	Originalspråk: franska.
(
2
)	Dom av den 26 april 2007 i målen T-109/02, T-118/02, T-122/02, T-125/02, T-126/02, T-128/02, T-129/02, T-132/02 och T-136/02, Bolloré m.fl. mot kommissionen (REG 2007, s. II-947) (nedan kallad den överklagade domen).
(
3
)	Kommissionens beslut av den 20 december 2001 om ett förfarande enligt artikel 81 i EG-fördraget och artikel 53 i EES-avtalet – Ärende COMP/E-1/36.212 – Självkopierande papper) (EGT L 115, s. 1) (nedan kallat det omtvistade beslutet).
(
4
)	Rådets förordning (EG) nr 17 av den 6 februari 1962, Första förordningen om tillämpning av fördragets artiklar [81] och [82] (EGT 13, s. 204; svensk specialutgåva, område 8, volym 1, s. 8), i dess lydelse enligt rådets förordning (EG) nr 1216/1999 av den 10 juni 1999 (EGT L 148, s. 5) (nedan kallad förordning nr 17). Det ska påpekas att denna förordning har ersatts av rådets förordning (EG) nr 1/2003 av den 16 december 2002 om tillämpning av konkurrensreglerna i artiklarna 81 och 82 i fördraget (EGT L 1, s. 1).
(
5
)	Riktlinjer för beräkning av böter som dömts ut enligt artikel 15.2 i förordning nr 17 och artikel 65.5 i EKSG-fördraget (EGT C 9, 1998, s. 3) (nedan kallade riktlinjerna).
(
6
)	EGT C 207, s. 4, nedan kallat ”meddelandet om samarbete”.
(
7
)	EGT L 1, 1994, s. 3, nedan kallat EES-avtalet.
(
8
)	Dom av den 28 maj 1998 i mål C-7/95 P, Deere mot kommissionen (REG 1998, s. I-3111), punkt 19 och där angiven rättspraxis.
(
9
)	Dom av den 21 september 2006 i mål C-167/04 P, JCB Service mot kommissionen (REG 2006, s. I-8935), punkt 114 och där angiven rättspraxis.
(
10
)	Se, bland annat, dom av den 7 januari 2004 i de förenade målen C-204/00 P, C-205/00 P, C-211/00, C-213/00, C-217/00 P och C-219/00, Aalborg Portland m.fl. mot kommissionen (REG 2004, s. I-123), punkt 51 och där angiven rättspraxis.
(
11
)	Dom av den 18 januari 2007 i mål C-229/05 P, PKK och KNK mot rådet (REG 2007, s. I-439), punkt 32 och där angiven rättspraxis.
(
12
)	Se domen i målet JCB Service mot kommissionen (ovan fotnot 9), punkterna 106 och 107 och där angiven rättspraxis, och dom av den 10 maj 2007 i mål C-328/05 P, SGL Carbon mot kommissionen (REG 2007, s. I-3921), punkt 41 och där angiven rättspraxis.
(
13
)	Se bland annat domarna i de ovannämnda målen JCB Service mot kommissionen (ovan fotnot 9), punkt 106 och där angiven rättspraxis, och SGL Carbon mot kommissionen (ovan fotnot 12), punkt 41 och där angiven rättspraxis.
(
14
)	Se dom av den 17 december 1998 i mål C-185/95 P, Baustahlgewebe mot kommissionen (REG 1998, s. I-8417), punkt 128, av den 29 april 2004 i mål C-359/01 P, British Sugar mot kommissionen (REG 2004, s. I-4933), punkt 47, av den 28 juni 2005 i mål C-189/02 P, C-202/02 P, C-205/02 P–C-208/02 P och C-213/02 P, Dansk Rørindustri m.fl. mot kommissionen (REG 2005, s. I-5425), punkt 244, och av den 8 februari 2007 i mål C-3/06 P, Groupe Danone mot kommissionen (REG 2007, s. I-1331), punkt 69.
(
15
)	Se bland annat domarna i de ovan i fotnot 14 nämnda målen Baustahlgewebe mot kommissionen, punkt 129, British Sugar mot kommissionen, punkt 48, och Dansk Rørindustri mot kommissionen, punkt 245.
(
16
)	Se domen i målet PKK och KNK mot rådet (ovan fotnot 11), punkt 35.
(
17
)	Se bland annat domarna i målen JCB Service mot kommissionen (ovan fotnot 9), punkt 108 och där angiven rättspraxis, och PKK och KNK mot rådet (ovan fotnot 11), punkt 37 och där angiven rättspraxis.
(
18
)	Se bland annat domen i målet Baustahlgewebe mot kommissionen (ovan fotnot 14), punkt 19 och där angiven rättspraxis.
(
19
)	Ibidem, punkt 21 och där angiven rättspraxis.
(
20
)	 Förstainstansrättens dom av den 30 september 2003 i de förenade målen T-191/98, T-212/98–T-214/98, Atlantic Container Line m.fl. mot kommissionen (REG 2003, s. II-3275), punkt 196. Se även, för ett liknande resonemang, förstainstansrättens dom av den 28 februari 2002 i mål T-86/95, Compagnie générale maritime m.fl. mot kommissionen (REG 2002, s. II-1011), punkt 447.
(
21
)	 Se, för ett liknande resonemang, förstainstansrättens dom av den 14 maj 1998 i mål T-352/94, Mo och Domsjö mot kommissionen (REG 1998, s. II-1989), punkt 74.
(
22
)	 Se, för ett liknande resonemang, förstainstansrättens dom av den 14 maj 2002 i mål T-126/99, Graphischer Maschinenbau mot kommissionen (REG 2002, s. II-2427), punkt 49, och av den 14 december 2005 i mål T-209/01, Honeywell mot kommissionen (REG 2005, s. II-5527), punkt 49.
(
23
)	 Se även, för ett liknande resonemang, domstolens dom av den 12 juli 2001 i de förenade målen C-302/99 P och C-308/99 P, kommissionen och Frankrike mot TF1 (REG 2001, s. I-5603), punkterna 26–29, och förstainstansrättens dom av den 21 september 2005 i mål T-87/05, EDP mot kommissionen (REG 2005, s. II-3745), punkt 144.
(
24
)	Bolloré har härvid hänvisat till domstolens dom av den 31 mars 1993 i de förenade målen C-89/85, C-104/85, C-114/85, C-116/85, C-117/85 och C-125/85–C-129/85, Ahlström Osakeyhtiö m.fl. mot kommissionen (REG 1993, s. I-1307), av den 16 mars 2000 i de förenade målen C-395/96 P och C-396/96 P, Compagnie maritime belge transports m.fl. mot kommissionen (REG 2000, s I-1365), och av den 2 oktober 2003 i mål C-176/99 P, ARBED mot kommissionen (REG 2003, s. I-10687), samt förstainstansrättens dom av den 23 februari 1994 i de förenade målen T-39/92 och T-40/92, CB och Europay mot kommissionen (REG 1994, s. II-49), och av den 22 oktober 2002 i mål T-310/01, Schneider Electric mot kommissionen (REG 2002, s. II-4071).
(
25
)	Dom av den 28 mars 2000 i mål C-7/98, Krombach (REG 2000, s. I-1935), punkterna 25 och 26.
(
26
)	Se bland annat dom av den 25 januari 2007 i de förenade målen C-403/04 P och C-405/04 P, Sumitomo Metal Industries och Nippon Steel mot kommissionen (REG 2007, s. I-729), punkt 115 och där angiven rättspraxis.
(
27
)	Denna rättspraxis har bekräftats i artikel 6.2 EU, vilken har följande lydelse: ”Unionen ska som allmänna principer för gemenskapsrätten respektera de grundläggande rättigheterna, såsom de garanteras i [Europakonventionen], och såsom de följer av medlemsstaternas gemensamma konstitutionella traditioner”.
(
28
)	Domstolen har slagit fast att kommissionen vid genomförandet av sina uppgifter ska iaktta rätten till försvar, i synnerhet inom ramen för administrativa förfaranden som kan leda till påföljder, särskilt böter eller viten (se bland annat dom av den 13 februari 1979 i mål 85/76, Hoffman-La Roche mot kommissionen (REG 1979, s. 461; svensk specialutgåva, volym 4, s. 315), punkt 9, av den 9 november 1983 i mål 322/81, Nederlandsche-Industrie-Michelin (REG 1983, s. 3461; svensk specialutgåva, volym 7, s. 351), punkt 7, av den 21 september 1989 i de förenade målen 46/87 och 227/88, Hoechst mot kommissionen (REG 1989, s. 2859; svensk specialutgåva, volym 10, s. 133), punkt 15, och av den 18 oktober 1989 i mål 374/87, Orkem mot kommissionen (REG 1989, s. 3283; svensk specialutgåva, volym 10, s. 217), punkterna 32 och 33, samt domarna i målen Krombach (ovan fotnot 25), punkterna 25 och 26, och ARBED mot kommissionen (ovan fotnot 24), punkt 19.) Denna rätt ska iakttas under hela det administrativa förfarandet från och med de inledande undersökningarna, eftersom dessa kan vara avgörande för fastställandet av bevis för att ett företag gjort sig skyldigt till rättsstridigt beteende (se bland annat domarna i målen Hoechst mot kommissionen, ovan i denna fotnot, punkt 15, och Orkem mot kommissionen, ovan i denna fotnot, punkt 33).
(
29
)	Se bland annat domen i målet Groupe Danone mot kommissionen (ovan fotnot 14), punkt 68 och där angiven rättspraxis.
(
30
)	Se i detta hänseende kommissionens förordning nr 99/63/EEG av den 25 juli 1963 om sådana förhör som avses i artikel 19.1 och 19.2 i rådets förordning nr 17 (EGT 127, s. 2268; svensk specialutgåva, område 8, volym 1, s. 32), vilken har ersatts till följd av antagandet av förordning (EG) nr 1/2003 av kommissionens förordning (EG) nr 773/2004 av den 7 april 2004 om kommissionens förfaranden enligt artiklarna 81 och 82 i EG-fördraget (EUT L 123, s. 18).
(
31
)	Se bland annat domen i målen Aalborg Portland m.fl. mot kommissionen (ovan fotnot 10), punkt 66 och där angiven rättspraxis.
(
32
)	I bestämmelsen anges följande: ”Innan kommissionen fattar beslut enligt artiklarna 2, 3, 6, 7, 8, 15 och 16 [i nämnda förordning] ska den lämna de berörda företagen och företagssammanslutningarna tillfälle att yttra sig över dess anmärkningar.”
(
33
)	Dom av den 7 juni 1983 i de förenade målen 100/80–103/80, Musique Diffusion française m.fl. mot kommissionen (REG 1983, s. 1825), punkterna 10 och 14.
(
34
)	Se bland annat domarna i målen Musique Diffusion française m.fl. mot kommissionen (ovan fotnot 33), punkterna 14 och 15, ARBED mot kommissionen (ovan fotnot 24), punkterna 20 och 21 och där angiven rättspraxis, och Aalborg Portland m.fl. mot kommissionen (ovan fotnot 10), punkterna 142–146.
(
35
)	Se, för ett liknande resonemang, dom av den 17 november 1987 i de förenade målen 142/84 och 156/84, British American Tobacco och Reynolds Industries mot kommissionen (REG 1987, s. 4487; svensk specialutgåva, volym 9, s. 247), punkt 70.
(
36
)	I artikel 2.1 i denna förordning föreskrivs följande: ”Kommissionen ska skriftligen meddela företag och företagssammanslutningar om de anmärkningar som har framställts mot dem. Meddelandet ska tillställas vart och ett av dem eller en gemensam ställföreträdare som de har utsett.” Enligt lydelsen i artikel 2.3 i nämnda förordning kan ”[b]öter eller viten... åläggas företag eller företagssammanslutningar endast om anmärkningarna har meddelats på det sätt som anges i punkt 1”. I artikel 4 i förordning nr 99/63 föreskrivs att ”[d]å kommissionen meddelar anmärkningar ska den fastställa en tidsfrist inom vilken företagen och företagssammanslutningarna kan framföra sina synpunkter till kommissionen”.
(
37
)	Förstainstansrätten har hänvisat till domstolens dom i målet kommissionen och Frankrike mot TF1 (ovan fotnot 22), punkterna 26–29, och förstainstansrättens dom i målet EDP mot kommissionen (ovan fotnot 23), punkt 144.
(
38
)	Min kursivering.
(
39
)	Se bland annat dom av den 23 oktober 1974 i mål 17/74, Transocean Marine Paint Association mot kommissionen (REG 1974, s. 1063; svensk specialutgåva, volym 2, s. 357), punkt 21.
(
40
)	Domen i målen Musique Diffusion française m.fl. mot kommissionen (ovan fotnot 30). Se även dom av den 25 oktober 1983 i mål 107/82, AEG-Telefunken mot kommissionen (REG 1983, s. 3151; svensk specialutgåva, volym 7, s. 287), punkt 30.
(
41
)	Punkterna 15 och 16.
(
42
)	Förstainstansrättens dom av den 8 oktober 1996 i de förenade målen T-24/93–T-26/93 och T-28/93, Compagnie maritime belge transports m.fl. mot kommissionen (REG 1996, s. II-1201), punkt 35.
(
43
)	Domstolens dom i målen Compagnie maritime belge transports m.fl. mot kommissionen (ovan fotnot 24), punkterna 141–150.
(
44
)	Förstainstansrättens dom av den 11 mars 1999 i mål T-137/94, ARBED mot kommissionen (REG 1999, s. II-303).
(
45
)	Domstolens dom i målet ARBED mot kommissionen (ovan fotnot 24), punkterna 22–25.
(
46
)	Dom av den 20 september 2001 i mål C-453/99, Courage och Crehan (REG 2001, s. I-6297), punkterna 24–28, och av den 13 juli 2006 i de förenade målen C-295/04–C-298/04, Manfredi m.fl. (REG 2006, s. I-6619), punkterna 39, 58 och 61 och där angiven rättspraxis. Domstolen erinrade i dessa mål om att artiklarna 81.1 EG och 82 EG har direkt effekt i relationer mellan enskilda och direkt skapar rättigheter för enskilda som de nationella domstolarna ska skydda. Detta innefattar enligt domstolen enskildas rätt att skyddas mot de ogynnsamma effekter som kan uppstå genom ett automatiskt ogiltigt avtal.
(
47
)	Sådana situationer är enligt min uppfattning ganska sällsynta och avser endast vertikala avtalsförhållanden, i vilka det företag som har den ledande rollen antar ett ensidigt utövande såsom utdelning av ett cirkulär där man ålägger leverantörerna ett minimipris för återförsäljning.
(
48
)	KOM(2008) 165 slutlig. Denna vitbok är en uppföljning av grönboken om skadeståndstalan vid brott mot EG:s antitrustregler (KOM(2005) 672 slutlig) och av en resolution av Europaparlamentet av den 25 april 2007 angående denna grönbok.
(
49
)	Min kursivering.
(
50
)	Se Europadomstolens dom av den 28 februari 2007 i målet Grecu mot Rumänien, 62 § och där angiven rättspraxis. Dessa konstateranden följer av Europadomstolens dom av den 28 juni 1978 i målet Köning mot Tyskland, serie A nr 27, och av den 18 oktober 1982 i målet Le Compte, Van Leuven och De Mayere, serie A nr 54, och av den 24 oktober 1983 i mål Albert och Le Compte mot Belgien, serie A nr 68. Detta gäller i än högre grad på straffrättsområdet, eftersom artikel 6 i Europakonventionen ställer lägre krav beträffande tvister avseende civilrättsliga rättigheter än för anklagelser för brott.
(
51
)	Se dom av den 29 oktober 1980 i de förenade målen 209/78–215/78 och 218/78, van Landewyck m.fl. mot kommissionen (REG 1980, s. 3125; svensk specialutgåva, volym 5, s. 345). Domstolen slog i den domen fast att ”[f]astän kommissionen är skyldig att följa de processrättsliga skyddsreglerna i gemenskapens konkurrensrätt kan kommissionen... ändå inte karakteriseras som en ”domstol” i den mening som avses i artikel 6 i [Europakonventionen]’.
(
52
)	Dom av den 8 juli 1999 i mål C-199/92 P, Hüls mot kommissionen (REG 1999, s. I-4287).
(
53
)	Punkt 150. Europeiska domstolen för mänskliga rättigheter har angett tre kriterier för att fastställa huruvida en anklagelse är straffrättslig, nämligen den beteckning som ges i den ifrågavarande statens nationella rättssystem, påföljdens repressiva och dissuasiva karaktär och hur allvarlig påföljd som föreskrivs (se Europadomstolens dom av den 23 november 1976 i målen Engel m.fl. mot Nederländerna, serie A nr 22). Europadomstolen antog närmare bestämt detta resonemang avseende administrativa påföljder bland vilka förekommer påföljder som utdöms av de nationella konkurrensmyndigheterna (se Europadomstolens dom av den 27 februari 1992 i mål Société Stenuit mot Frankrike, serie A nr 232-A).
(
54
)	Punkt 29. Se även domen i målen Sumitomo Metal Industries och Nippon Steel mot kommissionen (ovan fotnot 26), punkt 116 och där angiven rättspraxis, och dom av den 9 september 2008 i de förenade målen C-120/06 P och C-121/06 P, FIAMM och FIAMM Technologies mot rådet och kommissionen (REG 2008, s. I-6513), punkt 212 och där angiven rättspraxis.
(
55
)	Se dom av den 15 oktober 2002 i de förenade målen C-238/99 P, C-244/99 P, C-245/99 P, C-247/99 P, C-250/99 P–C-252/99 P och C-254/99 P, Limburgse Vinyl Maatschappij m.fl. mot kommissionen (REG 2002, s. I-8375), punkt 188, av den 2 oktober 2003 i mål C-194/99 P, Thyssen Stahl mot kommissionen (REG 2003, s. I-10821), punkt 156, och domen i målen Sumitomo Metal Industries och Nippon Steel mot kommissionen (ovan fotnot 26), punkterna 117–122.
(
56
)	Se domen i målet Baustahlgewebe mot kommissionen (ovan fotnot 14), punkt 58, och av den 8 juli 1999 i mål C-49/92 P, kommission mot Anic Partecipazioni (REG 1999, s. I-4125), punkt 86.
(
57
)	Se domen i målen Limburgse Vinyl Maatschappij m.fl. mot kommissionen (ovan fotnot 55), punkterna 513–523, och förstainstansrättens dom av den 8 juli 2004 i de förenade målen T-67/00, T-68/00, T-71/00 och T-78/00, JFE Engineering m.fl. mot kommissionen (REG 2004, s. II-2501), punkterna 179 och 180 och där angiven rättspraxis.
(
58
)	Punkterna 55–57.
(
59
)	Se domen i målet Orkem mot kommissionen (ovan fotnot 28).
(
60
)	Det framgår av punkt 181 i den överklagade domen att M.B.G. från Unipapel var Sappis agent i Portugal.
(
61
)	Punkterna 83–89 i Koehlers ansökan, genom vilken talan väckts.
(
62
)	Denna punkt undersöks inom ramen för den andra grunden, vilken avser åsidosättande av rätten att få tillgång till handlingarna i ärendet
(
63
)	Dom av den 29 juni 2006 i mål C-308/04 P, SGL Carbon mot kommissionen (REG 2006, s. I-5977), punkt 46 och där angiven rättspraxis.
(
64
)	Ibidem.
(
65
)	Kommissionen kan grunda sig på ett flertal faktorer som domstolen själv har angett i sin rättspraxis. Den kan uppskatta överträdelsens allvar med hänsyn till för målet specifika omständigheter och det sammanhang som det påtalade agerandet ingår i vad avser lagstiftning och ekonomiska förhållanden. Kommissionen kan genom att undersöka konkurrensbegränsningarnas art beakta överenskommelsens innehåll, varaktighet, antal, intensitet och geografiska omfattning samt värdet av de berörda varorna. Kommissionen kan även beakta parternas antal och inbördes vikt i överenskommelsen på marknaden genom att bland annat undersöka deras marknadsandelar, deras storlek, deras beteende och deras roll i överenskommelsen. Kommissionen kan också undersöka situationen på marknaden vid den tidpunkt då överträdelsen begicks och beakta den skada som samhällsekonomin har lidit. Slutligen kan den beakta den risk som den ifrågasatta överenskommelsen medför för gemenskapens mål (se dom av den 15 juli 1970 i mål 41/69, Chemiefarma mot kommissionen (REG 1970, s. 661), punkt 176, av den 16 december 1975 i målen 40/73–48/73, 50/73, 54/73–56/73, 111/73, 113/73 et 114/73, Suiker Unie m.fl. mot kommissionen (REG 1975, s. 1663), punkt 612, av den 17 juli 1997 i mål C-219/95 P, Ferriere Nord mot kommissionen (REG 1997, s. I-4411), punkt 38, samt domarna i målen Aalborg Portland m.fl. mot kommissionen, punkterna 90 och 91 och där angiven rättspraxis, och Dansk Rørindustri m.fl. mot kommissionen, punkterna 241 och 242 och där angiven rättspraxis).
(
66
)	Domen i målet JCB Service mot kommissionen (ovan fotnot 9), punkterna 207 och 208 och där angiven rättspraxis.
(
67
)	Förstainstansrättens dom av den 27 september 2006 i mål T-43/02, Jungbunzlauer mot kommissionen (REG 2006, s. II-3435), punkt 238.
(
68
)	Ibidem.
(
69
)	Se förstainstansrättens dom av den 20 mars 2002 i mål T-23/99, LR AF 1998 mot kommissionen (REG 2002, s. II-1705), punkt 278.
(
70
)	Se bland annat förstainstansrättens dom av den 6 oktober 1994 i mål T-83/91, Tetra Pak mot kommissionen (REG 1994, s. II-755; svensk specialutgåva volym 16, s. 1), punkt 240 och där angiven rättspraxis, och av den 20 april 1999 i målen T-305/94–T-307/94, T-313/94–T-316/94, T-318/94, T-325/94, T-328/94, T-329/94 och T-335/94, Limburgse Vinyl Maatschappij m.fl. mot kommissionen (REG 1999, s. II-931), punkt 1215.
(
71
)	Se punkt 48 i företagets ansökan, genom vilken talan väckts.
(
72
)	Se tabellerna i punkterna 56 och 57 i företagets ansöka, genom vilken talan väckts.
(
73
)	 Min kursivering.