62005CJ0193_LT
Šalys
Sprendimo motyvai
Rezoliucinė dalis
Šalys
Byloje C‑193/05
dėl 2005 m. balandžio 29 d. pagal EB 226 straipsnį pareikšto ieškinio dėl įsipareigojimų neįvykdymo
Europos Bendrijų Komisija,
atstovaujama D. Maidani ir A. Bordes, nurodžiusi adresą dokumentams įteikti Liuksemburge,
ieškovė,
prieš
Liuksemburgo Didžiąją Hercogystę,
atstovaujamą S. Schreiner, padedamo advokato L. Dupong,
atsakovę,
TEISINGUMO TEISMAS (didžioji kolegija),
kurį sudaro pirmininkas V. Skouris, kolegijų pirmininkai P. Jann, C. W. A. Timmermans ir A. Rosas, teisėjai J.‑P. Puissochet, R. Schintgen, K. Lenaerts (pranešėjas), E. Juhász, E. Levits, A. Ó Caoimh ir L. Bay Larsen,
generalinė advokatė C. Stix-Hackl,
posėdžio sekretorė K. Sztranc-Sławiczek, administratorė,
atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį ir įvykus 2006 m. kovo 14 d. posėdžiui,
susipažinęs su 2006 m. gegužės 11 d. posėdyje pateikta generalinės advokatės išvada,
priima šį
Sprendimą
Sprendimo motyvai
1. Savo ieškiniu Europos Bendrijų Komisija prašo Teisingumo Teismo pripažinti, kad, palikusi galioti advokatams, įgijusiems profesinę kvalifikaciją kitoje valstybėje narėje ir norintiems įsisteigti Liuksemburgo Didžiosios Hercogystės teritorijoje pagal savo buveinės šalyje vartojamą profesinį vardą, kalbų mokėjimo reikalavimą, draudimą užsiimti buveinės suteikimo bendrovėms veikla ir pareigą kasmet pateikti pažymėjimą, patvirtinantį registraciją buveinės valstybės narės kompetentingoje institucijoje, neįvykdė įsipareigojimų pagal 1998 m. vasario 16 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvą 98/5/EB, skirtą padėti teisininkams verstis nuolatine advokato praktika kitoje valstybėje narėje nei ta, kurioje buvo įgyta kvalifikacija (OL L 77, p. 36).
Teisinis pagrindas
Direktyva 98/5
2. Pagal Direktyvos 98/5 2 straipsnio 1 dalį:
„Kiekvienas advokatas turi teisę verstis nuolatine 5 straipsnyje nurodyta veikla bet kurioje kitoje valstybėje narėje pagal savo buveinės šalyje vartojamą profesinį vardą.“
3. Direktyvos 98/5 3 straipsnis „Registracija kompetentingoje institucijoje“ nustato:
„1. Teisininkas, pageidaujantis verstis advokato praktika kitoje valstybėje narėje nei ta, kurioje jis įgijo savo profesinę kvalifikaciją, registruojasi tos valstybės kompetentingoje institucijoje.
2. Priimančiosios valstybės narės kompetentinga institucija įregistruoja advokatą jam pateikus pažymėjimą, patvirtinantį jo registraciją buveinės valstybės narės kompetentingoje institucijoje. Ji gali reikalauti, kad buveinės valstybės narės kompetentingos institucijos pažymėjimas būtų išduotas ne anksčiau kaip prieš tris mėnesius. Apie registraciją ji praneša buveinės valstybės narės kompetentingai institucijai.
< … > .“ (Pataisytas vertimas)
4. Direktyvos 98/5 5 straipsnis „Veiklos sritis“ nustato:
„1. Atsižvelgiant į 2 ir 3 dalis, teisininkas, besiverčiantis advokato praktika pagal savo buveinės šalies profesinį vardą, vykdo tas pačias profesinės veiklos rūšis kaip teisininkas, besiverčiantis advokato praktika pagal atitinkamą priimančiosios valstybės narės profesinį vardą, ir gali, inter alia, teikti konsultacijas savo buveinės valstybės narės teisės, Bendrijos teisės, tarptautinės teisės ir priimančiosios valstybės narės teisės klausimais. Bet kuriuo atveju jis turi laikytis nacionaliniuose teismuose taikomų procesinių taisyklių.
2. Valstybės narės, kurios savo teritorijoje tam tikros kategorijos advokatams leidžia rengti dokumentus dėl teisės valdyti mirusių asmenų turtą suteikimo bei teisės į žemę suteikimo ar perdavimo, kurią kitos valstybės narės suteikia ne advokatams, o kitų profesijų atstovams, gali nesuteikti teisės verstis šiomis profesinės veiklos rūšimis teisininkams, besiverčiantiems advokato praktika pagal buveinės šalyje vartojamą profesinį vardą, suteiktą vienoje iš pastarųjų valstybių narių.
3. Priimančioji valstybė narė gali reikalauti, kad teisininkai, kurie verčiasi advokato praktika pagal savo buveinės šalies profesinį vardą, versdamiesi advokato praktika, susijusia su kliento atstovavimu arba gynyba teismo procese, ir tiek, kiek priimančiosios valstybės narės teisė palieka teisę tokia veikla verstis teisininkams, besiverčiantiems advokato praktika pagal tos valstybės profesinį vardą, dirbtų kartu su teisininku, kuris verčiasi advokato praktika atitinkamoje teisminėje institucijoje, ir, jei būtina, būtų atsakingas tai institucijai, arba su „ avoue “, besiverčiančiu praktika joje.
Nepaisant to, kad būtų užtikrintas sklandus teisingumo sistemos veikimas, valstybės narės gali nustatyti konkrečias kreipimosi į aukščiausiuosius teismus taisykles, pavyzdžiui, dėl tam tikrą specializaciją turinčių advokatų dalyvavimo.“
5. Direktyvos 98/5 7 straipsnio „Drausmės bylos“ 2 dalis įtvirtina:
„Priimančiosios valstybės narės kompetentinga institucija, prieš iškeldama drausmės bylą teisininkui, besiverčiančiam advokato praktika pagal jo buveinės šalies profesinį vardą, kuo greičiau praneša apie tai buveinės valstybės narės kompetentingai institucijai, pateikdama jai visą atitinkamą informaciją.
Pirmoji pastraipa taikoma mutatis mutandis, jeigu drausmės bylą kelia buveinės valstybės narės kompetentinga institucija, kuri atitinkamai praneša apie tai priimančiosios valstybės (-ių) narės (-ių) kompetentingai institucijai.“
6. Direktyvos 98/5 10 straipsnyje „Vienodų sąlygų taikymas kaip ir priimančiosios valstybės narės advokatui“ nustatyta:
„1. Teisininkui, besiverčiančiam advokato praktika pagal jo buveinės šalies profesinį vardą, kuris efektyviai ir reguliariai ne trumpiau kaip trejus metus priimančiojoje valstybėje narėje praktikavo tos valstybės teisę, įskaitant Bendrijos teisę, jam siekiant įgyti priimančiosios valstybės narės advokato profesiją netaikomos (1988 m. gruodžio 21 d. Tarybos) Direktyvos 89/48/EEB (dėl bendrosios aukštojo mokslo diplomų, išduotų po bent trejų metų profesinio mokymo ir lavinimo, pripažinimo sistemos (OL L 19, 1989, p. 16)) 4 straipsnio 1 dalies b punkto sąlygos. „ Efektyvus ir reguliarus praktikavimas “ – tai faktinis veiklos vykdymas be pertrūkių, išskyrus tuos, kurie susiję su kasdienio gyvenimo įvykiais.
< … >
3. Teisininkas, besiverčiantis advokato praktika pagal savo buveinės šalies profesinį vardą, kuris efektyviai ir reguliariai vertėsi advokato praktika priimančiojoje valstybėje narėje ne trumpiau kaip trejus metus, tačiau trumpesnį laikotarpį praktikavo tos valstybės narės teisę, gali gauti tos valstybės kompetentingos institucijos leidimą įgyti advokato profesiją priimančiojoje valstybėje narėje ir teisę verstis advokato praktika pagal profesinį vardą, atitinkantį profesiją toje valstybėje narėje, nereikalaujant laikytis Direktyvos 89/48 < ... > 4 straipsnio 1 dalies b punkte numatytų sąlygų, pagal toliau nurodytas sąlygas ir tvarką:
a) priimančiosios valstybės narės kompetentinga institucija atsižvelgia į efektyvų ir reguliarų vertimąsi profesine veikla minėtą laikotarpį ir visas priimančiosios valstybės narės teisės srities žinias bei profesinę patirtį, taip pat dalyvavimą paskaitose ar seminaruose priimančiosios valstybės narės teisės klausimais, įskaitant profesinę praktiką ir veiklą reglamentuojančias taisykles;
< … > .“
7. Direktyvos 98/5 13 straipsnio „Buveinės valstybės narės ir priimančiosios valstybės narės kompetentingų institucijų bendradarbiavimas bei slaptumas“ pirmoji pastraipa numato:
„Siekdamos palengvinti šios direktyvos taikymą ir išvengti neteisingo jos nuostatų taikymo vien siekiant apeiti priimančiojoje valstybėje narėje taikytinas normas, priimančiosios valstybės narės kompetentinga institucija glaudžiai bendradarbiauja su buveinės valstybės narės kompetentinga institucija ir teikia viena kitai pagalbą.“
Nacionalinė teisė
8. Vertimąsi advokato praktika ir buveinės suteikimo bendrovėms veiklą Liuksemburge reglamentuoja atitinkamai 1991 m. rugpjūčio 10 d. Įstatymas dėl advokato profesijos ( Mémorial A, 1991, p. 1110, toliau – 1991 m. rugpjūčio 10 d. Įstatymas) ir 1999 m. gegužės 31 d. Įstatymas dėl buveinės suteikimo bendrovėms ( Mémorial A, 1999, p. 1681, toliau – 1999 m. gegužės 31 d. Įstatymas).
9. Šiuos įstatymus pakeitė 2002 m. lapkričio 13 d. Įstatymas dėl 1998 m. vasario 16 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 98/5/EB, skirtos padėti teisininkams verstis nuolatine advokato praktika kitoje valstybėje narėje nei ta, kurioje buvo įgyta kvalifikacija, perkėlimo į Liuksemburgo teisę ir dėl: 1. pakeisto 1991 m. rugpjūčio 10 d. Įstatymo dėl advokato profesijos pakeitimo; 2. 1999 m. gegužės 31 d. Įstatymo dėl buveinės suteikimo bendrovėms pakeitimo ( Mémorial A, 2002, p. 3202, toliau – 2002 m. lapkričio 13 d. Įstatymas).
10. Pagal 1991 m. rugpjūčio 10 d. Įstatymo 5 straipsnį:
„Advokato praktika negali verstis nė vienas asmuo, kuris nėra įrašytas į Liuksemburgo Didžiojoje Hercogystėje egzistuojantį advokatūros registrą.“
11. 1991 m. rugpjūčio 10 d. įstatymo 6 straipsnis nustato:
„1) Norintis būti įrašytas į registrą asmuo turi:
a) pateikti numatytus nepriekaištingos reputacijos įrodymus.
b) įrodyti, kad jis atitinka priėmimo atlikti praktiką sąlygas.
Išimtinais atvejais asmenims, atlikusiems profesinę praktiką savo buveinės valstybėje ir galintiems įrodyti, kad turi ne mažiau kaip penkerių metų profesinę patirtį, Advokatų taryba gali netaikyti tam tikrų sąlygų praktikai atlikti.
c) būti Liuksemburgo arba vienos iš Europos Bendrijų valstybių narių pilietis. Susipažinusi su teisingumo ministro nuomone, Advokatų taryba, remdamasi abipusiškumo principu valstybės, ne Europos Bendrijų narės atžvilgiu, kurios pilietis yra kandidatas, gali netaikyti šios sąlygos. Tas pats taikoma kandidatams, Liuksemburgo Didžiojoje Hercogystėje turintiems politinio pabėgėlio statusą ir įgijusiems prieglobsčio teisę.
2) Prieš įrašymą į advokatų registrą kandidatai į advokatus, dalyvaujant advokatūros pirmininkui ar jo atstovui, Kasaciniame teisme duoda tokią priesaiką: „Prisiekiu būti ištikimas Didžiajam Hercogui, laikytis Valstybės Konstitucijos ir įstatymų, gerbti teismus, nepatarinėti ar neatstovauti jokiose bylose, kurias, vadovaudamasis savo sąžine, laikysiu neteisingomis.“
12. 2002 m. lapkričio 13 d. Įstatymo 14 straipsnis pakeitė šias įrašymo į advokatų sąrašą sąlygas. Be kita ko, šis įstatymas prie 1991 m. rugpjūčio 10 d. Įstatymo 6 straipsnio 1 dalies pridėjo d punktą, kuris nustato tokią įrašymo į advokatų sąrašą sąlygą:
„Mokėti kalbą, kuria leidžiami teisės aktai, ir administracijos bei teismuose vartojamas kalbas pagal 1984 m. vasario 24 d. Įstatymą dėl kalbų vartojimo.“
13. Teisės aktų leidimo kalbą reglamentuoja 1984 m. vasario 24 d. Įstatymo dėl kalbų vartojimo ( Mémorial A, 1984, p. 196) 2 straipsnis:
„Įstatymai ir juos įgyvendinantys teisės aktai leidžiami prancūzų kalba. Kai prie įstatymų ir kitų teisės aktų pridedamas vertimas, autentiškas yra teisės akto tekstas prancūzų kalba.
Jeigu ankstesnėje pastraipoje nenurodytą teisės aktą priėmė valstybės arba komunos organas ar viešoji įstaiga, autentiškas yra tekstas ta kalba, kuria jį priėmė ši institucija.
Šiuo straipsniu nenukrypstama nuo nuostatų, taikomų tarptautinėmis konvencijomis reglamentuojamose srityse.“
14. Administracijos ir teismuose vartojamas kalbas reglamentuoja 1984 m. vasario 24 d. Įstatymo dėl kalbų vartojimo 3 straipsnis:
„Sprendžiant administracinius klausimus, ginčo ir ne ginčo tvarka, bei teismuose gali būti vartojamos prancūzų, vokiečių ar liuksemburgiečių kalbos, nepažeidžiant specialiųjų nuostatų dėl tam tikrų sričių.“
15. Pagal 2002 m. lapkričio 13 d. Įstatymo 3 straipsnio 1 dalį tam, kad advokatas, kuris įgijo savo profesinę kvalifikaciją kitoje valstybėje narėje nei Liuksemburgo Didžioji Hercogystė (toliau – Europos advokatas), šioje valstybėje narėje galėtų verstis advokato praktika pagal buveinės šalyje vartojamą profesinį vardą, jis privalo būti įrašytas į vienos iš šios valstybės narės advokatų tarybų registrą.
16. To paties įstatymo 3 straipsnio 2 dalis nustato:
„Liuksemburgo Didžiosios Hercogystės Advokatų taryba, gavusi Europos advokato prašymą leisti verstis savo praktika pagal buveinės šalyje vartojamą profesinį vardą, įrašo jį į advokatūros registrą po egzamino žodžiu, per kurį Advokatų taryba gali patikrinti, ar Europos advokatas moka bent jau tas kalbas, kurios nurodytos 1991 m. rugpjūčio 10 d. Įstatymo 6 straipsnio 1 dalyje, ir atsižvelgdama į 1991 m. rugpjūčio 10 d. įstatymo 6 straipsnio 1 dalies a punkte, c punkto pirmajame sakinyje ir d punkte nurodytus dokumentus ir pažymėjimą, patvirtinantį Europos advokato registraciją buveinės valstybės narės kompetentingoje institucijoje. Šį buveinės valstybės narės išduotą dokumentą reikia pateikti kasmet per pirmąjį metų mėnesį ir jis turi būti išduotas ne anksčiau kaip prieš tris mėnesius.
< … > .“
17. Pradinėje 1999 m. gegužės 31 d. Įstatymo 1 straipsnio 1 dalies redakcijoje buvo sakoma:
„Kai bendrovė įsteigia buveinę savo įstatuose numatytai veiklai vykdyti trečiojo asmens adresu ir kai šis tretysis asmuo teikia bet kokias su šia veikla susijusias paslaugas, bendrovė ir šis tretysis asmuo, vadinamas buveinę suteikiančiu asmeniu, privalo raštu sudaryti sutartį, vadinamą buveinės suteikimo sutartimi.
Buveinę suteikiančiu asmeniu gali būti tik Liuksemburgo Didžiojoje Hercogystėje įsteigtas ir šiame sąraše išvardytomis reglamentuojamomis profesijomis besiverčiantis asmuo: kredito įstaiga ar kitas finansų sektoriaus ar draudimo sektoriaus specialistas, advokatas, įmonių auditorius, atestuotas buhalteris.“
18. 2002 m. lapkričio 13 d. Įstatymo 15 straipsnis pakeitė šios nuostatos antrąją dalį:
„Buveinę suteikiančiu asmeniu gali būti tik Liuksemburgo Didžiojoje Hercogystėje įsteigtas ir šiame sąraše išvardytomis reglamentuojamomis profesijomis besiverčiantis asmuo: kredito įstaiga ar kitas finansų sektoriaus ar draudimo sektoriaus specialistas, į 1991 m. rugpjūčio 10 d. Įstatymo < ... > 8 straipsnio 3 dalyje nurodytą advokatų registro I sąrašą įrašytas teisę atstovauti teisme turintis advokatas, įmonių auditorius, atestuotas buhalteris.“
19. Pagal 1991 m. rugpjūčio 10 d. Įstatymo 8 straipsnio 3 dalį, pakeistą 2002 m. lapkričio 13 d. Įstatymo 14 straipsniu, advokatų registrą sudaro keturi sąrašai:
„1. I advokatų sąrašas, į kurį įrašyti 5 ir 6 straipsnio sąlygas atitinkantys ir išlaikę įstatymo numatytą praktikos baigimo egzaminą advokatai;
2. II advokatų sąrašas, į kurį įrašyti 5 ir 6 straipsnio sąlygas atitinkantys advokatai;
3. III advokatų sąrašas, į kurį įrašyti vadinamieji garbės advokatai ( avocats honoraires );
4. IV advokatų sąrašas, į kurį įrašyti praktika pagal buveinės šalyje vartojamą profesinį vardą besiverčiantys advokatai.“
Ikiteisminė procedūra
20. 2003 m. Komisija gavo skundą dėl Liuksemburgo Didžiojoje Hercogystėje e gzistuojančių kliūčių Europos advokatams nuolat verstis advokato praktika pagal buveinės šalyje vartojamą profesinį vardą. Skundžiamos kliūtys visų pirma buvo susijusios su tuo, kad, pirma, 2002 m. lapkričio 13 d. Įstatymas nustatė, jog Europos advokatų registracijos vienos iš Liuksemburgo advokatūrų registre sąlyga buvo kalbos žinių patikrinimas, antra, kad tas pats įstatymas nustatė, jog norint likti šiame registre kasmet reikėjo pateikti pažymėjimą, patvirtinantį registraciją buveinės valstybės narės kompetentingoje institucijoje, ir, trečia, draudimą Europos advokatams Liuksemburge verstis buveinės suteikimo bendrovėms veikla.
21. 2003 m. spalio 17 d. Komisija Liuksemburgo Didžiajai Hercogystei nusiuntė oficialų pranešimą, nurodydama per du mėnesius į jį atsakyti. Liuksemburgo vyriausybė atsakė 2003 m. gruodžio 23 d. laišku.
22. 2004 m. liepos 9 d. Komisija pagal EB 226 straipsnį šiai valstybei narei pateikė pagrįstą nuomonę, nurodydama per du mėnesius į ją atsižvelgti. Ši valstybė narė į pagrįstą nuomonę atsakė 2004 m. rugsėjo 23 d. laišku.
23. Manydama, kad Liuksemburgo Didžiosios Hercogystės pateiktų atsakymų į šią pagrįstą nuomonę nepakako, Komisija nusprendė pareikšti šį ieškinį.
Dėl ieškinio
Dėl pirmojo kaltinimo dėl išankstinio kalbos žinių patikrinimo
Šalių argumentai
24. Komisija nurodo, kad pagal Direktyvos 98/5 3 straipsnio 2 dalį Europos advokato registracijai priimančiosios valstybės narės kompetentingoje institucijoje gali būti nustatomi tik administraciniai formalumai, o ne, kaip, be kita ko, nurodo 2002 m. lapkričio 13 d. Įstatymo 3 straipsnio 2 dalis, išankstinis suinteresuotojo asmens kalbos žinių patikrinimas.
25. Šiuo klausimu ji nurodo 2000 m. lapkričio 7 d. Sprendimą Liuksemburgas prieš Parlamentą ir Tarybą
(C‑168/98, Rink. p. I‑9131) ir konkrečiai šio sprendimo 43 punktą.
26. Komisija taip pat tvirtina, jog Europos advokatų, norinčių verstis praktika pagal buveinės šalyje vartojamą profesinį vardą, registracijai negali būti taikomos tokios pačios sąlygos, tarp jų ir dėl kalbos, kurios taikomos advokatų, kurie nori verstis praktika pagal priimančiojoje valstybėje narėje vartojamą vardą, registracijai.
27. Galiausiai ji pažymi, jog atsižvelgiant į bylų, kuriomis paprastai užsiima Europos advokatai, pobūdį, nėra būtina, kad jie mokėtų priimančiosios valstybės narės kalbas.
28. Liuksemburgo Didžioji Hercogystė pirmiausia nurodo, jog kalbos žinių reikalavimas taikomas visiems advokatams, norintiems registruotis vienoje iš jos teritorijoje esančių advokatų tarybų. Ji priduria, jog advokatas negali turėti pranašumo dėl to, kad jis yra užsienietis, ir reikalauti teisės Liuksemburgo valdžios institucijose ar teisme vartoti kitą kalbą nei nustatyta Liuksemburgo administracijos ar teismuose vartojama kalba.
29. Paskui, remdamasi 2000 m. liepos 4 d. Sprendimu Haim (C‑424/97, Rink. p. I‑5123) dėl dantų gydytojo profesijos, ši valstybė narė tvirtina, jog šiame sprendime išdėstyti argumentai, susiję su bendravimo su priimančiosios valstybės narės klientais, valdžios institucijomis ir profesinėmis įstaigomis patikimumu, pagrindžia kalbos žinių reikalavimo nustatymą Europos advokatams.
30. Liuksemburgo vyriausybė šiuo klausimu tvirtina, jog kadangi Europos advokatas gali teikti teisines konsultacijas dėl Liuksemburgo teisės, reikalavimas mokėti kalbas, kurių reikia norint skaityti ir suprasti nacionalinės teisės dokumentus, yra pateisinamas.
31. Vyriausybė pabrėžia faktą, kad baudžiamosios teisės srityje su eismo įvykiais susiję policijos protokolai, taip pat Liuksemburge galiojantys mokesčių įstatymai paprastai rengiami vokiečių kalba, ir dėl to gali tekti susipažinti su teismų praktika ir komentarais vokiečių kalba.
32. Ši vyriausybė taip pat pažymi, jog žemesnės instancijos teismuose, kur teisę atstovauti teisme turinčio advokato atstovavimas nėra privalomas, iš Liuksemburgo kilusi proceso šalis, kuri asmeniškai dalyvauja procese ir ginasi pati, paprastai vartoja liuksemburgiečių kalbą, be to, didžioji dalis Liuksemburgo piliečių konsultuodamiesi su advokatu kalba tik savo gimtąja kalba.
33. Ji taip pat pastebi, jog Liuksemburge galiojančios etikos ir profesinės veiklos taisyklės yra parengtos prancūzų kalba.
Teisingumo Teismo vertinimas
34. Iš Direktyvos 98/5 šeštos konstatuojamosios dalies matyti, kad ja Bendrijos teisės aktų leidėjas, be kita ko, siekė panaikinti nacionalinės teisės normų, reglamentuojančių registravimąsi kompetentingose institucijose, skirtumus, dėl kurių atsiranda nelygybė ir kliūtys laisvam judėjimui (taip pat šiuo klausimu žr. minėto sprendimo Liuksemburgas prieš Parlamentą ir Tarybą
64 punktą).
35. Šiomis aplinkybėmis Direktyvos 98/5 3 straipsnis numato, kad advokatas, pageidaujantis verstis advokato praktika kitoje valstybėje narėje nei ta, kurioje jis įgijo savo profesinę kvalifikaciją, registruojasi tos valstybės narės kompetentingoje institucijoje, kuri turi jį įregistruoti pateikus „pažymėjimą, patvirtinantį jo registraciją buveinės valstybės narės kompetentingoje institucijoje“.
36. Atsižvelgiant į šio sprendimo 34 punkte primintą Direktyvos 98/5 tikslą, reikia manyti, jog šios direktyvos 3 straipsnyje Bendrijos teisės aktų leidėjas visiškai suderino išankstines sąlygas, kurias reikia įvykdyti norint naudotis direktyvos suteikta teise.
37. Todėl pažymėjimo, patvirtinančio registraciją buveinės valstybės narės kompetentingoje institucijoje, pateikimas priimančiosios valstybės narės kompetentingai institucijai yra vienintelė sąlyga, kurią suinteresuotasis asmuo turi įvykdyti, kad būtų užregistruotas ir galėtų verstis praktika šioje valstybėje pagal buveinės šalyje vartojamą profesinį vardą.
38. Tokią analizę patvirtina Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos, skirtos padėti teisininkams verstis nuolatine advokato praktika kitoje valstybėje narėje nei ta, kurioje buvo įgyta kvalifikacija, pasiūlymo (COM(94) 572 galutinis) aiškinamasis memorandumas, kuriame komentuojant 3 straipsnį patikslinama, jog „registracija (priimančiosios valstybės narės kompetentingoje institucijoje) įsigalioja nuo to momento, kai pareiškėjas pateikia pažymėjimą, patvirtinantį jo registraciją buveinės valstybės kompetentingoje valdžios institucijoje“. (Neoficialus vertimas)
39. Kaip jau yra pažymėjęs Teisingumo Teismas, Bendrijos teisės aktų leidėjas, siekdamas palengvinti pagrindinės įsisteigimo laisvės įgyvendinimą konkrečiai migruojančių advokatų kategorijai, nenumatė išankstinio suinteresuotųjų asmenų žinių patikrinimo (žr. minėto sprendimo Liuksemburgas prieš Parlamentą ir Tarybą
43 punktą).
40. Taigi Direktyva 98/5 neleidžia numatyti egzamino žodžiu, per kurį priimančiosios valstybės narės kompetentinga institucija patikrina suinteresuoto asmens kalbų žinias, kaip Europos advokato registracijos šioje institucijoje sąlygos.
41. Kaip pažymėjo Komisija, išankstinio Europos advokato žinių, be kita ko, ir kalbos žinių patikrinimo sistemos atsisakymas Direktyvoje 98/5 papildomas daugeliu taisyklių, kuriomis siekiama užtikrinti tinkamą teisės subjektų apsaugos ir gero teisingumo vykdymo lygį Bendrijoje (žr. minėto sprendimo Liuksemburgas prieš Parlamentą ir Tarybą
32 ir 33 punktus).
42. Todėl Direktyvos 98/5 4 straipsnyje numatytu reikalavimu Europos advokatams priimančiojoje valstybėje narėje verstis praktika pagal buveinės šalyje vartojamą profesinį vardą siekiama, kaip nurodyta šios direktyvos devintoje konstatuojamojoje dalyje, atskirti juos nuo advokatų, integruotų į šios valstybės narės profesiją, kad teisės subjektas būtų informuotas, jog profesionalas, kuriam jis patiki savo gynybą, neįgijo profesinės kvalifikacijos šioje valstybėje narėje (žr. šiuo klausimu minėto sprendimo Liuksemburgas prieš Parlamentą ir Tarybą
34 punktą) ir nebūtinai turi pakankamų kalbos žinių dirbti su jo byla.
43. Kalbant apie kliento atstovavimą ir gynybą teismo procese, pagal Direktyvos 98/5 5 straipsnio 3 dalį valstybėms narėms leidžiama nurodyti Europos advokatams, besiverčiantiems praktika pagal buveinės šalyje vartojamą profesinį vardą, dirbti arba kartu su teisininku, kuris verčiasi advokato praktika atitinkamoje teisminėje institucijoje ir, jei būtina, atsakingo tai institucijai, arba su avoué, besiverčiančiu praktika joje. Tokia galimybė, kuria Liuksemburgo Didžioji Hercogystė naudojasi aktų ir procesų, kuriuos atliekant ar kuriems vykstant pagal šios valstybės narės įstatymus ir kitus teisės aktus turi atstovauti teisę atstovauti teisme turintis advokatas, atžvilgiu, kaip tai matyti iš 2002 m. lapkričio 13 d. Įstatymo 5 straipsnio 4 dalies, leidžia papildyti galimas nepakankamas Europos advokato priimančiosios valstybės narės teismuose vartojamų kalbų žinias.
44. Pagal Direktyvos 98/5 6 ir 7 straipsnį Europos advokatas privalo laikytis ne tik buveinės valstybės narės profesinės veiklos ir etikos taisyklių, bet taip pat ir priimančiosios valstybės narės taisyklių, priešingu atveju jam gali būti skiriamos drausminės nuobaudos ir kilti profesinė atsakomybė (žr. minėto sprendimo Liuksemburgas prieš Parlamentą ir Tarybą
36–41 punktus). Tarp advokatams taikomų etikos taisyklių paprastai yra, kaip numatyta ir Europos Sąjungos advokatūrų ir teisininkų draugijos tarybos (CCBE) priimtame Etikos kodekse, pareiga, už kurios nesilaikymą skiriama drausminė nuobauda, nesiimti bylų, kurios, kaip žino ar privalo žinoti teisininkai, nepatenka į jų kompetenciją, pavyzdžiui, dėl nepakankamo kalbos mokėjimo (žr. minėto sprendimo Liuksemburgas prieš Parlamentą ir Tarybą
42 punktą). Iš tikrųjų Europos advokatui dialogui su klientais iš priimančiosios valstybės narės, valdžios institucijomis ir profesinėmis įstaigomis, taip pat priimančiosios valstybės narės priimtų etikos taisyklių laikymuisi gali reikėti pakankamų kalbos žinių arba kreiptis pagalbos, jei jo žinių nepakanka.
45. Reikia taip pat pažymėti, kaip tai padarė Komisija, kad vienas iš Direktyvos 98/5 tikslų, nurodytų jos penktoje konstatuojamojoje dalyje, yra „suteikiant galimybę teisininkams verstis nuolatine advokato praktika priimančiojoje valstybėje narėje pagal jų buveinės valstybėje vartojamą profesinį vardą, (patenkinti) teisinių paslaugų klientų (poreikius), kuriems dėl didėjančių prekybos srautų, kuriuos visų pirma lemia vidaus rinka, yra reikalinga teisinė pagalba atliekant tarpvalstybinius sandorius, kuomet dažnai reikia taikyti tarptautinę teisę, Bendrijos teisę ir vidaus teisę“. Tokiose tarptautinėse bylose, taip pat ir bylose, kuriose reikia taikyti kitos valstybės narės nei priimančioji, teisę, gali nereikėti tokio paties pastarosios valstybės narės kalbų mokėjimo kaip bylose, kuriose taikoma šios valstybės narės teisė.
46. Galiausiai reikia pažymėti, kad Europos advokato prilyginimo priimančiosios valstybės narės advokatui, – o šį procesą, kaip nurodoma keturioliktoje konstatuojamojoje dalyje, ir siekia palengvinti Direktyva 98/5, – sąlyga, numatyta šios direktyvos 10 straipsnyje, reikalauja, kad suinteresuotasis asmuo įrodytų, jog efektyviai ir reguliariai ne trumpiau kaip trejus metus praktikavo šios valstybės narės teisę arba, jei šis laikotarpis trumpesnis, įrodytų visas kitas šios teisės žinias, su ja susijusį išsilavinimą ar profesinę patirtį. Tokia priemonė Europos advokatui, norinčiam integruotis į priimančiosios valstybės narės profesiją, sudaro sąlygas išmokti šios valstybės narės kalbą ar kalbas.
47. Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, reikia pripažinti, kad nustatydami išankstinį kalbos mokėjimo patikrinimą kaip Europos advokato registracijos priimančiosios valstybės narės kompetentingoje institucijoje sąlygą, Liuksemburgo teisės aktai pažeidžia Direktyvos 98/5 3 straipsnį.
48. Iš to aišku, kad pirmasis Komisijos pateiktas kaltinimas yra pagrįstas.
Dėl antrojo kaltinimo dėl draudimo Europos advokatams Liuksemburgo Didžiojoje Hercogystėje verstis buveinės suteikimo bendrovėms veikla
Šalių argumentai
49. Komisija tvirtina, kad draudimas Europos advokatams verstis buveinės suteikimo bendrovėms veikla pažeidžia Direktyvos 98/5 5 straipsnį.
50. Ji nurodo, jog Europos advokatas negali būti prilygintas į advokatų registro II sąrašą įrašytam Liuksemburgo advokatui, kuriam taip pat draudžiama verstis šia veikla. Iš tikrųjų į šį sąrašą yra įrašyti advokatai, kuriems buvo leista atlikti teisinę praktiką ir kurių galutinė kvalifikacija priklauso nuo advokato praktikos baigiamojo egzamino rezultatų, o Europos advokatas yra visiškai kvalifikuotas.
51. Komisija taip pat tvirtina, jog reikalavimas žinoti Liuksemburgo nacionalinę teisę negali pateisinti Europos advokato veiklos apribojimų.
52. Liuksemburgo Didžioji Hercogystė nurodo, kad Liuksemburgo teisės aktų leidėjas, norėdamas pašalinti tam tikrus, su fiktyvaus buveinės suteikimo bendrovėms atvejais susijusius nukrypimus, darančius žalą Liuksemburgo rinkos reputacijai, viešosios tvarkos sumetimais 1999 m. gegužės 31 d. Įstatyme teisę verstis buveinės suteikimo bendrovėms veikla suteikė tik gerai nacionalinės teisės aktus ir nacionalinę praktiką šioje srityje išmanantiems profesionalams.
53. Pažymėdama, kad pagal 1999 m. gegužės 31 d. Įstatymą buveinę suteikiantis asmuo turi prižiūrėti, ar jo adresu įregistruota bendrovė laikosi teisės aktuose numatytų sąlygų verstis verslu, taip pat nacionalinių nuostatų dėl socialinių sąskaitų ir visuotinių susirinkimų šaukimo, ši valstybė narė tvirtina, jog vertimasis buveinės suteikimo bendrovėms veikla reikalauja profesinės patirties bei gero bendrovių teisės aktų išmanymo ir būtent dėl šių priežasčių Liuksemburgo teisės aktų leidėjas šia veikla neleido verstis advokato praktiką atliekantiems advokatams, įrašytiems į advokatų registro II sąrašą, bei Europos advokatams.
54. Liuksemburgo vyriausybė taip pat teigia, jog tol, kol jie verčiasi savo praktika pagal buveinės šalyje vartojamą profesinį vardą, visiškai kvalifikuoti savo buveinės valstybėje narėje advokatai nėra prilyginami priimančiosios valstybės narės advokatams, tačiau pagal Direktyvą 98/5 jiems yra palikta galimybė integruotis į pastarosios valstybės narės profesiją pasibaigus laikotarpiui, kuris laikomas reikalingu profesinei patirčiai įgyti šioje valstybėje narėje, ir laikantis šios direktyvos 10 straipsnyje numatytų sąlygų.
Teisingumo Teismo vertinimas
55. Kaip matyti iš Direktyvos 98/5 šeštos konstatuojamosios dalies, vienas iš jos tikslų yra nustatyti sąlygas, reglamentuojančias advokatų praktiką pagal jų buveinės šalyje vartojamą profesinį vardą, kiek tai susiję su, be kita ko, jų veiklos sritimi, ir tai daroma siekiant, pirma, panaikinti nacionalinių situacijų šioje srityje skirtumus bei iš jų išplaukiančią nelygybę ir kliūtis laisvam judėjimui ir, antra, visose valstybėse narėse advokatams bei teisinių paslaugų vartotojams suteikti vienodas galimybes.
56. Šiuo tikslu Direktyvos 98/5 2 ir 5 straipsniai įtvirtina principą, pagal kurį Europos advokatas turi teisę verstis tokia pačia profesine veikla kaip ir advokatas, besiverčiantis advokato praktika pagal priimančiosios valstybės narės profesinį vardą, nepažeidžiant to paties 5 straipsnio 2 ir 3 dalyse numatytų išimčių.
57. Tokiomis aplinkybėmis, kaip nurodė Komisija, valstybės narės neturi teisės savo nacionalinėje teisėje numatyti kitų šio principo išimčių nei tos, kurios aiškiai išvardytos Direktyvos 98/5 5 straipsnio 2 ir 3 dalyse.
58. Vadinasi, yra aišku, kad buveinės suteikimo bendrovėms veikla nepatenka nei į Direktyvos 98/5 5 straipsnio 2 dalyje, nei į to paties straipsnio 3 dalyje numatytas išimtis.
59. Kalbant apie nukrypimų, apie kuriuos užsiminė Liuksemburgo vyriausybė, galimybę, toks argumentas negali būti naudojamas siekiant pateisinti nacionalinių nuostatų, kurios pažeidžia Direktyvos 98/5 5 straipsnio 1 dalyje įtvirtintą principą, kurio išimtys buvo suderintos to paties straipsnio 2 ir 3 dalyse, priėmimą ar išsaugojimą (žr. pagal analogiją 2003 m. vasario 25 d. Sprendimo Komisija prieš Italiją, C‑59/01, Rink. p. I‑1759, 38 punktą).
60. Be to, reikia pažymėti, jog Direktyva 98/5, be kita ko, numato, kad Europos advokatas turi laikytis profesinės ir etikos veiklos taisyklių, taip pat reikalavimą apsidrausti profesiniu civilinės atsakomybės draudimu arba tapti profesinio garantinio fondo nariu, taip pat drausminę atsakomybės tvarka, kurią taikydamos bendradarbiauja buveinės valstybės narės ir priimančiosios valstybės narės kompetentingos institucijos (žr. šiuo klausimu minėto sprendimo Liuksemburgas prieš Parlamentą ir Tarybą
43 punktą).
61. Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, reikia pripažinti, kad Liuksemburgo teisės aktai, drausdami Europos advokatams verstis buveinės suteikimo bendrovėms veikla, pažeidžia Direktyvos 98/5 5 straipsnį.
62. Todėl antrasis Komisijos pateiktas kaltinimas yra pagrįstas.
Dėl trečiojo kaltinimo dėl pareigos kasmet pateikti pažymėjimą, patvirtinantį regist raciją buveinės valstybės narės kompetentingoje institucijoje
Šalių argumentai
63. Komisija tvirtina, jog, nors Liuksemburgo Didžioji Hercogystė savo atsakyme į pagrįstą nuomonę ir nurodė, kad ji atsižvelgė į joje pateiktą argumentą, jog tokio reikalavimo buvimas yra nepagrįsta administracinė našta pagal Direktyvos 98/5 nuostatas, toks reikalavimas liko 2002 m. lapkričio 13 d. Įstatyme.
64. Liuksemburgo Didžioji Hercogystė šiuo klausimu pateikė tokį patį atsakymą.
Teisingumo Teismo vertinimas
65. Atsakyme į pagrįstą nuomonę bei per procesą Teisingumo Teisme Liuksemburgo vyriausybė nenurodė jokių aplinkybių, galinčių paneigti trečiojo kaltinimo pagrįstumą.
66. 2003 m. gruodžio 23 d. laiške atsakydama į Komisijos oficialų pranešimą Vyriausybė nurodė, kad ginčijamos priemonės reikia norint patikrinti, ar Europos advokatas nuolat laikosi sąlygos būti įsiregistravus buveinės valstybės narės kompetentingoje institucijoje.
67. Kaip pažymėjo Komisija ikiteisminės procedūros metu, viena vertus, Direktyvos 98/5 7 straipsnio 2 dalis numato, kad buveinės valstybės narės kompetentinga valdžios institucija praneša priimančiosios valstybės narės ar priimančiųjų valstybių narių kompetentingai institucijai apie advokatui, besiverčiančiam advokato praktika pagal jo buveinės šalies profesinį vardą už pirmosios valstybės narės ribų, iškeltą drausmės bylą.
68. Antra vertus, šios direktyvos 13 straipsnis įpareigoja buveinės valstybės narės kompetentingas institucijas glaudžiai bendradarbiauti su priimančiosios valstybės narės valdžios institucijomis ir teikti viena kitai pagalbą.
69. Šios priemonės leidžia priimančiosios valstybės narės institucijai įsitikinti, ar Europos advokatas nuolat laikosi sąlygos būti užsiregistravus buveinės valstybės narės kompetentingoje institucijoje.
70. Todėl šis Liuksemburgo teisės aktuose nustatytas formalumas, palyginti su siekiamu tikslu, yra neproporcinga administracinė priemonė ir dėl to yra nepagrįstas atsižvelgiant į Direktyvą 98/5.
71. Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, reikia pripažinti, kad Liuksemburgo teisės aktai, numatydami Europos advokatui pareigą kasmet pateikti pažymėjimą, patvirtinantį jo registraciją buveinės valstybės narės kompetentingoje institucijoje, pažeidžia Direktyvą 98/5.
72. Iš to aišku, kad trečiasis Komisijos pateiktas kaltinimas yra pagrįstas.
73. Atsižvelgiant į visus pirmiau išdėstytus argumentus, reikia pripažinti, kad, nustačiusi išankstinį kalbos mokėjimo patikrinimą kaip Europos advokatų, įgijusių savo kvalifikaciją kitoje valstybėje narėje nei Liuksemburgo Didžioji Hercogystė ir norinčių pastarojoje valstybėje narėje verstis advokato praktika pagal buveinės šalyje vartojamą profesinį vardą, registracijos priimančiosios valstybės narės kompetentingoje institucijoje sąlygą, uždraudusi šiems advokatams verstis buveinės suteikimo bendrovėms veikla ir įpareigojusi juos kasmet pateikti pažymėjimą, patvirtinantį registraciją buveinės valstybės narės kompetentingoje institucijoje, Liuksemburgo Didžioji Hercogystė neįvykdė įsipareigojimų pagal Direktyvą 98/5.
Dėl bylinėjimosi išlaidų
74. Pagal Procedūros reglamento 69 straipsnio 2 dalį pralaimėjusiai šaliai nurodoma padengti išlaidas, jei laimėjusi šalis to reikalavo. Kadangi Komisija prašė priteisti bylinėjimosi išlaidas iš Liuksemburgo Didžiosios Hercogystės ir pastaroji bylą pralaimėjo, ji padengia bylinėjimosi išlaidas.
Rezoliucinė dalis
Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (didžioji kolegija) nusprendžia:
1. Nustačiusi išankstinį kalbos mokėjimo patikrinimą kaip advokatų, įgijusių savo kvalifikaciją kitoje valstybėje narėje nei Liuksemburgo Didžioji Hercogystė ir norinčių pastarojoje valstybėje narėje verstis advokato praktika pagal buveinės šalyje vartojamą profesinį vardą, registracijos priimančiosios valstybės narės kompetentingoje institucijoje sąlygą, uždraudusi šiems advokatams verstis buveinės suteikimo bendrovėms veikla ir įpareigojusi juos kasmet pateikti pažymėjimą, patvirtinantį registraciją buveinės valstybės narės kompetentingoje institucijoje, Liuksemburgo Didžioji Hercogystė neįvykdė įsipareigojimų pagal 1998 m. vasario 16 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvą 98/5/EB, skirtą padėti teisininkams verstis nuolatine advokato praktika kitoje valstybėje narėje nei ta, kurioje buvo įgyta kvalifikacija.
2. Priteisti iš Liuksemburgo Didžiosios Hercogystės bylinėjimosi išlaidas.