62024CJ0371
TEISINGUMO TEISMO (penktoji kolegija) SPRENDIMAS
2026 m. kovo 19 d. (
*1
)
„Prašymas priimti prejudicinį sprendimą – Fizinių asmenų apsauga tvarkant asmens duomenis kovos su nusikalstamomis veikomis tikslais – Direktyva (ES) 2016/680 – 10 straipsnis – Specialių kategorijų asmens duomenų tvarkymas – Biometrinių duomenų rinkimas – Pirštų atspaudų paėmimas ir nuotraukų padarymas – Asmuo, kurio atveju yra viena ar kelios pagrįstos priežastys įtarti, kad jis padarė ar kėsinosi padaryti nusikalstamą veiką – Tikras būtinumas – Diskrecija – Pareiga motyvuoti – Duomenų subjekto atsisakymas leisti rinkti jo biometrinius duomenis – Nacionalinės teisės nuostatos, pagal kurias leidžiama persekioti ir nuteisti asmenį už konkrečią nusikalstamą veiką ir baudžiama už šį atsisakymą, net jeigu nebuvo persekiojama ar teisiama už nusikalstamą veiką, kuria grindžiamas numatomas šių duomenų rinkimas“
Byloje C‑371/24 (Comdribus) (
i
)
dėl cour d’appel de
Paris (Paryžiaus apeliacinis teismas, Prancūzija) 2024 m. balandžio 26 d. sprendimu, kurį Teisingumo Teismas gavo 2024 m. gegužės 24 d., pagal SESV 267 straipsnį pateikto prašymo priimti prejudicinį sprendimą baudžiamojoje byloje prieš
HW,
dalyvaujant
Ministère public,
TEISINGUMO TEISMAS (penktoji kolegija),
kurį sudaro kolegijos pirmininkas L. Arastey Sahún, penktosios kolegijos teisėjo pareigas einantis Teisingumo Teismo pirmininkas K. Lenaerts, teisėjai J. Passer, E. Regan (pranešėjas) ir D. Gratsias,
generalinis advokatas M. Szpunar,
posėdžio sekretorė E. Sartori, administratorė,
atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį ir įvykus 2025 m. balandžio 30 d. posėdžiui,
išnagrinėjęs pastabas, pateiktas:
–
HW, atstovaujamo advokato A. Baudelin,
–
Prancūzijos vyriausybės, atstovaujamos R. Bénard, B. Dourthe, F. du Couëdic ir B. Fodda,
–
Čekijos vyriausybės, atstovaujamos L. Březinová ir J. Vláčil,
–
Airijos, atstovaujamos Chief State Solicitor M. Browne, A. Burke ir A. Joyce, padedamų BL A. Thuillier,
–
Lenkijos vyriausybės, atstovaujamos B. Majczyna,
–
Europos Komisijos, atstovaujamos A. Bouchagiar, H. Kranenborg ir M. Wasmeier,
susipažinęs su 2025 m. rugpjūčio 1 d. posėdyje pateikta generalinio advokato išvada,
priima šį
Sprendimą
1
Prašymas priimti prejudicinį sprendimą pateiktas dėl 2016 m. balandžio 27 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos (ES) 2016/680 dėl fizinių asmenų apsaugos kompetentingoms institucijoms tvarkant asmens duomenis nusikalstamų veikų prevencijos, tyrimo, atskleidimo ar baudžiamojo persekiojimo už jas arba bausmių vykdymo tikslais ir dėl laisvo tokių duomenų judėjimo, ir kuria panaikinamas Tarybos pamatinis sprendimas 2008/977/TVR (OL L 119, 2016, p. 89) 4 straipsnio 1 dalies a ir c punktų, taip pat 8 ir 10 straipsnių išaiškinimo.
2
Šis prašymas pateiktas nagrinėjant HW iškeltą baudžiamąją bylą, kurią išnagrinėjus jam buvo skirta bauda už atsisakymą leisti atlikti identifikacinių duomenų paėmimo veiksmus, t. y. paimti pirštų atspaudus ir padaryti nuotraukas, net jei jis buvo išteisintas dėl nusikalstamos veikos, kuria buvo grindžiamas šių veiksmų atlikimas.
Teisinis pagrindas
Sąjungos teisė
3
Direktyvos 2016/680 1 straipsnio „Dalykas ir tikslai“ 1 dalyje numatyta:
„Šioje direktyvoje nustatytos taisyklės, susijusios su fizinių asmenų apsauga kompetentingoms institucijoms tvarkant asmens duomenis nusikalstamų veikų prevencijos, tyrimo, atskleidimo ar baudžiamojo persekiojimo už jas arba bausmių vykdymo, be kita ko, apsaugos nuo grėsmių visuomenės saugumui ir jų prevencijos, tikslais.“
4
Šios direktyvos 2 straipsnio „Taikymo sritis“ 1 dalyje numatyta:
„Ši direktyva taikoma kompetentingų institucijų vykdomam asmens duomenų tvarkymui 1 straipsnio 1 dalyje išdėstytais tikslais.“
5
Tos pačios direktyvos 3 straipsnyje „Apibrėžtys“ nustatyta:
„Šioje direktyvoje:
1.
asmens duomenys – bet kokia informacija apie fizinį asmenį, kurio tapatybė nustatyta arba kurio tapatybę galima nustatyti <…>; fizinis asmuo, kurio tapatybę galima nustatyti, yra asmuo, kurio tapatybę tiesiogiai arba netiesiogiai galima nustatyti, visų pirma pagal identifikatorių, kaip antai vardą ir pavardę, asmens identifikavimo numerį, buvimo vietos duomenis ir interneto identifikatorių arba pagal vieną ar kelis to fizinio asmens fizinės, fiziologinės, genetinės, psichinės, ekonominės, kultūrinės ar socialinės tapatybės požymius;
2.
duomenų tvarkymas – bet kokia automatizuotomis arba neautomatizuotomis priemonėmis su asmens duomenimis ar asmens duomenų rinkiniais atliekama operacija ar operacijų seka, kaip antai rinkimas, įrašymas, rūšiavimas, sisteminimas, saugojimas, adaptavimas ar keitimas, išgava, susipažinimas, naudojimas, atskleidimas persiunčiant, platinant ar kitu būdu sudarant galimybę jais naudotis, taip pat sugretinimas ar sujungimas su kitais duomenimis, apribojimas, ištrynimas arba sunaikinimas;
<…>
7.
kompetentinga institucija –
a)
bet kokia valdžios institucija, kompetentinga nusikalstamų veikų prevencijos, tyrimo, atskleidimo ar baudžiamojo persekiojimo už jas arba bausmių vykdymo, be kita ko, apsaugos nuo grėsmių visuomenės saugumui ir jų prevencijos, tikslais; arba
b)
bet kokia kita įstaiga arba subjektas, kuriems pagal valstybės narės teisę pavesta vykdyti viešosios valdžios funkcijas ir naudotis viešaisiais įgaliojimais nusikalstamų veikų prevencijos, tyrimo, atskleidimo ar baudžiamojo persekiojimo už jas arba bausmių vykdymo, be kita ko, apsaugos nuo grėsmių visuomenės saugumui ir jų prevencijos, tikslais;
8.
duomenų valdytojas – kompetentinga institucija, kuri viena ar kartu su kitais nustato asmens duomenų tvarkymo tikslus ir priemones; kai tokio duomenų tvarkymo tikslai ir priemonės nustatyti Sąjungos arba valstybės narės teisės, duomenų valdytojas arba konkretūs jo skyrimo kriterijai gali būti nustatyti Sąjungos arba valstybės narės teise;
<…>
12.
genetiniai duomenys – asmens duomenys, susiję su paveldėtomis ar įgytomis fizinio asmens genetinėmis savybėmis, suteikiančiomis unikalios informacijos apie to fizinio asmens fiziologiją ar sveikatą, ir kurie gauti visų pirma analizuojant biologinį atitinkamo fizinio asmens mėginį;
13.
biometriniai duomenys – po specialaus techninio apdorojimo gauti asmens duomenys, susiję su fizinio asmens fizinėmis, fiziologinėmis arba elgesio savybėmis, pagal kurias galima konkrečiai nustatyti arba patvirtinti to fizinio asmens tapatybę, kaip antai veido atvaizdai arba daktiloskopiniai duomenys;
<…>“
6
Direktyvos 2016/680 4 straipsnyje „Su asmens duomenų tvarkymu susiję principai“ nustatyta:
„1.   Valstybės narės numato, kad asmens duomenys turi būti:
a)
tvarkomi teisėtai ir sąžiningai;
b)
renkami konkrečiai nustatytais, aiškiai apibrėžtais ir teisėtais tikslais ir negali būti tvarkomi tokiu būdu, kuris būtų nesuderinamas su tais tikslais;
c)
tinkami, aktualūs ir ne pernelyg išsamūs tikslų, kuriais jie yra tvarkomi, atžvilgiu;
<…>
4.   Duomenų valdytojas yra atsakingas už tai, kad būtų laikomasi 1, 2 ir 3 dalių, ir turi sugebėti tai įrodyti.“
7
Šios direktyvos 8 straipsnyje „Tvarkymo teisėtumas“ nustatyta:
„1.   Valstybės narės numato, kad duomenų tvarkymas yra teisėtas tik tuo atveju, jeigu jis būtinas, ir tiek, kiek jis būtinas kompetentingai institucijai atlikti užduotį 1 straipsnio 1 dalyje išdėstytais tikslais, ir kad jis turi būti grindžiamas Sąjungos arba valstybės narės teise.
2.   Valstybės narės teisės nuostatoje, reglamentuojančioje duomenų tvarkymą šios direktyvos taikymo srityje, nurodomi bent tvarkymo tikslai [siekiai], tvarkytini asmens duomenys ir tvarkymo tikslai.“
8
Minėtos direktyvos 10 straipsnyje „Specialių kategorijų asmens duomenų tvarkymas“ nustatyta:
„Asmens duomenų tvarkymas, kuriuo atskleidžiama rasinė arba etninė kilmė, politinės pažiūros, religiniai arba filosofiniai įsitikinimai ar priklausymas profesinėms sąjungoms, taip pat genetinių duomenų, biometrinių duomenų tvarkymas siekiant vienareikšmiškai nustatyti fizinio asmens tapatybę, arba duomenų apie asmens sveikatą ar lytinį gyvenimą ir seksualinę orientaciją tvarkymas leidžiamas tik tada, jei tai tikrai būtina ir jei taikomos tinkamos duomenų subjekto teisių ir laisvių apsaugos priemonės, ir jeigu:
a)
tai leidžiama pagal Sąjungos arba valstybės narės teisę;
b)
tai reikalinga duomenų subjekto ar kito fizinio asmens gyvybiniams interesams apsaugoti, arba
c)
toks tvarkymas susijęs su duomenimis, kuriuos duomenų subjektas yra akivaizdžiai paskelbęs viešai.“
9
Tos pačios direktyvos 54 straipsnyje „Teisė imtis veiksmingų teisminių teisių gynimo priemonių prieš duomenų valdytoją arba duomenų tvarkytoją“ numatyta:
„Nedarant poveikio jokioms galimoms administracinėms arba neteisminėms teisių gynimo priemonėms, įskaitant teisę pateikti skundą priežiūros institucijai pagal 52 straipsnį, valstybės narės numato duomenų subjekto teisę imtis veiksmingų teisminių teisių gynimo priemonių, jeigu jis mano, kad jo teisės, nustatytos pagal šią direktyvą priimtose nuostatose, buvo pažeistos dėl jo asmens duomenų tvarkymo nesilaikant tų nuostatų.“
Prancūzijos teisė
10
Pagrindinės bylos faktinėms aplinkybėms taikytinos redakcijos Code de procédure pénale (Baudžiamojo proceso kodeksas; toliau – Baudžiamojo proceso kodeksas) 55‑1 straipsnyje nustatyta:
„Kriminalinės policijos pareigūnas gali atlikti arba pavesti jam kontroliuojant atlikti <…>, kai yra viena ar kelios pagrįstos priežastys įtarti, kad asmuo padarė ar kėsinosi padaryti nusikalstamą veiką, bet kurio asmens išorinių duomenų paėmimo veiksmus, reikalingus, atliekant techninius ir mokslinius tyrimus, palyginti tuos duomenis su tyrimo reikmėms paimtais pėdsakais ir įrodymais.
Jis paima arba paveda jam prižiūrint paimti identifikacinius duomenis, visų pirma pirštų, delnų atspaudus, ar padaryti nuotraukas, reikalingus policijos duomenų bazėms pildyti ir peržiūrėti pagal kiekvienai iš šių duomenų bazių taikomas taisykles.
Kai yra viena ar kelios pagrįstos priežastys įtarti, kad tam tikras asmuo padarė ar kėsinosi padaryti nusikalstamą veiką, šis asmuo už atsisakymą leisti kriminalinės policijos pareigūno nurodymu atlikti pirmoje ir antroje pastraipose nurodytus duomenų paėmimo veiksmus baudžiamas vienų metų laisvės atėmimu ir 15000 EUR bauda.“
Pagrindinė byla ir prejudiciniai klausimai
11
2020 m. gegužės 30 d. daugiau kaip šimtas klimato aktyvistų užėmė Eliziejaus laukų alėją (pranc. avenue des Champs-Élysées) Paryžiuje (Prancūzija). Teisėsaugos pajėgos, atvykusios jų išsklaidyti, laikinai sulaikė kelis asmenis, įskaitant HW, už demonstracijos organizavimą nepranešus ir pasipriešinimą. Apklaustas policijos areštinėje, HW nurodė savo tapatybę, tačiau atsisakė, pirma, leisti paimti pirštų atspaudus ir padaryti nuotraukas ir, antra, pateikti savo mobiliojo telefono atrakinimo kodą ir atrakinti savo telefoną, nors buvo informuotas, kad tokie atsisakymai yra nusikalstamos veikos, už kurias jam gali būti skirta laisvės atėmimo bausmė ir bauda.
12
2020 m. birželio 1 d., pasibaigus laikinam sulaikymui, HW buvo atvesdintas pas Respublikos prokurorą, paskui – pas juge des libertés et de la détention (sulaikymo ir paleidimo į laisvę klausimus sprendžiantis teisėjas, Prancūzija); šis jam skyrė teisminę priežiūrą ir pranešė, kad jis turės stoti prieš Tribunal correctionnel de Paris (Paryžiaus baudžiamasis teismas, Prancūzija). HW buvo kaltinamas:
–
pirma, tuo, kad Paryžiuje 2020 m. gegužės 30 d. surengė demonstraciją viešajame kelyje, apie kurią nebuvo pranešta įstatyme nustatytomis sąlygomis, šiuo atveju – be kita ko, kurstydamas dalyvius, duodamas jiems nurodymus nepateikti savo asmens tapatybės dokumentų ir nevykdyti teisėsaugos institucijų nurodymų, susikibti rankomis į gyvą grandinę, o kiti protestuotojai nedelsdami pakluso šiems nurodymams,
–
antra, tuo, kad 2020 m. gegužės 31 d. Paryžiuje, žinodamas slaptą kriptografijos priemonės, kuri galėjo būti panaudota nusikaltimui ar baudžiamajam nusižengimui parengti, palengvinti ar padaryti, dešifravimo kodą, atsisakė jį perduoti arba aktyvuoti atliekant ikiteisminį tyrimą, skubų tyrimą arba ikiteisminį tyrimą, kuriam vadovauja teisėjas, nagrinėjamu atveju atsisakydamas nurodyti savo telefono kodus,
–
trečia, tuo, kad 2020 m. gegužės 30 d. Paryžiuje, nors buvo viena ar kelios pagrįstos priežastys įtarti, kad jis padarė ar kėsinosi padaryti nusikalstamą veiką, atsisakė leisti paimti jo identifikacinius duomenis, būtent paimti pirštų ir delnų atspaudus ar padaryti nuotraukas, būtinus policijos duomenų bazėms papildyti ir peržiūrėti pagal kiekvienai iš šių duomenų bazių taikomas taisykles.
13
2021 m. rugsėjo 8 d. sprendimu Tribunal correctionnel de Paris (Paryžiaus baudžiamasis teismas) išteisino HW dėl veiksmų, susijusių su pirmesniame punkte nurodytomis dviem pirmomis nusikalstamomis veikomis. Tačiau jis pripažino HW kaltu dėl veiksmų, susijusių su tame punkte nurodyta trečiąja nusikalstama veika, todėl skyrė jam 300 EUR baudą.
14
HW ir prokuratūra dėl šio nuosprendžio pateikė apeliacinį skundą Cour d’appel de Paris (Paryžiaus apeliacinis teismas, Prancūzija), prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui.
15
Tas teismas primena, jog 2023 m. sausio 26 d. Sprendime Ministerstvo na vatreshnite raboti (Biometrinių ir genetinių duomenų registravimas policijoje) (C‑205/21, EU:C:2023:49, 135 punktas) Teisingumo Teismas nusprendė, kad Direktyvos 2016/680 10 straipsnis, siejamas su šios direktyvos 4 straipsnio 1 dalies a–c punktais ir 8 straipsniu, turi būti aiškinamas kaip draudžiantis nacionalinės teisės aktus, kuriuose numatyta duomenų registravimo tikslais sistemingai rinkti kiekvieno asmens, kuriam pareikšti kaltinimai dėl ex officio persekiojamos tyčinės nusikalstamos veikos, biometrinius ir genetinius duomenis, tačiau nenumatyta kompetentingos institucijos pareiga patikrinti ir įrodyti, pirma, ar rinkti duomenis tikrai būtina norint pasiekti konkrečius užsibrėžtus tikslus ir, antra, ar šių tikslų negalima pasiekti priemonėmis, mažiau varžančiomis duomenų subjekto teises ir laisves.
16
Minėtas teismas mano, kad, nepaisant tokio Teisingumo Teismo sprendimo, lieka tam tikrų klausimų dėl šių Direktyvos 2016/680 nuostatų aiškinimo, be kita ko, atsižvelgiant į skirtumus tarp nacionalinės teisės aktų, nagrinėtų byloje, kurioje priimtas minėtas sprendimas, ir Baudžiamojo proceso kodekso 55‑1 straipsnio.
17
Pirma, tame pačiame sprendime Teisingumo Teismo pateikti vertinimai taikomi baudžiamajam procesui, kuriame numatyta sistemingai rinkti bet kurio asmens, prieš kurį yra pakankamai įrodymų, kad būtų galima pagrįstai pareikšti jam kaltinimą, biometrinius ir genetinius duomenis. Vis dėlto Teisingumo Teismas dar nėra priėmęs sprendimo dėl tokios teisinės situacijos, kokia nurodyta Baudžiamojo proceso kodekso 55‑1 straipsnyje, kuriame numatytas sistemingas asmens biometrinių duomenų rinkimas, kai atliekant tyrimą yra viena ar kelios pagrįstos priežastys įtarti, kad jis padarė ar kėsinosi padaryti nusikalstamą veiką, tačiau tai nereiškė, kad jam bus pareikšti kaltinimai. Taigi reikia nustatyti, ar šios pastarosios sąlygos pakanka, kad būtų įvykdyti iš šios direktyvos kylantys reikalavimai.
18
Antra, nors buvo klausiama, ar kompetentingos institucijos, atsižvelgdamos į minėtos direktyvos reikalavimus, privalo tinkamai pagrįsti biometrinių ir genetinių duomenų rinkimo būtinumą, 2023 m. sausio 26 d. Sprendime Ministerstvo na vatreshnite raboti (Biometrinių ir genetinių duomenų registravimas policijoje) (C‑205/21, EU:C:2023:49) Teisingumo Teismas nurodė tik tai, kad nacionalinis teismas turi patikrinti, ar pagal nacionalinę teisę galima įvertinti, ar „tikrai būtina“, kaip tai suprantama pagal tos pačios direktyvos 10 straipsnį, rinkti duomenų subjekto biometrinius ir genetinius duomenis. Atsakymas į klausimą, ar reikalavimą tinkamai pagrįsti tikrą būtinumą rinkti duomenis turi iš anksto išnagrinėti kriminalinės policijos pareigūnas, kuris yra kompetentinga institucija pagal Baudžiamojo proceso kodekso 55‑1 straipsnį, ir (arba) šio duomenų rinkimo teisėtumą nagrinėjantis teismas turi atlikti ex post analizę, lieka neaiškus.
19
Trečia, dėl Baudžiamojo proceso kodekso 55‑1 straipsnio kyla, atsižvelgiant į Sąjungos teisę, papildomas klausimas, kuris nėra išnagrinėtas. Iš tiesų pagal šios nuostatos trečią pastraipą atsisakymas leisti susipažinti su identifikaciniais duomenimis yra konkreti nusikalstama veika, dėl kurios gali būti vykdomas baudžiamasis persekiojimas ir priimtas apkaltinamasis nuosprendis, net jei dėl pagrindinės nusikalstamos veikos, kuria grindžiamas numatomas duomenų rinkimas, įtariamas asmuo nebuvo persekiojamas arba nuteistas. Taigi kyla klausimas, ar tenkinama „tikro būtinumo“, kaip tai suprantama pagal Direktyvos 2016/680 10 straipsnį, sąlyga, kurios reikalaujama tam, kad būtų galima rinkti biometrinius duomenis, ir ar gali būti pateisinamas baudžiamasis persekiojimas arba galimas nuteisimas už šią konkrečią nusikalstamą veiką.
20
Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo teigimu, atsakymas į šiuos klausimus turi lemiamą reikšmę pagrindinės bylos baigčiai, nes HW buvo nuteistas tik už nusikalstamą veiką, t. y. atsisakymą leisti paimti identifikacinius duomenis, bet buvo išteisintas dėl pagrindinės nusikalstamos veikos, pateisinančios šią identifikacinių duomenų ėmimo priemonę, ir nė vienoje proceso stadijoje nebuvo pateikta jokių tinkamų motyvų, kodėl minėta priemonė yra tikrai būtina.
21
Tokiomis aplinkybėmis Cour d’appel de Paris (Paryžiaus apeliacinis teismas) nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šiuos prejudicinius klausimus:
„1.
Ar Direktyvos 2016/680 10 straipsnis, siejamas su šios direktyvos 4 straipsnio 1 dalies a–c punktais ir 8 straipsniu <…>, turi būti aiškinamas taip, kad pagal jį draudžiamos nacionalinės teisės nuostatos, kaip antai <…> Baudžiamojo proceso kodekso 55‑1 straipsnis, kuriose numatytas sistemingas asmenų, kurių atveju yra viena ar kelios priežastys įtarti, kad jie padarė ar kėsinosi padaryti nusikalstamą veiką, identifikacinių (daktiloskopinių ir fotografinių) duomenų ėmimas?
2.
Ar Direktyvos 2016/680 10 straipsnis, siejamas su šios direktyvos 4 straipsnio 1 dalies a–c punktais ir 8 straipsniu <…>, turi būti aiškinamas taip, kad pagal jį draudžiamos nacionalinės teisės nuostatos, kaip antai <…> Baudžiamojo proceso kodekso 55‑1 straipsnis, kuriose nenumatyta kompetentingos institucijos pareiga kiekvienu konkrečiu atveju tinkamai pagrįsti, kodėl identifikacinių duomenų ėmimas yra tikrai būtinas?
3.
Ar Direktyvos 2016/680 10 straipsnis, siejamas su šios direktyvos 4 straipsnio 1 dalies a–c punktais ir 8 straipsniu <…>, turi būti aiškinamas taip, kad pagal jį draudžiamos nacionalinės teisės nuostatos, kaip antai <…> Baudžiamojo proceso kodekso 55‑1 straipsnis, pagal kurias leidžiama atskirai persekioti ir nuteisti asmenį vien už atsisakymą leisti paimti jo identifikacinius duomenis, net jei šis asmuo nebūtų persekiojamas ar nuteistas už nusikalstamą veiką, kuria buvo grindžiamas identifikacinių duomenų ėmimas?“
Dėl prejudicinių klausimų
Dėl pirmojo klausimo
22
Pirmuoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės siekia išsiaiškinti, ar Direktyvos 2016/680 10 straipsnis, siejamas su šios direktyvos 4 straipsnio 1 dalies a–c punktais ir 8 straipsniu, turi būti aiškinamas taip, kad pagal jį draudžiamos nacionalinės teisės nuostatos, kuriose numatytas sistemingas bet kurio asmens, dėl kurio yra viena ar kelios pagrįstos priežastys įtarti, kad jis padarė ar kėsinosi padaryti nusikalstamą veiką, biometrinių duomenų rinkimas.
23
Pirmiausia reikia priminti, kad minėtos direktyvos 10 straipsnis yra konkreti nuostata, kuria, kiek tai susiję su tam tikrų kategorijų asmens duomenimis, kaip antai biometriniais ar genetiniais duomenimis, siekiama užtikrinti didesnę jų apsaugą nustatant griežtesnes tokių duomenų tvarkymo teisėtumo sąlygas. Šių kategorijų duomenys yra iš esmės ypač jautrūs pagrindinių laisvių ir teisių požiūriu, nes dėl jų tvarkymo konteksto gali kilti didelis pavojus duomenų subjektų teisėms ir laisvėms (šiuo klausimu žr. 2025 m. lapkričio 20 d. Sprendimo Policejní prezidium (Biometrinių ir genetinių duomenų saugojimas), C‑57/23, EU:C:2025:905, 48 punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją).
24
Tos pačios direktyvos 10 straipsnyje, kiek tai susiję su asmens duomenimis, priskiriamais prie kurios nors iš šiame straipsnyje išsamiai išvardytų kategorijų (toliau – jautrūs asmens duomenys), įskaitant biometrinius ir genetinius duomenis, numatyta, kad jų tvarkymas turi atitikti ne tik sąlygą dėl atitikties vienam iš trijų a–c punktuose išvardytų atvejų – įskaitant a punkte nurodytą atvejį, kai toks duomenų tvarkymas leidžiamas pagal valstybės narės teisę, bet ir kitas dvi sąlygas, t. y. pirma, turi būti taikomos „tinkamos“ duomenų subjekto teisių ir laisvių „apsaugos priemonės“ ir, antra, numatomas duomenų tvarkymas turi būti „tikrai būtinas“ (šiuo klausimu žr. 2025 m. lapkričio 20 d. Sprendimo Policejní prezidium (Biometrinių ir genetinių duomenų saugojimas), C‑57/23, EU:C:2025:905, 77 punktą).
25
Dėl nurodytos antrosios sąlygos pažymėtina, kad Direktyvos 2016/680 10 straipsniu konkrečiai įgyvendinami jautriems asmens duomenims taikomi šios direktyvos 4 ir 8 straipsniuose įtvirtinti principai, kurių turi būti laikomasi tvarkant į šios direktyvos taikymo sritį patenkančius asmens duomenis, todėl šios sąlygos apimtis turi būti nustatyta atsižvelgiant į šiuos principus (2023 m. sausio 26 d. Sprendimo Ministerstvo na vatreshnite raboti (Biometrinių ir genetinių duomenų registravimas policijoje), C‑205/21, EU:C:2023:49, 121 punktas).
26
Darytina išvada, pirma, kad „tikro būtinumo“, kaip jis suprantamas pagal Direktyvos 2016/680 10 straipsnį, sąlygos apimtis turi būti nustatyta pagal šios direktyvos 4 straipsnio 1 dalies b punktą, atsižvelgiant į nagrinėjamų asmens duomenų rinkimo tikslus, kurie turi būti konkrečiai nustatyti, aiškiai apibrėžti ir teisėti. Be to, remiantis minėtos direktyvos 4 straipsnio 1 dalies c punktu, pagal šią sąlygą reikalaujama, kad asmens duomenys būtų tinkami, aktualūs ir ne pernelyg išsamūs atsižvelgiant į tikslus, kuriais jie tvarkomi, taigi toks reikalavimas reiškia, kad valstybės narės turi laikytis duomenų tvarkymo kiekio mažinimo principo, kurio konkretus taikymas jautriems asmens duomenims yra nustatytas minėtame 10 straipsnyje (šiuo klausimu žr. 2023 m. sausio 26 d. Sprendimo Ministerstvo na vatreshnite raboti (Biometrinių ir genetinių duomenų registravimas policijoje), C‑205/21, EU:C:2023:49, 122 punktą).
27
Antra, vadovaujantis Direktyvos 2016/680 4 straipsnio 1 dalies a punktu, minėtos sąlygos apimtis turi būti nustatyta atsižvelgiant į šios direktyvos 8 straipsnio 1 dalį, pagal kurią valstybės narės, be kita ko, turi numatyti, kad duomenų tvarkymas yra teisėtas tik tuo atveju, jeigu jis būtinas, ir tiek, kiek jis būtinas kompetentingai institucijai atlikti užduotį šios direktyvos 1 straipsnio 1 dalyje išdėstytais tikslais, ir į jos 8 straipsnio 2 dalį, pagal kurią reikalaujama, kad valstybės narės teisės nuostatose, kuriose reglamentuojamas duomenų tvarkymas minėtos direktyvos taikymo srityje, būtų konkrečiai nurodyti bent tvarkymo siekiai, tvarkytini asmens duomenys ir duomenų tvarkymo tikslai (2023 m. sausio 26 d. Sprendimo Ministerstvo na vatreshnite raboti (Biometrinių ir genetinių duomenų registravimas policijoje), C‑205/21, EU:C:2023:49, 123 punktas).
28
Pirma, atsižvelgiant į šiuos iš Direktyvos 2016/680 4 straipsnio 1 dalies a–c punktų ir 8 straipsnio kylančius principus, „tikro būtinumo“ sąlyga, kaip ji suprantama pagal šios direktyvos 10 straipsnį, kuriame apibrėžiamos griežtesnės jautrių duomenų tvarkymo teisėtumo sąlygos, palyginti su tomis sąlygomis, kurios kyla iš minėtų 4 ir 8 straipsnių, reiškia, kad šis būtinumas turi būti vertinamas ypač griežtai, atsižvelgiant į nagrinėjamu duomenų tvarkymu siekiamus tikslus, todėl toks tvarkymas gali būti laikomas būtinu tik tam tikrais ribotais atvejais (šiuo klausimu žr. 2023 m. sausio 26 d. Sprendimo Ministerstvo na vatreshnite raboti (Biometrinių ir genetinių duomenų registravimas policijoje), C‑205/21, EU:C:2023:49, 117 ir 118 punktus, taip pat 2025 m. lapkričio 20 d. Sprendimo Policejní prezidium (Biometrinių ir genetinių duomenų saugojimas), C‑57/23, EU:C:2025:905, 78 punktą).
29
Taigi jautrių asmens duomenų tvarkymo, kaip antai biometrinių ir genetinių asmens duomenų rinkimo, tikslai negali būti apibūdinami pernelyg bendrais žodžiais, o turi būti pakankamai tiksliai ir konkrečiai apibrėžti, kad būtų galima įvertinti, ar tvarkyti duomenis „tikrai būtina“, kaip tai suprantama pagal šį 10 straipsnį (šiuo klausimu žr. 2025 m. lapkričio 20 d. Sprendimo Policejní prezidium (Biometrinių ir genetinių duomenų saugojimas), C‑57/23, EU:C:2025:905, 79 punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją).
30
Šiuo klausimu pažymėtina, kad nors Direktyvoje 2016/680 sąvoka „tvarkymo tikslai“ neapibrėžta, atkreiptinas dėmesys, kad, kaip matyti iš šio sprendimo 27 punkto, šios direktyvos 8 straipsnio 2 dalyje ši sąvoka aiškiai atskirta nuo sąvokos „tvarkymo siekiai“ (šiuo klausimu žr. 2025 m. lapkričio 20 d. Sprendimo Policejní prezidium (Biometrinių ir genetinių duomenų saugojimas), C‑57/23, EU:C:2025:905, 80 punktą).
31
Teisingumo Teismas jau yra nusprendęs, kad sąvoka „tvarkymo siekiai“, kaip ji suprantama pagal šios direktyvos 8 straipsnio 2 dalį, reiškia Direktyvos 2016/680 1 straipsnio 1 dalyje nurodytus bendresnius tikslus, kurių turi būti siekiama į šios direktyvos taikymo sritį patenkančiu tvarkymu, o sąvoka „tvarkymo tikslai“, kaip ji suprantama, be kita ko, pagal minėto 8 straipsnio 2 dalį, turi būti suprantama kaip reiškianti specifinius ir konkrečius asmens duomenų tvarkymo tikslus, kurių siekia duomenų valdytojas vykdydamas jam pavestą užduotį, kaip antai specialią užduotį, susijusią su nusikalstamų veikų prevencija arba atskleidimu ar tyrimu ir baudžiamuoju persekiojimu už jas arba bausmių vykdymu (2025 m. lapkričio 20 d. Sprendimo Policejní prezidium (Biometrinių ir genetinių duomenų saugojimas), C‑57/23, EU:C:2025:905, 81 punktas).
32
Antra, „tikro būtinumo“ sąlyga, kaip ji suprantama pagal Direktyvos 2016/680 10 straipsnį, reiškia, kad turi būti ypač griežtai kontroliuojama, kaip laikomasi šios direktyvos 4 straipsnio 1 dalies c punkte įtvirtinto atitinkamų duomenų kiekio mažinimo principo, kuriuo išreiškiamas proporcingumo principas (2024 m. spalio 4 d. Sprendimas Bezirkshauptmannschaft Landeck (Bandymas prieiti prie mobiliajame telefone saugomų asmens duomenų), C‑548/21, EU:C:2024:830, 79 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija), taigi reikalaujama, kad jautrių asmens duomenų valdytojas įsitikintų, kad atitinkamu duomenų tvarkymu siekiamas tikslas negali būti taip pat veiksmingai pasiektas naudojant kitų nei šiame 10 straipsnyje išvardytų kategorijų duomenis (šiuo klausimu žr. 2023 m. sausio 26 d. Sprendimo Ministerstvo na vatreshnite raboti (Biometrinių ir genetinių duomenų registravimas policijoje), C‑205/21, EU:C:2023:49, 125 ir 126 punktus, taip pat 2025 m. lapkričio 20 d. Sprendimo Policejní prezidium (Biometrinių ir genetinių duomenų saugojimas), C‑57/23, EU:C:2025:905, 82 ir 85 punktus).
33
Trečia, atsižvelgiant į didelį pavojų, kurį kelia jautrių duomenų tvarkymas duomenų subjektų teisėms ir laisvėms, visų pirma kompetentingoms institucijoms vykdant užduotis Direktyvos 2016/680 1 straipsnio 1 dalyje nurodytais tikslais, „tikro būtinumo“ sąlyga, kaip ji apibrėžta tos direktyvos 10 straipsnyje, reiškia, kad būtina atsižvelgti į ypatingą tikslo, kurio siekiama tokiu tvarkymu, svarbą. Ta svarba gali būti vertinama, be kita ko, atsižvelgiant į šio tikslo pobūdį, pavyzdžiui, į tai, ar duomenų tvarkymu siekiama specialaus ir konkretaus tikslo, susijusio su tam tikro sunkumo laipsnio nusikalstamų veikų ar grėsmių visuomenės saugumui prevencija, traukimu atsakomybėn už tokias nusikalstamas veikas arba apsauga nuo tokių grėsmių, taip pat į konkrečias aplinkybes, kuriomis toks tvarkymas atliekamas (2025 m. lapkričio 20 d. Sprendimo Policejní prezidium (Biometrinių ir genetinių duomenų saugojimas), C‑57/23, EU:C:2025:905, 83 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
34
Ketvirta, kiek tai susiję su asmenų, kurių baudžiamasis persekiojimas vykdomas dėl padarytos tyčinės nusikalstamos veikos ar kurie įtariami padarę tokią veiką, biometrinių ir genetinių duomenų rinkimu siekiant ateityje juos identifikuoti ir palyginti, iš Teisingumo Teismo jurisprudencijos matyti, kad tikras šio rinkimo būtinumas gali būti nustatytas tik atsižvelgiant į visus svarbius veiksnius, pavyzdžiui, į preziumuojamos nusikalstamos veikos, dėl kurios jiems pareikšti kaltinimai, pobūdį ir sunkumą, konkrečias šios veikos aplinkybes, galimą minėtos veikos ryšį su kitais vykstančiais procesais, taip pat į ankstesnį atitinkamų asmenų teistumą ar individualų profilį (šiuo klausimu žr. 2025 m. lapkričio 20 d. Sprendimo Policejní prezidium (Biometrinių ir genetinių duomenų saugojimas), C‑57/23, EU:C:2025:905, 84 punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją).
35
Taigi, nors valstybė narė gali laikytis Direktyvos 2016/680 arba pavesdama kompetentingoms institucijoms kiekvienu konkrečiu atveju užtikrinti, kad, tvarkant jautrius asmens duomenis, būtų tenkinama šios direktyvos 10 straipsnyje nurodyta „tikro būtinumo“ sąlyga, arba teisėkūros procedūra priimtuose teisės aktuose nustatydama vertinimo kriterijus, kuriuos vėliau institucijos turi taikyti ne savo nuožiūra, šiuo antruoju atveju šie kriterijai turi atitikti visus iš tos sąlygos kylančius reikalavimus, kaip antai nurodytus šio sprendimo 25–34 punktuose (2025 m. lapkričio 20 d. Sprendimo Policejní prezidium (Biometrinių ir genetinių duomenų saugojimas), C‑57/23, EU:C:2025:905, 87 punktas).
36
Taigi, atsižvelgdamas į visus šiuos reikalavimus, Teisingumo Teismas nusprendė, kad nacionalinės teisės aktai, kuriuose numatyta duomenų registravimo tikslais sistemingai rinkti kiekvieno asmens, kuriam pareikšti kaltinimai dėl ex officio persekiojamos tyčinės nusikalstamos veikos, biometrinius ir genetinius duomenis, tačiau nenumatyta kompetentingos institucijos pareiga nustatyti ir įrodyti, pirma, ar rinkti duomenis tikrai būtina norint pasiekti konkrečius užsibrėžtus tikslus ir, antra, ar šių tikslų negalima pasiekti priemonėmis, mažiau varžančiomis duomenų subjekto teises ir laisves, prieštarauja „tikro būtinumo“ sąlygai, kaip tai suprantama pagal Direktyvos 2016/680 10 straipsnį, nes tokie teisės aktai gali nediferencijuotai ir bendrai lemti daugelio asmenų, kuriems pareikšti kaltinimai, biometrinių ir genetinių duomenų rinkimą (šiuo klausimu žr., be kita ko, 2024 m. sausio 30 d. Sprendimo Direktor na Glavna direktsia Natsionalna politsia pri MVR – Sofia, C‑118/22, EU:C:2024:97, 64 punktą ir 2025 m. lapkričio 20 d. Sprendimo Policejní prezidium (Biometrinių ir genetinių duomenų saugojimas), C‑57/23, EU:C:2025:905, 88 punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją).
37
Nagrinėjamu atveju Baudžiamojo proceso kodekso 55‑1 straipsnis, kuriame iš esmės numatyta, kad kriminalinės policijos pareigūnas paima arba paveda jam prižiūrint paimti bet kurio asmens, dėl kurio yra vienas ar daugiau pagrįstų įtarimų, kad jis padarė ar kėsinosi padaryti nusikalstamą veiką, identifikacinius duomenis, visų pirma pirštų atspaudus, ir padaryti nuotraukas, yra susijęs, kaip ir šio sprendimo 36 punkte minėti nacionalinės teisės aktai, su „biometrinių duomenų“„tvarkymu“, kaip nurodyta Direktyvos 2016/680 10 straipsnyje. Iš tiesų pagal šios direktyvos 3 straipsnio 2 ir 13 punktus šie duomenys gaunami „renkant“ atitinkamai „daktiloskopinius duomenis“ ir „veido atvaizdus“, kurie, taikant specialų techninį apdorojimą, suteikia informacijos apie asmens fizines savybes ir leidžia nustatyti arba patvirtinti to asmens tapatybę.
38
Kaip matyti iš Baudžiamojo proceso kodekso 55‑1 straipsnio formuluotės ir kaip savo rašytinėse pastabose patvirtino Prancūzijos vyriausybė, šiuo biometrinių duomenų rinkimu siekiama sudaryti sąlygas palyginti asmens, dėl kurio vykdomas baudžiamasis tyrimas, biometrinius duomenis su šio tyrimo reikmėms paimtais pėdsakais ir įkalčiais, taip pat nustatyti per vykstantį tyrimą ar kitose vykstančiose ar būsimose baudžiamosiose bylose kaltinamojo tapatybę.
39
Kaip iš esmės nurodė generalinis advokatas išvados 52–54 punktuose, pagal šios direktyvos 4 straipsnio 1 dalies c punktą taip surinkti duomenys yra tinkami ir aktualūs, atsižvelgiant į šiuos specialius ir konkrečius tikslus, su sąlyga, kad šie tikslai tinkamai ir pakankamai tiksliai apibrėžti atitinkamos valstybės narės teisėje, įskaitant nacionalinių teismų jurisprudenciją, o tai turi patikrinti prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas (šiuo klausimu žr. 2025 m. lapkričio 20 d. Sprendimo Policejní prezidium (Biometrinių ir genetinių duomenų saugojimas), C‑57/23, EU:C:2025:905, 90 punktą).
40
Vis dėlto reikia konstatuoti, kad biometrinių duomenų rinkimo taikymo sritis, kaip ji apibrėžta Baudžiamojo proceso kodekso 55‑1 straipsnyje, atrodo ypač plati, nes apima visus asmenis, dėl kurių yra viena ar kelios pagrįstos priežastys įtarti, kad jie padarė ar kėsinosi padaryti nusikalstamą veiką.
41
Vien tai, kad yra viena ar daugiau pagrįstų priežasčių įtarti, jog asmuo padarė ar kėsinosi padaryti tokią nusikalstamą veiką, savaime negali būti laikoma aplinkybe, leidžiančia daryti prielaidą, kad to asmens biometrinių duomenų rinkimas yra tikrai būtinas atsižvelgiant į specialius ir konkrečius rinkimu siekiamus tikslus ir to nulemtus pagal Europos Sąjungos pagrindinių teisių chartijos (toliau – Chartija) 7 ir 8 straipsnius garantuojamų teisių į privataus gyvenimo gerbimą ir asmens duomenų apsaugą pažeidimus (šiuo klausimu žr. 2023 m. sausio 26 d. Sprendimo Ministerstvo na vatreshnite raboti (Biometrinių ir genetinių duomenų registravimas policijoje), C‑205/21, EU:C:2023:49, 130 punktą).
42
Iš tiesų, viena vertus, negalima atmesti galimybės, kad tam tikrais atvejais, nepaisant vienos ar kelių pagrįstų priežasčių įtarti, kad duomenų subjektas padarė ar kėsinosi padaryti nusikalstamą veiką, nebus jokio konkretaus būtinumo rinkti biometrinius duomenis vykstančio baudžiamojo proceso tikslais (šiuo klausimu žr. 2023 m. sausio 26 d. Sprendimo Ministerstvo na vatreshnite raboti (Biometrinių ir genetinių duomenų registravimas policijoje), C‑205/21, EU:C:2023:49, 131 punktą).
43
Kita vertus, galimybė, kad asmens, įtariamo padarius ar kėsinantis padaryti nusikalstamą veiką, biometrinių duomenų rinkimas yra tikrai būtinas atliekant dėl jo vykdytą tyrimą arba kitose vykstančiose ar būsimose baudžiamosiose bylose, turi būti vertinama pagal šio sprendimo 34 punkte primintą jurisprudenciją, atsižvelgiant į visas reikšmingas aplinkybes.
44
Kaip matyti iš pačios pirmojo klausimo formuluotės, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas remiasi prielaida, kad Baudžiamojo proceso kodekso 55‑1 straipsnyje yra numatytas sistemingas bet kurio asmens, dėl kurio yra viena ar kelios pagrįstos priežastys įtarti, kad jis padarė ar kėsinosi padaryti nusikalstamą veiką, biometrinių duomenų rinkimas, neįpareigojant kriminalinės policijos pareigūno kiekvienu konkrečiu atveju patikrinti ir įrodyti, kad toks rinkimas yra „tikrai būtinas“, kaip tai suprantama pagal Direktyvos 2016/680 10 straipsnį.
45
Vis dėlto reikia pažymėti, kad Prancūzijos vyriausybė ginčija tokį prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo pateiktą nacionalinės teisės aiškinimą.
46
Pirma, iš Baudžiamojo proceso kodekso 55‑1 straipsnio pirmoje pastraipoje vartojamo žodžio „gali“ matyti, kad kriminalinės policijos pareigūnas turi diskreciją atlikti išorinių duomenų paėmimo veiksmus, kurie yra „būtini“ tyrimui atlikti, kaip tai suprantama pagal šią nuostatą.
47
Antra, iš pačios minėto kodekso 55‑1 straipsnio antros pastraipos formuluotės taip pat matyti, kad šioje nuostatoje numatytų identifikacinių, visų pirma daktiloskopinių ir fotografinių, duomenų paėmimo veiksmų vykdymas priklauso nuo kiekvienai iš policijos duomenų bazių, į kurią šie duomenys įtraukiami, t. y. atitinkamai automatizuotam pirštų atspaudų registrui, o tik nuotraukų atveju – ankstesnio teistumo tvarkymui, taikomų taisyklių. Vis dėlto keliose kitose to kodekso nuostatose, kurių prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas nenurodė, griežtai apibrėžiama galimybė atlikti identifikacinių duomenų paėmimo ir jų naudojimo veiksmus. Konkrečiai kalbant, pagal šias nuostatas identifikaciniai duomenys gali būti naudojami tik tais atvejais, kai to reikia tyrimui atlikti. Be to, šiai galimybei taikomos griežtesnės sąlygos nei vien įtarimo padarius ar kėsinantis padaryti nusikalstamą veiką buvimas, nes reikalaujama, kad būtų svarių ar neprieštaringų įrodymų, leidžiančių manyti, kad kaltinamasis, kaip vykdytojas ar bendrininkas, dalyvavo darant nusikalstamą veiką, už kurią baudžiama laisvės atėmimo bausme, arba kad būtina tiksliai nustatyti šio asmens tapatybę.
48
Be to, Prancūzijos vyriausybė pabrėžia, kad „tikro būtinumo“, kaip jis suprantamas pagal Direktyvos 2016/680 10 straipsnį, sąlyga, nors ji, žinoma, nepaminėta Baudžiamojo proceso kodekso 55‑1 straipsnyje, vis dėlto aiškiai nurodyta nacionalinės teisės nuostatose, kuriomis konkrečiai buvo perkelta ši direktyva. Biometrinių duomenų rinkimas pagal šį 55‑1 straipsnį negali pažeisti šių teisės nuostatų.
49
Šiuo klausimu reikia priminti, kad Teisingumo Teismas neturi priimti sprendimo dėl nacionalinės teisės nuostatų aiškinimo ir nuspręsti, ar nacionalinio teismo pateiktas jų išaiškinimas ar taikymas yra teisingas, nes toks aiškinimas priklauso išimtinei nacionalinio teismo kompetencijai (2024 m. spalio 4 d. Sprendimo Bezirkshauptmannschaft Landeck (Bandymas prieiti prie mobiliajame telefone saugomų asmens duomenų), C‑548/21, EU:C:2024:830, 53 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
50
Teisingumo Teismas, laikydamasis Sąjungos ir nacionalinių teismų kompetencijos atskyrimo taisyklių, turi atsižvelgti į faktinį ir teisinį sprendime dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą suformuluotų prejudicinių klausimų kontekstą. Todėl, nepaisant valstybės narės vyriausybės išsakytos kritikos dėl prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo pateikto nacionalinės teisės aiškinimo, prejudicinius klausimus reikia nagrinėti remiantis šiuo aiškinimu, ir Teisingumo Teismas neturi tikrinti jo tikslumo (šiuo klausimu žr. 2024 m. liepos 29 d. Sprendimo CU ir ND (Socialinė parama – Netiesioginė diskriminacija), C‑112/22 ir C‑223/22, EU:C:2024:636, 40 punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją).
51
Šiomis aplinkybėmis, darant prielaidą, kad, kaip nurodo prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, Baudžiamojo proceso kodekso 55‑1 straipsnis turėtų būti aiškinamas taip, kad pagal jį sistemingą pobūdį turi bet kurio asmens, dėl kurio yra viena ar kelios pagrįstos priežastys įtarti, kad jis padarė ar kėsinosi padaryti nusikalstamą veiką, identifikacinių, visų pirma daktiloskopinių ir fotografinių, duomenų paėmimo veiksmai, o kompetentinga institucija kiekvienu konkrečiu atveju neprivalo vertinti, ar „tikrai būtina“, kaip tai suprantama pagal Direktyvos 2016/680 10 straipsnį, atlikti šiuos identifikacinių duomenų paėmimo veiksmus, tokios nacionalinės teisės nuostatos, remiantis šio sprendimo 36 punkte priminta jurisprudencija, prieštarautų šiam 10 straipsniui, nes dėl jų galėtų būti nediferencijuojant ir bendrai renkami šių asmenų biometriniai duomenys.
52
Tokiomis aplinkybėmis, atsižvelgdamas, be kita ko, į šio sprendimo 46–48 punktuose nurodytas aplinkybes, minėtas teismas, pirma, turi patikrinti, ar pagal pagrindinėje byloje nagrinėjamas nacionalinės teisės nuostatas kriminalinės policijos institucija privalo sistemingai rinkti duomenis, nors ji negali kiekvienu konkrečiu atveju įvertinti, ar toks rinkimas yra „tikrai būtinas“, kaip tai suprantama pagal minėtą 10 straipsnį.
53
Antra, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas – atsižvelgdamas, be kita ko, į pagrindinėje byloje ir rašytinėse pastabose suformuluotą, taip pat sprendimo dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą motyvuojamojoje dalyje nurodytą HW teiginį, kad į automatizuotą pirštų atspaudų registrą įtraukta 6,5 mln. asmenų pirštų atspaudų, – taip pat turi įsitikinti, kad dėl kompetentingų institucijų atliekamo veiksmingo pagrindinėje byloje nagrinėjamų nacionalinės teisės nuostatų įgyvendinimo nebėra sistemingai renkami bet kurio asmens, dėl kurio yra viena ar kelios pagrįstos priežastys įtarti, kad jis padarė ar kėsinosi padaryti nusikalstamą veiką, biometriniai duomenys (pagal analogiją žr. 2009 m. balandžio 23 d. Sprendimo Angelidaki ir kt., C‑378/07–C‑380/07, EU:C:2009:250, 164 punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją). Iš tiesų šio sprendimo 46 punkte nurodytu atveju, kai kriminalinės policijos pareigūnas turi diskreciją taikyti Baudžiamojo proceso kodekso 55‑1 straipsnio pirmą pastraipą, jis turėtų pasinaudoti šia teise, laikydamasis šio sprendimo 28–36 punktuose išdėstytų reikalavimų.
54
Taigi į pirmąjį klausimą reikia atsakyti: Direktyvos 2016/680 10 straipsnis, siejamas su šios direktyvos 4 straipsnio 1 dalies a–c punktais ir 8 straipsniu, turi būti aiškinamas taip, kad pagal jį draudžiamos nacionalinės teisės nuostatos, kuriose numatytas sistemingas bet kurio asmens, dėl kurio yra viena ar kelios pagrįstos priežastys įtarti, kad jis padarė ar kėsinosi padaryti nusikalstamą veiką, biometrinių duomenų rinkimas, nebent būtų nustatyta, pirma, kad nacionalinėje teisėje tinkamai ir pakankamai tiksliai apibrėžti specialūs ir konkretūs tikslai, kurių siekiama renkant šiuos duomenis, ir, antra, kad kompetentinga institucija kiekvienu konkrečiu atveju privalo įvertinti, ar toks rinkimas yra tikrai būtinas šiems tikslams pasiekti, todėl toks rinkimas nėra sistemingas.
Dėl antrojo klausimo
55
Antruoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės siekia išsiaiškinti, ar Direktyvos 2016/680 10 straipsnis turi būti aiškinamas taip, kad pagal jį draudžiamos nacionalinės teisės nuostatos, kuriose nenumatyta kompetentingos institucijos pareiga kiekvienu konkrečiu atveju tinkamai pagrįsti, kodėl rinkti bet kurio asmens, dėl kurio yra viena ar kelios pagrįstos priežastys įtarti, kad jis padarė ar kėsinosi padaryti nusikalstamą veiką, biometrinius duomenis yra „tikrai būtina“, kaip tai suprantama pagal šią nuostatą.
Dėl priimtinumo
56
Prancūzijos vyriausybė mano, kad šis klausimas yra nepriimtinas. Iš prašymo priimti prejudicinį sprendimą matyti, kad priežastys, dėl kurių prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas pateikė minėtą klausimą, yra susijusios su institucija, kuri turi užtikrinti „tikro būtinumo“, kaip tai suprantama pagal Direktyvos 2016/680 10 straipsnį, kontrolę. Vis dėlto antrojo klausimo formuluotė susijusi ne su šiuo aspektu, o su pareiga kiekvienu konkrečiu atveju tinkamai pagrįsti, kodėl duomenų subjektų identifikacinių duomenų ėmimas yra „tikrai būtinas“. Taigi atsakymo į antrąjį klausimą svarba pagrindinės bylos baigčiai nėra pagrįsta. Konkrečiai kalbant, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas nepaaiškino, kaip jo nurodytomis Sąjungos teisės nuostatomis, t. y. šios direktyvos 4 straipsnio 1 dalies a–c punktais, 8 ir 10 straipsniais, pateisinama kokia nors pareiga motyvuoti.
57
Šiuo klausimu reikia priminti, kad pagal suformuotą jurisprudenciją nacionalinio teismo pateiktiems klausimams dėl Sąjungos teisės išaiškinimo, atsižvelgiant į jo paties nurodytus teisinius pagrindus ir faktines aplinkybes, kurių tikslumo Teisingumo Teismas neprivalo tikrinti, taikoma svarbos prezumpcija. (2003 m. gegužės 15 d. Sprendimo Salzmann, C‑300/01, EU:C:2003:283, 31 punktas ir 2025 m. gruodžio 18 d. Sprendimo Tenergie (Prašymas atsisakyti išieškoti importo muitus), C‑259/24, EU:C:2025:1013, 26 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
58
Teisingumo Teismas gali atsisakyti priimti sprendimą dėl nacionalinio teismo pateikto prašymo tik jeigu akivaizdu, kad prašomas Sąjungos teisės išaiškinimas visiškai nesusijęs su pagrindinėje byloje nagrinėjamo ginčo aplinkybėmis ar dalyku, jeigu problema hipotetinė arba jeigu Teisingumo Teismas neturi informacijos apie faktines ir teisines aplinkybes, būtinos tam, kad naudingai atsakytų į jam pateiktus klausimus (2025 m. lapkričio 20 d. Sprendimo Policejní prezidium (Biometrinių ir genetinių duomenų saugojimas), C‑57/23, EU:C:2025:905, 62 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
59
Nagrinėjamu atveju reikia konstatuoti, kad, kaip matyti iš šio sprendimo 18 punkto, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas prašymo priimti prejudicinį sprendimą motyvuojamojoje dalyje kelia aiškų klausimą, ar „reikalavimas tinkamai pagrįsti“„tikrą būtinumą“, kaip tai suprantama pagal Direktyvos 2016/680 10 straipsnį, rinkti identifikacinius duomenis tenka „kompetentingai institucijai“, kaip ji apibrėžta šios direktyvos 3 straipsnio 7 punkte, t. y. kriminalinės policijos pareigūnui, ir (arba) nacionaliniam teismui, vykdančiam šios institucijos priimtų aktų kontrolę.
60
Iš to matyti, kad, priešingai, nei teigia Prancūzijos vyriausybė, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas neapsiriboja klausimu dėl institucijos, kuri turi užtikrinti tokio rinkimo „tikro būtinumo“, kaip tai suprantama pagal minėtos direktyvos 10 straipsnį, kontrolę, bet ir siekia išsiaiškinti pareigos motyvuoti, kuri prireikus tenka šiai institucijai, apimtį, visų pirma kiek tai susiję su jos tinkamumu.
61
Šiomis aplinkybėmis negalima teigti, kad prašomas Sąjungos teisės išaiškinimas akivaizdžiai visiškai nesusijęs su pagrindinės bylos faktinėmis aplinkybėmis ar dalyku arba kad jis susijęs su hipotetine problema.
62
Kalbant apie sprendime dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą nenurodytas priežastis, dėl kurių pagal Sąjungos teisę kompetentinga institucija įpareigojama pagrįsti „tikrą būtinumą“, kaip tai suprantama pagal tos pačios direktyvos 10 straipsnį, rinkti biometrinius duomenis, pakanka pažymėti, kad tokios priežastys susijusios su atsakymo į antrąjį klausimą esme, o ne su jo priimtinumu.
63
Darytina išvada, kad antrasis klausimas yra priimtinas.
Dėl esmės
64
Kaip matyti iš šio sprendimo 24 punkto, Direktyvos 2016/680 10 straipsnyje nurodyta, kad jautrių asmens duomenų tvarkymas, kaip antai biometrinių duomenų rinkimas, turi atitikti ne tik sąlygą, kad numatomas duomenų tvarkymas turi būti „tikrai būtinas“, bet ir sąlygą, kad turi būti taikomos „tinkamos“ duomenų subjekto teisių ir laisvių „apsaugos priemonės“.
65
Dėl pastarosios sąlygos pažymėtina, kad šios direktyvos 54 straipsnyje, kuriame atsispindi Chartijos 47 straipsnis, valstybės narės aiškiai įpareigojamos numatyti teisę į veiksmingą teisminę gynybą asmeniui, kuris mano, kad jo teisės, numatytos pagal šią direktyvą priimtose nuostatose, buvo pažeistos dėl jo asmens duomenų tvarkymo, atlikto nesilaikant minėtų nuostatų (2024 m. spalio 4 d. Sprendimo Bezirkshauptmannschaft Landeck (Bandymas prieiti prie mobiliajame telefone saugomų asmens duomenų), C‑548/21, EU:C:2024:830, 117 punktas).
66
Šiuo klausimu iš Teisingumo Teismo jurisprudencijos taip pat matyti, kad pagal Chartijos 47 straipsniu užtikrinamą teisę į veiksmingą teisminę gynybą iš principo reikalaujama, kad atitinkamas asmuo galėtų sužinoti dėl jo priimto sprendimo motyvus arba perskaitęs patį sprendimą, arba jo prašymu pranešus jam šiuos motyvus, kad galėtų ginti savo teises geriausiomis įmanomomis sąlygomis ir žinodamas visas aplinkybes nuspręsti, ar tikslinga kreiptis į kompetentingą teismą, taip pat siekiant, kad šis atliktų visišką šio sprendimo teisėtumo kontrolę (2024 m. birželio 13 d. Sprendimo HYA ir kt. II, C‑229/23, EU:C:2024:505, 52 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
67
Nors ši teisė nėra absoliuti ir pagal Chartijos 52 straipsnio 1 dalį jai gali būti nustatyti apribojimai, tačiau tokie apribojimai turi būti numatyti įstatyme, nekeisti šių teisių ir laisvių esmės ir, vadovaujantis proporcingumo principu, būti būtini ir iš tikrųjų atitikti Sąjungos pripažintus bendrojo intereso tikslus arba būti reikalingi kitų asmenų teisėms ir laisvėms apsaugoti (2024 m. spalio 4 d. Sprendimo Bezirkshauptmannschaft Landeck (Bandymas prieiti prie mobiliajame telefone saugomų asmens duomenų), C‑548/21, EU:C:2024:830, 119 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
68
Taigi kompetentinga institucija, kuriai pagal nacionalinę teisę leidžiama rinkti biometrinius duomenis, kai tą daryti yra „tikrai būtina“, kaip tai suprantama pagal Direktyvos 2016/680 10 straipsnį, vykstant taikytinoms nacionalinėms procedūroms turi duomenų subjektams nurodyti motyvus, kuriais grindžiamas šis „tikras būtinumas“, nes šie motyvai yra būtini, kad šie asmenys galėtų, be kita ko, pasinaudoti šios direktyvos 54 straipsnyje aiškiai numatyta teise imtis teisių gynimo priemonių pagal Chartijos 47 straipsnį (šiuo klausimu žr. 2024 m. spalio 4 d. Sprendimo Bezirkshauptmannschaft Landeck (Bandymas prieiti prie mobiliajame telefone saugomų asmens duomenų), C‑548/21, EU:C:2024:830, 120 punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją).
69
Šių teiginių nepaneigia šiame procese dėl prejudicinio sprendimo priėmimo dalyvavusių vyriausybių argumentai.
70
Visų pirma tokia kompetentingos institucijos pareiga pagrįsti „tikrą būtinumą“, kaip tai suprantama pagal minėtą 10 straipsnį, rinkti baudžiamajame tyrime tiriamo asmens biometrinius duomenis jokiu būdu negali pakenkti tyrimui. Iš tiesų, toks pagrindimas gali būti trumpas, jeigu jis yra pakankamai aiškus, kad duomenų subjektas galėtų pasinaudoti savo teise imtis teisių gynimo priemonių.
71
Be to, ši pareiga motyvuoti taikytina juolab dėl to, kad, kaip matyti visų pirma iš šio sprendimo 25–36 punktų, kompetentinga institucija pagal minėtą 10 straipsnį kiekvienu konkrečiu atveju turi įvertinti, t. y. patikrinti ir įrodyti, kad toks duomenų rinkimas „tikrai būtinas“. Jei ši institucija nebūtų įpareigota motyvuoti savo sprendimų šiuo klausimu, nacionalinis teismas, į kurį kreiptasi dėl šio duomenų rinkimo teisėtumo, negalėtų patikrinti nei to, ar ši institucija iš tikrųjų pasinaudojo šia diskrecija, nei minėto rinkimo pagrįstumo (šiuo klausimu žr. 2024 m. lapkričio 28 d. Sprendimo Ministerstvo na vatreshnite raboti (Biometrinių ir genetinių duomenų registravimas II), C‑80/23, EU:C:2024:991, 58 punktą).
72
Kaip teisingai nurodė Europos Komisija, tokį aiškinimą patvirtina Direktyvos 2016/680 4 straipsnio 4 dalis, pagal kurią biometrinius duomenis renkanti kompetentinga institucija, kaip „duomenų valdytoja“, kaip tai suprantama pagal šios direktyvos 3 straipsnio 8 punktą, privalo galėti įrodyti, kad laikomasi, be kita ko, šio 4 straipsnio 1 dalies a–c punktuose nustatytų pareigų, o tai, atsižvelgiant į minėtos direktyvos 10 straipsnį, rodo, kad, kaip numatyta šio sprendimo 29 punkte, šio rinkimo tikslai turi būti pakankamai tikslūs ir konkretūs, kad būtų galima įvertinti, ar rinkti duomenis „tikrai būtina“, kaip tai suprantama pagal šį 10 straipsnį.
73
Darytina išvada, kad teisminė kontrolė, susijusi su „kompetentingos institucijos“, kaip ji apibrėžta Direktyvos 2016/680 3 straipsnio 7 punkte, atliekamo biometrinių duomenų rinkimo teisėtumu, jokiu būdu negali kompensuoti šios institucijos pareigos pagrįsti „tikrą būtinumą“ rinkti duomenis, kaip numatyta šios direktyvos 10 straipsnyje, nebuvimo, užtikrinant, kad būtų laikomasi šios pareigos, nes būtent minėta institucija turi atlikti pagal šį 10 straipsnį reikalaujamą vertinimą, kuris savo ruožtu leidžia užtikrinti šios kontrolės veiksmingumą (šiuo klausimu žr. 2024 m. lapkričio 28 d. Sprendimo Ministerstvo na vatreshnite raboti (Biometrinių ir genetinių duomenų registravimas II), C‑80/23, EU:C:2024:991, 57 ir 61 punktus).
74
Galiausiai reikia pažymėti, jog, kaip generalinis advokatas pažymėjo savo išvados 81 punkte, kompetentingos institucijos pareiga pagrįsti, kodėl rinkti biometrinius duomenis „tikrai būtina“, kaip tai suprantama pagal Direktyvos 2016/680 10 straipsnį, negali būti laikoma nepagrįsta našta šiai institucijai, nes, kaip matyti, be kita ko, iš šio sprendimo 36 punkto, šis rinkimas jokiu būdu negali būti sistemingas, kiek tai susiję su asmenimis, dėl kurių yra viena ar kelios pagrįstos priežastys įtarti, kad jie padarė ar kėsinosi padaryti nusikalstamą veiką.
75
Taigi į antrąjį klausimą reikia atsakyti: Direktyvos 2016/680 10 straipsnis, siejamas su šios direktyvos 4 straipsnio 4 dalimi ir 54 straipsniu, atsižvelgiant į Chartijos 47 straipsnį, turi būti aiškinamas taip, kad pagal jį draudžiamos nacionalinės teisės nuostatos, kuriose nėra numatyta kompetentingos institucijos pareiga kiekvienu konkrečiu atveju tinkamai pagrįsti, kodėl rinkti bet kurio asmens, dėl kurio yra viena ar kelios pagrįstos priežastys įtarti, kad jis padarė ar kėsinosi padaryti nusikalstamą veiką, biometrinius duomenis yra „tikrai būtina“, kaip tai suprantama pagal minėtą 10 straipsnį.
Dėl trečiojo klausimo
76
Trečiuoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės siekia išsiaiškinti, ar Direktyvos 2016/680 10 straipsnis, siejamas su šios direktyvos 4 straipsnio 1 dalies a–c punktais ir 8 straipsnio 1 ir 2 dalimis, turi būti aiškinamas taip, kad pagal jį draudžiamos nacionalinės teisės nuostatos, pagal kurias leidžiama persekioti ir nuteisti asmenį už konkrečią nusikalstamą veiką ir baudžiama už jo atsisakymą leisti rinkti jo biometrinius duomenis, net jeigu šis asmuo nebuvo persekiojamas ar nuteistas už nusikalstamą veiką, kuria grindžiamas numatomas šių duomenų rinkimas.
Dėl priimtinumo
77
Prancūzijos vyriausybė abejoja šio klausimo priimtinumu. Iš tiesų jis susijęs su teisėtumu konkrečios nusikalstamos veikos, numatytos Baudžiamojo proceso kodekso 55‑1 straipsnio trečioje pastraipoje, pagal kurią kriminalizuojamas duomenų subjekto atsisakymas leisti paimti identifikacinius duomenis ir baudžiama už tokį atsisakymą, o Direktyvoje 2016/680 nereglamentuojamos tokio atsisakymo pasekmės. Be to, jokiame Sąjungos teisės akte nėra bendrų taisyklių dėl valstybės narės galimybės kriminalizuoti tokį atsisakymą ir bausti už jį. Taigi Baudžiamojo proceso kodekso 55‑1 straipsnio trečia pastraipa visiškai neįgyvendinama Sąjungos teisė.
78
Vis dėlto šiuo klausimu pakanka priminti, kad pagal suformuotą jurisprudenciją, kai nėra akivaizdu, jog Sąjungos teisės akto išaiškinimas visiškai nesusijęs su pagrindinės bylos faktais ar dalyku, kaip nagrinėjamoje byloje yra Direktyvos 2016/680 atveju, prieštaravimas, grindžiamas šio akto netaikymu pagrindinei bylai, sietinas su klausimų esme (2024 m. spalio 4 d. Sprendimo Bezirkshauptmannschaft Landeck (Bandymas prieiti prie mobiliajame telefone saugomų asmens duomenų), C‑548/21, EU:C:2024:830, 67 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
79
Taigi reikia pripažinti, kad trečiasis klausimas yra priimtinas.
Dėl esmės
80
Siekiant atsakyti į šį trečiąjį klausimą, pirmiausia reikia išnagrinėti, ar nacionalinės teisės nuostatos, pagal kurias, kaip ir pagal Baudžiamojo proceso kodekso 55‑1 straipsnio trečią pastraipą, leidžiama persekioti ir nuteisti asmenį už konkrečią nusikalstamą veiką, baudžiant už jo atsisakymą leisti rinkti jo biometrinius duomenis, net jeigu šis asmuo nebuvo persekiojamas ar nuteistas už nusikalstamą veiką, kuria grindžiamas numatomas šių duomenų rinkimas, patenka į Sąjungos teisės taikymo sritį, visų pirma, kaip teigia prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, į Direktyvos 2016/680 taikymo sritį. Jei į šį klausimą būtų atsakyta teigiamai, toliau reikia nustatyti, ar pagal šios direktyvos normas yra draudžiamos tokios nacionalinės teisės nuostatos.
81
Pirma, dėl minėtos direktyvos taikymo srities reikia priminti, kad pagal jos 2 straipsnio 1 dalį ji taikoma asmens duomenų tvarkymui, kurį atlieka kompetentinga institucija tos direktyvos 1 straipsnio 1 dalyje išdėstytais tikslais, t. y. visų pirma nusikalstamų veikų prevencijos ir atskleidimo, tyrimo ir baudžiamojo persekiojimo už jas tikslais.
82
Iš Teisingumo Teismo jurisprudencijos matyti, kad kompetentingos institucijos bandymas tvarkyti asmens duomenis, kaip antai nagrinėjamasis, kai duomenų subjektas atsisako leisti rinkti jo biometrinius duomenis nusikalstamų veikų prevencijos, tyrimo, atskleidimo ar baudžiamojo persekiojimo už jas tikslais, patenka į Direktyvos 2016/680 taikymo sritį (šiuo klausimu žr. 2024 m. spalio 4 d. Sprendimo Bezirkshauptmannschaft Landeck (Bandymas prieiti prie mobiliajame telefone saugomų asmens duomenų), C‑548/21, EU:C:2024:830, 77 punktą).
83
Darytina išvada, kad, kaip generalinis advokatas pažymėjo išvados 99 punkte, kai dėl šio atsisakymo šiam asmeniui pagal nacionalinę teisę skiriama baudžiamoji sankcija už konkretų nusikaltimą, susijusį su tuo atsisakymu, numatomo biometrinių duomenų rinkimo atitiktis šios direktyvos nuostatoms yra šios sankcijos teisėtumo sąlyga (pagal analogiją žr. 2017 m. gegužės 16 d. Sprendimo Berlioz Investment Fund, C‑682/15, EU:C:2017:373, 41 ir 74 punktus).
84
Taigi į minėtos direktyvos taikymo sritį patenka nacionalinės teisės nuostatos, pagal kurias, kaip ir pagal Baudžiamojo proceso kodekso 55‑1 straipsnio trečią pastraipą, už konkrečią nusikalstamą veiką leidžiama persekioti ir nuteisti asmenį, atsisakiusį leisti rinkti jo biometrinius duomenis, net jei šis asmuo nebuvo persekiojamas ar nuteistas už nusikalstamą veiką, kuria grindžiamas šis rinkimas.
85
Antra, dėl klausimo, ar pagal Direktyvos 2016/680 nuostatas draudžiamos tokios nacionalinės teisės nuostatos, reikia konstatuoti, kad tiek, kiek numatomo biometrinių duomenų rinkimo atitiktis šioms nuostatoms yra, kaip matyti iš šio sprendimo 83 punkto, baudžiamosios sankcijos, skirtos už konkrečią nusikalstamą veiką asmeniui, kuris atsisako leisti rinkti tuos duomenis, teisėtumo sąlyga, tokia sankcija šiam asmeniui gali būti skirta tik tuo atveju, jei, kaip matyti visų pirma iš šio sprendimo 24–36 punktų, bandymas rinkti duomenis atitinka „tikro būtinumo“ sąlygą, kaip tai suprantama pagal šios direktyvos 10 straipsnį, siejamą su jos 4 straipsnio 1 dalies a–c punktais ir 8 straipsniu.
86
Šiuo klausimu, kaip matyti iš šio sprendimo 34 ir 43 punktuose primintos jurisprudencijos, galimybė, kad numatomas biometrinių duomenų rinkimas yra tikrai būtinas, kaip tai suprantama pagal minėtą direktyvą, turi būti vertinama atsižvelgiant į visas reikšmingas aplinkybes tuo momentu, kai kompetentingos institucijos numato juos rinkti. Taigi tai, kad duomenų subjektas, dėl kurio tuo momentu, kai buvo numatyta rinkti minėtus duomenis, buvo viena ar kelios pagrįstos priežastys įtarti, kad jis padarė ar kėsinosi padaryti nusikalstamą veiką, galiausiai nėra persekiojamas ar nuteistas už šią nusikalstamą veiką, savaime nėra lemiamas veiksnys nustatant, ar laikomasi šios „tikro būtinumo“ sąlygos.
87
Taigi Teisingumo Teismas jau yra pažymėjęs, kad vien aplinkybės, kad asmens, kuris kaltinamas padaręs nusikalstamą veiką, biometriniai duomenys renkami dar nepriėmus galutinio apkaltinamojo nuosprendžio dėl jo, nepakanka, kad būtų galima atmesti galimybę, jog toks rinkimas gali būti laikomas „tikrai būtinu“, kaip tai suprantama pagal minėtos direktyvos 10 straipsnį, nes, atsižvelgiant į siekiamus specialius ir konkrečius tikslus, jis, įskaitant atitinkamų duomenų rūšį, gali pasirodyti tikrai būtinas, be kita ko, tam, kad būtų galima nustatyti, ar dėl galimo priklausymo nusikalstamai organizacijai tas asmuo galėjo dalyvauti darant kitas nusikalstamas veikas, dėl kurių tokie duomenys gali būti svarbūs, arba, jei yra pavojus, kad jis pasislėps, kad būtų galima nustatyti jo tapatybę (šiuo klausimu žr. 2025 m. lapkričio 20 d. Sprendimo Policejní prezidium (Biometrinių ir genetinių duomenų saugojimas), C‑57/23, EU:C:2025:905, 93 punktą).
88
Atsižvelgiant į tai, reikia pažymėti: kadangi tokia baudžiamoji sankcija už konkrečią nusikalstamą veiką, kai baudžiama už asmens atsisakymą leisti rinkti jo biometrinius duomenis, patenka į Sąjungos teisės taikymo sritį, ji turi atitikti bendruosius Sąjungos teisės principus, tarp kurių yra proporcingumo principas, įtvirtintas, be kita ko, Chartijos 49 straipsnio 3 dalyje, pagal kurią bausmės griežtumas turi atitikti padarytą nusikalstamą veiką (šiuo klausimu žr. 2022 m. kovo 8 d. Sprendimo Bezirkshauptmannschaft Hartberg-Fürstenfeld (Tiesioginis veikimas), C‑205/20, EU:C:2022:168, 31 punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją).
89
Pagal proporcingumo principą reikalaujama, kad, pirma, skirta sankcija atitiktų pažeidimo sunkumą ir, antra, skiriant sankciją ir nustatant baudos dydį būtų atsižvelgta į konkrečias kiekvieno atvejo aplinkybes (2018 m. spalio 4 d. Sprendimo Link Logistik N&N, C‑384/17, EU:C:2018:810, 45 punktas).
90
Šiuo klausimu, kaip generalinis advokatas iš esmės pažymėjo savo išvados 109–112 punktuose, nacionalinis teismas, kompetentingas skirti baudžiamąją sankciją už konkrečią nusikalstamą veiką, bausdamas už asmens atsisakymą leisti rinkti jo biometrinius duomenis, pagal šio sprendimo 34 punkte primintą jurisprudenciją turi atsižvelgti, be kita ko, į šio asmens elgesį ir profilį, jo teistumą ir įtariamos nusikalstamos veikos, kuria grindžiamas numatomas duomenų rinkimas, sunkumą.
91
Taigi į trečiąjį klausimą reikia atsakyti: Direktyvos 2016/680 10 straipsnis, siejamas su šios direktyvos 4 straipsnio 1 dalies a–c punktais ir 8 straipsniu, atsižvelgiant į Chartijos 49 straipsnio 3 dalį, turi būti aiškinamas taip, kad pagal jį nedraudžiamos nacionalinės teisės nuostatos, pagal kurias leidžiama persekioti ir nuteisti asmenį už konkrečią nusikalstamą veiką, baudžiant už jo atsisakymą leisti rinkti jo biometrinius duomenis, net jeigu šis asmuo nebuvo persekiojamas ar nuteistas už nusikalstamą veiką, kuria grindžiamas numatomas šių duomenų rinkimas, su sąlyga, kad minėtas rinkimas atitinka „tikro būtinumo“ sąlygą, kaip tai suprantama pagal šį 10 straipsnį, o už tai skirta baudžiamoji sankcija atitinka proporcingumo principą.
Dėl bylinėjimosi išlaidų
92
Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.
Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (penktoji kolegija) nusprendžia:
1.
2016 m. balandžio 27 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos (ES) 2016/680 dėl fizinių asmenų apsaugos kompetentingoms institucijoms tvarkant asmens duomenis nusikalstamų veikų prevencijos, tyrimo, atskleidimo ar baudžiamojo persekiojimo už jas arba bausmių vykdymo tikslais ir dėl laisvo tokių duomenų judėjimo, ir kuria panaikinamas Tarybos pamatinis sprendimas 2008/977/TVR, 10 straipsnis, siejamas su šios direktyvos 4 straipsnio 1 dalies a–c punktais ir 8 straipsniu,
turi būti aiškinamas taip:
pagal jį draudžiamos nacionalinės teisės nuostatos, kuriose numatytas sistemingas bet kurio asmens, dėl kurio yra viena ar kelios pagrįstos priežastys įtarti, kad jis padarė ar kėsinosi padaryti nusikalstamą veiką, biometrinių duomenų rinkimas, nebent būtų nustatyta, pirma, kad nacionalinėje teisėje tinkamai ir pakankamai tiksliai apibrėžti specialūs ir konkretūs tikslai, kurių siekiama renkant šiuos duomenis, ir, antra, kad kompetentinga institucija kiekvienu konkrečiu atveju privalo įvertinti, ar toks rinkimas yra tikrai būtinas šiems tikslams pasiekti, todėl toks rinkimas nėra sistemingas.
2.
Direktyvos 2016/680 10 straipsnis, siejamas su šios direktyvos 4 straipsnio 4 dalimi ir 54 straipsniu, atsižvelgiant į Europos Sąjungos pagrindinių teisių chartijos 47 straipsnį,
turi būti aiškinamas taip:
pagal jį draudžiamos nacionalinės teisės nuostatos, kuriose nėra numatyta kompetentingos institucijos pareiga kiekvienu konkrečiu atveju tinkamai pagrįsti, kodėl rinkti bet kurio asmens, dėl kurio yra viena ar kelios pagrįstos priežastys įtarti, kad jis padarė ar kėsinosi padaryti nusikalstamą veiką, biometrinius duomenis yra „tikrai būtina“, kaip tai suprantama pagal minėtą 10 straipsnį.
3.
Direktyvos 2016/680 10 straipsnis, siejamas su šios direktyvos 4 straipsnio 1 dalies a–c punktais ir 8 straipsniu, atsižvelgiant į Chartijos 49 straipsnio 3 dalį,
turi būti aiškinamas taip:
pagal jį nedraudžiamos nacionalinės teisės nuostatos, pagal kurias leidžiama persekioti ir nuteisti asmenį už konkrečią nusikalstamą veiką, baudžiant už jo atsisakymą leisti rinkti jo biometrinius duomenis, net jeigu šis asmuo nebuvo persekiojamas ar nuteistas už nusikalstamą veiką, kuria grindžiamas numatomas šių duomenų rinkimas, su sąlyga, kad minėtas rinkimas atitinka „tikro būtinumo“ sąlygą, kaip tai suprantama pagal šį 10 straipsnį, o už tai skirta baudžiamoji sankcija atitinka proporcingumo principą.
Parašai.
(
*1
)	Proceso kalba: prancūzų.
(
i
)	Šios bylos pavadinimas yra išgalvotas. Jis neatitinka jokios bylos šalies tikrojo vardo, pavardės ar pavadinimo.