Неокончателна редакция
ЗАКЛЮЧЕНИЕ НА ГЕНЕРАЛНИЯ АДВОКАТ
D. SPIELMANN
представено на 23 октомври 2025 година(1)
Дело C‑242/24 P
Европейска комисия
срещу
Федерална република Германия
„ Обжалване — Държавни помощи — Помощи, предоставени по силата на някои разпоредби на германския закон за комбинираното производство на топлинна и електрическа енергия — Национална уредба, предвиждаща задължение за операторите на разпределителната мрежа да се снабдяват от производители на електроенергия от възобновяеми енергийни източници на цена, увеличена с премия, към която може да бъде добавен бонус — Понятие за държавна помощ — Мерки, предоставени чрез ресурси на държавата “
Въведение
1.        С жалбата си Европейската комисия иска да бъде отменено решение на Общия съд на Европейския съюз от 24 януари 2024 г., Германия/Комисия (T‑409/21, наричано по нататък „обжалваното съдебно решение“, EU:T:2024:34), с което посоченият съд е отменил Решение C(2021) 3918 final на Комисията от 3 юни 2021 година относно държавна помощ SA.56826 (2020/N) — Германия — Реформа 2020 на схемата за подпомагане на комбинираното производство на енергия и държавна помощ SA.53308 (2019/N) — Германия — Изменение на схемата за подпомагане на съществуващите централи за комбинирано производство на топлинна и електрическа енергия [член 13 от Gesetz zur Neuregelung des Kraft-Wärme-Kopplungsgesetzes (Закон за нова уредба на Закона за комбинираното производство на топлинна и електрическа енергия) от 21 декември 2015 г. (BGBl. 2015 I, стр. 2498, наричан по-нататък „KWKG от 2016 г.“)] (наричано по-нататък „спорното решение“), в което Комисията констатира, че различни мерки (наричани по-нататък „спорните мерки“), насочени към подпомагане на производството на електроенергия от централите за комбинирано производство на топлинна и електрическа енергия (combined heat and power, наричано по-нататък „CHP“), представляват държавни помощи.
2.        По настоящото дело Съдът трябва да даде разяснения относно тълкуването на условието „ресурси на държава[та]“, предвидено в член 107, параграф 1 ДФЕС. По-специално, той ще има възможност да се произнесе по въпроса дали обхватът на решение от 13 март 2001 г., PreussenElektra (C‑379/98, EU:C:2001:160, наричано по-нататък „решение PreussenElektra“), което установява правния критерий, изключващ използването на държавни ресурси, трябва да се разбира по по-тесен начин от този, който следва от обжалваното съдебно решение.
Обстоятелствата по спора, спорното решение и обжалваното съдебно решение
3.        Обстоятелствата по спора са изложени в точки 2—26 от обжалваното съдебно решение. Те могат да бъдат обобщени по следния начин.
Спорните мерки и тяхното финансиране
4.        На 28 януари 2019 г. и 23 септември 2020 г. германските органи уведомяват Комисията за поредица от изменения на KWKG от 2016 г., някои от които са допълнително изменени през декември 2020 г. Всички тези изменения представляват законодателството относно подпомагането на CHP, което е в сила от 1 януари 2021 г. (наричано по-нататък „KWKG от 2020 г.“), към което се добавя последно изменение относно определянето на горна граница на таксата в полза на производителите на водород съгласно
член 27 от KWKG от 2020 г.
5.        Целта на KWKG от 2020 г. е по-специално да се подобрят енергийната ефективност и опазването на климата и на околната среда чрез увеличаване на нетното производство на електроенергия CHP до 2025 г.
6.        За тази цел той предвижда редица мерки за подпомагане на i) производството на електроенергия от новоизградени, модернизирани и осъвременени високоефективни централи CHP, ii) енергийно ефективните градски отоплителни и охладителни мрежи, iii) отоплителните и охладителните съоръжения за съхранение и iv) производството на електроенергия от съществуващите високоефективни и захранвани с газ централи CHP в сектора на градското отопление (наричани по-нататък заедно „мерките за подпомагане на CHP“), както и v) мярка за определяне на горна граница на таксата в полза на производителите на водород.
7.        Тези мерки са под формата на премия, към която може да бъде добавен бонус, в допълнение към приходите от продажбата на произведената електроенергия на пазарна цена, или —
само за производството на промишлени газове, при което производството на водород съставлява по-голямата част от общата добавена стойност —
на горна граница на размера на таксата, която мрежовите оператори могат да събират от производителите на водород.
8.        Подпомагането се предоставя или посредством процедури за възлагане на обществени поръчки, организирани от националния регулаторен орган, а именно Bundesnetzagentur (Федерална агенция за мрежите, Германия, наричана по-нататък „BNetzA“), или пряко по силата на KWKG от 2020 г. В последния случай получателите автоматично имат право на въпросното подпомагане, ако отговарят на критериите за допустимост, което се проверява от Bundesamt für Wirtschaft und Ausfuhrkontrolle (Федерална служба за икономика и контрол върху износа, Германия, наричана по-нататък „BAFA“) по тяхно искане. Ако отговарят на всички критерии, BAFA трябва да издаде разрешение, което потвърждава това.
9.        В настоящото дело от особено значение е механизмът на финансиране на спорните мерки, който Общият съд описва като състоящ се от две равнища.
10.      На първото равнище съответният оператор на разпределителна или преносна мрежа е законово
задължен да плаща на операторите на централите CHP, на съоръженията за съхранение и на градските отоплителни и охладителни мрежи (наричани по-нататък „операторите на централите CHP и на другите съоръжения, свързани със CHP“ или „получателите CHP“), присъединени към неговата мрежа, предвидените в KWKG от 2020 г. суми, и тези получатели имат право на тях (наричана по-нататък „ценовата надбавка KWKG“).
11.      За да бъде компенсиран всеки мрежов оператор за допълнителната финансова тежест, произтичаща от задълженията му по KWKG от 2020 г., този закон въвежда механизъм, чрез който тежестта се разпределя справедливо между операторите на (разпределителна или преносна) мрежа, пропорционално на потреблението на свързаните с тяхната мрежа потребители, а след това се компенсира благодарение на таксата KWKG от 2020.
12.      Така, на първо място, операторите на преносни мрежи възстановяват на операторите на разпределителни мрежи общата сума, която последните са платили на получателите CHP. На второ място, операторите на преносни мрежи изчисляват общата сума на плащанията, които са извършили към операторите на разпределителни мрежи и към получателите CHP. След това тази обща сума се разделя на общото потребление на електроенергия. Резултатът представлява средната тежест за киловатчас (KWh) електроенергия за спорните мерки (наричана по-нататък „таксата KWKG“). Операторите на разпределителни мрежи са длъжни да плащат на операторите на преносни мрежи таксата KWKG за всеки KWh електроенергия, който са разпределили на крайните клиенти.
13.      Размерът на таксата KWKG се изчислява всяка година от операторите на преносна мрежа съгласно методиката, предвидена в KWKG от 2020 г. и под контрола на BAFA и BNetzA. Този размер се изразява в единна цена за KWh потребена електроенергия, при спазване на намалената ставка, от която се ползват някои категории потребители.
14.      На второто равнище мрежовите оператори имат право, без да са задължени по закон, да прехвърлят таксата KWKG при изчисляването на мрежовите такси, които изискват от своите клиенти —
крайни потребители на електроенергия, за всеки KWh електроенергия, доставяна в Германия от електроенергийната мрежа. По изключение операторите на преносна мрежа имат право да поискат намалена такса KWKG за енергоемките потребители, като производителите на водород.
15.      KWKG от 2020 г. предвижда годишно бюджетно ограничение от 1,8 милиарда евро за спорните мерки, а следователно и за общата сума на таксата KWKG.
Спорното решение
16.      На 3 юни 2021 г. Комисията приема спорното решение.
17.      С това решение Комисията квалифицира спорните мерки като държавни помощи по смисъла на член 107, параграф 1 ДФЕС, констатирайки по-специално, че те са финансирани с ресурси на държавата. По-конкретно, в точки 220 и 221 от спорното решение, от една страна, Комисията стига до извода, че мерките за подпомагане на CHP са финансирани от приходите от de jure задължителна вноска, наложена от държавата, които приходи се управляват и разпределят в съответствие с разпоредбите на законодателството. От друга страна, тя приема, че мярката относно определянето на горна граница на таксата KWKG в полза на производителите на водород представлява отказ от ресурси на държавата.
18.      Комисията обаче констатира, че спорните мерки са съвместими с вътрешния пазар по силата на член 107, параграф 3, буква в) ДФЕС, поради което решава да не повдига възражения.
Обжалваното съдебно решение
19.      Федерална република Германия подава пред Общия съд жалба за отмяна на спорното решение, в подкрепа на която изтъква едно-единствено основание, а именно погрешно тълкуване и прилагане на член 107, параграф 1 ДФЕС, доколкото Комисията е констатирала, че засегнатите от спорните мерки предприятия получават помощи, предоставени чрез ресурси на държавата.
20.      В точка 36 от обжалваното съдебно решение Общият съд припомня съдебната практика, установена с решение от 12 януари 2023 г., DOBELES HES(2), съгласно която като ресурси на държавата по смисъла на член 107, параграф 1 ДФЕС могат да бъдат квалифицирани, от една страна, средствата, събирани чрез данък или чрез други задължителни такси по силата на националното законодателство и управлявани и разпределяни в съответствие с това законодателство (първи критерий), и от друга страна, сумите, които остават непрекъснато под публичен контрол и следователно са на разположение на компетентните национални органи (втори критерий). Тези два критерия за понятието „ресурси на държава[та]“ по смисъла на член 107, параграф 1 ДФЕС са алтернативни(3).
21.      В точки 41—118 от обжалваното съдебно решение Общият съд най-напред изследва дали мерките за подпомагане на CHP са финансирани чрез ресурси на държавата, а по-нататък, в точки 119—126 от същото, разглежда дали това е така при мярката за определяне на горна граница на таксата KWKG в полза на производителите на водород.
22.      Що се отнася до мерките за подпомагане на CHP, на първо място, в точки 56—90 от обжалваното съдебно решение Общият съд разглежда дали таксата KWKG или ценовата надбавка KWKG представляват данък или друга задължителна такса по смисъла на първия критерий. На второ място, в точки 91—100 от това решение той проверява дали размерът на тази такса или на тази ценова надбавка остава под непрекъснат публичен контрол по смисъла на втория критерий. На трето място, в точки 101—117 от посоченото съдебно решение той отхвърля доводите на Комисията относно прилагането в настоящия случай на съдебната практика, установена с решение PreussenElektra.
23.      Що се отнася до първия критерий, в точка 67 от обжалваното съдебно решение Общият съд най-напред приема, че задължителните плащания от мрежовите оператори към получателите CHP, извършени на „първото равнище“ на електроснабдителната верига, се отнасят единствено до разпределянето на средства в съответствие със закона, доколкото тези оператори са законово задължени да предоставят финансово подпомагане на получателите CHP. Те обаче не дават никакво указание относно произхода на средствата, използвани от мрежовите оператори. Според Общия съд да се заключи, че тези плащания представляват данък или друга задължителна такса по смисъла на релевантната съдебна практика, би означавало да се приеме, че финансирането на мерките за подпомагане на CHP се отъждествява с предоставянето на средствата в полза на получателите.
24.      По-нататък, в точки 68—71 от това съдебно решение Общият съд разграничава настоящия случай, при който мрежовите оператори нямат никакво законово
задължение да прехвърлят таксата KWKG на клиентите си на второто равнище на снабдителната верига, от случаите, разгледани в съдебната практика, на която се позовава Комисията в подкрепа на решението си(4).
25.      Освен това в точки 71 и 72 от посоченото съдебно решение Общият съд приема, че Комисията не е обяснила в кой момент и от кого се управляват средствата.
26.      Накрая, в точки 73—77 от същото съдебно решение Общият съд уточнява, че не може да се приеме, че държавата си е присвоила ресурсите на мрежовите оператори, тъй като последните не са непременно крайните длъжници във връзка с финансовата тежест, произтичаща от мерките за подпомагане на CHP. Всъщност възможността за мрежовите оператори да прехвърлят тежестта от тези мерки на своите клиенти, е достатъчна, за да се изключи изводът, че тези оператори са крайните длъжници във връзка с тази тежест.
27.      С оглед на втория критерий, а именно контрола на държавата върху въпросните ресурси, в точка 93 от обжалваното съдебно решение Общият съд констатира, че Комисията не го е разгледала ясно и изрично в спорното решение, тъй като
въпросните два критерия са алтернативни.
28.      При всички положения, в точки 98—100 от това решение Общият съд приема, че в случая този втори критерий не е изпълнен. Всъщност фактът, че използваните средства са били предназначени от закона изключително за изпълнението на определени задачи, по-скоро доказвал, при липсата на каквото и да е друго обстоятелство в противния смисъл, че държавата не е била в състояние да разполага с посочените средства, т.е. да взема решение за предназначение, което е различно от предвиденото в закона.
29.      Що се отнася до съдебната практика, установена с решение PreussenElektra, в точки 101—117 от обжалваното съдебно решение Общият съд приема, че Комисията неправилно е преценила, че тя не е приложима в случая, с мотива, че мерките за подпомагане на CHP не представляват „обикновено регулиране на цените“ по смисъла на това решение. Всъщност за целта Комисията трябвало да докаже —
независимо от това дали мерките за подпомагане на CHP представляват „обикновена мярка за регулиране на цените“ —
че предимството в полза на получателите CHP не е предоставено чрез собствени средства на мрежовите оператори, които са частноправни субекти, а че тези оператори са били упълномощени от държавата да управляват държавен ресурс.
30.      След като стига до извода, че мерките за подпомагане на CHP не са финансирани с държавни ресурси, в точки 119—126 от обжалваното съдебно решение Общият съд заключава, че определянето на горна граница на таксата KWKG в полза на производителите на водород не може да се приравни на отказ от ресурси на държавата.
31.      Въз основа на тези мотиви Общият съд приема, че е налице посоченото от Федерална република Германия единствено основание,
и отменя спорното решение.
Производството и исканията на страните пред Съда
32.      На 3 април 2024 г. Комисията подава жалба срещу обжалваното съдебно решение. Комисията иска от Съда да отмени обжалваното съдебно решение и да отхвърли първоинстанционната жалба като неоснователна.
33.      При условията на евентуалност, тя иска от Съда, що се отнася до мерките, посочени в съображение 198, букви а)—г) от спорното решение, а именно мерките за подпомагане на CHP, да отмени обжалваното съдебно решение и да отхвърли първоинстанционната жалба като неоснователна.
34.      Във всички случаи, Комисията иска Федерална република Германия да бъде осъдена да заплати съдебните разноски, направени в първоинстанционното производство и в настоящото производство по обжалване.
35.      Федерална република Германия иска от Съда да отхвърли жалбата, да потвърди обжалваното съдебно решение и да осъди Комисията да заплати съдебните разноски.
36.      Устните състезания на страните са изслушани в проведеното на 11 юни 2025 г. съдебно заседание.
По жалбата
37.      В подкрепа на жалбата си, която се отнася единствено до мерките за подпомагане на CHP, Комисията изтъква едно-единствено основание, а именно грешка при тълкуването на критерия „ресурси на държава[та]“ по член 107, параграф 1 ДФЕС и при правното квалифициране на фактите. Това основание се състои от две части. Преди да ги разгледам, все пак ми се струва необходимо да направя някои предварителни бележки относно релевантната правна уредба.
Предварителни бележки
38.      Следва да се припомни, че квалифицирането на мярка като държавна помощ предполага наличието на четири условия, сред които е наличието на намеса на държавата или чрез ресурси на държавата. Отдавна е установено, че това условие е изпълнено, ако, от една страна, мярката е предоставена пряко или непряко чрез тези ресурси и от друга страна, отговорността за мярката се носи от съответната държава членка(5).
39.      Що се отнася до условието държавата членка да носи отговорност за мярката, то изисква да се прецени дали публичните органи са участвали в приемането ѝ. Безспорно е, че съответната държава членка носи отговорност за всяка мярка, установена със закон(6).
40.      Що се отнася до условието предимството да е предоставено чрез държавни ресурси, което е предмет на единственото основание, изтъкнато от Комисията по настоящото дело, Съдът многократно е постановявал, че изпълнението на това условие изисква специфична финансова тежест за държавния бюджет(7). По-нататък той уточнява, че такава финансова тежест съществува не само в случай на положително прехвърляне на публични средства, но и в случай на отказ от приходи, които обичайно биха били изплатени на държавата(8), и че не е необходимо да се установява тази тежест, тъй като е достатъчно да се създаде конкретен риск от нейното реализиране в бъдеще(9).
41.      Накрая Съдът допълва „дематериализирането“ на прехвърлянето на държавни ресурси, произтичащо от тази съдебна практика, приемайки, че понятието „ресурси на държавата“ обхваща всички имуществени средства, които публичните органи могат ефективно да използват, за да подкрепят предприятия, без значение дали тези средства спадат постоянно, или не към патримониума на държавата. Според Съда дори да не са постоянно притежание на държавната хазна, сумите, предоставени чрез мярка за финансово подпомагане, могат да представляват държавни ресурси, когато остават под непрекъснат публичен контрол и следователно на разположение на компетентните национални органи(10).
42.      Впоследствие границите на критерия публичен контрол са очертани в решение PreussenElektra. Въпросите, отправени до Съда по делото, по което е постановено това решение, се отнасят до член 4, параграфи 2 и 3 от германския Закон за захранването на обществената мрежа с електроенергия от възобновяеми източници. Съгласно тази разпоредба електроснабдителните предприятия са длъжни да изкупуват електроенергията, произведена в тяхната зона на снабдяване от възобновяеми енергийни източници, на минимални цени, изчислени въз основа на средните приходи на KWh от доставката на електричество от електроснабдителните предприятия за всички крайни потребители.
43.      На въпроса дали по този начин са използвани ресурси на държавата, Съдът отговаря отрицателно. Най-напред той пояснява, че установеното в член 107, параграф 1 ДФЕС разграничение между „помощ, предоставена от държава[та]“, и помощ, предоставена „чрез ресурси на държава[та]“, има за цел единствено да включи в понятието „държавна помощ“ предимствата, предоставени пряко от държавата, както и тези, предоставени посредством публична или частна организация, определена или учредена от тази държава(11). Въз основа на тази констатация стига до извода, че задължението на частните електроснабдителни предприятия да изкупуват електроенергия от възобновяеми енергийни източници по определени минимални цени, не води до пряко или непряко прехвърляне на държавни ресурси към предприятията, производители на този вид електроенергия(12).
44.      Правният критерий, произтичащ от това решение, представлява разделителната линия между националните мерки с чисто регулаторен характер и мерките за помощ, като само последните предполагат използването на държавни ресурси.
45.      Наскоро Съдът трябваше да разгледа условието „ресурси на държава[та]“ в редица дела, свързани с национални схеми за подпомагане на производството на електроенергия —
и по-специално на електроенергия от възобновяеми енергийни източници —
финансирани чрез ценови добавки, които държавата е наложила на купувачите на електроенергия. Що се отнася до условието предимството да е предоставено чрез държавни ресурси, Съдът прилага критерий, съгласно който средствата с частен произход трябва да се квалифицират като държавни ресурси, ако произтичат от задължителни вноски, въведени от законодателството на съответната държава членка, и се управляват и разпределят в съответствие с това законодателство(13).
46.      В решение DOBELES HES Съдът посочва, че този критерий и критерият публичен контрол са двата алтернативни критерия за понятието „ресурси на държавата“(14).
По първата част на единственото основание
Резюме на доводите на страните
47.      С първата част
Комисията поддържа, че Общият съд е допуснал грешка при прилагане на правото, като е приел, че финансовата тежест от мерките за подпомагане на CHP, поемана от операторите на разпределителни мрежи, не представлява данък или друга задължителна такса по смисъла на практиката на Съда и че следователно в случая не са били ангажирани държавни ресурси.
48.      Тя счита, че изводът на Общия съд се основава на три констатации, като и трите са опорочени поради грешка при прилагане на правото.
49.      Най-напред, според Комисията в точки 65—70 и 89 от обжалваното съдебно решение Общият съд е приел, че за да се установи наличието на държавни ресурси, е необходимо да се избегне всякакво объркване между използването и произхода на средствата. Задълженото за таксата лице съответно трябвало да се разграничи от лицето, което е събрало тази такса и я е изплатило като помощ на трето лице. След като, както в настоящия случай, тези две лица съвпадат, като всеки оператор на разпределителна мрежа е задълженото за таксата KWKG лице и лицето, отговорно за плащането на ценовата надбавка
KWKG на получателите CHP, не били налице държавни ресурси. За сметка на това Комисията счита, че нито член 107, параграф 1 ДФЕС, нито посочената от Общия съд съдебна практика дават основание да се изисква наличието на тристранно отношение между задълженото за таксата лице, лицето, на което е възложено предоставянето на помощта, и нейния получател.
50.      По-нататък, според Комисията в точки 71, 72 и 88 от обжалваното съдебно решение Общият съд упреква тази институция, че не е доказала, че средствата от ценовата надбавка KWKG са били събирани и управлявани в съответствие с националното законодателство. Общият съд квалифицирал това събиране и управление като допълнително условие към условието да е налице задължителна такса. За сметка на това Комисията счита, че съгласно съдебната практика не е необходимо да бъдат изпълнени други условия, като управлението и разпределянето на средствата в съответствие с националното законодателство, тъй като самото качество на такса е достатъчно, за да се установи наличието на държавни ресурси.
51.      При условията на евентуалност, Комисията добавя, че при всички положения първите две констатации на Общия съд се дължат на друга грешка, тъй като Общият съд неправилно е приел, че механизмът за разпределяне на финансовата тежест между мрежовите оператори, доколкото
въвежда единствено компенсиране на тежестта между мрежовите оператори, не може да се счита за „управление на средствата“.
52.      Накрая, Комисията счита, че в точки 73—76 от обжалваното съдебно решение Общият съд е приел, че Комисията не е доказала, че операторите на разпределителната мрежа действително са били подложени на облагане със задължителна такса, предвид, че последните са имали възможност да прехвърлят таксата върху своите клиенти. В това отношение Комисията изтъква, че съгласно съдебната практика възможността за прехвърляне на допълнителните разходи върху трети лица е ирелевантна за целите на установяването на наличието на държавни ресурси.
53.      Федерална република Германия оспорва всички тези доводи.
Анализ
54.      От съображения за яснота анализът ми ще следва възраженията на Комисията срещу различните констатации, които Общият съд е направил, за да стигне в обжалваното съдебно решение до извода, че спорното решение следва да бъде отменено.
–       По възраженията срещу първата констатация на Общия съд
55.      Що се отнася до първата от тези
констатации, следва отново да се припомни постановката в основата на съжденията, които Общият съд е изложил в тази част от обжалваното съдебно решение.
56.      След като отбелязва, че наличието на данък или на друга задължителна по силата на закона такса позволява да се констатира, че държавни средства са били използвани за финансиране на така предоставеното предимство, Общият съд приема, че задължителните плащания от мрежовите оператори към операторите на централите и на другите съоръжения CHP, извършвани на „първото равнище“ на
електроснабдителната верига, не дават „никакво указание“ за произхода на средствата, използвани от мрежовите оператори, за да предоставят финансово подпомагане на получателите. Според него да се заключи, че въпросните плащания представляват данък или друга задължителна такса, означава да се приеме, че финансирането на мерките за подпомагане на CHP се отъждествява с предоставянето на средствата в полза на получателите(15).
57.      Според Общия съд съдебната практика относно мерките за държавна помощ в подкрепа на производството на електроенергия, и по-специално на електроенергия от възобновяеми енергийни източници, потвърждава тази констатация. Всъщност в релевантните съдебни решения средствата са произхождали от задължителните такси върху електроенергията, наложени на потребителите на електроенергия, което доказвало държавното финансиране на мерките. За сметка на това обстоятелството, че мрежовите оператори са задължени да изплащат суми на получателите, позволява единствено да се установи разпределението на средствата в съответствие със закона(16).
58.      Според мен този анализ на Общия съд не подлежи на никакво възражение.
59.      Всъщност важно е да се отбележи, че тази съдебна практика се основава на тълкуване на решение PreussenElektra, съгласно което държавни ресурси по смисъла на член 107, параграф 1 ДФЕС не са ангажирани, когато финансова подкрепа, която публичните органи предоставят на определени предприятия, се финансира изключително чрез налагането на тежести върху частни оператори и се изплаща на получателите директно от тези оператори. От това следва, че „първото равнище“ на снабдителната верига, състоящо се в законовото задължение на мрежовите оператори да закупуват на цена, увеличена с премия, към която може да бъде добавен бонус, не може само по себе си да предполага ангажирането на държавни ресурси.
60.      Необходимостта да съществува тристранно отношение между задълженото за таксата лице, субекта, на който е възложено предоставянето на финансовата помощ, и нейния получател, се обяснява с факта, че съдебната практика обуславя държавния произход на използваните средства от наличието на задължителна такса на „второто равнище“ на снабдителната верига.
61.      Решения Essent, FVE Holýšov и DOBELES HES, цитирани от Комисията в подкрепа на нейната теза, всъщност потвърждават, че изводите на Общия съд по този въпрос са правилни.
62.      По делото, по което е постановено решение Essent, разглежданата ценова надбавка е плащана от потребителите на операторите на преносни мрежи, събирана е от дружество, определено за тази цел със закон, и е прехвърляна на четирите национални предприятия —
производители на електроенергия, като компенсация за разходите, направени от същите тези предприятия преди либерализирането на пазара.
63.      В решението си Съдът установява, че разглежданата надбавка представлява едностранно наложен по силата на закона налог, който потребителите на електроенергия са длъжни да плащат. Тази надбавка съответно е данък или такса по смисъла на членове 30 и 110 ДФЕС и следователно произхожда от държавни ресурси по смисъла на член 107, параграф 1 ДФЕС(17).
64.      По делото, по което е постановено решение FVE Holýšov, става въпрос за предприети в полза на производителите на електроенергия от възобновяеми енергийни източници мерки под формата на минимална изкупна цена или на премия, добавена към пазарната цена, плащана от операторите на електрическата мрежа. Тези мерки са финансирани чрез специална такса под формата на надбавка, която крайните потребители плащат на тези оператори.
65.      В решението си, постановено в производството по обжалване, Съдът,
в отговор на изтъкнат от жалбоподателите довод, постановява, че фактът, че средствата произхождат от задължителна такса, е достатъчен, за да характеризира ресурсите като държавни(18). Прочитът на точките от решението на Общия съд, визирани от довода на тези жалбоподатели, обаче показва, че в случая Съдът е искал да отговори на възраженията на жалбоподателите срещу квалифицирането на въпросната специална такса като парафискален налог(19).
66.      От тези решения стигам до извода, че задължителната такса на „второто равнище“ на снабдителната верига, която такса служи за компенсиране на допълнителните разходи, произтичащи от законовото задължение на операторите на електроразпределителни и преносни мрежи да закупуват електроенергия на определена цена на „първото равнище“ на снабдителната верига, е необходима предпоставка, за да се установи наличието на данък или задължителна такса, отговарящи на условието „ресурси на държавата“. За сметка на това такова законово задължение предполага ангажирането на държавни ресурси само ако е съчетано с посочената задължителна такса. Обобщаващото решение по дело DOBELES HES, което се отнася до схема за финансиране на две равнища, подобна на разглежданата в настоящия случай, потвърждава това тълкуване(20).
67.      С други думи, противно на поддържаното от Комисията в нейната жалба, по делата, част от тази съдебна практика, „второто равнище“ не се отнася само до фактическата обстановка, а е решаващ фактор за правните изводи на Съда.
68.      С оглед на гореизложеното според мен не може да се приеме, че първата констатация, произтичаща от точки 65—70 от обжалваното съдебно решение, е опорочена поради грешка при прилагане на правото.
–       По възражението срещу втората констатация на Общия съд
69.      По отношение на втората констатация на Общия съд следва да се припомни, че Комисията го упреква, че е допуснал, че ценовата надбавка KWKG трябва не само да представлява задължителна такса, но и да се управлява в съответствие с националното законодателство(21).
70.      Всъщност Комисията не е съгласна с тълкуването на Общия съд на точка 35 от решение DOBELES HES, съгласно която „средствата трябва да се считат за „ресурси на държава[та]“ […], ако произтичат
от въведени от законодателството на съответната държава членка задължителни вноски и се управляват и разпределят в съответствие с това законодателство“. Според Комисията тази точка и съдебната практика, на която тя се позовава, трябва да се разбират в смисъл, че самото качество на данък или задължителна такса е достатъчно, за да се установи наличието на ресурси на държавата по смисъла на член 107, параграф 1 ДФЕС. Този довод на Комисията почива на две основни съображения.
71.      На първо място, предлаганото от нея тълкуване съответствало на съдебната практика след решение
Essent, и по-специално на точка 46 от решение FVE Holýšov.
72.      Не съм съгласен с това.
73.      Всъщност
точка 46 от решение FVE Holýšov, вече разгледана в точка 65 от настоящото заключение, ясно цели да уточни смисъла на точки 65—72 от решение EEG 2012, в които Съдът изследва въпроса дали сумите от плащанията, които операторите на електропреносната мрежа имат право да изискват от доставчиците на електрическа енергия, предполагат наличие на държавен ресурс, който може да се приравни на такса. Отговорът на Съда е отрицателен, тъй като разглежданото законодателство не задължава доставчиците да прехвърлят така платените суми върху крайните потребители(22).
74.      В
точка 46 от решение FVE Holýšov Съдът посочва, че фактът, че средствата произхождат от такса, която задължително се прехвърля надолу по снабдителната верига, е достатъчен, за да бъдат определени като държавни ресурси. Това вече бе споменато по-горе. Важно е да се добави, че така той отхвърля направеното от жалбоподателите по това дело тълкуване, че едностранно наложено от държавата задължение за плащане, съчетано със съответно намаляване на държавния бюджет, предполага ангажирането на ресурси на държавата(23) при липсата на задължително прехвърляне надолу по снабдителната верига.
75.      Отхвърлянето на това тълкуване е потвърдено в решение WEPA Hygieneprodukte и др./Комисия(24). По делото, по което е постановено това решение, жалбоподателите твърдят, че Общият съд е трябвало да приложи понятието за данък или такса, разбирано като едностранното налагане с акт на публичната власт на задължение за плащане, както и критерия наличие на достатъчно пряка връзка между държавния бюджет и спорната допълнителна такса. В това отношение Съдът приема по-специално, че съдебната практика относно данъците, таксите или задължителните вноски в тежест на крайните потребители или клиенти „не съдържа нито такова понятие, нито такъв критерий“(25).
76.      В обобщение, не може да се приеме, че извършваните на „първото равнище“ задължителни плащания от мрежовите оператори към производителите на електроенергия от възобновяеми енергийни източници могат да ангажират държавни ресурси само поради факта, че са били едностранно наложени със закон. Напротив, ресурсите могат да се приемат за държавни единствено при наличието на задължително прехвърляне на съответстващата на тези плащания сума върху крайните потребители на „второто равнище“.
77.      След като бъде установена тази задължителна такса, логиката на публичния контрол, залегнал в основата на тази съдебна практика, предполага да е необходимо да се провери дали така събраните суми се използват за предоставяне на предимство на получателите в съответствие със законодателството.
78.      От това следва, че когато съответната национална правна уредба включва „първо равнище“, както е в настоящия случай, условието средствата, финансирани от задължителни вноски, да се управляват и разпределят в съответствие с националното законодателство, е необходимо, за да могат тези средства да бъдат квалифицирани като „ресурси на държава[та]“ по смисъла на член 107, параграф 1 ДФЕС.
79.      На второ място, Комисията счита, че в решение Essent, цитирано в
точка 34 от решение DOBELES HES, Съдът възприема изцяло и без други условия понятието за такса или данък по смисъла на действащите член 30 (такси с равностоен на мито ефект) и член 110 (дискриминационни вътрешни данъци) ДФЕС, за да стигне до извода, че разглежданата ценова надбавка е подобна на такса и следователно произхожда от държавни ресурси. Комисията отбелязва, че това понятие изисква единствено „финансовата тежест да бъде наложена на оператора въз основа на едностранен акт на органа“(26).
80.      Този довод не може да опровергае извода, до който стигам в точка 78 от настоящото заключение.
81.      Всъщност следва да се отбележи, че в решение Essent, което предхожда въвеждането на критерия наличие на данък или на задължителна такса в тази област(27), точките, които отразяват припомнените от Комисията съображения, посочват необходимостта от управление и разпределяне на средствата в съответствие със законодателството на държавата. Всъщност от тези точки следва, че съгласно националното законодателство разглежданата такса е била заплащана на мрежовия оператор, а след това е била прехвърляна на определеното от закона дружество, което не е разполагало с никаква възможност да използва посочените средства по различен от предвидения в това законодателство начин(28).
82.      Ето защо от решение Essent не може да се направи извод, че определянето на ресурсите като държавни зависи единствено от упражняването на публична власт, присъщо на налагането на задължение за плащане, без значение дали постъпващите в резултат на такова задължение средства се управляват и разпределят в съответствие със законодателството на съответната държава членка.
83.      Във всеки случай, не смятам, че фактът, че в настоящия случай членове 30 и 110 ДФЕС, от една страна, и член 107 ДФЕС, от друга страна, се отнасят до данъчни действия на държавата, възпрепятстващи вътрешния пазар, може да обоснове единно тълкуване на понятието за данък или такса. В това отношение е важно да се припомни, че първите две разпоредби имат различна цел в сравнение с последната. Всъщност, докато членове 30 и 110 ДФЕС имат за цел да защитят свободното движение на стоките и конкуренцията между националните и внесените стоки, член 107 ДФЕС има за цел по-общо да защити конкуренцията между предприятията посредством забрана на всякаква помощ, предоставена от държава членка и отговаряща на посочените в него условия.
84.      Освен това Комисията изтъква, че условието съответните средства да се управляват и разпределят съгласно държавното законодателство, не може да се разглежда като самостоятелно условие, доколкото то означава, че инициативата за въвеждане на задължителна такса трябва да принадлежи на държавата, а не на две частноправни сдружения. В това отношение тя цитира решения Pearle и др. и Doux Élevage и Coopérative agricole UKL-ARREE(29).
85.      Вярно е, че в решенията, постановени по тези две дела, Съдът приема, че задължение за плащане, станало обвързващо за длъжника чрез намеса на държавата, не предполага използването на държавни ресурси, тъй като това задължение не е въведено от държавата.
86.      Предложеното от Комисията тълкуване обаче води до смесване на условието дадено предимство да бъде предоставено „чрез ресурси на държава[та]“, с това отговорността за него да се носи от държавата. Всъщност ми се струва, че условието средствата да се управляват и разпределят в съответствие със законодателството на държавата, изисква да се провери не само дали правилата за използване на финансовото подпомагане са предварително предвидени в това законодателство, но и дали тези правила могат да изключат всяка възможност съответните средства да бъдат използвани по различен от предвидения в посоченото законодателство начин.
87.      От това следва, че Комисията неправилно поддържа, че Общият съд е допуснал грешка при прилагане на правото, като е приел, първо, че условието средствата да се управляват и разпределят в съответствие с националното законодателство, не е необходимо условие за ангажирането на държавни ресурси и второ, че инициативата на германската държава за въвеждане на ценовата надбавка KWKG не е достатъчна, за да се докаже ангажирането на нейни ресурси.
88.      С оглед на гореизложеното не споделям становището на Комисията, че точки 71, 72, 80—85, 88 и 97—99 от обжалваното съдебно решение са опорочени поради тези две грешки при прилагане на правото.
–       По направеното при условията на евентуалност възражение срещу първата и втората констатация на Общия съд
89.      Следва да се припомни, че при условията на евентуалност, Комисията твърди, че първите две констатации на Общия съд почиват на неправилна правна квалификация на фактите, тъй като Общият съд погрешно приел, че доколкото въвеждал единствено компенсиране на тежестта между мрежовите оператори, предвиденият в KWKG механизъм за разпределяне на финансовата тежест между мрежовите оператори
не може да се счита за „управление на средствата“(30).
90.      Според Комисията, от една страна, финансовата тежест за операторите на разпределителни мрежи произтича не от плащането на ценовата надбавка
KWKG, за което тези оператори били компенсирани от операторите на преносни мрежи, а от таксата KWKG, която операторите на разпределителни мрежи плащали на операторите на преносни системи. Последните използвали приходите от тази такса, за да компенсират допълнителните разходи за плащането на въпросната
ценова надбавка
на операторите на разпределителни мрежи. От друга страна, Общият съд не взел предвид ролята на BAFA и на BNetzA при избора на получателите и при определянето на размера на ценовата надбавка KWKG в приложение на закона. Така подобен механизъм позволявал на мрежовите оператори да „управляват и разпределят“ финансовата тежест на мерките за подпомагане на CHP.
91.      Тази грешка на Общия съд била основание за отмяна на обжалваното съдебно решение, доколкото, ако се изисква —
както посочва Общият съд в първата си констатация —
тристранно отношение между задълженото за таксата или задължителната вноска лице, субекта, натоварен с предоставянето на финансовата помощ, и нейния получател, това изискване би било изпълнено в настоящия случай. Всъщност поради ролята на операторите на преносни мрежи в механизма за компенсиране това тристранно отношение съществувало.
92.      С оглед на твърдението на Федерална република Германия, че това възражение е недопустимо, само ще отбележа, че противно на поддържаното от тази държава членка, то е насочено срещу констатацията на Общия съд, че потокът от плащания между операторите на преносни мрежи и операторите на разпределителни мрежи не представлява управление на средства по смисъла на съдебната практика относно понятието за такса или задължителна вноска. Съгласно постоянната съдебна практика обаче проверката
на правната квалификация, която Общият съд е дал на националното право от гледна точка на разпоредба от правото на Съюза, представлява правен въпрос, попадащ в обхвата на компетентността на Съда, когато той се произнася по жалба срещу съдебния акт на Общия съд(31).
93.      Що се отнася до настоящото възражение, смятам, че
използването на израза „управление на средствата“ предполага, че субектът, който събира таксата или задължителната вноска, е законово
задължен да извършва някаква дейност по управление на постъпващите от тази такса средства. Именно този елемент липсва в случая.
94.      Подобна управленска дейност не се осъществява от мрежовите оператори в рамките на механизма за споделяне на финансовата тежест, тъй като разглежданите средства не могат да се считат за произхождащи от таксата или задължителната вноска. Посочената дейност не може да се осъществява и от субектите, които са получатели на плащането
на ценовата надбавка
KWKG, а именно операторите на централите и на другите съоръжения CHP, тъй като тези субекти са получатели на процесното финансово подпомагане.
95.      От това следва, че в точки 71 и 72 от обжалваното съдебно решение Общият съд не е допуснал грешка при правното квалифициране на фактите.
–       По възражението срещу третата констатация на Общия съд
96.      Възражението на Комисията срещу третата констатация на Общия съд също не може да се приеме.
97.      Всъщност Общият съд правилно е приел, че за да се установи наличието на задължителна такса, не е достатъчно Комисията да докаже, че задължените лица са имали възможност да прехвърлят произтичащата от тази такса икономическа тежест върху трети лица. В това отношение само препращам към анализа ми по първите две констатации на Общия съд.
98.      Ето защо според мен в констатациите на Общия съд в точки 73—76 от обжалваното съдебно решение няма никаква грешка при прилагане на правото.
По втората част на единственото основание
Резюме на доводите на страните
99.      В жалбата си Комисията поддържа по същество, че Общият съд неправилно е тълкувал решение PreussenElektra.
100. По-конкретно, Комисията го упреква, че е приел, че това решение обхваща не само случаите, при които държавата се намесва в регулирането на пазарната цена на дадена сделка, а и положения, при които държавата налага задължение за директно плащане между частноправни субекти, без съответните задължения да се основават на каквито и да било договорни
взаимоотношения.
101. Комисията е на мнение, че съдебната практика, установена с решение PreussenElektra, се ограничава с това да изключи възможността регулирането на цените от държава членка да се счита за ангажиращо държавни ресурси. Тя се прилагала съответно само по отношение на определянето на минимални цени за купувача или максимални цени за продавача и следователно за двустранни отношения между частноправни субекти. В случая обаче германското законодателство не се ограничавало с такова регулиране на цените. Всъщност мрежовите оператори били длъжни да плащат ценовата надбавка
KWKG на получателите CHP, независимо от закупуването на електроенергия.
102. Накрая, Комисията припомня съдебната практика относно понятието за данък или такса по смисъла на членове 30 и 110 ДФЕС, от която можело да се заключи, че определящото обстоятелство е дали плащането представлява насрещна престация за определена услуга, действително и индивидуално предоставена на икономическия оператор, в който случай това плащане не попада в обхвата на въпросното понятие, или служи за финансиране на изпълнението на задача от обществен интерес, в който случай то попада в обхвата на това понятие.
103. Федерална република Германия оспорва всички доводи на Комисията.
Анализ
104. Най-напред следва да се отбележи, че с тази част на единственото основание, изтъкнато от Комисията, се оспорват всички съображения на Общия съд в точки 101—118 от обжалваното съдебно решение.
105. По-специално,
Комисията упреква Общия съд, че е приел, че в обхвата на решение PreussenElektra попадат единствено мерките за финансово подпомагане, финансирани чрез налагането на тежести върху частни предприятия и изплащани на получателите пряко от тях. Така той пренебрегнал факта, че такава мярка трябва да се състои в регулиране на пазарните цени. Следователно Комисията разглежда същото
като последващ елемент на правния критерий, изведен в решение PreussenElektra.
106. В подкрепа на това тълкуване Комисията цитира решения EEG 2012 и ENEA(32). Тя счита, че в тези решения разглежданите национални мерки, които съдържат съответно задължение за изкупуване на продукти на определена цена или в определени количества, представляват регулиране на пазарните цени. Това обстоятелство обосновавало констатацията за липса на ангажиране на държавни ресурси.
107. Струва ми се обаче, че тези решения не могат да подкрепят тълкуването на Комисията, поради изложените в следващите точки причини.
108. По делото, по което е постановено решение EEG 2012, разглежданата правна уредба налага на операторите на разпределителни мрежи задължението да плащат на производителите на електрическа енергия от възобновяеми енергийни източници предвидено в закона възнаграждение или пазарна премия и да предават тази електрическа енергия на операторите на преносната мрежа. В замяна на това операторите на преносни мрежи на високо и много високо напрежение, свързващи отделни териториални области, са длъжни да изплащат на операторите на местни разпределителни мрежи на ниско или на средно напрежение равностойността на платените от последните към посочените производители възнаграждения и пазарни премии и да предлагат на пазара електроенергията, захранвана в тяхната мрежа. Ако получената по този начин цена не им позволи да покрият финансовата тежест, която понасят вследствие на законоустановеното задължение да заплатят съответното количество електрическа енергия по установените със закон тарифи, операторите на преносни мрежи са имали право да изискват от доставчиците, снабдяващи крайните потребители, да им заплащат разликата („допълнителна такса по Закона EEG“). Тези доставчици са имали право да прехвърлят върху крайните потребители сумите, преведени на основание на тази допълнителна такса(33).
109. Както вече бе посочено по-горе, Съдът е приел, че само правото на прехвърляне на сумите, платени в рамките на допълнителната такса по Закона EEG, не е достатъчно за квалифицирането на последната като „такса“. Така той се произнася единствено по „второто равнище“ на електроснабдителната верига, без да констатира, че нейното „първо равнище“ се характеризира с регулиране на пазарните цени(34).
110. В делото, по което е постановено решение ENEA, разглежданото в главното производство законодателство установява схема за подпомагане на производството на електрическа енергия от комбинирано производство посредством задължение за изкупуване. Това задължение се е състояло в изискването 15 % от общия обем на годишните продажби на електрическа енергия на предприятията, които продават електроенергия на крайните потребители, да бъдат от посочената категория електроенергия. Председателят на националния енергиен регулаторен орган е утвърждавал максималните тарифи за продажба на електроенергия, поради което при определени обстоятелства доставчиците на електроенергия са закупували електроенергията от комбинирано производство на по-висока цена от прилаганата при продажби към крайните потребители, което е водело до допълнителни разходи за тях(35).
111. В решението си Съдът не приема, че разглежданата мярка представлява ценово регулиране. Освен това, дори да се предположи, че тази мярка е попадала в такава категория, отрицателният отговор относно ангажирането на държавни ресурси е мотивиран изключително от това, че „не е налице цялостно прехвърляне на подобни допълнителни разходи върху крайните потребители, [че]
тези разходи не се финансират чрез въведени от държава членка задължителни вноски и [че]
не е налице механизъм за пълно компенсиране“(36). С други думи, при липсата на механизъм за задължително прехвърляне на посочените допълнителни разходи се прилага правният критерий от решение PreussenElektra, който изключва използването на държавни ресурси.
112. Комисията изтъква също, че по-специално в точки 108, 109 и 114 от обжалваното съдебно решение Общият съд е възприел прекалено широко тълкуване на съдебната практика относно схемите за подпомагане на производството на електроенергия. Този упрек се отнася по-конкретно до
констатацията, че решаващият елемент, за да се направи извод за ангажирането на държавни ресурси, е фактът, че съответните частни предприятия „са упълномощени от държавата да управляват държавни ресурси, а не просто са обвързани от задължение за изкупуване със свои собствени финансови ресурси“(37). Според Комисията с понятието „задължение за изкупуване“ всъщност се имало предвид регулиране на пазарните цени. Това понятие обаче не обхващало задължение за плащане, което един частноправен субект има спрямо друг независимо от всякакво договорно правоотношение между тях. Ако Съдът имаше за цел да обхване такива задължения за плащане, би могло основателно да се очаква той да посочи, че тези частноправни субекти са „не просто […] обвързани от задължение за плащане чрез собствените си финансови ресурси“(38).
113. За мен обаче семантичното разграничение между „задължение за изкупуване“ и „задължение за плащане“ не е убедително. Всъщност струва ми се ясно, че Съдът е използвал първия израз изцяло с оглед на фактите, тъй като разгледаните в тази съдебна практика национални режими в подкрепа на производството на електроенергия обикновено съдържат задължения за изкупуване в тежест на операторите от електроснабдителната верига.
114. Следва да се добави, че противно на поддържаното от Комисията, това разграничение не намира подкрепа в решение Fallimento Esperia и GSE(39).
115. В това решение Съдът разглежда национална схема за подпомагане на производството на зелена енергия, която схема има за цел да гарантира ежегодно захранване на националната електроенергийна мрежа с определена квота за зелена електроенергия.
116. Според Съда безвъзмездното предоставяне на зелени сертификати на местните производители на зелена електроенергия не може да ангажира държавни ресурси, тъй като икономическата стойност на тези сертификати, изглежда, произтича единствено от законовото задължение на някои производители и вносители да ги купуват. Така предимството, което представлява отпускането на зелени сертификати, изглежда, се финансира единствено с ресурси от тези производители или вносители(40). Съдът обаче отбелязва също, че тази схема е задължавала субект, контролиран от Министерството на икономиката и финансите, да купува излишъците от зелените сертификати, които някои оператори са задължени да купят. Така според Съда тази покупка, изглежда, се е извършвала от субект, който може да се отъждестви с държавата въз основа на мандата, който му е възложен от националното законодателство, посредством приходите от ценови компонент, плащан за тази цел от потребителите(41). Следователно разглежданата национална правна уредба
е включвала прехвърляне на ресурси на държавата по смисъла на член 107, параграф 1 ДФЕС(42).
117. Според Комисията първият механизъм, въведен с тази схема, описва задължение за изкупуване на годишна квота зелена електроенергия и следователно представлява регулиране на пазарните цени. Вторият механизъм обаче надхвърлял обикновеното регулиране на пазарните цени, тъй като налагал на публичноправен субект, контролиран от Министерството на икономиката и финансите, да закупи излишъците от зелени сертификати, притежавани от националните производители, със средства, финансирани от такса в тежест на потребителите.
118. В същия ред на мисли според Комисията ценовата надбавка KWKG в настоящия случай не може да се счита за регулиране на пазарните цени, тъй като германската държава задължава мрежовите оператори да заплащат на операторите на централите CHP сума, която не зависи от съществуването на търговска сделка между тези два субекта.
119. Струва ми се обаче трудно да се приеме тезата, че в решение Fallimento Esperia констатацията за наличие на прехвърляне на държавни ресурси е зависела от обстоятелството, че разглежданата схема е предвиждала задължение за директно плащане като описаното в предходните две точки.
120. Всъщност от това решение ясно личи, че приложеният правен критерий, в съответствие с релевантната съдебна практика, е този за публичния контрол. Според Съда сумите, които националните производители са събрали от продажбата на зелени сертификати, не са просто резултат от финансово преразпределение, извършвано „от едно частно образувание на друго“(43). Всъщност предимството, състоящо се в предоставянето на зелени сертификати на националните производители на зелена електроенергия, се финансира, поне отчасти, чрез намаляване на контролираните от държавата ресурси поради задължението за изкупуване на излишъците от зелени сертификати от контролиран от държавата субект.
121. Комисията също така няма основание да се позовава на съдебната практика относно понятията „такса“ или „вътрешни данъци“ по смисъла на действащите членове 30 и 110 ДФЕС, и по-специално на решение Dubois и
Général cargo services(44), в подкрепа на разграничението между задължения за изкупуване и задължения за директно плащане. По този въпрос препращам към съображенията, изложени по-горе в настоящото заключение.
122. В заключение, считам, че съжденията на Общия съд в точки 101—118 от обжалваното съдебно решение не съдържат грешка при прилагане на правото. Всъщност Общият съд правилно е приел, че решение PreussenElektra обхваща не само случаите, в които държавата се намесва в регулирането на пазарната цена на дадена сделка, а и положения, при които държавата налага задължение за директно плащане, независимо от наличието на каквито и да било договорни отношения между частноправни субекти.
123. Все пак държа да уточня, че напълно отчитам дебата в доктрината относно обхвата на решение PreussenElektra(45). Не ми убягва, че широкото разбиране на този обхват понякога води до разминаване между правната и икономическата действителност, което може да изглежда незадоволително. В това отношение основателно е да се постави въпросът дали, когато изпълнението на условието „ресурси на държава[та]“ е подчинено на двойно изискване за носене на отговорност и за ангажиране на държавни ресурси, твърде голям брой национални мерки в крайна сметка попадат извън обхвата на забраната за предоставяне на държавни помощи(46).
124. В жалбата си Комисията поддържа по същество, че Съдът трябва да вземе предвид степента на влияние на държавата върху търговската свобода на предприятията. Макар да може да се сподели този подход, той, изглежда, не може да бъде възприет в настоящия случай. Всъщност това би изисквало промяна в парадигмата при преценката дали прехвърлянето на ресурси, наложено от националното законодателство, има държавен характер. Както се опитах да покажа в настоящото заключение, приложеният в практиката на Съда правен критерий се отнася до влиянието на държавата върху управлението на частни средства и тяхното предназначение, а не по-общо до търговската свобода на тези предприятия. Ето защо считам, че в съжденията на Общия съд в точки 101—118 от обжалваното съдебно решение не може да се установи грешка при прилагане на правото.
125. С оглед на гореизложеното според мен и във втората си част единственото основание не е налице.
126. Затова предлагам жалбата да бъде отхвърлена изцяло.
По съдебните разноски
127. Съгласно член 184, параграф 2 от Процедурния правилник на Съда, когато жалбата е неоснователна, Съдът се произнася по съдебните разноски.
128. В съответствие с член 138, параграфи 1 и 2, приложим за производството по обжалване по силата на член 184, параграф 1, загубилата делото страна се осъжда да заплати съдебните разноски, ако е направено такова искане. Тъй като Федерална република Германия е направила искане в този смисъл и Комисията е загубила делото, последната следва да бъде осъдена да понесе направените от нея съдебни разноски, както и тези на Федерална република Германия.
Заключение
129. По изложените по-горе съображения предлагам на Съда да се произнесе по следния начин:
1)      Отхвърля жалбата.
2)      Европейската комисия понася направените от нея съдебни разноски, както и тези на Федерална република Германия.
1      Език на оригиналния текст: френски.
2      C‑702/20 и C‑17/21, наричано по-нататък „решение DOBELES HES“, EU:C:2023:1.
3      Решение DOBELES HES (т. 38, 39 и 42).
4      Вж. решения от 17 юли 2008 г., Essent Netwerk Noord и др. (C‑206/06, EU:C:2008:413, наричано по-нататък „решение Essent“), от 15 май 2019 г., Achema и др. (C‑706/17, EU:C:2019:407), и от 16 септември 2021 г., FVE Holýšov I и др./Комисия (C‑850/19 P, EU:C:2021:740, наричано по-нататък „решение FVE Holýšov“).
5      Вж. решение от 26 септември 2024 г., Covestro Deutschland и Германия/Комисия (C‑790/21 P и C‑791/21 P, EU:C:2024:792, т. 147 и цитираната съдебна практика).
6      Вж. например решение от 28 март 2019 г., Германия/Комисия (C‑405/16 P, наричано по-нататък „решение EEG 2012“, EU:C:2019:268, т. 50).
7      Вж. решения от 24 януари 1978 г., Van Tiggele (82/77, EU:C:1978:10), от 30 ноември 1993 г., Kirsammer-Hack (C‑189/91, EU:C:1993:907), и от 7 май 1998 г., Viscido и др. (C‑52/97—C‑54/97, EU:C:1998:209).
8      Вж. решение от 15 март 1994 г., Banco Exterior de España (C‑387/92, EU:C:1994:100, т. 14).
9      Вж. решение от 1 декември 1998 г., Ecotrade (C‑200/97, EU:C:1998:579, т. 41).
10      Вж. решение от 16 май 2002 г., Франция/Комисия (C‑482/99, EU:C:2002:294, т. 37).
11      Решение PreussenElektra (т. 58).
12      Решение PreussenElektra (т. 59).
13      Формулиран за първи път в решение от 2 юли 1974 г., Италия/Комисия (173/73, EU:C:1974:71), този критерий е използван постоянно след решение от 19 декември 2013 г., Association Vent De Colère! и др. (C‑262/12, EU:C:2013:851).
14      Точка 42.
15      Точки 65—67 от обжалваното съдебно решение.
16      Точки 68—70 от обжалваното съдебно решение.
17      Решение Essent (т. 66).
18      Решение FVE Holýšov (т. 46).
19      Решение от 20 септември 2019 г., FVE Holýšov I и др./Комисия (T‑217/17, EU:T:2019:633). Вж. по-специално последното изречение от точка 119 от това решение, съгласно което „[…] в настоящото дело [специалната] такса е задължителна за крайните потребители и следователно по същество представлява парафискален данък“.
20      Решение DOBELES HESS (по-специално т. 36 и 37).
21      Точка 64 от обжалваното съдебно решение.
22      Решение EEG 2012 (т. 70 и 71).
23      Решение FVE Holýšov (т. 43).
24      Решение от 26 септември 2024 г. (C‑795/21 P и C‑796/21 P, EU:C:2024:807).
25      Решение WEPA Hygieneprodukte и др./Комисия (C‑795/21 P и C‑796/21 P, EU:C:2024:807, т. 129).
26      Вж. решение от 11 август 1995 г., Dubois et Général cargo services (C‑16/94, EU:C:1995:268, т. 20).
27      Както е обяснено в бележка под линия 13 от настоящото заключение. Вж. решение от 19 декември 2013 г., Association Vent De Colère! и др.
(C‑262/12, EU:C:2013:851, т. 25).
28      Решение Essent (т. 67—70).
29      Решения от 15 юли 2004 г., Pearle и др. (C‑345/02, EU:C:2004:448), и от 30 май 2013 г., Doux Élevage и Coopérative agricole UKL-ARREE (C‑677/11, EU:C:2013:348).
30      Точка 72 от обжалваното съдебно решение.
31      Решение от 6 октомври 2021 г., Prosegur Compañía de Seguridad/Комисия (C‑55/19 P, EU:C:2021:797, т. 94 и 95 и цитираната съдебна практика).
32      Решение от 13 септември 2017 г. (C‑329/15, наричано по-нататък „решение ENEA“, EU:C:2017:671).
33      Решение EEG 2012 (т. 3).
34      Както отбелязва Общият съд в точка 110 от обжалваното съдебно решение.
35      Решение ENEA (т. 8, 28 и 29).
36      Решение ENEA (т. 30).
37      Вж. точка 107 от обжалваното съдебно решение и цитираната съдебна практика.
38      Курсивът е мой.
39      Решение от 7 март 2024 г. (C‑558/22, наричано по-нататък „решение Fallimento Esperia“, EU:C:2024:209).
40      Решение Fallimento Esperia (т. 37 и 74).
41      Решение Fallimento Esperia (т. 75 и 77).
42      Решение Fallimento Esperia (т. 78).
43      Решение Fallimento Esperia (т. 74).
44      Решение от 11 август 1995 г. (C‑16/94, EU:C:1995:268).
45      Вж. по-специално
Rubini, L. The Definition of Subsidy and State Aid: WTO and EC Law in Comparative Perspective.
New York:
Oxford University Press, 2009, p. 165; de Cecco, F. State Aid and the European Economic Constitution.
Oxford and Portland, Oregon:
Hart Publishing, 2013, по-конкретно
стр. 114 и 115; и
Werner., P., M. Caramazza.
“State” Aid or Not — This Is The Question. — European State Aid Law Quarterly, vol. 18, No. 4, 2019, p. 525.
46      Не смятам обаче, че тълкуване на решение PreussenElektra като направеното в обжалваното съдебно решение би могло да засегне полезното действие на член 107, параграф 1 ДФЕС, както изтъква Комисията в жалбата си.