62025CJ0202
РЕШЕНИЕ НА СЪДА (осми състав)
26 март 2026 година (
*1
)
„Преюдициално запитване — Пространство на свобода, сигурност и правосъдие — Общи стандарти и процедури, приложими в държавите членки за връщане на незаконно пребиваващи граждани на трети страни — Директива 2008/115/ЕО — Отнемане на статута на субсидиарна закрила — Обществен ред — Принцип на забрана за връщане — Възможност за приемане на решение за връщане“
По дело C‑202/25 [Tadmur] (
i
)
с предмет преюдициално запитване, отправено на основание член 267 ДФЕС от Rechtbank Den Haag, zittingsplaats Roermond (Първоинстанционен съд Хага, заседаващ в Рурмонд, Нидерландия) с акт от 12 март 2025 г., постъпил в Съда същия ден, в рамките на производство по дело
HG
срещу
Minister van Asiel en Migratie,
СЪДЪТ (осми състав),
състоящ се от: O. Spineanu-Matei, председател на състава, C. Lycourgos (докладчик), председател на трети състав, изпълняващ функцията на съдия от осми състав, и N. Piçarra, съдия,
генерален адвокат: A. Rantos,
секретар: A. Calot Escobar,
предвид изложеното в писмената фаза на производството,
като има предвид становищата, представени:
–
за HG, от J. P. van Mulken, advocaat,
–
за нидерландското правителство, от E. M. M. Besselink и J. Langer, в качеството на представители,
–
за датското правителство, от M. P. Brøchner Jespersen, C. A.‑S. Maertens и J. Sandvik Loft, в качеството на представители,
–
за швейцарското правителство, от R. Adam и L. Lanzrein, в качеството на представители,
–
за Европейската комисия, от F. Blanc, M. Debieuvre, A. Katsimerou, и F. van Schaik, в качеството на представители,
предвид решението, взето след изслушване на генералния адвокат, делото да бъде разгледано без представяне на заключение,
постанови настоящото
Решение
1
Преюдициалното запитване се отнася до тълкуването на членове 3, 5, 6, 8 и 9 от Директива 2008/115/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 16 декември 2008 година относно общите стандарти и процедури, приложими в държавите членки за връщане на незаконно пребиваващи граждани на трети страни (ОВ L 348, 2008 г., стр. 98), както и на членове 17 и 19 от Директива 2011/95/ЕС на Европейския парламент и на Съвета от 13 декември 2011 година относно стандарти за определянето на граждани на трети държави или лица без гражданство като лица, на които е предоставена международна закрила, за единния статут на бежанците или на лицата, които отговарят на условията за субсидиарна закрила, както и за съдържанието на предоставената закрила (ОВ L 337, 2011 г., стр. 9).
2
Запитването е отправено в рамките на спор между HG, гражданин на трета страна, и Minister van Asiel en Migratie (министър по въпросите на убежището и миграцията, Нидерландия) (наричан по-нататък „министърът“) относно законосъобразността на решение, с което се отнема предоставеният на HG статут на субсидиарна закрила и му се разпорежда да напусне територията на Нидерландия.
Правна уредба
Директива 2008/115
3
Член 2 от Директива 2008/115 гласи:
„1.   Настоящата директива се прилага по отношение на граждани на трети страни, които са в незаконен престой на територията на държава членка.
2.   Държавите членки могат да решат да не прилагат настоящата директива за граждани на трети страни:
a)
по отношение на които има отказ за влизане […] или които са задържани или засечени от компетентните органи във връзка с незаконно прекосяване по суша, море или въздух на външната граница на държава членка и които впоследствие не са получили разрешение или право на престой в тази държава членка;
б)
които подлежат на връщане като наказателноправна санкция или като последствие от наказателноправна санкция съгласно националното законодателство или по отношение на които са образувани процедури за екстрадиция.
3.   Настоящата директива не се прилага за лица, които се ползват от общностното право на свободно движение […]“.
4
Член 3 от тази директива предвижда:
„За целите на настоящата директива се прилагат следните определения:
[…]
3)
„връщане“ е процесът на връщане на гражданин на трета страна — при доброволно или принудително изпълнение на задължение за връщане — в:
–
неговата страна на произход, или
–
страна на транзитно преминаване в съответствие със споразумения на Общността или двустранни споразумения за обратно приемане или други договорености, или
–
трета страна, в която гражданинът на трета страна доброволно решава да се върне и в която ще бъде приет;
4)
„решение за връщане“ е административно или съдебно решение или друг акт, което определя или обявява за незаконен престоя на гражданин на трета страна и налага или постановява задължение за връщане;
[…]“.
5
Член 4, параграф 3 от посочената директива гласи:
„С настоящата директива не се засяга правото на държавите членки да приемат или да продължат да прилагат разпоредби, които са по-благоприятни за лицата, по отношение на които тя се прилага, при условие че подобни разпоредби са съвместими с настоящата директива“.
6
Член 5 от същата директива има следното съдържание:
„При прилагането на настоящата директива държавите членки надлежно вземат предвид:
a)
висшите интереси на детето;
б)
семейния живот;
в)
здравословното състояние на засегнатия гражданин на трета страна,
и спазват принципа на „забрана за връщане“.
7
Член 6, параграф 1 от Директива 2008/115 уточнява:
„Държавите членки издават решение за връщане на всеки гражданин на трета страна, който е в незаконен престой на тяхна територия, без да се засягат изключенията, посочени в параграфи 2—5“.
8
Член 8, параграф 1 от тази директива предвижда:
„Държавите членки предприемат всички необходими мерки, за да изпълнят принудително решението за връщане, ако не е бил предоставен срок за доброволно напускане […] или ако задължението за връщане не е било изпълнено в рамките на предоставения […] срок за доброволно напускане“.
9
Съгласно член 9, параграф 1, буква а) от посочената директива:
„Държавите членки отлагат извеждането:
a)
когато това би нарушило принципа на „забрана за връщане“ […]“.
10
Член 11 от същата директива определя режима, приложим към налагането на забрана за влизане.
11
Член 14, параграф 1 от Директива 2008/115 установява гаранции при връщане.
Директива 2011/95
12
Член 17, параграф 1, букви б) и д) от Директива 2011/95 гласи:
„Гражданин на трета държава или лице без гражданство се изключват от кръга на лицата, които отговарят на условията за субсидиарната закрила, ако съществуват сериозни основания да се счита, че съответното лице:
[…]
б)
е извършило тежко престъпление;
[…]
д)
представлява заплаха за обществото или за сигурността на държавата членка, в която се намира“.
13
Член 19, параграф 3, буква а) от тази директива предвижда:
„Държавите членки отнемат, прекратяват или отказват подновяването на статута на субсидиарна закрила на гражданин на трета държава или на лице без гражданство, ако:
a)
след предоставянето на този статут бъде установено, че съответното лице е следвало да бъде или е изключено от кръга на лицата, които отговарят на условията за субсидиарна закрила, в съответствие с член 17, параграфи 1 и 2“.
Спорът в главното производство и преюдициалният въпрос
14
HG пристига в Нидерландия на 7 януари 2016 г. и на 23 март 2017 г. нидерландските власти му предоставят статут на субсидиарна закрила, както и разрешение за временно пребиваване, валидно до 7 януари 2021 г. С решение от 5 януари 2021 г. срокът на валидност на разрешението за временно пребиваване е удължен до 7 януари 2026 г.
15
На 1 февруари 2022 г. HG е осъден от Rechtbank Limburg (Районен съд Лимбург, Нидерландия) на четири години лишаване от свобода, с една година отложено изпълнение, за деяния, извършени на 21 и 27 юни 2021 г., квалифицирани като опит за убийство, участие в групово упражняване на насилие над хора и заплаха за извършване на престъпно посегателство върху живота на другиго.
16
С решение от 23 май 2024 г. министърът приема, че HG представлява заплаха за обществения ред, и поради това отнема, считано от 27 юни 2021 г., статута му на субсидиарна закрила. В това решение министърът приема също, че на HG не може да се признае право на пребиваване в Нидерландия на друго основание, и уточнява, че за да се гарантира спазването на принципа на забрана за връщане, спрямо него няма да се приема решение за връщане или забрана за влизане на основание на Директива 2008/115. Освен това с решението си от 23 май 2024 г. министърът налага на HG по силата на нидерландското право задължение да напусне територията на Нидерландия.
17
HG не получава отлагане на задължението си за напускане и за него е въведен сигнал за период от 10 години в информационните системи на нидерландските правоприлагащи органи, а след това и в Шенгенската информационна система (ШИС).
18
На 18 юни 2024 г. HG обжалва решението от 23 май 2024 г. пред запитващата юрисдикция, Rechtbank Den Haag, zittingsplaats Roermond (Първоинстанционен съд Хага, заседаващ в Рурмонд, Нидерландия).
19
В рамките на предварителна преценка тази юрисдикция приема, че основанията, които HG изтъква срещу решението за отнемане на статута на субсидиарна закрила, не могат да бъдат уважени. Тя обаче има съмнения относно последиците от отнемането на този статут, тъй като вследствие на отнемането HG пребивава незаконно в Нидерландия, а не може да бъде изведен към страната си на произход, без да се наруши принципът на забрана за връщане.
20
Запитващата юрисдикция отбелязва, че в решение от 6 юли 2023 г., Bundesamt für Fremdenwesen und Asyl (Бежанец, извършил тежко престъпление) (C‑663/21, EU:C:2023:540), Съдът е постановил, че не може да се приеме решение за връщане, когато е установено, че по силата на принципа на забрана за връщане извеждането на съответния гражданин на трета държава към предвидената държава на местоназначение е изключено за неопределен срок.
21
Тя обаче счита, че такъв гражданин на трета държава може да бъде задължен да напусне територията на Съюза, като сам провери дали може да бъде приет в трета държава, различна от неговата страна на произход, тъй като оставането му на тази територия представлява заплаха за обществения ред, достатъчна да обоснове отнемането на международната закрила, от която се ползва. Според нея изключването на възможността за приемане на решение за връщане в положение като разглежданото в главното производство ще доведе до възникването на междинен статут, тъй като HG ще пребива незаконно на територията на държава членка, без обаче да е длъжен да напусне тази територия.
22
В този контекст запитващата юрисдикция счита, че тълкуването, което Съдът дава на член 5 от Директива 2008/115, би могло да бъде различно, ако този член се тълкува във връзка с членове 3, 6, 8 и 9 от тази директива и като се отчитат в по-голяма степен структурата на тази директива, ratio legis на предвидените в Директива 2011/95 основания за отнемане на международната закрила и целта на актовете, които регламентират ШИС.
23
В това отношение тази юрисдикция подчертава по-специално, че член 6 от Директива 2008/115 предвижда задължение за приемане на решение за връщане на незаконно пребиваващи граждани на трети държава, без да въвежда изключение за онези граждани на трети държави, които не могат да бъдат изведени по силата на принципа на забрана за връщане.
24
Посочената юрисдикция изтъква също, че задължението за спиране на извеждането, което произтича в такъв случай от член 9, параграф 1, буква а) от тази директива, е достатъчно, за да се гарантира спазването на този принцип, по-специално ако компетентният орган потвърди писмено отлагането на извеждането. Положението би било различно само в конкретни случаи, в които изрично посочените в член 5 от посочената директива интереси препятстват изпълнението на задължението за връщане.
25
Освен това същата юрисдикция се съмнява дали е необходимо да се определя държава на местоназначение с оглед на доброволното изпълнение на задължението за връщане, когато всякакво извеждане е изключено.
26
Запитващата юрисдикция счита, че противоположно на възприетото от нея тълкуване ще има съществени последици. По-специално, според нея такова тълкуване би позволило на съответните лица да продължат да се позовават на правата, предвидени в Хартата на основните права на Европейския съюз (наричана по-нататък „Хартата“) и в член 14, параграф 1 от Директива 2008/115, би отслабило основанията за отнемане на международната закрила, посочени в Директива 2011/95, по-специално тъй като не би довело до напускането на територията на Съюза на лица, които са заплаха за обществения ред, и би попречило на въвеждането на сигнали за тези лица в ШИС.
27
Освен това, ако Съдът потвърди своето тълкуването на член 5 от Директива 2008/115, запитващата юрисдикция иска да се установи дали държавите членки разполагат с процесуалната автономия да задължат гражданите на трети държави, които се намират в положение като разглежданото в главното производство, да напуснат тяхната територия в съответствие с националната им правна уредба.
28
При тези обстоятелства Rechtbank Den Haag, zittingsplaats Roermond (Първоинстанционен съд Хага, заседаващ в Рурмонд) решава да спре производството и да постави на Съда следния преюдициален въпрос:
„Трябва ли член 6 от Директива 2008/115 във връзка с членове 3, 5 и 8 и член 9, параграф 1, буква a) от тази директива, както и във връзка с член 17 и член 19, параграф 2 и параграф 3, буква a) от Директива 2011/95 да се тълкува в смисъл, че при спазване на изключенията, посочени в член 6, параграфи 2—5 от Директива 2008/115, държавите членки са длъжни да издадат решение за връщане на гражданин на трета държава, който пребивава незаконно на тяхната територия и е изключен от кръга на лицата, ползващи се със субсидиарна закрила, и ако извеждането в държавата по местоназначение е несъвместимо с принципа на забрана за връщане — едновременно с издаването на решението за връщане да потвърдят писмено, че извеждането на този гражданин на трета държава се отлага?“.
По преюдициалния въпрос
29
С въпроса си запитващата юрисдикция по същество иска да се установи дали член 6 от Директива 2008/115 във връзка с членове 3, 5, 8 и 9 от тази директива, както и с член 17, параграф 1 и член 19, параграф 3, буква а) от Директива 2011/95 трябва да се тълкува в смисъл, че не допуска спрямо гражданин на трета държава, чийто статут на субсидиарна закрила е бил отнет, да се приеме решение за връщане, когато е установено, че по силата на принципа на забрана за връщане извеждането на този гражданин на трета държава към предвидената държава на местоназначение е изключено. Освен това, ако Съдът приеме, че в такава хипотеза може да бъде прието решение за връщане, запитващата юрисдикция иска да се установи дали тези разпоредби трябва да се тълкуват в смисъл, че задължават съответната държава членка, когато приема такова решение, да потвърди писмено отлагането на извеждането на посочения гражданин на трета държава.
30
При спазване на изключенията, предвидени в член 2, параграф 2 от Директива 2008/115, последната се прилага за всеки гражданин на трета държава, който пребивава незаконно на територията на държава членка. Освен това, след като гражданин на трета държава попада в приложното поле на тази директива, по принцип спрямо него трябва се прилагат предвидените в нея общи стандарти и процедури за връщането му, и то докато престоят му не бъде евентуално узаконен (решения от 22 ноември 2022 г., Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid (Извеждане — Медицински канабис), C‑69/21, EU:C:2022:913, т. 52, и от 6 юли 2023 г., Bundesamt für Fremdenwesen und Asyl (Бежанец, извършил тежко престъпление), C‑663/21, EU:C:2023:540, т. 45).
31
Във връзка с това от член 6, параграф 1 от посочената директива следва, че след като е установена незаконността на престоя, по отношение на всеки гражданин на трета държава — без да се засягат изключенията, предвидени в параграфи 2—5 от този член, и при стриктно спазване на изискванията по член 5 от същата директива — се приема решение за връщане, което трябва да определи в коя от посочените в член 3, точка 3 от Директива 2008/115 трети държави той трябва да бъде изведен (решения от 22 ноември 2022 г., Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid (Извеждане — Медицински канабис), C‑69/21, EU:C:2022:913, т. 53, и от 6 юли 2023 г., Bundesamt für Fremdenwesen und Asyl (Бежанец, извършил тежко престъпление), C‑663/21, EU:C:2023:540, т. 46).
32
В това отношение Съдът уточнява, че гражданин на трета държава, чийто статут на бежанец е отнет, трябва да се счита за незаконно пребиваващ, освен ако държавата членка, в която се намира, му е предоставила разрешение за пребиваване на друго основание (решение от 6 юли 2023 г., Bundesamt für Fremdenwesen und Asyl (Бежанец, извършил тежко престъпление), C‑663/21, EU:C:2023:540, т. 47).
33
Същото се отнася и за гражданин на трета държава като този в главното производство, чийто статут на субсидиарна закрила е бил отнет по силата на член 19, параграф 3, буква а) във връзка с член 17, параграф 1 от Директива 2011/95, но държавата членка, на чиято територия се намира, не му е предоставила разрешение за пребиваване на друго основание.
34
Както обаче бе припомнено в точка 31 от настоящото решение, процедурата за връщане на такъв гражданин на трета държава трябва да се проведе при стриктно спазване на изискванията по член 5 от Директива 2008/115.
35
Този член 5, който представлява общо правило, което обвързва държавите членки от момента на прилагането на тази директива, задължава по-специално компетентния национален орган да спазва във всички етапи на процедурата за връщане принципа на забраната за връщане, гарантиран като основно право в член 18 от Хартата, във връзка с член 33 от Конвенцията за статута на бежанците, подписана в Женева на 28 юли 1951 г., изменена с Протокола за статута на бежанците (Recueil des traités des Nations unies, том 189, стр. 150, № 2545 (1954), както и в член 19, параграф 2 от Хартата. Това важи по-специално когато този орган възнамерява, след като изслуша заинтересованото лице, да приеме по отношение на него решение за връщане (вж. в този смисъл решения от 22 ноември 2022 г., Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid (Извеждане — Медицински канабис), C‑69/21, EU:C:2022:913, т. 55, и от 6 юли 2023 г., Bundesamt für Fremdenwesen und Asyl (Бежанец, извършил тежко престъпление), C‑663/21, EU:C:2023:540, т. 49).
36
При това положение член 5 от Директива 2008/115 не допуска спрямо гражданин на трета държава да бъде издадено решение за връщане, когато това решение посочва като държава на местоназначение държава, по отношение на която има сериозни и потвърдени основания да се смята, че в случай на изпълнение на посоченото решение този гражданин ще бъде изложен на реална опасност от отношение, което противоречи на член 18 или на член 19, параграф 2 от Хартата (решения от 22 ноември 2022 г., Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid (Извеждане — Медицински канабис), C‑69/21, EU:C:2022:913, т. 56, и от 6 юли 2023 г., Bundesamt für Fremdenwesen und Asyl (Бежанец, извършил тежко престъпление), C‑663/21, EU:C:2023:540, т. 50).
37
Точно такъв е случаят в положение като разглежданото в главното производство, при което единствената потенциална държава на местоназначение, определена от компетентния орган, е страната на произход на съответния гражданин на трета държава, но този орган вече е установил, че принципът на забрана за връщане е пречка за връщането на този гражданин на трета държава в страната му на произход.
38
В това отношение е важно да се подчертае, че това разрешение е възприето от Съда по-специално в решение от 6 юли 2023 г., Bundesamt für Fremdenwesen und Asyl (Бежанец, извършил тежко престъпление) (C‑663/21, EU:C:2023:540), в контекст, в който компетентният орган вече изрично е изключил извеждането на съответния гражданин от трета държава в страната му на произход.
39
Следователно задължението да се вземе предвид принципът на забрана за връщане на етапа, на който компетентният орган се произнася по приемането на решение за връщане, се различава от задължението по член 9, параграф 1, буква а) от Директива 2008/115 за отлагане на извеждането, ако то е в нарушение на принципа на забрана за връщане.
40
Поради това член 8 от тази директива, който определя правилата за извеждането, е без значение за отговора на поставения въпрос.
41
Освен това с оглед на въпросите, поставени от запитващата юрисдикция в мотивите на преюдициалното ѝ запитване, следва също да се отбележи, на първо място, че в случай като разглеждания в главното производство компетентният орган не може да приеме решение за връщане, без да определи държавата на местоназначение, за да загърби обстоятелството, че връщането на съответния гражданин на трета държава в страната му на произход е изключено.
42
Всъщност от самия текст на член 3, точка 4 от Директива 2008/115 следва, че налагането или постановяването на задължение за връщане представлява един от двата съставни елемента на решението за връщане, тъй като предвид точка 3 от същия член такова задължение е немислимо без определяне на дестинация, която трябва да бъде една от страните, посочени в тази точка 3 (решение от 14 май 2020 г., Országos Idegenrendészeti Főigazgatóság Dél-alföldi Regionális Igazgatóság, C‑924/19 PPU и C‑925/19 PPU, EU:C:2020:367, т. 115).
43
От това следва по-специално, че е юридически невъзможно компетентният орган да приеме решение за връщане, без да определи държава на местоназначение, към която е възможно да се извърши връщането при спазване на принципа на забрана за връщане (вж. в този смисъл решение от 24 февруари 2021 г., M и др. (Прехвърляне в държава членка), C‑673/19, EU:C:2021:127, т. 38—42).
44
На второ място, следва да се отбележи, че когато задължението за спазване на принципа на забрана за връщане, прогласен в член 5 от Директива 2008/115, е пречка за приемането на решение за връщане, компетентният орган не може да приеме също така и решение като разглежданото в главното производство, което се основава на националното право и с което се разпорежда на съответния гражданин на трета държава да напусне територията на въпросната държава членка, без да се разрешава извеждането му и без да се определя държава на местоназначение.
45
Всъщност, както бе припомнено в точка 30 от настоящото решение, при спазване на изключенията, предвидени в член 2, параграф 2 от Директива 2008/115, всеки гражданин на трета държава, който пребивава незаконно на територията на държава членка, попада в приложното поле на посочената директива и по принцип спрямо него трябва да се прилагат предвидените в нея общи стандарти и процедури.
46
В този контекст посочената директива хармонизира стандартите и процедурите за приемане на решения за връщане на такива граждани на трети държави и за изпълнението на тези решения (вж. в този смисъл решение от 24 февруари 2021 г., M и др. (Прехвърляне в държава членка), C‑673/19, EU:C:2021:127, т. 43 и цитираната съдебна практика) — хармонизация, от която държавите членки могат да се отклонят само като приемат по-благоприятни разпоредби при условията по член 4, параграф 3 от посочената директива.
47
От това следва, че обстоятелството, че решение като разглежданото в главното производство задължава съответния гражданин на трета държава да отиде или на територията на трета държава, или на територията на друга държава членка, не може да го изключи от приложното поле на същата директива.
48
Като се има предвид обаче, от една страна, че посоченото в това решение задължение може да бъде изпълнено по-специално като се отиде на територията на трета държава, и от друга страна, че от член 3, точка 3 от Директива 2008/115 следва, че понятието „връщане“ по смисъла на тази директива се отнася не само до принудителното прехвърляне в трета държава, но и до прехвърлянето в трета държава като доброволно изпълнение на задължение, трябва да се приеме, че това решение налага задължение за връщане по смисъла на посочената директива. Следователно, освен ако не се пренебрегнат изискванията, посочени в точки 41—43 от настоящото решение, такова задължение за връщане не може да бъде наложено, без да се определи държава на местоназначение.
49
Освен това, както следва от точки 34—39 от настоящото решение, когато към момента, в който се предвижда да се приеме решение за връщане, се установи, че принципът на забрана за връщане е пречка за извеждането на съответния гражданин на трета държава към определена държава на местоназначение, член 5 от Директива 2008/115 не допуска не само извеждането, но и налагането на този гражданин на трета държава на задължение за връщане в тази държава на местоназначение. Следователно само по себе си обстоятелството, че решение, с което се налага такова задължение, не позволява извеждането на съответното лице, не е достатъчно, за да може това решение да се счита за съвместимо с посочения член 5.
50
Освен това, макар в член 4, параграф 3 от Директива 2008/115 да се уточнява, че тя се прилага, без да се засяга правото на държавите членки да приемат или да продължат да прилагат разпоредби, които са по-благоприятни за лицата, по отношение на които се прилага посочената директива, при условие че тези разпоредби са съвместими с нея, достатъчно е да се констатира, че национална правна уредба, която позволява да се приеме решение като посоченото в точка 44 от настоящото решение, не представлява по-благоприятна разпоредба за тези лица.
51
На трето място, трябва да се подчертае, че изключването в положение като разглежданото в главното производство на приемането на решение за връщане, в което като държава на местоназначение е определена страната на произход на съответното лице или не е определена държава на местоназначение, не може да лиши от полезно действие отнемането на основание член 19 от Директива 2011/95 на статута на субсидиарна закрила.
52
Несъмнено в съответствие с правото на Съюза компетентният орган може да е оправомощен да отнеме на основание член 19 от Директива 2011/95 предоставения на гражданин на трета държава статут на субсидиарна закрила, без непременно да е допустимо да постанови извеждането на този гражданин към държавата му на произход (вж. в този смисъл решение от 6 юли 2023 г., Bundesamt für Fremdenwesen und Asyl (Бежанец, извършил тежко престъпление), C‑663/21, EU:C:2023:540, т. 39).
53
Всъщност член 4 и член 19, параграф 2 от Хартата абсолютно забраняват изтезанията и нечовешкото и унизително отношение или наказание, независимо от поведението на съответното лице, както и извеждането към държава, в която съществува сериозен риск дадено лице да бъде подложено на такова отношение. Следователно държавите членки не могат да изведат, експулсират или екстрадират чужденец, когато са налице сериозни и потвърдени основания да се смята, че в държавата на местоназначение той ще е изложен на реална опасност от третиране, което е забранено от член 4 и член 19, параграф 2 от Хартата (вж. в този смисъл решения от 14 май 2019 г., M и др. (Отнемане на статута на бежанец), C‑391/16, C‑77/17 и C‑78/17, EU:C:2019:403, т. 94, и от 6 юли 2023 г., Bundesamt für Fremdenwesen und Asyl (Бежанец, извършил тежко престъпление), C‑663/21, EU:C:2023:540, т. 36).
54
Това обаче не означава, че когато връщането на гражданин на трета държава, чийто статут на субсидиарна закрила е бил отнет, в страната му на произход е изключено, прилагането на член 19 от Директива 2011/95 на практика е лишено от последици.
55
По-специално, дори в такива случаи пряката последица от отнемането на статута на субсидиарна закрила е, че съответният гражданин на трета държава вече не разполага с всички права и предимства по глава VII от Директива 2011/95, тъй като те са свързани с предвидената в тази директива международна закрила.
56
Освен това следва да се припомни, че съгласно член 3, точка 3 от Директива 2008/115 тя позволява да се наложи задължение за връщане не само в страната на произход на съответния гражданин на трета държава, но и съгласно второ и трето тире от тази точка 3 — в страна на транзитно преминаване в съответствие със споразумения или други договорености за обратно приемане или пък в трета страна, в която този гражданин на трета страна доброволно решава да се върне и в която ще бъде приет.
57
Следователно изключването, в положение като разглежданото в главното производство, на възможността за приемане на решение за връщане, в което като държава на местоназначение е определена страната на произход на съответното лице или не е определена държава на местоназначение, по никакъв начин не е пречка компетентният орган да приеме решение за връщане, в което за държава на местоназначение да бъде определена държава, която попада във второто или третото тире на член 3, точка 3 от Директива 2008/115, и при необходимост впоследствие да се пристъпи към извеждането на съответния гражданин на трета държава от територията на въпросната държава членка при пълно спазване на изискванията, произтичащи от член 5 от тази директива и от Хартата.
58
Освен това такова решение за връщане може евентуално да бъде придружено от забрана за влизане в определените в член 11 от посочената директива рамки.
59
С оглед на гореизложеното на поставения въпрос следва да се отговори, че член 5 от Директива 2008/115 във връзка с членове 3 и 6 от тази директива, както и с член 17, параграф 1 и член 19, параграф 3, буква а) от Директива 2011/95 трябва да се тълкува в смисъл, че не допуска спрямо гражданин на трета държава, чийто статут на субсидиарна закрила е бил отнет, да се приеме решение за връщане, когато е установено, че по силата на принципа на забрана за връщане извеждането му към предвидената държава на местоназначение е изключено.
По съдебните разноски
60
С оглед на обстоятелството, че за страните по главното производство настоящото дело представлява отклонение от обичайния ход на производството пред запитващата юрисдикция, последната следва да се произнесе по съдебните разноски. Разходите, направени за представяне на становища пред Съда, различни от тези на посочените страни, не подлежат на възстановяване.
По изложените съображения Съдът (осми състав) реши:
Член 5 от Директива 2008/115/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 16 декември 2008 година относно общите стандарти и процедури, приложими в държавите членки за връщане на незаконно пребиваващи граждани на трети страни във връзка с членове 3 и 6 от тази директива, както и с член 17, параграф 1 и член 19, параграф 3, буква а) от Директива 2011/95/ЕС на Европейския парламент и на Съвета от 13 декември 2011 година относно стандарти за определянето на граждани на трети държави или лица без гражданство като лица, на които е предоставена международна закрила, за единния статут на бежанците или на лицата, които отговарят на условията за субсидиарна закрила, както и за съдържанието на предоставената закрила
трябва да се тълкува в смисъл, че
не допуска спрямо гражданин на трета държава, чийто статут на субсидиарна закрила е бил отнет, да се приеме решение за връщане, когато е установено, че по силата на принципа на забрана за връщане извеждането му към предвидената държава на местоназначение е изключено.
Подписи
(
*1
)	Език на производството: нидерландски.
(
i
)	Името на настоящото дело е измислено. То не съвпада с истинското име на никоя от страните в производството.