62024CC0286
ЗАКЛЮЧЕНИЕ НА ГЕНЕРАЛНИЯ АДВОКАТ
M. SZPUNAR
представено на 12 юни 2025 година (
1
)
Дело C‑286/24
Meliá Hotels International, S.A.
срещу
Associação Ius Omnibus
(Преюдициално запитване, отправено от Supremo Tribunal de Justiça (Върховен съд, Португалия)
„Преюдициално запитване — Искове за обезщетение за вреди по националното право за нарушения на разпоредбите на правото на държавите членки и на Европейския съюз в областта на конкуренцията — Специален иск за представяне на документи — Основателност на претенцията за претърпени вреди — Увреждане на интереси на потребители, пребиваващи в Португалия — Упражняване на правото на actio popularis“
I. Въведение
1.
Настоящото дело дава възможност на Съда да изясни прилагането на конкурентното право от страна на частноправни субекти, обхванато понастоящем от Директива 2014/104/ЕС (
2
).
2.
Поставените от Supremo Tribunal de Justiça (Върховен съд, Португалия) въпроси по същество се отнасят, на първо място, до това дали по отношение на искане за представяне на доказателства, направено преди предявяването на иск за обезщетение за вреди, се прилагат изискванията по член 5, параграф 1 от Директива 2014/104, доколкото тази разпоредба се отнася до основателността на иска, който ищецът трябва да подкрепи с доказателства, за да може искането му за представяне на доказателства да бъде уважено, и на второ място, до изискваната от тази разпоредба степен на вероятна основателност.
3.
В съответствие с искането на Съда настоящото заключение ще се ограничи до анализа на втората проблематика.
II. Правна уредба
А.
Правото на Съюза
4.
Член 16, параграф 2 от Регламент (ЕО) № 1/2003 (
3
) гласи:
„Когато органите по конкуренция на държавите членки се произнасят по споразумения, решения или практики по член [101] или [102 ДФЕС], които вече са предмет на решение на Комисията, те не могат да вземат решения, които биха били в противоречие с решението, прието от Комисията“.
5.
Член 5, параграфи 1—3 от Директива 2014/104 предвижда:
„1.   Държавите членки гарантират, че при производство, свързано с иск за обезщетение за вреди в Съюза, образувано по искане на ищец, който е представил мотивирано изложение, съдържащо разумно достъпни факти и доказателства, които са достатъчни да подкрепят основателността на претенцията му за претърпени вреди, националните съдилища могат да разпоредят ответникът или трето лице да представят доказателствата от значение за делото, които са под техен контрол, при условията, предвидени в настоящата глава. Освен това държавите членки гарантират, че по искане на ответника националните съдилища могат да разпоредят представяне на доказателствата от значение за делото от ищеца или трето лице.
[…]
2.   Държавите членки гарантират, че националните съдилища могат да разпоредят представяне на конкретни доказателства или съответни категории от доказателства, които са посочени възможно най-точно и тясно, въз основа на разумно достъпни факти в мотивираното изложение.
3.   Държавите членки гарантират, че националните съдилища ограничават представянето на доказателства до това, което е пропорционално. Когато определят дали поискано от дадена страна представяне на доказателства е пропорционално, националните съдилища отчитат законните интереси на всички засегнати страни и трети лица. По-специално съдилищата вземат предвид:
а)
степента, в която претенцията или защитата се подкрепят от налични факти и доказателства, които мотивират искането за представянето на доказателства;
б)
обхватът и разходите по представянето на доказателства, по-специално за всяко засегнато трето лице, включително за предотвратяване на неконкретизирани искания за информация, която едва ли е от значение за страните по производството;
в)
дали доказателствата, чието представяне се иска, съдържат поверителна информация, особено такава, която се отнася до трети лица, и съществуващият режим за защита на тази поверителна информация“.
Б.
Португалското право
6.
Директива 2014/104 е транспонирана в португалското право с Lei n.o23/2018, referente ao Direito a indemnização por infração ao direito da concorrência (Закон № 23/2018 за правото на обезщетение при нарушение на конкурентното право) от 5 юни 2018 г. (
4
) (наричан по-нататък „Закон № 23/2018“) (
5
).
7.
Член 12 от Закон № 23/2018, озаглавен „Представяне на доказателства в рамките на иск за обезщетение за вреди“, предвижда в параграфи 1—4:
„1 —   По искане на всяка от страните по иск за обезщетение за вреди съдът може да разпореди другата страна или трето лице, включително публични субекти, да представят доказателствата, които са под техен контрол, при спазване на ограниченията, предвидени в настоящата глава.
2 —   Посоченото в предходния параграф искане се основава на разумно достъпни факти и доказателства, които са достатъчни да подкрепят основателността на претенцията за претърпени вреди или на защитата, и посочва фактите, които трябва да бъдат доказани.
3 —   В искането се посочват възможно най-точно и тясно доказателствата или категориите доказателства, чието представяне се иска, въз основа на фактите, на които то се основава.
4 —   Съдът разпорежда представянето на доказателства, ако счете това за пропорционално и релевантно за целите на решаването на делото, като отхвърля исканията, свързани с безразборно издирване на информация“.
8.
Член 13 от този закон, озаглавен „Достъп до доказателства преди предявяването на иск за обезщетение за вреди“, предвижда:
„1 —   Всяко лице, което при условията и за целите на членове 573—576 от Гражданския кодекс желае да получи информация или представянето на доказателства, включително такива, които лицето, което ги притежава, не желае да му предостави, може, като обоснове необходимостта от мярката и при спазване на другите ограничения, посочени в настоящата глава, да поиска от компетентния съд да призове лицето, което отказва достъп, да ги представи на определените от съда дата, час и място при условията, предвидени в членове 1045—1047 от Гражданския процесуален кодекс.
2 —   Разпоредбите на параграфи 2—9 от предходния член се прилагат mutatis mutandis към исканията за достъп, посочени в предходния параграф“.
III. Фактите в основата на спора по главното производство, производството пред Съда и преюдициалните въпроси
9.
С решение от 21 февруари 2020 г. (
6
) Комисията констатира, че в периода от 1 януари 2014 г. до 31 декември 2015 г. Meliá Hotels International S. A. (наричано по-нататък „Meliá“), което е адресат на това решение, е нарушило член 101 ДФЕС и член 53 от Споразумението за Европейското икономическо пространство (ЕИП), тъй като е прилагало вертикални практики по силата на договор, разграничаващи потребителите според тяхното гражданство или държава на пребиваване. Тези практики ограничавали активните и пасивните продажби на настаняване в хотелите на Meliá до потребители, които са граждани или жители на държави членки. С оглед на оказаното съдействие размерът на наложената на Meliá глоба е намален. Това решение не е обжалвано и влиза в сила.
10.
Ius Omnibus, сдружение за защита на интересите на потребителите, предявява пред компетентния първоинстанционен съд специален иск за представяне на документи, държани от Meliá, които според него са необходими за определяне и доказване, от една страна, на обхвата и последиците от установената от Комисията антиконкурентна практика, и от друга страна, на вредата, причинена на потребителите в резултат на тази практика, и на нейния размер. Това искане предхожда евентуалното предявяване на колективен иск за обезщетение за вреди. Всъщност Ius Omnibus подчертава, че възнамерява да предприеме действия в тази насока, като упражни правото си на actio popularis от името на пребиваващите в Португалия потребители, които са претърпели вреди, в случай че въз основа на поисканите документи може да докаже накърняване на общи интереси, конституционно защитени в Португалия, и еднородни индивидуални интереси на потребителите, пребиваващи в Португалия, основание, което се намира в установената от Комисията антиконкурентна практика на Meliá.
11.
Първоинстанционният съд уважава предявения от Ius Omnibus специален иск. След обжалване от страна на Meliá Tribunal da Relação (Апелативен съд, Португалия) потвърждава изцяло първоинстанционното решението.
12.
Подадената от Meliá извънредна ревизионна жалба до Supremo Tribunal de Justiça (Върховен съд) е допусната за разглеждане от този съд.
13.
Именно при тези обстоятелства, с решение от 4 март 2024 г., постъпило в Съда на 23 април 2024 г., Supremo Tribunal de Justiça (Върховен съд) решава да спре производството и да отправи към Съда следните преюдициални въпроси:
„1)
Приложим ли е член 5, параграф 1 от [Директива 2014/104] по отношение на иск за достъп до доказателства преди предявяване на иск за обезщетение за вреди по смисъла на член 2, параграф 4 от същата директива?
В случай на утвърдителен отговор на този въпрос:
2)
Налага ли изискването за вероятност на вредата, произтичащо от член 5, параграф 1 от [Директива 2014/104], жалбоподателят винаги да докаже, че в случая на представляваните потребители, в случая пребиваващи в Португалия, е по-вероятно да е причинена вреда, отколкото обратното?
3)
Могат ли националните юрисдикции да мотивират критерия за вероятност на вредата съгласно член 5, параграф 1 от [Директива 2014/104] единствено с наличието на решение на компетентните органи по конкуренцията[?] По-специално, както този анализ ще окаже въздействие върху факта, че става въпрос за решение, постановено в производство по намаляване на санкции относно вертикално нарушение на конкурентното право с оглед на целта?“.
14.
Писмени становища са представени от страните в главното производство, португалското правителство и Комисията. Не е проведено съдебно заседание.
IV. Анализ
А.
Предварителни бележки
15.
Преди да се спра на правните проблеми, повдигнати с втория и третия преюдициален въпрос, ще разгледам, от една страна, допустимостта на преюдициалното запитване (раздел 1) и от друга страна, предпоставката, свързана с първия въпрос, на която се основават вторият и третият въпрос (раздел 2) (
7
).
1. Допустимост на преюдициалното запитване
16.
Ius Omnibus посочва, че преюдициалното запитване е недопустимо, тъй като не са спазени изискванията на член 94 от Процедурния правилник на Съда. Според него не е достатъчно запитващата юрисдикция да изложи всички релевантни факти, съдържанието на португалското право, причините, поради които има въпроси относно тълкуването на разпоредбите на правото на Съюза, както и установената от нея връзка между тези разпоредби и спора в главното производство. Освен това посочената юрисдикция не е изложила мотиви, обосноваващи релевантността на втория и третия въпрос. При това положение Ius Omnibus приканва Съда да приеме настоящото преюдициално запитване за допустимо.
17.
Не споделям доводите на Ius Omnibus относно това, че настоящото преюдициално запитване не отговаря на изискванията на член 94 от Процедурния правилник. Както ще покажа, то съдържа всички необходими данни, за да може Съдът да се произнесе по това запитване.
18.
Освен това, макар запитващата юрисдикция да не излага ясно нито причините, поради които поставя втория и третия преюдициален въпрос, нито значението на отговорите на тези въпроси за главното производство, мотивите ѝ все пак са очевидни с оглед на съдържанието им. Всъщност с втория си въпрос посочената юрисдикция иска да се установи дали основателността на претенция за претърпени вреди трябва да бъде установена според това, че „на потребителите е по-вероятно […] да е причинена вреда, отколкото обратното“, а с третия си въпрос — дали е възможно изискваната степен на вероятна основателност да бъде установена въз основа на решение на орган по конкуренцията като това от 21 февруари 2020 г.
19.
Оттук следва, че вторият и третият въпрос са допустими.
2. Подаване на искане за представяне на доказателства преди предявяването на иск по същество
20.
Вторият и третият въпрос, до чийто анализ ще се ограничи настоящото заключение в съответствие с искането на Съда, са поставени, в случай че Съдът отговори утвърдително на първия въпрос. Следователно анализът ми на тези въпроси трябва да се основава на предпоставката, че на първия въпрос се отговори утвърдително.
21.
От съображения за изчерпателност и доколкото отговорът на първия въпрос е отправна точка за анализа на следващите въпроси, ще направя няколко кратки бележки по свързаната с него проблематика.
22.
Според формулировката на първия въпрос запитващата юрисдикция иска да се установи дали член 5, параграф 1 от Директива 2014/104 се прилага по отношение на искане за представяне на доказателства, направено преди предявяването на иск за обезщетение за вреди. Изглежда, че този въпрос всъщност се отнася до това дали предвидените в тази разпоредба изисквания, свързани с основателността на претенцията за претърпени вреди, която ищецът трябва да подкрепи с доказателства, са приложими към посоченото искане за представяне на доказателства.
23.
Следва да се уточни, че първият въпрос не следва да се разбира в смисъл, че запитващата юрисдикция иска да се установи дали съгласно член 5, параграф 1 от Директива 2014/104 държава членка е длъжна да предвиди възможността за подаване на искане за представяне на доказателства преди предявяването на иск за обезщетение за вреди. Всъщност португалският законодател е предвидил такава възможност.
24.
Освен това изглежда, че португалският законодател е тълкувал тази директива в смисъл, че тя задължава държавите членки да предвидят възможността за подаване на искане за представяне на доказателства, посочена в член 5 от Директивата, само в рамките на иск за обезщетение за вреди. Тази разпоредба е транспонирана в португалското право с член 12 от Закон № 23/2018.
25.
Според тълкуването на Директива 2014/104 от страна на португалския законодател държава членка все пак може да предвиди възможността за подаване на такова искане преди предявяването на иск по същество. Както отбелязва португалското правителство, законодателят на тази държава членка е използвал това правомощие и е предвидил тази възможност в член 13 от Закон № 23/2018. Главното производство, изглежда, се отнася до подобно искане.
26.
В това отношение в заключението си по дело PACCAR и др. (
8
) разглеждам проблематиката на исканията за представяне на доказателства, подадени преди предявяването на иск по същество, в контекста на анализа на приложното поле на Директива 2014/104. В съответствие с това проверих дали тази директива може да се приложи във въпросното главно производство, за да разсея всяко евентуално съмнение относно компетентността на Съда да отговори на преюдициални въпроси относно тълкуването на разпоредбите на посочената директива.
27.
Следва да се подчертае, че по това дело запитващата юрисдикция не е разгледала въпросната проблематика. От акта за преюдициално запитване обаче не ставаше ясно дали искането за представяне на доказателства е направено в рамките на иск за обезщетение за вреди, или преди предявяването на иска. Съответно разгледах дали и евентуално при какви условия това искане попада в приложното поле на Директива 2014/104.
28.
При разглеждането на този въпрос съм констатирал, че що се отнася до исканията за представяне на доказателства, дори да предположим, че Директива 2014/104 се отнася само до тези, направени в рамките на иск за обезщетение за вреди, такова искане, направено технически преди предявяването на иска за обезщетение за вреди, може да попадне в приложното поле на Директивата. Всъщност би могло, поне в някои случаи, да се счита, че такова искане е подадено в рамките на иск за обезщетение за вреди или че е свързано с условие за предявяването на такъв иск. Смятам, че случаят е такъв, когато искът за обезщетение за вреди трябва да бъде предявен в кратък срок след подаването на искане за представяне на доказателства, подкрепящо вероятната основателност на претенцията за претърпени вреди, или евентуално в кратък срок след уважаването на това искане, като при неспазване на срока са предвидени санкции.
29.
Когато искане за представяне на доказателства притежава такива характеристики, от една страна, спрямо него са приложими изискванията, предвидени в член 5, параграф 1 от Директива 2014/104, а от друга страна, Съдът е компетентен да отговори на въпрос за тълкуване на тази разпоредба, поставен от юрисдикция, сезирана с такова искане.
30.
Предвиденият в португалското право иск за събиране на доказателства, изглежда, не притежава характеристиките, посочени в точка 28 от настоящото заключение. Въпреки това изискванията, предвидени в член 5, параграф 1 от Директива 2014/104, биха могли да се приложат към този иск и Съдът е компетентен да отговори на въпрос относно тълкуването на тази разпоредба.
31.
Всъщност с член 5, параграф 8 от Директива 2014/104, без да се засягат разпоредбите на член 5, параграфи 4 и 7 и член 6 от нея, на държавите членки се разрешава да предвидят правила, които биха довели до по-широко представяне на доказателства. Следователно държава членка би могла да предвиди възможността за подаване на искане за представяне на доказателства преди предявяването на иск за обезщетение за вреди и дори би могла да въведе режимът по член 5 от тази директива да се отнася изцяло (
9
) към такова искане.
32.
В този случай Съдът би бил компетентен да отговори на преюдициалните въпроси относно член 5, параграф 8 от Директива 2014/104, отправени от юрисдикция, сезирана с такова запитване, в съответствие със своята практика относно случаите, при които разпоредбите на правото на Съюза се прилагат в спор по силата на пряко и безусловно препращане по силата на националното право, което води до разширяване на приложното поле на правото на Съюза (
10
).
33.
В това отношение португалският законодател вероятно е искал режимът на член 5 от Директива 2014/104 да се прилага по отношение на иск за събиране на доказателства, предявен преди иска по същество. Всъщност съгласно член 13, параграф 2 от Закон № 23/2018 редът и условията, предвидени в член 12 от него и следователно в член 5 от тази директива, се прилагат mutatis mutandis към исковете по член 13 от този закон.
34.
Следователно, независимо от характеристиките на предвидения в португалското право иск за събиране на доказателства, Съдът е компетентен да отговори на преюдициалните въпроси относно член 5, параграф 1 от Директива 2014/104, отправени от национална юрисдикция, сезирана с такъв иск на основание член 13 от Закон № 23/2018.
Б.
По същество
35.
В самото начало отбелязвам, че от гледна точка на самия текст вторият и третият въпрос се отнасят до вероятната основателност на вредата, посочена в член 5, параграф 1 от Директива 2014/104. Съгласно тази разпоредба обаче ищецът може да получи от националния съд разпореждане, с което да задължи ответника или трето лице да представи доказателствата от значение за делото, при условие че е подкрепил основателността на претенцията си за претърпени вреди, като е представил достатъчно разумно достъпни факти и доказателства (
11
).
36.
В това отношение припомням, че наличието на вреда е едно от условията за ангажиране на отговорността за нарушение на конкурентното право. За да се ангажира тази отговорност, трябва да са изпълнени три условия, а именно наличие на вреда (вреда), причинно-следствена връзка между вредата и твърдяното поведение и неправомерност на укоримото поведение (
12
). Въпросната отговорност може да бъде ангажирана с иск за обезщетение за вреди. Следователно член 5, параграф 1 от Директива 2014/104 трябва да се тълкува в смисъл, че ищецът е длъжен да подкрепи с доказателства основателността на тези три условия.
37.
Като се има предвид това, въпреки разликата между формулировката на втория и третия въпрос, от една страна, и тази на член 5, параграф 1 от Директива 2014/104, от друга страна, тези въпроси се отнасят до основателността на трите условия за ангажиране на отговорността за нарушение на конкурентното право. Това се потвърждава по-конкретно във втория въпрос, с който запитващата юрисдикция иска да разбере дали изискваната степен на вероятна основателност трябва да се установи въз основа на критерия дали „на потребителите е по-вероятно […] да е причинена вреда, отколкото обратното“. Този критерий се отнася както до вредата, така и до връзката между нея и твърдяното поведение. Ето защо предлагам вторият въпрос да се преформулира в смисъл, че с него запитващата юрисдикция иска да установи дали, за да се подкрепи основателността на претенция за претърпени вреди съгласно член 5, параграф 1 от Директива 2014/104, следва да се докаже, че е по-вероятно условията за ангажиране на отговорността за нарушение на конкурентното право да са изпълнени, отколкото обратното.
38.
В самото начало също така следва да се посочи, че трябва да се обърне редът на разглеждане на втория и третия въпрос.
39.
С втория си въпрос запитващата юрисдикция иска да установи дали член 5, параграф 1 от Директива 2014/104 трябва да се тълкува в смисъл, че съгласно тази разпоредба изискваната степен на вероятна основателност се определя въз основа на критерия, че е по-вероятно условията за ангажиране на отговорността за нарушение на конкурентното право да са изпълнени, отколкото обратното, а с третия си въпрос — дали тази разпоредба трябва да се тълкува в смисъл, че основателността на претенция за претърпени вреди може да бъде установена единствено въз основа на решение на Комисията, с което се констатира нарушение.
40.
Вторият въпрос е с по-общ характер от третия и даването на утвърдителен отговор на последния би премахнало необходимостта от отговор на втория. Ето защо ще започна анализа си с третия въпрос.
1. По третия въпрос
41.
С третия си въпрос запитващата юрисдикция иска по същество да установи дали решение, с което се констатира нарушение на конкурентното право, е достатъчно, за да се установи основателността на претенция за претърпени вреди, причинени от това нарушение. По-конкретно, посочената юрисдикция иска да разбере дали е възможно да се установи основателността на такава претенция на основание член 5, параграф 1 от Директива 2014/104 единствено въз основа на наличието на решение на компетентните органи по конкуренция (раздел а). Освен това тя иска да установи дали фактът, че такова решение се отнася до вертикално ограничение с оглед на целта (раздел б) и е постановено в рамките на процедура за постигане на споразумение (раздел в), е от значение за отговора, който трябва да се даде на този въпрос.
а) Достатъчно ли е решение за констатиране на нарушение, за да се подкрепи основателността на претенция за претърпени вреди?
42.
По същество третият въпрос се отнася до това дали член 5, параграф 1 от Директива 2014/104 трябва да се тълкува в смисъл, че национален съд, сезиран с искане за представяне на доказателства, може да прецени основателността на претенция за претърпени вреди единствено въз основа на решение на Комисията, с което се констатира нарушение на конкурентното право.
43.
В самото начало ще отбележа, че според мен решение, с което се констатира нарушение, не е достатъчно, за да се подкрепи основателността на претенция за претърпени вреди.
44.
Както следва от член 16, параграф 2 от Регламент № 1/2003, национална юрисдикция не може да взема решения, които противоречат на решение на Комисията, с което се установява нарушение на член 101 ДФЕС. Освен това национална юрисдикция, която се произнася по нарушение, идентично на посоченото в решението от 21 февруари 2020 г., трябва да признае съществуването на това нарушение. За сметка на това националният съд преценява дали е настъпила вреда и дали съществува пряка връзка между тази вреда и разглежданото нарушение (
13
).
45.
Следователно при наличието на решение, с което се констатира нарушение на конкурентното право, съдът, сезиран с искане за представяне на доказателства, вече не е длъжен да проверява дали с оглед на наличните факти и доказателства е установена основателността за съществуването на нарушението. Неправомерността на укоримото поведение обаче е само едно от условията за ангажиране на отговорността за нарушение на конкурентното право. Както посочих (
14
), да се подкрепи основателността на претенция за претърпени вреди, означава да се установи изискваната степен на вероятна основателност, що се отнася до трите условия за ангажиране на тази отговорност. Следователно признаването на съществуването на нарушение само по себе си не е достатъчно, за да се установи основателността на подобна претенция.
б) Решение относно вертикална практика, ограничаваща конкуренцията с оглед на целта
46.
Запитващата юрисдикция иска от Съда да установи дали фактът, че решение, с което се констатира нарушение на конкурентното право, се отнася до вертикално ограничение с оглед на целта, може съществено да промени отговора, който трябва да се даде на третия въпрос.
47.
Считам, че случаят не е такъв и че национална юрисдикция не може да основе преценката си за основателността на претенция за претърпени вреди единствено на наличието на такова решение.
48.
На първо място, в това отношение отбелязвам, че член 17, параграф 2 от Директива 2014/104 установява оборима презумпция, че нарушенията, извършени в рамките на картел, причиняват вреда. Тази презумпция, предвидена от законодателя на Съюза, обаче не обхваща вертикалните ограничения на конкуренцията.
49.
Всъщност съгласно съображение 47 от Директива 2014/104 е целесъобразно оборимата презумпция, предвидена в член 17, параграф 2 от същата директива, да бъде ограничена до картели, предвид тайния характер на картела, който увеличава информационната асиметрия и затруднява ищеца да се сдобие с доказателства, необходими за доказване на съществуването на вредата. Освен това член 2, точка 14 от тази директива определя по същество понятието „картел“ като споразумение или съгласувана практика между двама или повече конкуренти с цел координиране на тяхното конкурентно поведение на пазара или повлияване на съответните параметри на конкуренция чрез определени практики. Това определение не съответства на определението за вертикална практика, включваща предприятия, които работят на различни нива от веригата на производство или разпространение и които следователно не са конкуренти.
50.
Освен това според научните изследвания в доктрината (
15
) член 17, параграф 2 от Директива 2014/104 е транспониран по различен начин в държавите членки. Всъщност някои от тях са избрали да дадат на понятието „картел“ по-широко определение от предвиденото в член 2, точка 14 от Директива 2014/104 и дори изрично да разширят приложното поле на тази презумпция до вертикалните ограничения на конкуренцията. Това нееднакво транспониране сред държавите членки, някои от които очевидно искат да разширят определението на понятието „картел“, предвидено в тази директива, потвърждава тълкуването, че въпросната презумпция, предвидена от законодателя на Съюза, обхваща само картелите, които съответстват на определението, предвидено в член 2, точка 14 от посочената директива.
51.
Все в този контекст отбелязвам, че запитващата юрисдикция следва да прецени дали португалският законодател е решил, че предвидената в член 17, параграф 2 от Директива 2014/104 презумпция е приложима към вертикалните ограничения. Нищо не подсказва, че случаят е такъв.
52.
На второ място, обстоятелството, че решение, с което се констатира нарушение на конкурентното право, се отнася не до вертикално ограничение с оглед на резултата, а до вертикално ограничение с оглед на целта, също не може да постави под въпрос съображението, че национална юрисдикция не може да обоснове спазването на критерия за основателност на претенция за претърпени вреди съгласно член 5, параграф 1 от Директива 2014/104 единствено на наличието на това решение.
53.
Конкурентното право на Съюза прави ясно разграничение между понятието „ограничение с оглед на целта“ и понятието „ограничение с оглед на резултата“, като за всяко от тези понятия се прилагат различни правила (
16
). В рамките на първото ограничение вече не е необходимо да се проверяват ограничителните последици от съответната практика (
17
). Констатирането на подобно ограничение не означава обаче, че е причинена вреда на конкретно лице, нито че съществува причинно-следствена връзка между това ограничение и тази вреда. Тези условия за ангажиране на отговорността за нарушение на конкурентното право трябва да бъдат установени пред съда, сезиран с иска за обезщетение за вреди.
54.
В този ред на мисли, що се отнася до искането за представяне на доказателства, посочено в член 5, параграф 1 от Директива 2014/104, изискваната степен на вероятна основателност трябва да бъде подкрепена с доказателства от ищеца и по отношение на тези две условия, а именно наличието на вреда и на пряка причинно-следствена връзка между тази вреда и разглежданото нарушение.
55.
От съображения за изчерпателност отбелязвам, че нито фактът, че вертикалните ограничения не са обхванати от презумпцията, предвидена в член 17, параграф 2 от Директива 2014/104 (
18
), нито фактът, че ограниченията с оглед на целта не са подчинени на специални правила за доказване, що се отнася до трите условия за ангажиране на отговорността за нарушение на конкурентното право (
19
), означават, че решение, с което се установява наличието на вертикално ограничение с оглед на целта, е напълно ирелевантно за целите на преценката на основателността на претенция за претърпени вреди.
56.
Всъщност, от една страна, национален съд, сезиран с искане за представяне на доказателства, е длъжен да признае наличието на нарушение на конкурентното право, посочено в това решение, така че едно от условията за ангажиране на отговорността е не само основателно, но и установено (
20
).
57.
От друга страна, понятието „ограничаване на конкуренцията с оглед на целта“ се отнася до поведението, чиято степен на вредност по отношение на конкуренцията, т.е. преките или косвените вреди, които може да причини на ползвателите и на потребителите върху различните засегнати сектори или пазари, е значителна (
21
). Степента на вредата, която подобно поведение може да причини, в съчетание с други разумно достъпни за ищеца факти и доказателства, е от значение при определянето на основателността на претенция за претърпени вреди, съгласно член 5, параграф 1 от Директива 2014/104.
в) Решение, прието в рамките на процедура за постигане на споразумение
58.
Запитващата юрисдикция обръща внимание на факта, че решението от 21 февруари 2020 г. е прието в рамките на процедура за постигане на споразумение, и иска от Съда да установи дали това обстоятелство може да повлияе на отговора, който следва да се даде на третия въпрос.
59.
Считам, че случаят не е такъв.
60.
Всъщност решението от 21 февруари 2020 г., прието в рамките на процедура за постигане на споразумение, представлява окончателно решение съгласно член 7 или член 23 от Регламент № 1/2003 (
22
). За разлика от решение относно ангажиментите, прието на основание член 9 от посочения регламент (
23
), решение, прието в рамките на процедура за постигане на споразумение, съдържа констатация за нарушението на член 101 ДФЕС или на член 102 ДФЕС. Фактът, че предприятието, за което се отнася това решение, може да се ползва от намаляване на размера на глобата, не променя естеството на констатацията за това нарушение.
61.
Следователно фактът, че решение на Комисията, с което се констатира нарушение на конкурентното право, е прието в рамките на процедура за постигане на споразумение, и с оглед на изложените в точка 45 от настоящото заключение съображения, е без значение за отговора на въпроса дали национален съд може да основе спазването на критерия за вероятност на вредата съгласно член 5, параграф 1 от Директива 2014/104 единствено на наличието на решение на компетентния орган за защита на конкуренцията.
г) Междинно заключение
62.
На третия въпрос следва да се отговори, че член 5, параграф 1 от Директива 2014/104 трябва да се тълкува в смисъл, че решение, с което се констатира нарушение на конкурентното право, не е достатъчно, за да се установи основателността на претенция за претърпени вреди. Фактът, че това решение се отнася до вертикално ограничение с оглед на целта и е постановено в рамките на процедура за постигане на споразумение, не поставя това съображение под въпрос.
2. По втория въпрос
а) Обхват на втория въпрос
63.
С втория си въпрос запитващата юрисдикция по същество иска от Съда да установи дали, за да се подкрепи основателността на претенция за претърпени вреди в съответствие с член 5, параграф 1 от Директива 2014/104, трябва да се докаже, че е по-вероятно условията за ангажиране на отговорността за нарушение на конкурентното право да са изпълнени, отколкото обратното.
64.
Запитващата юрисдикция не обяснява в какво се състои критерият, описан във втория въпрос. Освен това не е ясен и критерият, възприет от по-долните инстанции в главното производство.
65.
Според Ius Omnibus не може да се изключи, че запитващата юрисдикция не би взела предвид критерия, възприет от по-долните инстанции, и би приела, че може да отмени обжалваното съдебно решение поради липса на мотиви. Ето защо запитващата юрисдикция би искала да получи разяснения относно критерия, който следва да се приложи, за да може в предстоящото ѝ решение същият да бъде изяснен за по-долните инстанции.
66.
Алтернативно, преюдициалното запитване би могло да се разбира в смисъл, че Meliá оспорва възприетия от по-долните инстанции критерий и твърди, че те е трябвало да приложат по-строгия критерий, описан във втория въпрос. В тази хипотеза, както посочва Ius Omnibus, вторият въпрос следва да се разбира като целящ да се установи дали член 5, параграф 1 от Директива 2014/104 трябва да се тълкува в смисъл, че при транспонирането ѝ в националното право държавата членка не може да установи по-малко строг критерий от описания в този въпрос.
67.
Всъщност с решението, постановено в първоинстанционното производство и потвърдено във въззивното производство, по-долните инстанции разпореждат на Meliá да представи документите, поискани от Ius Omnibus. Запитващата юрисдикция се произнася по извънредна ревизионна жалба, подадена от Meliá срещу това съдебно решение.
68.
В писменото си становище Meliá твърди, че член 5, параграф 1 от Директива 2014/104 установява степен на вероятна основателност, която надхвърля обикновената възможност за наличие на вреда. По-конкретно, Meliá счита, че тази разпоредба трябва да се тълкува в смисъл, че предполага не само тази възможност, а по-скоро реална вероятност за настъпването ѝ, а именно че с оглед на разглеждания фактически, правен и икономически контекст наличието на вреда трябва да е по-вероятно от нейното несъществуване или най-малкото трябва да представлява сериозна, т.е. добре обоснована вероятност.
69.
Освен това Meliá отбелязва, че по други дела, свързани с общото гражданско право, португалските съдилища са приели, че понятието „основателност“ предполага степен на сигурност, надхвърляща сферата на обикновено възможното, с над 50 %.
70.
Тази констатация се потвърждава отчасти от Ius Omnibus, което посочва, че в португалския правен ред някои защитават и позицията, че общият критерий за доказване в гражданското производство е критерият, според който „е по-скоро вероятно, отколкото да не е вероятно“. При това положение Ius Omnibus твърди, че този критерий следва да се адаптира в зависимост от контекста, в който се прилага. Такова адаптиране се изисквало в член 13, параграф 2 от Закон № 23/2018, съгласно който условията по член 12, параграфи 2—9 от този закон се прилагат mutatis mutandis към искане за представяне на доказателства, направено преди предявяването на иск за обезщетение за вреди.
71.
Независимо от нюансите, характерни за ситуацията, пред която е изправена запитващата юрисдикция (
24
), целта на последната е ясна: да се установи дали член 5, параграф 1 от Директива 2014/104 налага критерий, предполагащ степен на вероятна основателност като описаната във втория въпрос, а именно че е по-вероятно условията за ангажиране на отговорността за нарушение на конкурентното право да са изпълнени, отколкото обратното.
72.
В това отношение е важно да се добави, че изискваната в член 5, параграф 1 от Директива 2014/104 степен на вероятна основателност е най-високата, която може да се изисква. Съгласно член 5, параграф 8 от тази директива, без да се засягат разпоредбите на член 5, параграфи 4 и 7 и член 6 от нея, държава членка може да предвиди правила, които биха довели до по-широко представяне на доказателства. За да се улесни достъпът до доказателства, държава членка може да реши да определи степента на вероятна основателност на по-ниско ниво от изискваното в член 5, параграф 1 от посочената директива. От друга страна, държава членка не може да установи критерий, предполагащ по-висока степен на вероятна основателност от тази, установена от законодателя на Съюза.
73.
Ето защо, за да се отговори на втория въпрос, следва да се определи дали Директива 2014/104 установява критерий, предполагащ степен на вероятна основателност, според която е по-вероятно условията за ангажиране на отговорността да са изпълнени, отколкото обратното, или е достатъчна степен на вероятна основателност, по-ниска от описаната в този въпрос.
б) Преценка
74.
Описаният във втория въпрос критерий, изглежда, се основава на претегляне на вероятностите. При така разбрания критерий ищецът трябва да докаже, че е по-вероятно представляваните потребители, в случая — потребители, пребиваващи в Португалия, да са претърпели вреда, отколкото обратното.
75.
Считам, че изискваната в член 5, параграф 1 от Директива 2014/104 степен на доказване, за да се обоснове искане за представяне на доказателства, е по-ниска от тази при такова претегляне на вероятностите.
76.
Всъщност, на първо място, термините, използвани в текста на член 5, параграф 1 от Директива 2014/104 на различните езици, изглежда, не предполагат прекалено строги изисквания. Както отбелязва Комисията, термините, използвани в текста на Директивата на португалски език („plausibilidade“), немски език („Plausibilität“), английски език („plausibility“) и френски език („plausibilité“), към които добавям текста на полски език („uprawdopodobnienie“), се отнасят според лексикалните им определения до ситуацията, в която дадено твърдение е или изглежда разумно или приемливо (
25
). Следователно с тези термини се внушава, че е необходимо да се убеди съдът, който се произнася по искането за представяне на доказателства, че хипотезата, според която трите кумулативни условия за отговорност са изпълнени, в случая, който разглежда, е разумно приемлива.
77.
На второ място, следва да се отбележи, че освен лексикалните определения на термините, използвани в текста на различните езици на член 5, параграф 1 от Директива 2014/104, националните транспонирания на тази разпоредба следват една и съща логика, поне в някои правни системи на държавите членки. Такъв е случаят по-специално в германското (
26
) и полското право (
27
). Що се отнася до изискваната степен на вероятна основателност, действащите в тези държави членки разпоредби за транспониране предвиждат единствено разумно приемлива вероятност.
78.
На трето място, не трябва да се забравя, че възможността за получаване на достъп до документи е функционално свързана с упражняването на правото на пълно обезщетение за вредите, причинени от нарушение на конкурентното право.
79.
Съображенията от Директива 2014/104 подкрепят подобно тълкуване.
80.
Всъщност в съображение 14 от посочената директива, което е особено показателно относно ratio legis на член 5, параграф 1 от нея (
28
), се посочва, че „[н]еобходимите доказателства за доказване на претенция за претърпени вреди често са в изключителното притежание на ответника или на трети лица и не са известни или достъпни в достатъчна степен за ищеца“, поради което не могат да бъдат наложени „строги[…] правни изисквания към ищците да докажат подробно всички факти по делото в началото на производство по иска и да предоставят точно определени придружаващи доказателства“, без това неоправдано да възпрепятства ефективното упражняване на гарантираното с ДФЕС право на обезщетение. Освен това в съображение 15 от тази директива се посочва, че за да се отстрани информационната асиметрия между заинтересованите страни, „е целесъобразно да се гарантира, че на ищците е предоставено право да искат представянето на доказателства от значение за техните претенции, без да е необходимо да посочват конкретните доказателства“.
81.
Следователно гарантираната в член 5, параграф 1 от Директива 2014/104 възможност за получаване на достъп до доказателствата, свързани с нарушение на конкурентното право, има за цел да отстрани информационната асиметрия, съществуваща между страните по исковете, посочени в тази директива. Премахването на тази асиметрия обаче не е самоцел. Получаването на доказателства трябва да позволи на увредената страна да упражни ефективно правото си да търси обезщетение за вреди, и по този начин косвено допринася за максимална ефективност на правилата за конкуренция (
29
).
82.
Следователно, на първо място, не може да се смесва степента на доказване, необходима за уважаване на иск по същество, с тази, която се изисква, за да се удовлетвори степента на вероятна основателност, необходима, за да се разпореди представянето на доказателства. На второ място, изискваната от член 5, параграф 1 от Директива 2014/104 степен на вероятна основателност не може да бъде твърде строга, тъй като това би отслабило ефективността на правилата за конкуренция.
83.
В този контекст, подобно на Комисията, ще отбележа, че критерият, който се основава на претегляне на вероятностите, изглежда, съответства на критерия, приложим по граждански производства в системите от common law (
30
). Макар претеглянето на вероятностите да е счетено като приложимо за исковете за обезщетение за вреди в една от юрисдикциите на common law, прилагащи Директива 2014/104, а именно Обединеното кралство, то обаче не се прилага универсално в контекста на исканията за представяне на доказателства (
31
).
84.
На четвърто място, от член 5, параграф 1 от Директива 2014/104 следва, че за да получи от националния съд разпореждане, с което да задължи ответника или трето лице да представи доказателствата от значение за делото, ищецът следва да подкрепи основателността на претенцията за претърпени вреди, като представи достатъчно разумно достъпни факти и доказателства (
32
). Следователно в типичната ситуация ищецът трябва да е в състояние да подкрепи основателността на претенцията си за претърпени вреди въз основа на фактите и доказателствата, с които разполага или които може да получи без прекомерни разходи и трудности. Според мен законодателят несъмнено е разработил установения в тази разпоредба критерий за основателност, изхождайки от тази предпоставка. Следователно по принцип този критерий би трябвало да може да бъде изпълнен дори въз основа на частична или непълна информация.
85.
Накрая, на пето място, прилагането на критерия за претегляне на вероятностите, изглежда, задължава съда, сезиран с искане за представяне на доказателства, да установи и сравни две хипотези: тази, според която уважаването на претенцията за претърпени вреди е вероятно, и тази, в която то не е.
86.
Критерият, посочен във втория въпрос, който предполага подобен анализ на тези две хипотези, изглежда, не е подходящ за ролята на гарантираното в член 5, параграф 1 от Директива 2014/104 право на получаване на доказателства от значение за делото. Всъщност преценката, която националният съд извършва, за да разпореди представянето на доказателства в началната фаза на производството, дори още преди то да бъде образувано, по естеството си би трябвало да има опростен характер. Освен това, макар частичната или непълна информация да позволява на ищеца да подкрепи основателността на претенцията си за претърпени вреди (
33
), сезираният съд трябва в такъв случай да съсредоточи анализа си върху основателността на една-единствена хипотеза, а именно тази, че условията за ангажиране на отговорността са изпълнени.
87.
При тези обстоятелства следва да се приеме, че за да спази изискваната от член 5, параграф 1 от Директива 2014/104 степен на вероятна основателност, ищецът трябва да убеди съда, че твърдението, че трите кумулативни условия за отговорност са изпълнени, е разумно приемливо в разглежданата ситуация. Ето защо на втория въпрос следва да се отговори, че критерият, предвиден в член 5, параграф 1 от Директива 2014/104, предполага по-ниска степен на вероятна основателност от изискваната от критерий, според който трябва да е по-вероятно условията за ангажиране на отговорността да са изпълнени, отколкото обратното.
V. Заключение
88.
С оглед на всички изложени по-горе съображения предлагам на Съда да отговори на втория и третия въпрос, поставени от Supremo Tribunal de Justiça (Върховен съд, Португалия), по следния начин:
„1)
Член 5, параграф 1 от Директива 2014/104/ЕС на Европейския парламент и на Съвета от 26 ноември 2014 година относно някои правила за уреждане на искове за обезщетение за вреди по националното право за нарушения на разпоредбите на правото на държавите членки и на Европейския съюз в областта на конкуренцията
трябва да се тълкува в смисъл, че
решение, с което се констатира нарушение на конкурентното право, не е достатъчно, за да се установи основателността на претенция за претърпени вреди. Фактът, че това решение се отнася до вертикално ограничение с оглед на целта и е постановено в рамките на процедура за постигане на споразумение, не поставя това съображение под въпрос.
2)
Критерият, предвиден в член 5, параграф 1 от Директива 2014/104, предполага по-ниска степен на вероятна основателност от изискваната от критерий, според който трябва да е по-вероятно условията за ангажиране на отговорността да са изпълнени, отколкото обратното“.
(
1
)	Език на оригиналния текст: френски.
(
2
)	Директива на Европейския парламент и на Съвета от 26 ноември 2014 година относно някои правила за уреждане на искове за обезщетение за вреди по националното право за нарушения на разпоредбите на правото на държавите членки и на Европейския съюз в областта на конкуренцията (ОВ L 349, 2014 г., стр. 1).
(
3
)	Регламент на Съвета от 16 декември 2002 година относно изпълнението на правилата за конкуренция, предвидени в членове 81 и 82 от Договора (ОВ L 1, 2003 г., стр. 1; Специално издание на български език, 2007 г., глава 8, том 1, стр. 167).
(
4
)	Diário da República, серия I, бр. 107 от 5 юни 2018 г.
(
5
)	Отбелязвам, че запитващата юрисдикция се е ограничила да посочи съответните разпоредби от този закон, без да възпроизвежда текста му в акта за преюдициално запитване. Този текст обаче се съдържа в писмените становища на португалското правителство и на Европейската комисия.
(
6
)	Решение C(2020) 893 final относно производство по член 101 [ДФЕС] и член 53 от Споразумението за ЕИП (Дело AT.40528 — Meliá (Holiday Pricing), чието резюме е публикувано в Официален вестник на Европейския съюз от 2 юни 2020 г. (ОВ C 182, 2020 г., стр. 9) (наричано по-нататък „решението от 21 февруари 2020 г.“).
(
7
)	Вж. точка 20 от настоящото заключение.
(
8
)	C‑163/21, EU:C:2022:286.
(
9
)	Следователно в този случай по отношение на искането за представяне на доказателства ще се прилагат не само изискванията, предвидени в член 5, параграфи 4 и 7 от Директива 2014/104, но и всички изисквания, установени в този член.
(
10
)	Вж. неотдавнашното решение от 22 октомври 2024 г., Kolin Inşaat Turizm Sanayi ve Ticaret (C‑652/22, EU:C:2024:910, т. 53).
(
11
)	Вж. решение от 10 ноември 2022 г., PACCAR и др. (C‑163/21, EU:C:2022:863, т. 43).
(
12
)	Вж. по-конкретно решение от 20 април 2023 г., Repsol Comercial de Productos Petrolíferos (C‑25/21, EU:C:2023:298, т. 39).
(
13
)	Вж. в този смисъл решение от 6 ноември 2012 г., Otis и др. (C‑199/11, EU:C:2012:684, т. 65).
(
14
)	Вж. точка 44 от настоящото заключение.
(
15
)	За сравнително проучване вж. Hornkohl, L. The Presumption of Harm in EU Private Enforcement of Competition Law — Effectiveness vs Overcompensation. — EU and Comparative Law Issues and Challenges Series, 2021, 34—36, и Malinauskaite, J., C. Cauffman. The Transposition of the Antitrust Damages Directive in the Small Member States of the EU — A Comparative perspective. — Journal of European Competition Law & Practice, 2018, vol. 9, № 8, pp. 509, 511.
(
16
)	Вж. решение от 30 януари 2020 г., Generics (UK) и др. (C‑307/18, EU:C:2020:52, т. 63).
(
17
)	Вж. a contrario решение от 18 ноември 2021 г., Visma Enterprise (C‑306/20, EU:C:2021:935, т. 71).
(
18
)	Вж. точка 50 от настоящото заключение
(
19
)	Вж. точка 53 от настоящото заключение.
(
20
)	Вж. точка 44 от настоящото заключение.
(
21
)	Вж. в този смисъл решение от 4 октомври 2024 г., FIFA (C‑650/22, EU:C:2024:824, т. 150).
(
22
)	Вж. по аналогия точка 28 от Известие на Комисията относно воденето на производства за постигане на споразумение с оглед приемане на решения съгласно член 7 и член 23 от Регламент (ЕО) № 1/2003 на Съвета при дела за картели (ОВ C 167, 2008 г., стр. 1).
(
23
)	Вж. в този смисъл решения от 29 юни 2010 г., Комисия/Alrosa (C‑441/07 P, EU:C:2010:377, т. 48), и от 28 януари 2025 г., ASG 2 (C‑253/23, EU:C:2025:40, т. 44).
(
24
)	Вж. точки 65 и 66 от настоящото заключение.
(
25
)	Такъв е случаят и с термина, използван в текста на полски език („uprawdopdobnienie“), който според „Słownik języka polskiego PWN (Polskie Wydawnictwo Naukowe)“, https://sjp.pwn.pl/slowniki/uprawdopodobnienie, обозначава дадена хипотеза като вероятна („sprawić, że coś staje się prawdopodobne“).
(
26
)	Тази разпоредба е транспонирана в германското право с член 33g, параграф 1 от Gesetz gegen Wettbewerbsbeschränkungen (Закон за ограниченията на конкуренцията) от 26 юни 2013 г. (BGBl. 2013 I, стр. 1750), съгласно който ищецът трябва да докаже, че претенцията му за претърпени вреди е достоверна („der glaubhaft macht, einen solchen Schadensersatzanspruch zu haben“). В решението си от 4 април 2023 г., KZR 20/21, Bundesgerichtshof (Федерален съд, Германия) пояснява, че е достатъчно да съществува известна вероятност, основана на конкретни доказателства, ищецът да е страна по иск за обезщетение за вреди, и да не се изисква преобладаваща вероятност.
(
27
)	Тази разпоредба е транспонирана в полското право с член 17, параграф 1 от Ustawa o roszczeniach o naprawienie szkody wyrządzonej przez naruszenie prawa konkurencji (Закон от 21 април 2017 г. за поправянето на вредите, причинени от нарушение на конкурентното право). Тя установява критерия за достоверност („uprawdopodobnienie“) на претенция за претърпени вреди. Авторите от академичните среди отбелязват, че този закон препраща към общите гражданскопроцесуални правила. Възприетият в посочената разпоредба критерий следвало да се тълкува в смисъл, че за да се приеме за основателна една такава претенция, твърдението за нейното съществуване трябва да е разумно приемливо и достоверността ѝ с оглед на представените доказателства не трябва да е незначителна. Оценката на тази претенция е опростена и се основава на преценка prima facie, а не на подробен анализ. Вж. в това отношение Machnikowski, P., K. Lis-Zarrias, P. Machnikowski, (eds.). Ustawa o roszczeniach o naprawienie szkody wyrządzonej przez naruszenie prawa konkurencji. Komentarz. Varsovie: CH BECK, 2018, pt. 16.
(
28
)	Вж. решение от 10 ноември 2022 г., PACCAR и др. (C‑163/21, EU:C:2022:863, т. 44).
(
29
)	Вж. в този случай решение от 16 февруари 2023 г., Tráficos Manuel Ferrer (C‑312/21, EU:C:2023:99, т. 42—44).
(
30
)	Вж. Smith, M. Civil liability and the 50 %+ standard of proof. — The International Journal of Evidence & Proof, 2021, vol. 25, No. 3, p. 183.
(
31
)	Вж. Rodger, B. United Kingdom. — In: Rodger, B., M. Sousa Ferro, F. Marcos (eds.). The EU Antitrust Damages Directive: Transposition in the Member States, op. cit., p. 382.
(
32
)	Вж. решение от 10 ноември 2022 г., PACCAR и др. (C‑163/21, EU:C:2022:863, т. 43).
(
33
)	Вж. точка 84 от настоящото заключение.