62022CC0021
ЗАКЛЮЧЕНИЕ НА ГЕНЕРАЛНИЯ АДВОКАТ
M. CAMPOS SÁNCHEZ-BORDONA
представено на 23 март 2023 година (
1
)
Дело C‑21/22
OP
при участието на:
Justyna Gawlica, нотариус
(Преюдициално запитване, отправено от Sąd Okręgowy w Opolu (Окръжен съд Ополе, Полша)
„Преюдициално запитване — Съдебно сътрудничество по гражданскоправни въпроси — Компетентност, приложимо право, признаване и изпълнение на решения и приемане и изпълнение на автентични актове в областта на наследяването — Регламент (ЕС) № 650/2012 — Приложно поле — Избор на приложимо право — Двустранен договор между държава членка и трета страна“
1.
Разглежданото тук преюдициално запитване е второто свързано със същия случай (
2
) искане до Съда за тълкуването на Регламент (ЕС) № 650/2012 (
3
).
2.
По-конкретно, Съдът трябва да се произнесе въз основа в частност на членове 22 и 75 от този регламент:
—
дали лице, което не е гражданин на Европейския съюз, има право да избере отечествения си закон за приложимо право по въпросите, свързани с наследяването му като цяло (първи преюдициален въпрос),
—
и дали при наличието на двустранен договор между Полша и Украйна, който не предвижда изрично възможността за избор на приложимо право по въпросите на наследяването, тази възможност все пак е налице въз основа на Регламент № 650/2012 (втори преюдициален въпрос).
3.
По указание на Съда ще разгледам само втория въпрос и съответно ще обсъдя последиците от член 75 от Регламент № 650/2012 за спора в главното производство (
4
).
I. Правна уредба
А. Правото на Европейския съюз
1.
ДФЕС
4.
Член 351, първа и втора алинея предвижда:
„Правата и задълженията, произтичащи от споразумения, сключени преди 1 януари 1958 г. или, за присъединяващите се държави — преди датата на тяхното присъединяване, между една или повече държави членки, от една страна, и една или повече трети страни, от друга, не се засягат от разпоредбите на Договорите.
Доколкото тези споразумения са несъвместими с Договорите, заинтересованата държава членка или държави членки са длъжни да предприемат всички необходими мерки, за да премахнат установените несъответствия. Когато е необходимо, държавите членки взаимно се подпомагат за постигането на тази цел, а когато това е възможно — приемат общ подход“.
2.
Регламент № 650/2012
5.
Съображение 37 гласи:
„За да позволи на гражданите да се ползват, при пълна правна сигурност, от преимуществата на вътрешния пазар, настоящият регламент следва да им даде възможност да узнаят предварително кое е правото, приложимо към наследяването в техния случай. Следва да се въведат хармонизирани стълкновителни норми, за да се избегне наличието на противоречащи си резултати. Основната норма следва да осигурява уреждане на наследяването от предвидимо право, с което то да е в тясна връзка. От съображения за правна сигурност и за да се избегне раздробяването на наследството, това право следва да урежда наследяването като цяло, т.е. цялото имущество, което съставлява наследственото имущество, независимо от естеството на активите и независимо дали активите се намират в друга държава членка или в трета държава“.
6.
В съображение 38 се посочва:
„Настоящият регламент следва да предостави на гражданите възможност да организират предварително своето наследяване, като изберат приложимото към наследяването право. Този избор следва да се ограничава до правото на държава, чийто гражданин е било лицето, за да се гарантира връзката между починалия и избраното право и да се избегне избор на право с намерение за осуетяване на законните очаквания на лицата, които имат право на запазена част“.
7.
Съображение 73 гласи:
„Спазването на международните ангажименти, поети от държавите членки, предполага, че настоящият регламент следва да не засяга прилагането на международните конвенции, по които една или повече държави членки са страни към момента на приемане на настоящия регламент. […] Същевременно постигането на съгласуваност с общите цели на настоящия регламент налага в отношенията между държави членки настоящият регламент да има предимство пред конвенциите, сключени изключително между две или повече държави членки, доколкото тези конвенции засягат въпроси, уредени от настоящия регламент“.
8.
Член 12 („Ограниченост на производството“), параграф 1 предвижда:
„Когато имуществото на починалия включва активи, намиращи се в трета държава, съдът, сезиран да се произнесе по наследството, може по искане на една от страните да реши да не се произнася по отношение на един или повече такива активи, ако може да се очаква, че решението му по отношение на тези активи няма да бъде признато и, когато е приложимо, обявено за изпълнимо в тази трета държава“.
9.
Член 22 („Избор на приложимо право“), параграф 1 предвижда:
„Всяко лице може да избере за приложимо право по въпросите, свързани с наследяването му като цяло, правото на държавата, чийто гражданин е към момента на избора или към момента на смъртта“.
10.
Член 75 („Връзка със съществуващи международни конвенции“) гласи:
„1.   Настоящият регламент не засяга прилагането на международните конвенции, по които една или няколко държави членки са страни по време на приемането му и които се отнасят до въпроси, уредени от него.
[…]
2.   Независимо от параграф 1 в отношенията между държави членки настоящият регламент има предимство пред конвенциите, сключени изключително между две или повече от тях, доколкото тези конвенции засягат въпроси, уредени от настоящия регламент.
[…]“.
Б. Полското право
11.
Член 37 от Договора между Полша и Украйна от 24 май 1993 г. за правна помощ и правни отношения по граждански и наказателни дела (наричан по-нататък „договорът“ или „двустранният договор“) предвижда:
„Правните отношения в областта на наследяването на движимо имущество се уреждат от правото на договарящата страна, на която наследодателят е бил гражданин към момента на смъртта си.
Правните отношения в областта на наследяването на недвижимо имущество се уреждат от правото на договарящата страна, на чиято територия се намира това имущество.
Въпросът дали определено наследствено имущество е движимо, или недвижимо, се урежда от правото на договарящата страна, на чиято територия се намира съответното имущество“.
II. Фактите, главното производство и преюдициалните въпроси
12.
OP, която e украинска гражданка с местоживеене в Полша, е съсобственик на жилищен имот с местонахождение в тази страна. Тя се обръща към нотариус в Полша с искане да състави нотариално завещание, което да съдържа, наред с други разпореждания, избор на украинското право като приложимо по въпросите на наследяването ѝ.
13.
Нотариусът отказва да състави завещанието, тъй като приема, че изборът на украинското право противоречи на закона (
5
). Изложените мотиви за отказа са следните:
—
съгласно определение на Sąd Okręgowy w Opolu (Окръжен съд Ополе, Полша) от 28 февруари 2020 г., постановено във връзка с аналогична фактическа обстановка, член 22 от Регламент № 650/2012 предоставя правото за избор на приложимо право единствено на гражданите на държавите — членки на Европейския съюз,
—
независимо от посоченото тълкуване на член 22 от Регламент № 650/2012, изборът на приложимо право би бил в противоречие с двустранния договор, който според нотариуса има предимство пред Регламента. Договорът не предвижда възможност за избор на приложимо право по въпросите на наследяването: съгласно член 37 от него при наследяване на движимо имущество приложимо е правото на държавата, на която е бил гражданин наследодателят, а при наследяване на недвижимо имущество — правото на държавата, в която се намира съответното имущество.
14.
ОР обжалва отказа на нотариуса пред запитващата юрисдикция, като поддържа, че той е следствие от неправилно тълкуване на членове 22 и 75 от Регламент № 650/2012. Тя по-конкретно изтъква, че:
—
член 22 предвижда, че „всяко лице“ може да избере отечествения си закон за приложимо право по въпросите на наследяването. Съгласно член 20 Регламент № 650/2012 има универсален характер,
—
целта на член 75, параграф 1 от Регламент № 650/2012 е да се гарантира съвместимостта на този регламент със задълженията на държавите членки по споразуменията им с трети страни. След като двустранният договор не урежда избора на приложимо към наследяването право, прилагането на член 22 от Регламент № 650/2012 не е несъвместимо с него,
—
OP би могла да избере приложимо право на основание член 22 от Регламент № 650/2012 чрез съставянето на завещание в друга държава членка, в която се прилага Регламентът и която няма двустранно споразумение с Украйна,
—
даденото от нотариуса тълкуване е несъвместимо с принципа на единство на наследството, тъй като води до раздробяване на наследството.
15.
В своя отговор нотариусът поддържа становището си, че двустранният договор създава самостоятелен режим за определяне на приложимото право по въпросите на наследяването. Този режим се ползва с предимство пред режима по Регламент № 650/2012, включително член 22 от него.
16.
В този контекст Sąd Okręgowy w Opolu (Окръжен съд Ополе), който трябва да се произнесе по спора в главното производство, отправя до Съда следните преюдициални въпроси:
„1)
Трябва ли член 22 [от Регламент № 650/2012] да се тълкува в смисъл, че лицата, които не са граждани на Европейския съюз, имат право да избират отечествения си закон за приложимо право по въпросите, свързани с наследяването им като цяло?
2)
Трябва ли член 75 във връзка с член 22 от Регламент № 650/2012 да се тълкува в смисъл, че когато между държава членка и трета държава има двустранен договор, който не урежда избора на приложимо право по въпросите на наследяването, но определя приложимото право към наследяването, гражданите на третата държава с местоживеене в сключилата двустранния договор държава членка могат да избират приложимото право?“.
III. Производството пред Съда
17.
Преюдициалното запитване постъпва в Съда на 7 януари 2022 г.
18.
Писмени становища представят нотариусът, испанското, унгарското и полското правителство и Европейската комисия.
19.
Не е счетено за необходимо да се проведе съдебно заседание.
IV. Анализ
20.
В случая, довел до спора в главното производство, принципно биха могли да се приложат както Регламент № 650/2012, така и двустранният договор между Полша и Украйна (
6
).
21.
Нормативната колизия изисква да се прецени кой от тях се ползва с предимство. Последиците от този избор личат от изложението на относимите правни разпоредби:
—
по силата на Регламент № 650/2012 ОР би могла да избере отечествения си закон (украинския) като приложимо право по въпросите, свързани с наследяването ѝ като цяло,
—
обратно, ОР няма да разполага с тази възможност, ако се приеме, че липсата на уредба в двустранния договор относно избора на приложимо право означава, че този избор е недопустим (
7
).
22.
В този контекст запитващата юрисдикция иска тълкуване на член 75 във връзка с член 22 от Регламент № 650/2012.
23.
Като цяло представените пред Съда становища са съсредоточени върху член 75, параграф 1 (и по-конкретно първо изречение на разпоредбата) (
8
). Аз обаче смятам, че за правилното разбиране на параграф 1 е необходимо да се вземе предвид и параграф 2.
24.
В своята взаимовръзка двата параграфа установяват правило за съвместимост или за координиране, което:
—
цели да осигури спазването на международноправните задължения, които държавите членки (
9
) са поели преди приемането на Регламент № 650/2012 (параграф 1),
—
и същевременно защитава целите на Регламент № 650/2012, поради което този регламент автоматично се ползва с предимство пред конвенциите, сключени между две или повече държави членки (параграф 2).
25.
Когато става въпрос за двустранен договор, сключен между държава членка и трета държава (
10
) преди приемането на Регламент № 650/2012, би могло да се поддържа, че точният смисъл на член 75 личи направо от езиковото тълкуване на разпоредбата.
26.
Всъщност на пръв поглед текстът на член 75, параграф 1 във връзка с параграф 2 като че ли подкрепя извода, че всеки договор с описаните характеристики автоматично ще има предимство пред Регламент № 650/2012 в случай на стълкновение помежду им (
11
). Съгласно член 75, параграф 1 „[н]астоящият регламент не засяга прилагането на международните конвенции, по които една или няколко държави членки са страни по време на приемането му и които се отнасят до въпроси, уредени от него“.
27.
Този извод обаче може да се окаже прибързан, ако следва да се приложи по аналогия, както се посочва в други от представените пред Съда становища (
12
), съдебната практика във връзка с член 57 от Брюкселската конвенция (
13
) и член 71 от Регламент № 44/2001 (
14
).
28.
Преди да разгледам същинския преюдициален въпрос, ще се спра на тази разнопосочност в подходите.
А. Съвместимост на Регламент № 650/2012 с предхождащите го международни конвенции
29.
Член 75 от Регламент № 650/2012 не е изолирана разпоредба в европейските инструменти за съдебно сътрудничество по граждански и търговски дела.
30.
Други конвенции и регламенти относно отношенията между частноправните субекти в европейското пространство на свобода, сигурност и правосъдие също съдържат разпоредби в този смисъл. Такива са член 57 от Брюкселската конвенция (
15
), член 71 от Регламент № 44/2001 (
16
) и същият член от Регламент (ЕС) № 1215/2012 (
17
), член 69 от Регламент (ЕС) № 4/2009 (
18
) и член 62 от Регламент (ЕС) 2016/1103 (
19
).
31.
За тези разпоредби може да се каже, че по същество са с еднакво съдържание (
20
), доколкото:
—
в тях е заявено намерение да не се засяга прилагането на международните конвенции, по които страни са една или няколко държави членки и които уреждат идентични области,
—
но това правило е нюансирано, когато такива конвенции се прилагат между държави членки.
32.
По повод на Брюкселската конвенция и Регламент № 44/2001 Съдът е постановявал, че координационното правило по член 57 и съответно член 71 от тези актове:
—
се отнася до конвенции, сключени от всички или само от някои държави членки, като за предимството им пред съответния европейски инструмент няма условие страна по тях да са и трети държави (
21
),
—
когато специална за дадена област конвенция не съдържа конкретна уредба по определен въпрос, а в европейското законодателство има такава уредба, държавите членки прилагат европейското законодателство (
22
),
—
при колизия между нормите на конвенцията и тези на европейския инструмент първите се ползват с предимство не само в отношенията с трети държави, но и между държавите членки (
23
),
—
същевременно, когато в уредените от специални конвенции области държавите членки прилагат нормите на тези конвенции, прилагането им не бива да нарушава принципите, залегнали в основата на съдебното сътрудничество по граждански и търговски дела в рамките на Европейския съюз (
24
). Координационното правило „не може да има обхват, който противоречи на принципите, залегнали в основата на правната уредба, от която т[о] е част“ (
25
).
33.
Както вече посочих, в някои от представените по настоящото дело становища се предлага тази съдебна практика (и по-точно възприетият в нея подход) да се отнесе и към тълкуването на член 75 от Регламент № 650/2012.
34.
Тук изпитвам известни съмнения.
35.
Не виждам голям проблем в това, че координационното правило в Брюкселската конвенция и в следващите я регламенти урежда отношението им с конвенциите, които са специални за дадена област, докато правилото в Регламент № 650/2012 се прилага спрямо всяка конвенция, която се отнася до уредени от него въпроси.
36.
Според мен тази разлика не се отразява на отношенията между международните конвенции и Регламент № 650/2012 чак дотолкова, че да налага за тях извод, различен от направения по повод на Брюкселската конвенция и следващите я регламенти.
37.
Според мен:
—
общите конвенции за съдебно сътрудничество (като разглеждания тук двустранен договор) попадат сред конвенциите по член 75 от Регламент № 650/2012, ако съдържат разпоредби по въпроси, които са уредени и в този регламент,
—
в такъв случай обаче задължението за спазване на съответната конвенция, произтичащо от член 75 от Регламент № 650/2012, не се отнася до цялото ѝ съдържание, а само до нормите, които имат съвпадащ обхват с норми на европейския инструмент,
—
по въпросите на наследяването, които не са уредени в съответната конвенция, а имат уредба в Регламент № 650/2012, държавите членки — страни по тази конвенция, ще прилагат разпоредбите на Регламента (
26
).
38.
Транспонирането на други аспекти от посочената съдебна практика ми се струва много по-проблематично.
39.
На първо място, предимството на международните конвенции пред Регламент № 650/2012 в случай на колизия между техните норми е изключено с член 75, параграф 2 от Регламента по отношение на конвенциите, по които страни са единствено държави членки (
27
). По този въпрос Регламент № 650/2012 се отклонява от някои от изводите на Съда, които споменах по-горе (
28
).
40.
На второ място, не съм сигурен дали и как би могла да намери приложение практиката на Съда по тълкуването на член 57 от Брюкселската конвенция и член 71, параграф 1 от Регламент № 44/2001, съгласно която условието за прилагане на международните конвенции от страна на държавите членки е да не се нарушават „принципите, залегнали в основата на съдебното сътрудничество по граждански и търговски дела в рамките на Европейския съюз“ (
29
).
41.
Съмненията ми отчасти се дължат на обстоятелството, че обхватът на тази съдебна практика не е много ясен (
30
). В решение TNT Express Nederland Съдът го ограничава до „отношенията между държавите членки“ (
31
); в същото решение, а и в решение Nipponkoa Insurance се говори за прилагането на конвенциите „в рамките на Съюза“ (
32
) — израз, който е още по-неясен от горния. В решение Nickel & Goeldner Spedition пък не се споменава нищо подобно (
33
).
42.
Ще допълня, че посочените съдебни решения не предоставят никакви насоки за случаите, в които държава членка, страна по международно споразумение, е длъжна да не изпълни задълженията си по това споразумение, за да не наруши принципите, залегнали в основата на съдебното сътрудничество по граждански и търговски дела в рамките на Европейския съюз.
43.
Трудно ми е да повярвам обаче, че в тези случаи правото на Съюза автоматично се ползва с предимство — до степен да поставя под въпрос действието на съответното международно споразумение в отношенията с трети държави. По-скоро съм склонен да приема, че Съдът просто не е имал повод да се произнесе по този въпрос в областта на съдебното сътрудничество по граждански и търговски дела (
34
).
44.
Съдът обаче се е произнасял по него в други области, като:
—
е постановил изрично, че „при изпълнението на задълженията, поети по силата на международни споразумения, независимо дали става въпрос за споразумения между държави членки или между държава членка и една или няколко трети държави, държавите членки са длъжни, доколкото не е предвидено друго в разпоредбите на член 307 ЕО, да изпълняват задълженията си, произтичащи от общностното право“ (
35
),
—
и по-нататък е отбелязал, че са възможни изключения от това правило — когато е необходимо да се запазят равновесието и взаимността, на които се опират съответните споразумения между държава членка и трета държава, докато последната все още има това качество (
36
).
45.
Считам, че тези изводи могат да се отнесат и към трансграничното съдебно сътрудничество по граждански и търговски дела.
46.
Сключването на конкретно споразумение в тази област е резултат на преговорен процес, в контекста на който правата и задълженията на договарящите държави се определят на принципа на взаимност.
47.
Според мен това личи особено ясно при споразуменията с широк предмет, като двустранния договор от 1993 г. между Полша и Украйна, които в съвсем специфичен исторически контекст целят да създадат структура за взаимно съдебно сътрудничество по граждански и наказателни дела, както и взаимно да предоставят права на съответните си граждани.
48.
Дори ако при конкретните обстоятелства прилагането на двустранния договор в Полша трябва да се счита за прилагане „в рамките на Съюза“, смятам, че преди да се даде предимство на европейските правила, трябва да се прецени дали със спазването им тази държава членка би нарушила равновесието на произтичащите от този договор права и задължения на двете страни по него (
37
).
49.
При противоречие между принципите или правилата (
38
) на европейски инструмент (Регламент № 650/2012), който е в сила за съответната държава членка (Полша), и принципите или правилата на двустранен договор с трета държава (Украйна), с който посочената държава членка е обвързана отпреди присъединяването си към Съюза (
39
), автоматичното подчиняване на държавата членка на принципите и правилата на правото на Съюза може невинаги да е правилното решение (
40
).
50.
Според мен обаче между Регламент № 650/2012 и двустранния договор няма реално противоречие по релевантния тук въпрос. По-нататък ще обясня защо.
Б. Липса на противоречие
1.
Подходът в двустранния договор
51.
Както вече посочих, двустранният договор е сключен преди присъединяването на Полша към Съюза, както и преди Съюзът да придобие изключителната компетентност в тази област (
41
).
52.
По отношение на наследяването в двустранния договор е възприет дуалистичен модел, или модел на разделност: за движимото имущество е приложимо отечественото право на наследодателя към момента на смъртта му, а за недвижимото имущество — правото по местонахождението на имота.
53.
Тези стълкновителни правила са съгласувани с правилата за изключителна компетентност, така че органът на всяка от държавите да прилага своя закон спрямо наследственото имущество, което попада в неговата компетентност (
42
).
54.
В по-нататъшното си изложение ще се основавам на предпоставката (или по-скоро на работната хипотеза), че липсата на уредба в двустранния договор по отношение на избора на приложимо право по въпросите на наследяването означава, че този избор е изключен в случаите на наследяване, за които се прилага този договор (
43
).
2.
Подходът в Регламент № 650/2012
55.
Регламент № 650/2012 е приет с цел да улесни хората да упражняват правата си в случаите на наследяване с трансгранични последици.
56.
Всъщност европейският законодател е установил правила относно компетентността и приложимото право в областта на наследяването с трансгранични последици, а също и относно признаването (или приемането) и изпълнението в държавите членки на решенията и автентичните документи, издадени в друга държава членка.
57.
Регламент № 650/2012 отразява определени законодателни решения, някои от които биха могли да се окачествят като „принципи“ на системата (
44
). В разглеждания случай се поставя въпросът дали автономията на волята и единството на наследството представляват такива принципи.
а)
Свободата на избор на приложимо право
58.
Запитващата юрисдикция иска от Съда да изясни „дали свободата на избор на приложимото право е част от принципите на действие на Регламент № 650/2012“. Ако е така, тя пита дали договорът, който изключва тази свобода, „противоречи на принципите, на които се опира съдебното сътрудничество по граждански и търговски дела в рамките на Съюза“.
59.
Според мен отговорът трябва да е отрицателен.
60.
Съгласно правото на Съюза при наследяванията с трансгранични последици автономията на волята има (по замисъл) ограничена роля.
61.
За определянето на приложимото право Регламент № 650/2012 установява обективен критерий на привързване: обичайното местопребиваване на починалия към момента на смъртта му. Съгласно член 22 възможността за избор на различно приложимо право е ограничена в предметно отношение (може да се избере единствено отечественият закон на наследодателя) и наред с това се подчинява на изискванията за форма, присъщи на разпореждането с имущество в случай на смърт.
62.
При това положение не мисля, че автономията на волята в стълкновително отношение може да се издигне в ранг на ръководен принцип на Регламент № 650/2012.
63.
Ето защо според мен няма принцип на правото на Съюза, който да е пречка за това с двустранен договор да се отрече свободата на наследодателя да избира приложимия закон по въпросите на наследяването си. По аргумент за по-силното основание правото на Съюза не налага императивно задължение така да се тълкува двустранният договор, който не урежда избора на приложимо право, че да се стигне до извод за допустимост на този избор.
б)
Единство на наследството
1) Като структурен принцип
64.
Единството на наследството (или по-точно единството на приложимото към наследяването право), за разлика от автономията на волята, е един от принципите, залегнали в основата на Регламент № 650/2012. Сред множеството негови проявления се открояват:
—
установяването на едно-единствено обстоятелство като критерий за определяне на компетентния съд и критерий на привързване в стълкновителната норма (
45
),
—
подчиняването на наследяването в неговата цялост само на една юрисдикция (
46
),
—
подчиняването на наследството, тоест на съвкупността от имуществени и други права, на едно приложимо право (
47
),
—
подчиняването на наследяването, тоест на процеса на прехвърляне и придобиване на съответните имуществени и други права, на едно приложимо право (
48
).
65.
В Европейския съюз, който няма свое материално наследствено право, изборът на единния, монистичния модел не е резултат от разпростиране на действащите в тази област концепции към международния контекст. На настоящия етап единството на наследството в изброените му форми е техническото решение, което съответства в най-голяма степен на интеграционните цели на Съюза:
—
доколкото предполага прилагането на един-единствен закон по отношение на цялото наследствено имущество, то улеснява гражданите (
49
) да организират въпросите на наследяването си (
50
),
—
за компетентния по наследяването орган прилагането на един-единствен закон, за предпочитане местния, улеснява администрирането на случаите на наследяване с международен елемент (
51
),
—
този подход, заедно със съсредоточаването на компетентността под една юрисдикция, улеснява свободното движение на решения в рамките на Съюза, тъй като намалява риска от несъвместими решения или актове по отношение на едно и също наследство.
66.
Единният режим на наследяването не е бил единственият действащ подход в държавите членки към момента на преговорите по Регламент № 650/2012. Законодателят на Съюза е бил напълно наясно с това (
52
).
67.
Макар и сравнително нов, този подход безспорно е един от стълбовете на системата. В досегашните си решения по Регламент № 650/2012 Съдът му признава качеството на „принцип“ (
53
).
68.
От това следва:
—
че като критерий за определяне на международно компетентния съд или критерий на привързване в стълкновителната норма обичайното местопребиваване на починалия може да е само в една държава (
54
),
—
широка дефиниция за материалния обхват на Регламент № 650/2012 (
55
) (а оттам и на lex successionis).
2) Принцип, който не е абсолютен
69.
Трябва да се уточни обаче, че единството на наследяването не е твърд принцип в която и да е от областите, в които действа. Според Съда предотвратяването на раздробяването на наследството е нещо, което Регламент № 650/2012 цели да насърчи (
56
), но не е абсолютно изискване (
57
).
70.
В Регламент № 650/2012 има много хипотези на отклонение от единния режим на наследяването. Без да претендирам за изчерпателност, мога да посоча следните:
—
решенията за някои активи от наследството, както и за определени аспекти от процеса на наследяване могат да се вземат от друг съд, а не от съда, който съгласно Регламент № 650/2012 има компетентност по въпросите, свързани с наследяването като цяло (
58
),
—
компетентният съгласно общото правило съд може при определени условия да реши да не се произнася по отношение на активи от наследството, намиращи се в трета държава (
59
),
—
връзката forum/ius в някои случаи се прекъсва: например в случай на избор на приложимо право от наследодателя (
60
), ако той е гражданин на трета държава (
61
) (освен при коригиращи мерки, като препращането в член 34 от Регламент № 650/2012). Същото важи, когато за приложимо е избрано правото на държава членка, но не работят механизмите, които следва да гарантират, че компетентният по наследяването орган ще прилага местното за него право (
62
),
—
Регламент № 650/2012 предвижда хипотези на раздробяване на наследството, като допуска правото на различни държави да урежда отделни аспекти от процеса на наследяване (
63
). Освен това при определени условия той допуска наследяването на някои активи да се урежда от lex rei sitae (
64
).
3) Значение на член 12, параграф 1 от Регламент № 650/2012
71.
От всички изключения от принципа на единство на наследството в Регламент № 650/2012 бих искал да обърна внимание на изключението по член 12, параграф 1 поради значението му за настоящото преюдициално запитване. Според мен тази разпоредба представлява (необходима) отстъпка от страна на законодателя на Съюза пред множеството парадигми на режима на наследяването с международен елемент (
65
).
72.
На практика се констатира, че възприемането на единен нормативен модел без никакви отклонения е подход, който е обречен на провал винаги когато наследството включва недвижимо имущество с местонахождение в държави, които са избрали противоположния модел (дуалистичен, на разделност).
73.
В тези държави:
—
прилагането на lex rei sitae обикновено е задължително за недвижимото имущество, което се намира на тяхна територия,
—
международната съдебна компетентност по дела, свързани с наследяването на такова имущество, е установена като изключителна,
—
в резултат на това е основателно да се отказва признаване на чуждестранните решения относно такова имущество (
66
).
74.
В рамките на Съюза държавите членки, обвързани от Регламент № 650/2012, са приели единния модел и не могат да се противопоставят на прилагането на чуждестранно право спрямо наследяването на недвижимо имущество, което се намира на тяхна територия (
67
), нито на решенията на органите на други държави членки по отношение на такова имущество.
75.
Същевременно Регламент № 650/2012 допуска съществени отклонения, когато в член 12, параграф 1 предвижда възможност за компетентния съд в приложение на своя закон да реши да не се произнася по отношение на активи, намиращи се в трета държава, ако съществува риск решението му да не бъде признато и в съответните случаи обявено за изпълнимо в тази трета държава.
76.
Член 12, параграф 1 от Регламент № 650/2012 е създаден най-вече с оглед на това, че някои трети държави запазват изключителна компетентност по въпросите на наследяването на недвижимо имущество, което се намира на тяхна територия. Очакването, че дадено решение няма да има действие в третата държава, обаче може да се дължи на всякаква друга причина, произтичаща от правото на тази държава: например това, че не е бил приложен законът по местонахождението на имота (
68
).
77.
Възможна последица от член 12, параграф 1 от Регламент № 650/2012 е прекъсването на единния режим на наследяването:
—
що се отнася до международната съдебна компетентност, ако компетентният съгласно Регламент № 650/2012 съд изключи от обхвата на решението си определени активи от наследственото имущество поради опасението, че решението му няма да има действие в третата държава, в която се намират тези активи, логично е заинтересованите лица да отнесат претенциите си пред съдилищата на тази трета държава,
—
що се отнася до lex successionis, доколкото тези съдилища го определят в съответствие с местните за тях стълкновителни норми, неминуемо се стига до разделност, ако определеният за приложим закон не е този, който съгласно Регламент № 650/2012 ще се прилага към останалата част от наследството.
78.
Прекъсването на единния режим предполага да се приеме, че освен единния модел съществуват и други нормативни подходи към наследяването. С член 12, параграф 1 от Регламент № 650/2012 законодателят на Съюза показва, че е наясно, че трети държави са избрали модела на разделност на наследството, и че е готов да се съобрази с това по практически съображения, независимо от последиците, до които води и които описах.
79.
Според мен зачитането на чуждия подход, демонстрирано с член 12 от Регламент № 650/2012 (едностранно правило), не губи значение, а напротив, налага се в още по-голяма степен, когато дуалистичният подход следва от подписан преди приемането на Регламента двустранен договор между държава членка и трета държава като разглеждания в главното производство. Освен това в самия Регламент № 650/2012 е заявено намерението да не се засяга прилагането на такива международни договори.
В. При условията на евентуалност: ако се констатира противоречие
80.
Ако Съдът прецени, че е налице противоречие между принципите на Регламент № 650/2012 и двустранния договор, предлагам член 75 от Регламента да се тълкува в светлината на член 351 ДФЕС.
81.
Член 351 ДФЕС урежда колизията между правото на Съюза и определени споразумения, сключени между държави членки и трети държави. Съдът е постановил, че това „е разпоредба, която може, ако са налице условията за нейното прилагане, да позволи отклонения от прилагането на правото на Съюза, дори от първичното право“ (
69
).
82.
Сред основанията за такова отклонение могат да са несъответствията между споразумение, сключено преди присъединяването на държавата членка, и определена норма от правото на Съюза (
70
).
83.
Преди да се изведе такава последица обаче, съгласно член 351, втора алинея ДФЕС държавите членки са длъжни да предприемат всички необходими мерки, за да премахнат съществуващите несъответствия между правото на Съюза и съответното международно споразумение (
71
).
84.
От това следва:
—
на първо място, че държавата членка трябва да избегне противоречието, като в рамките на възможното и при спазване на международното право тълкува споразумението в съответствие с правото на Съюза (
72
),
—
на второ място, че ако описаното по-горе се окаже невъзможно, държавата членка ще е длъжна да вземе необходимите мерки, за да премахне несъответствието между споразумението и правото на Съюза, при необходимост — като го денонсира. До премахване на несъответствието член 351, първа алинея ѝ дава право да продължи да прилага това споразумение (
73
).
85.
Отнесено към фактите по делото в главното производство, изложеното по-горе означава, че Полша би следвало в границите на международното право да се опита да приспособи тълкуването на двустранния договор към Регламент № 650/2012 (
74
).
86.
Ако не успее, тя би следвало да постави въпроса за изменението на договора или да го денонсира. Междувременно правото на Съюза ѝ позволява да го прилага, за да спазва поетите международни задължения.
V. Заключение
87.
По изложените съображения предлагам следния отговор на въпросите на Sąd Okręgowy w Opolu (Окръжен съд Ополе, Полша):
„Член 75 във връзка с член 22 от Регламент (ЕС) № 650/2012 на Европейския парламент и на Съвета от 4 юли 2012 година относно компетентността, приложимото право, признаването и изпълнението на решения и приемането и изпълнението на автентични актове в областта на наследяването и относно създаването на европейско удостоверение за наследство
трябва да се тълкува в смисъл, че
допуска по силата на двустранен договор, сключен между държава членка и трета държава преди присъединяването на първата към Европейския съюз, гражданите на третата държава с местоживеене в сключилата двустранния договор държава членка да нямат възможност да избират приложимото право по въпросите на наследяването си“.
(
1
)	Език на оригиналния текст: испански.
(
2
)	Предходното преюдициално запитване е отправено пряко от нотариуса. Съдът не му признава качеството „юрисдикция“ по смисъла на член 267 ДФЕС, поради което обявява преюдициалното му запитване за недопустимо. Вж. определение от 1 септември 2021 г., OKR (Преюдициално запитване от помощник-нотариус) (C‑387/20, EU:C:2021:751).
(
3
)	Регламент на Европейския парламент и на Съвета от 4 юли 2012 година относно компетентността, приложимото право, признаването и изпълнението на решения и приемането и изпълнението на автентични актове в областта на наследяването и относно създаването на европейско удостоверение за наследство (ОВ L 201, 2012 г., стр. 107).
(
4
)	Що се отнася до първия въпрос, наистина една несполучлива формулировка в преамбюла на Регламент № 650/2012 обяснява колебанията на запитващата юрисдикция, но все пак отговорът на въпроса видимо не оставя място за съмнение. В няколко съображения от Регламента като адресати на този акт, чиято цел е да улесни организацията на наследяването с трансгранични последици и достъпа до предимствата на общия пазар, са посочени „гражданите“ (включително — на някои езици — „европейските граждани“). Да се приеме, че това изключва гражданите на трети държави, за наследяването на които по една или друга причина се налага да се приложи Регламент № 650/2012, би било в противоречие не само с текста на член 22, но и с други разпоредби, като член 20, които прогласяват неговия универсален характер.
(
5
)	По-конкретно, на член 81 от Закона за нотариата от 14 февруари 1991 г. (Dz. U., 1991 г., бр. 22, позиция 91), съгласно който нотариусът е длъжен да отказва да извършва нотариални действия, които биха били в противоречие със закона.
(
6
)	Казвам „принципно“, тъй като е спорно дали двустранният договор действително изключва избора на приложимо наследствено право, или изобщо не урежда този въпрос: вж. бележка под линия 7. Компетентна да прецени това, е запитващата юрисдикция, а не Съдът, който не разполага с правомощия да тълкува посочения договор.
(
7
)	Такова тълкуване на двустранния договор дават нотариусът, Комисията и унгарското правителство. В точки 27—30 от писменото си становище полското правителство твърди, също както ОР в главното производство, че въпросният договор само възпроизвежда съществуващото положение в областта на приложимото право по въпросите на наследяването към момента на сключването му: неспоменаването на избора на приложимо право означавало просто че договорът не урежда този въпрос. Запитващата юрисдикция не изразява категорично становище в това отношение. Ако обаче неспоменаването на възможността за избор (нито за да се предостави, нито за да се отрече такава възможност) следва да се разглежда като незаемане на позиция от страна на държавите, подписали двустранния договор, няма да може да се говори за несъвместимост с Регламент № 650/2012.
(
8
)	С изключение на становището на Кралство Испания, което в точка 27 и сл. обръща внимание и на параграф 2.
(
9
)	Регламент 650/2012 не се прилага в Ирландия и Дания. По-нататък в това изложение изразът „държави членки“ ще се отнася само до останалите държави.
(
10
)	Безспорно е, че такива инструменти попадат под действието на член 75, параграф 1 от Регламент № 650/2012.
(
11
)	Това твърдят испанското и унгарското правителство в писмените си становища (съответно в т. 28 и 30 и в т. 10—16).
(
12
)	Становища на Комисията (т. 34 и сл.) и на нотариуса (т. 23 и сл.).
(
13
)	Брюкселска конвенция от 27 септември 1968 година относно компетентността и изпълнението на съдебните решения по граждански и търговски дела (OВ L 299, 1972 г., стр. 32; консолидиран текст ОВ C 27, 1998 г., стр. 1; Специално издание на български език, 2007 г., глава 19, том 10, стр. 3).
(
14
)	Регламент на Съвета от 22 декември 2000 година относно компетентността, признаването и изпълнението на съдебни решения по граждански и търговски дела (ОВ L 12, 2001 г., стр. 1; Специално издание на български език, 2007 г., глава 19, том 3, стр. 74).
(
15
)	Във връзка с членове 55 и 56.
(
16
)	Във връзка с членове 69 и 70.
(
17
)	Регламент на Европейския парламент и на Съвета от 12 декември 2012 година относно компетентността, признаването и изпълнението на съдебни решения по граждански и търговски дела (ОВ L 351, 2012 г., стр. 1). Както в Регламент № 44/2001, и тук член 71 трябва да се разглежда във връзка с членове 69 и 70.
(
18
)	Регламент на Съвета от 18 декември 2008 година относно компетентността, приложимото право, признаването и изпълнението на съдебни решения и сътрудничеството по въпроси, свързани със задължения за издръжка (ОВ L 7, 2009 г., стр. 1).
(
19
)	Регламент на Съвета от 24 юни 2016 година за изпълнение на засиленото сътрудничество в областта на компетентността, приложимото право, признаването и изпълнението на решения по въпроси, свързани с имуществения режим между съпрузи (ОВ L 183, 2016 г., стр. 1).
(
20
)	Все пак между тях има и известни различия. Според мен някои са ирелевантни. Това се отнася например за обстоятелството, че изразът „без да се засягат задълженията на държавите членки по силата на член [307] 351 от ДФЕС“ отсъства от член 75 от Регламента за наследяването, а е включен изрично в други регламенти. Този израз се съдържа в член 45 от предложението на Комисията, COM(2009) 154 окончателен, но е премахнат в хода на процедурата в Парламента. Не считам, че посочването на Договора за функционирането на ЕС в описаните актове има друга, освен напомнителна функция: иначе казано, отсъствието му не освобождава държавите членки от предвидените в Договора за функционирането на ЕС задължения в обхванатата от Регламента област на наследяването (вж. в този смисъл т. 80 и сл. от настоящото заключение). Обратно, както ще покажа по-нататък, различното описание на хипотезите, в които съответният европейски регламент се ползва с предимство пред международните конвенции (вж. по-нататък бележка под линия 21 за Брюкселската конвенция и следващите я регламенти и бележка под линия 27 за други актове), може да е от значение, когато въпросът е дали тълкуването на едни координационни правила може да се отнесе и към други.
(
21
)	Решение от 14 юли 2016 г., Brite Strike Technologies (C‑230/15, EU:C:2016:560, т. 49 и 50). Конвенциите, по които страни са само държави членки, до голяма степен вече нямат действие помежду им в областите от материалния обхват на Брюкселската конвенция или на Регламенти № 44/2001 и № 1215/2012: вж. членове 55 и 56 от Брюкселската конвенция и членове 69 и 70 от Регламенти № 44/2001 и № 1215/2012.
(
22
)	Решение от 6 декември 1994 г., Tatry (C‑406/92, EU:C:1994:400, т. 25).
(
23
)	Решение от 4 май 2010 г., TNT Express Nederland (C‑533/08, EU:C:2010:243; наричано по-нататък „решение TNT Express Nederland“, т. 45—48).
(
24
)	Решение TNT Express Nederland (т. 49 и сл.) и решения от 19 декември 2013 г., Nipponkoa Insurance (C‑452/12, EU:C:2013:858, т. 36), и от 4 септември 2014 г., Nickel & Goeldner Spedition (C‑157/13, EU:C:2014:2145, т. 38). По-нататък ще обърна внимание на несигурността относно географския (така да го нарека) обхват на тази съдебна практика: вж. точка 41 по-долу. От тази практика при всички положения следва, че правилото за „незасягане“ не означава, както би могло да се приеме на пръв поглед, автоматично отклоняване на приложението на европейския инструмент винаги когато е в колизия с дадена международна конвенция.
(
25
)	Решение TNT Express Nederland (т. 51) и решение от 19 декември 2013 г., Nipponkoa Insurance (C‑452/12, EU:C:2013:858, т. 37). На практика съгласно точка 55 от първото решение това означава, че конвенцията би могла „да се прилага в рамките на Съюза само ако позволява да се постигнат целите на свободното движение на съдебните решения по граждански и търговски дел[а] и на взаимното доверие в правосъдието в рамките на Съюза при условия, които са поне толкова благоприятни като тези, следващи от прилагането на Регламент № 44/2001“. Вж. също точка 38 от второто решение и крайния извод в точка 39: член 71 от Регламент № 44/2001 „трябва да се тълкува в смисъл, че не допуска тълкуване на международна конвенция по начин, който не осигурява при условия поне толкова благоприятни, колкото предвидените в този регламент, спазването на целите и принципите, залегнали в основата на посочения регламент“.
(
26
)	Когато разпоредбите относно компетентността, приложимото право и други сходни въпроси в областта на наследяването се съдържат в конвенция от общ характер, която включва общи правила, например за случаите на висящ процес, за свързаните искове или за признаването и изпълнението на съдебни решения, ще трябва да се провери дали тези общи правила са предвидени да важат и за обхванатата от конвенцията област на наследяването, преди да се даде превес на правилата на Регламент № 650/2012.
(
27
)	Регламент № 650/2012 не предвижда нищо за това какво се случва със споразуменията на държави членки с трети държави в отношенията помежду им, както видимо е било в член 45 от предложението на Комисията (COM(2009) 154 окончателен) и за разлика от Регламент № 4/2009.
(
28
)	Точка 32 по-горе, първо тире.
(
29
)	Точка 32 по-горе, последно тире.
(
30
)	Имам предвид географския обхват. Що се отнася до принципите, посочените решения поставят на една плоскост принципите, които са „залегнали в основата на съдебното сътрудничество по граждански и търговски дела в рамките на Европейския съюз“, и принципите, от които се ръководи конкретният регламент, чието правило за съвместимост се обсъжда.
(
31
)	Точка 52.
(
32
)	Решение TNT Express Nederland (т. 53 и 54) и решение от 19 декември 2013 г., Nipponkoa Insurance (C‑452/12, EU:C:2013:858, т. 38).
(
33
)	Решение от 4 септември 2014 г. (C‑157/13, EU:C:2014:2145).
(
34
)	В решение TNT Express Nederland и в решение от 19 декември 2013 г., Nipponkoa Insurance (C‑452/12, EU:C:2013:858), е ставало дума за правилата за висящия процес и за признаването и изпълнението на съдебни решения съгласно Конвенцията за договора за международен автомобилен превоз на стоки, подписана в Женева на 19 май 1956 г. и изменена с протокол, подписан в Женева на 5 юли 1978 г. (наричана по-нататък „CMR“), във връзка с прилагането им към съдебни дела (или решения) в две държави членки. Фактите, обсъдени в решение от 4 септември 2014 г., Nickel & Goeldner Spedition (C‑157/13, EU:C:2014:2145), засягат само една държава членка: по това дело е следвало да се установи дали трябва да се приложи правилото за международна съдебна компетентност по CMR, или правилото от Регламент № 44/2001.
(
35
)	Решение от 21 януари 2010 г., Комисия/Германия (C‑546/07, EU:C:2010:25, т. 42 и цитираната съдебна практика).
(
36
)	Пак там, точки 43 и 44.
(
37
)	Уредбата на въпросите на наследяването в двустранния договор се различава съществено от тази в Регламент № 650/2012: в Регламента е възприет единният модел на режима на наследяването, а в договора е обратното, с всички последици от това (т.е. за приложимото право, за международната компетентност и за признаването и изпълнението на съдебните решения). Ако полските власти бъдат принудени да прилагат принципа на единство на наследството, тъй като той е залегнал в основата на Регламент № 650/2012, това би означавало двустранният договор да бъде лишен от действие при обстоятелствата, при които вероятно има най-голям интерес от прилагането му: винаги когато наследството на полски гражданин включва недвижимо имущество в Украйна. Тъй като двустранният договор не само предвижда приложимост на отечествения закон на наследодателя за движимото му имущество и на lex rei sitae за недвижимото имущество (член 37), но и обвързва взаимното признаване на решенията със спазването на тези правила (член 49 и член 50, параграф 6), полското решение няма да бъде признато в Украйна. Същевременно Полша ще остане длъжна да признава украинските решения относно недвижимо имущество с местонахождение на полска територия.
(
38
)	Или на резултата от тяхното прилагане.
(
39
)	За целите на член 75 от Регламент № 650/2012 релевантната крайната дата е тази на приемането на Регламента. При всички положения към датата на подписване на двустранния договор Полша и Украйна са трети държави, тъй като Полша все още не се е присъединила към Съюза. Запитващата юрисдикция и някои от страните в производството пред Съда сочат изгледите за евентуалното присъединяване на Украйна в бъдеще, както и желанието за задълбочаване на отношенията, изразено в Споразумението за асоцииране между Европейския съюз и неговите държави членки, от една страна, и Украйна, от друга страна (ОВ L 161, 2014 г., стр. 3), като аргумент за сближаване на тълкуването на двустранния договор с това на Регламент № 650/2012. Не е ясно обаче дали, кога и как ще бъдат осъществени така изразените намерения, така че е безполезно това да се обсъжда при тълкуването на двустранния договор към настоящия момент.
(
40
)	Точка 80 и сл. по-долу.
(
41
)	Някога е можело да се отдава значение на този момент в контекста на тълкуването на член 351 ДФЕС. С решение от 28 октомври 2022 г., Generalstaatsanwaltschaft München (Екстрадиция и non bis in idem) (C‑435/22 PPU, EU:C:2022:852, т. 126), се изясни, че не е така. Ще припомня, че в контекста на член 75 от Регламент № 650/2012 от значение е датата на приемането на самия регламент.
(
42
)	Член 41 от двустранния договор. По изключение, ако цялото движимо имущество от наследството се намира в една от договарящите държави, със съгласието на наследниците и по искане на един от тях наследяването може да се осъществи изцяло пред органите на тази държава. Освен ако не греша, стълкновителната норма остава непроменена.
(
43
)	Както вече посочих, запитващата юрисдикция е компетентната да се произнесе относно тълкуването на този аспект от двустранния договор за договарящите държави.
(
44
)	Не е необичайно техническите решения, възприети в Регламент № 650/2012, да се представят чрез посочване на залегналите в основата им принципи: Lagarde, P. Les principes de base du nouveau règlement européen sur les successions. — Revue Critique de Droit International Privé, 2012, 691—732. Както се вижда в разглеждания случай, този подход крие своите рискове: обстоятелството, че Регламентът разрешава избора на приложимо право или компетентен съд, не превръща задължително автономията на волята в негов структурен принцип.
(
45
)	Съображения 23 и 27. В нормативната част — член 4 и член 21, параграф 1, наред с други.
(
46
)	Членове 4 и 10.
(
47
)	Съображение 37 in fine и член 21.
(
48
)	Съображение 42 и член 23.
(
49
)	Използвам термина, с който си служи самият Регламент № 650/2012 в някои съображения.
(
50
)	Така те няма да срещат допълнителни затруднения, когато съответното имущество включва видово различни вещи или се намира в различни държави членки.
(
51
)	Обединяването под един-единствен правопорядък на всички или поне на повечето въпроси на наследяването с трансгранични последици намалява броя и тежестта на типичните проблеми при издирването на приложимия правен режим.
(
52
)	Вж. работния документ на службите на Комисията, приложен към предложението за регламент на Европейския парламент и на Съвета относно компетентността, приложимото право, признаването и изпълнението на решения и приемането и изпълнението на автентични актове в областта на наследяването и относно създаването на европейско удостоверение за наследство (SEC(2009) 410, стр. 12). Има основания да се твърди, че член 75, параграф 1 (член 45, параграф 1 в предложението на Комисията, COM(2009) 154 окончателен) е приет и с ясното съзнание, че отказът от монистичния подход в някои държави членки е обусловил (и все още обуславя) подхода в техни международни споразумения с трети държави.
(
53
)	Решения от 12 октомври 2017 г., Kubicka (C‑218/16, EU:C:2017:755, т. 43), от 21 юни 2018 г., Oberle (C‑20/17, EU:C:2018:485, т. 54—56), от 7 април 2022 г., V A и Z A (Субсидиарна компетентност в областта на наследяването) (C‑645/20, EU:C:2022:267, т. 38), и от 9 септември 2021 г., UM (Договор за прехвърляне на право на собственост при смърт) (C‑277/20, EU:C:2021:708, т. 33).
(
54
)	Решение от 16 юли 2020 г., E. E. (Съдебна компетентност и приложим закон при наследяване) (C‑80/19, EU:C:2020:569, т. 41).
(
55
)	Решения от 12 октомври 2017 г., Kubicka (C‑218/16, EU:C:2017:755), от 21 юни 2018 г., Oberle (C‑20/17, EU:C:2018:485), и от 9 септември 2021 г., UM (Договор за прехвърляне на право на собственост при смърт) (C‑277/20, EU:C:2021:708). По тези дела алтернативата на Регламента е бил национален закон, а не друг европейски инструмент.
(
56
)	Решение от 7 април 2022 г., V A и Z A (Субсидиарна компетентност в областта на наследяването) (C‑645/20, EU:C:2022:267, т. 37).
(
57
)	Решения от 16 юли 2020 г., E. E. (Съдебна компетентност и приложим закон при наследяване) (C‑80/19, EU:C:2020:569, т. 69), и от 7 април 2022 г., V A и Z A (Субсидиарна компетентност в областта на наследяването) (C‑645/20, EU:C:2022:267, т. 44 и 45).
(
58
)	Съображение 28 in fine и съображение 32; член 13.
(
59
)	Член 12, параграф 1.
(
60
)	Също и в редките случаи, при които приложимото по принцип право отстъпва пред друго по силата на изключението по член 21, параграф 2.
(
61
)	Така е в случая в главното производство: ако се допусне ОР да избере приложимото право, ще трябва полският нотариус и евентуално полският съд да приложат закона на трета държава.
(
62
)	Членове 5—7.
(
63
)	Например назначаването на управители на наследственото имущество в определени случаи и техните правомощия: съображение 44 и член 29 от Регламент № 650/2012.
(
64
)	Съображение 54 и член 30 от Регламент № 650/2012.
(
65
)	Текстът на разпоредбата не фигурира в предложението за регламент на Комисията (COM(2009) 154 окончателен). Последващото ѝ включване не е обяснено в доклада на комисията по правни въпроси на Европейския парламент от 6 март 2013 г., документ A7‑0045/2012.
(
66
)	Ясно илюстрирано в Bonomi, A. Successions internationales: conflits de lois et de juridictions. — Recueil des Cours de l’Académie de Droit International de la Haye, Vol. 350, 71—418: вж. особено стр. 107 и 108: „La prétention d’un Etat étranger à soumettre, selon l’approche unitaire, les immeubles à la loi nationale ou à la loi du dernier domicile (ou de la dernière résidence habituelle) du de cujus, est […] entièrement irréaliste“.
(
67
)	Отстъпките пред местното право — като lex rei sitae и именно заради това — са ограничени. Пример е член 31 от Регламент № 650/2012: когато вещното право, предявено въз основа на приложимото към наследяването право, е непознато в правната система на държавата членка, в която е предявено (обикновено това ще е държавата членка, в която се намира имуществото, върху което се простира това вещно право), lex rei sitae не се прилага вместо lex successionis, а държавите членки носят задължението да гарантират запазването на непознатото вещно право, като го адаптират към най-близкото равностойно вещно право в своята правна система.
(
68
)	И двете основания за непризнаване са предвидени в член 50 от двустранния договор между Полша и Украйна от 24 май 1993 г.
(
69
)	Решение от 28 октомври 2022 г., Generalstaatsanwaltschaft München (Екстрадиция и non bis in idem) (C‑435/22 PPU, EU:C:2022:852, т. 119 и 121).
(
70
)	Вж. например решение от 22 октомври 2020 г., Ferrari (C‑720/18 и C‑721/18, EU:C:2020:854), относно връзката между член 12, параграф 1 от Директива 2008/95/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 22 октомври 2008 година за сближаване на законодателствата на държавите членки относно марките (ОВ L 299, 2008 г., стр. 25) и подписаната в Берлин на 13 април 1892 г. Конвенция между Швейцария и Германия относно взаимната защита на патентите, дизайните, марките и моделите, със съответните изменения.
(
71
)	Вж. по-специално решения от 22 октомври 2020 г., Ferrari (C‑720/18 и C‑721/18, EU:C:2020:854, т. 67), и от 28 октомври 2022 г., Generalstaatsanwaltschaft München (Екстрадиция и non bis in idem) (C‑435/22 PPU, EU:C:2022:852, т. 122).
(
72
)	Решение от 22 октомври 2020 г., Ferrari (C‑720/18 и C‑721/18, EU:C:2020:854, т. 68).
(
73
)	Пак там, точки 69 и 72.
(
74
)	За целта двустранният договор би могъл да се тълкува в смисъл (ще повторя — стига това тълкуване да е съвместимо с международното право), че неспоменаването в него на възможността за избор на приложимото право от наследодателя е равностойно на незаемане на позиция по този въпрос, поради което всяка от държавите — страни по този договор, е свободна да уреди въпроса, както намери за добре.