62023CC0292
ЗАКЛЮЧЕНИЕ НА ГЕНЕРАЛНИЯ АДВОКАТ
А. COLLINS
представено на 4 октомври 2024 година (
1
)
Дело C‑292/23
Европейска прокуратура
срещу
I.R.O,
F.J.L.R.
(Преюдициално запитване, отправено от Juzgado Central de Instrucción no 6 de la Audiencia Nacional (Централен следствен съд № 6 към Националния съд, Испания)
„Преюдициално запитване — Съдебно сътрудничество по наказателноправни въпроси — Европейска прокуратура — Регламент (ЕС) 2017/1939 — Член 42, параграф 1 — Процесуални действия на Европейската прокуратура, които пораждат правни последици за трети лица — Призоваване на свидетели — Национална правна уредба, която не допуска пряк съдебен контрол от страна на националните съдилища — Член 19, параграф 1, втора алинея ДЕС — Член 47 от Хартата на основните права на Европейския съюз — Право на ефективна съдебна защита — Принципи на равностойност и на ефективност“
Въведение
1.
С цел борба с престъпните деяния, засягащи финансовите интереси на Европейския съюз, с Регламент 2017/1939 (
2
) се създава Европейската прокуратура (наричана по-нататък „Европейската прокуратура“) като „независим“ и „неделим орган на Съюза, който действа като единна служба“ (
3
). Европейската прокуратура е организирана на две нива: централна служба със седалище в Люксембург и децентрализирано ниво на европейските делегирани прокурори (наричани по-нататък „ЕДП“), които са свързани с правните системи на държавите членки (
4
). ЕДП са неразделна част от Европейската прокуратура и действат от нейно име, като същевременно са интегрирани в съответните национални прокурорски системи на оперативно равнище (
5
). Те отговарят за провеждането на разследвания (
6
), преследване на престъпления и завеждането на делата, като разполагат както с правомощията, които Регламентът за Европейската прокуратура им предоставя пряко, така и с тези, които упражняват в качеството си на национални прокурори (
7
).
2.
Европейската прокуратура не само изпълнява задачата си в тясна връзка с националните органи на държавите членки, но и при това до голяма степен се опира на националното законодателство. Съгласно член 5, параграф 3 от Регламента за Европейската прокуратура той урежда „разследванията и наказателното преследване от името на Европейската прокуратура“, а националното право се прилага в случаите, когато даден въпрос не е уреден в него (
8
). Освен това в него се предвижда, че по принцип приложимото национално право е това, което се прилага към работещия по делото ЕДП. Много от разпоредбите на Регламента за Европейската прокуратура, и по-специално тези от процесуален характер (
9
), препращат към националното право, за да определят условията и реда, по който се прилагат.
3.
С разглежданото понастоящем преюдициално запитване, отправено от Juzgado Central de Instrucción no 6 de la Audiencia Nacional (Централен следствен съд № 6 към Националния върховен съд, Испания), действащ в качеството на „Juez de Garantías“ (надзорна инстанция) (
10
), Съдът е помолен да тълкува за първи път член 42, параграф 1 от Регламента за Европейската прокуратура. Тази разпоредба предоставя на националните съдилища компетентност да осъществяват контрол за законосъобразност на процесуалните актове на Европейската прокуратура, които имат за цел да породят правни последици спрямо трети лица (
11
). По-конкретно посочената юрисдикция иска да се установи дали националното законодателство, което изключва пряк съдебен контрол върху призовките за свидетели, издадени от Европейската прокуратура, е съвместимо с тази разпоредба и с принципите на правото на Съюза за равностойност и ефективност.
Правна уредба
Правото на Европейския съюз — Регламентът за Европейската прокуратура
4.
Доколкото са релевантни за обстоятелствата по настоящото преюдициално запитване, съображения 86—89 от Регламента за Европейската прокуратура гласят:
„(86)
Член 86, параграф 3 ДФЕС позволява на законодателя на Съюза да определи правилата, приложими по отношение на съдебния контрол на процесуалните мерки, приети от Европейската прокуратура при изпълнението на нейните функции. Това правомощие, предоставено на законодателя на Съюза, отразява особения характер на задачите и структурата на Европейската прокуратура, която се различава от тази на останалите органи и агенции на Съюза и изисква специални правила относно съдебния контрол.
(87)
В съответствие с член 86, параграф 2 ДФЕС Европейската прокуратура упражнява функциите си по обвинението пред компетентните съдилища на държавите членки. Действията, предприемани от Европейската прокуратура в хода на провежданите от нея разследвания, са тясно свързани с наказателното преследване, до което разследването може да доведе, и поради това пораждат последици в правния ред на държавите членки. В много случаи действията ще се осъществяват от национални правоохранителни органи, работещи съгласно указанията на Европейската прокуратура, в някои случаи след получаване на предварително разрешение от национален съд.
Следователно е целесъобразно да се вземе предвид, че процесуалните актове на Европейската прокуратура, които са предназначени да породят правни последици спрямо трети лица, следва да подлежат на контрол от компетентните национални съдилища в съответствие с изискванията и процедурите, предвидени в националното право. Това следва да гарантира, че процесуалните актове на Европейската прокуратура, приети преди повдигането на обвинение и предназначени да породят правни последици спрямо трети лица (категория, която включва заподозряното лице, пострадалия и други заинтересовани лица, чиито права могат да бъдат неблагоприятно засегнати от подобни актове), подлежат на съдебен контрол от националните съдилища. […]
Жалби пред компетентните национални съдилища в случай на бездействие на Европейската прокуратура са действията, предприемани във връзка с процесуални актове, които Европейската прокуратура е правно задължена да постанови и които са предназначени да породят правни последици спрямо трети лица. Когато националното право предвижда съдебен контрол във връзка с процесуални актове, които не са предназначени да породят правни последици спрямо трети лица, или правни действия във връзка с други случаи на бездействие, настоящият регламент не следва да се тълкува като засягащ тези правни разпоредби. Наред с това държавите членки не следва да бъдат задължени да предвидят съдебен контрол от компетентните национални съдилища относно процесуални актове, които не са предназначени да породят правни последици спрямо трети лица, като назначаване на вещи лица или възстановяване на разходи на свидетели.
На последно място, настоящият регламент не засяга правомощията на националните съдилища, разглеждащи делото по същество.
(88)
Законосъобразността на процесуалните актове на Европейската прокуратура, които са предназначени да породят правни последици спрямо трети лица, следва да подлежи на съдебен контрол пред националните съдилища. В това отношение следва да бъдат гарантирани ефективни средства за правна защита в съответствие с член 19, параграф 1, втора алинея ДЕС. Освен това, както се подчертава в практиката на Съда на ЕС, националните процесуалноправни разпоредби, които уреждат правните действия за защита на индивидуални права, предоставени от правото на Съюза, не могат да бъдат по-неблагоприятни от правилата, които уреждат сходни вътрешноправни действия (принцип на еквивалентността) и не трябва да правят практически невъзможно или прекомерно трудно упражняването на правата, предоставени от правото на Съюза (принцип на ефективността).
Когато националните съдилища осъществяват контрол за законосъобразност на тези актове, те могат да направят това въз основа на правото на Съюза, включително настоящия регламент, както и въз основа на националното право, което се прилага, доколкото въпросът не е уреден в настоящия регламент. Както се подчертава в практиката на Съда на ЕС националните съдилища следва винаги да отправят преюдициални запитвания към него, в случай че изпитват съмнение относно действителността на тези актове спрямо правото на Съюза.
[…]
(89)
Разпоредбата на настоящия регламент относно съдебния контрол не променя правомощията на Съда на ЕС да упражнява контрол върху административните решения на Европейската прокуратура, които са предназначени да породят правни последици спрямо трети лица, т.е. решения, взети извън изпълнението на функциите ѝ по разследване, повдигане и поддържане на обвинението или предаване на съд. Настоящият регламент не засяга също така възможността държава — членка на Европейския съюз, Европейският парламент, Съветът или [Европейската комисия] да предявяват искове за отмяна в съответствие с член 263, втора алинея ДФЕС и член 265, първа алинея ДФЕС, както и за установяване на нарушение съгласно членове 258 и 259 ДФЕС“.
5.
Съгласно член 30 от Регламента за Европейската прокуратура, озаглавен „Действия по разследването и други действия“:
„1.   Най-малко в случаите, когато деянието, предмет на разследването, е наказуемо с максимално наказание от най-малко четири години лишаване от свобода, държавите членки гарантират, че европейските делегирани прокурори могат да разпореждат или да отправят искане за провеждането на следните действия по разследването:
а)
претърсване на всякакви помещения, терени, транспортни средства, частни домове, облекло и всякаква друга частна собственост или компютърна система […];
б)
събиране на всякакви предмети или документи от значение […];
в)
събиране на съхранени компютърни информационни данни, криптирани или декриптирани […];
г)
запориране и възбрана на средствата или облагите от престъпна дейност […];
д)
прихващане на електронни съобщения […];
е)
засичане и проследяване на предмет с технически средства […].
[…]
4.   В допълнение към действията, посочени в параграф 1, [ЕДП] могат да отправят искане или да разпореждат в своята държава членка предприемането на всякакви други действия, които съгласно националното право са на разположение на прокурорите по сходни дела на национално ниво.
5.   [ЕДП] могат да разпореждат действията, посочени в параграфи 1 и 4, само когато са налице разумни основания да се счита, че въпросното специално действие би могло да осигури информация или доказателства, които са от полза за разследването, и когато не съществува действие с по-ниска степен на намеса, с което би могла да се постигне същата цел. Процедурите и условията за предприемане на действията се уреждат от приложимото национално право“.
6.
Член 41 от Регламента за Европейската прокуратура е озаглавен „Обхват на правата на заподозрените лица и на обвиняемите“ и предвижда:
„1.   Дейността на Европейската прокуратура се осъществява при пълно зачитане на правата на заподозрените лица и на обвиняемите, заложени в Хартата [на основните права на Европейския съюз (наричана по-нататък „Хартата“)], включително правото на справедлив съдебен процес и правото на защита.
2.   Заподозрените лица и обвиняемите в наказателни производства, образувани от Европейската прокуратура, разполагат най-малко с процесуални права, уредени в правото на Съюза, включително в директивите относно правата на заподозрените лица и обвиняемите в наказателни производства така, както са въведени в националното право, като например:
а)
правото на устен и писмен превод, предвидено в Директива 2010/64/ЕС;
б)
правото на информация и на достъп до материалите по делото, предвидено в Директива 2012/13/ЕС;
в)
правото на достъп до адвокат и правото на осъществяване на връзка с трети лица и на уведомяване на трети лица в случай на задържане, предвидени в Директива 2013/48/ЕС;
г)
правото на лицата да запазят мълчание и правото на презумпция за невиновност, предвидени в Директива (ЕС) 2016/343;
д)
правото на правна помощ, предвидено в Директива (ЕС) 2016/1919.
3.   Без да се засягат правата по настоящата глава, заподозрените лица и обвиняемите, както и другите лица, участващи в образуваното от Европейската прокуратура производство, се ползват с всички процесуални права, предоставени им от приложимото национално право, включително възможността да представят доказателства, да поискат назначаването на вещи лица или експертиза и изслушване на свидетели и да поискат от Европейската прокуратура да получава такива мерки от името на защитата“.
7.
Член 42 от Регламента за Европейската прокуратура е озаглавен „Съдебен контрол“ и гласи:
„1.   Процесуални актове на Европейската прокуратура, които имат за цел да породят правни последици спрямо трети лица[,] подлежат на контрол от компетентните национални съдилища в съответствие с изискванията и процедурите, предвидени в националното право. Същото правило се прилага, когато Европейската прокуратура не приеме процесуални актове, които имат за цел да породят правни последици спрямо трети лица и които по закон е трябвало да приеме съгласно настоящия регламент.
2.   Съдът на ЕС е компетентен в съответствие с член 267 ДФЕС да се произнася преюдициално относно:
а)
действителността на процесуални актове на Европейската прокуратура, доколкото такъв въпрос за действителността е повдигнат пряко пред съд на държава членка въз основа на правото на Съюза;
б)
тълкуването или действителността на разпоредби на правото на Съюза, включително настоящия регламент;
[…]
3.   Чрез дерогация от параграф 1 от настоящия член, решенията на Европейската прокуратура за прекратяване на наказателното производство, доколкото те са оспорени пряко въз основа на правото на Съюза, подлежат на контрол пред Съда на ЕС в съответствие с член 263, четвърта алинея ДФЕС.
[…]
8.   Настоящият член не засяга съдебния контрол от страна на Съда на ЕС в съответствие с член 263, четвърта алинея ДФЕС върху решения на Европейската прокуратура, които засягат права на субектите на данни по глава VIII, и върху решения на Европейската прокуратура, които не са процесуални актове, като решения на Европейската прокуратура относно правото на публичен достъп до документи, или решения за освобождаване от длъжност на [ЕДП], приети съгласно член 17, параграф 3 от настоящия регламент, или други административни решения“.
Испанското право
8.
В член 42, параграфи 1 и 3 от Ley Orgánica 9/2021 de aplicación del Reglamento (UE) 2017/1939 del Consejo, de 12 de octubre de 2017, por el que se establece una cooperación reformzada para la creación de la Fiscalía Europea (Устройствен закон 9/2021 за прилагане на [Регламента за Европейската прокуратура]) от 1 юли 2021 г. (
12
) (наричан по-нататък „Закон 9/2021“), чиято разпоредба е озаглавена „Правомощия по разследване на [Европейската прокуратура]“, се предвижда, че:
„1.   В съответствие с разпоредбите на [Закон 9/2021], Регламента за [Европейската прокуратура] и правилата, установени в нейния процедурен правилник, [ЕДП] провеждат разследването, като разпореждат извършването на всички действия по разследването и предприемането на временните обезпечителни мерки, предвидени в Ley de Enjuiciamiento Criminal [(Наказателно-процесуален кодекс)], с изключение на тези, които са от компетентността на съдилищата по силата на Конституцията и други правни разпоредби и които трябва да бъдат разрешени от надзорна инстанция;
[…]
3.   Разследването се провежда в съответствие с разпоредбите на Наказателно-процесуалния кодекс, освен в специални, изрично предвидени в [Закон 9/2021] случаи“.
9.
Член 43 от Закон № 9/2021 е озаглавен „Свидетелски показания“ и гласи следното:
„1.   [ЕДП] може да призове и да снеме свидетелски показания от всяко лице, което знае факти и обстоятелства, които са от значение за разкриването на престъпление и установяването на виновното лице, или което може да предостави полезна информация за тази цел.
С изключение на лицата, които са освободени от задължението да се явяват и да дават свидетелски показания в устната фаза на съдебното производство, всяко лице, което е призовано от [ЕДП], е длъжно да се яви и да даде показания като свидетел за всичко, което знае във връзка със зададените му въпроси.
2.   Свидетелските показания се снемат във формата, предвидена в Наказателно-процесуалния кодекс.
Страните в производството чрез своите защитници или повереници могат да присъстват на разпита на свидетеля, като в този случай в края на разпита им се дава възможност да поискат от свидетеля да направи разяснения, които те считат за необходими“.
10.
Член 90 от Закон 9/2021 е озаглавен „Случаи“ и гласи:
„Постановленията, приети от [ЕДП] в хода на досъдебното производство, могат да бъдат обжалвани пред надзорна инстанция само в изрично предвидените в [Закон 9/2021] случаи“.
11.
Съгласно Закон 9/2021 защитата може да обжалва следните постановления на ЕДП:
–
постановлението за образуване на производство;
–
постановлението, с което се отказва да бъде разпитано отново разследваното лице, което е поискало това;
–
постановлението, с което се отказва извършването на действия по разследването, за извършването на които е подадено искане до ЕДП;
–
постановлението, с което се отказва да се включат в преписката по производството представени документи и доклади;
–
постановлението, с което се отказва участието на назначено от защитата вещо лице в експертизата, която то се е съгласило да извърши;
–
постановлението, с което се отказва отвод на вещо лице;
–
постановлението относно временните обезпечителни мерки;
–
постановлението за задържане под стража; и
–
постановлението за възобновяване на разследването.
12.
В член 91 от Закон 9/2021 се описват процесуалните действия, които трябва да се предприемат по отношение на жалбите срещу такива постановления.
13.
Съгласно член 311, параграфи 1 и 2 от Наказателно-процесуалния кодекс:
„Разследващият съдия извършва всички действия по разследването, предложени от прокуратурата или от някоя от страните в производството, освен ако не ги счита за ненужни или вредни.
Определението, с което се отказва извършването на поисканите действия по разследването, подлежи на обжалване, като жалбата няма суспензивен ефект и се допуска и препраща незабавно на компетентния съд“.
Фактите, спорът, преюдициалните въпроси и производството пред Съда
14.
I.R.O. и F.J.L.R. са директори на фондация, учредена съгласно испанското право, която получава субсидия за изпълнение на проект, финансиран от фондовете на Съюза. Европейската служба за борба с измамите (OLAF) уведомява Fiscalía de área de Getafe-Leganés (прокуратура на Хетафе-Леганес, Испания), че преките разходи за персонал, които тази фондация е поискала за двама изследователи, наети от нея за изпълнението на проекта, а именно Y.C. и I.M.B., не са били достатъчно обосновани. Fiscalía de área de Getafe-Leganés (прокуратура на Хетафе-Леганес) внася обвинителен акт в Juzgado de Primera Instancia e Instrucción no 1 de Getafe (Първоинстанционен следствен съд № 1, Хетафе, Испания), в който се твърди, че е извършено престъпление, свързано с измама със субсидии (
13
). На 20 април 2021 г. този съд започва наказателно разследване срещу I.R.O.
15.
В рамките на това разследване на 21 май 2021 г. Juzgado de Primera Instancia e Instrucción no 1 de Getafe (Първоинстанционен следствен съд № 1, Хетафе) разпитва I.R.O. в качеството му на „investigado“ (разследвано лице). I.R.O. се възползва от правото си да не дава обяснения. На 2 юли 2021 г. този съд разпитва Y.C. като свидетел.
16.
На 12 август 2021 г. Juzgado de Primera Instancia e Instrucción no 1 de Getafe (Първоинстанционен следствен съд № 1, Хетафе) се десезира в полза на Европейската прокуратура. На 21 септември 2021 г. Европейската прокуратура препраща делото на компетентните национални органи. Тя уведомява Juzgado de Primera Instancia e Instrucción no 1 de Getafe (Първоинстанционен следствен съд № 1, Хетафе) за решението си да не упражни правото си на изземване на делото.
17.
В отговор на повдигнат от Juzgado de Primera Instancia e Instrucción no 1 de Getafe (Първоинстанционен следствен съд № 1, Хетафе) спор за компетентност с определение от 9 юни 2022 г. (
14
) Tribunal Supremo (Върховен съд, Испания) решава да възложи компетентността за разследването на Европейската прокуратура. С постановление от 26 юли 2022 г. работещите по делото ЕДП в Испания упражняват правото си на изземване на делото и започват разследването, което дава повод за настоящото преюдициално запитване.
18.
С определение от 27 юли 2022 г. запитващата юрисдикция, Juzgado Central de Instrucción no 6 de la Audiencia National (Централен следствен съд № 6 към Националния съд, Испания), действаща в качеството си на надзорна инстанция, образува производство по надзор.
19.
С постановления от 22 август и 25 октомври 2022 г. работещите по делото ЕДП призовават съответно I.R.O. и F.J.L.R. да се явят на „Primera comparecencia para el traslado de cargos“ (първо изслушване за съобщаване на факти и доказателства), предвидено в член 27 от Закон № 9/2021, за да уведомят всеки от тях, че срещу тях се води разследване за престъпленията измама със субсидии и подправка на документи (
15
). I.R.O. е изслушан на 5 октомври 2022 г. F.J.L.R. е изслушан на 15 декември 2022 г.
20.
С постановление от 2 февруари 2023 г., прието на основание член 43 от Закон № 9/2021, работещите по делото ЕДП призовават Y.C. и I.M.B. да се явят пред тях като свидетели. Позовавайки се на член 90 от Закон № 9/2021, на 7 февруари 2023 г. адвокатите, представляващи I.R.O. и F.J.L.R., обжалват това постановление пред Европейската прокуратура в частта му, в която Y.C. е призован да се яви като свидетел (
16
). Те твърдят, че действието по разследване не е нито релевантно, нито необходимо, нито полезно, тъй като Juzgado de Primera Instancia e Instrucción no 1 de Getafe (Първоинстанционен следствен съд № 1, Хетафе) вече е разпитал Y.C. в това му качество. На 8 февруари 2023 г. тази жалба е докладвана на запитващата юрисдикция. На 23 февруари 2023 г. работещите по делото ЕДП представят писмено становище по тази жалба. На 22 и 23 март 2023 г. съответно ЕДП и адвокатите, представляващи I.R.O. и F.J.L.R., представят писмени становища относно възможността за запитващата юрисдикция да отправи преюдициално запитване.
21.
Запитващата юрисдикция иска от Съда да ѝ предостави насоки относно тълкуването на правото на Съюза, за да може да прецени последиците от Регламента за Европейската прокуратура спрямо Закон № 9/2021 по отношение на правомощията на надзорната инстанция да осъществява съдебен контрол върху някои от процесуалните актове на ЕДП, които имат за цел да породят правни последици спрямо трети лица. Тя отбелязва, че членове 42 и 43 от Закон № 9/2021 във връзка с член 90 от него изрично допускат съдебния контрол върху определена категория процесуални актове на ЕДП. Тъй като призоваването на свидетели не е в тази категория, постановлението от 2 февруари 2023 г. не подлежи на обжалване пред надзорна инстанция.
22.
Запитващата юрисдикция отбелязва, че съгласно член 42 от Регламента за Европейската прокуратура процесуалните актове на Европейската прокуратура, които имат за цел да породят правни последици спрямо трети лица, трябва да подлежат на съдебен контрол. Според запитващата юрисдикция постановлението от 2 февруари 2023 г. е такъв процесуален акт. Първо, тя твърди, че това постановление има преки последици за правото на свободно движение и правото на свобода на Y.C. и I.M.B., гарантирани от член 6 от Хартата, тъй като те ще бъдат правно задължени да се намират на определено място на посочените в призовката дата и час (
17
). Постановлението може също така да накърни правото на защита на Y.C. и I.M.B. в разрез с член 48 от Хартата, доколкото те ще бъдат задължени да кажат всичко, което знаят, и да кажат истината (
18
) при обстоятелства, при които испанското процесуално право не предвижда свидетелите да бъдат подпомагани от адвокат, когато дават показания. В настоящия случай нарушението на правото на защита е още по-сериозно, тъй като има „достатъчно основание да се приеме“, че техните показания могат да разкрият доказателства за участието им в разследваните престъпления. Възможността, на която се позовават работещите по делото ЕДП в своето становище от 22 март 2023 г., че съгласно член 29 от Закон № 9/2021 разследваните лица могат да поискат в съдебния процес автоматично да бъде обявен за нищожен процесуален акт поради по-късно провеждане на първото изслушване за съобщаване на фактите и доказателствата, е извънредно основание. От съображения по-специално за правна сигурност не е желателно лицето да може да изтъкне това основание на по-късен етап в наказателното производство. Освен това запитващата юрисдикция заявява, че призоваването на свидетели има последици за правното положение на I.R.O. и F.J.L.R. Повторното връчване на призовката на Y.C. да се яви като свидетел нарушава правото на разглеждане на делото им в разумен срок. Свидетелските показания на Y.C. и I.M.B. биха могли също така да дадат възможност на ЕДП да съберат уличаващи доказателства, които да бъдат използвани в наказателното производство срещу I.R.O. и F.J.L.R.
23.
С оглед на изложеното запитващата юрисдикция счита, че липсата на възможност за обжалване на постановлението от 2 февруари 2023 г. би могла да ограничи упражняването на субективно право, произтичащо от правото на Съюза, като това ограничение е необосновано с оглед на принципите на равностойност и ефективност.
24.
Що се отнася до принципа на равностойност, запитващата юрисдикция отбелязва, че Juez de Instrucción (съдия-следовател), който е „еквивалентът“ на ЕДП, на когото е възложено разследването във връзка с обвиненията, които са предмет на производството, водено от Европейската прокуратура, следвало да спазва правилата на Diligencias Previas (предварително разследване), тъй като при постановяване на осъдителна присъда за съответните престъпления може да бъде наложено наказание лишаване от свобода за срок до пет години. Съгласно член 766 от Наказателно-процесуалния кодекс (
19
) действията, разпоредени от съдия-следователите в рамките на досъдебното производство, могат да бъдат обжалвани пред решаващия съдия, а след това и пред по-горна инстанция.
25.
Запитващата юрисдикция констатира, че в своето становище от 22 март 2023 г. работещите по делото ЕДП твърдят, че в „Procedimiento Sumario Ordinario“ (производство по престъпления, наказуеми с лишаване от свобода за срок над пет години) член 311 от Наказателно-процесуалния кодекс предвижда, че постановленията за извършване на исканите от страните действия по разследването не подлежат на обжалване. В този контекст Европейската прокуратура се позовават на съдебна практика, която разширява прилагането на тази разпоредба към процедурата по предварително разследване. Запитващата юрисдикция отбелязва, че Tribunal Supremo (Върховен съд) не е потвърдил тази съдебна практика, тя не е възприета единодушно и не е била предмет на законодателна промяна.
26.
Запитващата юрисдикция изпитва опасения във връзка с прилагането на принципа на равностойност, тъй като Закон № 9/2021 не допуска осъществяването на съдебен контрол върху издадените от ЕДП призовки за разпит на свидетели, докато Наказателно-процесуалният кодекс не ограничава категориите постановления, приети от съдия-следователите за разпореждане или отказ на действия по разследването, които подлежат на обжалване.
27.
Що се отнася до принципа на ефективност, запитващата юрисдикция отбелязва, че правото на обжалване на процесуални актове на прокуратурата, които имат за цел да породят правни последици спрямо трети лица, произтича пряко от член 42 от Регламента за Европейската прокуратура. Тази възможност е израз както на основното право на ефективна съдебна защита, така и на зачитането на правото на защита, което се закриля в членове 47 и 48 от Хартата. Следователно стеснителното тълкуване на правомощията на надзорната инстанция за осъществяване на съдебен контрол по член 90 от Закон № 9/2021 представлява пречка за упражняването на основните права, които Регламентът за Европейската прокуратура предоставя на гражданите.
28.
При тези обстоятелства Juzgado Central de Instrucción no 6 of the Audiencia Nacional (Централен следствен съд № 6 към Националния съд, Испания) решава да спре производството и да постави следните преюдициални въпроси на Съда:
„1)
Трябва ли член 42, параграф 1 от [Регламента за Европейската прокуратура] да се тълкува в смисъл, че не допуска национална правна разпоредба като член 90 от [Закон 9/2021], която изключва съдебния контрол върху процесуален акт на Европейската прокуратура, пораждащ правни последици спрямо трети лица (в изложения по-долу смисъл), какъвто е решението за призоваване на свидетели, прието от [ЕДП] с постановление от 2 февруари 2023 г.?
2)
Трябва ли членове 6 и 48 от [Хартата] и член 7 от Директива (ЕС) 2016/343 [на Европейския парламент и на Съвета от 9 март 2016 година относно укрепването на някои аспекти на презумпцията за невиновност и на правото на лицата да присъстват на съдебния процес в наказателното производство (OB L 65, 2016 г., стр. 1)] да се тълкуват в смисъл, че не допускат правна разпоредба като член 90 във връзка с член 42, параграфи 1 и 3 и член 43 от [Закон 9/2021], която изключва съдебния контрол върху процесуален акт на Европейската прокуратура, какъвто e решението на [ЕДП] за призоваване като свидетел на трето лице, по отношение на което се счита, че е налице основателно съмнение за участието му в разследваните престъпления?
3)
Трябва ли член 19, параграф 1, втора алинея ДЕС и член 86, параграф 3 ДФЕС да се тълкуват в смисъл, че не допускат система на съдебен контрол, като предвидената в членове 90 и 91 от [Закон] 9/2021 във връзка с актовете на [ЕДП], постановени на основание член 42, параграф 1 и член 43 от същия закон, която изключва съдебния контрол върху мярка на [ЕДП], постановена в изпълнение на правомощията му по разследване, и която не е равностойна на националните процесуални правила за оспорването на актовете, постановени от съдия-следователите при упражняване на техните правомощия по разследване?
4)
Трябва ли член 2 ДЕС, прогласяващ присъщите на правовата държава ценности, на които се основава Съюза, във връзка с правото на ефективни правни средства за защита и на справедлив съдебен процес, закрепено в член 47 от [Хартата], както и с принципа на ефективност, прогласен в член 19, параграф 1, втора алинея ДЕС, да се тълкува в смисъл, че не допуска система на съдебен контрол спрямо актовете на [ЕДП] като предвидената в испанското законодателство в членове 90 и 91 от [Закон 9/2021], която ограничава възможностите за оспорване до изрично определени хипотези?“.
29.
Представени са писмени становища от I.R.O. и F.J.L.R., Европейската прокуратура, правителствата на Франция, Италия, Нидерландия и Испания и Комисията. В проведеното на 10 септември 2024 г. съдебно заседание същите страни, с изключение на италианското правителство, представят устни становища и отговарят на поставените от Съда въпроси.
Анализ
По допустимостта на втория въпрос
30.
Европейската прокуратура, френското, нидерландското и испанското правителство и Комисията твърдят, че вторият въпрос е недопустим, тъй като е чисто хипотетичен и евентуалният му отговор не можел да повлияе върху изхода на спора в главното производство. Това се дължало на обстоятелството, че главното производство се отнасяло до обжалването от страна на разследваните лица на постановлението на ЕДП да призове трети лица като свидетели, докато вторият въпрос се отнася до възможността самите свидетели да оспорят това постановление.
31.
Съгласно постоянната съдебна практика само националният съд, който е сезиран със спора и трябва да поеме отговорността за последващото му съдебно решаване, може да прецени — предвид особеностите на делото — както необходимостта от преюдициално решение, за да може да се произнесе, така и релевантността на въпросите, които поставя на Съда. Следователно, след като поставените въпроси се отнасят до тълкуването на правото на Съюза, Съдът по принцип е длъжен да се произнесе. От това следва, че въпросите относно правото на Съюза се ползват с презумпция за релевантност. Съдът може да откаже да се произнесе по отправеното от национална юрисдикция преюдициално запитване само когато е съвсем очевидно, че исканото тълкуване на правото на Съюза няма никаква връзка с действителността или с предмета на спора в главното производство, когато проблемът е от хипотетично естество или когато Съдът не разполага с необходимите данни от фактическа и правна страна, за да бъде полезен с отговора на поставените му въпроси (
20
).
32.
От текста на втория въпрос, от разпоредбите на правото на Съюза, към които той препраща, и от разясненията в акта за преюдициално запитване (
21
) става ясно, че запитващата юрисдикция иска да се установи дали лицата, призовани с постановление на ЕДП, за да дадат показания като свидетели, могат да обжалват това постановление в съдебно производство. Призованите свидетели, а именно Y.C. и I.M.B., не оспорват действителността на постановлението от 2 февруари 2023 г. Спорът в главното производство има за предмет обжалване на това постановление от страна на разследваните лица, а именно I.R.O. и F.J.L.R. При тези обстоятелства според мен е ясно, че отговорът на втория въпрос няма отношение към изхода на главното производство и е от хипотетично естество. Прилагайки съдебната практика, посочена в точка 31 от настоящото заключение, препоръчвам на Съда да обяви този въпрос за недопустим.
Съвместно разглеждане и преформулиране на първия, третия и четвъртия въпрос
33.
Комисията предлага на Съда да разгледа заедно първия, третия и четвъртия въпрос. Подкрепям това предложение, тъй като отговорът на тези въпроси зависи от тълкуването на член 42, параграф 1 от Регламента за Европейската прокуратура.
34.
Освен това считам, че тези три въпроса трябва да бъдат преформулирани (
22
) в смисъл, че с тях се иска да се установи дали член 42, параграф 1 от Регламента за Европейската прокуратура, тълкуван във връзка с член 47 от Хартата, член 19, параграф 1, втора алинея ДЕС и принципите на равностойност и ефективност, трябва да се тълкува в смисъл, че не допуска национална правна уредба, съгласно която разследваните лица не могат да обжалват пряко пред компетентния национален съд постановление, с което в рамките на наказателното разследване срещу тези лица работещият по делото ЕДП призовава трети лица да се явят като свидетели (
23
).
35.
Предлагам това преформулиране поради следните мотиви. Както отбелязах в точка 32 от настоящото заключение, спорът в главното производство произтича от жалба, подадена от разследвани лица срещу постановление, с което работещите по делото ЕДП призовават трети лица да се явят пред тях като свидетели. Разпоредбите, на които се прави позоваване в четвъртия въпрос, а именно член 2 ДЕС, член 19, параграф 1, втора алинея ДЕС и член 47 от Хартата, могат да бъдат разгледани в контекста на преформулирания въпрос, тъй като член 42, параграф 1 от Регламента за Европейската прокуратура има за цел да ги приложи в контекста на процесуалните актове на Европейската прокуратура (
24
). С оглед на позоваването както на член 19, параграф 1, втора алинея ДЕС, така и на член 47 от Хартата, Съдът може да реши да не разглежда член 2 ДЕС. От мотивите на акта за преюдициално запитване става ясно, че третият въпрос повдига въпроса за принципа на равностойност като ограничение на процесуалната автономия на държавите членки, който въпрос следователно е включен в предложения преформулиран текст. Както се посочва по-подробно в точка 55 от настоящото заключение, в акта за преюдициално запитване, изглежда, се приема, че член 42, параграф 1 от Регламента за Европейската прокуратура изисква процесуален акт като постановлението от 2 февруари 2023 г. да може да бъде обжалван пряко пред компетентния национален съд.
По същество
36.
Както е видно от член 1 от Закон 9/2021, този закон интегрира Регламента за Европейската прокуратура в испанския правен ред. С този закон се въвежда нова процесуална система, съгласно която ЕДП разследват и преследват престъпления, които засягат финансовите интереси на Европейския съюз, и като национален съдебен орган, ползващ се с положението на безпристрастна трета страна, гарантират основните права на разследваните лица (
25
). Органът, който трябва да бъде създаден в рамките на компетентния съд (
26
) като „орган, който не участва в провеждането на производството, но който въпреки това отговаря за задачите по осъществяване на съдебен контрол, изрично предвидени в [Закон 9/2021]“ (
27
), е надзорната инстанция.
37.
Според мен е ясно, че член 42, параграф 1 от Регламента за Европейската прокуратура задължава държавите членки да осигурят ефективен съдебен контрол върху процесуалните актове на Европейската прокуратура, които имат за цел да породят правни последици спрямо трети лица (
28
). В допълнение към изложеното в съображение 88 от Регламента за Европейската прокуратура, посочено в точка 4 от настоящото заключение, ефективната съдебна защита на правата на правните субекти е основен принцип на правото на Съюза, който произтича от общите конституционни традиции на държавите членки и който е прогласен в членове 6 и 13 от Конвенцията за защита на правата на човека и основните свободи, подписана в Рим на 4 ноември 1950 г. Член 47 от Хартата потвърждава този принцип, така че тази разпоредба следва да бъде взета предвид при тълкуването на член 19, параграф 1, втора алинея ДЕС в контекст като разглеждания по настоящото дело (
29
). Следва също така да се има предвид, че когато прилагат правото на Съюза (какъвто е настоящият случай), държавите членки трябва да гарантират правото на ефективни правни средства за защита, залегнало в член 47, първа алинея от Хартата (
30
).
38.
Централен за настоящото дело е въпросът дали постановление, с което ЕДП призовава трето лице да се яви пред него като свидетел, представлява процесуален акт на Европейската прокуратура, който има за цел да породи правни последици спрямо трети лица по смисъла на член 42, параграф 1 от Регламента за Европейската прокуратура. Ако посоченото постановление е такъв акт, тази разпоредба изисква то да подлежи на съдебен контрол от компетентния национален съд.
39.
Първият въпрос, на който трябва да се даде отговор в този контекст, е дали понятието „[п]роцесуални актове на Европейската прокуратура, които имат за цел да породят правни последици спрямо трети лица“, е самостоятелно понятие от правото на Съюза, което трябва да се тълкува еднакво в целия Съюз. За да се отговори на този въпрос, трябва да се вземат предвид текстът на разпоредбата, в която се използва това понятие, контекстът, в който се вписва тази разпоредба, и целите, преследвани от правната уредба, от която тя е част (
31
).
40.
Регламентът за Европейската прокуратура не съдържа определение на това понятие и препращането към националното право в член 42, параграф 1 не е определящо за неговото значение и обхват.
41.
От текста на член 42, параграф 1 от Регламента за Европейската прокуратура, тълкуван в светлината на общата структура и цел на този член, е видно, че той има за цел да предостави на националните съдилища компетентност (
32
) да извършват съдебен контрол върху актове, които, тъй като Европейската прокуратура е орган на Съюза (
33
), в противен случай биха били от изключителната компетентност на съдилищата на Съюза (
34
). От член 42, параграфи 2—8 от Регламента за Европейската прокуратура следва, че извън компетентността, която параграф 1 от този член запазва за националните съдилища, компетентни да осъществяват контрол за законосъобразност на актовете на Европейската прокуратура са съдилищата на Съюза (
35
). Такъв е случаят по-конкретно с „административните решения“ на прокуратурата, които са посочени в параграф 8 и които попадат в обхвата на член 263, параграф 4 ДФЕС, за разлика от „процесуалните актове“ на прокуратурата, които са посочени в параграф 1 и които по принцип (
36
) подлежат на „контрол от компетентните национални съдилища“.
42.
Използването на израза „имат за цел да породят правни последици спрямо трети лица“ в член 42, параграф 1 от Регламента за Европейската прокуратура допълнително потвърждава, че разпоредбата има за цел да предостави компетентност на националните съдилища, която съдилищата на Съюза биха поели в противен случай. В писмените си становища Европейската прокуратура, правителствата на Франция и Испания и Комисията посочват, че този израз възпроизвежда дословно текста на член 263, първа алинея ДФЕС (
37
), в който са определени актовете на институциите, органите, службите или агенциите на Съюза, върху които компетентни да осъществяват контрол са съдилищата на Съюза (
38
).
43.
Друга причина, която подкрепя самостоятелното и еднакво тълкуване на израза „[п]роцесуални актове на Европейската прокуратура, които имат за цел да породят правни последици спрямо трети лица“, е необходимостта да се осигури съгласувано разпределение на компетентността между националните съдилища и съдилищата на Съюза при упражняването на съдебен контрол върху актовете на Европейската прокуратура. Ето защо споделям становището на Европейската прокуратура, че изразът „[п]роцесуални актове на Европейската прокуратура, които имат за цел да породят правни последици спрямо трети лица“, е самостоятелно понятие на правото на Съюза (
39
).
44.
Що се отнася до съдържанието на това понятие, от първия абзац на съображение 87 от Регламента за Европейската прокуратура е видно, че изразът „процесуални актове“ включва по-специално действията, „предприемани от Европейската прокуратура в хода на провежданите от нея разследвания“. Вторият абзац от това съображение гарантира, че „процесуалните актове на Европейската прокуратура, приети преди повдигането на обвинение“, също подлежат на съдебен контрол от националните съдилища. Изразът „процесуални актове“ включва, но не се ограничава до (
40
)„действия по разследването“ по смисъла на член 30 от Регламента за Европейската прокуратура. Следователно, както твърдят I.R.O., F.J.L.R. и Европейската прокуратура, актът, с който ЕДП призовава дадено лице да се яви като свидетел, според мен е процесуален акт по смисъла на член 42, параграф 1 от Регламента за Европейската прокуратура. Действително член 30, параграф 1 от този регламент не включва този акт в набора от „действия по разследването“, които трябва да бъдат на разположение на Европейската прокуратура в държавите членки „[н]ай-малко в случаите, когато деянието, предмет на разследването, е наказуемо с максимално наказание от най-малко четири години лишаване от свобода“. В член 30, параграф 4 от Регламента за Европейската прокуратура обаче се предвижда, че „[в] допълнение към действията, посочени в параграф 1, [ЕДП] могат да отправят искане или да разпореждат в своята държава членка предприемането на всякакви други действия, които съгласно националното право са на разположение на прокурорите по сходни дела на национално ниво“. В член 43, параграф 1 от Закон № 9/2021 изрично се предвижда, че ЕДП могат да призовават лица да се явят като свидетели.
45.
Що се отнася до израза „които имат за цел да породят правни последици спрямо трети лица“, от използването на идентична формулировка в член 263, параграф 1 ДФЕС (
41
) може да се заключи, че намерението на законодателя при приемането на член 42, параграф 1 от Регламента за Европейската прокуратура е било да гарантира, че в рамките на система за съдебен контрол, адаптирана към специфичното естество на Европейската прокуратура, актовете на този орган, които по принцип би следвало да подлежат на контрол от съдилищата на Съюза чрез пряка жалба, могат да бъдат предмет на съдебен контрол пред националните съдилища, като по този начин се гарантира спазването на член 19, параграф 1, втора алинея ДЕС и член 47 от Хартата.
46.
От това според мен следва, че както Европейската прокуратура, френското правителство и Комисията изрично твърдят, постоянната практика на Съда относно понятието „актове, предназначени да произведат правно действие по отношение на трети страни“, за целите на член 263 ДФЕС се прилага за тълкуването на член 42, параграф 1 от Регламента за Европейската прокуратура. Съгласно член 263, четвърта алинея във връзка с първа алинея ДФЕС жалба за отмяна може да се подава срещу всички приети от институциите, органите, службите или агенциите на Съюза разпоредби или мерки, независимо от формата им, пораждащи задължителни правни последици, които могат да засегнат интересите на физическо или юридическо лице, като променят съществено правното му положение. За да се определи дали даден акт поражда такива последици и следователно подлежи на такова обжалване, следва да се съобрази същността му, а съответните последици да се преценят с оглед на обективни критерии, например съдържанието на този акт, като евентуално се държи сметка и за контекста на приемането му и правомощията на издалата го институция, орган, служба или агенция (
42
).
47.
От изложеното по-горе може да се заключи, че законодателят на Съюза не е възнамерявал да ограничи до определени категории задължителния съдебен контрол на процесуалните актове на Европейската прокуратура, който се предвижда в член 42, параграф 1 от Регламента за Европейската прокуратура. Разгледана в светлината на цитираната в предходната точка практика на Съда, тази разпоредба има за последица, че всеки процесуален акт, който Европейската прокуратура приема в хода на своите разследвания и който има за цел да породи задължителни правни последици и може да засегне интересите на трети лица, като промени съществено правното им положение, трябва да подлежи на съдебен контрол от компетентния национален съд. Необходимо е да добавя, че от съображение 87 от Регламента за Европейската прокуратура е видно, че изразът „трети лица“, който се използва в член 42, параграф 1 от него, трябва да се разбира в широк смисъл, като включващ „заподозряното лице“ (
43
), „пострадалия“ и всички „други заинтересовани лица, чиито права могат да бъдат неблагоприятно засегнати от подобни актове“ (
44
).
48.
Запитващата юрисдикция, I.R.O. и F.J.L.R. твърдят, че постановлението от 2 февруари 2023 г. е процесуален акт на Европейската прокуратура, който поражда правни последици за тях като разследвани лица, тъй като: а) нарушава правото им делото да бъде гледано в разумен срок и б) допълнителните свидетелски показания на Y.C. биха могли да разкрият уличаващи доказателства, които работещите по делото ЕДП да използват в наказателното производство срещу тях. За разлика от това Европейската прокуратура, френското и испанското правителство, както и Комисията поддържат въз основа на различни доводи (
45
), че постановлението на работещия по делото ЕДП да призове трето лице да даде показания като свидетел не е акт, чиито правни последици са задължителни и който може да засегне интересите на разследваните лица, като промени съществено правното им положение.
49.
В общ план не съм убеден в доводите, изложени от името на I.R.O. и F.J.L.R., които запитващата юрисдикция възприема. Както отбелязват френското и испанското правителство и Комисията, разпитът на свидетел може да съдържа доказателства, които имат както уличаващ, така и оневинителен характер. В този контекст е от значение да се посочи, че член 5, параграф 4 от Регламента за Европейската прокуратура предвижда, че „Европейската прокуратура провежда разследванията си безпристрастно и издирва всички относими по делото доказателства, както обвинителните, така и оправдателните“ (
46
). Френското правителство добавя, че такъв разпит може да има за единствена цел да изясни някои факти, да предостави допълнителна информация, да разясни на следователя сложен механизъм или да хвърли светлина върху личността на съответните лица. Съгласен съм, че макар призоваването и разпитът на свидетел да може да удължи продължителността на производството, тези действия могат да улеснят провеждането на разследването и във всеки случай да допринесат за всеобхватното разследване на обвиненията.
50.
Независимо от тези съображения считам, че въпросът дали постановление на ЕДП, с което се призовава трето лице да се яви като свидетел, е процесуален акт, имащ за цел да породи правни последици спрямо трети лица, не може да се разгледа и не може да му се отговори по общ и абстрактен начин.
51.
Европейската прокуратура не действа в една правна област и Регламентът за Европейската прокуратура урежда производствата на Европейската прокуратура само частично (
47
). По думите на генерален адвокат Ćapeta „Европейската прокуратура действително е единен и неделим орган, но действа, без да има общо материално или процесуално наказателно право“ и „[т]ези въпроси зависят до голяма степен от законодателствата на държавите членки, които могат да се различават по отношение на възприетите от тях решения“ (
48
). Освен процесуалните права, произтичащи от правото на Съюза, които съгласно член 41, параграф 2 от Регламента за Европейската прокуратура „най-малко“ трябва да бъдат гарантирани на заподозрените лица и обвиняемите в наказателното производство, вследствие на зависимостта на Регламента за Европейската прокуратура от националното право правата на лицата, засегнати от тези производства, се различават в зависимост от държавата членка, в която прокуратурата разследва и преследва престъпления. По същия начин фактът, че член 30, параграф 5 от Регламента за Европейската прокуратура предвижда, че „процедурите и условията за предприемане на действията“, посочени в параграфи 1 и 4 от същия член, се уреждат от „приложимото национално право“, може да има за последица, че процесуално действие като например призоваване на свидетел, предприето от работещ по делото ЕДП в една държава членка, няма да има правни последици за положението на лицата, засегнати от това действие, докато същото процесуално действие, предприето в друга държава членка, ще има такива последици. Както отбелязват френското и нидерландското правителство в заседанието, обхватът на процесуалните актове на Европейската прокуратура, подлежащи на контрол от националните съдилища, вероятно ще варира в зависимост от приложимото национално право. Изискването този въпрос да се разгледа in concreto произтича и от съдебната практика, на която се позовавам в точка 46 от настоящото заключение и от която следва, че е необходимо да се вземат предвид посочените в нея обективни критерии.
52.
Поради гореизложеното считам, че не би било целесъобразно Съдът да заеме обща позиция по въпроса дали акт, с който работещ по делото ЕДП призовава трето лице да се яви пред него като свидетел, попада в обхвата на член 42, параграф 1 от Регламента за Европейската прокуратура. Този въпрос в крайна сметка следва да бъде преценен от националните съдилища, като се провери дали този акт представлява акт, който има за цел да породи задължителни правни последици и който може да засегне интересите на трето лице, като промени съществено правното му положение. За тази цел националните съдилища трябва да съобразят същността на акта и да преценят тези последици с оглед на обективни критерии, например неговото съдържание, като евентуално се държи сметка за конкретния процесуален контекст на приемането му и правомощията на издалия го орган. Ако след като разгледа тези въпроси националният съд установи, че актът, с който работещият по делото ЕДП призовава трето лице да се яви пред него като свидетел, няма за цел да породи правни последици спрямо разследвани лица, националното законодателство, което изключва съдебния контрол върху този акт, би било съвместимо с член 42, параграф 1 от Регламента за Европейската прокуратура, разглеждан във връзка с член 47 от Хартата и член 19, параграф 1, втора алинея ДЕС, както и с принципите на равностойност и ефективност.
53.
В заключението си по дело Asociaţia „Forumul Judecătorilor din România“ и др. генерален адвокат Bobek посочва, че лице, което желае да се позове на член 47 от Хартата, за да обоснове процесуално право, гарантирано от тази разпоредба, трябва да има конкретно „право или свобода“, гарантирано от правото на Съюза, което иска да защити пред съд (
49
). Съгласен съм с Комисията, че ако постановлението за призоваване на трето лице като свидетел няма за цел да породи правни последици спрямо разследваните лица, правното положение на тези лица не се засяга и те не могат да се позовават на право, произтичащо от правото на Съюза, което прави прилагането на член 47 от Хартата безпредметно. При липсата на правни последици не възниква и наличието на ефективно правно средство за защита в съответствие с член 19, параграф 1, втора алинея ДЕС. Накрая, ако никоя разпоредба от Регламента за Европейската прокуратура или на друг акт на Съюза не предоставя на разследваните лица правото да обжалват пред националните съдилища процесуалните актове на Европейската прокуратура, които нямат за цел да пораждат правни последици спрямо трети лица, не е налице нарушение на принципите на равностойност и ефективност.
54.
Ако национален съд установи, че постановление като това от 2 февруари 2023 г. е акт, който попада в обхвата на член 42, параграф 1 от Регламента за Европейската прокуратура, тази разпоредба изисква посоченото постановление да „подлеж[и] на контрол от компетентните национални съдилища“. В какво се състои този съдебен контрол? В контекста на разглежданото понастоящем преюдициално запитване изисква ли той да е налице пряка жалба за оспорване на действителността на това постановление?
55.
В настоящото дело е безспорно, че съгласно испанското право постановление, с което работещ по делото ЕДП призовава трето лице да се яви пред него като свидетел, не може да бъде предмет на пряка жалба от страна на разследваните лица пред национален съд. От акта за преюдициално запитване е видно, че запитващата юрисдикция се основава на предположението, че намерението на законодателя на Съюза е, че актовете, попадащи в обхвата на член 42, параграф 1 от Регламента за Европейската прокуратура, трябва да могат да бъдат обжалвани чрез пряка жалба. По този начин тя, изглежда, пренебрегва възможността законодателят на Съюза да не е искал да определи подробни правила, по които тези актове да подлежат на съдебен контрол, в резултат на което такъв контрол да може да се осъществява косвено (
50
). За разлика от това в писменото си становище италианското правителство твърди, че за съдебния контрол върху процесуалните актове на прокуратурата, имащи за цел да породят правни последици спрямо трети лица, не се изисква да е налице жалба за тяхната отмяна. То изтъква, че за разлика от положението в Испания италианският Наказателно-процесуален кодекс е премахнал функцията на съдия-следователя, като същевременно е премахнал всякакъв предварителен контрол върху процесуален акт на прокуратурата за призоваване на трето лице да даде показания. Вместо това първоинстанционният съд е компетентен да се произнесе по законосъобразността на всички представени пред него доказателства, и когато е целесъобразно, да не ги вземе предвид (
51
). В съдебното заседание в отговор на писмен въпрос на Съда Европейската прокуратура и правителствата на Франция, Нидерландия и Испания настояват, че инцидентният съдебен контрол върху действителността на процесуалните актове на Европейската прокуратура отговаря на изискванията на член 42, параграф 1 от Регламента за Европейската прокуратура. Европейската прокуратура приема, че не съществува пряк правен способ за защита срещу актовете на ЕДП за допускане на действия по разследването. Тя твърди, че испанското право предвижда няколко правни способа за инцидентен съдебен контрол на такива актове по време на цялата фаза на досъдебното производство, а след приключването му — в устната фаза на наказателния процес, като по този начин гарантира правото на ефективна съдебна защита и зачитане на правото на защита. Правителствата на Франция, Нидерландия и Испания застъпват същото мнение.
56.
Член 42, параграф 1 от Регламента за Европейската прокуратура предоставя свобода на преценка на държавите членки в контекста на тяхната процесуална автономия, като постановява, че предвиденият в него съдебен контрол се извършва „в съответствие с изискванията и процедурите, предвидени в националното право“ (
52
). Тази разпоредба не определя естеството на този „контрол“, нито вида на акта, който националният съд може да постанови, когато го упражнява.
57.
В съображение 88 от Регламента за Европейската прокуратура се изисква при осъществяване от националните съдилища на контрол за законосъобразност на процесуалните актове на Европейската прокуратура, имащи за цел да породят правни последици спрямо трети лица, „да бъдат гарантирани ефективни средства за правна защита в съответствие с член 19, параграф 1, втора алинея ДЕС“. Тази разпоредба на Договора налага на държавите членки задължението да осигурят ефективни правни средства за защита на всяко лице, чиито права и свободи, гарантирани от правото на Съюза, са нарушени, което съответства на предвиденото в член 47, първа алинея от Хартата. То включва правото да се обжалва пред съд всеки акт, който засяга неблагоприятно дадено лице и може да наруши тези права и свободи, но не изисква да е налице пряк правен способ за защита, чиято основна цел е да се оспори действителността на определен акт. Следователно е достатъчно пред компетентните национални съдилища да са на разположение един или повече правни способи за защита, които да позволят на носителя на правото да постигне косвен контрол върху законосъобразността на даден акт, осигуряващ спазването на правата и свободите, които правото на Съюза гарантира на това лице (
53
). В настоящото производство запитващата юрисдикция следва да провери дали разследваните лица могат косвено да оспорят законосъобразността на постановление, с което работещият по делото ЕДП е призовал трето лице да се яви като свидетел.
58.
Независимо от съществуването на тази възможност, за да предостави изчерпателен отговор на поставените от запитващата юрисдикция въпроси, Съдът трябва също така да посочи дали описаните в преюдициалното запитване производства са в съответствие с принципите на равностойност и ефективност, към които изрично препраща съображение 88, първа алинея от Регламента за Европейската прокуратура.
59.
Съгласно постоянната съдебна практика, когато в правото на Съюза няма правила в съответната област, по силата на принципа на процесуалната автономия във вътрешния правен ред на всяка държава членка трябва да се уредят процесуалните правила на съдебните производства, предназначени да гарантират зачитането на правата на правните субекти, при условие обаче тези правила да не са по-неблагоприятни при обхванатите от правото на Съюза положения, от правилата, които уреждат подобни вътрешноправни положения (принцип на равностойност), и да не правят практически невъзможно или прекомерно трудно упражняването на правата, предоставени от правото на Съюза (принцип на ефективност) (
54
).
60.
Колкото до принципа на ефективност правото на Съюза не принуждава държавите членки да въвеждат различни от установените във вътрешното право правни средства за защита, освен ако все пак от структурата на разглеждания национален правен ред личи, че няма никакво средство за защита пред съд, което да позволява дори и инцидентно да се гарантира спазването на правата, които правните субекти черпят от правото на Съюза, или че единствената възможност правните субекти да получат достъп до съд е да бъдат принудени да нарушат правото (
55
). Ако запитващата юрисдикция установи, че въпросът относно действителността на обжалваните актове може да бъде ефективно разрешен по косвен път, няма да има основание да се приеме, че описаните в акта за преюдициално запитване производства нарушават принципа на ефективност.
61.
Що се отнася до принципа на равностойност, от предоставената от запитващата юрисдикция информация става ясно, че макар националните процесуални правила, приложими към Европейската прокуратура, да изключват възможността за пряк съдебен контрол върху постановление, с което ЕДП призовава трето лице да се яви като свидетел, равностойно постановление, прието съгласно Наказателно-процесуалния кодекс, подлежи на обжалване пред съдия-следователя или пред по-горна инстанция. От това следва, че разследваните лица се намират в различно и по-неблагоприятно положение, когато предявяват права, произтичащи пряко от правото на Съюза, в сравнение със случаите, в които предявяват права съгласно Наказателно-процесуалния кодекс. При това положение изглежда, както твърдят както запитващата юрисдикция, така и I.R.O. и F.J.L.R., че производствата, описани в акта за преюдициално запитване, нарушават принципа на равностойност.
62.
Европейската прокуратура и испанското правителство действително оспорват тълкуването на националното право, направено от запитващата юрисдикция, като по същество твърдят, че съгласно определена национална съдебна практика може да се приложи член 311 от Наказателно-процесуалния кодекс, който предвижда, че актовете за приемане на исканите от страните действия по разследването не подлежат на обжалване. В отговор е достатъчно да се припомни, че съгласно постоянната съдебна практика в рамките на преюдициално запитване Съдът не следва да се произнася по тълкуването на националното право или да решава дали тълкуването на неговите разпоредби от запитващата юрисдикция е правилно, тъй като този въпрос е от изключителната компетентност на националните съдилища (
56
).
Заключение
63.
По изложените съображения предлагам на Съда да отговори на преюдициалните въпроси, поставени от Juzgado Central de Instrucción no 6 de la Audiencia Nacional (Централен следствен съд № 6 към Националния върховен съд, Испания), по следния начин:
„Член 42, параграф 1 от Регламент (ЕС) 2017/1939 на Съвета от 12 октомври 2017 година за установяване на засилено сътрудничество за създаване на Европейска прокуратура във връзка с член 47 от Хартата на основните права на Европейския съюз, член 19, параграф 1, втора алинея ДЕС и принципите на равностойност и ефективност,
трябва да се тълкува в смисъл, че не допуска национална правна уредба, съгласно която разследваните от Европейската прокуратура лица не могат да обжалват пряко пред компетентния национален съд постановление, с което в рамките на това разследване работещият по делото европейски делегиран прокурор призовава трети лица да се явят като свидетели, когато това постановление има за цел да породи правни последици спрямо посочените лица. Националният съд следва да прецени този въпрос, като провери дали това постановление представлява акт, който има за цел да породи задължителни правни последици и който може да засегне интересите на посочените лица, като промени съществено правното им положение. За тази цел националният съд трябва да съобрази същността на постановлението и да прецени последиците му с оглед на обективни критерии, например съдържанието му, като евентуално се държи сметка за контекста на приемането му и правомощията на издалия го орган“.
(
1
)	Език на оригиналния текст: английски.
(
2
)	Регламент (ЕС) 2017/1939 на Съвета от 12 октомври 2017 година за установяване на засилено сътрудничество за създаване на Европейска прокуратура (ОВ L 283, 2017 г., стр. 1, наричан по-нататък „Регламентът за Европейската прокуратура“). Регламентът за Европейската прокуратура е приет в рамките на засиленото сътрудничество по член 86 ДФЕС. Когато се използва в Регламента, понятието „държава членка“ обикновено се отнася до участващите държави членки (член 2, точка 1 от Регламента за Европейската прокуратура).
(
3
)	Член 3, параграф 1, член 6, параграф 1 и член 8, параграф 1 от Регламента за Европейската прокуратура.
(
4
)	Член 8, параграфи 2—4 от Регламента за Европейската прокуратура.
(
5
)	Член 13, параграф 1 от Регламента за Европейската прокуратура.
(
6
)	Съгласно член 13, параграф 1 и член 28, параграф 1 от Регламента за Европейската прокуратура ЕДП, отговарящ за разследването и наказателното преследване, които сам е започнал, които са му били разпределени или които е поел, упражнявайки правото на изземване (наричан по-нататък „работещият по делото ЕДП“), може в съответствие с този регламент и с националното право, да предприеме действия по разследването и други действия по собствена инициатива или да даде указания на компетентните органи в своята държава членка да предприемат такива действия (вж. в този смисъл решение от 21 декември 2023 г., G. К. и др. (Европейска прокуратура), C‑281/22, EU:C:2023:1018, т. 43).
(
7
)	Член 13, параграфи 1 и 3 и съображение 43 от Регламента за Европейската прокуратура.
(
8
)	За това се отнася и вторият параграф от съображение 88 от Регламента за Европейската прокуратура.
(
9
)	Членове 26—42 от Регламента за Европейската прокуратура.
(
10
)	Испанското законодателство въвежда института на надзорната инстанция, за да упражнява съдебен контрол върху дейността на прокуратурата като разследващ орган (вж. т. 36 от настоящото заключение).
(
11
)	Член 42, параграф 1 от Регламента за Европейската прокуратура също така предоставя компетентност на националните съдилища да осъществяват контрол върху неприемането от страна на Европейската прокуратура на процесуален акт, който тя е длъжна да приеме съгласно този регламент и който има за цел да породи такива правни последици. Настоящото дело не е свързано с упражняването на тази компетентност.
(
12
)	BOE № 157, 2 юли 2021 г., стр. 78523.
(
13
)	Престъпление, предвидено в член 308 или, ако е приложимо, в член 306 от Ley Orgánica 10/1995 del Código Penal (Наказателен кодекс) от 23 ноември 1995 г. (BOE № 281, 24 ноември 1995 г., стр. 33987).
(
14
)	В акта за преюдициално запитване е посочен 9 юни 2021 г. От становищата на испанското правителство и на Европейската прокуратура става ясно, че разпореждането е от 9 юни 2022 г.
(
15
)	Въз основа съответно на член 308 или, ако е приложимо, член 306 от Наказателния кодекс и членове 390 и 392 от същия кодекс.
(
16
)	Нито Y.C., нито I.M.B. оспорват постановлението от 2 февруари 2023 г.
(
17
)	Запитващата юрисдикция се позовава на член 410 от Наказателно-процесуалния кодекс, който предвижда, че „всички лица, които пребивават на испанска територия, независимо дали са испански граждани или чужденци, които не са възпрепятствани да го направят, са длъжни да се явят в отговор на съдебна призовка, която отговаря на предвидените от закона реквизити, за да съобщят всичко, което знаят по поставените им въпроси“. Тя добавя, че съгласно член 420 от този кодекс, ако призованото като свидетел лице не се яви, то може да бъде глобено или задържано за престъпление, свързано с възпрепятстване на правосъдието.
(
18
)	Запитващата юрисдикция се позовава на член 433 от Наказателно-процесуалния кодекс, чиято алинея 2 предвижда, че „навършилите пълнолетие свидетели полагат клетва или тържествено обещават да посочат всичко, което знаят, в отговор на поставените им въпроси, а съдията е длъжен да ги уведоми на ясен и разбираем език за задължението им да казват истината и за отговорността, която носят, в случай че извършат престъплението лъжесвидетелстване в наказателното производство“.
(
19
)	Член 766, параграф 1 от Наказателно-процесуалния кодекс предвижда, че „решенията на съдия-следователя и на съдия по наказателни дела, за които не е предвидено, че не подлежат на обжалване, могат да се оспорват, като се иска изменението им или да се обжалват“.
(
20
)	Решение от 13 октомври 2022 г., Baltijas Starptautiskā Akadēmija и Stockholm School of Economics in Riga (C‑164/21 и C‑318/21, EU:C:2022:785, т. 32 и 33 и цитираната съдебна практика).
(
21
)	Вж. точка 22 от настоящото заключение.
(
22
)	Съгласно постоянната съдебна практика в рамките на въведеното с член 267 ДФЕС производство за сътрудничество между националните юрисдикции и Съда задачата на последния е да даде на националния съд полезен отговор, който да му позволи да реши спора, с който е сезиран. С оглед на това при необходимост Съдът може да преформулира въпросите, които са му зададени (решение от 30 януари 2024 г., Директор на Главна дирекция Национална полиция при МВР‑София (C‑118/22, EU:C:2024:97, т. 31 и цитираната съдебна практика).
(
23
)	Испанското правителство предлага въпросите да се преформулират, като на първите два въпроса се отговори като на един въпрос, а на последните два въпроса — заедно. В светлината на моето становище относно допустимостта на втория въпрос този подход изглежда несъстоятелен.
(
24
)	Вж. точка 37 от настоящото заключение.
(
25
)	Раздел II от преамбюла на Закон 9/2021.
(
26
)	По настоящото дело това е Audiencia Nacional (Национален върховен съд).
(
27
)	Раздел IV от преамбюла на Закон 9/2021. В член 8 от Закон 9/2021 се предвижда, че „в рамките на производството, уредено в [Закон 9/2021]“, надзорната инстанция е компетентна да „се произнася по жалби срещу постановленията на [ЕДП]“.
(
28
)	Herrnfeld, H.‑H., Brodowski, D. и Burchard, C. отбелязват, че „член 42, параграф 1 от Регламента за Европейската прокуратура следва да се тълкува не само като предоставящ на държавата членка компетентност да упражнява съдебен контрол „в съответствие с изискванията и процедурите, предвидени в националното право“, но и — в светлината на член 47 от Хартата и член 19, параграф 1 от ДЕС — като изискваща от държавите членки да осигурят ниво на защита, което е (поне) равностойно на съдебната защита, която [Съдът] би осигурил съгласно член 263 ДФЕС, ако Регламентът за Европейската прокуратура не беше „прехвърлил“ тази отговорност на националните съдилища“ (European Public Prosecutor’s Office, Article-by-Article Commentary, Nomos, Baden-Baden, 2021, p. 420).
(
29
)	Решения от 6 октомври 2021 г., W.Ż. (Колегия за извънреден контрол и публични въпроси на Върховния съд — Назначаване) (C‑487/19, EU:C:2021:798, т. 102 и цитираната съдебна практика), и от 29 март 2022 г., Getin Noble Bank (C‑132/20, EU:C:2022:235, т. 89).
(
30
)	Решение от 19 декември 2019 г., Deutsche Umwelthilfe (C‑752/18, EU:C:2019:1114, т. 34 и цитираната съдебна практика).
(
31
)	Вж. в този смисъл решение от 21 декември 2023 г., AUTOTECHNICA FLEET SERVICES (C‑278/22, EU:C:2023:1026, т. 39 и цитираната съдебна практика).
(
32
)	Вж. обаче бележка под линия 36 от настоящото заключение.
(
33
)	Вж. точка 1 от настоящото заключение.
(
34
)	В съответствие с членове 263 и 265 ДФЕС. Член 86, параграф 3 ДФЕС предвижда, че регламентите на Съвета за учредяване на Европейската прокуратура следва да определят по-специално „правилата, приложими по отношение на съдебната проверка на процесуалните актове, които [Европейската прокуратура] приема при изпълнението на своите функции“. В съображение 86 от Регламента за Европейската прокуратура, в което се препраща към тази разпоредба, се посочва, че предоставеното на законодателя на Съюза правомощие „отразява особения характер на задачите и структурата на Европейската прокуратура, която се различава от тази на останалите органи и агенции на Съюза и изисква специални правила относно съдебния контрол“. С член 42, параграф 1 от Регламента за Европейската прокуратура Съветът е счел за целесъобразно да възложи на националните съдилища компетентността за осъществяване на съдебен контрол върху процесуалните актове на прокуратурата с оглед на хибридния характер на този орган и на факта, че той действа до голяма степен въз основа на националното право, когато извършва разследвания и предприема други действия (вж. по този въпрос членове 30 и 31, както и първия и втория абзац на съображение 87 от Регламента за Европейската прокуратура). Както се посочва в писменото становище на Комисията, законодателят на Съюза е приел, че „тази система е по-последователна и работи по-добре, като се има предвид, че съгласно член 86, параграф 2 ДФЕС [Европейската прокуратура] образува наказателно производство пред компетентните съдилища на държавите членки“. Допълнително предимство на тази система е, че се избягва „разделянето на съдебния контрол между съдилищата на Съюза по време на разследването и националните съдилища по време на съдебния процес, като се отчита фактът, че този контрол се упражнява в съответствие с Регламент 2017/1939 и правото на Съюза, допълнено до голяма степен от националните процесуални правила“.
(
35
)	Включително чрез компетентност за постановяване на решения по преюдициални запитвания съгласно член 267 ДФЕС (вж. член 42, параграф 2 от Регламента за Европейската прокуратура).
(
36
)	Член 42, параграф 3 от Регламента за Европейската прокуратура изключва от обхвата на параграф 1 решенията на Европейската прокуратура за прекратяване на наказателното производство в съответствие с член 39. Що се отнася до възможността жалбоподатели, които са привилегирована страна, да обжалват пред Съда процесуалните актове на Европейската прокуратура, вж. съображение 89 от Регламента за Европейската прокуратура. Вж. и член 42, параграф 2, буква а) от Регламента за Европейската прокуратура, който предоставя на Съда компетентност да се произнася по преюдициални запитвания в съответствие с член 267 ДФЕС относно действителността на процесуални актове на Европейската прокуратура, доколкото такъв въпрос за действителността е повдигнат пряко пред съд на държава членка въз основа на правото на Съюза.
(
37
)	Вж. също препратките към член 263, параграф 4 ДФЕС в член 42, параграфи 3 и 8 от Регламента за Европейската прокуратура.
(
38
)	Този израз също така дава възможност да се направи разграничение между процесуалните актове на Европейската прокуратура, които попадат в обхвата на член 42, параграф 1 от Регламента за Европейската прокуратура и следователно подлежат на контрол от националните съдилища, и актовете на Европейската прокуратура, които нямат за цел да породят правни последици спрямо трети лица. В третия абзац от съображение 87 от Регламента за Европейската прокуратура се пояснява, че националните съдилища имат право, но не и задължение, да упражняват съдебен контрол върху последните в съответствие с националното си право.
(
39
)	Правната теория, изглежда, споделя това мнение: като пример вж. Herrnfeld, H.‑H., Brodowski, D. и Burchard, C., op.cit., 409—410, и Luchtman, M., Forum Choice and Judicial Review Under the EPPO’s Legislative Framework — In: Geelhoed, W., Erkelens, L. and Meij, A. (eds.), Shifting Perspectives on the European Public Prosecutor’s Office, Asser Press, The Hague, 2018, p. 165.
(
40
)	Вж. по-специално вторият абзац от съображение 87 от Регламента за Европейската прокуратура, която се отнася до „[п]роцесуалните актове, отнасящи се до избора на държавата членка, чиито съдилища са компетентни да разгледат делото“, и член 42, параграф 3 от същия регламент, който се отнася до „решенията на Европейската прокуратура за прекратяване на наказателното производство“.
(
41
)	Вж. точка 42 от настоящото заключение.
(
42
)	Решение от 18 юни 2024 г., Комисия/ЕСП (C‑551/22 P, EU:C:2024:520, т. 65 и цитираната съдебна практика).
(
43
)	Според мен понятието „investigado“ (разследвано лице) в испанското право е равностойно на понятието „заподозряно лице“.
(
44
)	Както Европейската прокуратура и френското правителство посочват в своите становища, съгласно практиката на Съда, когато жалбата за отмяна е подадена от жалбоподател, който не е привилегирована страна, срещу акт, на който той не е адресат, изискването задължителните правни последици да са от естество да засягат интересите на жалбоподателя, като променят съществено правното му положение, съвпада с условията по член 263, четвърта алинея ДФЕС, че този акт трябва да го засяга пряко и лично (решение от 13 октомври 2011 г., Deutsche Post и Германия/Комисия, C‑463/10 P и C‑475/10 P, ЕС:C:2011:656, т. 38). Според мен същият подход е приложим и към член 42, параграф 1 от Регламента за Европейската прокуратура.
(
45
)	Европейската прокуратура твърди, че свидетелските показания на Y.C. не са основание за повдигане на обвинение за предполагаемите престъпления срещу I.R.O. и F.J.L.R. Ако работещите по делото ЕДП биха събрали нови уличаващи доказателства срещу тях от нови свидетелски показания на Y.C., тяхното правно положение като разследвани лица щяло да остане непроменено. Комисията твърди, че призоваването на свидетели е изцяло подготвително действие. Свидетелските показания представлявали твърдения за факти, които е малко вероятно да породят задължителни последици, които биха променили правното положение на заподозрения. Задължителните правни последици се пораждали на по-късен етап от производството, когато след повдигане на обвинението положението на лицето се променя от заподозрян в обвиняем; и в крайна сметка при осъждането или оправдаването на това лице.
(
46
)	Вж. и процесуалните права, които член 41 от Регламента за Европейската прокуратура гарантира на заподозрените лица и на обвиняемите.
(
47
)	Вж. точки 1 и 2 от настоящото заключение.
(
48
)	Заключение на генерален адвокат Ćapeta по дело G. K. и др. (Европейска прокуратура) (C‑281/22, EU:C:2023:510, т. 20).
(
49
)	Заключение на генерален адвокат Bobek по дело Asociaţia Forumul Judecătorilor din România и др. (C‑83/19, C‑127/19, C‑195/19, C‑291/19 и C‑355/19, EU:C:2020:746, т. 197).
(
50
)	Запитващата юрисдикция отхвърля довода на ЕДП, основан на член 29 от Закон № 9/2021, който във всеки случай се отнася до хипотеза, която няма отношение към настоящото преюдициално запитване, а именно до разследвани лица, които са призовани със закъснение да се явят на първото изслушване за съобщаване на факти и доказателства. Писмените становища, подадени от Европейската прокуратура, френското и испанското правителство, както и от Комисията, не оспорват разбирането на запитващата юрисдикция.
(
51
)	В същия дух в писменото становище на испанското правителство се посочва, че член 42, параграф 1 от Регламента за Европейската прокуратура не изисква съдебният контрол върху процесуалните актове на Европейската прокуратура да се осъществява незабавно след тяхното приемане и/или преди тяхното прилагане.
(
52
)	Съображение 12 от Регламента за Европейската прокуратура: „[…] Тъй като целите на настоящия регламент, а именно засилване на борбата срещу престъпления, засягащи финансовите интереси на Съюза, чрез създаването на Европейска прокуратура, […] могат да бъдат постигнати по-добре на равнището на Съюза, Съюзът може да приеме мерки в съответствие с принципа на субсидиарност, уреден в член 5 ДЕС. В съответствие с принципа на пропорционалност, уреден в същия член, настоящият регламент не надхвърля необходимото за постигането на тези цели и гарантира, че въздействието му върху правния ред и институционалните структури на държавите членки предполага възможно най-малка намеса“.
(
53
)	Вж. в този смисъл решение от 6 октомври 2020 г., État luxembourgeois (Право на жалба срещу искане за предоставяне на информация в областта на данъчното облагане) (C‑245/19 и C‑246/19, EU:C:2020:795, т. 47, 55, 57—59, 64, 67 и 79 и цитираната съдебна практика).
(
54
)	Решение от 20 юни 2024 г., Artemis security (C‑367/23, EU:C:2024:529, т. 25 и цитираната съдебна практика).
(
55
)	Решение от 21 декември 2021 г., Randstad Italia (C‑497/20, EU:C:2021:1037, т. 62 и цитираната съдебна практика).
(
56
)	Решение от 3 юли 2019 г., УниКредит Лизинг (C‑242/18, EU:C:2019:558, т. 47 и цитираната съдебна практика).