62009CC0242_BG
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
1. Директива 2001/23/ЕО на Съвета(2) има за цел да осигури закрила на правата на работниците и служителите при прехвърляне на тяхното предприятие, като по-специално обезпечи непрекъснатост на трудовите правоотношения. С оглед на това тя предвижда, че действащите към момента на прехвърляне трудови договори се прехвърлят по право от прехвърлителя на приобретателя.
2. По настоящото дело следва да се установи дали Директива 2001/23 се прилага в случай на прехвърляне на дружество, което е част от група, когато заетите лица, които работят постоянно в него, в правно-технически смисъл са наети на работа от друго дружество в тази група.
3. В настоящото заключение застъпвам тезата, че при такова положение следва да се прилага Директива 2001/23 с оглед на преследваната от нея цел и на съдебната практика.
I – Правна уредба
А –	Правото на Съюза
4. Директива 2001/23 кодифицира отменената Директива 77/187/ЕИО на Съвета(3), съответно изменена с Директива 98/50/ЕО на Съвета(4), която също е отменена.
5. Съгласно съображение 3 от Директива 2001/23 същата има за цел да осигури закрила на работниците и служителите при смяна на работодателя, в частност за да се гарантират техните права.
6. По силата на член 1, параграф 1, буква а) от Директива 2001/23 тя се прилага към всички прехвърляния на предприятия, стопански дейности или части от предприятия или стопански дейности на друг работодател в резултат на договорно прехвърляне или сливане. Съгласно член 1, параграф 1, буква б) от тази директива прехвърляне е налице, когато има прехвърляне на стопански субект, който запазва своята идентичност, което означава организирано групиране на ресурси с цел извършване на стопанска дейност, независимо от това дали дейността е основна, или спомагателна.
7. Член 2, параграф 1 от Директива 2001/23 съдържа следните определения:
„а) „прехвърлител“ означава физическо или юридическо лице, което поради прехвърляне по смисъла на член 1, параграф 1 престава да бъде работодател по отношение на предприятието, стопанската дейност или частта от предприятието или стопанската дейност;
б) „приобретател“ означава физическо или юридическо лице, които поради прехвърляне по смисъла на член 1, параграф 1 става работодател по отношение на предприятието, стопанската дейност или частта от предприятието или стопанската дейност;
[…]
г) „работник или служител“ означава лице, което в съответната държава членка е защитено съгласно националното трудово законодателство“.
8. Съгласно член 2, параграф 2 от Директива 2001/23 тя не накърнява националното законодателство по отношение на определението за трудов договор или трудово правоотношение.
9. Член 3 от тази директива гласи:
„1. Правата и задълженията на прехвърлителя във връзка със съществуващите към датата на прехвърлянето трудови договори или трудови правоотношения се прехвърлят на приобретателя по силата на прехвърлителната сделка.
Държавите членки могат да приемат разпоредби, съгласно които след датата на прехвърлителната сделка прехвърлителят и приобретателят да бъдат солидарно отговорни за задълженията, възникнали преди датата на прехвърлянето във връзка със съществуващите към датата на прехвърлянето трудови договори или трудови правоотношения.
2. Държавите членки могат да приемат подходящи мерки, за да гарантират, че прехвърлителят уведомява приобретателя за всички права и задължения, прехвърляни на приобретателя по силата на настоящия член, доколкото тези права и задължения са известни или е трябвало да бъдат известни на прехвърлителя по времето на прехвърлянето. Неизпълнението на задължението за уведомяване на приобретателя от страна на прехвърлителя, за което и да е право или задължение, не се отразява на прехвърлянето на такова право или задължение, както и на правата на всеки работник и служител срещу приобретателя и/или прехвърлителя по отношение на такова право или задължение.
3. След извършване на прехвърлянето приобретателят продължава да спазва условията на всеки колективен трудов договор по същия начин, както те са били приложими към прехвърлителя по силата на този колективен трудов договор, до датата на прекратяване или изтичане на срока на колективния трудов договор или до датата на влизане в сила или на прилагане на друг колективен трудов договор.
Държавите членки могат да ограничат периода за спазване на тези условия с уговорката, че периодът не може да бъде по-кратък от една година.
[…]“.
10. Член 4 от Директива 2001/23 гласи:
„1. Прехвърлянето на предприятието, стопанската дейност или частта от предприятието или стопанската дейност само по себе си не представлява основание за уволнения от прехвърлителя или приобретателя. Тази разпоредба не засяга уволненията по икономически, технически или организационни причини, които налагат промени в работната сила.
Държавите членки могат да приемат разпоредби, съгласно които първата алинея не се прилага към определени категории работници и служители, които не са обхванати от законодателството или практиката на държавите членки във връзка със закрилата срещу съкращения.
2. Ако трудовият договор или трудовото правоотношение се прекратява поради това, че прехвърлянето предполага съществени промени в условията на труд в ущърб на работника, работодателят се счита за отговорен за прекратяването на трудовия договор или трудовото правоотношение“.
Б –	Националното право
11. Член 610, параграф 1 от книга 7 на нидерландския Граждански кодекс (Burgerlijk Wetboek) определя трудовия договор по смисъла на нидерландското право по следния начин:
„С трудовия договор едната страна, работник или служител, се задължава за определен срок и срещу заплащане да полага труд в полза на другата страна, работодател“.
12. Член 663 от книга 7 на нидерландския Граждански кодекс гласи:
„В резултат от прехвърлянето на предприятие правата и задълженията, които към момента на прехвърляне произтичат за работодателя от трудов договор, сключен между него и работника или служителя, който работи в това предприятие, се прехвърлят по право на приобретателя. Работодателят отговаря солидарно с приобретателя в продължение на една година от прехвърлянето за изпълнението на произтичащите от трудовия договор задължения, възникнали преди прехвърлянето“.
II – Спорът по главното производство и преюдициалните въпроси
13. Всички служители в групата Heineken са наети на работа от Heineken Nederlands Beheer BV(5) . В този смисъл HNB се явява централен работодател и командирова служителите в различните оперативни дружества от групата Heineken в Нидерландия.
14. Г-н Roest работи в HNB от 17 юли 1985 г. до 1 март 2005 г. като сътрудник в отдел „кетъринг“. Заедно с около още 70 сътрудници от същия отдел HNB го командирова в дружеството Heineken Nederland BV(6), което до 1 март 2005 г. осигурява храненето на служителите на групата Heineken в различни обекти. За периода на командироване се прилага колективният трудов договор, сключен в рамките на HNB.
15. Г-н Roest членува във FNV Bondgenoten(7) — профсъюз, чиято цел е да защитава интересите на своите членове по отношение на условията на труд и заплащане, по-специално чрез сключването на колективни трудови договори.
16. Heineken Nederland решава от 1 март 2005 г. да възложи дейността, свързана с кетъринг, на външен подизпълнител, а именно Albron Catering BV(8) .
17. На територията на цяла Нидерландия Albron извършва най-вече свързани с кетъринг дейности, а именно управление и експлоатация на кетъринг услуги, по-специално в рамките на ресторанти на предприятия както в частния, така и в публичния сектор, въз основа на сключен за целта договор с възложител.
18. Г-н Roest постъпва на служба в Albron от 1 март 2005 г. като сътрудник в отдел „ресторанти на предприятия“.
19. FNV и г‑н Roest призовават Albron пред Kantonrechter (районен съд) с искане той да постанови, че прехвърлянето на дейностите, свързани с кетъринг, извършено на 1 март 2005 г. между Heineken Nederland и Albron, представлява прехвърляне на предприятие по смисъла на Директива 2001/23 и че работниците и служителите, наети на работа от HNB, командировани в Heineken Nederland, са постъпили по право на служба в Albron, считано от тази дата.
20. FNV и г-н Roest искат също Albron да бъде осъдено да приложи с обратна сила, считано от 1 март 2005 г., към трудовия договор, сключен от него с г‑н Roest, условията, които са били в сила между HNB и г‑н Roest до посочената дата, а по отношение на дължимото възнаграждение за изминалия след 1 март 2005 г. период законоустановеното увеличение с 50 %, както и законната лихва от датата на възникване на задължението, да се поемат от Albron. На последно място FNV и г‑н Roest искат Albron да бъде осъдено да заплати съдебните разноски.
21. С решение, постановено на 15 март 2006 г., Kantonrechter уважава тези искания с изключение на законоустановеното увеличение с 50 %. Albron обжалва това решение.
22. Gerechtshof te Amsterdam (Апелативен съд Амстердам) (Нидерландия) посочва, че съгласно преобладаващите в доктрината становища прилагането на член 633 от книга 7 на нидерландския Граждански кодекс е подчинено на условието прехвърлителят да е работодател на съответните работници и служители.
23. При тези обстоятелства Gerechtshof te Amsterdam решава да спре производството и да постави на Съда следните преюдициални въпроси:
„1) Трябва ли Директива 2001/23 […] да се тълкува в смисъл, че предвиденото в член 3, параграф 1, първо изречение прехвърляне на права и задължения на приобретателя е налице […] само когато прехвърлителят на предприятието — предмет на прехвърляне, е и работодател в правно-технически смисъл на засегнатите работници и служители, или търсената с директивата закрила на работниците и служителите води до това, че в случай на прехвърляне на оперативно дружество, принадлежащо към една група, съществуващите права и задължения по отношение на работниците и служителите, които работят в това предприятие, преминават върху приобретателя, когато целият работещ в рамките на групата персонал е нает на работа от (също принадлежащо към групата) дружество, чиято дейност е свързана с управлението на персонала и което изпълнява функцията на централен работодател?
2) Какъв би бил отговорът на втората част от първия въпрос, ако посочените работници и служители, които работят в принадлежащо към групата предприятие, са наети на работа от друго принадлежащо към тази група дружество, което не е
дружество, чиято дейност е свързана с управлението на персонала, както е описано в първия въпрос?“.
III – Анализ
24. С преюдициалните въпроси запитващата юрисдикция иска по същество да установи дали разпоредбите на член 3, параграф 1 от Директива 2001/23 са приложими в случай на прехвърляне на дружество, което е част от група, когато заетите лица, които работят постоянно в това дружество, в правно-технически смисъл са наети на работа от друго дружество в групата.
25. В началото може да се окаже полезно уточнението, че Директива 2001/23 не би могла да се приложи пряко от националния съд в спора по главното производство, доколкото страни по него са два частноправни субекта. Всъщност в съответствие с постоянната съдебна практика дадена директива не може да поражда задължения за частноправен субект и следователно няма „пряко хоризонтално“ действие, макар и нейните разпоредби да са ясни и точни(9) .
26. Въпреки това не би могло да се счита, че поставените въпроси са лишени от релевантност, тъй като също така е безспорно, че при такова положение националният съд е длъжен да тълкува цялото си национално право, доколкото е възможно, в светлината на текста и целта на въпросната директива, за да се постигне търсеният от нея резултат(10) . Отново съгласно установената съдебна практика, в случай че предписаният от съответната директива резултат, когато тя предоставя права на частноправните субекти, не би могъл да се постигне по този начин, правото на Съюза налага на държавите членки да поправят вредите, причинени на тези субекти от неправилното ѝ транспониране(11) .
27. Следователно въпросът дали разпоредбите на член 3, параграф 1 от Директива 2001/23 намират приложение в спора по главното производство има за цел да установи дали по настоящото дело трябва да се приложи нидерландското право, и по-специално член 663 от книга 7 на нидерландския Граждански кодекс, за да се постигне търсеният от нея резултат.
28. Albron и нидерландското правителство твърдят, че Директива 2001/23 е неприложима в разглежданата хипотеза поради няколко причини, които могат да се обобщят по следния начин.
29. От тълкуването на член 2, параграф 1 във връзка с член 3, параграф 1 от Директива 2001/23 следвало, че работник или служител се ползва от нейните разпоредби само ако има сключен трудов договор, който да го обвързва с предприятието, което се прехвърля, и ако той упражнява дейността си в рамките на този договор. Тези условия се потвърждавали от съдебната практика.
30. Положението, при което работници или служители са командировани в рамките на група, било съпоставимо с това на временни работници или служители, които са част от стопански субект, какъвто е предприятието за временна заетост, и които могат да се ползват от Директива 2001/23 само в случай на неговото прехвърляне, но не и в случай на прехвърляне на предприятието ползвател. В същия ред на мисли нидерландското правителство изразява съмнения дали по отношение на командированите работници или служители може да се приеме, че те са част от стопански субект с траен характер, какъвто трябва да бъде прехвърляното предприятие.
31. Освен това различни дружества в една и съща група не биха могли да се приравнят с един общ работодател, тъй като в Решение по дело Allen и др.(12) е постановено, че Директива 2001/23 се прилага при прехвърляне в рамките на една и съща група от дружества.
32. Накрая, ако в приложното поле на Директива 2001/23 попаднели и случаите на командироване, би възникнала значителна правна несигурност. В тази хипотеза щели да се поставят въпросите дали това разрешение се отнася единствено за случаите на командироване в рамките на една и съща група и при каква продължителност на командироването би могло да възникне прехвърляне на задължения върху приобретателя.
33. Нидерландското правителство подчертава, че подобно разширяване на приложното поле би могло да направи твърде непривлекателно за приобретателя придобиването на съответното предприятие. Освен това то щяло да доведе до предоставянето на двойна закрила на командированите работници или служители, тъй като те биха попаднали под действието на Директива 2001/23 и при прехвърляне на предприятието, което в правно-технически смисъл ги наема на работа.
34. Не споделям посочените възражения. Както ответниците по спора в главното производство и Комисията на Европейските общности, аз също застъпвам становището, че Директива 2001/23 действително намира приложение относно разглежданото положение поради следните съображения.
35. Разглежданият въпрос не намира ясен и точен отговор в текста на разпоредбите на Директива 2001/23, и по-специално в определението на понятието „прехвърлител“, съдържащо се в член 2, параграф 1, буква а) от нея, нито в член 3, параграф 1, който се отнася до гарантирането на правата на работниците и служителите. В съответствие със съдебната практика преценката дали Директива 2001/23 следва да се приложи относно разглежданото положение следва да се направи при отчитане на системата по Директива 2001/23 и на целта, която тя преследва(13) .
36. Ще напомня, че Директива 2001/23 има за цел да осигури закрила на положението на работниците и служителите в случай на прехвърляне. В съответствие с постоянната съдебна практика нейната цел е да обезпечи непрекъснатостта на съществуващите в рамките на един стопански субект трудови правоотношения, независимо от промяната на собственика(14) . От момента, в който се налага Съдът да тълкува Директива 77/187, той систематично уточнява условията за прилагане на правото на Съюза в областта на прехвърлянето на предприятия, отчитайки тази цел(15) .
37. Разглеждането на съдебната практика относно тези условия за прилагане позволява да се направят следните изводи, които са от значение за изследвания въпрос.
38. На първо място, Директива 2001/23 следва да се прилага за всяко прехвърляне на стопански субект, а именно на трайно организирано групиране на хора и средства, което позволява извършването на стопанска дейност с определена цел(16) .
39. Ето защо принадлежността на заетото лице към прехвърляното образувание позволява на това лице да се ползва от правата, предоставени от Директивата. В този смисъл в Решение по дело Botzen и др.(17) Съдът постановява, че при частично прехвърляне на предприятие единствено заетите лица, които принадлежат към прехвърляната част, могат да се позовават на произтичащите от Директива 77/187 гаранции. Според Съда единственият определящ критерий относно прехвърлянето на правата и задълженията на работниците и служителите е въпросът дали се прехвърля службата, в която те работят и в която от организационна гледна точка трудовото им правоотношение намира конкретно проявление(18) .
40. На второ място, нормите на Директива 2001/23 са императивни, поради което не е възможно да бъдат дерогирани в ущърб на работниците и служителите(19) . Трудовите правоотношения, които съществуват в рамките на прехвърляното образувание, преминават по право върху приобретателя от деня на прехвърлянето. Следователно прехвърлянето на тези правоотношения не би могло да зависи от волята на прехвърлителя или на приобретателя, като последният не може да му се противопостави, като откаже да изпълни своите задължения(20) .
41. При изследване на разглежданото положение в светлината на посочените елементи могат да се направят следните изводи.
42. Най-напред заето лице, което в рамките на правоотношенията между дружества, които са част от една и съща група, в правно-технически смисъл е наето на работа от дружество от тази група и работи постоянно в друго дружество от тази група, реално има трайно установени отношения с последното, до голяма степен съпоставими с тези, които биха съществували, ако би било наето направо от него.
43. Действително, от една страна, заетото лице е част от структурата на дружеството, в което работи, и това лице допринася за упражняваната от него стопанска дейност. От друга страна, постоянният характер на работата му придава на трудовото правоотношение с това дружество същата продължителност, каквато произтича от трудовия договор с дружеството работодател. В този смисъл дружеството, в което лицето работи, има на свое разположение работник или служител за неопределен срок и може да обучи същия в зависимост от нуждите си. Това дружество се ползва, евентуално през целия професионален живот на работника или служителя, и от опита, придобит от него при упражняване на служебните му задължения на работното място, по същия начин, както ако то би било негов работодател в правно-технически смисъл.
44. Следователно такова трудово правоотношение се различава ясно от трудовото правоотношение, което такова дружество би могло да установи с временен работник. Действително, на временния работник е възложено да работи за дружеството ползвател само временно(21) . Той не е избран в лично качество от това дружество, а е подбран от предприятието за временна заетост, което се спира на него сред всички свои работници и служители поради способността му да отговори на потребностите, изложени в поръчката от дружеството ползвател.
45. Следователно анализът, направен от Съда в Решение по дело Jouini и др., посочено по-горе, според който с оглед на условията за прилагане на Директива 2001/23 временният работник или служител е обвързан с предприятието за временна заетост, което го наема, се оказва неприложим към положението на работник или служител, командирован в рамките на група, какъвто е случаят в главното производство.
46. Ето защо предвид целта и системата на Директива 2001/23 начинът на организация на трудовите правоотношения в група от дружества като разглежданата в спора по главното производство според мен би трябвало да се разбира в смисъл, че все едно дружеството работодател сключва трудовите договори със заетите лица в групата от името на всяко от оперативните дружества, в които те работят.
47. При това положение сключването на трудовите договори на заетите лица, които работят в прехвърленото дружество, с друго дружество в групата не трябва да препятства преминаването на произтичащите от тези договори права и задължения върху приобретателя. Според мен доказателство в това отношение по настоящото дело е прекратяването на трудовите договори на заетите лица от прехвърляното дружество от страна на дружеството работодател, считано от момента на прехвърлянето.
48. За разлика от Albron и нидерландското правителство, аз мисля, че позицията, която Съдът възприема в Решение по дело Allen и др., посочено по-горе, не е в противоречие с този анализ. Последица от посочената позиция е, че заето лице, което работи в Heineken Nederland, би могло също да се ползва от прилагането на Директива 2001/23, ако вместо да бъде прехвърлено на Albron — външно за групата Heineken дружество, това дружество би било прехвърлено на друго оперативно дружество от тази група. Не виждам по каква причина приложимостта на Директивата и в тази хипотеза би трябвало да изключва нейното прилагане в случай на прехвърляне към дружество, което не е част от споменатата група. Напротив, възможността за прилагане на тази директива и в двете посочени хипотези е в съответствие с целта ѝ да обезпечи гарантирането на правата на заетите лица във всички случаи на прехвърляне на предприятието им.
49. Накрая мисля, че прилагането на Директива 2001/23 към разглежданото положение се налага, за да не се допусне възможността групи от дружества да избягват нейното прилагане, като организират трудовите си правоотношения по подобие на групата Heineken.
50. Следва да се вземе под внимание, че като предвижда автоматичното прехвърляне към приобретателя на задълженията, произтичащи от трудовите правоотношения към момента на прехвърляне, Директива 2001/23 възлага на приобретателя тежести, които съответно намаляват икономическия интерес от такава операция. Ако Съдът приеме, че тази директива е неприложима към разглежданото положение, би възникнала сигурната опасност групите от дружества да възприемат този начин на организация на трудовите правоотношения, за да избегнат прилагането на Директивата в случай на прехвърляне.
51. Следователно прилагането на Директива 2001/23 би могло да се остави на преценката на групите от дружества, което е в противоречие с императивния ѝ характер и с преследваната от нея цел.
52. Не установявам наличието на основателни причини, които да оправдават разрешение в обратен смисъл и в останалите възражения, изложени от Albron и нидерландското правителство.
53. Във връзка най-напред с опасността на командированите по този начин работници и служители да се предостави двойна защита — в случай на прехвърляне на дружеството, в което работят, както и в случай на прехвърляне на дружеството работодател — дори да се допусне, че това е възможно, не виждам защо в такъв случай трябва да възникват реални затруднения. На пръв поглед, стига тази възможност да е съвместима с Директива 2001/23, би се оказала по-скоро в защита на заетите лица.
54. По-нататък не смятам, че тя представлява пречка и по отношение на опасността от правна несигурност, която прилагането на Директива 2001/23 към разглежданото положение би могло да предизвика предвид възможностите за обхващане на други случаи на командироване от посоченото разрешение.
55. Вече отбелязах, че с оглед на разглеждания въпрос определящ критерий за прилагането на Директива 2001/23 е трайната връзка между заетото лице и прехвърляния стопански субект. По настоящото дело преценката на този траен характер не поражда затруднения, тъй като съответното заето лице от момента на назначаването си работи постоянно в прехвърленото дружество. При необходимост Съдът ще трябва да уточни впоследствие дали и при какви условия това разрешение трябва да обхване и други хипотези на командироване. Тълкуването на правото на Съюза в областта в прехвърлянето на предприятия се състои по-специално в уточняването на приложното поле на правото на Съюза с оглед на голямото разнообразие от положения, пред които са изправени националните юрисдикции. Евентуално разпростиране на предлаганото тук разрешение и към други хипотези така или иначе не би могло да оправдае неприлагането на Директива 2001/23 по настоящото дело.
56. На последно място ще засегна още един въпрос. Albron иска в писменото си становище, ако Съдът постанови, че Директива 2001/23 се прилага към разглежданото положение, той да ограничи обратното действие на своето решение до висящите пред него дела.
57. То твърди, че броят на исканията, насочени срещу HNB и други предприятия, извършили прехвърляне, ще бъде „значителен“ и че HNB вече е изплатило премия при напускане на заетите лица, постъпили на служба в Albron. То посочва още, че предвид съдебната практика стопанските субекти могат да имат оправдани правни очаквания прилагането на Директива 2001/23 да зависи от наличието на сключен с прехвърлителя трудов договор.
58. Не считам, че това искане може да бъде уважено. Всъщност в съответствие с постоянната съдебна практика Съдът може да ограничи възможността всяко заинтересовано лице да се позовава на разтълкувана от него разпоредба, за да постави под въпрос добросъвестно установени правоотношения, единствено по изключение, въз основа на общия принцип на правната сигурност, присъщ на правния ред на Съюза(22) . Подобно ограничение е възможно по-специално само ако се докаже, че обратното действие на Решението на Съда би могло да доведе до риск от тежки икономически последици(23) .
59. Твърденията на Alborn не се подкрепят от никакви доказателства, установяващи наличието на такъв риск. При всички положения обстоятелството, че HNB вече е изплатило премия при напускане на заетите лица, постъпили на служба в Albron, не е релевантно.
60. Ето защо предвид изложените съображения предлагам на Съда да постанови, че член 3, параграф 1 от Директива 2001/23 трябва да се тълкува в смисъл, че тази разпоредба е приложима в случай на прехвърляне на дружество, което е част от група, когато заетите лица, които работят постоянно в това дружество, са наети на работа в правно-технически смисъл от друго дружество в групата.
IV – Заключение
61. Предвид изложените по-горе съображения предлагам на въпросите, поставени от Gerechtshof te Amsterdam, да се отговори по следния начин:
„Член 3, параграф 1 от Директива 2001/23/ЕО на Съвета от 12 март 2001 година относно сближаването на законодателствата на държавите членки във връзка с гарантирането на правата на работниците и служителите при прехвърляне на предприятия, стопански дейности или части от предприятия или стопански дейности, трябва да се тълкува в смисъл, че тази разпоредба е приложима в случай на прехвърляне на дружество, което е част от група, когато заетите лица, които работят постоянно в това дружество, са наети на работа в правно-технически смисъл от друго дружество в групата“.
(1) .
(2)  –	Директива от 12 март 2001 година относно сближаването на законодателствата на държавите членки във връзка с гарантирането на правата на работниците и служителите при прехвърляне на предприятия, стопански дейности или части от предприятия или стопански дейности (ОВ L 82, стр. 16; Специално издание на български език, 2007 г., глава 5, том 6, стр. 20).
(3)  –	Директива от 14 февруари 1977 година относно сближаването на законодателствата на държавите членки във връзка с гарантирането на правата на работниците и служителите при прехвърляне на предприятия, стопански дейности или части от стопански дейности (ОВ L 61, стр. 26).
(4)  –	Директива от 29 юни 1998 година за изменение на Директива 77/187/ЕИО (ОВ L 201, стр. 88).
(5)  –	Наричано по-нататък „HNB“.
(6)  –	Наричано по-нататък „Heineken Nederland“.
(7)  –	Наричано по-нататък „FNV“.
(8)  –	Наричано по-нататък „Albron“.
(9)  –	Решение от 14 юли 1994 г. по дело Faccini Dori (C‑91/92, Recueil, стр. I‑3325, точка 20) и Решение от 19 януари 2010 г. по дело Kücükdeveci (C‑555/07, все още непубликувано в Сборника, точка 46 и цитираната съдебна практика).
(10)  –	Вж. по-специално Решение от 5 октомври 2004 г. по дело Pfeiffer и др. (C‑397/01—C‑403/01, Recueil, стр. I‑8835, точка 113 и цитираната съдебна практика).
(11)  –	Решение от 4 юли 2006 г. по дело Adeneler и др. (C‑212/04, Recueil, стр. I‑6057, точка 112).
(12)  –	Решение от 2 декември 1999 г. по дело Allen и др. (C‑234/98, Recueil, стр. I‑8643).
(13)  –	Решение от 12 февруари 2009 г. по дело Klarenberg (C‑466/07, Сборник, стр. I‑803, точка 37).
(14)  –	Решение от 13 септември 2007 г. по дело Jouini и др. (C‑458/05, Сборник, стр. I‑7301, точка 23).
(15)  –	Вж. по-специално Решение от 18 март 1986 г. по дело Spijkers (24/85, Recueil, стр. 1119, точка 11) и Решение по дело Klarenberg, посочено по-горе (точка 43).
(16)  –	Решение по дело Jouini и др., посочено по-горе (точка 31).
(17)  –	Решение от 7 февруари 1985 г. (186/83, Recueil, стр. 519).
(18)  –	Пак там (точка 14).
(19)  –	Решение от 11 юни 2009 г. по дело Комисия/Италия (C‑561/07, все още непубликувано в Сборника).
(20)  –	Решение от 14 ноември 1996 г. по дело Rotsart de Hertaing (C‑305/94, Recueil, стр. I‑5927, точка 20).
(21)  –	Вж. Директива 91/383/ЕИО на Съвета от 25 юни 1991 година за допълнение на мерките за насърчаване на подобряването на безопасността и здравето на работното място на работниците на срочно трудово правоотношение или временно трудово правоотношение (ОВ L 206, стр. 19; Специално издание на български език, 2007 г., глава 5, том 2, стр. 148) и Директива 2008/104/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 19 ноември 2008 година относно работа чрез агенции за временна заетост (ОВ L 327, стр. 9).
(22)  –	Решение от 6 март 2007 г. по дело Meilicke и др. (C‑292/04, Сборник, стр. I‑1835, точка 35).
(23)  –	Решение от 15 март 2005 г. по дело Bidar (C‑209/03, Recueil, стр. I‑2119, точка 69).