62009CC0151_BG
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
1. По настоящото преюдициално запитване Съдът за пореден път ще се произнесе по искане за тълкуването на Директива 2001/23/ЕО на Съвета от 12 март 2001 година относно сближаването на законодателствата на държавите членки във връзка с гарантирането на правата на работниците и служителите при прехвърляне на предприятия, стопански дейности или части от предприятия или стопански дейности (наричана по-нататък „Директива 2001/23“)(2) . В настоящия случай обаче Съдът все още не се е произнасял по повдигнатия проблем, а именно какво означава изразът „запази своята самостоятелност“, използван в член 6, параграф 1 от Директивата.
Правна уредба
Правна уредба на Европейския съюз
2. Съображение 3 от Директива 2001/23 гласи: „[н]еобходимо е да се осигури закрила на работниците и служителите при смяна на работодателя, в частност за да се гарантират техните права“.
3. Съображение 5 напомня, че „Хартата на Общността за основните социални права на работниците, приета на 9 декември 1989 г. („Социалната харта“) посочва, по-специално в точки 7, 17 и 18: „Завършването на вътрешния пазар трябва да доведе до подобряване на условията за живот и труд на работниците в Европейската общност. Подобряването трябва да включва при необходимост развитие на определени аспекти от трудовоправната уредба, като например процедурите за колективни уволнения или тези, отнасящи се до несъстоятелността. Трябва да се осигури подходящо развитие на информирането, консултирането и участието на работниците, като се вземе предвид съществуващата практика в отделните държави членки. Подобно информиране, консултиране и участие трябва да бъде въведено своевременно, особено във връзка с действия за преструктуриране на предприятията или сливания, които оказват влияние върху заетостта на работниците“.
4. Член 1 от тази директива урежда нейното приложно поле. Той предвижда:
„1. а)	Настоящата директива се прилага към всички прехвърляния на предприятия, стопански дейности или [части] от предприятия или стопански дейности на друг работодател в резултат на [договорно] прехвърляне или сливане.
б) [При спазване на] буква а) и следващите разпоредби на настоящия член по смисъла на настоящата директива прехвърляне е налице, когато има прехвърляне на стопански субект, който запазва своята идентичност, което означава организирано групиране на ресурси с цел извършване на стопанска дейност, независимо от това дали дейността е основна или спомагателна.
в) Настоящата директива се прилага към публични и частни предприятия, които извършват стопанска дейност, независимо дали са създадени със стопанска или нестопанска цел. […]“
5. Член 2 от Директивата съдържа някои определения. В относимата си към настоящото заключение част той гласи:
„1.	По смисъла на настоящата директива:
а) „прехвърлител“ означава физическо или юридическо лице, което поради прехвърляне по смисъла на член 1, параграф 1 престава да бъде работодател по отношение на предприятието, стопанската дейност или частта от предприятието или стопанската дейност;
б) „приобретател“ означава физическо или юридическо лице, който поради прехвърляне по смисъла на член 1, параграф 1 става работодател по отношение на предприятието, стопанската дейност или частта от предприятието или стопанската дейност;
в) „представители на работниците и служителите“ и сродните с това понятие изрази означават представители на работниците и служителите съгласно законодателството или практиката на държавите членки;
г) „работник или служител“ означава лице, което в съответната държава членка е защитено съгласно националното трудово законодателство.
2. Настоящата директива не накърнява националното законодателство по отношение на определението за трудов договор или трудово правоотношение.
[…]“
6. Член 3 се намира в глава ІІ „Гарантиране на правата на работниците и служителите“. По силата на член 3, параграф 1 правата и задълженията на прехвърлителя във връзка със съществуващите към датата на прехвърлянето трудови договори или трудови правоотношения се прехвърлят на приобретателя по силата на прехвърлителната сделка.
7. Член 3, параграф 3 въвежда правила относно колективните трудови договори в случай на прехвърляне. Той предвижда:
„След извършване на прехвърлянето приобретателят продължава да спазва условията на всеки колективен трудов договор по същия начин, както те са били приложими към прехвърлителя по силата на този колективен трудов договор, до датата на прекратяване или изтичане на срока на колективния трудов договор или до датата на влизане в сила или на прилагане на друг колективен трудов договор.
[…]“
8. Член 6 от Директивата се отнася до статута и функциите на представителите или на представителния орган на работниците и служителите след извършено прехвърляне. Той гласи:
„1. Ако предприятието, стопанската дейност или частта от предприятието или стопанската дейност запазят своята самостоятелност, статутът и функциите на представителите или представителния орган на работниците и служителите[, засегнати от прехвърлянето,] се запазват при същите условия, [каквито са били налице до] датата на прехвърлянето по силата на законова, подзаконова или административна разпоредба [или споразумение], при условие че са изпълнени необходимите условия за учредяване на работническо представителство.
Първата алинея не се прилага, ако съгласно законовите, подзаконовите или административните разпоредби или практиката на държавите членки или по силата на споразумение с представителите на работниците и служителите са изпълнени условията за ново определяне на представителите на работниците и служителите или учредяване на нов представителен орган на работниците и служителите.
Когато прехвърлителят е в производство по несъстоятелност или е обявено сходно производство за обявяване в неплатежоспособност с оглед на ликвидацията на активите на прехвърлителя под надзора на компетентен публичен орган (който може да бъде синдик, упълномощен от компетентния публичен орган), държавите членки могат да предприемат необходимите мерки за гарантиране на това прехвърлените работници и служители да бъдат надлежно представени до новото избиране или определяне на представители на работниците и служителите.
Ако предприятието, стопанската дейност или частта от предприятието или стопанската дейност не запази своята самостоятелност, държавите членки предприемат необходимите мерки, за да гарантират това, че прехвърлените работници и служители […], които са имали свои представители/представителен орган преди прехвърлянето, [продължават] да бъдат надлежно представлявани за периода, необходим за ново учредяване или определяне на представителни органи на работниците и служителите съгласно националното законодателство или практика.
2. Ако мандатът на представителите на засегнатите от прехвърлянето работници [и служители] изтича в резултат на прехвърлянето, на представителите продължава да се осигурява закрилата, предвидена от законовите, подзаконовите или административните разпоредби или практиката на държавите членки“.
Национална правна уредба
9. Член 67, параграф 1 in fine от Estatuto de los Trabajadores (испанския Кодекс на труда) предвижда:
„[В рамките на предприятие] могат да се проведат частични избори след напускане или уволнение на работници и служители, или с цел настъпило нарастване на работната сила да се отрази в представителните органи на работниците и служителите. В колективните трудови договори могат да се предвидят необходимите мерки за приспособяване на представителните органи на работниците и служителите към случаите на евентуално значително намаляване на работната сила в предприятието. В отсъствието на подобни разпоредби приспособяването им се извършва по споразумение между предприятието и представителите на работниците и служителите“.
Обстоятелствата, главното производството и преюдициалният въпрос
10. С Решение 5983/80 от 25 август 2008 г. на Службата на кмета на La Línea de la Concepción се откупуват предоставените по-рано концесии за обществени услуги в общината, тъй като същите следва в бъдеще да се предоставят от нея. По-конкретно на работа следва да се приемат всички служители на предприятията, предоставящи следните услуги по силата на концесии: i) услуги по поддръжката в обществените училища, ii) хигиенни услуги в обществените училища, iii) почистване на улиците, и iv) поддръжка на парковете и градините.
11. До този момент посочените услуги са се предоставяли от четири различни фирми от частния сектор. Двадесетте физически лица, другари на ответника по главното производство, са определените по закон преди връщането на услугите в общината с цел предоставянето им от нея представители на работниците и служителите, засегнати от прехвърлянето.
12. На 10 септември 2008 г., в отговор на редица искания от засегнатите физически лица, общината отказва да им признае статут на представители на работниците и служителите. Видно от акта за преюдициално запитване, основание за отказа е, че „след като споменатите работници и служители вече се числят към общинския персонал, трябва да се приеме, че тези представители вече са преустановили изпълнението на функциите си, независимо от спазването на гаранциите, предоставени им по закон“.
13. В акта за преюдициално запитване също е отбелязано, че впоследствие жалбоподателят по главното производство, UGT-FSP (синдикалната организация, която представлява засегнатите работници и служители), иска някои разяснения от общината ответник във връзка с това решение. След това на 13 ноември 2008 г. синдикалната организация подава жалба пред Juzgado de lo Social Único de Algeciras (Съд по социални дела, Algeciras), с който иска от него да установи, inter alia, че въпросните представители имат право да запазят мандата си до неговото изтичане.
14. Актът за преюдициално запитване е лаконичен в описанието на фактическата обстановка, при която се извършва операцията, довела до връщането на съответните услуги в общината с цел предоставянето им от нея.
15. В него се казва единствено, че след откупуването на концесиите за различните обществени услуги от общината и връщането им там с цел да бъдат предоставяни от нея, работниците и служителите, които са се числели към персонала на предприятията, предоставяли до момента обществените услуги по силата на концесия, се поемат от общината и се „интегрират“ в нейния персонал, но всички те продължават да заемат същите длъжности и да изпълняват същите функции както преди откупуването на концесиите, на същите работни места и със същите преки ръководители, без съществени промени в условията на труд, като единствената разлика е, че отсега нататък техните най-висши ръководители са съответните общински представители (общински съветници или кмет).
16. Като заявява, че въпросните работници и служители се „интегрират“ в персонала на новия работодател, според мен националната юрисдикция единствено посочва, че в момента те се числят към неговия персонал. На този етап от производството пред нея тя не прави опит да се произнесе доколко съответните работници и служители са се влели в персонала на новия работодател.
17. Актът за преюдициално запитване не споменава нищо по въпроса дали националната юрисдикция установява извършването на прехвърляне на въпросните услуги по смисъла на Директива 2001/23. По-специално тя не отбелязва дали в рамките на договореностите за връщането на услугите в общината с цел предоставянето им от нея се прехвърлят някакви материални активи, нито пък всъщност доколко предоставянето на тези услуги изисква използването на такива активи.
18. Тъй като Juzgado de lo Social Único de Algeciras застъпва становището, че за да се произнесе по главното производство, се нуждае от тълкуване на понятието „самостоятелност“, съдържащо се в член 6 от Директива 2001/23, той решава да спре производството, с което е сезиран, и да отправи до Съда следния преюдициален въпрос:
„Изпълнено ли е изискването за запазване на самостоятелността, посочено в член 6, параграф 1 от [Директива 2001/23], при фактическа обстановка (като тази по главното производство), при която, след като община откупува различни концесии за обществени услуги, работниците и служителите, съставляващи част от персонала на отделните предприятия, които до този момент са били концесионери, преминават към посочената общинска администрация и се интегрират в нейния персонал, когато същите работници и служители (без изключение) продължават да заемат същите длъжности и да изпълняват същите функции както преди откупуването на концесиите, на същите работни места и със същите преки ръководители, без съществени промени в условията на труд, като единствената разлика е, че отсега нататък техните най-висши ръководители са съответните общински представители (общински съветници или кмет)?“.
19. Писмени становища представят Ministerio Fiscal (прокуратурата), испанското правителство и Европейската комисия. Съдебно заседание не е поискано и не се провежда.
Анализ
Предварителна бележка
20. Въпреки че прокуратурата критикува националната юрисдикция заради отправеното запитване (тъй като според прокурора смисълът на член 6, параграф 1 от Директива 2001/23 е съвсем ясен), тя не оспорва релевантността на преюдициалния въпрос или неговата допустимост. От своя страна аз нямам никакви съмнения в това отношение. Преюдициалното запитване очевидно е допустимо.
Понятието за прехвърляне по член 1 от Директива 2001/23
21. Въпреки че отправеният от националната юрисдикция въпрос е свързан единствено с проблеми, възникващи във връзка с представителството на работниците и служителите по член 6 от Директива 2001/23, необходимо е да се отдели известно внимание и на понятието „прехвърляне“ по смисъла на член 1.
22. Това се налага поради две съображения. Първо, в писменото си становище испанското правителство повдига въпроса дали при описаните в акта за преюдициално запитване обстоятелства действително е било осъществено релевантно прехвърляне. Комисията приканва Съда да изходи от позицията, че такова прехвърляне е осъществено. Второ, според мен от основно значение е да се разбере смисълът на запазването на „идентичността“ на прехвърления стопански субект, упоменато в член 1, параграф 1, буква б), за да се разбере правилно понятието „самостоятелност“, упоменато в член 6, параграф 1.
23. В писменото си становище испанското правителство разглежда сравнително подробно практиката на Съда по въпроса в кои случаи е налице прехвърляне съгласно Директивата и в кои не. Според мен неговите съображения се основават на допускането, че за да се определи дали прехвърляното предприятие запазва своята самостоятелност по смисъла на член 6, е достатъчно да се определи дали то е било прехвърлено по смисъла на член 1, параграф 1, буква б).
24. По-долу ще разгледам взаимовръзката между тези две разпоредби(3) . Най-напред, тъй като се повдига въпросът дали разглежданата по главното производство операция представлява прехвърляне по член 1, параграф 1, буква б) от Директивата, ще се спра на този проблем.
25. В това изложение в рамките на настоящото заключение не възнамерявам да правя обширен преглед на актуалната практика на Съда. С тази задача са се занимавали редица генерални адвокати, а най-скоро генералният адвокат Mengozzi в своето заключение по делото Klarenberg(4) .
26. По-скоро възнамерявам просто да посоча накратко елементите, съдържащи се в законодателството, и по-специално в практиката на Съда, които националната юрисдикция следва да вземе под внимание, за да премахне всякакво съмнение, ако такова е налице, дали към прехвърлянето по настоящия случай се прилага член 1, параграф 1, буква б) от Директивата и дали поради това то представлява прехвърляне на предприятие. Проблемът относно самостоятелността по член 6 не възниква, освен при утвърдителен отговор на този въпрос.
27. Обикновено се приема, че директивите за гарантирането на правата на работниците и служителите се прилагат винаги, когато в рамките на договорни правоотношения „се променя юридическото или физическото лице, което отговаря за осъществяването на съответната стопанска дейност и носи задълженията на работодател по отношение на работниците и служителите в предприятието“(5) . За да е налице прехвърляне на предприятие по смисъла на Директива 2001/23, тази промяна е с основно значение(6) . Разбира се, това не изключва преминаването на трудовото правоотношение от предишния към новия работодател при прехвърляне единствено на активи, но последиците от такова прехвърляне са предмет на уредба единствено в националното право.
28. Съдът приема, че директивите за гарантирането на правата на работниците и служителите целят да гарантират правата на работниците или служителите в случай на промяна на работодателя, като им дават възможност да продължат работа при новия работодател при същите условия като уговорените с прехвърлителя(7) .
29. По отношение на формата, която трябва да приеме „договорно[то] прехвърляне“ по член 1, параграф 1, буква а) от Директива 2001/23, Съдът възприема гъвкаво тълкуване в съответствие с целта на Директивата(8) . Поради това считам, че настъпилата в настоящия случай промяна в собствеността и ръководството, осъществена със заповед, издадена от съответния кмет, сама по себе си не е пречка за прилагането на Директивата.
30. В Решение по дело Spijkers(9) Съдът приема, че основният критерий за определяне на наличие на релевантно прехвърляне е запазването на идентичността
на прехвърляния стопански субект. Съгласно това решение, чиято формулировка се възпроизвежда в цялата последваща съдебна практика, „е необходимо да се вземе предвид съвкупността от фактически обстоятелства, характеризиращи съответната сделка, между които се нареждат видът на разглежданото предприятие или стопанска дейност, наличието на прехвърляне на материални активи като сгради и движимо имущество, стойността на нематериалните активи към момента на прехвърлянето, преминаването на съществена част от заетите лица към новия ръководител на предприятието, наличието на прехвърляне на клиенти, както и степента на сходство между дейностите, упражнявани преди и след прехвърлянето, както и периодът, през който тези дейности са спрени, ако има такъв“. Въпреки това всички тези обстоятелства „са само отделни аспекти от задължителната цялостна оценка и поради това те не могат да се преценяват поотделно“(10) .
31. Списъкът с фактори, възприет от Съда в Решението по дело Spijkers, издържа проверката на времето. Необходимо е обаче да се вземе предвид видът на прехвърляното предприятие, а значението, което се придава на всеки критерий, по необходимост ще варира в зависимост от осъществяваната дейност и използваните методи на работа(11) . След постановяването на Решение по дело Schmidt(12) през 1994 г. в редица случаи се е налагало Съдът да разглежда подробно проблемите, които възникват във връзка с прехвърлянето на дейности, предмет на концесия, каквито са разглежданите в главното производство. От съдебната практика, която разглежда тези проблеми, могат да се изведат следните принципи.
32. Преди всичко е ясно, че релевантно прехвърляне може да се осъществи независимо от това, че приобретателят е юридическо лице на публичното право(13) или че въпросното прехвърляне включва услуги, за които е предоставена концесия в частния сектор(14) . Директивите за гарантирането на правата на работниците и служителите ще се прилагат, независимо че въпросната дейност се явява спомагателна по отношение на дейността на прехвърлителя и не е свързана с основния му предмет на дейност(15) .
33. Съдържащото се в прехвърлянето връщане — с цел предоставяне от бившия концедент — на услуги, които преди това осъществяват от негово име една или няколко частни фирми, не изключва наличието на релевантно прехвърляне(16) . Същото се отнася и за обстоятелството, че въпросната дейност не се осъществява с цел печалба. Ясно е, че тази дейност може да е стопанска по смисъла на директивите за гарантирането на правата на работниците и служителите(17) .
34. Освен това Съдът приема, че при дейности, които са предмет на концесия, установеното в Решение по дело Spijkers изискване да се вземе под внимание прехвърлянето на материалните активи на предприятието може да се окаже нереалистично. Причината за това е проста. Възможно е предприятията, осъществяващи такъв вид дейност, всъщност да нямат активи, или значението на притежаваните от тях активи, съотнесено към цялостната им дейност, да е пренебрежимо малко. В този смисъл в Решение по дело Schmidt Съдът приема, че „липсата на [материални] активи [не препятства] наличието на прехвърляне“(18) . В Решението си по дело Süzen(19) той допълва, че „когато по-специално стопанските субекти в някои сектори могат да функционират без значителни материални или нематериални активи, е логично, че запазването на идентичността им след засегналата ги операция не може да зависи от прехвърлянето на тези активи“(20) .
35. Това не означава, че при всяко прехвърляне на услуги, които са предмет на концесия, активите стават ирелевантни. За да се прилага очертаният в точка 33 по-горе принцип, съответните услуги трябва да са трудоемки. Обратно, когато осъществяваните от доставчиците на услуги дейности изискват интензивното използване на машини и съоръжения и не могат да се разглеждат като основаващи се предимно на работната сила, липсата на прехвърляне на значителна част от тези активи ще доведе до заключението, че прехвърленият субект не запазва идентичността си(21) .
36. Подобно е изискването предмет на въпросното прехвърляне винаги да бъде стабилен икономически субект, което означава „организирано групиране на лица и активи, способстващо за осъществяването на стопанска дейност, с която се преследва конкретна цел“(22) .
37. Независимо от това, не е необходимо предоставянето от концедента на първоначалния доставчик на услуги на активи, използвани за съответната стопанска дейност или за съответното предприятие, както и последващото им предоставяне от концедента на приобретателя в рамките на договореностите относно прехвърлянето, да са пречка последното да представлява релевантно прехвърляне(23) . Предназначението на съответните активи за „самостоятелна търговска употреба“ от концесионера, както преди, така и след прехвърлянето, не е от съществено значение(24) .
38. Преминаването като част от прехвърлянето на цялата работна сила, заета в рамките на въпросната стопанска дейност или предприятие, може да се окаже релевантен фактор, който да се вземе под внимание, особено когато има вероятност, както в настоящия случай, съответните дейности да бъдат трудоемки. Отново обаче това няма решаващо значение(25) .
39. Бих искала обаче да изясня, че когато се говори за използвани в съответните предприятия активи (ако има такива), релевантни са действително използваните за предоставяне на въпросните услуги съоръжения, машини и/или оборудване. За разлика от това, което испанското правителство изглежда твърди в становището си, липсата на прехвърляне на активите, във връзка с които се предоставят услугите —
например училища, улици, паркове и обществени градини — в случая, предмет на главното производство, няма абсолютно никакво отношение към проблема.
40. За да установи дали е осъществено релевантно прехвърляне, националната юрисдикция, а не Съдът, трябва да направи необходимата преценка на фактите в светлината на тези критерии. Националната юрисдикция ще трябва да направи такава преценка — ако и доколкото все още не я е направила — преди да пристъпи към разглеждането на проблемите, изложени по-нататък в настоящото заключение.
Понятието „самостоятелност“ по член 6 от Директива 2001/23
41. Въпреки че за понятието „прехвърляне“ по член 1 от директивите за гарантирането на правата на работниците и служителите е натрупана значителна по обем съдебна практика, в настоящия случай за първи път от Съда е поискано да се произнесе относно тълкуването на понятието „самостоятелност“ в контекста на представителството на работници и служители по член 6 от Директива 2001/23.
42. Ясно е, че представителството на работниците и служителите във връзка с действието на директивите за гарантирането на правата на работниците и служителите, както всъщност и в по-обширната област на социалната политика на Европейския съюз като цяло, изпълнява важна роля. Това представителство има основно значение за „информиране[то] и консултиране[то] на работниците“, подкрепяно съгласно член 137 ЕО, и е неразделна част от „социал[ния] диалог“ по член 136 ЕО(26) .
43. Директивите за гарантирането на правата на работниците и служителите също така не представляват единствената нормативна уредба, приета от общностния законодател, от която личи значението на споменатата роля. По-специално Директива 2002/14 предвижда информиране и/или консултиране на съответното ниво „за последните и вероятни изменения в дейността и икономическото състояние на предприятието […]“, „относно ситуацията, структурата и вероятното развитие на заетостта в предприятието […], както и относно предвижданите подготвителни мерки, особено в случаите когато съществува заплаха за заетостта“, както и „относно решенията, които вероятно биха могли да доведат до съществени промени в организацията на работа или в договорните взаимоотношения […]“(27) . Член 4, параграф 2, буква в) от тази директива изяснява, че в обсега на информацията и консултирането попадат въпросите, уредени с Директива 2001/23(28) .
44. Значението на представителството на работниците и служителите намира отражение в практиката на Съда. В Решение по дело Maurissen(29) Съдът приема, че „свободното участие в синдикална дейност представлява общ принцип на трудовото право“(30) . В Решение по дело Комисия/Обединено кралство(31) Съдът постановява, че държавите членки са задължени да гарантират, че правните им системи предвиждат определянето на представители на работниците и служителите съгласно разпоредбите относно информирането и консултирането в случай на прехвърляне на предприятие, съдържащи се в член 6 от Директива 77/187 (понастоящем член 7 от Директива 2001/23)(32) .
Прилагането на Директива 2001/23 по отношение на прехвърлено предприятие
45. За да намери Директива 2001/23 приложение в случай на прехвърлянето, прехвърляното предприятие, стопанска дейност или част от нея трябва да запази идентичността си непосредствено след прехвърлянето
в съответствие с критериите, упоменати в точки 26—39 по-горе. Тази директива обаче не изисква прехвърленото предприятие да се запази навеки непокътнато. Тя единствено въвежда някои конкретни разпоредби, които се изисква новият работодател да спазва с цел да осигури закрила на правата на прехвърлените работници и служители.
46. Възможно е направените от новия работодател промени в прехвърления субект да бъдат чисто козметични. Ако те са такива, въздействието им, стига да има такова, върху въпросната работна сила вероятно ще бъде минимално. В други случаи последиците от тях могат да са по-дълбоки. Напълно възможно е работодател, който наскоро е поел предприятие в резултат от релевантно прехвърляне, да иска провеждането на мащабно преструктуриране. За прехвърлените работници и служители взетите от работодателя мерки в това отношение могат да представляват значителен интерес, ако не и повод за загриженост. При тези обстоятелства значението на ролята, изпълнявана от техните представители, ще придобие голямо, а вероятно и основно значение(33) . В този смисъл е показателно, че разпоредбата на член 3, параграф 3 от Директива 2001/23 предвижда условията на всеки колективен трудов договор, приложим по отношение на прехвърлените работници и служители, да бъдат задължителни за новия работодател най-малко една година след прехвърлянето.
47. Запазването на самостоятелността на предприятието или стопанската дейност, упоменато в член 6 от Директивата, следва да се тълкува с оглед на този общ контекст.
Следва ли понятията „идентичност“ по член 1, параграф 1, буква б) и „самостоятелност“ по член 6 от Директива 2001/23 да се тълкуват по един и същ начин?
48. Испанското правителство твърди, че понятието „самостоятелност“ по член 6 от Директива 2001/23 трябва да се тълкува като равнозначно или със същия обхват като понятието за прехвърляне, при което прехвърляната стопанска дейност „запазва своята идентичност“, което го прави релевантно прехвърляне по смисъла на член 1.
49. Не мога да приема този довод.
50. От текста на член 6 е ясно, че „самостоятелност“ по този член не означава същото нещо като „идентичност“ по член 1. Ако положението бе по-различно, нито встъпителните думи на член 6, параграф 1, първа алинея („ Ако
предприятието, стопанската дейност или частта от предприятието или стопанската дейност запазят своята самостоятелност “(34) ), нито упоменаването на положение, при което предприятието не
запазва своята самостоятелност в член 6, параграф 1, четвърта алинея, биха имали смисъл(35) .
51. Ясно е, че въпросът дали предприятието запазва своята самостоятелност по смисъла на член 6 следва да се разгледа, след като се установи, че е извършено релевантно прехвърляне по смисъла на член 1.
52. От това следва, че понятието „самостоятелност“ трябва да се тълкува отделно. Не е възможно само по пътя на тълкуването да му се придаде същото значение, каквото има понятието „идентичност“ по член 1, параграф 1, буква б).
53. Да допуснем, че се прехвърля предприятие, което запазва идентичността си (поради което се извършва релевантно прехвърляне по смисъла на член 1, параграф 1, буква б) във връзка с член 1, параграф 1, буква а). Какво става след това? Струва ми се, че най-общо има две възм ожности. След прехвърлянето е възможно прехвърленият субект да бъде разформирован и да се влее в стопанската дейност на приобретателя. Възможна алтернатива е то да продължи да действа като разпознаваем субект в рамките на предприятието приобретател.
54. Струва ми се, че определянето на понятието „самостоятелност“ по член 6 трябва да изхожда от тези предпоставки. Предпочитаното тълкуване обаче трябва също да отразява основното значение, което представителството на работниците и служителите има за работата на предприятието или за стопанската дейност(36) . То трябва да отразява целта на Директива 2001/23 „условията на труд“ (в общия смисъл на това понятие) на прехвърлените работници и служители, доколкото е възможно и осъществимо, да останат незасегнати от прехвърлянето. То трябва обаче да отразява и оперативната действителност, а именно че след прехвърлянето новият работодател може да въведе организационни промени. В резултат от това е възможно запазването на отделен представителен орган за прехвърлените работници и служители вече да не бъде разумен или уместен начин да се отразяват интересите на работната сила.
55. В меморандума(37) си от 1997 г. Комисията заявява, че изискването за самостоятелност е удовлетворено, когато прехвърленото предприятие „продължава да съществува като самостоятелна оперативна единица, а не се влива в по-комплексна структура“(38) . Комисията възприема почти идентичен подход в доклада си от 2007 г.(39), в който използва израза „продължава да съществува като отделна оперативна единица, а не се влива в по-комплексна оперативна структура“(40) .
56. В писменото си становище по настоящото дело Комисията предлага малко по-пълен набор от критерии. Позовавайки се на Решение по дело Klarenberg(41), тя твърди, че критерий за запазването на самостоятелността на даден субект е дали след прехвърлянето той запазва специфичната организационна структура, наложена от прехвърлителя върху различните производствени елементи, които се прехвърлят. Обратно, субектът не запазва своята самостоятелност, когато след прехвърлянето, независимо от запазването на функционалната връзка на взаимозависимост и допълване между прехвърлените производствени елементи (която е необходима за запазване на идентичността на прехвърления субект след неговото прехвърляне), тези елементи се интегрират в нова и различна организационна структура.
57. Комисията твърди, че този подход е в съответствие с целите, залегнали в основата на член 6. Съгласно тази разпоредба продължаването на мандата и функциите на представителите на работниците и служителите зависят от запазването на самостоятелността на субекта, тъй като при загуба на неговата самостоятелност съответните работници и служители ще се влеят в организацията на предприятието приобретател успоредно със съществуващата работна сила, която вече разполага със свои представителни органи. Очевидно наличието на различни представители на работниците и служителите, които правят едни и същи престации и изпълняват сходни функции, би било „безсмислено, непродуктивно и евентуален източник на конфликти“. Също е очевидно обаче, че само заменянето на най-висшите ръководители на предприятието не поражда проблеми от такова естество. В този смисъл заменянето им не би следвало да обоснове прекратяването на мандата на съответните представители.
58. Комисията твърди също, че предлаганото от нея тълкуване е необходимо, за да се осигури практическото действие на член 6, параграф 1, първа алинея от Директива 2001/23. В крайна сметка почти винаги прехвърлянето на предприятие се съпътства от заменяне на най-висшите ръководители.
59. Съгласна съм с Комисията, но с една важна уговорка. Според мен критериите, които следва да се приложат, би трябвало да отчитат организационната действителност в съответния субект след прехвърлянето. Промяна, която по естеството си е чисто козметична, няма да засегне тази действителност. Това няма да постигне и незначителна промяна, която не засяга значително същността на тази организационна структура. Когато се прецени, че промяната, макар да е козметична или незначителна, е достатъчна да отслаби самостоятелността на прехвърления субект, недобросъвестният работодател с лекота би могъл да лиши прехвърлените работници и служители от възможността да се ползват от продължаващото си представителство. Това би влязло в разрез с духа и целите на Директива 2001/23.
60. От своя страна испанското правителство твърди, че идентичността на работната сила, избрала съответните представители, е елемент, който следва да се вземе под внимание, когато се определя дали след прехвърлянето самостоятелността се запазва. С други думи, съгласно моето разбиране на този довод, когато разпознаваема група работници и служители е избрала определени представители преди прехвърлянето и същата група продължава да съставлява отделна единица след прехвърлянето, има основание да се направи извод, че самостоятелността се е запазила.
61. Съгласна съм, че на практика такъв критерий може да е полезен, стига да се прилага предпазливо. Не би било правилно например да се изисква пълна идентичност. Според испанското правителство националното законодателство, което урежда продължителността на мандата на представителите, предвижда, че те се определят за срок от 4 години(42) . В редица случаи е твърде вероятно до момента на прехвърляне на предприятието съставът на съответната група работници и служители вече да се е променил, ако не до неузнаваемост, то поне значително.
62. Горните бележки са достатъчни, за да се отговори на конкретния отправен от националната юрисдикция въпрос, а именно какво е значението на понятието „самостоятелност“ по член 6 от Директива 2001/23. За да бъде обаче отговорът полезен на националната юрисдикция и да отчете адекватно различните елементи, посочени от испанското правителство, необходимо е член 6 да се разгледа като едно цяло: по-специално различните обстоятелства, при които представителството на работниците и служителите продължава след релевантно прехвърляне, както и — когато продължава — при какви условия.
Структурата на член 6
63. Член 6 от Директива 2001/23 се състои от пет части (първите четири от които са алинеите на член 6, параграф 1, а последната е член 6, параграф 2). Първата част се прилага, когато предприятието запазва своята самостоятелност след извършено прехвърляне. В този случай „статутът и функциите на представителите или представителния орган на работниците и служителите[, засегнати от прехвърлянето,] се запазват при същите условия, [каквито са били налице до] датата на прехвърлянето по силата на законова, подзаконова или административна разпоредба [или споразумение]“ (член 6, параграф 1, първа алинея). С други думи, статуквото се запазва, стига предприятието да запази самостоятелността си. По силата на националните норми, приложими за това представителство, прехвърлените работници и служители продължават да се представляват след прехвърлянето по абсолютно същия начин, както преди то да породи действие.
64. За тази част обаче важат две изключения. Първото възниква по силата на формулировката на самия член 6, параграф 1, първа алинея, „при условие че са изпълнени необходимите условия за учредяване на работническо представителство“. На това изключение ще се спра по-късно(43) .
65. Втората част също действа като изключение спрямо първата. Тя се прилага, ако съгласно релевантните национални разпоредби или практиката на съответните държави членки или по силата на споразумение с представителите на прехвърлените работници и служители „са изпълнени условията за ново определяне на представителите на работниците и служителите или учредяване на нов представителен орган на работниците и служителите“ (член 6, параграф 1, втора алинея). В такъв случай разпоредбите на първата алинея не се прилагат. Причината за това е очевидна. Тъй като за съответните работници и служители ще се погрижат определените нови представители, вече не се налага запазване на статута и функциите на предходните им представители. По този начин отпада установеното в първата част задължително правило.
66. Третата част се прилага само в случаите, когато прехвърлителят е неплатежоспособен. При това положение държавите членки „могат“ да предприемат действия, за да гарантират, че работниците и служителите са надлежно представени до избирането или определянето на нови представители след прехвърлянето (член 6, параграф 1, трета алинея). Тъй като производството пред националната юрисдикция не повдига проблем относно неплатежоспособността, няма да отделям повече внимание на този въпрос.
67. Четвъртата част се прилага, когато прехвърленото предприятие, стопанска дейност или прехвърлената част от тях не запазва своята самостоятелност. В такъв случай държавите членки са задължени да предприемат необходимите мерки, за да гарантират това, че прехвърлените работници и служители, които са имали свои представители/представителен орган преди прехвърлянето, ще продължат да бъдат надлежно представлявани за периода, необходим за учредяване или определяне на нови представителни органи или представители (член 6, параграф 1, четвърта алинея).
68. Дотук структурата на член 6 е ясна. С изключение на случаите на неплатежоспособност, при извършено релевантно прехвърляне прехвърлените работници и служители следва винаги да се представляват след прехвърлянето. Тяхното представителство се осигурява: i) с „прехвърляне“ на съществуващото представителство (когато предприятието запазва своята самостоятелност и не възникват необходимите условия за ново представителство) или ii) (когато тези условия възникнат) с ново представителство, или iii) (когато предприятието не запазва своята самостоятелност) с определена форма на „задържащи действия“, по силата на които работниците и служителите продължават да се представляват надлежно през времето, необходимо за учредяването на нови представителни органи или определянето на нови представители.
69. В някои случаи обаче се предвижда донякъде по-ниско ниво на закрила.
70. Петата част се отнася до положението, описано в член 6, параграф 2. Тя се прилага, когато „в резултат на прехвърлянето“ мандатът на представителите на работниците и служителите изтича. При тези обстоятелства държавите членки са задължени да осигурят на представителите на прехвърлените работници и служители възможността да продължат да се ползват от закрилата, предоставена от националната правна уредба и практика. Пример за обстоятелствата, при които тази разпоредба може да се приложи, се открива в изключението по член 6, параграф 1, първа алинея, което, за да продължи представителството на работниците и служителите, въвежда изискването да „са изпълнени необходимите условия за учредяване на работническо представителство“.
71. Разпоредбата е необходима, тъй като директивите за гарантирането на правата на работниците и служителите са (или са били) предназначени да постигнат само частична хармонизация в трудовоправната уредба на държавите членки(44) . Предвид голямото разнообразие от правила и практики между държавите членки в тази област не би могло да се постигне нищо друго. Това положение е отразено например в съображение 5 от Директива 2001/86(45), в което се упоменава „[г]олямото разнообразие от правила и практики, които съществуват в държавите членки по отношение на начина, по който представителите на работниците и служителите участват във вземането на решения в дружествата“.
72. В резултат от това Директива 2001/23 може да се прилага по различен начин в различни случаи — особено когато, както в случая, едната страна по прехвърлителната сделка е юридическо лице на публичното право. В този смисъл в Решение по дело Mayeur от Съда е поискано да разгледа случай, свързан с прехвърлянето на дейности на публичноправен работодател, довело до уволнението на ищеца по главното производство. Съдът постановява, че Директивата намира приложение по отношение на прехвърлянето. Той обаче не постановява, че когато националното право предвижда при прехвърляне от частния в публичния сектор прекратяване на трудовите договори, тези негови разпоредби по същността си са несъвместими с Директива 77/187. Вместо това той постановява, че уволнение поради прилагането на тази уредба винаги би съставлявало съществена промяна в условията на труд в съответствие с разпоредбата на настоящия член 4, параграф 2 от Директива 2001/23, в резултат на което трябва да се счита, че уволнението произтича от действията на новия публичноправен работодател(46) .
73. По подобен начин в Решение по дело Delahaye(47), по което заплатата на служител е намалена в резултат от национални норми, приложими при прехвърляне от частноправен към публичноправен работодател, след като отбелязва, че Директива 77/187 не препятства прилагането на национална норма, която предвижда прекратяването на частноправни трудови договори в случай на прехвърляне на дейност към публичноправно юридическо лице, Съдът постановява, че същото трябва да важи и когато прилагането на национални норми относно положението на държавни служители води до намаляване на възнаграждението на засегнатите от прехвърлянето служители(48) .
74. Също както е възможно национални норми, които водят до намаляване на възнаграждението, платимо на служителя след релевантно прехвърляне, а дори и до възможността за уволняването му при спазване на подходящи гаранции, да не бъдат в противоречие с Директива 2001/23, така Директивата не препятства и прилагането на национални норми, които могат да доведат, пряко или непряко, до предотвратяване на „преминаването“ на схемата за представителство на работниците и служителите. Разбирам, че това е възможно например в някои правни системи, при които разпоредбите относно представителството на работниците и служителите в публичния сектор се отличават от разпоредбите, които се прилагат за работниците и служителите в частния сектор. Това е целта на изключението, въведено в края на член 6, параграф 1, първа алинея.
75. Разбира се, това не означава, че при такива обстоятелства съответните работници и служители се оставят без никаква закрила. Член 6, параграф 2 съдържа гаранция в това отношение. Точно каква закрила обаче ще бъде предоставена в определен случай и дали всъщност релевантните разпоредби се прилагат е предмет на националното право и/или практика на държавите членки.
76. Остава да се разгледат още две групи доводи, изложени от испанското правителство.
Двойно представителство на работната сила
77. Първо, испанското правителство твърди, че тълкуване на понятието „самостоятелност“ по член 6, параграф 1 от Директива 2001/23, което би довело до продължаване на съществуващото представителство на работниците и служителите по настоящото дело, щяло да въведе форма на „двойно представителство“ в рамките на работната сила на новия работодател. Предвид това, че наличната работна сила вече се представлявала надлежно, на практика това щяло да създаде сериозен проблем. Поради това подобен резултат бил неприемлив.
78. Ако и доколкото спрямо това фактическо положение се прилага член 6, параграф 1, подобно двойно представителство е неизбежна последица от прилагането на тази разпоредба и работодателят просто трябва да го приеме.
79. Ако обаче в действителност се прилага член 6, параграф 1, втора или четвърта алинея или пък се прилага член 6, параграф 2, проблемът с двойното представителство или няма да възникне, или — ако възникне — това ще бъде за относително кратък период.
80. Поради това първият довод на испанското правителство следва да се отхвърли.
Дискриминацията и принципът на равно третиране, правото на участие в синдикална дейност и необходимостта от зачитане на интересите на приобретателя
81. Второ, испанското правителство поддържа, че ако се допусне запазване на самостоятелността в настоящия случай, щяло да се стигне до дискриминация на представителите на работниците и служителите и на представителите на синдикалната организация на наличната работна сила на новия работодател. Липсата на нови избори в резултат от прехвърлянето щяла да доведе до организационен дисбаланс в рамките на новия работодател в ущърб не само на синдикалната организация, която вече има представители в този субект, но и на определените по закон представители на съответната работна сила. Този дисбаланс щял да наруши принципа на равно третиране и да накърни свободата на определените по закон представители на наличната работна сила в общината да участват в синдикална дейност. Допълнително такъв резултат нямало да отчете и имуществените вреди, причинени на новия работодател, които щели да произтекат от необходимостта да се осигури на представителите на прехвърлените работници и служители това, което в акта за преюдициално запитване е обозначено като „синдикално време“, през което да осъществяват дейността си(49) .
82. Не мога да приема тези доводи.
83. Вярно е, че прилагането на член 6, параграф 1, първа алинея от Директива 2001/23 по отношение на прехвърлените работници и служители би могло да доведе до известен „организационен дисбаланс“ в организацията на новия работодател, както го нарича испанското правителство. Наистина, възможна последица от преминаването на представителството на тези работници и служители е увеличаването на административната тежест, свързана с представителството на вече наетата от новия работодател работна сила.
84. Тази последица обаче следва да се разглежда в контекста на Директива 2001/23 като цяло, която основно има за цел, както вече напомних, да гарантира правата на работниците или служителите в случай на промяна на работодателя, като им дава възможност да продължат работа при новия работодател при същите условия като уговорените с прехвърлителя(50) . По силата на Директивата в резултат от прехвърлянето към новото трудово правоотношение преминават не само правата, свързани с представителството на работниците и служителите, но и условията на заетост на работната сила на прехвърления субект. Тези условия на заетост могат да бъдат по-добри или по-лоши (изцяло или отчасти) от тези, които действат по отношение на наличната работна сила на новия работодател. Неизбежно има вероятност от възникването на известен дисбаланс. Това е резултат не от някаква присъща незаконосъобразност при действието на член 6, параграф 1 от Директива 2001/23, а при действието на Директивата като цяло.
85. Що се отнася до твърденията за наличие на дискриминация и нарушаване на принципа на равно третиране, съгласно постоянната съдебна практика принципът на равно третиране или недопускане на дискриминация изисква да не се третират по различен начин сходни положения и да не се третират еднакво различни положения, освен ако такова третиране не е обективно обосновано(51) .
86. Когато разглежда въпроса за сходството, Съдът постановява, че е необходимо да се вземат под внимание всички елементи, характеризиращи разглежданите положения(52) . Посочените елементи, и в този смисъл сходният им характер, „трябва по-специално да бъдат определени и преценени в светлината на предмета и целта на общностния акт, който установява разглежданото различие“(53) .
87. В настоящия случай евентуално различие се установява в контекста на прилагане на Директива 2001/23 и с оглед на основната ѝ цел. В този контекст според мен всъщност няма дискриминация и нарушение на принципа на равно третиране. Двете разглеждани групи работници и служители не са в сходно положение с оглед на приложимите общностни правила. В резултат от прилагането на тези правила се създават две различни положения в едно и също предприятие. Първото е на новите работници и служители, чиито условия са прехвърлени по силата на закона. Второто е на наличната работна сила. Основателно могат да се прилагат различни правила.
88. Дори при сходство на двете разглеждани положения считам, че всяка възникваща между тях разлика би била обективно обоснована с оглед на целта на Директива 2001/23 да се осигури, доколкото е възможно и осъществимо, новите работници и служители да не бъдат поставени в неблагоприятно положение поради извършеното прехвърляне.
89. Що се отнася до довода, че свободата на наличната работна сила да участва в синдикална дейност щяла да бъде накърнена, Съдът действително постановява, че тази свобода представлява „общ принцип на трудовото право“. В изложените от испанското правителство съображения аз обаче не намирам никакво основание да се приеме, че тази свобода ще бъде значително или необосновано накърнена при описаните обстоятелства.
90. Относно довода, свързан с евентуалните вреди, причинени на новия работодател, макар Съдът да приема, че може да бъде необходимо интересите на този работодател да се вземат под внимание(54), според мен този подход не може да се издига до императивен принцип при тълкуване на Директивата, като се стигне до отричане на ясната формулировка на нейните разпоредби и отслабване на полезния им ефект.
Прилагане в производството пред националната юрисдикция
91. Разбира се, принципите, установени в решението на Съда по настоящото дело, следва да се приложат от националната юрисдикция към фактите по делото, с което тя е сезирана, като под внимание по-специално се вземат релевантните национални правила и практика.
92. При преценката на самостоятелността, която следва да се направи от националната юрисдикция, все пак има вероятност следните въпроси да се окажат релевантни:
– приемствеността във функциите и престациите на прехвърлените работници и служители,
– до каква степен прехвърлените работници и служители продължават да съставляват отделна оперативна единица в рамките на заетостта си в предприятието приобретател (в случая — общината),
– до каква степен преките ръководители на тези работници и служители остават същите,
– до каква степен съставът на избирателното тяло на работниците и служителите, което е определило съответните представители, остава същият (въпреки че поради изложените в точка 61 по-горе съображения този критерий трябва да се прилага широко),
– до каква степен всяко проведено от приобретателя мащабно преструктуриране след прехвърлянето е довело до евентуална загуба на организационната и финансова независимост на прехвърления субект.
93. Обратно, бих искала да подчертая, че националната юрисдикция не следва да взема под внимание единствено незначителното преструктуриране, проведено от приобретателя след прехвърлянето. Например твърде слабо вероятно е преместването на работниците и служителите в други помещения, в които да изпълняват служебните си задължения, само по себе си да окаже някакво осезателно влияние върху запазването на самостоятелността. Същото се отнася до промени в клиентелата, за която е предназначено изпълнението на служебните задължения на работниците и служителите.
94. Всяка промяна сред най-висшите ръководители на прехвърлените работници и служители също е фактор, който следва да се пренебрегне. Както правилно отбелязва Комисията, промяна от подобно естество е фактически неизбежна след извършването на релевантно прехвърляне.
95. Накрая, испанското правителство твърди, че в съответствие с правилата на член 67, параграф 1 от испанския Кодекс на труда(55) по отношение на представителството на прехвърлените работници и служители следва да се приложи втората, а не първата алинея от член 6, параграф 1 от Директива 2001/23. Възможно е прилагането на тези правила да доведе до „изпълнение на условията за ново определяне на представителите на работниците и служителите или учредяване на нов представителен орган на работниците и служителите“. Дали това действително е така или не, е въпрос, който следва да разреши националната юрисдикция.
Заключение
96. В светлината на изложените по-горе съображения считам, че Съдът следва да отговори на отправения от Juzgado de lo Social Único de Algeciras преюдициален въпрос по следния начин:
„За целите на член 6, параграф 1 от Директива 2001/23/ЕО на Съвета от 12 март 2001 година относно сближаването на законодателствата на държавите членки във връзка с гарантирането на правата на работниците и служителите при прехвърляне на предприятия, стопански дейности или части от предприятия или стопански дейности, предприятие, стопанска дейност или част от предприятие или стопанска дейност запазва своята самостоятелност, ако след прехвърлянето съхрани специфичната организационна структура, наложена от прехвърлителя върху различните производствени елементи, които се прехвърлят. Обратно, даден субект не запазва своята самостоятелност, когато след прехвърлянето, независимо от запазването на функционалната връзка на взаимозависимост и допълване между прехвърлените производствени елементи, тези елементи се интегрират в нова и различна организационна структура. При прилагането на този критерий е необходимо да се вземе под внимание организационната реалност в съответния субект след прехвърлянето“.
(1) .
(2)  –	ОВ L 82, 2001 г., стр. 16; Специално издание на български език, 2007 г., глава 5, том 6, стр. 20. Директивата кодифицира и заменя Директива 77/187/ЕИО на Съвета от 14 февруари 1977 година относно сближаването на законодателствата на държавите членки във връзка с гарантирането на правата на работниците и служителите при прехвърляне на предприятия, стопански дейности или части от предприятия или стопански дейности (ОВ L 61, стр. 26) (наричана по-нататък „Директива 77/187“), която на свой ред е изменена с Директива 98/50/ЕО на Съвета от 29 юни 1998 година (ОВ L 201, стр. 88) (наричана по-нататък „Директива 98/50“). По-долу наричам заедно тези директиви „директивите за гарантирането на правата на работниците и служителите“.
(3) –	Вж. точка 48 и сл. от настоящото заключение.
(4) –	Решение от 12 февруари 2009 г. (C‑466/07, Сборник, стр. І‑803) вж. точка 20 и сл. от заключението.
(5)  –	Вж. по-специално Решение от 10 февруари 1988 г. по дело Tellerup, известно като „Daddy’s Dance Hall“ (324/86, Recueil, стр. 739, точка 9).
(6)  –	В настоящия случай и по-нататък за краткост използвам понятието „предприятие“, като в него включвам стопански дейности, части от предприятия или от стопански дейности, а прехвърлянето, по отношение на което се прилагат директивите за гарантирането на правата на работниците и служителите, ще наричам „релевантно прехвърляне“.
(7)  –	Вж. Решение от 27 ноември 2008 г. по дело Juuri (C‑396/07, Сборник, стр. I‑8883, точка 28 и цитираната съдебна практика). Вж. също съображение 3 от Директива 2001/23.
(8)  –	Вж. Решение от 13 септември 2007 г. по дело Jouini и др. (C‑458/05, Сборник, стр. I‑7301, точка 24 и цитираната съдебна практика).
(9)  –	Решение от 18 март 1986 г. (24/85, Recueil, стр. 1119).
(10) –	Пак там, точки 11 и 13.
(11)  –	Вж. в това отношение Решение от 10 декември 1998 г. по дело Hidalgo и др. (C‑173/96 и C‑247/96, Recueil, стр. I‑8237, точка 31).
(12)  –	Решение от 14 април 1994 г. (C‑392/92, Recueil, стр. I‑1311).
(13)  –	Вж. Решение от 26 септември 2000 г. по дело Mayeur (C‑175/99, Recueil, стр. I‑7755, точка 33) и член 1, параграф 1, буква в) от Директива 2001/23.
(14) –	Решение по дело Schmidt, посочено по-горе в бележка под линия 12, точка 20.
(15)  –	Пак там, точка 14. Вж. също член 1, параграф 1,  в) от Директива 2001/23.
(16)  –	Решение от 10 декември 1998 г. по дело Hernández Vidal и др. (C‑127/96, C‑229/96 и C‑74/97, Recueil, стр. I‑8179, точка 35).
(17)  –	Вж. Решение по дело Mayeur, посочено по-горе в бележка под линия 13, точка 40.
(18)  –	Точка 16. Доста трудно е да се намери пример за прехвърляне на предприятие, при което да се включват по-малко материални активи, отколкото по това дело.
(19)  –	Решение от 11 март 1997 г. (C‑13/95, Recueil, стр. I‑1259).
(20)  –	Пак там, точка 18.
(21)  –	Решение от 25 януари 2001 г. по дело Liikenne (C‑172/99, Recueil, стр. I‑745, точки 39 и 42).
(22)  –	Вж. Решение по дело Mayeur, посочено по-горе в бележка под линия 13, точка 32 и цитираната съдебна практика. Вж. също член 1, параграф 1, буква б) от Директива 2001/23.
(23)  –	Решение от 20 ноември 2003 г. по дело Abler и др. (C‑340/01, Recueil, стр. I‑14023, точка 43).
(24)  –	Решение от 15 декември 2005 г. по дело Güney-Görres и Demir (C‑232/04 и C‑233/04, Recueil, стр. I‑11237, точка 41).
(25)  –	Вж. заключение на генералния адвокат La Pergola по дело Süzen, посочено по-горе в бележка под линия 19, точка 10. Вж. също заключение на генералния адвокат Cosmas по дело Hernández Vidal и др., посочено по-горе в бележка под линия 16, точка 80.
(26)  –	Подобни принципи намират отражение, inter alia, в Хартата на Общността за основните социални права на работниците, а в съображение 5 от Директива 2001/23 се прави позоваване на членове 7, 17 и 18 от нея (вж. точка 3 по-горе).
(27)  –	Директива 2002/14/EO на Европейския парламент и на Съвета от 11 март 2002 година за създаване на обща рамка за информиране и консултиране на работниците и служителите в Европейската общност (ОВ L 80, стр. 29; Специално издание на български език, 2007 г., глава 5, том 6, стр. 120), член 4, параграф 2, букви а), б) и в).
(28)  –	Вж. също Директива 94/45/EО на Съвета от 22 септември 1994 година за създаване на Европейски работнически съвет или на процедура за информиране и консултации с работниците и служителите в предприятия с общностно измерение и групи предприятия с общностно измерение (ОВ L 254, стр. 64; Специално издание на български език, 2007 г., глава 5, том 3, стр. 107 и поправка в OB L 91, 3.4.2009 г., стр. 31), Директива 2001/86/ЕO на Съвета от 8 октомври 2001 година за допълнение на Устава на европейското дружество по отношение на участието на заетите лица (ОВ L 294, стр. 22; Специално издание на български език, 2007 г., глава 6, том 4, стр. 134) и за пълнота, Директива 2003/72/ЕО на Съвета от 22 юли 2003 година за допълване на Устава на Европейското кооперативно дружество относно участието на работниците и служителите (ОВ L 207, стр. 25; Специално издание на български език, 2007 г., глава 5, том 6, стр. 207), както и Директива 98/59/ЕО на Съвета от 20 юли 1998 година за сближаване на законодателствата на държавите членки в областта на колективните уволнения (ОВ L 225, стр. 16; Специално издание на български език, 2007 г., глава 5, том 5, стр. 95).
(29)  –	Решение от 18 януари 1990 г. (C‑193/87 и C‑194/87, Recueil, стр. I‑95).
(30)  –	Пак там, точка 21.
(31)  –	Решение от 8 юни 1994 г. (C‑382/92, Recueil, стр. I‑2435).
(32)  –	Пак там, точка 24.
(33)  –	В този контекст трябва да се има предвид, че Директивата не предвижда работниците и служителите да не бъдат уволнявани при никакви обстоятелства; всъщност член 4, параграф 1 изрично предвижда, че „[т]ази разпоредба не засяга уволненията по икономически, технически или организационни причини, които налагат промени в работната сила“.
(34)  –	Курсивът е мой.
(35)  –	Вж. в този смисъл Решение по дело Klarenberg, посочено по-горе в бележка под линия 4, точка 50. Очевидно заключителните думи в тази точка са предназначени да обхванат както случаите, в които прехвърленият стопански субект запазва своята самостоятелност (което води до прилагането на член 6, параграф 1, първа алинея), така и случаите, в които това не е така (и които попадат под действието на член 6, параграф 1, четвърта алинея).
(36)  –	Вж. точки 42—44 от настоящото заключение.
(37)  –	Меморандум на Комисията от 4 март 1997 година относно гарантирането на правата на работниците и служителите в случаи на прехвърляне на предприятия (COM(97) 85 окончателен).
(38)  –	Точка 2.7.
(39)  –	Доклад на Комисията от 18 юни 2007 година относно Директива 2001/23 (COM(2007) 334 окончателен).
(40)  –	Не мисля, че би следвало да се придава определено значение на леката промяна във формулировката (поне на английски език) в двата документа на Комисията. Текстът на френски език на двата документа на практика е един и същ.
(41)  –	Посочено по-горе, точки 47 и 48.
(42)  –	Член 67, параграф 3 от испанския Кодекс на труда.
(43)  –	Вж. точки 70 и 74 по-долу.
(44)  –	Вж. във връзка с Директива 77/187, inter alia, Решение по дело Daddy’s Dance Hall, посочено по-горе в бележка под линия 5, точка 16 и Решение от 6 ноември 2003 г. по дело Martin и др. (C‑4/01, Recueil, стр. I‑12859, точка 41). Вж. във връзка с Директива 2001/23 Решение по дело Juuri, посочено по-горе в бележка под линия 7, точка 23.
(45)  –	Посочена по-горе в бележка под линия 28.
(46)  –	Решение по дело Mayeur, посочено по-горе в бележка под линия 13, точка 56.
(47)  –	Решение от 11 ноември 2004 г. (C‑425/02, Recueil, стр. I‑10823).
(48)  –	Пак там, точки 32 и 33.
(49)  –	Според Комисията член 68 от испанския Кодекс на труда предвижда на представителите на работниците и служителите да се осигурява синдикално време през определен брой часове месечно в зависимост от големината на съответното предприятие. В предприятие с до 100 работници и служители например синдикалното време е 15 часа месечно. В предприятие с над 751 работници и служители синдикалното време е 40 часа.
(50)  –	Вж. точка 28 от настоящото заключение.
(51)  –	Вж. например Решение от 10 януари 2006 г. по дело IATA и ELFAA (C‑344/04, Recueil, стр. I‑403, точка 95) и Решение от 10 юли 2008 г. по дело Emirates Airlines (C‑173/07, Сборник, стр. І‑5237, точка 39).
(52)  –	Решение от 16 декември 2008 г. по дело Arcelor Atlantique и Lorraine и др. (C‑127/07, Сборник, стр. I‑9895, точка 25).
(53)  –	Пак там, точка 26 и цитираната съдебна практика.
(54)  –	Решение от 9 март 2006 г. по дело Werhof (C‑499/04, Recueil, стр. I‑2397, точка 31).
(55)  –	Вж. точка 9 от настоящото заключение.