62021TJ0509
UNIONIN YLEINEN TUOMIOISTUIN (laajennettu yhdeksäs jaosto)
4 päivänä syyskuuta 2024 (
*1
)
Unionin varainhoitosäännöstö – Kansainvälisen järjestön välillisessä hallinnoinnissa toteuttama unionin talousarvion täytäntöönpano – Päätös, jolla oikeushenkilölle kieltäydytään myöntämästä kansainvälisen järjestön asemaa – Kumoamiskanne – Kantajan asianajajilleen antaman valtuutuksen sääntöjenmukaisuus – Tutkittavaksi ottaminen – Unionin tuomioistuimen tuomion täytäntöön panemiseksi tehty päätös – SEUT 266 artikla – Oikeusvoima – Hyvän hallinnon periaate – Oikeusvarmuus – Asetus (EU, Euratom) N:o 966/2012 – 58 artikla – Delegoitu asetus (EU) N:o 1268/2012 – 43 artikla – Asetus (EU, Euratom) 2018/1046 – 156 artikla – Kansainvälisen järjestön ja kansainvälisen sopimuksen käsitteet – Oikeudelliset virheet – Ilmeinen arviointivirhe – Sopimussuhteen ulkopuolinen vastuu
Asiassa T‑509/21,
International Management Group (IMG), kotipaikka Bryssel (Belgia), edustajinaan asianajajat L. Levi ja J.-Y. de Cara,
kantajana,
vastaan
Euroopan komissio, asiamiehinään J. Baquero Cruz, J.-F. Brakeland, S. Delaude ja L. Puccio,
vastaajana,
UNIONIN YLEINEN TUOMIOISTUIN (laajennettu yhdeksäs jaosto),
toimien kokoonpanossa: jaoston puheenjohtaja L. Truchot (esittelevä tuomari) sekä tuomarit H. Kanninen, R. Frendo, M. Sampol Pucurull ja T. Perišin,
kirjaaja: hallintovirkamies L. Ramette,
ottaen huomioon asian käsittelyn kirjallisessa vaiheessa esitetyn, erityisesti 11.1.2022 tehdyn päätöksen, jolla asian käsittelyä lykättiin siihen saakka, kunnes 22.9.2022 annettuun tuomioon IMG v. komissio (C‑619/20 P ja C‑620/20 P, EU:C:2022:722) johtaneessa asiassa on annettu unionin tuomioistuimen lopullinen ratkaisu,
ottaen huomioon 22.11.2023 pidetyssä istunnossa esitetyn,
on antanut seuraavan
tuomion
1
Kantajana oleva International Management Group (IMG) vaatii yhtäältä SEUT 263 artiklan perusteella kumoamaan 8.6.2021 tehdyn päätöksen, jolla Euroopan komissio kieltäytyi 16.12.2014 alkavin taannehtivin vaikutuksin tunnustamasta kantajan asemaa unionin varainhoitosäännöstössä tarkoitettuna kansainvälisenä järjestönä unionin talousarvion toteuttamiseksi välillisen hallinnoinnin kautta (jäljempänä riidanalainen päätös), ja toisaalta SEUT 268 artiklan perusteella korvaamaan sille aiheutuneet aineelliset ja aineettomat vahingot.
I Asian tausta
A Edeltävät hallintomenettelyt
2
Kantaja, joka on alkuperäiseltä nimeltään International Management Group – Infrastructure for Bosnia and Herzegovina (IMG-IBH) ja jonka kotipaikka on Belgrad (Serbia), perustettiin 25.11.1994, jotta Bosnian ja Hertsegovinan jälleenrakentamiseen osallistuvilla valtioilla ja kansainvälisillä järjestöillä olisi tätä tarkoitusta varten käytössään erityinen yhteisö. Kantaja on sittemmin vähitellen laajentanut toiminta-alaansa jälleenrakentamisen ja kehittämisen aloilla.
3
Komissio antoi 7.11.2013 unionin yleiseen talousarvioon sovellettavista varainhoitosäännöistä ja neuvoston asetuksen (EY, Euratom) N:o 1605/2002 kumoamisesta 25.10.2012 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksen (EU, Euratom) N:o 966/2012 (EUVL 2012, L 298, s. 1) 84 artiklan nojalla unionin yleisestä talousarviosta rahoitettavaa Myanmarin/Burman hyväksi toteutettavaa vuoden 2013 toimintaohjelmaa koskevan täytäntöönpanopäätöksen C(2013) 7682. Kyseiseen päätökseen sisältyi muun muassa kaupan kehittämisohjelma, jonka kustannukset, joiden määräksi arvioitiin 10 miljoonaa euroa, rahoittaisi unioni ja jonka täytäntöönpano hoidettaisiin yhteistyössä kantajan kanssa.
4
Euroopan petostentorjuntavirasto (OLAF) ilmoitti 17.2.2014 komissiolle, että se oli aloittanut kantajan asemaa koskevan tutkimuksen. Komissio sai 15.12.2014 OLAFin tutkimuksensa päätteeksi laatiman kertomuksen (jäljempänä OLAFin kertomus), joka sisälsi joukon suosituksia. OLAF totesi kyseisessä kertomuksessa pääasiallisesti, että kantaja ei ole unionin yleiseen talousarvioon sovellettavista varainhoitosäännöistä ja neuvoston asetuksen (EY, Euratom) N:o 1605/2002 kumoamisesta 25.6.2002 annetussa neuvoston asetuksessa (EY, Euratom) N:o 1605/2002 (EYVL 2002, L 248, s. 1) ja asetuksessa N:o 966/2012 tarkoitettu kansainvälinen järjestö. Lisäksi OLAF antoi komissiolle suosituksen, että kantajalle on määrättävä seuraamuksia ja sille kansainvälisenä järjestönä maksetut summat on perittävä takaisin.
5
Komissio päätti 16.12.2014, että edellä 3 kohdassa mainitun täytäntöönpanopäätöksen C(2013) 7682 final mukaisen kaupan kehittämisohjelman toteuttaminen välillisessä hallinnoinnissa annettaisiin muun järjestön kuin kantajan tehtäväksi (jäljempänä 16.12.2014 tehty päätös).
6
Komissio osoitti 8.5.2015 kantajalle kirjeen, jonka tarkoituksena oli ilmoittaa toimenpiteistä, joihin komissio aikoi ryhtyä OLAFin kertomuksen johdosta, ja jossa komissio totesi, ettei se aio ryhtyä toimenpiteisiin useimpien kyseisessä kertomuksessa olevien suositusten perusteella ja että se oli muun muassa päättänyt, että komission yksiköt eivät tee kantajan kanssa uutta valtuutussopimusta asetuksessa N:o 966/2012 säädetyn välillisen hallinnoinnin mallin mukaisesti, ennen kuin sen asemasta kansainvälisenä järjestönä on saatu täysi varmuus (jäljempänä 8.5.2015 tehty päätös).
B Edeltävät tuomioistuinmenettelyt
7
Kantaja nosti unionin yleisen tuomioistuimen kirjaamoon 21.1.2015 toimittamallaan kannekirjelmällä, joka kirjattiin numerolla T‑29/15, ja sen jälkeen 14.7.2015 toimittamallaan kannekirjelmällä, joka kirjattiin numerolla T‑381/15, kanteet, joista ensimmäisessä vaadittiin 16.12.2014 tehdyn päätöksen kumoamista ja toisessa 8.5.2015 tehdyn päätöksen kumoamista ja siitä aiheutuneiden vahinkojen korvaamista.
8
Unionin yleinen tuomioistuin hylkäsi kantajan 16.12.2014 ja 8.5.2015 tehdyistä päätöksistä nostamat kanteet 2.2.2017 annetulla tuomiolla International Management Group v. komissio (T‑29/15, ei julkaistu, EU:T:2017:56) ja 2.2.2017 annetulla tuomiolla IMG v. komissio (T‑381/15, ei julkaistu, EU:T:2017:57).
9
Kantaja vaati 11.4.2017 tekemillään kahdella valituksella, jotka kirjattiin numeroilla C‑183/17 P ja C‑184/17 P, unionin tuomioistuinta kumoamaan edellä 8 kohdassa mainitut kaksi tuomiota.
10
Kyseisissä valitusasioissa 31.1.2019 antamallaan tuomiolla International Management Group v. komissio (C‑183/17 P ja C‑184/17 P, EU:C:2019:78) unionin tuomioistuin ensinnäkin kumosi edellä 8 kohdassa mainitut kaksi tuomiota, toiseksi kumosi 16.12.2014 ja 8.5.2015 tehdyt päätökset ja kolmanneksi palautti asian T‑381/15 unionin yleiseen tuomioistuimeen, jotta se lausuu kantajan korvausvaatimuksesta, joka koskee 8.5.2015 tehdystä päätöksestä väitetysti aiheutuneita vahinkoja.
11
Kantaja jätti 10.1.2020 unionin tuomioistuimen kirjaamoon pyynnön, että unionin tuomioistuin tulkitsee 31.1.2019 annetun tuomion International Management Group v. komissio (C‑183/17 P ja C‑184/17 P, EU:C:2019:78) tuomiolauselman 1–3 kohtaa. Unionin tuomioistuin jätti 9.6.2020 antamallaan määräyksellä International Management Group v. komissio (C‑183/17 P‑INT, EU:C:2020:507) kyseisen tulkintapyynnön tutkimatta sillä perusteella, että sen tutkittavaksi ottamisen edellytykset selvästi puuttuivat.
C 31.1.2019 annetun tuomion International Management Group v. komissio (C‑183/17 P ja C‑184/17 P) hallinnolliset seuraukset
12
Komissio pyysi 6.5.2019 päivätyllä kirjeellä kantajaa 31.1.2019 annetun tuomion International Management Group v. komissio (C‑183/17 P ja C‑184/17 P, EU:C:2019:78) täytäntöönpanon yhteydessä toimittamaan tiettyjä asiakirjoja sen osoittamiseksi, että kantaja tosiasiallisesti täyttää vaatimukset sille, että se voi toimia komission kanssa välillisessä hallinnoinnissa.
13
Kantaja vaati 25.6.2019 päivätyssä vastauksessaan lähinnä, että komissio lakkaa kyseenalaistamasta sen asemaa kansainvälisenä järjestönä.
14
Komissio totesi 18.7.2019 päivätyssä kirjeessä (jäljempänä 18.7.2019 päivätty kirje), että 31.1.2019 annetun tuomion International Management Group v. komissio (C‑183/17 P ja C‑184/17 P, EU:C:2019:78) täytäntöönpano ei edellytä sitä, että ”automaattisesti tunnustetaan, että [kantaja] on kansainvälinen järjestö, vaan että sen oikeudellista asemaa tarkastellaan uudelleen saatavilla olevien tietojen ja sovellettavien varainhoitoa koskevien sääntöjen valossa”. Näin ollen komissio pyysi uudelleen kantajaa toimittamaan 6.5.2019 päivätyssä kirjeessä mainitut asiakirjat, joihin viitattiin edellä 12 kohdassa, ja täsmensi, että jos kantaja kieltäytyy, komissio ottaa suoraan yhteyttä niihin valtioihin, joita kantaja pitää jäseninään.
15
Komissio kysyi 26.11.2019 Belgialta, Tanskalta, Saksalta, Kreikalta, Espanjalta, Ranskalta, Italialta, Alankomailta, Itävallalta, Portugalilta, Suomelta, Ruotsilta, Yhdistyneeltä kuningaskunnalta, Kanadalta, Norjalta, Venäjältä, Sveitsiltä ja Turkilta, pitävätkö ne kantajaa kansainvälisenä järjestönä, ovatko ne kyseisen järjestön jäseniä ja ovatko ne allekirjoittaneet kansainvälisen tai hallitustenvälisen sopimuksen, jolla kantaja perustetaan kansainväliseksi järjestöksi. Jos näin oli, komissio pyysi kyseisiä valtioita toimittamaan sille oikeaksi todistetun jäljennöksen kyseisestä sopimuksesta sekä todisteen siitä, että sen allekirjoittaneilla henkilöillä on ollut asianmukainen valtakirja sopimuksen allekirjoittamiseen, tai jäljennöksen sopimuksen ratifiointikirjasta.
16
Komissio uudisti 27.1.2020 ja sen jälkeen 11.3.2020 edellä 15 kohdassa mainitun, Belgialle, Tanskalle, Saksalle, Kreikalle, Espanjalle, Ranskalle, Itävallalle, Ruotsille, Yhdistyneelle kuningaskunnalle, Kanadalle ja Turkille 26.11.2019 osoittamansa tietopyynnön.
17
Komissio uudisti 25.5.2020 vielä kerran edellä 15 kohdassa mainitun, Belgialle, Tanskalle, Saksalle, Kreikalle, Espanjalle, Ranskalle, Ruotsille, Kanadalle ja Turkille 26.11.2019 osoittamansa tietopyynnön ja lopuksi uudisti sen vielä 14.10.2020 Saksalle ja Turkille.
18
Komissio ilmoitti 19.2.2021 päivätyllä kirjeellä kantajalle aikovansa tehdä päätöksen, jossa se kieltäytyy tunnustamasta kantajan asemaa kansainvälisenä järjestönä, ja kehotti kantajaa esittämään huomautuksensa.
19
Kantaja toimitti 5. ja 30.3.2021 kirjallisia huomautuksia vastauksena edellä 18 kohdassa mainittuun 19.2.2021 päivättyyn komission kirjeeseen.
20
Komissio antoi 8.6.2021 riidanalaisen päätöksen.
D 31.1.2019 annetun tuomion International Management Group v. komissio (C‑183/17 P ja C‑184/17 P) oikeudelliset seuraukset
21
Kantaja nosti unionin yleisen tuomioistuimen kirjaamoon 26.9.2019 jättämällään kannekirjelmällä, joka kirjattiin numerolla T‑645/19, kanteen, jossa vaadittiin yhtäältä 18.7.2019 päivätyn kirjeen kumoamista ja toisaalta kyseisestä kirjeestä väitetysti aiheutuneiden aineellisten ja aineettomien vahinkojen korvaamista.
22
Unionin yleinen tuomioistuin jätti 9.9.2020 antamallaan määräyksellä IMG v. komissio (T‑645/19, ei julkaistu, EU:T:2020:388) kanteen tutkimatta.
23
Lisäksi unionin yleinen tuomioistuin hylkäsi 9.9.2020 antamallaan tuomiolla IMG v. komissio (T‑381/15 RENV, EU:T:2020:406) kantajan vaatimuksen 8.5.2015 tehdystä päätöksestä väitetysti aiheutuneiden vahinkojen korvaamisesta.
24
Kantaja teki 19.11.2020 kaksi valitusta, jotka kirjattiin numeroilla C‑619/20 P ja C‑620/20 P ja joista toisessa vaadittiin edellä 22 kohdassa mainitun määräyksen ja toisessa edellä 23 kohdassa mainitun tuomion kumoamista.
II Kanteen nostamisen jälkeiset tosiseikat
25
22.9.2022 annetulla tuomiolla IMG v. komissio (C‑619/20 P ja C‑620/20 P, EU:C:2022:722) unionin tuomioistuin ensinnäkin hylkäsi edellä 22 kohdassa mainitusta määräyksestä asiassa C‑619/20 P tehdyn valituksen, toiseksi kumosi osittain edellä 23 kohdassa mainitun tuomion ja kolmanneksi palautti asian T‑381/15 RENV unionin yleiseen tuomioistuimeen, jotta se lausuu kantajan korvausvaatimuksesta, joka koskee 8.5.2015 tehdystä päätöksestä väitetysti aiheutunutta aineellista vahinkoa.
III Asianosaisten vaatimukset
26
Kantaja vaatii, että unionin yleinen tuomioistuin
–
kumoaa riidanalaisen päätöksen
–
velvoittaa komission maksamaan sille 23671903 euroa korvauksena erilaisista aineellisista ja aineettomista vahingoista
–
velvoittaa komission korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
27
Komissio vaatii, että unionin yleinen tuomioistuin
–
hylkää kanteen
–
velvoittaa kantajan korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
IV Oikeudellinen arviointi
A Tutkittavaksi ottaminen
28
Unionin yleisen tuomioistuimen on aluksi selvitettävä, onko kantajan asianajajilleen antama valtakirja sääntöjenmukainen, minkä jälkeen on arvioitava, voidaanko kannekirjelmän liite A.24 ja vastauksen liite C.1 ottaa tutkittavaksi, sillä komissio on väittänyt, että ne on jätettävä tutkimatta.
1.
Kysymys kantajan asianajajilleen antaman valtakirjan sääntöjenmukaisuudesta
29
Istunnossa komissio väitti vastauksessaan unionin yleisen tuomioistuimen kysymykseen siitä, millä kantajan hallintoelimellä on valtuudet nostaa kanne, että kantajan 12.8.2021 asianajajilleen antamassa valtakirjassa, joka on kannekirjelmän liitteessä A.3, ei viitata kantajan pysyvän neuvoston päätökseen ja että näin ollen kyseisen päätöksen olemassaoloa on syytä epäillä.
30
Kantaja kiistää komission väitteiden paikkansapitävyyden.
31
Tältä osin on muistutettava, että kanteen tutkittavaksi ottamista koskevat kysymykset ovat ehdottomia prosessinedellytyksiä koskevia kysymyksiä, jotka unionin tuomioistuinten on tutkittava milloin tahansa myös viran puolesta (ks. tuomio 21.9.2023, China Chamber of Commerce for Import and Export of Machinery and Electronic Products ym. v. komissio, C‑478/21 P, EU:C:2023:685, 42 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
32
Erityisesti Euroopan unionin tuomioistuimen perussäännön 19 artiklan kolmannen ja neljännen kohdan, joita sovelletaan kyseisen perussäännön 53 artiklan ensimmäisen kohdan mukaan unionin yleiseen tuomioistuimeen, nojalla on niin, että jotta muut oikeushenkilöt kuin jäsenvaltiot, unionin toimielimet, Euroopan talousalueesta 2.5.1992 tehdyn sopimuksen (EYVL 1994, L 1, s. 3) osapuolina olevat jäsenvaltiot ja kyseisessä sopimuksessa tarkoitettu EFTAn valvontaviranomainen voivat nostaa kanteen unionin tuomioistuimissa, niillä on oltava edustajanaan asianajaja, jolla on oikeus esiintyä jonkin jäsenvaltion tai jonkin kyseisen sopimuksen sopimuspuolena olevan valtion tuomioistuimessa (ks. vastaavasti tuomio 21.9.2023, China Chamber of Commerce for Import and Export of Machinery and Electronic Products ym. v. komissio, C‑478/21 P, EU:C:2023:685, 91 kohta).
33
Jos asianosaisen asianajajalleen antaman valtakirjan sääntöjenmukaisuus riitautetaan, kyseisen asianosaisen on näytettävä siis toteen tämän valtakirjan sääntöjenmukaisuus, joka yleisen tuomioistuimen on tarkastettava (ks. vastaavasti tuomio 21.9.2023, China Chamber of Commerce for Import and Export of Machinery and Electronic Products ym. v. komissio, C‑478/21 P, EU:C:2023:685, 93 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
34
Vaikka unionin tuomioistuinten on vaadittava, että asianosainen esittää selvityksen asianajajalleen annetun valtakirjan sääntöjenmukaisuudesta, jos vastapuoli riitauttaa tämän valtakirjan, tällainen vaatimus on kuitenkin asetettu vain siltä osin kuin kyseinen riitauttaminen perustuu riittävän konkreettisiin ja täsmällisiin seikkoihin (tuomio 21.9.2023, China Chamber of Commerce for Import and Export of Machinery and Electronic Products ym. v. komissio, C‑478/21 P, EU:C:2023:685, 97 kohta).
35
Käsiteltävässä asiassa kantajan perussäännön 18 §:n d momentissa ensinnäkin vahvistetaan tätä sen enempää täsmentämättä, että kantajalla on tehtäviensä hoitamiseen ja tavoitteidensa toteuttamiseen tarvittava oikeustoimikelpoisuus ja erityisesti asianosaiskelpoisuus.
36
Toiseksi komissio ei, koska se ainoastaan väitti istunnossa, ettei kantajan asianajajilleen antamassa valtakirjassa viitata mihinkään kantajan pysyvän neuvoston päätökseen, ole perustellut valtakirjan sääntöjenmukaisuuden riitauttamista riittävän konkreettisilla ja täsmällisillä todisteilla.
37
Oikeudenkäyntiväite, joka koskee kantajan asianajajilleen antaman valtakirjan sääntöjenvastaisuutta, on siten hylättävä.
2.
Kannekirjelmän liitteen A.24 tutkittavaksi ottaminen
38
Istunnossa komissio väitti, että kannekirjelmän liite A.24 on jätettävä tutkimatta siltä osin kuin se sisältää 16.1.2015 päivätyn komission oikeudellisen yksikön lausunnon, jonka julkistamiseen komissio ei ole antanut lupaa.
39
Kantajan mukaan tämä oikeudenkäyntiväite ei pidä paikkaansa.
40
Tältä osin on huomautettava, että unionin oikeudessa vallitseva periaate on vapaan todistusharkinnan periaate, josta seuraa, että kun todiste on saatu säännönmukaisesti, sen tutkittavaksi ottamista ei voida riitauttaa unionin yleisessä tuomioistuimessa (ks. vastaavasti tuomio 26.9.2018, Infineon Technologies v. komissio, C‑99/17 P, EU:C:2018:773, 65 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
41
Vakiintuneesta oikeuskäytännöstä ilmenee tältä osin, että olisi vastoin sitä yleistä etua, että toimielimet voivat saada käyttöönsä oikeudellisen yksikkönsä lausunnot, jotka on annettu täysin riippumattomasti, jos katsottaisiin, että tällaiset sisäiset asiakirjat voitaisiin esittää unionin tuomioistuimessa vireillä olevassa oikeusriidassa ilman, että asianomainen toimielin olisi antanut luvan niiden esittämiseen tai että unionin tuomioistuin olisi määrännyt niiden esittämisestä (ks. vastaavasti tuomio 12.7.2022, Nord Stream 2 v. parlamentti ja neuvosto, C‑348/20 P, EU:C:2022:548, 136 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
42
Esittämällä tällaisen oikeudellisen lausunnon luvatta kantaja nimittäin vetoaa riidanalaisen toimen pätevyyttä koskevassa menettelyssä asianomaista toimielintä vastaan lausuntoon, jonka tämän oma oikeudellinen yksikkö on antanut kyseisen toimen valmistelun yhteydessä. Lähtökohtaisesti on niin, että sen salliminen, että kyseinen kantaja voi sisällyttää asiakirja‑aineistoon toimielimen sellaisen oikeudellisen lausunnon, jonka sisältämien tietojen ilmaisemiseen tämä toimielin ei ole antanut lupaa, on vastoin oikeudenmukaisen oikeudenkäynnin vaatimuksia ja merkitsee Euroopan parlamentin, neuvoston ja komission asiakirjojen saamisesta yleisön tutustuttavaksi 30.5.2001 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksella N:o 1049/2001 (EYVL 2001, L 145, s. 43) käyttöön otetun tällaiseen asiakirjaan tutustumista koskevan pyynnön esittämistä koskevan menettelyn kiertämistä (ks. vastaavasti tuomio 16.2.2022, Unkari v. parlamentti ja neuvosto, C‑156/21, EU:C:2022:97, 54 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
43
On kuitenkin otettava huomioon SEU 1 artiklan toiseen kohtaan ja SEU 10 artiklan 3 kohtaan sekä SEUT 15 artiklan 1 kohtaan ja SEUT 298 artiklan 1 kohtaan kirjattu avoimuusperiaate, jolla voidaan muun muassa varmistaa, että hallinto on demokraattisessa järjestelmässä suhteessa kansalaisiin legitiimimpää, tehokkaampaa ja vastuullisempaa. Mahdollistamalla sen, että useiden näkökantojen eroavuuksista keskustellaan avoimesti, avoimuus lisäksi lisää unionin kansalaisten luottamusta (ks. tuomio 16.2.2022, Unkari v. parlamentti ja neuvosto, C‑156/21, EU:C:2022:97, 55 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
44
Kuitenkin ainoastaan poikkeuksellisesti avoimuusperiaate voi oikeuttaa sen, että tuomioistuinmenettelyssä ilmaistaan tietoja toimielimen sellaisesta asiakirjasta, jota ei ole saatettu yleisön saataville ja joka sisältää oikeudellisen lausunnon. Siksi unionin tuomioistuin on katsonut, että toimielimen oikeudellisen lausunnon sisältävän asiakirjan säilyttämistä asian asiakirja‑aineistossa ei voida oikeuttaa millään ylivoimaisella yleisellä edulla silloin, kun yhtäältä kyseinen oikeudellinen lausunto ei koske lainsäädäntömenettelyä, jolta edellytetään laajempaa avoimuutta, ja toisaalta asianomaisen jäsenvaltion kannalta kyseisen säilyttämisen intressi on vain siinä, että se voi vedota kyseiseen oikeudelliseen lausuntoon oikeusriidan yhteydessä. Unionin tuomioistuimen mukaan nimittäin tällaisen oikeudellisen lausunnon esittäminen vaikuttaisi palvelevan kantajan omia intressejä eli sen intressiä tukea esittämäänsä argumentaatiota eikä mitään ylivoimaista yleistä etua, jollainen olisi esimerkiksi riidanalaiseen toimeen johtaneen menettelyn julkistaminen (ks. tuomio 16.2.2022, Unkari v. parlamentti ja neuvosto, C‑156/21, EU:C:2022:97, 56 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
45
Käsiteltävässä asiassa on ensinnäkin todettava, että edellä 38 kohdassa mainittu 16.1.2015 päivätty komission oikeudellisen yksikön lausunto, jonka julkistamiseen kyseinen toimielin ei ole antanut lupaa, ei koske lainsäädäntömenettelyä, jolta edellytetään laajempaa avoimuutta.
46
Toiseksi kantaja ei vastauksessaan komission esittämään oikeudenkäyntiväitteeseen viittaa mihinkään muuhun intressiin kuin siihen, että tähän oikeudelliseen lausuntoon voidaan vedota käsiteltävässä asiassa, joten lausunnon esittämisen syynä ei näytä olevan mikään ylivoimainen yleinen etu, vaan kantajan omat intressit.
47
Näin ollen liitettä A.24 koskeva oikeudenkäyntiväite on hyväksyttävä ja mainittu liite on jätettävä tutkimatta.
3.
Kannekirjelmän liitteen C.1 tutkittavaksi ottaminen
48
Komissio väittää, ettei kantaja ole perustellut, miksi sen pysyvän neuvoston puheenjohtajan 13.10.2022 päivätyn todistuksen, joka on vastauskirjelmän liitteessä C.1 (jäljempänä 13.10.2022 päivätty todistus), toimittaminen viivästyi, ja että tämä on unionin yleisen tuomioistuimen työjärjestyksen 85 artiklan 2 kohdassa vahvistettujen vaatimusten vastaista.
49
Tältä osin on muistutettava, että työjärjestyksen 85 artiklan 2 kohdan mukaan varsinaiset asianosaiset voivat vielä kantajan vastauksessa ja vastaajan vastauksessa esittää lausumiensa tueksi uusia todisteita ja pyytää saada esittää näyttöä, jos niiden esittämiseen vasta silloin on pätevä syy.
50
Oikeuskäytännöstä ilmenee, että asianosaisten on unionin yleisen tuomioistuimen työjärjestyksen 85 artiklan 1 kohdan prekluusiosäännön mukaan perusteltava, miksi uudet todisteet ja pyynnöt näytön esittämiseksi on esitetty myöhässä, ja unionin yleisen tuomioistuimen tehtävänä on tutkia näiden todisteiden tai näytön esittämistä koskevien pyyntöjen myöhäisyyden perustelemiseksi esitettyjen syiden paikkansapitävyys sekä myös hylätä nämä todisteet ja näytön esittämistä koskevat pyynnöt, jos niiden myöhäistä esittämistä ei ole perusteltu oikeudellisesti riittävällä tavalla tai jos ne eivät ole perusteltuja. Se, että asianosainen esittää todisteita tai näytön esittämistä koskevia pyyntöjä myöhässä, saattaa olla perusteltua, jos tällä asianosaisella ei voinut aiemmin olla kyseisiä todisteita käytettävissään tai jos vastapuoli on esittänyt omaa aineistoaan myöhään ja asiakirja-aineiston täydentäminen on sallittava kontradiktorisen periaatteen noudattamisen turvaamiseksi (ks. vastaavasti tuomio 16.9.2020, BP v. FRA, C‑669/19 P, ei julkaistu, EU:C:2020:713, 41 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
51
Käsiteltävässä asiassa on todettava, että kantaja ei vastauksensa 51 kohdassa perustellut, miksi 13.10.2022 päivätty todistus, jonka oli laatinut sen pysyvän neuvoston puheenjohtaja ja jonka se oli liittänyt vastaukseensa ”tarpeellisilta osin” huomioitavaksi, toimitettiin myöhässä.
52
Pitää paikkansa, että 13.10.2022 päivätty todistus laadittiin sen jälkeen, kun sen allekirjoittanut Ranskan diplomaattikunnan entinen jäsen, joka kertoo osallistuneensa kantajan perussäännön hyväksymiseen vuonna 1995, oli valittu kantajan pysyvän neuvoston puheenjohtajaksi 29.6.2022, ja näin ollen vasta sen jälkeen, kun käsiteltävä kanne oli nostettu 18.8.2021.
53
Kannekirjelmänsä 25 kohdan viidennessä luetelmakohdassa kantaja kuitenkin täsmentää toimittaneensa OLAFille ja unionin tuomioistuimelle kyseiseltä diplomaatilta peräisin olevan 20.5.2014 päivätyn lausuman ja 19.9.2014 lähetetyn sähköpostiviestin, jotka osoittavat, että hän todellakin oli osallistunut kantajan perussäännön allekirjoittamiseen sen perustamisajankohtana.
54
Lisäksi kantaja väittää kannekirjelmänsä 104 kohdan ensimmäisessä luetelmakohdassa, että kyseisen diplomaatin aikaisemmat lausumat vahvistavat, että kaikki 25.11.1994 pidettyyn kokoukseen osallistuneet valtiot allekirjoittivat kantajan perustamisasiakirjan, joten niitä kaikkia on pidettävä sen perustajajäseninä.
55
Näin ollen 13.10.2022 päivätyn todistuksen allekirjoittaja ei suinkaan laatinut sitä siksi, että oli ilmennyt uusi seikka, joka liittyi hänen uuteen tehtäväänsä kantajan pysyvän neuvoston puheenjohtajana, vaan siksi, että hän oli osallistunut kantajan perustamiseen vuosina 1994 ja 1995, joten kyseiseen todistukseen ei sisälly uusia seikkoja, joita kantaja ei ole tiennyt aikaisemmin.
56
Kyseinen 13.10.2022 päivätty todistus ei myöskään ole komission vastineeseensa liittämän uuden todisteen johdosta toimitettu vastatodiste.
57
Tästä seuraa, että liite C.1 on hylättävä, koska se on esitetty liian myöhään eikä se siten täytä tutkittavaksi ottamisen edellytyksiä.
B Kumoamisvaatimukset
58
Kumoamisvaatimustensa tueksi kantaja vetoaa neljään kanneperusteeseen, joista ensimmäinen perustuu useisiin oikeudellisiin virheisiin ja erityisesti SEUT 266 artiklan rikkomiseen ja oikeusvoiman ja taannehtivuuskiellon periaatteiden loukkaamiseen, toinen hyvän hallinnon periaatteen loukkaamiseen ja erityisesti perustelu- ja huolellisuusvelvollisuuksien laiminlyöntiin, kolmas oikeusvarmuuden periaatteen loukkaamiseen ja neljäs ilmeiseen arviointivirheeseen ja muihin oikeudellisiin virheisiin.
59
Erityisesti toinen kanneperuste jakautuu lähinnä kolmeen osaan, joista ensimmäinen koskee perusteluvelvollisuuden, toinen huolellisuusvelvollisuuden ja kolmas puolueettomuusvelvollisuuden laiminlyöntiä.
60
Komissio pitää näitä kanneperusteita perusteettomina.
61
Unionin yleinen tuomioistuin tutkii ensimmäisenä toisen kanneperusteen ensimmäisen osan, joka koskee perusteluvelvollisuuden laiminlyöntiä, ja sen jälkeen ensimmäisen, kolmannen ja neljännen kanneperusteen, minkä jälkeen se tutkii vielä toisen kanneperusteen toisen ja kolmannen osan, jotka koskevat huolellisuus- ja puolueettomuusvelvollisuuksien laiminlyöntiä.
1.
Toisen kanneperusteen ensimmäinen osa, joka perustuu perusteluvelvollisuuden laiminlyöntiin
62
Kantaja väittää, että riidanalainen päätös on perusteltu puutteellisesti, koska komissio ei maininnut siinä kieltäytyneensä kaikista tapaamisista, keskusteluista ja yhteydenpidosta kantajan kanssa sen toistuvista pyynnöistä huolimatta. Kantaja arvostelee komissiota myös siitä, ettei se selittänyt, miksi sen hallussa olevien asiakirjojen perusteella ei voitu päätellä oikeudelliselta kannalta riittävän varmasti, että kantajan väitetyt jäsenvaltiot olivat pätevästi sopineet perustavansa kantajan kansainväliseksi järjestöksi, ja ettei tuonut esiin seikkoja, jotka oikeuttivat kantajan aseman uudelleentarkastelun, vaikka tämän tosiasiallinen ja oikeudellinen tilanne ei ollut mitenkään muuttunut.
63
Tältä osin Euroopan unionin perusoikeuskirjan (jäljempänä perusoikeuskirja) 41 artiklan 2 kohdan c alakohdasta ilmenee, että hyvää hallintoa koskevaan oikeuteen sisältyy erityisesti hallinnon velvollisuus perustella päätöksensä.
64
Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan SEUT 296 artiklan ja perusoikeuskirjan 41 artiklan 2 kohdan c alakohdan mukainen unionin toimielinten toimien perusteluvelvollisuus määräytyy kyseisen toimen luonteen mukaan ja perusteluista on selkeästi ja yksiselitteisesti ilmettävä toimen antaneen toimielimen päättely siten, että niille, joita toimenpide koskee, selviävät sen syyt ja että toimivaltainen tuomioistuin voi harjoittaa valvontaansa. Perusteluvelvollisuutta on arvioitava kaikkien asiaan liittyvien olosuhteiden perusteella, joita ovat muun muassa toimen sisältö, esitettyjen perustelujen luonne ja se tarve, joka niillä, joille toimi on osoitettu tai joita se koskee suoraan ja erikseen, voi olla saada selvennystä tilanteeseen. Perusteluissa ei tarvitse esittää kaikkia asiaan liittyviä tosiseikkoja ja oikeudellisia seikkoja koskevia yksityiskohtia, sillä tutkittaessa sitä, täyttävätkö toimen perustelut SEUT 296 artiklan ja perusoikeuskirjan 41 artiklan 2 kohdan c alakohdan vaatimukset, on otettava huomioon sen sanamuodon lisäksi myös asiayhteys ja kaikki asiaa koskevat oikeussäännöt (ks. vastaavasti tuomio 4.6.2020, Unkari v. komissio, C‑456/18 P, EU:C:2020:421, 57 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen ja tuomio 3.5.2018, Malta v. komissio, T‑653/16, EU:T:2018:241, 53 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
65
Perustelujen puuttuminen voidaan todeta silloinkin, kun kyseessä olevaan päätökseen sisältyy joitakin perusteluja. Näin ollen ristiriitaiset tai käsittämättömät perustelut merkitsevät perustelujen puuttumista. Sama pätee silloin, kun kyseessä olevaan päätökseen sisältyvät perustelut ovat niin puutteelliset, ettei sen vastaanottaja voi mitenkään ymmärtää sen antajan päättelyä päätöksen tekemisen yhteydessä (ks. vastaavasti tuomio 11.6.2020, komissio v. Di Bernardo, C‑114/19 P, EU:C:2020:457, 55 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
66
Käsiteltävässä asiassa riidanalaisesta päätöksestä ilmenee, että se koostuu komission kantajalle osoittamasta 8.6.2021 päivätystä kirjeestä ja noin 20-sivuisesta liitteestä, jonka otsikko on ”IMG:n oikeudellista asemaa koskeva lopullinen arviointi sen selvittämiseksi, onko se soveltuva välilliseen hallinnointiin” (jäljempänä lopullinen arviointi), ja kyseinen liite itsessään sisältää kaksi liitettä.
67
Ensinnäkin komissio ilmoitti 8.6.2021 päivätyssä kirjeessä kantajalle, että se oli tullut lopullisen arvioinnin perusteella siihen tulokseen, ettei kantaja ole kelpoinen toteuttamaan unionin talousarviota välillisen hallinnoinnin kautta kansainvälisenä järjestönä unionin talousarvioon ja Euroopan kehitysrahastoon sovellettavien varainhoitosääntöjen mukaisesti.
68
Komissio myös täsmensi, että lopullisella arvioinnilla ja siinä esitetyllä päätelmällä pantiin täytäntöön 31.1.2019 annettu tuomio International Management Group v. komissio (C‑183/17 P ja C‑184/17 P, EU:C:2019:78) ja että riidanalaista päätöstä sovellettiin 16.12.2014 lähtien eli toisen kyseisellä unionin tuomioistuimen tuomiolla kumotun päätöksen voimaantulopäivästä lähtien.
69
Toiseksi lopullisesta arvioinnista ilmenee, että se jakautuu neljään osaan, joista ensimmäinen koskee komission kantajalle antamaa tilaisuutta esittää huomautuksensa päätösluonnoksesta, toinen kantajan huomautusten arviointia, kolmas kommentteja, joita kantaja esitti tietopyyntöön vastanneiden valtioiden komissiolle antamista vastauksista, ja neljäs päätelmää.
70
Ensinnäkin lopullisen arvioinnin ensimmäisen osan ensimmäisessä jaksossa komissio totesi, että unionin tuomioistuin oli kumonnut 16.12.2014 ja 8.5.2015 tehdyt päätökset 31.1.2019 antamallaan tuomiolla International Management Group v. komissio (C‑183/17 P ja C‑184/17 P, EU:C:2019:78) pääasiallisesti siitä syystä, että epäilyt, joita komissiolla oli kantajan asemasta kansainvälisenä järjestönä, perustuivat kantajan jäsenten vähemmistön – eli 16 valtiosta viiden – esittämiin kannanottoihin, ja että kantajan oikeudellisen aseman perusteellinen uudelleentarkastelu oli siten tarpeen kyseisen tuomion täytäntöön panemiseksi, jotta voitaisiin määrittää, oliko kantaja kelpoinen toteuttamaan unionin talousarviota kansainvälisenä järjestönä välillisen hallinnoinnin kautta.
71
Toiseksi lopullisen arvioinnin ensimmäisen osan kolmannessa ja neljännessä jaksossa komissio muistutti unionin varainhoitosäännöstön peräkkäisistä säännöksistä, joissa vahvistetaan kansainvälisten järjestöjen kelpoisuusvaatimukset unionin rahoituksen toteuttamiseen välillisen hallinnoinnin kautta 16.12.2014 lukien.
72
Tältä osin komissio katsoi, että unionin varainhoitosäännöstössä mainittua kansainvälisen järjestön käsitettä on tulkittava 23.5.1969 tehdyn valtiosopimusoikeutta koskevan Wienin yleissopimuksen (Yhdistyneiden Kansakuntien sopimuskokoelma, osa 1155, s. 331; jäljempänä Wienin yleissopimus) 2 artiklan 1 kappaleen i kohdan ja YK:n kansainvälisen oikeuden toimikunnan 63. istunnossa vuonna 2011 hyväksytyn ja YK:n yleiskokouksen tarkasteltavaksi osana toimikunnan kyseisessä istunnossa valmistelemaa mietintöä (A/66/10) toimitetun kansainvälisten järjestöjen vastuuta koskevan sopimusluonnoksen (Yearbook of the International Law Commission, 2011, osa II(2); jäljempänä sopimusluonnos) 2 artiklan 1 kappaleen a kohdan mukaisesti.
73
Tästä komissio päätteli, että jotta kansainvälinen järjestö voisi osallistua unionin varainhoitosäännöstössä tarkoitettuun välilliseen hallinnointiin, sen on oltava perustettu hallitustenvälisellä tai kansainvälisellä sopimuksella, sellaisena kuin se määritellään Wienin yleissopimuksen 2 artiklan 1 kappaleen a kohdassa, 7 artiklan 1 kappaleessa ja 8 ja 11 artiklassa.
74
Näin ollen komissio totesi, että jotta kyseinen yhteisö voisi osallistua välilliseen hallinnointiin kansainvälisenä järjestönä, sen on oltava perustettu tällaiseksi järjestöksi kansainvälisen oikeuden alaisella valtiosopimuksella, jonka on tehnyt vähintään kaksi valtiota, jotka ovat ilmaisseet suostumisensa valtiosopimuksen noudattamiseen asianmukaisen valtakirjan esittäneiden edustajiensa välityksellä tai Wienin yleissopimuksen 11 artiklassa mainituilla tavoilla.
75
Kolmanneksi lopullisen arvioinnin ensimmäisen osan viidennessä jaksossa komissio viittasi 31.1.2019 annetun tuomion International Management Group v. komissio (C‑183/17 P ja C‑184/17 P, EU:C:2019:78) 94 ja 95 kohtaan ja päätteli niistä, että jos valtiot, jotka väitetysti ovat kyseisen järjestön jäseniä, ilmoittaisivat, etteivät ne ole pätevästi ilmaisseet suostumustaan liittyä kyseiseen valtiosopimukseen tai järjestön perustamissopimukseen tai että ne eivät ole tai eivät enää ole kyseisen järjestön jäseniä, komissiolla ei olisi oikeusperustaa, jonka perusteella se voisi omasta puolestaan katsoa, että kyseinen yhteisö on unionin varainhoitosäännöstössä tarkoitettu kansainvälinen järjestö.
76
Komissio totesi erityisesti, että se, että yksi ainoa valtio katsoo täysin olevansa kyseisen kansainvälisen järjestön jäsen tai katsoo ilmaisseensa suostumuksensa kyseisen järjestön perustamissopimuksen noudattamiseen, ei riitä siihen, että komissio voisi pitää kyseistä yhteisöä unionin varainhoitosäännöstön mukaisena kansainvälisenä järjestönä, koska tällaisen järjestön ja kansainvälisen sopimuksen olemassaolo edellyttää vähintään kahden valtion osallistumista.
77
Neljänneksi lopullisen arvioinnin ensimmäisen osan kuudennessa jaksossa, joka koskee asiakirjoja, jotka komissio vastaanotti ja otti huomioon kantajan oikeudellisen aseman uudelleentarkastelussa, komissio muistutti, ettei kantaja ollut toimittanut ainuttakaan komission 6.5.2019 ja 18.7.2019 päivätyissä kirjeissä, jotka mainittiin edellä 12 ja 14 kohdassa, pyytämistä asiakirjoista, ja että koska komissio ei pystynyt hallussaan olevien asiakirjojen perusteella toteamaan oikeudelliselta kannalta riittävän varmasti, että kantajana olevan järjestön väitetyt jäsenet ovat pätevästi sopineet perustavansa kantajan kansainväliseksi järjestöksi ja että ne ovat sen jäseniä, komissio oli marraskuussa 2019 kysynyt asiaa kantajan internetsivustolla mainittujen ja sen jäseninä esitettyjen valtioiden viranomaisilta.
78
Viidenneksi lopullisen arvioinnin ensimmäisen osan seitsemännessä jaksossa (jäljempänä A.7 jakso), jossa arvioidaan alustavasti kantajan kelpoisuutta välilliseen hallinnointiin kansainvälisenä järjestönä, komissio tarkasteli yhtäältä sitä, oliko se itse tosiasiallisesti osallistunut kantajan perustamiseen, ja toisaalta niiden valtioiden vastauksia, joilta se oli pyytänyt tietoja edellä 15–17 kohdassa mainituissa olosuhteissa.
79
Yhtäältä siitä kysymyksestä, oliko se itse osallistunut kantajan perustamiseen, komissio totesi, että Euroopan yhteisö ja nyttemmin unioni eivät kumpikaan ole tehneet alun perin EY 228 artiklan 2 kohdassa vahvistettujen määräysten mukaista kansainvälistä sopimusta kantajan perustamisesta kansainväliseksi järjestöksi ja ettei unionia voida siten pitää kyseisen järjestön jäsenenä. Komissio täsmentää, että vaikka se olisikin tehnyt sopimuksen kantajan perustamisesta kansainväliseksi järjestöksi, tällaista sopimusta voitaisiin pitää kansainvälisenä sopimuksena vain, jos siihen olisi liittynyt vähintään kaksi valtiota.
80
Toisaalta komissio totesi niiden valtioiden vastauksista, jotka väitetysti ovat kantajan jäseniä, ettei yksikään näistä valtioista katso allekirjoittaneensa kansainvälistä tai hallitustenvälistä sopimusta, jolla kantaja olisi perustettu kansainväliseksi julkisoikeudelliseksi järjestöksi, lähettäneensä edustajia, joilla on valtuutus allekirjoittaa niiden puolesta kansainvälinen tai hallitustenvälinen sopimus, jolla on tällainen tarkoitus, soveltaneensa valtion sisäisiä menettelyjä tällaisen kansainvälisen tai hallitustenvälisen sopimuksen ratifioimiseksi eikä perustaneensa kantajaa kansainvälisen julkisoikeudelliseksi järjestöksi.
81
Lisäksi komissio täsmensi, että ainoastaan Itävalta on katsonut olevansa kantajan jäsen ja että kyseisen valtion viranomaisten mukaan kantaja oli perustamispäivänään väliaikainen ja riippumaton kansainvälinen elin, jolla on rajoitettu oikeustoimikelpoisuus, eikä mikään kansainvälinen järjestö.
82
Komissio totesi myös, että vaikka tiettyjä kansainvälisiä järjestöjä ei ole perustettu muodollisesti valtiosopimuksella, vaan ne ovat saavuttaneet tämän aseman käytännössä, niiden jäseninä olevat valtiot ja muut kansainväliset elimet ovat selvästi ja laajasti tunnustaneet ne kansainvälisiksi järjestöiksi, mikä ei ole kantajan tilanne.
83
Lisäksi komissio toteaa viitaten nimenomaisesti Belgian, Italian, Itävallan ja Suomen vastauksiin, että tiettyjen sen kuulemien valtioiden lausumilla, joissa nämä vahvistavat allekirjoittaneensa IMG-IBH:n perustamista koskevan 25.11.1994 päivätyn asiakirjan (jäljempänä 25.11.1994 tehty perustamispäätös), osallistuneensa samana päivänä pidettyyn kokoukseen, jossa mainittu asiakirja hyväksyttiin, ja olleensa kantajan hallintoneuvoston jäseniä, ei voida osoittaa, että kantaja on kansainvälisellä sopimuksella perustettu kansainvälinen järjestö.
84
Kuudenneksi lopullisen arvioinnin toisessa ja kolmannessa osassa komissio tutki kantajan 30.3.2021 päivätyssä kirjeessään esittämät väitteet ja totesi, ettei millään näistä väitteistä voitu kyseenalaistaa alustavaa päätelmää, jonka mukaan kansainvälisen järjestön asema ei ole oikeutettu, ja että näin ollen kantaja ei ole ollut kelpoinen toteuttamaan unionin rahoitusta kansainvälisenä järjestönä välillisen hallinnoinnin kautta 16.12.2014 lähtien.
85
Edellä esitetyn perusteella on todettava, että riidanalaisessa päätöksessä on riittävällä tavalla selostettu ne oikeudelliset seikat ja tosiseikat, joihin se perustuu, ja että kantaja voi näiden seikkojen avulla arvioida päätöksen laillisuutta ja unionin yleinen tuomioistuin harjoittaa valvontaansa.
86
Kolmanneksi kantajan väitteillä, joiden mukaan tietyt riidanalaisen päätöksen perusteluista eivät ole riittävän täsmällisiä, ei voida kyseenalaistaa edellä 85 kohdassa tehtyä päätelmää.
87
Ensinnäkin siitä, ettei riidanalaisessa päätöksessä mainita, että komissio kieltäytyi kaikista tapaamisista, keskusteluista ja yhteydenpidosta kantajan kanssa tämän toistuvista pyynnöistä huolimatta, on todettava, ettei tällä asenteella, vaikka se näytettäisiin toteen, ole merkitystä määritettäessä sitä, onko kyseinen päätös riittävästi perusteltu.
88
Maininnat mahdollisesta komission ja kantajan välisestä yhteydenpidosta ennen riidanalaisen päätöksen tekemistä koskevat nimittäin kyseisen päätöksen tekomenettelyä eivätkä sen perusteltavuutta. Koska tällaisilla maininnoilla ei ole merkitystä niiden tosiseikkojen ja oikeudellisten seikkojen kannalta, joihin komission riidanalaisessa päätöksessä tekemä päätelmä perustuu, kantaja ei voi tehokkaasti arvostella komissiota perustelujen puutteellisuudesta sen takia, ettei se ole lausunut mitään tästä seikasta.
89
Toiseksi niistä kantajan väitteistä, joiden mukaan komissio ei selittänyt syitä, joiden vuoksi sen hallussa olevat asiakirjat eivät riittäneet sen määrittämiseen, onko kantajalla kansainvälisen järjestön asema, on todettava, että riidanalaisesta päätöksestä ja erityisesti lopullisen arvioinnin ensimmäisen osan kuudennesta jaksosta ilmenee, että komissio katsoi, että nämä asiakirjat, jotka se luetteli kyseisen arvioinnin alaviitteessä 23, eivät sen mielestä antaneet riittävää oikeusvarmuutta, mikä tosin on lyhyt mutta aivan riittävä perustelu.
90
Kolmanneksi niistä kantajan väitteistä, joiden mukaan komissio ei ole esittänyt seikkoja, jotka oikeuttaisivat kantajan oikeudellisen aseman uudelleentarkastelun, koska sen tosiasiallinen ja oikeudellinen tilanne ei ole mitenkään muuttunut, riidanalaisesta päätöksestä ja erityisesti lopullisen arvioinnin ensimmäisen osan ensimmäisestä jaksosta ilmenee, että komissio katsoi tämän uudelleentarkastelun olevan tarpeen 31.1.2019 annetun tuomion International Management Group v. komissio (C‑183/17 P ja C‑184/17 P, EU:C:2019:78) täytäntöön panemiseksi.
91
Näin ollen toisen kanneperusteen ensimmäinen osa, joka perustuu riidanalaisen päätöksen perustelujen riittämättömyyteen, on hylättävä perusteettomana.
2.
Ensimmäinen kanneperuste, joka perustuu useisiin oikeudellisiin virheisiin, erityisesti SEUT 266 artiklan rikkomiseen ja oikeusvoiman ja taannehtivuuskiellon periaatteen loukkaamiseen
92
Ensimmäisessä kanneperuste jakautuu lähinnä kolmeen osaan, joista ensimmäinen perustuu SEUT 266 artiklan rikkomiseen ja 31.1.2019 annetun tuomion International Management Group v. komissio (C‑183/17 P ja C‑184/17 P, EU:C:2019:78) oikeusvoiman loukkaamiseen, toinen unionin varainhoitosäännöstön rikkomiseen ja kansainvälisten järjestöjen aseman arvioimisesta ja mahdollisesta voittoa tavoittelemattomien järjestöjen rinnastamisesta kansainvälisiin järjestöihin 7.1.2015 annettujen komission suuntaviivojen (jäljempänä suuntaviivat) noudattamatta jättämiseen sekä useiden eri periaatteiden, erityisesti taannehtivuuskiellon periaatteen, loukkaamiseen ja kolmas yhdenvertaisen kohtelun periaatteen loukkaamiseen.
a)
Ensimmäinen osa, joka perustuu SEUT 266 artiklan rikkomiseen ja 31.1.2019 annetun tuomion International Management Group v. komissio (C‑183/17 P ja C‑184/17 P) oikeusvoiman loukkaamiseen
93
Ensimmäisen kanneperusteen ensimmäinen osa jakautuu kahteen väitteeseen, joista ensimmäinen koskee SEUT 266 artiklan rikkomista ja toinen oikeusvoiman loukkaamista.
1) Ensimmäinen väite, joka koskee SEUT 266 artiklan rikkomista
94
Kantaja väittää, että SEUT 266 artikla velvoittaa kumotun toimen antaneen toimielimen antamaan uuden toimen, jolla voi olla taannehtiva vaikutus vain, jos kyseinen toimielin on tilanteessa, jossa sillä on sidottu harkintavalta, minkä unionin tuomioistuin vahvisti 22.9.2022 annetun tuomion IMG v. komissio (C‑619/20 P ja C‑620/20 P, EU:C:2022:722) 113 kohdassa. Kantajan mukaan komissio ei siten voinut sen jälkeen, kun 31.1.2019 annetusta tuomiosta International Management Group v. komissio (C‑183/17 P ja C‑184/17 P, EU:C:2019:78) johtuneet päätökset oli kumottu, laillisesti tarkastella uudelleen kantajalle myönnettyä kansainvälisen järjestön asemaa.
95
Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan SEUT 266 artiklasta käy ilmi, että toimielimen, jonka toimi on kumottu, on toteutettava tuomion, jolla kyseinen toimi on kumottu, täytäntöön panemiseksi tarvittavat toimenpiteet, ja sen on tällaisen tuomion noudattamiseksi ja sen täytäntöön panemiseksi kokonaisuudessaan noudatettava paitsi tuomion tuomiolauselmaa, myös sen tueksi esitettyjä välttämättömiä perusteluja, koska ne ovat välttämättömät määritettäessä kyseisen tuomiolauselman täsmällistä sisältöä (ks. tuomio 22.9.2022, IMG v. komissio, C‑619/20 P ja C‑620/20 P, EU:C:2022:722, 101 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
96
SEUT 266 artiklassa ei kuitenkaan yksilöidä niiden toimenpiteiden luonnetta, jotka kumotun toimen antajan on toteutettava noudattaakseen edellä 95 kohdassa mainittua velvollisuutta, joten sen on näin ollen määritettävä kyseiset toimenpiteet, ja sillä on laaja harkintavalta kyseisiä toimenpiteitä valitessaan sillä edellytyksellä, että niiden on sovelluttava yhteen sen tuomion, jolla kyseinen toimi on kumottu, tuomiolauselman ja sen tueksi esitettyjen välttämättömien perustelujen kanssa (ks. tuomio 22.9.2022, IMG v. komissio, C‑619/20 P ja C‑620/20 P, EU:C:2022:722, 102 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
97
Oikeuskäytännöstä ilmenee erityisesti, että toimesta annetun kumoamistuomion täytäntöön panemiseksi toteutetulla toimenpiteellä voi poikkeuksellisesti olla taannehtiva vaikutus, jos tavoiteltu päämäärä sitä edellyttää eli jos taannehtivalla päätöksellä on ainakin yksi yleisen edun mukainen tavoite ja jos niiden, joita asia koskee, perusteltua luottamusta kunnioitetaan asianmukaisesti (ks. vastaavasti tuomio 28.1.2016, Éditions Odile Jacob v. komissio, C‑514/14 P, ei julkaistu, EU:C:2016:55, 50 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
98
Taannehtivalla päätöksellä, joka on tehty kumoamistuomion täytäntöön panemiseksi ja jonka tavoitteena on korjata kyseisessä tuomiossa todettu lainvastaisuus, pyritään saavuttamaan yleisen edun mukainen tavoite eli se, että hallinto kunnioittaa laillisuusperiaatetta ja tuomion oikeusvoimaa (ks. vastaavasti tuomio 5.9.2014, Éditions Odile Jacob v. komissio, T‑471/11, EU:T:2014:739, 106 kohta).
99
Oikeuskäytännöstä nimittäin ilmenee, että unionin tuomioistuinten kumottua toimen tämä poistuu oikeusjärjestyksestä taannehtivasti ja että kun kumottu toimi on jo pantu täytäntöön, sen vaikutusten häviäminen edellyttää, että oikeusasema, jossa kantaja oli ennen toimen toteuttamista, palautetaan (ks. tuomio 21.9.2022, Casanova v. EIP, T‑266/21, ei julkaistu, EU:T:2022:566, 85 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
100
Lisäksi oikeuskäytännössä on jo todettu, että vaikka tuomiolla kumotaan toimi taannehtivasti, se ei kuitenkaan velvoita hallintoa tekemään uutta päätöstä, jonka sisältö on erilainen kuin kumotun päätöksen sisältö, edellyttäen, että uudessa päätöksessä ja menettelyssä, jossa se tehdään, ei ole samoja virheitä kuin ne, jotka johtivat ensimmäisen päätöksen kumoamiseen, eikä uusia virheitä (ks. vastaavasti tuomio 8.6.2022, Darment v. komissio, T‑92/21, ei julkaistu, EU:T:2022:341, 49 kohta).
101
Käsiteltävässä asiassa 31.1.2019 annetun tuomion International Management Group v. komissio (C‑183/17 P ja C‑184/17 P, EU:C:2019:78) 57–59, 61 ja 88–90 kohdasta ilmenee, että komissiolla on velvollisuus varmistua siitä, että yhteisöillä, joille se siirtää tai aikoo siirtää talousarvion toteuttamistehtäviä kansainvälisten järjestöjen toteuttamaan unionin talousarvion välilliseen hallinnointiin liittyvien unionin varainhoitosäännöstön säännösten nojalla, on kyseisissä säännöksissä tarkoitettu kansainvälisen järjestön asema. Toisaalta kyseisellä toimielimellä on tilanteessa, jossa on kyseistä asiaa koskevia epäilyjä, velvollisuus hälventää kyseiset epäilyt sekä koota kaikki välttämättömät tiedot, jotta se voi perustella päätöksensä sekä oikeudellisten seikkojen että tosiseikkojen suhteen, kun otetaan huomioon kyseisestä päätöksestä kyseessä olevalle yhteisölle aiheutuvat oikeudelliset seuraukset (tuomio 22.9.2022, IMG v. komissio, C‑619/20 P ja C‑620/20 P, EU:C:2022:722, 111 kohta).
102
Lisäksi 31.1.2019 annetun tuomion International Management Group v. komissio (C‑183/17 P ja C‑184/17 P, EU:C:2019:78) 92–97 ja 104 kohdasta, joiden sisältö toistetaan 9.6.2020 annetun määräyksen International Management Group v. komissio (C‑183/17 P‑INT, EU:C:2020:507) 22 ja 23 kohdassa, ilmenee, että 16.12.2014 ja 8.5.2015 päivätyt päätökset olivat tosiseikkojen ja oikeudellisten seikkojen suhteen virheellisiä (tuomio 22.9.2022, IMG v. komissio, C‑619/20 P ja C‑620/20 P, EU:C:2022:722, 112 kohta).
103
Kun otetaan huomioon kyseiset arvioinnit ja toteamukset, jotka ovat 31.1.2019 annetun tuomion International Management Group v. komissio (C‑183/17 P ja C‑184/17 P, EU:C:2019:78) tuomiolauselman välttämätön tuki, komissiolla ei ollut velvollisuutta tunnustaa taannehtivasti kansainvälisen järjestön asemaa, jonka kantaja väitti itsellään olevan, vaan komissio saattoi täyttää mainitun tuomion täytäntöönpanoa koskevan velvollisuutensa toteuttamalla menettelyllisiä toimenpiteitä, joiden avulla se saattoi korjata unionin tuomioistuimen toteaman lainvastaisuuden ja mahdollisesti toteuttaa uuden toimen, jolla korvattiin kyseisellä tuomiolla kumotut päätökset, saatuaan tiedot, joita se piti välttämättöminä, jotta kyseinen uusi päätös olisi virheetön oikeudellisesti ja tosiseikkojen kannalta (tuomio 22.9.2022, IMG v. komissio, C‑619/20 P ja C‑620/20 P, EU:C:2022:722, 113 kohta).
104
Näin ollen 31.1.2019 annetun tuomion International Management Group v. komissio (C‑183/17 P ja C‑184/17 P, EU:C:2019:78) perusteluista, joiden merkityksen ja soveltamisalan unionin tuomioistuin palautti mieliin 9.6.2020 annetussa määräyksessä International Management Group v. komissio (C‑183/17 P‑INT, EU:C:2020:507), käy ilmi, että ei ollut kiellettyä, että komissio kyseisen tuomion johdosta arvioi myöhemmin uudelleen kantajan asemaa kansainvälisenä järjestönä ottaen huomioon kaikki merkitykselliset tosiseikat ja oikeudelliset seikat (ks. vastaavasti tuomio 22.9.2022, IMG v. komissio, C‑619/20 P ja C‑620/20 P, EU:C:2022:722, 142 kohta).
105
Tästä seuraa, että komissio ei rikkonut SEUT 266 artiklaa, kun se tarkasteli kantajan oikeudellista asemaa taannehtivasti uudelleen 31.1.2019 annetun tuomion International Management Group v. komissio (C‑183/17 P ja C‑184/17 P, EU:C:2019:78) johdosta, joten ensimmäinen kanneperuste on hylättävä perusteettomana.
2) Toinen väite, joka koskee oikeusvoiman loukkaamista
106
Kantaja katsoo, että 31.1.2019 annetun tuomion International Management Group v. komissio (C‑183/17 P ja C‑184/17 P, EU:C:2019:78) 94 ja 104 kohdalla oleva oikeusvoima esti arvioimasta kantajan asemaa uudelleen menneeltä ajalta.
107
Tältä osin vakiintuneesta oikeuskäytännöstä ilmenee, että oikeusvoima ei liity ainoastaan kyseisen tuomion tuomiolauselmaan, vaan se ulottuu myös sen perusteluihin, jotka ovat tuomiolauselman välttämätön tuki ja joita ei tämän takia voida erottaa tuomiolauselmasta (ks. tuomio 17.9.2020, Alfamicro v. komissio, C‑623/19 P, ei julkaistu, EU:C:2020:734, 37 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
108
Lisäksi oikeusvoima ulottuu ainoastaan niihin tosiasia- ja oikeuskysymyksiin, jotka kyseisellä tuomioistuinratkaisulla on tosiasiallisesti tai väistämättä ratkaistu (ks. tuomio 17.9.2020, Alfamicro v. komissio, C‑623/19 P, ei julkaistu, EU:C:2020:734, 38 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
109
Kuten edellä 102 kohdassa mainittiin, 31.1.2019 annetun tuomion International Management Group v. komissio (C‑183/17 P ja C‑184/17 P, EU:C:2019:78) 92–97 ja 104 kohdasta ilmenee, että 16.12.2014 ja 8.5.2015 päivätyt päätökset olivat tosiseikkojen ja oikeudellisten seikkojen suhteen virheellisiä, joten unionin tuomioistuin kumosi ne.
110
Erityisesti 31.1.2019 annetun tuomion International Management Group v. komissio (C‑183/17 P ja C‑184/17 P, EU:C:2019:78) 92–97 kohdassa unionin tuomioistuin hyväksyi valitusperusteet, joissa IMG arvosteli unionin yleistä tuomioistuinta siitä, että se katsoi, ettei komissio tehnyt oikeudellista virhettä eikä ilmeistä arviointivirhettä perustellessaan 16.12.2014 ja 8.5.2015 tehtyjä päätöksiä epäilyksillä, joita sillä oli IMG:n asemasta unionin varainhoitosäännöstössä tarkoitettuna kansainvälisenä järjestönä.
111
Unionin tuomioistuin nimittäin katsoi, että unionin yleinen tuomioistuin oli tehnyt oikeudellisen virheen, kun se oli ainoastaan todennut, että IMG:n esittämillä väitteillä ja näytöllä ei kyseenalaistettu epäilyjä, joita komissiolla oli IMG:n asemasta kansainvälisenä järjestönä, ja kun se ei ollut tarkastellut 16.12.2014 ja 8.5.2015 tehtyjen päätösten laillisuutta suhteessa varainhoitosäännöstössä tarkoitettuun kansainvälisen järjestön käsitteeseen.
112
Tässä yhteydessä unionin tuomioistuin erityisesti totesi, ettei millään niistä kolmesta seikasta, joihin komissio tukeutui tehdessään 16.12.2014 ja 8.5.2015 tehdyt päätökset, voitu oikeudellisesti perustella epäilyjä siitä, onko IMG kansainvälinen järjestö.
113
Ensimmäinen näistä kolmesta seikasta koski sitä, että viisi IMG:n jäseninään esittelemää unionin jäsenvaltiota eivät pitäneet itseään sellaisina, toinen sitä, että YK:n pääsihteeri oli ilmoittanut, että IMG ei ole YK:n erityisjärjestö, ja kolmas sitä, että IMG:n perustamisasiakirjan allekirjoitustilaisuudessa läsnä olleiden tiettyjä valtioita edustaneiden henkilöiden valtuutuksista oli epävarmuutta.
114
Näin ollen unionin tuomioistuin totesi, että nämä kolme seikkaa koskivat ainoastaan niitä viittä valtiota, joiden IMG oli esittänyt olevan tai olleen sen jäseniä, ja niiden henkilöiden valtuutuksia, jotka olivat edustaneet kyseisiä valtioita sen perustamisasiakirjan allekirjoitustilaisuudessa, eivätkä kaikkia IMG:n jäsenvaltioita tai sen omaa asemaa.
115
Erityisesti 31.1.2019 annetun tuomion International Management Group v. komissio (C‑183/17 P ja C‑184/17 P, EU:C:2019:78) 94 kohdassa unionin tuomioistuin katsoi seuraavaa:
”Mitä tulee ensimmäiseen näistä seikoista, joka koskee kysymystä siitä, olivatko useat niistä valtioista, joiden IMG esitti olevan jäseniään, tosiasiallisesti sen jäseniä, unionin yleisen tuomioistuimen omista toteamuksista ilmenee, että komissiolla tästä olevat epäilykset koskivat ainoastaan ’eräitä’ IMG:n jäseniä, täsmällisemmin sanottuna viittä yhteensä 16 jäsenestä. Tällaiset epäilykset – mikäli niiden oletetaan olevan perusteltuja – eivät johda kansainvälisessä oikeudessa siihen, että yhteisö, jonka jäseniä nämä valtiot eivät – tai eivät enää – ole, menettää ’kansainvälisen järjestön’ aseman, ja tilanne on näin sitä suuremmalla syyllä, jos – kuten käsiteltävässä asiassa – kyseessä olevat valtiot muodostavat ainoastaan selvän vähemmistön tästä yhteisöstä.”
116
Lisäksi unionin tuomioistuin totesi 31.1.2019 annetun tuomion International Management Group v. komissio (C‑183/17 P ja C‑184/17 P, EU:C:2019:78) 98–106 kohdassa ensinnäkin, että unionin yleisen tuomioistuimen tekemien oikeudellisten virheiden toteaminen merkitsi sitä, että 2.2.2017 annettu tuomio International Management Group v. komissio (T‑29/15, ei julkaistu, EU:T:2017:56) ja 2.2.2017 annettu tuomio IMG v. komissio (T‑381/15, ei julkaistu, EU:T:2017:57) oli kumottava kokonaisuudessaan, toiseksi, että kyseiset kaksi asiaa olivat ratkaisukelpoisia siltä osin kuin IMG vaati 16.12.2014 ja 8.5.2015 tehtyjen päätösten kumoamista, kolmanneksi, että kyseiset kaksi päätöstä olivat lainvastaisia samasta syystä kuin edellä mainitut tuomiot, joten ne oli myös kumottava kokonaisuudessaan, ja neljänneksi, että IMG:lle 8.5.2015 tehdystä päätöksestä aiheutunutta vahinkoa koskeva korvausvaatimus ei sitä vastoin ollut ratkaisukelpoinen ja se oli näin ollen palautettava unionin yleiseen tuomioistuimeen.
117
Näin ollen unionin tuomioistuin totesi 31.1.2019 annetun tuomion International Management Group v. komissio (C‑183/17 P ja C‑184/17 P, EU:C:2019:78) 104 kohdassa seuraavaa:
”Käsiteltävässä asiassa unionin tuomioistuimen on syytä ratkaista lopullisesti molemmat kumoamiskanteet, jotka ovat ratkaisukelpoisia. Kuten tämän tuomion 92–96 kohdasta ilmenee, riidanalaiset päätökset ovat lainvastaisia, koska seikoilla, joihin komissio vetosi niiden perusteeksi, ei voida kyseenalaistaa IMG:n asemaa vuoden 2002 ja vuoden 2012 varainhoitosäännöstössä tarkoitettuna kansainvälisenä järjestönä. Täten mainitut päätökset on kumottava kokonaisuudessaan.”
118
Ensinnäkin edellä esitetystä seuraa, että 31.1.2019 annetun tuomion International Management Group v. komissio (C‑183/17 P ja C‑184/17 P, EU:C:2019:78) 94 ja 104 kohdassa esitettyjä perusteluja ei voida lukea erillään saman tuomion 92–96 kohdasta, joihin kyseisen tuomion 104 kohdassa viitataan, sillä ne ovat sen tuomion tuomiolauselman, jolla unionin tuomioistuin kumosi 16.12.2014 ja 8.5.2015 tehdyt päätökset, välttämätön tuki. Tästä seuraa, että erityisesti 31.1.2019 annetun tuomion International Management Group v. komissio (C‑183/17 P ja C‑184/17 P, EU:C:2019:78) 94 kohdan oikeusvoima ulottuu myös kyseisen tuomion 104 kohtaan.
119
Toiseksi riidanalaisen päätöksen perusteluista, sellaisina kuin ne esitettiin tiivistetysti edellä 66–84 kohdassa, ei käy ilmi, että kyseinen päätös perustuu johonkin niistä kolmesta seikasta, jotka herättivät komissiossa epäilyjä ja joiden johdosta se teki 16.12.2014 ja 8.5.2015 tehdyt päätökset.
120
Koska siis komissio tukeutui riidanalaisessa päätöksessä eri perusteisiin kuin ne, joilla se oli perustellut 16.12.2014 ja 8.5.2015 tehtyjä päätöksiä, jotka unionin tuomioistuin totesi lainvastaisiksi 31.1.2019 annetussa tuomiossa International Management Group v. komissio (C‑183/17 P ja C‑184/17 P, EU:C:2019:78), kantaja väittää virheellisesti, että riidanalaisella päätöksellä loukataan erityisesti kyseisen tuomion 94 ja 104 kohdan oikeusvoimaa. Näin ollen tämä väite on hylättävä perusteettomana ja tämän kanneperusteen ensimmäinen osa on siten hylättävä kokonaisuudessaan.
b)
Toinen osa, joka perustuu lojaliteettiperiaatteen, nemo auditur propriam turpitudinem allegans ‑oikeusperiaatteen ja taannehtivuuskiellon periaatteen loukkaamiseen
121
Tämä osa jakautuu kahteen väitteeseen, joista ensimmäinen koskee lojaliteettiperiaatteen ja nemo auditur propriam turpitudinem allegans ‑oikeusperiaatteen (jäljempänä nemo auditur ‑periaate) loukkaamista ja toinen unionin toimien taannehtivuuskiellon periaatteen loukkaamista.
122
Unionin yleisen tuomioistuimen on ensin tutkittava toinen väite, joka koskee taannehtivuuskiellon periaatteen loukkaamista, ja sen jälkeen ensimmäinen väite.
1) Toinen väite, joka koskee unionin toimien taannehtivuuskiellon periaatteen loukkaamista
123
Kantaja väittää, että riidanalaisella päätöksellä loukataan unionin toimien taannehtivuuskiellon periaatetta, koska mikään ei oikeuttanut arvioimaan sen asemaa taannehtivasti uudelleen. Lisäksi kantaja väittää, ettei riidanalaisen päätöksen taannehtivuutta voida oikeuttaa asian tosiseikoilla vaan uusilla tosiseikoilla, joita arvioidaan uusien säännösten kannalta.
124
Tältä osin on muistutettava, että oikeuskäytännön mukaan oikeusvarmuuden perustavanlaatuisella vaatimuksella sen eri ilmenemismuodoissa pyritään takaamaan niiden tilanteiden ja oikeudellisten suhteiden ennakoitavuus, joihin unionin oikeutta sovelletaan. Oikeusvarmuuden periaate estää muun muassa sen, että unionin säädöksen soveltamisen alkamisajankohta on aikaisempi kuin julkaisuajankohta (ks. vastaavasti tuomio 9.3.2023, Galeote ja Watson v. parlamentti, C‑715/21 P ja C‑716/21 P, ei julkaistu, EU:C:2023:190, 113 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
125
Kuten edellä 97–99 kohdassa mainitusta oikeuskäytännöstä ilmenee, toimesta annetun kumoamistuomion täytäntöön panemiseksi toteutetulla toimenpiteellä voi poikkeuksellisesti olla taannehtiva vaikutus yhtäältä, jos tavoiteltava päämäärä sitä edellyttää eli jos taannehtivalla päätöksellä on ainakin yksi yleisen edun mukainen päämäärä, ja toisaalta, jos niiden, joita asia koskee, perusteltua luottamusta kunnioitetaan asianmukaisesti.
126
Näin ollen on tarkastettava, täyttyvätkö edellä 125 kohdassa mainitut kaksi edellytystä käsiteltävässä asiassa.
127
Ensinnäkin ensimmäisestä edellytyksestä, joka koskee yleisen edun mukaisen tavoitteen täyttämistä, edellä 98 ja 99 kohdassa mainitusta oikeuskäytännöstä ilmenee, että taannehtivalla päätöksellä, joka on tehty kumoamistuomion täytäntöön panemiseksi ja jonka tarkoituksena on korjata kyseisessä tuomiossa todettu lainvastaisuus, pyritään saavuttamaan yleisen edun mukainen tavoite, koska se, että unionin tuomioistuimet kumoavat toimen, velvoittaa sen antajan täyttämään toimen kumoamisen aiheuttaman lainaukon ja palauttamaan oikeudellisen tilanteen, jossa kantaja oli ennen toimen antamista (ks. vastaavasti ja analogisesti tuomio 5.9.2014, Éditions Odile Jacob v. komissio, T‑471/11, EU:T:2014:739, 106 kohta).
128
Käsiteltävässä asiassa tämän kanneperusteen ensimmäisen osan ja erityisesti edellä 103 kohdan tarkastelusta ilmenee, että komissio saattoi täyttää 31.1.2019 annetun tuomion International Management Group v. komissio (C‑183/17 P ja C‑184/17 P, EU:C:2019:78) täytäntöönpanoa koskevan velvollisuutensa toteuttamalla menettelyllisiä toimenpiteitä, joiden avulla se saattoi korjata unionin tuomioistuimen toteaman lainvastaisuuden ja mahdollisesti toteuttaa uuden toimen, jolla korvattiin sen kumoamat 16.12.2014 ja 8.5.2015 tehdyt päätökset, saatuaan tiedot, joita se piti välttämättöminä, jotta kyseinen uusi päätös olisi virheetön oikeudellisesti ja tosiseikkojen kannalta.
129
Koska komissio antoi riidanalaisen päätöksen korjatakseen 16.12.2014 ja 8.5.2015 tehtyjen päätösten lainvastaisuuden ja täyttääkseen lainaukon, joka oli aiheutunut siitä, että unionin tuomioistuin oli kumonnut nämä päätökset, se oli poikkeuksellisessa tilanteessa, jossa se saattoi antaa riidanalaiselle päätökselle taannehtivan vaikutuksen.
130
Tämä taannehtivuus oli erityisen välttämätöntä, koska, kuten 9.6.2020 annetun määräyksen International Management Group v. komissio (C‑183/17 P‑INT, EU:C:2020:507) 23 kohdasta ilmenee, 31.1.2019 annetussa tuomiossa International Management Group v. komissio (C‑183/17 P ja C‑184/17 P, EU:C:2019:78) unionin tuomioistuin ei missään tapauksessa ratkaissut kysymystä siitä, oliko kantajaa pidettävä sellaisen arvioinnin perusteella, jota ei rasita oikeudellinen virhe ja jossa otetaan huomioon asian kannalta merkitykselliset seikat, kansainvälisenä järjestönä vai päinvastoin katsottava, että sillä ei ollut tällaista asemaa 16.12.2014 ja 8.5.2015 tehtyjen päätösten tekoajankohtana.
131
Jos siis riidanalaiselle päätökselle ei olisi annettu taannehtivaa vaikutusta, olisi jäänyt epäselväksi, oliko kantajan 16.12.2014 ja riidanalaisen päätöksen tekoajankohdan välisenä aikana mahdollista vedota kansainvälisen järjestön asemaan, jonka nojalla se voi unionin varainhoitosäännöstön mukaan toteuttaa unionin talousarviota välillisen hallinnoinnin kautta.
132
31.1.2019 annetun tuomion International Management Group v. komissio (C‑183/17 P ja C‑184/17 P, EU:C:2019:78) 57–59, 61 ja 88–90 kohdasta ja 22.9.2022 annetun tuomion IMG v. komissio (C‑619/20 P ja C‑620/20 P, EU:C:2022:722) 111 kohdasta käy selvästi ilmi, että komissiolla on velvollisuus varmistua siitä, että yhteisöillä, joille se siirtää tai aikoo siirtää talousarvion toteuttamistehtäviä kansainvälisten järjestöjen toteuttamaan unionin talousarvion välilliseen hallinnointiin liittyvien varainhoitosäännöstön säännösten nojalla, on kyseisissä säännöksissä tarkoitettu tällainen asema.
133
Kun nimittäin otetaan huomioon se rooli ja vastuu, joka SEUT 310 artiklan 5 kohdassa ja SEUT 317 artiklan ensimmäisessä kohdassa ja varainhoitosäännöstössä annetaan komissiolle unionin talousarvion toteuttamisesta, komission tehtävänä on valvoa moitteettoman varainhoidon periaatteen noudattamista. Tästä seuraa, että tilanteessa, jossa komissio päättää panna täytäntöön talousarvion toteuttamistavan, jossa käytetään kolmatta osapuolta, sen on valvottava kyseisen täytäntöönpanon yhteydessä ja sittemmin kyseisten talousarviota koskevien tehtävien toteuttamisen aikana soveltuvien edellytysten ja erityisesti niiden, jotka koskevat vastaavien varojen myöntämistä ja niiden myöhempää käyttöä, noudattamista (ks. vastaavasti tuomio 22.9.2022, IMG v. komissio, C‑619/20 P ja C‑620/20 P, EU:C:2022:722, 151 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
134
Tästä seuraa, että kantajan oikeudellisen aseman selkeyttäminen ja velvollisuus korjata 16.12.2014 ja 8.5.2015 tehtyjen päätösten lainvastaisuus olivat yleisen edun mukaisia tavoitteita, joiden nojalla komissio saattoi tehdä uuden päätöksen, joka tuli voimaan taannehtivasti 16.12.2014 tehdystä päätöksestä alkaen, joten edellä 125 kohdassa mainittu ensimmäinen edellytys täyttyy.
135
Toiseksi siinä mainitusta toisesta edellytyksestä, joka koskee luottamuksensuojan kunnioittamista, on muistutettava, että vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan tämän periaatteen loukkaamisen toteaminen edellyttää, että unionin toimivaltaiset viranomaiset ovat antaneet asianomaiselle henkilölle täsmällisiä, ehdottomia ja yhtäpitäviä vakuutteluja, jotka on saatu toimivaltaiselta ja luotettavalta taholta (ks. vastaavasti määräys 2.6.2022, Arnautu v. parlamentti, C‑573/21 P, ei julkaistu, EU:C:2022:448, 34 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
136
Tässä yhteydessä unionin yleisen tuomioistuimen on tarkastettava, onko huolelliselle ja asiantuntevalle taloudelliselle toimijalle syntynyt hallintoviranomaisten toimien vuoksi kohtuullinen luottamus, ja jos on, tämän jälkeen on osoitettava kyseisen luottamuksen perusteltavuus (ks. määräys 2.6.2022, Arnautu v. parlamentti, C‑573/21 P, ei julkaistu, EU:C:2022:448, 35 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
137
Asiakirja-aineistosta ei käy ilmi, että komissio olisi 31.12.2019 annetun tuomion International Management Group v. komissio (C‑183/17 P ja C‑184/17 P, EU:C:2019:78) johdosta antanut kantajalle täsmällisiä, ehdottomia ja yhtäpitäviä vakuutteluja siitä, että se aikoi tehdä päätöksen, jossa kantajalle tunnustettaisiin taannehtivasti kansainvälisen järjestön asema 16.12.2014 lähtien.
138
Näin ollen ei voida katsoa, että riidanalainen päätös on tehty luottamuksensuojan periaatteen vastaisesti, ja koska edellä 125 kohdassa mainitut kaksi edellytystä täyttyvät, ei voida myöskään katsoa, että sillä on loukattu taannehtivuuskiellon periaatetta.
139
Kolmanneksi väitteestä, jonka mukaan riidanalaisen päätöksen taannehtivuutta ei voida oikeuttaa asian tosiseikoilla vaan uusilla tosiseikoilla, joita arvioidaan uusien säännösten kannalta, on todettava, että pitää paikkansa, että komissio aloitti virallisesti kantajan oikeudellisen aseman uudelleentarkastelun 31.1.2019 annetun tuomion International Management Group v. komissio (C‑183/17 P ja C‑184/17 P, EU:C:2019:78) jälkeen ja että niiden valtioiden, joilta pyydettiin tietoja tämän menettelyn yhteydessä, antamat vastaukset ovat siten 16.12.2014 ja 8.5.2015 tehtyjä päätöksiä myöhempiä.
140
Tältä osin oikeuskäytännöstä ilmenee, että taannehtivaa päätöstä tehtäessä lain ajallista soveltamista koskevien periaatteiden noudattaminen sekä oikeusvarmuuden periaatetta ja luottamuksensuojan periaatetta koskevat vaatimukset edellyttävät kulloinkin kyseessä olevien tosiseikkojen tapahtuma-aikaan voimassa olleiden aineellisten sääntöjen soveltamista, vaikka nämä säännöt eivät ole enää voimassa ajankohtana, jolloin päätös tehdään (ks. vastaavasti tuomio 14.6.2016, komissio v. McBride ym., C‑361/14 P, EU:C:2016:434, 40 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
141
Erityisesti menettelyssä, jossa kumottu toimi korvataan, kyseisen toimielimen on pidettävä lähtökohtanaan sitä ajankohtaa, jolloin se on toteuttanut kumotun toimen, tämän kuitenkaan rajoittamatta sen mahdollisuutta vedota uudessa päätöksessään muihin perusteisiin kuin niihin, joihin se oli perustanut ensimmäisen päätöksensä (ks. vastaavasti tuomio 5.9.2014, Éditions Odile Jacob v. komissio, T‑471/11, EU:T:2014:739, 58 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
142
Näin ollen kantaja voi perustellusti väittää, että taannehtivuuskiellon periaate, joka on oikeusvarmuuden periaatteen osatekijä, on esteenä sille, että toimielin kumoamistuomiota täytäntöön pannessaan tekee taannehtivan päätöksen, joka perustuu tosiseikkoihin, jotka eivät ole merkityksellisiä päätöksen ajallisen soveltamisalan kannalta, tai aineellisiin sääntöihin, jotka eivät olleet voimassa sinä ajanjaksona, jota päätös koskee.
143
Käsiteltävässä asiassa kantaja ei kuitenkaan osoita, että riidanalainen päätös perustuu, siltä osin kuin sillä on taannehtiva vaikutus, aineellisiin sääntöihin, jotka eivät olleet voimassa sinä ajanjaksona, jota kyseinen päätös koskee, tai tosiseikkoihin, jotka ovat tapahtuneet 16.12.2014 ja 8.5.2015 tehtyjen päätösten jälkeen.
144
Yhtäältä riidanalaisen päätöksen perusteluista käy ilmi, että komissio tukeutui unionin varainhoitosäännöstön säännöksiin, joita sovellettiin kantajaan 16.12.2014, ja sitten niihin kyseisen lainsäädännön säännöksiin, joita sovellettiin kyseisen päivämäärän jälkeisenä ajanjaksona.
145
Lopullisen arvioinnin ensimmäisen osan kolmannesta jaksosta nimittäin ilmenee, että komissio sovelsi ajanjakson 16.12.2014–31.12.2015 osalta asetuksen N:o 966/2012 58 artiklaa ja asetuksen N:o 966/2012 soveltamissäännöistä 29.10.2012 annetun komission delegoidun asetuksen (EU) N:o 1268/2012 43 artiklaa, ajanjakson 1.1.2016–1.8.2018 osalta näitä samoja asetuksia, sellaisina kuin ne ovat muutettuina 28.10.2015 annetulla Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksella (EU, Euratom) 2015/1929 (EUVL 2015, L 286, s. 1) ja 30.10.2015 annetulla komission delegoidulla asetuksella (EU) 2015/2462 (EUVL 2015, L 342, s. 7), ja 2.8.2018 alkaneen ajanjakson osalta unionin yleiseen talousarvioon sovellettavista varainhoitosäännöistä, asetusten (EU) N:o 1296/2013, (EU) N:o 1301/2013, (EU) N:o 1303/2013, (EU) N:o 1304/2013, (EU) N:o 1309/2013, (EU) N:o 1316/2013, (EU) N:o 223/2014, (EU) N:o 283/2014 ja päätöksen N:o 541/2014/EU muuttamisesta sekä asetuksen (EU, Euratom) N:o 966/2012 kumoamisesta 18.7.2018 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksen (EU, Euratom) 2018/1046 (EUVL 2018, L 193, s. 1) 62 ja 156 artiklaa.
146
Toisaalta kantaja ei osoita, että niiden valtioiden, jotka sen mukaan ovat tai ovat olleet sen jäseniä, kannanotot, jotka komissio otti huomioon tehdessään riidanalaista päätöstä, olisivat muuttuneet 16.12.2014 ja kyseisen päätöksen tekoajankohdan välillä siltä osin kuin on kyse siitä, onko kantaja kansainvälinen järjestö.
147
Pitää paikkansa, että riidanalaisen päätöksen tekemiseksi komissio kuuli 31.1.2019 annetun tuomion International Management Group v. komissio (C‑183/17 P ja C‑184/17 P, EU:C:2019:78) julistamisen jälkeen niitä valtioita, joiden se otaksui olevan tai olleen kantajan jäseniä. Kyseisten valtioiden vastausten tarkastelusta kuitenkin ilmenee, että vaikkeivät ne ole sanamuodoltaan täsmälleen samanlaisia kuin vastaukset, joita kyseiset valtiot antoivat OLAF kuullessa niitä vuonna 2014, ensin mainittujen vastausten sisältö on olennaisin osin sama kuin jälkimmäisten.
148
Näin ollen kannanottoihin, joita kyseiset valtiot esittivät riidanalaisen päätöksen tekemistä edeltäneessä kuulemismenettelyssä antamissaan vastauksissa, ei sisälly uusia tosiseikkoja, joihin komissio olisi tukeutunut taannehtivasti. Niistä ilmenevät kyseisten valtioiden kannat siihen, onko kantaja kansainvälinen järjestö, sellaisina kuin ne oli esitetty OLAFille ennen 16.12.2014 tehdyn päätöksen tekemistä.
149
Näin ollen toinen väite on hylättävä perusteettomana.
2) Ensimmäinen väite, joka koskee lojaliteettiperiaatteen ja nemo auditur ‑periaatteen loukkaamista
150
Ensimmäisen väitteensä tueksi kantaja väittää, että riidanalaisessa päätöksessä loukataan lojaliteettiperiaatetta ja nemo auditur ‑oikeusperiaatetta siltä osin kuin siinä kieltäydytään tunnustamasta, että kantajalla on ollut kansainvälisen järjestön asema 16.12.2014 lähtien.
151
On muistutettava, että unionin yleisen tuomioistuimen työjärjestyksen 76 artiklan d alakohdassa määrätään, että unionin yleisessä tuomioistuimessa nostetussa kanteessa on mainittava ”oikeudenkäynnin kohde sekä perusteet ja perustelut, joihin asiassa vedotaan, ja yhteenveto kyseisistä perusteista”. Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan unionin yleisen tuomioistuinten tehtävänä ei erityisestikään ole vastata sellaisiin asianosaisen esittämiin väitteisiin, jotka eivät ole riittävän selviä ja täsmällisiä siltä osin kuin niitä ei ole muuten kehitetty sen erityisemmin eikä niiden ohella ole esitetty mitään niitä tukevia erityisiä väitteitä (ks. tuomio 18.11.2021, Kreikka v. komissio, C‑107/20 P, ei julkaistu, EU:C:2021:937, 76 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
152
Ensinnäkin on todettava, ettei kantaja ole selittänyt, miten nemo auditur ‑periaate, jonka mukaan ”kukaan ei voi vedota omaan lainvastaiseen menettelyynsä”, vaikuttaa riidanalaisen päätöksen laillisuuteen.
153
Nemo auditur ‑periaatteen loukkaamista koskeva väite on siten puutteellisesti perusteltu, kun otetaan huomioon työjärjestyksen 76 artiklan d alakohdasta johtuvat vaatimukset.
154
Joka tapauksessa on todettava, että vaikka kantaja olisi tarkoittanut väittää, että komissio teki virheen, kun se tukeutui 31.1.2019 annettuun tuomioon International Management Group v. komissio (C‑183/17 P ja C‑184/17 P, EU:C:2019:78) perustellakseen jälkikäteen 16.12.2014 ja 8.5.2015 tehtyjä päätöksiä, yhtäältä ensimmäisen kanneperusteen ensimmäisen osan toisen väitteen tarkastelusta ilmenee, ettei riidanalainen päätös perustu samoihin syihin kuin nämä päätökset, ja toisaalta kyseisen osan toisen väitteen tarkastelusta ilmenee, ettei komissio loukannut unionin toimien taannehtivuuskiellon periaatetta.
155
Näin ollen nemo auditur ‑periaatteen loukkaamista koskeva väite on väistämättä hylättävä.
156
Toiseksi lojaliteettiperiaatteesta on myös todettava, ettei kantaja ole määritellyt kyseisen periaatteen ulottuvuutta eikä säännöksiä, joihin se kantajan mukaan perustuu.
157
Ensinnäkin, vaikka oletettaisiin, että kantaja on tarkoittanut viitata sopimuspuolten velvollisuuteen täyttää niitä sitovan sopimuksen ehdot lojaliteettiperiaatteen mukaisesti, on todettava, ettei riidanalaista päätöstä ole tehty minkään kantajan ja komission välillä tehdyn sopimuksen yhteydessä.
158
Lisäksi on täsmennettävä, että se, että unionin tuomioistuin kumosi 16.12.2014 ja 8.5.2015 tehdyt päätökset, ei vaikuta mitenkään siihen, ettei kantajan ja komission välillä ole ollut mitään sopimussuhteita 16.12.2014 jälkeen.
159
16.12.2014 tehdyn päätöksen tarkoituksena oli nimittäin poistaa kantajalta Myanmarin/Burman hyväksi toteutettavaa vuoden 2013 toimintaohjelmaa koskevan täytäntöönpanopäätöksen C(2013) 7682 final adressaatin asema ja siten estää tätä koskevan valtuutussopimuksen tekeminen sen ja komission välillä.
160
8.5.2015 tehdyn päätöksen tarkoituksena oli vastaavasti lykätä kantajan osallistumista uusiin unionin rahoittamiin hankkeisiin siihen asti, kunnes komissio on selvittänyt sen oikeudellisen aseman.
161
Näin ollen 16.12.2014 ja 8.5.2015 tehtyjen päätösten kumoamisen vaikutuksena ei ollut palauttaa sopimussuhteita komission ja kantajan välille vaan yksinkertaisesti mahdollistaa sopimuksen tekeminen kaupan kehittämisohjelman toteuttamisesta Myanmarissa/Burmassa ja tapauksen mukaan muiden jälleenrakentamis- ja kehittämissopimusten tekeminen komission ja kantajan välillä sillä edellytyksellä, että komissio kantajan oikeudellisen aseman uudelleentarkastelun päätteeksi toteaa, että se on kansainvälinen järjestö.
162
Toiseksi, vaikka kantaja olisikin tarkoittanut viitata lojaliteettiperiaatteeseen kansainvälisen julkisoikeuden tapaoikeudellisena periaatteena, on muistutettava, että kyseinen periaate, sellaisena kuin siitä määrätään Wienin yleissopimuksen 18 artiklassa, edellyttää, että valtio pidättäytyy toimenpiteistä, jotka tekisivät tyhjäksi valtiosopimuksen tarkoituksen ja päämäärän ennen sen voimaantuloa, kun se on allekirjoittanut valtiosopimuksen tai vaihtanut valtiosopimuksen muodostavat asiakirjat ratifioimis- tai hyväksymisehdoin, jollei se ole selvästi ilmaissut, ettei sen tarkoituksena ole tulla valtiosopimuksen osapuoleksi, tai se on ilmaissut suostumuksensa valtiosopimuksen noudattamiseen.
163
Vaikka pitää paikkansa, että lojaliteettiperiaate velvoittaa unionin toimielimiä (ks. tuomio 17.1.2007, Kreikka v. komissio, T‑231/04, EU:T:2007:9, 85 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen), kantaja ei ole osoittanut eikä edes väittänyt tätä kanneperustetta koskevissa kirjelmissään, että unioni on allekirjoittanut valtiosopimuksen, jolla kantaja perustetaan kansainväliseksi järjestöksi, tai vaihtanut tällaisen valtiosopimuksen muodostavat asiakirjat ratifioimis- tai hyväksymisehdoin taikka ilmaissut suostumuksensa tällaisen valtiosopimuksen noudattamiseen.
164
Tältä osin oikeuskäytännöstä ilmenee, että kantajan on esitettävä riittävän selkeästi jokaisen kanneperusteen tueksi oikeudelliset ja tosiasialliset perusteet ja perustelut, joilla ne voitaisiin oikeuttaa, eikä unionin yleistä tuomioistuinta voida kanteen puutteellisen rakenteen taikka perustelujen epämääräisyyden tai rakenteellisen epätäsmällisyyden vuoksi velvoittaa muodostamaan näitä perusteluja uudelleen yhdistelemällä tietoja kannekirjelmästä, koska se saattaisi kanneperustetta uudelleen kootessaan antaa sille sellaisen merkityksen, jota kyseinen asianosainen ei ole tarkoittanut sille antaa. Toisenlaisella ratkaisulla loukattaisiin sekä hyvän oikeudenkäytön periaatetta että määräämisperiaatetta ja vastaajan puolustautumisoikeuksia (ks. vastaavasti tuomio 12.11.2020, Fleigv. EUH, C‑446/19 P, ei julkaistu, EU:C:2020:918, 60 ja 61 kohta).
165
Näin ollen lojaliteettiperiaatteen loukkaamista koskeva väite on hylättävä, koska sitä ei ole perusteltu riittävästi työjärjestyksen 76 artiklan d alakohdan vaatimusten kannalta, minkä seurauksena tämän osan ensimmäinen väite on hylättävä kokonaisuudessaan.
c)
Kolmas osa, joka perustuu yhdenvertaisen kohtelun periaatteen loukkaamiseen
166
Kantaja väittää vastauksessaan, että toisin kuin monet muut oikeushenkilöt, joita komissio ei pidä kansainvälisinä järjestöinä mutta jotka ovat julkisia elimiä, kantaja ei niiden epäilysten takia, joita komissiolla on siihen kohdistuneen OLAFin tutkinnan johdosta, ole saanut enää tehdä mitään välillistä hallinnointia koskevia sopimuksia eikä myöskään unionin varainhoitosäännöstön muiden säännösten mukaisia suorahankintasopimuksia, jotka on tarkoitettu kriisi- tai poikkeustilanteisiin, ja ettei se tiedä syitä tähän syrjivään kohteluun.
167
Kantaja myös väittää, etteivät kaikki valtiot, jotka ovat osallistuneet Euroopan turvallisuus- ja yhteistyöjärjestön (Etyj) perustamiseen ja toimintaan, tunnusta sitä kansainväliseksi järjestöksi, eikä kyseisellä järjestöllä myöskään ole kansainvälisen oikeuden mukaista perustamisasiakirjaa, mutta että nämä seikat eivät ole estäneet komissiota tunnustamasta sen asemaa kansainvälisenä järjestönä.
168
Tältä osin on muistutettava, että perusoikeuskirjan 20 artiklassa vahvistettu yhdenvertaisen kohtelun periaate on unionin oikeuden yleinen periaate, joka edellyttää, että toisiinsa rinnastettavia tapauksia ei kohdella eri tavalla ja että erilaisia tapauksia ei kohdella samalla tavalla, ellei eroa voida objektiivisesti perustella (ks. tuomio 14.7.2022, komissio v. VW ym., C‑116/21 P–C‑118/21 P, C‑138/21 P ja C‑139/21 P, EU:C:2022:557, 95 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
169
Tilanteiden rinnastettavuutta koskevaa vaatimusta sen selvittämiseksi, onko yhdenvertaisen kohtelun periaatetta loukattu, on arvioitava kaikkien näille tilanteille ominaisten seikkojen kannalta ja etenkin sen toimen, jolla kyseessä oleva erottelu luodaan, tarkoituksen ja päämäärän valossa, ja tässä yhteydessä on otettava huomioon sen alan periaatteet ja tavoitteet, johon kyseinen toimi kuuluu. Siltä osin kuin asianomaiset tilanteet eivät ole rinnastettavissa toisiinsa, niiden erilaisella kohtelulla ei loukata perusoikeuskirjan 20 artiklassa vahvistettua yhdenvertaisuutta lain edessä (ks. tuomio 14.7.2022, komissio v. VW ym., C‑116/21 P–C‑118/21 P, C‑138/21 P ja C‑139/21 P, EU:C:2022:557, 96 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
170
Ensinnäkin on todettava, että riidanalaisen päätöksen ainoana tarkoituksena on kieltäytyä tunnustamasta kantajan asemaa unionin varainhoitosäännöstössä tarkoitettuna kansainvälisenä järjestönä unionin talousarvion toteuttamiseksi välillisen hallinnoinnin kautta, sanotun kuitenkaan rajoittamatta kantajan mahdollisuutta vedota muihin kyseisessä lainsäädännössä määriteltyihin tapoihin osallistua mainitun talousarvion toteuttamiseen.
171
Koska riidanalainen päätös ei estä kantajaa osallistumasta unionin talousarvion välilliseen hallinnointiin muiden kuin unionin varainhoitosäännöstössä kansainvälisten järjestöjen hyväksi annettujen säännösten nojalla, kyseistä päätöstä ei voida tehokkaasti arvostella siitä, että se johtaa väitetysti syrjivään kohteluun, sellaisena kuin tämä on kuvattu edellä 166 kohdassa.
172
Näin ollen edellä 166 kohdassa tiivistetysti esitetyt kantajan väitteet eivät, vaikka ne pitäisivätkin paikkansa, vaikuta riidanalaisen päätöksen laillisuuteen, ja ne ovat siten tehottomia.
173
Toiseksi, paitsi ettei asiakirja-aineistosta ilmene, että komissio on tunnustanut Etyjin unionin talousarvion välilliseen hallinnointiin soveltuvaksi kansainväliseksi järjestöksi, on todettava, ettei kantaja ole osoittanut olevansa tilanteessa, joka voitaisiin rinnastaa kyseisen järjestön tilanteeseen.
174
Kantaja ei nimittäin ole kiistänyt komission väitteitä, joiden mukaan monet kansainvälisen oikeuden subjektit ja erityisesti useimmat Etyjin jäsenet ovat, päinvastoin kuin kantaja väittää, tunnustaneet Etyjin kansainväliseksi järjestöksi.
175
Tästä seuraa, että kolmas osa ja näin ollen ensimmäinen kanneperuste kokonaisuudessaan on hylättävä, eikä sen tutkittavaksi ottamisesta ole tarpeen lausua (ks. vastaavasti tuomio 18.5.2022, TK v. komissio, T‑435/21, ei julkaistu, EU:T:2022:303, 42 kohta; ks. analogisesti myös tuomio 26.2.2002, neuvosto v. Boehringer, C‑23/00 P, EU:C:2002:118, 52 kohta).
3.
Kolmas kanneperuste, joka perustuu oikeusvarmuuden periaatteen loukkaamiseen
176
Kantaja väittää, että komissio loukkasi oikeusvarmuuden periaatetta, kun se ennen riidanalaisen päätöksen tekemistä turvautui menettelyyn, jossa se lähetti tietopyynnön tietyille kantajan jäseninään esittämille valtioille, vaikka sillä oli käytettävissään hyödyllisiä asiakirjoja sekä suuntaviivoissa määritelty arviointimenetelmä.
177
Ensinnäkin, kuten edellä 124 kohdassa muistutettiin, oikeusvarmuuden perustavanlaatuisella vaatimuksella sen eri ilmenemismuodoissa pyritään takaamaan niiden tilanteiden ja oikeudellisten suhteiden ennakoitavuus, joihin unionin oikeutta sovelletaan.
178
Vaikka tämä vaatimus lähtökohtaisesti estää sen, että unionin oikeuden toimen voimaantulon ajankohta on aikaisempi kuin sen julkaisuajankohta, ensimmäisen kanneperusteen tarkastelusta ja erityisesti edellä 149 kohdasta ilmenee, että riidanalaista päätöstä ei tehty taannehtivuuskiellon periaatteen, joka on oikeusvarmuuden periaatteen erityinen ilmentymä, vastaisesti.
179
Tästä seuraa, että olettaen, että kantajan tarkoituksena on vedota oikeusvarmuuden periaatteen loukkaamiseen siltä osin kuin se kattaa unionin toimielinten toimien taannehtivuuskiellon periaatteen, tämä kanneperuste on hylättävä perusteettomana.
180
Toiseksi oikeusvarmuuden periaatteesta on todettava, että sen noudattamiseksi unionin lainsäädännön on yksityisten kannalta katsoen oltava täsmällistä ja lainsäädännön soveltamisen on oltava näiden ennakoitavissa ja että oikeusvarmuuden pakottavaa periaatetta on sovellettava erityisen tiukasti silloin, kun kyse on sääntelystä, josta saattaa aiheutua taloudellisia seurauksia, jotta asianomaisten olisi mahdollista täsmällisesti tuntea tällä sääntelyllä heille asetettujen velvollisuuksien laajuus (ks. tuomio 9.7.2015, Cabinet Medical Veterinar Dr. Tomoiagă Andrei, C‑144/14, EU:C:2015:452, 34 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
181
On kuitenkin todettava, että käsiteltävässä asiassa riidanalainen päätös ei kuulu edellä 180 kohdassa mainitussa oikeuskäytännössä tarkoitettuun unionin lainsäädäntöön tai sääntelyyn, vaan se on yksittäistapausta koskeva päätös, joka on tehty unionin varainhoitosäännöstön soveltamiseksi.
182
Lisäksi riidanalaisen päätöksen perusteluista ilmenee, että kantajan oikeudellisen aseman uudelleentarkastelu, johon komissio ryhtyi, ei johdu niiden unionin varainhoitosäännöstön säännösten, jotka koskevat unionin talousarvion toteuttamiselle välillisessä hallinnoinnissa asetettuja edellytyksiä, olennaisesta muutoksesta eikä komission kyseisestä lainsäädännöstä tekemästä uudesta tulkinnasta.
183
On nimittäin muistutettava, että asetuksen N:o 1605/2002 53 artiklan c alakohdassa ja 53 d artiklassa, asetuksen N:o 966/2012 58 artiklan 1 kohdan c alakohdassa ja asetuksen 2018/1046 62 artiklassa annetaan komissiolle vastuu unionin talousarvion toteuttamisesta ja samalla säädetään useista kyseisen talousarvion toteuttamistavoista, joista yhdessä, jota kutsutaan ensimmäisessä kyseisessä asetuksessa hallinnoinniksi ”yhteistyössä kansainvälisten järjestöjen kanssa” ja toisessa ”välilliseksi hallinnoinniksi”, annetaan kyseiselle toimielimelle mahdollisuus siirtää talousarvion toteuttamistehtäviä tällaisille järjestöille; komissiolla on laaja harkintavalta kyseisen oikeuden puitteissa (ks. vastaavasti tuomio 22.9.2022, IMG v. komissio, C‑619/20 P ja C‑620/20 P, EU:C:2022:722, 148 kohta).
184
Asetuksen N:o 1605/2002 53 artiklan c alakohdassa ja 53 d artiklassa, asetuksen N:o 966/2012 58 artiklan 1 kohdan c alakohdan ii alakohdassa ja asetuksen 2018/1046 62 artiklan 1 kohdan c alakohdan ii alakohdassa mainittu käsite ”kansainvälinen järjestö” on määritelty lähes samanlaisin sanamuodoin neuvoston asetuksen (EY, Euratom) N:o 1605/2002 soveltamissäännöistä 23.12.2002 annetun komission asetuksen (EY, Euratom) N:o 2342/2002 (EYVL 2002, L 357, s. 1) 43 artiklan 2 kohdassa ja sen jälkeen asetuksen N:o 1268/2012, jolla kumottiin ja korvattiin asetus N:o 2342/2002, 43 artiklan 1 kohdassa ja asetuksen 2018/1046 156 artiklassa. Kolmen viimeksi mainitun säännöksen mukaan kyseinen käsite sisältää kansainvälisillä sopimuksilla perustetut kansainväliset julkisoikeudelliset järjestöt (ks. vastaavasti tuomio 31.1.2019, International Management Group v. komissio, C‑183/17 P ja C‑184/17 P, EU:C:2019:78, 91 kohta).
185
Vaikka siis oletettaisiin, että kantajan tarkoituksena on ollut vedota oikeusvarmuuden periaatteen, sellaisena kuin se määriteltiin edellä 180 kohdassa, loukkaamiseen, ei olisi perusteltua väittää, että riidanalainen päätös perustuu unionin lainsäädäntöön tai sääntelyyn, joka on epävarmaa, tai että siinä on sovellettu unionin varainhoitosäännöstöä tavalla, joka ei ollut ennakoitavissa.
186
Kolmanneksi edellä 101 kohdassa mainitusta 22.9.2022 annetun tuomion IMG v. komissio (C‑619/20 P ja C‑620/20 P, EU:C:2022:722) 111 kohdasta ja moitteettoman varainhoidon periaatteesta seuraa, että komissiolla on velvollisuus varmistua siitä, että yhteisöillä, joille se siirtää tai aikoo siirtää talousarvion toteuttamistehtäviä kansainvälisten järjestöjen toteuttamaan unionin talousarvion välilliseen hallinnointiin liittyvien unionin varainhoitosäännöstön säännösten nojalla, on kyseisissä säännöksissä tarkoitettu tällainen asema.
187
Yhtäältä kantaja ei ole selittänyt syitä, joiden vuoksi oikeusvarmuuden periaate estää käsiteltävässä asiassa kyseessä olevan kaltaisessa tapauksessa sen, että komissio moitteettoman varainhoidon periaatteen mukaisesti pyytää valtioita, jotka väitetysti ovat tietyn kansainvälisen järjestön jäseniä, tarkastamaan, onko sillä kansainvälisen järjestön asema ja täyttääkö se unionin talousarvion välillistä hallinnointia koskevat unionin varainhoitosäännöstön vaatimukset.
188
Toisaalta, vaikka kantaja olisikin oikeusvarmuuden periaatteeseen vedotessaan tarkoittanut viitata luottamuksensuojan periaatteeseen, ensimmäisen kanneperusteen tarkastelusta ilmenee, ettei riidanalaista päätöstä tehty mainitun periaatteen vastaisesti.
189
Näin ollen kolmas kanneperuste on hylättävä perusteettomana.
4.
Neljäs kanneperuste, joka perustuu ilmeisiin arviointivirheisiin ja muihin oikeudellisiin virheisiin
190
Neljäs kanneperuste jakautuu lähinnä kolmeen osaan, jotka koskevat ilmeisiä arviointivirheitä ja oikeudellisia virheitä, jotka johtuvat ensimmäisen osan mukaan siitä, ettei komissio yksilöinyt oikein kantajan jäseniä, toisen osan mukaan siitä, että komissio kieltäytyi pitämästä kantajan perustamisasiakirjaa kansainvälisenä sopimuksena, jolla perustetaan kansainvälinen järjestö, ja kolmannen osan mukaan siitä, että komissio kieltäytyi tunnustamasta kantajan asemaa kansainvälisenä järjestönä huolimatta kantajan jäsenten myöhemmästä käytännöstä ja siitä, että unioni ja tietyt kolmannet valtiot ovat tunnustaneet sille tämän aseman.
191
Aluksi on muistutettava, että kuten edellä 183 kohdassa mainittiin, komissiolla on laaja harkintavalta silloin, kun se täyttää unionin talousarvion toteuttamista koskevaa velvollisuuttaan, ja erityisesti silloin, kun se päättää panna tämän talousarvion täytäntöön välillisen hallinnoinnin kautta ja kun se kyseisen hallinnointitavan mukaisesti siirtää talousarvion toteuttamistehtäviä kansainvälisille järjestöille.
192
Silloin, kun komissio käyttää edellä 191 kohdassa määriteltyjä oikeuksia, valvonta, jota unionin yleinen tuomioistuin kohdistaa komission tässä yhteydessä tekemiin, päätöksen adressaatille vastaisiin päätöksiin, rajoittuu ainoastaan ilmeisiin arviointivirheisiin, sanotun kuitenkaan rajoittamatta muiden SEUT 263 artiklan toisessa kohdassa mainittujen lainvastaisuusperusteiden, joihin kumoamiskanteen yhteydessä voidaan vedota, tutkimista.
193
Tilanteessa, jossa komissio kieltäytyy – kuten käsiteltävässä asiassa – siirtämästä järjestölle talousarvion toteuttamistehtäviä välillisen hallinnoinnin yhteydessä sen takia, että kyseisellä järjestöllä ei ole kansainvälisen järjestön asemaa, unionin yleinen tuomioistuin kuitenkin tutkii kyseisen päätöksen laillisuuden sekä oikeudellisten virheiden että ilmeisten arviointivirheiden kannalta.
194
Yhtäältä on nimittäin todettava, että kyseisessä tilanteessa se, että komissio on soveltanut yleisesti sovellettavia sääntöjä, joiden nojalla kansainväliset järjestöt voidaan määritellä ja yksilöidä, kuuluu oikeudellisten virheiden valvontaan.
195
Toisaalta sen järjestön, joka väittää olevansa unionin talousarvion toteuttamiseen välillisessä hallinnoinnissa soveltuva kansainvälinen järjestö, omien sääntöjen ja sen jäsenten esittämien kannanottojen, jotka voivat olla jossain määrin monimutkaisia, tulkinta kuuluu ilmeiseen arviointivirheeseen rajoittuvaan valvontaan.
196
Näiden täsmennysten jälkeen ja ennen kantajan väitteiden tarkastelua unionin yleisen tuomioistuimen on syytä vielä määritellä kansainvälisen järjestön käsite, sellaisena kuin se on vahvistettu unionin varainhoitosäännöstössä välillisen hallinnoinnin kautta tapahtuvaa unionin talousarvion toteuttamista varten.
a)
Unionin varainhoitosäännöstössä vahvistettu kansainvälisen järjestön käsitteen määritelmä
197
Aluksi on syytä muistuttaa, että kansainvälisen järjestön käsite, sellaisena kuin se on määritelty edellä 184 kohdassa mainituissa unionin varainhoitosäännöstön peräkkäisissä säännöksissä, kattaa hallitustenvälisillä sopimuksilla perustetut kansainväliset julkisoikeudelliset järjestöt.
198
Koska kansainvälisen järjestön ja kansainvälisen sopimuksen käsitteitä ei ole määritelty tämän tarkemmin, on katsottava, että nämä unionin varainhoitosäännöstössä käytetyt käsitteet vastaavat kansainvälisessä oikeudessa käytettyjä käsitteitä (ks. vastaavasti julkisasiamies Campos Sánchez-Bordonan ratkaisuehdotus IMG v. komissio, C‑620/20 P, EU:C:2022:158, 50 kohta).
199
Vakiintuneesta oikeuskäytännöstä nimittäin ilmenee, että unionin oikeutta on tulkittava asian kannalta merkityksellisten kansainvälisen oikeuden sääntöjen valossa, koska kansainvälinen oikeus on osa unionin oikeusjärjestystä ja sitoo sen toimielimiä (ks. tuomio 15.1.2015, Evans, C‑179/13, EU:C:2015:12, 35 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
200
Koska kansainvälisen järjestön ja kansainvälisen sopimuksen käsitteitä käytetään unionin varainhoitosäännöstössä erityisessä tarkoituksessa, joka liittyy unionin talousarvion toteuttamiseen, niitä on tulkittava suppeasti, jotta voitaisiin suojata Euroopan unionin taloudellisia etuja (ks. analogisesti tuomio 2.7.2015, Demmer, C‑684/13, EU:C:2015:439, 85 kohta ja tuomio 20.12.2017, Erzeugerorganisation Tiefkühlgemüse, C‑516/16, EU:C:2017:1011, 58 kohta; ks. vastaavasti myös julkisasiamies Campos Sánchez-Bordonan ratkaisuehdotus IMG v. komissio, C‑620/20 P, EU:C:2022:158, 51 kohta).
201
Nyt kyseessä olevan kaltaisessa asiassa unionin yleisen tuomioistuimen on sovellettava kansainvälisen julkisoikeuden käsitteitä, joihin unionin varainhoitosäännöstössä viitataan, tukeutumalla niihin kansainvälisen oikeuden välineisiin, joissa nämä käsitteet, sellaisina kuin niitä on tulkittu oikeuskäytännössä, määritellään.
202
Käsiteltävässä asiassa on tulkittava erityisesti kansainvälisen järjestön ja kansainvälisen sopimuksen käsitteitä, jotka vahvistetaan unionin varainhoitosäännöstössä unionin talousarvion toteuttamiseksi välillisen hallinnoinnin kautta, erityisesti Wienin yleissopimuksessa ja sopimusluonnoksessa vahvistettujen, kansainväliseen julkisoikeuteen kuuluvien tapaoikeuden periaatteiden valossa.
203
Tältä osin Wienin yleissopimuksen 2 artiklan 1 kappaleen i kohdasta ilmenee, että ”kansainvälisellä järjestöllä” tarkoitetaan hallitustenvälistä järjestöä. Sopimusluonnoksen 2 artiklan a kohdassa vielä täsmennetään, että kyseinen ilmaus viittaa valtiosopimuksella tai muulla kansainvälisen oikeuden välineellä perustettuun järjestöön, jolla on oma kansainvälinen oikeushenkilöllisyys, ja että valtioiden lisäksi kansainvälisen järjestön jäseninä voi olla muita yhteisöjä kuin valtioita.
204
Ensinnäkin valtiosopimuksella tai muulla kansainvälisen oikeuden välineellä perustamista koskevasta edellytyksestä on todettava, että Wienin yleissopimuksen 2 artiklan 1 kappaleen a kohdasta ilmenee, että ilmauksella ”valtiosopimus” tarkoitetaan kansainvälistä sopimusta, joka on tehty kirjallisesti valtioiden välillä ja joka on kansainvälisen oikeuden alainen siihen katsomatta, sisältyykö se yhteen tai kahteen taikka useampaan toisiinsa liittyvään asiakirjaan ja riippumatta siitä käytetystä nimityksestä.
205
Nämä asiakirjat voivat siis antaa muodon kahden tai useamman kansainvälisen oikeuden subjektin yhteisymmärryksen ilmaisulle (ks. vastaavasti lausunto 1/13 (Kolmansien valtioiden liittyminen Haagin yleissopimukseen), 14.10.2014, EU:C:2014:2303, 37 kohta).
206
Kansainvälisten tuomioistuinten oikeuskäytännöstä myös ilmenee, että valtioiden allekirjoittamaa asiakirjaa ei sen poliittisesta merkityksestä huolimatta voida pitää kansainvälisenä sopimuksena, jos siinä ei ole yhtäkään määräystä, jolla luodaan oikeuksia tai velvollisuuksia, joista kyseiset valtiot ovat sopineet (ks. kansainvälisen tuomioistuimen tuomio 1.10.2018, Bolivia v. Chile (Velvollisuus neuvotella pääsystä Tyynelle valtamerelle), Kok. 2018, s. 507, 105 ja 106 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
207
Toiseksi siitä edellytyksestä, joka koskee omaa kansainvälistä oikeushenkilöllisyyttä, on todettava aluksi, että kansainvälisten tuomioistuinten oikeuskäytännöstä ilmenee, että kansainvälisen järjestön tunnustaminen edellyttää, että kyseisellä järjestöllä on oikeushenkilöllisyys.
208
Valtioiden ja tapauksen mukaan yhden tai useamman kansainvälisen järjestön perustama yhteisö ei nimittäin ole, jos sillä ei ole omaa oikeushenkilöllisyyttä, kansainvälinen järjestö, vaan se on joko sen perustaneista valtioista (ks. vastaavasti kansainvälisen tuomioistuimen tuomio 26.6.1992, Nauru v. Australia (Tietyt fosfaattiesiintymät), alustavat poikkeukset, Kok. 1992, s. 240, 47 kohta) tai siitä kansainvälisestä järjestöstä, jonka alaisuudessa se toimii (ks. vastaavasti kansainvälisen tuomioistuimen neuvoa-antava lausunto 1.2.2012, Maatalouden kansainvälistä kehittämisrahastoa (IFAD) vastaan nostetusta kanteesta annettu kansainvälisen työjärjestön hallintotuomioistuimen tuomio nro 2867, Kok. 2012, s. 10, 57 ja 61 kohta), riippuvainen elin.
209
Toiseksi kansainvälisten tuomioistuinten oikeuskäytännöstä myös ilmenee, että kansainvälisillä järjestöillä on lähtökohtaisesti tiettyjä erioikeuksia ja vapauksia, jotka ovat välttämättömiä niiden tehtävien hoitamiseksi (ks. vastaavasti pysyvän välitystuomioistuimen tuomio 22.11.2002, Reineccius ym. v. Bank for International Settlements, nro 2000-04, 108 kohta; kansainvälisen tuomioistuimen neuvoa-antava lausunto 1.2.2012, Maatalouden kansainvälistä kehittämisrahastoa (IFAD) vastaan nostetusta kanteesta annettu kansainvälisen työjärjestön hallintotuomioistuimen tuomio nro 2867, Kok. 2012, s. 10, 58 kohta ja kansainvälisen tuomioistuimen tuomio 20.4.2010, Argentiina v. Uruguay (Uruguayjoella sijaitsevat sellutehtaat), Kok. 2010, s. 14, 88 kohta).
210
Toisin kuin valtioiden lainkäytöllinen koskemattomuus, joka perustuu par in parem non habet imperium ‑periaatteeseen, kansainvälisten järjestöjen immuniteetit annetaan niille pääsääntöisesti kyseisten järjestöjen perustamista koskevissa sopimuksissa (ks. vastaavasti tuomio 3.9.2020, Supreme Site Services ym., C‑186/19, EU:C:2020:638, 61 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen), ja ne ovat luonteeltaan toiminnallisia, koska niillä pyritään välttämään se, että kyseisten järjestöjen toiminta ja riippumattomuus vaarantuisivat (ks. vastaavasti ja analogisesti tuomio 17.12.2020, komissio v. Slovenia (EKP:n arkistot), C‑316/19, EU:C:2020:1030, 73 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
211
Kolmanneksi oikeuskäytännöstä ilmenee, että kansainvälisten järjestöjen perustamisasiakirjat ovat erityisiä valtiosopimuksia, sillä niiden tarkoituksena on luoda uusia oikeussubjekteja, joilla on tietty autonomia ja joiden tehtäväksi sopimuspuolet antavat tiettyjen yhteisten tavoitteidensa toteuttamisen. Kansainvälisiin järjestöihin sovelletaan näin ollen spesialiteettiperiaatetta, eli kyseisillä järjestöillä on perustajavaltioiden niille antamaa toimivaltaa, jonka rajat määräytyvät sellaisten näille valtioille yhteisten intressien mukaan, joiden edistämisen ne ovat antaneet kyseisten järjestöjen tehtäväksi ja jotka tavallisesti määritetään nimenomaisesti perustamisasiakirjassa (ks. vastaavasti kansainvälisen tuomioistuimen neuvoa-antava lausunto 8.7.1996, Valtion ydinaseiden käyttämisen laillisuus aseellisessa konfliktissa, Kok. 1996, s. 66, 19 ja 25 kohta; kansainvälisen tuomioistuimen tuomio 11.6.1998, Kamerunin ja Nigerian väliset maa- ja merirajat, alustavat poikkeukset, Kok. 1998, s. 275, 64–67 kohta ja tuomio 20.4.2010, Argentiina v. Uruguay (Uruguayjoella sijaitsevat sellutehtaat), Kok. 2010, s. 14, 89 kohta).
212
Kansainvälistä järjestöä ei siten voida nähdä pelkkänä sopimuspuolten käytettävissä olevana vapaaehtoisena mekanismina, jota kukin sopimuspuoli voi käyttää mielensä mukaan. Perustamalla kansainvälisen järjestön ja varmistamalla, että sillä on käytössään kaikki sen toiminnan harjoittamiseen tarvittavat välineet, sen perustajat ilmaisevat tahtonsa antaa parhaat mahdolliset takeet kyseisen järjestön tehtävänhoidon vakaudesta, jatkuvuudesta ja tehokkuudesta, joten ne eivät voi yksipuolisesti eivätkä minä tahansa sopivaksi katsomanaan ajankohtana irtautua tästä kehyksestä eivätkä korvata sitä muilla tiedonantokanavilla (ks. vastaavasti kansainvälisen tuomioistuimen tuomio 20.4.2010, Argentiina v. Uruguay (Uruguayjoella sijaitsevat sellutehtaat), Kok. 2010, s. 14, 90 ja 91 kohta).
213
Unionin yleisen tuomioistuimen on tutkittava näiden määritelmien ja periaatteiden valossa, ovatko kantajan tämän kanneperusteen tueksi esittämät väitteet perusteltuja.
b)
Ensimmäinen osa, joka perustuu kantajan jäsenten yksilöimisessä tehtyihin ilmeisiin arviointivirheisiin ja oikeudellisiin virheisiin
214
Ensimmäinen osa jakautuu lähinnä kolmeen väitteeseen, joista ensimmäinen koskee ilmeistä arviointivirhettä, joka aiheutui siitä, että komissio teki keinotekoisen eron kantajan perustajavaltioiden, osallistuvien valtioiden, kantajan hallintoneuvoston jäsenten ja hallitustenvälisen tukiryhmän (jäljempänä GSG) jäsenten välillä, toinen ilmeistä arviointivirhettä, jonka komissio teki Belgian ja Itävallan kannanottojen tulkinnassa, ja kolmas oikeudellisia virheitä ja ilmeistä arviointivirhettä, jotka komissio teki, kun se ei katsonut unionin olevan kantajan jäsen.
1) Ensimmäinen väite, joka koskee ilmeistä arviointivirhettä, joka aiheutui keinotekoisen eron tekemisestä kantajan perustajavaltioiden, osallistuvien valtioiden ja kantajan hallintoneuvoston jäsenten välillä
215
Kantaja arvostelee komissiota lähinnä siitä, että se määritti kantajan jäsenet virheellisesti, kun se teki keinotekoisen eron kantajan perustajavaltioiden, osallistuvien valtioiden, kantajan hallintoneuvoston jäsenten ja GSG:n jäsenten välillä. Kantajan mukaan kaikkia valtioita ja kansainvälisiä tai alueellisia järjestöjä, jotka tukevat sen toimintaa rahallisesti tai luontoissuorituksin, ja GSG:n jäseniä, jotka ovat sen perustajajäsenet, on pidettävä kantajan hallintoneuvoston jäseninä ja näin ollen sen varsinaisina jäseninä, vaikka ne eivät tosiasiallisesti kuulukaan hallintoneuvostoon.
216
Ensinnäkin on todettava, ettei riidanalaisen päätöksen perusteluista ilmene, että komissio teki muodollisesti eron kantajan perustajavaltioiden, osallistuvien valtioiden, kantajan hallintoneuvoston – josta tuli sen pysyvä neuvosto perussääntöön vuonna 2012 tehdyn muutoksen jälkeen – jäsenten ja GSG:n jäsenten välillä.
217
Riidanalaisessa päätöksessä komissio ainoastaan toteaa, että Itävaltaa lukuun ottamatta yksikään niistä valtioista, joita se kuuli 31.1.2019 annetun tuomion International Management Group v. komissio (C‑183/17 P ja C‑184/17 P, EU:C:2019:78) johdosta, ei katsonut olleensa kantajan jäsen 16.12.2014 jälkeen.
218
Toiseksi, vaikka oletettaisiin, että riidanalaista päätöstä voidaan tulkita siten, että siinä tehdään ero kantajan perustajavaltioiden, osallistuvien valtioiden, kantajan hallintoneuvoston jäsenten ja GSG:n jäsenten välillä, on ensinnäkin muistutettava, että 25.11.1994 tehdyn perustamispäätöksen sanamuodon mukaan ainoastaan kantajan hallintoneuvoston jäsenten – eikä suinkaan kaikkien GSG:n jäsenten, joita oli kehotettu allekirjoittamaan kyseinen päätös –, on otettava velvollisuudekseen tukea rahallisesti sen talousarviota tai toimintaa.
219
Näin ollen 25.11.1994 tehdyssä perustamispäätöksessä ei mitenkään velvoiteta sen allekirjoittajia tulemaan kantajan hallintoneuvoston jäseniksi tai liittymään kantajaan, vaan niille jätetään tältä osin täysi valinnanvapaus.
220
Toiseksi 25.11.1994 tehdyn perustamispäätöksen allekirjoittaneiden valtioiden ja kansainvälisten järjestöjen vapautta valita, liittyvätkö ne kantajaan, tukevat 25.11.1994 pidetyn kokouksen, jossa 25.11.1994 tehty perustamispäätös hyväksyttiin, puheenjohtajan puheenvuorot, sellaisina kuin ne on kirjattu kyseisen kokouksen 29.11.1994 päivättyyn pöytäkirjaan (jäljempänä 29.11.1994 päivätty pöytäkirja).
221
29.11.1994 päivätystä pöytäkirjasta nimittäin ilmenee, että 25.11.1994 pidetyn kokouksen, jossa samana päivänä tehty perustamispäätös hyväksyttiin, puheenjohtaja korosti, että niistä kyseiseen kokoukseen osallistuneista valtioista, jotka allekirjoittivat kyseisen asiakirjan GSG:n jäseninä, ei automaattisesti tullut kantajan hallintoneuvoston jäseniä.
222
Näin ollen kantaja ei voi perustellusti väittää, että jo se, että valtio tai kansainvälinen järjestö on ollut GSG:n jäsen ja osallistunut kantajan perustamiseen allekirjoittamalla 25.11.1994 tehdyn perustamispäätöksen, tekee tästä valtiosta tai järjestöstä kantajan jäsenen.
223
Kolmanneksi kantajan perussäännön tarkastelusta ilmenee, ettei siinä määritellä kantajan jäsenten jäsenyyttä eikä jäseneksi liittymistä koskevaa menettelyä eikä myöskään menettelyä, jonka päätteeksi valtio tai kansainvälinen järjestö lakkaa olemasta kantajan jäsen.
224
Kantajan perussäännössä kuitenkin määrätään hallintoneuvoston, josta tuli pysyvä neuvosto vuonna 2012, perustamisesta päätöksentekoelimeksi, johon voi kuulua valtioita ja kansainvälisiä järjestöjä, kyseisen elimen jäseneksi ottamista koskevasta menettelystä sekä jäsenyyden uudelleentarkastelua koskevasta menettelystä.
225
Kantajan perussäännön 5 §:ssä, sellaisena kuin se on muutettuna vuonna 2012 tehdyllä muutoksella, määritellään kantajan pysyvän neuvoston jäsenet, tämän päätöksentekoelimen jäseneksi ottamista koskeva menettely sekä jäsenyyden uudelleentarkastelu- ja peruuttamismenettelyt.
226
Näin ollen kantajan perussäännöstä ilmenee, että menettely, jonka mukaisesti valtio tai kansainvälinen järjestö otetaan kantajan hallintoneuvoston, josta on tullut pysyvä neuvosto, jäseneksi, vastaa menettelyä, jonka mukaisesti kyseinen valtio tai kansainvälinen järjestö liitetään kantajaan.
227
Lisäksi kantajan perussääntöä on tulkittava siten, että pysyvän neuvoston jäseniksi otetut valtiot ja kansainväliset järjestöt voivat päättää ilman erityisiä muodollisuuksia, etteivät ne enää kuulu siihen, sanotun kuitenkaan rajoittamatta pysyvän neuvoston jäsenyyden uudelleentarkastelua ja peruuttamista koskevien menettelyjen soveltamista.
228
Siitä, ettei kantajan perussäännössä ole määräystä, jossa määriteltäisiin vapaaehtoista hallintoneuvoston jäsenyydestä luopumista koskeva menettely, ei nimittäin voida päätellä, että kyseisen elimen jäseniksi otetut valtiot ja kansainväliset järjestöt ovat sen jäseniä lopullisesti niin, ettei niillä ole mitään mahdollisuutta irtautua kyseisestä järjestöstä.
229
Tätä tulkintaa tukevat niiden lukuisien valtioiden kannanotot, jotka ovat ilmoittaneet, etteivät ne ole enää kantajan hallintoneuvoston jäseniä, vaikkei kantajan perussäännössä ole määräystä, jossa määriteltäisiin erityiset muodollisuudet vapaaehtoista hallintoneuvoston jäsenyydestä luopumista varten.
230
Näin ollen ainoastaan niitä valtioita ja kansainvälisiä järjestöjä, jotka ovat hakeneet kantajan hallintoneuvoston tai pysyvän neuvoston jäseniksi, joiden hakemusta kyseisen päätöksentekoelimen jäsenet eivät ole vastustaneet ja jotka 16.12.2014 ja tapauksen mukaan sen jälkeen kuuluivat edelleen kyseiseen päätöksentekoelimeen, on pidettävä kantajana olevaan järjestöön riidanalaisen päätöksen voimaantulopäivänä kuuluneina jäseninä.
231
Näin ollen kantaja ei voi perustellusti arvostella komissiota siitä, että se katsoi, että tietyt valtiot ja kansainväliset järjestöt eivät ole kantajan jäseniä, koska ne eivät ole 16.12.2014 jälkeen kuuluneet sen hallintoneuvostoon tai pysyvään neuvostoon, siitä huolimatta, että ne ovat osallistuneet GSG:hen tai että ne tukevat tai ovat tukeneet kantajan talousarviota tai toimintaa rahallisesti tai luontoissuorituksin.
232
Tästä seuraa, että tämä väite on hylättävä perusteettomana.
2) Toinen väite, joka koskee Belgian ja Itävallan kannanottoja tulkittaessa tehtyä ilmeistä arviointivirhettä
233
Kantaja väittää lähinnä, että tietopyynnön saaneiden valtioiden vastauksista ilmenee, että niistä ainakin kaksi eli Belgia ja Itävalta tunnustavat, että kantaja on kansainvälinen järjestö, ja ovat tai ovat olleet sen perustajajäseniä, joten kantaja vetoaa oikeutusperusteena siihen, että koska sen jäsenistä vähintään kaksi on valtioita, se on tunnustettava kansainväliseksi järjestöksi.
234
Tähän väitteeseen sisältyvät kaksi argumenttia, jotka koskevat Belgian ja Itävallan viranomaisten vastausten tulkintaa, on tutkittava kumpikin erikseen.
i) Ensimmäinen argumentti, joka koskee Itävallan viranomaisten vastausta tulkittaessa tehtyä ilmeistä arviointivirhettä
235
Itävallan 8.4.2020 päivätystä vastauksesta komission tietopyyntöön ilmenee, että kyseinen valtio katsoo olevansa kantajan jäsen.
236
Riidanalaisen päätöksen perusteluista, sellaisina kuin ne esitettiin edellä 81 kohdassa, käy ilmi, ettei komissio ole kiistänyt tätä Itävallan viranomaisten kantaa.
237
Lisäksi Itävallan viranomaisten 8.4.2020 päivätystä vastauksesta ilmenee, että ne katsovat, että 25.11.1994 tehdyn perustamispäätöksen – joka niiden mielestä ei ole kansainvälinen sopimus –, mukaan kantaja on ollut perustamisestaan lähtien riippumaton ja väliaikainen kansainvälinen elin, jolla on rajoitettu oikeushenkilöllisyys, eikä mikään kansainvälinen järjestö. Kyseiset viranomaiset kuitenkin myös toteavat, että toimipaikkasopimuksilla ja muilla kansainvälisillä sopimuksilla vahvistettu myöhempi käytäntö ja kantajan sittemmin pysyvä luonne viittaavat siihen, että kantaja on kansainvälisesti oikeustoimikelpoinen siinä määrin kuin on tarpeen sen tehtävien hoitamiseksi. Tällä perusteella ne katsovat, että kantaja on kansainvälinen järjestö.
238
Riidanalaisen päätöksen perusteluista ilmenee, että komissio toisti sanatarkasti Itävallan viranomaisten vastauksen ja totesi, ettei se kyseenalaista komission lopullisen arvioinnin A.7 jakson b kohdassa tekemää päätelmää, jonka mukaan kantaja ei täytä unionin varainhoitosäännöstössä välilliselle hallinnoinnille asetettuja edellytyksiä. Yhtäältä nimittäin kantajaa ei ole perustettu kansainväliseksi järjestöksi kansainvälisellä sopimuksella ja toisaalta komission kuulemien valtioiden vastauksista ilmenee, ettei myöhempi käytäntö osoita, että väitetysti kantajan jäseniä olevat valtiot ja kansainväliset järjestöt tunnustavat laajasti ja selvästi sen aseman kansainvälisenä järjestönä.
239
Tästä seuraa, ettei komissio tehnyt ilmeistä arviointivirhettä tulkitessaan 8.4.2020 päivättyä Itävallan viranomaisten vastausta. Ensimmäinen argumentti on siten hylättävä perusteettomana.
ii) Toinen argumentti, joka koskee Belgian viranomaisten vastausta tulkittaessa tehtyä ilmeistä arviointivirhettä
240
Ensinnäkin 30.6.2020 päivätystä Belgian viranomaisten vastauksesta käy ilmi, että vaikka kyseiset viranomaiset vahvistavat osallistuneensa 25.11.1994 pidettyyn kokoukseen, jossa kantaja perustettiin, Belgia ei kuitenkaan katso olevansa kantajan järjestön jäsen. Belgian viranomaiset myös toteavat, että kantajaa voidaan niiden mielestä pitää kansainvälisenä järjestönä, mistä syystä Belgia ja kantaja allekirjoittivat 13.6.2012 toimipaikkasopimuksen, jossa jälkimmäiselle ei kuitenkaan myönnetty aivan kaikkia kansainvälisille järjestöille tavallisesti myönnettäviä veroetuuksia.
241
Riidanalaisen päätöksen perusteluista käy ilmi, että komissio toisti sanatarkasti Belgian viranomaisten vastauksen ja totesi, ettei se kyseenalaista komission lopullisen arvioinnin A.7 jakson b kohdassa tekemää päätelmää, sellaisena kuin se esitettiin tiivistetysti edellä 238 kohdassa.
242
Komissio totesi erityisesti, ettei se, että kantajan asema kansainvälisenä järjestönä tunnustetaan muun muassa Belgian tekemässä toimipaikkasopimuksessa, ole omiaan osoittamaan, että kyseinen järjestö on kansainvälinen järjestö, koska Belgian viranomaiset ovat ilmoittaneet komissiolle, ettei Belgia ole kantajan jäsen.
243
Toiseksi kantaja vetoaa sen väitteensä tueksi, jonka mukaan Belgiaa on pidettävä sen jäsenenä, Belgian ulkoministeriön oikeudellisen yksikön 9.11.2009 päivättyyn analyysimuistioon, joka on OLAFin kertomuksen liitteenä.
244
Vaikka kyseisestä muistiosta käy ilmi, että Belgia katsoi tuolloin, että kantaja on kansainvälinen järjestö, siinä ei kuitenkaan oteta lainkaan kantaa siihen, oliko Belgia kantajan jäsen 9.11.2009.
245
Lisäksi kantaja pitää valitettavana, ettei komissio ottanut riittävällä tavalla huomioon sitä, että Belgia oli osallistunut yhtäältä 25.11.1994 pidettyyn kokoukseen, jossa kantaja oli perustettu, ja toisaalta kantajan hallintoneuvoston kokouksiin vuoteen 2013 asti.
246
Koska riidanalainen päätös tuli voimaan vasta 16.12.2014, Belgian viranomaisten osallistuminen kantajan perustamiseen 25.11.1994 ja kantajan hallintoneuvoston ja sittemmin pysyvän neuvoston kokouksiin vuoteen 2013 asti eivät ole omiaan osoittamaan, että Belgia oli kyseisen järjestön jäsen riidanalaisen päätöksen voimaantulopäivänä ja tapauksen mukaan sitä myöhemmin.
247
Näin ollen komissio ei tehnyt riidanalaisessa päätöksessä ilmeistä arviointivirhettä, kun se katsoi Belgian viranomaisten 30.6.2020 päivätyn vastauksen perusteella, että Belgia ei ollut kantajan jäsen riidanalaisen päätöksen voimaantulopäivänä eikä sitä myöhemmin.
248
Näin ollen toinen argumentti ja siten toinen väite kokonaisuudessaan on hylättävä perusteettomana.
3) Kolmas väite, joka koskee oikeudellisia virheitä ja ilmeistä arviointivirhettä, jonka komissio teki kiistäessään unionin liittyneen kantajan jäseneksi
249
Kolmas väite jakautuu lähinnä kolmeen argumenttiin. Ensimmäisen argumentin tueksi kantaja vetoaa oikeudelliseen virheeseen, jonka komissio teki, kun se katsoi, ettei unioni voi liittyä kansainväliseen järjestöön, ellei viimeksi mainitun jäsenistä vähintään kaksi ole valtioita. Toisen argumentin tueksi kantaja vetoaa ilmeiseen arviointivirheeseen, jonka komissio teki, kun se katsoi, ettei unionista ole koskaan tullut kantajan jäsentä. Kolmannen väitteen tueksi kantaja vetoaa oikeudelliseen virheeseen, jonka komissio teki, kun se totesi, ettei unionin voida katsoa pätevästi sitoutuneen 25.11.1994 tehtyyn perustamispäätökseen, koska perussopimuksissa tuolloin vahvistettua kansainvälisten sopimusten tekomenettelyä ei ole noudatettu.
250
Tältä osin on muistutettava, ettei missään perussopimusten määräyksessä velvoiteta unionin tuomioistuimia tutkimaan kaikissa tapauksissa, ovatko niiden käsiteltäviksi saatettujen kanteiden tueksi esitetyt perusteet tai väitteet perusteltuja. Päinvastoin unionin tuomioistuimet voivat muun muassa tehokkaaseen lainkäyttöön liittyvistä syistä olla tutkimatta sellaisten perusteiden perusteltavuutta, jotka eivät täytä tutkittavaksi ottamisen edellytyksiä tai jotka on hylättävä tehottomina (ks. vastaavasti ja analogisesti tuomio 29.9.2022, HIM v. komissio, C‑500/21 P, ei julkaistu, EU:C:2022:741, 72 ja 73 kohta).
251
Oikeuskäytännöstä ilmenee erityisesti, että toimen, jonka lainmukaisuus on riitautettu, ylimääräisiin perusteluihin kohdistuvat väitteet eivät voi aiheuttaa tämän toimen kumoamista, ja ne ovat näin ollen tehottomia (ks. analogisesti määräys 28.9.2023, QI v. komissio, C‑32/23 P, ei julkaistu, EU:C:2023:722, 4 kohta (julkisasiamiehen kannanotto, 34 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen)).
252
Käsiteltävässä asiassa kantaja väittää tämän väitteen yhteydessä osoittaneensa, että sillä on kansainvälisen järjestön asema, ja vetoaa siihen, että riidanalaisen päätöksen voimaantulopäivänä sillä oli ainakin kaksi jäsentä eli yhtäältä Itävalta ja toisaalta unioni, joka oli sääntöjenmukaisesti liittynyt sen 25.11.1994 tehtyyn perustamispäätökseen ja kuului sen hallintoneuvostoon ja sittemmin pysyvään neuvostoon.
253
Yhtäältä ja ilman, että on tarpeen tutkia, onko unioni sääntöjenmukaisesti liittynyt 25.11.1994 tehtyyn perustamispäätökseen, asianosaisten yhtäpitävistä lausumista ilmenee, että komissio ei 20.5.2003 alkaen ole enää kuulunut kantajan hallintoneuvostoon.
254
Kuten tämän osan ensimmäisen väitteen tarkastelusta käy ilmi, unionin ei näin ollen voida katsoa olleen kantajan jäsen riidanalaisen päätöksen voimassaoloaikana.
255
Toisaalta kantaja ei ole osoittanut eikä edes väittänyt, että riidanalaisen päätöksen voimaantulopäivänä sen jäsenenä olisi ollut jokin toinen kansainvälinen järjestö.
256
Tältä osin on todettava, että vaikka 25.11.1994 tehdyssä perustamispäätöksessä ja kantajan perussäännön 5 §:n 1 momentissa mainitaan, että YK:n pakolaisasiain päävaltuutettu (HCR) on sen hallintoneuvoston jäsen viran puolesta, HCR:n pääsihteerin 25.2.2014 päivätystä kirjeestä ilmenee, ettei HCR vuodesta 2000 alkaen ole enää tukenut rahallisesti kantajan toteuttamia hankkeita eikä osallistunut sen hallintoneuvoston kokouksiin ja ettei se vuodesta 2010 alkaen ole enää kuulunut kyseiseen elimeen.
257
Koska unionin sen enempää kuin minkään toisen kansainvälisen järjestön, kuten HCR:n, ei voida katsoa olleen kantajana olevan järjestön jäsen 16.12.2014 alkaen, tämä väite ei, vaikka se olisikin perusteltu, vaikuta riidanalaisen päätöksen lainmukaisuuteen, ja se on siten hylättävä. Näin ollen myös tämän kanneperusteen ensimmäinen osa on hylättävä kokonaisuudessaan.
c)
Toinen osa, joka perustuu oikeudellisiin virheisiin, joita komissio teki, kun se kieltäytyi pitämästä 25.11.1994 tehtyä perustamispäätöstä kansainvälisen järjestön perustamisesta tehtynä kansainvälisenä sopimuksena
258
Toinen osa jakautuu lähinnä kahteen väitteeseen, joista ensimmäinen perustuu oikeudellisiin virheisiin, joita komissio teki, kun se kieltäytyi pitämästä 25.11.1994 tehtyä perustamispäätöstä kansainvälisenä sopimuksena, ja toinen siihen, että perustamispäätöksen allekirjoittajien aikomusta myöntää kantajalle kansainvälisen järjestön asema on tulkittu virheellisesti.
1) Ensimmäinen väite, joka koskee oikeudellisia virheitä, jotka komissio teki, kun se kieltäytyi pitämästä 25.11.1994 tehtyä perustamispäätöstä kansainvälisenä sopimuksena
259
Ensimmäinen väite jakautuu lähinnä kolmeen argumenttiin, joista ensimmäinen koskee sitä, että komissio teki oikeudellisen virheen määrittäessään 25.11.1994 tehdyn perustamispäätöksen oikeudellista sitovuutta, toinen sitä, että komissio teki oikeudellisen virheen vaatiessaan, että perustamispäätöksen ovat allekirjoittaneet asianmukaisesti valtuutetut edustajat, ja kolmas sitä, että komissio teki oikeudellisen virheen vaatiessaan kyseisen päätöksen allekirjoitus- tai ratifiointikirjoja.
i) Ensimmäinen argumentti, joka koskee 25.11.1994 tehdyn perustamispäätöksen oikeudelliseen sitovuuden määrittämisessä tehtyä oikeudellista virhettä
260
Väitteensä tueksi kantaja väittää lähinnä, että komissio teki riidanalaisessa päätöksessä oikeudellisen virheen, kun se otti huomioon Itävallan, Suomen ja Ruotsin kannan, jonka mukaan 25.11.1994 tehty perustamispäätös on poliittinen lausuma, jolta puuttuu oikeudellinen sitovuus, joten sitä ei voida pitää kansainvälisenä sopimuksena.
261
Tältä osin riidanalaisen päätöksen perusteluista ja erityisesti lopullisen arvioinnin A.7 jakson c kohdasta ilmenee, että tukeakseen päätelmää, jonka mukaan 25.11.1994 tehty perustamispäätös ei ole kansainvälinen sopimus, komissio vetosi Itävallan ja Suomen 8.4.2020 ja 23.1.2020 päivättyihin kannanottoihin.
262
Itävallan 8.4.2020 päivätystä vastauksesta ilmenee, että vaikka kyseisen valtion edustajat allekirjoittivat 25.11.1994 tehdyn perustamispäätöksen, Itävallan viranomaiset katsovat, että mainittu päätös ei ole kansainvälinen sopimus.
263
Myös Suomen viranomaiset totesivat 23.1.2020 päivätyssä vastauksessaan, että Suomen edustajat olivat allekirjoittaneet mainitun päätöksen 25.11.1994 pidetyssä kokouksessa ja katsoneet, että kyseessä on poliittinen lausuma, jolta puuttuu oikeudellinen sitovuus.
264
Vaikka riidanalaisesta päätöksestä ei ilmene, että komissio on nimenomaisesti vedonnut Ruotsin viranomaisten kannanottoon siitä, onko 25.11.1994 tehty perustamispäätös kansainvälinen sopimus, kyseisen valtion 2.7.2020 päivätystä vastauksesta ilmenee, että myös sen viranomaiset katsovat Itävallan ja Suomen viranomaisten tapaan, ettei mainittu päätös ole luonteeltaan kansainvälinen sopimus.
265
Kuten edellä 206 kohdassa mainittiin, valtioiden allekirjoittamaa asiakirjaa ei voida pitää kansainvälisenä sopimuksena, jos siinä ei ole yhtäkään määräystä, jolla luodaan oikeuksia tai velvollisuuksia, joista kyseiset valtiot ovat sopineet. Käsiteltävässä asiassa unionin yleisen tuomioistuimen asiana on näin ollen tutkia 25.11.1994 tehdyn perustamispäätöksen sisältö ja ulottuvuus sen määrittämiseksi, sisältyykö kyseiseen asiakirjaan määräyksiä, jotka sitovat sen allekirjoittajia oikeudellisesti (ks. vastaavasti ja analogisesti tuomio 6.11.2008, Kreikka v. komissio, C‑203/07 P, EU:C:2008:606, 56 kohta).
266
Ensinnäkin 25.11.1994 tehdyn perustamispäätöksen 1 kohdassa vahvistetaan 25.11.1994 pidettyyn kokoukseen osallistuneiden hallitusten ja kansainvälisten järjestöjen edustajien sopineen kantajan muodollisesta perustamisesta kyseisenä päivämääränä, kuten Genevessä heinäkuusta 1993 alkaen pidetyissä alustavissa kokouksissa oli suunniteltu, ja kyseisen päätöksen liitteessä olevan pöytäkirjan mukaisesti.
267
Toiseksi 25.11.1994 tehdyn perustamispäätöksen 2 kohdassa vahvistetaan kantajan pääjohtajan nimitys.
268
Kolmanneksi 25.11.1994 tehdyn perustamispäätöksen 3 kohdassa määrätään, että kantajalle perustetaan hallintoneuvosto, johon voivat liittyä ne hallitukset ja kansainväliset järjestöt, jotka säännöllisesti tukevat kantajan talousarviota tai toimintaa rahallisesti tai luontoissuorituksin, ja johon HCR ja YK:n rauhanturvajoukot (UNPROFOR) osallistuvat viran puolesta. Lisäksi mainittu neuvosto on toimivaltainen muun muassa hyväksymään omat sääntönsä kahden kolmasosan enemmistöllä, antamaan ohjeita, hyväksymään kantajan talousarvion ja päättämään sen tarvitsemasta henkilöstöstä, nimittämään pääjohtajan jäsentensä ehdottomalla enemmistöllä, kutsumaan asiantuntijoita tai muiden kansainvälisten järjestöjen edustajia ja arvioimaan kuuden kuukauden välein uudelleen, onko kantajan toimintaa tarpeen jatkaa. Siinä myös määrätään, että GSG kokoontuu kaksi kertaa vuodessa valvomaan kantajan toimenpiteitä ja toimintaa.
269
Neljänneksi 25.11.1994 tehdyn perustamispäätöksen 4 kohdassa täsmennetään, ettei kyseisen asiakirjan allekirjoittaminen luo minkäänlaista velvoitetta osallistua kantajan talousarvioon tai toimintaan, vaan tämän velvoitteen ottavat vastattavakseen hallintoneuvoston jäsenet.
270
Viidenneksi 25.11.1994 tehdyn perustamispäätöksen 5 kohdasta ilmenee 25.11.1994 pidettyyn kokouksen osanottajien sopineen, että sen jälkeen, kun Bosnian ja Hertsegovinan jälleenrakennusta koskeva kokonaisvaltainen kehys on otettu käyttöön, kantaja joko integroidaan tähän kehykseen tai sen toiminta lakkautetaan asteittain sen mukaan, kumpaan ratkaisuun GSG päätyy. Tällä välin kantajan on toteutettava toimintaansa yhtenäisesti HCR:n toiminnan kanssa ja tiiviissä yhteydessä UNPROFORin toiminnan kanssa.
271
Näin ollen 25.11.1994 tehdyn perustamispäätöksen sanamuodosta ilmenee, että sen allekirjoittajat ovat hyväksyneet kantajan organisaatiota koskevat säännöt ja erityisesti vahvistaneet sen pääjohtajan nimityksen ja päättäneet sen hallintoneuvoston perustamisesta.
272
Vaikka 25.11.1994 tehdyssä perustamispäätöksessä ei mitenkään velvoitettu sen allekirjoittajia liittymään kantajan jäseniksi, sen 5 kohdassa kuitenkin määrättiin GSG:n jäseninä olevien valtioiden velvollisuudesta päättää, integroidaanko kantaja Bosnian ja Hertsegovinan jälleenrakennusta koskevaan kokonaisvaltaiseen kehykseen vai lakkautetaanko sen toiminta asteittain.
273
Näin ollen 25.11.1994 tehtyyn perustamispäätökseen sisältyi ainakin yksi sen allekirjoittajia oikeudellisesti sitova määräys, joten sitä ei voida pitää lausumana, jolla on yksinomaan poliittinen ulottuvuus.
274
Tästä seuraa, että komissio teki riidanalaisessa päätöksessä oikeudellisen virheen hyväksyessään Itävallan ja Suomen kannat, jotka, kuten edellä 264 kohdasta ilmenee, myös vastasivat Ruotsin kantaa, jonka mukaan 25.11.1994 tehty perustamispäätös on poliittinen lausuma, jolta puuttuu oikeudellinen sitovuus. Näin ollen ensimmäinen argumentti on hyväksyttävä.
ii) Toinen argumentti, joka koskee oikeudellista virhettä, joka tehtiin vaadittaessa, että 25.11.1994 tehdyn perustamispäätöksen ovat allekirjoittaneet asianmukaisesti valtuutetut edustajat
275
Toisen argumenttinsa tueksi kantaja väittää, että muodollisesti komissio teki riidanalaisessa päätöksessä oikeudellisen virheen Wienin yleissopimuksen 7 artiklan 1 kappaleessa vahvistettujen sääntöjen kannalta, kun se vaati valtioita, joille se oli lähettänyt tietopyynnön kantajan oikeudellisesta asemasta, esittämään neuvottelijoidensa valtakirjat 25.11.1994 tehdyn perustamispäätöksen tekemiseen.
276
Aluksi on muistutettava, että kansainvälinen sopimusoikeus on kodifioitu pääasiallisesti Wienin yleissopimuksessa (ks. vastaavasti tuomio 11.3.2015, Oberto ja O’Leary, C‑464/13 ja C‑465/13, EU:C:2015:163, 35 kohta).
277
Erityisesti Wienin yleissopimuksen 7 artiklan 1 kappaleessa, joka koskee valtakirjaa, määrätään, että henkilön katsotaan edustavan valtiota valtiosopimuksen tekstiä hyväksyttäessä tai todistusvoimaiseksi tehtäessä taikka ilmaistaessa valtion suostumus valtiosopimuksen noudattamiseen, jos hän esittää asianmukaisen valtakirjan tai kyseisten valtioiden noudattamasta käytännöstä tai muista olosuhteista ilmenee, että niiden tarkoituksena on pitää tätä henkilöä valtion edustajana kysymyksessä olevassa asiassa valtakirjaa vaatimatta.
278
Wienin yleissopimuksen 7 artiklan 1 kappaleesta poiketen sen 2 kappaleessa kuitenkin vapautetaan seuraavat henkilöt velvollisuudesta esittää valtakirja: valtion päämiehet, hallituksen päämiehet sekä ulkoasiainministeri kaikkien valtiosopimuksen tekemiseen liittyvien tehtävien osalta; diplomaattisten edustustojen päälliköt, milloin kysymyksessä on lähettäjä- ja vastaanottajavaltion välisen valtiosopimuksen tekstin hyväksyminen; ja valtioiden kansainväliseen konferenssiin tai kansainväliseen järjestöön taikka johonkin sen toimielimeen valtuuttamat edustajat, kun kysymyksessä on valtiosopimuksen tekstin hyväksyminen tällaisessa konferenssissa, järjestössä tai toimielimessä.
279
Näin ollen silloin, kun asiakirjan ovat allekirjoittaneet henkilöt, joilla ei ole Wienin yleissopimuksen 7 artiklan 1 kappaleessa tarkoitettua valtakirjaa, jonka perusteella heidän katsotaan edustavan valtiotaan, tällaista asiakirjaa ei voida pitää oikeudellisesti sitovana kansainvälisenä sopimuksena, paitsi jos kyseisten henkilöiden katsotaan edustavan valtiotaan tarvitsematta esittää valtakirjaa 7 artiklan 2 kappaleen mukaisesti (ks. vastaavasti kansainvälisen merioikeustuomioistuimen tuomio 14.3.2012, Bangladesh v. Myanmar (Merirajan määrittäminen Bengalinlahdella), ITLOS, Kok. 2012, s. 4, 96 ja 98 kohta).
280
Lisäksi Wienin yleissopimuksen 8 artiklan, jota komissio lainaa lopullisen arvioinnin ensimmäisen osan neljännessä jaksossa, mukaan valtiosopimuksen tekemiseen liittyvä toimenpide, jonka on suorittanut henkilö, jota mainitun yleissopimuksen 7 artiklan mukaisesti ei voida pitää valtion siihen valtuuttamana edustajana, on vailla oikeudellista vaikutusta, ellei tämä valtio sitä jälkeenpäin vahvista.
281
Tältä osin YK:n kansainvälisen oikeuden toimikunnan huomautuksista ”Draft Articles on the Law of Treaties with commentaries” (Yearbook of the International Law Commission, 1966, osa II., s. 210 ja 211), jotka Wienin yleissopimuksen 31 ja 32 artiklassa vahvistettujen valtiosopimusten tulkintasääntöjen mukaan voidaan ottaa huomioon mainitun yleissopimuksen 8 artiklan tulkinnassa, ilmenee, että vaikka valtion edustajalta olisi alun perin puuttunut vaadittava valtuutus, kyseinen valtio voi myöhemmin vahvistaa hänen suorittamansa toimenpiteen ja ilmaista näin suostuvansa valtiosopimuksen noudattamiseen, ja että kyseisen valtion voidaan myös katsoa tehneen näin implisiittisesti, jos se vetoaa valtiosopimuksen määräyksiin tai toimii tavalla, joka antaa aihetta olettaa, että se pitää edustajansa suorittamaa toimenpidettä pätevänä.
282
Ensinnäkin niiden komission tietopyynnön saaneiden valtioiden, jotka lähettivät edustajansa 25.11.1994 pidettyyn kokoukseen, antamista vastauksista ilmenee, ettei yksikään näistä valtioista pystynyt toimittamaan valtakirjaa, jonka ne mahdollisesti olivat antaneet edustajilleen valtuuttaakseen heidät Wienin yleissopimuksen 7 artiklan 1 kappaleen mukaisesti allekirjoittamaan 25.11.1994 tehdyn perustamispäätöksen.
283
Kyseisistä vastauksista ei myöskään käy ilmi sellaista näiden valtioiden noudattamaa käytäntöä tai muita olosuhteita, joista ilmenisi, että niiden tarkoituksena oli pitää 25.11.1994 pidettyyn kokoukseen osallistuneita henkilöitä niiden sellaisina edustajina, jotka oli valtuutettu allekirjoittamaan 25.11.1994 tehty perustamispäätös tarvitsematta esittää valtakirjaa.
284
Toiseksi Ruotsin 2.7.2020 päivätystä vastauksesta ilmenee, että Ruotsin ulkoministeri on myöhemmin allekirjoittanut 25.11.1994 tehdyn perustamispäätöksen, joten kyseisen valtion voidaan katsoa vapautuneen velvollisuudesta esittää Wienin yleissopimuksen 7 artiklan 2 kappaleen a kohdassa määrätty valtakirja.
285
Kolmanneksi 25.11.1994 pidetyn kokouksen kutsusta, jonka HCR lähetti 15.11.1994 kansainvälisissä järjestöissä Genevessä olevan komission pysyvän edustuston päällikölle, 16.1.2020 päivätystä komission entisen virkamiehen todistajanlausunnosta, joka on kannekirjelmän liitteessä A.43, ja 30.7.2019 päivätystä Tanskan hallituksen entisen virkamiehen todistajanlausunnosta, joka on kannekirjelmän liitteessä A.44, kuitenkin ilmenee, että 25.11.1994 tehdyn perustamispäätöksen neuvottelivat ja hyväksyivät entistä Jugoslaviaa koskevan kansainvälisen konferenssin humanitaaristen asioiden työryhmään kuuluneiden valtioiden edustajat ja että tämä tapahtui kyseisen työryhmän kokouksessa.
286
Koska 25.11.1994 tehtyä perustamispäätöstä eivät hyväksyneet kaikki entistä Jugoslaviaa koskevaan kansainväliseen konferenssiin akkreditoitujen valtioiden edustajat, kyseistä päätöstä, joka tehtiin työryhmässä, ei voida pitää kyseisen konferenssin yhteydessä tehtynä valtiosopimuksena Wienin yleissopimuksen 7 artiklan 2 kappaleen c kohdan mukaisesti.
287
Neljänneksi ja joka tapauksessa asiakirja-aineistosta ja erityisesti komission tietopyynnön saaneiden valtioiden vastauksista ilmenee, että sen lisäksi, että Itävalta katsoo olevansa kantajan jäsen, jotkin kyseisistä valtioista osallistuivat 10.3.1995 kantajan perussäännön (jäljempänä alkuperäinen perussääntö) hyväksymiseen, kuten erityisesti Ranska, jonka edustaja allekirjoitti perussäännön hallintoneuvoston puheenjohtajana, sekä Suomi, ja että jotkin kyseisistä valtioista, kuten Tanska, Ranska, Alankomaat, Ruotsi ja Norja, kuuluivat kantajan hallintoneuvostoon tai pysyvään neuvostoon, ja kahden viimeksi mainitun valtion edustajat olivat allekirjoittaneet kantajan vuosina 2008 ja 2012 hyväksytyt perussäännöt sen hallintoneuvoston, josta tuli sittemmin pysyvä neuvosto, puheenjohtajina.
288
Tämä tarkoittaa, että osallistumalla kantajan alkuperäisen tai myöhemmän perussäännön hyväksymiseen tai kuulumalla kantajan hallintoneuvostoon tai pysyvään neuvostoon edellä 287 kohdassa mainitut valtiot ovat toimineet tavalla, joka antaa aihetta olettaa, että ne pitävät selvänä, että niiden edustajat ovat pätevästi allekirjoittaneet 25.11.1994 tehdyn perustamispäätöksen, ja että ne ovat siten Wienin yleissopimuksen 8 artiklassa tarkoitetulla tavalla vahvistaneet jälkikäteen kyseisen päätöksen, jonka tarkoituksena oli perustaa kantaja.
289
Näin ollen komissio teki riidanalaisessa päätöksessä oikeudellisen virheen, kun se kieltäytyi pitämästä 25.11.1994 tehtyä perustamispäätöstä kansainvälisenä sopimuksena siitä syystä, että 25.11.1994 pidetyn kokouksen osanottajilla ei ollut valtakirjoja, koska ainakin kaksi valtiota on vahvistanut jälkikäteen kyseisen päätöksen allekirjoittamisen. Näin ollen tämä argumentti on hyväksyttävä.
iii) Kolmas argumentti, joka koskee oikeudellisia virheitä, jotka tehtiin vaadittaessa 25.11.1994 tehdyn perustamispäätöksen allekirjoitus- tai ratifiointikirjoja
290
Kolmannen argumentin tueksi kantaja väittää, että komissio teki riidanalaisessa päätöksessä oikeudellisia virheitä siltä osin kuin on kyse tietyistä Wienin yleissopimuksessa vahvistetuista kansainvälisen julkisoikeuden periaatteista, kun se vaati valtioita, joilta se oli kysynyt kantajan oikeudellisesta asemasta, toimittamaan todisteen kantajan perustamisasiakirjan allekirjoittamisesta tai esittämään ratifiointikirjan, vaikka komission hallussa olevasta asiakirja-aineistosta ilmenee, että kantajan perustajajäsenet olivat asianmukaisesti hyväksyneet ja allekirjoittaneet 25.11.1994 tehdyn perustamispäätöksen ja että käytännössä kansainvälistä järjestöä ei aina perusteta muodollisella sopimuksella.
291
Ensinnäkin on muistutettava, että Wienin yleissopimuksen 11 artiklan mukaan valtion suostuminen valtiosopimuksen noudattamiseen voidaan ilmaista allekirjoittamalla, vaihtamalla valtiosopimuksen muodostavat asiakirjat, ratifioimalla, hyväksymällä, liittymällä tai muulla tavalla, jos niin on sovittu.
292
Wienin yleissopimuksen 12 artiklan 1 kappaleessa määrätään erityisesti, että valtion suostuminen valtiosopimuksen noudattamiseen ilmaistaan sen edustajan allekirjoituksella, kun valtiosopimus määrää, että allekirjoituksella on tämä vaikutus, tai kun muutoin on osoitettu neuvottelevien valtioiden sopineen, että allekirjoittamisella on tämä vaikutus, tai kun valtion aikomus antaa allekirjoitukselle tämä vaikutus ilmenee sen edustajan valtakirjasta tai se on ilmaistu neuvottelujen aikana.
293
Lisäksi Wienin yleissopimuksen 12 artiklan 2 kappaleessa määrätään, että 12 artiklan 1 kappaleessa tarkoitetuissa tapauksissa tekstin parafointi käsittää valtiosopimuksen allekirjoittamisen, milloin osoitetaan, että neuvottelevat valtiot ovat niin sopineet, ja että edustajan ad referendum ‑allekirjoittaminen, jos hänen valtionsa on sen vahvistanut, käsittää valtiosopimuksen täydellisen allekirjoittamisen.
294
Käsiteltävässä asiassa 25.11.1994 tehdyn perustamispäätöksen 6 kohdasta ja 29.11.1994 päivätystä pöytäkirjasta ilmenee, että 25.11.1994 pidetyn kokouksen osanottajia pyydettiin allekirjoittamaan kyseinen päätös.
295
Koska Wienin yleissopimuksen mukaan sopimuksen allekirjoittaminen on yksi niistä tavoista, joilla valtion suostuminen valtiosopimuksen noudattamiseen voidaan ilmaista, komissio ei tehnyt oikeudellista virhettä mainitun yleissopimuksen 12 artiklan kannalta, kun se lähetti kantajan jäsenikseen esittämille valtioille tietopyynnöt tästä kysymyksestä ja pyysi niitä toimittamaan mahdolliset allekirjoituskirjat.
296
Toiseksi Wienin yleissopimuksen 14 artiklan 1 kappaleessa määrätään, että valtion suostuminen valtiosopimuksen noudattamiseen ilmaistaan ratifioimisella, kun valtiosopimus määrää, että suostuminen on ilmaistava ratifioimisella, kun muutoin on osoitettu, että neuvottelevat valtiot ovat sopineet ratifioimisen tarpeellisuudesta, kun valtion edustaja on allekirjoittanut valtiosopimuksen ratifioimisehdoin tai kun valtion aikomus allekirjoittaa valtiosopimus ratifiointiehdoin ilmenee sen edustajan valtakirjasta tai on ilmaistu neuvottelujen aikana.
297
Käsiteltävässä asiassa 25.11.1994 tehdystä perustamispäätöksestä ja 29.11.1994 päivätystä pöytäkirjasta ei kummastakaan ilmene, että 25.11.1994 pidetyn kokouksen osanottajien tarkoituksena oli ratifioida kyseinen päätös.
298
Kyseisten valtioiden ja kansainvälisten järjestöjen edustajat ovat kuitenkin saattaneet ilmaista tahtonsa ratifioida valtiosopimus joko neuvottelujen aikana tai allekirjoittamisen yhteydessä Wienin yleissopimuksen 14 artiklan 1 kappaleen b–d kohdassa mainittujen tapausten mukaisesti.
299
Näin ollen kantaja ei voi perustellusti arvostella komissiota myöskään siitä, että se kysyi valtioilta, joiden se oletti olevan kantajan jäseniä, oliko niillä ratifioimiskirjaa, voidakseen selvittää, olivatko ne ilmaisseet suostumuksensa 25.11.1994 tehdyn perustamispäätöksen noudattamiseen.
300
Kolmas argumentti on siten hylättävä perusteettomana.
iv) Ensimmäisen väitteen ensimmäisen ja toisen argumentin vaikutus riidanalaisen päätöksen lainmukaisuuteen
301
Edellä 274 ja 289 kohdasta ilmenee, että komissio teki riidanalaisessa päätöksessä oikeudellisen virheen, kun se katsoi, että 25.11.1994 tehty perustamispäätös ei ole kansainvälinen sopimus.
302
Näillä oikeudellisilla virheillä ei kuitenkaan ole kantajan väitteiden tarkastelun tässä vaiheessa vaikutusta riidanalaisen päätöksen lainmukaisuuteen, koska ne eivät vaikuta siihen unionin varainhoitosäännöstössä asetettuun edellytykseen, jonka mukaan kantajan on, jotta se voisi saada osakseen kansainvälisille järjestöille varatun mahdollisuuden toteuttaa unionin talousarviota välillisen hallinnoinnin kautta oltava perustettu kansainvälisellä sopimuksella, jonka tarkoituksena on ollut perustaa se kansainväliseksi järjestöksi.
303
Tämän vuoksi edellä 274 ja 289 kohdassa todetut lainvastaisuudet eivät sellaisinaan ole omiaan aiheuttamaan riidanalaisen päätöksen kumoamista.
2) Toinen väite, jonka mukaan 25.11.1994 tehdyn perustamispäätöksen allekirjoittajien aikomusta myöntää kantajalle kansainvälisen järjestön asema on tulkittu virheellisesti
304
Tämän väitteen tueksi kantaja väittää lähinnä, että komissio teki riidanalaisessa päätöksessä 25.11.1994 tehdyn perustamispäätöksen sisältöä koskevan oikeudellisen virheen, kun se katsoi, ettei kyseisen päätöksen tarkoituksena ollut perustaa kansainvälistä järjestöä vaan väliaikainen yhteisrahoitusmekanismi.
305
Tältä osin on muistutettava, että Wienin yleissopimuksen 31 artiklan mukaan, joka ilmentää kansainvälistä tapaoikeutta, valtiosopimusta on tulkittava vilpittömässä mielessä ja antamalla valtiosopimuksessa käytetyille sanonnoille niille kuuluvassa yhteydessä niiden tavallinen merkitys, sekä valtiosopimuksen tarkoituksen ja päämäärän valossa (ks. tuomio 11.3.2015, Oberto ja O’Leary, C‑464/13 ja C‑465/13, EU:C:2015:163, 37 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
306
Ensinnäkin on todettava, että 25.11.1994 tehdyssä perustamispäätöksessä ei luokitella kantajaa kansainväliseksi järjestöksi eikä määritellä sen oikeudellista asemaa.
307
Toiseksi on todettava, että 25.11.1994 tehdyssä perustamispäätöksessä ei myöskään anneta kantajalle oikeushenkilöllisyyttä lausekkeella, jossa vahvistettaisiin sen valtuudet tehdä sopimuksia ja asianosaiskelpoisuus.
308
Kolmanneksi 25.11.1994 tehdyssä perustamispäätöksessä ei myöskään määrätä, että kantajalle voitaisiin antaa sen toimintaa varten immuniteetteja, vaikka edellä 209 ja 210 kohdassa mainitusta oikeuskäytännöstä ilmenee, että lähtökohtaisesti kansainvälisillä järjestöillä on tehtäviensä hoitamista varten immuniteetteja, jotka annetaan niille kyseisten järjestöjen perustamista koskevissa sopimuksissa.
309
Neljänneksi 25.11.1994 tehdyn perustamispäätöksen sanamuodosta ilmenee, että sen allekirjoittajat eivät tarkoittaneet kantajaa perustaessaan luoda järjestöä, jolla on kaikki toimintansa harjoittamiseen tarvittavat välineet ja jolle on annettu parhaat mahdolliset takeet sen tehtävänhoidon vakaudesta, jatkuvuudesta ja tehokkuudesta, vaan sopimuspuolten käytettävissä olevan vapaaehtoisen mekanismin, jota kukin sopimuspuoli voi käyttää mielensä mukaan.
310
Ensinnäkin on nimittäin todettava kantajan tehtävien vakaudesta ja jatkuvuudesta, että 25.11.1994 tehdyn perustamispäätöksen 3 kohdassa määrätään, että hallintoneuvoston on arvioitava kuuden kuukauden välein uudelleen, onko kantajan toimintaa tarpeen jatkaa, ja sen 5 kohdan sanamuodon mukaan 25.11.1994 tehdyn perustamispäätöksen osapuolina olevien valtioiden on päätettävä, integroidaanko kantaja Bosnian ja Hertsegovinan jälleenrakennusta koskevaan kokonaisvaltaiseen kehykseen vai lakkautetaanko sen toiminta asteittain.
311
Toiseksi kantajan tehtävänhoidon tehokkuudesta on todettava, että vaikka 25.11.1994 tehdyn perustamispäätöksen 3 kohdassa viitataan päätöksen osapuolina olevien valtioiden ja kansainvälisten järjestöjen säännöllisesti suorittamiin maksuihin kantajan hyväksi, siinä ei kuitenkaan velvoiteta kyseisiä valtioita ja järjestöjä rahoittamaan kantajan talousarviota pakollisilla maksuilla. Päätöksessä päinvastoin määrätään nimenomaisesti, että osuudet, joita kantajan jäsenet voivat maksaa rahana tai luontoissuorituksina, ovat vapaaehtoisia.
312
Kolmanneksi 25.11.1994 tehdyssä perustamispäätöksessä ei määrätä pakollisesta toimivaltuuksien siirrosta päätöksen osapuolina olevilta valtioilta ja järjestöiltä kantajalle, vaan kyseiset valtiot ja järjestöt voivat päinvastoin vapaasti liittyä kantajaan, erota siitä yksipuolisesti ja sopivaksi katsomanaan ajankohtana ja korvata sen muilla tiedonantokanavilla.
313
Viidenneksi 25.11.1994 tehdyn perustamispäätöksen sanamuodon ja tarkoituksen sellaista tulkintaa, jonka mukaan kantajaa perustaessaan kyseisen päätöksen osapuolten tarkoituksena ei ollut tehdä siitä kansainvälistä järjestöä, tukee asiayhteys, jossa kyseinen päätös tehtiin, sellaisena kuin se ilmenee useista asiakirja-aineistoon sisältyvistä asiakirjoista.
314
Ensinnäkin 29.11.1994 päivätystä pöytäkirjasta ilmenee, että 25.11.1994 pidetyssä entistä Jugoslaviaa koskevan konferenssin humanitaaristen asioiden työryhmän kokouksessa useat valtiot, kuten erityisesti Saksa, Suomi, Norja ja Venäjä, sekä Euroopan yhteisön humanitaarisen avun toimisto (ECHO) ilmaisivat suhtautuvansa varauksellisesti aloitteeseen, joka johtaisi uuden institutionaalisen elimen perustamiseen, ja korostivat, että kantajan toiminnan on oltava väliaikaista. Yksikään kokouksen osanottajista ei myöskään luokitellut kantajaa kansainväliseksi järjestöksi.
315
Toiseksi kantaja vetoaa englanninkieliseen asiakirjaan ”Terms of reference of IMG-IBH” (IMG-IBH:n tarjouspyyntöasiakirja), joka unionin yleisen tuomioistuimen käsityksen mukaan on 25.11.1994 tehdyn perustamispäätöksen liitteessä. Kyseisessä asiakirjassa luetellaan erityisesti kantajan tehtävät, jotka Bosnian ja Hertsegovinan alueella ja energian, julkisten palvelujen, majoituksen ja asumisen alalla muodostuvat tietojenkeruusta, väestön perustarpeiden arvioinnista, kiireellistä kansainvälistä apua vaativien ensisijaisten alojen määrittämisestä, sellaisten ohjelmien tai hankkeiden yksilöinnistä ja laatimisesta, jotka voivat saada rahoitusta kansainväliseltä yhteisöltä, ja valtioiden ja kansainvälisten instituutioiden avustamisesta ohjelmien tai hankkeiden rahoittamisessa.
316
IMG-IBH:n tarjouspyyntöasiakirjassa ei kuitenkaan lausuta mitään kantajan oikeudellisesta asemasta eikä valtuuteta sitä tekemään kansainvälisiä sopimuksia.
317
Kolmanneksi entisessä Jugoslaviassa toteutetun HCR:n erityisoperaation koordinaattorin, joka toimi puheenjohtajana 25.11.1994 pidetyssä kokouksessa, jossa 25.11.1994 tehty päätös hyväksyttiin, laatimassa 14.12.1994 päivätyssä todistuksessa ainoastaan viitataan kantajan muodolliseen perustamiseen kyseisessä kokouksessa, muttei täsmennetä, oliko tämän aloitteen tarkoituksena antaa kantajalle oikeushenkilöllisyys ja tarvittaessa kansainvälisen järjestön asema.
318
Neljänneksi 25.11.1994 pidetyn kokouksen kutsusta ilmenee, että kokouksessa oli tarkoitus keskustella kantajan taustalla olevan yhteisön uudelleenjärjestelystä ja sen tulevasta asemasta eikä suinkaan perustaa kansainvälistä järjestöä.
319
Näin ollen komissio ei tehnyt riidanalaisessa päätöksessä oikeudellista virhettä, kun se katsoi, että 25.11.1994 tehdyn perustamispäätöksen tarkoituksena ei ollut antaa kantajalle kansainvälisen järjestön asemaa eikä sillä ollut myöskään tällaista vaikutusta, joten tämä väite on hylättävä perusteettomana ja näin ollen myös neljännen kanneperusteen toinen osa kokonaisuudessaan on hylättävä.
d)
Kolmas osa, joka perustuu oikeudellisiin virheisiin siltä osin kuin on kyse 25.11.1994 tehdyn perustamispäätöksen allekirjoittajien myöhemmästä käytännöstä ja unionin ja tiettyjen valtioiden tunnustamasta kansainvälisen järjestön asemasta
320
Neljännen kanneperusteen kolmas osa jakautuu lähinnä kolmeen väitteeseen, joista ensimmäinen koskee oikeudellista virhettä siltä osin kuin komissio kieltäytyi tunnustamasta kantajan asemaa kansainvälisenä järjestönä huolimatta sen jäsenten myöhemmästä käytännöstä, toinen oikeudellista virhettä siltä osin kuin komissio ei ottanut huomioon sitä, että unioni ja tietyt valtiot olivat myöntäneet kantajalle kansainvälisen järjestön aseman, ja kolmas oikeudellista virhettä siltä osin kuin komissio jätti huomiotta sen, että kantajan jäsenet eivät ole lakkauttaneet sitä ja että kantaja noudattaa spesialiteettiperiaatetta.
1) Ensimmäinen väite, joka koskee oikeudellista virhettä siltä osin kuin on kyse 25.11.1994 tehdyn perustamispäätöksen allekirjoittajien myöhemmästä käytännöstä
321
Väitteensä tueksi kantaja väittää lähinnä, että vaikka oletettaisiin, ettei sen perustamisasiakirjassa perustettu sitä kansainväliseksi järjestöksi, komissio teki oikeudellisen virheen, kun se kieltäytyi tunnustamasta, että kantaja on vähitellen saavuttanut pysyvän kansainvälisen järjestön aseman, kun otetaan huomioon 25.11.1994 tehdyn perustamispäätöksen allekirjoittajien ja erityisesti kantajan jäsenten myöhempi käytäntö. Kantaja nimittäin toteaa, että sen alkuperäiseen perussääntöön tehtiin vuosina 2008 ja 2012 muutoksia, joilla sille annettiin sen toiminnan jatkumisen ja harjoittamisen kannalta asianmukaiset kansainväliselle järjestölle kuuluvat välineet ja erioikeudet.
322
Aluksi on muistutettava, että riidanalaisessa päätöksessä komissio katsoi, että asiassa kuultujen valtioiden vastauksista ilmenee, ettei 25.11.1994 tehdyn perustamispäätöksen hyväksymisen jälkeinen myöhempi käytäntö osoita, että väitetysti kantajan jäseniä olevat valtiot ja kansainväliset järjestöt ovat laajasti ja selvästi tunnustaneet sen aseman kansainvälisenä järjestönä.
323
Tältä osin on muistutettava, että Wienin yleissopimuksen 31 artiklan 3 kappaleen a ja b kohdan mukaan valtiosopimuksen tulkitsemiseksi on sopimuksen asiayhteyden lisäksi otettava huomioon jokainen myöhempi osapuolten välillä tehty sopimus, joka koskee valtiosopimuksen tulkintaa tai sen määräysten soveltamista, ja jokainen myöhempi valtiosopimusta sovellettaessa noudatettu käytäntö, joka osoittaa osapuolten välisen yhteisymmärryksen valtiosopimuksen tulkinnasta (ks. vastaavasti tuomio 21.12.2016, neuvosto v. Front Polisario, C‑104/16 P, EU:C:2016:973, 120 kohta).
324
Oikeuskäytännöstä ilmenee erityisesti, että oikeusvälinettä ei voida pitää Wienin yleissopimuksen 31 artiklan 3 kappaleen a ja b kohdassa tarkoitettuna myöhempänä sopimuksena tai myöhempänä käytäntönä, joka osoittaa osapuolten välisen yhteisymmärryksen valtiosopimuksen tulkinnasta, jos kyseinen väline on annettu ilman, että kaikki kyseisen valtiosopimuksen osapuolina olevat valtiot tukevat sitä (ks. vastaavasti kansainvälisen tuomioistuimen tuomio 31.3.2014, Australia v. Japani, muuna osapuolena Uusi-Seelanti (Valaanpyynti Etelämantereella), Kok. 2014, s. 226, 83 kohta).
325
Wienin yleissopimuksen 32 artiklan mukaan täydentäviä tulkintakeinoja, erityisesti valtiosopimuksen valmistelutöitä ja valtiosopimusta tehtäessä vallinneita olosuhteita, voidaan käyttää apuna pyrittäessä vahvistamaan se merkitys, johon 31 artiklaa soveltamalla on päädytty, tai määrittelemään merkitys, kun 31 artiklan mukainen tulkinta jättää merkityksen epäselväksi tai hämäräksi tai johtaa tulokseen, joka on selvästi mahdoton tai kohtuuton.
326
Tässä tilanteessa myöhempiä sopimuksia ja myöhempää käytäntöä koskevat YK:n kansainvälisen oikeuden toimikunnan päätelmät, jotka ovat 20.12.2018 pidetyssä yleiskokouksessa annetun päätöslauselman 73/202 liitteessä (YK:n kansainvälisen oikeuden toimikunnan 70. istunnossa vuonna 2018 hyväksytty teksti, joka toimitettiin YK:n yleiskokouksen tarkasteltavaksi osana toimikunnan kyseisessä istunnossa valmistelemaa mietintöä (A/73/10)), mukaan myöhempänä käytäntönä voidaan pitää kaikkea valtiosopimuksen soveltamiseen liittyvää, sen tekemisen jälkeistä yhden tai useamman sopimuspuolen toimintaa.
327
Unionin yleisen tuomioistuimen tehtävänä on tutkia näiden määräysten ja periaatteiden kannalta, onko kantaja voinut tämän väitteen tueksi perustellusti vedota jäsentensä noudattamaan myöhempään käytäntöön, sellaisena kuin se ilmenee kantajan alkuperäisestä perussäännöstä ja siihen vuosina 2008 ja 2012 tehdyistä muutoksista.
328
Neljännen kanneperusteen toisen osan toisen väitteen tarkastelusta ilmenee, että 25.11.1994 tehdyn perustamispäätöksen säännökset eivät, siltä osin kuin niillä ei perustettu kantajaa kansainväliseksi järjestöksi, ole Wienin yleissopimuksen 32 artiklassa tarkoitetulla tavalla epäselviä tai hämäriä eivätkä johda tulkintaan, joka on selvästi mahdoton tai kohtuuton.
329
Sen osoittaminen, että 25.11.1994 tehdyn perustamispäätöksen allekirjoittajien myöhemmillä sopimuksilla tai myöhemmällä käytännöllä on muutettu kyseisen päätöksen määräysten tulkintaa niin, että kantajalle on voitu antaa kansainvälisen järjestön asema, edellyttää edellä 324 kohdassa mainitun oikeuskäytännön mukaan sitä, että kaikki kyseisen päätöksen allekirjoittajat tai ainakin kaikki kantajan jäsenet ovat hyväksyneet mainitun muutoksen.
330
Käsiteltävässä asiassa pitää paikkansa, että yhtäältä kantajan alkuperäisessä perussäännössä annetaan sille oikeushenkilöllisyys ja määrätään, että osalla sen henkilöstöstä on samat immuniteetit kuin HCR:llä, ja että toisaalta vuoden 2012 perussäännön 1 §:ssä luokitellaan kantaja kansainväliseksi järjestöksi.
331
Kantaja ei kuitenkaan ole osoittanut, että sen alkuperäinen perussääntö ja vuoden 2012 perussääntö ilmentävät kaikkien 25.11.1994 tehdyn perustamispäätöksen allekirjoittajien tai ainakin kantajan jäsenten aikomusta antaa sille kansainvälisen järjestön asema, joten komissio olisi pitänyt katsoa, että nämä välineet ovat Wienin yleissopimuksen 31 artiklan 3 kappaleen a ja b kohdassa tarkoitettuja myöhempiä sopimuksia tai myöhempiä käytäntöjä.
332
Päinvastoin, sillä ensinnäkin alkuperäisestä perussäännöstä on todettava, että 13.2.1995 pidetyn hallintoneuvoston kokouksen, johon Tanskan, Saksan, Ranskan, Italian, Suomen, Ruotsin, Yhdistyneen kuningaskunnan, Norjan ja Euroopan yhteisön edustajat osallistuivat HCR:n johdolla näiden perussääntöjen laatimiseksi, pöytäkirjasta ilmenee, että HCR:n virkamies korosti vastauksessaan Suomen esittämään kysymykseen, että kantaja on perustettu hoitamaan väliaikaista tehtävää, että tarkoituksena ei ole perustaa varsinaista kansainvälistä järjestöä ja että kantajan perussääntö ei ole sen hyväksyneiden valtioiden kannalta oikeudellisesti yhtä sitova kuin se olisi, jos se olisi vahvistettu menettelyssä, jossa kaikki asianomaiset valtiot olisivat ratifioineet kantajan perustamisasiakirjan.
333
Lisäksi 29.4.2014 päivätystä Suomen viranomaisten kirjeestä ilmenee, että 10.3.1995 pidetyssä hallintoneuvoston kokouksessa, jonka aikana alkuperäinen perussääntö hyväksyttiin vaadittavalla hallintoneuvoston jäsenten kahden kolmasosan enemmistöllä, Suomen edustaja ei allekirjoittanut tätä perussääntöä, koska mainitun asiakirjan oikeudellisesta luonteesta oli epätietoisuutta, ja että Suomi kuitenkin edellä 332 kohdassa mainitun HCR:n virkamiehen antamien vakuuttelujen vuoksi lopulta allekirjoitti kyseisen perussäännön 19.6.1995 pidetyssä hallintoneuvoston kokouksessa ja esitti lausuman, jonka mukaan se pitää kantajan perussääntöä luonteeltaan poliittisena.
334
Kun otetaan huomioon HCR:n ja Suomen kantajan alkuperäistä perussääntöä hyväksyttäessä esittämät kannanotot, olosuhteista, joissa kyseinen perussääntö hyväksyttiin, ei käy ilmi, että se ilmentää kaikkien 25.11.1994 tehdyn perustamispäätöksen allekirjoittajien tai ainakin kaikkien kantajan jäsenten tahtoa antaa kantajalle kansainvälisen järjestön asema.
335
Toiseksi kantaja väitti istunnossa vuonna 2012 hyväksytystä kantajan perussäännöstä, että Ranska, Italia, Suomi, Ruotsi ja Norja olivat allekirjoittaneet sen.
336
Ensinnäkin on todettava, että vaikka kantajan väitteet pitäisivätkin paikkansa, niistä seuraa, ettei vuoden 2012 perussääntöä hyväksytty kaikkien 25.11.1994 tehdyn perustamispäätöksen allekirjoittajien tuella.
337
Toiseksi myöskään asiakirja-aineistosta ei ilmene, että vuoden 2012 perussääntöä hyväksyttäessä kantajan ainoat jäsenet olisivat olleet Ranska, Italia, Suomi, Ruotsi ja Norja, joten kyseisen perussäännön ei voida katsoa ilmentävän kantajan jäsenten välillä kyseisenä ajankohtana vallinnutta yksimielisyyttä siitä, että kantajalle on annettava kansainvälisen järjestön asema.
338
Kolmanneksi, vaikka oletettaisiin, että vuoden 2012 perussäännön hyväksymisajankohtana kantajan ainoat jäsenet olivat edellä 335 kohdassa mainitut viisi valtiota, kyseisten valtioiden vastauksena OLAFin tutkintaan ja komission riidanalaisen päätöksen tekemistä varten käynnistämään tietopyyntömenettelyyn esittämistä kannanotoista ilmenee, että niissä kiistetään, että vuoden 2012 perussäännössä olisi määräys, jossa kantajan tunnustetaan olevan kansainvälinen järjestö.
339
Yhtäältä 23.6.2014 päivätystä Ruotsin viranomaisten kirjeestä OLAFille ja 2.7.2020 päivätystä komission vastauksesta kyseisille viranomaisille nimittäin ilmenee, että Ruotsi katsoo, ettei kantaja ole kansainvälinen järjestö, vaikka on selvää, että Ruotsin Belgradin suurlähettiläs allekirjoitti vuoden 2012 perussäännön kantajan hallintoneuvoston, josta on sittemmin tullut sen pysyvä neuvosto, puheenjohtajana.
340
Toisaalta Ranskan, Italian, Suomen ja Norjan OLAFin tutkinnan yhteydessä antamista vastauksista sekä niiden 22.7.2020, 13.3.2020, 14.1.2020 ja 20.12.2019 päivätyistä vastauksista komissiolle ilmenee, että kyseiset valtiot katsovat, ettei kantaja ole kansainvälinen järjestö.
341
Ranskan, Italian, Suomen, Ruotsin ja Norjan kannanotot huomioon ottaen on näin ollen todettava, ettei asiakirja-aineistosta käy ilmi, että vuoden 2012 perussäännön määräys, jonka mukaan kantaja on kansainvälinen järjestö, ilmentäisi kyseisten valtioiden selvää ja yksiselitteistä tahtoa antaa sille tällainen asema.
342
Kolmanneksi on todettava, että vaikka oletettaisiin, että kantajan alkuperäinen perussääntö ja vuoden 2012 perussääntö on hyväksytty kaikkien 25.11.1994 tehdyn perustamispäätöksen allekirjoittajien tai ainakin kaikkien kantajan jäsenten tuella, kyseisen perussäännön syntyhistoriasta ilmenee, että vaikka mainitut kantajan jäsenet pyrkivät vuoden 2008 uuden perussäännön ja vuoden 2012 perussäännön hyväksymisen yhteydessä varmistamaan sen vakauden ja takaamaan kantajan toiminnan jatkuvuuden, ne eivät kuitenkaan muuttaneet sen luonnetta vapaaehtoisena yhteisrahoitusmekanismina, jota kukin jäsen voi käyttää mielensä mukaan.
343
Vuosien 2008 ja 2012 perussääntöjen hyväksymisen yhteydessä kantajan jäsenet eivät etenkään muuttaneet kantajan rahoitustapaa, joka perustuu vapaaehtoisiin maksuihin, eivätkä antaneet sille pakollisia toimivaltuuksia, joten ne voivat vapaasti erota kantajasta yksipuolisesti ja minä tahansa sopivaksi katsomanaan ajankohtana ja korvata sen muilla tiedonantokanavilla.
344
Tässä tilanteessa on todettava, että kantajan immuniteettia ja oikeushenkilöllisyyttä koskevien alkuperäisen perussäännön määräysten ja sen vuoden 2012 perussäännön määräyksen, jonka mukaan kantaja on kansainvälinen järjestö, merkitys on Wienin yleissopimuksen 32 artiklassa tarkoitetulla tavalla epäselvä.
345
Lisäksi komission asiassa kuulemien valtioiden vastauksista ilmenee, että kantajan jäsenistä ainoastaan Itävalta katsoo, että kantajaa voidaan pitää kansainvälisenä järjestönä.
346
Näin ollen komissio ei tehnyt oikeudellista virhettä, kun se totesi riidanalaisessa päätöksessä, että 25.11.1994 tehdyn perustamispäätöksen tekemisen ja sittemmin alkuperäisen perussäännön ja vuoden 2012 perussäännön hyväksymisen jälkeinen myöhempi käytäntö ei osoita, että sekä kyseisen päätöksen allekirjoittajat että kantajan jäsenet tunnustavat riittävän laajasti ja selvästi, että kantaja on kansainvälinen järjestö.
347
Näin ollen tämä väite on hylättävä perusteettomana.
2) Toinen väite, joka koskee oikeudellisia virheitä siltä osin kuin komissio ei ottanut huomioon sitä, että unioni ja tietyt valtiot ovat myöntäneet kantajalle kansainvälisen järjestön aseman
348
Tämä väite jakautuu kahteen argumenttiin, joista ensimmäinen koskee Wienin yleissopimuksen 27 ja 46 artiklan rikkomista ja toinen oikeudellista virhettä, jonka komissio teki, kun se ei ottanut huomioon kantajan tekemiä toimipaikkasopimuksia.
i) Ensimmäinen argumentti, joka koskee sitä, että komissio rikkoi Wienin yleissopimuksen 27 ja 46 artiklaa, kun se ei enää tunnustanut kantajan asemaa kansainvälisenä järjestönä
349
Ensimmäisen argumentin tueksi kantaja väittää, että sen ja komission välillä tehdyt yhteistä tai välillistä hallinnointia koskevat sopimukset merkitsevät väistämättä sitä, että komissio oli velvollinen tunnustamaan kantajan aseman kansainvälisenä järjestönä Wienin yleissopimuksen 27 ja 46 artiklan noudattamiseksi.
350
Tältä osin on ensinnäkin muistutettava, että Wienin yleissopimuksen 1 artiklan ja 2 artiklan 1 kappaleen a kohdan mukaan kyseistä yleissopimusta sovelletaan kansainvälisiin valtiosopimuksiin, jotka on tehty kirjallisesti valtioiden välillä ja jotka ovat kansainvälisen oikeuden alaisia. Kyseisen yleissopimuksen 3 artiklan mukaan se ei koske niitä kansainvälisiä sopimuksia, jotka on tehty valtioiden ja muiden kansainvälisen oikeuden subjektien, kuten unionin, välillä.
351
Näin ollen kantaja ei voi tämän argumentin tueksi tehokkaasti arvostella komissiota siitä, että se on rikkonut Wienin yleissopimuksen 27 ja 46 artiklaa, joiden määräyksiä ei sovelleta suoraan unioniin.
352
Toiseksi, vaikka oletettaisiin, että kantaja on tarkoittanut vedota niihin kansainvälisen julkisoikeuden periaatteisiin, jotka ilmaistaan Wienin yleissopimuksen 27 ja 46 artiklassa ja erityisesti valtioiden ja kansainvälisten järjestöjen välistä tai kansainvälisten järjestöjen välistä sopimusoikeutta koskevan 21.3.1986 tehdyn Wienin yleissopimuksen 27 ja 46 artiklassa ja erityisesti sen 27 artiklan 2 ja 3 kappaleessa ja 46 artiklan 2 ja 3 kappaleessa (Official Records of the United Nations Conference on the Law of Treaties between States and International Organizations or between International Organizations, osa II, s. 91), kyseisistä periaatteista ilmenee yhtäältä, että valtiosopimuksen osapuolena oleva kansainvälinen järjestö ei voi vedota sisäisen oikeutensa määräyksiin perusteena valtiosopimuksen täyttämättä jättämiselle, ja toisaalta, että kansainvälisen järjestö ei voi mitätöidäkseen antamansa suostumuksen vedota siihen, että sen suostumus valtiosopimuksen noudattamiseen on ilmaistu loukkaamalla sen sisäisen oikeuden määräyksiä, jotka koskevat toimivaltaa valtiosopimusten tekemiseen, ellei loukkaus ole ilmeinen ja koske sen merkitykseltään perusluonteista sisäisen oikeuden säädöstä.
353
Ensinnäkin on todettava, että koska 25.11.1994 tehdyssä perustamispäätöksessä ei velvoiteta sen allekirjoittajia liittymään kantajaan eikä luokitella kantajaa kansainväliseksi järjestöksi, komissiota ei voida arvostella siitä, ettei se pannut kyseistä perustamispäätöstä täytäntöön riidanalaisella päätöksellä, vaikka oletettaisiinkin, että ensin mainittu on asianmukaisesti hyväksytty tai allekirjoitettu.
354
Tämän osan ensimmäisen väitteen tarkastelusta ilmenee myös, ettei kantaja voinut perustellusti vedota kansainvälisen järjestön asemaan 25.11.1994 tehdyn perustamispäätöksen tai kantajan perussäännön hyväksymisen jälkeisen myöhemmän käytännön nojalla.
355
Joka tapauksessa edellä 253 kohdasta ilmenee, että koska komissio ei 20.5.2003 lähtien ole enää kuulunut kantajan hallintoneuvostoon, unioni ei riidanalaisen päätöksen voimassaoloaikana ollut enää kantajan jäsen.
356
Vaikka siis komissio olisikin sääntöjenmukaisesti liittynyt kantajaan vuonna 1994 tai sitä myöhemmin, se oli riidanalaisen päätöksen voimaantulopäivänä täysin vapautunut velvollisuudesta tunnustaa, että kantajalla on kansainvälisen järjestön asema, joka perustuu mahdolliseen 25.11.1994 tehdyn perustamispäätöksen tai kantajan perussäännön hyväksymisen jälkeiseen myöhempään käytäntöön.
357
Toiseksi riidanalaisen päätöksen perusteluista ei ilmene, että komissio olisi, vaikka se kieltää liittyneensä sääntöjenmukaisesti 25.11.1994 tehtyyn perustamispäätökseen, tehnyt kyseisen päätöksen siitä syystä, että sen suostumus kyseisen perustamispäätöksen noudattamiseen on ilmaistu loukkaamalla unionin määräyksiä, jotka koskevat toimivaltaa kansainvälisten valtiosopimusten tekemiseen.
358
Riidanalaisen päätöksen perusteluista ei etenkään ilmene, että se perustuu Wienin yleissopimuksen 46 artiklassa ja valtioiden ja kansainvälisten järjestöjen välistä tai kansainvälisten järjestöjen välistä sopimusoikeutta koskevan 21.3.1986 tehdyn Wienin yleissopimuksen 46 artiklan 2 ja 3 kappaleessa vahvistettuihin periaatteisiin.
359
Näin ollen tämä argumentti on hylättävä.
ii) Toinen argumentti, joka koskee oikeudellista virhettä siltä osin kuin komissio ei ottanut huomioon kantajan tekemiä toimipaikkasopimuksia
360
Toisen argumentin tueksi kantaja väittää, että komissio teki riidanalaisessa päätöksessä oikeudellisen virheen, kun se kieltäytyi ottamasta huomioon Belgian ja Itävallan vastauksia siltä osin kuin nämä valtiot viittaavat kantajan kanssa tekemiinsä toimipaikkasopimuksiin, sillä kyseisissä sopimuksissa ilmaistaan allekirjoittajavaltioiden tunnustavan kantajan aseman kansainvälisenä järjestönä riippumatta siitä, ovatko ne tämän järjestön jäseniä vai eivät. Kantaja vetoaa näin ollen toimipaikkasopimusten allekirjoittamiseen Belgian, Bosnian ja Hertsegovinan, Pohjois-Makedonian, Myanmarin/Burman ja Serbian kanssa.
361
Tältä osin pitää paikkansa, että Itävalta totesi 8.4.2020 päivätyssä vastauksessaan komissiolle, että 25.11.1994 tehdyn perustamispäätöksen ja kantajan perussäännön hyväksymisen jälkeinen myöhempi käytäntö ja erityisesti toimipaikkasopimusten tekeminen näyttävät osoittavan, että kantaja on saanut kansainvälisen oikeushenkilöllisyyden siltä osin kuin oli välttämätöntä sen tehtävien hoitamisen kannalta. Lisäksi Belgia viittasi 30.6.2020 päivätyssä vastauksessaan komissiolle toimipaikkasopimukseen, jonka se oli tehnyt kantajan kanssa.
362
Riidanalaisen päätöksen perusteluista kuitenkin ilmenee, että komissio totesi, ettei se, että valtiot, jotka eivät itse ole kantajan jäseniä, tunnustavat sen kansainväliseksi järjestöksi, riitä osoittamaan, että kantaja täyttää kansainvälisessä oikeudessa ja erityisesti sopimusluonnoksessa mainituissa periaatteissa vahvistetut kansainväliseksi järjestöksi määrittelyn edellytykset.
363
Tältä osin edellä 204–212 ja 323–325 kohdasta ilmenee, että kansainvälisen järjestön aseman tunnustaminen perustuu valtioiden ja tapauksen mukaan kyseisen järjestön perustamissopimuksen osapuolina olevien kansainvälisten järjestöjen yhteisymmärrykseen, ja tämän yhteisen aikomuksen on ilmettävä selvästi kyseisestä perustamissopimuksesta tai myöhemmistä sopimuksista taikka perustamissopimusta myöhemmästä käytännöstä edellyttäen, että nämä myöhemmät sopimukset tai tämä myöhempi käytäntö ilmentävät kaikkien kyseisen perustamissopimuksen osapuolten antamaa tunnustusta.
364
Näin ollen se, että valtiot, jotka eivät ole liittyneet järjestön perustamissopimukseen ja jotka eivät ole tai eivät enää ole sen jäseniä, pitävät sitä kansainvälisenä järjestönä, ei mitenkään velvoita komissiota tunnustamaan, että kyseisellä järjestöllä on kansainvälisen järjestön asema, muun muassa antaakseen sen toteuttaa unionin talousarviota välillisen hallinnoinnin kautta.
365
Näin ollen komissio ei tehnyt oikeudellista virhettä, kun se ei riidanalaista päätöstä tehdessään ottanut huomioon toimipaikkasopimuksia, jotka kantaja oli tehnyt edellä 360 kohdassa mainittujen valtioiden kanssa, joten tämä argumentti on hylättävä perusteettomana.
3) Kolmas väite, joka koskee oikeudellisia virheitä siltä osin kuin komissio ei ottanut huomioon sitä, että kantajan jäsenet eivät ole lakkauttaneet sitä ja että se noudattaa spesialiteettiperiaatetta
366
Kolmannen väitteensä tueksi kantaja väittää, että komissio teki riidanalaisessa päätöksessä oikeudellisen virheen, kun se ei ottanut huomioon yhtäältä sitä, että kantajan perustaneet valtiot eivät koskaan lakkauttaneet sitä, vaikka se perustettiin alun perin väliaikaisesti, eikä toisaalta sitä, että kantaja noudattaa spesialiteettiperiaatetta.
367
Tältä osin pitää paikkansa, että 25.11.1994 tehdyn perustamispäätöksen allekirjoittajat, jotka liittyivät kantajaan, sopivat vuosien 2008 ja 2012 perussääntöjen hyväksymisen yhteydessä turvaavansa sille tietyn vakauden ja antavansa sille erityistehtäviä jälleenrakentamisen ja kehittämisen osa-alueilla Bosnian ja Hertsegovinan alueen ulkopuolella.
368
Tämän kanneperusteen toisen osan toisen väitteen ja tämän osan ensimmäisen väitteen tarkastelusta kuitenkin ilmenee, että 25.11.1994 tehdyn perustamispäätöksen allekirjoittajat sen enempää kuin kantajan jäsenetkään eivät missään vaiheessa ole ilmaisseet yksimielistä tai ainakaan enemmistönsä aikomusta antaa kantajalle kansainvälisen järjestön asema.
369
Se, että kantajan jäsenet eivät ole lakkauttaneet sitä ja että kantaja noudattaa spesialiteettiperiaatetta, ei riitä osoittamaan tällaista aikomusta eivätkä siten vaikuta riidanalaisen päätöksen lainmukaisuuteen.
370
Näin ollen tämä väite ja siten kolmas osa ja neljäs kanneperuste kokonaisuudessaan on hylättävä.
5.
Toisen kanneperusteen toinen ja kolmas osa, jotka perustuvat huolellisuus- ja puolueettomuusvelvoitteiden laiminlyöntiin
a)
Toinen osa, joka perustuu huolellisuusvelvoitteen laiminlyöntiin
371
Toisen kanneperusteensa toisen osan tueksi kantaja vetoaa lähinnä seitsemään väitteeseen, joista ensimmäinen koskee virheitä, joita komissio teki yksilöidessään valtioita, joilta olisi kysyttävä kantajan oikeudellisesta asemasta, toinen virheitä, joita komissio teki määrittäessään Belgian kanssa tehdyn toimipaikkasopimuksen ulottuvuuden, kolmas virheitä, joita komissio teki määritellessään kansainvälisen järjestön käsitettä, neljäs virheitä, joita komissio teki, kun se ei ottanut huomioon jo saatavillaan olevia asiakirjoja, viides virheitä, joita komissio teki, koska sen väitetysti kantajan jäseniä oleville valtioille lähettämä tietopyyntölomake oli puutteellinen, kuudes virheitä, joita komissio teki, kun se pyysi tarpeettomasti niitä valtioita, joilta pyydettiin tietoja, toimittamaan sille kantajan perustamissopimuksen asianmukaisesti allekirjoitettuna, ja seitsemäs virheitä, joita komissio teki, kun se ei kuullut toiseen kertaan valtioita, joilta se oli pyytänyt tietoja, sen jälkeen, kun se oli saanut kantajan 5. ja 30.3.2021 päivätyt huomautukset.
372
Aluksi on muistutettava, että huolellisuusvelvoite, joka on erottamaton osa perusoikeuskirjan 41 artiklassa vahvistettua hyvän hallinnon periaatetta ja jota sovelletaan yleisesti unionin hallinnon toimintaan sen suhteissa yleisöön, edellyttää, että kyseinen hallinto toimii huolellisesti ja varovaisesti ja tutkii kaikki kyseiseen asiaan liittyvät merkitykselliset seikat (ks. vastaavasti tuomio 22.9.2022, IMG v. komissio, C‑619/20 P ja C‑620/20 P, EU:C:2022:722, 168 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
373
Huolellisuusvelvoitteen sisällön huomioon ottaen huolellisuusvelvoitteen laiminlyöntiä koskeva kanneperuste vastaa usein ilmeistä arviointivirhettä koskevaa kanneperustetta (tuomio 16.6.2022, SGL Carbon ym. v. komissio, C‑65/21 P ja C‑73/21 P–C‑75/21 P, EU:C:2022:470, 32 kohta).
374
Käyttäessään harkintavaltaansa unionin toimielinten on noudatettava huolellisuusvelvoitetta. Kun siis asianosainen vetoaa toimivaltaisen toimielimen tekemään ilmeiseen arviointivirheeseen, unionin tuomioistuinten on tutkittava, onko kyseinen toimielin tutkinut huolellisesti ja puolueettomasti kaikki kyseiseen asiaan liittyvät merkitykselliset seikat (ks. vastaavasti tuomio 16.6.2022, SGL Carbon ym. v. komissio, C‑65/21 P ja C‑73/21 P–C‑75/21 P, EU:C:2022:470, 30 ja 31 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
375
Käsiteltävässä asiassa on todettava, että neljännen kanneperusteensa yhteydessä kantaja väittää, että komissio teki useita ilmeisiä arviointivirheitä, ja että kyseinen väite menee päällekkäin kantajan tämän osan tueksi esittämien väitteiden kanssa.
376
Koska edellä 370 kohdasta ilmenee, että neljäs kanneperuste, joka perustuu muun muassa useisiin ilmeisiin arviointivirheisiin, on hylättävä perusteettomana, kantaja ei tämän seurauksena voi perustellusti väittää, ettei komissio tutkinut kantajan tilannetta huolellisesti ja varovaisesti ja että se siten loukkasi huolellisuusvelvoitetta tehdessään riidanalaisen päätöksen.
377
Joka tapauksessa ensimmäisestä väitteestä, jonka mukaan komissio yhtäältä kysyi kantajan oikeudellisesta asemasta virheellisesti Turkilta ja toisaalta ei kysynyt siitä Bosnialta ja Hertsegovinalta, Pohjois-Makedonialta, Myanmarilta/Burmalta ja Serbialta, on muistutettava, että 31.1.2019 annetun tuomion International Management Group v. komissio (C‑183/17 P ja C‑184/17 P, EU:C:2019:78) julistamisen jälkeen kantaja kieltäytyi ilmaisemasta komissiolle jäsentensä henkilöllisyyksiä.
378
Tässä tilanteessa ei voida katsoa, että komissio laiminlöi huolellisuusvelvoitteensa, kun se kysyi asiaa niiltä valtioilta, joiden kantaja oli 26.11.2019 omalla internetsivustollaan ilmoittanut olevan jäseniään ja joista yksi oli Turkki.
379
Bosniasta ja Hertsegovinasta, Pohjois-Makedoniasta, Myanmarista/Burmasta ja Serbiasta, jotka kiistatta eivät ole kantajan jäseniä, on todettava, että neljännen kanneperusteen kolmannen osan toisen väitteen toisesta argumentista ilmenee, että kyseisten valtioiden mahdollisilla kannanotoilla siihen, onko kantaja kansainvälinen järjestö, ei ole merkitystä riidanalaisen päätöksen tekemisen kannalta.
380
Toisesta väitteestä, jonka mukaan komissio teki virheen Belgian viranomaisten ja kantajan välillä tehdyn toimipaikkasopimuksen ulottuvuuden osalta, on todettava, että neljännen kanneperusteen kolmannen osan toisen väitteen toisen argumentin tarkastelusta ilmenee myös, ettei kyseisen sopimuksen ulottuvuudella ole merkitystä riidanalaisen päätöksen tekemisen kannalta, koska Belgia ei riidanalaisen päätöksen voimaantulopäivänä ollut enää kantajan jäsen, kuten neljännen kanneperusteen ensimmäisen osan toisen väitteen toisen argumentin tarkastelusta ilmenee.
381
Kolmannesta väitteestä, joka koskee virhettä, jonka komissio teki kansainvälisen järjestön käsitteen määritelmän osalta, sillä se poikkesi suuntaviivoissa esitetystä määritelmästä, on todettava, että neljännen kanneperusteen tarkastelusta ilmenee, ettei komissio tehnyt riidanalaisessa päätöksessä oikeudellista virhettä, kun se tukeutui kyseisen käsitteen määritelmään sellaisena kuin se ilmenee erityisesti Wienin yleissopimuksesta ja sopimusluonnoksesta.
382
Suuntaviivoista ei myöskään ilmene, että kyseisessä asiakirjassa oleva kansainvälisen järjestön käsitteen määritelmä olisi erilainen kuin se, johon komissio tukeutui tehdessään riidanalaisen päätöksen.
383
Neljännestä väitteestä, jonka mukaan komissio ei ottanut huomioon asiakirjoja, jotka jo olivat sen hallussa, on todettava, että neljännen kanneperusteen tarkastelusta ilmenee, että kantajan toimittamat eri asiakirjat, joista useimmat ovat OLAFin tutkimusraportin liitteessä, eivät osoita 25.11.1994 tehdyn perustamispäätöksen allekirjoittajien yksimielistä tai enemmistön aikomusta tai ainakaan kantajan jäsenten aikomusta antaa kantajalle kansainvälisen järjestön asema.
384
Viidennestä väitteestä, jonka mukaan komission väitetysti kantajan jäseniä oleville valtioille lähettämä tietopyyntölomake oli puutteellinen, on todettava, että kyseisestä lomakkeesta ilmenee, ettei komissio kysynyt asianomaisilta valtioilta ainoastaan sitä, ovatko ne tai ovatko ne olleet kantajan jäseniä ja ovatko ne allekirjoittaneet kansainvälisen tai hallitustenvälisen sopimuksen, jossa kantaja perustetaan kansainväliseksi järjestöksi, vaan se kysyi myös sitä, katsovatko ne, että kantaja täyttää unionin varainhoitosäännöstössä tarkoitetuksi kansainväliseksi järjestöksi määrittelylle asetetut edellytykset, joten edellä 197–212 kohdassa mieliin palautetun kansainvälisen järjestön käsitteen määritelmän perusteella tämä väite on hylättävä perusteettomana.
385
Kuudennesta väitteestä, jonka mukaan komissio pyysi tarpeettomasti valtioita, joilta pyydettiin tietoja, toimittamaan sille kantajan perustamissopimuksen asianmukaisesti allekirjoitettuna, on todettava, että myös se on hylättävä perusteettomana, kuten neljännen kanneperusteen toisen osan ensimmäisen väitteen kolmannen argumentin tarkastelusta ilmenee.
386
Seitsemännestä väitteestä, jonka mukaan komissio ei kuullut toiseen kertaan valtioita, joilta se oli pyytänyt tietoja, sen jälkeen, kun se oli saanut kantajan 5. ja 30.3.2021 päivätyt huomautukset, on todettava, että neljännen kanneperusteen tarkastelusta ilmenee, että nämä huomautukset, jotka toistettiin kannekirjelmässä, eivät ole omiaan horjuttamaan komission päätelmää, jonka mukaan kantaja ei ole kansainvälinen järjestö.
387
Näin ollen komissio ei loukannut huolellisuusvelvoitetta, kun se ei kuullut toiseen kertaan valtioita, joilta se oli pyytänyt tietoja, sen jälkeen, kun se oli saanut kantajan huomautukset, joten tämä väite ei ole perusteltu.
388
Näin ollen kolmannen kanneperusteen toinen osa on hylättävä perusteettomana.
b)
Kolmas osa, joka perustuu puolueettomuusvelvoitteen laiminlyöntiin
389
Kolmannen osan tueksi kantaja esittää lähinnä neljä väitettä, jotka perustuvat siihen, että komissio laiminlöi puolueettomuusvelvoitetta sen objektiivisen ulottuvuuden kannalta tarkasteltuna, kun se ensinnäkin osoitti niille valtioille, joilta se oli päättänyt pyytää tietoja, kysymyksiä, jotka eivät olleet merkityksellisiä, hyödyllisiä, lainmukaisia eivätkä asiakirja-aineiston seikkojen mukaisia, kun se toiseksi antoi 31.1.2019 annetulle tuomiolle International Management Group v. komissio (C‑183/17 P ja C‑184/17 P, EU:C:2019:78) ulottuvuuden, jota sillä selvästikään ei ole, sekä ohjaili kyseisten valtioiden vastauksia väittäen olevansa velvollinen tarkastelemaan uudelleen kantajan oikeudellista asemaa, kun se kolmanneksi otti huomioon kantajasta esitettyjä paikkansapitämättömiä väitteitä ja kun se neljänneksi painosti kyseisiä jäsenvaltioita saadakseen niiltä vastauksen, joka olisi muotoiltu vastaamaan mahdollisimman pitkälle sen omaa näkemystä.
390
Tältä osin on muistutettava, että unionin toimielinten on noudatettava puolueettomuuden vaatimusta, joka muodostuu kahdesta osatekijästä, jotka ovat yhtäältä subjektiivinen puolueettomuus, jonka mukaan yhdelläkään kyseessä olevan toimielimen jäsenistä ei saa olla ennakolta määritettyä kantaa tai henkilökohtaisia ennakkoluuloja, ja toisaalta objektiivinen puolueettomuus, jonka mukaan toimielimen on annettava riittävät takeet, jotta kaikki perustellut epäilyt mahdollisista ennakkoluuloista voidaan sulkea pois (ks. määräys 24.5.2022, Puigdemont i Casamajó ym. v. parlamentti ja Espanja, C‑629/21 P(R), EU:C:2022:413, 199 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
391
Erityisesti silloin, kun kantaja vetoaa objektiivisen puolueettomuuden loukkaamiseen, oikeuskäytännöstä ilmenee, että sen osoittamiseksi, että hallinnollisessa menettelyssä ei tarjota riittäviä takeita perusteltujen epäilyjen sulkemiseksi pois mahdollisten ennakkoluulojen osalta, ei missään tapauksessa edellytetä puolueellisuuden toteamista, vaan on riittävää, että tältä osin on olemassa perusteltu epäily, jota ei voida sulkea pois (ks. vastaavasti tuomio 27.3.2019, August Wolff ja Remedia v. komissio, C‑680/16 P, EU:C:2019:257, 37 kohta).
392
Ensinnäkin ensimmäisestä väitteestä, jonka mukaan komissio osoitti valtioille, joilta pyydettiin tietoja, hyödyttömiä, merkityksettömiä ja lain tai asiakirja-aineiston seikkojen vastaisia kysymyksiä, on todettava, ettei asiakirja-aineistosta ilmene, että edellä 197–212 mieliin palautetun kansainvälisen järjestön käsitteen määritelmä huomioon ottaen kysymykset, jotka komissio osoitti valtioille, joilta se oli päättänyt pyytää tietoja, ja jotka koskivat kantajan perustamissopimuksen mahdollista allekirjoittamista tai ratifioimista sekä kyseisen sopimuksen allekirjoittajille annettujen valtuutusten olemassaoloa, olivat hyödyttömiä, merkityksettömiä ja lain tai asiakirja-aineiston seikkojen vastaisia.
393
Lisäksi on todettava muista tavoista, joita valtiot olivat mahdollisesti käyttäneet ilmaistakseen suostumisensa 25.11.1994 tehdyn perustamispäätöksen noudattamiseen, että pitää paikkansa, että niille valtioille, joilta komissio pyysi tietoja, lähetyissä kirjeissä ei mainita mitään muita tapoja kuin kyseisen asiakirjan allekirjoittaminen ja ratifioiminen.
394
Tämä seikka ei kuitenkaan ole omiaan osoittamaan, että menettely, jonka komissio aloitti niiden valtioiden kuulemiseksi, joiden se otaksui olevan tai joskus olleen kantajan jäseniä, ei tarjonnut riittäviä takeita, jotta kaikki perustellut epäilyt komission mahdollisista ennakkoluuloista tai puolueellisesta menettelystä voitaisiin sulkea pois.
395
Kyseisille valtioille osoitetuissa kirjeissä komissio nimittäin esitti yleisluontoisen kysymyksen, jolla se pyrki selvittämään, katsoivatko ne olevansa kantajan jäseniä. Näin ollen valtiot, joilta pyydettiin tietoja, saattoivat – jos ne eivät olleet allekirjoittaneet tai ratifioineet kantajan perustamissopimusta –, vapaasti ilmoittaa, olivatko ne ilmaisseet suostumisensa kyseisen sopimuksen noudattamiseen jollain toisella tavalla.
396
Lisäksi edellä 197–212 kohdassa mieliin palautetusta kansainvälisen järjestön käsitteen määritelmästä ja neljännen kanneperusteen kolmannen osan toisen väitteen toisen argumentin tarkastelusta ilmenee, ettei kantaja voi perustellusti arvostella komissiota siitä, ettei se kysynyt niiltä valtioilta, joilta se pyysi tietoja, pitävätkö tai kohtelevatko ne kantajaa kansainvälisenä järjestönä tai määrittelevätkö ne sen sellaiseksi riippumatta siitä, ovatko ne itse kyseisen järjestön jäseniä.
397
Näin ollen toisen kanneperusteen kolmannen osan ensimmäinen väite on hylättävä perusteettomana.
398
Toiseksi toinen väite, jonka mukaan komissio on antanut 31.1.2019 annetulle tuomiolle International Management Group v. komissio (C‑183/17 P ja C‑184/17 P, EU:C:2019:78) ulottuvuuden, jota sillä ei ole, on hylättävä perusteettomana sen seurauksena, että ensimmäisen kanneperusteen ensimmäinen osa, joka perustuu SEUT 266 artiklan rikkomiseen ja kyseisen tuomion oikeusvoiman loukkaamiseen, ja ensimmäisen kanneperusteen toisen osan toinen väite, joka koskee unionin toimien taannehtivuuskiellon periaatteen loukkaamista, on hylätty.
399
Edellä 105, 120 ja 149 kohdasta nimittäin ilmenee, ettei komissio tulkinnut virheellisesti 31.1.2019 annettua tuomiota International Management Group v. komissio (C‑183/17 P ja C‑184/17 P, EU:C:2019:78), kun se katsoi, että kyseisen tuomion asianmukainen täytäntöönpano merkitsee sitä, että se on velvollinen tarkastelemaan kantajan oikeudellista asemaa taannehtivasti uudelleen.
400
Kolmanneksi kantaja väittää sen kolmannen väitteen tueksi, jonka mukaan komission niille valtioille, joilta se pyysi tietoja, osoittamissa kirjeissä oli useita virheellisyyksiä, ensinnäkin, että komissio totesi sekä kyseisille valtioille 26.11.2019 osoittamissaan kirjeissä että niille 11.3.2020 osoittamissaan muistutuskirjeissä, että se on velvollinen tarkastelemaan kantajan asemaa uudelleen SEUT 266 artiklan mukaisesti.
401
Kun otetaan huomioon, että ensimmäisen kanneperusteen ensimmäisen osan ensimmäinen väite, joka koskee SEUT 266 artiklan rikkomista, on hylätty, kantaja ei voi myöskään perustellusti väittää, että tämä maininta on virheellinen.
402
Toiseksi kantaja arvostelee komissiota siitä, että se totesi 26.11.2019 päivätyissä kirjeissä, että kantaja kieltäytyi toimittamasta sille perustamissopimustaan.
403
Komissio oli nimittäin 6.5.2019 päivätyllä kirjeellä pyytänyt kantajaa toimittamaan sille muun muassa ”oikeaksi todistetun jäljennöksen (allekirjoitetusta) kansainvälisestä sopimuksesta, jolla IMG on perustettu kansainväliseksi järjestöksi” ja ”kaikki muut mahdolliset asiakirjat, joita [kantajalla] ei vielä ole hallussaan – – ja jotka vahvistavat IMG:n aseman kansainvälisenä järjestönä, sekä [kantajan] nykyisten ja entisten jäsenten henkilöllisyydet”.
404
Kantaja kiisti 25.6.2019 päivätyssä vastauksessaan komission pyynnön perusteen, koska sitä, että muun muassa unioni on aiemmin tunnustanut sen kansainväliseksi järjestöksi, ei kansainvälisen julkisoikeuden sääntöjen mukaan voida kyseenalaistaa. Kantaja ei näin ollen vastannut kyseiseen pyyntöön.
405
Kantaja ei vastannut myöskään komission 18.7.2019 lähettämään muistutuskirjeeseen.
406
Näin ollen maininta siitä, että kantaja kieltäytyi toimittamasta komissiolle sopimusta, jolla se on perustettu, ei ole virheellinen.
407
Kantaja väittää myös, että sen kieltäytyminen yhteistyöstä oli perusteltua siksi, että sen perustamisasiakirja oli jo ennestään komission hallussa, mutta tämä perustelu ei ilmene sen 25.6.2019 päivätystä vastauksesta.
408
Näin ollen komission oli hyväksyttävää ilmoittaa valtioille, joilta se oli päättänyt pyytää tietoja, että kantaja oli kieltäytynyt toimittamasta sille perustamissopimustaan, eikä tämä ole omiaan osoittamaan, että kyseinen kuulemismenettely ei tarjonnut riittäviä takeita, jotta kaikki perustellut epäilyt komission mahdollisista ennakkokäsityksistä tai puolueellisesta menettelystä voitaisiin sulkea pois.
409
Kolmanneksi kantaja arvostelee komissiota siitä, että se täsmensi erityisesti Turkin ja Italian viranomaisten kanssa vaihtamissaan sähköpostiviesteissä, että unionin yleinen tuomioistuin oli 9.9.2020 annetussa määräyksessä IMG v. komissio (T‑645/19, ei julkaistu, EU:T:2020:388) todennut panneensa 31.1.2019 annetun tuomion International Management Group v. komissio (C‑183/17 P ja C‑184/17 P, EU:C:2019:78) täytäntöön asianmukaisesti.
410
Tältä osin unionin yleinen tuomioistuin totesi 9.9.2020 annetun määräyksen IMG v. komissio (T‑645/19, ei julkaistu, EU:T:2020:388) 69 kohdassa lähinnä, että 31.1.2019 annettua tuomiota International Management Group v. komissio (C‑183/17 P ja C‑184/17 P, EU:C:2019:78) ei voida tulkita siten, että komissio saattoi kyseisen tuomion täytäntöön panemiseksi tarkastella uudelleen kantajan asemaa kansainvälisenä järjestönä vasta saatuaan kaikki tarpeellisiksi katsomansa tiedot, vaan sitä on päinvastoin tulkittava siten, että tätä uudelleentarkastelua voidaan pitää kyseisen tuomion väistämättömänä seurauksena.
411
Lisäksi unionin tuomioistuin hylkäsi 22.9.2022 antamallaan tuomiolla IMG v. komissio (C‑619/20 P ja C‑620/20 P, EU:C:2022:722) kantajan valituksen 9.9.2020 annetusta määräyksestä IMG v. komissio (T‑645/19, ei julkaistu, EU:T:2020:388).
412
Näin ollen useissa komission muistutuskirjeissä oleva maininta, jonka mukaan unionin yleinen tuomioistuin on katsonut komission panneen 31.1.2019 annetun tuomion International Management Group v. komissio (C‑183/17 P ja C‑184/17 P, EU:C:2019:78) asianmukaisesti täytäntöön, ei ole virheellinen, joten kolmas väite on hylättävä perusteettomana.
413
Neljänneksi kantaja vetoaa sen neljännen väitteen tueksi, jonka mukaan komissio painosti tiettyjä valtioita, joilta pyydettiin tietoja, saadakseen niiltä vastauksen, joka olisi muotoiltu tukemaan mahdollisimman pitkälle komission omaa päätelmää, komission ja Tanskan viranomaisten 5. ja 12.6.2020 päivättyihin viesteihin, joissa komissio pyysi mainittuja viranomaisia vielä vahvistamaan, onko Tanska allekirjoittanut kansainvälisen sopimuksen, jolla kantaja perustetaan kansainväliseksi järjestöksi, koska komissio pelkäsi, että unionin yleinen tuomioistuin tai, jos sen antamasta tuomiosta valitetaan, unionin tuomioistuin eivät pidä mainittujen viranomaisten ensimmäistä vastausta riittävän ratkaisevana.
414
Tältä osin Tanskan Euroopan unionissa olevan pysyvän edustajan 4.6.2020 päivätystä kirjeestä ilmenee, että kysymykseen siitä, oliko Tanska allekirjoittanut kansainvälisen sopimuksen, jolla kantaja perustetaan kansainväliseksi järjestöksi, Tanskan viranomaiset vastasivat aluksi, etteivät ne kykene löytämään mitään tässä tarkoituksessa allekirjoitettua asiakirjaa. Myöhemmin, edellä 413 kohdassa mainittujen komission ja kyseisten viranomaisten välillä 5. ja 12.6.2020 vaihdettujen sähköpostiviestien jälkeen, Tanskan Euroopan unionissa oleva pysyvä edustusto lähetti 18.6.2020 uuden kirjeen, jota oli muutettu vastaamaan komission pyyntöä.
415
Edellä 414 kohdassa kuvatut olosuhteet osoittavat komission pyrkineen saamaan Tanskan viranomaisilta selvän vastauksen kysymykseen siitä, oliko Tanska allekirjoittanut kansainvälisen sopimuksen, jolla kantaja perustettiin kansainväliseksi järjestöksi. Näin ollen mainitut olosuhteet eivät tue perusteltua epäilystä siitä, että komissiolla oli mahdollinen ennakkokäsitys siitä, miten kysymys kantajan asemasta olisi ratkaistava.
416
Näin ollen toisen kanneperusteen kolmannen osan kolmas väite on hylättävä perusteettomana, minkä seurauksen kolmas osa ja toinen kanneperuste kokonaisuudessaan on hylättävä.
417
Edellä esitetystä seuraa, että riidanalaisen päätöksen kumoamista koskevat vaatimukset on hylättävä.
C Vahingonkorvausvaatimukset
418
Vahingonkorvausvaatimustensa tueksi kantaja esittää kaksi vahingon perustetta, jotka muodostavat kaksi erillistä vahingonkorvausvaatimuksen osaa. Ensimmäisen osan yhteydessä se vaatii 20000 euroa vahingonkorvausta riidanalaisen päätöksen tekomenettelyyn kuluneen kohtuuttoman pitkän ajan perusteella. Toisen osan yhteydessä se vaatii 23651903 euroa vahingonkorvausta riidanalaisen päätöksen, jolla korvattiin 16.12.2014 ja 8.5.2015 tehdyt päätökset, lainvastaisuudesta aiheutuneista taloudellisista ja aineettomista vahingoista.
419
Komissio kiistää kantajan väitteiden paikkansapitävyyden.
1.
Unionin toimielinten vastuun syntymisen edellytykset
420
Aluksi on muistutettava ensinnäkin, että vakiintuneesta oikeuskäytännöstä ilmenee, että sopimussuhteen ulkopuolisen unionin vastuun syntyminen tietyssä tapauksessa edellyttää välttämättömästi muiden edellytysten ohella, että henkilö, joka vaatii korvausta vahingosta tai vahingoista, joita hän arvioi kärsineensä unionin menettelyn tai toimen seurauksena, osoittaa, että on rikottu oikeusnormia, jonka tarkoituksena on antaa oikeuksia yksityisille (ks. tuomio 22.9.2022, IMG v. komissio, C‑619/20 P ja C‑620/20 P, EU:C:2022:722, 145 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
421
Kyseisen rikkomisen on lisäksi oltava riittävän ilmeinen; kyseinen vaatimus riippuu kyseistä sääntöä rikkoneella unionin toimielimellä olevasta harkintavallasta ja siitä, onko se rikkonut selvällä ja vakavalla tavalla kyseiselle harkintavallalle asetettuja rajoja, kun otetaan huomioon muun muassa mainitun säännön selkeys ja täsmällisyys, siitä mahdollisesti aiheutuvat tulkinta- tai soveltamisvaikeudet ja käsiteltävänä olevan tilanteen monitahoisuus (ks. tuomio 22.9.2022, IMG v. komissio, C‑619/20 P ja C‑620/20 P, EU:C:2022:722, 146 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
422
Toiseksi vahingon, josta vaaditaan korvausta sopimussuhteen ulkopuolista unionin vastuuta koskevalla kanteella SEUT 340 artiklan toisen kohdan nojalla, on oltava todellinen ja varma. Joka tapauksessa sen asianosaisen tehtävänä, joka vetoaa sopimussuhteen ulkopuoliseen unionin vastuuseen, on esittää riittävät todisteet sen vahingon olemassaolosta ja laajuudesta, johon se vetoaa (ks. tuomio 5.9.2019, Euroopan unioni v. Guardian Europe ja Guardian Europe v. Euroopan unioni, C‑447/17 P ja C‑479/17 P, EU:C:2019:672, 135 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
423
Näin ollen unionin tuomioistuimet eivät voi arvioida tosiasiallisen ja varman vahingon olemassaoloa abstraktisti, vaan sitä on arvioitava kunkin käsiteltäväksi saatetun yksittäistapauksen täsmällisten tosiseikkojen perusteella (ks. tuomio 18.11.2021, Mahmoudian v. neuvosto, C‑681/19 P, ei julkaistu, EU:C:2021:933, 32 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
424
Kolmanneksi syy-yhteyttä koskeva edellytys koskee sitä, että unionin toimielinten toiminnan ja vahingon välillä on riittävän suora syy–seuraus-yhteys, joka kantajan on näytettävä toteen, siten, että moititun toiminnan on oltava vahingon ratkaiseva syy (ks. tuomio 27.4.2023, Fondazione Cassa di Risparmio di Pesaro ym. v. komissio, C‑549/21 P, ei julkaistu, EU:C:2023:340, 114 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
425
Sen asianosaisen tehtävänä, joka vetoaa sopimussuhteen ulkopuoliseen unionin vastuuseen, on nimittäin esittää riittävät todisteet väitetyn vahingon olemassaolosta ja laajuudesta sekä kyseisen toimielimen menettelyn ja väitetyn vahingon välillä olevasta riittävän suorasta syy-yhteydestä (ks. tuomio 30.5.2017, Safa Nicu Sepahan v. neuvosto, C‑45/15 P, EU:C:2017:402, 62 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
426
Jäsenvaltioiden oikeusjärjestyksille yhteisen yleisen periaatteen mukaan vahinkoa kärsineen henkilön on osoitettava kohtuullista huolellisuutta rajoittaakseen vahingon mahdollisimman vähäiseksi, jotta hän välttyisi itse vastaamasta vahingosta (ks. määräys 12.5.2010, Pigasos Alieftiki Naftiki Etaireia v. neuvosto ja komissio, C‑451/09 P, ei julkaistu, EU:C:2010:268, 39 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
427
Syy-yhteys voi nimittäin katketa vahinkoa kärsineen henkilön huolimattoman menettelyn vuoksi silloin, kun tällainen menettely osoittautuu vahingon ratkaisevaksi syyksi (tuomio 18.3.2010, Trubowest Handel ja Makarov v. neuvosto ja komissio, C‑419/08 P, EU:C:2010:147, 61 kohta).
428
Unionin yleisen tuomioistuimen on tutkittava kantajan esittämät vahingonkorvausvaatimukset näiden periaatteiden kannalta.
2.
Ensimmäinen osa, joka koskee kohtuullisen päätöksentekoajan ylittämisestä aiheutuneiden vahinkojen korvaamista
429
Ensimmäisen osan tueksi kantaja väittää, että 31.1.2019 annetun tuomion International Management Group v. komissio (C‑183/17 P ja C‑184/17 P, EU:C:2019:78) julistamisen jälkeen kesti yli kaksi vuotta, ennen kuin komissio teki riidanalaisen päätöksen, ja että tämä on kohtuuton aika, minkä vuoksi komissiolle syntyy 20000 euron vahingonkorvausvastuu.
430
Tältä osin on muistutettava, että unionin toimielimillä on velvollisuus käyttää toimivaltaansa unionin oikeuden yleisten periaatteiden ja erityisesti hyvän hallinnon periaatteen mukaisesti, joka on sittemmin nimenomaisesti vahvistettu perusoikeuskirjan 41 artiklassa, jonka 1 kohdassa määrätään erityisesti, että jokaisella on oikeus muun muassa siihen, että unionin toimielimet käsittelevät hänen asiansa kohtuullisessa ajassa (ks. tuomio 12.5.2022, Klein v. komissio, C‑430/20 P, EU:C:2022:377, 87 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
431
Näin ollen kyseisen hallintoviranomaisen on otettava kantaa, jos sen oletetaan tekevän niin, ja päätettävä aloitettu menettely kohtuullisessa ajassa (tuomio 12.5.2022, Klein v. komissio, C‑430/20 P, EU:C:2022:377, 89 kohta).
432
Lisäksi on niin, että menettelyn keston kohtuullisuutta ei voida määritellä tarkan abstraktisesti määritellyn enimmäiskeston avulla. Sitä on arvioitava kunkin asian kaikkien olosuhteiden perusteella niin, että huomioon otetaan erityisesti oikeusriidan merkitys asianomaiselle, asian monimutkaisuus ja unionin toimielimen läpikäymät menettelyn eri vaiheet sekä se, miten asianosaiset ovat toimineet menettelyn kuluessa. Tältä osin merkityksellisten arviointiperusteiden luettelo ei ole tyhjentävä eikä mainitun ajan kohtuullisuuden arviointi edellytä unionin tuomioistuimilta asian olosuhteiden järjestelmällistä tarkastelua kunkin arviointiperusteen valossa (ks. tuomio 12.5.2022, Klein v. komissio, C‑430/20 P, EU:C:2022:377, 86 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
433
Käsiteltävässä asiassa on ensinnäkin määritettävä, onko komission riidanalaisen päätöksen tekemiseen käyttämällä ajalla ylitetty kohtuullinen päätöksentekoaika niin, että komissio on jättänyt noudattamatta edellä 430 ja 431 kohdassa mainittuja vaatimuksia.
434
Ensinnäkin on todettava, että sitä kolmen kuukauden aikaa, joka kului 31.1.2019 annetun tuomion International Management Group v. komissio (C‑183/17 P ja C‑184/17 P, EU:C:2019:78) julistamisen ja 6.5.2019 päivätyn kirjeen, jossa komissio pyysi kantajaa toimittamaan tiettyjä asiakirjoja, välillä, ei voida pitää kohtuuttomana, kun otetaan huomioon asian ja kyseisen tuomion oikeudellinen monitahoisuus.
435
Tältä osin on muistutettava, että 22.9.2022 annetun tuomion IMG v. komissio (C‑619/20 P ja C‑620/20 P, EU:C:2022:722) 190 ja 191 kohdassa unionin tuomioistuin vahvisti, että kansainvälisen järjestön käsite, johon viitataan unionin varainhoitosäännöstössä, on yleiskäsite, jonka tulkinnassa kyseisen lainsäädännön yhteydessä voi ilmetä vaikeuksia muun muassa kyseistä asiaa koskevan oikeuskäytännön puuttumisen vuoksi, ja että kyseisen käsitteen soveltaminen voi sekin osoittautua vaikeaksi käsiteltävässä asiassa ja aiheuttaa tosiseikkojen oikeudellista luonnehtimista koskevia vaikeuksia, kun otetaan huomioon kantajan erityinen tilanne.
436
Toiseksi kantaja ei myöskään voi perustellusti arvostella komissiota 6.5.2019 ja 18.7.2019 välillä kuluneesta ajasta eli ajanjaksosta, jonka aikana komissio pyrki panemaan 31.1.2019 annetun tuomion International Management Group v. komissio (C‑183/17 P ja C‑184/17 P, EU:C:2019:78) täytäntöön käymällä kirjeenvaihtoa kantajan kanssa, eikä myöskään 18.7.2019, jolloin komissio uudisti kantajalle 6.5.2019 esittämänsä pyynnön, ja 26.11.2019, jolloin komissio lähetti tietopyynnöt valtioille, joiden väitettiin olevan kantajan jäseniä, välillä kuluneesta ajasta.
437
Lisäksi on syytä ottaa huomioon, että siihen kaikkiaan kahden vuoden, neljän kuukauden ja kahdeksan päivän päätöksentekoaikaan, jonka jälkeen riidanalainen päätös tehtiin, sisältyy ajanjakso, jonka aikana kuultiin valtioita, joilta komissio oli pyytänyt tietoja, koska kantaja oli kieltäytynyt toimittamasta sille asianmukaisesti allekirjoitettua perustamisasiakirjaansa siitä annettuine todistuksineen.
438
Tästä seuraa, että tätä osuutta eli 6.5.2019 ja 10.2.2021 eli päivämäärän, johon mennessä komission aloittamaan kuulemiseen oli viimeistään vastattava, välistä osuutta riidanalaisesta päätöksentekoajasta ei voida lukea komission vaan kantajan syyksi, koska se ei noudattanut asianmukaista huolellisuutta 31.1.2019 annetun tuomion International Management Group v. komissio (C‑183/17 P ja C‑184/17 P, EU:C:2019:78) julistamisen jälkeen.
439
Kolmanneksi ei voida katsoa, että komissio viivytteli 10.2.2021 ja 19.2.2021 eli päivämäärän, jona se lähetti kantajalle päätösluonnoksensa pyytääkseen tältä huomautuksia, välillä. Kantaja ei voi myöskään perustellusti valittaa 19.2.2021 ja 8.6.2021 välillä kuluneesta hieman yli kolmen kuukauden ajasta, johon sisältyy sekä sille huomautusten esittämiseen annettu aika että aika, jonka komissio käytti ottaakseen asianmukaisesti huomioon kantajan huomautukset tämän kuulluksi tulemista koskevan oikeuden mukaisesti.
440
Edellä esitetystä seuraa, että aika, joka komissiolta kului riidanalaisen päätöksen laatimiseen ja tekemiseen, ei ole edellä 430 ja 431 kohdassa mainitussa oikeuskäytännössä tarkoitetulla tavalla kohtuuton.
441
Toiseksi on todettava, ettei kantaja ole osoittanut, että sille aiheutui aineellista tai aineetonta vahinkoa laiminlyönnistä, johon tämän vahingonkorvausvaatimuksen tueksi on vedottu.
442
Näin ollen ensimmäinen osa on hylättävä perusteettomana.
3.
Toinen osa, joka koskee riidanalaisesta päätöksestä väitetysti aiheutuneiden taloudellisten ja aineettomien vahinkojen korvaamista
443
Toisen osan tueksi kantaja vaatii, että komissio velvoitetaan maksamaan sille 8651903 euroa korvauksena taloudellisesta vahingosta, jonka se katsoo itselleen aiheutuneen riidanalaisesta päätöksestä, sekä 15 miljoonaa euroa korvauksena sille aiheutuneesta aineettomasta vahingosta.
444
Tältä osin edellä 417 kohdasta ilmenee, että riidanalaisen päätöksen hylkäämistä koskevat vaatimukset on hylätty, joten edellä 420 kohdassa mainittu unionin sopimussuhteen ulkopuolisen vastuun syntymisen ensimmäinen edellytys, joka koskee sellaisen oikeussäännön rikkomista, jolla on tarkoitus antaa oikeuksia yksityisille, ei täyty.
445
Vaikka pitää paikkansa, että komissio teki riidanalaisessa päätöksessä oikeudellisia virheitä, kun se kieltäytyi luokittelemasta 25.11.1994 annettua perustamispäätöstä kansainväliseksi sopimukseksi, nämä virheet eivät vaikuta kyseisen päätöksen lainmukaisuuteen eikä niitä siten voida pitää kantajan komission syyksi lukemien vahinkojen välittömänä ja varmana syynä.
446
Kantaja ei myöskään vetoa tämän osan yhteydessä esittämiensä vahingonkorvausvaatimusten tueksi sellaisiin lainvastaisuusväitteisiin, jotka eroaisivat sen kumoamisvaatimustensa tueksi esittämistä lainvastaisuusväitteistä.
447
Näin ollen vahingonkorvausvaatimusten tueksi esitetty toinen osa on hylättävä perusteettomana, minkä seurauksena vahingonkorvausvaatimukset on kokonaisuudessaan hylättävä.
V Oikeudenkäyntikulut
448
Unionin yleisen tuomioistuimen työjärjestyksen 134 artiklan 1 ja 3 kohdan mukaisesti asianosainen, joka häviää asian, velvoitetaan korvaamaan oikeudenkäyntikulut, jos vastapuoli on sitä vaatinut, ja jos asiassa osa vaatimuksista ratkaistaan toisen asianosaisen ja osa toisen asianosaisen hyväksi, kukin asianosainen vastaa omista kuluistaan. Unionin yleisen tuomioistuimen työjärjestyksen 135 artiklan 1 kohdan mukaan unionin yleinen tuomioistuin voi kohtuuden niin vaatiessa päättää, että hävinnyt asianosainen vastaa omista oikeudenkäyntikuluistaan mutta tämä velvoitetaan korvaamaan vastapuolen oikeudenkäyntikulut vain osittain tai että tätä ei lainkaan velvoiteta korvaamaan oikeudenkäyntikuluja.
449
Käsiteltävässä asiassa kantajan vaatimukset on hylätty. On kuitenkin todettu, että komissio teki riidanalaisen päätöksen perusteluissa oikeudellisen virheen, kun se katsoi, ettei 25.11.1994 annettua perustamispäätöstä voida pitää kansainvälisenä sopimuksena, mikä on voinut kannustaa kantajaa nostamaan käsiteltävän kanteen kyseisen lainvastaisuuden toteamiseksi. Tässä tilanteessa unionin yleinen tuomioistuin katsoo, että on kohtuullista, että kukin asianosainen vastaa omista oikeudenkäyntikuluistaan.
Näillä perusteilla
UNIONIN YLEINEN TUOMIOISTUIN (laajennettu yhdeksäs jaosto)
on ratkaissut asian seuraavasti:
1)
Kanne hylätään.
2)
Asianosaiset vastaavat omista oikeudenkäyntikuluistaan.
Truchot
Kanninen
Frendo
Sampol Pucurull
Perišin
Julistettiin Luxemburgissa 4 päivänä syyskuuta 2024.
Allekirjoitukset
Sisällysluettelo
I Asian tausta
A Edeltävät hallintomenettelyt
B Edeltävät tuomioistuinmenettelyt
C 31.1.2019 annetun tuomion International Management Group v. komissio (C‑183/17 P ja C‑184/17 P) hallinnolliset seuraukset
D 31.1.2019 annetun tuomion International Management Group v. komissio (C‑183/17 P ja C‑184/17 P) oikeudelliset seuraukset
II Kanteen nostamisen jälkeiset tosiseikat
III Asianosaisten vaatimukset
IV Oikeudellinen arviointi
A Tutkittavaksi ottaminen
1. Kysymys kantajan asianajajilleen antaman valtakirjan sääntöjenmukaisuudesta
2. Kannekirjelmän liitteen A.24 tutkittavaksi ottaminen
3. Kannekirjelmän liitteen C.1 tutkittavaksi ottaminen
B Kumoamisvaatimukset
1. Toisen kanneperusteen ensimmäinen osa, joka perustuu perusteluvelvollisuuden laiminlyöntiin
2. Ensimmäinen kanneperuste, joka perustuu useisiin oikeudellisiin virheisiin, erityisesti SEUT 266 artiklan rikkomiseen ja oikeusvoiman ja taannehtivuuskiellon periaatteen loukkaamiseen
a) Ensimmäinen osa, joka perustuu SEUT 266 artiklan rikkomiseen ja 31.1.2019 annetun tuomion International Management Group v. komissio (C‑183/17 P ja C‑184/17 P) oikeusvoiman loukkaamiseen
1) Ensimmäinen väite, joka koskee SEUT 266 artiklan rikkomista
2) Toinen väite, joka koskee oikeusvoiman loukkaamista
b) Toinen osa, joka perustuu lojaliteettiperiaatteen, nemo auditur propriam turpitudinem allegans ‑oikeusperiaatteen ja taannehtivuuskiellon periaatteen loukkaamiseen
1) Toinen väite, joka koskee unionin toimien taannehtivuuskiellon periaatteen loukkaamista
2) Ensimmäinen väite, joka koskee lojaliteettiperiaatteen ja nemo auditur ‑periaatteen loukkaamista
c) Kolmas osa, joka perustuu yhdenvertaisen kohtelun periaatteen loukkaamiseen
3. Kolmas kanneperuste, joka perustuu oikeusvarmuuden periaatteen loukkaamiseen
4. Neljäs kanneperuste, joka perustuu ilmeisiin arviointivirheisiin ja muihin oikeudellisiin virheisiin
a) Unionin varainhoitosäännöstössä vahvistettu kansainvälisen järjestön käsitteen määritelmä
b) Ensimmäinen osa, joka perustuu kantajan jäsenten yksilöimisessä tehtyihin ilmeisiin arviointivirheisiin ja oikeudellisiin virheisiin
1) Ensimmäinen väite, joka koskee ilmeistä arviointivirhettä, joka aiheutui keinotekoisen eron tekemisestä kantajan perustajavaltioiden, osallistuvien valtioiden ja kantajan hallintoneuvoston jäsenten välillä
2) Toinen väite, joka koskee Belgian ja Itävallan kannanottoja tulkittaessa tehtyä ilmeistä arviointivirhettä
i) Ensimmäinen argumentti, joka koskee Itävallan viranomaisten vastausta tulkittaessa tehtyä ilmeistä arviointivirhettä
ii) Toinen argumentti, joka koskee Belgian viranomaisten vastausta tulkittaessa tehtyä ilmeistä arviointivirhettä
3) Kolmas väite, joka koskee oikeudellisia virheitä ja ilmeistä arviointivirhettä, jonka komissio teki kiistäessään unionin liittyneen kantajan jäseneksi
c) Toinen osa, joka perustuu oikeudellisiin virheisiin, joita komissio teki, kun se kieltäytyi pitämästä 25.11.1994 tehtyä perustamispäätöstä kansainvälisen järjestön perustamisesta tehtynä kansainvälisenä sopimuksena
1) Ensimmäinen väite, joka koskee oikeudellisia virheitä, jotka komissio teki, kun se kieltäytyi pitämästä 25.11.1994 tehtyä perustamispäätöstä kansainvälisenä sopimuksena
i) Ensimmäinen argumentti, joka koskee 25.11.1994 tehdyn perustamispäätöksen oikeudelliseen sitovuuden määrittämisessä tehtyä oikeudellista virhettä
ii) Toinen argumentti, joka koskee oikeudellista virhettä, joka tehtiin vaadittaessa, että 25.11.1994 tehdyn perustamispäätöksen ovat allekirjoittaneet asianmukaisesti valtuutetut edustajat
iii) Kolmas argumentti, joka koskee oikeudellisia virheitä, jotka tehtiin vaadittaessa 25.11.1994 tehdyn perustamispäätöksen allekirjoitus- tai ratifiointikirjoja
iv) Ensimmäisen väitteen ensimmäisen ja toisen argumentin vaikutus riidanalaisen päätöksen lainmukaisuuteen
2) Toinen väite, jonka mukaan 25.11.1994 tehdyn perustamispäätöksen allekirjoittajien aikomusta myöntää kantajalle kansainvälisen järjestön asema on tulkittu virheellisesti
d) Kolmas osa, joka perustuu oikeudellisiin virheisiin siltä osin kuin on kyse 25.11.1994 tehdyn perustamispäätöksen allekirjoittajien myöhemmästä käytännöstä ja unionin ja tiettyjen valtioiden tunnustamasta kansainvälisen järjestön asemasta
1) Ensimmäinen väite, joka koskee oikeudellista virhettä siltä osin kuin on kyse 25.11.1994 tehdyn perustamispäätöksen allekirjoittajien myöhemmästä käytännöstä
2) Toinen väite, joka koskee oikeudellisia virheitä siltä osin kuin komissio ei ottanut huomioon sitä, että unioni ja tietyt valtiot ovat myöntäneet kantajalle kansainvälisen järjestön aseman
i) Ensimmäinen argumentti, joka koskee sitä, että komissio rikkoi Wienin yleissopimuksen 27 ja 46 artiklaa, kun se ei enää tunnustanut kantajan asemaa kansainvälisenä järjestönä
ii) Toinen argumentti, joka koskee oikeudellista virhettä siltä osin kuin komissio ei ottanut huomioon kantajan tekemiä toimipaikkasopimuksia
3) Kolmas väite, joka koskee oikeudellisia virheitä siltä osin kuin komissio ei ottanut huomioon sitä, että kantajan jäsenet eivät ole lakkauttaneet sitä ja että se noudattaa spesialiteettiperiaatetta
5. Toisen kanneperusteen toinen ja kolmas osa, jotka perustuvat huolellisuus- ja puolueettomuusvelvoitteiden laiminlyöntiin
a) Toinen osa, joka perustuu huolellisuusvelvoitteen laiminlyöntiin
b) Kolmas osa, joka perustuu puolueettomuusvelvoitteen laiminlyöntiin
C Vahingonkorvausvaatimukset
1. Unionin toimielinten vastuun syntymisen edellytykset
2. Ensimmäinen osa, joka koskee kohtuullisen päätöksentekoajan ylittämisestä aiheutuneiden vahinkojen korvaamista
3. Toinen osa, joka koskee riidanalaisesta päätöksestä väitetysti aiheutuneiden taloudellisten ja aineettomien vahinkojen korvaamista
V Oikeudenkäyntikulut
(
*1
)	Oikeudenkäyntikieli: ranska.