62020CC0247
JULKISASIAMIEHEN RATKAISUEHDOTUS
GERARD HOGAN
30 päivänä syyskuuta 2021 (
1
)
Asia C‑247/20
VI
vastaan
Commissioners for Her Majesty’s Revenue & Customs
(Ennakkoratkaisupyyntö – Social Security Appeal Tribunal (Northern Ireland) (sosiaaliturva-asioita käsittelevä tuomioistuin, Pohjois-Irlanti, Yhdistynyt kuningaskunta))
Ennakkoratkaisupyyntö – Oikeus liikkua ja oleskella vapaasti jäsenvaltioiden alueella – Direktiivi 2004/38/EY – 7 artiklan 1 kohdan b alakohta ja 16 artikla – Lapsi, joka on jäsenvaltion kansalainen ja oleskelee toisessa jäsenvaltiossa – Taloudellisesti aktiivinen, kolmannesta maasta kotoisin oleva äiti, jolla on riittävät varat – Äidin johdettu oleskeluoikeus vastaanottavassa jäsenvaltiossa – Oikeus verotuksessa tehtävään lapsivähennykseen ja perhe-etuuksiin (lapsilisään) – ”Kattavaa sairausvakuutusturvaa” koskeva edellytys
I Johdanto
1.
Tämä ennakkoratkaisupyyntö koskee Euroopan unionin kansalaisten ja heidän perheenjäsentensä oikeudesta liikkua ja oleskella vapaasti jäsenvaltioiden alueella, asetuksen (ETY) N:o 1612/68 muuttamisesta ja direktiivien 64/221/ETY, 68/360/ETY, 72/194/ETY, 73/148/ETY, 75/34/ETY, 75/35/ETY, 90/364/ETY, 90/365/ETY ja 93/96/ETY kumoamisesta 29.4.2004 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2004/38/EY (
2
) 7 ja 16 artiklan tulkintaa.
2.
Ennakkoratkaisupyyntö on esitetty asiassa, jossa asianosaisina ovat VI ja Her Majesty’s Revenue & Customs (vero- ja tullihallinto, Yhdistynyt kuningaskunta; jäljempänä HMRC) ja joka koskee valittajan oikeutta oleskella Yhdistyneessä kuningaskunnassa 1.5.2006–20.8.2006 ja 18.8.2014–25.9.2016 ja oikeutta näiltä ajanjaksoilta verotuksessa tehtävään lapsivähennykseen ja lapsilisään.
II Asiaa koskevat oikeussäännöt
A
Unionin oikeus
1. Direktiivi 2004/38
3.
Direktiivin 2004/38 johdanto-osan 10 ja 18 perustelukappaleessa todetaan seuraavaa:
”(10)
Henkilöistä, jotka käyttävät oleskeluoikeuttaan, ei kuitenkaan saisi aiheutua kohtuutonta rasitusta vastaanottavan jäsenvaltion sosiaalihuoltojärjestelmälle oleskelun alkuvaiheessa. Tämän vuoksi olisi unionin kansalaisen ja hänen perheenjäsentensä yli [kolmen] kuukauden mittaiselle oleskelulle asetettava ehtoja.
– –
(18)
Jotta jo saadusta oikeudesta pysyvään oleskeluun voisi tulla todellinen keino kotoutua sen vastaanottavan jäsenvaltion yhteiskuntaan, jossa unionin kansalainen oleskelee, siihen ei olisi kohdistuttava mitään ehtoja.”
4.
Oleskeluoikeudesta säädetään direktiivin 2004/38 III luvussa, jonka otsikko on ”Oleskeluoikeus”. Kyseiseen lukuun sisältyvä 7 artikla käsittelee oikeutta oleskella yli kolme kuukautta. Siinä säädetään seuraavaa:
”1.   Unionin kansalaisilla on oikeus oleskella toisen jäsenvaltion alueella yli kolmen kuukauden ajan
a)
jos he ovat työntekijöitä tai itsenäisiä ammatinharjoittajia vastaanottavassa jäsenvaltiossa; tai
b)
jos heillä on itseään ja perheenjäseniään varten riittävät varat niin, että he eivät oleskelunsa aikana muodostu rasitteeksi vastaanottavan jäsenvaltion sosiaalihuoltojärjestelmälle, ja kattava sairausvakuutusturva vastaanottavassa jäsenvaltiossa; tai
– –
d)
jos he ovat a, b tai c alakohdassa tarkoitetut edellytykset täyttävän unionin kansalaisen mukana matkustavia tai häntä myöhemmin seuraavia perheenjäseniä.
2.   Edellä 1 kohdassa säädetty oleskeluoikeus koskee myös perheenjäseniä, jotka eivät ole minkään jäsenvaltion kansalaisia ja jotka tulevat unionin kansalaisen mukana vastaanottavaan jäsenvaltioon tai seuraavat häntä sinne myöhemmin, edellyttäen, että kyseinen unionin kansalainen täyttää 1 kohdan a, b tai c alakohdassa tarkoitetut edellytykset.
– –”
5.
Direktiivin 2004/38 8 artiklan 4 kohdassa säädetään, että ”jäsenvaltiot eivät saa vahvistaa määrää, jonka ne katsovat ’riittäviksi varoiksi’, vaan niiden on otettava huomioon kyseessä olevan henkilön henkilökohtainen tilanne. Tämä määrä ei missään tapauksessa saa olla suurempi kuin se, jonka alittuessa vastaanottavan jäsenvaltion kansalaisille voidaan myöntää sosiaaliavustusta tai, jos tätä perustetta ei voida soveltaa, suurempi kuin vastaanottavan jäsenvaltion maksama sosiaaliturvajärjestelmän mukainen vähimmäiseläke”.
6.
Samaan III lukuun sisältyvässä 12 artiklassa, jonka otsikko on ”Perheenjäsenten oleskeluoikeuden säilyminen unionin kansalaisen kuoltua tai poistuttua jäsenvaltiosta”, säädetään seuraavaa:
”1.   Unionin kansalaisen kuolema tai poistuminen vastaanottavan jäsenvaltion alueelta ei vaikuta hänen perheenjäsentensä, jotka ovat jonkin jäsenvaltion kansalaisia, oleskeluoikeuteen, sanotun kuitenkaan rajoittamatta toisen alakohdan soveltamista.
Kyseisten henkilöiden on ennen pysyvän oleskeluoikeuden saamista täytettävä 7 artiklan 1 kohdan a, b, c tai d alakohdassa säädetyt edellytykset.
2.   Unionin kansalaisen perheenjäsenet, jotka eivät ole minkään jäsenvaltion kansalaisia ja jotka ovat oleskelleet vastaanottavassa jäsenvaltiossa perheenjäseninä vähintään yhden vuoden ajan ennen unionin kansalaisen kuolemaa, eivät menetä oleskeluoikeuttaan tämän kuoleman myötä, sanotun kuitenkaan rajoittamatta toisen alakohdan soveltamista.
Ennen kuin asianomaiset henkilöt saavat oikeuden pysyvään oleskeluun, heidän oleskeluoikeuteensa sovelletaan edelleen vaatimusta, jonka mukaan heidän on voitava todistaa olevansa työntekijöitä tai itsenäisiä ammatinharjoittajia tai että heillä on itseään ja perheenjäseniään varten riittävät varat niin, että he eivät oleskelunsa aikana muodostu rasitteeksi vastaanottavan jäsenvaltion sosiaalihuoltojärjestelmälle, ja kattava sairausvakuutusturva vastaanottavassa jäsenvaltiossa, tai että he ovat nämä edellytykset täyttävän henkilön vastaanottavaan jäsenvaltioon jo muodostuneen perheen jäseniä. ’Riittävät varat’ on määritelty 8 artiklan 4 kohdassa.
Nämä perheenjäsenet säilyttävät oleskeluoikeutensa yksinomaan henkilökohtaisten perusteiden nojalla.
– –”
7.
Samoin direktiivin 2004/38 III lukuun sisältyvän 14 artiklan 2 kohdan ensimmäisessä alakohdassa säädetään seuraavaa:
”Unionin kansalaisella ja hänen perheenjäsenillään on 7, 12 ja 13 artiklassa säädetty oleskeluoikeus sikäli kuin he täyttävät näissä artikloissa säädetyt edellytykset.”
8.
Kyseisen direktiivin IV lukuun, jonka otsikko on ”Pysyvä oleskeluoikeus”, sisältyvässä 16 artiklassa säädetään seuraavaa:
”1.   Unionin kansalaisilla, jotka ovat oleskelleet laillisesti vastaanottavan jäsenvaltion alueella yhtäjaksoisesti viisi vuotta, on oikeus pysyvään oleskeluun sen alueella. Tämä oikeus ei riipu III luvussa säädetyistä edellytyksistä.
2.   Edellä 1 kohdan säännöksiä sovelletaan myös perheenjäseniin, jotka eivät ole minkään jäsenvaltion kansalaisia ja jotka ovat oleskelleet vastaanottavassa jäsenvaltiossa unionin kansalaisen kanssa laillisesti ja yhtäjaksoisesti viisi vuotta.
– –”
2. Asetus N:o 492/2011
9.
Direktiivin 2004/38 lisäksi unionin lainsäätäjä on antanut työntekijöiden vapaasta liikkuvuudesta seuraavan erityisen säädöksen: työntekijöiden vapaasta liikkuvuudesta unionin alueella 5.4.2011 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksen (EU) N:o 492/2011. (
3
)
10.
Asetuksen N:o 492/2011 10 artiklan ensimmäisessä kohdassa säädetään, että ”jos jäsenvaltion kansalainen on tai on ollut työssä toisen jäsenvaltion alueella, on hänen lapsillaan, jos he asuvat kyseisessä jäsenvaltiossa, oikeus osallistua peruskoulutukseen, oppisopimuskoulutukseen ja ammatilliseen koulutukseen samoin edellytyksin kuin tämän valtion kansalaisilla”.
B
Yhdistyneen kuningaskunnan oikeus
11.
Direktiivi 2004/38 saatettiin osaksi Yhdistyneen kuningaskunnan oikeutta maahanmuutosta (Euroopan talousalue) vuonna 2006 annetulla asetuksella (Immigration (European Economic Area) Regulations 2006, jäljempänä vuoden 2006 asetus), joka konsolidoitiin myöhemmin maahanmuutosta (Euroopan talousalue) vuonna 2016 annetulla asetuksella (Immigration (European Economic Area) Regulations 2016, jäljempänä vuoden 2016 asetus).
12.
Vuoden 2016 asetuksen 4 §:n 1 momentissa määritellään direktiivin 2004/38 7 artiklan 1 kohdan a–c alakohdassa esitetyt unionin kansalaisten eri ryhmät, nimittäin työntekijät, itsenäiset ammatinharjoittajat, henkilöt, joilla on riittävät varat, ja opiskelijat. Vuoden 2016 asetuksen 4 artiklan 1 kohdan c alakohdan mukaan henkilöllä, jolla on riittävät varat, tarkoitetaan
”henkilöä, jolla on
(i)
riittävät varat niin, että hän ei oleskelunsa aikana muodostu rasitteeksi Yhdistyneen kuningaskunnan sosiaalihuoltojärjestelmälle; ja
(ii)
kattava sairausvakuutusturva Yhdistyneessä kuningaskunnassa”.
13.
Vuoden 2016 asetuksen 4 §:n 3 momentin b kohdassa säädetään, että ”edellytys, jonka mukaan opiskelijalla tai henkilöllä, jolla on riittävät varat, on oltava kattava sairausvakuutusturva Yhdistyneessä kuningaskunnassa, täyttyy vain, jos tällainen turva kattaa sekä opiskelijan tai henkilön, jolla on riittävät varat, että kaikki hänen asianomaiset perheenjäsenensä”.
14.
Vuoden 2016 asetuksen 15 §:n otsikko on ”Pysyvä oleskeluoikeus”. Siinä säädetään seuraavaa:
”(1) Seuraavat henkilöt saavat oikeuden oleskella pysyvästi Yhdistyneessä kuningaskunnassa:
(a)
ETA-kansalainen, joka on oleskellut Yhdistyneessä kuningaskunnassa tämän asetuksen mukaisesti yhtäjaksoisesti viisi vuotta;
(b)
ETA-kansalaisen perheenjäsen, joka ei ole ETA-kansalainen mutta joka on oleskellut Yhdistyneessä kuningaskunnassa ETA-kansalaisen kanssa tämän asetuksen mukaisesti yhtäjaksoisesti viisi vuotta;
– –”
15.
Vuoden 2016 asetuksen 16 §:n otsikko on ”Johdettu oleskeluoikeus”. Se vastaa vuoden 2006 asetuksen 15 a §:ää, ja siinä säädetään seuraavaa:
”(1)   Henkilöllä on johdettu oleskeluoikeus ajanjaksona, jona kyseinen henkilö
(a)
ei kuulu vapautuksen piiriin; ja
(b)
täyttää kaikki momenteista 2–6 yhdessä tai useammassa säädetyt edellytykset.
(2)   Tässä momentissa säädetyt edellytykset ovat seuraavat:
(a)
henkilö on ETA-kansalaisen tosiasiallinen huoltaja; ja
(b)
ETA-kansalainen
(i)
on alle 18-vuotias;
(ii)
oleskelee Yhdistyneessä kuningaskunnassa henkilönä, jolla on riittävät varat; ja
(iii)
ei pystyisi jäämään Yhdistyneeseen kuningaskuntaan, jos asianomainen henkilö lähtisi Yhdistyneestä kuningaskunnasta määräämättömäksi ajaksi.
– –”
III Pääasian tosiseikat
16.
Ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen kuvaus asian tosiseikoista on erityisen niukka.
17.
Ennakkoratkaisupyynnöstä voidaan kuitenkin päätellä, että VI on Pakistanin kansalainen, joka oleskelee Pohjois-Irlannissa (Yhdistynyt kuningaskunta), jossa hänen poikansa syntyi vuonna 2004. Hänen lapsensa on Irlannin kansalainen Irlannin perustuslain 2 §:n säännösten nojalla, joita sovellettiin hänen syntymänsä aikaan. Näissä säännöksissä (joita on sittemmin muutettu merkittävästi) säädettiin, että Irlannin saarella syntynyt henkilö on syntyperäinen Irlannin kansalainen.
18.
Vaikuttaa myös siltä, että pääasian asianosaiset ovat yhtä mieltä siitä, että ainakin 17.8.2006–16.8.2014 VI:llä ja hänen perheellään oli etuuksien myöntämisen edellytyksenä oleva oleskeluoikeus, kun hänellä oli kattava sairausvakuutusturva itselleen ja perheelleen.
19.
Hänen johdettu oleskeluoikeutensa syntyi vuoden 2006 asetuksen 15 a §:n 1 ja 2 momentin mukaisesti sen perusteella, että hän on lapsensa, joka on ETA-kansalainen ja jolla on riittävät varat, tosiasiallinen huoltaja.
20.
Asianosaiset ovat yhtä mieltä myös siitä, että koska VI:n poika oleskeli laillisesti Yhdistyneessä kuningaskunnassa yhtäjaksoisesti viisi vuotta, hän sai pysyvän oleskeluoikeuden Yhdistyneessä kuningaskunnassa.
21.
Pääasian oikeudenkäynnin asianosaiset ovat sitä vastoin eri mieltä VI:n oikeudesta yhtäältä verotuksessa tehtävään lapsivähennykseen ja toisaalta lapsilisään ajanjaksoilta 1.5.2006–20.8.2006 ja 18.8.2014–25.9.2016.
22.
HMRC:n mukaan tällaista oikeutta ei ole, koska VI:llä ei ollut kattavaa sairausvakuutusturvaa koko näiden ajanjaksojen ajan. Näin ollen hän ei ollut oikeutettu verotuksessa tehtävään lapsivähennykseen tai lapsilisään näiltä ajanjaksoilta. HMRC kuitenkin myöntää nyt, ettei liikaa maksettua määrää voida periä takaisin VI:ltä, koska hän ei ole esittänyt virheellisesti eikä salannut asian kannalta merkityksellisiä tosiseikkoja.
23.
Kansallisessa tuomioistuimessa vireillä olevat kaksi toisiinsa liittyvää asiaa yhdistettiin tämän ennakkoratkaisupyynnön esittämistä varten sillä perusteella, että niillä on sama kohde, nimittäin VI:n oleskeluoikeus Yhdistyneessä kuningaskunnassa kyseisinä ajanjaksoina.
IV Ennakkoratkaisupyyntö ja menettely unionin tuomioistuimessa
24.
Tässä tilanteessa Social Security Appeal Tribunal (Northern Ireland) (sosiaaliturva-asioita käsittelevä tuomioistuin, Pohjois-Irlanti, Yhdistynyt kuningaskunta) päätti 11.3.2020 tekemällään päätöksellä, joka saapui unionin tuomioistuimeen 7.4.2020, lykätä asian käsittelyä ja esittää unionin tuomioistuimelle seuraavat ennakkoratkaisukysymykset:
”1)
Onko lapsella, jolla on pysyvä oleskeluoikeus Euroopan talousalueella, oltava kattava sairausvakuutus, jotta hän säilyttää oleskeluoikeuden, kuten hänellä olisi vuoden 2016 asetuksen 4 §:n 1 momentissa tarkoitettuna henkilönä, jolla on riittävät varat?
2)
Onko vuoden 2016 asetuksen 4 §:n 3 momentin b kohdan mukainen edellytys (jonka mukaan kattavaa sairausvakuutusturvaa Yhdistyneessä kuningaskunnassa koskeva edellytys täyttyy opiskelijan tai henkilön, jolla on riittävät varat, tapauksessa vuoden 2016 asetuksen 16 §:n 2 momentin b kohdan ii alakohdan osalta vain, jos tällainen turva kattaa sekä kyseisen henkilön että kaikki hänen asianomaiset perheenjäsenensä) unionin oikeuden nojalla lainvastainen, kun otetaan huomioon direktiivin 2004/38 7 artiklan 1 kohta ja tuomion Teixeira (C‑480/08, EU:C:2010:83)] 70 kohtaan sisältyvä unionin tuomioistuimen oikeuskäytäntö?
3)
Kun otetaan huomioon tuomion Ahmad v. Secretary of State for the Home Department [2014] EWCA Civ 988, 53 kohta, onko Yhdistyneen kuningaskunnan ja Irlannin välillä käytössä olevia, yhteistä matkustusaluetta (Common Travel Area) koskevia vastavuoroisia järjestelyjä, jotka koskevat sairausvakuutusturvaa, pidettävä ’vastavuoroisina järjestelyinä’ ja onko niiden näin ollen katsottava muodostavan vuoden 2016 asetuksen 4 §:n 1 momentissa tarkoitetun kattavan sairausvakuutusturvan?”
25.
Kirjallisia huomautuksia esittivät VI, Norjan hallitus ja Euroopan komissio. Työjärjestyksensä 76 artiklan 2 kohdan mukaisesti unionin tuomioistuin päätti, ettei istuntoa asianosaisten kuulemiseksi pidetä. Unionin tuomioistuin esitti 2.7.2021 tiedoksi annetulla prosessinjohtotoimella pääasian oikeudenkäynnin valittajalle ja kaikille osapuolille kysymyksiä, joihin oli vastattava kirjallisesti. VI ja komissio esittivät kirjallisia huomautuksia näiden prosessinjohtotoimien kohteena olevista kysymyksistä annetussa määräajassa.
26.
Unionin tuomioistuimen pyynnöstä tässä ratkaisuehdotuksessa keskitytään kahteen ensimmäiseen ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen esittämään kysymykseen.
V Alustava huomautus unionin tuomioistuimen toimivallasta
27.
Ison-Britannian ja Pohjois-Irlannin yhdistynyt kuningaskunta erosi Euroopan unionista ja siitä tuli näin ollen kolmas valtio 1.2.2020, jolloin sopimus Ison-Britannian ja Pohjois-Irlannin yhdistyneen kuningaskunnan eroamisesta Euroopan unionista ja Euroopan atomienergiayhteisöstä (
4
) tuli voimaan. Yhdistyneen kuningaskunnan tuomioistuimia ei näin ollen voida kyseisestä ajankohdasta alkaen enää pitää jäsenvaltion tuomioistuimina.
28.
Kyseisen sopimuksen 126 artiklassa kuitenkin määrätään siirtymäkaudesta, joka alkaa sopimuksen voimaantulopäivänä 1.2.2020 ja päättyy 31.12.2020. Yhdistyneen kuningaskunnan erosopimuksen 127 artiklassa määrätään, että ellei kyseisessä sopimuksessa toisin määrätä, unionin oikeutta sovelletaan Yhdistyneeseen kuningaskuntaan ja Yhdistyneessä kuningaskunnassa siirtymäkauden ajan ja että unionin oikeudella on siirtymäkauden aikana Yhdistyneen kuningaskunnan osalta ja Yhdistyneessä kuningaskunnassa samat oikeusvaikutukset kuin unionissa ja sen jäsenvaltioissa, ja sitä tulkitaan ja sovelletaan samojen menetelmien ja yleisten periaatteiden mukaisesti kuin unionissa.
29.
Yhdistyneen kuningaskunnan erosopimuksen 86 artiklan 2 kohdassa myös määrätään, että Euroopan unionin tuomioistuimella säilyy toimivalta antaa ennakkoratkaisuja asioissa, joissa Yhdistyneen kuningaskunnan tuomioistuimen ennakkoratkaisupyyntö on jätetty ennen siirtymäkauden päättymistä. Saman artiklan 3 kohdassa lisäksi määrätään, että 2 kohdassa tarkoitettu ennakkoratkaisupyyntö katsotaan tehdyksi, kun unionin tuomioistuimen kirjaamo on rekisteröinyt menettelyn vireille panevan asiakirjan.
30.
Yhdistyneen kuningaskunnan tuomioistuin toimitti nyt käsiteltävän ennakkoratkaisupyynnön unionin tuomioistuimeen 7.4.2020 eli ennen siirtymäkauden päättymistä sellaisen riita-asian yhteydessä, joka koskee VI:n oleskeluoikeutta ja oikeutta tiettyihin valtion myöntämiin etuuksiin.
31.
Tästä seuraa ensinnäkin, että pääasian oikeudenkäynnissä tarkasteltava tilanne kuuluu Yhdistyneen kuningaskunnan erosopimuksen 126 ja 127 artiklan nojalla unionin oikeuden ajalliseen soveltamisalaan, ja toiseksi, että unionin tuomioistuin on kyseisen sopimuksen 86 artiklan 2 kohdan mukaan toimivaltainen antamaan ennakkoratkaisun ainakin ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen esittämistä kahdesta ensimmäisestä kysymyksestä.
VI Asian tarkastelu
A
Ensimmäinen kysymys
32.
Ensimmäisellä kysymyksellään ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin tiedustelee, onko lapsella, jolla on pysyvä oleskeluoikeus Euroopan talousalueella, oltava kattava sairausvakuutus, jotta hän säilyttää oleskeluoikeuden, kuten hänellä olisi vuoden 2016 asetuksen 4 §:n 1 momentissa tarkoitettuna henkilönä, jolla on riittävät varat.
33.
Tällä tavoin muotoiltuna voidaan pohtia, täyttääkö kysymys tutkittavaksi ottamisen edellytykset, tai jopa, onko unionin tuomioistuin toimivaltainen vastaamaan siihen. On nimittäin muistutettava, että SEUT 267 artiklassa vahvistettu yhteistyöjärjestelmä perustuu kansallisten tuomioistuinten ja unionin tuomioistuimen tehtävien selkeään jakoon. Kyseiseen artiklaan perustuvassa menettelyssä kansallisten säännösten tulkinta kuuluu jäsenvaltioiden tuomioistuimille eikä unionin tuomioistuimelle, eikä tämän tehtävänä ole lausua kansallisten oikeussääntöjen yhteensoveltuvuudesta unionin oikeuden säännösten ja määräysten kanssa. Unionin tuomioistuimella on sen sijaan toimivalta esittää kansalliselle tuomioistuimelle kaikki sellaiset unionin oikeuden tulkintaan liittyvät seikat, joiden avulla tämä voi arvioida kansallisten oikeussääntöjen yhteensoveltuvuutta unionin oikeuden kanssa. (
5
)
34.
Unionin tuomioistuimen on tämän vuoksi tarvittaessa muotoiltava sille esitetyt kysymykset uudelleen. Unionin tuomioistuimen tehtävänä on nimittäin tulkita kaikkia unionin oikeuden määräyksiä ja säännöksiä, joita kansalliset tuomioistuimet tarvitsevat ratkaistessaan niiden käsiteltäväksi saatettuja asioita, vaikka näitä määräyksiä ja säännöksiä ei olisi nimenomaisesti mainittu kansallisten tuomioistuinten unionin tuomioistuimelle esittämissä kysymyksissä. (
6
) Tässä yhteydessä unionin tuomioistuimen on poimittava kaikista kansallisen tuomioistuimen esittämistä seikoista ja erityisesti ennakkoratkaisupyynnön perusteluista ne unionin oikeutta koskevat seikat, joita on syytä tulkita, kun otetaan huomioon riidan kohde. (
7
)
35.
Kun otetaan huomioon tämä oikeuskäytäntö ja ennakkoratkaisupyynnössä esitetyt tiedot, vaikuttaa selvältä, että ensimmäisellä kysymyksellään ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin tiedustelee lähinnä, edellytetäänkö direktiivin 2004/38 16 artiklassa, että lapsella, joka on ETA-kansalainen, on oltava kattava sairausvakuutus, jotta hän säilyttää pysyvän oleskeluoikeutensa, kuten direktiivin 2004/38 7 artiklan 1 kohdan b alakohdan mukaan tilapäisen oleskelun aikana edellytetään.
36.
Tässä mielessä ymmärrettynä kysymykseen on vastattava hyvin selkeästi kieltävästi. Vaikka on harvinaista, että oikeussäännön sanamuoto on yksiselitteinen, niinkin voi olla: direktiivin 2004/38 16 artiklan 1 kohta on esimerkki tästä. Kyseisessä säännöksessä todetaan nimenomaisesti, että ”unionin kansalaisilla, jotka ovat oleskelleet laillisesti vastaanottavan jäsenvaltion alueella yhtäjaksoisesti viisi vuotta, on oikeus pysyvään oleskeluun sen alueella. Tämä oikeus ei riipu III luvussa säädetyistä edellytyksistä”. (
8
)
37.
Kattavaa sairausvakuutusturvaa koskeva edellytys sisältyy kuitenkin yhteen kyseisen luvun säännöksistä, nimittäin 7 artiklan 1 kohdan b alakohtaan. Tämän edellytyksen täyttymistä ei siten enää vaadita unionin kansalaiselta, joka on oleskellut laillisesti vastaanottavan jäsenvaltion alueella yhtäjaksoisesti viisi vuotta.
38.
Jos olisi tarpeen viitata kyseiseen edellytykseen, voitaisiin myös viitata direktiivin 2004/38 johdanto-osan 18 perustelukappaleeseen, joka yksiselitteisesti vahvistaa unionin lainsäätäjän aikomuksen vapauttaa kaikista ehdoista unionin kansalaiset, jotka ovat saaneet pysyvän oleskeluluvan. Kyseisessä johdanto-osan perustelukappaleessa nimittäin todetaan, että ”jotta jo saadusta oikeudesta pysyvään oleskeluun voisi tulla todellinen keino kotoutua sen vastaanottavan jäsenvaltion yhteiskuntaan, jossa unionin kansalainen oleskelee, siihen ei olisi kohdistuttava mitään ehtoja”.
39.
Toisin sanoen: kun pysyvä oleskeluoikeus on saatu, unionin kansalaisten ei tarvitse enää täyttää direktiivin 2004/38 7 artiklan edellytyksiä. (
9
)
40.
Unionin tuomioistuin on lisäksi jo esittänyt tämän tulkinnan direktiivin 2004/38 16 artiklan 1 kohdasta vastaavanlaisissa olosuhteissa. Siten 13.9.2016 annetusta tuomiosta Rendón Marín (C‑165/14, EU:C:2016:675) ilmenee, että jos kolmannen maan kansalaisen lapsi on saanut direktiivin 2004/38 16 artiklan 1 kohdan nojalla pysyvän oleskeluoikeuden jäsenvaltiossa, lapsen oleskeluoikeus ”ei riippuisi kyseisen direktiivin III luvussa säädetyistä ja erityisesti mainitun direktiivin 7 artiklan 1 kohdan b alakohdassa vahvistetuista edellytyksistä”. (
10
)
41.
Lisään vielä, että direktiivin 2004/38 16 artiklan 2 kohdassa korostetaan, että tätä sääntöä sovelletaan myös perheenjäseniin, jotka eivät ole minkään jäsenvaltion kansalaisia ja jotka ovat oleskelleet vastaanottavassa jäsenvaltiossa unionin kansalaisen kanssa laillisesti ja yhtäjaksoisesti viisi vuotta.
42.
Näin ollen edellä esitettyjen näkökohtien perusteella on selvää, että direktiivin 2004/38 16 artiklaa on tulkittava siten, että lapselta, joka asuu Euroopan talousalueella ja joka on saanut kyseisen säännöksen nojalla pysyvän oleskeluoikeuden, ei edellytetä kattavaa sairausvakuutusturvaa, jotta hän säilyttää pysyvän oleskeluoikeutensa.
B
Toinen kysymys
43.
Toisella kysymyksellään ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin tiedustelee lähinnä, onko direktiivin 2004/38 7 artiklan 1 kohtaa tulkittava siten, että kattavaa sairausvakuutusturvaa koskeva edellytys täyttyy sellaisen henkilön, joka ei ole taloudellisesti aktiivinen, tapauksessa vain, jos tällainen suoja kattaa sekä kyseisen henkilön että kaikki hänen asianomaiset perheenjäsenensä. Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin viittaa kysymyksessään myös unionin tuomioistuimen 23.2.2010 antaman tuomion Teixeira (C‑480/08, EU:C:2010:83; jäljempänä tuomio Teixeira) 70 kohtaan. Tarkastelen näitä kahta seikkaa vuorollaan. Sen jälkeen esitän vielä huomautuksen kattavan sairausvakuutusturvan käsitteestä.
1. Henkilöt, joihin sovelletaan direktiivin 2004/38 7 artiklan 1 kohdan b alakohdan mukaista kattavaa sairausvakuutusturvaa koskevaa edellytystä
44.
Direktiivin 2004/38 7 artiklan 1 kohdan b alakohdan mukaan unionin kansalaisilla on oikeus oleskella toisen jäsenvaltion alueella yli kolmen kuukauden ajan, ”jos heillä on itseään ja perheenjäseniään varten riittävät varat niin, että he eivät oleskelunsa aikana muodostu rasitteeksi vastaanottavan jäsenvaltion sosiaalihuoltojärjestelmälle, ja kattava sairausvakuutusturva vastaanottavassa jäsenvaltiossa”.
45.
Todellisuudessa, mikäli kyseisen säännöksen englanninkielisen version sanamuoto olisi saattanut aiheuttaa epäselvyyttä direktiivin 2004/38 7 artiklan 1 kohdan b alakohdan mukaisen kattavaa sairausvakuutusturvaa koskevan velvoitteen soveltamisalasta, on todettava, että unionin tuomioistuin on äskettäin tulkinnut kyseistä säännöstä ja vastannut ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen siitä esittämään kysymykseen.
46.
Unionin tuomioistuin nimittäin katsoi 15.7.2021 antamassaan tuomiossa A (Julkinen terveydenhuolto) (C‑535/19, EU:C:2021:595), että ”direktiivin 2004/38 7 artiklan 1 kohdan b alakohdasta, luettuna tämän direktiivin johdanto-osan kymmenennen perustelukappaleen valossa, ilmenee, että jäsenvaltiot voivat vaatia unionin kansalaisilta, jotka ovat toisen jäsenvaltion kansalaisia ja jotka haluavat saada oikeuden oleskella niiden alueella yli kolmen kuukauden ajan harjoittamatta taloudellista toimintaa, että heillä on itseään ja perheenjäseniään varten kattava sairausvakuutusturva vastaanottavassa jäsenvaltiossa ja riittävät varat niin, etteivät he oleskelunsa aikana muodostu rasitteeksi kyseisen valtion sosiaalihuoltojärjestelmälle”. (
11
)
47.
Kuten kyseisessä tuomiossa selitetään, direktiivin 2004/38 14 artiklan 2 kohdan nojalla on niin, että unionin kansalaisten ja heidän perheenjäsentensä oikeus oleskella vastaanottavan jäsenvaltion alueella kyseisen direktiivin 7 artiklan perusteella säilyy vain, jos kyseiset kansalaiset ja heidän perheenjäsenensä täyttävät tässä viimeksi mainitussa säännöksessä säädetyt edellytykset. Direktiivin 2004/38 7 artiklan 1 kohdan b alakohdasta, luettuna yhdessä sen 14 artiklan 2 kohdan kanssa, ilmenee siis, että sellaisella unionin kansalaisella, joka ei ole taloudellisesti aktiivinen, on koko sen vastaanottavan jäsenvaltion alueella oleskelunsa keston, joka on yli kolme kuukautta ja alle viisi vuotta, ajan muun muassa oltava itseään ja perheenjäseniään varten kattava sairausvakuutusturva niin, etteivät he muodostu kohtuuttomaksi rasitteeksi kyseisen jäsenvaltion julkiselle taloudelle. (
12
)
48.
Direktiivin 2004/38 7 artiklan 1 kohdan b alakohdan englanninkielisen version sanamuodon mahdollisesta moniselitteisyydestä huolimatta tämä tulkinta on täysin kyseisen säännöksen muiden kieliversioiden mukainen. (
13
) Unionin tuomioistuimen vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan jossakin kieliversiossa käytettyä unionin oikeuden säännöksen sanamuotoa ei kuitenkaan voida käyttää tämän säännöksen ainoana tulkintaperusteena eikä sille voida antaa etusijaa muihin kieliversioihin nähden. (
14
)
49.
Lisäksi unionin tuomioistuimen direktiivin 2004/38 7 artiklan 1 kohdan b alakohdasta esittämä tulkinta on myös sen säännöstön systematiikan ja tavoitteen mukainen, jonka osa tämä säännös on. Tältä osin voin viitata systematiikan osalta direktiivin 2004/38 12 artiklan 2 kohtaan ja 14 artiklan 2 kohtaan ja tavoitteen osalta johdanto-osan kymmenenteen perustelukappaleeseen.
50.
Tässä tilanteessa voin vain vahvistaa, että direktiivin 2004/38 7 artiklan 1 kohdan b alakohtaa on tulkittava siten, että koko vastaanottavassa jäsenvaltiossa oleskelunsa ajan, joka on vähintään kolme kuukautta ja enintään viisi vuotta, unionin kansalaisilla, jotka eivät ole taloudellisesti aktiivisia, on oltava kattava sairausvakuutusturva itseään ja perheenjäseniään varten.
2. Tuomiossa Teixeira esitetyn tulkinnan ulottuvuus
51.
Tuomion Teixeira 70 kohdassa unionin tuomioistuin totesi, että lapsen, joka käyttää oikeutta osallistua koulutukseen työntekijöiden vapaasta liikkuvuudesta yhteisön alueella 15.10.1968 annetun neuvoston asetuksen (ETY) N:o 1612/68 (
15
) 12 artiklan mukaisesti, vanhemmalla, joka on hänen tosiasiallinen huoltajansa, olevaan oikeuteen oleskella vastaanottavassa jäsenvaltiossa ei sovelleta edellytystä, jonka mukaan tällä vanhemmalla on oltava riittävät varat niin, ettei hän oleskelunsa aikana muodostu rasitteeksi kyseisen jäsenvaltion sosiaalihuoltojärjestelmälle, ja kattava sairausvakuutusturva kyseisessä valtiossa.
52.
On palautettava mieleen, että vaikka asetuksen N:o 1612/68 12 artikla on kumottu ja korvattu asetuksen N:o 492/2011 10 artiklalla, näiden kahden säännöksen sanamuoto on sama, ja asetuksen N:o 1612/68 12 artiklaa koskeva unionin tuomioistuimen oikeuskäytäntö on merkityksellinen myös tulkittaessa asetuksen N:o 492/2011 10 artiklaa. (
16
)
53.
Näin ollen jäsenvaltion kansalaisen, joka on tai on ollut työssä vastaanottavassa jäsenvaltiossa, lapset samoin kuin vanhempi, joka on näiden tosiasiallinen huoltaja, voivat kiistatta vedota jälkimmäisessä valtiossa itsenäiseen oleskeluoikeuteen jo pelkästään asetuksen N:o 492/2011 10 artiklan nojalla joutumatta täyttämään direktiivissä 2004/38 määriteltyjä edellytyksiä, joihin kuuluu se, että asianomaisilla on riittävät varat ja kattava sairausvakuutusturva kyseisessä valtiossa. (
17
)
54.
Ennakkoratkaisupyyntöön ei sisältynyt mitään tietoja tästä. Vastauksessaan unionin tuomioistuin esittämiin, kirjallisesti vastattaviin kysymyksiin VI kuitenkin totesi, että hänen aviomiehensä, joka on riita-asiassa kyseessä olevan lapsen isä, on hänen itsensä tapaan Pakistanin kansalainen. Vastauksessaan VI itse myönsikin, ettei hän näin ollen väitä tilanteen kuuluvan asetuksen N:o 492/2011 10 artiklan soveltamisalaan. (
18
)
55.
Tässä tilanteessa asetuksen N:o 492/2011 10 artiklalla ei voi olla mitään vaikutusta toiseen ennakkoratkaisukysymykseen annettava vastaukseen.
3. Loppuhuomautus kattavan sairausvakuutusturvan käsitteestä
56.
Mielestäni ei voida sivuuttaa sitä seikkaa, että toinen pääasian oikeudenkäynnin asianosaisten välisen riidan taustalla oleva perustava kysymys on todennäköisesti se, muodostaako oikeus käyttää julkisen terveydenhuoltojärjestelmän (nimittäin National Health Servicen, jäljempänä NHS) tarjoamaa terveydenhuoltoa direktiivin 2004/38 7 artiklan 1 kohdan b alakohdassa tarkoitetun kattavan sairausvakuutusturvan. (
19
) Ennakkoratkaisupyynnön perusteella vaikuttaa lisäksi siltä, että tarve esittää kattavaa sairausvakuutusturvaa käsittelevä kysymys tuotiin nimenomaisesti esille ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen menettelyssä käydyssä näkemystenvaihdossa.
57.
On kuitenkin myönnettävä, että yhtäältä valittajan edustaja vastasi selkeästi, että ”toista kysymystä ei ole tarpeen muotoilla uudelleen tai jakaa osiin, jotta voidaan tiedustella, mikä on’kattava sairausvakuutusturva’”, (
20
) ja että toisaalta ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin ei nähnyt tarpeelliseksi tiedustella tätä asiaa unionin tuomioistuimelta. Toinen ennakkoratkaisukysymys ei nimittäin koske ”sairausvakuutusta” koskevan edellytyksen ”luonnetta” tai aineellista ulottuvuutta.
58.
Ennakkoratkaisupyyntöön ei myöskään sisälly lisätietoja tältä osin, lukuun ottamatta kolmannen kysymyksen, joka koskee Yhdistyneen kuningaskunnan ja Irlannin välillä käytössä olevia, yhteistä matkustusaluetta (Common Travel Area) koskevia vastavuoroisia järjestelyjä, sanamuotoon sisältyvää viittausta Court of Appealin (England & Wales) (Civil Division) (Yhdistynyt kuningaskunta) ratkaisuun. (
21
)
59.
Lopuksi voin vain pahoitella sitä, ettei Yhdistynyt kuningaskunta ole pitänyt tarpeellisena esittää kirjallisia huomautuksia tai pyytää istunnon pitämistä selittääkseen unionin tuomioistuimelle julkisen terveydenhuoltojärjestelmänsä toimintaa ja ulottuvuutta. (
22
)
60.
Tässä tilanteessa olisi nähdäkseni erityisen sopimatonta käsitellä tätä kysymystä huolimatta siitä, ettei ennakkoratkaisua pyytäneellä tuomioistuimella ole enää mahdollisuutta esittää tästä asiasta kysymystä unionin tuomioistuimelle, koska Yhdistynyt kuningaskunta on päättänyt erota Euroopan unionista.
61.
Näin ollen tältä osin voidaan ainoastaan todeta ensinnäkin, että unionin lainsäätäjä otti huomioon jäsenvaltioiden pelon siitä, että vapaan liikkuvuuden käyttäminen saattaisi vaikuttaa niiden julkiseen talouteen, (
23
) mutta toiseksi, että se ei mennyt niin pitkälle, että olisi vaatinut, että ”kattavaa sairausvakuutusturvaa” koskeva edellytys täytetään yksityisen palveluntarjoajan toimesta, ja kolmanneksi, että unionin lainsäätäjä valitsi käsitteen ”kattava sairausvakuutusturva”, kun taas direktiivin 90/365 1 artiklan 1 kohdassa edellytettiin aiemmin sairausvakuutusta ”kaikkien riskien varalta vastaanottavassa jäsenvaltiossa”. (
24
)
62.
Toisaalta direktiivin 2004/38 sanamuodosta ei ilmene, miten käsite ”kattava” on ymmärrettävä, eikä siihen myöskään sisälly viittausta jäsenvaltioiden oikeuteen siltä osin kuin on kyse tämän käsitteen merkityksestä. Näin ollen sitä on direktiiviä sovellettaessa pidettävä unionin oikeuden itsenäisenä käsitteenä, jota on tulkittava yhtenäisesti kaikkien jäsenvaltioiden alueella. (
25
) Lisäksi on niin, että kun otetaan huomioon direktiivin 2004/38 asiayhteys ja päämäärät, sen säännöksiä ei voida tulkita suppeasti, eikä niiltä missään tapauksessa pidä viedä niiden tehokasta vaikutusta. (
26
) Tämä tarkoittaa a contrario, että edellytystä, joka on omiaan vaikuttamaan kielteisesti vapaaseen liikkuvuuteen – kuten direktiivin 2004/38 7 artiklan 1 kohdan b alakohdassa säädettyä kattavaa sairausvakuutusturvaa koskevaa edellytystä –, on tulkittava suppeasti.
63.
Tässä tilanteessa katson, että sairausvakuutusturvaa on pidettävä kattavana direktiivin 2004/38 7 artiklan 1 kohdan b alakohdassa tarkoitetulla tavalla, jos unionin kansalaisen turva vastaa turvaa, jonka vastaanottava jäsenvaltio tarjoaa maksutta omille kansalaisilleen – sitäkin suuremmalla syyllä, koska jäsenvaltiot voivat säätää, ettei niiden sairausvakuutusjärjestelmää voida käyttää maksutta (
27
) –, tai turvaa, jota jäsenvaltio edellyttää omilta kansalaisiltaan, etenkin jos unionin kansalaiset maksavat veroja, joista terveydenhuoltojärjestelmä rahoitetaan, samalla tavalla kuin kyseisen jäsenvaltion kansalaiset.
64.
Tämä tulkinta ei ole luonteeltaan sellainen, että julkiselle taloudelle aiheutuisi kohtuutonta rasitusta, ja se on tältä osin direktiivin 2004/38 perustana olevan tavoitteen mukainen. Tämä tulkinta vastaa lisäksi mutatis mutandis sitä, mitä vaaditaan riittäviä varoja koskevalta edellytykseltä, joka sisältyy myös direktiivin 2004/38 7 artiklan 1 kohdan b alakohtaan. Direktiivin 2004/38 8 artiklan 4 kohdassa nimittäin säädetään, että ”riittävien varojen” määrä ei saa olla suurempi kuin se, jonka alittuessa vastaanottavan jäsenvaltion kansalaisille voidaan myöntää sosiaaliavustusta, tai jos tätä perustetta ei voida soveltaa, suurempi kuin vastaanottavan jäsenvaltion maksama sosiaaliturvajärjestelmän mukainen vähimmäiseläke. Näin ollen on johdonmukaista, että sairausvakuutusturvaa pidetään ”kattavana”, kun se vastaa sitä, mitä vastaanottavan jäsenvaltion kansalaisille tarjotaan tai mitä heiltä edellytetään.
VII Ratkaisuehdotus
65.
Edellä esitetyn perusteella ehdotan, että unionin tuomioistuin vastaa Social Security Appeal Tribunalin (Northern Ireland) esittämiin ennakkoratkaisukysymyksiin seuraavasti:
1)
Euroopan unionin kansalaisten ja heidän perheenjäsentensä oikeudesta liikkua ja oleskella vapaasti jäsenvaltioiden alueella, asetuksen (ETY) N:o 1612/68 muuttamisesta ja direktiivien 64/221/ETY, 68/360/ETY, 72/194/ETY, 73/148/ETY, 75/34/ETY, 75/35/ETY, 90/364/ETY, 90/365/ETY ja 93/96/ETY kumoamisesta 29.4.2004 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2004/38/EY 16 artiklaa on tulkittava siten, että lapselta, joka asuu Euroopan talousalueella ja joka on saanut kyseisen säännöksen nojalla pysyvän oleskeluoikeuden, ei edellytetä kattavaa sairausvakuutusturvaa, jotta hän säilyttää pysyvän oleskeluoikeutensa.
2)
Direktiivin 2004/38 7 artiklan 1 kohdan b alakohtaa on tulkittava siten, että koko vastaanottavassa jäsenvaltiossa oleskelunsa ajan, joka on vähintään kolme kuukautta ja enintään viisi vuotta, unionin kansalaisilla, jotka eivät ole taloudellisesti aktiivisia, on oltava kattava sairausvakuutusturva itseään ja perheenjäseniään varten.
(
1
)	Alkuperäinen kieli: englanti.
(
2
)	EUVL 2004, L 158, s. 77 ja oikaisut EUVL 2004, L 229, s. 35 ja EUVL 2005, L 197, s. 34.
(
3
)	EUVL 2011, L 141, s. 1.
(
4
)	EUVL 2020, L 29, s. 7 (jäljempänä Yhdistyneen kuningaskunnan erosopimus).
(
5
)	Ks. vastaavasti tuomio 18.11.2020, Syndicat CFTC (C‑463/19, EU:C:2020:932, 29 kohta).
(
6
)	Ks. vastaavasti tuomio 13.9.2016, Rendón Marín (C‑165/14, EU:C:2016:675, 33 kohta).
(
7
)	Ks. vastaavasti tuomio 13.9.2016, Rendón Marín (C‑165/14, EU:C:2016:675, 34 kohta).
(
8
)	Kursivointi tässä.
(
9
)	Ks. Mantu, S. ja Minderhoud, P., ”Exploring the Links between Residence and Social Rights for Economically Inactive EU Citizens”, European Journal of Migration and Law, 2019 (21), s. 313–337, erityisesti s. 327.
(
10
)	Tuomion 47 kohta.
(
11
)	Tuomion 53 kohta, kursivointi tässä.
(
12
)	Ks. vastaavasti tuomio 15.7.2021, A (Julkinen terveydenhuolto) (C‑535/19, EU:C:2021:595, 54 ja 55 kohta). Voidaan todeta, että tämä tulkinta oli jo nähtävissä aiemmissa tuomioissa, jotka koskivat mainittua säännöstä edeltänyttä säännöstä – toisin sanoen oleskeluoikeudesta 28.6.1990 annetun neuvoston direktiivin 90/364/ETY (EYVL 1990, L 180, s. 26) 1 artiklan 1 kohtaa –, tai muotoilussa, joka saattaa vaikuttaa moniselitteiseltä englanninkielisessä versiossa. Ks. vastaavasti tuomio 17.9.2002, Baumbast ja R (C‑413/99, EU:C:2002:493, 87 kohta) ja tuomio 19.9.2013, Brey (C‑140/12, EU:C:2013:565, 47 kohta). Vaikka asiaa koskeva esitys ei ole tyhjentävä, tältä osin tarkastelemassani oikeuskirjallisuudessa yhdytään tähän tulkintaan. Ks. vastaavasti mm. Sarolea, S., ”De Strasbourg à Luxembourg, quels droits pour les familles migrantes?”, Revue Québecoise de Droit International, 2020, 33(Special Issue), s. 439–464, erityisesti s. 444; de Mars, S., ”Economically inactive EU migrants and the United Kingdom’s National Health Service: unreasonable burdens without real links?”, E.L. Rev., 2014, 39(6), s. 770–789, erityisesti s. 772 ja Sokol, T., ”Comprehensive Sickness Insurance as a Condition for EU Citizens’ Residence in Other Member State: a Need for a Reform?”, European Journal of Social Security, 2016, nide 18, s. 380–398, erityisesti s. 381 ja 394.
(
13
)	Vertaa esim. direktiivin 2004/38 7 artiklan 1 kohdan b alakohdan englanninkielistä versiota sen saksankieliseen versioon (”für sich und seine Familienangehörigen über ausreichende Existenzmittel verfügt – – und er und seine Familienangehörigen über einen umfassenden Krankenversicherungsschutz im Aufnahmemitgliedstaat verfügen”), espanjankieliseen versioon (”dispone, para sí y los miembros de su familia, de recursos suficientes – – así como de un seguro de enfermedad que cubra todos los riesgos en el Estado miembro de acogida”), ranskankieliseen versioon (”s’il dispose, pour lui et pour les membres de sa famille, de ressources suffisantes – – et d’une assurance maladie complète dans l’État membre d’accueil”) tai italiankieliseen versioon (”di disporre, per se stesso e per i propri familiari, di risorse economiche sufficienti – – e di un’assicurazione malattia che copra tutti i rischi nello Stato membro ospitante”).
(
14
)	Ks. vastaavasti tuomio 20.12.2017, Gusa (C‑442/16, EU:C:2017:1004, 34 kohta).
(
15
)	(EYVL 1968, L 257, s. 2), sellaisena kuin se on muutettuna 27.7.1992 annetulla neuvoston asetuksella (ETY) N:o 2434/92 (EYVL 1992, L 245, s. 1).
(
16
)	Ks. vastaavasti tuomio 6.10.2020, Jobcenter Krefeld (C‑181/19, EU:C:2020:794, 34 kohta).
(
17
)	Ks. vastaavasti tuomio 23.2.2010, Ibrahim ja Secretary of State for the Home Department (C‑310/08, EU:C:2010:80, 50 ja 59 kohta) ja tuomio 6.10.2020, Jobcenter Krefeld (C‑181/19, EU:C:2020:794, 39 kohta).
(
18
)	Ks. valittajan kirjallisesti vastattaviin kysymyksiin antaman vastauksen 14 kohta.
(
19
)	Tämä kysymys on siten erillinen siitä kysymyksestä, onko vastaanottava jäsenvaltio velvollinen liittämään sellaisen unionin kansalaisen, joka ei ole taloudellisesti aktiivinen ja joka oleskelee sen alueella direktiivin 2004/38 7 artiklan 1 kohdan b alakohdan nojalla, maksutta julkiseen sairausvakuutusjärjestelmäänsä. Kuten tiedämme, unionin tuomioistuin vastasi tähän kysymykseen kieltävästi 15.7.2021 antamassaan tuomiossa A (Julkinen terveydenhuolto) (C‑535/19, EU:C:2021:595, 56 ja 58 kohta).
(
20
)	Appeal Tribunalin Spires Centressä, Belfastissa (Yhdistynyt kuningaskunta), 28.2.2020 pidetyn istunnon pöytäkirja.
(
21
)	Ahmad v. Secretary of State for the Home Department [2014] EWCA Civ 988. Kyseisessä asiassa Court of Appeal katsoi, ettei NHS:n tarjoama turva muodosta kattavaa sairausvakuutusturvaa. VI:n mukaan asiasta käydään parhaillaan keskustelua. Ks. tältä osin de Mars, S., ”Economically inactive EU migrants and the United Kingdom’s National Health Service: unreasonable burdens without real links?”, E.L. Rev., 2014, 39(6), s. 770–789.
(
22
)	Siitä, että unionin tuomioistuin katsoi 23.2.2010 antamansa tuomion Ibrahim ja Secretary of State for the Home Department (C‑310/08, EU:C:2010:80, 20 kohta) tosiseikkoja koskevissa toteamuksissa, että Ibrahimilla ”ei [ollut] kattavaa sairausvakuutusturvaa, ja hän [oli] riippuvainen Yhdistyneen kuningaskunnan julkisesta terveydenhoitojärjestelmästä (National Health Service)”, ei voida mielestäni myöskään tehdä mitään päätelmiä.
(
23
)	Ks. direktiivin 2004/38 johdanto-osan kymmenes perustelukappale ja vastaavasti tuomio 15.7.2021, A (Julkinen terveydenhuolto) (C‑535/19, EU:C:2021:595, 55 ja 62 kohta).
(
24
)	Kursivointi tässä.
(
25
)	Ks. vastaavasti tuomio 21.12.2011, Ziolkowski ja Szeja (C‑424/10 ja C‑425/10, EU:C:2011:866, 33 kohta).
(
26
)	Ks. vastaavasti äskettäin tuomio 11.4.2019, Tarola (C‑483/17, EU:C:2019:309, 38 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
(
27
)	Ks. vastaavasti tuomio 15.7.2021, A (Julkinen terveydenhuolto) (C‑535/19, EU:C:2021:595, 58 ja 62 kohta).