A BÍRÓSÁG ÍTÉLETE (harmadik tanács)
2026. április 23.(*)
„ Fellebbezés – Állami támogatás – Az EUMSZ 107. cikk (3) bekezdésének b) pontja – A német légiközlekedési piac – A Németországi Szövetségi Köztársaság által a Covid19‑világjárvány keretében valamely légitársaság számára nyújtott támogatás – Állami támogatási intézkedésekre vonatkozó ideiglenes keret – A Deutsche Lufthansa AG feltőkésítése – Az Európai Bizottság arra vonatkozó határozata, hogy nem emel kifogást – Egy tagállam gazdaságában bekövetkezett komoly zavar megszüntetésére nyújtott támogatás ”
A C‑457/23. P. sz. ügyben,
a Deutsche Lufthansa AG (székhelye: Köln [Németország], képviselik kezdetben: J. Burger, H.‑J. Niemeyer, C. Sielmann és C. Wilken Rechtsanwälte, később: P. Heuser, H.‑J. Niemeyer, C. Sielmann és M. Wilken Rechtsanwälte)
fellebbezőnek
az Európai Unió Bírósága alapokmányának 56. cikke alapján 2023. július 20‑án benyújtott fellebbezése tárgyában,
a többi fél az eljárásban:
a Ryanair DAC (székhelye: Swords [Írország], képviselik kezdetben: F.‑C. Laprévote és E. Vahida avocats, D. Pérez de Lamo és S. Rating abogados, később: F.‑C. Laprévote és E. Vahida avocats, valamint S. Rating abogado),
a Condor Flugdienst GmbH (székhelye: Neu‑Isenburg [Németország], képviselik kezdetben: A. Israel és J. Lang Rechtsanwälte, G. J. Dietrich barrister, E. Wright avocate, később: A. Israel és J. Lang Rechtsanwälte, T. Peevska avocate, végül: A. Israel és J. Lang Rechtsanwälte, valamint M. Álvarez‑Requejo Heredero abogada)
felperesek az elsőfokú eljárásban,
az Európai Bizottság (képviselik: L. Flynn, J. Carpi Badía és F. Tomat, meghatalmazotti minőségben)
alperes az elsőfokú eljárásban,
a Németországi Szövetségi Köztársaság (képviselik kezdetben: J. Möller és P.‑L. Krüger, később: J. Möller, meghatalmazotti minőségben),
a Francia Köztársaság
beavatkozó felek az elsőfokú eljárásban,
A BÍRÓSÁG (harmadik tanács),
tagjai: C. Lycourgos tanácselnök, O. Spineanu‑Matei, S. Rodin (előadó), N. Piçarra és N. Fenger bírák,
főtanácsnok: A. Biondi,
hivatalvezető: M. Longar tanácsos,
tekintettel az írásbeli szakaszra és a 2025. május 7‑i tárgyalásra,
a főtanácsnok indítványának a 2025. október 16‑i tárgyaláson történt meghallgatását követően,
meghozta a következő
Ítéletet
1        Fellebbezésében a Deutsche Lufthansa AG (a továbbiakban: DLH) az Európai Unió Törvényszéke 2023. május 10‑i Ryanair és Condor Flugdienst kontra Bizottság (Lufthansa; Covid19) ítéletének ((T‑34/21 és T‑87/21, a továbbiakban: megtámadott ítélet, EU:T:2023:248) hatályon kívül helyezését kéri, amellyel a Törvényszék megsemmisítette a 2021. december 14‑i C(2021) 9606 final bizottsági határozattal helyesbített, az SA 57153 – Németország – Covid19 – A Lufthansa számára nyújtott állami támogatásról szóló, 2020. június 25‑i C(2020) 4372 final bizottsági határozatot (a továbbiakban: vitatott határozat).
Jogi háttér
A 95/93/EGK rendelet
2        A 2004. április 21‑i 793/2004/EK európai parlamenti és tanácsi rendelettel (HL 2004. L 138., 50. o.) módosított, a Közösség repülőterein alkalmazandó résidőkiosztás egységes szabályairól szóló, 1993. január 18‑i 95/93/EGK tanácsi rendelet (HL 1993. L 14., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 7. fejezet, 2. kötet, 3. o.) 2. cikke a következőképpen rendelkezik:
„Ennek a rendeletnek az alkalmazásában:
a)      »résidő«: egy koordinátor által e rendeletnek megfelelően a koordinált repülőtéren légiközlekedési szolgáltatás működtetéséhez szükséges repülőtéri infrastruktúra teljes körének le‑ és felszállás céljából, egy adott napon és időpontban történő használatára adott engedély egy koordinátor általi, e rendeletnek megfelelő kiosztás szerint;
[…]”
Az ideiglenes keret
3        Az „Állami támogatási intézkedésekre vonatkozó ideiglenes keret a gazdaságnak a jelenlegi COVID‑19‑járvánnyal összefüggésben való támogatása céljából” című európai bizottsági közleményt (2020/C 91 1/01, HL 2020. C 91. I, 1. o.) 2020. március 20‑án tették közzé az Európai Unió Hivatalos Lapjában, majd hét alkalommal módosították. Ezen 2020. május 8‑i bizottsági közleménnyel (2020/C‑164/03, HL 2020. C 164., 3. o.) módosított közlemény (a továbbiakban: ideiglenes keret) 44., 49., 51., 54., 59., 60–63., 67–70. és 72. pontja a következőket írta elő:
„3.11.      Feltőkésítési intézkedések
44.      Ez az ideiglenes keret az uniós állami támogatási szabályokkal összefüggésben meghatározza azokat a kritériumokat, amelyek alapján a tagállamok saját tőke és/vagy hibrid tőkeinstrumentumok formájában állami támogatást nyújthatnak a Covid19‑világjárvány miatt pénzügyi nehézségekkel küzdő vállalkozásoknak […]. Célja annak biztosítása, hogy a gazdaság zavarai ne eredményezzék a Covid19‑járvány előtt életképes vállalkozások szükségtelen kivonulását a piacról. A feltőkésítések ezért nem haladhatják meg a kedvezményezett életképességének biztosításához szükséges minimumot, és nem haladhatják meg az annak eléréséhez szükséges mértéket, hogy visszaállítsák a kedvezményezett tőkestruktúráját a Covid19‑járvány előtti szintre. A nagyvállalatoknak be kell számolniuk arról, hogy a kapott támogatás hogyan támogatja tevékenységüket a zöld és digitális átálláshoz kapcsolódó uniós célkitűzésekkel – beleértve a klímasemlegesség 2050‑ig történő megvalósítására irányuló [európai] uniós célkitűzést – és nemzeti kötelezettségekkel összhangban.
[…]
3.11.2.      A támogathatóság és az állami részesedés feltételei
49.      A COVID‑19 feltőkésítési támogatásnak a következő feltételeknek kell megfelelnie:
a)      a kedvezményezett az állami beavatkozás nélkül üzleti tevékenysége megszüntetésére kényszerülne, vagy azt csak komoly nehézségekkel tudná fenntartani. Ezek a nehézségek különösen a kedvezményezett hitel/tőke arányának vagy hasonló mutatójának romlásával támaszthatók alá;
[…]
c)      a kedvezményezett nem képes megfizethető feltételek mellett finanszírozást találni a piacokon, és életképességének biztosításához az érintett tagállam horizontális likviditásfedezeti intézkedései sem elégségesek; […]
[…]
51.      Az e szakaszban, valamint a 3.11.4., a 3.11.5., a 3.11.6. és a 3.11.7. szakaszban meghatározott követelmények a COVID‑19‑cel összefüggő feltőkésítési programokra és egyedi támogatásokra is alkalmazandók. A Bizottság az adott program jóváhagyásakor kérni fogja a 250 millió EUR‑s küszöbértéket meghaladó egyedi támogatások külön bejelentését. Az ilyen bejelentések esetében a Bizottság értékelni fogja, hogy a meglévő piaci finanszírozás vagy a meglévő horizontális likviditásfedezeti intézkedések valóban elégtelenek‑e a kedvezményezett életképességének biztosításához; hogy az alkalmazott feltőkésítési eszközök és kapcsolódó feltételeik megfelelőek‑e a kedvezményezett komoly nehézségeinek kezelésére; hogy a támogatás arányos‑e; és hogy az e szakaszban, valamint a 3.11.4., a 3.11.5., a 3.11.6. és a 3.11.7. szakaszban foglalt feltételek teljesülnek‑e.
[…]
3.11.4.      A feltőkésítés összege
54.      A támogatás arányosságának biztosítása érdekében a Covid19 feltőkésítés összege nem haladhatja meg a kedvezményezett életképességének biztosításához szükséges minimumot, és nem mehet túl azon a célon, hogy visszaállítsa a kedvezményezett tőkestruktúráját a Covid19‑járvány előtti, vagyis a 2019. december 31‑i helyzetnek megfelelő szintre. A támogatás arányosságának értékelésekor figyelembe kell venni a Covid19‑járvánnyal összefüggésben kapott vagy előirányzott állami támogatásokat.
[…]
3.11.5.      Az állam ellentételezése és kilépése
Általános elvek
[…]
59.      Az ellentételezés alábbiakban meghatározott módszereinek alternatívájaként a tagállamok olyan programokat vagy egyedi támogatásokat is bejelenthetnek, amelyek esetében az ellentételezés módszerét a tőkeinstrumentum jellemzőihez és rangsorához igazítják, feltéve, hogy az alternatívák összességében hasonló mértékben ösztönzik az állam kilépését, és hasonló átfogó hatással vannak az állam ellentételezésére.
Tulajdoni részesedést megtestesítő instrumentumok ellentételezése
60.      Az állami tőkeinjekciót vagy ezzel egyenértékű beavatkozást olyan áron kell végrehajtani, amely nem haladja meg a kedvezményezettnek a tőkeinjekció iránti kérelmet megelőző 15 nap során érvényes átlagos részvényárfolyamát. Ha a kedvezményezett nem tőzsdén jegyzett társaság, a becsült piaci értéket független szakértő bevonásával vagy más arányos módszerrel kell megállapítani.
61.      Minden feltőkésítési intézkedésnek tartalmaznia kell egy, az állam ellentételezését növelő lépcsőzetes emelési mechanizmust, hogy ösztönözze a kedvezményezettet az állami tőkeinjekciók visszafizetésére. Az ellentételezés növelése történhet az államnak biztosított további részvények […] vagy más mechanizmusok formájában, emelési lépcsőnként legalább az állami ellentételezés 10%‑os emelésének megfelelő mértékben (az állam COVID‑19 tőkeinjekciójából eredő, vissza nem fizetett részesedés tekintetében):
a)      A lépcsőzetes emelési mechanizmus először négy évvel a COVID‑19 tőkeinjekciót követően aktiválódik, ha az állam nem adta el a COVID‑19 tőkeinjekcióból eredő tőkerészesedésének legalább 40%‑át.
b)      A lépcsőzetes emelési mechanizmus másodszor hat évvel a COVID‑19 tőkeinjekciót követően aktiválódik, ha az állam nem adta el a COVID‑19 tőkeinjekciójából eredő tőkerészesedésének egészét […].
Ha a kedvezményezett nem tőzsdén jegyzett társaság, a tagállamok dönthetnek úgy, hogy mind a két emelési lépcsőt egy évvel később, vagyis öt évvel, illetve hét évvel a COVID‑19 tőkeinjekciót követően alkalmazzák.
62.      A Bizottság jóváhagyhat alternatív mechanizmusokat, feltéve, hogy azok összességében hasonló mértékben ösztönzik az állam kilépését, és hasonló átfogó hatással vannak az állam ellentételezésére.
63.      A kedvezményezettnek mindenkor lehetőséget kell adni az állam által megszerzett tőkerészesedés visszavásárlására. Annak biztosítása érdekében, hogy az állam megfelelő ellentételezésben részesüljön a befektetésért, a visszavásárlási árnak a következők közül a magasabbnak kell lennie: i. az állam nominális befektetése az alábbi táblázatban szereplőnél 200 bázisponttal magasabb éves kamat formáját öltő ellentételezéssel megnövelve […] vagy ii. a piaci ár a visszavásárlás időpontjában.
[…]
Hibrid tőkeinstrumentumok ellentételezése
[…]
67.      A hibrid tőkeinstrumentumok saját tőkére való átváltását legalább 5 százalékkal az átváltás idején érvényes TERP (jegyzési jogok nélküli elméleti ár) alatt kell elvégezni.
68.      A saját tőkévé történő átváltást követően be kell építeni egy, az állam ellentételezését növelő lépcsőzetes emelési mechanizmust, hogy ösztönözze a kedvezményezetteket az állami tőkeinjekciók visszafizetésére. Ha az állam COVID‑19 beavatkozásából eredő saját tőke két évvel a saját tőkére való átváltás után továbbra is az állam tulajdonában van, az állam további tulajdoni részesedést kap a kedvezményezettben a COVID‑19 hibrid tőkeinstrumentumok állam általi átváltásából eredő fennmaradó részesedésén felül. E további tulajdoni részesedés a COVID‑19 hibrid tőkeinstrumentumok állam általi átváltásából eredő fennmaradó részesedés legalább 10 százaléka. A Bizottság jóváhagyhat alternatív lépcsőzetes emelési mechanizmusokat, feltéve, hogy ugyanolyan ösztönző hatással rendelkeznek és hasonló átfogó hatással vannak az állam ellentételezésére.
69.      A tagállamok választhatnak olyan árazási módszert, amely kiegészítő emelési vagy visszafizetési záradékot is tartalmaz. Ezeket az elemeket úgy kell kialakítani, hogy ösztönözzék a kedvezményezettnek nyújtott állami feltőkésítési támogatás korai visszafizetését. A Bizottság alternatív árazási módszereket is jóváhagyhat, amennyiben azok a fenti módszerrel számított eredménynél magasabb, vagy ahhoz hasonló ellentételezést produkálnak.
70.      Mivel a hibrid instrumentumok jellege jelentősen eltérő lehet, a Bizottság nem nyújt iránymutatást az instrumentumok minden típusára vonatkozóan. A hibrid instrumentumok esetében mindenképpen követni kell a fent említett elveket, és az ellentételezésnek tükröznie kell az egyes instrumentumok kockázatát.
[…]
72.      Ha a 250 millió EUR‑t meghaladó COVID‑19 feltőkésítési intézkedés kedvezményezettje jelentős piaci erővel rendelkező vállalkozás legalább egy olyan érintett piacon, ahol tevékenykedik, a tagállamnak kiegészítő intézkedéseket kell javasolnia a tényleges verseny megőrzése érdekében a szóban forgó piacokon. […]”
A jogvita előzményei és a vitatott határozat
4        A jogvitának a megtámadott ítéletből következő előzményei az alábbiak szerint foglalhatók össze.
5        A DLH a Lufthansa‑csoport élén álló anyavállalat, amely csoport többek között a Lufthansa Passenger Airlines, a Brussels Airlines SA/NV, az Austrian Airlines AG, a Swiss International Air Lines Ltd és az Edelweiss Air AG légitársaságokból áll.
6        2020. június 12‑én a Németországi Szövetségi Köztársaság az EUMSZ 108. cikk (3) bekezdésének megfelelően bejelentette a Bizottságnak a DLH javára 6 milliárd euró összegű feltőkésítés formájában nyújtandó egyedi támogatási intézkedés tervezetét (a továbbiakban: szóban forgó intézkedés).
7        Az EUMSZ 107. cikk (3) bekezdésének b) pontján és az ideiglenes kereten alapuló szóban forgó intézkedés célja az volt, hogy a Covid19‑világjárvány okozta rendkívüli helyzetben helyreállítsa a Lufthansa‑csoport vállalkozásainak mérleg szerinti helyzetét és likviditását. A támogatást a német kormány nevében a Wirtschaftsstabilisierungsfonds (gazdaságstabilizációs alap, Németország), egy, a Covid19‑világjárvány által érintett német vállalkozások számára rövid távú pénzügyi támogatást nyújtó közjogi szervezet finanszírozta és kezelte.
8        A szóban forgó intézkedés a következő három elemből állt:
–        306 044 326,40 euró összegű tőkerészesedés (a továbbiakban: tőkerészesedés);
–        4 693 955 673,60 euró összegű „csendes részesedés”, amely hibrid tőkeinstrumentumnak minősült, amelyet a nemzetközi számviteli standardok szerint saját tőkeként kezelnek (a továbbiakban: I. csendes részesedés);
–        1 milliárd euró összegű, átváltoztatható hitelviszonyt megtestesítő instrumentum jellegzetességeivel bíró „csendes részesedés” (a továbbiakban: II. csendes részesedés).
9        A szóban forgó intézkedés a Lufthansa‑csoport javára nyújtott szélesebb körű támogatási intézkedések sorába illeszkedett, amelyeket a megtámadott határozat elfogadásának időpontjában a következőképpen lehetett összefoglalni:
–        a Németországi Szövetségi Köztársaság által egy, a Bizottság által már jóváhagyott (az SA.56714 [2020/N] – Németország – Covid19 intézkedések – állami támogatásról szóló, 2020. március 22‑i C(2020) 1886 final bizottsági határozat) támogatási program keretében a DLH javára előirányzott 3 milliárd euró összegű kölcsönre vonatkozó 80%‑os állami kezességvállalás;
–        az Osztrák Köztársaság által egy, a Bizottság által már jóváhagyott (az SA.56840 [2020/N] – Ausztria – Covid19: osztrák likviditástámogatási programról szóló, 2020. április 8‑i C(2020) 2354 final bizottsági határozat) támogatási program keretében az Austrian Airlines javára előirányzott 300 millió euró összegű kölcsönre vonatkozó 90%‑os állami kezességvállalás;
–        az Osztrák Köztársaság által az Austrian Airlines részére a járatainak a Covid19‑világjárvánnyal összefüggésben történő törléséből vagy átütemezéséből eredő kár megtérítése érdekében nyújtani tervezett, 150 millió euró összegű kölcsön;
–        egy 250 millió euró összegű likviditási támogatás és a Belga Királyság által a Brussels Airlines részére nyújtani tervezett, 40 millió euró összegű kölcsön; és
–        a Svájci Államszövetség által a Swiss International Air Lines Ltd és az Edelweiss Air AG részére nyújtott 1,4 milliárd euró összegű kölcsönre vonatkozó 85%‑os állami kezességvállalás.
10      2020. június 25‑én a Bizottság elfogadta a vitatott határozatot, amelyben, miután megállapította, hogy a szóban forgó intézkedés az EUMSZ 107. cikk (1) bekezdése értelmében vett „állami támogatásnak” minősül, és értékelte annak belső piaccal való összeegyeztethetőségét az ideiglenes keret fényében, úgy határozott, hogy ezen intézkedés az EUMSZ 107. cikk (3) bekezdésének b) pontja alapján összeegyeztethető a belső piaccal, és ennélfogva nem emelt kifogást ezzel szemben.
A Törvényszék előtti kereset és a megtámadott ítélet
11      A Törvényszék Hivatalához 2021. január 22‑én, illetve február 12‑én benyújtott keresetleveleikkel a Ryanair DAC (a továbbiakban: Ryanair) és a Condor Flugdienst GmbH (a továbbiakban: Condor) kereseteket indítottak a vitatott határozat megsemmisítése iránt.
12      A T‑34/21. sz. ügyben benyújtott keresetének alátámasztására a Ryanair öt jogalapra hivatkozott, amelyek közül az első az ideiglenes keret téves alkalmazásán, illetve hatáskörrel való visszaélésen; a második az EUMSZ 107. cikk (3) bekezdése b) pontjának téves alkalmazásán; a harmadik az EUMSZ egyes rendelkezéseinek és az uniós jog általános elveinek megsértésén; a negyedik az EUMSZ 108. cikk (2) bekezdése szerinti hivatalos vizsgálati eljárás megindításának a Bizottság általi elmulasztásán; az ötödik pedig az indokolási kötelezettség megsértésén alapul.
13      A T‑87/21. sz. ügyben benyújtott keresetének alátámasztására a Condor három jogalapra hivatkozott, amelyek közül az első azon alapul, hogy a Bizottság nem teljesítette az EUMSZ 108. cikk (2) bekezdése szerinti hivatalos vizsgálati eljárás megindítására vonatkozó kötelezettségét; a második nyilvánvaló mérlegelési hibán alapul, amennyiben a Bizottság úgy ítélte meg, hogy a szóban forgó intézkedés az EUMSZ 107. cikk (3) bekezdésének b) pontja értelmében a belső piaccal összeegyeztethető, a harmadik pedig az indokolási kötelezettség megsértésén alapul.
14      A Törvényszék a megtámadott ítélet 15–67. pontjában előzetesen elfogadhatónak nyilvánította a Ryanair és a Condor által benyújtott kereseteket, megállapítva egyrészt, hogy e feleknek érdekük fűződik az EUMSZ 108. cikk (2) bekezdéséből eredő eljárási jogaik védelmének biztosításához, másrészt pedig, hogy bizonyították, hogy a vitatott határozat az EUMSZ 263. cikk negyedik bekezdése értelmében közvetlenül és személyükben érinti őket, lehetővé téve számukra, hogy vitassák e határozat megalapozottságát.
15      Ezt követően a megtámadott ítélet 68–503. pontjában e kereseteket érdemben vizsgálva a Törvényszék először is ezen ítélet 70. és 71. pontjában egyesítette az azok alátámasztására felhozott jogalapokat, és többek között megállapította, hogy a T‑34/21. sz. ügyben benyújtott kereset első jogalapja és a T‑87/21. sz. ügyben benyújtott kereset első és második jogalapja által felvetett összes kérdés hat kérdéskörbe csoportosítható, amelyek először is a DLH állami támogatásra való jogosultságára, másodszor a megfelelőbb és a versenyt kevésbé torzító intézkedések meglétére, harmadszor a támogatás összegére, negyedszer az állam ellentételezésére és kilépésére, ötödször a szóban forgó intézkedés által finanszírozott kereskedelmi terjeszkedés tilalmára, hatodszor pedig a kedvezményezettnek az érintett piacokon fennálló jelentős piaci erejére és strukturális kötelezettségvállalásokra vonatkoztak.
16      Másodszor, a Törvényszék a megtámadott ítélet 73–87. pontjában előzetes észrevételeket tett egyrészt a Bizottság által az állami támogatások területén végzett összetett gazdasági értékelések felett az uniós bíróságok által a támogatási intézkedések belső piaccal való összeegyeztethetőségének az EUMSZ 107. cikk (3) bekezdése alapján történő értékelése során gyakorolt felülvizsgálat intenzitására, másrészt pedig azon szakértői jelentések bizonyító erejére vonatkozóan, amelyekre a Ryanair a T‑34/21. sz. ügyben benyújtott kereset keretében támaszkodott.
17      Harmadszor, a Törvényszék a megtámadott ítélet 88–503. pontjában a jelen ítélet 15. pontjában említett jogalapok és kérdéskörök vizsgálata során úgy ítélte meg, hogy a vitatott határozat téves jogalkalmazáson alapul a következők tekintetében:
–        az érintett kedvezményezettnek a szóban forgó intézkedésre való jogosultsága az ideiglenes keret 49. pontjának c) alpontja alapján, amint arra a T‑34/21. sz. ügyben előterjesztett első jogalap első része és a T‑87/21. sz. ügyben előterjesztett első jogalap második része utal (a megtámadott ítélet 112–138. pontja);
–        az ideiglenes keret 61., 62., 68. és 70. pontja szerinti, az állam ellentételezését növelő lépcsőzetes emelési mechanizmus vagy hasonló mechanizmus hiánya, amint arra a T‑34/21. sz. ügyben előterjesztett első jogalap negyedik része utal (a megtámadott ítélet 242–271. pontja);
–        a részvények ára a II. csendes részesedésnek az ideiglenes keret 67. pontja szerinti átváltása során, amint arra a T‑34/21. sz. ügyben előterjesztett első jogalap negyedik része utal (a megtámadott ítélet 272–288. pontja);
–        jelentős piaci erő fennállása azokon a repülőtereken, amelyeken a DLH állomáshellyel rendelkezik (a továbbiakban: releváns repülőterek) a frankfurti (Németország) és a müncheni (Németország) repülőtéren kívül, de mindenesetre a düsseldorfi (Németország) és a bécsi (Ausztria) repülőtéren, az IATA 2019‑es nyári forgalmi idényében, amint arra a T‑34/21. sz. ügyben előterjesztett első jogalap ötödik része és a T‑87/21. sz. ügyben előterjesztett első jogalap első része utal (a megtámadott ítélet 373–412. pontja), és
–        a kötelezettségvállalások szempontjai, amelyekre a T‑34/21. sz. ügyben előterjesztett első jogalap ötödik része és a T‑87/21. sz. ügyben előterjesztett első jogalap első része utal (a megtámadott ítélet 467–480. és 494–502. pontja).
18      Következésképpen a Törvényszék, miután a megtámadott ítélet 505. pontjában megállapította, hogy e hibák mindegyike önmagában megalapozza a vitatott határozat megsemmisítését, megsemmisítette e határozatot, anélkül hogy megvizsgálta volna a fellebbezők által hivatkozott többi jogalapot és kifogást.
A felek kérelmei a fellebbezési eljárásban
19      Fellebbezésében a DLH azt kéri, hogy a Bíróság:
–        helyezze hatályon kívül a megtámadott ítéletet;
–        utasítsa el az elsőfokú eljárásban előterjesztett kereseteket, és
–        a Ryanairt és a Condort kötelezze mind az elsőfokú eljárás, mind a fellebbezési eljárás költségeinek viselésére.
20      A Ryanair és a Condor azt kéri, hogy a Bíróság:
–        utasítsa el a fellebbezést, és
–        a fellebbezőt kötelezze a költségek viselésére.
21      A Bizottság azt kéri, hogy a Bíróság:
–        helyezze hatályon kívül a megtámadott ítéletet, és
–        a Ryanairt és a Condort kötelezze mind az elsőfokú eljárás, mind a fellebbezési eljárás költségeinek viselésére.
22      A Németországi Szövetségi Köztársaság azt kéri, hogy a Bíróság:
–        helyezze hatályon kívül a megtámadott ítéletet;
–        a Ryanairt és a Condort kötelezze a fellebbezési eljárás költségeinek viselésére, és
–        a Ryanairt kötelezze a T‑34/21. sz. ügyben lefolytatott elsőfokú eljárás költségeinek viselésére.
A fellebbezésről
23      Fellebbezésének alátámasztása érdekében a DLH hat jogalapot hoz fel. Az első jogalap téves jogalkalmazáson, a tények elferdítésén és a bírósági felülvizsgálat korlátainak Törvényszék általi megsértésén alapul, amennyiben utóbbi tévesen állapította meg, hogy a Bizottság megsértette az ideiglenes keret 49. pontjának c) alpontját. A második jogalap azon alapul, hogy a Törvényszék tévesen alkalmazta a jogot, amikor úgy ítélte meg, hogy a Bizottság megsértette az ideiglenes keret 62. és 68. pontját, amikor nem követelte meg, hogy a tőkerészesedéshez és a II. csendes részesedéshez az állam ellentételezését növelő lépcsőzetes emelési mechanizmus vagy hasonló mechanizmus kapcsolódjon. A harmadik jogalap azon alapul, hogy a Törvényszék tévesen alkalmazta a jogot, amikor megállapította, hogy a Bizottság megsértette az ideiglenes keret 67. pontját. A negyedik jogalap azon alapul, hogy a Törvényszék tévesen alkalmazta a jogot, és túllépte bírósági felülvizsgálatának korlátait, amikor úgy ítélte meg, hogy a Bizottság nem értékelte helyesen, hogy a DLH jelentős piaci erővel rendelkezik‑e a releváns repülőtereken. Az ötödik jogalap azon alapul, hogy a Törvényszék tévesen alkalmazta a jogot, amikor úgy ítélte meg, hogy a Bizottság nyilvánvaló mérlegelési hibát követett el, amikor kizárta a frankfurti és a müncheni repülőtéren már állomáshellyel rendelkező versenytársakat a felszabadítandó résidők átengedésére irányuló eljárás első szakaszából. A hatodik jogalap azon alapul, hogy a Törvényszék tévesen alkalmazta a jogot, amikor úgy ítélte meg, hogy a Bizottság megsértette az őt terhelő indokolási kötelezettséget, amikor nem pontosította, hogy a DLH rendelkezésére álló résidők átengedését milyen indokok alapján kell ellenérték fejében elvégezni, és az nem érintette a résidőkre vonatkozó kötelezettségvállalások vonzerejét.
Az első jogalapról
A felek érvei
24      Első jogalapjával, amely három részből áll, a DLH azt kifogásolja, hogy a Törvényszék a megtámadott ítélet 112–138. pontjában tévesen alkalmazta a jogot, elferdítette a tényeket, és megsértette bírósági felülvizsgálatának korlátait, amikor úgy ítélte meg, hogy a Bizottság megsértette az ideiglenes keret 49. pontjának c) alpontját, amennyiben úgy ítélte meg, hogy a DLH nem volt képes megfizethető feltételek mellett finanszírozást találni a piacokon, és mivel nem vette figyelembe az e tekintetben releváns valamennyi körülményt.
25      Az első jogalap első részében a DLH azt állítja, hogy a Törvényszék elferdítette a Bizottság érveit, amikor a megtámadott ítélet 125. pontjában úgy ítélte meg, hogy a vitatott határozat (22) preambulumbekezdése „azon a téves előfeltevésen alapul, amely szerint a piacokon szerezhető finanszírozásnak szükségképpen a kedvezményezett szükségleteinek egészét fedeznie kell”. Az e preambulumbekezdésben használt kifejezések puszta olvasata alapján nem vonható le az a következtetés, hogy a Bizottság úgy vélte, hogy a magánpiacokon nyújtott finanszírozásnak szükségszerűen mindig ki kell elégítenie a kedvezményezett valamennyi igényét.
26      Az első jogalap második részében a DLH azt kifogásolja, hogy a Törvényszék tévesen alkalmazta a jogot, amikor a megtámadott ítélet 125. és azt követő pontjaiban úgy ítélte meg, hogy a Bizottságnak az ideiglenes keret 49. pontjának c) alpontja szerinti támogathatóságra irányuló vizsgálat szakaszában értékelnie kellett, hogy a kedvezményezett finanszírozási szükségleteinek nem elhanyagolható része finanszírozható‑e a piacokon.
27      Először is, az ilyen értelmezésnek ellentmond az ideiglenes keret 49. pontja c) alpontjának tág és nyitott megfogalmazása.
28      Másodszor, e megfogalmazásból kitűnik, hogy az alkalmazandó jogi kritérium az a kérdés, hogy a kedvezményezett nem képes‑e megfizethető feltételek mellett finanszírozást találni a piacokon, és életképességének biztosításához a nemzeti intézkedések sem elégségesek‑e. Ezért figyelembe kell venni a kedvezményezett által kifejezésre juttatott likviditási szükségletek összességét.
29      Harmadszor, a megtámadott ítélet 129. pontjában a Törvényszék figyelmen kívül hagyta az ideiglenes keret 49. pontja c) alpontjának célját, vagyis az állami források túlzott felhasználásának megakadályozását, és a megtámadott ítélet 130. pontjában tévesen ültette át a szükséges minimum elvét az intézkedés arányosságának a támogathatósági szakaszban történő vizsgálatára. Egyébiránt a Törvényszék azáltal, hogy a megtámadott ítélet 150–217. pontjában elutasította az elsőfokú eljárás felpereseinek a támogatás összegére alapított valamennyi érvét, miközben ezen ítélet 208. és 217. pontjában úgy ítélte meg, hogy a 6 milliárd euró teljes összege a kedvezményezett életképességének biztosításához szükséges minimumra korlátozódott, ellentmondásos indokolást tartalmaz. Végül az ideiglenes keret 49. pontja c) alpontjának a Törvényszék által elfogadott értelmezése a más ügyekre vonatkozó saját ítélkezési gyakorlatának is ellentmond, és így sérti az egyenlő bánásmód elvét.
30      Az első jogalap harmadik részében a DLH azt kifogásolja, hogy a Törvényszék egyrészt tévesen alkalmazta a jogot, és túllépte bírósági felülvizsgálatának korlátait, amikor a megtámadott ítélet 117. és 131–135. pontjában megállapította, hogy a Bizottság nem vette figyelembe az ideiglenes keret 49. pontjának c) alpontjában előírt feltétel vizsgálatához szükséges valamennyi elemet. Másrészt a megtámadott ítélet 120. pontjában a Törvényszék elferdítette a vitatott határozatot, a Bizottság ellenkérelmét és a DLH beavatkozási beadványát, amikor megállapította, hogy a Bizottság és a DLH nem vitatta a Ryanair Oxera szakértője által az „Assessment of the Commission’s analysis of the proportionality of the aid to DLH” („A DLH‑nak nyújtott támogatás arányosságára vonatkozóan a Bizottság által folytatott elemzés értékelése”) című, 2021. január 21‑i első jelentésében szolgáltatott adatok pontosságát és megbízhatóságát.
31      A Németországi Szövetségi Köztársaság és a Bizottság lényegében a DLH által az első jogalapja keretében előadott érvelést terjeszti elő, és úgy véli, hogy e jogalapnak helyt kell adni.
32      A Ryanair és a Condor vitatja ezt az érvelést, és azt állítja, hogy az első jogalapot mint legalábbis részben elfogadhatatlant el kell utasítani e jogalap harmadik része, a Ryanair esetében pedig az első rész tekintetében is. Mindenesetre e felek szerint e jogalapot mint megalapozatlant el kell utasítani. Lényegében azt kérik, hogy a Törvényszék hagyja helyben a megtámadott ítélet e jogalappal érintett indokolását, többek között mivel a Törvényszék nem lépte túl bírósági felülvizsgálatának korlátait.
A Bíróság álláspontja
33      Elöljáróban meg kell állapítani, hogy az ideiglenes keret 49. pontjának c) alpontja a feltőkésítési intézkedés elfogadhatóságát ahhoz a feltételhez köti, hogy egyrészt a feltőkésítési intézkedés kedvezményezettje nem képes megfizethető feltételek mellett finanszírozást találni a piacokon, másrészt pedig az érintett tagállam horizontális intézkedései e kedvezményezett likviditási szükségleteinek fedezetére nem elégségesek az életképességének biztosításához.
34      A megtámadott ítélet 125–132. pontjának együttes olvasatából kitűnik, hogy a Törvényszék e 49. pont c) alpontját úgy értelmezte, hogy annak meghatározásához, hogy valamely kedvezményezett megfelel‑e ezen feltételnek, a Bizottságnak meg kell vizsgálnia, hogy a kedvezményezett finanszírozhatja‑e szükségleteinek nem elhanyagolható részét a piacokon vagy e horizontális intézkedések alapján.
35      Ezen érvelés alátámasztása érdekében a Törvényszék egyrészt a megtámadott ítélet 129. pontjában emlékeztetett arra, hogy az ideiglenes keret 49. pontja c) alpontjának célja az, hogy az állami beavatkozást azokra az esetekre korlátozza, amikor a kedvezményezett nem képes megfizethető feltételek mellett finanszírozást találni a pénzügyi piacokon, másrészt pedig ezen ítélet 130. pontjában emlékeztetett arra, hogy e rendelkezést az arányosság elvének fényében kell értelmezni. Ebből a Törvényszék szerint az következik, hogy a Bizottság köteles megvizsgálni, hogy a kedvezményezett mozgósíthatja‑e a szükséges finanszírozás jelentős részét a piacokon.
36      E tekintetben először is az ideiglenes keret 49. pontja c) alpontjának szó szerinti értelmezéséből kitűnik, hogy az arra irányul, hogy kizárja a feltőkésítési intézkedés kedvezményezettjeinek köréből azokat a vállalkozásokat, amelyek ilyen intézkedés nélkül képesek lennének ténylegesen elegendő finanszírozáshoz jutni a piacokon vagy az érintett tagállamban meglévő horizontális intézkedések révén.
37      Másodszor meg kell állapítani, hogy az említett pont az ideiglenes keretnek a támogathatóságra és az állami részesedés feltételeire vonatkozó 3.11.2. alszakaszában szerepel. A jelen ítélet 33. pontjában leírt feltétel ily módon az ideiglenes keret 49. pontjának a) alpontjában említetthez hasonló egyéb feltételek közé tartozik, amely szerint a kedvezményezett az állami beavatkozás nélkül üzleti tevékenysége megszüntetésére kényszerülne, vagy azt csak komoly nehézségekkel tudná fenntartani. Következésképpen meg kell állapítani, hogy az ideiglenes keret 49. pontjának c) alpontjában előírt feltétel a vállalkozás életképességének biztosítására irányuló finanszírozási igény fennállásához kapcsolódik, amely nem teljesíthető a piacokon vagy horizontális nemzeti intézkedések révén.
38      Ezt az értelmezést megerősíti az ideiglenes keret 51. pontjának harmadik mondata, amely ugyan csak a 250 000 000 eurós küszöbértéket meghaladó egyedi támogatásokra vonatkozó tagállami értesítésekre vonatkozik, átveszi és pontosítja az ideiglenes keret 49. pontjának c) alpontjában szereplő feltételt, jelezve, hogy a támogatás kedvezményezettjének finanszírozási lehetőségeinek vagy a likviditási szükségleteinek fedezésére szolgáló meglévő horizontális intézkedéseknek elégtelennek kell lenniük az életképességének biztosításához.
39      Harmadszor, az ideiglenes keret „A feltőkésítés összege” című 3.11.4. alszakaszában szereplő 54. pontjából kitűnik, hogy a támogatás arányossága elve tiszteletben tartásának biztosítása érdekében az intézkedés összege nem haladhatja meg a kedvezményezett életképességének biztosításához szükséges minimumot. Márpedig a kedvezményezett támogathatóságának az ideiglenes keret 49. pontjában meghatározott feltételekre tekintettel történő vizsgálatát meg kell különböztetni a támogatás összege arányosságának az e keret 54. pontja alapján végzett vizsgálatától. Ez utóbbi keret 51. pontja egyébként kifejezetten elválasztja egyrészt azt a támogathatósági feltételt, amely szerint a támogatás kedvezményezettje likviditási szükségleteinek fedezéséhez szükséges finanszírozási lehetőségeknek vagy a meglévő horizontális intézkedéseknek elégtelennek kell lenniük az életképességének biztosításához, másrészt pedig azt a követelményt, amely szerint a támogatásnak arányosnak kell lennie.
40      Így az ideiglenes keret 49. pontja c) alpontjának szó szerinti és rendszertani értelmezéséből az következik, hogy e keretet úgy kell értelmezni, hogy valamely vállalkozás feltőkésítési intézkedésre való jogosultságának feltétele a finanszírozási igény fennállása, anélkül hogy az értékelésének e szakaszában szükséges lenne, hogy a Bizottság értékelje az ezen intézkedéssel biztosítandó finanszírozás pontos összegét, következésképpen pedig meghatározza, hogy a kedvezményezett igénybe vehet‑e piaci finanszírozást vagy horizontális intézkedéseket a finanszírozási szükségletei elhanyagolható vagy nem elhanyagolható részének fedezése érdekében.
41      Márpedig, bár a Törvényszék helyesen állapította meg, hogy az ideiglenes keret 49. pontja c) alpontjának az a célja, hogy a feltőkésítési intézkedések igénybevételét azokra a vállalkozásokra korlátozza, amelyek finanszírozási igénye továbbra sem kielégítő, a megtámadott ítélet 129. és 130. pontjában szereplő megfontolások, amelyek szerint e célt veszélyeztetnék, ha állami forrásokat mozgósítanának a piacokon részben finanszírozható szükségletek finanszírozására, a támogatás összegének, nem pedig e támogatás kedvezményezettje támogathatóságának az értékeléséhez kapcsolódnak. Ugyanez a helyzet az arányosság elvével kapcsolatos megfontolások esetében is.
42      Ebből következik, hogy a Törvényszék tévesen alkalmazta a jogot, amikor a megtámadott ítélet 132. és 137. pontjában megállapította, hogy a Bizottság – mivel nem vizsgálta meg, hogy a kedvezményezett a piacokon a szükséges finanszírozásnak akár csak egy részét mozgósíthatta volna‑e – nem vette figyelembe az összes releváns elemet az ideiglenes keret 49. pontjának c) alpontjában előírt feltétel vizsgálata céljából.
43      Egyébiránt, bár a Törvényszék a megtámadott ítélet 123. és 124. pontjában úgy ítélte meg, hogy a Bizottság nem vizsgálta meg azon garanciák fennállását, amelyek lehetővé tették a DLH számára, hogy a szükségleteinek megfelelő finanszírozásban részesüljön a piacokon, a megtámadott ítélet 119. pontjában szereplő ténybeli megállapításokból az következik, hogy a DLH a repülőgépeit és a pótalkatrészeket garanciaként használva a piacokon csak 1 milliárd eurótól 3,7 milliárd euróig terjedő összeget tudott volna mozgósítani azon likviditási szükségletek kielégítése érdekében, amelyeket – amint az a megtámadott ítélet 115. pontjában megállapításra került – a vitatott határozatban közel 9 milliárd euróra becsültek. E feltételek mellett az a körülmény, hogy a Bizottság nem vizsgálta meg azon garanciák fennállását, amelyek lehetővé tették a DLH számára, hogy a piacokon finanszírozásban részesüljön, a jelen ügyben nincs hatással a kedvezményezett támogathatóságának az ideiglenes keret 49. pontjának c) alpontja alapján történő vizsgálatára.
44      Az előbbiekben kifejtettekből következően az első jogalap második része megalapozott. Következésképpen e jogalapnak helyt kell adni, anélkül hogy szükséges lenne megvizsgálni annak többi részét, és ennélfogva az azokra vonatkozó elfogadhatósági kérdéseket.
A második jogalapról
A felek érvei
45      Második jogalapjával, amely két részből áll, a DLH arra hivatkozik, hogy a Törvényszék tévesen alkalmazta a jogot, amikor a megtámadott ítélet 242–271. pontjában megállapította, hogy a Bizottság megsértette többek között az ideiglenes keret 61., 62., 68. és 70. pontját, amikor nem követelte meg, hogy a tőkerészesedéshez és a II. csendes részesedéshez az állam ellentételezését növelő lépcsőzetes emelési mechanizmus vagy hasonló mechanizmus kapcsolódjon.
46      A második jogalap első részében a DLH arra hivatkozik, hogy ellentétben azzal, amit a Törvényszék a megtámadott ítélet 252–263. pontjában megállapított, a Bizottság megalapozottan állapította meg, hogy a tőkerészesedéshez – figyelembe véve a feltőkésítési intézkedések általános szerkezetét és azok egymással szorosan összefüggő összetevőit – az állam ellentételezésének emeléséhez hasonló mechanizmus kapcsolódott.
47      Először is, a Törvényszék által az ideiglenes keret 62. pontjának értelmezését illetően e tekintetben követett megközelítés téves és formalista, mivel többek között a megtámadott ítélet 263. pontjában megállapította, hogy a Bizottság nem vehette figyelembe a feltőkésítési intézkedéseknek az államnak a DLH tőkéjéből való kilépésére gyakorolt ösztönző hatásokra gyakorolt együttes hatásait. Ez az értelmezés ellentmond az ideiglenes keret 59. pontjának, amely éppen az „ellentételezés alábbiakban meghatározott módszereinek alternatívá[it]” teszi lehetővé. A Törvényszék azáltal, hogy ilyen értelmezést fogadott el, figyelmen kívül hagyta azt a széles mérlegelési jogkört, amellyel a Bizottság az összetett gazdasági értékelések keretében rendelkezik, és túllépte bírósági felülvizsgálatának korlátait.
48      Másodszor, a DLH arra hivatkozik, hogy a Törvényszék a megtámadott ítélet 254–256. pontjában tévesen állapította meg, hogy az a jelentős engedmény, amellyel az állam részesedést szerzett a DLH tőkéjében, nem állt kellően szoros kapcsolatban sem az állam ellentételezését növelő lépcsőzetes emelési mechanizmus tárgyával, sem e mechanizmus céljával. A Törvényszék többek között tévesen alkalmazta a jogot, amikor a megtámadott ítélet 255. pontjában megállapította, hogy az állam által e társaságban szerzett további tulajdonrész és a megfelelő ellentételezés nem vehető figyelembe pusztán amiatt, hogy az eredeti vételárat az ideiglenes keret 60. pontja szabályozta. Ezenkívül a Törvényszék elferdítette az ideiglenes keret 60., 61. és 62. pontjának célját, amikor a megtámadott ítélet 256. pontjában megállapította, hogy az állam ellentételezésének lépcsőzetes emelésére irányuló egyéb mechanizmusoknak is szisztematikusan magukban kell foglalniuk az idővel növekvő ellentételezést, valamint az állam megfelelő időben történő kilépésére gyakorolt utólagos ösztönző hatást. A DLH hozzáteszi, hogy az állam ellentételezésének az ideiglenes keret 61. pontjában előírt lépcsőzetes emelési mechanizmusa önmagában nem alkalmazható a tőkerészesedésre. Ráadásul a DLH szerint a Törvényszék tévesen alkalmazta a jogot, amikor a megtámadott ítélet 260. pontjában azt állapította meg, hogy a Bizottság az ideiglenes keret 62. pontja szerinti értékelése keretében nem vehette figyelembe az I. és II. csendes részesedések növekvő kamatlábait. Végül a Törvényszék tévesen alkalmazta a jogot, amikor hasonlóképpen megállapította, hogy az ideiglenes keret 3.11.6. alszakaszában előírt magatartási kötelezettségvállalások nem vehetők figyelembe az ideiglenes keret 62. pontja szerinti értékelés keretében.
49      A második jogalap második részében a DLH azt állítja, hogy a Törvényszék tévesen alkalmazta a jogot, amikor a megtámadott ítélet 265. és azt követő pontjaiban megállapította, hogy a II. csendes részesedéshez a saját tőkévé való átalakítását követően az ideiglenes keret 68. pontja értelmében vett „alternatív lépcsőzetes emelési mechanizmus” sem kapcsolódott. E tekintetben a Törvényszék tévesen állapította meg többek között a megtámadott ítélet 266. pontjában, hogy az ideiglenes keret 70. pontja a jelen ügyben nem releváns. E pont a DLH szerint azt írja elő, hogy a Bizottság köteles követni az ideiglenes keret többi pontjában előírt általános elveket, és hogy tekintettel a hibrid eszközök igen eltérő jellegére, valamint arra, hogy ezen intézmény széles mérlegelési jogkörrel rendelkezik azok vizsgálata során, a hibrid eszközök kockázatát is eseti alapon kell értékelnie.
50      Mindenesetre a Bizottság a vitatott határozat (161) preambulumbekezdésében helyesen állapíthatta meg, hogy az I. és II. csendes részesedések ellentételezésének szintjei, amelyek magukban foglalják a magasabb „nemkívánatos” tulajdonrész hatásait és az integrált, kilépésre gyakorolt további ösztönző hatásokat, a II. csendes részesedéshez kapcsolódó kockázatot tükrözik annak saját tőkévé való átalakítását követően, és hogy a feltőkésítési intézkedés ezen összekapcsolt összetevői az ideiglenes keret 68. pontja értelmében vett „alternatív mechanizmusnak” minősülnek, még a II. csendes részesedéshez képest is.
51      A Németországi Szövetségi Köztársaság és a Bizottság lényegében a DLH által a második jogalapja keretében előadott érvelést terjeszti elő, és úgy véli, hogy e jogalapnak helyt kell adni.
52      A Ryanair és a Condor vitatja ezt az érvelést, mivel ez utóbbi társaság azt állítja, hogy a második jogalapot mint legalábbis részben elfogadhatatlant el kell utasítani amiatt, hogy a DLH állításával ellentétben a Bizottság az ideiglenes keret alapján nem rendelkezik széles mérlegelési jogkörrel, és mindenesetre semmilyen összetett gazdasági értékelést nem kellett elvégezni. Érdemben e felek szerint e jogalapot mint megalapozatlant el kell utasítani. Lényegében azt kérik, hogy a Törvényszék hagyja helyben a megtámadott ítélet e jogalappal érintett indokolását, többek között mivel a Törvényszék nem lépte túl az általa elvégzendő bírósági felülvizsgálat korlátait.
A Bíróság álláspontja
53      Elöljáróban el kell utasítani a Condornak a második jogalap részleges elfogadhatatlanságára alapított kifogását. E jogalappal ugyanis a DLH lényegében azt kifogásolja, hogy a Törvényszék tévesen alkalmazta a jogot, amikor megsértette a Bizottságot a DLH szerint megillető széles mérlegelési jogkört. Márpedig az a kérdés, hogy a Bizottság rendelkezett‑e ilyen mérlegelési jogkörrel, és ennek keretében összetett gazdasági értékeléseket kellett‑e végeznie, ezen állítólagos téves jogalkalmazás érdemi vizsgálatának körébe tartozik, amely tekintetében a Bíróság a fellebbezés szakaszában hatáskörrel rendelkezik. Ebből következik, hogy a második jogalap teljes egészében elfogadható.
54      Érdemben a tőkeinstrumentumokat illetően hangsúlyozni kell, hogy az ideiglenes keret 61. pontjából kitűnik, hogy minden feltőkésítési intézkedésnek tartalmaznia kell az állam ellentételezését növelő lépcsőzetes emelési mechanizmust annak érdekében, hogy ösztönözze a kedvezményezettet az állami tőkeinjekciók visszafizetésére. Ez a mechanizmus történhet az államnak biztosított további részvények vagy más mechanizmusok formájában, és arra négy évvel a tőkeinjekciót követően emelési lépcsőnként legalább az állami ellentételezés 10%‑os emelésének megfelelő mértékben kell, hogy sor kerüljön, ha az állam nem adta el az ezen tőkeinjekcióból eredő tőkerészesedésének legalább 40%‑át, és arra hat évvel a tőkeinjekciót követően kell, hogy sor kerüljön, ha az állam nem adta el részesedésének egészét. E keret 62. pontja szerint a Bizottság jóváhagyhat alternatív mechanizmusokat, feltéve hogy azok összességében hasonló mértékben ösztönzik az állam kilépését, és hasonló átfogó hatással vannak az állam ellentételezésére.
55      A hibrid instrumentumokat illetően az ideiglenes keret 68. pontjából kitűnik, hogy a saját tőkévé történő átváltást követően be kell építeni egy, az állam ellentételezését növelő lépcsőzetes emelési mechanizmust, hogy ösztönözze a kedvezményezetteket az állami tőkeinjekciók visszafizetésére. Ha az állam beavatkozásából eredő saját tőke két évvel a saját tőkére való átváltás után továbbra is az állam tulajdonában van, az állam további tulajdoni részesedést kap a kedvezményezettben a hibrid tőkeinstrumentumok állam általi átváltásából eredő fennmaradó részesedésén felül. E további tulajdoni részesedés a fennmaradó részesedés legalább 10%‑a. Ugyanezen pont kimondja, hogy a Bizottság jóváhagyhat alternatív állami lépcsőzetes emelési mechanizmusokat, feltéve hogy ugyanolyan ösztönző hatással rendelkeznek és hasonló átfogó hatással vannak az állam ellentételezésére.
56      E tekintetben a Törvényszék által a megtámadott ítélet 74. és 75. pontjában hivatkozott állandó ítélkezési gyakorlatból kitűnik, hogy a támogatási intézkedések belső piaccal való összeegyeztethetőségének az EUMSZ 107. cikk (3) bekezdése alapján történő értékelése során a Bizottság széles mérlegelési jogkörrel rendelkezik, amelynek gyakorlása összetett gazdasági és társadalmi értékelésekkel jár (lásd: 2016. július 19‑i Kotnik és társai ítélet, C‑526/14, EU:C:2016:570, 38. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
57      Ebből következik, hogy a bírósági felülvizsgálatnak e tekintetben az eljárási és az indokolási szabályok betartásának, valamint a tények tárgyi pontosságának, a nyilvánvaló értékelési hiba és a hatáskörrel való visszaélés hiányának vizsgálatára kell korlátozódnia (lásd ebben az értelemben: 2008. december 22‑i Régie Networks ítélet, C‑333/07, EU:C:2008:764, 78. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
58      Mindazonáltal azáltal, hogy olyan magatartási szabályokat fogadott el, mint amelyek az ideiglenes keretben szerepelnek, azon kritériumok meghatározása érdekében, amelyek alapján a Bizottság értékelni kívánja a tagállamok által tervezett támogatások belső piaccal való összeegyeztethetőségét, és annak közzétételével kijelenti, hogy ezentúl alkalmazni fogja e szabályokat az általuk érintett esetekre, korlátozza magát azon mérlegelési jogkör gyakorlásában, amelyet különösen az EUMSZ 107. cikk (3) bekezdésének b) pontja biztosít a számára e tekintetben, és főszabály szerint nem térhet el e szabályoktól anélkül, hogy ne tenné ki magát annak, hogy egyes esetekben az általános jogelveknek – mint az egyenlő bánásmód vagy a bizalomvédelem elvének – a megsértése címén felelősségre vonható legyen (lásd ebben az értelemben: 2016. július 19‑i Kotnik és társai ítélet, C‑526/14, EU:C:2016:570, 39. és 40. pont; 2023. január 31‑i Bizottság kontra Braesch és társai ítélet, C‑284/21 P, EU:C:2023:58, 90. pont).
59      A Bíróság ítélkezési gyakorlatából az is kitűnik, hogy bár az állami támogatások területén a Bizottságot főszabály szerint kötik az általa elfogadott magatartási szabályok, mint például az ideiglenes keret, az ilyen szabályok elfogadása nem mentesíti a Bizottságot azon kötelezettsége alól, hogy megvizsgálja azon kivételes sajátos körülményeket, amelyekre valamely tagállam egyedi esetben hivatkozik annak érdekében, hogy az EUMSZ 107. cikk (3) bekezdése b) pontjának közvetlen alkalmazását kérje. Következésképpen a tagállamoknak továbbra is lehetőségük van arra, hogy olyan tervezett támogatásokat jelentsenek be a Bizottságnak, amelyek nem felelnek meg az ilyen magatartási szabályokban meghatározott követelményeknek, és a Bizottság rendkívüli körülmények esetén engedélyezheti az ilyen tervezett támogatásokat (lásd ebben az értelemben: 2023. január 31‑i Bizottság kontra Braesch és társai ítélet, C‑284/21 P, EU:C:2023:58, 92. és 93. pont; 2024. november 7‑i Ryanair kontra Bizottság ítélet, C‑588/22 P, EU:C:2024:935, 59. és 60. pont).
60      Bár a Bíróságnak a jelen ítélet 58. pontjában felidézett ítélkezési gyakorlata értelmében a Bizottság az ideiglenes keret elfogadásával korlátozta magát a mérlegelési jogkörének gyakorlásában, mindazonáltal meg kell állapítani, hogy e keret 62. és 68. pontjában az állam ellentételezését növelő, az említett keretben részletezett lépcsőzetes emelési mechanizmusok fennállásán kívül kifejezetten előírja az összességében hasonló átfogó hatásokkal járó alternatívák alkalmazásának lehetőségét.
61      Az ideiglenes keret által ily módon megállapított általános hasonlósági kritériumra tekintettel nem követelhető meg, hogy valamely alternatív mechanizmus azonos legyen az ideiglenes keretben előírt mechanizmussal, sem annak kialakítása, sem hatásai tekintetében.
62      Ezenkívül a jelen ítélet 56. és 57. pontjában felidézett ítélkezési gyakorlatból az következik, hogy a Bizottság értékelési hibája azon kérdést illetően, hogy valamely alternatív mechanizmus összességében hasonló hatásokat vált‑e ki, mint az állam ellentételezését növelő, az ideiglenes keret 61. és 68. pontjában részletezett lépcsőzetes emelési mechanizmusok, csak akkor vezethet ezen intézmény határozatának uniós bíróság általi megsemmisítéséhez, ha e hiba nyilvánvaló jellegű.
63      Ennek során a nyilvánvaló hiba bizonyítható olyan tényezőkkel, amelyek megfosztják hihetőségétől a tényeknek a Bizottság határozatában szereplő értékelését. Ezzel szemben a jogalapot el kell utasítani, ha a fellebbezők által előterjesztett bizonyítékok ellenére úgy tűnik, hogy a szóban forgó értékelés nem tartalmaz ilyen hibát (lásd ebben az értelemben: 2020. május 7‑i BTB Holding Investments és Duferco Participations Holding kontra Bizottság ítélet, C‑148/19 P, EU:C:2020:354, 72. pont).
64      Ugyanakkor az uniós bíróságnak nem csupán a hivatkozott bizonyítékok tárgyi valószerűségét, megbízhatóságát és következetességét kell vizsgálnia, hanem azt is ellenőriznie kell, hogy e bizonyítékok tartalmazzák‑e az adott összetett helyzet értékeléséhez figyelembe veendő összes adatot, valamint hogy e bizonyítékok alátámasztják‑e a belőlük levont következtetéseket (2013. október 24‑i Land Burgenland és társai kontra Bizottság ítélet, C‑214/12 P, C‑215/12 P és C‑223/12 P, EU:C:2013:682, 79. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
65      Ezenkívül és általánosabban, a Törvényszék nem helyettesítheti a megtámadott jogi aktus kibocsátójának indokolását a saját indokolásával (lásd ebben az értelemben: 2023. szeptember 28‑i Ryanair kontra Bizottság ítélet, C‑320/21 P, EU:C:2023:712, 117. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
66      A megtámadott ítélet 267. és 268. pontjában a Törvényszék megállapította, hogy a tőkerészesedéshez és a II. csendes részesedéshez annak saját tőkévé való átalakítása során nem kapcsolódott az állam ellentételezését növelő lépcsőzetes emelési mechanizmus vagy hasonló mechanizmus az ideiglenes keret 62. és 68. pontja szerint, amely pontok tartalmára a jelen ítélet 54. és 55. pontja emlékeztet.
67      E tekintetben a megtámadott ítélet 248. pontjából kitűnik, hogy annak megállapításához, hogy a mechanizmus általános szerkezete az ideiglenes keret 62. pontjának megfelelően az e keret 61. pontjában előírt, az állam ellentételezését növelő lépcsőzetes emelési mechanizmushoz hasonló mechanizmusnak minősül, a Bizottság először is arra a jelentős engedményre támaszkodott, amellyel a Németországi Szövetségi Köztársaság a DLH részvényeit megszerezte; másodszor arra, hogy az államnak a DLH részvényeseként való jelenléte a kedvezményezett számára nemkívánatos volt; harmadszor arra, hogy az I. és a II. csendes részesedéshez növekvő kamatláb kapcsolódott; valamint arra, hogy a II. csendes részesedés egy része saját tőkévé történő átváltásának valószínűsége idővel nő, ami a fennálló részesedések állam javára történő felhígulását eredményezi, negyedszer pedig egyes kiegészítő kötelezettségvállalásokra, amelyek a támogatás teljes visszafizetéséig hatályban maradnak, különösen az osztalékfizetési tilalomra.
68      Az ezen indokokról való határozathozatal érdekében a Törvényszék először is a megtámadott ítélet 253–257. pontjában megállapította, hogy a részvények árának 71,9%‑os engedménye, amely a vitatott határozat szerint lehetővé teszi, hogy magasabb ellentételezést kínáljanak annál, mint amelyben a Németországi Szövetségi Köztársaság részesülhetett volna pusztán az ideiglenes keret 61. pontjában előírt valamely, ellentételezést növelő lépcsőzetes emelési mechanizmus alkalmazásával, nem áll kellően szoros kapcsolatban az állam ellentételezésének lépcsőzetes emelési mechanizmusának tárgyával és céljával. Másodszor, a Törvényszék a megtámadott ítélet 258. pontjában szubjektív és irreleváns elemként elutasította azt az érvet, amely szerint a tőkerészesedés „nemkívánatos”. Harmadszor, a megtámadott ítélet 260. és 262. pontjában a Törvényszék úgy ítélte meg, hogy az a tény, hogy az I. és a II. csendes részesedést ellentételező kamatláb idővel emelkedik, és hogy a DLH‑ra magatartási kötelezettségvállalások fognak vonatkozni, az ideiglenes keret egyéb követelményeinek hatálya alá tartozik. A II. csendes részesedést illetően a Törvényszék a megtámadott ítélet 265. pontjában ugyanezen okokból elutasította a Bizottság érveit, és ezen ítélet 266. pontjában megállapította, hogy ezen intézmény nem bizonyította a jogilag megkövetelt módon, hogy a szóban forgó intézkedéshez olyan alternatív mechanizmus társul, amely az állam ellentételezését növelő lépcsőzetes emelési mechanizmusához hasonló hatásokat válthatott ki.
69      Ezáltal a Törvényszék elutasította a Bizottság által a vitatott határozatban előadott valamennyi érvet, egyrészt azért, mert nem kapcsolódnak a tervezett, ellentételezést növelő lépcsőzetes emelési mechanizmushoz, másrészt pedig amiatt, hogy azok az ideiglenes keret eltérő követelményeinek hatálya alá tartoznak.
70      Márpedig az a körülmény, hogy a Bizottság által az ideiglenes keret 62. és 68. pontja alapján figyelembe vett egyes elemek az e keretben előírt egyéb követelmények hatálya alá is tartoznak, önmagában nem tűnik úgy, hogy azokat teljesen irrelevánssá tenné. Nem zárható ki ugyanis, hogy az ideiglenes keret valamely követelményének közvetlenül megfelelő intézkedés valamely eleme is hozzájárulhat az e keretben előírt valamely másik követelmény konkrét céljának megvalósításához.
71      Ebben az összefüggésben annak érdekében, hogy a megtámadott ítélet 251. és 252. pontjában arra a következtetésre jusson, hogy az ideiglenes keret 62. és 68. pontja szerinti, az állam ellentételezését növelő lépcsőzetes emelési mechanizmus vagy alternatív mechanizmusok nem állnak rendelkezésre, a Törvényszék nem támasztotta alá, hogy a Bizottság nyilvánvalóan tévedett azon különböző elemek hatékonyságát illetően, amelyekre ezen intézmény a vitatott határozatban olyan mértékben támaszkodott, hogy megfosztotta volna hihetőségétől a vizsgált alternatív mechanizmus által kiváltott hatások általános hasonlóságára vonatkozó elemzését.
72      Közelebbről, a megtámadott ítélet 253–257. pontjából nem tűnik ki, hogy ne lenne hihető az a következtetés, amely szerint az a jelentős kedvezmény, amellyel a Németországi Szövetségi Köztársaság megszerezte a DLH részvényeit, hozzájárulhatna ahhoz, hogy ösztönző hatásokat váltson ki az államnak a tőkéből való kilépésére.
73      A megtámadott ítélet 258–269. pontjából az sem következik, hogy az I. és II. csendes részesedéseket ellentételező kamatlábak fokozatos növekedése, a II. csendes részesedés egy részének saját tőkévé való átalakítása valószínűségének növekedése, vagy az a tény, hogy a DLH‑ra magatartási kötelezettségvállalások fognak vonatkozni, nyilvánvalóan nem alkalmas arra, hogy általában összehasonlítható hatásokat váltson ki az ideiglenes keret 61. pontjában és 68. pontjának első és második mondatában leírt mechanizmusokkal.
74      Ezenkívül a Törvényszék nem vette figyelembe azon különböző tényezők hatásainak halmozódását, amelyeket a Bizottság az ideiglenes keret 62. és 68. pontjának megfelelően az állam ellentételezését növelő lépcsőzetes emelési mechanizmushoz képest alternatív mechanizmus fennállásának bizonyítása érdekében figyelembe vett, holott ezen intézmény éppen az előző két pontban említett különböző elemek együttes hatásaira támaszkodott.
75      E körülmények között a Törvényszék nem támasztotta alá, hogy a Bizottság nyilvánvaló mérlegelési hibát követett el, amikor úgy ítélte meg, hogy a szóban forgó intézkedéshez mind a tőkerészesedés, mind a II. csendes részesedés tekintetében olyan alternatív mechanizmusok kapcsolódtak, amelyek megfelelnek az állam ellentételezését növelő lépcsőzetes emelési mechanizmussal való általános hasonlóság követelményének, és ennélfogva az ítéletében tévesen alkalmazta a jogot.
76      A fentiekből következik, hogy a második fellebbezési jogalap mindkét részének helyt kell adni.
A harmadik jogalapról
A felek érvei
77      Harmadik jogalapjával a DLH azt kifogásolja, hogy a Törvényszék tévesen alkalmazta a jogot, amikor a megtámadott ítélet 272–288. pontjában megállapította, hogy a Bizottság megsértette az ideiglenes keret 67. pontját, amikor úgy ítélte meg, hogy a II. csendes részesedés, nevezetesen a II‑A csendes részesedés egy része részvényenként 2,56 euró rögzített áron váltható át, és hogy a II. csendes részesedés egy másik része, nevezetesen a II‑B. csendes részesedés a részvények átváltás időpontjában érvényes, a kiváltó eseménytől függően 10%‑kal, illetve 5,25%‑kal csökkentett piaci árán váltható át.
78      E tekintetben a Törvényszék figyelmen kívül hagyta, hogy a Bizottság az ideiglenes keret 59. pontja értelmében elfogadhatja az „ellentételezés [e keretben] meghatározott módszereinek alternatívá[it]”, következésképpen pedig az említett keret 67. pontjában szereplő megoldást. Márpedig, mivel a jelen ügyben nem lehetett volna kiszámítani a „jegyzési jogok nélküli elméleti árat” (theoretical ex rights price, a továbbiakban: TERP), vagyis a részvényeknek egy új részvénykibocsátást követő elméleti piaci árát, ettől eltérő megoldás lett volna elengedhetetlen. A DLH szerint annak érdekében, hogy a tőkepiacot ösztönözze a jegyzési jogok gyakorlására, a kibocsátó engedményt ad a meglévő részvényeseknek szóló új, párhuzamos részvénykibocsátáskor jegyezhető új részvények piaci árára. A TERP‑et tehát a meglévő részvényeseknek szóló új részvénykibocsátás általi felhígulást követő piaci ár alapján számítják ki. A II. csendes részesedés esetében előírthoz hasonló átváltási joggal összefüggésben azonban nem létezik olyan további, a meglévő részvényeseknek szóló új, párhuzamos (diszkontált) részvénykibocsátás a piacon, amely az átváltható részvények kibocsátási árának kiszámításához viszonyítási alapként felhasználható lenne.
79      A DLH előadja, hogy figyelembe véve a TERP kiszámításának lehetetlenségét, a Németországi Szövetségi Köztársaság azt javasolta, hogy egyrészt a DLH‑ra a II‑A csendes részesedés átváltásáért alkalmazandó 2,56 eurós minimális kibocsátási árra, másrészt pedig a DLH piaci árára hivatkozzon, a II‑B csendes részesedés átváltását kiváltó eseménytől függően 5,25%‑os vagy 10%‑os engedmény alkalmazásával, a jelen ügy körülményeire tekintettel – a vitatott határozatban megállapítottakhoz hasonlóan – számítani lehetett arra, hogy a két átváltási ár megfelel az ideiglenes keret 67. pontjában meghatározott követelménynek.
80      A Törvényszék által a megtámadott ítélet 276–279. pontjában megállapítottakkal ellentétben tehát lehetetlen lett volna a TERP‑re hivatkozni, így a Bizottság helyesen fogadott el az ideiglenes keret 59. pontja szerinti alternatív ellentételezést, amely ugyanazzal az eredménnyel járt, mintha a TERP‑et figyelembe lehetett volna venni.
81      A DLH arra hivatkozik, hogy e következtetést – ellentétben azzal, amit a Törvényszék a megtámadott ítélet 280–285. pontjában megállapított – nem kérdőjelezi meg az a tény, hogy a vitatott határozat a (158) preambulumbekezdésében megkövetelte, hogy a Németországi Szövetségi Köztársaság kötelezettséget vállaljon arra, hogy az átváltási opció gyakorlását illetően a Bizottság hozzájárulását kérje, ha az nem a TERP alatti 5%‑os szintnél alacsonyabb vagy azzal azonos szinten valósul meg. A meg nem felelés kockázata ugyanis csak elméleti volt, és a Bizottság engedélye a maximális megfelelés biztosítására irányult. A megtámadott ítélet 283. pontját kifogásolva a DLH különösen azt állítja, hogy a cél nem az ideiglenes keret 67. pontjától való „eltérés” vagy az ezzel kapcsolatos határozat felfüggesztése volt, hanem az, hogy további biztonsági szintet biztosítson, és garantálja, hogy a Németországi Szövetségi Köztársaság eleget tegyen a kötelezettségének, mivel olyan átalakításról van szó, amelyre szükségszerűen a feltőkésítést követően kerül sor (ex post).
82      A Németországi Szövetségi Köztársaság és a Bizottság lényegében a DLH által a harmadik jogalapja keretében előadott érvelést támogatják, és úgy vélik, hogy e jogalapnak helyt kell adni.
83      A Ryanair és a Condor vitatja ezt az érvelést, és azt állítja, hogy a harmadik jogalapot mint legalábbis részben elfogadhatatlant el kell utasítani amiatt, hogy az a Törvényszék által tett ténybeli megállapítások megkérdőjelezésére irányul. Mindenesetre e felek szerint e jogalapot mint megalapozatlant el kell utasítani. Lényegében azt kérik, hogy a Törvényszék hagyja helyben a megtámadott ítélet e jogalappal érintett indokolását, többek között mivel a Törvényszék nem lépte túl az általa elvégzendő bírósági felülvizsgálat korlátait.
A Bíróság álláspontja
84      A hibrid tőkeinstrumentumok ellentételezését illetően hangsúlyozni kell, hogy az ideiglenes keret 67. pontja értelmében az ilyen instrumentumok saját tőkévé való átváltását legalább 5%‑kal az átváltás idején érvényes TERP alatt kell elvégezni.
85      A megtámadott ítélet 275. pontjában a Törvényszék először is emlékeztetett arra, hogy a Bizottság a vitatott határozatban megállapította, hogy a II. csendes részesedés egy része, nevezetesen a II‑A csendes részesedés részvényenként 2,56 euró rögzített áron váltható át részvényekké, míg e II. csendes részesedés egy másik része, nevezetesen a II‑B csendes részesedés a részvények átváltás időpontjában érvényes, a kiváltó eseménytől függően 10%‑kal, illetve 5,25%‑kal csökkentett piaci árán váltható át. A vitatott határozat azt is megemlítette, hogy „[v]árhatóan ezen árak mindegyike megfelel az ideiglenes keret 67. pontjában meghatározott követelménynek”, de „létezhet olyan ár, amely alatt [e] követelmény nem teljesül”, és hogy ilyen helyzet esetére a Németországi Szövetségi Köztársaság kötelezettséget vállalt arra, hogy az átváltáshoz való jogának gyakorlása előtt a Bizottság engedélyét kéri.
86      A megtámadott ítélet 276–278. pontjában a Törvényszék ezt követően megállapította, hogy a részvények átváltáskori árát nem a TERP alapján határozták meg, sem a II‑A csendes részesedés tekintetében, mivel az alkalmazott részvényenkénti rögzített ár nem felelt meg az ideiglenes keret 67. pontjában meghatározott módszernek, sem pedig a II‑B csendes részesedés esetében, amelynek ára az átváltás során a piaci áron alapult.
87      Végül a Törvényszék megállapította, hogy a Bizottság nem indokolta meg, hogy miért választott alternatív számítási módszert, és hogy ezen intézmény azáltal, hogy utólagos engedélyezési rendszert írt elő nem megfelelő árak esetén, csupán elhalasztotta a határozatát, megsértve e 67. pontot.
88      Ebben az összefüggésben pontosítani kell, hogy az ideiglenes keret 59. pontja értelmében az e keret 60–70. pontjában kifejtett ellentételezési módszerek alternatívájaként a tagállamok olyan programokat vagy egyedi támogatásokat is bejelenthetnek, amelyek esetében az ellentételezés módszerét a tőkeinstrumentum jellemzőihez és rangsorához igazítják, feltéve hogy az alternatívák összességében hasonló mértékben ösztönzik az állam kilépését, és hasonló átfogó hatással vannak az állam ellentételezésére.
89      Következésképpen a DLH megalapozottan hivatkozik arra, hogy a Bizottság – anélkül, hogy e célból különös okra vagy kivételes körülményre kellett volna hivatkoznia – az ideiglenes keret 67. pontjában leírt mechanizmushoz képest alternatív mechanizmusra támaszkodhatott. Az ilyen alternatív mechanizmus azonban csak akkor felel meg az ideiglenes keretből eredő követelményeknek, ha hasonló átfogó eredményre vezet, mint az e 67. pontban leírt mechanizmus.
90      Márpedig a megtámadott ítélet 277., 278. és 280–286. pontjából kitűnik, hogy a Törvényszék megállapította, hogy a vitatott határozat (158) preambulumbekezdésében meghatározott alternatív számítási módszer olyan árak meghatározásához vezethet, amelyek nem felelnek meg az ideiglenes keret 67. pontjában meghatározott módszer alkalmazásából eredő áraknak. E következtetés levonásához a Törvényszék többek között a vitatott határozatnak a jelen ítélet 85. pontjában felidézett szövegére támaszkodott.
91      A jelen fellebbezés keretében nem vitatott a Törvényszék azon megállapítása, amely szerint ezen alternatív módszer alkalmazásának eredménye eltér az ideiglenes keret 67. pontjában meghatározott módszer alkalmazásának eredményétől.
92      Ebben az összefüggésben a felperes arra alapított érvelésének, hogy a jelen ügyben lehetetlen kiszámítani a TERP‑et, nem lehet helyt adni.
93      Ezen érvelés ugyanis amellett, hogy ellentmond a vitatott határozatnak, amely kifejezetten az alternatív számítási módszer eredményének és a TERP‑en alapuló módszer alkalmazása esetén kapott eredménynek az összehasonlítását irányozza elő, végső soron – amint arra a Ryanair és a Condor hivatkozik – arra irányul, hogy felhívja a Bíróságot arra, hogy maga tegyen ténybeli megállapításokat, anélkül hogy azt állítaná, hogy a Törvényszék elferdítette a hozzá benyújtott bizonyítékokat.
94      Márpedig az állandó ítélkezési gyakorlatból kitűnik, hogy fellebbezés esetén a Bíróság nem rendelkezik hatáskörrel sem a tényállás megállapítására, sem – főszabály szerint – a Törvényszék által az e tényállás alátámasztása érdekében alapul vett bizonyítékok megvizsgálására. A Bíróságnak a Törvényszék által tett ténymegállapítások feletti felülvizsgálati jogköre többek között a tények elferdítésére, vagyis e megállapításoknak az ügy irataiból eredő tárgyi pontatlanságára, a bizonyítékok elferdítésére, a bizonyítékok jogi minősítésére, valamint arra a kérdésre terjed ki, hogy a bizonyítási teherre és a bizonyításfelvételre vonatkozó szabályokat tiszteletben tartották‑e (2025. szeptember 11‑i Ausztria kontra Bizottság ítélet [Paks II atomerőmű] ítélet, C‑59/23 P, EU:C:2025:686, 58. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
95      A harmadik jogalap tehát elfogadhatatlan annyiban, amennyiben annak megállapítását kéri a Bíróságtól, hogy a megtámadott ítélet hibás annyiban, amennyiben nem vette figyelembe, hogy a jelen ügyben lehetetlen a TERP kiszámítása.
96      Egyébiránt a Bizottság állításával ellentétben a Németországi Szövetségi Köztársaság azon kötelezettsége, hogy abban az esetben, ha a hibrid eszközök átváltási ára nem felel meg az ideiglenes keret 67. pontjában foglalt követelménynek, a Bizottság engedélyét kérje, amint azt a vitatott határozat (158) preambulumbekezdése előírja, nem elegendő annak biztosításához, hogy e preambulumbekezdés megfeleljen e követelménynek.
97      Amint ugyanis arra a Törvényszék a megtámadott ítélet 284. pontjában rámutatott, a Németországi Szövetségi Köztársaság nem arra vállalt kötelezettséget, hogy garantálja, hogy az ár mindenképpen megfelel az ideiglenes keret 67. pontjában foglalt követelménynek, hanem csupán arra, hogy a megállapított árszintre vonatkozóan megszerezze a Bizottság engedélyét. Semmi nem pontosítja azokat a kritériumokat, amelyek szerint a Bizottságnak adott esetben meg kellene vizsgálnia a Németországi Szövetségi Köztársaság hibrid tőkeinstrumentumainak átalakítására irányuló tervet abban az esetben, ha az ideiglenes keret 67. pontjában foglalt követelmények nem teljesülnek. Ebből következik, hogy nincs olyan garancia, amely biztosítaná e követelmények tiszteletben tartását.
98      Azt is meg kell állapítani, amint azt a Törvényszék a megtámadott ítélet 280–286. pontjában tette, hogy az állami támogatások az EUMSZ 108. cikk (3) bekezdése szerinti előzetes engedélyezési rendszer tárgyát képezik, így valamely támogatási intézkedést a végrehajtása előtt a belső piaccal összeegyeztethetőnek kell nyilvánítani. Így a Bizottság nem halaszthatja el az állami támogatás összeegyeztethetőségére vonatkozó határozatának elfogadását követő időpontra az ezen összeegyeztethetőség vizsgálatához közvetlenül kapcsolódó elem értékelését. A Bizottság feladata volt ugyanis, hogy a vitatott határozatban állást foglaljon az ár meghatározásának a szóban forgó hibrid instrumentumok átváltása esetén alkalmazandó módjairól, anélkül hogy olyan számítási módszer elfogadására szorítkozhatna, amely nem minden esetben biztosítja az ideiglenes keret 67. pontjában megfogalmazott követelmény tiszteletben tartását.
99      Ezenkívül, bár a Bizottság azt állítja, hogy a vitatott határozat (158) preambulumbekezdése csak azzal a feltétellel engedélyezi a szóban forgó intézkedést, hogy az átváltási ár végső soron feleljen meg az ideiglenes keret 67. pontjának, meg kell állapítani, hogy ezt az állítást nem támasztja alá e preambulumbekezdés, amely ezen ellenőrzés paramétereinek meghatározása nélkül utólagos ellenőrzést ír elő.
100    Ebből következik, hogy a harmadik jogalapot részben mint elfogadhatatlant, részben pedig mint megalapozatlant el kell utasítani.
A negyedik jogalapról
A felek érvei
101    Negyedik jogalapjával, amely két részből áll, a DLH azt kifogásolja, hogy a Törvényszék tévesen alkalmazta a jogot, és megsértette bírósági felülvizsgálatának korlátait, amikor a megtámadott ítélet 373–412. pontjában úgy ítélte meg, hogy a Bizottság nyilvánvaló mérlegelési hibát követett el annak vizsgálata során, hogy a DLH jelentős piaci erővel rendelkezett‑e a releváns repülőtereken.
102    A negyedik jogalap első részében a DLH lényegében arra hivatkozik, hogy a Törvényszék tévesen alkalmazta a jogot, és túllépte bírósági felülvizsgálatának korlátait, amikor a megtámadott ítélet 373–387. pontjában úgy ítélte meg, hogy a Bizottság nyilvánvaló értékelési hibát követett el, amikor kizárólag a lényegében az új versenytársak belépésének és terjeszkedésének akadályaira, valamint a „repülőtéri kapacitásra” vonatkozó kritériumokat vette figyelembe, anélkül hogy a jelen ügyben releváns tényezők összességére figyelemmel lett volna annak értékelése során, hogy a DLH jelentős piaci erővel rendelkezik‑e a releváns repülőtereken.
103    E tekintetben a DLH arra hivatkozik, hogy a jelentős piaci erő azonosítása összetett gazdasági jellegű elemzés körébe tartozik, amelynek keretében a Bizottság széles mérlegelési jogkörrel rendelkezik, és hogy a Törvényszék túllépte azon bírósági felülvizsgálat korlátait, amelyet a Bizottság által ebben az összefüggésben elfogadott határozat tekintetében gyakorolhat. Közelebbről, a megtámadott ítélet 385. pontjában a Törvényszék érvelése túl homályos, és csak röviden hivatkozik a kedvezményezett – „járatsűrűségben (repülőjáratok száma) és a releváns repülőterekről induló és oda érkező járatokon kínált ülőhelyekben kifejezett” – piaci részesedésének potenciális relevanciájára annak megállapítása érdekében, hogy a Bizottság nem vette figyelembe az összes releváns körülményt. E tekintetben a DLH szerint a Bizottság helyesen járt el, hogy nem vette figyelembe ez utóbbi tényezőt. Az alkalmazott kritériumok ugyanis a jelen ügyben elegendőek voltak ahhoz, hogy az ideiglenes keret 72. pontjának megfelelően pontosan lehessen elemezni a szóban forgó intézkedés hatásait, és összeegyeztethetők a Bizottság által a légitársaságokat érintő összefonódási ügyekben alkalmazott elemzési kerettel. Ráadásul a szóban forgó intézkedés potenciális versenyhatásai nem egy konkrét útvonalra vonatkoznak, hanem inkább a DLH azon képességére, hogy megtartsa, sőt bővítse a releváns repülőtereken rendelkezésére álló résidőket. Így annak értékeléséről van szó, hogy a támogatás összeegyeztethető‑e a versenyhelyzet egészével.
104    Egyébiránt a DLH azt állítja, hogy a Törvényszéknek a megtámadott ítélet 379. pontjában szereplő megfontolásai nem támasztják alá, hogy a piaci részesedéseknek a járatsűrűség és a kínált ülőhelyek tekintetében történő elemzése hasznosabb lett volna, mint a Bizottság által a jelentős piaci erő fennállásának értékelése céljából elfogadott szempontok. A DLH ebből azt a következtetést vonja le, hogy ezen intézmény nem volt köteles ezt az elemzést kiegészíteni a piaci részesedéseknek a járatsűrűség és a kínált ülőhelyek tekintetében történő becslésével, vagy az összes többi „releváns tényező” figyelembevételével.
105    A negyedik jogalap második részében a DLH lényegében arra hivatkozik, hogy a Törvényszék tévesen alkalmazta a jogot, és túllépte bírósági felülvizsgálatának korlátait, amikor a megtámadott ítélet 388–412. pontjában úgy ítélte meg, hogy a Bizottság nyilvánvaló értékelési hibát követett el, amikor megállapította, hogy a DLH nem rendelkezett jelentős piaci erővel a düsseldorfi és a bécsi repülőtéren.
106    E tekintetben a DLH azt állítja, hogy mivel a Bizottság széles jogkörrel rendelkezett a piaci adatoknak a jelentős piaci erő fennállásának értékelése céljából történő elemzésére, a Törvényszék túllépte bírósági felülvizsgálatának korlátait, amikor ezen adatokra vonatkozó saját elemzésével helyettesítette a Bizottság elemzését. Közelebbről, a megtámadott ítélet 411. pontjában a Törvényszék érvelése e tekintetben túl homályos, amennyiben azt állítja, hogy a Bizottság tévesen állapította meg, hogy a DLH „legalábbis az IATA 2019‑es nyári forgalmi idényében” nem rendelkezett jelentős piaci erővel a düsseldorfi és a bécsi repülőtéren. Az ilyen indokolás nem elegendő a Bizottság által elkövetett nyilvánvaló értékelési hiba megállapításához, mivel más időszakok is érintettek, mint például az IATA 2019/2020‑as téli forgalmi idénye.
107    Végül a DLH szerint a Bizottság helyesen állapította meg, hogy a DLH nem rendelkezett jelentős piaci erővel a düsseldorfi és a bécsi repülőtéren. A DLH hangsúlyozza, hogy e két utóbbi repülőtér tekintetében a jelentős piaci erő értékelési kritériumai jelentősen eltérnek a frankfurti és a müncheni repülőtérre vonatkozó kritériumoktól, és ténylegesen lehetővé teszik annak bizonyítását, hogy a düsseldorfi és a bécsi repülőtéren nem rendelkezett jelentős piaci erővel. E tekintetben többek között a megtámadott ítélet 397. pontját kifogásolva a DLH különösen a düsseldorfi, bécsi, frankfurti és müncheni repülőtéren rendelkezésére álló résidőkre vonatkozó adatokat és számadatokat terjeszt elő annak bizonyítása érdekében, hogy a Törvényszék tévesen állapította meg, hogy a Bizottság nem állapíthatta meg, hogy a DLH a düsseldorfi és a bécsi repülőtéren nem rendelkezett jelentős piaci erővel.
108    A Németországi Szövetségi Köztársaság és a Bizottság lényegében a DLH által a negyedik jogalapja keretében előadott érvelést terjeszti elő, és úgy véli, hogy e jogalapnak helyt kell adni.
109    A Ryanair és a Condor vitatja ezt az érvelést, és azt állítja, hogy a negyedik jogalap második részét mint legalábbis részben elfogadhatatlant el kell utasítani amiatt, hogy e részben a DLH a Törvényszék által tett ténybeli megállapítások megkérdőjelezését célozza, ezenkívül a Ryanair úgy véli, hogy a DLH‑nak a megtámadott ítélet indokolásának elégtelenségére vonatkozó érvei, valamint az ítélkezési gyakorlatra és a Bizottság határozathozatali gyakorlatára alapított érvek elfogadhatatlanok. Mindenesetre e felek szerint e jogalapot mint megalapozatlant el kell utasítani. Lényegében azt kérik, hogy a Törvényszék hagyja helyben a megtámadott ítélet e jogalappal érintett indokolását, többek között mivel a Törvényszék nem lépte túl az általa elvégzendő bírósági felülvizsgálat korlátait.
A Bíróság álláspontja
110    A negyedik jogalap első részét illetően meg kell állapítani, hogy a megtámadott ítélet 373–387. pontjában a Törvényszék megvizsgálta a Bizottság által annak értékelése érdekében alkalmazott kritériumokat, hogy a DLH jelentős piaci erővel rendelkezett‑e a releváns repülőtereken.
111    A Törvényszék a megtámadott ítélet 373. pontjában először is emlékeztetett arra, hogy a vitatott határozat (179) preambulumbekezdésében a Bizottság jelezte, hogy e célból három kritériumra támaszkodik: először is, az említett repülőtereken az azon csoport rendelkezésére álló résidő‑részesedésre, amelyhez a DLH tartozik, amelyet ezen ítélet 376. pontja úgy határoz meg, mint egy adott repülőtéren egy légi fuvarozó (vagy az ugyanazon csoporthoz tartozó légi fuvarozók) rendelkezésére álló résidők száma és az e repülőtéren rendelkezésre álló résidők teljes száma közötti arány, másodszor e repülőterek „túlterheltségi szintj[ére]”, amelyet – amint az lényegében a megtámadott ítélet e pontjából kitűnik – az érintett repülőtéren az összes légi fuvarozó számára kiosztott résidőknek az e repülőtér résidőben kifejezett teljes kapacitásához viszonyított arányához viszonyítva értékelnek, harmadszor pedig a kedvezményezett versenytársainak rendelkezésére álló résidő‑részesedésre. A Törvényszék szerint e kritériumok így elsősorban a „repülőtéri kapacitással” és az infrastruktúrához való hozzáféréssel voltak kapcsolatosak.
112    Mindazonáltal a Törvényszék a megtámadott ítélet 378. pontjában úgy ítélte meg, hogy a kedvezményezettnek és versenytársainak a légi utasszállítási szolgáltatások piacán fennálló piaci részesedésére vonatkozó egyéb tényezők is relevánsak lettek volna a jelentős piaci erő fennállásának értékelése szempontjából. E tekintetben a Törvényszék ezen ítélet 379. pontjában többek között pontosította, hogy egyrészt a légi fuvarozók által a számukra kiosztott résidőkben üzemeltetett repülőgépek eltérő mérete miatt az általuk kínált ülőhelyek száma egy adott résidőn belül jelentősen eltérhetett, másrészt pedig a légi fuvarozók ugyanazon résidő során eltérő számú járatot üzemeltethettek. Márpedig az e további kritériumok által szolgáltatott információk lehetővé teszik az érintett légi fuvarozók piaci részesedése nagyságának értékelését. A jelen ügyben a megtámadott ítélet 380. pontjában a Törvényszék megállapította, hogy a DLH‑nak – a járatsűrűségben (repülőjáratok száma) és a releváns repülőterekről induló és oda érkező járatokon kínált ülőhelyekben kifejezett – piaci részesedése meghaladja, olykor jelentős mértékben, a vitatott határozatban megjelölt, rendelkezésére álló résidő‑részesedést.
113    A Törvényszék ebből a megtámadott ítélet 386. pontjában azt a következtetést vonta le, hogy figyelembe véve a piaci részesedéseknek a jelentős piaci erő fennállásának meghatározása szempontjából fennálló, a megtámadott ítélet 383. pontjában felidézett jelentőségét, a Bizottság, mivel figyelmen kívül hagyta ezt az elemet, nem vette figyelembe az összes releváns tényezőt.
114    E tekintetben először is hangsúlyozni kell, hogy a „résidő” fogalmának a 793/2004 rendelettel módosított 95/93 rendelet 2. cikkének a) pontjában szereplő meghatározásából kitűnik, hogy e kifejezés jelentése „egy koordinátor által […] a koordinált repülőtéren légiközlekedési szolgáltatás működtetéséhez szükséges repülőtéri infrastruktúra teljes körének le‑ és felszállás céljából, egy adott napon és időpontban történő használatára adott engedély egy koordinátor általi […] kiosztás szerint”.
115    E meghatározásból lényegében az következik, hogy a résidő egy járat üzemeltetésének joga. Következésképpen a Bizottság a vitatott határozatban helyesen állapított meg közvetlen kapcsolatot a szóban forgó intézkedés kedvezményezettjének rendelkezésére álló résidők száma és az általa szervezhető járatok száma között, míg a megtámadott ítélet 379. pontjában annak megállapításával, hogy az egyetlen résidővel való rendelkezés lehetővé teszi több járat szervezését, a Törvényszék tévesen alkalmazta a jogot a „résidő” fogalmának értelmezése során. Ebből következik, hogy a Törvényszék megállapításával ellentétben a járatsűrűségre vonatkozó kritérium figyelembevétele nem tűnik elengedhetetlennek annak értékeléséhez, hogy valamely gazdasági szereplőnek milyen mértékben van tényleges lehetősége arra, hogy egy adott repülőtéren versenyezzen a DLH‑val.
116    Másodszor, ami a Törvényszék által a megtámadott ítélet 380. pontjában említett, a járatsűrűségre és a kínált ülőhelyek számára vonatkozó kritériumokat illeti, amelyeket szerinte a Bizottságnak figyelembe kellett volna vennie, noha kétségtelenül nem lehet kizárni azt, hogy e kritériumok hozzájárulhatnak annak értékeléséhez, hogy valamely légi fuvarozó képes‑e egy adott repülőtérről szolgáltatásokat nyújtani, ez a körülmény azonban önmagában nem olyan jellegű, hogy azt bizonyítsa, hogy a Bizottság a jelen ítélet 56. és 57. pontjában felidézett ítélkezési gyakorlat értelmében vett nyilvánvaló értékelési hibát követett el, mivel ezt a képességet, amelyet ezen intézmény meghatározónak tekintett valamely repülőtéren fennálló jelentős piaci erő fennállásának értékelése szempontjából, olyan, ezzel egyenértékű kritérium alapján is meg lehet határozni, mint a résidők gazdasági szereplők közötti elosztása.
117    E körülmények között, mivel a Törvényszék nem támasztotta alá a jogilag megkövetelt módon, hogy a Bizottság által választott kritérium, vagyis a résidők elosztása, nyilvánvalóan nem volt alkalmas arra, hogy lehetővé tegye e képességnek a jelentős piaci erő értékelése céljából történő megfelelő értékelését, és megfosztotta hihetőségétől az ezen intézmény által végzett elemzést, a megtámadott ítélet 380. és 382. pontjában tévesen kifogásolja, hogy a Bizottság a vitatott határozatban nem a járatsűrűséghez és a kínált ülőhelyek számához kapcsolódó kritérium, vagyis a Bizottság által e határozatban elfogadottól eltérő kritérium alapján értékelte a légi fuvarozó szolgáltatásnyújtási képességét.
118    Harmadszor, a Törvényszék a megtámadott ítélet 373–387. pontjában azt sem támasztotta alá, hogy a Bizottság nem tekinthette megalapozottan úgy, hogy a repülőtér túlterheltségi szintje és a résidőknek az e repülőtérről induló különböző gazdasági szereplők közötti elosztása megfelelő paramétereknek minősülnek annak meghatározásához, hogy valamely gazdasági szereplő milyen mértékben használja a repülőteret, valamint hogy valamely üzemeltető képes‑e több járatot szervezni az említett repülőtérről a releváns időszakban. Ennélfogva a Törvényszék nem támasztotta alá, hogy a Bizottság nem támaszkodhatott e különböző paraméterekre azon tényleges és potenciális verseny értékelése érdekében, amelynek a DLH ezen időszakban ki volt téve.
119    Így ellentétben azzal, amit a Törvényszék a megtámadott ítélet 386. pontjában megállapított, a Törvényszék a Bíróságnak a jelen ítélet 56–64. pontjában felidézett ítélkezési gyakorlatának megfelelően nem támasztotta alá a jogilag megkövetelt módon, hogy a Bizottság nyilvánvaló értékelési hibát követett el, amikor a jelentős piaci erőre vonatkozó elemzését a jelen ítélet 111. pontjában felidézett szempontokra alapította, mivel az értékelésébe nem foglalta bele a járatsűrűségben és a kínált ülőhelyekben kifejezett piaci részesedések figyelembevételét. Ebből következik, hogy a negyedik jogalap első részének helyt kell adni.
120    A negyedik jogalap második részét illetően, annak elfogadhatóságának kérdését illetően emlékeztetni kell egyrészt arra, hogy a rá háruló indokolási kötelezettségnek és a bírósági felülvizsgálata korlátainak a Törvényszék általi megsértése olyan jogkérdés, amelyre vonatkozóan a Bíróság a fellebbezési szakaszban hatáskörrel rendelkezik (a C‑204/00. P. sz., Aalborg Portland és társai kontra Bizottság ügyben 2004. január 7‑én hozott ítélet, C‑205/00 P, C‑211/00 P, C‑213/00 P, C‑217/00 P és C‑219/00 P, EU:C:2004:6, 47. pont; 2016. május 26‑i Rose Vision kontra Bizottság ítélet, C‑224/15 P, EU:C:2016:358, 26. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat). Az a kérdés, hogy a DLH‑nak az indokolási kötelezettség megsértésére vonatkozó érvei kellően megalapozottak‑e, vagy a bírósági felülvizsgálat korlátainak megsértése tekintetében ellentétesek‑e az ítélkezési gyakorlattal vagy a Bizottság határozathozatali gyakorlatával, az érvelés érdeméhez tartozik, és nem lehet semmilyen hatással az elfogadhatóságra.
121    Másrészt, figyelemmel arra, hogy – amint arra a jelen ítélet 94. pontja emlékeztet – a Bíróság nem rendelkezik hatáskörrel a tényállás megállapítására, meg kell jegyezni, hogy amennyiben a DLH arra kéri a Bíróságot, hogy az általa elé terjesztett ténybeli elemekre tekintettel vizsgálja meg, hogy a Bizottság helyesen állapította‑e meg, hogy a DLH nem rendelkezett jelentős piaci erővel a düsseldorfi és a bécsi repülőtéren, vagy hogy a Törvényszék tévesen állapította‑e meg a tényeket, a negyedik jogalap második része – mivel a DLH nem hivatkozott a tényeknek a Törvényszék általi bármilyen elferdítésére – elfogadhatatlan.
122    Az ügy érdemét illetően meg kell állapítani, hogy a Törvényszék, miután a megtámadott ítélet 410. pontjában megállapította, hogy a Bizottság nem vette figyelembe az összes releváns kritériumot, és így nyilvánvaló mérlegelési hibát követett el, ezen ítélet 411. pontjában hozzátette, hogy a Bizottság mindenesetre kizárólag az általa elfogadott kritériumok alapján nem állapíthatta meg helyesen, hogy a Lufthansa‑csoport legalábbis az IATA 2019‑es nyári forgalmi idényében nem rendelkezett jelentős piaci erővel a düsseldorfi és a bécsi repülőtéren.
123    E következtetés levonásához a Törvényszék a düsseldorfi repülőteret illetően a megtámadott ítélet 397. pontjában először is megállapította, hogy az IATA 2019‑es nyári forgalmi idényében a Lufthansa‑csoport rendelkezésére álló átlagos résidő‑részesedés, vagyis 40 és 50% között, meghaladta a 40%‑os küszöböt, aminek az első olyan valószínűsítő körülménynek kellett volna minősülnie, amelyet figyelembe kellett volna venni a jelentős piaci erő fennállásának megállapítása céljából. A Törvényszék ezt követően a megtámadott ítélet 398. pontjában megállapította, hogy az IATA 2019‑es nyári forgalmi idényében az említett repülőtéren tapasztalható átlagos túlterheltségi szint igen magas volt, vagyis 80 és 90% között, amely csúcsidőben 90 és 100% közötti tartományba emelkedett, holott a 60%‑ot meghaladó szint is már problematikus lett volna. Végül a Törvényszék a megtámadott ítélet 399. pontjában hangsúlyozta az ugyanazon repülőtéren jelen lévő gazdasági szereplők közötti verseny gyengeségét, és e megállapítást az egyes üzemeltetők birtokában lévő légi járművek számának felsorolásával támasztotta alá. A Törvényszék ebből a megtámadott ítélet 401. pontjában azt a következtetést vonta le, hogy kizárólag e kritériumok alapján a Bizottság nem állapíthatta meg helyesen, hogy a Lufthansa‑csoport, legalábbis az IATA 2019‑es nyári forgalmi idényében, nem rendelkezett jelentős piaci erővel a düsseldorfi repülőtéren.
124    Az előző pontban említettekhez mutatis mutandis hasonló indokokra tekintettel a Törvényszék a megtámadott ítélet 408. pontjában azt a következtetést vonta le, hogy a Bizottság nem állapíthatta meg helyesen, hogy a Lufthansa‑csoport, legalábbis az IATA 2019‑es nyári forgalmi idényében, nem rendelkezett jelentős piaci erővel a bécsi repülőtéren.
125    Ennek során a Törvényszék nem vizsgálta meg a vitatott határozat (203), (204), (211) és (212) preambulumbekezdésében szereplő indokokat. Márpedig ezek az indokok pontosították azokat az okokat, amelyek miatt a Bizottság a rendelkezésére álló adatokat úgy értelmezte, hogy azok nem teszik lehetővé annak bizonyítását, hogy a Lufthansa‑csoport jelentős piaci erővel rendelkezik a düsseldorfi és a bécsi repülőtéren. A düsseldorfi repülőteret illetően a Bizottság többek között úgy ítélte meg, hogy a DLH rendelkezésére álló résidők legnagyobb része egyetlen idősáv esetében sem haladta meg az 55–65%‑ot, ami azzal a következménnyel járt, hogy a DLH versenytársai jelentős résidő‑portfóliót képezhettek a Lufthansa‑csoportnak ki nem osztott résidők felhasználásával, és a bevetett flotta méretét illetően a DLH versenytársai Düsseldorfban jobb helyzetben voltak, mint Frankfurtban vagy Münchenben. Ami a bécsi repülőteret illeti, a Bizottság arra a körülményre is támaszkodott, hogy a DLH rendelkezésére álló résidők legnagyobb része egyetlen idősáv esetében sem haladta meg az 50–60%‑ot, hogy továbbra is rendelkezésre álltak résidők, hogy két viszonylag erős versenytárs jelent meg a helyszínen, és hogy a DLH versenytársai jelentős résidő‑portfóliót képezhettek azon résidők felhasználásával, amelyeket nem a Lufthansa‑csoportnak osztottak ki. Így a Bizottság úgy ítélte meg, hogy függetlenül az e négy repülőtéren fennálló túlterheltségi szintektől, a DLH rendelkezésére álló résidő‑részesedés jelentősen magasabb volt Frankfurtban és Münchenben, mint Düsseldorfban és Bécsben, és hogy a DLH versenytársai éppen fordítva, jelentősebbek voltak Düsseldorfban és Bécsben, mint Frankfurtban és Münchenben.
126    Mindazonáltal a megtámadott ítélet 396–408. pontjában a Törvényszék a Bizottsággal azonos adatokra támaszkodva ezen adatok új elemzését végezte el annak érdekében, hogy azok átfogó értékelése alapján végül ezen intézménytől eltérő következtetésre jusson, anélkül azonban, hogy megkérdőjelezte volna a Bizottságnak a vitatott határozatban szereplő megállapításait.
127    Ebből következik, hogy a Törvényszék nem szorítkozott annak vizsgálatára, hogy a Bizottság a jelen ítélet 56–64. pontjában felidézett ítélkezési gyakorlatnak megfelelően nyilvánvaló mérlegelési hibát követett‑e el, hanem a Bizottság értékelését a saját értékelésével helyettesítette egy olyan esetben, amelyben ezen intézmény széles mérlegelési mozgástérrel rendelkezik.
128    Ebből következik, hogy a negyedik jogalap második részének, valamint következésképpen a negyedik jogalap egészének helyt kell adni.
Az ötödik jogalapról
A felek érvei
129    Ötödik jogalapjával a DLH azt kifogásolja, hogy a Törvényszék tévesen alkalmazta a jogot, amikor a megtámadott ítélet 467–480. pontjában megállapította, hogy a Bizottság nyilvánvaló értékelési hibát követett el amiatt, hogy már ezen eljárás első szakaszában kizárt bizonyos, a frankfurti és a müncheni repülőtéren már állomáshellyel rendelkező versenytársakat a résidők átengedésére irányuló eljárásból.
130    E tekintetben a DLH azt állítja, hogy a Törvényszék, noha elismerte, hogy a Bizottság széles mérlegelési jogkörrel rendelkezik a kötelezettségvállalások elégséges jellegének értékelése tekintetében, figyelmen kívül hagyta a 2015. május 13‑i Niki Luftfahrt kontra Bizottság ítéletből (T‑162/10, EU:T:2015:283, 295. pont) eredő saját ítélkezési gyakorlatát, amely szerint az a körülmény, hogy más kötelezettségvállalások is elfogadhatók lettek volna, mi több, azok a verseny tekintetében kedvezőbbek lettek volna, nem vezethet a hivatkozott határozat megsemmisítéséhez, amennyiben a Bizottság észszerűen állapíthatta meg, hogy az e határozatban meghatározott kötelezettségvállalások alkalmasak a komoly kétségek eloszlatására. Így a Törvényszék megsértette a Bizottság mérlegelési jogkörét azzal, hogy elutasított egy kötelezettségvállalást azzal az indokkal, hogy az eltérő kötelezettségvállalás szerinte kedvezőbb lett volna a verseny szempontjából, és így ezen intézmény értékelését a sajátjával helyettesítette.
131    A DLH kifejti, hogy – amint arra a Törvényszék a megtámadott ítélet 421. pontjában rámutatott – az állami támogatások potenciális hatásai közvetettebbek, mint az összefonódásoké, mivel a kedvezményezett nem egy versenytársat vásárol fel, ily módon megszüntetve a versenykényszert, hanem a rendelkezésére álló további állami forrásokat használhatja fel piaci helyzetének fenntartására vagy megerősítésére. Az ideiglenes keret értelmében kötelezettségvállalásokra volt szükség e kockázat kezelése érdekében azon repülőterek esetében, amelyeken a DLH jelentős piaci erővel rendelkezett.
132    Ellentétben azzal, amit a Törvényszék a megtámadott ítélet 472. pontjában megállapított, a Bizottság a vitatott határozat (226) és (227) preambulumbekezdésében kifejezetten jelezte, hogy a résidők átengedésére irányuló eljárásnak az új belépőkre való korlátozása előnyös lenne, mivel lehetővé tenné a Lufthansa‑csoporttal való strukturális versenyt. Ezen intézmény többek között a légi közlekedési ágazatban az összefonódásokkal és kartellekkel kapcsolatos ügyekben szerzett korábbi tapasztalatai alapján figyelembe vette a feltőkésítési támogatással kapcsolatos versenyjogi aggályokat, amikor arra a következtetésre jutott, hogy a Lufthansa‑csoport arra vonatkozó kötelezettségvállalása, hogy átruházza tevékenységeinek egy részét annak érdekében, hogy lehetővé tegye a versenytársak számára a belépést, a leghatékonyabb intézkedés a verseny indokolatlan torzulásának megakadályozására.
133    Márpedig a Törvényszéknek a megtámadott ítélet 472–477. pontjában szereplő érvelése teljes mértékben figyelmen kívül hagyja azt a tényt, hogy a Bizottság, amikor két különböző kötelezettségvállalási struktúra közül kell választania, széles mérlegelési jogkörrel rendelkezik a szűkebb körű kötelezettségvállalások alkalmazása tekintetében, mivel észszerűen megállapíthatja, hogy a felajánlott kötelezettségvállalások elegendőek a DLH által a frankfurti és a müncheni repülőtéren a jelen esetben okozott kockázatok kezelésére.
134    Hasonlóképpen, a Törvényszék azáltal, hogy a megtámadott ítélet 473–476. pontjában elemezte a frankfurti és a müncheni repülőtér piacának szerkezetét, és olyan más struktúrára hivatkozott, amely nem zárta ki a meglévő versenytársakat a résidők átengedésére irányuló eljárásból, a Bizottság értékelését a sajátjával helyettesítette, jóllehet ismét összetett gazdasági elemzésről volt szó.
135    Ezenkívül a DLH szerint, tekintettel arra, amit a Törvényszék a megtámadott ítélet 452. és 463. pontjában lényegében megállapított, a Törvényszék ellentmondásos indokolást adott, amikor a megtámadott ítélet 473–476. pontjában úgy ítélte meg, hogy a repülőtéren állomáshellyel rendelkező fuvarozók jobb helyzetben vannak ahhoz, hogy fenntartsák a tényleges versenyt.
136    A Németországi Szövetségi Köztársaság és a Bizottság lényegében a DLH által az ötödik jogalapja keretében előadott érvelést terjesztik elő, és úgy vélik, hogy e jogalapnak helyt kell adni.
137    A Ryanair és a Condor vitatja ezt az érvelést, és azt állítja, hogy az ötödik jogalapot el kell utasítani. Lényegében azt kérik, hogy a Törvényszék hagyja helyben a megtámadott ítélet e jogalappal érintett indokolását, többek között mivel a Törvényszék nem lépte túl az általa elvégzendő bírósági felülvizsgálat korlátait.
A Bíróság álláspontja
138    Elöljáróban emlékeztetni kell arra, hogy az ideiglenes keret 72. pontjának megfelelően, ha a feltőkésítési intézkedés kedvezményezettje jelentős piaci erővel rendelkezik a piacon, a tagállamnak kiegészítő intézkedéseket kell javasolnia e piacon a tényleges verseny megőrzése érdekében. E tekintetben a vitatott határozat (71) és (72) preambulumbekezdéséből kitűnik, hogy a Németországi Szövetségi Köztársaság kötelezettséget vállalt arra, hogy a szóban forgó feltőkésítési intézkedés kedvezményezettjét arra kötelezi, hogy a frankfurti és a müncheni repülőtéren bizonyos napi résidőket és további eszközöket adjon át. Ekkor azt irányozták elő, hogy amennyiben három szezon után az átengedett résidőket nem veszi át új belépő, azokat az e repülőtereken már állomáshellyel rendelkező többi versenytárs fuvarozó rendelkezésére bocsátják.
139    A megtámadott ítélet 479. pontjában a Törvényszék megállapította, hogy a Bizottság nem vizsgálta meg a Németországi Szövetségi Köztársaságnak az érintett piacon a tényleges verseny megőrzésére irányuló kötelezettségvállalásaira vonatkozó, a szóban forgó piacok szerkezete és egyedi jellemzői alapján értékelt minden lényeges tényezőt. Közelebbről, a Törvényszék a megtámadott ítélet 472–478. pontjában úgy ítélte meg, hogy a Bizottság feladata annak vizsgálata, hogy az új belépők előnyben részesítése és a már meglévő versenytársaknak a résidőkiosztási eljárás első szakaszából való kizárása megfelelő és szükséges volt‑e a tényleges verseny fenntartásához.
140    E következtetés alátámasztása érdekében a Törvényszék a megtámadott ítélet 474–477. pontjában többek között jelezte, hogy más intézkedések, amelyek többek között abban állnak, hogy a szóban forgó résidőket a Németországi Szövetségi Köztársaság kötelezettségvállalásaiban előírtaktól eltérő feltételek mellett átengedik a már letelepedett versenytársaknak, jobban alkalmasak a tényleges verseny fenntartására.
141    E tekintetben hangsúlyozni kell, hogy a Bíróságnak a jelen ítélet 56–64. pontjában felidézett ítélkezési gyakorlatából az következik, hogy a Bizottság széles mérlegelési jogkörrel rendelkezik annak meghatározása tekintetében, hogy a tagállamok által javasolt kiegészítő intézkedések lehetővé teszik‑e az ideiglenes keret 72. pontjából eredő követelményeknek való megfelelést.
142    Ezenkívül magának a 72. pontnak a szövegére és az állami támogatásokra vonatkozó elvekre tekintettel a Bizottságnak az értékelése keretében nem azt kell megvizsgálnia, hogy a javasolt kiegészítő intézkedések a szóban forgó piacokon a verseny előmozdítására elképzelhető leghatékonyabb intézkedések‑e, hanem kizárólag azt, hogy ezek az intézkedések elegendőek‑e a tényleges verseny fenntartásához e piacokon.
143    Következésképpen a DLH megalapozottan állítja, hogy az a körülmény, hogy a vitatott határozatban említettektől eltérő intézkedések alkalmasak a magasabb szintű verseny előmozdítására az érintett piacokon, semmiképpen nem eredményezheti e határozat jogellenességét.
144    Ebből következik, hogy a Törvényszék nem állapíthatta volna meg helyesen a vitatott határozatot érintő nyilvánvaló mérlegelési hiba fennállását azon tény alapján, hogy a Bizottság nem vizsgálta meg a résidők átengedésére irányuló olyan eljárás potenciális pozitív hatásait, amely nem zárná ki a meglévő versenytársakat, miközben az ilyen mechanizmus nagyobb versenyt segített volna elő, anélkül hogy a rá háruló ellenőrzés korlátain belül megállapította volna, hogy a vitatott határozatban említett kötelezettségvállalások elégtelenek ahhoz, hogy lehetővé tegyék a tényleges verseny fenntartását a szóban forgó piacokon.
145    Ebből következik, hogy az ötödik jogalapnak helyt kell adni.
A hatodik jogalapról
A felek érvei
146    Hatodik jogalapjával a DLH azt kifogásolja, hogy a Törvényszék többek között a megtámadott ítélet 501. pontjában tévesen alkalmazta a jogot, amikor megállapította, hogy a Bizottság megsértette indokolási kötelezettségét azon megállapítását illetően, amely szerint a résidők átengedéséért ellentételezést kell fizetni, és az nem érintette az e résidőkre vonatkozó kötelezettségvállalások hatékonyságát.
147    A DLH emlékeztet arra, hogy a Bíróság ítélkezési gyakorlatából kitűnik, hogy a vitatott határozathoz hasonló határozatnak, amelyet rövid határidőn belül hoztak meg, kizárólag azokat az indokokat kell tartalmaznia, amelyek miatt a Bizottság úgy ítéli meg, hogy a vizsgálata alá vont intézkedés nem vet fel komoly nehézségeket, és hogy elegendő az érintett határozat rendszerét illetően alapvető fontossággal bíró tényeket és jogi érveket ismertetnie. A Törvényszék ennélfogva tévesen alkalmazta a jogot, amikor megállapította, hogy a Bizottság megsértette indokolási kötelezettségét.
148    A DLH ezenkívül arra hivatkozik, hogy a vitatott határozatot a Bíróság vonatkozó ítélkezési gyakorlatára tekintettel a jogilag megkövetelt módon indokolták, mivel egyrészt figyelembe véve a résidőkre vonatkozó kötelezettségvállalásoknak a Törvényszék által a megtámadott ítélet 413–493. pontjában megvizsgált egyes elemeivel kapcsolatban előadott érvek számát, az elsőfokú eljárás felperesei nyilvánvalóan kifogásolhatták a vitatott határozat megalapozottságát. Másrészt az egyes résidő‑átruházások sajátos szerkezete eltérő, és olyan rendkívül technikai értékeléseket von maga után, amelyek tehát nem igényelnek különösebb indokolást.
149    A Németországi Szövetségi Köztársaság és a Bizottság lényegében a DLH által a hatodik jogalapja keretében előadott érvelést terjesztik elő, és úgy vélik, hogy e jogalapnak helyt kell adni.
150    A Ryanair és a Condor vitatja ezt az érvelést, és azt állítja, hogy a hatodik jogalapot el kell utasítani. Lényegében azt kérik, hogy a Törvényszék hagyja helyben a megtámadott ítélet e jogalappal érintett indokolását, többek között mivel a Törvényszék nem lépte túl az általa elvégzendő bírósági felülvizsgálat korlátait.
A Bíróság álláspontja
151    Emlékeztetni kell arra, hogy az állandó ítélkezési gyakorlat szerint az EUMSZ 296. cikk második bekezdésében előírt indokolásnak a kérdéses jogi aktus jellegéhez kell igazodnia, és abból világosan és egyértelműen ki kell tűnnie az aktust kibocsátó intézmény érvelésének oly módon, hogy az érdekeltek megismerhessék a meghozott intézkedés indokait, illetve hogy a hatáskörrel rendelkező bíróság gyakorolhassa felülvizsgálati jogkörét. Az indokolás követelményét az ügy körülményeire, így többek között a jogi aktus tartalmára, az előadott indokok jellegére, és a címzettek, illetve a jogi aktus által közvetlenül és személyükben érintett más személyek magyarázathoz jutás iránti érdekére figyelemmel kell értékelni. Nem szükséges, hogy az indokolás valamennyi jelentőséggel bíró tény‑ és jogkérdésre külön kitérjen, mivel azt, hogy valamely aktus indokolása megfelel‑e az EUMSZ 296. cikk követelményeinek, nem pusztán a szövegére figyelemmel kell megítélni, hanem az összefüggéseire, valamint az érintett tárgyra vonatkozó jogszabályok összességére való tekintettel is (2025. január 23‑i Neos kontra Ryanair és Bizottság ítélet, C‑490/23 P, EU:C:2025:32, 34. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
152    Amikor közelebbről – mint a jelen ügyben is – az EUMSZ 108. cikk (3) bekezdése alapján hozott, valamely támogatási intézkedéssel szemben kifogást nem emelő határozatról van szó, a Bíróságnak már volt alkalma pontosítani, hogy az ilyen határozatnak, amelyet rövid határidőn belül hoznak meg, kizárólag azokat az indokokat kell tartalmaznia, amelyek miatt a Bizottság úgy ítéli meg, hogy nem állnak fenn komoly nehézségek az érintett támogatás belső piaccal való összeegyeztethetőségének értékelésével kapcsolatban, és hogy még e határozat tömör indokolását is elegendőnek kell tekinteni a EUMSZ 296. cikk második bekezdésében előírt indokolási kötelezettségre tekintettel, amennyiben világosan és egyértelműen feltünteti azokat az okokat, amelyek miatt a Bizottság úgy ítélte meg, hogy nem állnak fenn ilyen nehézségek, mivel ezen indokolás megalapozottságának kérdése idegen e követelménytől (lásd analógia útján: 2025. január 23‑i Neos kontra Ryanair és Bizottság ítélet, C‑490/23 P, EU:C:2025:32, 35. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
153    E kritériumokra tekintettel kell megvizsgálni, hogy a Törvényszék tévesen alkalmazta‑e a jogot, amikor úgy döntött, hogy a vitatott határozat sérti azon indokolási kötelezettséget, amely az EUMSZ 296. cikk második bekezdése alapján hárul a Bizottságra.
154    A jelen ügyben a megtámadott ítélet 498–502. pontjában a Törvényszék úgy ítélte meg, hogy a Bizottság feladata, hogy a vitatott határozatban részletezze azokat az okokat, amelyek alapján úgy ítélte meg, hogy a szóban forgó résidők átengedését térítés ellenében, nem pedig ingyenesen kell végrehajtani, mivel a visszterhes átengedés választása azzal a következménnyel járhat, hogy csökkenti a kínált résidők vonzerejét, és ennélfogva a kapcsolódó kötelezettségvállalások hatékonyságát.
155    E tekintetben a Törvényszék azáltal, hogy a megtámadott ítélet 501. pontjában azt rótta fel a Bizottságnak, hogy a vitatott határozatban nem jelölte meg azokat az okokat, amelyek miatt nem a szóban forgó résidők ingyenes átengedését részesítették előnyben azok visszterhes átengedésével szemben, azt követelte meg ezen intézménytől, hogy ne csupán pozitív módon igazolja a résidők visszterhes átengedésére vonatkozó, a vitatott határozatban jóváhagyott opció megalapozottságát, hanem negatív módon az ezzel ellentétes lehetőség, vagyis az ingyenes átengedés relevanciájának hiányát is.
156    Márpedig, mivel – amint az a jelen ítélet 142. pontjából következik – az ideiglenes keret alapján kizárólag a Bizottság feladata annak vizsgálata, hogy a javasolt kiegészítő intézkedések elegendőek‑e a szóban forgó piacokon a tényleges verseny fenntartásához, ezen intézménytől az indokolási kötelezettsége alapján nem várható el, hogy megvizsgálja, hogy más intézkedések alkalmasak‑e arra, hogy még inkább előmozdítsák a versenyt e piacokon, és kifejtse azokat az okokat, amelyek miatt nem követelte meg ezen egyéb intézkedések végrehajtását.
157    A fentiekből következik, hogy a Törvényszék tévesen alkalmazta a jogot, amikor a megtámadott ítélet 501. pontjában úgy ítélte meg, hogy a Bizottság megsértette indokolási kötelezettségét, mivel nem fejtette ki, hogy a szóban forgó résidők átengedését miért térítés ellenében, nem pedig ingyenesen kell végrehajtani.
158    Ebből következik, hogy a hatodik jogalapnak helyt kell adni.
Végkövetkeztetés
159    Amint azt a Törvényszék a megtámadott ítélet 505. pontjában helyesen megállapította, amelyet a jelen fellebbezés keretében nem kifogásoltak, a határozatot érintő, ezen ítélet 504. pontjában felidézett hibák mindegyike önmagában megalapozza a vitatott határozat megsemmisítését. Következésképpen a megtámadott ítélet hatályon kívül helyezése csak akkor lenne indokolt, ha bizonyítást nyerne, hogy a Törvényszék tévesen állapította meg e hibák mindegyikét. Ebből következik, hogy a jelen fellebbezésnek csak akkor lehet helyt adni, és a megtámadott ítéletet hatályon kívül helyezni, ha a fellebbező által hivatkozott valamennyi jogalap megalapozott.
160    Márpedig a fenti megfontolások összességére tekintettel, noha az első, a második, valamint a negyedik–hatodik fellebbezési jogalapnak helyt kell adni, a harmadik jogalapot viszont el kell utasítani. Következésképpen a fellebbezést teljes egészében el kell utasítani.
A költségekről
161    Az eljárási szabályzat 184. cikkének (2) bekezdése értelmében, ha a fellebbezés megalapozatlan, a Bíróság határoz a költségekről.
162    E szabályzat 138. cikkének (1) bekezdése értelmében, amely ugyanezen szabályzat 184. cikkének (1) bekezdése alapján a fellebbezési eljárásban is alkalmazandó, a Bíróság a pervesztes felet kötelezi a költségek viselésére, ha a pernyertes fél ezt kérte.
163    A DLH‑t, mivel pervesztes lett, a Ryanair és a Condor kérelmének megfelelően kötelezni kell a saját költségein felül a Ryanair és a Condor részéről felmerült költségek viselésére.
164    Ezenkívül, mivel a Németországi Szövetségi Köztársaság és a Bizottság pervesztes lett, a Ryanair és a Condor azonban nem kérte a költségviselésre való kötelezésüket, úgy kell határozni, hogy a Németországi Szövetségi Köztársaság és a Bizottság maguk viselik saját költségeiket.
A fenti indokok alapján a Bíróság (harmadik tanács) a következőképpen határozott:
1)      A Bíróság a fellebbezést elutasítja.
2)      A Bíróság a Deutsche Lufthansa AG‑t kötelezi a saját költségein felül a Ryanair DAC és a Condor Flugdienst GmbH részéről felmerült költségek viselésére.
3)      A Német Szövetségi Köztársaság és az Európai Bizottság maga viseli saját költségeit.
Aláírások
*      Az eljárás nyelve: angol.