62021CC0570
GIOVANNI PITRUZZELLA
FŐTANÁCSNOK INDÍTVÁNYA
Az ismertetés napja: 2022. december 15. (
1
)
C‑570/21. sz. ügy
I. S.,
K. S.
kontra
YYY. S. A.
(a Sąd Rejonowy dla Warszawy‑Woli w Warszawie [varsói székhelyű Varsó‑Wola kerületi bíróság, Lengyelország] által benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem)
„Előzetes döntéshozatal – A fogyasztók védelme – 93/13/EGK irányelv – A fogyasztókkal kötött szerződésekben alkalmazott tisztességtelen feltételek – A fogyasztó fogalma – Kettős célú szerződés, amelyet egy szakmai vagy kereskedelmi tevékenységet folytató személy és egy másik, szakmai tevékenységet nem folytató személy kötött – A szakmai vagy kereskedelmi cél mellékes vagy nem meghatározó jellege az aláírt szerződés egészének összefüggésében”
1.
Az uniós jog által a tisztességtelen feltételekkel szemben biztosított védelem szempontjából fogyasztónak minősülhet‑e az a személy, aki kereskedelmi vagy szakmai tevékenységet folytatva egy másik, ilyen tevékenységet nem folytató kölcsönfelvevővel együtt kölcsönszerződést kötött, ha részben a tevékenysége keretében, részben azon kívül járt el, és a szerződés egészének összefüggésében a kereskedelmi vagy szakmai jelleg nem meghatározó?
I. Jogi keret
A.
Az uniós jog
1. A 93/13/EGK irányelv
2.
A 93/13/EGK irányelv (
2
) 1. cikkének (1) bekezdése szerint:
„Ennek az irányelvnek az a célja, hogy közelítse a tagállamoknak az eladó vagy szolgáltató és fogyasztó között kötött szerződésekben alkalmazott tisztességtelen feltételekre vonatkozó törvényi, rendeleti és közigazgatási rendelkezéseit.”
3.
Ezen irányelv 2. cikke a következőképpen rendelkezik:
„Ennek az irányelvnek az alkalmazásában:
[…]
b)
»fogyasztó«: minden olyan természetes személy, aki az ezen irányelv hatálya alá tartozó szerződések keretében olyan célból jár el, amely kívül esik saját szakmája, üzleti tevékenysége vagy foglalkozása körén;
c)
»eladó vagy szolgáltató«: minden olyan természetes vagy jogi személy, aki vagy amely az ezen irányelv hatálya alá tartozó szerződések keretében saját szakmája, üzleti tevékenysége vagy foglalkozása körében cselekszik, függetlenül attól, hogy az köz‑ vagy magánjellegű.”
2. A 2011/83/EU irányelv
4.
A 2011/83/EU irányelv (
3
) (17) preambulumbekezdése a következőképpen szól:
„A fogyasztó fogalommeghatározásának azon természetes személyeket kell magában foglalnia, akik saját szakmájuk, üzleti tevékenységük vagy foglalkozásuk körén kívül eső területen járnak el. Kettős célú szerződések esetében azonban, amelyeknél a szerződést részben a személy szakmájába tartozó, részben pedig azon kívül eső célból kötik, és a kereskedési cél annyira korlátozott, hogy a teljesítés egésze szempontjából nem elsődleges, az adott személy szintén fogyasztónak tekintendő.”
5.
A „Fogalommeghatározások” címet viselő 2. cikk a következőképpen rendelkezik:
„Ezen irányelv alkalmazásában:
1.
»fogyasztó«: bármely természetes személy, aki az ezen irányelv hatálya alá tartozó szerződések keretében olyan célból jár el, amely kívül esik kereskedelmi, ipari, kézműipari vagy szakmai tevékenysége körén;
2.
»kereskedő [helyesen: eladó vagy szolgáltató]«: bármely természetes vagy – akár magán‑, akár köztulajdonban álló – jogi személy, aki vagy amely az ezen irányelv hatálya alá tartozó szerződések vonatkozásában kereskedelmi, ipari, kézműipari vagy szakmai tevékenységével összefüggő célok érdekében jár el, ideértve bármely olyan személyt, aki vagy amely a kereskedő [helyesen: eladó vagy szolgáltató] nevében vagy javára jár el; […]”.
3. A 2013/11/EU irányelv
6.
A 2013/11/EU irányelv (
4
) (18) preambulumbekezdése ekként rendelkezik:
„A »fogyasztó« meghatározásának azokra a természetes személyekre kell kiterjednie, akik nem kereskedelmi, üzleti, hivatásbeli vagy szakmai célból járnak el. Amennyiben azonban a szerződést egy adott személy részben kereskedelmi, részben azon kívüli célból kötötte meg (kettős funkciójú szerződések), és a kereskedelmi szempont olyan kis súllyal esik a latba, hogy az ügylet általános kontextusában nem játszik meghatározó szerepet, az adott személy szintén fogyasztónak tekintendő.”
7.
Az említett irányelv „Fogalommeghatározások” címet viselő 4. cikke a) és b) pontjában a következőképpen rendelkezik:
„Ezen irányelv alkalmazásában:
a)
»fogyasztó« bármely természetes személy, aki a kereskedelmi, ipari, kézműipari vagy szakmai tevékenységén kívül eső célokból jár el;
b)
»kereskedő [helyesen: eladó vagy szolgáltató]«: bármely természetes vagy jogi személy, függetlenül attól, hogy magán‑ vagy állami tulajdonban van‑e, aki vagy amely kereskedelmi, üzleti vagy szakmai tevékenységi körét érintő célból jár el, beleértve azt is, ha helyette vagy nevében más személy jár el;
[…]”
4. Az 524/2013/EU rendelet
8.
Az 524/2013/EU rendelet (
5
) (13) preambulumbekezdése a következőképpen rendelkezik:
„A »fogyasztó« meghatározásának azokra a természetes személyekre kell kiterjednie, akik nem kereskedelmi, üzleti, hivatásbeli vagy szakmai célból járnak el. Amennyiben azonban a szerződést egy adott személy részben kereskedelmi, részben azon kívüli célból kötötte meg (kettős célú szerződések), és a kereskedelmi szempont olyan kis súllyal esik a latba, hogy az ügylet általános kontextusában nem játszik meghatározó szerepet, az adott személy szintén fogyasztónak tekintendő.”
9.
Ugyanezen rendelet „Fogalommeghatározások” címet viselő 4. cikke a) és b) pontjában a következőképpen rendelkezik:
„E rendelet alkalmazásában:
a)
»fogyasztó«: a 2013/11/EU irányelv 4. cikke (1) bekezdésének a) pontjában meghatározott fogyasztó;
b)
„kereskedő”: a 2013/11/EU irányelv 4. cikke (1) bekezdésének b) pontjában meghatározott kereskedő;
[…]”
B.
A lengyel nemzeti jog
10.
A Kodeks cywilny (a polgári törvénykönyvről szóló törvény) 221. cikkének az alapügy tárgyát képező tényállásra alkalmazandó változata a „fogyasztót” úgy határozza meg, mint „az a természetes személy […], aki vállalkozóval üzleti tevékenysége vagy foglalkozása körén kívül eső jogügyletet köt”.
11.
A polgári törvénykönyvről szóló törvény 3851. cikke értelmében:
„1.   § A fogyasztói szerződés egyedileg meg nem tárgyalt rendelkezései nem jelentenek kötelezettséget a fogyasztóra nézve, ha azok a fogyasztó jogait és kötelezettségeit a jó erkölcsbe ütköző és a fogyasztó érdekeit súlyosan sértő módon állapítják meg (jogellenes szerződési feltételek). Ez nem vonatkozik a felek főszolgáltatásaira – különösen az árra vagy a díjazásra – vonatkozó rendelkezésekre, ha azok egyértelműen vannak megfogalmazva.
2.   § Ha az 1. § alapján a szerződés valamely rendelkezése nem jelent kötelezettséget a fogyasztóra nézve, a szerződés többi része továbbra is köti a feleket.
3.   § Egyedileg meg nem tárgyaltnak minősülnek azok a szerződéses rendelkezések, amelyek tartalmára a fogyasztó nem volt tényleges befolyással. Ez különösen olyan szerződéses rendelkezésekre vonatkozik, amelyek a másik szerződő fél által a fogyasztónak javasolt szerződésmintából származnak.
4.   § Annak bizonyítása, hogy valamely rendelkezést egyedileg megtárgyaltak, az erre hivatkozó felet terheli.”
II. A tényállás, az alapeljárás és az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések.
12.
2006. február 28‑án I. S. és K. S. az alapeljárás alperesének jogi képviselőjéhez jelzálogkölcsön (svájci frankban történő) nyújtására irányuló szerződés megkötése iránti kérelmet nyújtott be, részben az egyik házastárs kereskedelmi tevékenységéből eredő egyes tartozások visszafizetése, részben pedig ingatlan megvásárlása céljából.
13.
A kért összeg összesen 206120,00 lengyel zloty (PLN) volt, amelyből 96120,00 PLN‑t az alapeljárás egyik felperese egyes tartozásainak finanszírozására, 110000,00 PLN‑t pedig magánfogyasztói igények kielégítésére kívántak fordítani.
14.
Ami az alapeljárás felpereseinek alkupozícióját illeti, I. S. egy polgári jogi társaság társult tagjaként folytatott szakmai tevékenységet. K. S. viszont egy cégnél volt lakatosként alkalmazott.
15.
2006. március 21‑én végül egyrészről I. S. és K. S., másrészről az alapeljárásban alperes hitelintézet svájci frank árfolyamában indexált, 198996,73 PLN összegű kölcsönszerződést kötöttek az alapszerződésben foglalt feltételek és a jelzálog fedezetű kölcsönszerződésben foglalt általános szerződési feltételek alapján.
16.
Az említett összeget 300 egyenlő részletben kellett visszafizetni. Pontosabban az első részletet a hitelintézet által a felperesek javára a kifejezetten I. S. társaságának számlájára folyósított 70000,00 PLN összeg visszafizetésére szánták, amely számlát a visszafizetés után azonnal megszüntettek.
17.
Az I. S. által a 2021. január 11‑i tárgyaláson tett nyilatkozat szerint az alapeljárás alperese az említett összeg teljes egészében történő folyósítását attól tette függővé, hogy a kölcsönként felvett összeg egy részét egy másik hitelintézetnél szakmai tevékenységgel kapcsolatosan fennálló másik kötelezettség kiegyenlítésére fordítják.
18.
Az első részlet egy részét ezután bizonyos biztosítási díjak kifizetésére fordították.
19.
Végezetül a második részlet a következő összegeket fedezte: 9720,00 PLN a vállalkozás által 2005. április 18‑án felvett kölcsön visszafizetése címén; 7400,00 PLN a társaság rulírozó hitelének a kölcsönfelvevő hitelező javára történő visszafizetése címén; 9000,00 PLN a kölcsönfelvevő egyéb pénzügyi kötelezettségeinek visszafizetése címén; és végül 93880,00 PLN összeg fogyasztói kiadások címén.
20.
Ezt követően a kölcsönfelvevők a nemzeti bíróság előtt keresetet indítottak az alapeljárás alperesével szemben a szerződés egyes feltételei tisztességtelen jellegének megállapítása és a jogosulatlanul beszedett összegek megfizetése érdekében.
21.
Az alapeljárás keretében a hitelintézet tagadta, hogy a felperesek a 93/13 irányelv 2. cikkének b) pontja értelmében vett „fogyasztónak” minősülnének, mivel az összegek egy részét az alapeljárás két felperese egyikének kereskedelmi tevékenységével kapcsolatos szükségletek kielégítésére fordították.
22.
E körülmények között a Sąd Rejonowy dla Warszawy‑Woli w Warszawie (varsói székhelyű Varsó‑Wola kerületi bíróság, Lengyelország) úgy határozott, hogy az eljárást felfüggeszti, és előzetes döntéshozatal céljából a következő kérdéseket terjeszti a Bíróság elé:
„1)
Úgy kell‑e értelmezni a fogyasztókkal kötött szerződésekben alkalmazott tisztességtelen feltételekről szóló, 1993. április 5‑i 93/13/EGK tanácsi irányelv 2. cikkének b) pontját és annak preambulumbekezdéseit, hogy azokkal nem ellentétes az, hogy a »fogyasztó« meghatározásába tartozzon a gazdasági tevékenységet folytató olyan személy, aki az ilyen tevékenységet nem folytató adóssal együtt külföldi pénznemben indexált, részben az egyik adós kereskedelmi vagy szakmai, részben kereskedelmi vagy szakmai tevékenységén kívüli használatra szánt kölcsönszerződést kötött, és nem csupán az olyan esetekben, amikor a gazdasági használat annyira mellékes, hogy a kérdéses szerződés egészében elhanyagolható szerepet játszik; az pedig, hogy a nem kereskedelmi és nem szakmai cél van túlsúlyban, jelentéktelen?
2)
Az első kérdésre adott igenlő válasz esetén úgy kell‑e értelmezni a fogyasztókkal kötött szerződésekben alkalmazott tisztességtelen feltételekről szóló, 1993. április 5‑i 93/13/EGK tanácsi irányelv 2. cikkének b) pontját és annak preambulumbekezdéseit, hogy a »fogyasztó« e rendelkezésben szereplő fogalma arra a személyre is vonatkozik, aki a szerződés aláírásának időpontjában gazdasági tevékenységet folytatott, a másik adós pedig ilyen tevékenységet egyáltalán nem folytatott, majd e két személy a bankkal külföldi pénznemben indexált kölcsönszerződést kötött, amely kölcsön tőkeösszegét részben az egyik adós szakmai céljára, részben gazdasági tevékenységén kívüli célra használták fel, abban az esetben, amikor a gazdasági cél nem mellékes, és nem játszik a kölcsönszerződés egészének összefüggésében elhanyagolható szerepet, ugyanakkor a nem kereskedelmi és nem szakmai cél van túlsúlyban, a kölcsön tőkeösszegének szakmai vagy kereskedelmi célra való felhasználása nélkül pedig a kölcsön nem szakmai vagy nem kereskedelmi célra nem lett volna nyújtható?”
III. Jogi értékelés
A.
Előzetes megjegyzések
23.
A két előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdés szorosan összefügg egymással, és lényegében az első a Gruber ítéletben (
6
) kidolgozott kritériumnak a 93/13 irányelv 1. cikkének értelmezésére való alkalmazhatóságára vonatkozik, a második pedig arra, hogy milyen feltételek mellett tekinthető a 93/13 irányelv értelmében vett fogyasztónak az a személy, aki kettős – részben szakmai, részben személyes – céllal köt szerződést.
24.
Mielőtt rátárnék a jogi elemzésre, véleményem szerint hasznos, ha összefoglaljuk az ügy néhány lényeges tényállási elemét, amelyek segítenek az elemzés tárgyát képező ügy jobb keretbe foglalásában.
25.
Két házastárs kölcsönszerződést köt egy ház megvásárlása céljából. Egyikük olyan kereskedelmi tevékenységet folytat, amellyel kapcsolatban tartozása keletkezett egy hitelintézet felé. Az ingatlanvásárlási célú kölcsön igénylésekor a hitelintézet a kölcsönnyújtás feltételéül azt szabja, hogy a kölcsönfelvevők közül azon kölcsönfelvevő, akinek szakmai okokból tartozása keletkezett, e tartozását törlessze. A folyósított összeg körülbelül egyharmad részben fedezi a szakmai okokból már adós kölcsönfelvevő korábban keletkezett tartozását, kétharmad részben pedig a két kölcsönfelvevő lakásvásárlásával és egyéb személyes szükségleteivel kapcsolatos kiadásokat. Azon kölcsönfelvevő házastársa, akinek korábban szakmai okokból tartozása keletkezett, nincs kapcsolatban a másik házastárs szakmai tevékenységével.
26.
A kérdést előterjesztő bíróság által feltett kérdések megválaszolásához a 93/13 irányelv alapján két olyan természetes személy helyzetét kell minősíteni, akik részben magánfogyasztási céllal, részben pedig az egyikük kereskedelmi vagy szakmai tevékenységének körébe tartozó céllal kötöttek szerződést, figyelembe véve, hogy a fogyasztói kölcsön kereskedelmi vagy szakmai célja a szerződés általános felépítése szempontjából lényeges, bár nem meghatározó. Vagyis fel kell tenni a kérdést, hogy e személyek a tisztességtelen feltételekkel szembeni védelem alkalmazása szempontjából „fogyasztónak” tekinthetők‑e vagy sem.
27.
E célból a jogi keret és a Bíróság ítélkezési gyakorlata alapján két értelmezés lehetséges.
28.
Egyrészt az alapeljárás felperesei, valamint a lengyel kormány és a Bizottság által támogatott értelmezés, amely szerint a felperesek helyzetét a fogyasztó fogalmának keretein belül kell kialakítani, tekintettel a szakmai célnak a kölcsönszerződés általános összefüggésében korlátozott és nem meghatározó jelentőségére, és a fogyasztónak a 2011/83 irányelvben és más későbbi fogyasztóvédelmi jogi aktusokban (
7
) szereplő fogalmára levezethető megközelítést kell alkalmazni.
29.
Ezzel szemben áll másrészt az a kizárólag az alapügy alperese által képviselt álláspont, amely szerint a felperesek által hivatkozott védelem alkalmazásának feltételei a jelen ügyben nem állnak fenn, mivel a kereskedelmi vagy szakmai cél nem annyira mellékes, hogy a kölcsönszerződés általános összefüggésében elhanyagolható szerepet játszana, és a Bíróság által a Gruber ítéletben (
8
) képviselt megközelítés analóg alkalmazására van szükség, amely ítéletben a Bíróság értelmezésének tárgyát képező rendelkezés a polgári és kereskedelmi ügyekben a joghatóságról és a bírósági határozatok végrehajtásáról szóló Brüsszeli Egyezmény (
9
) volt.
30.
Ezen okból hasznosnak ítélem a fogyasztó uniós jogi fogalmának rövid elemzését, mielőtt rátérnék a kérdésekre javasolt válaszokra.
1. A fogyasztó fogalma az uniós jogban.
31.
Abból kiindulva, hogy az egyes tagállamok szabályozásai közötti különbségek a gazdasági integráció akadályát képezik, az európai intézmények az 1990‑es években számos irányelvet fogadtak el, amelyeknek célja a rendelkezések közelítése volt, ezáltal nagyobb védelmet biztosítva a fogyasztóknak az áruk és szolgáltatások vásárlása során. (
10
)
32.
Az uniós jogban a fogyasztó fogalmának jelenleg nincs egységes meghatározása. Mivel az elsődleges uniós jogban nincs konkrét meghatározás, a másodlagos jogforrásokban a fogyasztó fogalma a vizsgált intézkedés céljától függően kisebb–nagyobb mértékben eltér.
33.
Az uniós szerződési jogban a fogyasztó fogalma általában egységes meghatározást kap, amelynek középpontjában a fogyasztónak a szerződő féllel, az eladóval/szolgáltatóval vagy a vállalkozással szemben fennálló „gyengeségének” figyelembevétele áll: mindennek oka az információs aszimmetria, valamint az alkupozíció, olyan körülmények, amelyek a többi társ számára garantálttól eltérő jogi védelmet tesznek szükségessé.
34.
Az eladó vagy szolgáltató és a fogyasztó közötti jogviszonyba történő első beavatkozások ágazati jellegűek voltak. A 93/13 irányelv ezzel szemben általános szabályozást jelent, amely a fogyasztó és az eladó vagy szolgáltató közötti valamennyire szerződésre irányul, és amely első alkalommal valósít meg jelentős védelmet a fogyasztó és az eladó vagy szolgáltató közötti szerződéses jogviszony tekintetében. (
11
) A második, ötödik és hatodik preambulumbekezdés olvasata alapján különösen nyilvánvaló a szabályozási beavatkozás eszköz jellege a belső piac megteremtését illetően: a tagállamok szabályozásai között a tisztességtelen feltételek terén fennálló különbségek ugyanis az áruk különböző tagállamokban való szabad mozgásának és ezáltal a gazdasági integrációnak az akadályát képezték.
35.
Ami a fogyasztó fogalmát illeti, ugyanezen irányelv 2. cikkének b) pontja a fogyasztót úgy határozza meg, mint „minden olyan természetes személy, aki az ezen irányelv hatálya alá tartozó szerződések keretében olyan célból jár el, amely kívül esik saját szakmája, üzleti tevékenysége vagy foglalkozása körén”.
36.
Ezt a fogalmat az eladó vagy szolgáltató – ugyanezen irányelv 2. cikkének c) pontjában foglalt – fogalmával szemben kell értelmezni, amelyet az irányelv akként határoz meg, mint „minden olyan természetes vagy jogi személy, aki vagy amely az ezen irányelv hatálya alá tartozó szerződések keretében saját szakmája, üzleti tevékenysége vagy foglalkozása körében cselekszik, függetlenül attól, hogy az köz‑ vagy magánjellegű”.
37.
A fogyasztónak és az eladónak vagy szolgáltatónak a 2011/83 és a 2013/11 irányelv, (
12
) valamint az 524/2013 rendelet által meghatározott fogalma hasonló tartalommal bír.
38.
Ebből az következik, hogy a fogyasztó és az eladó vagy szolgáltató közötti különbség inkább abban nyilvánul meg, hogy a szerződés célja kívül esik a szerződő fél szakmai tevékenységén, és nem pedig a „szerződő felek jellemzőjében”. (
13
)
39.
Mivel a fogyasztó fogalma attól függ, hogy az ügylet célja a szakmai terület alá tartozik‑e vagy sem, (
14
) meg kell jegyezni, hogy a kritérium a konkrét szerződéshez kapcsolódik.
40.
A Bíróság által elfogadott mérce objektív. Amint arra Mischo főtanácsnok a Di Pinto ügyben rámutatott, a fogyasztó fogalma alá tartozó természetes személyeket „nem absztrakt módon kell meghatározni, hanem aszerint, hogy konkrétan mit csinálnak”. (
15
)
41.
Kizárva tehát a szerződő felek szándékainak tulajdonítható szubjektív nézőpontot, az objektív nézőpontot kell alkalmazni, de az irányelvek hatékony érvényesülésére és a piacba vetett fogyasztói bizalom megerősítéséhez is szükséges védelmi igényekre figyelemmel, (
16
) ami a piac hatékony működéséhez nélkülözhetetlen.
42.
Következésképpen még az eladó vagy szolgáltató is, legyen akár jogi segítségnyújtási szerződésekre szakosodott ügyvéd (
17
) vagy kereskedőként eljáró jogalany, részesülhet a fogyasztókat megillető védelemben.
43.
Ebből tehát az a következtetés vonható le, hogy az uniós jogforrások és a Bíróság ítélkezési gyakorlatának fejlődése az erősebb fogyasztóvédelem irányába mutat, de mindig egyensúlyban van más szabadságjogokkal és végső soron az egységes piac hatékony működésével, elegendő rugalmasságot hagyva ugyanakkor a fogalom tekintetében ahhoz, hogy minden olyan helyzetet figyelembe lehessen venni, amikor a védelem szükségessége objektíve fennáll.
44.
Valójában az egész szabályozás azon a feltételezésen alapul, hogy az új piaci modellek a fogyasztót a kereskedőhöz képest hátrányos helyzetbe hozzák a valós tárgyalási lehetőség hiánya és a rendelkezésre álló információk szerény szintje miatt, így a gyakorlatban arra kényszerítik, hogy fenntartás nélkül fogadja el az eladók vagy szolgáltatók által meghatározott feltételeket, minden esetben anélkül, hogy befolyásolni tudná azokat.
2. A fogyasztó fogalma a vegyes vagy kettős célú szerződésekben.
45.
A vegyes vagy kettős célú szerződések azok a szerződések, amelyeknél a szerződést részben a személy kereskedelmi tevékenységébe tartozó célból, részben pedig személyes célból kötik.
46.
A szerződő félnek a kettős célú szerződések esetében fennálló helyzetének minősítésével a Bíróság először a Gruber ítéletben foglalkozott. (
18
)
47.
Ebben az ügyben a felperes a Brüsszeli Egyezmény által a fogyasztók számára a 13., 14. és 15. cikk alapján fenntartott védelemre, vagyis arra a jogra hivatkozott, hogy a kötelezettség teljesítése szerinti tagállam bíróságához fordulhatnak annak a tagállamnak a bírósága helyett, amelyben alperes lakóhellyel rendelkezik.
48.
Mivel vegyes célú szerződésről van szó, a Bíróságot annak pontosítására kérték, hogy a vitatott szerződés magáncéljának vagy szakmai céljának szempontja e a meghatározó szempont.
49.
A Bíróság úgy ítélte meg, hogy a természetes személy csak annyiban minősíthető fogyasztónak, „ha a kereskedelmi vagy szakmai használat annyira mellékes, hogy a kérdéses ügylet egészében elhanyagolható szerepet játszik; az a tény pedig, hogy a nem kereskedelmi és nem szakmai cél van túlsúlyban, ebből a szempontból jelentéktelen”. (
19
)
50.
Ennélfogva a Gruber ítélet a Bíróság elé terjesztett eljárási jellegű kérdés konkrét összefüggésében, ahhoz, hogy a rendeletben foglalt célokra figyelemmel fogyasztónak lehessen tekinteni az eladóval vagy szolgáltatóval kettős célú szerződést kötő jogalanyt, egy kritériumot alkalmaz. amelyet „mellékességnek” nevezhetnénk.
51.
A 93/13 irányelv nem szabályozza kifejezetten a fogyasztó fogalmát a kettős célú szerződések esetében.
52.
A 2011/83 irányelv (17) preambulumbekezdése ezzel szemben kimondja, hogy a „[k]ettős célú szerződések esetében […], amelyeknél a szerződést részben a személy szakmájába tartozó, részben pedig azon kívül eső célból kötik, és a kereskedési cél annyira korlátozott, hogy a teljesítés egésze szempontjából nem elsődleges, az adott személy szintén fogyasztónak tekintendő.”
53.
Hasonló kifejezések szerepelnek a 2013/11/EK irányelv (18) preambulumbekezdésében, valamint az 524/2013 rendelet (13) preambulumbekezdésében.
54.
A szóban forgó rendelkezés tehát rögzíti azt, amit az „elsődlegesség hiánya” kritériumnak nevezhetünk. Következésképpen még a részben szakmai tevékenysége keretében eljáró személy is fogyasztónak minősülhet, amennyiben a kereskedelmi vagy szakmai cél – bár nem elhanyagolható – nem tekinthető elsődlegesnek a szerződés általános összefüggésében.
B.
Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések
1. Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett első kérdés
55.
Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett első kérdéssel a kérdést előterjesztő bíróság arra keres választ, hogy milyen feltételek mellett tartozhat a 93/13 irányelv 2. cikkének b) pontjában említett fogyasztó fogalma alá az az adós, aki részben kereskedelmi vagy szakmai célból, részben magánfogyasztási célból kötött kölcsönszerződést egy másik, kizárólag magánfogyasztási céllal eljáró adóssal együtt, és lényegében arra, hogy a kettős célú szerződések esetében a Bíróság által a Gruber ítéletben kifejtett megközelítést, vagy a 2011/83 irányelv preambulumbekezdéseiből és az ezen irányelvet követő jogszabályokból (
20
) levezethető megközelítést kell‑e előnyben részesíteni.
56.
Amint fentebb emlékeztettem rá, a jogforrások és az ítélkezési gyakorlat elemzéséből két különböző értelmezési lehetőség tűnik ki, amelyek a „mellékesség” kritériumaként és a kereskedelmi vagy szakmai célnak a magánfogyasztás céljával szembeni „elsődlegessége hiányának” kritériumaként foglalhatók össze.
57.
Az egyik vagy másik értelmezés közötti választásnál vizsgálandó szempontok a következőkre vonatkoznak: az előzetes döntéshozatalra előterjesztett első kérdés tekintetében a Gruber ítélet által hivatkozott (eljárási) jogforrások, valamint a 93/13 irányelv és az azt követő fogyasztóvédelmi jogszabályok (
21
)eltérő célja, valamint az értelmezés terjedelme; a fogyasztói szerződést kötő jogalanyok érdemi helyzete és a szerződéskötés valódi céljai az irányelv hatékony érvényesülésének biztosítása érdekében, amelyet – különösen a tisztességtelen feltételek esetén – súlyosan veszélyeztetne a túlzottan megszorító értelmezés; a 93/13 irányelv céljainak a későbbi beavatkozásokkal való szoros kapcsolata.
58.
Ami a Gruber ítéletben értelmezett jogforrások és a 93/13 irányelv eltérő célját illeti, az utóbbi alapvetően a fogyasztó és az eladó vagy szolgáltató közötti szerződéses jogviszony egyensúlyának helyreállítására irányul, szimmetrikusan átrajzolva a két fél jogviszonyát. (
22
)
59.
E mögött az irányelv által létrehozott védelmi rendszer alapját képező azon elv áll, hogy, amint azt már említettem, a fogyasztó az eladóhoz vagy szolgáltatóhoz képest hátrányos helyzetben van, mind tárgyalási lehetőségei, mind pedig tájékozottsági szintje tekintetében, amely helyzet az eladó vagy szolgáltató által előzetesen meghatározott feltételek elfogadásához vezet, anélkül hogy a fogyasztó befolyásolni tudná ezek tartalmát. (
23
)
60.
E hátrányos helyzetre tekintettel a 93/13 irányelv 6. cikkének (1) bekezdése kimondja, hogy a tisztességtelen szerződési feltételek nem jelentenek kötelezettséget a fogyasztóra nézve. Olyan kógens rendelkezésről van szó, (
24
) amely arra irányul hogy a szerződő felek jogai és kötelezettségei tekintetében a szerződés által megállapított formális egyensúlyt az e felek egyenlőségét helyreállító, valódi egyensúllyal helyettesítse. (
25
) A Bíróság több alkalommal megállapította, hogy az irányelv 6. cikkének (1) bekezdését egyenértékűnek kell tekinteni azon nemzeti jogszabályokkal, amelyek a nemzeti jogrendben a közrendi szabályok jellegével bírnak. (
26
) Ezenkívül meg kell állapítani, hogy e minősítés – amint arra a Bizottság észrevételeiben emlékeztetett – (
27
) kiterjed az irányelv valamennyi olyan rendelkezésére, amelyek elengedhetetlenek az említett 6. cikk céljának megvalósításához. (
28
)
61.
A 93/13 irányelvben foglalt rendelkezések kógens jellege és az e rendelkezésekhez kapcsolódó különös fogyasztóvédelmi követelmények tehát a fogyasztó fogalma tág értelmezésének előnyben részesítésére vezetnek az irányelv hatékony érvényesülésének biztosítása érdekében.
62.
Ezzel szemben a Brüsszeli Egyezmény 14. cikkében, valamint jelenleg a 44/2001 rendeletben (
29
) és az 1215/12 rendeletben (
30
) foglalt rendelkezések eljárási szempontból szolgálják a fogyasztók védelmét, azáltal, hogy kivételt engednek az alperes székhelye szerinti általános szabály alól, amely szerint a valamely tagállamban lakóhellyel rendelkező személy az adott állam bíróságai előtt perelhető. Nem vezették be a fogyasztók általános védelmét, hanem csak a fogyasztói szerződések azon eseteit határozták meg, amelyek a joghatósági szabályok értelmében különleges védelem alá tartoznak. A Bíróság a Gruber ítéletben kiemelte, hogy „a Brüsszeli Egyezmény egyik fő célkitűzése annak elkerülése, hogy ugyanarra a jogviszonyra több joghatósági szabályt lehessen alkalmazni”. (
31
)
63.
A Gruber ítélet tehát a fogyasztói szerződésekre vonatkozó azon joghatósági szabályok értelmezésére vonatkozott, amelyek kivételt engednek az általános szabály alól, amely szerint a joghatóság az alperes lakóhelye szerinti állam bíróságát illeti. A fogyasztó anyagi jogi védelmétől eltérő területen járunk tehát; a Gruber ítélet az eljárásjog területén mozog. És, amint azt a Bizottság helyesen megjegyezte, (
32
) a fogyasztó fogalmának megszorító értelmezését az a tény indokolta, hogy ez a rendelkezés elvileg eltér a joghatósági szabálytól. (
33
) Mivel kivételről van szó, az csak megszorítóan értelmezhető. (
34
)
64.
A szóban forgó rendeletek rendelkezései mögött húzódó célt ugyanis a gyengébb fél védelme mellett további szempontok is indokolják annak érdekében, hogy a fogyasztó védelmét összeegyeztessék a további, ugyanilyen védelemre érdemes szükségletekkel, mint amilyen a megoldások előreláthatósága, illetve a jogbiztonság, (
35
) hogy elkerüljék a feleknek a fórum kiválasztására vonatkozó mérlegelési lehetőségét, amely sértené a nemzetközi kereskedelem biztonságát. (
36
) Az 1215/12 rendelet rendszerében az alkupozíciónak az eladó vagy szolgáltató és a fogyasztó jogviszonyában fennálló egyenlőtlensége valóban nem elegendő az általános joghatósági szabályok alóli kivétel indokolásához; az is szükséges, hogy a fogyasztó meghatározott típusú szerződést kötött.
65.
A 93/13 irányelvben foglalt rendelkezések kógens jellegéből, valamint a fogyasztónak a tisztességtelen feltételek esetén biztosítandó különös védelméből az következik, hogy alaposan meg kell vizsgálni a fogyasztói szerződést aláíró felek érdemi helyzetét és a szerződéskötés valódi célját.
66.
Ahhoz ugyanis, hogy ne sérüljön az irányelv hatékony érvényesülése, a kettős célú szerződésekben a fogyasztó fogalmának a lehető legtágabb értelmezését kell elfogadni annak megakadályozása érdekében, hogy az eladó vagy szolgáltató könnyen megkerülhesse a tisztességtelen feltételekre vonatkozó kógens rendelkezések alkalmazását, e feltételeket pusztán azon az alapon előírva, hogy a finanszírozási kérelemben kereskedelmi vagy szakmai célok egyidejűleg szerepelnek. (
37
)
67.
Az ügy, amivel foglalkozunk, valójában egy ilyen kockázatot jelentő példa: az ügyiratokból kitűnik, hogy a finanszírozást kérelmezőknek egyértelműen az volt a (még ha nem is kizárólagos) célja, hogy családi ingatlant vásároljanak, csak az egyik kérelmező folytatott szakmai tevékenységet, a hitelintézet a kölcsönnek a fent említett személyes okokból történő folyósítását az egyik kérelmező korábbi, szakmai jellegű tartozásának törlesztéséhez kötötte; a szakmai jellegű tartozás törlesztésére fordított összeg a kölcsön teljes összegének mintegy harmadát jelentette.
68.
Amint azt a lengyel kormány – helyeselhetően – előadja, „[a] 93/13/EGK irányelvet pontosan azért fogadták el, hogy megvédjék a fogyasztókat az ilyen típusú magatartástól, nevezetesen olyan feltételek előírásától, amelyekre nincs ráhatásuk, és amelyek következésképpen sértik jogaikat és érdekeiket. A fogyasztó tehát nem fosztható meg a 93/13/EGK irányelv által biztosított védelemtől pusztán azért, mert az eladó vagy szolgáltató a nem kereskedelmi céllal kötött szerződésben a kereskedelmi tevékenységére vonatkozó feltételt írt elő.” (
38
)
69.
Végül, e tekintetben – amint arra az alapügy felperesei rámutatnak – (
39
) a Bíróság Gruber ítéletben adott értelmezésének követése azt jelentené, hogy az állítólagos fogyasztóra hárulna a bíróság előtt az igényét megalapozó tények bizonyításának terhe, (
40
) szemben a 93/13 irányelv rendszerével, amelyben a nemzeti bíróság hivatalból megállapítja, hogy a tisztességtelen feltételekkel szembeni védelemre hivatkozó személy fogyasztónak minősül. (
41
)
70.
Áttérve a 93/13 irányelvben foglalt szabályozás céljainak elemzésére, azonnal megállapítható, hogy azok szorosan kapcsolódnak a későbbi irányelvek (
42
)céljaihoz, amely körülmény a fogyasztó fogalmának egységes és átfogó értelmezése mellett szól.
71.
Az eladókkal, illetve szolgáltatókkal kötött szerződésekkel összefüggő védelemről szóló 2011/83 irányelv tulajdonképpen ugyanazt a célt követi, mint a 93/13 irányelv, (
43
) és a fogyasztónak a 2011/83 irányelv 2. cikkében szereplő fogalma a két jogforrásban szinte azonos. A fogyasztó fogalmával kapcsolatos ugyanezen megfontolások a 2013/11 irányelv és az 524/2013 rendelet tekintetében is érvényesek.
72.
A fent említett szabályozás és a 93/13 irányelv kapcsolatát még egyértelműbbé teszi az, hogy a 2011/83 irányelv a 8a. cikk beillesztésével módosította a 93/13 irányelvet. Nem meglepő, hogy általában mindkettő egyszerre alkalmazható ugyanarra a szerződésre. (
44
) A két irányelv közötti kapcsolatot a közelmúltban az uniós jogalkotó hangsúlyozta a 93/13 irányelvet és a 2011/83 irányelvet a fogyasztóvédelmi szabályok hatékonyabb alkalmazása és korszerűsítése tekintetében módosító 2019/2161 irányelv (
45
) elfogadásával.
73.
Egyetértek tehát a Bizottság azon megállapításával, amely szerint „a »fogyasztó« fogalmának rendszertani értelmezése e fogalomnak a 93/13/EGK irányelv és más uniós fogyasztóvédelmi jogi eszközök, különösen a 2011/83/EU irányelv, a LER‑irányelv és a CLR‑rendelet értelmében vett horizontális értelmezése mellett szól. Az említett jogi eszközök preambulumában található magyarázatokat a 93/13/EGK irányelv alapján kell alkalmazni, mivel ezek a jogi aktusok funkcionálisan kapcsolódnak az irányelvhez, és azzal a céllal fogadták el őket, hogy megvédjék a fogyasztót mint az eladóval kötött szerződés gyengébbik szerződő felét”. (
46
)
74.
A 93/13 irányelv és a 2011/83 irányelv (és az azt követő jogi aktusok) közötti kapcsolatra vonatkozóan eddig kifejtett észrevételek véleményem szerint lehetővé teszik, hogy megcáfoljuk az alperes azon megfontolásait, amelyek ellentétesek a fogyasztó fogalmának a 2011/83 irányelv és az azt követő irányelvek preambulumában foglalttal egyező, tág értelmezésével. E megfontolások különösen a 93/13 és a 2011/83 irányelv eltérő alkalmazási körére, valamint arra a tényre összpontosítanak, hogy mivel a 2011/83 irányelv az alapügy tényállásához képest későbbi, a fogyasztó abban szereplő, a kettős célú szerződés esetére vonatkozó fogalma nem alkalmazható a jelen ügyre.
75.
Ami az irányelvek eltérő alkalmazási körét illeti, az előző érvek kiegészítéseként csak annyit jegyzek meg, hogy a kettős célú szerződések meghatározása nem a részletes szabályokban, hanem a preambulumbekezdésekben található, amelyeknek az a jelentősége, hogy értelmezési iránymutatásokat javasolnak, anélkül, hogy kötelező erejük lenne.
76.
Ami az időbeli hatály alapján alkalmazandó joggal kapcsolatos megfontolásokat illeti, nem arról van szó, hogy a később született irányelvek szabályait egy már létező helyzetre kell alkalmazni, hanem pusztán arról, hogy egy teleológiai értelmezést kell alkalmazni, amelyet már a 93/13 irányelv hatálybalépésekor is előnyben részesítettek, és amelyet az uniós jogalkotó a későbbi jogszabályokban kifejezetten érvényre juttatott.
77.
E tekintetben Villalón főtanácsnok megfontolásaihoz csatlakozva megjegyzem, hogy a 2011/83 irányelv előkészítő munkálatai (
47
) azt mutatják, hogy a (17) preambulumbekezdés kompromisszumot jelentett az európai intézmények közötti tárgyalások során arról, hogy a kettős célú szerződésekben a fogyasztó fogalmát az úgynevezett elsődleges cél kritériumának mércéjével összhangban kell‑e értelmezni. (
48
) A 2011/83 irányelvvel kapcsolatos előkészítő munkálatok is megerősítik, hogy nem állapítható meg, hogy a (17) preambulumbekezdés hatálya kifejezetten csak a 2011/83 irányelvre vonatkozik.
78.
A fent említett megfontolások fényében úgy vélem, hogy olyan értelmezést kell elfogadni, amely figyelembe veszi az irányelv hatékony érvényesülését, azt a rendszert, amelybe a szabályozási aktus illeszkedik, valamint az általa betöltött funkciót, és következésképpen a fogyasztó fogalmának legtágabb értelmezését kell választani a kettős célú szerződést kötő jogalany minősítésénél, amint azt a 2011/83 irányelv, a 2013/11 irányelv és az 524/2013 rendelet preambulumának fent említett preambulumbekezdései tartalmazzák.
2. Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett második kérdés
79.
Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett második kérdésével a kérdést előterjesztő bíróság (
49
) – ha jól értem, mert a megfogalmazás nem túl világos – lényegében arra kéri a Bíróságot, hogy határozza meg azokat a kritériumokat, amelyek alapján megállapítható, hogy az a szakmai cél, amely miatt az egyik adós megkötötte a kölcsönszerződést, nem volt meghatározó, és csak korlátozott jelleggel bírt. A két kérdés között bizonyos fokú átfedés van, mivel a kettős célú szerződések esetén a fogyasztó fogalmának fent javasolt értelmezéséhez vezető egyes elemek egyúttal kritériumként is szolgálnak annak megállapításához, hogy a finanszírozási kérelemben szereplő személyes cél a szakmai céllal szemben elsőbbséggel bír‑e vagy sem.
80.
Mindenesetre annak megállapítása, hogy a konkrét eset a fogyasztó fentiek szerint felépített fogalma alá tartozik‑e, a nemzeti bíróság feladata, amely „a bizonyítékok összessége és különösen a szerződésben foglaltak fényében megvizsgálja, hogy a kölcsönfelvevőt az említett irányelv értelmében vett »fogyasztónak« lehet‑e minősíteni. (
50
)
81.
E tekintetben a nemzeti bíróság köteles az ügy kimenetele szempontjából releváns valamennyi tényező minőségi és mennyiségi elemzését elvégezni és a konkrét ügy összes körülményét átfogóan értékelni, különös figyelmet fordítva a vizsgált szerződés tárgyát képező áruk vagy szolgáltatások természetére, amely körülmények alkalmasak annak bizonyítására, hogy ezt az árut vagy szolgáltatást milyen céllal vásárolták vagy vették igénybe. (
51
)
82.
A fentiek alapján, amint azzal a nemzeti bíróság is érvelt, bizonyos, a jelen ügyben megfigyelhető különös körülmények olyan általános kritérium szerepét tölthetik be, amelynek alapján megállapítható, hogy a kettős célú szerződés esetében teljesül‑e a szakmai célnak a személyes céllal szembeni „elsődlegessége hiányának” követelménye.
83.
Az a tény, hogy bár a kölcsönfelvevő vegyes szerződés keretében járt el, a kölcsönszerződést egy másik, kizárólag magánfogyasztási céllal eljáró féllel együtt kötötte meg, jelentőséggel bír, és a szerződés általános összefüggésében a szakmai cél „elsődlegességének” vagy annak hiányának meghatározásához is kritériumként szolgálhat.
84.
A szakmai célú részleges igénybevétel valójában nem eredményezheti az „egyszerű” fogyasztó kölcsönfelvevő saját státuszának elvesztését. Emellett az okirat megszövegezésének és megkötésének módja alapján az iratokból megállapítható, hogy a kölcsönfelvevők által kötött kölcsönszerződés oszthatatlan volt. Ha nem ismerik el a fogyasztói státuszt a két kérelmező egyikének a másik egyidejű szakmai célja miatt, az még az egyszerű fogyasztó kölcsönfelvevőt is megfosztja a védelemtől. A hitelintézet két külön szerződést is felkínálhatott volna a kölcsönfelvevőknek annak érdekében, hogy ne legyen átfedés a célok között.
85.
Kétségtelenül jelentőséggel bír (
52
) az a körülmény is, hogy az alperes bank a kölcsön folyósítását egy másik, kereskedelmi tevékenység keretében vállalt kötelezettségnek (a kért összeg egy részével történő) teljesítésétől tette függővé. E körülmény fennállása a szakmai cél „elsődlegességének hiányára” vonatkozó teszt megkülönböztető ismérvének szerepét is betöltheti, hiszen a konkrét tárgyalás során a szakmai cél csak azért van jelen, mert az eladó vagy szolgáltató azt „előírta”. (
53
)
86.
Mindenképpen jelentőséggel bír a mennyiségi szempont, vagyis a szakmai és a személyes jellegű célból kifizetett összeg nagysága közötti kapcsolat. A jelen ügyben az 1:3 arány szerintem a többi elemmel együtt, amennyiben azok megállapítást nyernek, a szakmai cél „elsődlegességének hiánya” felé hajlik.
3. A Bíróság ítélete hatályának időbeli korlátozásáról
87.
Végül az alapeljárás alperese azt kéri, hogy korlátozzák az ítélet hatályát arra az esetre, ha a „fogyasztó” 2. cikk b) pontja szerinti fogalmának szigorú értelmezése nem fogadható el.
88.
Etekintetben megjegyzem, hogy „a Bíróság csak kivételesen, az uniós jogrendhez szorosan hozzátartozó jogbiztonság általános elvének alkalmazása útján korlátozhatja bármely érdekelt azon lehetőségét, hogy a jóhiszeműen létrejött jogviszonyok vitatása céljából a Bíróság által értelmezett rendelkezésre hivatkozzon. A Bíróság az érdekeltek jóhiszeműségére és a súlyos zavarok kockázatának fennállására vonatkozó két alapvető feltétel teljesülése esetén dönthet e korlátozásról”. (
54
)
89.
Az alapeljárás alperese azonban nem ad pontos tájékoztatást az imént említett két követelmény fennállásának bizonyításához. Valójában arra szorítkozik, hogy általánosan megjelöli azon körülményeket, amelyek nem tudják alátámasztani a fent említett feltételezéseket.
90.
Emiatt úgy vélem, hogy a kérelmet el kell utasítani.
IV. Végkövetkeztetés
91.
A fenti megfontolások összességére tekintettel azt javaslom, hogy a Bíróság a Sąd Rejonowy dla Warszawy‑Woli w Warszawie (varsói székhelyű Varsó‑Wola kerületi bíróság, Lengyelország) által előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdéseket a következőképpen válaszolja meg:
„A fogyasztókkal kötött szerződésekben alkalmazott tisztességtelen feltételekről szóló, 1993. április 5‑i 93/13/EGK tanácsi irányelv 2. cikkének b) pontját és annak preambulumbekezdéseit
a következőképpen kell értelmezni:
azokkal nem ellentétes az, hogy a »fogyasztó« meghatározásába tartozzon a gazdasági tevékenységet folytató olyan személy, aki az ilyen tevékenységet nem folytató adóssal együtt külföldi pénznemben indexált, részben az egyik adós kereskedelmi vagy szakmai, részben kereskedelmi vagy szakmai tevékenységén kívüli használatra szánt kölcsönszerződést kötött, és nem csupán az olyan esetekben, amikor a gazdasági használat annyira mellékes, hogy a kérdéses szerződés egészében elhanyagolható szerepet játszik. Figyelembe véve ugyanis a 2011/83 irányelv (17) preambulumbekezdésében felkínált értelmezési kritériumokat, a kettős célú szerződések esetében elegendő, ha a kereskedelmi cél olyan mértékben korlátozott, hogy a szerződés egészében nincs túlsúlyban.
A fogyasztókkal kötött szerződésekben alkalmazott tisztességtelen feltételekről szóló, 1993. április 5‑i 93/13/EGK tanácsi irányelv 2. cikkének b) pontját és annak preambulumbekezdéseit
a következőképpen kell értelmezni:
azt a kérdést, hogy a szerződés általános összefüggésében a kereskedelmi vagy szakmai cél túlsúlyban van‑e, a nemzeti bíróságnak kell eldöntenie, amelynek átfogóan kell értékelnie az adott eset összes körülményét. Ennek érdekében a nemzeti bíróság a hitelintézeti kölcsönkérelem esetén értékelése szempontjaként figyelembe veheti: a szakmai célra és a személyes célra folyósított összeg közötti kapcsolatot, azt a körülményt, hogy a kölcsönt szakmai vagy kereskedelmi tevékenységet nem folytató és a másik kérelmező kereskedelmi tevékenységéhez nem kapcsolódó személy egyidejűleg kérte; a magáncélú kölcsön nyújtásának esetlegesen azon feltételhez kötését, hogy a két kérelmező egyikének egyidejűleg meg kell fizetnie a kereskedelmi vagy szakmai célból keletkezett tartozását.”
(
1
)	Eredeti nyelv: olasz.
(
2
)	A fogyasztókkal kötött szerződésekben alkalmazott tisztességtelen feltételekről szóló, 1993. április 5‑i 93/13/EGK tanácsi irányelv (HL 1993. L 95., 29. o.; magyar nyelvű különkiadás 15. fejezet, 2. kötet, 288. o.), a továbbiakban: 93/13/EGK irányelv.
(
3
)	A fogyasztók jogairól, a 93/13/EGK tanácsi irányelv és az 1999/44/EK európai parlamenti és tanácsi irányelv módosításáról, valamint a 85/577/EGK tanácsi irányelv és a 97/7/EK európai parlamenti és tanácsi irányelv hatályon kívül helyezéséről szóló, 2011. október 25‑i 2011/83/EU európai parlamenti és tanácsi irányelv (HL 2011. L 304., 66. o.), a továbbiakban: 2011/83 irányelv.
(
4
)	A fogyasztói jogviták alternatív rendezéséről, valamint a 2006/2004/EK rendelet és a 2009/22/EK irányelv módosításáról szóló, 2013. május 21‑i 2013/11/EU európai parlamenti és tanácsi irányelv (fogyasztói alternatív vitarendezési irányelv) (HL 2013. L 165., 65. o.), a továbbiakban: 2013/11 irányelv.
(
5
)	A fogyasztói jogviták online rendezéséről, valamint a 2006/2004/EK rendelet és a 2009/22/EK irányelv módosításáról szóló, 2013. május 21‑i 524/2013/EU európai parlamenti és tanácsi rendelet (fogyasztói online vitarendezési irányelv [helyesen: rendelet]) (HL 2013. L 165., 2. o.), a továbbiakban: 524/2013 rendelet.
(
6
)	Lásd: 2005. január 20‑iGruber ítélet (C‑464/01, EU:C:2005:32).
(
7
)	Különösen a 2013/11/EU irányelv, valamint az 524/2013 rendelet.
(
8
)	Lásd: 2005. január 20‑iGruber ítélet (C‑464/01, EU:C:2005:32).
(
9
)	A polgári és kereskedelmi ügyekben a joghatóságról és a bírósági határozatok végrehajtásáról szóló Brüsszeli Egyezmény (HL 1998. C 27., 1. o.), a továbbiakban: Brüsszeli Egyezmény.
(
10
)	G. Cassano, M. Dona, R. Torino, Il diritto dei consumatori, (szerk.), Giuffré, Milano, 2021, 14. o.
(
11
)	Caringella, F., Il lungo viaggio verso la tutela del consumatore quale contraente per definizione debole, in Caringella F., De Marzo G., I contratti dei consumatori, Torino, 2007, 1–51. o.
(
12
)	A fogyasztói jogviták alternatív rendezéséről, valamint a 2006/2004/EK rendelet és a 2009/22/EK irányelv módosításáról szóló, 2013. május 21‑i 2013/11/EU európai parlamenti és tanácsi irányelv (HL 2013. L 165., 63. o.), a továbbiakban: 2013/11/EU irányelv.
(
13
)	Lásd: 2013. május 30‑iAsbeek Brusse és de Man Garabito ítélet (C‑488/11, EU:C:2013:341, 30. pont); 2015. január 15‑iŠiba ítélet (C‑537/13, EU:C:2015:14, 21. pont); 2015. szeptember 3‑iCostea ítélet (C‑110/14, EU:C:2015:538, 17. pont).
(
14
)	Lásd: 2013. május 30‑iAsbeek Brusse és de Man Garabito ítélet (C‑488/11, EU:C:2013:341, 30. pont).
(
15
)	Mischio főtanácsnok Di Pinto ügyre vonatkozó indítványa (C‑361/89, nem tették közzé, EU:C:1990:462, 19. pont).
(
16
)	Az uniós szerződési jog a fogyasztók egységes piacba vetett bizalmának erősítését is célul tűzte ki, amit az is alátámaszt, hogy az e területre vonatkozó ágazati szabályozást nagyrészt a belső piac megvalósítására vonatkozó jogalap alapján fogadták el (jelenleg EUMSZ 114. cikk). Ebben az összefüggésben a fogyasztót átlagosan racionális gazdasági szereplőnek tekintik, akinek az érdekeit nemcsak a cél érdekében, hanem a piac megfelelő működése révén is védik, ami a fogyasztóvédelem célja az uniós jogban, lásd: P. MENGOZZI, Il principio personalista nel diritto dell’Unione europea, Padova, 2010, különösen 60–98. o.
(
17
)	Lásd: 2015. január 15‑iŠiba ítélet (C‑537/13, EU:C:2015:14, 23. és 24. pont); 2015. szeptember 3‑iCostea ítélet (C‑110/14, EU:C:2015:538, 24. pont).
(
18
)	Lásd: 2005. január 20‑iGruber ítélet (C‑464/01, EU:C:2005:32).
(
19
)	Lásd: 2005. január 20‑iGruber ítélet (C‑464/01, EU:C:2005:32, 54. pont). Ugyanezt az álláspontot képviselte a Bíróság a közelmúltban a 2018. január 25‑iSchrems ítéletében (C‑498/16, EU:C:2018:37, 32. pont) és a 2019. február 14‑iMilivojević ítéletében (C‑630/17, EU:C:2019:123, 91. pont) is.
(
20
)	Különösen a 2013/11/EU irányelv, valamint az 524/2013 rendelet.
(
21
)	Különösen a 2013/11/EU irányelv, valamint az 524/2013 rendelet.
(
22
)	Lásd: 2013. május 31‑iAsbeek Brusse és de Man Garabito ítélet (C‑488/11, EU:C:2013:341, 31. pont); 2015. január 15‑iŠiba ítélet (C‑537/13, EU:C:2015:14, 22. pont); 2015. szeptember 3‑iCostea ítélet (C‑110/14, EU:C:2015:538, 19. pont).
(
23
)	Lásd: 2013. május 31‑iAsbeek Brusse és de Man Garabito ítélet (C‑488/11, EU:C:2013:341, 31. pont); 2015. január 15‑iŠiba ítélet (C‑537/13, EU:C:2015:14, 22. pont); 2015. szeptember 3‑iCostea ítélet (C‑110/14, EU:C:2015:538, 19. pont).
(
24
)	Lásd: 2006. október 26‑iMostaza Claro ítélet (C‑168/05, EU:C:2006:675, 36. pont); 2009. október 6‑iAsturcom Telecomunicaciones ítélet (C‑40/08, EU:C:2009:615, 30. pont); 2010. november 9‑iVB Pénzügyi Lízing ítélet (C‑137/08, EU:C:2010:659, 47. pont); 2012. március 15‑iPereničová és Perenič ítélet (C‑453/10, EU:C:2012:144, 28. pont); 2012. június 14‑iBanco Español de Crédito ítélet (C‑618/10, EU:C:2012:349, 40. pont); 2014. július 17‑iSánchez Morcillo és Abril García ítélet (C‑169/14, EU:C:2014:2099, 23. pont); 2015. szeptember 3‑iCostea ítélet (C‑110/14, EU:C:2015:538, 19. pont).
(
25
)	2015. szeptember 3‑iCostea ítélet (C‑110/14, EU:C:2015:538, 19. pont).
(
26
)	Lásd: 2009. október 6‑iAsturcom Telecomunicaciones ítélet (C‑40/08, EU:C:2009:615, 52. pont); 2010. november 16‑iPohotovosť végzés (C‑76/10, EU:C:2010:685, 50. pont); 2016, december 21‑i Gutiérrez Naranjo és társai ítélet (C‑154/15, C‑307/15 és C‑308/15, EU:C:2016:980, 54 pont).
(
27
)	Az Európai Bizottság észrevételei, 29. pont.
(
28
)	2013. május 30‑iAsbeek Brusse és de Man Garabito ítélet (C‑488/11, EU:C:2013:341, 44. pont).
(
29
)	A polgári és kereskedelmi ügyekben a joghatóságról, valamint a határozatok elismeréséről és végrehajtásáról szóló, 2000. december 22‑i 44/2001/EK tanácsi rendelet (HL 2001. L 12., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 19. fejezet, 4. kötet, 42. o.; helyesbítések: HL 2006. L 242., 6. o.; HL 2011. L 124., 47. o.), a továbbiakban: 44/2001/EK rendelet.
(
30
)	A polgári és kereskedelmi ügyekben a joghatóságról, valamint a határozatok elismeréséről és végrehajtásáról szóló, 2012. december 12‑i 1215/2012/EU európai parlamenti és tanácsi rendelet (HL 2012. L 351., 1. o.), a továbbiakban: 1215/12 rendelet.
(
31
)	2005. január 20‑iGruber ítélet (C‑464/01, EU:C:2005:32, 43. és 44. pont).
(
32
)	A Bizottság észrevételei, 23. pont.
(
33
)	2005. január 20‑iGruber ítélet (C‑464/01, EU:C:2005:32, 43. pont).
(
34
)	Lásd: 1978. június 21‑iBertrand ítélet (150/77, EU:C:1978:137, 17. és 18. pont); 1993. január 19‑iShearson Lehman Hutton ítélet (C‑89/91, EU:C:1993:15, 14–16. pont); 1997. július 3‑iBenincasa ítélet (C‑269/95, EU:C:1997:337, 13. pont); 2002. február 19‑iBesix ítélet (C‑256/00, EU:C:2002:99, 26. és 27. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat); 2005. január 20‑iGruber ítélet (C‑464/01, EU:C:2005:32, 43. és 44. pont); 2018. január 25‑iSchrems ítélet (C‑498/16, EU:C:2018:37, 37. pont); 2019. február 14‑iMilivojević ítélet (C‑630/17, EU:C:2019:123, 21. pont); 2015. január 28‑iKolassa ítélet (C‑375/13, EU:C:2015:37, 23. pont).
(
35
)	„A Brüsszeli Egyezmény 13. cikkének (1) bekezdése szerinti fogyasztói minőséget abban az esetben megkérdőjelező értelmezés, amikor az áruk vagy szolgáltatások használatának célja nem elhanyagolható kapcsolatot mutat az érintett személy szakmai vagy kereskedelmi tevékenységével, a legmegfelelőbb a jogbiztonság követelményének, valamint a jövőbeli alperes arra vonatkozó igényének, hogy előre lássa, melyik bíróság előtt lehet őt perelni – amely követelmények egyébként az egyezmény alapját képezik”, lásd: 2005. január 20‑iGruber ítélet (C‑464/01, EU:C:2005:32, 45. pont).
(
36
)	Lásd ebben az értelemben a lengyel kormány észrevételeit, 27. pont, 9. o.
(
37
)	Ebben az értelemben lásd a lengyel kormány észrevételeit, 30. pont.
(
38
)	A lengyel kormány észrevételei, 30. pont.
(
39
)	A felperesek észrevételei, 7. o.
(
40
)	Lásd: 2005. január 20‑iGruber ítélet (C‑464/01, EU:C:2005:32, 46. pont).
(
41
)	Lásd: a 2015. június 4‑iFaber ítélet (C‑497/13, EU:C:2015:357) rendelkező része.
(
42
)	Lásd: Cruz Villalón főtanácsnok Costea ügyre vonatkozó indítványa (C‑110/14, EU:C:2015:271, 44. pont).
(
43
)	Lásd: 2021. április 15‑iMiGame végzés (C‑594/20, EU:C:2021:309, 28. pont).
(
44
)	Feltéve, hogy a szerződés a 2011/83 irányelv hatálya alá tartozik.
(
45
)	A 93/13/EGK tanácsi irányelvnek, valamint a 98/6/EK, a 2005/29/EK és a 2011/83/EU európai parlamenti és tanácsi irányelvnek az uniós fogyasztóvédelmi szabályok hatékonyabb végrehajtása és korszerűsítése tekintetében történő módosításáról szóló, 2019. november 27‑i (EU) 2019/2161 európai parlamenti és tanácsi irányelv (HL 2019. L 328., 7. o.).
(
46
)	A Bizottság észrevételei, 22. pont.
(
47
)	2011. május 20‑i 10481/11. sz. tanácsi dokumentum, 3. pont és 2011. június 8‑i 11218/11. sz. tanácsi dokumentum, 5. pont.
(
48
)	Az Európai Parlament egy olyan kiigazítást terjesztett elő, amely kifejezetten a fogyasztó fogalmának módosítását javasolta oly módon, hogy azt terjesszék ki „minden olyan természetes személyre, aki […] alapvetően olyan célból jár el, amely kívül esik a kereskedelmi tevékenysége, vállalkozása, szakmája vagy foglalkozása körén”. Az ezt követő tárgyalások során az Európai Parlament a fogyasztó fogalmának megtartását támogatta, és elvetette az „alapvetően” határozószót, azzal a feltétellel, hogy a fogyasztó fogalmának pontos meghatározására irányuló preambulumbekezdésben, amely eredetileg a Gruber ítéleten alapult, a „mellékes” szót helyettesítsék a „meghatározó” szóval; lásd: Cruz Villalón főtanácsnok Costea ügyre vonatkozó indítványa (C‑110/14, EU:C:2015:271, 42. pont).
(
49
)	Ugyanebben az értelemben lásd a Bizottság észrevételeit, 32. pont.
(
50
)	Lásd: 2015. szeptember 3‑iCostea ítélet (C‑110/14, EU:C:2015:538, 22. pont).
(
51
)	Lásd: 2015. szeptember 3‑iCostea ítélet (C‑110/14, EU:C:2015:538, 23. pont).
(
52
)	Lásd a lengyel kormány észrevételeit is, 29. pont.
(
53
)	Lásd a Bizottság észrevételeinek 35. pontját, amely szerint „[a]z adott személy szándékának relevanciája egy konkrét ügylet összefüggésében annak eldöntése szempontjából, hogy ez a személy fogyasztónak tekinthető‑e, szintén következik a Bíróságnak a Kamenova ügyben kifejtett érveléséből” (2018. október 4‑iKamenova ítélet (C‑105/17, EU:C:2018:808, 38. pont).
(
54
)	Lásd: 2020. november 11‑iDenizBank ítélet (C‑287/19, EU:C:2020:897, 108. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).