Ideiglenes változat
NICHOLAS EMILIOU
FŐTANÁCSNOK INDÍTVÁNYA
Az ismertetés napja: 2026. április 23.(1)
C‑176/25. sz. [Steizer](i)ügy
IU
kontra
BT
(az Oberlandesgericht Düsseldorf [düsseldorfi regionális felsőbíróság, Németország] által benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem)
„ Előzetes döntéshozatal iránti kérelem – A szabadságon, a biztonságon és a jog érvényesülésén alapuló térség – Igazságügyi együttműködés polgári ügyekben – A polgári és kereskedelmi ügyekben alkalmazandó jog – 593/2008/EK rendelet (»Róma I«) és 864/2007/EK rendelet (»Róma II«) – Az A által B részére szóbeli megállapodással a szerzői jog által védett mű felhasználására vonatkozóan megadott kizárólagos engedély – A B által C‑vel szemben a szóban forgó szerzői jog megsértése miatt indított kereset – C arra alapított védekezése, hogy B nem rendelkezik kereshetőségi joggal, mivel a B részére adott szerződéses felhasználási engedély az előírt alaki követelmények be nem tartása miatt érvénytelen – A felhasználási szerződés alaki érvényességének kérdésére alkalmazandó jog”
I.      Bevezetés
1.        A jelen előzetes döntéshozatal iránti kérelmet az Oberlandesgericht Düsseldorf (düsseldorfi regionális felsőbíróság, Németország) nyújtotta be. A kérdést előterjesztő bíróság két kérdésével lényegében azt kívánja tisztázni, hogy mely jog alkalmazandó a szerzői jog által védett mű felhasználására vonatkozó szerződéses engedélynek és a szerzői jog átruházásának az alaki érvényességére,(2) amennyiben ezt harmadik fél jogsértési eljárás során vitatja.
2.        Konkrétabban a Bíróságot annak tisztázására kérik, hogy az e tekintetben releváns kollíziós szabályok a) a szerződéses kötelezettségekre alkalmazandó jogról szóló 593/2008/EK rendeletben(3) (a továbbiakban: „Róma I” rendelet), b) a szerződésen kívüli kötelmi viszonyokra alkalmazandó jogról szóló 864/2007/EK rendeletben(4) (a továbbiakban: „Róma II” rendelet) vagy c) a szerzői joggal kapcsolatos tagállami jogszabályokban foglaltak. Az alábbi okok miatt úgy vélem, hogy az első lehetőséget kell előnyben részesíteni.
II.    Jogi háttér
A.      Berni Uniós Egyezmény
3.        Az irodalmi és a művészeti művek védelméről szóló Berni Egyezmény (Párizsban, az 1971. évi július hó 24. napján felülvizsgált szöveg) 1979. szeptember 28‑án felülvizsgált változatának (kihirdette: 1975. évi 4. tvr.; a továbbiakban: Berni Egyezmény) a „Biztosított jogok (1) és (2) A származási országon kívül; (3) A származási országban; (4) A
»Származási ország«” címet viselő 5. cikke a releváns részében a következőképpen rendelkezik:
„(1)      Az ezen Egyezmény által védett műveik tekintetében a szerzők – a mű származási országa kivételével – [a Berni Unió] valamennyi országában azokat a jogokat élvezik, amelyeket a vonatkozó törvények a belföldieknek most vagy a jövőben biztosítanak, valamint azokat a jogokat is, amelyeket ez az Egyezmény külön megad.
(2)      E jogok élvezete és gyakorlása nincs kötve semmiféle alakszerűséghez és független attól, hogy a mű a származásának országában védelem alatt áll‑e. Ennélfogva – az ezen Egyezményben foglalt kikötéseken kívül – a védelem terjedelme, valamint a szerzői jogainak védelmére biztosított eszközök igénybevétele tekintetében kizárólag annak az országnak a törvényei irányadók, ahol a védelmet igénylik.”
B.      A „Róma I” rendelet
4.        A „Róma I” rendelet „Tárgyi hatály” címet viselő 1. cikkének (1) bekezdése úgy rendelkezik, hogy „[e]zt a rendeletet szerződéses kötelezettségekre kell alkalmazni polgári és kereskedelmi ügyekben olyan helyzetekben, amikor különböző országok joga [helyesen: ütköző jogai] között kell választani”.
5.        A rendeletnek „A jogválasztás szabadsága” címet viselő 3. cikkének (1) bekezdése kimondja, hogy „a szerződésre a felek által választott jog az irányadó”.
6.        Ugyanezen rendeletnek „A jogválasztás hiányában alkalmazandó jog” című 4. cikke szerint:
„(1)      Ha a szerződésre alkalmazandó jogról nem született megállapodás a 3. cikknek megfelelően […] a szerződésekre alkalmazandó jogot a következőképpen kell meghatározni:
[…]
b)      szolgáltatási szerződésre azon ország joga irányadó, ahol a szolgáltatást nyújtó fél szokásos tartózkodási helye található;
[…]”
7.        A „Róma I” rendelet „Alaki érvényesség” címet viselő 11. cikke értelmében:
„(1)      Alakilag érvényes a szerződés azon személyek között, akik vagy akiknek a képviselői a szerződéskötés időpontjában ugyanazon országban tartózkodnak, ha a szerződés eleget tesz az e rendelet alapján anyagi értelemben irányadó jog vagy a megkötés helye szerinti ország joga alaki követelményeinek.
(2)      Alakilag érvényes a szerződés azon személyek között, akik vagy akiknek a képviselői a szerződéskötés időpontjában különböző országban tartózkodnak, ha a szerződés eleget tesz az e rendelet alapján anyagi értelemben irányadó jog vagy bármely azon ország joga alaki követelményeinek, ahol bármelyik fél vagy képviselője a szerződéskötéskor jelen van, vagy azon ország joga formai követelményeinek, ahol bármelyik fél az adott időpontban szokásos tartózkodási hellyel rendelkezett.
[…]”
8.        Az említett rendelet „A szerződésre alkalmazandó jog hatálya” címet viselő 12. cikkének (1) bekezdése a következőket írja elő:
„Az e rendelet alapján a szerződésre alkalmazandó jog különösen az alábbiakra irányadó:
a)      értelmezés;
b)      a szerződéssel létrehozott kötelezettségek teljesítése;
c)      a saját eljárási joga által a bíróságra ruházott hatáskörön belül, a teljes vagy részleges nem teljesítésből eredő szerződésszegés következményei, […];
[…]
e)      a szerződés érvénytelenségének következményei.”
C.      A „Róma II” rendelet
9.        A „Róma II” rendelet „Hatály” címet viselő 1. cikkének (1) bekezdése a következőket írja elő:
„Ezt a rendeletet a polgári és kereskedelmi ügyek területét érintő, olyan szerződésen kívüli kötelmi viszonyokra kell alkalmazni, amelyek több állam jogához kapcsolódnak [helyesen: amikor különböző országok ütköző jogai között kell választani]. […]”
10.      Az említett rendelet „A szellemi tulajdonjogok megsértése” címet viselő 8. cikkének (1) bekezdése kimondja, hogy:
„A szellemi tulajdonjog megsértéséből eredő, szerződésen kívüli kötelmi viszonyra annak az országnak a jogát kell alkalmazni, amelyre az oltalmat igényelték.”
11.      Ugyanezen rendeletnek „Az alkalmazandó jog hatálya” címet viselő 15. cikke szerint:
„A szerződésen kívüli kötelmi viszonyokra e rendelet szerint alkalmazandó jog különösen a következőkre vonatozik:
a)       a felelősség alapja és mértéke, beleértve azon személyek meghatározását, akik felelősségre vonhatók az általuk elkövetett cselekményekért;
b)      a felelősség alóli mentesülés indokai, valamint a felelősség bármiféle korlátozása vagy megosztása [helyesen: a felelősség alóli mentesülés, a felelősség korlátozásának vagy megosztásának indokai];
[…]
f)      azon személyek köre, akik kártérítésre jogosultak a személyesen elszenvedett károkért;
[…]”
D.      A német szerzői jogi törvény
12.      Az Urheberrechtsgesetznek (német szerzői jogi törvény; a továbbiakban: német szerzői jogi törvény) a „Szerzői jog átruházása” címet viselő 29. §‑a a következőképpen rendelkezik:
„(1)      A szerzői jog nem ruházható át, kivéve, ha az végrendeleti rendelkezés teljesítése során vagy a hagyaték megosztása keretében az örököstársakra száll át.
(2)      A felhasználási jogok megadása (31. §), a szerződéses felhatalmazások és a hasznosítási jogokon alapuló megállapodások, valamint a 39. § szerint szabályozott, a szerző személyhez fűződő jogaira vonatkozó szerződések megkötése megengedett.”
13.      A német szerzői jogi törvénynek „A felhasználási jogok átruházása” című 34. §‑ának (1) bekezdése kimondja, hogy „a felhasználási jog csak a szerző hozzájárulásával ruházható át […]”.
E.       A lengyel szerzői jogi törvény
14.      Az Ustawa z dnia 4 lutego 1994 r. o prawie autorskim i prawach pokrewnych (a szerzői és szomszédos jogokról szóló, 1994. február 4‑i törvény; a továbbiakban: lengyel szerzői jogi törvény) 53. cikke előírja, hogy „a szerzők vagyoni jogainak átruházásához írásbeli szerződést kell kötni, ellenkező esetben az érvénytelen”.
III. A tényállás, az alapeljárás, az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések és a Bíróság előtti eljárás
15.      BT Németországból online platformokon, például az eBay‑en keresztül forgalmaz gépjármű‑alkatrészeket, többek között gépjármű‑szőnyegeket. Ennek érdekében 2014 áprilisa és 2018 áprilisa között több alkalommal megbízott egy lengyel fényképészt (a továbbiakban: fényképész), hogy az említett szőnyegekről készítsen fényképet. Minden egyes alkalommal BT férje szállította a szőnyegeket a fényképész lengyelországi fotóstúdiójába. A fényképész a fényképek készítésének napján BT férjének átadott egy USB‑pendrive‑ot a fényképekkel. Úgy tűnik, hogy a felek szóban állapodtak meg abban, hogy BT felhasználhatja ezeket a fényképeket online értékesítési ajánlataiban. Közöttük azonban írásbeli szerződés nem jött létre.(5)
16.      2018 februárja és márciusa között egy másik gépjárműalkatrész‑kereskedő, IU BT előzetes hozzájárulásának megkérése nélkül használta fel ezeket a fényképeket az eBay‑en saját szőnyegajánlatainak illusztrálására.
17.      BT ezt követően eljárást indított IU ellen az illetékes Landgericht (regionális bíróság, Németország) előtt, a fényképeken fennálló szerzői jognak a német szerzői jogi törvény szerinti megsértésére hivatkozva, és többek között a feltételezett jogsértés folytatása megtiltásának elrendelését kérve.
18.      A Landgericht (regionális bíróság) helyt adott a keresetnek. Az említett bíróság különösen megállapította, hogy a szóban forgó fényképek a német szerzői jogi szabályozás alapján védelem alatt állnak, és hogy a fényképész kizárólagos felhasználási jogokat ruházott át BT‑re. IU megsértette ezeket a jogokat azzal, hogy BT hozzájárulása nélkül saját ajánlataiban használta a fényképeket.
19.      IU az említett ítélettel szemben fellebbezést nyújtott be az Oberlandesgericht Düsseldorfhoz (düsseldorfi regionális felsőbíróság, Németország). Fellebbezésében IU azzal érvelt, hogy BT-nek nincs kereshetőségi joga, mivel a fényképész nem ruházta át rá érvényesen a fényképek kizárólagos felhasználási jogát. IU álláspontja szerint, hogy a BT és a fényképész közötti szóbeli megállapodás érvénytelen, mivel nem felel meg a lengyel jog írásbeli alakiságra vonatkozó követelményének (amely jog érvelése szerint a „Róma I” rendelet 11. cikkének értelmében szabályozza a megállapodás alaki érvényességét).
20.      Válaszában BT fenntartotta, hogy jogosult a kereset benyújtására, mivel a fényképek felhasználására vonatkozó, a német szerzői jogi törvény által védett kizárólagos jogokat érvényesen ruházták át rá. Véleménye szerint az erre irányuló szóbeli megállapodás alaki érvényességének kérdését meg kell különböztetni a szerzői jog feletti „rendelkezés” formai érvényességétől. A felperes előadja, hogy a „Róma II” rendelet 8. cikkének (1) bekezdése értelmében a második kérdésre annak az országnak a jogát kell alkalmazni, amelyre az oltalmat igényelték (lex loci protectionis), azaz a német jogot, és ez a jog nem ír elő írásbeli alakiságot egy ilyen átruházás tekintetében.
21.      Ezzel összefüggésben az Oberlandesgericht Düsseldorf (düsseldorfi regionális felsőbíróság, Németország) felfüggesztette az eljárását, és előzetes döntéshozatal céljából a következő kérdéseket terjesztette a Bíróság elé:
„1)      Úgy kell‑e értelmezni a »Róma II« rendelet 8. cikkének (1) bekezdését, hogy annak az országnak a jogát kell alkalmazni, amelyre az oltalmat igényelték a fényképek kizárólagos használati jogának a szerzőről a jogosultra történő átruházására vonatkozó (alaki) érvényesség kérdésére is?
2)      Az első kérdésre adott nemleges válasz esetén: fényképek kizárólagos használati jogának a szerzőről a jogosultra történő átruházására vonatkozó (alaki) érvényesség kérdésére a lex contractus az irányadó, és következésképpen a »Róma I« rendelet 4. és 11. cikkét kell alkalmazni?”
22.      BT és az Európai Bizottság nyújtott be írásbeli észrevételeket. IU és a Bizottság képviseltette magát a 2026. január 15‑i tárgyaláson.
IV.    Elemzés
23.      Amint az a bevezetőben megjelölésre került, a kérdést előterjesztő bíróság két kérdésével – amelyeket együtt célszerű vizsgálni – lényegében azt kívánja tisztázni, hogy mely jog alkalmazandó a szerzői jog által védett mű felhasználására vonatkozó engedélynek és a szerzői jog átruházásának az alaki érvényességére, amennyiben ezt harmadik felek jogsértési eljárás során vitatják.
24.      A lehető legérthetőbb magyarázat érdekében először a felmerült anyagi jogi kérdést és az ütköző jogok problémáját ismertetem (A), majd ezt követően a releváns nemzetközi magánjogi szabályokat vizsgálom meg (B).
A.      A felmerült anyagi jogi kérdés és az ütköző jogok problémája
25.      Először is emlékeztetni kell arra, hogy a szerzői jog a „szellemi tulajdon” egyik formája, amelyet az államok a saját nemzeti jogszabályaik alapján biztosítanak (ezeket a jogszabályokat azonban számos nemzetközi jogi eszköz – legfőképpen a Berni Egyezmény, valamint az EU‑n belül több irányelv – jelentősen harmonizálta).(6)
26.      Lényegében a szerzői jog bizonyos feltételek mellett(7) a szellemi alkotás (vagy „mű”) alkotójának (vagy „szerzőjének”) biztosít egy sor kizárólagos vagyoni és személyhez fűződő jogot(8) annak felhasználására vonatkozóan, amely jogok erga omnes érvényesíthetők. Mindazonáltal e jogi monopólium területileg korlátozott: csak az azt biztosító állam joghatósága alatt áll fenn (amit általában a szerzői jog „territorialitása elvének” neveznek).(9)
27.      Az alapeljárásban nem tűnik vitatottnak, hogy a fényképész, mint a szóban forgó fényképek „szerzője”, többek között a német jog alapján szerzői jogi védelmet élvez e „művek” tekintetében.(10)
28.      A szerzők szerzői jogukat különböző módon hasznosíthatják. Különösen engedélyeket adhatnak harmadik feleknek, ezáltal engedélyezve olyan cselekményeket, amelyek egyébként megsértenék kizárólagos jogaikat. Alternatív megoldásként a szerzők átruházhatják szerzői jogaikat harmadik felekre, így – általában ellenszolgáltatás fejében – átruházva magának a jognak a tulajdonjogát. Az ilyen, megállapodáson alapuló szerzői jogi engedélyek vagy átruházások önálló szerződésekben vagy olyan, szélesebb körű szerződéses megállapodások részét képező kikötésekben is rögzíthetők, mint például a szolgáltatási, kiadói vagy forgalmazási szerződések.(11)
29.      A jelen ügyben hasonlóképpen nem vitatott, hogy a fényképész a fényképek felett szerzői jogoknak a német jog alapján, BT részére történő átruházását kívánta. Noha a kérdést előterjesztő bíróság erről csak kevés részletet közöl, úgy tűnik, hogy a szóban forgó átruházás a felek között kötött, fényképészeti szolgáltatásokra vonatkozó szóbeli szerződések sorozatába illeszkedett. E szerződések alapján a fényképész nemcsak a szóban forgó fényképek elkészítésére, hanem azok BT részére történő átadására is kötelezettséget vállalt. A szerzői jog vitatott átruházása e második kötelezettség járulékos elemét képezte. A szerzői jog által védett mű felhasználásának valamilyen formájú engedélyezése vagy a szerzői jog átruházása nélkül BT nem tudta volna a fényképeket jogszerűen hasznosítani Németországban (azzal, hogy azokat az eBay‑en eladási ajánlatokban közzéteszi).
30.      A szerzői jogi megállapodás pontos jogi minősítése továbbra is bizonytalan. Míg a kérdést előterjesztő bíróság azt jelzi, hogy a fényképész a szóban forgó szerzői jogot átruházta BT‑re, addig a fényképész azt állítja, hogy valójában kizárólagos felhasználási engedélyt adott BT részére a szerzői jog által védett művek tekintetében. Ez utóbbi minősítés jobban összhangban áll a német szerzői joggal, amely tiltja a szerzőknek a (német) szerzői joguk átruházását per se, de lehetővé teszi számukra, hogy kizárólagos felhasználási engedély útján ruházzák át az érintett „mű” feletti „felhasználási jogokat”. Mindazonáltal az ilyen jellegű felhasználási engedély feljogosítja a felhasználási engedély jogosultját arra, hogy a „művet” mindenki más – a szerzőt is beleértve – kizárásával felhasználja, és így az átruházás hatásaival funkcionálisan egyenértékű joghatásokat vált ki.(12) Következésképpen nem foglalkozom ezzel a megkülönböztetéssel (amely mindenesetre nem meghatározó a jelen elemzés szempontjából).
31.      Miután ezt tisztáztuk, meg kell jegyezni, hogy a nemzeti jogrendszerekben általános gyakorlat, hogy bizonyos korlátozásokat szabnak a szerzői jog által védett művek felhasználásának szerződéses engedélyezésére és/vagy a szerzői jog átruházására. Különösen gyakran írnak elő bizonyos alaki követelményeket, például azt, hogy az engedélyt írásba kell foglalni, illetve az átruházásnak írásbeli okirat útján kell megtörténnie.(13)
32.      Nehézségek merülnek fel azonban, ha ezen ügyletekre határokon átnyúló kontextusban kerül sor. Ilyen helyzetekben az ügylethez kapcsolódó különböző államok jogszabályai eltérő, sőt egymással ellentétes követelményeket is előírhatnak. A jelen ügyben pontosan ez a helyzet. A szóban forgó ügylet különösen Lengyelországhoz (a fényképész szokásos tartózkodási helye és az érintett „művek” származási helye alapján) és Németországhoz (BT szokásos tartózkodási helye és a szerzői jog hasznosításának helye alapján) kapcsolódik. Míg a lengyel jog írásbeli formát ír elő, a német jog – a kérdést előterjesztő bíróság szerint – nem.
33.      A jogok ilyen ütközése áll a BT által indított, a kérdést előterjesztő bíróság előtt folyamatban lévő jogsértési eljárás középpontjában. Ezen eljárásban IU azt állítja, hogy a szerzői jog által védett mű kizárólagos felhasználására vonatkozó azon szerződéses engedély, amelyen BT keresete alapul, a lengyel jog szerint alakilag érvénytelen (mivel a szóban forgó ügyben nem jött létre írásbeli megállapodás BT és a fényképész között). A szerzői jog által védett műre vonatkozó érvényes engedély vagy jogátruházás hiányában IU szerint BT nem rendelkezett kereshetőségi joggal az eljárás megindítására. Ezzel szemben BT a német jogra hivatkozik annak érdekében, hogy az említett engedély érvényességét és ennek megfelelően a szóban forgó szerzői jog érvényesítésére való jogosultságát igazolja.
34.      Ilyen körülmények között a döntő kérdés az, hogy a kérdést előterjesztő bíróságnak a versengő nemzeti jogok közül melyiket kell alkalmaznia annak megállapításához, hogy a szóban forgó kizárólagos felhasználásra vonatkozó szerződéses engedély alakilag érvényes‑e, és ebből következően, hogy BT rendelkezik‑e kereshetőségi joggal e jogsértési eljárásnak egy harmadik féllel, például IU‑val szemben történő megindítására. Ezt a kérdést a vonatkozó kollíziós szabályok figyelembevételével kell megoldani, amelyekre most rátérek.
B.      A szerződéses felhasználási engedélynek vagy a szerzői jog átruházásának az alaki érvényességére alkalmazandó jog a vonatkozó kollíziós szabályok szerint
35.      Ha a szerzői jog által védett mű felhasználására vonatkozó engedély vagy a jogátruházás állítólagos kedvezményezettje (például BT) jogsértési eljárást indít egy tagállam bírósága előtt egy harmadik fél (például IU) ellen, nincs egyetlen olyan kollíziós szabály, amely meghatározná az ilyen eljárásokban felmerülő valamennyi kérdés tekintetében alkalmazandó anyagi jogot. Éppen ellenkezőleg, a különböző kollíziós szabályok, amelyek a magánjogban ismert különböző kategóriákkal párosulnak, és amelyek (potenciálisan) különböző anyagi jogokat jelölnek ki, az érintett konkrét kérdés(ek) jellegétől függően bírnak jelentőséggel (1).(14) Ennélfogva a szerződéses felhasználási engedély vagy a szerzői jogok átruházásának az alaki érvényességére és végső soron az alkalmazandó jogra vonatkozó releváns szabályok meghatározásához elengedhetetlen e kérdés pontos meghatározása, vagyis annak meghatározása, hogy az melyik kategóriába tartozik (2).
1.      Az egymással „versengő” kollíziós szabályok
36.      Amint azt az előző pontban már említettem, a tagállamok bíróságai előtt folyó jogsértési eljárásokban különböző kollíziós szabályok relevánsak a szerződésen kívüli felelősséggel (a), az engedélyezési vagy átruházási szerződéssel (b) és magával a szerzői joggal (c) kapcsolatos kérdések tekintetében.
a)      Szerződésen kívüli felelősség
37.      Először is, a „Róma II” rendeletben meghatározott kollíziós szabályok relevánsak(15) azon kérdések tekintetében, amelyek (úgy tekinthetők, hogy) a feltételezett jogsértőnek a felperes felé fennálló esetleges szerződésen kívüli felelősségéhez (vagy – a rendelet terminológiáját használva – „szerződésen kívüli kötelmi viszonyokhoz”) kapcsolódnak.(16) E rendelet 15. cikke értelmében az érintett „szerződésen kívüli kötelmi viszonyokra” alkalmazandó jog vonatkozik a „szerződésen kívüli felelősség” e kérdéseire.
38.      A „Róma II” rendelet 8. cikke értelmében a szellemi tulajdonjogok, ideértve a szerzői jogot is,(17) megsértéséből eredő „szerződésen kívüli kötelmi viszonyokra” annak az országnak a jogát kell alkalmazni, amelyre az oltalmat igényelték (lex loci protectionis).(18)
39.      Ennek megfelelően, amennyiben a szerződéses engedélynek vagy a szerzői jog átruházásának az alaki érvényességét a „szerződésen kívüli felelősséghez” kapcsolódó kérdésnek kellene tekinteni, az alapeljárásban a „Róma II” rendelet – 15. cikkével összefüggésben értelmezett – 8. cikke alapján a német jog lenne irányadó, mivel BT Németországban igényel szerzői jogi védelmet.
b)      Szerződés
40.      Másodszor, a „Róma I” rendelet kollíziós szabályai relevánsak(19) azon kérdések tekintetében, amelyek (úgy tekinthetők, hogy) a felekre nézve kötelező, felhasználási vagy átruházási szerződésből (vagy kikötésből) eredő „szerződéses kötelezettségekhez” kapcsolódnak. (20) A „Róma I” rendelet 12. cikke értelmében az érintett szerződésre alkalmazandó jog (a továbbiakban: lex contractus) irányadó a „szerződéses” kérdések tekintetében.
41.      A „Róma I” rendelet 3. cikkének (1) bekezdése értelmében a szerződésre (beleértve a szerzői jog által védett mű felhasználására vonatkozó engedélyt vagy a jogátruházást is) alkalmazandó jog a felek által választott jog.(21)
42.      Ilyen választás hiányában (a jelen ügyben ez a helyzet)(22) a „Róma I” rendelet 4. cikke objektív szabályokat állapít meg az érintett szerződésre alkalmazandó jog meghatározására. Ezek a szabályok meglehetősen összetettek. Jelen esetben elegendő annak kifejtése, hogy a 4. cikk (1) bekezdése kimerítő felsorolást tartalmaz az egyes szerződéskategóriákra vonatkozó kapcsoló elvekről. Bár a szellemi tulajdonjogokkal kapcsolatos szerződések mint olyanok nem szerepelnek benne,(23) a 4. cikk (1) bekezdésének b) pontja ilyen kapcsoló elvről rendelkezik a „szolgáltatási szerződések” tekintetében, amely kategória nyilvánvalóan magában foglalja a fényképész és BT által kötött megállapodásokhoz hasonló szerződéseket.(24)
43.      E rendelkezés szerint a szolgáltatási szerződésre „azon ország joga irányadó, ahol a szolgáltatást nyújtó fél szokásos tartózkodási helye található”. Az alapeljárásban úgy tűnik, hogy nem vitatott, hogy a „szolgáltató”, azaz a fényképész „szokásos tartózkodási helye” Lengyelországban van.(25)      Következésképpen a lengyel jog a releváns lex contractus.(26)
44.      Hozzá kell azonban tenni, hogy bizonyos „szerződéses kérdések” tekintetében a „Róma I” rendelet nem csupán kijelöli a lex contractust, a választ az utóbbira bízva, hanem kvázi anyagi jogi (vagy „eredményorientált”) szabályokat is megállapít. E jogi aktus 11. cikke tartalmaz ilyen szabályokat a szerződés „alaki érvényességére” vonatkozóan. Ezek a szabályok attól függően eltérőek, hogy a felek (vagy képviselőik) az érintett szerződés megkötésekor ugyanabban az országban tartózkodtak‑e. A jelen esetben úgy tűnik, hogy a kérdést előterjesztő bíróság azt feltételezi, hogy BT (vagy inkább „képviselője”, azaz férje) és a fényképész a megállapodásaik megkötésekor ugyanabban az országban, nevezetesen Lengyelországban tartózkodtak (és így a szerződéseket ott kötötték meg). Mivel ténykérdésről van szó, ebből az előfeltevésből indulok ki.(27) Ilyen esetben a 11. cikk (1) bekezdése előírja, hogy a szerződés alakilag érvényes (innen ered a szabály „eredményorientált” jellege), ha megfelel vagy i. a lex contractus vagy ii. a szerződés megkötésének helye szerinti ország joga (vagy lex loci contractus) alaki követelményeinek. Jelen esetben a fentiekben kifejtett okokból mindkét szempontból a lengyel jogot kell alkalmazni.
45.      Ennek megfelelően, ha a szerződéses engedély vagy a szerzői jog átruházásának az alaki érvényességét „szerződéses” kérdésnek kellene tekinteni, a „Róma I” rendelet 4. és 11. cikke alapján az alapeljárásban a lengyel jog lenne irányadó.
c)      A szerzői jog mint olyan
46.      Harmadszor, az uniós szintű(28) vagy a Berni Egyezményben(29) szereplő vonatkozó kollíziós szabályok hiányában a tagállamok nemzeti kollíziós szabályai vonatkoznak azokra a kérdésekre, amelyek (úgy tekinthetők, hogy) magát a szerzői jogot érintik, azaz e „szellemi tulajdonjog” lényegi jellemzőit.(30)
47.      Ezen nemzeti kollíziós szabályok között vannak bizonyos eltérések. Mindazonáltal a szerzői jog jellegére tekintettel (az állam által, saját jogának alkalmazásával, kizárólag a saját területére biztosított monopóliumszerű védelem) ezek a szabályok általában – mint a jelen ügyben a német kollíziós szabályok – úgy rendelkeznek, hogy az ilyen „tulajdonjogi” kérdéseket(31) (szintén) a lex loci protectionis elve szabályozza.(32)
48.      Ennek megfelelően, amennyiben a szerződéses engedélynek vagy a szerzői jog átruházásának az alaki érvényességét a „szerzői joghoz” kapcsolódó kérdésnek kellene tekinteni, az alapeljárásban a német kollíziós szabályok alapján a német jog lenne irányadó, mivel BT Németországban igényel szerzői jogi védelmet.
2.      A szerződéses engedély vagy a szerzői jog átruházása alaki érvényessége kérdésének megfelelő jellemzése
49.      A kollíziós szabályok ezen sokfélesége miatt a szerződéses engedélynek vagy a szerzői jog átruházásának az alaki érvényességével kapcsolatban releváns szabályok meghatározása (és végső soron annak eldöntése, hogy az alapeljárásban a német vagy a lengyel jog az irányadó) attól függ, hogy ezt a kérdést hogyan jellemzik, azaz hogy azt a „szerződésen kívüli felelősséghez”, „a szerződéshez” vagy „magához a szerzői joghoz” kapcsolódó kérdésnek kell‑e tekinteni. A helytelen jellemzés e szabályok téves értelmezését és a nem megfelelő anyagi jog alkalmazását vonná maga után.(33)
50.      E besorolás céljából a „szerződésen kívüli felelősség” és a „szerződés” kategóriáinak terjedelmét önállóan kell meghatározni, tekintettel a „Róma I” és a „Róma II” rendelet által követett célokra, különösen az alkalmazandó joggal kapcsolatos jogbiztonság biztosításának szükségességére és a „jogviták kimenetelének előreláthatóságára”.(34) Ha ez nem így lenne, egy adott kérdés besorolása (és ezzel együtt ezen eszközök esetleges alkalmazása) az eljáró bíróságtól függően változhatna.(35) Ezenkívül a fennmaradó, vagyis a szerzői jogra vonatkozó kategória terjedelmét a nemzeti kollíziós rendszerekben kell ennek megfelelően meghatározni. Ezek a különböző kategóriák ugyanis nem fedhetik egymást. Ha egy adott kérdés egyszerre két kategóriába is tartozna, az eredmény az lehetne, hogy különböző, potenciálisan egymással ütköző anyagi jogokat jelölnek ki párhuzamosan. Egy ilyen kimenetel aláásná a kollíziós szabályok alapvető funkcióját, és megfosztaná a „Róma I” és a „Róma II” rendeletet a tényleges érvényesülésétől.
51.      A következőkben először is elmagyarázom, miért nem kapcsolódik a szerződéses felhasználási engedély vagy a szerzői jog átruházásának alaki érvényessége a „szerződésen kívüli felelősséghez” (a). Ezt követően kifejtem, hogy miért nem szabad ezt a kérdést – bizonyos nehézségek ellenére – „tulajdonjogi”, hanem inkább „szerződéses” kérdésként kezelni (b).
a)      A szerződéses felhasználási engedély vagy a szerzői jog átruházásának alaki érvényessége nem kapcsolódik a „szerződésen kívüli felelősséghez”
52.      Egy dolog világos. Amint azt a Bizottság is megjegyzi, a szerződéses felhasználási engedély vagy a szerzői jog átruházása alaki érvényességének kérdése – még akkor is, ha jogsértési eljárás keretében merül fel – nem kapcsolódik a „szerződésen kívüli felelősséghez”. Ennek megfelelően a „Róma II” rendeletben megállapított kollíziós szabályok nem relevánsak.
53.      Érdemi szinten nincs kapcsolat e kérdés és a (feltételezett) jogsértő (feltételezett) felelőssége között. Nyilvánvaló, hogy érvényes szerződéses engedély vagy jogátruházás nélkül BT nem rendelkezik kereshetőségi joggal a jogsértési eljárás megindítására.(36) A szerződéses felhasználási engedély vagy jogátruházás érvényességének kérdése azonban megelőzi annak eldöntését, hogy az alperes megsértette‑e a szerzői jogot, (és ezért logikusan azt az eljáró bíróságnak e döntést megelőzően kell elbírálnia).(37) Az e kérdés és a felelősség közötti érdemi kapcsolat hiányát az is szemlélteti, hogy a szerződéses felhasználási engedély vagy jogátruházás érvényessége teljesen eltérő eljárási keretek között merülhet fel (például a tulajdonjog meghatározására irányuló eljárások, a szerzői jogi vagy átruházási szerződések érvényessége stb.).
54.      A fentiek alapján téves BT azon érvelése, amely szerint az érvényesség kérdését mindazonáltal a „szerződésen kívüli felelősség” kategóriájába kell sorolni, ha az jogsértési eljárásban merül fel, mert így az eljárást lefolytató bíróság számára egyszerűbb lenne az eljárás egészét a „Róma II” rendelet 8. cikke (1) bekezdésében kijelölt egyetlen anyagi jog alapján elbírálni. A jogok ütközése esetén a minősítés alapjául szolgáló, a fenti 35. pontban összefoglalt általános elveknek megfelelően a kollíziós szabályok – és ebből következően az adott kérdésre alkalmazandó jog – a kérdés jellegétől függenek, nem pedig attól az eljárási kontextustól, amelyben felmerül. Az ezzel ellentétes megközelítés azt a kockázatot hordozza, hogy egy adott szerződéses engedélyt vagy jogátruházást az egyik anyagi jogi szabályrendszer szerint a jogsértési eljárásban érvényesnek kellene tekinteni, míg egy másik szabályrendszer szerint – például a tulajdonjog megállapítása iránti eljárásban vagy a jogátruházás érvénytelenségének megállapítására irányuló viszontkeresetben – érvénytelennek minősülne, és ez fordítva is előfordulhatna. Egy ilyen eredmény összeegyeztethetetlen lenne a „Róma I” és a „Róma II” rendeletet alátámasztó jogbiztonság és előreláthatóság céljaival.(38)
b)      A szerződéses engedély vagy a szerzői jog átruházásának alaki érvényessége nem a „tulajdonjoghoz”, hanem „a szerződéshez” kapcsolódó kérdés
55.      Azt is meg kell határozni, hogy a szerződéses engedély vagy jogátruházás alaki érvényességének kérdése „szerződéshez” vagy „tulajdonjoghoz kapcsolódónak” minősül‑e. Ez a kérdés alaposabb magyarázatot igényel, nem utolsósorban azért, mert többféle álláspont kialakulásához vezetett a tagállami bíróságok ítélkezési gyakorlatában és a szakirodalomban.
56.      Általános szabályként a szerzői joggal kapcsolatos ilyen szerződéses megállapodások tekintetében mindig egyértelműen meg kell különböztetni a „tulajdonjoggal” és a „szerződéssel kapcsolatos” kérdéseket. Az érintett szerzői jogot „mint olyat” érintő kérdéseket mindig az adott jogra irányadó jog számára kell fenntartani a nemzeti kollíziós szabályok (jellemzően a lex loci protectionis elve) alapján, függetlenül attól, hogy a „Róma I” rendelet szerint melyik jog alkalmazandó az alapul szolgáló szerződésre. Az ilyen elemenkénti besorolást a fenti 49. pontban jelzett okokon túlmenően politikai megfontolások is indokolják: míg a felek az említett rendelet értelmében szabadon megválaszthatják a „szerződéses kötelezettségeikre” alkalmazandó jogot, addig a szerzői jog lényegi jellemzői tekintetében ez nem lehetséges.(39)
57.      A „tulajdonjogi” kategória kétségtelenül magában foglalja az érintett szerzői jog átruházhatóságának elsődleges kérdését, azaz azt, hogy az adott jog átruházható‑e az eredeti tulajdonosa (a szerző) által egy másik személy részére, különösen szerződés útján. Az átruházhatóság (és annak mértéke) ugyanis az érintett jog egyik lényegi jellemzője. Ennek megfelelően szerzői jogi engedélyt csak akkor lehet szerződés útján megadni, illetve átruházásra csak akkor kerülhet sor, ha az érintett jogot szabályozó jog ezt lehetővé teszi, függetlenül attól, hogy a szerződésre melyik jog az irányadó.(40)
58.      Ezzel szemben, ha (és amennyiben) a szerzői jogot szabályozó jog lehetővé teszi annak szerződés útján történő átruházását (amely helyzet jelen esetben fennáll, mivel a német jog ugyan kizárja a szerzői jog átruházását, de lehetővé teszi az olyan kizárólagos engedélyeket, mint a jelen esetben szóban forgó), azon következő kérdés, hogy a szerződéses engedélynek vagy jogátruházásnak meg kell‑e felelnie bizonyos alaki követelményeknek (ideértve jelen esetben az írásbeli okiratra vonatkozó követelményt is), lényegében nem magához a joghoz, hanem az annak alapjául szolgáló szerződéshez kapcsolódik.(41)
59.      E követelmények ugyanis nem a szerzői jog természetéből fakadnak. Inkább azon szerző védelme érdekében írják elő azokat, akit a szerzői joggal kapcsolatos szerződésekben gyakran tekintenek a gyengébb félnek (szemben a közvetítőkkel, például a kiadókkal). Konkrétan ezek a követelmények annak biztosítására szolgálnak, hogy a szerző tájékozottan adja hozzájárulását az ilyen szerződésből eredő, a szerzői jog által védett mű felhasználására vonatkozó engedélyhez vagy a szerzői jog átruházásához kapcsolódó bármely kötelezettséghez, valamint hogy e kötelezettségek pontos tartalma átlátható legyen.(42)
60.      Ezért nem meglepő, hogy az ilyen követelményeket gyakran a szóban forgó felhasználási vagy átruházási szerződés (vagy szerződéses kikötés) érvénytelenségének szankciója mellett írják elő (ahogyan ez például a lengyel szerzői jogi törvény 53. cikke alapján is történik). Ilyen esetben a kérdéses követelmények nyilvánvalóan e szerződésnek (vagy kikötésnek) a „Róma I” rendelet 11. cikke értelmében vett „alaki érvényességére” vonatkoznak.(43) Még abban az esetben is, ha ezeket a követelményeket bizonyítékként fogalmazták meg (például ha az ilyen szerződéses engedély vagy átruházás egyetlen elfogadható bizonyítékaként írásbeli okiratra van szükség), gyakorlati hatásuk hasonló: a nem bizonyítható engedélyek vagy átruházások nem érvényesíthetők.(44) Következésképpen a kérdés jellege alapvetően nem különbözik, és továbbra is a „Róma I” rendelet szabályai alkalmazandók (különösen a 18. cikk (2) bekezdése, amely a 11. cikkre hivatkozik).(45) Összefoglalva, függetlenül attól, hogy a nemzeti jog pontosan milyen jellegű (alaki vagy bizonyítási) követelményeket ír elő, azok természetüknél fogva a felekre nézve kötelező szerződéses kötelezettségek (érvényességére vagy bizonyítására) vonatkoznak.
61.      Azt a tényt, hogy az ilyen alaki követelmények nem a szerzői joghoz „mint olyanhoz” kapcsolódnak, hanem ahhoz a szerződéshez, amelyen keresztül a felhasználást engedélyezik vagy a jogot átruházzák, tovább erősíti az a tény, hogy a nemzeti jogrendszerekben hasonló követelmények találhatók különböző tárgyú szerződések és kikötések tekintetében (például a munkaszerződésekben szereplő versenytilalmi kikötések, a nemzetközi joghatósági megállapodások stb. tekintetében)(46) jellemzően hasonló védelmi célokból. Az a tény, hogy a jelen ügyben ezek a követelmények a szerzői joggal kapcsolatos szerződésekre vonatkoznak, nem változtatja meg az alapkérdés eredendően „szerződéses” jellegét.(47)
62.      Ezt az értelmezést nem vonja kétségbe a BT és a Bizottság által előterjesztett érvelés. Ezen érdekelt felek véleménye szerint meg kell különböztetni i. a felhasználási vagy átruházási szerződés alaki érvényességét és ii. a szerzői jog „átruházása jogi aktusának” alaki érvényességét.(48) Míg az előbbi valóban „szerződéses jellegű kérdés” (mivel kizárólag a feleket kötelező „szerződéses kötelezettségeket” érinti), az utóbbi viszont „tulajdonjogi kérdés” (mivel a szerzői jog átruházása önmagában is érinti a harmadik feleket). Továbbá, mivel az alapeljárásban nem a szerződő felek állnak egymással szemben, hanem az egyik fél egy harmadik féllel szemben, csak ez utóbbi szempont releváns. Valójában a tényleges kérdés az, hogy a szerzői jog tulajdonjoga átszállt‑e BT-re, és ebből következően jogosult‑e e jogot harmadik személyekkel szemben érvényesíteni. Ennek megfelelően az e tekintetben a lex loci protectionis elve (a jelen esetben a német jog) alapján irányadó alaki követelmények alkalmazandók.(49)
63.      Ez az érvelés véleményem szerint a szóban forgó kérdés jellegének félreértelmezésén alapul. A tévedés megértéséhez némi magyarázatra van szükség.
64.      A BT és a Bizottság által javasolt, a „szerződés alaki érvényessége” és az „átruházás jogi aktusának alaki érvényessége” közötti megkülönböztetés – amelyre a német magánjog jelentős hatást gyakorol(50) (és amely első ránézésre zavarba ejtheti a más hagyománnyal rendelkező jogászokat) – értelmezésem szerint arra utal, amit más jogrendszerekben általában a következő megkülönböztetésként értelmeznek: i. a szerződéses engedély vagy a szellemi tulajdon átruházásának érvényessége, és ii. az adott engedély vagy átruházás harmadik felekkel szembeni érvényesíthetősége közötti különbség.
65.      Konkrétan: miután két személy között érvényes átruházási vagy kizárólagos felhasználási szerződés jött létre egy szellemi tulajdonjogra vonatkozóan, felmerülhet egy külön kérdés, hogy e szerződés felei hivatkozhatnak‑e e jog átruházására (vagy másképp fogalmazva: a szerződés következményeire) harmadik felekkel szemben, beleértve a jogsértési eljárást (ahogyan BT eljárt IU tekintetében). Bizonyos jogrendszerekben ez csak akkor lehetséges, ha bizonyos alaki követelmények teljesülnek, jellemzően az érintett engedélynek vagy átruházásnak egy erre a célra létrehozott nyilvános nyilvántartásba történő bejegyzése. Ebben a szakaszban szeretném hangsúlyozni, hogy amellett, hogy ezeket az alaki követelményeket általában nem írják elő a szerzői jog szerződéses átruházása esetén,(51) a szóban forgó alaki követelmények alapvetően különböznek a jelen ügyben tárgyalt alaki követelményektől. Ezek az alaki követelmények lényegében szerződésen kívüli, közigazgatási lépések, amelyekbe közigazgatási hatóságok is bevonásra kerülnek, és amelyeket nem a szerződő felek (egyikének) védelme érdekében írnak elő, hanem a nyilvánosság, a tájékoztatás és az átláthatóság biztosítása, valamint végső soron a szellemi tulajdon jogállásával kapcsolatos jogbiztonság céljából, a közösség érdekében. Nyilvánvaló, hogy a harmadik személyekkel szembeni érvényesíthetőség e sajátos kérdése (beleértve adott esetben az említett alaki követelmények alkalmazását is) eleve „tulajdonjogi” kérdés. E kérdés az adott szellemi tulajdonjog „erga omnes” jellegét érinti.(52)
66.      Az alapeljárásban felvetett kérdés azonban lényegében nem kapcsolódik a harmadik felekkel szembeni hatály kérdéséhez. IU nem vitatja, hogy a szerzői jog által védett mű felhasználására vonatkozó kizárólagos szerződéses engedély a német jog szerint harmadik felekkel szemben – többek között jogsértési eljárásokban – érvényesíthető anélkül, hogy erre vonatkozóan bármilyen alaki követelménynek eleget kellene tenni. Emlékeztetek ehelyett arra, hogy IU inkább a fényképész és BT közötti érvényes szerződéses engedély létezését vitatja (amely nélkül BT nem rendelkezik kereshetőségi joggal) a fent tárgyalt alaki követelmények állítólagos be nem tartása miatt. A fent kifejtett okok miatt ez az érvényességi kérdés és ezek a követelmények természetüknél fogva kapcsolatosak a BT és a fényképész közötti szerződéssel.(53) Nyilvánvaló, hogy ha nincs érvényes engedélyezési vagy átruházási szerződés (vagy ilyen szerződéses kikötés) a felek között, akkor nem lehet harmadik felekkel szemben hivatkozni a szerzői jog abból következő átruházására. Mindazonáltal a szerződés érvényességének e kérdése előfeltétele minden, harmadik felekkel szembeni érvényesíthetőségről szóló vitának. Az a tény, hogy ezt az érvényességi kérdést véletlenül egy olyan harmadik fél hozza fel védekezésként, aki megpróbálja elkerülni a jogsértési eljárást, nem változtathatja meg annak „szerződéses” jellegét. Ismét hangsúlyozom, hogy a jogi kérdés minősítése annak objektív jellegétől függ, és nem attól, hogy melyik fél hivatkozik rá.(54)
67.      Az általam javasolt értelmezés, amely szerint a szerződéses engedély vagy a szerzői jog átruházásának alaki érvényességét „szerződéses” kérdésként kell minősíteni, és így az a „Róma I” rendeletben, különösen annak 11. cikkében megállapított kollíziós szabályok hatálya alá tartozik, összhangban áll a rendelet által követett jogbiztonság és előreláthatóság céljával.
68.      Ez az értelmezés ugyanis megkönnyíti a szerzői joggal kapcsolatos határokon átnyúló ügyleteket. A 11. cikk értelmében a szerződéses engedély vagy a szerzői jog átruházása általában akkor tekinthető érvényesnek és hatályosnak,(55) ha megfelel a lex contractus vagy a lex loci contractus követelményeinek. Ez jogbiztonságot nyújt a felek számára a megállapodásaik (alaki) érvényessége és hatályossága tekintetében, különösen akkor, ha azok több nemzeti szerzői jogot érintenek, amelyekre különböző nemzeti jogszabályok vonatkoznak: a feleknek nem kell attól tartaniuk, hogy ügyletük az e nemzeti jogokban előírt különböző követelmények teljesítésének elmaradása miatt részben vagy egészben nem vált ki joghatást.
69.      Ezzel szemben a BT és a Bizottság által támogatott megközelítés azt jelentené, hogy a feleknek mind a lex contractus és/vagy a
lex loci contractus alaki követelményeinek (a „Róma I” rendelet 11. cikke szerint), mind pedig a jogot mint olyat szabályozó jogban (vagy jogokban, amennyiben a szerződés több nemzeti szerzői jogot érint) meghatározott követelményeknek meg kell felelniük. Egy ilyen megközelítés növelné a szerzői joggal kapcsolatos szerződések hatálytalanságának kockázatát alaki hiba miatt, és így megfosztaná a 11. cikket tényleges érvényesülésétől e szerződéskategóriára vonatkozóan.(56)
70.      Végül úgy vélem, hogy a szóban forgó kérdés „tulajdonjogi” jellegének megállapítása valójában néha nem a kérdés objektív jellegével, hanem azzal az aggodalommal indokolható, hogy a felek egyébként a „Róma I” rendelet 11. cikke alapján „megkerülnék” a szerzői jogot szabályozó jogban (ismét, jellemzően a lex loci protectionis) előírt formai követelményeket akként, hogy szerződésükre irányadó jogként engedékenyebb jogot választanak, holott ezeket a követelményeket az államok gyakran különösen fontosnak tartják, tekintettel a szerző védelmének céljára, amelyet követnek.
71.      Ez az aggodalom azonban nem kizárólag a szerzői joggal kapcsolatos szerződésekre vonatkozik. Bármikor felmerülhet, amikor a nemzeti jogok bizonyos szerződésekre vagy kikötésekre vonatkozóan alaki követelményeket írnak elő. E tekintetben meg kell jegyeznem, hogy az uniós jogalkotó, tisztában lévén azzal, hogy a nemzeti jogalkotók milyen jelentőséget tulajdoníthatnak a szóban forgó követelményeknek, a „Róma I” rendelet 11. cikke alapján a szerződések alaki érvényességét részesítette előnyben e követelmények szigorú alkalmazásával szemben, a felek számára jogbiztonságot biztosítva összhangban a „Róma I” rendelet általános céljaival.(57)
72.      Ellenkező értelmű konkrét rendelkezés hiányában nem látom, hogy miért kellene a „Róma I” rendelet 11. cikkét és az abban megtestesülő politikai döntést a szellemi tulajdonjogokkal kapcsolatos szerződések tekintetében félretenni azáltal, hogy a jelen indítványban tárgyalt követelményeket „tulajdonjogi” kérdéssé
mesterségesen (át)minősítik. Azt, hogy politikai szempontból kívánatos‑e az, hogy a lex loci protectionis alapján meghatározott alaki követelmények mindig alkalmazandók legyenek az alapul szolgáló szerződés érvénytelenségének terhe mellett, azt az uniós jogalkotónak kell értékelnie. Amennyiben a jogalkotó ezt a megközelítést indokoltnak tartja, a 11. cikket ennek megfelelően módosíthatja, például a szellemi tulajdonjogokkal kapcsolatos szerződésekre szabott konkrét szabályok bevezetésével.(58)
73.      Mindenesetre a „Róma I” rendelet jelenlegi formájában már tartalmaz olyan mechanizmusokat, amelyek figyelembe veszik ezeket a szempontokat. Különösen a rendelet 9. cikke bizonyos mérlegelési jogkört hagy az eljáró bíróságnak arra, hogy a rendelet általános szabályai szerint a szerződésre irányadó jog(ok) ellenére alkalmazza a saját jogában előírt imperatív rendelkezéseket (a 9. cikk (2) bekezdése) vagy „azon ország jogának imperatív rendelkezéseit, amelyben a szerződésből eredő kötelezettségeket teljesíteni kell vagy teljesítették” (a 9. cikk (3) bekezdése).
74.      Így amennyiben a szerzői jogot szabályozó jogban meghatározott alaki követelményeket az érintett ország kellően „döntő fontosságúnak” tekinti ahhoz, hogy azokat imperatív rendelkezésnek minősítse,(59) és feltéve, hogy az a jog megegyezik i. az eljáró bíróság helye szerinti joggal vagy ii. annak az országnak a jogával, ahol a szerződéses kötelezettségeket teljesíteni kell,(60) e szabályok végrehajthatók (és a szerződés alaki okokból érvénytelennek minősíthető), függetlenül a „Róma I” rendelet 11. cikkében megállapított szabályoktól.(61) Ezt az értékelést azonban szükségszerűen esetről esetre kell elvégezni.(62)
75.      Az alapeljárásban, mivel a BT által hivatkozott kizárólagos szerződéses engedély alaki érvényességének kérdése „szerződéses” jellegű, a „Róma I” rendeletben megállapított kollíziós szabályok alkalmazandók. A rendelet 11. cikke értelmében az alapul szolgáló szerződések alakilag érvénytelenek lehetnek, mivel nem felelnek meg a lengyel jogban megállapított alaki követelményeknek. Ennek megfelelően, a BT javára szóló felhasználási engedély vagy szerzői jog átruházás hiányában BT – IU állítása szerint – nem rendelkezik kereshetőségi joggal a kérdést előterjesztő bíróság előtt. Ezt azonban a kérdést előterjesztő bíróságnak kell vizsgálnia.(63)
V.      Végkövetkeztetés
76.      A fenti megfontolások összességére tekintettel azt javaslom a Bíróságnak, hogy az Oberlandesgericht Düsseldorf (düsseldorf regionális felsőbíróság, Németország) által előterjesztett kérdésekre a következő választ adja:
A szerződéses kötelezettségekre alkalmazandó jogról szóló, 2008. június 17‑i 593/2008/EK európai parlamenti és tanácsi rendelet 1. cikkének (1) bekezdését, 10. cikkét, 11. cikkét és 18. cikkének (2) bekezdését úgy kell értelmezni, hogy jogütközés esetén azt a kérdést, hogy milyen esetleges alaki követelményeknek kell megfelelnie a szerződéses felhasználási engedélynek vagy a szerzői jog átruházásának ahhoz, hogy érvényesnek vagy bizonyítottnak minősüljön, az említett rendeletben megállapított szabályok által kijelölt anyagi jog(ok) szabályozza(ák).
1      Eredeti nyelv: angol.
i A jelen ügy neve fiktív. Az nem egyezik az eljárásban részt vevő egyetlen fél valódi nevével sem.
2      Lásd részletesebben az alábbi 25–34. pontokban.
3      2008. június 17‑i európai parlamenti és tanácsi rendelet (HL 2008. L 177., 6. o.; helyesbítés: HL 2009. L 309., 87. o.).
4      2007. július 11‑i európai parlamenti és tanácsi rendelet (HL 2007. L 199., 40. o.; helyesbítés: HL 2016. L 39., 63. o.).
5      Vagy legalábbis akkor még nem (lásd az alábbi 63. lábjegyzetet). Nem született megállapodás a [fényképész] megbízására és a felhasználási jogok átruházására alkalmazandó jogról sem.
6      Lásd különösen: az információs társadalomban a szerzői és szomszédos jogok egyes vonatkozásainak összehangolásáról szóló, 2001. május 22‑i 2001/29/EK európai parlamenti és tanácsi irányelv (HL 2001. L 167., 10. o.; magyar nyelvű különkiadás 17. fejezet, 1. kötet, 230. o.; helyesbítések: HL 2008. L 314., 16. o.; HL 2014. L 10., 32. o.).
7      Különösen a „mű” csak akkor részesül védelemben, ha „eredeti” (lásd ezzel kapcsolatban a Berni Egyezmény 2. cikkének (3) bekezdését és 14bis. cikkének (1) bekezdését, valamint a 2009. július 16‑i Infopaq International ítéletet, C‑5/08, EU:C:2009:465, 37. pont).
8      Lásd egyrészt a Berni Egyezmény 9–14ter. cikkét és a 2001/29 irányelv 2–4. cikkét, másrészt a Berni Egyezmény 6bis. cikkét.
9      Lásd a Berni Egyezmény 5. cikkének (2) bekezdését, valamint a 2015. január 22‑i Hejduk ítéletet (C‑441/13, EU:C:2015:28, 22. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
10      És valószínűleg más államokban is azok jogszabályai szerint. Mindazonáltal BT a kérdést előterjesztő bíróság előtt nem hivatkozott a többi nemzeti szerzői jogra. Ezért azok az alapeljárásban irrelevánsak.
11      Lásd még: Guibault, L., Hugenholtz, P.B., van Eechoud, M.M.M., van Gompel, S.J. és Helberger, N., The Recasting of Copyright & Related Rights for the Knowledge Economy, Institute for Information Law, University of Amsterdam, The Netherlands, 2006, 3.2.1. és 3.2.2. §; valamint Fawcett, J.J. és Torremans, P., Intellectual Property and Private International Law, Oxford Private International Law Series, 3. kiadás, 2024, 14.01. és 14.02., 14.14., 14.107. és 14.108. §.
12      Összehasonlítva a német szerzői jogi törvény 29. §‑ának (1) és (2) bekezdését. Lásd még: Guibault, L., Hugenholtz, P.B. és társai, 11. lábjegyzet, i.m., 3.2.2. §.
13      Emellett esetenként azt is megkövetelik, hogy az érintett kikötéseket a szerző aláírja, és hogy azok egyértelműen meghatározzák az érintett jogokat, valamint a felhasználási engedély vagy a jogátruházás terjedelmét és időtartamát, illetve egyéb hasonló feltételeket. Lásd például Franciaországban a Code de la propriété intellectuelle (a szellemi tulajdonról szóló törvénykönyv) L.131‑2. és L.131‑3. cikkét, valamint az Egyesült Királyságban a Copyright, Designs and Patents Act 1988 (a szerzői jogról, formatervezési mintákról és szabadalmakról szóló 1988. évi törvény) 90. cikkének (3) bekezdését. Az egyes államok vonatkozó jogszabályainak összehasonlító elemzését lásd általánosságban: Guibault, L., Hugenholtz, P.B. és társai, 11. lábjegyzet, i.m.; valamint Kono, T. (szerk.), Intellectual Property and Private International Law: Comparative Perspectives, Hart Publishing, Oxford, 2012.
14      Lásd ebben az értelemben: 2016. január 21‑i ERGO Insurance and Gjensidige Baltic ítélet (C‑359/14 és C‑475/14, EU:C:2016:40, 47–62. pont); 2016. július 28‑i Verein für Konsumenteninformation ítélet (C‑191/15, EU:C:2016:612, 35–60. pont). Lásd még: Saugmandsgaard Øe főtanácsnok Verein für Konsumenteninformation ügyre vonatkozó indítványa (C‑191/15, EU:C:2016:388, 51. pont); Fawcett, J.J. és Torremans, P., 11. lábjegyzet, i.m., 14.15–14.17. §, valamint 15.09., 15.32–15.35. §; valamint Plender, R. és Wilderspin, M., The European Private International Law of Obligations, Sweet & Maxwell, 4. kiadás, London, 2015, 2‑069–2‑075. §, valamint 22‑041–22‑047. §. Ebből az következik, hogy a bíróságnak gyakran különböző anyagi jogokat kell alkalmaznia egy adott eljárás során.
15      A szellemi tulajdonjogok megsértéséből eredő „szerződésen kívüli kötelmi viszonyok” (lásd e fogalom tekintetében: 2016. január 21‑i ERGO Insurance és Gjensidige Baltic ítélet, C‑359/14 és C‑475/14, EU:C:2016:40, 46. pont) ugyanis a „Róma II” rendelet 1. cikkének (1) bekezdése értelmében vett „polgári és kereskedelmi ügyek” körébe tartoznak (lásd analógia útján: 2022. szeptember 8‑i IRnova ítélet, C‑399/21, EU:C:2022:648, 30. pont). Ezenkívül ezeket a „kötelmi viszonyokat” az 1. cikk (2) bekezdése alapján nem zárják ki az említett rendelet hatálya alól.
16      Lásd ezzel kapcsolatban a „Róma II” rendelet 1. cikkének (1) bekezdését és 15. cikkét. Ez utóbbi rendelkezés szerint e kategóriába tartoznak különösen olyan kérdések, mint a felelősség alapja és mértéke, a felelősség alóli mentesülés indokai, a károk megléte, természete és mértéke, illetve az igényelt jóvátétel (stb.).
17      Lásd e tekintetben a „Róma II” rendelet (26) preambulumbekezdését.
18      Lásd a „Róma II” rendelet (26) preambulumbekezdését. E kollíziós szabály összhangban áll a Berni Egyezmény 5. cikkének (2) bekezdésével, amelynek vonatkozó része szerint „a védelem terjedelme, valamint a szerző jogainak védelmére biztosított eszközök igénybevétele tekintetében kizárólag annak az országnak a törvényei irányadók, ahol a védelmet igénylik”.
19      A szerzői jog által védett mű felhasználására vonatkozó engedély vagy átruházási szerződésből eredő „szerződéses kötelezettségek” (lásd e fogalom tekintetében: 2016. január 21‑i ERGO Insurance és Gjensidige Baltic ítélet, C‑359/14 és C‑475/14, EU:C:2016:40, 44. pont) ugyanis a „Róma I” rendelet 1. cikkének (1) bekezdése értelmében vett „polgári és kereskedelmi ügyek” körébe tartoznak (lásd analógia útján: 2022. szeptember 8‑i IRnova ítélet, C‑399/21, EU:C:2022:648, 30. pont). Ezenkívül ezeket a „szerződéses kötelezettségeket” az 1. cikk (2) bekezdése értelmében nem zárják ki az említett rendelet hatálya alól.
20      Lásd ebben az értelemben a „Róma I” rendelet 1. cikkét, valamint 10–12. cikkét. E rendelet 10–12. cikkéből nevezetesen az következik, hogy e kategória különösen olyan kérdéseket foglal magában, mint e „kötelezettségek” érvényessége (mind anyagi, mind alaki szempontból), azok értelmezése, teljesítése, megszegésének következményei (stb.).
21      Mivel a Bíróság a tárgyalás során érintette ezt a kérdést, szeretném hangsúlyozni, hogy ez a választási lehetőség semmilyen módon nem ellentétes a Berni Egyezménnyel. Amellett, hogy a Berni Egyezmény nem tartalmaz a szerzői joggal kapcsolatos szerződésekre vonatkozó szabályokat, e jognak az ezen egyezmény 5. cikkének (2) bekezdésében előirányzott „védelme” nem sérül abban az esetben, ha az adott jog olyan szerződés tárgyát képezi, amelyre a felek választása szerint azon ország jogától eltérő jog alkalmazandó, amelyre az oltalmat igényelték (lásd még: Fawcett, J.J. és Torremans, P., 11. lábjegyzet, i.m., 14.41. §; valamint Raynard, J., Droit d’auteur et conflits de loi: essai sur la nature juridique du droit d’auteur, Litec, Párizs, 1990, 526. és 527. o.).
22      Lásd a fenti 5. lábjegyzetet.
23      Egy erre vonatkozó szabály szerepelt a szerződéses kötelezettségekre alkalmazandó jogról szóló, 2005. december 15‑i európai parlamenti és tanácsi rendeletre („Róma I”) irányuló javaslat (COM/2005/0650 végleges) 4. cikke (1) bekezdésének f) pontjában. Ez a szabály azonban nem került be a rendelet végleges változatába, valószínűleg azért, mert a szellemi tulajdonjogokkal kapcsolatos szerződések a gyakorlatban túl sokfélék ahhoz (lásd a fenti 28. pontot), hogy észszerűen egyetlen kapcsoló elv vonatkozzon azokra (lásd ebben az értelemben a szerződéses kötelezettségekre alkalmazandó jogról szóló európai parlamenti és tanácsi rendeletre [„Róma I”] irányuló javaslatról szóló, 2007. november 21‑i jelentést [COM(2005)0650 – C6–0441/2005 – 2005/0261(COD)], Jogi Bizottság, 43. módosítás).
24      Konkrétan, a Bíróság ítélkezési gyakorlatának megfelelően a „Róma I” rendelet 4. cikke (1) bekezdésének b) pontja értelmében vett „szolgáltatási szerződés” fogalma minden olyan megállapodásra kiterjed, amelynek keretében egy személy „díjazás ellenében” egy másik személy számára „meghatározott tevékenységet” végez (lásd többek között: 2019. október 3‑i Verein für Konsumenteninformation ítélet, C‑272/18, EU:C:2019:827, 46. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat). Nyilvánvaló, hogy a fényképezés „meghatározott tevékenység”, amelyet a fényképész BT számára „díjazás ellenében” végez.
25      E tekintetben a „Róma I” rendelet 19. cikkének (1) bekezdése a vonatkozó részében úgy rendelkezik, hogy „az üzleti tevékenysége körében eljáró természetes személy szokásos tartózkodási helye az üzleti tevékenysége fő helye. Jelen esetben ez feltehetően a fent említett lengyelországi stúdió lenne.
26      Úgy kell érteni, hogy a Róma I” rendelet 4. cikkének (3) bekezdése szerint „ha az eset valamennyi körülménye alapján egyértelmű, hogy a szerződés nyilvánvalóan szorosabban kapcsolódik egy, az (1) […] bekezdésben említettektől eltérő országhoz, akkor e másik ország jogát kell alkalmazni”. Mindazonáltal nem látom okát annak, hogy ezt a kikötést az eljárás tárgyát képező ügyben alkalmazzák. Az ügy körülményeinek fényében ugyanis a szóban forgó szerződések nem állnak „nyilvánvalóan szorosabb kapcsolatban” például Németországgal, mint Lengyelországgal.
27      Lásd azonban az alábbi 63. lábjegyzetet.
28      Különösen a szerzői jogot mint olyat érintő kérdések nem tartoznak a „Róma I” és a „Róma II” rendelet hatálya alá (lásd ebben az értelemben: Mario Giuliano, a milánói egyetem professzora és Paul Lagarde, a Paris I egyetem professzora által írt, a szerződéses kötelezettségekre alkalmazandó jogról szóló egyezményre vonatkozó jelentés [HL 1980. C 282., 1. o., a továbbiakban: Giuliano és Lagarde‑jelentés], 10. o., valamint Fawcett, J.J. és Torremans, P., 11. lábjegyzet, i.m., 14.10. §). Ezen felül a fenti 25. pontban említett, a szerzői jogra vonatkozó uniós irányelvek nem tartalmaznak ilyen tekintetben kollíziós szabályokat.
29      Lásd ebben az értelemben: 2005. június 30‑i Tod’s és Tod’s France ítélet (C‑28/04, EU:C:2005418, 32. pont).
30      Általánosan elfogadott, hogy ebbe a kategóriába tartoznak az olyan kérdések, mint a megadott jogok fennállása, keletkezése, érvényessége, jellege és hatálya, valamint azok gyakorlásának korlátai, időtartama (stb.). Lásd többek között Fawcett, J.J. és Torremans, P., 11. lábjegyzet, i.m., 13.46–13.74. §; Plender, R. és Wilderspin, M., 14. lábjegyzet, i.m., 22–001–22–047. §; Basedow, J., „Article 3.102: Lex protectionis”, in Basedow, J. és társai (szerk.) Conflict of Laws in intellectual Property – The CLIP Principles and Commentary – European Max Planck Group on Conflict of Laws in Intellectual Property, Oxford University Press, 2013, 3:12.C07. §.
31      Mivel a Bíróság a tárgyalás során kitért erre a kérdésre, ki kell emelnem, hogy vita folyik a szerzői jog „mint olyan” bizonyos kérdéseiről, különösen az eredeti tulajdonjog kérdéséről (vagyis arról, hogy kit kell a mű „szerzőjének” tekinteni). Egyes nemzeti kollíziós szabályok, ítéletek és/vagy kommentátorok ezt a konkrét kérdést a
lex loci protectionis elvére bízzák, míg mások a szóban forgó mű származási országának jogára (lex originis) hivatkoznak. A származási országot a Berni Egyezmény 5. cikkének (4) bekezdése lényegében a mű első megjelenésének helye szerinti országként határozza meg. Az alapeljárás tárgyát képező ügyben a lex originis a lengyel jog lenne, mivel a fényképeket Lengyelországban készítették. Ezek az eltérések a Berni Egyezménynek az eredeti tulajdonjog kérdésében megnyilvánuló kétértelműségéből fakadnak, és mindkét megoldást alátámasztó érvek léteznek (lásd még: Fawcett, J.J. és Torremans, P., 11. lábjegyzet, i.m., 13.75–13.91. §). Mindazonáltal ezt a vitát most félreteszem. A jelen ügyben ugyanis nem szükséges álláspontot foglalni ebben a kérdésben, mivel az nem érinti az eredeti tulajdonjog kérdését.
32      Ha valaki valamely államban szellemi tulajdonnal kapcsolatos oltalmat kíván érvényesíteni, logikusan az adott állam joga határozza meg, hogy az oltalom fennáll‑e, valamint annak jellegét, terjedelmét és időbeli hatályát, továbbá egyéb kapcsolódó kérdéseket. E kollíziós szabály összhangban áll a Berni Egyezmény 5. cikkének (2) bekezdésével, amely szerint „a védelem terjedelme tekintetében […] kizárólag annak az országnak a törvényei irányadók, ahol a védelmet igénylik” A lex loci protectionis alkalmazását néha a nemzetközi magánjogra vonatkozó törvények írják elő. Máskor a nemzeti bíróságok ezt az alkalmazást közvetlenül a Berni Egyezmény 5. cikkének (2) bekezdéséből vezetik le. Lásd még: Fawcett, J.J. és Torremans, P., 11. lábjegyzet, i.m., 12.22–12.28., 13.13–13.45. és 14.06–14.09. §; valamint Kono, T. (szerk.), 13. lábjegyzet, i.m.
33      El kell ismerni, hogy mivel a „szerződésen kívüli felelősség” és a „tulajdonjog” kategóriájához kapcsolódó kollíziós szabályok egyaránt a lex loci protectionis elvet jelölik meg, a gyakorlatban kevésbé fontos a kettő megkülönböztetése. Mindazonáltal elvi szinten továbbra is releváns.
34      Lásd a „Róma I” rendelet (6) és (16) preambulumbekezdését, valamint a „Róma II” rendelet (6) és (14) preambulumbekezdését.
35      A tagállamok ugyanis saját magánjogukban eltérő nézeteket képviselhetnek a szóban forgó kategóriák terjedelme tekintetében.
36      Lásd a lenti 66. pontot.
37      Lásd analógia útján: a BSH Hausgeräte ügyre vonatkozó első indítványom (C‑339/22, EU:C:2024:159, 44. pont). Lásd még: Fawcett, J. J. és Torremans, 11. lábjegyzet, i. m., 13.74., 15.32–15.35. §; Plender, R. és Wilderspin, M., 14. lábjegyzet, i.m., 22-041–22-047. §; valamint Dickinson, A., The Rome II Regulation; The Law Applicable to Non-Contractual Obligations, Oxford, 2010., 3.88–3.90. és 8.18. §.
38      Lásd: Fawcett, J.J. és Torremans, P., 11. lábjegyzet, i.m., 13.74. §. A Bíróság által a tárgyalás során feltett kérdések fényében szeretném hangsúlyozni, hogy a fenti magyarázat alapján a „Róma II” rendelet 15. cikkének a) pontjában szereplő „felelősség alapja” kifejezésre való hivatkozás semmiképpen sem értelmezhető úgy, hogy az kiterjedne a felperes által hivatkozott szerződéses engedély vagy átruházás érvényességének kérdésére. Ez az utalás a „felelősség belső tényezőire” vonatkozik, mint például a következő kérdésekre: „a felelősség jellege (objektív vagy felróhatóságon alapuló); a felróható magatartás fogalma, beleértve azt a kérdést is, hogy a mulasztás felróható magatartásnak minősülhet‑e; a kárt okozó esemény és a kár közötti okozati összefüggés; a potenciálisan felelős személyek köre” (stb.) (lásd: a szerződésen kívüli kötelmi viszonyokra alkalmazandó jogról szóló európai parlamenti és tanácsi rendeletre [„Róma II”] irányuló javaslat, COM(2003) 427 végleges, 13. o., indokolás, 23. o.). Ismételten hangsúlyozom, hogy ezen érvényességi kérdésnek semmi köze nincs az említett „tényezőkhöz”. Hasonlóképpen a „Róma II” rendelet 15. cikkének f) pontjában szereplő, „azon személyek körére” való hivatkozás, „akik kártérítésre jogosultak a személyesen elszenvedett károkért”, ugyancsak nem értelmezhető úgy, hogy kiterjedne erre a kérdésre. Ez a vitathatatlanul homályos utalás arra a kérdésre vonatkozik, hogy „a »közvetlen károsulton« kívüli más személyek is kérhetik‑e azon közvetett káruk megtérítését, amely a károsultat ért kár nyomán felmerült náluk, mint például az elhunyt személy gyermekei vagy házastársa által elszenvedett veszteség esetén” (uo., 24. o.; lásd még e tekintetben: 2015. december 10‑i Lazar ítélet, C‑350/14, EU:C:2015:802, 25–28. pont). E kérdés természeténél fogva elkülönül attól a kérdéstől, hogy a felperes érvényes felhasználási engedély vagy jogátruházás kedvezményezettje‑e.
39      Valójában, amint azt a fenti 32. lábjegyzetben kifejtettem, az ilyen lényegi jellemzőket kizárólag az a nemzeti jog szabályozhatja, amely a védelmet biztosítja a Berni Egyezmény 5. cikkének (2) bekezdésével összhangban (vagy – az eredeti tulajdonjog tekintetében – esetleg a lex originis).
40      Lásd: Lucas, A., „Droit international privé et droit d’auteur”, Les Cahiers de propriété intellectuelle, 22. kötet, 3. szám, 761–775. o., különösen 769. és 770. o.; Fawcett, J. J. és Torremans, P., 11. lábjegyzet, i. m., 13.41., 13.99–13.104., 14.08. és 14.17. §; Raynard, J., i. m., 21. lábjegyzet, 594. o.; Plender, R. és Wilderspin, M., 14. lábjegyzet, i.m., 22-041–22-047. §; Drexl, J., „Article 3:301 Transferability”, in Basedow, J. és társai (szerk.), 30. lábjegyzet, i.m. Lásd analógia alapján a „Róma I” rendelet 14. cikkének (2) bekezdését, amely szerint a szerződéses követelés átruházhatósága az adott követelésre irányadó jog hatálya alá tartozó kérdés. Az átruházhatóság tekintetében eltérések vannak az egyes államok jogszabályai között. Először is, míg a legtöbb állam „dualista” megközelítést követ, amely szerint a vagyoni jogok átruházhatók, a személyhez fűződő jogok viszont nem, addig egyes államok (például Németország, amint azt a fenti 30. pontban kifejtettük) „egységes” megközelítést követnek, amely szerint a szerzők nem ruházhatják át szerzői jogaikat, hanem csak kizárólagos engedélyt adhatnak vagyoni jogaik tekintetében (ami lényegében ugyanahhoz az eredményhez vezet). Másodszor az átruházás mértéke változó, egyes tagállamok csak a szerzői jog teljes átruházását engedélyezik, míg mások csak bizonyos kizárólagos jogok (részleges) átruházását engedélyezik, korlátozott időtartamra (stb.) (a tagállamok jogszabályainak összehasonlító elemzéséhez lásd: Guibault, L., Hugenholtz, P. B. és társai, 11. lábjegyzet, i.m.).
41      Lásd ugyanebben az értelemben: Lucas, A., 40. lábjegyzet, i. m., 761–775. o., különösen 769. és 770. o.; Fawcett, J. J. és Torremans, P., 11. lábjegyzet, i. m., 13.104., 14.182. és 14.183. §; Plender, R. és Wilderspin, M., 14. lábjegyzet, i.m., 22-041–22-047. §; Drexl, J., 40. lábjegyzet, i. m., 3:01.C02. §; Heinze, C., „Article 3:504: Formal validity’, in Basedow, J. és társai (szerk.), 30. lábjegyzet, i.m., 3:504.C02. §. Ezenkívül úgy tűnik, hogy a „szerződéses” jelleg meghatározását a tagállamok túlnyomó többsége követi (összehasonlító elemzésért lásd Kono, T., 13. lábjegyzet, i.m.).
42      Az írásbeli okirat rendszerint arra szolgál, hogy a szerzőt megfelelően tájékoztassák arról, hogy mihez járult hozzá. Lásd: Guibault, L., Hugenholtz, P. B., és társai., 11. lábjegyzet, i.m., 31. és 67. o.; van Eechoud, M.M.M., „Choice of Law in Copyright and Related Rights:Alternatives to the Lex Protectionis”, Kluwer Law International, 2003, 196., 197., 203–205. o.; valamint Raynard, J., 21. lábjegyzet, i.m., 641–654. o.
43      Konkrétan: bár a „Róma I” rendelet 11. cikke nem határozza meg az „alaki érvényesség” fogalmát, a Giuliano Lagarde‑jelentés rámutat arra, hogy az „alakiság” fogalma e rendelkezés alkalmazásában „a jogilag kötelező hatás kiváltására irányuló akarat kinyilvánításához szükséges valamennyi külső megnyilvánulás, amelynek hiányában az akaratnyilatkozat nem bír teljes joghatással” (uo., 29. o.). Nyilvánvaló, hogy ez magában foglalja azt a követelményt is, amely szerint a szerzői jogi engedélyt vagy átruházási szerződést írásba kell foglalni, ellenkező esetben az érvénytelennek minősül.
44      Lásd például a szellemi tulajdonról szóló francia törvénykönyv L-131-3. cikkét.
45      A „Róma I” rendelet 18. cikkének (2) bekezdése alapján „a szerződés […] az eljáró bíróság országa szerinti jog vagy a 11. cikkben említett bármely olyan jog által elismert módon bizonyítható, amelynek alapján a kérdéses szerződés vagy jogügylet alakilag érvényes, feltéve, hogy e bizonyítási mód az eljáró bíróság által elfogadott”.
46      Lásd: Giuliano Lagarde‑jelentés, 31. o.; a „Brüsszel Ia” rendelet 25. cikkének (1) bekezdése.
47      Az a tény, hogy a jelen ügyben megvitatott követelmények gyakran az államok szerzői jogi törvényeiben (nem pedig a szerződésekre vonatkozó törvénykönyvekben) szerepelnek, és néha úgy vannak megfogalmazva, mintha nem a szerződésre, hanem a szerzői jogra „mint olyanra” vonatkoznának (lásd például a szerzői jogról, formatervezési mintákról és szabadalmakról szóló brit törvény 90. cikkének (3) bekezdését, amely szerint „a szerzői jog átruházása csak akkor hatályos, ha írásban történik […] [kiemelés tőlem] és a lengyel szerzői jogi törvény 53. cikkét, amely szerint „a [szerzői jog átruházására vonatkozó] szerződést írásban kell megkötni ” [kiemelés tőlem]), lényegtelen. A releváns kollíziós szabályok meghatározása céljából a minősítés nem függhet a feltételezett alkalmazandó jog(ok) egyes rendelkezéseinek formális besorolásától vagy pontos megfogalmazásától. Ezt a minősítést e szempontoktól függetlenül, az önállóan meghatározott kategóriák és az alapul szolgáló kérdés jellege alapján kell elvégezni. A fentiekben kifejtett okokból a jogütközés szempontjából, amikor a nemzeti jogalkotók ilyen követelményeket írnak elő szerzői jogi törvényeikben, kilépnek a „szerzői jog mint olyan” kategóriából, és belépnek a „szerződés” kategóriájába.
48      Lásd a fenti 20. pontot.
49      Ennek megfelelően a Bizottság kifejtette, hogy véleménye szerint i. a kizárólagos felhasználásra irányuló szerződés a „Róma I” rendelet 11. cikke értelmében alaki szempontból érvényes, mivel a lengyel jogban a szerződésekre vonatkozó általános szabályok megengedik a szóbeli szerződéseket; ii. a lengyel szerzői jog átruházására nem kerül sor, mivel a lengyel szerzői jogi törvény előírja, hogy az átruházás érvényességéhez írásbeli alak szükséges; iii. a német szerzői jog azonban az említett szerződés alapján érvényesen átruházásra került, mivel a német szerzői jogi jogszabályok nem írnak elő ilyen követelményt.
50      Konkrétan, ezt a megközelítést erősen befolyásolja a német polgári jogban az ingatlanértékesítéssel kapcsolatban ismert „Trennungs‑ und Abstraktionsprinzip”, amely szerint egy adott adásvételi ügyletet jogi szempontból két különálló „cselekményként” kell elemezni, nevezetesen: i. a kizárólag az eladót és a vevőt kötő „kötelezettségeket keletkeztető cselekmény”, beleértve az eladó azon kötelezettségét, hogy a tulajdonjogot átruházza a vevőre (vagyis az adásvételi szerződés), és ii. a „tulajdonjog átruházásának cselekménye”, amely a jog tulajdonjogának tényleges átruházását jelenti az eladó által a vevőre erga omnes hatással. Ez arra vezetett, hogy a német ítélkezési gyakorlat és a szakirodalom egy része a jogütközés területén támogatta a Spaltungstheorie‑t (felosztási elméletet), amely szerint az első „cselekményt” a lex contractusnak, a másik „cselekményt” pedig a tulajdonjogra mint olyanra alkalmazandó jognak (szellemi tulajdon esetében a lex loci protectionis elvének) kell szabályoznia. Ezt az elméletet lényegében a BT és a Bizottság is támogatja a jelen ügyben.
51      Lásd e tekintetben a Berni Egyezmény 5. cikkének (2) bekezdését, amely szerint „a [szerzői jog] élvezete és gyakorlása nincs kötve semmiféle alakszerűséghez”.
52      Ezen alakiságokkal és a szóban forgó követelményektől való eltérésükkel kapcsolatban lásd még: Fawcett, J. J. és Torremans, P., 11. lábjegyzet, i. m., 14.01. és 14.02. §, 14.08, 14.15–1417. §; Raynard, J., 21. lábjegyzet, i. m., 591–600., 635., 637., 644. o..; Giuliano Lagarde‑jelentés, 29. o.; Plender, R. és Wilderspin, M., 14. lábjegyzet, i.m., 14-071. §; Drexl, J., 40. lábjegyzet, i. m., 3:301.C07. §; Heinze, C., 41. lábjegyzet, i. m., 3:504.C02. §.
53      Ennek megfelelően, a kérdéssel kapcsolatos további bizonytalanság elkerülése végett véleményem szerint a német Spaltungstheorie‑t (felosztási elmélet) a szellemi tulajdonjoggal kapcsolatos szerződések tekintetében el kell vetni. A „Róma I” rendelet 14. cikkének (1) bekezdése megerősíti ezt. Ez a rendelkezés nem a tulajdonjog (in rem) átruházására, hanem a követelések önkéntes átruházására vonatkozik. Mindazonáltal analógia alapján előírja, hogy az átruházó és a jogot szerző közötti jogviszonyra az a jog irányadó, amely e rendelet értelmében a közöttük fennálló szerződésre alkalmazandó. A rendelet (38) preambulumbekezdéséből következik, hogy a jogalkotó a „jogviszony” kifejezést úgy használta, hogy az lefedje mind a „szerződést”, mind pedig a „rendelkezési ügyletet” azokban a tagállamokban, amelyek e kettő között különbséget tesznek. Így az uniós jogalkotó a „Róma I” rendelet alkalmazásában elutasította azt a felfogást, hogy az egyetlen ügyletet két különálló jogi „cselekményként” kell elemezni, amelyek „alaki érvényességét” két különböző jog szabályozhatja. Ezzel szemben a jogalkotó megkülönböztette az átruházás érvényességét és az átruházás harmadik felekkel szembeni hatályát (ez utóbbi kérdést a nemzeti kollíziós szabályokra bízta).
54      Természetesen ez felveti azt a külön kérdést, hogy valamely harmadik fél, például IU, jogosult‑e a felhasználási vagy átruházási szerződés (vagy kikötés) érvénytelenségére hivatkozni az ilyen követelmények nem teljesítése miatt. Gyakran előfordul, hogy az ilyen elmulasztásból eredő érvénytelenség (vagy nemlétezés) relatív, vagyis csak az a fél hivatkozhat arra, aki e követelmények védelméből részesül, nevezetesen a szerző. Ez a külön kérdés nyilvánvalóan szintén „szerződéses” jellegű, amelyre a vonatkozó lex contractus vonatkozik.
55      Lásd: Fawcett, J.J. és Torremans, P., 11. lábjegyzet, i.m., 14.183. §. Lásd azonban az alábbi 73. és 74. pontot.
56      A Berni Egyezmény nem ír elő ilyen kedvezőtlen eredményt. Valójában a szóban forgó kérdés teljes mértékben kívül esik az említett egyezmény hatályán. Ennek semmi köze nincs a szerző által a szerzői jog alapján élvezett „védelemhez”, amint azt az egyezmény 5. cikkének (2) bekezdése előirányozza, hanem a szerző tájékoztatásához és hozzájárulásához kapcsolódik a más személyekkel fennálló szerződéses jogviszonyaiban.
57      Lásd a Guiliano Lagarde‑jelentést, 29. és 30. o.
58      Ilyen különleges szabályok már léteznek a „Róma I” rendelet 11. cikkének (5) bekezdésében azon szerződések esetében, amelyek tárgya ingatlannal kapcsolatos dologi jog vagy ingatlanbérlet”. Lásd az erre vonatkozó javaslatokat: van Eechoud, M.M.M., i.m., 2. lábjegyzet, 196. és 205. o.
59      A „Róma I” rendelet 9. cikkének (1) bekezdése úgy határozza meg az „imperatív rendelkezéseket”, hogy azok olyan rendelkezések, amelyek betartását valamely ország a közérdek – mint például politikai, társadalmi vagy gazdasági rendjének megőrzése – szempontjából döntő fontosságúnak ítéli, és megköveteli a hatálya alá eső valamennyi tényállásra történő alkalmazását, függetlenül attól, hogy e rendelet a szerződésre mely jog alkalmazását írja elő. Az a tény, hogy a szóban forgó követelmények elsősorban magánfeleket (azaz szerzőket) védenek, nem zárja ki szükségszerűen azt a megállapítást, hogy azok az említett rendelkezés értelmében vett „közérdeket” szolgálnak (lásd analógia alapján: 2024. szeptember 5‑i HUK–COBURG-Allgemeine Versicherung II ítélet, C‑86/23, EU:C:2024:689, 46. és 47. pont).
60      Gyakran előfordul, hogy a szerződést a védelem szerinti országban kell teljesíteni, és legalábbis vitatható, hogy az átruházásra vonatkozóan az adott ország jogszabályaiban előírt alaki követelmények be nem tartása a szerződés teljesítését (nevezetesen a szerzői jog által védett mű felhasználására vonatkozó engedéllyel vagy a szerzői jog átruházásával kapcsolatos kötelezettséget) jogellenessé teszi.
61      Lásd: Fawcett, J.J. és Torremans, P., 11. lábjegyzet, i.m., 14.164–14.174. §; 14.156. §, valamint a Giuliano Lagarde‑jelentés, 31. o. Kétségtelen, hogy mivel ez nem kötelezettség, hanem csupán mérlegelési jogkör, a „Róma I” rendelet 9. cikke bizonyos fokú bizonytalanságot teremt azzal kapcsolatban, hogy a lex protectionis alapján meghatározott alaki követelmények alkalmazhatók‑e imperatív rendelkezésként. Ez a bizonytalanság azonban a rendelet jelenlegi formájában rejlik. Ennek megszüntetése érdekében az uniós jogalkotónak vagy i. teljesen ki kellene zárnia az alakiságra vonatkozó imperatív rendelkezések alkalmazásának lehetőségét, vagy ii. a lex protectionis alapján meghatározott alaki követelmények alkalmazását kötelezővé kellene tennie a 11. cikk alapján.
62      Az imperatív rendelkezések azonosításának módszeréről és alkalmazásának feltételeiről lásd továbbá: 2024. szeptember 5‑i HUK‑COBURG-Allgemeine Versicherung II ítélet, C‑86/23, EU:C:2024:689, 39–46. pont. Ezen túlmenően, amennyiben a szerző munkavállaló vagy fogyasztó, különleges védelmi szabályok alkalmazandók, amelyek korlátozzák a felek jogválasztási lehetőségét, és lehetővé tehetik a szerző számára, hogy a szokásos tartózkodási helye szerinti jog védelmére hivatkozzon (amely gyakran egybeesik a
lex loci protectionis elvével) (további részletekért lásd a „Róma I” rendelet 6., 8. cikkét és 11. cikkének (5) bekezdését). Végül az említett rendelet biztosítékokat is nyújt a „hamis” nemzetközi helyzetekre vonatkozóan, nevezetesen arra az esetre, amikor ugyanabban az államban szokásos tartózkodási hellyel rendelkező felek – az adott államban biztosított szerzői jog tekintetében, egyébként tisztán „belső” kontextusban – kizárólag a közös jogukban megállapított imperatív rendelkezések – amelyek többek között az alakiságra vonatkoznak – kijátszása érdekében választanának külföldi jogot. Bár az ilyen külföldi jog választása elvileg érvényes a 3. cikk (1) bekezdése értelmében, a 3. cikk (3) bekezdése előírja, hogy ez a választás nem érinti az említett imperatív rendelkezések alkalmazását.
63      Valójában a kérdést előterjesztő bíróságnak több szempontot is vizsgálnia kell e tekintetben. Először is, a kérdést előterjesztő bíróságnak meg kell vizsgálnia, hogy a vonatkozó szerződéseket valóban Lengyelországban, a felek (vagy képviselőik) jelenlétében kötötték‑e meg, amint azt a kérdést előterjesztő bíróság feltételezni látszik (lásd a fenti 44. pontot). A tényállás ismertetéséből ugyanis úgy tűnik, hogy BT előre és talán Németországból bízta meg a fényképészt a fényképek elkészítésével. Lehet, hogy a szerződéseket abban a pillanatban kötötték meg. Amennyiben azonban a felek a szerződés megkötésekor különböző országokban tartózkodnak, a 11. cikk (2) bekezdése előírja, hogy a szerződés akkor is érvényes alakilag, ha megfelel i. a lex contractus alaki követelményeinek, vagy ii. „azon országok joga alaki követelményeinek, ahol a felek bármelyike vagy képviselőjük a szerződés megkötésekor jelen van”, vagy iii. „azon ország joga alaki követelményeinek, ahol a felek bármelyike az adott időpontban szokásos tartózkodási hellyel rendelkezett”. Így nem zárható ki, hogy az ii. vagy az iii. pont alapján a német jog alkalmazandó. Ha ez így van, akkor a szóban forgó szerződések a 11. cikk (2) bekezdése értelmében alakilag érvényesek, mivel a német jog látszólag nem írja elő, hogy az ilyen szerződéseket írásba kell foglalni. Másodszor, feltételezve, hogy a szerződések érvényességére kizárólag a lengyel jog az irányadó, a kérdést előterjesztő bíróságnak kellene tisztáznia, hogy a kizárólagos felhasználási szerződések a lengyel szerzői jogi törvény 53. cikkének hatálya alá tartoznak‑e, és hogy valamely harmadik fél, például IU, jogosult‑e a lengyel jog alapján e szerződések érvénytelenségére hivatkozni az említett rendelkezésben előírt követelmény megsértése miatt (lásd a fenti 54. lábjegyzetet). Végül BT a Bíróság előtt azt állította, hogy a fényképész később írásban is megerősítette az átruházást. A kérdést előterjesztő bíróságnak kell megállapítania, hogy a lengyel jog szerint ez a megerősítés milyen hatással van a szerződések érvényességére.