62016CC0306
HENRIK SAUGMANDSGAARD ØE
FŐTANÁCSNOK INDÍTVÁNYA
Az ismertetés napja: 2017. június 21. (
1
)
C‑306/16. sz. ügy
António Fernando Maio Marques da Rosa
kontra
Varzim Sol – Turismo, Jogo e Animação, SA
(a Tribunal da Relação do Porto [portói fellebbviteli bíróság, Portugália] által benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem)
„Előzetes döntéshozatal – A munkavállalók biztonságának és egészségének védelme – 2003/88 irányelv – 5. cikk – Heti pihenőnap – Hétnaponként legalább egy pihenőnapot előíró nemzeti szabályozás – Váltott műszakban végzett munka – Több mint hat egymást követő munkanapból álló időszak”
I. Bevezetés
1.
A jelen ügy tárgya a Tribunal da Relação do Porto (portói fellebbviteli bíróság, Portugália) által benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem, amely a heti pihenőnapokkal kapcsolatban a 93/104/EK irányelv (
2
) 5. cikkének és a 2003/88/EK irányelv (
3
) 5. cikkének, továbbá a Európai Unió Alapjogi Chartájának (a továbbiakban: Charta) a tisztességes és igazságos munkafeltételekhez való jogra vonatkozó 31. cikkének az értelmezésére irányul. A kérdést előterjesztő bíróság lényegében arra keresi a választ, hogy a heti pihenőidőt, amelyhez a munkavállalónak a fenti rendelkezések alapján joga van, legkésőbb a hat egymást követő munkanap utáni hetedik napon kell‑e biztosítani.
2.
A jelen indítványban kifejtem azon indokokat, amelyek alapján úgy vélem, hogy erre a kérdésre nemleges választ kell adni, valamint hogy a fent hivatkozott rendelkezések alapján a heti pihenőnap minden egyes hétnapos időszakon belül bármely napon kiadható.
II. Jogi háttér
A. Az uniós jog
3.
A 93/104 irányelvet a 2003/88 irányelv 2004. augusztus 2‑i hatállyal hatályon kívül helyezte és felváltotta. (
4
) Az alapügy tényállására időbeli hatályánál fogva részben a 93/104 irányelv, részben pedig a 2003/88 irányelv (
5
) irányadó.
4.
A 93/104 irányelv „Heti pihenőidő” című 5. cikke ekképpen rendelkezik:
„A tagállamok meghozzák a szükséges intézkedéseket annak biztosítására, hogy minden munkavállalót hétnaponként 24 órás minimális, megszakítás nélküli pihenőidő, továbbá a 3. cikkben említett 11 órás napi pihenőidő illessen meg.
Ha azt objektív, műszaki vagy munkaszervezési feltételek indokolják, a minimális 24 órás pihenőidő alkalmazható.”
5.
A 2003/88 irányelv 5. cikke szó szerint átveszi a 93/104 irányelv 5. cikkét. (
6
)
B. A portugál jog
1.
A 2003. évi munka törvénykönyve
6.
Az előzetes döntéshozatalra utaló határozatból következik, hogy a 93/104 irányelvet a Código do Trabalho 2003 (
7
) (a 2003. évi munka törvénykönyve) elfogadásakor ültették át a portugál jogrendbe. E törvénykönyv 205. cikkének (1) bekezdése az alábbiak szerint rendelkezik: (
8
)
„A munkavállaló hetente legalább egy pihenőnapra jogosult.”
7.
Az említett törvénykönyv 206. cikkének (1) bekezdése előírja:
„A törvény által előírt heti pihenőnapon felül az év összes hetében vagy bizonyos heteiben egy fél vagy egy teljes pihenőnap biztosítható.”
8.
Az említett törvénykönyv 207. cikkének (1) bekezdése a következőképpen rendelkezik:
„A kötelező heti pihenőnaphoz hozzá kell adni a 176. cikkben meghatározott minimális napi pihenőidőnek megfelelő tizenegy órás időszakot.”
2.
A 2009. évi munka törvénykönyve
9.
A 2003/88 irányelvet a Código do Trabalho 2009 (
9
) (2009. évi munka törvénykönyve) elfogadásakor ültették át a portugál jogrendbe.
10.
Az említett törvénykönyv 232. cikkének (1) és (3) bekezdése az alábbiak szerint rendelkezik:
„(1)   A munkavállaló hetente legalább egy pihenőnapra jogosult.
[…]
(3)   Kollektív tárgyalás vagy munkaszerződés révén – folyamatos vagy nem folyamatos jellegű – kiegészítő pihenőidő biztosítható az év összes hetében vagy bizonyos heteiben.”
11.
Az említett törvénykönyv 233. cikke (1) és (2) bekezdésének szövege a következő:
„(1)   A kötelező heti pihenőidőt és a 214. cikkben meghatározott napi pihenőidőnek megfelelő 11 órás időszakot egybefüggően kell kiadni.
(2)   Az előző bekezdésben hivatkozott 11 órás időszakot úgy kell tekinteni, hogy azt a kiegészítő heti pihenőidő – amely a kötelező heti pihenőidő folytatásaként vehető igénybe – teljes egészében vagy részben magában foglalja.”
3.
Az üzemi megállapodások
12.
Az előzetes döntéshozatalra utaló határozatból kitűnik, hogy az alapeljárás felei közötti munkaviszonyt két, 2002‑ben és 2003‑ban született üzemi megállapodás is szabályozza. (
10
) E megállapodások különösen azt írják elő, hogy egy, az alapeljárás felperesével megegyező posztot betöltő munkavállalónak két egymást követő heti pihenőnaphoz van joga.
III. Az alapeljárás, az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések és a Bíróság előtti eljárás
13.
Az alapeljárás felperese, Maio Marques da Rosa, 1991 és 2014 között – 1999 óta pénztárosként – állt az alperes társaság, a Varzim Sol – Turismo, Jogo e Animação, SA (a továbbiakban: Varzim Sol) alkalmazásában, amely egy portugál kaszinó tulajdonosa és üzemeltetője. A kaszinó december 24‑e és 25‑e kivételével minden nap nyitva van bizonyos számú órában, délutántól egészen reggelig.
14.
Az alapeljárás tényállásának megvalósulása idején a Varzim Sol játékteremben dolgozó alkalmazottainak munkarendje két egymást követő napra eső pihenőidőt írt elő. A pénztárosok, ideértve a felperest is, a Varzim Sol által előzetesen meghatározott és közölt munkarend alapján fennálló négy munkaidő‑beosztás rotációs rendjében váltották egymást.
15.
2008 és 2009 folyamán a felperes időnként hét egymást követő napon dolgozott. 2010‑től kezdődően a Varzim Sol úgy módosította a munkarendeket, hogy a munkavállalók legfeljebb hat egymást követő munkanapból álló időszakban dolgoztak.
16.
A felperes munkaszerződése 2014. március 16‑án szűnt meg.
17.
A felperes keresetet nyújtott be a Varzim Sollal szemben, amellyel lényegében annak megállapítását kérte, hogy az nem biztosította számára a kötelező pihenőnapokat, amelyekhez véleménye szerint a portugál jogszabályok és az üzemi megállapodások alapján joga volt. E tekintetben a ledolgozott túlmunkáért járó bérnek, az egymást követően ledolgozott hetedik napoknak, a második heti pihenőnap hiányának, valamint a ki nem adott kiegészítő pihenőnapoknak megfelelő összegű kártérítést követelt.
18.
Az elsőfokú bíróság elutasította a keresetét, így a felperes fellebbezést nyújtott be a Tribunal da Relação do Portóhoz (portói fellebbviteli bíróság).
19.
Mivel ez utóbbi bíróságnak kétségei merültek fel a 93/104 irányelv 5. cikkének és a 2003/88 irányelv 5. cikkének értelmezésével kapcsolatban, úgy határozott, hogy az eljárást felfüggeszti, és előzetes döntéshozatal céljából az alábbi kérdéseket terjeszti a Bíróság elé:
„1)
A [93/104 irányelv 5. cikke és a 2003/88 irányelv 5. cikke], valamint [a Charta] 31. cikke alapján a váltott műszakos munkarendben, rotációs rendszer alapján kiadott pihenőidők mellett dolgozó munkavállalók esetében, akiket a hét minden napján, de nem napi 24 órában nyitva tartó létesítményben alkalmaznak, a munkavállalót megillető kötelező pihenőnapot a munkavállaló részére 7 napos időszakonként, azaz 6 egymást követő munkanapot követően legkésőbb a 7. napon ki kell adni?
2)
Az említett irányelvekkel és rendelkezésekkel összhangban áll‑e az az értelmezés, amely szerint e munkavállalókkal kapcsolatban a munkáltató szabadon választhatja meg azokat a napokat, amikor a munkavállaló számára minden egyes héten biztosítja azt a pihenőidőt, amely a munkavállalót megilleti, oly módon, hogy a munkavállaló arra kötelezhető, hogy túlmunka keletkezésének elismerése nélkül akár 10 egymást követő napon keresztül dolgozzon (például az egyik héten szerdától – amelyet megelőzően számára hétfőn és kedden pihenőidőt biztosítottak – a következő héten péntekig, amelyet szombaton és vasárnap pihenőidő követ)?
3)
Az említett irányelvekkel és rendelkezésekkel összhangban áll‑e az az értelmezés, amely szerint a 24 órás megszakítás nélküli pihenőidő kiadható egy adott, 7 naptári napból álló időszak bármely naptári napján, illetve hogy a következő, 24 órás megszakítás nélküli pihenőidő (amelyhez hozzáadódik a 11 órás napi pihenőidő) szintén kiadható az előbbiekben említett időszakot követő, 7 naptári napból álló időszak bármely naptári napján?
4)
Az említett irányelvekkel és rendelkezésekkel összhangban áll‑e – a [2003/88] irányelv 16. cikkének a) pontját is figyelembe véve – az az értelmezés, amely szerint a munkavállalót, ahelyett, hogy számára 7 naponként egy 24 órás megszakítás nélküli pihenőidőt biztosítanának (amelyhez hozzáadódik a 11 órás napi pihenőidő), két 24 órás megszakítás nélküli pihenőidő – függetlenül attól, hogy egybefüggő‑e vagy sem – illeti meg egy adott, 14 naptári napból álló referenciaidőszak bármely 4 naptári napján?”
20.
Írásbeli észrevételeket nyújtott be az alapeljárás felperese, a Varzim Sol, a portugál, a magyar, a lengyel__ a finn és a svéd kormány, valamint az Európai Bizottság. A 2017. április 5‑én tartott tárgyaláson a Varzim Sol, a portugál kormány, valamint a Bizottság szóbeli észrevételeket terjesztett elő.
IV. Elemzés
A. Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések tárgyáról és az uniós jog értelmezendő rendelkezéseiről
1.
Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett első, második és harmadik kérdésről
21.
Első, a második és a harmadik kérdésével, amelyeket együtt kell vizsgálni, a kérdést előterjesztő bíróság lényegében azt kívánja megtudni, hogy a 93/104 irányelv 5. cikkét és a 2003/88 irányelv 5. cikkét, valamint a Charta 31. cikkét úgy kell‑e értelmezni, hogy a heti pihenőidőt, amelyhez a munkavállalónak joga van, legkésőbb a hat egymást követő munkanapot követő hetedik napon kell kiadni, vagy hogy a munkáltató szabadon megválaszthatja minden hétnapos időszakra vonatkozóan azt az időpontot, amikorra a heti pihenőidő esik.
22.
Előzetesen meg kell állapítani, hogy az alapeljárás tényállása részben a 2004. augusztus 1‑jéig hatályos 93/104 irányelv rendelkezéseinek hatálya alá, részben pedig a 2003/88 irányelv rendelkezéseinek hatálya alá tartozik, amely 2004. augusztus 2‑i hatállyal kodifikálta a 93/104 irányelv rendelkezéseit. (
11
) Mivel azonban az említett irányelvek 5. cikkei szó szerint megegyeznek egymással, (
12
) és a kérdést előterjesztő bíróság által feltett első három kérdésre ezen azonosságnál fogva az alkalmazandó irányelvtől függetlenül ugyanazt a választ kell adni, e kérdések megválaszolásához kizárólag a 2003/88 irányelv rendelkezéseire kell utalni. (
13
) Ezenkívül ugyanezen oknál fogva úgy kell tekinteni, hogy a 93/104 irányelv 5. cikkének Bíróság által adott értelmezése teljesen átültethető a 2003/88 irányelv 5. cikkének értelmezésére. (
14
)
23.
Egyébiránt meg kell állapítani, hogy az első kérdés kifejezetten a „váltott műszakos munkarendben, rotációs rendszer alapján kiadott pihenőidők mellett dolgozó munkavállalókra […]” vonatkozik, „akiket a hét minden napján, de nem napi 24 órában nyitva tartó létesítményben alkalmaznak”. E megfogalmazás felveti a 2003/88 irányelv 17. cikke (4) bekezdése a) pontja alapügyben fennálló esetleges relevanciájának kérdését, amely rendelkezés értelmében a váltott műszakban végzett munka esetében el lehet térni többek között ugyanezen irányelv 5. cikkétől. (
15
)
24.
Márpedig a kérdést előterjesztő bíróság nem utal arra, hogy úgy véli‑e, hogy az alapeljárás felperesét a Varzim Sollal fennálló munkaviszonya vonatkozásában a 2003/88 irányelv 2. cikkének 6. pontja értelmében vett váltott műszakban dolgozónak kell tekinteni, és/vagy hogy e társaságnál ezen irányelv 2. cikkének 5. pontja szerinti váltott műszakban végezte a munkáját. (
16
) Ezen túlmenően, a kérdést előterjesztő bíróság nem hoz fel semmilyen arra utaló bizonyítékot, hogy a portugál jog a váltott műszakban végzett munka tekintetében a 2003/88 irányelv 5. cikkétől eltérő szabályokat ír elő, amit ezen irányelv 17. cikke (4) bekezdésének a) pontja lehetővé tesz. (
17
) E bíróság ugyanis nem hivatkozik sem ez utóbbi rendelkezésre, sem a portugál jog felperes által hivatkozott, váltott műszakban dolgozó munkavállalókra vonatkozó rendelkezéseire. (
18
)
25.
E körülmények között abból a feltevésből indulok ki, hogy a portugál jog a váltott műszakban végzett munka tekintetében nem teszi lehetővé a 2003/88 irányelv 5. cikkétől, ezen irányelv 17. cikke (4) bekezdése a) pontjának megfelelően való eltérést, (
19
), és hogy ez utóbbi rendelkezés tehát nem releváns az alapügy eldöntése szempontjából.
26.
Ezenkívül meg kell állapítani, hogy a kérdést előterjesztő bíróság nem terjeszt elő olyan bizonyítékot sem, amelyek szerint az alapeljárás felei közötti munkaviszonyt szabályozó üzemi megállapodások a 2003/88 irányelv 18. cikkének megfelelően ezen irányelv 5. cikkétől eltérő rendelkezéseket tartalmaznának. (
20
) Ellenkezőleg, az előzetes döntéshozatalra utaló határozatból kitűnik, hogy e megállapodások a felperesnek jogot biztosítanak további heti egy pihenőnaphoz a 2003/88 irányelv 5. cikkében előírton felül. (
21
) Másként fogalmazva e megállapodások a felperes számára kiterjedtebb védelmet biztosítottak, mint amelyet az említett 5. cikk előír. (
22
)
27.
A fentiekre tekintettel úgy vélem, hogy az előzetes döntéshozatalra előterjesztett első, második és harmadik kérdés nem azt az esetet érinti, amikor a nemzeti jog vagy a kollektív szerződések lehetővé teszik a 2003/88 irányelv 5. cikkétől eltérő szabályozást a fent hivatkozott irányelv 17. cikke (4) bekezdése a) pontjának és 18. cikkének megfelelően, hanem inkább a kizárólag ezen irányelv 5. cikke által szabályozott „alapértelmezett helyzetre”. A kérdést előterjesztő bíróság ugyanis maga is rámutat, hogy a 2003. évi és a 2009. évi Munka Törvénykönyvének, valamint az alapügyben alkalmazandó üzemi megállapodásoknak a rendelkezéseit ez utóbbi cikkel összhangban kell értelmezni.
28.
Végül meg kell állapítani, hogy a kérdést előterjesztő bíróság második kérdésével arra keresi a választ, hogy összhangban áll‑e a 2003/88 irányelv 5. cikkével és a Charta 31. cikkével az a helyzet, amikor a munkavállalót arra kötelezhetik, hogy „túlmunka keletkezésének elismerése nélkül” akár tíz egymást követő napon keresztül dolgozzon.
29.
E tekintetben emlékeztetni kell arra, hogy a Bíróság ítélkezési gyakorlatából következik, hogy a fizetett éves szabadság tárgyában a 2003/88 irányelv 7. cikkének (1) bekezdésében említett különös eset kivételével az irányelv a munkaidő‑szervezés egyes szempontjainak szabályozására szorítkozik, oly módon, hogy főszabály szerint nem alkalmazható a munkavállalók díjazására. (
23
) Ennélfogva az a kérdés, hogy a felperesnek – amint állítja – (
24
) lenne‑e joga és adott esetben milyen mértékben a túlóráért járó juttatáshoz, nem a 2003/88 irányelvtől, hanem esetlegesen a nemzeti jog és az alkalmazandó üzemi megállapodások releváns rendelkezéseitől függ.
30.
Következésképpen úgy vélem, hogy az első, a második és a harmadik kérdést úgy kell tekinteni, hogy azok lényegében annak meghatározására irányulnak, hogy a 2003/88 irányelv 5. cikkét és a Charta 31. cikkét úgy kell‑e értelmezni, hogy a heti pihenőidőt legkésőbb a hat egymást követő munkanap utáni hetedik napon kell kiadni.
2.
Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett negyedik kérdésről
31.
Negyedik kérdésével a kérdést előterjesztő bíróság lényegében azt kívánja megtudni, hogy hogyan kell értelmezni a 2003/88 irányelv 16. cikkének a) pontját, amely szerint a tagállamok az 5. cikk alkalmazásában előírhatnak egy referencia‑időszakot, amely nem haladhatja meg a tizennégy napot. (
25
)
32.
E tekintetben a kérdést előterjesztő bíróság nem terjeszt elő semmilyen arra utaló bizonyítékot, hogy Portugál Köztársaság élt volna a 2003/88 irányelv 16. cikkének a) pontjában előírt azon lehetőséggel, hogy az 5. cikk alkalmazásában ilyen referencia‑időszakot írjon elő. Ahogy az alapügy felperese, úgy a portugál kormány és a Bizottság is rámutat, hogy a portugál jogban e lehetőséggel nem éltek.
33.
Ilyen körülmények között azt javasolom tehát, hogy a Bíróság az állandó ítélkezési gyakorlatnak megfelelően állapítsa meg, hogy a negyedik kérdés elfogadhatatlan. (
26
)
B. A 2003/88 irányelv 5. cikkének és a Charta 31. cikke (2) bekezdésének értelmezéséről
34.
A 2003/88 irányelv 5. cikke értelmében a tagállamoknak biztosítaniuk kell, hogy minden munkavállalót 7 naponként 24 órás minimális, megszakítás nélküli pihenőidő (a továbbiakban: heti pihenőidő) illessen meg, amelyhez hozzá kell adni az irányelv 3. cikkében előírt 11 órás napi pihenőidőt.
35.
A felperes és a portugál kormány lényegében azt állítják, hogy a 2003/88 irányelv 5. cikke alapján a heti pihenőidőt legkésőbb 6 egymást követő munkanap utáni 7. napon kell kiadni. Ezzel szemben a Varzim Sol, a magyar, a lengyel, a finn és a svéd kormány, valamint a Bizottság lényegében úgy vélik, hogy e rendelkezés pusztán azt írja elő, hogy 7 naponként legalább egy 35 órás pihenőidőt (
27
) kell biztosítani, és hogy a heti pihenőidő tehát e 7 napos időszak bármely napjára eshet.
36.
Először is meg kell állapítani, hogy a 2003/88 irányelv 5. cikkében szereplő „hétnaponként” kifejezés, nem tartalmaz semmiféle kifejezett utalást a tagállamok jogára, és hogy ebből következően a Bíróság ítélkezési gyakorlata alapján azt az egész Unióban önállóan és egységesen kell értelmezni. (
28
)
37.
A lent kifejtett indokoknál fogva ahhoz az értelmezéshez csatlakozom, amely szerint a 2003/88 irányelv 5. cikke nem azt követeli meg, hogy a heti pihenőidőt szükségszerűen legkésőbb a hat egymást követő munkanapot követő hetedik napon kell kiadni, hanem – amint az e rendelkezésből is következik – azt, hogy az említett időszakot minden hétnapos időszakon belül biztosítani kell. Ez az értelmezés magában foglalja, hogy az említett rendelkezés alkalmazásában a munkavállaló főszabály szerint akár tizenkét egymást követő napon történő munkavégzésre is kötelezhető, (
29
) amennyiben a 2003/88 irányelv más minimumszabályait, különösen a napi pihenőidőre és a maximális heti munkaidőre vonatkozó szabályokat tiszteletben tartják. (
30
)
38.
Először is, úgy tűnik számomra, hogy e következtetés a 2003/88 irányelv 5. cikkének szó szerinti értelmezéséből ered. Valójában a „hétnaponként” kifejezés nem egy meghatározott időpontot jelent, amelyre a heti pihenőidőnek esnie kell, hanem inkább egy (hétnapos) időtartamra utal, amelyen belül egy ilyen időszakot biztosítani kell. Ezenfelül, e rendelkezés megfogalmazása nem tesz említést „egymást követő munkanapokról”, hanem épp ellenkezőleg azt követeli meg, hogy a heti pihenőidőt minden hétnapos időszakban biztosítsák függetlenül attól, hogy a munkavállaló dolgozott‑e, és mennyit e hét nap alatt. (
31
)
39.
Véleményem szerint ebből az következik, hogy a 2003/88 irányelv 5. cikkében szereplő „hétnaponként” kifejezés nem olyan időszakra utal, amelynek az eleje abban az értelemben változik, hogy a heti pihenőidő végét követően kezdődik, ahogyan azt az alapeljárás felperese és a portugál kormány vélni látszik, hanem inkább egymást követő, állandó időszakokra. (
32
)
40.
Másodszor, meg kell jegyezni, hogy más uniós jogi szövegekben az uniós jogalkotó kifejezetten előírta a tagállamok számára, hogy egy bizonyos időtartam eltelte után pihenőidőt biztosítsanak a munkavállalók számára. (
33
) Az, hogy az uniós jogalkotó rugalmasabban fogalmazta meg a 2003/88 irányelv 5. cikkét, véleményem szerint azt mutatja, hogy nem akarta előírni, hogy az e cikkben előírt heti pihenőidőt bizonyos számú, egymást követő munkanap után biztosítsák. (
34
) Hozzáteszem, hogy a felperes és a portugál kormány által javasolt értelmezést, amely szerint az 5. cikk hatra korlátozza az egymást követő munkanapok számát, a 2003/88 irányelv egyik nyelvi változata sem támasztja alá. (
35
)
41.
Harmadszor, a 2003/88 irányelvvel felváltott 93/104 irányelv előkészítő munkái véleményem szerint megerősítik, (
36
) hogy annak 5. cikke arra irányul, hogy minimális heti pihenőidőt biztosítson a munkavállalók számára, bizonyos mozgásteret hagyva a nemzeti jogalkotóknak és a szociális partnereknek a munkaidő‑szervezést illetően. (
37
) Ez az értelmezés támasztja alá a Bizottság 93/104 irányelv és a 2003/88 irányelv tagállami átültetésével kapcsolatos dokumentumait is. (
38
) Ezenfelül, bár a 93/104 irányelv 5. cikkének eredeti változata a vasárnapi pihenőnapra utalt, e rendelkezés annak előírására szorítkozott, hogy a minimális heti pihenőidő „főszabály szerint” a vasárnapot jelenti. (
39
)
42.
Végül úgy vélem, hogy a heti pihenőidő minden egyes hétnapos időszakon belüli előírása megfelel a 2003/88 irányelv alapvető céljának, vagyis – amint azt a Bíróság megállapította – a munkavállalók biztonsága és egészsége hatékony módon való biztosításának. (
40
) E tekintetben meg kell jegyezni, hogy a 2003/88 irányelv 5. cikke csak a valamennyi munkavállalóra alkalmazandó alapszabályt tartalmazza, amely kiegészül a bizonyos veszélyességi szint vagy a különös kockázatok által jellemzett tevékenységi ágazatokra vonatkozó különös szabályokkal. (
41
)
43.
Ami a Charta 31. cikkét illeti, amely rendelkezést szintén érintik az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések, meg kell állapítani, hogy a hivatkozott cikk (2) bekezdése értelmében minden munkavállalónak joga van többek között a heti pihenőidőhöz. Márpedig a Chartához kapcsolódó magyarázatokból az következik, (
42
) hogy az említett bekezdés a 93/104 irányelven, valamint az Európai Szociális Charta 2. cikkén (
43
) és a munkavállalók alapvető szociális jogairól szóló közösségi charta 8. pontján (
44
) alapul.
44.
A heti pihenőidőhöz való jogot illetően, e körülmények között úgy kell tekinteni, hogy a Charta 31. cikke (2) bekezdésének hatálya megfelel a 2003/88 irányelv 5. cikke hatályának. Ebből következik, hogy a Charta 31. cikkének (2) bekezdése nem alkalmas arra, hogy hasznos kiegészítéssel szolgáljon a 2003/88 irányelv 5. cikkének javasolt értelmezésére vonatkozóan.
45.
A fentiekre tekintettel úgy vélem, hogy a 2003/88 irányelv 5. cikkét és a Charta 31. cikkét úgy kell értelmezni, hogy azok nem követelik meg, hogy a pihenőidőt legkésőbb hat egymást követő munkanapot követő hetedik napon adják ki, hanem azt írják elő, hogy egy ilyen időszakot minden hétnapos időszakon belül biztosítani kell. Emlékeztetőül, ez az értelmezés a 93/104 irányelv 5. cikkére is érvényes. (
45
) Az említett értelmezés magában foglalja, hogy a hivatkozott rendelkezések alapján a munkavállaló főszabály szerint arra kötelezhető, hogy tizenkét egymást követő napon dolgozzon, amennyiben a 2003/88 irányelv egyéb minimumszabályait, többek között a napi pihenőidőre és a heti munkaidő maximális tartamára vonatkozó szabályokat tiszteletben tartják. (
46
)
46.
Ebben az összefüggésben emlékeztetni kell arra, hogy a 2003/88 irányelv által végrehajtott harmonizáció minimumjellegére tekintettel a tagállamok továbbra is szabadon írhatnak elő olyan nemzeti rendelkezéseket, amelyek a heti pihenőidőt illetően a 2003/88 irányelvben meghatározott védelemnél kiterjedtebb védelmet biztosítanak a munkavállalók számára. Amint az ezen irányelv 15. cikkéből egyértelműen következik, az irányelv nem sérti a tagállamoknak azt a jogát, hogy olyan törvényi, rendeleti vagy közigazgatási rendelkezéseket alkalmazzanak vagy vezessenek be, amelyek a munkavállalók biztonságának és egészségének védelme szempontjából kedvezőbbek. (
47
) A kérdést előterjesztő bíróságnak kell meghatároznia, hogy a portugál szabályozás (
48
) és/vagy az alapügyben alkalmazandó üzemi megállapodások (
49
) írnak‑e elő, és milyen mértékben, ilyen előnyösebb rendelkezéseket.
V. Végkövetkeztetések
47.
A fenti megfontolásokra tekintettel azt javaslom a Bíróságnak, hogy a Tribunal da Relação do Porto (portói fellebbviteli bíróság) által előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésekre az alábbiak szerint válaszoljon:
A munkaidő‑szervezés egyes szempontjairól szóló, 1993. november 23‑i 93/104/EK tanácsi irányelv 5. cikkét, a munkaidő‑szervezés egyes szempontjairól szóló, 2003. november 4‑i 2003/88/EK európai parlamenti és tanácsi irányelv 5. cikkét és az Európai Unió Alapjogi Chartájának 31. cikkét úgy kell értelmezni, hogy e rendelkezések nem követelik meg, hogy a heti pihenőidőt legkésőbb hat egymást követő munkanapot követő hetedik napon adják ki, hanem azt írják elő, hogy ezt a pihenőidőt minden hétnapos időszakon belül biztosítani kell.
(
1
)	Eredeti nyelv: francia.
(
2
)	A 2000. június 22‑i 2000/34/EK európai parlamenti és tanácsi irányelv (HL 2000. L 195., 41. o.; magyar nyelvű különkiadás 5. fejezet, 4. kötet, 27. o.) által módosított, a munkaidő‑szervezés egyes szempontjairól szóló, 1993. november 23‑i tanácsi irányelv (HL 1993. L 307., 18. o.; magyar nyelvű különkiadás 5. fejezet, 2. kötet, 197. o.).
(
3
)	A munkaidő‑szervezés egyes szempontjairól szóló, 2003. november 4‑i európai parlamenti és tanácsi irányelv (HL 2003. L 299., 9. o.; magyar nyelvű különkiadás 5. fejezet, 4. kötet, 381. o.).
(
4
)	Lásd a 2003/88 irányelv 27. és 28. cikkét.
(
5
)	Az alapügy az 1991 és 2014 közötti időszakot érinti. Lásd a fenti 13–17. és 22. pontot.
(
6
)	A 93/104 irányelv 5. cikkének második francia bekezdése eredeti változatában úgy rendelkezett, hogy „az első albekezdésben említett minimális pihenőidő főszabály szerint a vasárnapot jelenti”. E bekezdést azonban a munkaidő‑szervezés egyes szempontjairól szóló 93/104/EK tanácsi irányelvnek az abból kizárt ágazatok és tevékenységek szabályozása céljából történő módosításáról szóló, 2000. június 22‑i 2000/34/EK európai parlamenti és tanácsi irányelv (HL 2000. L 195., 41. o.; magyar nyelvű különkiadás 5. fejezet, 4. kötet, 27. o.) módosította az 1996. november 12‑iEgyesült Királyság kontra Tanács ítéletet (C‑84/94, EU:C:1996:431) követően, amellyel a Bíróság megsemmisítette a fenti bekezdést.
(
7
)	A kérdést előterjesztő bíróság a 2003. augusztus 27‑i 99/2003. sz. törvény 2. cikkének f) pontjára hivatkozik.
(
8
)	A portugál kormány rámutat, hogy a heti pihenőidőhöz való jogot a Portugál Köztársaság alkotmánya 59. cikkének d) pontja is előírja.
(
9
)	A kérdést előterjesztő bíróság a 2009. február 12‑i 7/2009. sz. törvény 2. cikkének n) pontjára hivatkozik.
(
10
)	A Varzim Sol – Turismo, Jogo e Animação és Sindicato dos Profissionais de Banca de Casinos et outros (kaszinókban dolgozó pénztárosok és más szakemberek szakszervezete, Portugália) közötti üzemi megállapodások, amelyeket a Boletim do Trabalho e do Emprego 2002. évi 22. számában és a Boletim do Trabalho e do Emprego 2003. évi 29. számában, a módosításokat és a módosításokkal egybefoglalt szöveget pedig a Boletim do Trabalho e do Emprego 2007. évi 31. számában tették közzé.
(
11
)	Lásd a 2003/88 irányelv (1) preambulumbekezdését és a jelen indítvány 3. pontját.
(
12
)	Lásd a jelen indítvány 5. pontját.
(
13
)	Lásd ebben az értelemben: 2010. november 25‑iFuß ítélet (C‑429/09, EU:C:2010:717, 32. pont).
(
14
)	Lásd ebben az értelemben: 2015. szeptember 10‑iFederación de Servicios Privados del sindicato Comisiones obreras ítélet (C‑266/14, EU:C:2015:578, 22. pont).
(
15
)	Lásd továbbá a 93/104 irányelv 17. cikke (2) bekezdése 2.3 pontjának a) alpontját.
(
16
)	Az említett 6. pont alapján az irányelv alkalmazásában a váltott munkarendben dolgozó munkavállaló „olyan munkavállaló, akinek munkarendje váltott műszak része”. Az említett 5. pont értelmében a váltott műszakban végzett munka „folyamatos vagy megszakításokkal működő üzemelés olyan munkaszervezési módszere, amelyben a munkavállalók egymást váltják egy bizonyos időbeosztás szerint ugyanazon a munkahelyen, és amely azzal jár, hogy a munkavállalóknak különböző időben kell munkát végezniük adott napi vagy heti időtartam során”. Lásd még a 93/104 irányelv 2. cikkének 5. és 6. pontját.
(
17
)	Mind a felperes, mind a Bizottság előadja, hogy a portugál jogalkotó nem élt a 2003/88 irányelv 17. cikke (4) bekezdésének a) pontjában előírt azon lehetőséggel, hogy a váltott műszakban végzett munka tekintetében eltérjen az 5. cikktől, amely állítást egyik, a Bírósághoz észrevételeket benyújtó fél sem vitatta. A Varzim Sol és a portugál kormány általánosabb jelleggel megerősítik, hogy a 2003/88 irányelv 17. és 18. cikkében megállapított eltérések a jelen ügyben nem relevánsak.
(
18
)	A felperes többek között a 2003. évi munka törvénykönyve 189. cikkének (5) bekezdésére és a 2009. évi munka törvénykönyve 221. cikkének (5) bekezdésére hivatkozik, miközben az alperes társaság előadja, hogy e rendelkezések nem alkalmazandók a felperesre, mivel ő nem állt folyamatos váltott műszakú munkarendben. A felperes írásbeli észrevételei szerint a hivatkozott rendelkezések többek között a folyamatos váltott műszakban végzett munka tekintetében a „minden hétnapos időszakban legalább egy pihenőnaphoz” való jogot írják elő.
(
19
)	A Bíróság ítélkezési gyakorlata szerint annak érdekében, hogy a tagállamok élhessenek a 2003/88 irányelv 17. cikkében és 18. cikkében foglalt, különösen az ezen irányelv 5. cikkében szereplő követelményektől való eltérés lehetőségével, annak igénybevétele mellett kell dönteniük. Lásd e tekintetben: 2010. október 21‑iAccardo és társai ítélet (C‑227/09, EU:C:2010:624, 51. pont). Lásd még: Wathelet főtanácsnok Hälvä ügyre vonatkozó indítványa (C‑175/16, EU:C:2017:285, 89. pont).
(
20
)	Az említett 18. cikk alapján többek között az 5. cikktől kollektív szerződések vagy a szociális partnerek által nemzeti vagy regionális szinten kötött megállapodások alapján, vagy az általuk megállapított szabályoknak megfelelően kollektív szerződések vagy a szociális partnerek által kötött alacsonyabb szintű megállapodások alapján lehet eltérni, azzal a feltétellel, hogy az érintett munkavállalók számára egyenértékű kompenzáló pihenőidőt biztosítanak, vagy kivételes esetekben, amikor objektív okok miatt kompenzáló pihenőidő biztosítása nem lehetséges, akkor az érintett munkavállalókat megfelelő védelemben részesítik. Lásd még a 93/104 irányelv 17. cikkének (3) bekezdését. A portugál kormány rámutat, hogy a portugál jogszabályok nem írják elő, hogy a 2003/88 irányelv 5. cikkétől megállapodás vagy kollektív szerződés útján el lehet térni.
(
21
)	Lásd a jelen indítvány 12. pontját.
(
22
)	A 2003/88 irányelv 15. cikke értelmében ez az irányelv nem sérti a tagállamoknak azt a jogát, hogy megkönnyítsék vagy engedélyezzék olyan kollektív szerződések vagy a szociális partnerek által kötött olyan megállapodások alkalmazását, amelyek a munkavállalók biztonságának és egészségének védelme szempontjából kedvezőbbek. Lásd e tekintetben a jelen indítvány 46. pontját.
(
23
)	Lásd: 2015. szeptember 10‑iFederación de Servicios Privados del sindicato Comisiones obreras ítélet (C‑266/14, EU:C:2015:578, 48. és 49. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
(
24
)	Lásd a jelen indítvány 17. pontját.
(
25
)	Lásd még a 93/104 irányelv 16. cikkének 1. pontját.
(
26
)	Lásd e tekintetben: 2016. március 10‑iSafe Interenvíos ítélet, C‑235/14, EU:C:2016:154, 115. pont, amelyből az következik, hogy a kérdést előterjesztő bíróságnak pontosan meg kell jelölnie azon okokat, amelyek arra indították, hogy felvesse bizonyos uniós jogi rendelkezések értelmezését, és amelyek alapján szükségesnek tartotta, hogy kérdéseket terjesszen a Bíróság elé előzetes döntéshozatalra. Egyébiránt a Varzim Sol előadja, hogy a negyedik kérdés megfogalmazása, amely e fél javaslatát tükrözi, egy elírást tartalmaz, mivel a „referencia‑időszak bármely 4 naptári napján” mondatrészben szereplő szám tévedésből került oda. Lásd a jelen indítvány 19. pontját. A kérdés elfogadhatatlanságára figyelemmel nem tartom hasznosnak, hogy a Bíróság e tekintetben döntsön.
(
27
)	Vagyis a 2003/88 irányelv 3. cikke szerinti 11 órás napi pihenőidővel növelt 24 órás heti pihenőidő. Az említett irányelv 5. cikkének második bekezdése szerint a minimális 24 órás pihenőidő alkalmazható, ha azt objektív, műszaki vagy munkaszervezési feltételek indokolják.
(
28
)	Lásd ebben az értelemben: 2012. április 26‑iDR et TV2 Danmark ítélet (C‑510/10, EU:C:2012:244, 33. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat). Fontosnak tartom jelezni, hogy a 2003/88 irányelv 5. cikkében és a 93/104 irányelv 5. cikkében szereplő „hétnaponként” kifejezés a Nemzetközi Munkaügyi Szervezet Genfben, 1921. november 17‑én és 1957. június 26‑án elfogadott heti pihenőidőről szóló 14. és 106. számú (az iparra, illetve a kereskedelemre és az irodai munkahelyekre vonatkozó) egyezményeiben is megtalálható. Lásd az 1921. évi egyezmény 2. cikkének (1) bekezdését és az 1957. évi egyezmény 6. cikkének (1) bekezdését. Lásd továbbá a 93/104 irányelv kilencedik preambulumbekezdését és a 2003/88 irányelv (6) preambulumbekezdését, amelyek a Nemzetközi Munkaügyi Szervezet munkaidő‑szervezésre vonatkozó elveire utalnak. Lásd továbbá a 93/104 irányelv elfogadásához vezető, 1990. szeptember 20‑án ismertetett bizottsági javaslat (COM(90) 317 végleges) indokolásának 10. pontját.
(
29
)	Például egy adott hét keddjétől, amely egy hétfői pihenőnap után következik, a következő hét szombatjáig, amelyet egy vasárnapi pihenőnap követ. Egy, az alapügybeli helyzethez hasonló helyzetben, ahol a nemzeti jogszabályok vagy a kollektív szerződések előírják a két, egymást követő heti pihenőnaphoz való jogot, az említett értelmezés magában foglalja, hogy a munkavállaló tíz egymást követő napon való munkavégzésre is kötelezhető. Lásd a jelen indítvány 7., 10. és 12. pontját.
(
30
)	Lásd a hivatkozott irányelv 3. és 6. cikkét.
(
31
)	Ami a „munkaidő” és a „pihenőidő” fogalmát illeti, lásd: a 2003/88 irányelv 2. cikkének 1. és 2. pontja és a 93/104 irányelv 2. cikkének 1. és 2. pontja; 2000. október 3‑iSimap ítélet (C‑303/98, EU:C:2000:528, 47. pont); 2015. szeptember 10‑iFederación de Servicios Privados del sindicato Comisiones obreras ítélet (C‑266/14, EU:C:2015:578, 25–28. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
(
32
)	Lásd e tekintetben: 1996. november 12‑iEgyesült Királyság kontra Tanács ítélet (C‑84/94, EU:C:1996:431, 62. pont), amely „hétnapos referencia‑időszakot” említ. Fontosnak tartom jelezni, hogy ami a közúti fuvarozásra vonatkozó egyes szociális jogszabályok összehangolásáról szóló, 1985. december 20‑i 3820/85/EGK tanácsi rendelet (HL 1985. L 370., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 5. fejezet, 1. kötet, 319. o.) 8. cikkének (1) bekezdésében előírt napi pihenőidőt illeti, a Bíróság úgy ítélte meg, hogy az e cikkben szereplő „minden 24 órás időszak” minden olyan időszakra vonatkozik, amely ilyen tartamú, és amely akkor kezdődik, amikor a heti vagy napi pihenőidőt követően a járművezető elindítja a menetíró készüléket. Lásd: 1994. június 2‑iVan Swieten ítélet (C‑313/92, EU:C:1994:219, 22–27. pont). Mindazonáltal úgy vélem, hogy ezt az értelmezést nem lehet átültetni a 2003/88 irányelv 5. cikkére. A Bíróság ugyanis az említett ítéletben felhívta a figyelmet a közúti biztonság garantálására irányuló különös célra, amely a 2003/88 irányelv összefüggésében nem releváns.
(
33
)	Lásd különösen a közúti szállításra vonatkozó egyes szociális jogszabályok összehangolásáról, a 3821/85/EGK és a 2135/98/EK tanácsi rendelet módosításáról, valamint a 3820/85 tanácsi rendelet hatályon kívül helyezéséről szóló, 2006. március 15‑i 561/2006/EK európai parlamenti és tanácsi rendelet (HL 2006. L 102., 1. o.) 8. cikke (6) bekezdésének második albekezdését, amely előírja, hogy „a heti pihenőidőnek az előző, heti pihenőidő végétől számított hat, 24 órás időszak végéig meg kell kezdődnie” (kiemelés tőlem). Lásd még e rendelet 7. cikkének első albekezdését.
(
34
)	Lásd e tekintetben a 2003/88 irányelv (15) preambulumbekezdését, amely szerint a vállalkozáson belüli munkaidő megszervezésével kapcsolatosan felmerülő kérdés tekintetében kívánatosnak látszik rugalmasságot engedélyezni az irányelv bizonyos rendelkezéseinek alkalmazása során, a munkavállalók biztonságának és egészségének védelmére irányuló elvek betartásának biztosítása közben.
(
35
)	Úgy tűnik számomra, hogy a 2003/88 irányelv különböző nyelvi változatai – a magyar nyelvi változat kivételével – két csoportra oszlanak. A változatok többsége szerint a heti pihenőidőt hétnapos
időszakonként kell biztosítani. Lásd többek között az angol („per each seven‑day period”) és a német nyelvi változatot („pro Siebentageszeitraum”). Lásd továbbá a portugál, a bolgár, a spanyol, a cseh, a dán, az észt, a görög, az olasz, a holland, a szlovák, a finn és nyelvi változatokat. A többi nyelvi változat a francia nyelvi változatot tükrözi, amely szerint a heti pihenőidőt a hétnapos időszak alatt kell biztosítani A magyar nyelvű jelentés kevésbé egyértelmű, mivel a „hétnaponként” kifejezés jelentheti akár a hétnapos időszak végét, akár a hétnapos időszakon belüli időpontot.
(
36
)	Lásd a jelen indítvány 3. pontját.
(
37
)	Lásd különösen a 93/104 irányelv elfogadásához vezető (a fenti 28. lábjegyzetben hivatkozott) javaslat indokolásának 1., 2., 16. és 35. pontját, ahol több alkalommal is megjelenik a „minimális heti pihenőidő” kifejezés, és ahol a Bizottság kiemeli többek között a „munka rugalmasságának fontosságát, amely lehetővé teszi a vállalkozások számára, hogy a verseny feltételeihez alkalmazkodjanak és versenyképességükön javítsanak”. Lásd még a Gazdasági és Szociális Bizottság munkaidő‑szervezés egyes szempontjairól szóló tanácsi irányelv javaslatról szóló, 1990. december 18‑i véleményének (HL 1991. C 60., 26. o.) 2.10. pontját, amelyből kitűnik, hogy „a pihenőidőt hetenként kell számolni”. A 2003/88 irányelv elfogadását illetően lásd még a Bizottság 2004. január 15‑i közleményét a Tanács, az Európai Parlament, az Európai Gazdasági és Szociális Bizottság, a Régiók Bizottsága és a közösségi szintű szociális partnerek részére a munkaidő‑szervezés egyes szempontjairól szóló 93/104 irányelv felülvizsgálatáról (COM(2003) 843 végleges/2, 3. o.), amelyből kitűnik, hogy a 93/104 irányelv „minimálisan heti egy nap pihenőidőt” ír elő.
(
38
)	Lásd: a munkaidő‑szervezés egyes szempontjairól szóló, 1993. november 23‑i 93/104/EK tanácsi irányelv [munkaidőről szóló irányelv] átültetésének állapotáról szóló 2000. december 1‑jei bizottsági jelentés (COM(2000) 787 végleges, 6. pont, 14. o.); és a Bizottság szolgálatainak 2010. december 21‑i munkadokumentumai, Detailed report on the implementation by Member States of Directive 2003/88/EC concerning certain aspects of the organisation of working time (The Working Time Directive) (SEC(2010) 1611 végleges, 6.1.5. pont, 102. o.). Ez utóbbi dokumentumban a Bizottság többek között rámutat, hogy: „[t]he Working Time Directive does not require the weekly rest to be taken on any particular day of the week […] These factors would suggest that in general, the weekly rest should be provided within each 7 day period”.
(
39
)	Lásd a jelen indítvány 6. lábjegyzetét. Lásd továbbá a 93/104 irányelv tizedik preambulumbekezdésének eredeti változatát, amely szerint „végső soron az egyes tagállamoknak kell dönteniük arról, hogy a vasárnap beletartozik‑e és milyen mértékben a heti pihenőidőbe”. A 93/104 irányelv elfogadásakor az Európai Parlament javasolta, hogy a tagállamokat kötelezzék annak biztosítására, hogy minden munkavállalót „főszabály szerint hétvégi pihenőidő és törvényes munkaszüneti napok […]” illessenek meg. E javaslatot azonban sem a Tanács, sem a Bizottság nem támogatta. Lásd különösen: az Európai Parlament 1991. február 20‑i véleménye az első olvasatban (14. módosítás) (HL 1991. C 72., 86. o.); a Bizottság 1991. április 23‑án ismertetett álláspontja a Parlament első olvasatban tett módosításairól (COM(91) 130 végleges); a Tanács 1993. június 30‑i közös álláspontja (doc 7253/2/93 SOC 196).
(
40
)	Lásd különösen: 2003. szeptember 9‑iJaeger ítélet (C‑151/02, EU:C:2003:437, 92. pont); 2010. október 14‑iUnion syndicale Solidaires Isère ítélet (C‑428/09, EU:C:2010:612, 37. pont), amelyből az is következik, hogy többek között minden munkavállalónak megfelelő pihenőidőt kell biztosítani, amelynek nem csak hatékonynak kell lennie, lehetővé téve az érintett személyek számára a munka okozta fáradtság kipihenését, hanem megelőző jellegűnek is, amely a lehető legkisebbre csökkenti a munkavállalók biztonságának és egészségének romlását okozó azon kockázatot, amelyet a szükséges pihenőidő nélküli munkaidő halmozása jelenthet.
(
41
)	A közúti fuvarozás területét illetően lásd többek között az 561/2006 rendelet 6–8. cikkét.
(
42
)	HL 2007. C 303., 17. o.
(
43
)	A Torinóban 1961. október 18‑án aláírt és Strasbourgban 1996. május 3‑án felülvizsgált Európai Szociális Charta. A 2. cikk többek között az 5. pontjában előírja, hogy „a Szerződő Felek kötelezettséget vállalnak arra, hogy […] heti pihenőidőt biztosítanak, amely – amennyire csak lehetséges – essék egybe az adott országban vagy régióban hagyományosan vagy a szokások alapján pihenőnapként elismert napokkal”.
(
44
)	A Tanács 1989. december 9‑i strasbourgi ülésén elfogadott, a munkavállalók alapvető szociális jogairól szóló közösségi charta. A 8. pont úgy rendelkezik, hogy „az Európai Közösségben minden munkavállalónak joga van a heti pihenőidőre és az éves fizetett szabadságra, amelynek időtartamát progresszíven kell harmonizálni a nemzeti gyakorlatoknak megfelelően”. Lásd még: 2013. szeptember 19‑iRéexamen Commission kontra Strack ítélet (C‑579/12 RX‑II, EU:C:2013:570, 27. pont).
(
45
)	Lásd a jelen indítvány 22. pontját.
(
46
)	Lásd a jelen indítvány 37. pontját és 30. lábjegyzetét.
(
47
)	Az említett rendelkezés értelmében a tagállamok megengedhetik azt is, hogy a munkavállalók biztonságának és egészségének védelme szempontjából kedvezőbb kollektív szerződéseket vagy szociális partnerek által kötött megállapodásokat alkalmazzanak. A 93/104 irányelv és a 2003/88 irányelv által bevezetett harmonizáció minimumjellegére vonatkozóan lásd: 1996. november 12‑iEgyesült Királyság kontra Tanács ítélet (C‑84/94, EU:C:1996:431, 42. pont); 2001. június 26‑iBECTU‑ítélet (C‑173/99, EU:C:2001:356, 55. pont).
(
48
)	Úgy tűnik számomra, hogy a portugál kormány arra utal, hogy magasabb szintű védelem származhat a portugál munka törvénykönyve 221. cikkének (4) bekezdésében előírt, a váltott műszakban dolgozó munkavállaló munkaidejének változására vonatkozó rendelkezésekből, amelyek megtiltják a változtatást két olyan munkaidő‑beosztás között, amelyeket nem előzött meg egynapos heti pihenőidő.
(
49
)	Lásd e tekintetben a jelen indítvány 12. és 26. pontját.