62003CC0532
CHRISTINE STIX-HACKL
FŐTANÁCSNOK INDÍTVÁNYA
Az ismertetés napja: 2006. szeptember 14. (
1
)
C-532/03. sz. ügy
Az Európai Közösségek Bizottsága
kontra
Írország
„Tagállami kötelezettségszegés — Közbeszerzési szerződések — EK 43. és EK 49. cikk — Mentőautóval végzett sürgősségi szállítási szolgáltatások”
I – Bevezető megjegyzések
1.
E kötelezettségszegés megállapítása iránti eljárás – ahogyan egy ezzel párhuzamosan indított kötelezettségszegés megállapítása iránti eljárás (
2
) is – azon kérdésre vonatkozik, hogy a közbeszerzési eljárások átláthatóságát illetően milyen előírások vezethetők le az elsődleges jogból. Ezen eljárásban különösen azon kötelezettségekről van szó, amelyek az alapvető szabadságokból és a közbeszerzésekre vonatkozó azon általános jogelvekből vezethetők le, amelyek nem tartoznak a közbeszerzési irányelvek hatálya alá. Végül is a Bíróságnak a Telaustria-ügyben hozott ítéletben (
3
) és a Coname-ügyben hozott ítéletben (
4
) kialakított ítélkezési gyakorlatának értelmezéséről és továbbfejlesztéséről van szó.
2.
Az időközben az úgynevezett jogalkotási csomaggal felváltott, a szolgáltatásnyújtásra irányuló közbeszerzési szerződések odaítélési eljárásainak összehangolásáról szóló, 1992. június 18-i 92/50/EGK tanácsi irányelv (
5
) (a továbbiakban: 92/50 irányelv) magában foglalja ugyan a jelen eljárás tárgyát képező, mentőautóval végzett szolgáltatásokat érintő közbeszerzéseket, azonban csak az írásbeli szerződésen alapuló ilyen szerződések tartoznak ide.
II – Jogi háttér
A – Közösségi jog
3.
Ezen eljárás elsősorban a szolgáltatásnyújtás szabadságát, azaz az EK 49. cikket érinti.
4.
Utalni kell továbbá az EK 86. cikk rendelkezésére is. Ennek (1) bekezdése a tagállamok bizonyos vállalkozásokkal kapcsolatos kötelezettségeit tartalmazza. A (2) bekezdés viszont bizonyos vállalkozások, éspedig mindenekelőtt az általános gazdasági érdekű szolgáltatásokkal megbízott vállalkozások kötelezettségeit szabályozza.
B – Nemzeti jog
5.
A Health Act 1953 65. §-ának (1) bekezdése kimondja:
„A miniszter által adott általános iránymutatások sérelme nélkül az egészségügyi hatóság az általa megfelelőnek tartott szabályok és feltételek szerint a következő egy vagy több hozzájárulást biztosíthatja az általa nyújtható szolgáltatáshoz hasonló, illetve azt kiegészítő szolgáltatást nyújtó vagy ilyen szolgáltatásnyújtást felajánló szerv részére:
a)
hozzájárulás a szerv költségeihez,
[…]”
6.
A Fire Services Act 1981 25. §-a kimondja:
„A tűzvédelmi hatóság [a törvény 9. §-a szerint a helyi hatóságok tűzvédelmi hatóságok] tűzveszélytől függetlenül végrehajthat, illetve részt vehet sürgős műveletekben, és ennek megfelelően a személyek mentése vagy védelme, illetve a tulajdon védelme érdekében meghozhatja az e feladat végrehajtásához általa szükségesnek ítélt intézkedéseket.”
III – Tényállás, a pert megelőző eljárás és a Bíróság előtti eljárás
7.
A Bizottság panasz révén szerzett tudomást arról, hogyan ítélik oda Írországban a mentőautóval végzett szolgáltatásokra vonatkozó szerződéseket. Mivel a Bizottság szerint e közbeszerzést a 92/50 irányelvvel összhangban közzé kellett volna tenni, a Bizottság levélváltást kezdeményezett Írországgal. A kérdés az volt, hogy létezett-e olyan szerződés, amelyre alkalmazni kellett volna bizonyos közzétételi kötelezettségeket.
8.
2001. november 28-án a Bizottság információkat kért az ír hatóságoktól a Dublin City Council (a továbbiakban: DCC) és az Eastern Regional Health Authority (a továbbiakban: Authority) közötti viszonyról. A Bizottság, mivel nem kapott választ, megindította az EK 226. cikk szerinti, kötelezettségszegés megállapítása iránti eljárást.
9.
2002. június 18-i válaszukban az ír hatóságok kifejtették, hogy a DCC által nyújtott, és az Authority által a Health Act 1953 65. §-a (1) bekezdésének a) pontja alapján fizetett szolgáltatásokat a DCC „principal”-ként, az Authorityvel kötött szerződés vagy az Authority ellenőrzése, illetve felügyelete nélkül, függetlenül nyújtja. E szolgáltatásokat egyébként már évtizedek óta nyújtják.
10.
2002. augusztus 9-i levelében a Bizottság a DCC és az Authority közötti viszony megállapítása érdekében felszólította az ír hatóságokat valamennyi releváns dokumentum megküldésére.
11.
2002. szeptember 19-én az Egészség- és Gyermekügyi Minisztérium megküldte válaszlevelét és egy sor dokumentumot.
12.
A Bizottság fenntartotta álláspontját, miszerint megsértették a közösségi jogot, és 2002. december 17-én az EK 226. cikk szerinti, indokolással ellátott véleményt küldött Írországnak. 2003. február 14-i levelükben az ír hatóságok részletes választ küldtek a Bizottságnak. A Bizottság e választ nem találta kielégítőnek.
13.
Keresetében a Bizottság azt kéri a Bíróságtól, hogy:
1)
állapítsa meg, hogy Írország – mivel az Eastern Regional Health Authority általi előzetes közzététel nélkül engedélyezte a Dublin City Council számára mentőautóval végzett szállítási szolgáltatások nyújtását – nem teljesítette a Szerződésből eredő kötelezettségeit;
2)
Írországot kötelezze a Bizottság költségeinek viselésére.
14.
Írország azt kéri a Bíróságtól, hogy:
1)
utasítsa el a Bizottság keresetét;
2)
a Bizottságot kötelezze Írország költségeinek viselésére.
IV – A felek és a beavatkozó érvei
A – A Bizottság
15.
A Bizottság szerint írásbeli szerződés hiányában a mentőautóval végzett szolgáltatásnyújtás alapja ugyan nem tartozik a 92/50 irányelv hatálya alá, az alapvető szabadságokból – különösen az EK 43. és EK 49. cikkből –, valamint az általános jogelvekből bizonyos kötelezettségek erednek. Kétségtelenül ez utóbbiak közé tartozik az átláthatóság elve, valamint az egyenlőség, illetve a hátrányos megkülönböztetés tilalmának elve. E tekintetben a Bizottság a Telaustria-ügyben és a Vestergaard-ügyben hozott határozatokra hivatkozik.
16.
A tagállamok szabadon megválaszthatják az adott eljárást, eközben azonban tiszteletben kell tartaniuk a közösségi jog előírásait. Így megfelelő formában el kell végezniük a közzétételt. Ez a szolgáltatás jellegétől, valamint az érdekelt vállalkozások körétől függ.
17.
A Bizottság erre vonatkozó iránymutatásnak tekinti a közösségi jogi koncessziókkal kapcsolatos értelmezési kérdésekről szóló közleményét (
6
).
18.
Több levélből, különösen a DCC-nél tevékenykedő „Finance Officer and Treasurer”1999. január 15-i leveléből kitűnik, hogy 1998 júniusában bizonyos megállapodásokat kötöttek a nyújtandó szolgáltatásokról. Ez többek között egy szerződéstervezet kidolgozásához vezetett. Ennek nemzeti jog szerinti minősítése a közösségi jog szempontjából nem releváns.
19.
Ezért a Bizottság elutasítja Írország érvét, miszerint a szolgáltatásokat nem az Authority részére nyújtották. Utóbbi ugyanis többek között a szolgáltatásnyújtás ellenőrzésével kapcsolatos feladatokat is ellát. Még ha a DCC-t nem is terheli szolgáltatásnyújtási kötelezettség, az Authority azonban köteles biztosítani e szolgáltatások rendelkezésre állását. Ez következik például a fent említett szerződéstervezetből.
20.
Írország azon érve, hogy a – közzététel nélküli – szolgáltatásnyújtás a Health Act 65. §-a (1) bekezdésének a) pontján alapul, csak azt jelzi, hogy e rendelkezés sérti az EK 43. és az EK 49. cikket. A Bizottság szerint e rendelkezés azonban csak megállapodások kötésére jogosítja fel az Authorityt. Ez azonban nem akadályozza az Authorityt abban, hogy ajánlati felhívást tegyen közzé. A szolgáltatás jellege és a vállalkozások számára való vonzó jellegének hiánya nem teszi lehetővé a mindenféle közzétételtől való eltekintést.
21.
Az, hogy az Authority a jelen eljárás tárgyát képező szolgáltatásokat nem szervezné ki, ha a DCC azokat nem nyújtaná, szintén nem teszi jogszerűvé az eljárási módot.
22.
Továbbá az sem helytálló, hogy alkalmazható a 92/50 irányelv 6. cikkében foglalt kivétel.
23.
Végül azon érvet is el kell utasítani, miszerint az EK 86. cikk (2) bekezdése szerinti általános gazdasági érdekű szolgáltatások nyújtásáról van szó. Az EK-Szerződésből eredő kötelezettségek betartása ugyanis nem akadályozza a rájuk bízott különleges feladat ellátását. Egyébként pedig nem világos, hogy a DCC vagy az Authority szolgáltatásnyújtással megbízott vállalkozásnak tekintendő-e.
24.
Ami Írország azon érvét illeti, miszerint a mentőautóval végzett sürgősségi szolgáltatásokat ingyenesen nyújtják, Írország összekeveri a magánszemélyek által igénybevett szolgáltatásokat az Authority részére nyújtott szolgáltatásokkal.
25.
Írország azon érvét illetően, miszerint nem térítik meg a DCC összes költségét, a Bizottság – amely egyébként vitatja ezen érvet – arra utal, hogy ennek nincs jelentősége.
26.
A holland kormány véleményét illetően, miszerint az alapvető szabadságok alkalmazása határokon átnyúló elemet feltételez, a Bizottság előadja, hogy a jelen ügyben erről van szó.
27.
A holland kormány által hivatkozott, a harmonizációs rendelkezések elsőbbségére vonatkozó korlátozás a hivatkozott ügy helytelen értelmezésén alapul. Ezenkívül a 92/50 irányelv a 3. cikkének (2) bekezdésében maga is előírja a hátrányos megkülönböztetés tilalmát.
28.
El kell utasítani azon véleményt is, miszerint az átláthatóság követelménye a közbeszerzési eljárás önkéntes lefolytatásától függ, és hogy a jelen ügyben fennállnak az EK 86. cikk (2) bekezdése szerinti indokok vagy feltételek.
29.
A megfelelő fokú nyilvánosságot illetően a Bizottság hangsúlyozza, hogy az nem követeli meg minden esetben a nemzeti vagy nemzetközi ajánlati felhívást, hanem elegendő a bizonyos vállalkozásokkal való közlés is. Az irányelvek által előírt közbeszerzési eljárást nem szükséges lefolytatni.
B – Írország
30.
Írország a szóban forgó szolgáltatások esetében vitatja a közzététel szükségességét.
31.
A Bizottság valójában a megállapodás létét vitatja, nem pedig egy új közbeszerzést. Erre azonban nem alkalmazhatók a Bizottság által hivatkozott rendelkezések. A fennálló megállapodások módosítása nem követelhető.
32.
Ezenkívül a DCC és az Authority között nem létezik semmilyen szerződés vagy bármilyen egyéb megállapodás. Az 1998. júniusi úgynevezett megállapodás a két hatóság közötti intézményközi megállapodást, és a DCC költségeihez való hozzájárulásról folytatott tárgyalásokat érinti.
33.
A DCC saját törvényi hatáskörei keretében, saját nevében jár el. Az Authority ellenőrzésének sincs alávetve. Az Authoritynek a költségekhez való hozzájárulása nem díjazás, és nem fedezi az összes költséget.
34.
Írország arra hivatkozik, hogy a szóban forgó szolgáltatások a 92/50 irányelv I. B. mellékletének hatálya alá tartoznak. Még ha kötöttek volna is írásbeli szerződést, csak a 92/50 irányelv 9. cikke szerinti egyszerűsített szabályozás lenne alkalmazható, vagyis a 14. és 16. cikk. Ellenkező esetben a Bizottságnak javasolnia kellett volna az irányelv megfelelő módosítását.
35.
Abból, hogy a mentőautóval végzett sürgősségi szolgáltatásokat Írországban ingyenesen nyújtják, az következik, hogy nem szolgáltatásokról van szó, amelyeket szokásosan díjazás ellenében nyújtanak. Így az EK 43. cikk és az EK 49. cikk sem alkalmazható. Nincs szó továbbá külföldi magánvállalkozások hátrányos megkülönböztetéséről sem.
36.
Írország továbbá azon a véleményen van, hogy a Bíróságnak a Telaustria-ügyben hozott ítéletben és a Bellini-ügyben hozott ítéletben (
7
) kialakított, a Bizottság által hivatkozott ítélkezési gyakorlata nem releváns.
37.
Az EK 295. cikk lehetővé teszi a tagállamok számára, hogy a tulajdoni rendet szabadon megválasszák.
38.
Végül utalni kell az EK 16. cikk és az EK 86. cikk (2) bekezdése szerinti általános gazdasági érdekű szolgáltatásokra vonatkozó különös rendelkezésekre.
C – A beavatkozó
39.
A Holland Királyság, amely beavatkozóként Írország oldalán lépett be az eljárásba, arra hivatkozik, hogy az átláthatóság elve nem kötelez a 92/50 irányelv előírásainak alkalmazására. Ezenkívül ezen elv alól számos kivétel van. Először is itt hiányzik a belső piachoz való kapcsolódási pont. A szolgáltatásnyújtás szabadsága nincs érintve. Nincs ok a hátrányos megkülönböztetés tilalmának elvével való összeegyeztethetőség vizsgálatára. Amennyiben nem érik el az irányelvek küszöbértékét, ki van zárva az átláthatóság követelményének alkalmazása is.
40.
Másodszor az átláthatóság követelménye nem alkalmazható, amennyiben a másodlagos közösségi jog ugyanezen szabályt előírja. Nem alkalmazható azon esetekben sem, amikor a közbeszerzési irányelvek kivételt írnak elő, ahogyan a 92/50 irányelv 4. és 6. cikke is. Mivel az irányelvek az átláthatóság tekintetében minimális harmonizációt írnak elő, a tagállamok ezen szabadon túlléphetnek.
41.
Harmadszor a tagállamnak csak akkor kell az EK-Szerződés elveit tiszteletben tartania, ha közbeszerzési eljárást folytat le.
42.
Negyedszer meg kell vizsgálni, hogy fennállnak-e indokok, vagy teljesülnek-e az EK 86. cikk (2) bekezdése szerinti feltételek.
43.
Az átláthatóság követelményének tartalmát illetően a holland kormány előadja, hogy meg kell állapítani, mit jelent a megfelelő fokú nyilvánosság. Ezt minden közbeszerzési eljárásban az ajánlatkérőre kell bízni. 2005 októberében a Bizottság tervezetet nyújtott be az átláthatóság követelményére vonatkozó értelmező közleményre. Legfőbb ideje hát, hogy a Bíróság az átláthatóság követelményének tartalmát közelebbről is meghatározza.
V – Értékelés
A – Előzetes megjegyzések
44.
A Bizottság kereseti kérelmét illetően meg kell állapítani, hogy az csak annak megállapítására irányul, hogy bizonyos szolgáltatások nyújtása sérti a közösségi jogot. Itt természetszerűen az alperes tagállam múltbeli, éspedig (ezenkívül) meghatározott időpontbeli magatartásáról van szó. Ez az indokolással ellátott véleményben megállapított határidő lejárta utáni időpont. Ezért főszabály szerint valamely meghatározott magatartás ezen időpont utáni fenntartása is – ideértve annak tűrését is – az EK 226. cikk szerinti kötelezettségszegés tárgya lehet.
45.
A Bizottság kérelme nem arra a – szintén érdekes – problematikára vonatkozik, hogy az adott ajánlatkérő vagy a koncesszióba adó köteles-e a megkötött szerződést felmondani, és ha igen, mennyiben. Írország esetében e kérdés azonban felmerül annyiban, hogy a megállapodás jogellenességének az EK 228. cikk (1) bekezdése alapján történő megállapítása esetén Írország köteles megtenni a Bíróság ítéletében foglaltak teljesítéséhez szükséges intézkedéseket (
8
).
46.
A Bizottság kereseti kérelme e tekintetben annak megállapíttatására korlátozódik, hogy az adott eljárásnak ajánlati felhívás tárgyát kellett volna képeznie. A Bizottság ezzel valószínűleg egyfajta hirdetményre gondol.
47.
Ezen kötelezettségszegés megállapítása iránti eljárás célja tehát nem annak megállapítása, hogy az adott közbeszerzés esetén mi lett volna az eljárási mód, hanem csupán az, hogy mindenképpen megengedhetetlen, hogy semmilyen hirdetményt nem tettek közzé.
48.
A Bíróság ítélkezési gyakorlata szerint az EK 49. cikk tiltja „a szolgáltatásnyújtás szabadságának az Európai Közösségen belüli minden korlátozását a Közösségnek a szolgáltatást igénybe vevő államától eltérő tagállamában letelepedett állampolgárok tekintetében. Ezen túlmenően az állandó ítélkezési gyakorlat szerint e rendelkezés megköveteli minden korlátozás eltörlését, még akkor is, ha a korlátozás különbségtétel nélkül alkalmazandó a nemzeti szolgáltatókra és a más tagállambeliekre, ha olyan természetű, hogy akadályozza, vagy zavarja az olyan más tagállamban letelepedett szolgáltató tevékenységét, ahol jogszerűen nyújt hasonló szolgáltatást”. (
9
)
49.
Ami a jogalapokat illeti, amelyek megsértését a jelen eljárásban vizsgálni kell, a Bizottság tágan fogalmazott kérelméből eredően – aki „a Szerződésből eredő kötelezettségek” megsértésére hivatkozik – nemcsak az EK 43. és EK 49. cikk veendő tekintetbe, hanem az általános jogelvek, úgymint az EK 10. cikk is. Utóbbi rendelkezés az egyenértékűség és a hatékony érvényesülés elve formájában vehető figyelembe (
10
).
50.
A Bíróság ítélkezési gyakorlata (
11
) szerint az elsődleges jog rendelkezéseit akkor kell alkalmazni, ha egyik irányelv sem vonatkozik a közbeszerzésre. E feltétel a jelen eljárás tárgyát képező közbeszerzés esetében teljesül, mert – a felek helyes véleménye szerint – írásbeli szerződés hiányában az nem tartozik a 92/50 irányelv hatálya alá.
51.
Az e kötelezettségszegés megállapítása iránti eljárás alapját képező eljárás az állami források bizonyos szolgáltatásokra való felhasználását érintő konkrét mechanizmusra vonatkozik. Maga Írország is elismeri egyfajta megállapodás fennállását.
52.
Ahogyan a Bizottság kontra Spanyolország ügyben hozott ítéletből kitűnik, a közbeszerzési irányelvek hatálya alá tartoznak a közigazgatási szervek között megkötött együttműködési megállapodások is (
12
). Annak, hogy ebben az ügyben írásbeli megállapodásokról volt szó, a jelen eljárásban nincs jelentősége, mivel itt nem az irányelvek valamely tényállási elemének megvalósulásáról, hanem az elsődleges jog alkalmazásáról van szó. A viszonyok jellegét illetően utóbbira – az irányelvekben előírtaknál – még kevésbé szigorú követelmények vonatkoznak. Ezen eljárásban nem vitatott azonban az sem, hogy két, egymástól megkülönböztethető szervről van szó.
53.
A jelen eljárás középpontjában a szolgáltatásnyújtás szabadságának alkalmazása áll. Ennek feltétele, hogy a vitatott közbeszerzés tárgya az EK 50. cikk értelmében vett „szolgáltatás” legyen.
54.
Mármost azon álláspontot is lehetne képviselni, hogy a betegszállítást és/vagy a sürgősségi szállítást általában nem közvetlenül a szolgáltatást igénybe vevő fizeti meg, hanem a költségeket átvállalja a biztosító, vagy az közvetlenül az államháztartást terheli. Mivel a Bíróság ítélkezési gyakorlata szerint éppen az egészségügyben (
13
) elegendő, ha a szolgáltatásért való díjazást harmadik személy nyújtja, a vitatott szolgáltatásokra vonatkozó elszámolási rendszert szükségtelen közelebbről megvizsgálni. Nem vitatott azonban, hogy az East Coast Area Health Board úgynevezett „contributiont” nyújt. A jelen eljárásban így nem kell megvizsgálni, hogy ez mennyiben fedezi a tényleges költségeket.
B – Alapelv: az átláthatóság követelménye
55.
E kötelezettségszegés megállapítása iránti eljárás tárgya az a kérdés, hogy a konkrét eljárás során megsértették-e az átláthatóság követelményét.
56.
Ahogyan a Coname-ügyre vonatkozó indítványomban már kifejtettem, az átláthatóság már az irányelvek szerint is egy sor szempontot lefed (
14
). A jelen eljárásban csak meghatározott szolgáltatások odaítélésére vonatkozó bizonyos közzétételi kötelezettségekről van szó.
57.
A Bíróság ítélkezési gyakorlata szerint a potenciális ajánlattevő számára „megfelelő mértékű nyilvánosságot kell biztosítani, ami lehetővé teszi a szolgáltatási koncesszió versenyre történő megnyitását, és az […] ellenőrzés[…]t” (
15
). E követelmény természetesen nemcsak azon közbeszerzésekre érvényes, amelyekre koncessziós formájuk miatt nem terjed ki a 92/50 irányelv hatálya, hanem azon közbeszerzésekre is, amelyekre más okokból nem terjed ki ezen, vagy valamely másik közbeszerzési irányelv hatálya. Itt csupán az egyértelműség kedvéért jegyzem meg, hogy nem vonatkozik minden közbeszerzésre – tárgyuktól és értéküktől függetlenül – ugyanaz a norma.
58.
Az alperes tagállam eljárása jogszerűségének megítélésekor az az irányadó, hogy biztosította-e a megfelelő fokú átláthatóságot.
59.
Meg kell vizsgálni azt is, hogy az adott esetben az úgynevezett ajánlati felhívástól való eltekintés sérti-e e követelményt. Ahogyan a Bíróság a Coname-ügyben hozott ítéletben kifejtette: „[meg kell] vizsgál[ni], hogy a[z] […] odaítélés […] megfelel-e olyan átláthatósági követelményeknek, amelyek anélkül, hogy szükségképpen magukban foglalnák az ajánlati felhívás közzétételének kötelezettségét, többek között lehetővé teszik, hogy […] [a valamely más] tagállam területén székhellyel rendelkező vállalkozás a koncesszió odaítélése előtt hozzáférjen az említett koncesszióra vonatkozó megfelelő információkhoz oly módon, hogy ez a vállalkozás kinyilváníthassa – amennyiben igényli – az e koncesszió megszerzésére vonatkozó érdekét” (
16
).
60.
Az ítélkezési gyakorlatból tehát arra lehet következtetni, hogy a megfelelő jelleget az adott közbeszerzésben érdekeltekre figyelemmel kell megítélni. E tekintetben nemcsak a ténylegesen érdekelt ajánlattevőket kell figyelembe venni, hanem e körbe tartozik a többi tagállamban lévő valamennyi potenciális érdekelt is.
61.
Olyan fokú átláthatóságot kell tehát választani, amely e követelménynek megfelel. A kérdés mindazonáltal az, hogy ennek feltétlenül úgynevezett ajánlati felhívás vagy hirdetmény formájában kell-e történnie.
1. Ajánlati felhívás szükségessége?
62.
Először is meg kell vizsgálni, hogy az elsődleges jog minden esetben megköveteli-e az úgynevezett ajánlati felhívást.
63.
Erre lehetne következtetni az első tanácsnak a Parking Brixen ügyben hozott ítéletéből és az ANAV-ügyben hozott ítéletéből, amelyekben a Bíróság kimondta, hogy „a tagállamok nem tarthatnak hatályban olyan nemzeti jogszabályt, amely megengedi a közszolgáltatási koncesszió versenyeztetés nélküli odaítélését, mivel az ilyen odaítélés sérti az EK 43., az EK 49. cikket vagy az egyenlő bánásmód elvét, a hátrányos megkülönböztetés tilalmát és az átláthatóság elvét” (
17
).
64.
E tekintetben azonban valószínűleg az ítélet német változatának pontatlanságáról van szó. Ugyanis mindkét ügy francia változata az ANAV-ügy olasz változatához hasonlóan „mise en concurrence-ról”, illetve „procedura concorrenzialéról” szól. Szintén tudatosan nem „appel d’offres-ról” vagy „bando di gararól”, vagyis a közbeszerzési irányelvek értelmében vett hirdetményről van szó.
65.
Egyébként a Bíróság a nagytanács által a Coname-ügyben hozott ítéletben kifejezetten hangsúlyozza, hogy az elsődleges jog nem követeli meg minden esetben a hirdetmény értelmében vett ajánlati felhívást (
18
).
66.
A Bíróság ezen ítéletét ezért elvi jelentőségű határozatnak kell tekinteni, és így ez képezi a következő megítélés kiindulópontját is. Ez következik az elvi megfontolásból is, eltekintve attól, hogy a Coname-ügyben a nagytanács hozta az ítéletet, és hogy a többi ítélet nyelvi pontatlanságokat tartalmaz.
67.
Az a vélemény, miszerint a hirdetmény (ajánlati felhívás) nélküli közbeszerzés és a bizonyos vállalkozásokkal való közvetlen kapcsolatfelvétel általában megengedhetetlen, már azért sem állja meg a helyét, mert már a közbeszerzési irányelvek is előírnak kivételeket az ilyen közzétételi kötelezettség alól. Azonban maga a Bizottság is kifejezetten utal arra, hogy nem kívánja a 92/50 irányelvben foglalt közzétételi kötelezettségeknek az elsődleges jogba való átvételét. Amennyiben az elsődleges jog szerint mindig közzé kellene tenni hirdetményt, az ajánlatkérők a közbeszerzési irányelvek keretén kívül szigorúbb szabályoknak lennének alávetve, mint az azok hatálya alá tartozó területen.
68.
Ezenkívül a Bíróság a Coname-ügyben hozott ítéletben elismert bizonyos, az elsődleges jogból eredő kötelezettségek tiszteletben tartása alóli kivételeket is. E kivételeket még külön meg kell vizsgálni.
69.
Ki kell tehát emelni, hogy lehetnek olyan közbeszerzések, amelyek esetében nem kell közzétenni úgynevezett ajánlati felhívást, azaz hirdetményt.
70.
Ezzel összefüggésben szükségesnek tűnik emlékeztetni a már a Coname-ügyre vonatkozó indítványban is képviselt álláspontomra (
19
), miszerint nincs egységes elsődleges jogi közbeszerzési szabályozás, hanem az adott közbeszerzés körülményei alapján kell differenciálni. A jelen eljárás alkalmat nyújt a Bíróságnak a szükséges magyarázatok megadására.
2. Az adott közbeszerzés szerinti differenciálás
71.
Azon alapelvből kell tehát kiindulni, hogy az átláthatóság követelményének részletei mindig az adott ügy körülményeiből adódnak.
72.
A következő fejtegetések – e kötelezettségszegés megállapítása iránti eljárás tárgyának megfelelően – azon feltételekre vonatkoznak, amelyek mellett az ajánlati felhívástól el lehet tekinteni, valamint arra, hogy ezek a jelen ügyben teljesültek-e.
73.
Iránymutatást nyújt egyrészről azon elv, miszerint lehetségesnek kell lennie a felülvizsgálatnak, valamint az arányosság és az egyenlő bánásmód elve is. Másrészről figyelembe kell venni a közbeszerzésekre vonatkozó közösségi jog célkitűzéseit, úgymint a verseny és a belső piac biztosítását, valamint az elsődleges jogi rendelkezések „effet utile-jét”.
74.
A mindenkori átláthatósági kötelezettség tartalma különböző tényezőktől függ, úgymint a tárgytól – tehát hogy szolgáltatásról, árubeszerzésről vagy építési beruházásról van-e szó –, valamint a közbeszerzés becsült értékétől.
75.
Mivel a jelen eljárásban a 92/50 irányelv I. B. melléklete szerinti szolgáltatásokról, tehát elsőbbséget nem élvező szolgáltatásokról van szó, meg kell vizsgálni, hogy az irányelvben foglalt, elsőbbséget élvező, illetve elsőbbséget nem élvező szolgáltatások közötti megkülönböztetés az elsődleges jog tekintetében is jelentőséggel bír-e.
76.
Ennek az irányelvekben található kategóriaképzésnek az alapja a közbeszerzések területére általánosan érvényes gondolat, miszerint bizonyos közbeszerzések a belső piac szempontjából nagyobb jelentőséggel bírnak, mint mások, azaz a gazdasági szereplők nagyobb körét érdeklik, mégpedig más tagállambeli vállalkozásokat is. E szempont éppen az alapvető szabadságok alkalmazása tekintetében bírhatna jelentőséggel, hiszen ezek határokon átnyúló elemet követelnek meg (
20
).
77.
Noha a közösségi jogalkotó csak a szolgáltatások bizonyos kategóriáit, nevezetesen az elsőbbséget élvezőket vetette a 92/50 irányelv teljes szabályozása alá, ebből azonban még nem szabad arra következtetni, hogy más szolgáltatások, nevezetesen az elsőbbséget nem élvezők, a belső piac szempontjából nem bírnak jelentőséggel, azaz lényegében nem nyújthatják azokat határokon átnyúlóan. Még ha a közösségi jogalkotó e felosztást a reform során, azaz a 2004/18 irányelvben – sőt azonos indokolással (
21
) – fenn is tartotta, ez még nem zárja ki alapvetően az elsődleges jog alkalmazását.
78.
Amennyiben azon feltételezésből kellene kiindulni, hogy az elsőbbséget nem élvező szolgáltatásokban más tagállambeli ajánlattevők nem érdekeltek, akkor a Bizottságnak a kötelezettségszegés megállapítása iránti eljárásban bizonyítania kellene, hogy az eljárás tárgyát képező közbeszerzés potenciálisan mégis határokon átnyúlóan érdeklődésre tarthat számot.
79.
A kötelezettségszegés megállapítása iránti eljárásban főszabály szerint ugyan a Bizottság köteles érvelését ténybeli és jogi szempontból alátámasztani. Ebből arra lehetne következtetni, hogy a Bizottságnak piacelemzés értelmében bizonyítania kell, hogy a tervezett közbeszerzésben a potenciális versenyre tekintettel mely gazdasági szereplők érdekeltek, amely során döntő szerepet játszik a közbeszerzés értéke és tárgya.
80.
E követelményeknek nem felel meg sem a Bizottság írásbeli, sem szóbeli érvelése. Amennyiben tehát e szigorú követelményt vesszük a bizonyítási teher megosztásának alapjául, a Bizottság keresetét mint megalapozatlant el kellene utasítani.
81.
Ezzel összefüggésben nem szabad azonban figyelmen kívül hagyni, hogy a Bíróság a közbeszerzések területén eddig nem állított fel ilyen szigorú követelményt (
22
). Ellenkező kiindulópontok hiányában sokkal inkább abból indul ki, hogy a bizonyos nagyságrendű közbeszerzésekben kétség esetén potenciálisan a más tagállambeli vállalkozások is érdekeltek.
82.
A jelen eljárásban tehát azon alapelvből kell kiindulni, hogy annyi információt kell adni, amennyi a potenciálisan érdekelt vállalkozások számára szükséges ahhoz, hogy a közbeszerzési eljárásban való részvételükről vagy ajánlatuk benyújtásáról dönteni tudjanak. Az elsődleges jog semmiképpen nem kötelez a közbeszerzési irányelvekben foglalt hirdetménymintákban előírt adatok megadására (
23
).
83.
Az iratokból vagy a tárgyalásból nem lehet arra következtetni, hogy az adott közbeszerzés – tartalmi jellegzetességei alapján – igazolja a bármilyen közzététel elmulasztását. Sem a szolgáltatások éves értéke, sem tárgya nem szól amellett, hogy az ilyen mulasztás megfelel a közösségi jognak.
84.
Most tehát azt kell megvizsgálni, hogy e mulasztást alapíthatták-e az elsődleges jogban kifejezetten előírt kivételekre, vagy az ítélkezési gyakorlat által általában az alapvető szabadságok tekintetében vagy a közbeszerzés területén elismert indokokra.
85.
Mivel az adott esetben egyáltalán nem tették közzé a tervezett szolgáltatásokat, nem szükséges részletesen megvizsgálni, hogy mely közzétételi eszközt kellett volna választani, és hogy legalább mit kellett volna tartalmaznia az ajánlati felhívásnak.
C – Kivételek és indokok
86.
A továbbiakban meg kell vizsgálni, hogy az alapvető szabadságok a korlátozások csekély hatásai miatt nem érintettek-e, hogy az alperes tagállam hivatkozhat-e a Szerződés azon rendelkezéseinek valamelyikére, amelyek a tagállamok intézkedéseit általában kivonják az elsődleges jog alkalmazása alól, hogy fennáll-e a Szerződésben kifejezetten előírt vagy az ítélkezési gyakorlat által elismert indok, vagy hogy alkalmazandó-e az EK 86. cikk (2) bekezdése. Végül meg kell vizsgálni, hogy az irányelvekben foglalt kivételek – különösen a 92/50 irányelv 6. cikke – önmagukban vagy analógia útján alkalmazandók-e.
1. A közbeszerzés csekély hatásai
87.
A Coname-ügyben hozott ítéletében a Bíróság ismét felelevenítette az áruk szabad mozgása keretében kialakított ítélkezési vonalat, miszerint „különleges körülményekre tekintettel, mint például a rendkívül csekély gazdasági tét, ésszerűen feltételezhető volna, hogy egy […] [valamely más] tagállamban székhellyel rendelkező vállalkozás ne érdeklődjön a szóban forgó koncesszió iránt, és hogy az érintett alapszabadságokra gyakorolt hatásokat ezért túlságosan esetlegesnek és túlságosan közvetettnek kellene tekinteni ahhoz, hogy azok esetleges megsértésére lehessen következtetni” (
24
).
88.
Eltekintve annak kérdésességétől, hogy hol húzódik a csekély jelleg határa, a vitatott közbeszerzés az évente több millió ír font értékével semmiképpen nem teljesíti e feltételeket. Az éves szolgáltatások értéke 2001-ben már több mint 7 millió fontot tett ki. Ez még a 92/50 irányelv küszöbértékét is messze meghaladja.
2. Kifejezetten a Szerződésben szabályozott indokok
89.
Először is emlékeztetni kell a Szerződés azon rendelkezéseire, amelyek a tagállamok intézkedéseit általában – még ha bizonyos feltételek mellett is – kivonják az elsődleges jog alkalmazása alól. A közbeszerzések területén e tekintetben elsősorban a biztonságot érintő kivételek, éspedig az EK 296. és az EK 297. cikk bír jelentőséggel. Ténykörülmények hiányában e kivételek azonban a jelen ügyben ki vannak zárva.
90.
Továbbá a tagállamok hivatkozhatnak az EK 46. cikk szerinti – összefüggésben az EK 55. cikkel –, a Szerződésben kifejezetten szabályozott indokokra, úgymint a közrendre vagy a közegészségre. Az adott esetben azonban megjegyzendő, hogy az alperes tagállam nem védekezett úgy, hogy bizonyította volna megfelelő indok fennállását (
25
).
91.
A közhatalmat érintő, vagyis az EK 45. cikkre alapított indok ezzel szemben bizonyos feltételek teljesülését feltételezi. Az állandó ítélkezési gyakorlat szerint „az EK 45. és EK 55. cikket, mint a letelepedési szabadság általános szabálya alóli kivételt, olyan szűken kell értelmezni, amely feltétlenül szükséges azon érdekek védelméhez, amelyeket e rendelkezések a tagállamok részére védeni engednek” (
26
).
92.
Az állandó ítélkezési gyakorlat szerint az e cikkekben említett eltérési lehetőséget azokra a tevékenységekre kell korlátozni, amelyek önmagukban véve is a közhatalom gyakorlásában való közvetlen és sajátos részvételnek minősülnek (
27
).
93.
A jelen ügyben azonban nem teljesülnek az e kifejezetten szabályozott indokok alkalmazására vonatkozóan az ítélkezési gyakorlat által felállított feltételek.
3. A Szerződésben kifejezetten nem szabályozott indokok vagy közérdekű okok
94.
A Bíróság ítélkezési gyakorlata szerint (
28
) – amelyet főszabály szerint a közbeszerzések területére is kiterjesztettek (
29
) – a letelepedés szabadságának és a szolgáltatásnyújtás szabadságának korlátozásai bizonyos feltételek teljesülése esetén igazolhatók.
95.
Ezen ítélkezési gyakorlat szerint az említett korlátozásoknak a közérdeken alapuló kényszerítő indok által igazoltaknak kell lenniük, alkalmasaknak kell lenniük az általuk elérni kívánt cél megvalósításának biztosítására, és nem léphetnek túl az e cél megvalósításához szükséges mértéken. E korlátozásokat mindenképpen hátrányos megkülönböztetéstől mentesen kell alkalmazni.
96.
Ezzel összefüggésben azonban utalni kell arra, hogy az alperes tagállam nem tudta bizonyítani, hogy a Bíróság által elismert indokok vagy közérdekű okok, úgymint a fogyasztóvédelem, igazolják a választott eljárási módot.
97.
Végül utalni kell a Bíróság által kialakított indokra, az „objektív körülményre” (
30
). Nem szükséges azonban közelebbről megvizsgálni ezen, a Bíróság által pontosabban ki nem fejtett, bizonyos tagállami szabályozások igazolására vonatkozó lehetőséget, illetve különösen alkalmazásának feltételeit, mivel Írország e tekintetben nem adott elő érveket.
4. EK 86. cikk
98.
A jelen eljárásban az EK 86. cikkre is hivatkoztak.
99.
Az adott közbeszerzést illetően utalni kell arra, hogy valójában kizárólagos jogok biztosításáról van szó, éspedig a mentőautóval végzett szolgáltatások, mégpedig a sürgősségi szállítási szolgáltatások területén.
100.
E tekintetben felmerül a kérdés, hogy az EK 86. cikk (1) bekezdésének hatálya alá tartozik-e magának az ilyen jogoknak a biztosítása is, és nem csupán az olyan vállalkozásokkal kapcsolatban hozott további állami intézkedések, amelyeknek a tagállamok kizárólagos vagy különleges jogokat biztosítanak. A Bíróság ítélkezési gyakorlatában utalások találhatók arra, hogy magának a kizárólagos jogoknak a biztosítása is – éspedig a piaci erőfölény létrehozásaként – az EK 86. cikk (1) bekezdésének – összefüggésben az EK 82. cikkel – hatálya alá esik. Ez azonban még nem jelenti azt, hogy az ilyen jogok nyújtása tilos is (
31
). Azt, hogy az olyan jogok nyújtása, mint például a DCC-nek a mentőautóval végzett szolgáltatásnyújtáshoz való joga megfelel-e a közösségi jognak, az EK 86. cikk (1) bekezdésétől eltérő más rendelkezések alapján kell megítélni. Az e tekintetben releváns anyagi jogi rendelkezésekhez tartozik egyébként az EK 86. cikk (2) bekezdése is. E rendelkezés a hatálya alá tartozó vállalkozások intézkedésein túl így nyer jelentőséget az állami támogatások vonatkozásában is.
101.
A jelen eljárásban azonban nem a jogoknak az Authorityre való átruházásáról van szó, hanem az Authoritynek az általános érdekű szolgáltatások nyújtása keretében való eljárásáról, éspedig a közbeszerzéseiről, azaz a DCC mentőautóval végzett szolgáltatásokkal való megbízásáról. Az EK 86. cikk (2) bekezdése azon szervek magatartása tekintetében nyer jogi jelentőséget, akikre bizonyos jogokat ruháztak.
102.
A DCC mentőautóval végzett szolgáltatásokkal való megbízását illetően meg kell vizsgálni, hogy az Authority teljesíti-e az EK 86. cikk (2) bekezdésében foglalt feltételeket, azaz olyan vállalkozásról van-e szó, amelyet általános gazdasági érdekű szolgáltatásokkal bíztak meg, és hogy az elsődleges jogi rendelkezések alkalmazása jogilag vagy ténylegesen akadályozta volna-e a rábízott feladatok ellátását.
103.
Főszabály szerint el kell ismerni, hogy a közbeszerzési eljárás ajánlati felhívás útján való lefolytatása az eljárás időigénye és az ajánlatok benyújtására előírandó határidő miatt bizonyos esetekben akadályozhatja a feladatok ellátását. Ez valósulna meg például a közszolgáltatást nyújtó vállalkozás esetén, ha ezáltal az energia- vagy vízellátás megszakadna vagy késedelmet szenvedne.
104.
A Bíróság ítélkezési gyakorlata fényében ezért meg kell vizsgálni, hogy milyen mértékben volt szükséges a más gazdasági szereplők által jelentett verseny korlátozása vagy esetleges kizárása annak érdekében, hogy a kizárólagos jog jogosultja végrehajthassa általános érdekű feladatát, és különösen hogy gazdaságilag elfogadható feltételeket élvezhessen (
32
).
105.
Még ha nem is szükséges az, hogy az ajánlati felhívás lefolytatása veszélyeztette volna a vállalkozás túlélését, bizonyítani kellene legalábbis, hogy a vállalkozást terhelő különleges kötelezettségek teljesítése ténylegesen vagy jogilag veszélyeztetve lett volna (
33
).
106.
E tekintetben az alperes tagállam nem tudta bizonyítani, hogy a választott eljárási mód szükséges volt ahhoz, hogy a DCC gazdaságilag elfogadható feltételek mellett láthassa el feladatát.
107.
Nem kell tehát megvizsgálni azt, hogy a DCC tényleg olyan vállalkozás-e, amelyet általános gazdasági érdekű feladatokkal bíztak meg.
108.
Ezzel összefüggésben továbbá emlékeztetni kell arra, hogy az EK 86. cikk (2) bekezdését – mint az EK-Szerződés rendelkezései alóli kivételeket engedő rendelkezést – megszorítóan kell értelmezni (
34
). A jelen eljárásban az EK 16. cikkből sem következik semmi más.
5. Az irányelvekben foglalt kivételek átvétele
109.
Végül számításba kell venni az irányelvekben szabályozott, a hirdetmény előzetes közzétételére vonatkozó kötelezettség alóli kivételek átvételét.
110.
Azon alapelvből kell kiindulni, hogy az elsődleges jog hatálya alá tartozó területen a közbeszerzési eljárásra nem vonatkozhatnak pontosan ugyanazon előírások, mint amelyeket az irányelvek tartalmaznak. Ez természetesen nem zárja ki azt, hogy bizonyos előírások, mint például a hátrányos megkülönböztetés tilalma, az irányelveken kívül is – mindenesetre más jogi alapon, például általános jogelvként – érvényesüljenek.
111.
Ahogyan már többször is hangsúlyozásra került (
35
), az elsődleges jog keretében azonban az olyan kivételeket is el kell ismerni, amelyek az irányelvekben (
36
) szabályozott kivételeknek megfelelnek. Ez nem zárja ki azt, hogy olyan esetek is előfordulhatnak, amelyekben a közbeszerzési eljárás hirdetmény előzetes közzététele nélkül, azaz ajánlati felhívás nélkül is lefolytatható.
112.
Az ilyen jellegű kivételek tekintetében azonban meg kell állapítani, hogy az alperes tagállam nem hivatkozott a 92/50 irányelvben szabályozott, a tárgyalásos eljárás hirdetmény nélküli lefolytatására vonatkozó egyetlen kivételre sem.
6. A 92/50 irányelv 6. cikke
113.
Az eljárásban vita folyt a 92/50 irányelv 6. cikkének alkalmazhatóságáról. E rendelkezés a szolgáltatásnyújtásra irányuló közbeszerzési szerződéseket bizonyos feltételek mellett – többek között a szolgáltatónak kizárólagos joggal kell rendelkeznie – kizárja ezen irányelv hatálya alól.
114.
E kivétel alkalmazhatóságát illetően meg kell jegyezni, hogy az csak akkor vehető figyelembe, ha a közbeszerzés a 92/50 irányelv hatálya alá esik. Mivel azonban nem vitatott, hogy a 92/50 irányelv alkalmazhatóságának már más feltételei sem teljesülnek, nem kell megvizsgálni, hogy a jelen eljárásban fennáll-e kizárólagos jog.
115.
A kötelezettségszegés megállapítása iránti eljárásban az alperes állam feladata, hogy előadja a közösségi jogi rendelkezések alkalmazása elmulasztásának esetleges okait. A jelen eljárásban azonban a vita stricto sensu a 92/50 irányelv 6. cikkére korlátozódott.
116.
A felek nem fejtették ki közelebbről, hogy az elsődleges jogban adott esetben indokként vagy a Coname-ügyben hozott ítélet értelmében vett úgynevezett „objektív körülményként” fennáll-e hasonló kivétel, amely azzal a hatással jár, hogy maguk az ilyen eljárások mentesülnek az elsődleges jog alkalmazása alól.
D – Következtetés
117.
Összességében a Bizottság által kifogásolt eljárás vizsgálatából az derült ki, hogy nem álltak fenn olyan körülmények, amelyek a vitatott szolgáltatások nyújtását mindenféle közzététel nélkül lehetővé tették volna.
118.
Lehetnek ugyan olyan közbeszerzési eljárások, amelyek esetében általában el lehet tekinteni a közzétételtől, a jelen esetben azonban nem álltak fenn ilyen körülmények, illetve azokat legalábbis nem bizonyították.
VI – Költségek
119.
Az eljárási szabályzat 69. cikkének 2. §-a alapján a Bíróság a pervesztes felet kötelezi a költségek viselésére, ha a pernyertes fél ezt kérte. Mivel Írország pervesztes lett, a Bizottság kérelmének megfelelően kötelezni kell a Bizottság költségeinek viselésére. Az eljárási szabályzat 69. cikke 4. §-ának első bekezdése szerint a beavatkozóként belépett Holland Királyság maga viseli saját költségeit.
VII – Végkövetkeztetések
120.
Mindezekre tekintettel azt javaslom, hogy a Bíróság:
1.
állapítsa meg, hogy Írország – mivel az Eastern Regional Health Authority általi előzetes közzététel nélkül engedélyezte a Dublin City Council számára mentőautóval végzett szállítási szolgáltatások nyújtását, noha nem álltak fenn olyan körülmények, amelyek lehetővé tették volna Írország számára az ilyen eljárást – nem teljesítette a Szerződésből eredő kötelezettségeit;
2.
Írországot kötelezze a Bizottság költségeinek viselésére;
3.
állapítsa meg, hogy a Holland Királyság maga viseli saját költségeit.
(
1
)	Eredeti nyelv: német.
(
2
)	A C-507/03. sz., Bizottság kontra Írország ügyben szintén a mai napon előterjesztett indítványom.
(
3
)	A C-324/98. sz., Telaustria és Telefonadress ügyben 2000. december 7-én hozott ítélet (EBHT 2000., I-10745. o.).
(
4
)	A C-231/03. sz. Coname-ügyben 2005. július 21-én hozott ítélet (EBHT 2005., I-7287. o.).
(
5
)	HL L 209., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 6. fejezet, 1. kötet, 322. o.
(
6
)	HL 2000. C 121., 2. o.
(
7
)	A 27/86–29/86. sz., SA Constructions et entreprises industrielles és társai egyesített ügyekben 1987. július 9-én hozott ítélet (EBHT 1987., 3347. o.).
(
8
)	A C-126/03. sz., Bizottság kontra Németország ügyben 2004. november 18-án hozott ítélet (EBHT 2004., I-11197. o.) 26. pontja és a C-414/03. sz., Bizottság kontra Németország ügyben 2005. március 3-án hozott ítélet (az EBHT-ban nem tették közzé) 11. pontja.
(
9
)	A C-264/03. sz., Bizottság kontra Franciaország ügyben 2005. október 20-án hozott ítélet (EBHT 2005., I-8831. o.) 66. pontja.
(
10
)	A C-231/03. sz. Coname-ügyben (a 4. lábjegyzetben hivatkozott ítélet) 2005. április 12-én előterjesztett indítványom 81. pontja, az ítélkezési gyakorlatra való további utalásokkal.
(
11
)	A fent hivatkozott Coname-ügyben hozott ítélet 16. pontja és a 9. lábjegyzetben hivatkozott Bizottság kontra Franciaország ügyben hozott ítélet 32. pontja.
(
12
)	A C-84/03. sz., Bizottság kontra Spanyolország ügyben 2005. január 13-án hozott ítélet (EBHT 2005., I-139. o.) 38. és azt követő pontjai.
(
13
)	A C-158/96. sz. Kohll-ügyben 1998. április 28-án hozott ítélet (EBHT 1998., I-1931. o.), a C-368/98. sz., Vanbraekel és társai ügyben 2001. július 12-én hozott ítélet (EBHT 2001., I-5363. o.), a C-157/99. sz., Smits és Peerbooms ügyben 2001. július 12-én hozott ítélet (EBHT 2001., I-5473. o.) és a C-385/99. sz., Müller-Fauré és van Riet ügyben 2003. május 13-án hozott ítélet (EBHT 2003., I-4509. o.).
(
14
)	A C-231/03. sz. ügyre (a 4. lábjegyzetben hivatkozott ítélet) vonatkozó indítványom 88. és azt követő pontjai.
(
15
)	A C-410/04. sz. ANAV-ügyben 2006. április 6-án hozott ítélet (EBHT 2006., I-3303. o.) 21. pontja és a C-458/03. sz. Parking Brixen ügyben 2005. október 13-án hozott ítélet (EBHT 2005., I-8612. o.) 49. pontja.
(
16
)	A 4. lábjegyzetben hivatkozott ítélet 21. pontja.
(
17
)	A 15. lábjegyzetben hivatkozott ANAV-ítélet 23. pontja és a Parking Brixen ügyben hozott ítélet 52. pontja.
(
18
)	A 4. lábjegyzetben hivatkozott Coname-ügyben hozott ítélet 21. pontja. Ezt mutatja az ítélet francia változata is (un appel d’offres).
(
19
)	A C-231/03. sz. ügyre (a 4. lábjegyzetben hivatkozott ítélet) vonatkozó indítványom 69. és azt követő pontjai.
(
20
)	Lásd a C-231/03. sz. ügyre (hivatkozás a 4. lábjegyzetben) vonatkozó indítványom 78. pontját.
(
21
)	(19) preambulumbekezdés.
(
22
)	Lásd a C-158/03. sz., Bizottság kontra Spanyolország ügyben 2005. október 27-én hozott ítéletet (az EBHT-ban nem tették közzé, HL 2005. C 330., 1. o.).
(
23
)	Lásd a C-231/03. sz. ügyre (a 4. lábjegyzetben hivatkozott ítélet) vonatkozó indítványom 97. pontját.
(
24
)	A 4. lábjegyzetben hivatkozott ítélet 20. pontja.
(
25
)	A 9. lábjegyzetben hivatkozott Bizottság kontra Franciaország ügyben hozott ítélet 69. pontja.
(
26
)	A 147/86. sz., Bizottság kontra Görögország ügyben 1988. március 15-én hozott ítélet (EBHT 1988., 1637. o.) 7. pontja, a C-114/97. sz., Bizottság kontra Spanyolország ügyben 1998. október 29-én hozott ítélet (EBHT 1998., I-6717. o.) 34. pontja és a C-451/03. sz. Servizi Ausiliari Dottori Commercialisti ügyben 2006. március 30-án hozott ítélet (EBHT 2006., I-2941. o.) 45. pontja.
(
27
)	A 2/74. sz. Reyners-ügyben 1974. június 21-én hozott ítélet (EBHT 1974., 631. o.) 45. pontja, a C-42/92. sz. Thijssen-ügyben 1993. július 13-án hozott ítélet (EBHT 1993., I-4047. o.) 8. pontja, a 26. lábjegyzetben hivatkozott Bizottság kontra Spanyolország ügyben 1998. október 29-én hozott ítélet 35. pontja, a C-283/99. sz., Bizottság kontra Olaszország ügyben 2001. május 31-én hozott ítélet (EBHT 2001., I-4363. o.) 20. pontja és a 26. lábjegyzetben hivatkozott Servizi Ausiliari Dottori Commercialisti ügyben hozott ítélet 46. pontja.
(
28
)	Lásd a C-19/92. sz. Kraus-ügyben 1993. március 31-én hozott ítélet (EBHT 1993., I-1663. o.) 32. pontját, a C-55/94. sz. Gebhard-ügyben 1995. november 30-án hozott ítélet (EBHT 1995., I-4165. o.) 37. pontját és a C-243/01. sz., Gambelli és társai ügyben 2003. november 6-án hozott ítélet (EBHT 2003., I-13031. o.) 64. és azt követő pontjait.
(
29
)	Lásd a 22. lábjegyzetben hivatkozott Bizottság kontra Spanyolország ügyben 2005. október 27-én hozott ítélet 35. pontját.
(
30
)	A 4. lábjegyzetben hivatkozott Coname-ügyben hozott ítélet 23. pontja: „Az ilyen eltérő bánásmód igazolására alkalmas objektív körülmények kapcsán hangsúlyozni kell, hogy az a tény, hogy a comune di Cingia de’ Botti 0,97%-os részesedéssel rendelkezett a Padania tőkéjében, önmagában nem minősül ezen objektív körülmények egyikének.”
(
31
)	Lásd a C-41/90. sz., Höfner és Elser ügyben 1991. április 23-án hozott ítélet (EBHT 1991., I-1979. o.) 29. pontját, a C-179/90. sz. Merci Convenzionali Porto di Genova ügyben 1991. december 10-én hozott ítélet (EBHT 1991., I-5889. o.) 16. pontját, valamint a C-271/90., C-281/90. és C-289/90. sz., Spanyolország és társai kontra Bizottság egyesített ügyekben 1992. november 17-én hozott ítélet (EBHT 1992., I-5833. o.) 35. és azt követő pontjait.
(
32
)	A C-320/91. sz. Corbeau-ügyben 1993. május 19-én hozott ítélet (EBHT 1993., I-2533. o.) 16. pontja és a C-475/99. sz. Ambulanz Glöckner ügyben 2001. október 25-én hozott ítélet (EBHT 2001., I-8089. o.) 57. pontja.
(
33
)	A C-157/94. sz., Bizottság kontra Hollandia ügyben 1997. október 23-án hozott ítélet (EBHT 1997., I-5699. o.) 43. pontja.
(
34
)	Uo. 37. pont.
(
35
)	Lásd a C-231/03. sz. ügyre (a 4. lábjegyzetben hivatkozott ítélet) vonatkozó indítványom 93. pontját és az ezt követően Jacobs főtanácsnok által a C-525/03. sz., Bizottság kontra Olaszország ügyben (2005. október 27-én hozott ítélet, EBHT 2005., I-9405. o.) 2005. június 2-án előterjesztett indítvány 47. pontját.
(
36
)	A 92/50 irányelv 11. cikkének (3) bekezdése, valamint a 2004/18 irányelv 31. cikke.