62005CC0222_HU
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
I – Bevezetés
1. A College van Beroep voor het bedrijfsleven (kereskedelmi és ipari közigazgatási bíróság) (Hollandia) által a jelen ügyekben előterjesztett kérdések megegyeznek a Dokter és társai ügyben(2) ugyanezen bíróság által előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésekkel. E kérdések a ragadós száj- és körömfájás elleni védekezésre irányuló közösségi intézkedések bevezetéséről szóló, 1985. november 18‑i 85/511/EGK tanácsi irányelv értelmezésére irányulnak.(3) Ez alkalommal azonban a kérdést előterjesztő bíróság olyan problémával összefüggésben kér iránymutatást, amelynek kevesebb köze van a ragadós száj- és körömfájáshoz, mint az eljárási szabályokhoz.
2. A Dokter és társai ügyben az alapügy felperesei azon az alapon vitatták a gazdaságukban található állatok leöléséről szóló határozat jogszerűségét, hogy a határozat olyan laboratórium által végzett vizsgálaton alapult, amely nem szerepelt az irányelv B. mellékletében. A jelen ügyekben az alapügy felperesei szintén az állataik leöléséről szóló határozatot vitatták. A nemzeti bíróság előtt benyújtott észrevételeikben azonban nem hivatkoztak arra, hogy a laboratórium nem szerepel az irányelv B. mellékletében, noha az ügyek ugyanarra a laboratóriumra vonatkoztak. A kérdést előterjesztő bíróság ezért felteszi azt a kérdést, hogy a közösségi jog megköveteli‑e e kérdés hivatalból történő figyelembevételét, annak ellenére, hogy a nemzeti eljárásjogi rendelkezések egyébként ezt nem tennék lehetővé.
3. A Dokter és társai ügyre vonatkozó indítványomban már ismertettem az álláspontomat az irányelvvel összefüggő érdemi kérdésekről. Itt a kérdést előterjesztő bíróság által felvetett eljárási jogi kérdésekre összpontosítok, és megkísérlem elhelyezni a jelen ügyeket azon ítélkezési gyakorlathoz képest, amely a Peterbroeck(4), valamint a Van Schijndel és Van Veen(5) ügyekkel kezdődött. Megjegyzem ugyanakkor, hogy nehéz figyelmen kívül hagyni azt a benyomást, amely szerint e kérdés az alapügyek megoldása szempontjából mellékes. Valójában úgy tűnik, hogy a kérdést előterjesztő bíróság által az iránymutatás kérése leginkább a Bíróság vonatkozó ítélkezési gyakorlatának tisztázásához fűződő általánosabb érdekből ered.
II – A tényállás és az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések
4. A College van Beroep voor het bedrijfsleven előtt folyó eljárás a több tagállamot érintő, ragadós száj- és körömfájás-fertőzés 2001‑es megjelenése miatt indult meg. A fertőzés megjelenésére tekintettel Hollandiában a hatóságok intézkedéseket tettek annak érdekében, hogy a betegség további terjedését megakadályozzák.(6) Ezen intézkedések között szerepelt a hasított körmű állatok megelőzési célú leölése a fertőzött gazdaság közelében elhelyezkedő gazdaságokban.
5. Az ID‑Lelystad BV laboratórium (a továbbiakban: ID‑Lelystad) által folytatott vizsgálatok eredménye alapján a Rijksdienst voor de keuring van Vee en Vlees (állat- és húsellenőrzési nemzeti szolgálat, a továbbiakban: RVV) megállapította, hogy az alapügy felpereseinek gazdaságai a fertőzött gazdaság közelében találhatók. Az RVV ezért elrendelte a felperesek gazdaságaiban található állatok megelőzési célú leölését.
6. A kérdést előterjesztő bíróság előtti eljárásban a felperesek az állataik leöléséről szóló határozatok jogszerűségét több jogalapra tekintettel vitatták. A kérdést előterjesztő bíróság e jogalapokat elutasította. Ugyanakkor az ugyanezen bíróság előtt folyamatban lévő, hasonló ügyekben a felperesek hasonló határozatok jogszerűségét vitatták azon az alapon, hogy az ID‑Lelystad nem szerepel a 85/511 irányelv B. mellékletében. Ezen érvelés vezetett a Dokter és társai ügyben hozott ítélet(7) alapját képező előzetes döntéshozatali kérelem előterjesztéséhez.
7. A Dokter és társai ügyben a kérdések a 85/511 irányelv 11. és 13. cikkére vonatkoztak. A 11. cikk (1) bekezdésének első francia bekezdése, valamint a 13. cikk (1) bekezdésének második francia bekezdése értelmében a tagállamok biztosítják, hogy a ragadós száj- és körömfájás vírusnak a diagnózis céljából történő kezelését csak az irányelv B. mellékletében felsorolt, jóváhagyott laboratóriumokban végezzék. Hollandia tekintetében ez a CIDC‑Lelystad laboratórium. Az ID‑Lelystad a CIDC‑Lelystadból jött létre számos összeolvadás és jogutódlás révén, azonban soha nem szerepelt a B. mellékletben. A kérdést előterjesztő bíróság ezért iránymutatást kért a laboratóriumok irányelvben való kijelölésének hatásai tekintetében. Emellett azt kívánta megtudni, hogy a közösségi jog értelmében úgy kell‑e tekinteni, hogy a nemzeti hatóság kötve van a vizsgálatokat végző laboratórium által bemutatott eredményekhez.
8. Mivel a Dokter és társai ügyben az előzetes döntéshozatali eljárás még folyamatban volt, a College van Beroep voor het bedrijfsleven úgy határozott, hogy a jelenleg folyamatban lévő ügyekben pontosan ugyanazokat a kérdéseket terjeszti a Bíróság elé. Ugyanakkor ezúttal azt is megkérdezte, hogy a közösségi jog szerint köteles‑e hivatalból figyelembe venni az ID‑Lelystad helyzetével összefüggő problémát.
9. A Bíróság a Dokter és társai ügyben 2006. június 15‑én hozott ítéletet. Ezen ítélet fényében a Bíróság megkérdezte a nemzeti bíróságot arról, hogy a jelen ügyekben fenn kívánja‑e tartani az előzetes döntéshozatal iránti kérelmét. 2006. július 27‑én kelt levelében a bíróság igenlően válaszolt.
10. A jelen indítványban csak arra a kérdésre térek ki, hogy a közösségi jog kötelezi‑e a nemzeti bíróságot arra, hogy a felek által meghatározott jogvita kereteit meghaladóan hivatalból megvizsgálja a 85/511 irányelvre vonatkozó jogalapokat. A többi kérdés tekintetében kérem a Bíróságot, hogy vegye figyelembe ezúttal is a Dokter és társai ügyre vonatkozó indítványomat, és természetesen az abban az ügyben hozott ítéletét is.
III – Elemzés
Az elfogadhatóságról
11. Azok a nemzeti szabályok, amelyek korlátozzák a bíróság lehetőségét egy jogalap hivatalból történő figyelembevételére, nem akadályozhatják meg az előzetes döntéshozatal iránti kérelem Bíróság elé terjesztését annak meghatározása érdekében, hogy e szabályok összeegyeztethetők‑e a közösségi joggal.(8) Ennek ellenére ez a kérelem elfogadhatatlan volna, ha az nem lenne szükséges az alapügyben felmerült vita eldöntéséhez.(9)
12. Érthető, ha valaki úgy véli, hogy azon kérdés, amelyre a kérdést előterjesztő bíróság jelenleg választ kér, határosak az elméleti jellegű kérdésekkel. A Bizottság valóban azzal érvelt a tárgyaláson, hogy a Dokter és társai ügyben hozott ítéletre tekintettel az e kérdésre adandó válasz nem befolyásolja az alapeljárás kimenetelét. Noha megértem ezt az álláspontot, nem találom ezt az érvet eléggé meggyőzőnek ahhoz, hogy azt állapítsam meg, hogy a kérdést előterjesztő bíróság kérdése elfogadhatatlan. Elméletileg a kérdést előterjesztő bíróság jogosult mérlegelni „egyrészt az előzetes döntéshozatal szükségességét annak érdekében, hogy döntését meghozhassa, másrészt azt, hogy a Bíróság számára feltett kérdések relevánsak‑e”.(10) Emellett a Dokter és társai ügyben hozott ítélet hatása még nem teljesen egyértelmű, mivel az ítélet hagyott némi mérlegelési mozgásteret a kérdést előterjesztő bíróság részére. Ezért a kérdést elfogadhatónak tekinteném.
A nemzeti eljárási szabályokra vonatkozó közösségi jogi előírások
13. A Bíróság többször hangsúlyozta az „eljárási autonómia elvét”, amelynek értelmében a nemzeti bíróságok a közösségi jog alkalmazása során saját nemzeti eljárási szabályaik szerint járhatnak el. Ennek következtében e szabályok harmonizálásának hiányában „a hatáskörrel rendelkező bíróságok meghatározása és a közösségi jog közvetlen hatályára alapított jogok védelmét a jogalanyok számára biztosító keresetekre vonatkozó eljárási szabályok kialakítása az egyes tagállamok nemzeti jogrendszerének feladata”.(11)
14. Ez azonban nem teljesen mentesíti a nemzeti eljárási szabályokat a közösségi jog által felállított követelmények alól. Az állandó ítélkezési gyakorlat szerint a nemzeti eljárási jogszabályoknak tiszteletben kell tartaniuk az egyenértékűség és a tényleges érvényesülés elvét.(12)
15. Az egyenértékűség elve megköveteli, hogy ugyanazon eljárási szabályok vonatkozzanak a közösségi jogra alapított igényekre, mint a nemzeti jogra alapított hasonló igényekre.(13)
16. A tényleges érvényesülés elve magában foglalja, hogy a közösségi jog által biztosított jogoknak a gyakorlatban is érvényesülniük kell. Lényegében a közösségi jog által biztosított jogok tekintetében azt az ismert elvet fejezi ki, amely szerint ahol jog van, ott jogorvoslásnak is lennie kell.(14) Jacobs főtanácsnok szavaival élve: „azon egyénnek, aki úgy érzi, hogy a közösségi jogon alapuló jogától vagy előnyétől megfosztó intézkedés neki kárt okozott, rendelkeznie kell a lehetőséggel, hogy ezen intézkedés ellen jogorvoslattal élhessen, és teljes bírói jogvédelmet kell élveznie”.(15) A tényleges érvényesülés elve ennek megfelelően kizárja azokat az eljárási szabályokat, amelyek a közösségi jogrend által biztosított jogok gyakorlását a gyakorlatban lehetetlenné vagy rendkívül nehézzé tennék.(16)
17. Ennek következtében, míg a tényleges érvényesülés elve olyan minimális eljárási szabályokat tesz kötelezővé, amelyeket a közösségi jog alanyának biztosítani kell, az egyenértékűség elve biztosítja, hogy közösségi jog alanyával szemben tanúsított eljárás nem lehet kedvezőtlenebb, mint amelyet a nemzeti jog a hasonló jog alanyainak biztosít.
18. Ezen elvek együttesen ugyanakkor olyan mércét is jelentenek, amely alapján meg kell viz sgálni azt a nemzeti eljárási szabályt, amely korlátozza, hogy a bíróság hivatalból vegyen figyelembe egy jogalapot. Ennek következtében az eljárási autonómia elvével összhangban a Bíróság megállapította, hogy a közösségi jog rendszerint nem írja elő a nemzeti bíróság számára, hogy a közösségi jogra alapított jogalapokat hivatalból figyelembe vehesse, ha a felek elmulasztották azt.(17) Ennek ellenére az ítélkezési gyakorlat azt is mutatja, hogy e szabály alól az egyenértékűség és a tényleges érvényesülés elvére tekintettel vannak kivételek.
19. Az eddig felvázolt elméleti keretek meglehetősen világosnak tűnhetnek. Az egyenértékűség és a tényleges érvényesülés elvének alkalmazása azonban mégis első pillantásra ötletszerűnek tűnő határozatok sorához vezetett. Megpróbálom felvázolni, hogy e különböző határozatokat – valamint a jelenleg folyamatban lévő ügyeket – hogyan lehet a vizsgált elv szerint rendezni, kezdve a tényleges érvényesülés elvével összefüggő ügyekkel.
A tényleges érvényesülés elve
20. Ezen ügyek közül az első, a Peterbroeck‑ügy(18), azonnal felveti azt a kérdést, hogyan lehet kielégítően megmagyarázni azt, ahogyan a Bíróság a tényleges érvényesülés elvét alkalmazta, különösen a Bíróságnak a Van Schijndel és Van Veen egyesített ügyekben(19) ugyanazon a napon hozott ítélete fényében. A Peterbroeck‑ügyben a Bíróság kifogásolta azt az eljárási szabályt, amely megakadályozta a nemzeti bíróságot, hogy hivatalból megvizsgálja, hogy a nemzeti jogi intézkedés összeegyeztethető‑e a közösségi joggal, míg a Van Schijndel és Van Veen egyesített ügyekben a Bíróság fenntartotta a látszólag hasonló szabályt.
21. Mindkét ügyet a tényleges érvényesülés elve alapján döntötték el: a kérdéses eljárási szabály rendkívül nehézzé tette‑e a közösségi jogrend által biztosított jog gyakorlását. A Bíróság a teljes eljárás fényében elemezte a tényállást. A Van Schijndel és Van Veen egyesített ügyekben a felperesek azt kérték a Hoge Raad der Nederlandentól (holland legfelsőbb bíróság), hogy semmisítse meg a Rechtbank Breda (bredai regionális bíróság) két határozatát arra tekintettel, hogy a bíróságnak hivatalból meg kellett volna vizsgálnia a Szerződésnek a versenyről és a szolgáltatásnyújtás szabadságáról szóló rendelkezéseit. A Hoge Raad által előterjesztett előzetes döntéshozatal iránti kérelem alapján a Bíróság megállapította, hogy a kérdéses körülmények között a közösségi jog nem kötelezte a nemzeti bíróságokat arra, hogy eltekintsenek a nemzeti eljárási szabályok alkalmazásától, és a felek által körülhatárolt jogvita kereteit túllépjék.
22. A Peterbroeck‑ügyben azonban más volt a helyzet. Ez az ügy a belga adóhatóság határozata elleni keresettel függött össze. Elméletileg e határozat bírósági felülvizsgálata csak azon jogalapokra terjedhet ki, amelyekre a felperes a közigazgatási felülvizsgálat során hivatkozott. Amint az eljárás befejeződött, a felperes hatvan napon belül terjeszthette elő az új – köztük a közösségi jogra alapított – jogalapokat a hatáskörrel rendelkező bíróság előtt. A Bíróság megállapította, hogy e határidő a jogi és a gyakorlati összefüggéseit tekintve valójában hátrányosan befolyásolta a közösségi jogrend által biztosított jogok gyakorlásának lehetőségét.
23. Annak megítélése, hogy a gyakorlatban rendkívül nehéz‑e valamely jog gyakorlása, széles skálán mozoghat – ami megmagyarázza, hogy a Peterbroeck‑ügy, valamint a Van Schijndel és Van Veen egyesített ügyek miért vezettek eltérő következtetéshez csupán néhány tényező alapján. Vannak azonban olyan körülmények, amelyek között nyilvánvaló, hogy annak lehetősége nélkül, hogy a nemzeti bíróság hivatalból figyelembe vehessen egy jogalapot, rendkívül nehéz volna a feleknek bírói jogvédelemben részesülni, ahol a közösségi jog ruházza fel őket a jogokkal. Az Océano Grupo Editorial és Salvat Editores egyesített ügyek(20) és a Cofidis‑ügy(21) ezt példázzák.
24. Az Océano Grupo Editorial és Salvat Editores egyesített ügyekben, valamint a Cofidis‑ügyben a Bíróság úgy döntött, hogy irányelvből is levezethető a nemzeti bíróság azon lehetősége, hogy hivatalból figyelembe vehet egy jogalapot, feltéve hogy az szükséges ezen irányelv céljainak eléréséhez.(22) A Bíróság pontosabban azt állapította meg, hogy a 93/13/EGK tanácsi irányelv(23) céljai eléréséhez szükség volt arra a lehetőségre, hogy a nemzeti bíróság hivatalból meghatározhassa, hogy a fogyasztói szerződésben a joghatósági kikötés tisztességtelen feltételnek minősül‑e. E cél végső soron az volt, hogy védelemben részesítse a fogyasztókat a fogyasztói szerződésekben szereplő tisztességtelen feltételekkel szemben. A Bíróság az irányelvet a tényleges érvényesülés elvével összhangban értelmezte. Ha a Bíróság másként döntött volna, „az a paradox helyzet [állt volna] elő, hogy a fogyasztó köteles [lett volna] a lakóhelye szerintitől eltérő bíróság előtt megjelenni, pontosan azért, hogy az őt erre kötelező szerződési feltétel tisztességtelen jellegét kifogásolja”(24) .
25. Az ítélkezési gyakorlatot talán az alábbiak szerint lehet a legjobban összefoglalni: a tényleges érvényesülés elve nem kötelezi a nemzeti bíróságokat arra, hogy hivatalból figyelembe vegyék a közösségi jogra alapított jogalapokat, kivéve, ha ez annak érdekében szükséges, hogy a közösségi jogrend által biztosított jog esetén a bírósági jogvédelmet biztosítsák. Ebből eredően a nemzeti bíróságok kötelessége beavatkozni, ha az a közösségi jogrend által biztosított jogok védelme érdekében szükséges. A tényleges érvényesülés elve azonban nem foglalja magában a nemzeti bíróságok azon általános kötelességét, hogy minden körülmények között biztosítsák a közösségi jogrendből eredő szabályok alkalmazását.
26. Más‑e a helyzet, ha a kérdéses közösségi szabályozás alapvető jelentőségű? Az előzetes döntéshozatalra utaló végzésében a kérdést előterjesztő bíróság megvizsgálja azt a lehetőséget, hogy egyes normák olyan kiemelkedő fontosságúak lehetnek, hogy azokat a közösségi jog „hivatalból alkalmazandó” szabálynak tekinti, és ezért a nemzeti bíróságok kötelesek azokat hivatalból alkalmazni. Ezzel összefüggésben a kérdést előterjesztő bíróság megemlíti az Eco Swiss ügyben hozott ítéletet(25) . Az az ügy választottbírósági ítélet megsemmisítése iránti kérelemmel függött össze. A választottbíró kártérítést ítélt meg egy licenc‑megállapodás felmondása miatt. A választottbírósági eljárás során nem vetették fel azt a kérdést, hogy a megállapodás az EK 81. cikk alapján nem semmis‑e. A Bíróság megállapította, hogy a nemzeti bíróságnak meg kell állapítania a választottbírósági ítélet semmisségét, ha úgy véli, hogy az ellentétes az EK 81. cikkel, és ha a nemzeti eljárási jogszabályok előírják a nemzeti jog hivatalból alkalmazandó szabályainak megszegésére alapított, megsemmisítés iránti kérelem helybenhagyását.(26)
27. Hibás lenne azonban az Eco Swiss ügyben hozott ítéletből azt a következtetést levonni, hogy a tényleges érvényesülés elve értelmében a nemzeti bíróságoknak egyes közösségi normákat, a közösségi jogi rendszerben betöltött jelentőségüknél fogva, alkalmazniuk kell, még akkor is, ha a felek nem hivatkoztak azokra. Az Eco Swiss ügyben hozott ítélet ilyen értelmezése ugyanis a Van Schijndel és Van Veen egyesített ügyekben hozott ítélettel összeegyeztethetetlen. A Bíróság valóban megállapította az Eco Swiss ügyben hozott ítéletben, hogy az EK 81. cikk „olyan alapvető rendelkezés, amely nélkülözhetetlen a Közösség feladatainak ellátásához”.(27) Ugyanakkor a Van Schijndel és Van Veen egyesített ügyekben hozott ítélet ugyanerre a rendelkezésre vonatkozott, ám a Bíróság nem állapította meg az EK 81. cikk alkalmazásának kötelezettségét. Ebből következően az a kérdés, hogy a vizsgált rendelkezés hivatalból alkalmazandó rendelkezésnek minősül‑e, nem meghatározó a tényleges érvényesülés elvének alkalmazása szempontjából. Valójában, ahogyan azt alább bemutatom, az Eco Swiss elsősorban és leginkább azon ügyek csoportjába tartozik, amelyekben a Bíróság az egyenértékűség elvét alkalmazta.
28. A Bíróság az Eco Swiss ügyben hozott ítéletben mégis utalt a tényleges érvényesülés elvére. Miután az egyenértékűség elvére hivatkozva eldöntötte az ügyet, a Bíróság megjegyezte azt is, hogy „[az EK 81. cikk(1) bekezdésében] foglalt tilalom értelmezésével összefüggő kérdéseket a nemzeti bíróságoknak meg kell tudniuk vizsgálni, ha választottbírósági ítélet érvényességéről döntenek”.(28) A Bíróság legfőbb törekvése láthatólag az volt, hogy jogorvoslati lehetőséget kell biztosítani az EK 81. cikkel ellentétes választottbírósági ítélet megtámadása érdekében.(29) Ebből következően az a nemzeti szabály, amely azokra a jogalapokra korlátozza a választottbírósági ítélet bírósági felülvizsgálatát, amelyekre a felperes a választottbírósági eljárásban hivatkozott, ellentétes a tényleges érvényesülés elvével. Az a tény, hogy a feleknek lehetőségük volt a közösségi jogra alapított jogalapokra hivatkozni a választottbírósági eljárásban, nem biztosít teljes körű bírói jogvédelmet, mivel az eljárás – akárcsak a Peterbroeck‑ügyben a közigazgatási felülvizsgálat – szűkebb értelemben nem tekinthető bírósági eljárásnak.(30)
29. Összefoglalva, a tényleges érvényesülés elve nem kötelezi a nemzeti bíróságokat arra, hogy a közösségi jogra alapított jogalapot hivatalból figyelembe vegyék, még akkor sem, ha a jogalap a közösségi jogrend szempontjából alapvető fontosságú rendelkezésre vonatkozik is. Ennek ellenére a tényleges érvényesülés elve alapján a feleknek biztosítani kell annak tényleges lehetőségét, hogy a közösségi jogra alapított jogalapra hivatkozhassanak a nemzeti bíróság előtt. Ezzel ellentétes esetben a nemzeti bíróságnak lehetőséget kell arra biztosítani, hogy e jogalapot hivatalból figyelembe vegye.
30. Köztudott, hogy a vizsgált eljárásban a feleknek valóban volt lehetőségük arra, hogy a nemzeti bíróságnál előterjesztett kérelmeikben a 85/511 irányelv 11. és 13. cikkére alapított jogalapra hivatkozzanak. A Peterbroeck‑üggyel szemben a nemzeti eljárási szabályok nem tették rendkívül nehézzé azt, hogy e rendelkezésekre hivatkozzanak. A puszta tény, hogy a felek arra nem hivatkoztak, nem teszi kötelezővé a nemzeti bíróság számára, hogy segítséget nyújtson, és a tényleges érvényesülés elvére tekintettel orvosolja a mulasztást.
31. Emellett, ahogyan arra a kérdést előterjesztő bíróság helyesen rámutatott, a 85/511 irányelv nem utal arra, hogy a 11. és 13. cikket a nemzeti bíróságoknak hivatalból kell alkalmazniuk. Az irányelv célja, ahogyan arra az 1. cikk utal, hogy meghatározza „a ragadós száj- és körömfájás-fertőzés megjelenésekor a Közösségben alkalmazandó […] ellenőrző intézkedéseket”, és ezáltal védje a Közösség egészében az állatállomány egészségét.(31) Nehéz volna arra a következtetésre jutni, hogy e célt csak úgy lehet elérni, ha a nemzeti bíróság elismeri, hogy hivatalból figyelembe veheti azt a jogalapot, miszerint a felperes állatainak a ragadós száj- és körömfájás terjedésének megelőzése érdekében történő leöléséről szóló határozat olyan laboratórium által végzett vizsgálatokon alapul, amelyet az irányelv B. melléklete nem sorol fel. Amennyiben az irányelv a felperes számára jogokat biztosít, e jogok hatékony bírói jogvédelme főszabály szerint megvalósítható anélkül is, hogy a nemzeti bíróságnak az irányelvet hivatalból kellene figyelembe vennie. E tekintetben a jelen ügy jelentősen eltér az Océano Grupo Editorial és Salvat Editores egyesített ügyektől, valamint a Cofidis‑ügytől.
32. Ebből következően a tényleges érvényesülés elve nem kötelezi a nemzeti bíróságot arra, hogy hivatalból megvizsgálja az irányelv 11. és 13. cikkére alapított jogalapokat. Kérdéses marad azonban, hogy e követelmény levezethető‑e az egyenértékűség elvéből.
Az egyenértékűség elve
33. Ha a nemzeti eljárási jog lehetővé teszi a bíróság számára, hogy hivatalból figyelembe vegyen jogalapokat, akkor az egyenértékűség elve előírja, hogy ez a lehetőség kiterjedjen a közösségi jogra alapított jogalapra is. A közösségi jogra alapított jogalapok tekintetében ugyanis az EK 10. cikkben foglalt együttműködés elve kötelezi a nemzeti bíróságokat arra, hogy éljenek ezzel a lehetőséggel.(32) A bíróságok hatásköre azonban a nemzeti jogra alapított jogalapok hivatalból történő figyelembevételére rendszerint szigorúan korlátozott. Ennek eredményeként felmerül a probléma, hogy e korlátozások hogyan befolyásolják a közösségi jogra alapított jogalapok figyelembevételének kötelezettségét.
34. Más szavakkal, ha a nemzeti bíróság hivatalból megvizsgálhat bizonyos, a nemzeti jogra alapított jogalapokat, az egyenértékűség elve előírja, hogy ugyanilyen lehetősége legyen a közösségi jogra alapított, egyenértékű
jogalapok tekintetében. A kérdés ezért az, hogyan dönthető el, hogy melyek az „egyenértékű” jogalapok.
35. Az Eco Swiss ügy ezt jól illusztrálja.(33) Az abban az ügyben vizsgált nemzeti eljárási szabályok előírták, hogy választottbírósági ítélet megsemmisítését csak korlátozott számú jogalap alapján lehet elrendelni, többek között ha a határozat „hivatalból alkalmazandó szabállyal ellentétes”.(34) A kérdést előterjesztő bíróság kifejtette, hogy a polgári eljárás nemzeti szabályai szerint a választottbírósági ítélet csak akkor ellentétes a hivatalból alkalmazandó szabállyal, „ha a végrehajtása olyan alapvető jelentőségű, feltétlenül érvényesítendő szabállyal volt [ellentétes], amelynek semmilyen eljárási jellegű korlátozás nem akadályozhatja meg a tiszteletben tartását”.(35) A kérdést előterjesztő bíróság arra is rámutatott, hogy az a választottbírósági ítélet, amely ellentétes a versenyjog nemzeti szabályaival, általában nem tekinthető a hivatalból alkalmazandó szabállyal ellentétesnek.(36) A Bíróság mégis úgy ítélte meg, hogy közösségi jogi szempontból az EK 81. cikk szerinti tilalom alapvetően feltétlenül érvényesítendő szabály. Ezért az EK 81. cikk ugyanis ugyanazzal a jogállással rendelkezik, mint a hivatalból alkalmazandó nemzeti szabályok.(37) Ennek következtében az egyenértékűség elve előírja, hogy a nemzeti bíróságnak helyt kell adni a választottbírósági ítélet megsemmisítése iránti kérelemnek, ha úgy véli, hogy az ítélet ellentétes az EK 81. cikkel.(38)
36. A jelen eljárásban a „hivatalból alkalmazandó” kifejezés teljesen más értelemben használatos. Az alkalmazandó nemzeti jogi rendelkezés az államigazgatási eljárásról szóló általános törvény 8:69. cikkének (1) bekezdése, (Algemene Wet Bestuursrecht, a továbbiakban: Awb), amely a következőket írja elő:
„Az eljáró bíróság a kereset, az előterjesztett iratok, az előzetes vizsgálat és az ügy tárgyaláson történő vizsgálata alapján határoz.”
Az Awb. 8:69. cikke úgy folytatódik, hogy a bíróság hivatalból kiegészíti a jogalapokat. Ennek során azonban a bíróságnak a felek által meghatározott jogvita keretein belül kell maradnia. A jogvita keretein csak annak érdekében terjeszkedhet túl, hogy hivatalból megvizsgálja a hivatalból figyelembe veendő jogalapokat.(39)
37. A hivatalból figyelembe veendő kifejezés jelentését ebben az összefüggésben a nemzeti ítélkezési gyakorlat határozza meg. Az arra hasonlít, ahogyan a hivatalból figyelembe veendő kifejezés fogalmát hasonló összefüggésben az Elsőfokú Bíróság alkalmazza.(40) A holland közigazgatási jog szerint a hivatalból figyelembe veendő jogalapok elsősorban a bíróság hatáskörét, a kereset elfogadhatóságát, valamint a vitatott határozatot kibocsátó közigazgatási szerv hatáskörét érintik.(41) Az egyenértékűség problémáját e jogalapokra tekintettel és azon érdekek alapján kell megoldani, amelyeket a nemzeti jogrendszerben védelmezni próbálnak.
38. Főszabály szerint a nemzeti bíróság feladata ezen érdekek meghatározása. Ha ezt megtette, meg kell vizsgálni azt, hogy a közösségi jogrendszer szempontjából a közösségi jog mely rendelkezései védenek egyenértékű érdekeket – azaz olyan érdekeket, amelyeknek a közösségi jogrendszer olyan szerepet és jogállást biztosít, amelyek a nemzeti szinten vitatott érdekekkel egyenértékűek.
39. Az 85/511 irányelv 11. és 13. cikke a Közösségben a közegészséghez és az állatállomány egészségéhez kapcsolódik. E rendelkezések különösen a tagállamok közötti lényeges együttműködés elősegítésére törekednek a ragadós száj- és körömfájás vírus elleni küzdelemben.(42)
40. Az bizonyosan kijelenthető még a nemzeti jog részletes elemzése nélkül is, hogy ezek az érdekek nem egyenértékűek azokkal az érdekekkel, amelyekkel összefüggésben a jogalapok hivatalból történő figyelembe vételére a kérdést előterjesztő bíróság hatáskörrel rendelkezik.
41. Ezért az alapügyhöz hasonló helyzetben a közösségi jog nem követeli meg a nemzeti bíróságtól azt, hogy a felek által meghatározott jogvita kereteit meghaladóan hivatalból megvizsgálja a 85/511 irányelvre alapított jogalapokat.
IV – Végkövetkeztetések
42. Következésképpen javasolom, hogy a Bíróság a College van Beroep voor het bedrijfsleven által előterjesztett kérdésre a következő választ adja:
„A közösségi jog nem követeli meg a nemzeti bíróságtól azt, hogy olyan körülmények között, mint amilyen az alapügyben szerepel, a felek által meghatározott jogvita kereteit meghaladóan hivatalból megvizsgálja az 1990. június 26‑i 90/423/EGK tanácsi irányelvvel módosított, a ragadós száj- és körömfájás elleni védekezésre irányuló közösségi intézkedések bevezetéséről szóló, 1985. november 18‑i 85/511/EGK tanácsi irányelv 11. és 13. cikkére alapított jogalapokat.”
(1) .
(2)  –	C‑28/05. sz. ügyben 2006. június 15‑én hozott ítélet (EBHT 2006., I‑5431. o.).
(3)  –	HL L 315., 11. o.; magyar nyelvű különkiadás 3. fejezet, 6. kötet, 265. o.; amelyet az 1990. június 26‑i 90/423/EGK tanácsi irányelv (HL L 224., 13. o.; magyar nyelvű különkiadás 3. fejezet, 10. kötet, 122. o.) módosított.
(4)  –	C‑312/93. sz. ügyben 1995. december 14‑én hozott ítélet (EBHT 1995., I‑4599. o.).
(5)  –	C‑430/93. és C‑431/93. sz. egyesített ügyekben 1995. december 14‑én hozott ítélet (EBHT 1995., I‑4705. o.).
(6)  –	Lásd még a C‑189/01. sz. Jippes‑ügyben 2001. július 12‑én hozott ítéletet (EBHT 2001., I‑5689. o.), valamint a C‑96/03. és C‑97/03. sz., Tempelman és Van Schaijk egyesített ügyekben 2005. március 10‑én hozott ítéletet (EBHT 2005., I‑1895. o.).
(7)  –	Hivatkozás a 2. lábjegyzetben.
(8)  –	A 4. lábjegyzetben hivatkozott Peterbroeck‑ügyben hozott ítélet 13. pontja. Lásd még a 166/73. sz. Rheinmühlen Düsseldorf ügyben 1974. december 16‑án hozott ítélet (EBHT 1974., 33. o.) 2. és 3. pontját, valamint a C‑446/98. sz. Fazenda Pública ügyben 2000. december 14‑én hozott ítélet (EBHT 2000., I‑11435. o.) 48. pontját.
(9)  –	Ebben az értelemben lásd a 149/82. sz. Robards‑ügyben 1983. február 3‑án hozott ítélet (EBHT 1983., 171. o.) 19. pontját; a C‑83/91. sz. Meilicke‑ügyben 1992. július 16‑án hozott ítélet (EBHT 1992., I‑4871. o.) 25. pontját; valamint a C‑451/99. sz. Cura Anlagen ügyben 2002. március 21‑én hozott ítélet (EBHT 2002., I‑3193. o.) 26. pontját.
(10)  –	C‑163/94., C‑165/94. sz. és C‑250/94. sz., Sanz de Lera és társai egyesített ügyekben 1995. december 14‑én hozott ítélet (EBHT 1995., I‑4821. o.) 15. pontja. Lásd még a C‑144/04. sz. Mangold‑ügyben 2005. november 22‑én hozott ítélet (EBHT 2005., I‑9981. o.) 32–38. pontját.
(11)  –	Az 5. lábjegyzetben hivatkozott Van Schijndel és Van Veen egyesített ügyekben hozott ítélet 17. pontja. Lásd még például a 33/76. sz. Rewe‑Zentralfinanz ügyben 1976. december 16‑án hozott ítélet (EBHT 1976., 1989. o.) 5. pontját; a 45/76. sz. Comet‑ügyben 1976. december 16‑án hozott ítélet (EBHT 1976., 2043. o.) 13. pontját; a C‑128/93. sz. Fisscher‑ügyben 1994. szeptember 28‑án hozott ítélet (EBHT 1994., I‑4583. o.) 39. pontját; a C‑410/92. sz. Johnson‑ügyben 1994. december 6‑án hozott ítélet (EBHT 1994., I‑5483. o.) 21. pontját; valamint a C‑246/96. sz., Magorrian és Cunningham ügyben 1997. december 11‑én hozott ítélet (EBHT 1997., I‑7153. o., 37. pontját.
(12)  –	Lásd például a C‑231/96. sz. Edis‑ügyben 1998. szeptember 15‑én hozott ítélet (EBHT 1998., I‑4951. o.) 34. pontját; a C‑453/99. sz., Courage kontra Crehan ügyben 2001. szeptember 20‑án hozott ítélet (EBHT 2001., I‑6297. o.) 29. pontját; a C‑30/02. sz., Recheio – Cash & Carry ügyben 2004. június 17‑én hozott ítélet (EBHT 2004., I‑6051. o.) 17. pontját; valamint a C‑290/05. és C‑333/05. sz., Nádasdi és Németh egyesített ügyekben 2006. október 5‑én hozott ítélet (EBHT 2006., I‑10115. o.) 69. pontját.
(13)  –	Lásd például a 11. lábjegyzetben hivatkozott Rewe‑Zentralfinanz ügyben hozott ítélet 6. pontját, valamint a C‑78/98. sz., Preston és társai ügyben 2000. május 16‑án hozott ítélet (EBHT 2000., I‑3201. o.) 31. pontját.
(14)  –	A C‑213/89. sz., Factortame és társai ügyben 1990. június 19‑én hozott ítélet (EBHT 1990., I‑2433. o.); a C‑6/90. és C‑9/90. sz., Francovich és társai egyesített ügyekben 1991. november 19‑én hozott ítélet (EBHT 1991., I‑5357. o.) és a 12. lábjegyzetben hivatkozott Courage kontra Crehan ügyben hozott ítélet.
(15)  –	Jacobs főtanácsnoknak a C‑50/00 P. sz., Unión de Pequeños Agricultores kontra Tanács ügyben 2002. március 21‑én ismertetett indítványa (2002. július 25‑én hozott ítélet, EBHT 2002., I‑6677. o.) 38. pontja. Lásd még a 222/86. sz., Heylens és társai ügyben 1987. október 15‑én hozott ítélet (EBHT 1987., I‑4097. o.) 15–17. pontját.
(16)  –	Lásd például a 4. lábjegyzetben hivatkozott Peterbroeck‑ügyben hozott ítélet 14. pontját, valamint a 12. lábjegyzetben hivatkozott Courage kontra Crehan ügyben hozott ítélet 25. és 29. pontját.
(17)  –	Az 5. lábjegyzetben hivatkozott Van Schijndel és Van Veen egyesített ügyekben hozott ítélet 22. pontja. A közösségi jog azt sem zárja ki, hogy a nemzeti bíróságok a közösségi jog rendelkezéseit akkor is figyelembe vegyék, ha a felek nem hivatkoztak azokra (ehhez lásd a C‑87/90., C‑88/90. és C‑89/90. sz., Verholen és társai egyesített ügyekben 1991. július 11‑én hozott ítélet [EBHT 1991., I‑3757. o.] 12–16. pontját, valamint a C‑315/01. sz. GAT‑ügyben 2003. június 19‑én hozott ítélet [EBHT 2003., I‑6351. o.] 46. és 50. pontját).
(18)  –	Hivatkozás a 4. lábjegyzetben.
(19)  –	Hivatkozás az 5. lábjegyzetben.
(20)  –	C‑240/98–C‑244/98. sz. egyesített ügyekben 2000. június 27‑én hozott ítélet (EBHT 2000., I‑4941. o.)
(21)  –	C‑473/00. sz. ügyben 2002. november 21‑én hozott ítélet (EBHT 2002., I‑10875. o.).
(22)  –	A 20. lábjegyzetben hivatkozott Océano Grupo Editorial és Salvat Editores egyesített ügyekben hozott ítélet 26. pontja, valamint a 21. lábjegyzetben hivatkozott Cofidis‑ügyben hozott ítélet 32. és 33. pontja.
(23)  –	A fogyasztókkal kötött szerződésekben alkalmazott tisztességtelen feltételekről szóló, 1993. április 5‑i 93/13/EGK tanácsi irányelv (HL L 95., 29. o.; magyar nyelvű különkiadás 15. fejezet, 2. kötet, 288. o.).
(24)  – 	Saggio főtanácsnok Océano GrupoEditorial és Salvat Editores egyesített ügyekre vonatkozó indítványának 24. pontja.
(25)  –	C‑126/97. sz. ügyben 1999. június 1‑jén hozott ítélet (EBHT 1999., I‑3055. o.).
(26)  –	Az Eco Swiss ügyben hozott ítélet 41. pontja.
(27)  –	Az Eco Swiss ügyben hozott ítélet 36. pontja.
(28)  –	Az Eco Swiss ügyben hozott ítélet 40. pontja.
(29)  –	A nemzeti jogszabályok természetesen előírhatják, hogy a keresetet ésszerű határidőn belül kell benyújtani (lásd az Eco Swiss ügyben hozott ítélet 43-48. pontját).
(30)  –	E tekintetben az Eco Swiss ügyben hozott ítélet egybecseng a Bíróság azon határozatával, amelynek értelmében a magánjogi megállapodás szerint létrehozott választottbíróság állami beavatkozás nélkül nem tekinthető az EK 234. cikk szerinti bíróságnak, így e cikk alapján nem terjeszthet elő előzetes döntéshozatal iránti kérelmet (a 102/81. sz., Nordsee kontra Reederei Mond ügyben 1982. március 23‑án hozott ítélet [EBHT 1982., 1095. o.]).
(31)  –	Lásd a 85/511 irányelv preambulumát.
(32)  –	E tekintetben lásd a C‑72/95. sz., Kraaijeveld és társai ügyben 1996. október 24‑én hozott ítélet (EBHT 1996., I‑5403. o.) 57. és 58. pontját, valamint az 5. lábjegyzetben hivatkozott Van Schijndel és Van Veen egyesített ügyekben hozott ítélet 13. és 14. pontját.
(33)  –	Hivatkozás a 25. lábjegyzetben.
(34)  –	Az Eco Swiss ügyben hozott ítélet 7. pontja.
(35)  –	Az Eco Swiss ügyben hozott ítélet 24. pontja.
(36)  –	Az Eco Swiss ügyben hozott ítélet 24. pontja.
(37)  –	Ebben az értelemben lásd még a C‑295/04–C‑298/04. sz., Manfredi és társai egyesített ügyekben 2006. július 13‑án hozott ítélet (EBHT 2006., I‑6619. o.) 31. pontját.
(38)  –	Lásd különösen az Eco Swiss ügyben hozott ítélet 37. pontját.
(39)  – Jans, J.H., Doorgeschoten? Enkele opmerkingen over de gevolgen van de Europeanisering van het bestuursrecht voor de grondslagen van de bestuursrechtspraak, Amszterdam: Europa Law Publishing, 2005.; Brugman, D., „Ambtshalve toetsing afgebakend: de plaats van ambtshalve toetsing in het bestuursprocesrecht in nationaal- en Europeesrechtelijk perspectief”, Nederlands Tijdschrift voor bestuursrecht, 2005., 8. kötet, 265–277. o.; Tak, A. Q. C., Het Nederlands bestuursprocesrecht in theorie en praktijk, Nijmegen: Wolf Legal Publishers, 2005., 497. o.; Van Ballegooij, G. A. C. M., Barkhuysen, T., Brenninkmeijer, A. F. M., Den Ouden, W., és Polak, J. E. M.., Bestuursrecht in het Awb-tijdperk, Deventer: Kluwer, 2004., 232. o.; Van Wijk, H. D., Konijnenbelt, W. és Van Male, R. M., Hoofdstukken van bestuursrecht, Den Haag: Elsevier juridisch, 2002., 616. o.; De Haan, P., Drupsteen, T. G. és Fernhout, R., Bestuursrecht in de sociale rechtsstaat, Deventer: Kluwer, 1998., 348. o.; Ten Berge, J. B. J. M., De Waard, B. W. N. és Widdershoven, R. J. G. M., Het bestuursprocesrecht, Deventer: W. E. J. Tjeenk Willink, 1996., 193–204. o.
(40)  –	Lásd például a T‑44/00. sz., Mannesmannröhren‑Werke kontra Bizottság ügyben 2004. július 8‑án hozott ítélet (EBHT 2004., II‑2223. o.) 178. pontját; a T ‑27/02. sz., Kronofrance kontra Bizottság ügyben 2004. december 1‑jén hozott ítélet (EBHT 2004., II‑4177. o.) 30. pontját; a T‑437/04. és T‑441/04. sz., Standertskjöld‑Nordenstam kontra Bizottság egyesített ügyekben 2006. február 22‑én hozott ítélet (az EBHT‑ban még nem tették közzé) 28. pontját; a T‑285/04. sz., Andrieu kontra Bizottság ügyben 2006. július 13‑án hozott ítélet (az EBHT‑ban még nem tették közzé) 129. pontját; a T‑166/01. sz., Lucchini kontra Bizottság ügyben 2006. szeptember 19‑én hozott ítélet (az EBHT‑ban még nem tették közzé) 144. pontját, valamint a T‑171/05. sz., Nijs kontra Számvevőszék ügyben 2006. október 3‑án hozott ítélet (az EBHT‑ban még nem tették közzé) 31. pontját. Lásd még a C‑417/04. P. sz., Regione Siciliana kontra Bizottság ügyben 2006. május 2‑án hozott ítélet (EBHT 2006., I‑3881. o.) 36. pontját; a C‑98/04. sz., Bizottság kontra Egyesült Királyság ügyben 2006. május 4‑én hozott ítélet (EBHT 2006., I‑4003. o.) 16. pontját; valamint a C‑442/03. P. és C‑471/03. P. sz., P & O European Ferries kontra Bizottság egyesített ügyekben 2006. június 1‑jén hozott ítélet (EBHT 2006., I‑4845. o.) 45. pontját.
(41)  –	Lásd a 39. lábjegyzetben hivatkozott szakirodalmat.
(42)  –	Lásd még a 2. lábjegyzetben hivatkozott Dokter és társai ügyre vonatkozó indítványom 23. pontját.