Ideiglenes változat
A BÍRÓSÁG ÍTÉLETE (ötödik tanács)
2026. május 21.(*)
„ Előzetes döntéshozatal – Büntetőügyekben folytatott igazságügyi együttműködés – 2002/584/IB kerethatározat – Európai elfogatóparancs – Tagállamok közötti átadási eljárás – A végrehajtás mérlegelhető megtagadásának okai – A 4. cikk 6. pontja – A végrehajtó tagállam azon kötelezettségvállalása, hogy a büntetést belső joga szerint végrehajtja – 2008/909/IB kerethatározat – Büntetőügyekben hozott, szabadságvesztés‑büntetéseket kiszabó vagy szabadságelvonással járó intézkedéseket alkalmazó ítéletek kölcsönös elismerése – Az elismerés és a végrehajtás megtagadásának okai – A 9. cikk (1) bekezdésének i) pontja – A határozat meghozatalát eredményező tárgyaláson személyesen jelenő nem lévő érintett – A tárgyalás kitűzött időpontjáról és helyéről való tájékoztatás – Az érintett személynek a tárgyaláson való jelenlétről való önkéntes és egyértelmű lemondása – A végrehajtó tagállam illetékes hatóságának értékelése – Az uniós joggal összhangban álló értelmezésre vonatkozó kötelezettség ”
A C‑95/24. sz. [Khuzdar](i) ügyben,
az EUMSZ 267. cikk alapján benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem tárgyában, amelyet a Corte d’appello di Napoli (nápolyi fellebbviteli bíróság, Olaszország) a Bírósághoz 2024. február 6‑án érkezett, 2024. február 6‑i határozatával terjesztett elő az
ATAU
ellen kibocsátott európai elfogatóparancs végrehajtására irányuló,
a
Procura generale presso la Corte d’appello di Napoli
részvételével folyamatban lévő eljárásban,
A BÍRÓSÁG (ötödik tanács),
tagjai: M. L. Arastey Sahún tanácselnök, E. Regan (előadó), D. Gratsias, B. Smulders és N. Fenger bírák,
főtanácsnok: J. Richard de la Tour,
hivatalvezető: C. Di Bella tanácsos,
tekintettel az írásbeli szakaszra és a 2025. május 15‑i tárgyalásra,
figyelembe véve a következők által előterjesztett észrevételeket:
–        ATAU képviseletében L. Migliaccio, A. Scardamaglio és C. Sgariglia avvocati,
–        az olasz kormány képviseletében S. Fiorentino és G. Palmieri, meghatalmazotti minőségben, segítőik: S. Faraci és A. Trimboli avvocati dello Stato,
–        a román kormány képviseletében E. Gane, L. Ghiță és A. Wellman, meghatalmazotti minőségben,
–        az Európai Bizottság képviseletében H. Leupold, F. Tomat és J. Vondung, meghatalmazotti minőségben,
a főtanácsnok indítványának a 2025. szeptember 18‑i tárgyaláson történt meghallgatását követően,
meghozta a következő
Ítéletet
1        Az előzetes döntéshozatal iránti kérelem a 2009. február 26‑i 2009/299/IB tanácsi kerethatározattal (HL 2009. L 81., 24. o.) módosított, az európai elfogatóparancsról és a tagállamok közötti átadási eljárásokról szóló, 2002. június 13‑i 2002/584/IB tanácsi kerethatározat (HL 2002. L 190., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 19. fejezet, 6. kötet, 34. o.; a továbbiakban: 2002/584 kerethatározat) 4. cikke 6. pontjának, valamint a 2009/299 kerethatározattal módosított, a kölcsönös elismerés elvének büntetőügyekben hozott, szabadságvesztés‑büntetéseket kiszabó vagy szabadságelvonással járó intézkedéseket alkalmazó ítéleteknek az Európai Unióban való végrehajtása céljából történő alkalmazásáról szóló, 2008. november 27‑i 2008/909/IB tanácsi kerethatározat (HL 2008. L 327., 27. o.; a továbbiakban: 2008/909 kerethatározat)
9. cikke (1) bekezdése i) pontjának és 25. cikkének értelmezésére vonatkozik.
2        E kérelmet egy szlovák bíróság által egy Olaszországban lakóhellyel rendelkező személlyel szemben olyan tárgyaláson kiszabott szabadságvesztés‑büntetés végrehajtása céljából kibocsátott európai elfogatóparancs végrehajtására irányuló eljárás keretében terjesztették elő, amelyen nem jelent meg személyesen.
Jogi háttér
Az uniós jog
A 2002/584 kerethatározat
3        A 2002/584 kerethatározatnak „Az európai elfogatóparancs végrehajtása megtagadásának mérlegelhető okai” című 4. cikke a következőképpen rendelkezik:
„A végrehajtó igazságügyi hatóság az alábbi esetekben tagadhatja meg az európai elfogatóparancs végrehajtását:
[…]
6.      ha az európai elfogatóparancsot szabadságvesztés‑büntetés vagy szabadságelvonással járó intézkedés végrehajtása céljából bocsátották ki, amennyiben a keresett személy a végrehajtó tagállamban tartózkodik, amelynek állampolgára vagy lakosa [helyesen: a végrehajtó tagállamban tartózkodik, vagy annak állampolgára vagy lakosa], és ez az állam vállalja, hogy saját hazai joga szerint végrehajtja a büntetést vagy a szabadságelvonással járó intézkedést;
[…]”
4        E kerethatározatnak a „Határozatok, amelyeket olyan tárgyaláson hoztak, amelyeken az érintett személy nem volt személyesen jelen” című 4a. cikke a következőket írja elő:
„A végrehajtó igazságügyi hatóság abban az esetben is megtagadhatja a szabadságvesztés‑büntetés vagy szabadságelvonással járó intézkedés végrehajtása céljából kibocsátott európai elfogatóparancs végrehajtását, ha az érintett személy személyesen nem volt jelen a határozat meghozatalát eredményező tárgyaláson, kivéve, ha az európai elfogatóparancs szerint a kibocsátó tagállam nemzeti jogában meghatározott további eljárási követelményekkel összhangban:
a)      az érintett személyt kellő időben:
i.      személyesen idézték, és ily módon tájékoztatták annak a tárgyalásnak a kitűzött időpontjáról és helyéről, amely a határozat meghozatalához vezetett, vagy az érintett más módon ténylegesen hivatalos tájékoztatást kapott a szóban forgó tárgyalás kitűzött időpontjára és helyére vonatkozóan, mégpedig oly módon, hogy egyértelműen megállapítást nyert, hogy a kitűzött tárgyalásról tudomást szerzett;
valamint
ii.      tájékoztatták arról, hogy a határozat meghozatalára meg nem jelenése esetén is sor kerülhet;
vagy
b)      az érintett személy a kitűzött tárgyalás ismeretében meghatalmazta vagy az általa választott vagy az állam által kirendelt jogi képviselőt arra, hogy a tárgyalás során a védelmét ellássa, és az említett jogi képviselő ténylegesen ellátta az érintett személy védelmét a tárgyaláson;
vagy
c)      az érintett személy a határozat kézbesítését és azt követően, hogy kifejezetten tájékoztatták őt a perújításhoz vagy fellebbezéshez való jogáról, amely eljárásban joga van részt venni, és amely lehetővé teszi az ügy újbóli érdemi vizsgálatát – beleértve az új bizonyítékokat –, és amely az eredeti határozat megváltoztatásához [helyesen: hatályon kívül helyezéséhez] vezethet:
i.      egyértelműen kijelentette, hogy nem vitatja a határozatot;
vagy
ii.      a megállapított határidőn belül nem kért perújítást vagy nem fellebbezett;
vagy
d)      a határozatot nem kézbesítették személyesen az érintett személynek, de:
i.      az átadást követően haladéktalanul, személyesen kézbesíteni fogják neki, és kifejezetten tájékoztatni fogják őt a perújításhoz vagy fellebbezéshez való jogáról, amely eljárásban joga van részt venni, és amely lehetővé teszi az ügy újbóli érdemi vizsgálatát – beleértve az új bizonyítékokat –, és amely az eredeti határozat megváltoztatásához [helyesen: hatályon kívül helyezéséhez] vezethet;
valamint
ii.      tájékoztatni fogják arról, hogy milyen határidőn belül kérhet perújítást vagy fellebbezhet, amint arra a vonatkozó európai elfogatóparancs utalást tartalmaz.”
A 2008/909 kerethatározat
5        A 2008/909 kerethatározatnak „Az elismerés és a végrehajtás megtagadásának okai” című 9. cikkének (1) bekezdése a következőképpen rendelkezik:
„A végrehajtó állam illetékes hatósága megtagadhatja az ítélet elismerését és a büntetés végrehajtását, amennyiben:
[…]
i)      a 4. cikkben előírt tanúsítvány szerint az érintett személy személyesen nem volt jelen a határozat meghozatalát eredményező tárgyaláson, kivéve, ha a tanúsítvány igazolja, hogy a kibocsátó állam nemzeti jogában meghatározott további eljárási követelményekkel összhangban:
i.      az érintett személyt kellő időben:
–        személyesen idézték, és ily módon tájékoztatták annak a tárgyalásnak a kitűzött időpontjáról és helyéről, amely a határozat meghozatalához vezetett, vagy az érintett más módon ténylegesen hivatalos tájékoztatást kapott a szóban forgó tárgyalás kitűzött időpontjára és helyére vonatkozóan, mégpedig oly módon, hogy egyértelműen megállapítást nyert, hogy a kitűzött tárgyalásról tudomást szerzett;
valamint
–        tájékoztatták arról, hogy a határozat meghozatalára meg nem jelenése esetén is sor kerülhet;
vagy
ii.      az érintett személy a kitűzött tárgyalás ismeretében meghatalmazta vagy az általa választott vagy az állam által kirendelt jogi képviselőt arra, hogy a tárgyalás során a védelmét ellássa, és az említett jogi képviselő ténylegesen ellátta az érintett személy védelmét a tárgyaláson;
vagy
iii.      az érintett személy a határozat kézbesítését és azt követően, hogy kifejezetten tájékoztatták őt a perújításhoz vagy fellebbezéshez való jogáról, amely eljárásban joga van részt venni, és amely lehetővé teszi az ügy újbóli érdemi vizsgálatát – beleértve az új bizonyítékokat –, és amely az eredeti határozat megváltoztatásához [helyesen: hatályon kívül helyezéséhez] vezethet:
–        egyértelműen kijelentette, hogy nem vitatja a határozatot,
vagy
–        a megállapított határidőn belül nem kért perújítást vagy nem fellebbezett;
[…]”
6        E kerethatározat 25. cikke a következőket írja elő:
„A [2002/584] kerethatározat sérelme nélkül, e kerethatározat rendelkezéseit értelemszerűen kell alkalmazni [helyesen: alkalmazni kell] – olyan mértékben, amennyire azok összhangban vannak azon [helyesen: az említett] kerethatározat rendelkezéseivel – a büntetések olyan esetekben történő végrehajtására, amikor a tagállam azon [helyesen: az említett] kerethatározat 4. cikkének (6) bekezdése szerinti esetekben vállalja a büntetés végrehajtását, vagy azon [helyesen: ugyanezen] kerethatározat 5. cikkének (3) bekezdése szerint eljárva azt a feltételt szabta meg, hogy a személyt a büntetés letöltése céljából vissza kell szállítani az érintett tagállamba az elítélt személy büntetlenségének elkerülése céljából.”
A 2009/299 kerethatározat
7        A 2009/299 kerethatározat (1), (4), (6), (8) és (15) preambulumbekezdése szerint:
„(1)      A vádlott azon joga, hogy személyesen jelen legyen a tárgyaláson, az Emberi Jogok Európai Bírósága értelmezésében az emberi jogok és alapvető szabadságok védelméről szóló [1950. november 4‑én Rómában aláírt] egyezmény [(kihirdette: az 1993. évi XXXI. törvény)] 6. cikkében előírt, tisztességes eljáráshoz való jog része. A Bíróság kijelentette továbbá, hogy a vádlott azon joga, hogy személyesen jelen legyen a tárgyaláson, nem abszolút érvényű, valamint hogy bizonyos körülmények között a vádlott szabad akaratából – kifejezetten vagy hallgatólagosan, de egyértelműen – lemondhat az említett jogról.
[…]
(4)      Ezért egyértelmű és közös okokat kell meghatározni olyan határozatok elismerésének megtagadására, amelyeket olyan tárgyalást követően hoztak, amelyen a személy nem volt személyesen jelen. E kerethatározat célja e közös okok meghatározásának pontosítása, amelyek lehetővé teszik, hogy a végrehajtó hatóság a személynek a tárgyalástól való távolmaradása ellenére végrehajtsa a határozatot, teljes mértékben tiszteletben tartva ugyanakkor a személynek a védelemhez való jogát. E kerethatározatnak nem feladata szabályozni az ebben megjelölt eredmények eléréséhez használt formákat és módszereket – beleértve az eljárási szabályokat –, ezek ugyanis a tagállamok nemzeti jogának hatálya alá tartoznak.
[…]
(6)      E kerethatározat egyéb kerethatározatokat módosító rendelkezései megállapítják azokat a feltételeket, amelyek esetén nem tagadható meg olyan határozat elismerése és végrehajtása, amelyet olyan tárgyalást követően hoztak, amelyen az érintett személy nem volt személyesen jelen. Ezek a feltételek vagylagosak; amennyiben közülük bármelyik teljesül, akkor az európai elfogatóparancs vagy a többi kerethatározathoz tartozó meghatározott tanúsítvány megfelelő részének kitöltésével a kibocsátó hatóság igazolja, hogy a követelmények teljesülnek vagy teljesülni fognak, aminek elegendőnek kell lennie a határozatnak a kölcsönös elismerés elve alapján történő végrehajtásához.
[…]
(8)      Az Emberi Jogok Európai Bíróságának értelmezése szerint a vádlottnak a tisztességes eljáráshoz való jogát az emberi jogok és alapvető szabadságok védelméről szóló egyezmény garantálja. Ebbe a jogba beletartozik az érintett joga ahhoz, hogy személyesen jelen legyen a tárgyaláson. Ahhoz, hogy az érintett személy élhessen e jogával, tudomással kell bírnia a kitűzött tárgyalásról. E kerethatározat értelmében valamennyi tagállamnak a nemzeti jogával összhangban kell biztosítania, hogy a személy a tárgyalásról tudomást szerezzen, azzal a feltétellel, hogy ennek meg kell felelnie az említett egyezmény követelményeinek. Az Emberi Jogok Európai Bíróságának ítélkezési gyakorlata szerint annak megítélésekor, hogy a tájékoztatás módja kielégítő‑e annak biztosításához, hogy a személy tudomást szerezzen a tárgyalásról, különös figyelem fordítható adott esetben arra is, hogy az érintett személy milyen gondosságot tanúsított annak érdekében, hogy a neki címzett információt megkapja.
[…]
(15)      A megtagadás okai nem kötelező jellegűek. Mindazonáltal a tagállamoknak az ezen okok nemzeti jogba való átültetésére vonatkozó mérlegelési jogkörére nézve különösen irányadó a tisztességes eljáráshoz való jog, figyelembe véve e kerethatározatnak a személyek eljárási jogainak megerősítésére és a büntetőügyekben folytatott igazságügyi együttműködés megkönnyítésére vonatkozó általános célkitűzését is.”
8        Az említett kerethatározatnak a „Célok és hatály” című 1. cikke a következőképpen rendelkezik:
„(1)      E kerethatározat célja, hogy erősítse a büntetőeljárás alá vont személyek eljárási jogait, megkönnyítse a büntetőügyekben folytatott igazságügyi együttműködést, továbbá különösen, hogy javítsa a bírósági határozatoknak a tagállamok közötti kölcsönös elismerését.
(2)      E kerethatározat nem érinti a[z EU‑]Szerződés 6. cikkében biztosított alapvető jogok és jogelvek – ideértve a büntetőeljárás alá vont személyeknek a védelemhez való jogát – tiszteletben tartásának kötelezettségét, és az igazságügyi hatóságok erre vonatkozó kötelezettségeit.
(3)      E kerethatározat közös szabályokat állapít meg a [2002/584] kerethatározat 5. cikkének (1) bekezdésében, […] a [2008/909] kerethatározat 9. cikke (1) bekezdésének i) pontjában […] foglalt rendelkezések értelmében egy tagállam (a kibocsátó tagállam) által olyan eljárást követően meghozott határozatainak egy másik tagállamban (a végrehajtó tagállamban) történő elismerésére és/vagy végrehajtására vonatkozóan, amelyen az érintett személy nem volt jelen.”
9        A 2009/299 kerethatározatnak „A [2002/584] kerethatározat módosításai” című 2. cikke az 1. pontjának megfelelően beillesztette a 2002/584 kerethatározatba a 4a. cikket. A 2009/299 kerethatározatnak „A [2008/909] kerethatározat módosításai” című 5. cikke az 1. pontjának megfelelően beillesztette a 2008/909 kerethatározatba a 9. cikk (1) bekezdésének i) pontját.
Az (EU) 2016/343 irányelv
10      A büntetőeljárás során az ártatlanság vélelme egyes vonatkozásainak és a tárgyaláson való jelenlét jogának megerősítéséről szóló, 2016. március 9‑i (EU) 2016/343 európai parlamenti és tanácsi irányelv (HL 2016. L 65., 1. o.) (36) preambulumbekezdése a következőképpen szól:
„Bizonyos körülmények között lehetővé kell tenni, hogy a gyanúsított vagy a vádlott bűnösségét vagy ártatlanságát megállapító határozatot akkor is meghozhassák, ha az érintett személy nincs jelen a tárgyaláson. Ilyen eset lehet például, amikor a gyanúsítottat vagy a vádlottat kellő időben tájékoztatták a tárgyalásról és a megjelenés elmaradásának jogkövetkezményeiről, ennek ellenére nem jelent meg. Azt, hogy a gyanúsítottat vagy a vádlottat értesítették a tárgyalásról, úgy kell érteni, hogy személyesen idézték, vagy pedig az említett személy más úton hivatalos tájékoztatást kapott a tárgyalás helyéről és időpontjáról olyan módon, amely lehetővé tette az említett személy számára, hogy tudomást szerezzen a tárgyalásról. Azt, hogy a gyanúsítottat vagy a vádlottat tájékoztatták a megjelenés elmaradásának jogkövetkezményeiről, különösen úgy kell érteni, hogy az érintett személyt tájékoztatják arról, hogy a tárgyaláson való meg nem jelenése esetén is sor kerülhet határozathozatalra.”
11      Ezen irányelvnek „A tárgyaláson való jelenlét joga” című 8. cikkének (2) bekezdése a következőket írja elő:
„A tagállamok rendelkezhetnek úgy, hogy az olyan tárgyalás, amelynek eredményeként határozat születhet a gyanúsított vagy a vádlott bűnösségéről vagy ártatlanságáról, az érintett személy távollétében is megtartható, feltéve, hogy:
a)      a gyanúsítottat vagy a vádlottat kellő időben tájékoztatták a tárgyalásról és a meg nem jelenés következményeiről; vagy
b)      a tárgyalásról értesített gyanúsítottat vagy vádlottat általa meghatalmazott vagy az állam által kirendelt védő képviseli.”
Az olasz jog
A belső jognak a 2002/584 kerethatározatnak való megfelelése érdekében hozott rendelkezésekről szóló, 69. sz. törvény
12      A 2005. április 22‑i legge n. 69 – Disposizioni per conformare il diritto interno alla decisione quadro 2002/584/GAI del Consiglio, del 13 giugno 2002, relativa al mandato darresto europeo e alle procedure di consegna tra Stati membri (a belső jognak az európai elfogatóparancsról és a tagállamok közötti átadási eljárásokról szóló, 2002. június 13‑i 2002/584/IB tanácsi kerethatározatnak való megfelelése érdekében hozott rendelkezésekről szóló, 69. sz. törvény; a GURI 2005. április 29‑i 98. száma) alapügy tényállására alkalmazandó változata 6. cikke 1‑bis. bekezdésének b) pontja úgy rendelkezik, hogy „[h]a az európai elfogatóparancsot olyan tárgyalást követően elrendelt szabadságvesztés‑büntetés vagy szabadságelvonással járó intézkedés végrehajtása céljából bocsátották ki, amelyen az érintett személy személyesen nem volt jelen, az európai elfogatóparancsban fel kell tüntetni az alábbi feltételek közül legalább egyet: […]
b)      az érintett személyt, akit tájékoztattak az őt érintő tárgyalásról, az általa meghatalmazott vagy hivatalból kirendelt jogi képviselő képviselte a határozat meghozatalát eredményező tárgyaláson.”
13      Az említett 69. sz. törvény 18‑bis. cikkének 2. bekezdése az alapügy tényállására alkalmazandó változatában úgy rendelkezik, hogy „ha az európai elfogatóparancsot szabadságvesztés‑büntetés vagy szabadságelvonással járó intézkedés végrehajtása céljából bocsátották ki, a corte di appello (fellebbviteli bíróság) megtagadhatja a keresett személy átadását, ha olasz állampolgárról vagy más olyan személyről van szó, aki legalább öt évig jogszerűen és ténylegesen Olaszország területén lakott vagy tartózkodott, feltéve hogy a fellebbviteli bíróság elrendeli, hogy e büntetést vagy szabadságelvonással járó intézkedést a nemzeti joggal összhangban Olaszországban hajtsák végre”.
A belső jognak a 2008/909 kerethatározatnak való megfelelése érdekében hozott rendelkezésekről szóló, 161. sz. felhatalmazáson alapuló törvényerejű rendelet
14      A 2010. szeptember 7‑i decreto legislativo n. 161 – Disposizioni per conformare il diritto interno alla decisione quadro 2008/909/GAI relativa all’applicazione del principio del reciproco riconoscimento alle sentenze penali che irrogano pene detentive o misure privative della libertà personale, ai fini della loro esecuzione nell’Unione Europea (a belső jognak a kölcsönös elismerés elvének büntetőügyekben hozott, szabadságvesztés‑büntetéseket kiszabó vagy szabadságelvonással járó intézkedéseket alkalmazó ítéleteknek az Európai Unióban való végrehajtása céljából történő alkalmazásáról szóló 2008/909/IB kerethatározattal való összehangolása érdekében hozott rendelkezésekről szóló, 161. sz. felhatalmazáson alapuló törvényerejű rendelet; a GURI 2010. október 1‑jei 230. száma) az alapügy tényállására alkalmazandó változatának 13. cikke a következőképpen rendelkezik:
„A Corte d’appello (fellebbviteli bíróság) megtagadja az ítélet elismerését az alábbi esetek egyikében:
i)      az érintett személy személyesen nem volt jelen a végrehajtandó határozat meghozatalát eredményező tárgyaláson, kivéve, ha a tanúsítvány igazolja:
1)      hogy az érintett személyt kellő időben, személyesen idézték, és ily módon tájékoztatták a tárgyalás kitűzött időpontjáról és helyéről, vagy az érintett más módon ténylegesen hivatalos tájékoztatást kapott a szóban forgó tárgyalás kitűzött időpontjára és helyére vonatkozóan, mégpedig oly módon, hogy egyértelműen megállapítást nyert, hogy a kitűzött tárgyalásról tudomást szerzett, vagy tájékoztatták arról, hogy a határozat meghozatalára meg nem jelenése esetén is sor kerülhet; vagy
2)      hogy az érintett személy a kitűzött tárgyalás ismeretében meghatalmazta vagy az általa választott vagy az állam által kirendelt jogi képviselőt arra, hogy a tárgyalás során a védelmét ellássa, és az említett jogi képviselő ténylegesen ellátta az érintett személy védelmét a tárgyaláson; vagy
3)      hogy az érintett személy a határozat kézbesítését és azt követően, hogy kifejezetten tájékoztatták őt a perújításhoz vagy fellebbezéshez való jogáról, amely eljárásban joga van részt venni, és amely lehetővé teszi az ügy újbóli érdemi vizsgálatát – beleértve az új bizonyítékokat –, egyértelműen kijelentette, hogy nem vitatja a határozatot, vagy a megállapított határidőn belül nem kért perújítást vagy nem fellebbezett.
[…]”
15      Az említett 161. sz. felhatalmazáson alapuló törvényerejű rendelet 24. cikkének az alapeljárás tényállására alkalmazandó változata előírja, hogy amennyiben a Corte d’appello (fellebbviteli bíróság) megtagadja a büntetőítéleten alapuló európai elfogatóparanccsal kért átadást, és elrendeli a büntetés olasz területen történő végrehajtását, egyúttal az olaszországi végrehajtás céljából,
amennyiben a feltételek teljesülnek, el kell ismernie az európai elfogatóparancs alapjául szolgáló külföldi büntetőítéletet.
Az alapeljárás és az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések
16      2015. október 5‑én az Okresný súd Dunajská Streda (dunaszerdahelyi járásbíróság, Szlovákia) európai elfogatóparancsot bocsátott ki az ATAU‑val szemben 2010. augusztus 23‑án kiszabott öt év – teljes egészében letöltendő – szabadságvesztés‑büntetést kiszabó ítélet végrehajtása céljából.
17      ATAU‑t 2023. június 19‑én Olaszországban fogták el, ezért a Corte d’appello di Napolinak (nápolyi fellebbviteli bíróság, Olaszország), a kérdést előterjesztő bíróságnak kell megvizsgálnia az illetékes szlovák hatóságok által ezen európai elfogatóparancs útján benyújtott, az érintett személy átadása iránti kérelmet.
18      A kérdést előterjesztő bíróság előtti eljárás során, mivel ATAU bizonyította, hogy több mint öt éve ténylegesen és jogszerűen Olaszországban tartózkodik, azt kérte e bíróságtól, hogy tagadja meg az átadását, és a Szlovákiában hozott, öt év szabadságvesztés‑büntetést kiszabó ítélet elismerésével rendelje el a vele szemben kiszabott büntetés Olaszországban történő végrehajtását.
19      E kérelem értékelése érdekében a kérdést előterjesztő bíróság arra kérte az illetékes szlovák hatóságokat, hogy az ATAU‑nak nyújtott eljárási garanciák megjelölésével egészítsék ki a korábban továbbított tanúsítványt.
20      2023. november 2‑i levelében az Okresný súd Dunajská Streda (dunaszerdahelyi járásbíróság) azt válaszolta, hogy ATAU személyesen nem vett részt a vele szemben hozott büntetőítélet meghozatalát eredményező tárgyaláson. Mindazonáltal a tárgyaláson ügyvéd képviselte, és látta el védelmét. Ezenkívül, noha nem tájékoztatták a tárgyalásának időpontjáról és helyéről, tudomása volt a vele szemben folyamatban lévő eljárásról. Ugyanis 2009. szeptember 28‑án Szlovákiában elfogták és előzetes letartóztatásba helyezték azon bűncselekmény miatt, amely miatt ezt követően elítélték, majd 2009. december 15‑én szabadon bocsátották, és szlovák területen menekülttáborban helyezték el. Onnan ezt követően megszökött anélkül, hogy oda visszatért volna és kézbesítési címet adott volna meg, így az Okresný súd Dunajská Streda (dunaszerdahelyi járásbíróság) nem tudta őt fellelni és az érintett tárgyalásra való idézést részére kézbesíteni.
21      Következésképpen ATAU nem jelent meg személyesen ezen a tárgyaláson. Tárgyalására azonban az őt képviselő és védő ügyvédje jelenlétében került sor, amely tárgyalás öt év szabadságvesztés‑büntetést kiszabó ítélet meghozatalához vezetett.
22      A kérdést előterjesztő bíróság jelzi, hogy ennélfogva meg kell vizsgálnia, hogy teljesülnek‑e az ATAU átadásának megtagadásához szükséges feltételek, és ATAU kérelmének megfelelően el kell‑e rendelnie a vele szemben kiszabott büntetés Olaszországban történő végrehajtását.
23      A kérdést előterjesztő bíróság megjegyzi, hogy az alapügyben szóban forgó nemzeti szabályozás szerint, ha a végrehajtó igazságügyi hatóság megtagadja a büntetés végrehajtása céljából kibocsátott európai elfogatóparancs végrehajtását, és elrendeli e büntetés Olaszország területén történő végrehajtását, a végrehajtás érdekében el kell ismernie az említett büntetést kiszabó ítéletet.
24      E tekintetben az olasz jognak a 2008/909 kerethatározat 9. cikke (1) bekezdése i) pontjának átültetésére irányuló rendelkezései értelmében meg kell tagadni az olyan tárgyalást követően hozott ítélet elismerését, amelyen az érintett nem jelent meg személyesen, három eset kivételével, amikor ezen érintett személyt eljárási garanciák illették meg. Márpedig e három esetet illetően a kérdést előterjesztő bíróság kifejti, hogy az e rendelkezésben előírt, az alapügyben szóban forgó nemzeti szabályozásban meghatározott alkalmazási feltételek a jelen ügyben nem teljesülnek. Ugyanis, bár az érintett személynek tudomása volt a folyamatban lévő eljárásról, az előzetes döntéshozatalra utaló határozatból kitűnik, hogy először is nem tájékoztatták sem a tárgyalás kitűzött időpontjáról és helyéről, sem arról, hogy a határozat meghozatalára meg nem jelenése esetén is sor kerülhet, másodszor, még ha az érintett személy meg is hatalmazott egy ügyvédet, aki ténylegesen ellátta a védelmét e tárgyalás során, nem szerzett tudomást az említett tárgyalás kitűzött időpontjáról, és harmadszor, nem kapott olyan tájékoztatást, amely alapján úgy lehetne tekinteni, hogy az ügy teljes ismeretében elfogadta az azon tárgyaláson hozott büntetőítéletet, amelyen nem volt személyesen jelen.
25      Következésképpen a kérdést előterjesztő bíróság úgy véli, hogy amennyiben ATAU átadásának megtagadása mellett dönt, nem rendelheti el a vele szemben kiszabott büntetés olasz területen történő végrehajtását, mivel az adott ítélet elismerésére vonatkozóan az alapügyben szóban forgó nemzeti szabályozás által előírt feltételek nem teljesülnek.
26      Az európai elfogatóparancs végrehajtásához kapcsolódó, a 2002/584 kerethatározat 4a. cikke (1) bekezdésének átültetésére irányuló olasz jogi rendelkezések szerinti eljárási garanciákat illetően e bíróság jelzi, hogy az érintett személy átadására vonatkozó nemzeti szabályozásban előírt feltételeknek megfelelően, amennyiben e személy nem jelent meg személyesen a tárgyaláson, az átadás akkor megengedhető, ha az említett személyt tájékoztatták arról, hogy vele szemben eljárás van folyamatban, és jogi képviselő képviselte.
27      Így, amennyiben az érintett személyt ügyvéd segítette, a vele szemben kibocsátott európai elfogatóparancs alapján pusztán azzal a feltétellel engedélyezhető az átadása, hogy ezen érintettet tájékoztatták az őt érintő tárgyalásról, anélkül hogy az átadásra a büntetőítéletnek a büntetés olasz területen történő végrehajtása céljából való elismerésére alkalmazandó azon szigorúbb feltétel vonatkozna, hogy az említett személyt tájékoztatták az e tárgyalás kitűzött időpontjáról.
28      A kérdést előterjesztő bíróság ily módon hangsúlyozza, hogy míg az alapügyben szóban forgó nemzeti szabályozás a büntetőítélet elismerését illetően szigorúbb eljárási garanciát ír elő, mint az e szabályozás által a keresett személlyel szemben kibocsátott európai elfogatóparancs végrehajtása tekintetében, ez a különbségtétel kedvezőtlen következménnyel járhat e személyre nézve, mivel e személyt a büntetés végrehajtása céljából át lehetne adni a kibocsátó tagállamnak, miközben megfosztják attól a lehetőségtől, hogy büntetését a lakóhelye szerinti tagállamban töltse le.
29      Következésképpen a kérdést előterjesztő bíróság arra keresi a választ, hogy az alapügyben szóban forgó nemzeti szabályozás összeegyeztethető‑e az uniós joggal, különösen a 2002/584 kerethatározat 4. cikkének 6. pontjával, valamint a 2008/909 kerethatározat 9. cikke (1) bekezdésének i) pontjával és 25. cikkével.
30      Egyébiránt e bíróság hangsúlyozza, hogy bár a 2008/909 kerethatározat 9. cikke (1) bekezdésének i) pontja pusztán lehetőséget biztosít a meghozott ítélet elismerésének megtagadására abban az esetben, ha a büntetőítélet meghozatalát eredményező tárgyaláson személyesen meg nem jelent személyt többek között nem tájékoztatták e tárgyalás kitűzött időpontjáról, az olasz jognak az e rendelkezés átültetésére irányuló rendelkezései éppen ellenkezőleg azt a kötelezettséget írják elő, hogy ilyen körülmények között meg kell tagadni ezen ítélet elismerését.
31      Ez a különbségtétel a jelen ügyben alapvető fontosságú. Az alapügyben szóban forgó nemzeti szabályozás ugyanis megtiltja az említett bíróság számára, hogy elismerje az ATAU‑val szemben hozott büntetőítéletet, míg ha ugyanezen bíróságot e tekintetben megilletné a lehetőség, e jogkörével élve elismerhetné ezt az ítéletet, és ezáltal megtagadhatná az érintett személy átadását, és elrendelhetné a vele szemben kiszabott büntetés Olaszországban történő végrehajtását.
32      E körülmények között a Corte d’Appello di Napoli (nápolyi fellebbviteli bíróság) úgy határozott, hogy az eljárást felfüggeszti, és előzetes döntéshozatal céljából a következő kérdéseket terjeszti a Bíróság elé:
„1)      A [2002/584] kerethatározat 4. cikkének 6. pontját, [valamint] a [2008/909] kerethatározat 9. cikke (1) bekezdésének i) pontját és 25. cikkét úgy kell‑e értelmezni, hogy a végrehajtó államnak a végrehajtható külföldi büntetőítélet elismerésével megkeresett bírósága mérlegelési jogkörrel rendelkezik, és nem köteles minden esetben megtagadni az ítélet elismerését, ha úgy tűnik, hogy az említett ítélet meghozatalát eredményező tárgyalás során nem biztosították a vádlott számára a [2008/909] kerethatározat 9. cikke (1) bekezdésének i) pontjában előírt eljárási garanciák egyikét sem[?]
2)      [A 2002/584 kerethatározat 4. cikkének 6. pontját, valamint a 2008/909 kerethatározat 9. cikke (1) bekezdésének i) pontját és 25. cikkét úgy kell‑e értelmezni,] hogy a végrehajtó államnak az ítélet végrehajtása céljából kibocsátott európai elfogatóparancs alapján az átadás elrendelésével megkeresett bírósága, ha együttesen teljesülnek az elítélt személynek az ítéletet hozó állam részére történő átadásának elrendelésére vonatkozó feltételek, valamint annak megtagadásának feltételei a büntetésnek a végrehajtó állam területén történő végrehajtásának egyidejű elrendelésével, jogosult az átadás megtagadására, az ítélet elismerésére és a területén történő végrehajtásának elrendelésére még akkor is, ha az elismert ítélet meghozatalát eredményező tárgyalás során nem biztosították a vádlott számára a [2008/909] kerethatározat 9. cikke (1) bekezdésének i) pontjában előírt eljárási garanciák egyikét sem?”
Az előzetes döntéshozatal iránti kérelem elfogadhatóságáról
33      Az olasz kormány azt állítja, hogy az előzetes döntéshozatal iránti kérelem elfogadhatatlan, mivel tisztán hipotetikus jellegű. ATAU ugyanis azáltal, hogy a Szlovákiában hozott, öt év szabadságvesztés‑büntetést kiszabó büntetőítélet Olaszországban való elismerését kérte, egyértelműen elfogadta az azon tárgyaláson hozott büntetőítéletet, amelyen nem jelent meg személyesen, így a kérdést előterjesztő bíróságnak a 2008/909 kerethatározat 9. cikke (1) bekezdése i) pontja iii. alpontjának átültetésére irányuló olasz jogi rendelkezésnek megfelelően el kellene ismernie az e büntetést kiszabó ítéletet a büntetés Olaszország területén történő végrehajtása céljából.
34      E tekintetben emlékeztetni kell arra, hogy az állandó ítélkezési gyakorlat szerint a Bíróság és a nemzeti bíróságok között az EUMSZ 267. cikk által létrehozott együttműködés keretében kizárólag az ügyben eljáró és a meghozandó határozatért felelős nemzeti bíróság feladata annak eldöntése, hogy az ügy sajátos jellemzőire tekintettel az ítélet meghozatalához szükség van‑e az előzetes döntéshozatalra, és hogy a Bíróságnak feltett kérdések relevánsak‑e. Következésképpen, amennyiben az előterjesztett kérdések az uniós jog értelmezésére vonatkoznak, a Bíróság főszabály szerint köteles határozatot hozni (2023. október 12‑i INTER CONSULTING ítélet, C‑726/21, EU:C:2023:764, 32. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
35      Ebből következik, hogy a nemzeti bíróság által saját felelősségére meghatározott jogszabályi és ténybeli háttér alapján – amelynek helytállóságát a Bíróság nem vizsgálhatja – az uniós jog értelmezésére vonatkozóan előterjesztett kérdések releváns voltát vélelmezni kell. A Bíróság csak akkor utasíthatja el a nemzeti bíróság által előterjesztett kérelmet, ha az uniós jog kért értelmezése nyilvánvalóan semmilyen összefüggésben nincs az alapügy tényállásával vagy tárgyával, ha a probléma hipotetikus jellegű, vagy ha nem állnak a Bíróság rendelkezésére azok a ténybeli vagy jogi elemek, amelyek szükségesek ahhoz, hogy az elé terjesztett kérdésekre hasznos választ adhasson (2023. október 12‑i INTER CONSULTING ítélet, C‑726/21, EU:C:2023:764, 33. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
36      Következésképpen az európai uniós bíróságok és a nemzeti bíróságok közötti hatáskörmegosztás keretében az előzetes döntéshozatal iránti kérelem elfogadhatóságának értékelésekor a Bíróság feladata, hogy figyelembe vegye az előzetes döntéshozatalra utaló határozatban meghatározott azon ténybeli és szabályozási hátteret, amelybe az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések illeszkednek (lásd ebben az értelemben: 2023. október 12‑i INTER CONSULTING ítélet, C‑726/21, EU:C:2023:764, 34. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
37      A jelen ügyben a kérdést előterjesztő bíróság az előzetes döntéshozatalra utaló határozatban egyértelműen jelezte, hogy nem véli úgy, hogy ATAU esetében teljesülnének a 2008/909 kerethatározat 9. cikke (1) bekezdése i) pontja iii. alpontjának átültetésére irányuló olasz jogi rendelkezés alkalmazási feltételei. Ennélfogva a jelen ítélet előző pontjában hivatkozott ítélkezési gyakorlatnak megfelelően – az olasz kormány által e bíróság ténybeli értékelésével szemben megfogalmazott bírálatoktól függetlenül – az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdéseket ezen értékelés alapján kell megvizsgálni.
38      Továbbá a kérdést előterjesztő bíróság közölte a Bírósággal az ahhoz szükséges ténybeli és jogi elemeket, hogy a feltett kérdésekre a Bíróság hasznos választ adhasson, és kifejtette azokat az okokat, amelyek miatt úgy véli, hogy az előterjesztett kérdésekben említett rendelkezések értelmezése szükséges az előtte folyamatban lévő eljárás szempontjából. Így nem tűnik úgy, hogy az említett kérdések egyáltalán ne kapcsolódnának az alapeljárás tényállásához vagy tárgyához, vagy hogy hipotetikus problémára vonatkoznának.
39      Következésképpen az előzetes döntéshozatal iránti kérelem elfogadható.
Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésekről
A második kérdésről
40      Az elsőként vizsgálandó második kérdésével a kérdést előterjesztő bíróság lényegében arra vár választ, hogy a 2002/584 kerethatározat 4. cikkének 6. pontját, valamint a 2008/909 kerethatározat 9. cikke (1) bekezdésének i) pontját és 25. cikkét úgy kell‑e értelmezni, hogy azokkal ellentétes az olyan nemzeti szabályozás, amelynek értelmében olyan esetben, amikor a büntetést úgy szabták ki, hogy az érintett személy nem volt személyesen jelen a büntetőítélet meghozatalát eredményező tárgyaláson, amennyiben egyrészt e személy átadásának megtagadásához, másrészt pedig e büntetésnek a végrehajtó állam területén történő végrehajtásának elrendeléséhez szükséges feltételek a 2002/584 kerethatározatot átültető nemzeti szabályozás rendelkezéseinek megfelelően teljesülnek, az említett büntetés végrehajtását a végrehajtó tagállam bírósága nem rendelheti el amiatt, hogy a 2008/909 kerethatározatot átültető említett szabályozás rendelkezései értelmében a büntetőítélet elismerésére vonatkozó feltételek nem teljesülnek.
41      A 2002/584 kerethatározat 4. cikkének 6. pontja értelmében a végrehajtó tagállam igazságügyi hatósága megtagadhatja az európai elfogatóparancs végrehajtását, ha azt szabadságvesztés‑büntetés végrehajtása céljából bocsátották ki, amennyiben a keresett személy a végrehajtó tagállamban tartózkodik, annak állampolgára vagy lakosa, és ez az állam vállalja, hogy saját hazai joga szerint végrehajtja a büntetést.
42      A 2008/909 kerethatározat 25. cikke pedig előírja, hogy a 2002/584 kerethatározat sérelme nélkül, a 2008/909 kerethatározat rendelkezéseit értelemszerűen alkalmazni kell – olyan mértékben, amennyire azok összhangban vannak a 2002/584 kerethatározat rendelkezéseivel – különösen a büntetések olyan esetekben történő végrehajtására, amikor a tagállam ez utóbbi kerethatározat 4. cikkének 6. pontja szerinti esetekben vállalja a büntetés végrehajtását.
43      E tekintetben a 2008/909 kerethatározat 9. cikke (1) bekezdésének i) pontja a büntetőítélet elismerése és végrehajtása megtagadásának arra az esetre vonatkozó okát írja elő, ha az érintett személy személyesen nem volt jelen a határozat meghozatalát eredményező tárgyaláson, az i., ii. és iii. pontban említett három eset kivételével, amelyekben az ilyen büntetőítélet elismerése és végrehajtása nem tagadható meg.
44      A jelen ügyben a kérdést előterjesztő bíróság arra keresi a választ, hogy milyen következményekkel jár az, hogy arra az esetre nézve, hogy az érintett személy nem volt személyesen jelen az elítélését eredményező tárgyaláson, az olasz jognak a 2002/584 kerethatározat 4a. cikke (1) bekezdésének átültetésére irányuló, azon feltételekre vonatkozó rendelkezései, amelyek mellett e körülmény az ezen érintettel szemben kibocsátott európai elfogatóparancs végrehajtása megtagadásának okát képezi, eltérnek a 2008/909 kerethatározat 9. cikke (1) bekezdése i) pontjának átültetésére irányuló, azon feltételekre vonatkozó rendelkezésektől, amelyek mellett az említett körülmény az érintett személlyel szemben hozott büntetőítélet elismerése és végrehajtása megtagadásának okát képezi.
45      E tekintetben azonban megjegyzendő, hogy a 2002/584 kerethatározat 4a. cikke (1) bekezdése a)–c) pontjának és a 2008/909 kerethatározat 9. cikke (1) bekezdése i) pontjának
– amelyeket a szóban forgó két kerethatározatba ugyanazon uniós jogi aktus, nevezetesen a 2009/299 kerethatározat, konkrétabban annak 2. cikkének (1) bekezdése, illetve 5. cikkének (1) bekezdése illesztett be – megfogalmazása hasonló, sőt megegyező, és amint az többek között a 2009/299 kerethatározat (1), (4), (6) és (8) preambulumbekezdéséből kitűnik, hasonló célokat követ, többek között az érintettnek a tárgyaláson való személyes megjelenéshez való jogára, valamint, amennyiben a büntetőítélet meghozatalához vezető tárgyaláson személyesen nem jelent meg, a védelemhez való jogának tiszteletben tartására vonatkozóan. Ebből következik, hogy az említett 4a. cikk (1) bekezdésére vonatkozó ítélkezési gyakorlat átültethető az említett 9. cikk (1) bekezdésének i) pontjára az e két rendelkezésben közös fogalmak tekintetében (lásd ebben az értelemben: a mai napon kihirdetett Hölderman ítélet, C‑447/24, 50. és 51. pont).
46      Így az azon esetekre vonatkozó alkalmazási feltételek, amelyekben az a tény, hogy az érintett személy nem volt személyesen jelen a büntetőítélet meghozatalát eredményező tárgyaláson, nem képezheti a 2002/584 kerethatározat 4a. cikke (1) bekezdésének a)–c) pontja értelmében a büntetés végrehajtása céljából kibocsátott európai elfogatóparancs végrehajtása megtagadásának okát, nem különbözik az azon esetekre vonatkozó alkalmazási feltételektől, amelyekben e tény a 2008/909 kerethatározat 9. cikke (1) bekezdése i) pontjának megfelelően nem képezheti a büntetőítélet elismerése és végrehajtása megtagadásának okát.
47      Következésképpen nem egyeztethető össze az uniós jog e rendelkezéseivel az a nemzeti szabályozás, amely az ilyen eseteket eltérő feltételekhez köti attól függően, hogy ezek az esetek a 2002/584 kerethatározat 4a. cikke (1) bekezdése a)–c) pontjának átültetésére irányuló nemzeti rendelkezések vagy a 2008/909 kerethatározat 9. cikke (1) bekezdése i) pontjának átültetésére irányuló rendelkezések alapján értékelendők.
48      Arra az esetre, ha a kérdést előterjesztő bíróság úgy ítélné meg, hogy az alapügyben szóban forgó olasz jogi rendelkezések esetében ez így van, emlékeztetni kell arra, hogy az uniós jog elsőbbségének elvét úgy kell értelmezni, hogy az nem követeli meg valamely nemzeti bíróságtól, hogy mellőzze a nemzeti jog e kerethatározat rendelkezéseivel összeegyeztethetetlen rendelkezésének alkalmazását, mivel e kerethatározat nem bír közvetlen hatállyal. Mindazonáltal a tagállamok hatóságainak – ideértve a bíróságokat is – a nemzeti jogukat a lehető legteljesebb mértékben az uniós joggal összhangban állóan, oly módon kell értelmezniük, hogy az lehetővé tegye számukra, hogy az említett kerethatározat céljával összeegyeztethető eredményt érjenek el (lásd analógia útján: 2023. december 21‑i Generalstaatsanwaltschaft Berlin [A terhelt távollétében történő elítélése] ítélet, C‑398/22, EU:C:2023:1031, 47. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
49      Ugyanis, bár a kerethatározatoknak nincs közvetlen hatályuk, kötelező jellegük mindazonáltal arra kötelezi a tagállamok nemzeti hatóságait, hogy – e kerethatározatok átültetésére előírt határidő leteltét követően – a belső jogukat ezekkel összhangban állóan értelmezzék. A nemzeti jog alkalmazásakor tehát e hatóságok kötelesek ezt a lehető legteljesebb mértékben e kerethatározat szövegének és céljának fényében értelmezni annak érdekében, hogy megvalósuljon az utóbbival elérni kívánt cél, mindemellett azonban a nemzeti jog contra legem értelmezése kizárt. Így az uniós joggal összhangban álló értelmezés elve megköveteli, hogy a belső jog egészét figyelembe vegyék és a belső jogban elismert értelmezési módszereket alkalmazzák annak érdekében, hogy biztosítsák a kerethatározat teljes érvényesülését, és annak céljával összhangban álló eredményre jussanak (2023. december 21‑i Generalstaatsanwaltschaft Berlin [A terhelt távollétében történő elítélése] ítélet, C‑398/22, EU:C:2023:1031, 48. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
50      Így a kérdést előterjesztő bíróság feladata, hogy belső jogának egészét figyelembe véve és az általa elismert értelmezési módszereket alkalmazva a lehető legteljesebb mértékben a 2002/584 kerethatározat és a 2008/909 kerethatározat szövegének és céljának fényében értelmezze az alapügyben szóban forgó nemzeti szabályozást oly módon, hogy az olasz jognak a 2002/584 kerethatározat 4a. cikke (1) bekezdése a)–c) pontjának átültetésére irányuló rendelkezései, valamint a 2008/909 kerethatározat 9. cikke (1) bekezdése i) pontjának i–iii. alpontjának átültetésére irányuló rendelkezései ugyanazokat az alkalmazási feltételeket írják elő.
51      Másodsorban megjegyzendő, hogy a kérdést előterjesztő bíróság kérdései – amint az az előzetes döntéshozatal iránti kérelemben szereplő információkból kitűnik – az ATAU‑val szemben hozott büntetőítélet elismerése és végrehajtása szempontjából konkrétabban a 2002/584 kerethatározat 4a. cikke (1) bekezdésének b) pontjában és a 2008/909 kerethatározat 9. cikke (1) bekezdése i) pontjának ii. alpontjában említett esetre vonatkoznak.
52      Az e rendelkezések közül az elsőt átültető nemzeti szabályozás értelmében ugyanis, amennyiben az érintett személy a kitűzött tárgyalás ismeretében olyan jogi képviselőt hatalmazott meg, aki a tárgyaláson ténylegesen ellátta a védelmét, nem kell megtagadni a vele szemben kibocsátott európai elfogatóparancs végrehajtását azzal az indokkal, hogy nem jelent meg személyesen a tárgyaláson.
53      Mindazonáltal hasonló körülmények között, de konkrétabban, amikor az érintett személynek nem volt tudomása a tárgyalás kitűzött időpontjáról, az e rendelkezések közül a másodikat átültető nemzeti szabályozás nem teszi lehetővé az érintett személlyel szemben hozott büntetőítéletet elismerését, így az elfogatóparancs végrehajtásának megtagadása és a kiszabott büntetés olasz területen történő – a 2002/584 kerethatározat 4. cikkének 6. pontja szerinti – végrehajtása nem lehetséges.
54      Következésképpen, tekintettel a kérdést előterjesztő bíróságnak a 2008/909 kerethatározat 9. cikke (1) bekezdése i) pontjának ii. alpontjában említett eset alkalmazási feltételeinek értékelésére vonatkozó részletszabályokkal kapcsolatos bizonytalanságaira, pontosítani kell azokat a körülményeket, amelyek – noha az érintett személy
nem jelent meg személyesen a büntetőítélet meghozatalát eredményező tárgyaláson – e rendelkezés ii. alpontjának hatálya alá tartozhatnak, és amelyek – amint az a jelen ítélet 45. pontjában kifejtésre került – szintén a 2002/584 kerethatározat 4a. cikke (1) bekezdése b) pontjának hatálya alá tartozhatnak.
55      A 2008/909 kerethatározat 9. cikke (1) bekezdésének i) pontja értelmében a végrehajtó tagállam illetékes hatósága megtagadhatja az ítélet elismerését és a büntetés végrehajtását, ha az e kerethatározat 4. cikkében előírt tanúsítvány szerint az érintett személy személyesen nem volt jelen az ítélet meghozatalát eredményező tárgyaláson, kivéve, ha e tanúsítvány igazolja, hogy a kibocsátó tagállam nemzeti jogában meghatározott további eljárási követelményekkel összhangban az érintett személyre az ezen 9. cikk (1) bekezdése i) pontjának i., ii. vagy iii. alpontjában említett esetek valamelyike vonatkozik.
56      Ebből következik, hogy a végrehajtó tagállam illetékes hatósága főszabály szerint az érintett személynek az ezen ítélet meghozatalát eredményező tárgyalásról való távolmaradása ellenére is köteles elismerni és végrehajtani a büntetőítéletet, ha az említett kerethatározat 9. cikke (1) bekezdése i) pontjának i., ii. vagy iii. alpontjában említett esetek valamelyikének alkalmazási feltételei teljesülnek (lásd analógia útján: 2016. május 24‑i Dworzecki ítélet, C‑108/16 PPU, EU:C:2016:346, 35. pont).
57      Az e pontokban említett valamennyi esetben fennáll ugyanis, hogy a büntetőítélet elismerése és végrehajtása nem sérti az érintett személy védelemhez való jogát, sem a hatékony jogorvoslathoz és a tisztességes eljáráshoz való, az Európai Unió Alapjogi Chartája (a továbbiakban: Charta) 47. cikkében és 48. cikkének (2) bekezdésében biztosított jogot (lásd analógia útján: 2023. március 23‑i Minister for Justice and Equality [Felfüggesztés megszüntetése] ítélet, C‑514/21 és C‑515/21, EU:C:2023:235, 73. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat), mivel ezekben az esetekben úgy tekinthető, hogy az érintett személy önként és minden kétséget kizáróan lemondott a tárgyaláson való részvételről (lásd analógia útján: 2013. február 26‑i Melloni ítélet, C‑399/11, EU:C:2013:107, 52. pont).
58      Ami közelebbről a 2008/909 kerethatározat 9. cikke (1) bekezdése i) pontjának ii. alpontját illeti, a végrehajtó tagállam illetékes hatósága köteles elismerni és végrehajtani a büntetőítéletet, annak ellenére, hogy az érintett személy nem jelent meg személyesen az ezen ítélet meghozatalát eredményező tárgyaláson, amennyiben – az e rendelkezésben foglalt követelmény szerint – az érintett személy a kitűzött tárgyalás ismeretében meghatalmazta vagy az általa választott vagy az állam által kirendelt jogi képviselőt arra, hogy a tárgyalás során a védelmét ellássa, és az említett jogi képviselő ténylegesen ellátta az érintett személy védelmét a tárgyaláson.
59      Ebben az összefüggésben először is meg kell határozni a 2008/909 kerethatározat 9. cikke (1) bekezdése i) pontjának ii. alpontjában foglalt, az érintett személynek a kitűzött tárgyalásról való tudomásával kapcsolatos követelmény terjedelmét, amely a nemzeti jogra való hivatkozás hiányában az uniós jog olyan önálló fogalmának minősül, amelyet az Unió területén egységesen kell értelmezni (lásd analógia útján: 2016. május 24‑i Dworzecki ítélet, C‑108/16 PPU, EU:C:2016:346, 28–31. pont), másodszor pedig pontosítani kell annak értékelési módjait.
60      Először is, e követelmény terjedelmét illetően emlékeztetni kell arra, hogy az állandó ítélkezési gyakorlat szerint valamely uniós jogi rendelkezés értelmezéséhez nemcsak annak kifejezéseit, hanem szövegkörnyezetét, és annak a szabályozásnak a célkitűzéseit is figyelembe kell venni, amelynek az részét képezi (1983. november 17‑i Merck ítélet, 292/82, EU:C:1983:335, 12. pont; 2025. szeptember 4‑i Casa Judeţeană de Asigurări de Sănătate Mureș és társai ítélet, C‑489/23, EU:C:2025:651, 31. pont).
61      A 2008/909 kerethatározat 9. cikke (1) bekezdése i) pontja ii. alpontjának szövegét illetően megjegyzendő, hogy e rendelkezés különböző nyelvi változatainak megfogalmazása nem teszi lehetővé annak egyértelmű meghatározását, hogy az említett rendelkezés az alkalmazásához megköveteli‑e, hogy az érintett személynek tudomása legyen a büntetőítélet meghozatalához vezető tárgyalás kitűzött időpontjáról.
62      Közelebbről, bár e kerethatározat 9. cikke (1) bekezdése i) pontja ii. alpontjának olasz nyelvi változata kifejezetten tartalmaz ilyen követelményt, egyes változatok, mint például az angol és a francia nyelvi változat, a „tervezett eljárás ismeretét” követelik meg, míg mások, mint például a német és a magyar nyelvi változat, a „kitűzött tárgyalás ismeretét”, vagy mint például a cseh, a lengyel és a svéd nyelvi változat, a „tervezett tárgyalás ismeretét” követelik meg.
63      Bár kétségtelen, hogy e különböző kifejezések arra utalhatnak, hogy az érintett személynek – amint azt e rendelkezés olasz nyelvi változata kifejezetten előírja – tudomással kell bírnia a büntetőítélet meghozatalához vezető tárgyalás kitűzött időpontjáról, az állandó ítélkezési gyakorlat szerint valamely uniós jogi rendelkezés valamely nyelvi változatának megfogalmazása nem szolgálhat e rendelkezés értelmezésének kizárólagos alapjául, illetve nem élvezhet elsőbbséget más nyelvi változatokkal szemben. Az uniós jog rendelkezéseit egységesen kell értelmezni és alkalmazni, az Unió valamennyi nyelvén készült változatok figyelembevételével. Így az uniós jogi szövegek különféle nyelvi változatai közötti eltérés esetén a szóban forgó rendelkezést azon szabályozás általános rendszerére és céljára tekintettel kell értelmezni, amelynek az a részét képezi (lásd ebben az értelemben: 2025. október 23‑i Naturvårdsverket [Visszavételt követően történő hulladékkezelés] ítélet, C‑221/24 és C‑222/24, EU:C:2025:818, 45. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
64      E tekintetben a 2008/909 kerethatározat 9. cikke (1) bekezdése i) pontjának ii. alpontját övező szövegkörnyezetet illetően meg kell állapítani, hogy e rendelkezés i. alpontja megköveteli, hogy az érintettet személyesen idézzék, és ily módon tájékoztassák az e határozat meghozatalához vezető „tárgyalás kitűzött időpontjáról és helyéről”, vagy más módon hivatalosan és ténylegesen tájékoztassák „a tárgyalás kitűzött időpontjára és helyére vonatkozóan”, oly módon, hogy egyértelműen megállapítást nyerjen, hogy „a kitűzött tárgyalásról tudomást szerzett” (lásd: a mai napon kihirdetett Höldermann ítélet, C‑447/24, 72. pont).
65      Meg kell tehát állapítani, hogy magából e kerethatározat 9. cikke (1) bekezdése i) pontja i. alpontjának szövegéből kitűnik, hogy az ott szereplő „a kitűzött tárgyalásról tudomást szerzett” kifejezés megköveteli, hogy az érintett személyt tájékoztassák a büntetőítélet meghozatalához vezető tárgyalás kitűzött időpontjáról és helyéről (lásd: a mai napon kihirdetett Höldermann ítélet, C‑447/24, 73. pont).
66      A rendszertani értelmezést illetően úgy tűnik, hogy ebből arra lehet következtetni, hogy az ennek megfelelő, az e 9. cikk (1) bekezdése i) pontjának ii. alpontjában foglalt követelménynek a koherencia jegyében azonos terjedelem tulajdonítható, így e rendelkezést úgy kell értelmezni, hogy az megköveteli, hogy az érintett személyt tájékoztassák a büntetőítélet meghozatalához vezető tárgyalás kitűzött időpontjáról és helyéről (lásd: a mai napon kihirdetett Höldermann ítélet, C‑447/24, 74. pont).
67      Ezt az értelmezést megerősítik a 2016/343 irányelv rendelkezései, különösen a 8. cikkének (2) bekezdése, amely az e két rendelkezés között fennálló funkcionális kapcsolat miatt e kerethatározat 9. cikke (1) bekezdése i) pontjának értelmezése szempontjából releváns kontextuális elemnek minősül (lásd ebben az értelemben: 2025. január 16‑i VB II [Az új tárgyaláshoz való joggal kapcsolatos tájékoztatás] ítélet, C‑400/23, EU:C:2025:14, 48. pont).
68      E tekintetben emlékeztetni kell arra, hogy a 2016/343 irányelv – amely közös minimumszabályokat állapít meg a büntetőeljárás egyes vonatkozásaiban, köztük a „tárgyaláson való jelenlét jogára” vonatkozóan – 8. cikkének (2) bekezdése értelmében a tagállamok rendelkezhetnek úgy, hogy az olyan tárgyalás, amelynek eredményeként határozat születhet a gyanúsított vagy a vádlott bűnösségéről vagy ártatlanságáról, az érintett személy távollétében is megtartható, feltéve, hogy az e rendelkezés a) pontja értelmében a gyanúsítottat vagy a vádlottat kellő időben tájékoztatták a tárgyalásról és a meg nem jelenés következményeiről, illetve az említett rendelkezés b) pontja értelmében a tárgyalásról értesített gyanúsítottat vagy vádlottat általa meghatalmazott vagy az állam által kirendelt védő képviseli.
69      Márpedig a Bíróság kimondta, hogy a 2016/343 irányelv 8. cikkének (2) bekezdése különös jelentőséget tulajdonít az érintett személy tájékoztatásának, mivel kifejezetten ahhoz a feltételhez köti a tárgyalás e személy távollétében történő megtartásának bármilyen lehetőségét, hogy azt megelőzően tájékoztassák őt a tárgyalás tartásáról. Többek között ezen irányelv (36) preambulumbekezdésére támaszkodva a Bíróság pontosította, hogy az e 8. cikk (2) bekezdésének a) és b) pontjában szereplő azon feltétel, amely szerint az érintett személyt tájékoztatni kell a tárgyalás tartásáról, megköveteli, hogy tájékoztassák e tárgyalás kitűzött időpontjáról és helyéről, biztosítva, hogy
tudomást szerezhessen a tárgyalásról (lásd ebben az értelemben: 2022. szeptember 15‑i HN [Kitoloncolt vádlott elleni eljárás] ítélet, C‑420/20, EU:C:2022:679, 51. és 52. pont).
70      A 2008/909 kerethatározat 9. cikke (1) bekezdése i) pontja ii. alpontjának teleologikus értelmezése szintén megerősíti azt az értelmezést, amely szerint az e ii. alpontban foglalt követelmény megköveteli, hogy az érintett személyt tájékoztassák a büntetőítélet meghozatalához vezető tárgyalás kitűzött időpontjáról és helyéről.
71      Amint ugyanis a 2009/299 kerethatározat (1) és (15) preambulumbekezdésével összefüggésben értelmezett 1. cikkéből kifejezetten kitűnik, e 9. cikk (1) bekezdésének i) pontja – a valamely büntetőítéletnek az érintett személy tárgyalásról való távolmaradása ellenére történő végrehajtását igazoló közös okok meghatározásának pontosításával – arra irányul, hogy védelemben részesüljön a vádlott azon joga, hogy személyesen megjelenhessen az őt érintő büntetőtárgyaláson, amely a védelemhez való jog alapvető eleme, és általánosabban meghatározó jelentőséggel bír a Charta 47. cikkének második és harmadik bekezdésében, valamint 48. cikkében biztosított tisztességes eljáráshoz való jog tiszteletben tartása szempontjából, ugyanakkor javítja a bírósági határozatok tagállamok közötti kölcsönös elismerését (lásd ebben az értelemben és analógia útján: 2023. március 23‑i Minister for Justice and Equality [Felfüggesztés megszüntetése] ítélet, C‑514/21 és C‑515/21, EU:C:2023:235, 50. és 60. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
72      Márpedig a 2008/909 kerethatározat 9. cikke (1) bekezdése i) pontja ii. alpontjának azon értelmezése, amely szerint az érintett személyt tájékoztatni kell a tárgyalás kitűzött időpontjáról és helyéről, elősegíti e célok megvalósítását, mivel lehetővé teszi az érintett számára, hogy – amennyiben úgy kívánja – személyesen megjelenjen, egészen a tárgyalás tényleges megtartásáig, illetve lehetővé teszi az arról való meggyőződést, hogy az érintett személy önként és egyértelműen lemondott az e tárgyaláson való részvételről.
73      Másodszor, ami az e kerethatározat 9. cikke (1) bekezdése i) pontjának i., ii. vagy iii. alpontjában említett azon esetek alkalmazási feltételeinek értékelési módjait illeti, amelyekben – amint arra a jelen ítélet 57. pontja emlékeztet – úgy tekinthető, hogy az érintett személy önként és egyértelműen lemondott a tárgyaláson való részvételről, a végrehajtó tagállam illetékes hatóságának annak vizsgálata során, hogy e feltételek teljesülnek‑e, értékelnie kell, hogy az érintett személy védelemhez való jogát tiszteletben tartották‑e, megfelelően figyelembe véve az előtte folyamatban lévő ügyet jellemző valamennyi körülményt, többek között az említett személy által tanúsított magatartást.
74      Ami konkrétabban az említett kerethatározat 9. cikke (1) bekezdése i) pontjának ii. alpontját, és mindenekelőtt az e rendelkezésben foglalt, a kitűzött tárgyalásról való tájékoztatásra vonatkozó követelményt illeti, az a tény, hogy az érintettet – mint az alapügyben – nem tájékoztatták közvetlenül, nem szükségszerűen jár azzal a következménnyel, hogy e feltétel nem teljesül.
75      Amint ugyanis arra a főtanácsnok az indítványának 47. pontjában rámutatott, annak meghatározásakor, hogy ez a feltétel teljesül‑e, különös figyelmet kell fordítani egyrészt arra, hogy a hatóságok milyen gondosságot tanúsítottak annak érdekében, hogy a távollétében elítélt személyt tájékoztassák a tárgyalásról, másrészt pedig arra, hogy e személy milyen gondosságot tanúsított annak érdekében, hogy a neki címzett információt megkapja (lásd analógia útján: 2025. május 20‑i Kachev ítélet, C‑135/25 PPU, EU:C:2025:366, 35. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
76      Így a Bíróság ítélkezési gyakorlatából kitűnik, hogy úgy tekinthető, hogy az említett feltétel teljesül, amennyiben pontos és objektív valószínűsítő körülményekből az következik, hogy az érintett személyt, noha hivatalosan tájékoztatták arról, hogy bűncselekmény elkövetésével vádolják, és így tudva, hogy az ügyében tárgyalást fognak tartani, szándékosan elkerüli, hogy hivatalosan tájékoztassák e tárgyalás időpontjáról és helyéről
(lásd analógia útján: 2022. május 19‑i Spetsializirana prokuratura [Szökésben lévő vádlottal szembeni eljárás] ítélet, C‑569/20, EU:C:2022:401, 48. pont; 2025. május 20‑i Kachev ítélet, C‑135/25 PPU, EU:C:2025:366, 35. pont).
77      A jelen ügyben többek között a kérdést előterjesztő bíróság által szolgáltatott információkból kitűnik, hogy ATAU tudomással bírt a vele szemben folyamatban lévő eljárásról, de megszökött, anélkül hogy Szlovákia területére visszatért volna, és kézbesítési címet adott volna meg. A kérdést előterjesztő bíróság feladata annak vizsgálata, hogy az ilyen körülmények olyan pontos és objektív valószínűsítő körülményeknek minősülnek‑e, amelyek alapján úgy tekinthető, hogy az érintett személy esetében teljesül ez a feltétel.
78      E tekintetben megjegyzendő, hogy a Bíróság úgy ítélte meg, hogy ilyen valószínűsítő körülmények fennállása
állapítható meg például akkor, ha az érintett személy szándékosan téves címet közölt az illetékes nemzeti hatóságokkal, vagy már nem tartózkodik az általa közölt címen (lásd analógia útján: 2022. május 19‑i Spetsializirana prokuratura [Szökésben lévő vádlottal szembeni eljárás] ítélet, C‑569/20, EU:C:2022:401, 49. pont). Nem zárható ki, hogy a végrehajtó tagállam illetékes hatósága előtt folyamatban lévő ügyet jellemző körülmények összességére tekintettel ennek megállapítása abból is következhet, hogy az érintett személy szándékosan elmulasztott címet közölni.
79      Egyébiránt az sem zárható ki, hogy úgy tekinthető, hogy az érintett személy vonatkozásában teljesül a 2008/909 kerethatározat 9. cikke (1) bekezdése i) pontjának ii. alpontjában említett, a tárgyalásról való tudomásszerzésre vonatkozó feltétel, amennyiben az érintett személy, aki kézbesítési címként az ügyvédi iroda címét jelölte meg, szándékosan elkerülte az ügyvéddel való kapcsolattartást.
80      Mindemellett a kérdést előterjesztő bíróságnak figyelembe kell vennie, hogy ez azonban csak akkor teljesül, ha az illetékes nemzeti hatóságok észszerű erőfeszítéseket tettek az érintett személy felkutatására, és a tárgyalás kitűzött időpontjáról és helyéről való tájékoztatására (lásd analógia útján: 2025. május 20‑i Kachev ítélet, C‑135/25 PPU, EU:C:2025:366, 37. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
81      Ami a vagy az érintett által választott vagy az állam által kirendelt védőnek a tárgyaláson a védelem ellátására adott meghatalmazásra vonatkozó feltételt, valamint azt a feltételt illeti, hogy e jogi képviselő ténylegesen ellátta a védelmet a tárgyalás során, pontosítani kell, hogy a 2008/909 kerethatározat 9. cikke (1) bekezdése i) pontjának ii. alpontja értelmében vett „meghatalmazáshoz” az szükséges, hogy az érintett maga hatalmazza meg az általa választott, adott esetben pedig a hivatalból kirendelt ügyvédet a tárgyaláson való képviseletével (lásd analógia útján: 2025. május 20‑i Kachev ítélet, C‑135/25 PPU, EU:C:2025:366, 41. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
82      Így a Bíróság megállapította, hogy önmagában az a körülmény, hogy a távollétében elítélt személyt a távollétében lefolytatott bírósági eljárás egésze során hivatalból kirendelt védő képviselte, nem elegendő az e rendelkezésben foglalt második feltétel teljesüléséhez. Az ügyvédi képviselet csak akkor teszi lehetővé annak bizonyítását, hogy a távollétében elítélt személy önként és egyértelműen lemondott a tárgyaláson való jelenlét jogáról, ha ez a személy kifejezetten ezen ügyvédre bízta az eljáró bíróság előtti védelmét, ami azt feltételezi, hogy őt konkrétan abból a célból hatalmazta meg, hogy távollétében képviselje őt a tárgyaláson (lásd analógia útján: 2025. május 20‑i Kachev ítélet, C‑135/25 PPU, EU:C:2025:366, 59. és 61. pont).
83      Mivel a kérdést előterjesztő bíróság kifejti, hogy ATAU‑t ügyvéd segítette és képviselte az eljárás során, és a büntetőítélet meghozatalához vezető tárgyalásra az őt képviselő és védő ügyvéd jelenlétében került sor, e bíróság feladata, hogy a jelen ítélet 81. és 82. pontjában kifejtett megfontolások fényében megvizsgálja, hogy e körülményekből az következik‑e, hogy teljesül a 2008/909 kerethatározat 9. cikke (1) bekezdése i) pontjának ii. alpontjában arra vonatkozóan előírt feltétel, hogy az érintett személy meghatalmazta vagy az általa választott vagy az állam által kirendelt jogi képviselőt arra, hogy a tárgyalás során a védelmét ellássa, és e jogi képviselő ténylegesen ellátta e személy védelmét a tárgyaláson.
84      A fenti megfontolások összességére tekintettel a második kérdésre azt a választ kell adni, hogy a 2002/584 kerethatározat 4. cikkének 6. pontját, valamint a 2008/909 kerethatározat 9. cikke (1) bekezdésének i) pontját és 25. cikkét a következőképpen kell értelmezni:
–        azokkal ellentétes az olyan nemzeti szabályozás, amelynek értelmében olyan esetben, amikor a büntetést úgy szabták ki, hogy az érintett személy nem volt személyesen jelen a büntetőítélet meghozatalát eredményező tárgyaláson, amennyiben egyrészt e személy átadásának megtagadásához, másrészt pedig e büntetésnek a végrehajtó állam területén történő végrehajtásának elrendeléséhez szükséges feltételek a 2002/584 kerethatározatot átültető nemzeti szabályozás rendelkezéseinek megfelelően teljesülnek, az említett büntetés végrehajtását a végrehajtó tagállam bírósága nem rendelheti el amiatt, hogy a 2008/909 kerethatározatot átültető említett szabályozás rendelkezései értelmében a büntetőítélet elismerésére vonatkozó feltételek nem teljesülnek;
–        a 2008/909 kerethatározat 9. cikke (1) bekezdése i) pontjának ii. alpontjában foglalt, a kitűzött tárgyalás ismeretére vonatkozó követelmény akkor teljesül, ha a releváns körülmények összességének, különösen pedig az érintett személy magatartásának megfelelő figyelembevétele mellett úgy tekinthető, hogy az érintett személyt tájékoztatták a büntetőítélet meghozatalához vezető tárgyalás kitűzött időpontjáról és helyéről.
Az első kérdésről
85      A másodikként vizsgálandó első kérdésével a kérdést előterjesztő bíróság lényegében arra vár választ, hogy a 2002/584 kerethatározat 4. cikkének 6. pontját, valamint a 2008/909 kerethatározat 9. cikke (1) bekezdésének i) pontját és 25. cikkét úgy kell‑e értelmezni, hogy azokkal ellentétes az olyan nemzeti szabályozás, amelynek értelmében olyan esetben, amikor a büntetést úgy szabták ki, hogy az érintett személy nem volt személyesen jelen a büntetőítélet meghozatalát eredményező tárgyaláson, és anélkül, hogy az e 9. cikk (1) bekezdésének i) pontjában említett esetek alkalmazási feltételei fennállnának, különösen pedig az e rendelkezés ii. pontjában foglalt feltétel teljesülne, a végrehajtó tagállam illetékes hatósága nem ismerheti el ezt a büntetőítéletet.
86      E tekintetben megjegyzendő, hogy e kérdés az alapügy szempontjából csak akkor bizonyul hasznosnak, ha a kérdést előterjesztő bíróság a második kérdésre adott válasz fényében azt állapítja meg, hogy az e kerethatározat 9. cikke (1) bekezdése i) pontjának ii. alpontjában említett eset alkalmazási feltételei az alapügy körülményei között nem teljesülnek.
87      Magából e 9. cikk (1) bekezdése i) pontjának szövegéből, különösen pedig abból a kitételből, hogy a végrehajtó igazságügyi hatóság „megtagadhatja” az ítélet elismerését és a büntetés végrehajtását, kitűnik, hogy a végrehajtó tagállam illetékes hatóságának lehetősége van arra, hogy megtagadja a büntetőítélet elismerését és végrehajtását, ha
az e kerethatározat 4. cikkében előírt tanúsítvány szerint az érintett személy személyesen nem volt jelen az ezen ítélet meghozatalát eredményező tárgyaláson, kivéve ha e tanúsítvány igazolja, hogy a 2008/909 kerethatározat 9. cikke (1) bekezdése i) pontjának i., ii., illetve iii. alpontjában említett esetek alkalmazási feltételei teljesülnek
(lásd analógia útján: 2023. december 21‑i Generalstaatsanwaltschaft Berlin [A terhelt távollétében történő elítélése] ítélet, C‑396/22, EU:C:2023:1029, 38. és 39. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
88      E 9. cikk (1) bekezdésének i) pontja ily módon korlátozza a büntetőítélet elismerése és végrehajtása megtagadásának lehetőségét, pontos és egységes módon felsorolva azokat a feltételeket, amelyek mellett nem tagadható meg azon ítélet elismerése és végrehajtása, amelyet olyan tárgyalást követően hoztak, amelyen az érintett személy nem volt személyesen jelen (lásd analógia útján: 2023. március 23‑i Minister for Justice and Equality [Felfüggesztés megszüntetése] ítélet, C‑514/21 és C‑515/21, EU:C:2023:235, 49. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
89      Ebből következik, hogy – amint az a jelen ítélet 56. pontjából kitűnik – a végrehajtó tagállam illetékes hatósága köteles elismerni és végrehajtani a büntetőítéletet, annak ellenére, hogy az érintett személy az érintett határozat meghozatalát eredményező tárgyaláson személyesen nem jelent meg, ha teljesülnek az e 9. cikk (1) bekezdése i) pontjának i., ii. vagy iii. alpontjában említett esetek valamelyikének alkalmazási feltételei.
90      Ennek pontosítása mellett, tekintettel arra, hogy a 2008/909 kerethatározat 9. cikke (1) bekezdésének i) pontja a büntetőítélet elismerése és végrehajtása mérlegelhető megtagadásának okát írja elő, a végrehajtó tagállam illetékes hatósága – még annak megállapítását követően is, hogy az e rendelkezés i., ii. vagy iii. alpontjában említett esetek alkalmazási feltételei nem teljesülnek az ilyen ítélettel érintett személy helyzetét illetően – figyelembe veheti az adott ügy valamennyi olyan sajátos körülményét, amely lehetővé teszi számára, hogy meggyőződjön arról, hogy ezen ítélet elismerése és végrehajtása nem jár e személy védelemhez való jogának sérelmével (lásd analógia útján: 2023. március 23‑i Minister for Justice and Equality [Felfüggesztés megszüntetése] ítélet, C‑514/21 és C‑515/21, EU:C:2023:235, 76. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
91      Ilyen körülményként, amint arra a főtanácsnok az indítványának 68. pontjában rámutatott, figyelembe vehető többek között az érintett személy magatartása, különösen pedig az, hogy ez utóbbi megpróbálta elkerülni a neki címzett értesítés kézbesítését, vagy az ügyvédeivel való kapcsolattartást (lásd analógia útján: 2023. március 23‑i Minister for Justice and Equality [Felfüggesztés megszüntetése] ítélet, C‑514/21 és C‑515/21, EU:C:2023:235, 78. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat), függetlenül attól, hogy az ilyen magatartás releváns‑e annak értékelése szempontjából, hogy – amint az a jelen ítélet 74–80. pontjából kitűnik – teljesülnek‑e az említett 9. cikk (1) bekezdése i) pontjának i–iii. alpontjában említett esetek alkalmazási feltételei.
92      Hasonlóképpen, bár önmagában nem felel meg a 2008/909 kerethatározat 9. cikke (1) bekezdése i) pontjának iii. alpontjában foglalt feltételeknek az a tény, hogy az érintett személy – mint a jelen ügyben is – azt kérte, hogy a büntetést a lakóhelye szerinti tagállamban hajtsák végre, ahol az érdekeinek központja található, a végrehajtó tagállam illetékes hatósága figyelembe veheti az ilyen kérelmet, és adott esetben az arra irányuló szándékot, hogy nem kíván élni az új eljáráshoz való esetleges joggal, annak eldöntéséhez, hogy e végrehajtás nem jár a védelemhez való jogának megsértésével, és így nem kell alkalmazni az elismerés és a végrehajtás megtagadásának a 2008/909 kerethatározat 9. cikke (1) bekezdésének i) pontjában előírt okát, annak ellenére, hogy az e 9. cikk (1) bekezdése i) pontjának i–iii. alpontjában említett esetek alkalmazási feltételei nem teljesülnek (lásd ebben az értelemben: a mai napon kihirdetett Hölderman ítélet, C‑447/24, 101–103. pont).
93      Bár e kerethatározat 9. cikke (1) bekezdésének i) pontja lehetőséget biztosít, az előzetes döntéshozatalra utaló határozatból kitűnik, hogy az említett kerethatározat átültetésére irányuló nemzeti szabályozás értelmében a végrehajtó tagállam illetékes hatósága köteles megtagadni a kibocsátó tagállamban hozott büntetőítélet elismerését és végrehajtását, ha az ugyanezen kerethatározat 9. cikke (1) bekezdése i) pontjának i–iii. alpontjában említett esetek alkalmazási feltételei nem teljesülnek. E szabályozás tehát megfosztja e hatóságot attól a mérlegelési mozgástértől, hogy az adott ügy körülményei alapján megvizsgálja, hogy ennek ellenére úgy tekinthető‑e, hogy az érintett személy védelemhez való jogát tiszteletben tartották, és ennélfogva úgy határozzon, hogy az érintett büntetőítéletet elismeri és végrehajtja.
94      E körülmények között úgy tűnik, hogy az ilyen nemzeti szabályozás ellentétes a 2008/909 kerethatározat 9. cikke (1) bekezdésének i) pontjával.
95      Ebből következik, hogy a jelen ítélet 48. és 49. pontjában kifejtett megfontolásokra tekintettel, ha a kérdést előterjesztő bíróság úgy ítélné meg, hogy a 2008/909 kerethatározat 9. cikke (1) bekezdésének i) pontjában, különösen e rendelkezés ii. alpontjában említett esetek alkalmazási feltételei nem teljesülnek, e bíróság feladata, hogy belső jogának egészét figyelembe véve és az abban elismert értelmezési módszereket alkalmazva az alapügyben szóban forgó nemzeti szabályozást – amennyire csak lehetséges – e kerethatározat szövegének és céljának fényében akként értelmezze, hogy az az ügy összes körülménye alapján értékelheti, hogy mindazonáltal úgy tekinthető‑e, hogy az érintett személy védelemhez való jogát tiszteletben tartották, és így az érintett büntetőítéletet el kell ismerni és végre kell hajtani.
96      A fenti megfontolások összességére tekintettel az első kérdésre azt a választ kell adni, hogy a 2002/584 kerethatározat 4. cikkének 6. pontját, valamint a 2008/909 kerethatározat 9. cikke (1) bekezdésének i) pontját és 25. cikkét úgy kell értelmezni, hogy azokkal ellentétes az olyan nemzeti szabályozás, amelynek értelmében olyan esetben, amikor a büntetést úgy szabták ki, hogy az érintett személy nem volt személyesen jelen a büntetőítélet meghozatalát eredményező tárgyaláson, és anélkül, hogy az e 9. cikk (1) bekezdésének i) pontjában említett esetek alkalmazási feltételei fennállnának, különösen pedig az e rendelkezés ii. pontjában foglalt feltétel teljesülne, a végrehajtó tagállam illetékes hatósága nem ismerheti el ezt a büntetőítéletet.
A költségekről
97      Mivel ez az eljárás az alapeljárásban részt vevő felek számára a kérdést előterjesztő bíróság előtt folyamatban lévő eljárás egy szakaszát képezi, ez a bíróság dönt a költségekről. Az észrevételeknek a Bíróság elé terjesztésével kapcsolatban felmerült költségek, az említett felek költségeinek kivételével, nem téríthetők meg.
A fenti indokok alapján a Bíróság (ötödik tanács) a következőképpen határozott:
1)      A 2009. február 26‑i 2009/299/IB tanácsi kerethatározattal módosított, az európai elfogatóparancsról és a tagállamok közötti átadási eljárásokról szóló, 2002. június 13‑i 2002/584/IB tanácsi kerethatározat 4. cikkének 6. pontját, valamint a 2009/299 kerethatározattal módosított, a kölcsönös elismerés elvének büntetőügyekben hozott, szabadságvesztés‑büntetéseket kiszabó vagy szabadságelvonással járó intézkedéseket alkalmazó ítéleteknek az Európai Unióban való végrehajtása céljából történő alkalmazásáról szóló, 2008. november 27‑i 2008/909/IB tanácsi kerethatározat 9. cikke (1) bekezdésének i) pontját és 25. cikkét
a következőképpen kell értelmezni:
–        azokkal ellentétes az olyan nemzeti szabályozás, amelynek értelmében olyan esetben, amikor a büntetést úgy szabták ki, hogy az érintett személy nem volt személyesen jelen a büntetőítélet meghozatalát eredményező tárgyaláson, amennyiben egyrészt e személy átadásának megtagadásához, másrészt pedig e büntetésnek a végrehajtó állam területén történő végrehajtásának elrendeléséhez szükséges feltételek a módosított 2002/584 kerethatározatot átültető nemzeti szabályozás rendelkezéseinek megfelelően teljesülnek, az említett büntetés végrehajtását a végrehajtó tagállam bírósága nem rendelheti el amiatt, hogy a módosított 2008/909 kerethatározatot átültető említett szabályozás rendelkezései értelmében a büntetőítélet elismerésére vonatkozó feltételek nem teljesülnek;
–        a módosított 2008/909 kerethatározat 9. cikke (1) bekezdése i) pontjának ii. alpontjában foglalt, a kitűzött tárgyalás ismeretére vonatkozó követelmény akkor teljesül, ha a releváns körülmények összességének, különösen pedig az érintett személy magatartásának megfelelő figyelembevétele mellett úgy tekinthető, hogy az érintett személyt tájékoztatták a büntetőítélet meghozatalához vezető tárgyalás kitűzött időpontjáról és helyéről.
2)      A 2009/299 kerethatározattal módosított 2002/584 kerethatározat 4. cikkének 6. pontját, valamint a 2009/299 kerethatározattal módosított 2008/909 kerethatározat 9. cikke (1) bekezdésének i) pontját és 25. cikkét
a következőképpen kell értelmezni:
azokkal ellentétes az olyan nemzeti szabályozás, amelynek értelmében olyan esetben, amikor a büntetést úgy szabták ki, hogy az érintett személy nem volt személyesen jelen a büntetőítélet meghozatalát eredményező tárgyaláson, és anélkül, hogy az e 9. cikk (1) bekezdésének i) pontjában említett esetek alkalmazási feltételei fennállnának, különösen pedig az e rendelkezés ii. pontjában foglalt feltétel teljesülne, a végrehajtó tagállam illetékes hatósága nem ismerheti el ezt a büntetőítéletet.
Aláírások
*      Az eljárás nyelve: olasz.
i      A jelen ügy neve fiktív. Az nem egyezik az eljárásban részt vevő egyetlen fél valódi nevével sem.