62021CC0339
ĢENERĀLADVOKĀTA ENTONIJA MAIKLA KOLINSA[ANTHONY MICHAEL COLLINS]
SECINĀJUMI,
sniegti 2022. gada 6. oktobrī (
1
)
Lieta C‑339/21
Colt Technology Services SpA,
Wind Tre SpA,
Telecom Italia SpA,
Vodafone Italia SpA
pret
Ministero della Giustizia,
Ministero dello Sviluppo Economico,
Ministero dell’Economia e delle Finanze,
Procura della Repubblica presso il Tribunale di Cagliari,
Procura della Repubblica presso il Tribunale di Roma,
Procura Generale della Repubblica presso Corte d’appello di Reggio Calabria,
Procura della Repubblica presso il Tribunale di Locri
(Consiglio di Stato (Valsts padome, Itālija) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Direktīva (ES) 2018/1972 – 13. pants – Vispārējai atļaujai piesaistītie nosacījumi – Diskriminācijas aizlieguma, samērīguma un pārredzamības princips – Noteikumi, kas ļauj kompetentajām valsts iestādēm veikt likumīgu pārtveršanu – Kompensācija – Elektronisko sakaru pakalpojumu sniedzēju izmaksu pilnīga atlīdzināšana
I. Ievads
1.
Vai dalībvalstīm ir pienākums pilnībā kompensēt elektronisko sakaru pakalpojumu sniedzējiem izmaksas, kas tiem rodas, ļaujot kompetentajām valsts iestādēm pārtvert elektroniskos sakarus? Consiglio di Stato (Valsts padome, Itālija) uzdod šo jautājumu, jo īpaši, atsaucoties uz Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvu (ES) 2018/1972 (2018. gada 11. decembris) par Eiropas Elektronisko sakaru kodeksa izveidi (
2
).
II. Atbilstošās tiesību normas
A.
Eiropas Savienības tiesības
2.
Direktīvas 2018/1972 preambulā citastarp ir noteikti šādi mērķi:
“(5)
Ar šo direktīvu tiek izveidots tiesiskais regulējums, kas nodrošina brīvību nodrošināt elektronisko sakaru tīklus un pakalpojumus, vienīgi ievērojot šajā direktīvā paredzētos nosacījumus un jebkādus ierobežojumus saskaņā ar Līguma par Eiropas Savienības darbību (LESD) 52. panta 1. punktu, jo īpaši pasākumus attiecībā uz sabiedrisko kārtību, sabiedrības drošību un sabiedrības veselību, un kas atbilst Eiropas Savienības Pamattiesību hartas (“Harta”) 52. panta 1. punktam.
(6)
Šī direktīva neskar iespēju katrai dalībvalstij veikt vajadzīgos pasākumus, lai nodrošinātu tās būtisko drošības interešu aizsardzību, nosargātu sabiedrisko kārtību un sabiedrības drošību un ļautu izmeklēt un atklāt noziedzīgus nodarījumus un krimināli vajāt par tiem, ņemot vērā to, ka jebkuriem Hartā, jo īpaši tās 7., 8. un 11. pantā, atzīto tiesību un brīvību izmantošanas ierobežojumiem, piemēram, ierobežojumiem attiecībā uz datu apstrādi, ir jābūt noteiktiem tiesību aktos, tiem jārespektē minēto tiesību un brīvību būtība un jāatbilst proporcionalitātes principam saskaņā ar Hartas 52. panta 1. punktu.”
3.
Direktīvas 2018/1972 1. panta 3. punktā ir noteikts:
“Šī direktīva neskar:
[..]
c)
darbības, ko dalībvalstis veic sabiedriskās kārtības un sabiedriskās drošības nolūkos un aizsardzībai;
[..].”
4.
Direktīvas 2018/1972 13. panta “Nosacījumi, kas piesaistīti vispārējai atļaujai un radiofrekvenču spektra un numuru resursu lietošanas tiesībām, un īpaši pienākumi” 1. punktā ir noteikts:
“Izsniedzot vispārējo atļauju elektronisko sakaru tīklu vai pakalpojumu nodrošināšanai un radiofrekvenču spektra lietošanas tiesības un numuru resursu lietošanas tiesības, drīkst piemērot tikai I pielikumā uzskaitītos nosacījumus. Šādi nosacījumi ir nediskriminējoši, samērīgi un pārredzami.”
5.
Direktīvas I pielikuma nosaukums ir “Saraksts ar nosacījumiem, kas var būt piesaistīti vispārējām atļaujām, radiofrekvenču spektra lietošanas tiesībām un tiesībām lietot numuru resursus”. I pielikuma A daļā, kas ietver vispārējus nosacījumus, kurus var piesaistīt vispārējai atļaujai, teikts:
“[..]
4.
Noteikumi, kas ļauj kompetentajām valsts iestādēm veikt juridisku pārņemšanu [likumīgu pārtveršanu] saskaņā ar Regulu (ES) 2016/679 un Direktīvu 2002/58/EK.
[..]”
B.
Itālijas tiesības
6.
2003. gada 1. augustadecreto legislativo n. 259 – Codice delle comunicazioni elettroniche (Likumdošanas dekrēts Nr. 259 par Elektronisko sakaru kodeksu; turpmāk tekstā – “Likumdošanas dekrēts Nr. 259/2003”; 2003. gada 15. septembraGazzetta ufficiale della Repubblica italiana Nr. 214) 96. pantā “Obligātie pakalpojumi” ir noteikts:
“1.   Pēc kompetento tiesu iestāžu izteiktiem pārtveršanas un informācijas pieprasījumiem operatoriem obligāti jāsniedz pakalpojumi tiesiskuma nodrošināšanas nolūkos; līdz [šā panta] 2. punktā minētā dekrēta pieņemšanai par termiņiem un kārtību vienojas ar minētajām iestādēm.
2.   Lai apstiprinātu ikgadējo fiksēto maksājumu par 1. punktā minētajiem obligātajiem pakalpojumiem, ar tieslietu ministra un ekonomikas attīstības ministra, kā arī ekonomikas un finanšu ministra kopīgu dekrētu, kas jāpieņem līdz 2017. gada 31. decembrim, pārskata ierakstus cenu sarakstā, kurš paredzēts sakaru ministra 2001. gada 26. aprīļa dekrētā, kas publicēts 2001. gada 7. maijaItālijas Republikas Oficiālajā Vēstnesī Nr. 104. Dekrētā:
a)
nosaka obligāto pakalpojumu veidus un to tarifus, ņemot vērā cenu un pakalpojumu attīstību, lai panāktu izdevumu ietaupījumu vismaz 50 % apmērā salīdzinājumā ar esošajiem tarifiem. Tarifā ir iekļautas izmaksas par visiem pakalpojumiem, kurus vienlaikus aktivizējusi vai izmanto katra tīkla identitāte [IP adrese];
b)
identificē subjektus, kuriem jāsniedz obligātie pārtveršanas pakalpojumi, tostarp starp tiem pakalpojumu sniedzējiem, kuru infrastruktūra ļauj piekļūt tīklam vai izplatīt informācijas vai komunikāciju saturu, un starp tiem subjektiem, kuri jebkādā veidā sniedz elektronisko sakaru pakalpojumus vai lietojumprogrammas, pat ja tās ir lietojamas, izmantojot ārējos [cita īpašnieka] piekļuves vai pārvades tīklus;
c)
definē subjektu, kuriem jāsniedz obligātie pakalpojumi, pienākumus un to izpildes kārtību, tostarp vienveidīgu datorizēto procedūru ievērošanu administratīva rakstura komunikāciju nosūtīšanā un apstrādē, arī attiecībā uz posmiem pirms minēto pakalpojumu apmaksas.
3.   Šā panta 2. punktā minētajā dekrētā paredzēto pienākumu neizpildes gadījumā piemēro 32. panta 2., 3., 4., 5. un 6. punktu.
4.   Līdz 2. punktā minētā dekrēta pieņemšanai informāciju par telefonsarunu plūsmu sniedz bez atlīdzības. Attiecībā uz pirmajā teikumā neminētiem pakalpojumiem tiesiskuma nodrošināšanas nolūkos turpina piemērot cenrādi, kurš paredzēts sakaru ministra 2001. gada 26. aprīļa dekrētā, kas publicēts 2001. gada 7. maijaItālijas Republikas Oficiālajā Vēstnesī Nr. 104.
5.   Lai sniegtu šā panta 2. punktā minētos pakalpojumus, operatoriem ir pienākums savstarpēji vienoties par starpsavienojuma metodēm nolūkā nodrošināt minēto pakalpojumu sniegšanu un savietojamību. Vajadzības gadījumā ministrija var iejaukties pēc savas iniciatīvas vai, ja operatori nespēj panākt vienošanos, pēc operatora pieprasījuma.”
7.
Saskaņā ar Likumdošanas dekrēta Nr. 259/2003 96. panta 2. punktu 2017. gada 28. decembradecreto interministeriale del Ministro della giustizia e del Ministro dello sviluppo economico di concerto con il Ministro dell’economia e delle finanze – Disposizione di riordino delle spese per le prestazioni obbligatorie di cui all’articolo 96 del decreto legislativo n. 259 del 2003 (Starpministriju dekrēts, ko pieņēmis tieslietu ministrs un ekonomikas attīstības ministrs kopā ar ekonomikas un finanšu ministru – Noteikumi par Likumdošanas dekrēta Nr. 259/2003 96. pantā paredzēto izdevumu par obligātajiem pakalpojumiem reorganizāciju; turpmāk tekstā – “starpministriju 2017. gada 28. decembra dekrēts”; 2018. gada 9. februāraGazzetta ufficiale della Repubblica italiana Nr. 33) ir paredzēti obligāto pakalpojumu sniegšanas nosacījumi, un tā pielikumā ir noteiktas Itālijas iestāžu maksas par šādiem pakalpojumiem.
III. Strīds pamatlietā un lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu
8.
Colt Technology Services SpA, Wind Tre SpA, Telecom Italia SpA un Vodafone Italia SpA ir elektronisko sakaru pakalpojumu sniedzēji, kas citastarp nodrošina interneta, fiksēto un mobilo telesakaru pakalpojumus Itālijā. Ar atsevišķām prasībām tie apstrīdēja starpministriju 2017. gada 28. decembra dekrētu. Jo īpaši tie apgalvoja, ka Itālijas iestāžu saskaņā ar minēto dekrētu veicamās maksas pilnībā nesedz izmaksas par obligāto pakalpojumu sniegšanu saistībā ar elektronisko sakaru pārtveršanu, par kuru rīkojumu ir izdevušas kompetentās valsts tiesu iestādes.
9.
Tribunale amministrative regionale per il Lazio (Lacio reģiona Administratīvā tiesa, Itālija) noraidīja Colt Technology Services, Wind Tre, Telecom Italia un Vodafone Italia prasības. Šie pakalpojumu sniedzēji pēc tam iesniedza apelācijas sūdzības Consiglio di Stato (Valsts padome), kas pievienojās apelācijas sūdzībām.
10.
Lai lemtu par apelācijas sūdzībām, Consiglio di Stato (Valsts padome) 2020. gada 13. jūlijā iesniedza Tiesai lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu par LESD 18., 26. un 102. panta interpretāciju.
11.
Tiesa 2020. gada 26. novembrī noraidīja šo lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu kā acīmredzami nepieņemamu (
3
). Tiesa uzskatīja, ka iesniedzējtiesa būtībā ir aprobežojusies ar prasītāju pamatlietā izvirzīto argumentu atkārtošanu. Tādējādi tā nebija norādījusi nedz iemeslus, kuru dēļ tā jautā par LESD 18., 26. un 102. panta interpretāciju, nedz arī saikni starp šīm tiesību normām un valsts tiesisko regulējumu, kas piemērojams strīdam pamatlietā, – pretēji Tiesas Reglamenta 94. panta c) punkta prasībām (
4
). Tiesa arī norādīja, ka iesniedzējtiesa var iesniegt jaunu lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu, kurā būtu ietverta informācija, kas tai ļautu sniegt noderīgu atbildi (
5
).
12.
Consiglio di Stato (Valsts padome) 2021. gada 31. maijā šajā pašā tiesvedībā iesniedza šo lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu. Tā norādīja, ka saskaņā ar Direktīvu 2018/1972 uz vispārēju atļauju sniegt elektronisko sakaru pakalpojumus var attiecināt pienākumu sniegt tādus obligātus pakalpojumus kā tiesu iestāžu pieprasītā elektronisko sakaru pārtveršana. Lai gan Direktīvas 2018/1972 13. pantā ir noteikts, ka vispārējai atļaujai pievienotajiem nosacījumiem jābūt nediskriminējošiem, samērīgiem un pārredzamiem, tomēr Savienības tiesībās nav skaidri noteikts, ka elektronisko sakaru pakalpojumu sniedzējiem būtu pilnībā jāatlīdzina izmaksas, kas tiem rodas, izpildot tiesu iestāžu rīkojumus par šādu sakaru pārtveršanu.
13.
Šādos apstākļos Consiglio di Stato (Valsts padome) nolēma apturēt tiesvedību un uzdeva Tiesai šādu prejudiciālu jautājumu:
“Vai LESD 18., 26., 49., 54. un 55. pants, [Direktīvas 2018/1972] 3. un 13. pants, kā arī [Hartas] 16. un 52. pants nepieļauj tādu valsts tiesisko regulējumu, kurā, deleģējot administratīvai iestādei uzdevumu noteikt atlīdzību, ko telesakaru operatoriem maksā par sakaru plūsmas pārtveršanas darbību obligātu veikšanu pēc tiesu iestādes pieprasījuma, nav paredzēts pienākums ievērot to izmaksu pilnīgas atmaksas principu, kuras operatoriem saistībā ar šo darbību faktiski ir radušās un kuras tie ir pienācīgi dokumentējuši, un turklāt administratīvajai iestādei ir uzlikts pienākums panākt izdevumu ietaupījumu salīdzinājumā ar agrākiem atlīdzības aprēķināšanas kritērijiem?”
14.
Colt Technology Services, Wind Tre, Telecom Italia, Vodafone Italia, Itālijas valdība un Eiropas Komisija iesniedza rakstveida apsvērumus. Tiesas sēdē 2022. gada 18. maijā lietas dalībnieki sniedza mutvārdu paskaidrojumus un atbildēja uz Tiesas jautājumiem.
IV. Izvērtējums
A.
Direktīvas 2018/1972 piemērošana
15.
Atbilstoši Tiesas lūgumam šajos secinājumos ir analizēta tikai Direktīvas 2018/1972 piemērošana prejudiciālā jautājuma kontekstā.
16.
Iesniedzējtiesa jautā, vai Direktīva 2018/1972 ir jāinterpretē tādējādi, ka dalībvalstīm ir pienākums pilnībā kompensēt elektronisko sakaru pakalpojumu sniedzējiem izmaksas, kuras tiem radušās saistībā ar elektronisko sakaru obligātu pārtveršanu, ko pieprasījušas kompetentās valsts tiesu iestādes.
17.
Laikā, kad tika pieņemts starpministriju 2017. gada 28. decembra dekrēts, bija spēkā Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīva 2002/20/EK (2002. gada 7. marts) par elektronisko komunikāciju tīklu un pakalpojumu atļaušanu (atļauju izsniegšanas direktīva) (
6
), un tā bija pienācīgi transponēta Itālijas tiesību aktos. Saskaņā ar Direktīvas 2018/1972 124. un 126. pantu tā stājās spēkā 2018. gada 20. decembrī, un tās transponēšanas termiņš dalībvalstu tiesību aktos bija 2020. gada 21. decembris. Ar Direktīvas (ES) 2018/1972 125. pantu no 2020. gada 21. decembra tika atcelta Direktīva 2002/20. Rīkojuma par prejudiciāla jautājuma uzdošanu brīdī Direktīva 2018/1972 bija stājusies spēkā, tās transponēšanas termiņš dalībvalstu tiesību aktos bija beidzies un Direktīva 2002/20 bija atcelta. Direktīvas 2002/20 (
7
) un Direktīvas 2018/1972 noteikumi, kas attiecas uz šo lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu, pēc būtības ir identiski. Visu lietas dalībnieku, kas piedalījās šajā tiesvedībā Tiesā, rakstveida un mutvārdu apsvērumi attiecas uz Direktīvas 2018/1972, nevis Direktīvas 2002/20 noteikumiem. Visbeidzot, iesniedzējtiesas uzdotais jautājums ir par to, kā interpretēt noteikumus, kas ietverti Direktīvā 2018/1972. Visu šo iemeslu dēļ šajos secinājumos ir interpretēti Direktīvas 2018/1972 noteikumi.
B.
Lietas dalībnieku apsvērumi
18.
Colt Technology Services, Wind Tre, Telecom Italia un Vodafone Italia apgalvo, ka uz iesniedzējtiesas jautājumu ir jāatbild apstiprinoši. Tie apgalvo, ka ar starpministriju 2017. gada 28. decembra dekrētu noteiktās maksas ir pārmērīgi zemas un sedz tikai nelielu daļu no izmaksām, kas tiem rodas saistībā ar tiesu iestāžu pieprasīto elektronisko sakaru pārtveršanu.
19.
Turklāt tie apgalvo, ka starpministriju 2017. gada 28. decembra dekrēts pārkāpj Direktīvas 2018/1972 13. pantu, jo tas ir diskriminējošs, nesamērīgs un nepārredzams. Pirmkārt, starpministriju 2017. gada 28. decembra dekrēts diskriminējot lielākos elektronisko sakaru pakalpojumu sniedzējus, kuri, visticamāk, veic vairāk pārtveršanas darbību nekā šīs jomas mazāka mēroga uzņēmumi. Tas diskriminē arī Itālijas elektronisko sakaru pakalpojumu sniedzējus, jo citās dalībvalstīs reģistrētiem pakalpojumu sniedzējiem nav jāsedz pārtveršanas izmaksas. Otrkārt, starpministriju 2017. gada 28. decembra dekrēts ir pretrunā samērīguma principam, jo ar to elektronisko sakaru pakalpojumu sniedzējiem tiek uzliktas būtiskas neatgūstamas izmaksas. Tas var ietekmēt pienācīgu elektronisko sakaru pakalpojumu sniegšanu kopumā un jo īpaši apdraudēt dažu elektronisko sakaru pakalpojumu sniedzēju ekonomisko dzīvotspēju. Vodafone Italia turklāt apgalvo, ka pilnīgas atlīdzības neesamība var pazemināt elektronisko sakaru pakalpojumu sniedzēju sniegto pārtveršanas pakalpojumu kvalitāti, un tas būtu pretrunā vispārējām interesēm. Treškārt, Wind Tre uzskata, ka procedūra, kuras rezultātā tika pieņemts starpministriju 2017. gada 28. decembra dekrēts, nebija pārredzama.
20.
Atsaucoties pēc analoģijas uz vispārējo pakalpojumu sniegšanas noteikumiem, Vodafone Italia piebilst, ka Direktīvā 2018/1972 ir noteikts princips, ka elektronisko sakaru pakalpojumu sniedzējiem ir pilnībā jāatlīdzina izmaksas, kas radušās, sniedzot tādus obligātos pakalpojumus kā tiesu iestāžu pieprasītā elektronisko sakaru pārtveršana.
21.
Itālijas valdība uzskata, ka uz iesniedzējtiesas jautājumu ir jāsniedz noliedzoša atbilde. Tā norāda, ka Direktīvā 2018/1972 ir tikai prasīts, lai vispārējai atļaujai nodrošināt elektronisko komunikāciju tīklus vai pakalpojumus pievienotie nosacījumi būtu nediskriminējoši, samērīgi un pārredzami. Tajā nav paredzēta pilnīga kompensācija par tiesu iestāžu uzdoto elektronisko sakaru pārtveršanu. Lai gan tas jānosaka iesniedzējtiesai, Itālijas valdība apgalvo, ka rīkojumā sniegt prejudiciālu nolēmumu nav norādīts, ka izmaksas, kas elektronisko sakaru pakalpojumu sniedzējiem rodas, atļaujot šādu pārtveršanu, var apdraudēt to finansiālo dzīvotspēju. Apgalvojumam, ka ar starpministriju 2017. gada 28. decembra dekrētu ir pārkāpts samērīguma princips, nav faktiska pamata.
22.
Komisija norāda – Direktīvas 2018/1972 13. pantā nav skaidri paredzēts, ka elektronisko sakaru pakalpojumu sniedzēji saņem kompensāciju par izmaksām, kas tiem rodas, sniedzot obligātos pakalpojumus saskaņā ar vispārējo atļauju. Dalībvalstīm ir noteikta rīcības brīvība regulēt kompensācijas pieejamību, ja tās ievēro diskriminācijas aizlieguma, samērīguma un pārredzamības principus.
23.
Komisija apstrīd argumentu, ka pilnīgas kompensācijas neesamība ir vienlīdzīgas attieksmes principa pārkāpums. Attiecībā uz samērīguma principu Komisija apgalvo, ka tad, ja piemērojamos tiesību aktos nav skaidra noteikuma, Savienības tiesībās nav ietverta vispārēja prasība pilnībā kompensēt uzņēmējiem izmaksas, kas radušās vispārējās interesēs uzlikto pienākumu dēļ. Turklāt pat tādos apstākļos, kad varētu būt lietderīgi paredzēt taisnīgu kompensāciju, jo uzņēmējiem uzliktie pienākumi nav raksturīgi saimnieciskās darbības veikšanai, kurā tie iesaistīti, Komisija norāda, ka nepastāv prasība izmaksāt pilnu kompensāciju. Pienākums to nodrošināt var pat mazināt elektronisko sakaru pakalpojumu sniedzēju stimulu efektīvi sniegt obligātos pakalpojumus.
C.
Direktīvas 2018/1972 attiecīgo normu analīze
24.
Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru, interpretējot Savienības tiesību normas, ir jāņem vērā šo normu teksts, konteksts, kurā tās ir ietvertas, un ar tiesisko regulējumu, kurā tās ir iekļautas, izvirzītie mērķi (
8
).
25.
Direktīvas 2018/1972 1. panta 3. punkta c) apakšpunktā noteikts, ka direktīva neskar dalībvalstu darbības, ko tās veic tostarp sabiedriskās kārtības un sabiedrības drošības nolūkā. No tā izriet, ka valsts pasākumi, kurus Direktīva 2018/1972 citādi principā nepieļautu, tomēr var būt pamatoti, lai aizsargātu sabiedrisko kārtību vai sabiedrības drošību.
26.
Direktīvas 2018/1972 13. panta 1. punktā noteikts, ka vispārējā atļauja elektronisko sakaru pakalpojumu sniegšanai var būt atkarīga tikai no tās I pielikumā uzskaitītajiem nosacījumiem. Šādi nosacījumi ir nediskriminējoši, samērīgi un pārredzami.
27.
Direktīvas 2018/1972 I pielikuma A daļas, kurā ietverti vispārīgie nosacījumi, ko var piesaistīt vispārējai atļaujai, 4. nosacījums ļauj dalībvalstīm šādu atļauju piešķirt atbilstīgi “[noteikumiem], kas ļauj kompetentajām valsts iestādēm veikt juridisku pārņemšanu [likumīgu pārtveršanu] saskaņā ar [datu aizsardzības noteikumiem]”.
28.
No iepriekš minēto normu teksta izriet, ka dalībvalstis var prasīt, lai elektronisko sakaru pakalpojumu sniedzēji nodrošina elektronisko sakaru pārtveršanu, ja kompetentās valsts iestādes to pieprasa. Tādējādi, ņemot vērā Direktīvas 2018/1972 13. panta 1. punktu un I pielikuma A daļas 4. nosacījumu, tās 1. panta 3. punkta c) apakšpunktā paredzētais izņēmums attiecībā uz sabiedrības drošību, šķiet, nav piemērojams šajā prejudiciālā nolēmuma tiesvedībā. Pašā Direktīvā 2018/1972 ir skaidri ļauts dalībvalstīm pieprasīt, lai elektronisko sakaru pakalpojumu sniedzēji nodrošina elektronisko sakaru pārtveršanu, – kā nosacījumu, lai saņemtu atļauju sniegt šos pakalpojumus. Turklāt šajā direktīvā nav skaidri noteikts, ka dalībvalstīm ir jāparedz kompensācija par izmaksām, kas elektronisko sakaru pakalpojumu sniedzējiem rodas, ļaujot pārtvert minētos sakarus.
29.
Ņemot vērā iepriekš minēto, rodas divi jautājumi. Pirmkārt, ko nozīmē “noteikumi, kas ļauj kompetentajām valsts iestādēm veikt likumīgu pārtveršanu”? Otrkārt, vai tas, ka elektronisko sakaru pakalpojumu sniedzējiem netiek pilnībā kompensētas izmaksas, kas tiem rodas, nodrošinot kompetentajām valsts iestādēm iespēju veikt likumīgu pārtveršanu, var būt pretrunā diskriminācijas aizlieguma, samērīguma un pārredzamības principiem?
30.
Attiecībā uz pirmo jautājumu šķiet, ka 4. nosacījumu var interpretēt divējādi. Pirmām kārtām var apgalvot, ka “noteikumi, kas ļauj veikt likumīgu pārtveršanu”, ir jāinterpretē tādējādi, ka elektronisko sakaru pakalpojumu sniedzējiem var prasīt, lai tie padara iespējamu veikt šādu pārtveršanu, bet pašiem obligāti nav jāpārtver šie sakari. Saskaņā ar šo pieeju elektronisko sakaru pakalpojumu sniedzējiem varētu prasīt izveidot nepieciešamo tehnisko infrastruktūru un cilvēkresursus, lai sekmētu kompetento valsts iestāžu veiktu elektronisko sakaru pārtveršanu. Uzliekot elektronisko sakaru pakalpojumu sniedzējiem pienākumu pašiem veikt pārtveršanu, no tiem tiek prasīts vairāk nekā tikai nodrošināt likumīgu pārtveršanu, tādējādi uzliekot slogu, kas pārsniedz to, ko var ietvert vispārējai atļaujai piesaistītie nosacījumi.
31.
Alternatīva 4. nosacījuma interpretācija ir tāda, ka formulējums “noteikumi, kas ļauj kompetentajām valsts iestādēm veikt likumīgu pārtveršanu” tiek lietots, jo tikai kompetentajām valsts iestādēm ir pilnvaras uzdot likumīgi pārtvert elektroniskos sakarus. Neatkarīgi no elektronisko sakaru pakalpojumu sniedzēju līdzdalības no praktiskā viedokļa tie var tikai nodrošināt iespēju likumīgi pārtvert elektroniskos sakarus, jo tiem pašiem nav pilnvaru to darīt. Šāda interpretācija, ar kuru tiek atzīts, ka valsts kompetentajām iestādēm ir piešķirtas vienīgi pilnvaras vadīt elektronisko sakaru likumīgu pārtveršanu, arī atbilst minētā pasākuma mērķiem. Tādējādi minētā pielikuma A daļas 4. nosacījumā ir paredzēts, ka kompetentās valsts iestādes no elektronisko sakaru pakalpojumu sniedzējiem pieprasa vairāk nekā tikai minimālu sadarbības līmeni, kad runa ir par šādu sakaru likumīgu pārtveršanu. Arī Direktīvas 2018/1972 dažādo valodu versiju analīze, šķiet, apstiprina pieņēmumu, ka elektronisko sakaru likumīga pārtveršana ir kompetento valsts iestāžu prerogatīva (
9
).
32.
Papildus apsvērumiem, kas saistīti ar “likumīgas pārtveršanas” jēdzienu, ir arī pragmatiski iemesli, kas pamato priekšlikumu, ka Direktīvas 2018/1972 I pielikuma A daļas 4. nosacījums ir jāinterpretē tādējādi, ka tas pilnvaro dalībvalstis pieprasīt elektronisko sakaru pakalpojumu sniedzējiem pārtvert sakarus kā nosacījumu, lai saņemtu atļauju sniegt šos pakalpojumus. Lai nepieciešamības gadījumā nodrošinātu efektīvu un lietderīgu elektronisko sakaru pārtveršanu, šķiet saprātīgi, ka dalībvalstis paļaujas uz elektronisko sakaru pakalpojumu sniedzējiem, kuri pārzina savu infrastruktūru un kuru personāls ir vispiemērotākais, lai pārtvertu sakarus šajos tīklos. Pārtveršanas efektivitāte un lietderība varētu tikt apdraudēta, ja valsts iestādēm pašām būtu jāpārtver elektroniskie sakari, kas veikti, izmantojot dažādu telekomunikāciju pakalpojumu sniedzēju tīklus, izmantojot dažādas tehniskās metodes un infrastruktūru.
33.
Tāpēc es uzskatu, ka Direktīvas 2018/1972 I pielikuma A daļas 4. nosacījums, kas ļauj dalībvalstīm pieprasīt, lai elektronisko sakaru pakalpojumu sniedzēji nodrošina sakaru likumīgu pārtveršanu, ietver prasību, lai šie pakalpojumu sniedzēji veiktu pārtveršanu saskaņā ar kompetento valsts iestāžu norādījumiem.
34.
Tagad pievērsīšos otrajam jautājumam, kas minēts šo secinājumu 29. punktā.
35.
Pirmkārt, Savienības tiesības aizliedz jebkādu diskrimināciju pilsonības dēļ Līgumu piemērošanas jomā un neskarot tajos ietvertos īpašos noteikumus (
10
). Šis aizliegums attiecas ne tikai uz tiešu diskrimināciju pilsonības dēļ, bet arī jebkura veida netiešu diskrimināciju, kas, piemērojot citus nošķiršanas kritērijus, faktiski rada to pašu rezultātu (
11
). Tiesu praksē ir arī noteikts, ka vispārējais diskriminācijas aizlieguma princips nepieļauj atšķirīgu attieksmi pret salīdzināmām situācijām un vienādu attieksmi pret dažādām situācijām (
12
).
36.
Kā šo secinājumu 19. punktā ir paskaidrots sīkāk, prasītāji pamatlietā apgalvo, ka starpministriju 2017. gada 28. decembra dekrēts diskriminē gan lielākos elektronisko sakaru pakalpojumu sniedzējus, gan Itālijā reģistrētos elektronisko sakaru pakalpojumu sniedzējus.
37.
Šķiet, iesniedzējtiesā nav pierādījumu, kas pamatotu apgalvojumu, ka starpministriju 2017. gada 28. decembra dekrēta dēļ lielāki elektronisko sakaru pakalpojumu sniedzēji ir diskriminēti. Jebkurā gadījumā, lai gan lielākiem elektronisko sakaru pakalpojumu sniedzējiem to apjomīgākas klientu bāzes dēļ var būt biežāk jānodrošina iespēja likumīgi pārtvert saziņu nekā tiem, kuriem ir mazāk klientu, tomēr pirmie, visticamāk, gūst lielākus ieņēmumus. Ciktāl to var secināt no Tiesas rīcībā esošajiem trūcīgajiem materiāliem, šķiet ticams, ka principā likumīgas pārtveršanas izmaksu finansiālā ietekme attiecībā pret ieņēmumiem visiem elektronisko sakaru pakalpojumu sniedzējiem var būt līdzīga.
38.
Attiecībā uz iespējamo diskrimināciju pilsonības dēļ saskaņā ar pastāvīgo judikatūru LESD 18. pants neattiecas uz tādu nevienlīdzīgu attieksmi pret Eiropas Savienības jurisdikcijai pakļautām personām un uzņēmumiem, kas var izrietēt no atšķirībām starp dažādu dalībvalstu tiesību aktiem, ja vien tie ietekmē visas personas, uz kurām tie attiecas saskaņā ar objektīviem kritērijiem un neatkarīgi no pilsonības (
13
). Pietiek norādīt, ka Itālijas elektronisko komunikāciju pakalpojumu sniedzējiem, piemēram, prasītājiem pamatlietā, un citās dalībvalstīs reģistrētiem elektronisko komunikāciju pakalpojumu sniedzējiem ir pienākums sadarboties ar tās teritorijas kompetentajām valsts iestādēm, kurā tie ir attiecīgi reģistrēti. Tas, ka citās dalībvalstīs reģistrētiem elektronisko sakaru pakalpojumu sniedzējiem parasti ir pienākums sadarboties ar valsts iestādēm to reģistrācijas teritorijā, nevis ar Itālijas tiesu iestādēm, nav uzskatāms par diskrimināciju.
39.
Otrkārt, vai tas, ka piemērojamais valsts tiesiskais regulējums paredz finansiālu kompensāciju par likumīgas pārtveršanas darbību, negarantējot, ka elektronisko sakaru pakalpojumu sniedzēji saņem pilnīgu kompensāciju par izmaksām, kas tiem rodas, veicot šo darbību, ir pretrunā samērīguma principam, uz kuru ir atsauce Direktīvas 2018/1972 13. panta 1. punktā? Šķiet, šis jautājums ir šīs lietas pamatā.
40.
Vispirms vēlos atzīmēt, ka judikatūrā samērīguma princips atkarībā no izskatāmā jautājuma ir piedzīvojis daudz variāciju.
41.
Attiecībā uz to, vai tāds valsts tiesiskais regulējums kā pamatlietā ir samērīgs, iesniedzējtiesai, veicot visu attiecīgo faktu un juridisko jautājumu vispārēju izvērtējumu, ir jāpārbauda, vai šis tiesiskais regulējums ir piemērots, lai sasniegtu ar to izvirzītos leģitīmos mērķus, un vai tas nepārsniedz šim nolūkam nepieciešamo, ciktāl šie mērķi nav sasniedzami ar mazāk tālejošiem pasākumiem. Tiesai jāsniedz iesniedzējtiesai visi Savienības tiesību interpretācijas punkti, kas ļaus tai veikt šo analīzi (
14
).
42.
Šajā ziņā vēlos izteikt divas piezīmes par iesniedzējtiesas uzdevumu. Prasītāji pamatlietā apstrīd starpministriju 2017. gada 28. decembra dekrētu, ar kuru Itālijas iestādes ir noteikušas maksu, kas tiek maksāta par obligāto sakaru pārtveršanu un kas ir zemāka par to, kādas, pēc to apgalvojumiem, ir izmaksas, kuras rodas, veicot šo pārtveršanu. Šā dekrēta mērķis, šķiet, ir ierobežot šīs darbības izmaksas valsts budžetam, sadalot šīs izmaksas starp šajā nozarē aktīvajiem uzņēmējiem. Šķiet, šis mērķis ir leģitīms vispārējas nozīmes mērķis (
15
). Turklāt, lai gan tas galu galā ir iesniedzējtiesas kompetencē, nav acīmredzams, ka starpministriju 2017. gada 28. decembra dekrēts nebūtu piemērots šā mērķa sasniegšanai.
43.
Attiecībā uz to, vai starpministriju 2017. gada 28. decembra dekrēts pārsniedz to, kas ir nepieciešams, lai sasniegtu leģitīmo mērķi, ko ar to vēlas sasniegt, iesniedzējtiesa varētu pārbaudīt, vai dekrētā noteiktais slogs elektronisko sakaru pakalpojumu sniedzējiem ir acīmredzami pārmērīgs. Šajā ziņā vēlos norādīt, ka tie prasītāji pamatlietā, kuri mēģināja kvantitatīvi noteikt šo finansiālo slogu, proti, Telecom Italia un Vodafone, atsaucas aptuveni uz 6–7 miljonu EUR izmaksām, kuras nav segtas no 2017. un 2018. gadā saņemtajiem maksājumiem. Atbildot uz Tiesas sēdē uzdotajiem jautājumiem, šie abi pakalpojumu sniedzēji atzina – no to publiski pieejamiem finanšu gada pārskatiem izriet, ka to apgrozījums no interneta, fiksēto un mobilo telesakaru pakalpojumu sniegšanas Itālijā minētajā laikposmā ir bijis vairāki miljardi euro. Ņemot to vērā, šķiet maz ticams, ka finansiālais slogs, ko starpministriju 2017. gada 28. decembra dekrēts uzliek elektronisko sakaru pakalpojumu sniedzējiem, apdraudētu šo pakalpojumu sniegšanu vai pakalpojumu sniedzēju ekonomisko dzīvotspēju, kā daži apgalvo.
44.
Treškārt, pārredzamības princips paredz, ka visi mehānisma nosacījumi un noteikumi jādara zināmi, izmantojot noteikumus, kas ir pietiekami pieejami, skaidri, precīzi, nepārprotami un paredzami to piemērošanā, lai visi saprātīgi informēti uzņēmēji, kas rīkojas ar parastu rūpību, varētu saprast to precīzu nozīmi un izvairīties no patvaļas riska. Šādiem parametriem jābūt noteiktiem saskaņā ar objektīviem kritērijiem, lai uzņēmēji varētu aprēķināt to iespējamās izmaksas (
16
).
45.
Prasītāji pamatlietā neapgalvo, ka kompensācijas aprēķināšanas metodika būtu balstīta uz kritērijiem, kas nav pieejami, skaidri, precīzi, objektīvi vai paredzami, vai ka tie būtu neskaidri. Faktiski šķiet, ka starpministriju 2017. gada 28. decembra dekrēta pielikumā, kurā noteiktas Itālijas iestāžu veicamās maksas par katru pārtveršanas darbību kategoriju, šīs prasības ir ievērotas. Patiesībā šķiet – Wind Tre kritizē to, ka elektronisko sakaru pakalpojumu sniedzējiem nebija iespējas paust savas bažas procedūras gaitā, kuras noslēgumā tika pieņemtas attiecīgajā pielikumā noteiktās maksas. Lai gan tas ir iesniedzējtiesas kompetencē, nebūt nav skaidrs, ka pārredzamības princips ietvertu elektronisko sakaru pakalpojumu sniedzēju tiesības aktīvi piedalīties procedūrā, kuras noslēgumā tika noteiktas apstrīdētās maksas.
46.
Visbeidzot, pilnīguma labad vēlos norādīt, ka Vodafone Italia izvirzītais arguments, saskaņā ar kuru pastāv princips, ka ar vispārējo pakalpojumu sniegšanu saistītās izmaksas tiek pilnībā atlīdzinātas, ir kļūdains. Šajā lietā aplūkotie obligātie pakalpojumi, proti, elektronisko sakaru likumīga pārtveršana, nav vispārēji pakalpojumi, kas tiek sniegti galalietotājiem. Tā drīzāk ir palīdzība valsts iestādēm to pienākumu izpildē, lai aizsargātu vispārējās intereses, un to turklāt dalībvalstīm ir skaidri atļauts noteikt kā nosacījumu, lai saņemtu atļauju sniegt elektronisko sakaru pakalpojumus. Neatkarīgi no tā, vai pastāv princips par pilnīgu atlīdzību par vispārējo pakalpojumu sniegšanu, ko veic elektronisko sakaru pakalpojumu sniedzēji, un tas nebūt nav acīmredzami (
17
), nav iemesla piemērot šādu principu pēc analoģijas.
V. Secinājumi
47.
Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, ierosinu Tiesai uz Consiglio di Stato (Valsts padome, Itālija) uzdoto prejudiciālo jautājumu atbildēt šādi:
Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīva (ES) 2018/1972 (2018. gada 11. decembris) par Eiropas Elektronisko sakaru kodeksa izveidi
ir jāinterpretē tādējādi, ka
tā neprasa, lai valsts tiesību aktos būtu paredzēts pienākums pilnībā kompensēt elektronisko sakaru pakalpojumu sniedzējiem izmaksas, kas tiem rodas, ļaujot pārtvert elektroniskos sakarus, kuru pārtveršanu pieprasa tiesu iestādes. Saskaņā ar minētās direktīvas 13. panta 1. punktu dalībvalstis var izmantot mehānismu šādu izmaksu kompensēšanai ar nosacījumu, ka šāds mehānisms ir nediskriminējošs, samērīgs un pārredzams.
(
1
)	Oriģinālvaloda – angļu.
(
2
)	OV 2018, L 321, 36. lpp.
(
3
)	Tiesas rīkojums, 2020. gada 26. novembris, Colt Technology Services u.c. (C‑318/20, nav publicēts, EU:C:2020:969).
(
4
)	Turpat, 20. punkts.
(
5
)	Turpat, 25. punkts.
(
6
)	OV 2002, L 108, 21. lpp.
(
7
)	Direktīvas 2002/20 6. panta 1. punkts. Direktīvas 2002/20 pielikuma A daļas “Nosacījumi, kurus var pievienot vispārējai atļaujai” 11. nosacījums paredz: “Noteikumi, kas ļauj valsts pārvaldes iestādēm veikt juridisku pārņemšanu [likumīgu pārtveršanu] saskaņā ar Direktīvu 97/66/EK un Eiropas Parlamenta un Padomes 1995. gada 24. oktobra Direktīvu 95/46/EK par fizisko personu aizsardzību attiecībā uz personas datu apstrādi un šādu datu brīvu apriti.”
(
8
)	Spriedumi, 2008. gada 18. decembris, Andersen (C‑306/07, EU:C:2008:743, 40. punkts), un 2022. gada 17. marts, Daimler (C‑232/20, EU:C:2022:196, 29. punkts un tajā minētā judikatūra).
(
9
)	Direktīvas 2018/1972 I pielikuma A daļas 4. nosacījuma franču valodas versijā ir teikts: “Facilitation de l’interception légale par les autorités nationales compétentes”; spāņu valodas versijā teikts: “Permiso de interceptación legal por las autoridades nacionales competentes”; itāļu valodas versijā teikts: “Possibilità per le autorità nazionali competenti di effettuare legalmente intercettazioni delle comunicazioni”; holandiešu valodas versijā teikts: “Mogelijkheid van legale onderschepping door de bevoegde nationale instanties”; un poļu valodas versijā teikts: “Umożliwienie prowadzenia legalnego przejęcia przez właściwe organy krajowe.”
(
10
)	Skat. LESD 18. pantu, ko paredzēts patstāvīgi piemērot tikai situācijām, kuras regulē Savienības tiesības un attiecībā uz kurām Līgumos nav paredzēti īpaši diskriminācijas aizlieguma noteikumi (spriedums, 2021. gada 15. jūlijs, A (Sabiedrības veselības aprūpe), C‑535/19, EU:C:2021:595, 40. punkts).
(
11
)	Spriedums, 2019. gada 18. jūnijs, Austrija/Vācija (C‑591/17, EU:C:2019:504, 42. punkts un tajā minētā judikatūra).
(
12
)	Skat. spriedumu, 2005. gada 14. aprīlis, AEM un AEM Torino (C‑128/03 un C‑129/03, EU:C:2005:224, 58. punkts un tajā minētā judikatūra).
(
13
)	Skat. spriedumus, 2003. gada 9. septembris, Milk Marque un National Farmers’ Union (C‑137/00, EU:C:2003:429, 124. punkts), un 2005. gada 12. jūlijs, Schempp (C‑403/03, EU:C:2005:446, 34. punkts un tajā minētā judikatūra).
(
14
)	Skat., piemēram, spriedumus, 2018. gada 31. maijs, Confetra u.c. (C‑259/16 un C‑260/16, EU:C:2018:370, 47. un 49. punkts), un 2021. gada 26. janvāris, Hessischer Rundfunk (C‑422/19 un C‑423/19, EU:C:2021:63, 70. un 71. punkts).
(
15
)	Šajā nozīmē skat. spriedumu, 2021. gada 14. oktobris, Viesgo Infraestructuras Energéticas (C‑683/19, EU:C:2021:847, 14., 59. un 60. punkts), par kompensācijas pasākumu neesamību uzņēmumiem, uz kuriem attiecas sabiedrisko pakalpojumu sniegšanas saistības elektroenerģijas nozarē.
(
16
)	Šajā nozīmē skat. spriedumu, 2020. gada 25. novembris, Komisija/Portugāle (Universālā pakalpojuma saistību finansēšana) (C‑49/19, EU:C:2020:956, 38. punkts). Skat. arī spriedumu, 2021. gada 17. jūnijs, Simonsen & Weel (C‑23/20, EU:C:2021:490, 61. punkts), par publisko iepirkumu konkursiem.
(
17
)	Šajā nozīmē skat. spriedumu, 2021. gada 14. oktobris, Viesgo Infraestructuras Energéticas (C‑683/19, EU:C:2021:847, 59. un 60. punkts).