62006CJ0230
TIESAS SPRIEDUMS (trešā palāta)
2008. gada 3. aprīlī (
*1
)
“Muitas savienība — Kopienas tranzīts — Muitas parāda piedziņa — Kompetentā dalībvalsts — Pierādījums par darījuma likumību vai par pārkāpuma vietu — Termiņi — Galvenās atbildīgās personas atbildība”
Lieta C-230/06
par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši EKL 234. pantam, ko Corte suprema di cassazione (Itālija) iesniedza ar lēmumu, kas pieņemts 2006. gada 12. janvārī un kas Tiesā reģistrēts 2006. gada 22. maijā, tiesvedībā
Militzer & Münch GmbH
pret
Ministero delle Finanze
.
TIESA (trešā palāta)
šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs A. Ross [A. Rosas], tiesneši U. Lehmuss [U. Lõhmus], H. N. Kunja Rodrigess [J. N. Cunha Rodrigues], A. O’Kīfs [A. Ó Caoimh] un P. Linda [P. Lindh] (referente),
ģenerāladvokāte V. Trstenjaka [V. Trstenjak],
sekretārs B. Fileps [B. Fülöp], administrators,
ņemot vērā rakstveida procesu un 2007. gada 6. decembra tiesas sēdi,
ņemot vērā apsvērumus, ko sniedza:
—
Militzer & Münch GmbH vārdā — V. Vīlanders [W. Wielander], Rechtsanwalt,
—
Itālijas valdības vārdā — I. M. Bragulja [I. M. Braguglia], pārstāvis, kam palīdz Dž. Albencio [G. Albenzio], avvocato dello Stato,
—
Eiropas Kopienu Komisijas vārdā — Ž. Otjo [J. Hottiaux] un K. Dzadra [C. Zadra], pārstāvji,
ņemot vērā pēc ģenerāladvokātes uzklausīšanas pieņemto lēmumu izskatīt lietu bez ģenerāladvokātes secinājumiem,
pasludina šo spriedumu.
Spriedums
1
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt Padomes 1992. gada 12. oktobra Regulas (EEK) Nr. 2913/92 par Kopienas Muitas kodeksa izveidi (OV L 302, 1. lpp.; turpmāk tekstā — “Muitas kodekss”) 215. pantu, Komisijas 1993. gada 2. jūlija Regulas (EEK) Nr. 2454/93, ar ko nosaka īstenošanas noteikumus Regulai Nr. 2913/92 (OV L 253, 1. lpp.; turpmāk tekstā — “Īstenošanas regula”), 378. un 379. pantu, kā arī par samērīguma principa piemērošanu.
2
Šis lūgums tika iesniegts saistībā ar tiesvedību starp Militzer & Münch GmbH (turpmāk tekstā — “M & M”) un ministero delle Finanze [Finanšu ministriju] par muitas nodokļu piedziņu.
Atbilstošās tiesību normas
3
Saskaņā ar Muitas kodeksa 96. pantu:
“1.   Kopienas ārējā tranzīta procedūras izmantotājs ir galvenais atbildīgais. Viņš ir atbildīgs:
a)
par preču neskartu nogādāšanu galamērķa muitas iestādē noliktajā termiņā, pienācīgi izpildot muitas dienestu noteiktos identifikācijas nodrošināšanas pasākumus;
b)
par Kopienas tranzīta procedūras noteikumu ievērošanu.
2.   Neatkarīgi no 1. punktā minētajiem galvenā atbildīgā pienākumiem preču pārvadātājam vai saņēmējam, kurš pieņem preces un zina, ka preces tiek pārvietotas Kopienas tranzītā, tāpat ir pienākums preces neskartas nogādāt saņēmēja muitas iestādē noliktajā termiņā, pienācīgi izpildot muitas dienestu noteiktos identifikācijas nodrošināšanas pasākumus.”
4
Muitas kodeksa 203. un 204. pantā ir paredzēts:
“203. pants
1.   Ievedmuitas parāds rodas:
—
nelikumīgi izņemot no muitas uzraudzības ar ievedmuitas nodokli apliekamās preces.
2.   Muitas parāds rodas brīdī, kad preces tiek izņemtas no muitas uzraudzības.
3.   Parādnieki ir:
—
persona, kas izņēmusi preces no muitas uzraudzības,
—
jebkura persona, kas piedalījusies šādā izņemšanā vai apzinājusies, vai kurai būtu bijis jāapzinās, ka preces tikušas izņemtas no muitas uzraudzības,
—
jebkura persona, kas ieguvusi vai valdījusi attiecīgās preces un preču iegūšanas vai saņemšanas brīdī apzinājusies, vai kurai būtu bijis jāapzinās, ka tās izņemtas no muitas uzraudzības,
un
—
attiecīgā gadījumā — persona, kam jāizpilda pienākumi, ko uzliek preču pagaidu glabāšana vai tās muitas procedūras piemērošana, kurā preces nodotas.
204. pants
1.   Ievedmuitas parāds rodas:
a)
neizpildot kādu no pienākumiem, ko uzliek ievedmuitas nodoklim pakļaujamo preču pagaidu glabāšana vai tās muitas procedūras izmantošanu, kurā tās nodotas,
vai,
b)
neievērojot kādu nosacījumu preču nodošanai šajā muitas procedūrā, vai pazeminātas ievedmuitas nodokļa likmes vai nulles likmes piemērošanai precēm sakarā ar to galapatēriņu,
gadījumos, kas nav minēti 203. pantā, ja vien netiek konstatēts, ka neizpildīšana nav būtiski iespaidojusi attiecīgās pagaidu glabāšanas vai muitas procedūras pareizu norisi.
2.   Muitas parāds rodas vai nu brīdī, kad pienākums, kura neizpildīšana rada muitas parādu, netiek vairs pildīts, vai brīdī, kad preces tiek nodotas attiecīgajā muitas procedūrā, ja pēcāk tiek konstatēts, ka faktiski nav bijis izpildīts kāds nosacījums, kas regulē preču nodošanu attiecīgajā procedūrā ar pazeminātas ievedmuitas nodokļa likmes vai nulles likmes piemērošanu sakarā ar preču galapatēriņu.
3.   Parādnieks ir persona, kam atkarībā no apstākļiem vai nu jāpilda pienākumi, ko uzliek ievedmuitas nodoklim pakļaujamo preču pagaidu glabāšana vai tās muitas procedūras izmantošana, kurā tās nodotas, vai arī jāievēro nosacījumi preču nodošanai šajā procedūrā.”
5
Muitas kodeksa 215. pantā ir noteikts:
“1.   Muitas parāds rodas vietā, kur notiek tie notikumi, kas to rada.
2.   Ja nav iespējams noteikt 1. punktā minēto vietu, uzskata, ka muitas parāds radies tajā vietā, kur muitas dienesti secinājuši, ka preces atrodas apstākļos, kur rodas muitas parāds.
3.   Ja kāda muitas procedūra attiecībā uz precēm nav slēgta, uzskata, ka muitas parāds ir radies vietā, kur:
—
preces nodotas attiecīgajā procedūrā
vai
—
preces ievestas Kopienā saskaņā ar šo procedūru.
4.   Ja muitas dienestiem pieejamā informācija ļauj tiem konstatēt, ka muitas parāds jau ir radies citā vietā, kur preces atradušās agrāk, muitas parādu uzskata par radušos vietā, par kuru var konstatēt, ka tā ir pirmā preču atrašanās vieta, kurā varēts konstatēt muitas parāda esamību.”
6
Muitas kodeksa 239. pantā ir noteikts:
“1.   Ievedmuitas vai izvedmuitas nodokļus var atmaksāt vai atlaist 236., 237. un 238. pantā neminētos gadījumos:
—
kurus nosaka saskaņā ar Komitejas procedūru;
—
kurus radījuši apstākļi, kādos attiecīgo personu nevar saistīt ar krāpšanu vai klaju nolaidību. Gadījumus, kādos šo noteikumu piemēro, un tā piemērošanas kārtību nosaka saskaņā ar Komitejas procedūru. Atmaksāšana vai atlaišana var būt atkarīga no īpašu nosacījumu izpildes.
2.   Nodokļus atmaksā vai atlaiž 1. punktā minēto iemeslu dēļ, ja attiecīgajā muitas iestādē saņemts iesniegums divpadsmit mēnešu laikā no dienas, kurā muitas nodokļu summa darīta zināma parādniekam.
Tomēr attiecīgi pamatotos izņēmuma gadījumos muitas dienesti šo termiņu var pagarināt.”
7
Īstenošanas regulas 378. pantā ir paredzēts:
“1.   Neskarot Kodeksa 215. pantu, ja sūtījumu galamērķa muitas iestādē neuzrāda un nodarījuma vai pārkāpuma vietu nevar konstatēt, tad nodarījumu vai pārkāpumu uzskata par izdarītu:
—
dalībvalstī, kurai pieder nosūtītāja muitas iestāde,
vai
—
dalībvalstī, kurai pieder caurbraucamais[ā] muitas iestāde vietā, kur preces ieved Kopienā, un kurā iesniegts robežšķērsošanas paziņojums,
ja vien 379. panta 2. punktā minētā nosakāmā termiņā muitas dienestiem pieņemamā veidā netiek sniegti pierādījumi par tranzītpārvadājuma likumību vai par vietu, kurā nodarījums vai pārkāpums izdarīts.
2.   Ja tādi pierādījumi netiek sniegti un ja tādēļ attiecīgo nodarījumu vai pārkāpumu uzskata par izdarītu nosūtīšanas dalībvalstī vai ievešanas dalībvalstī, kā tas minēts 1. punkta otrajā ievilkumā, tad attiecīgā dalībvalsts saskaņā ar Kopienas vai valsts noteikumiem ievāc par precēm maksājamos nodokļus un citus maksājumus.
[..]”
8
Saskaņā ar Īstenošanas regulas 379. pantu:
“1.   Ja sūtījumu galamērķa muitas iestādē neuzrāda un nodarījuma vai pārkāpuma vietu nevar konstatēt, tad nosūtītāja muitas iestāde par to ziņo galvenajam saistītam [atbildīgajam] pēc iespējas drīz, bet ne vēlāk kā līdz 11. mēneša beigām pēc Kopienas tranzīta deklarācijas reģistrācijas dienas.
2.   Šā panta 1. punktā minētajā paziņojumā, cita starpā, min termiņu, līdz kuram muitas dienestiem pieņemamā veidā nosūtītājai muitas iestādei jāsniedz pierādījumi par tranzītpārvadājuma likumību vai par vietu, kur nodarījums vai pārkāpums faktiski izdarīts. Termiņš ir trīs mēneši no 1. punktā minētās paziņošanas. Ja līdz termiņa beigām pierādījumi nav sniegti, tad kompetentā dalībvalsts rīkojas, lai piedzītu attiecīgos nodokļus un citus maksājumus. Gadījumā, ja attiecīgā dalībvalsts nav tā, kurā atrodas nosūtītāja muitas iestāde, tad nosūtītāja muitas iestāde minētajai dalībvalstij tūlīt ziņo visu informāciju.”
9
Šie Īstenošanas regulas 379. panta noteikumi būtībā ir identiski tiem noteikumiem, kas iekļauti Komisijas 1987. gada 27. marta Regulas (EEK) Nr. 1062/87 par Kopienas tranzīta procedūras īstenošanas noteikumiem un šās procedūras vienkāršojumiem (OV L 107, 1. lpp.), kas grozīta ar Komisijas 1990. gada 29. maija Regulu (EEK) Nr. 1429/90 (OV L 137, 21. lpp., turpmāk tekstā — “Regula Nr. 1062/87”), 11.a pantā un kas vēlāk tika ietverti Komisijas 1992. gada 21. aprīļa Regulas (EEK) Nr. 1214/92 par Kopienas tranzīta procedūras īstenošanas noteikumiem un šās procedūras atvieglojumiem (OV L 132, 1. lpp.) 49. pantā.
10
Īstenošanas regulas 905. pantā ir noteikts:
“1.   Ja lēmuma pieņēmējs muitas dienests, kuram iesniegts atmaksas vai atlaišanas pieteikums saskaņā ar Kodeksa 239. panta 2. punktu, nevar pieņemt lēmumu uz 899. panta pamata, bet pieteikumam ir pievienoti pierādījumi, ko varētu uzskatīt par īpašu situāciju, kurā attiecīgo personu nevar apsūdzēt maldināšanā vai acīm redzamā nolaidībā, tad šā dienesta piederības dalībvalsts šo lietu nosūta Komisijai izskatīšanai saskaņā ar 906.–909. pantā izklāstīto procedūru.
Terminu “attiecīgā persona” tulko saskaņā ar 899. pantu.
Visos citos gadījumos lēmuma pieņēmējs muitas dienests pieteikumu noraida.
2.   Komisijai nosūtītā lietā iekļauj visus faktus, kas vajadzīgi lietas pilnīgai izvērtēšanai.
Komisija par lietas saņemšanu tūlīt informē attiecīgo dalībvalsti.
Ja tiek konstatēts, ka dalībvalsts iesniegtā informācija nav pietiekama, lai lēmumu par attiecīgo lietu varētu pieņemt, pārzinot visus faktus, tad Komisija var likt iesniegt papildu informāciju.
3.   Negaidot, kamēr tiek pabeigta 906.–909. pantā izklāstītā procedūra, lēmuma pieņēmējs muitas dienests, saņemot attiecīgu lūgumu, var atļaut muitas formalitātes saistībā ar preču atkalizvešanu vai iznīcināšanu kārtot pirms Komisija ir pieņēmusi nolēmumu par attiecīgo pieteikumu. Tāda atļauja nekādā ziņā neskar galīgo lēmumu par pieteikumu.”
Pamata prāva un prejudiciālie jautājumi
11
M & M ir Vācijā reģistrēta muitas brokersabiedrība. Laika posmā no 1993. gada 23. aprīļa līdz 16. jūlijam šī sabiedrība izsniedza 20 Kopienas tranzīta dokumentus T1 Čehijas Republikas izcelsmes sviesta transportēšanai no Vaidhausas [Waidhaus] (Vācija) uz Venēciju un Milānu (Itālija).
12
Saņemot tranzīta dokumentu kopijas, uz kurām bija Venēcijas un Milānas muitas iestāžu zīmogi un rīkojumu numuri, Vaidhausas muitas iestāde noslēdza ar šīm precēm saistīto procedūru.
13
Pēc tam Guardia di Finanza [Finanšu policijas] krāpšanas apkarošanas nodaļa konstatēja, ka sakarā ar krāpšanu, kurā M & M nebija iesaistīta un kurā visticamāk bija iesaistīti Itālijas muitas iestāžu darbinieki, preces nebija nonākušas galamērķa vietā.
14
1995. gada 17. novembrī Itālijas muitas iestādes uzdeva M & M samaksāt summu ITL 4601255310 apmērā kā muitas nodokli par nosūtītajām precēm.
15
Itālijas muitas iestādes noraidīja M & M lūgumu par nodokļu atlaišanu, kas bija iesniegts, pamatojoties uz Muitas kodeksa 239. pantu. Tribunale [Pirmās instances tiesa] un pēc tam arī Corte d’appello di Trento [Trento Apelācijas tiesa] noraidīja M & M prasību, kas tādēļ iesniedza kasācijas sūdzību.
16
Ar spriedumu, kas tika taisīts apvienoto palātu ietvaros, Corte suprema di cassazione [Augstākā Kasācijas tiesa] šajā lietā 2002. gada 27. septembrī nosprieda, ka uz Itālijas iestāžu lēmumu neapmierināt M & M lūgumu par nodokļu atlaišanu, kas iesniegts saskaņā ar Muitas kodeksa 239. pantu, nevar neattiecināt pārbaudi tiesā, jo tā ietver “politiska rakstura izvēli un lēmumus”. Lieta turklāt tika nodota atpakaļ šīs tiesas nodokļu palātai pārējo apelācijas pamatu izlemšanai.
17
Šādos apstākļos Corte suprema di cassazione nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:
“1)
Vai Regulas Nr. 1062/87, ko groza [Īstenošanas regula], 11.a panta 1. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka ir spēkā vienpadsmit mēnešu termiņš, kas noteikts nosūtītāja muitas iestādei, lai norādītu uz to, ka nav noslēgta procedūra attiecībā uz Kopienas tranzīta procedūrā esošām precēm, ja izrādās, ka galamērķa muitas iestādes veikto procedūras noslēgšanu apstiprināja viltoti dokumenti, kuru viltojumu nevarēja viegli atklāt? Vai šīs tiesību normas interpretācijai ir jāpiemēro Tiesas [2002. gada 12. decembra spriedumā lietā C-395/00 Cipriani, Recueil, I-11877. lpp., un 2004. gada 29. aprīļa spriedumā lietā C-222/01 British American Tobacco, Recueil, I-4683. lpp.] apstiprinātie principi? Vai visu nelikumīga Kopienas tranzītpārvadājuma seku attiecināšana uz muitas brokeri apskatītajā gadījumā ir pretrunā samērīguma principam?
2)
Pirmajā jautājumā minētajā gadījumā — vai ir piemērojams 11.a panta 2. punkts?
3)
Vai [Muitas kodeksa] 215. panta 1. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka pirmajā jautājumā minētajā gadījumā kompetentā muitas iestāde ir nosakāma saskaņā ar kritēriju, kas paredzēts šīs tiesību normas otrajā vai trešajā daļā?”
Par prejudiciālajiem jautājumiem
Sākotnējas piezīmes
18
M & M, Itālijas valdība un Komisija piekrīt, ka ir jāatzīst, ka iesniedzējtiesa ir atsaukusies uz ratione temporis nepiemērojamām Kopienu tiesību normām, bet to starpā nav vienprātības par piemērojamo tiesību normu noteikšanu. Itālijas valdība uzskata, ka ir jāatsaucas uz noteikumiem, kas bija spēkā 1993. gadā, kad tika izdarīta krāpšana. Līdz ar to kompetentās dalībvalsts noteikšanu, pēc Itālijas valdības domām, reglamentē Padomes 1990. gada 17. septembra Regulas (EEK) Nr. 2726/90 par Kopienas tranzītu (OV L 262, 1. lpp.), kas tika atcelta no 1994. gada 1. janvāra, 34. panta 2. punkts. Saistībā ar jautājumu par to, vai ir ievēroti muitas parāda piedziņai paredzētie sākotnējie termiņi, Itālijas valdība apgalvo, ka tas ir izvērtējams, ņemot vērā Regulas Nr. 1214/92 49. pantu. Itālijas valdība uzskata — tas, ka bija minēta atsauce uz Regulas Nr. 1062/87 11.a pantu, lai arī šī regula bija atcelta no 1993. gada 1. janvāra, nozīmē, ka lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir daļēji nepieņemams.
19
Ir jāatceras, ka, lai prejudiciālu jautājumu iesniegušajai tiesai varētu sniegt lietderīgu atbildi, Tiesai var būt jāņem vērā tādas Kopienu tiesību normas, uz kurām valsts tiesa sava jautājuma izklāstā nav atsaukusies (1990. gada 27. marta spriedums lietā C-315/88 Bagli Pennacchiotti, Recueil, I-1323. lpp., 10. punkts, un 1999. gada 18. novembra spriedums lietā C-107/98 Teckal, Recueil, I-8121. lpp., 39. punkts).
20
Šajā lietā M & M un Komisija pamatoti uzskata, ka atbilstošās tiesību normas ir tās, kas bija spēkā 1995. gada 17. novembrī, kad Itālijas iestādes izdeva paziņojumu par parāda piedziņu, kura likumīgums tiek apstrīdēts pamata lietā.
21
Tā kā Muitas kodekss un Īstenošanas regula bija piemērojami no 1994. gada 1. janvāra, no tā izriet, ka iesniedzējtiesa, uzdodot sava pirmā jautājuma pirmo daļu un otro jautājumu, lūdz Tiesu interpretēt Īstenošanas regulas 379. pantā paredzēto termiņu piemērošanas nosacījumus, uzdodot trešo jautājumu — interpretēt Muitas kodeksa 215. pantā paredzētos kritērijus, nosakot kompetento dalībvalsti muitas parāda piedziņai, kā arī, uzdodot pirmā jautājuma otro daļu — izskatīt jautājumu par galvenās atbildīgās personas atbildības sistēmas piemērojamību, ņemot vērā samērīguma principu.
22
Vispirms ir jāizskata trešais jautājums par kompetentās dalībvalsts noteikšanu muitas parāda piedziņai.
Par trešo jautājumu
23
M & M un Komisija uzskata, ka kompetentā dalībvalsts muitas parāda piedziņai ir nosakāma nevis saskaņā ar Muitas kodeksa 215. pantu, bet gan Īstenošanas regulas 378. panta 1. punktu, kas ir lex specialis kompetences piešķiršanai Kopienas ārējās tranzīta procedūras ietvaros radušos muitas nodokļu parādu piedziņai. Kompetence principā ir tai dalībvalstij, kuras pārraudzībā atrodas nosūtītāja muitas iestāde, jo šāda prezumpcija ir izveidota ar Īstenošanas regulas 378. panta 1. punktu gadījumā, ja, pirmkārt, nosūtītās preces nav uzrādītas galamērķa muitas iestādē un, otrkārt, nav iespējams konstatēt nodarījuma vai pārkāpuma izdarīšanas vietu. Pamata lietā šie nosacījumi esot izpildīti, jo preču izņemšanas no muitas uzraudzības vieta netika konstatēta un ir vispārzināms, ka galamērķa muitas iestādē preces netika uzrādītas.
24
Itālijas valdība uzskata, ka kompetence saskaņā ar Muitas kodeksa 215. panta 2. punktu ir tai, jo pārkāpums tika izdarīts vai vismaz tika konstatēts Itālijas teritorijā.
25
Šajā aspektā no Muitas kodeksa 215. panta 1. punkta, kā arī Īstenošanas regulas 378. un 379. panta izriet, ka muitas parāda rašanās vietas noteikšana ļauj precizēt to dalībvalsti, kurai ir tiesības piedzīt muitas nodokļus (šajā sakarā skat. 2007. gada 13. decembra spriedumu lietā C-526/06 Road Air Logistics Customs, Krājums, I-11337. lpp., 26. punkts). Krāpniecības gadījumā, kam raksturīga nodarījumu vai pārkāpumu izdarīšana, muitas parāda rašanās vieta ir vieta, kur preces tika izņemtas no muitas uzraudzības, kā tas izriet no Muitas kodeksa 203. panta 2. punkta un 215. panta 1. punkta, lasot tos kopā (šajā sakarā skat. it īpaši 2001. gada 1. februāra spriedumu lietā C-66/99 D. Wandel, Recueil, I-873. lpp., 50. punkts, un 2002. gada 11. jūlija spriedumu lietā C-371/99 Liberexim, Recueil, I-6227. lpp., 52. punkts).
26
Saskaņā ar Tiesas judikatūru jēdziens “preču izņemšana no muitas uzraudzības” ir jāsaprot tādējādi, ka tas attiecas uz visām darbībām un bezdarbību, kuru rezultātā, kaut vai tikai īslaicīgi, tiek traucēta kompetentās muitas iestādes piekļuve muitas uzraudzībā esošajām precēm un Muitas kodeksa 37. panta 1. punktā paredzētās pārbaudes veikšana (iepriekš minētie spriedumi lietā D. Wandel, 47. punkts, un lietā Liberexim, 55. punkts, kā arī 2004. gada 12. februāra spriedums lietā C-337/01 Hamann International, Recueil, I-1791. lpp., 31. punkts).
27
Izņemšanas no muitas uzraudzības priekšnosacījums ir vienīgi tādu objektīvu nosacījumu izpilde, kā, piemēram, preces fiziskā neatrašanās tās noteiktajā uzglabāšanas vietā brīdī, kad muitas iestāde vēlas veikt šīs preces pārbaudi (iepriekš minētie spriedumi lietā D. Wandel, 48. punkts, un lietā Liberexim, 60. punkts), vai preču tranzīta dokumenta T1 saistībā ar precēm, uz kurām tas attiecas, īslaicīga neesamība (iepriekš minētais spriedums lietā British American Tobacco, 53. punkts).
28
Gadījumā, kad dažādu dalībvalstu teritorijās ir izdarīti vairāki nodarījumi vai pārkāpumi, dalībvalsts, kuras kompetencē ir muitas nodokļu piedziņa, ir tā, kuras teritorijā tika izdarīts pirmais nodarījums vai pārkāpums (pēc analoģijas skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Liberexim, 57. punkts).
29
Kā pamatoti norādījušas M & M un Komisija, Īstenošanas regulas 378. pants konkrēti Kopienas ārējā tranzīta jomā reglamentē tās dalībvalsts noteikšanu, kuras kompetencē ir muitas nodokļu piedziņa, un ietver pieņēmumu, ka šāda kompetence ir nosūtītāja muitas iestādes piederības dalībvalstij (2005. gada 14. aprīļa spriedums lietā C-104/02 Komisija/Vācija, Krājums, I-2689. lpp., 86. punkts).
30
Īstenošanas regulas 378. panta 1. punktā ir paredzēts, ka, neskarot Muitas kodeksa 215. pantā noteiktos muitas parāda rašanās vietas noteikšanas noteikumus, gadījumā, ja sūtījumu galamērķa muitas iestādē neuzrāda un nodarījuma vai pārkāpuma vietu nevar konstatēt, nodarījumu vai pārkāpumu uzskata par izdarītu dalībvalstī, kurai pieder nosūtītāja muitas iestāde, vai dalībvalstī, kurai pieder caurbraucamā muitas iestāde vietā, kur preces ieved Kopienā un kurā iesniegts robežšķērsošanas paziņojums, ja vien Īstenošanas regulas 379. panta 2. punktā noteiktajā termiņā nav iesniegti pierādījumi par tranzītpārvadājuma likumību vai par nodarījuma vai pārkāpuma faktiskās izdarīšanas vietu (2005. gada 20. janvāra spriedums lietā C-300/03 Honeywell Aerospace, Krājums, I-689. lpp., 21. punkts).
31
Īstenošanas regulas 379. pantā paredzētās procedūras īstenošanas priekšnosacījums līdz ar to ir, ka muitas iestādes nav varējušas konstatēt nodarījuma vai pārkāpuma izdarīšanas vietu (2002. gada 14. novembra spriedums lietā C-112/01 SPKR, Recueil, I-10655. lpp., 35. punkts).
32
Līdz ar to, pārbaudot tās dalībvalsts kompetenci, kura veikusi muitas nodokļu piedziņu, ir jānosaka, vai brīdī, kad tika konstatēts, ka nosūtītās preces galamērķa muitas iestādē netika uzrādītas, bija iespējams noteikt nodarījuma vai pārkāpuma izdarīšanas vietu. Ja tas tā ir, Muitas kodeksa 203. panta 1. punkta un 215. panta 1. punkta noteikumi par kompetento dalībvalsti muitas parāda piedziņai ļauj atzīt to dalībvalsti, kuras teritorijā tika izdarīts pirmais nodarījums vai pārkāpums, ko var kvalificēt kā izņemšanu no muitas uzraudzības.
33
Turpretī, ja nodarījuma vai pārkāpuma izdarīšanas vietu nebija iespējams noteikt, saskaņā ar Īstenošanas regulas 378. un 379. pantu muitas nodokļu piedziņas kompetence ir tai dalībvalstij, kuras pārraudzībā ir nosūtītāja muitas iestāde.
34
Lai pamata lietā varētu noteikt, vai Itālijas iestādēm bija kompetence veikt attiecīgo nodokļu piedziņu, iesniedzējtiesai, ņemot vērā visu to atbilstošo apstākļu kopumu, kas bija pieejams brīdī, kad tika konstatēts, ka nosūtītās preces galamērķa muitas iestādē netika uzrādītas, ir jāpārbauda, vai bija iespējams noteikt pirmā nodarījuma vai pārkāpuma, ko var kvalificēt kā izņemšanu no muitas uzraudzības, izdarīšanas vietu. Ja tas tā nav, Īstenošanas regulas 378. panta 1. punktā paredzētā kompetences prezumpcija par labu tai dalībvalstij, kuras pārraudzībā atrodas nosūtītāja muitas iestāde, nozīmē, ka par kompetento iestādi muitas nodokļu piedziņai ir uzskatāma Vācijas Federatīvā Republika.
35
Šo prezumpciju par labu citas dalībvalsts kompetencei var izslēgt tikai tad, ja pirmais nodarījums vai pārkāpums patiešām tika izdarīts šīs pēdējās minētās dalībvalsts teritorijā. Tomēr par to ir jāiesniedz attiecīgi pierādījumi tās dalībvalsts iestādēm, kuru pārraudzībā atrodas nosūtītāja muitas iestāde saskaņā ar Īstenošanas regulas 379. pantā paredzēto procedūru, kas cita starpā prasa ievērot tajā paredzētos termiņus.
36
Līdz ar to uz trešo jautājumu ir jāatbild, ka, pārbaudot tās dalībvalsts kompetenci, kura veikusi muitas nodokļu piedziņu, iesniedzējtiesai ir jānosaka, vai brīdī, kad tika konstatēts, ka nosūtītās preces galamērķa muitas iestādē netika uzrādītas, bija iespējams noteikt nodarījuma vai pārkāpuma izdarīšanas vietu. Ja tas tā ir, Muitas kodeksa 203. panta 1. punkta un 215. panta 1. punkta noteikumi par kompetento dalībvalsti muitas parāda piedziņai ļauj atzīt to dalībvalsti, kuras teritorijā tika izdarīts pirmais nodarījums vai pārkāpums, ko var kvalificēt kā izņemšanu no muitas uzraudzības. Turpretī, ja nodarījuma vai pārkāpuma izdarīšanas vietu nebija iespējams konstatēt, saskaņā ar Īstenošanas regulas 378. un 379. pantu muitas nodokļu piedziņas kompetence ir tai dalībvalstij, kuras pārraudzībā ir nosūtītāja muitas iestāde.
Par pirmā jautājuma pirmo daļu un otro jautājumu
37
Iesniedzējtiesa būtībā vēlas noskaidrot, vai tas, ka muitas iestādes nav ievērojušas vienpadsmit un trīs mēnešu termiņu, kas attiecībā uz galveno atbildīgo personu ir attiecīgi paredzēts Īstenošanas regulas 379. panta 1. un 2. punktā, ir uzskatāms par šķērsli muitas nodokļu piedziņai.
38
Kā to pamatoti norādījušas Itālijas valdība un Komisija, vienpadsmit mēnešu termiņa neievērošana vien nerada šķēršļus muitas parāda piedziņai no galvenā atbildīgā (iepriekš minētie spriedumi lietā SPKR, 27.–33. punkts, un lietā Komisija/Vācija, 69. punkts).
39
Turpretī Īstenošanas regulas 379. panta 2. punktā paredzētā trīs mēnešu termiņa paziņošana galvenajam atbildīgajam ir uzskatāma par iepriekšēju nosacījumu muitas iestāžu veiktajai muitas parāda piedziņai (iepriekš minētie spriedumi lietā SPKR, 32. punkts; lietā Honeywell Aerospace, 23. un 24. punkts, un lietā Komisija/Vācija, 71. punkts; 2006. gada 6. aprīļa rīkojums lietā C-407/05 Reyniers & Sogama, 22. punkts, un 2007. gada 8. marta spriedums lietā C-44/06 Gerlach, Krājums, I-2071. lpp., 33. punkts).
40
Šajā sakarā ir jāatgādina, ka vienpadsmit un trīs mēnešu termiņu mērķis ir nodrošināt, lai administratīvās iestādes rūpīgi un vienveidīgi piemērotu tiesību normas muitas parāda piedziņas jomā, tādējādi nodrošinot ātru Kopienas pašu resursu nodošanu (iepriekš minētie spriedumi lietā SPKR, 34. punkts, un lietā Komisija/Vācija, 69. un 78. punkts). Trīs mēnešu termiņa mērķis turklāt ir arī galvenā atbildīgā interešu aizsardzība, piešķirot tam pietiekamu laiku, lai vajadzības gadījumā iesniegtu pierādījumus par tranzītpārvadājuma likumīgumu vai par nodarījuma vai pārkāpuma faktiskās izdarīšanas vietu (iepriekš minētie spriedumi lietā SPKR, 38. punkts, un lietāHoneywell Aerospace, 24. punkts). Visbeidzot, šī trīs mēnešu termiņa mērķis ir pamudināt galveno atbildīgo obligāti ievērojamā termiņā iesniegt tā rīcībā esošo informāciju, lai būtu iespējams ātri noteikt dalībvalsti, kurai ir nodokļu piedziņas kompetence (1999. gada 21. oktobra spriedums lietā C-233/98 Lensing & Brockhausen, Recueil, I-7349. lpp., 30. punkts).
41
No paša Īstenošanas regulas 378. un 379. panta formulējuma izriet, ka vienīgi nosūtītāja muitas iestādei ir jāveic paredzētā informēšana, ievērojot šo vienpadsmit un trīs mēnešu termiņu, ja nosūtītās preces galamērķa muitas iestādē nav uzrādītas un nodarījuma vai pārkāpuma izdarīšanas vietu nav iespējams konstatēt.
42
Līdz ar to uz pirmā jautājuma pirmo daļu un otro jautājumu ir jāatbild, ka gadījumā, ja nosūtītās preces galamērķa muitas iestādē netika uzrādītas un nodarījuma vai pārkāpuma izdarīšanas vietu nav iespējams konstatēt, vienīgi nosūtītāja muitas iestādei ir jāveic paredzētā informēšana, ievērojot šo vienpadsmit un trīs mēnešu termiņu, kas paredzēts Īstenošanas regulas 379. panta 1. un 2. punktā.
Par pirmā jautājuma otro daļu
43
Iesniedzējtiesa vēlas noskaidrot, vai tas, ka muitas brokeris kā galvenais atbildīgais tiek uzskatīts par atbildīgu par tāda Kopienas ārējā tranzītpārvadājuma sekām, kura laikā pieļauta krāpšana, par kuru tas nav atbildīgs, ir saderīgs ar samērīguma principu tiktāl, ciktāl šis muitas parāds, kā tas ir pamata lietā, var ievērojami pārsniegt galvenā atbildīgā saņemto atlīdzību par sniegtajiem pakalpojumiem.
44
Komisija apšauba šī jautājuma atbilstību, jo muitas tiesiskajā regulējumā nav paredzēti galvenā atbildīgā atbildības ierobežojumi. Komisija uzskata, ka šis jautājums ir jāsaprot tādējādi, ka tas attiecas uz tādu gadījumu, kad var nebūt taisnīgi uzlikt galvenajam atbildīgajam atbildību par krāpšanu, kurā tas nav piedalījies un kurā visticamāk bija iesaistīti galamērķa muitas iestādes darbinieki. Komisija līdz ar to piedāvā Tiesai paplašināt prejudiciālā jautājuma apmēru un ņemt vērā kritērijus, kas ļauj piešķirt nodokļu atlaišanu taisnīguma apsvērumu dēļ saskaņā ar Muitas kodeksa 239. pantā un Īstenošanas regulas 899.–909. pantā paredzēto procedūru. Komisija arī apgalvo, ka, saskaroties ar “īpašu situāciju”, Itālijas iestādēm bija jāvēršas Komisijā ar lūgumu par nodokļu atlaišanu saskaņā ar Īstenošanas regulas 905. pantu.
45
M & M un Komisija piebilst, ka Kopienu tiesību vienveidīga piemērošana un interpretācija paredz, ka lēmumiem, ar kuriem muitas iestādes atsaka apmierināt šādu lūgumu, jābūt pakļautiem efektīvai tiesas kontrolei, un ierosina Tiesai šajā sakarā pieņemt nolēmumu par Corte suprema di cassazione2002. gada 27. septembra spriedumu.
46
Itālijas valdība uzskata, ka galvenā atbildīgā atbildības paredzēšana nav pretrunā samērīguma principam (1997. gada 17. jūlija spriedums lietā C-97/95 Pascoal & Filhos, Recueil, I-4209. lpp., un 2006. gada 9. marta spriedums lietā C-293/04 Beemsterboer Coldstore Services, Krājums, I-2263. lpp.). Itālijas valdība apgalvo, ka Tiesai nav jāpieņem nolēmums par Corte suprema di cassazione2002. gada 27. septembra spriedumu, jo tajā nav ticis iesniegts neviens prejudiciālais jautājums šajā sakarā.
47
No pastāvīgās judikatūras izriet, ka samērīguma princips, kas ir viens no Kopienu tiesību vispārējiem principiem, prasa, lai līdzekļi, kurus pielieto, īstenojot Kopienu tiesību normu, būtu piemēroti attiecīgā mērķa īstenošanai un nepārsniegtu to, kas ir nepieciešams, lai to sasniegtu (2004. gada 14. decembra spriedums lietā C-210/03 Swedish Match, Krājums, I-11893. lpp., 47. punkts, un 2006. gada 12. septembra spriedums lietā C-479/04 Laserdisken, Krājums, I-8089. lpp., 53. punkts).
48
Galvenais atbildīgais kā Kopienas ārējā tranzīta procedūras izmantotājs ir muitas parāda, kas radies šīs procedūras noteikumu neievērošanas dēļ, parādnieks. Šādas galvenā atbildīgā atbildības mērķis ir nodrošināt rūpīgu un vienveidīgu noteikumu muitas parāda piedziņas jomā piemērošanu ar mērķi aizsargāt Kopienas un tās dalībvalstu finanšu intereses. Tas, ka galvenajam atbildīgajam tādējādi ir uzlikts pienākums samaksāt muitas parādu, neraugoties uz to, kāds ir šī parāda apmērs attiecībā pret ienākumiem, ko tas saņem, darbojoties, tāpat kā pamata lietā, kā muitas brokeris, nav pretrunā samērīguma principam.
49
Tas fakts, ka galvenais atbildīgais ir darbojies labā ticībā un ka Kopienas ārējā tranzīta procedūras pārkāpums ir radies krāpšanas, kurā tas nav piedalījies, rezultātā, tāpat nevar pārkāpt samērīguma principu. Ja tas tā būtu, galvenais atbildīgais vairs nebūtu tik ļoti ieinteresēts nodrošināt atbilstošu tranzītpārvadājumu norisi (pēc analoģijas skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Pascoal & Filhos, 51.–55. punkts).
50
Tomēr ir jāatceras, ka gadījumā, ja muitas parāds rodas tādu apstākļu dēļ, kas nav saistīti nedz ar krāpšanu, nedz ar acīmredzamu nolaidību no galvenā atbildīgā puses, Muitas kodeksa 239. pants, kas ir uzskatāms par vispārēju taisnīguma klauzulu, ļauj galvenajam atbildīgajam prasīt nodokļu atlaišanu. Šim nolūkam Īstenošanas regulas 899.–905. pantā paredzēta administratīvās sadarbības procedūra starp muitas iestādēm un Komisiju.
51
Līdz ar to uz pirmā jautājuma otro daļu ir jāatbild, ka muitas brokera kā galvenā atbildīgā uzskatīšana par atbildīgu par muitas parādu, nav pretrunā samērīguma principam.
Par tiesāšanās izdevumiem
52
Attiecībā uz lietas dalībniekiem šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās izdevumiem. Tiesāšanās izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto lietas dalībnieku tiesāšanās izdevumi, nav atlīdzināmi.
Ar šādu pamatojumu Tiesa (trešā palāta) nospriež:
1)
pārbaudot tās dalībvalsts kompetenci, kura veikusi muitas nodokļu piedziņu, iesniedzējtiesai ir jānosaka, vai brīdī, kad tika konstatēts, ka nosūtītās preces galamērķa muitas iestādē netika uzrādītas, bija iespējams noteikt nodarījuma vai pārkāpuma izdarīšanas vietu. Ja tas tā ir, Padomes 1992. gada 12. oktobra Regulas (EEK) Nr. 2913/92 par Kopienas Muitas kodeksa izveidi 203. panta 1. punkta un 215. panta 1. punkta noteikumi par kompetento dalībvalsti muitas parāda piedziņai ļauj atzīt to dalībvalsti, kuras teritorijā tika izdarīts pirmais nodarījums vai pārkāpums, ko var kvalificēt kā izņemšanu no muitas uzraudzības. Turpretī, ja nodarījuma vai pārkāpuma izdarīšanas vietu nebija iespējams konstatēt, saskaņā ar Komisijas 1993. gada 2. jūlija Regulas (EEK) Nr. 2454/93, ar ko nosaka īstenošanas noteikumus Regulai Nr. 2913/92, 378. un 379. pantu muitas nodokļu piedziņas kompetence ir tai dalībvalstij, kuras pārraudzībā ir nosūtītāja muitas iestāde;
2)
gadījumā, ja nosūtītās preces galamērķa muitas iestādē netika uzrādītas un nodarījuma vai pārkāpuma izdarīšanas vietu nav iespējams konstatēt, vienīgi nosūtītāja muitas iestādei ir jāveic paredzētā informēšana, ievērojot vienpadsmit un trīs mēnešu termiņus, kas paredzēti Regulas Nr. 2454/93 379. panta 1. un 2. punktā;
3)
muitas brokera kā galvenā atbildīgā uzskatīšana par atbildīgu par muitas parādu nav pretrunā samērīguma principam.
[Paraksti]
(
*1
)	Tiesvedības valoda — itāļu.