62006CC0199
ĢENERĀLADVOKĀTA JANA MAZAKA [JÁN MAZÁK] SECINĀJUMI,
sniegti 2007. gada 24. maijā (
1
)
Lieta C-199/06
Centre d’exportation du livre français (CELF)
un
Ministre de la Culture et de la Communication
pret
Société internationale de diffusion et d’édition (SIDE)
“Valsts atbalsts — EKL 88. panta 3. punkts — Valsts tiesas — Prettiesiski īstenota atbalsta atgūšana — Atbalsts, kas atzīts par saderīgu ar kopējo tirgu”
I — Ievads
1.
Ar šo lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu iesniedzējtiesa lūdz paskaidrot valsts iestāžu no EKL 88. panta 3. punkta izrietošā pienākuma apjomu atgūt valsts atbalstu, kas piešķirts pretrunā no šīs tiesību normas izrietošajam paziņojuma pienākumam un pienākumam atturēties no darbības (standstill obligation), gadījumā, ja Komisija vēlāk atzīst, ka attiecīgais atbalsts ir saderīgs ar kopējo tirgu.
II — Priekšvēsture
A — Procedūras Kopienu līmenī
2.
The Centre d’exportation du livre français (turpmāk tekstā — “CELF”) saņēma ikgadēju valsts atbalstu laikā no 1980. līdz 2002. gadam. Atbalsts, kas tika piešķirts bez iepriekšēja paziņojuma Komisijai, bija paredzēts, lai samazinātu tādu nelielo pasūtījumu apstrādes izmaksas, kuri nāk no ārzemēm un attiecas uz grāmatām franču valodā.
3.
1992. gadā Société internationale de diffusion et d’édition (turpmāk tekstā — “SIDE”), kas ir CELF konkurente, vērsās Komisijā ar sūdzību par minēto atbalstu. Komisija ar 1993. gada 18. maija lēmumu atzina šo atbalstu par saderīgu ar kopējo tirgu (
2
).
4.
Šo lēmumu Pirmās instances tiesa ar 1995. gada 18. septembra spriedumu daļēji atcēla procesuālo noteikumu pārkāpuma dēļ (
3
). Pirmās instances tiesa uzskatīja, ka Komisija nebija izpildījusi pienākumu uzsākt EKL 88. panta 2. punktā paredzēto inter partes procedūru. Pēc šī sprieduma pasludināšanas Komisija 1996. gada 30. jūlijā uzsāka minēto formālo procedūru.
5.
1998. gada 10. jūnijā Komisija pieņēma otro lēmumu attiecībā uz šo atbalstu par labu CELF. Atbilstoši šī lēmuma 1. pantam “[palīdzība], kas piešķirta CELF franču grāmatu nelielu pasūtījumu apstrādei, ir [EKL 87. panta 1. punktā] minētā palīdzība. Ņemot vērā, ka Francijas valdība par šo palīdzību pirms tās īstenošanas aizmirsa paziņot Komisijai, tā piešķirta nelikumīgi. Tomēr šī palīdzība ir atbilstoša [saderīga], jo tā apmierina nosacījumus, kādi jāizpilda, lai izmantotu [EKL 87. panta 3. punkta d) apakšpunktā] paredzēto atkāpšanos” (
4
).
6.
Kopienas tiesās tika iesniegtas divas prasības atcelt šo lēmumu. SIDE iesniedza prasību Pirmās instances tiesā. Francijas Republika iesniedza prasību Eiropas Kopienu Tiesā, apgalvojot, ka Komisija bija pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā, nepiemērojot EKL 86. panta 2. punktu.
7.
Ņemot vērā to, ka abas šīs prasības apstrīdēja vienu un to pašu aktu, Pirmās instances tiesa apturēja tiesvedību tās izskatāmajā lietā līdz savu spriedumu pasludināja Eiropas Kopienu Tiesa.
8.
Eiropas Kopienu Tiesa noraidīja Francijas Republikas prasību ar 2000. gada 22. jūnija spriedumu (
5
).
9.
Pirmās instances tiesa ar 2002. gada 28. februāra spriedumu atcēla Komisijas 1998. gada 10. jūnija lēmuma 1. panta pēdējo teikumu, ar kuru tika atzīts, ka CELF izmaksātais atbalsts bija saderīgs. Šī tiesa balstīja savu lēmumu uz pamatu, ka Komisija bija pieļāvusi acīmredzamu kļūdu vērtējumā attiecībā uz tirgus definīciju (
6
).
10.
Kaut gan Komisija ar trešo, 2004. gada 20. aprīlī pieņemto, lēmumu (
7
) atzina CELF izmaksātā atbalsta nelikumīgo raksturu (
8
), tā tomēr atkal konstatēja, ka šis atbalsts ir saderīgs ar kopējo tirgu. Šobrīd Pirmās instances tiesā tiek izskatīta prasība par Komisijas trešā lēmuma atcelšanu (
9
).
B — Procedūras valsts līmenī
11.
Paralēli Kopienu procedūrām Francijas valsts iestādēs un tiesās tika uzsāktas dažādas procedūras attiecībā uz CELF izmaksāto atbalstu.
12.
Pēc tam, kad tika pasludināts 1995. gada 18. septembra Pirmās instances tiesas spriedums, SIDE pieprasīja Ministre de la culture et de la communication (kultūras un komunikāciju ministram) izbeigt atbalsta izmaksāšanu CELF un atgūt jau izmaksāto atbalstu.
13.
Kultūras un komunikāciju ministrs noraidīja SIDE prasību ar 1996. gada 9. oktobra lēmumu. SIDE apstrīdēja šo lēmumu Tribunal administrative (Administratīvā tiesa). Administratīvā tiesa ar 2001. gada 26. aprīļa spriedumu atcēla kultūras un komunikāciju ministra lēmumu.
14.
Kultūras un komunikāciju ministrs un CELF iesniedza apelācijas sūdzību par Administratīvās tiesas spriedumu Cour administrative d’appel (Administratīvā apelācijas tiesa). Administratīvā apelācijas tiesa ar 2004. gada 5. oktobra spriedumu apstiprināja zemākās instances tiesas spriedumu un lika Francijas valstij atgūt summas, kas bija samaksātas CELF laikā no 1980. gada līdz 2002. gadam, trīs mēnešu laikā, piemērojot kavējuma naudu EUR 1000 apmērā par katru kavējuma dienu.
15.
Kultūras un komunikāciju ministrs un CELF par Administratīvās apelācijas tiesas spriedumu iesniedza apelācijas sūdzības Conseil d’État (Valsts padome) (Francija).
1) Prejudiciālie jautājumi
16.
Šādos apstākļos Conseil d’État ar 2006. gada 29. marta rīkojumu iesniedza Eiropas Kopienu Tiesai lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu par šādiem jautājumiem:
“1)
Vai [EKL] 88. pants atļauj valstij, kuras atbalsts uzņēmumam ir nelikumīgs, ja tā nelikumība ir konstatēta šīs valsts tiesās, pamatojoties uz to, ka tas nav bijis iepriekš paziņots Eiropas Komisijai saskaņā ar EKL 88. panta 3. punktā paredzētajiem nosacījumiem, neatgūt šo atbalstu no saņēmēja komersanta tādēļ, ka Komisija, pie kuras vērsusies trešā persona, ir atzinusi atbalstu par saderīgu ar kopējā tirgus noteikumiem un līdz ar to ir efektīvi īstenojusi ekskluzīvo kontroli, ko tā veic attiecībā uz šo saderīgumu?
2)
Ja atmaksas pienākums ir spēkā, vai atmaksājamo summu aprēķinā ir jāņem vērā laikposmi, kuros Eiropas Komisija atzina attiecīgo atbalstu par saderīgu ar kopējā tirgus noteikumiem, pirms šos lēmumus atcēla Eiropas Kopienu Pirmās instances tiesa?”
2) Procedūra Tiesā
17.
Rakstiskus apsvērumus ir iesniegušas SIDE, CELF, Francijas, Dānijas, Nīderlandes, Vācijas un Ungārijas valdības, kā arī Komisija un EBTA Uzraudzības iestāde. Tās visas, izņemot Nīderlandes un Ungārijas valdības, izteica mutiskus apsvērumus tiesas sēdē 2007. gada 27. februārī.
III — Vērtējums
A — Pirmais jautājums
18.
Ar savu pirmo jautājumu iesniedzējtiesa būtībā vaicā, vai saskaņā ar EKL 88. panta 3. punktu dalībvalstij, kura ir piešķīrusi nelikumīgu atbalstu, pārkāpjot no šīs tiesību normas izrietošo paziņojuma pienākumu un pienākumu atturēties no darbības, ir jāatgūst šis atbalsts no tā saņēmēja, ja Komisija vēlāk pieņem lēmumu, ar ko tiek atzīts, ka attiecīgais atbalsts ir saderīgs ar kopējo tirgu.
19.
CELF un Francijas, Dānijas un Vācijas pārstāvji savos apsvērumos apgalvo, ka dalībvalstij nav jāatgūst atbalsts, kas ir ticis piešķirts pirms Komisija pieņem galīgo lēmumu, ja ar šo lēmumu tiek atzīts, ka šis atbalsts ir saderīgs ar kopējo tirgu. Vācijas valdība nonāca pie minētās pozīcijas tiesas sēdē, un šī pozīcija ir būtiski atšķirīga no pozīcijas, ko tā izklāstīja tās iesniegtajos rakstiskajos apsvērumos. SIDE, Nīderlandes valdība un EBTA Uzraudzības iestāde uzskata, ka iepriekš aprakstītajos apstākļos izmaksātais atbalsts ir jāatgūst. Komisija uzskata, ka šādos apstākļos valsts tiesnesim nav pienākuma atgūt atbalstu, bet tam nav aizliegts to darīt, ja saskaņā ar piemērojamajiem valsts tiesību aktiem atbalsta atgūšana ir sekas, kas izriet no atbalsta nepaziņošanas. Ungārijas valdība, kura atbildēja uz abiem jautājumiem kopā, norāda, ka tiktāl, ciktāl to atļauj valsts tiesību akti, valsts tiesa var atgūt atbalstu tikai par to laika posmu, attiecībā uz kuru šo atbalstu var uzskatīt par nelikumīgu. Līdz ar to iesniedzējtiesas izskatāmajā lietā apskatāmais atbalsts būtu jāuzskata par nelikumīgu laikā no 1980. līdz 1993. gadam. Tā kā Komisija šajā laika posmā nezināja par minēto atbalstu, Ungārija apgalvo, ka Komisija nevarētu apstiprināt atbalstu ar atpakaļejošu datumu.
20.
EKL 87. un 88. pantā paredzētajā valsts atbalstu pārbaudes sistēmā tiek iesaistīta gan Komisija, gan arī valstu tiesas. Nodrošinot, ka tiek ievēroti Kopienas noteikumi par valsts atbalstu, tām ir atšķirīgas, bet papildinošas lomas (
10
).
21.
Attiecībā uz Komisijas lomu EKL 87.–89. pants inter alia noteic procedūru, ar kuras palīdzību Komisija var noteikt, vai maksājumi, ko izdara dalībvalsts vai ko piešķir no valsts līdzekļiem, ir atbalsts šo tiesību normu izpratnē. Ar EKL 88. pantu tiek noteikta procedūra, saskaņā ar kuru Komisija pastāvīgi uzrauga un pārskata pastāvošās un jaunās atbalsta piešķiršanas sistēmas. Šo procedūru papildina Regula Nr. 659/1999, ar ko nosaka sīki izstrādātus noteikumus EKL 88. panta piemērošanai (
11
).
22.
Lai atbalstu uzraudzības un pārskatīšanas jomā nodrošinātu Komisijas lomas efektivitāti, Kopienu interesēs saskaņā ar EKL 88. panta 3. punktu dalībvalstīm, kuras plāno piešķirt vai mainīt atbalstu, tiek piemēroti divi nepārprotami pienākumi: paziņošanas pienākums un tā sauktais “pienākums atturēties no darbības”. EKL 88. panta 3. punkta pirmais teikums noteic, ka dalībvalstīm plāni piešķirt atbalstu jādara zināmi Komisijai laikus. EKL 88. panta 3. punkta pēdējais teikums attiecīgajām dalībvalstīm uzliek papildu pienākumu nesākt īstenot atbalstu līdz EKL 88. pantā paredzētā procedūra nav noslēgusies ar Komisijas galīgu lēmumu. Līdz ar to, kā Tiesa konstatēja spriedumā lietā Adria-Wien Pipeline and Wieterdorfer & Peggauer Zementwerke (
12
), EKL 88. pants “dalībvalstīm uzliek specifiskus pienākumus atvieglot Komisijas uzdevumu un novērst šīs iestādes faits accomplis”.
23.
Dalībvalstis nedrīkst piešķirt valsts atbalstu pirms Komisija ir pieņēmusi galīgu lēmumu, ar kuru tiek atzīts, ka attiecīgais atbalsts ir saderīgs ar kopējo tirgu. Ja netiek ievēroti šie pienākumi, tad valsts atbalsts ir nelikumīgs (
13
).
24.
Atbalsta pasākumu saderības ar kopējo tirgu izvērtēšana ir ekskluzīvā Komisijas kompetencē, kuras darbību kontrolē Kopienu tiesas (
14
). Tomēr Komisija nevar atzīt valsts atbalstu par nelikumīgu tikai tāpēc, ka ir tikuši pārkāpts no EKL 88. panta 3. punkta izrietošais paziņošanas pienākums un pienākums atturēties no jebkādas darbības (
15
). Tā var uzdot atmaksāt saņemto atbalstu tikai tad, ja pēc tam, kad tā ir veikusi izmeklēšanu, tā atzīst, ka atbalsts nav saderīgs ar kopējo tirgu (
16
).
25.
Atturēšanās no jebkādas darbības klauzulas nozīmi Kopienas atbalsta pārskatīšanas sistēmā uzsver fakts, ka valsts tiesas šajā sistēmā tiek iesaistītas šīs klauzulas tiešās iedarbības rezultātā. Līdz ar to indivīdiem no atturēšanās no jebkādas darbības klauzulas izriet tiesības, kuras valstu tiesām ir pienākums nodrošināt (
17
). Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru EKL 88. panta 3. punkta neievērošanas gadījumā valsts tiesām saskaņā ar savas valsts tiesībām ir jāizdara secinājumi gan attiecībā uz atbalsta pasākumu īstenošanas aktu spēkā esamību, gan attiecībā uz pretēji šim noteikumam piešķirtā finansiālā atbalsta atgūšanu. It sevišķi secinājumam par to, ka atbalsts piešķirts, pārkāpjot EKL 88. panta 3. punkta pēdējo teikumu, principā būtu jānoved pie atbalsta atmaksas saskaņā ar valsts procesuālajām normām (
18
).
26.
Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru Komisijas lēmums, ar kuru atbalsts tiek atzīts par saderīgu ar kopējo tirgu, ir piemērojams tikai sākot no šāda lēmuma pieņemšanas brīža (
19
).
27.
Nesenāk Tiesa atkārtoja šo principu tās spriedumā lietā Transalpine Ölleitung. Saskaņā ar šo spriedumu “Komisijas lēmums, kurā nepaziņots atbalsts ir atzīts par saderīgu ar kopējo tirgu, a posteriori nepadara par likumīgiem īstenošanas aktus, kas nav spēkā tādēļ, ka tie ir pieņemti, neievērojot šajā normā noteikto aizliegumu; pretējā gadījumā būtu aizskarta EKL 88. panta 3. punkta pēdējā teikuma tiešā iedarbība un nebūtu ievērotas indivīdu intereses, kuru aizsardzība ir valsts tiesu uzdevums. Citādāka interpretācija veicinātu to, ka attiecīgā dalībvalsts neievēro minēto tiesību normu, un tā zaudētu lietderīgo iedarbību” (
20
).
28.
Vairāki lietas dalībnieki, kas ir iestājušies šajā lietā, ir lūguši Tiesu pārskatīt iepriekš minēto principu un judikatūru, saskaņā ar kuru šis princips tika piemērots, vai vismaz nošķirt pašreizējo lietu, ņemot vērā tās specifiskos faktus.
29.
Francija ir inter alia apgalvojusi, ka spriedumi lietās FNCE un van Calster, kas attiecās uz prasību atmaksāt nodevas, kas bija iekasētas, lai finansētu nelikumīgu atbalstu, ir būtiski atšķirīgi no šobrīd valsts tiesā izskatāmās lietas. Pašreizējā lietā valsts tiesai uzdot atmaksāt nelikumīgu atbalstu lūdz nelikumīga atbalsta saņēmēja konkurents. Dānija apgalvoja, ka pašreizējā lieta ir jānošķir no sprieduma lietā Transalpine Ölleitung, jo tas attiecās uz nelikumīga atbalsta saņēmēju loka paplašināšanu un līdz ar to tam nav nozīmes attiecībā uz iesniedzējtiesas izskatāmo lietu. Vācija apgalvoja, ka spriedumi lietās FNCE, Van Calster un Transalpine Ölleitung ir jāizprot tādējādi, ka tie valsts tiesai uzliek pienākumu izdot rīkojumu par nelikumīga atbalsta atgūšanu pat tad, ja šis atbalsts vēlāk ir ticis atzīts par saderīgu. Tomēr Vācija uzaicināja Tiesu pārskatīt šo judikatūru, ņemot vērā Francijas un Dānijas iesniegtos apsvērumus. Komisija apgalvoja, ka, ja pašreizējā lietā valsts tiesas izdotu rīkojumu par nelikumīgā atbalsta atgūšanu, tad Komisijas izdotajam lēmumam par saderību tiktu atņemta praktiskā iedarbība. Tā norāda, ka šajā gadījumā tam, ka valsts tiesa izdotu rīkojumu par izmaksātā atbalsta atgūšanu, būtu tādas pašas sekas kā Komisijas lēmumam, ar kuru atbalsts tiek atzīts par nesaderīgu un tiek uzdots atmaksāt atbalstu.
30.
Pēc manām domām, EKL 88. panta 3. punktā paredzētais paziņošanas pienākums un pienākums atturēties no jebkādas darbības ir viens no EK līguma nodibināto valsts atbalsta noteikumu stūrakmeņiem. Savos secinājumos lietā Boussac (
21
) ģenerāladvokāts Džeikobss [Jacobs] atzīmēja, ka pienākums paziņot par plānotajiem atbalstiem ir tik acīmredzami nozīmīgs kopējā tirgus darbībai, ka šis pienākums ir stingri jāievēro attiecībā uz tā saturu un tā formu (
22
). Tiesa savā spriedumā lietā Adria-Wien Pipeline and Wieterdorfer & Peggauer Zementwerke atkārtoja, ka pienākums atturēties no jebkādas darbības “nodrošina saskaņā ar EKL 88. pantu nodibinātā pārbaudes mehānisma darbību, kas savukārt ir būtisks, lai nodrošinātu kopējā tirgus pienācīgu darbību” (
23
).
31.
Pēc manām domām, lai saglabātu rūpīgi izstrādāto valsts atbalstu uzraudzības sistēmu, EKL 88. panta 3. punkta nosacījumu neizpildei jābūt kam vairāk nekā tikai procesuālai kļūdai, ko ex post facto ir iespējams labot ar Komisijas lēmumu, ar kuru atbalsts tiek atzīts par saderīgu ar kopējo tirgu. Šāda pieeja būtiski samazinātu dalībvalstu stimulu izpildīt EKL 88. panta 3. punkta prasības un Komisijas pienākuma pārbaudīt valsts atbalstu pirms tā piešķiršanas piemērošanas jomu. Līdz ar to par EKL 88. panta 3. punkta pārkāpumiem ir jāpiemēro preventīvas sankcijas.
32.
Pretēji argumentiem, ko ir apgalvojušas vairākas lietā iestājušās personas, es neuzskatu, ka efektīva sankcija par EKL 88. panta 3. punktā paredzētā paziņošanas pienākuma un pienākuma atturēties no jebkādas darbības pārkāpumu inter alia būtu tas, ka valsts tiesa uzdotu tāda nelikumīga atbalsta, ko Komisija vēlāk ir atzinusi par saderīgu ar kopējo tirgu, saņēmējam maksāt procentus par atbalstu par laika posmu, kurā tas tika izmaksāts priekšlaicīgi. Turklāt es neuzskatu, ka iespēja konkurentiem lūgt kompensēt zaudējumus, ko ir radījusi šāda atbalsta priekšlaicīga izmaksāšana, būtu efektīva sankcija. Ir ļoti apšaubāmi, vai šādos apstākļos privāti lietas dalībnieki būtu vispār ieinteresēti uzsākt tiesvedību valsts tiesās, ja pašreizējo sankciju, kas ir saistīta ar nelikumīgā atbalsta atgūšanu, aizstātu ar, piemēram, vienkāršu pienākumu maksāt procentus par priekšlaicīgu atbalsta izmaksāšanu vai ar prasību par nodarīto zaudējumu kompensāciju. Faktiski Francijas valdības pārstāvis tiesas sēdē norādīja, ka nebija ticams, ka konkurents varētu pierādīt cēloņsakarību starp priekšlaicīgu atbalsta izmaksāšanu un jebkādiem apgalvotiem nodarītiem zaudējumiem. Šāda pieeja nebūtu pietiekami pārliecinoši preventīva attiecībā uz EKL 88. panta 3. punkta pārkāpumiem un tā būtiski samazinātu iespēju, ka Komisija varētu efektīvi pārbaudīt atbalstu atbilstoši EKL 88. pantam.
33.
Līdz ar to, pēc manām domām, valsts tiesām arī turpmāk principā vajadzētu būt pienākumam piemērot sankciju, saskaņā ar valsts procesuālajām normām izdodot rīkojumu par nelikumīga atbalsta atmaksu, neatkarīgi no tā, ka Komisija vēlāk pieņem lēmumu, ar kuru tiek atzīts, ka šis atbalsts ir saderīgs ar kopējo tirgu. Šāda procedūra ne tikai nevājina Komisijas lomu, dažos gadījumos it kā padarot tās galīgo lēmumu par atbalsta saderīgumu mazsvarīgu vai nesvarīgu, bet tā aizsargā Komisijas lomu EKL 87. un 88. pantā paredzētajā valsts atbalsta kontroles sistēmā un nodrošina to, ka šī loma netiek padarīta par mazsvarīgu.
34.
Turklāt pretstatā dažu lietā iestājušos pušu argumentiem es neuzskatu, ka ir iespējams atšķirīgi interpretēt vai grozīt Tiesas ilgstošo judikatūru šajā jautājumā, kas nesen ir tikusi apstiprināta spriedumā lietā Transalpine Ölleitung, vai veikt kādu nozīmīgu nošķiršanu, ņemot vērā faktus, kas tiek aplūkoti valsts tiesā šajā lietā, un faktus lietās FNCE, van Calster vai Transalpine Ölleitung. Piemēram, no spriedumiem lietās FNCE un van Calster skaidri izriet, ka Tiesa bija iecerējusi attiecībā uz nodevām, kas bija iekasētas, lai finansētu nelikumīgu atbalstu, piemērot vispārējo principu, ka Komisijas lēmums, ar ko atbalsts tiek atzīts par saderīgu, nevar apstiprināt šo atbalstu ar atpakaļejošu datumu. Tiesa nebija iecerējusi attiecināt šo vispārējo principu tikai uz nodevu atmaksu. Tiesa spriedumā lietā Transalpine Ölleitung apstiprināja jau sen nodibināto principu, ka valstu tiesām saskaņā ar EKL 88. panta 3. punktu ir jānodrošina indivīdu tiesību aizsardzība pret iespējamiem gadījumiem, kad valsts iestādes neievēro aizliegumu īstenot atbalstu, pirms nav pieņemts Komisijas galīgs lēmums šo atbalstu atļaut. Papildus un neietekmējot iepriekšējo apsvērumu, Tiesa uzskatīja, ka, ņemot vērā šīs lietas ļoti specifiskos faktus, kurā daži lietas dalībnieki lūdza paplašināt atbalstu, atmaksājot to samaksātos nodokļus, valsts tiesām, nodrošinot indivīdu tiesību aizsardzību, pilnībā jāņem vērā Kopienu intereses, un tās nedrīkst veikt tādu pasākumu, kas varētu tikai paplašināt šī atbalsta saņēmēju loku. Līdz ar to Tiesa sprieduma 50. punktā norādīja, ka “valsts tiesām ir jānodrošina, ka ar jebkuriem to noteiktiem pasākumiem varētu faktiski novērst tāda atbalsta sekas, kas piešķirts, pārkāpjot EKL 88. panta 3. punktu; ar šiem pasākumiem nedrīkst vienkārši paplašināt atbalsta saņēmēju loku”.
35.
Tiesas sēdē Francijas, Dānijas un Vācijas valdību pārstāvji norādīja, ka Tiesas spriedumam šajā lietā varētu būt būtiskas finansiālas sekas. Laika posmā starp šīs Tiesas spriedumiem lietās Ferring (
24
) and Altmark Trans and Regierungspräsidium Magdeburg (
25
) dalībvalstis ir izdarījušas tādus maksājumus kā kompensāciju, kas ir atlīdzība par sabiedrisko pakalpojumu pienākumiem, kas, veicot analīzi šobrīd, varētu neatbilst spriedumā lietā Altmark Trans and Regierungspräsidium Magdeburg noteiktajiem četriem kritērijiem un uz kuriem līdz ar to varētu attiekties EKL 87. panta 1. punkts. Ņemot vērā spriedumu lietā Ferring, ir iespējams, ka dalībvalstis nav paziņojušas par atsevišķiem maksājumiem, jo tās ir uzskatījušas, ka šie maksājumi nebija atbalsts.
36.
Pēc manām domām, ņemot vērā iesniedzējtiesā izskatāmās lietas īpašos apstākļus, nav nozīmes neskaidrībai, par kuru tiek apgalvots, ka tā ir radusies laika posmā starp Tiesas spriedumu lietā Ferring un tās spriedumu lietā Altmark Trans and Regierungspräsidium Magdeburg attiecībā uz maksājumiem, ko dalībvalstis ir izdarījušas kā kompensāciju, kas ir atlīdzība par sabiedrisko pakalpojumu pienākumiem. Ņemot vērā, ka atbalsts CELF tika izmaksāts katru gadu laika posmā no 1980. līdz 2002. gadam, nešķiet ticams, ka šie ilgstošie maksājumi varētu būt tikuši izdarīti tādas kļūdas dēļ, kas radusies sprieduma lietā Ferring rezultātā, kas tika pasludināts 2001. gada 22. novembrī.
37.
Tādēļ es secinu, ka saskaņā ar EKL 88. panta 3. punktu dalībvalstij, kura ir piešķīrusi nelikumīgu atbalstu, pārkāpjot šajā tiesību normā paredzēto paziņošanas pienākumu un pienākumu atturēties no jebkādas darbības, ir jāatgūst šis atbalsts no tā saņēmēja pat tad, ja EKL 88. pantā paredzētās procedūras rezultātā ir ticis pieņemts galīgs lēmums, ar kuru attiecīgais atbalsts ir ticis atzīts par saderīgu ar kopējo tirgu.
B — Otrais jautājums
38.
Iesniedzējtiesas otrais jautājums rodas tad, ja atbilde uz pirmo jautājumu ir tāda, kādu es piedāvāju iepriekš 37. punktā. Šajā jautājumā iesniedzējtiesa vaicā, vai atmaksājamo summu aprēķinā ir jāņem vērā nelikumīgs atbalsts, kas izmaksāts laikā pēc tam, kad Komisija ir pieņēmusi lēmumu, ar kuru attiecīgais atbalsts tiek atzīts par saderīgu ar kopējo tirgu, un pirms šo lēmumu ir atcēlusi Eiropas Kopienu Pirmās instances tiesa.
39.
Šķiet, ka šis jautājums tiek uzdots tāpēc, ka Komisija trīs gadījumos attiecīgo atbalstu ir atzinusi par atbilstošu kopējam tirgum, un līdz šim brīdim Pirmās instances tiesa divos gadījumos ir atcēlusi šos Komisijas lēmumus. Ar savu jautājumu iesniedzējtiesa būtībā vaicā, vai šāda situācija varētu būt ārkārtas apstāklis, par ko ir ticams, ka tas attiecībā uz noteiktiem laika posmiem var liegt nelikumīga atbalsta atmaksu.
40.
Tāpat kā pirmais jautājums, arī otrais jautājums izsauca dažādas lietā iestājušos pušu reakcijas.
41.
Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru Kopienu iestāžu tiesību akti principā ir prezumējami kā tiesiski un to juridiskā iedarbība saglabājas tik ilgi, kamēr prasības atcelt aktu ietvaros tie nav atsaukti vai atcelti, vai pasludināti par spēkā neesošiem sakarā ar lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu vai sakarā ar iebildi par spēkā neesamību (
26
). Tomēr atbilstoši EKL 231. pantam, ja prasība atcelt aktu ir pamatota, Eiropas Kopienu Tiesa attiecīgo aktu pasludina par spēkā neesošu. Akta atcelšana ar atpakaļejošu spēku atceļ aktu attiecībā uz visām personām (
27
).
42.
Pašreizējā lietā Komisijas 1993. gada 18. maija un 1998. gada 10. jūnija lēmumi, ar kuriem CELF izmaksātais atbalsts tika atzīts par saderīgu ar kopējo tirgu, tika attiecīgi atcelti ar Pirmās instances tiesas 1995. gada 18. septembra un 2002. gada 28. februāra spriedumiem. Šo spriedumu rezultātā tādējādi ar atpakaļejošu spēku tika atcelti attiecīgie lēmumi. Ņemot vērā iepriekš minēto atbildi uz pirmo jautājumu, ar Komisijas 2004. gada 20. aprīlī pieņemto trešo lēmumu, ar kuru tika atzīts, ka CELF laikā no 1980. gada līdz 2002. gadam izmaksātais atbalsts ir saderīgs ar kopējo tirgu, ar atpakaļejošu spēku netika par likumīgiem padarīti šie nelikumīgie maksājumi, un tos principā jāatgūst attiecīgajai dalībvalstij.
43.
Tomēr valsts tiesai šajā gadījumā pirms tā izdod rīkojumu par CELF izmaksātā atbalsta atmaksu ir jāpārbauda, vai CELF varētu būt radusies tiesiska paļāvība, vai arī pastāv kādi specifiski apstākļi, kas iestātos pret atbalsta atmaksu. Šajā sakarā vairākas lietā iestājušās puses ir apgalvojušas, ka, ņemot vērā, ka Komisija saskaņā ar savu ekskluzīvo kompetenci šajā jautājumā pieņēma vairākus lēmumus, ar kuriem tika atzīts, ka CELF izmaksātais atbalsts ir saderīgs ar kopējo tirgu, valsts tiesai, aprēķinot atmaksājamās summas, nevajadzētu ņemt vērā summas, kas izmaksātas laikā pēc tam, kad Komisija ir pieņēmusi lēmumu, ar kuru attiecīgais atbalsts tiek atzīts par saderīgu ar kopējo tirgu, un pirms šo lēmumu ir atcēlusi Pirmās instances tiesa.
44.
Es nepiekrītu šādam viedoklim. Kā ir ticis minēts iepriekš, parastā gadījumā dalībvalstij saskaņā ar EKL 88. panta 3. punktu ir jāpaziņo par plānotu valsts atbalstu un tā to nedrīkst īstenot, ja vien Komisija nepieņem galīgu lēmumu, ar kuru šāds atbalsts tiek atzīts par saderīgu ar kopējo tirgu. Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru, ņemot vērā valsts atbalstu pārbaužu, ko Komisija veic atbilstoši EKL 88. pantam, obligāto raksturu, uzņēmumiem, kas saņem atbalstu, principā vajadzētu rasties tiesiskai paļāvībai par atbalstu likumību tikai tad, ja tas ir ticis piešķirts, ievērojot minētajā pantā paredzēto procedūru. Rūpīgs uzņēmējs parasti ir spējīgs pārliecināties par to, vai šī procedūra ir tikusi ievērota (
28
).
45.
Turklāt, kā ir norādījis ģenerāladvokāts Ticano [Tizzano] savos secinājumos apvienotajās lietās P & O European Ferries (Vizcaya) un Diputación Foral de Vizcaya/Komisija (
29
), rūpīgam uzņēmējam būtu jāzina arī tas, ka Komisijas lēmums var tikt apstrīdēts Kopienu tiesās. Tiesa spriedumā lietā Itālija/Komisija atzina arī, “[..] ka, ja Komisija nav pieņēmusi lēmumu, ar kuru tiek apstiprināts atbalsts, un ja nav beidzies termiņš, kura laikā var tikt iesniegta prasība par šāda lēmuma atcelšanu, atbalsta saņēmējs nevar būt pārliecināts par paziņotā atbalsta likumību, kas ir vienīgais apstāklis, kura rezultātā šādam uzņēmējam var rasties tiesiska paļāvība” (
30
).
46.
Turklāt, kā ir norādījusi Pirmās instances tiesa, citāds secinājums padarītu par bezjēdzīgu Kopienas tiesu veikto Komisijas lēmuma, ar kuru valsts atbalsts tiek atzīts par saderīgu, likumīguma pārbaudi (
31
). Šāda lēmuma atcelšana būtu Pirra uzvara, jo atbalsta nelabvēlīgo ietekmi nevarētu kompensēt, atgūstot šo atbalstu. Ja tā rezultātā, ka Komisija pieņem lēmumu, ar kuru nelikumīgs atbalsts tiek atzīts par saderīgu ar kopējo tirgu, atbalsta saņēmējiem automātiski rastos tiesiska paļāvība, tad šo saņēmēju konkurenti vai citas trešās puses, kuras nelabvēlīgi ietekmē Komisijas lēmums, nebūtu ieinteresētas lūgt tā atcelšanu.
47.
Pēc manām domām, ņemot vērā Tiesas judikatūru un dalībvalsts nelikumīga atbalsta atgūšanas kontekstu, EKL 88. panta 3. punktā minētais “galīgā lēmuma” jēdziens ir jāsaprot tādējādi, ka tas nozīmē Komisijas lēmumu, ar ko atbalsts tiek atzīts par saderīgu ar kopējo tirgu un kas nav ticis apstrīdēts saskaņā ar EKL 230. pantā paredzēto procedūru šajā pantā paredzētajā divu mēnešu termiņā vai ja šāda tiesvedība ir tikusi uzsākta, tad minētā lēmuma likumību ir apstiprinājušas Kopienu tiesas.
48.
Līdz ar to es uzskatu, ka uz otro jautājumu jāatbild tādējādi, ka pienākums atmaksāt nelikumīgu atbalstu ir piemērojams attiecībā uz jebkādu laika posmu pirms Komisija saskaņā ar EKL 88. pantā paredzēto procedūru ir pieņēmusi galīgu lēmumu, ar ko šāds atbalsts tiek atzīts par saderīgu ar kopējo tirgu, “galīga lēmuma” jēdzienu izprotot kā lēmumu, kas nav ticis apstrīdēts saskaņā ar EKL 230. pantā paredzēto procedūru šajā pantā paredzētajā divu mēnešu termiņā vai ja šāda tiesvedība ir tikusi uzsākta, tad minētā lēmuma likumību ir apstiprinājušas Kopienu tiesas.
IV — Secinājumi
49.
Līdz ar to es uzskatu, ka uz Conseil d’État iesniegtajiem jautājumiem ir jāatbild šādi:
1)
saskaņā ar EKL 88. panta 3. punktu dalībvalstij, kura ir piešķīrusi nelikumīgu atbalstu, pārkāpjot šajā tiesību normā paredzēto paziņošanas pienākumu un pienākumu atturēties no jebkādas darbības, ir jāatgūst šis atbalsts no tā saņēmēja pat tad, ja EKL 88. pantā paredzētās procedūras rezultātā ir ticis pieņemts galīgs lēmums, ar kuru attiecīgais atbalsts ir ticis atzīts par saderīgu ar kopējo tirgu;
2)
pienākums atmaksāt nelikumīgu atbalstu ir piemērojams attiecībā uz jebkādu laika posmu, pirms Komisija saskaņā ar EKL 88. pantā paredzēto procedūru ir pieņēmusi galīgu lēmumu, ar ko šāds atbalsts tiek atzīts par saderīgu ar kopējo tirgu, “galīga lēmuma” jēdzienu izprotot kā lēmumu, kas nav ticis apstrīdēts saskaņā ar EKL 230. pantā paredzēto procedūru šajā pantā paredzētajā divu mēnešu termiņā vai, ja šāda tiesvedība ir tikusi uzsākta, kad minētā lēmuma likumību ir apstiprinājušas Kopienu tiesas.
(
1
)	Oriģinālvaloda — angļu.
(
2
)	Atbalsts franču grāmatu eksportētājiem, Nr. NN 127/92 (OV C 174, 6. lpp.).
(
3
)	1995. gada 18. decembra spriedums lietā T-49/93 SIDE/Komisija (Recueil, II-2501. lpp.). Pirmās instances tiesa sprieduma pirmajā rezolutīvajā daļā atcēla Komisijas 1993. gada 18. maija lēmumu, ar kuru par saderīgiem ar kopējo tirgu tika atzīti atsevišķi atbalsti (NN 127/92), ko Francijas valdība bija piešķīrusi franču grāmatu eksportētājiem, ciktāl šis lēmums attiecās uz palīdzību, kas piešķirta tieši CELF, lai kompensētu papildu izmaksas, kas ir saistītas ar franču grāmatu nelielu pasūtījumu apstrādi, ko ir izdarījuši ārvalstīs atrodošies grāmatu tirgotāji.
(
4
)	1999/133/EK: Komisijas 1998. gada 10. jūnija lēmums par Coopérative d’exportation du livre français (CELF) piešķirto atbalstu (OV 1999, L 44, 37. lpp.).
(
5
)	2000. gada 22. jūnija spriedums lietā C-332/98 Francija/Komisija (Recueil, I-4833. lpp.).
(
6
)	2002. gada 28. februāra spriedums lietā T-155/98 SIDE/Komisija (Recueil, II-1179. lpp.).
(
7
)	2005/262/EK: Komisijas 2004. gada 20. aprīļa lēmums par Francijas sniegto palīdzību franču grāmatu eksportēšanas kooperatīvam (CELF) (OV 2005, L 85, 27. lpp.).
(
8
)	Lēmuma 1. pants paredz, ka “[palīdzība] Franču grāmatu eksportēšanas kooperatīvam (CELF) nelielu franču valodas grāmatu nelielu pasūtījumu apstrādei, ko Francija īstenoja starp 1980. un 2001. gadu, veido palīdzību, kas pakļauta [EK] līguma 87. panta 1. punktam. Ņemot vērā, ka Francija aizmirsa par šo palīdzību [pirms tās piešķiršanas] paziņot Komisijai, tā piešķirta nelikumīgi. Tomēr saskaņā ar Līguma 87. panta 3. punkta d) apakšpunktu [šī] palīdzība ir saderīga ar kopējo tirgu”.
(
9
)	Lieta T-348/04 SIDE/Komisija, šobrīd tiek izskatīta Pirmās instances tiesā, (OV 2004, C 262, 57. lpp.).
(
10
)	Skat. 1996. gada 11. jūlija spriedumu lietā C-39/94 SFEI u.c. (turpmāk tekstā — “SFEI”) (Recueil, I-3547. lpp., 41. punkts) un, nesenāk, 2006. gada 5. oktobra spriedumu lietā C-368/04 Transalpine Ölleitung (Krājums, I-9957. lpp., 37. punkts).
(
11
)	Padomes 1999. gada 22. marta Regula (EK) Nr. 659/1999, ar ko nosaka sīki izstrādātus noteikumus [EKL 88.] panta piemērošanai (OV L 83, 1. lpp.).
(
12
)	2001. gada 8. novembra spriedums lietā C-143/99 (Recueil, I-8365. lpp., 23. punkts).
(
13
)	Skat. spriedumu lietā Transalpine Ölleitung, iepriekš minēts 10. zemsvītras piezīmē, 40. punkts un tajā minētā judikatūra.
(
14
)	Skat. 1991. gada 21. novembra spriedumu lietā C-354/90 Fédération Nationale du Commerce Extérieur des Produits Alimentaires and Syndicat national des Négociants et Transformatuers de Saumon (turpmāk tekstā — “FNCE”) (Recueil, I-5505. lpp., 14. punkts), spriedumu lietā SFEI, iepriekš minēts 10. zemsvītras piezīmē, 42. punkts, un 1999. gada 17. jūnija spriedumu lietā C-295/97 Piaggio (Recueil, I-3735. lpp., 31. punkts). Tātad valsts tiesa nevar atzīt atbalstu par nesaderīgu ar kopējo tirgu: pēc analoģijas skat. 2003. gada 24. jūlija rīkojumu lietā C-297/01 Sicilcassa u.c. (Recueil, I-7849. lpp., 47. punkts). Tas neskar Padomes ierobežotās pilnvaras atbilstoši EKL 87. panta 3. punkta e) apakšpunktam un EKL 88. panta 2. punktam.
(
15
)	Skat., piemēram, spriedumu lietā FNCE, iepriekš minēts 14. zemsvītras piezīmē, 13. un 14. punkts.
(
16
)	Tas neietekmē Komisijas pilnvaras pieņemt pagaidu lēmumu, ar ko liek apturēt atbalsta maksājumus līdz tās galīgā lēmuma pieņemšanai.
(
17
)	Skat. 1973. gada 11. decembra spriedumu lietā 120/73 Lorenz (Recueil, 1471. lpp., 8. punkts), spriedumu lietā FNCE, iepriekš minēts 14. zemsvītras piezīmē, 11. punkts, un spriedumu lietā SFEI, iepriekš minēts 10. zemsvītras piezīmē, 39. punkts.
(
18
)	Skat., piemēram, 2005. gada 21. jūlija spriedumu lietā C-71/04 Xunta de Galicia (Krājums, I-7419. lpp., 49. punkts).
(
19
)	Skat. spriedumu lietā FNCE, iepriekš minēts 14. zemsvītras piezīmē, 16. un 17. punkts; 2003. gada 21. oktobra spriedumu apvienotajās lietās C-261/01 un C-262/01 van Calster (Recueil, I-12249. lpp., 62. un 63. punkts) un spriedumu lietā Xunta de Galicia, iepriekš minēts 18. zemsvītras piezīmē, 31. punkts.
(
20
)	Skat. spriedumu lietā Transalpine Ölleitung, iepriekš minēts 10. zemsvītras piezīmē, 41. punkts.
(
21
)	1989. gada 4. oktobra secinājumi lietā C-301/87 Francija/Komisija (turpmāk tekstā — “Boussac”) (Recueil, I-307. lpp.).
(
22
)	Skat. secinājumus lietā “Boussac”, iepriekš minēti 21. zemsvītras piezīmē, 19. punkts. Ģenerāladvokāts Džeikobss uzsvēra nepieciešamību nodrošināt stingru EKL 88. pantā paredzēto procedūru ievērošanu, it sevišķi tāpēc, ka šajā jautājumā nepastāv procesuāli noteikumi.
(
23
)	Iepriekš minēts 12. zemsvītras piezīmē, 25. punkts.
(
24
)	2001. gada 22. novembra spriedums lietā C-53/00 (Recueil, I-9067. lpp.).
(
25
)	2003. gada 24. jūlija spriedums lietā C-280/00 (Recueil, I-7747. lpp.).
(
26
)	2004. gada 5. oktobra spriedums lietā C-475/01 Komisija/Grieķija (Krājums, I-8923. lpp., 18. punkts un tajā minētā judikatūra).
(
27
)	Skat. 2006. gada 1. jūnija spriedumu apvienotajās lietās C-442/03 P un C-471/03 P P & O European Ferries (Vizcaya) un Diputación Foral de Vizcaya/Komisija (Krājums, I-4845. lpp., 43. punkts un tajā minētā judikatūra).
(
28
)	Skat. 1990. gada 20. septembra spriedumu lietā C-5/89 Komisija/Vācija (Recueil, I-3437. lpp., 14. punkts) un 1997. gada 14. janvāra spriedumu lietā C-169/95 Spānija/Komisija (Recueil, I-135. lpp., 51. punkts).
(
29
)	“[..] Kopienas tiesu veiktu juridisku kontroli attiecībā uz lēmumiem par valsts atbalstu nevar uzskatīt par ārkārtēju un neparedzamu atgadījumu, jo tā ir neatņemams un būtisks elements sistēmā, kas Līgumā ir noteikta šim mērķim. Rūpīgam uzņēmējam labi jāzina, ka Komisijas lēmums par to, ka valsts pasākums nav valsts atbalsts, EKL 230. pantā paredzētajā divu mēnešu termiņā var tikt apstrīdēts Kopienu tiesā.” Spriedums iepriekš minēts 27. zemsvītras piezīmē; skat. secinājumu 153. punktu.
(
30
)	2004. gada 29. aprīļa spriedums lietā C-91/01 Itālija/Komisija (Recueil, I-4355. lpp., 66. punkts).
(
31
)	Skat. 2003. gada 5. augusta spriedumu apvienotajās lietās T-116/01 un T-118/01 P & O European Ferries (Vizcaya) un Diputación Foral de Vizcaya/Komisija (Recueil, II-2957. lpp., 209. punkts).