62002TO0341_LV
Puses
Sprieduma pamatojums
Rezolutīvā daļa
Puses
Lieta T‑341/02
Regione Siciliana, ko pārstāv I. Bragulja [ I. Braguglia ], avvocato dello Stato, kas norādīja adresi Luksemburgā,
prasītājs,
pret
Eiropas Kopienu Komisiju, ko pārstāv E. de Marčs [ E. de March ] un L. Flinns [ L. Flynn ], pārstāvji, kas norādīja adresi Luksemburgā,
atbildētāja,
par lūgumu atcelt Komisijas 2002. gada 5. decembra Lēmumu D (2002) 810439, ar ko slēgts Eiropas Reģionālas attīstības fonda (ERAF) finanšu atbalsts galvenajam projektam “Automaģistrāle Mesina-Palermo” (ERAF Nr. 93.05.03.001 – Arinco Nr. 93.IT.16.009).
EIROPAS KOPIENU PIRMĀS INSTANCES TIESA (trešā palāta)
šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs J. Azizi [ J. Azizi ], tiesneši M. Jēgers [ M. Jaeger ] un F. Deuss [ F. Dehousse ],
sekretārs H. Jungs [ H. Jung ],
izdod šo rīkojumu.
Rīkojums
Sprieduma pamatojums
Atbilstošās tiesību normas
1. EKL 158. pants paredz, ka Kopiena izstrādā un veic darbības, kas stiprina tās ekonomisko un sociālo kohēziju. Tā jo īpaši tiecas mazināt dažādu reģionu attīstības līmeņa atšķirības un vismazāk attīstīto reģionu atpalicību, lai veicinātu visas Kopienas viendabīgu attīstību. Saskaņā ar EKL 159. pantu, šo mērķu sasniegšanu Kopiena atbalsta arī ar darbībām, ko tā veic, izmantojot struktūrfondus, jo īpaši Eiropas Reģionalās attīstības fondu (ERAF).
2. Lai sasniegtu šos mērķus un reglamentētu Fonda uzdevumus, Padome pieņēma 1988. gada 24. jūnija Regulu (EEK) Nr. 2052/88 par stuktūrfondu uzdevumiem un to efektivitāti, kā arī par to darbības saskaņošanu savā starpā un ar Eiropas Investīciju bankas un citu pastāvošo finanšu instrumentu darbību (OV L 185, 9. lpp.), kurā veikti grozījumi ar Padomes 1993. gada 20. jūlija Regulu (EEK) Nr. 2081/93 (OV L 193, 5. lpp.) (turpmāk tekstā – “Regula Nr. 2052/88”, kas bija spēkā lietas faktu rašanās laikā) un ar 1988. gada 19. decembra Regulu (EEK) Nr. 4253/88, ar ko paredz īstenošanas noteikumus Regulai Nr. 2052/88 attiecībā uz struktūrfondu, struktūrfondu un Eiropas Investīciju bankas un citu pastāvošo finansēšanas instrumentu darbības koordināciju (OV L 374, 1. lpp.), kurā veikti grozījumi ar Padomes 1993. gada 20. jūlija Regulu (EEK) Nr. 2082/93 (OV L 193, 20. lpp.) (turpmāk tekstā – “Regula Nr. 4253/88”, tobrīd spēkā esoša).
Regula Nr. 2052/88
3. Saskaņā ar Regulas Nr. 2052/88 3. panta 1. punkta pirmo daļu, ERAF pamata uzdevums ir veicināt attīstībā atpalikušo reģionu attīstību un strukturālo pielāgošanos (mērķis Nr. 1). Atbilstoši minētās regulas I pielikumam, Sicīlija (Itālija) ir reģions, uz kuru attiecas mērķis Nr. 1.
4. Atbilstoši Regulas Nr. 2052/88   4. panta 1. punkta pirmajai daļai:
“Kopienu darbība papildina vai atbalsta atbilstošas valsts darbības. To veido, Komisijai konsultējoties ar attiecīgo dalībvalsti [..] un atsevišķām tās nozīmētām valsts, reģionālajām, vietējām vai citām atbildīgām iestādēm un organizācijām, kur puses ir partneri, lai sasniegtu kopēju mērķi. Šīs konsultācijas turpmāk tekstā sauktas “partnerība”. Partnerība ietver darbību sagatavošanu, finansēšanu, kā arī to novērtēšanu pirms, pēc un šīs darbības izpildes laikā.” [Neoficiāls tulkojums]
5. Regulas Nr. 2052/88 5. panta 2. punkta otrā daļa paredz, ka darbību veidi, izņemot e) apakšpunktā minēto, proti – atbalstu tehniskai palīdzībai, kas tiek sniegts pēc Komisijas iniciatīvas, var būt tikai tie, ko noteikusi dalībvalsts vai tās nozīmētās atbildīgās iestādes un ko Komisijai iesniegusi šī dalībvalsts vai, vajadzības gadījumā, šajā nolūkā dalībvalsts nozīmēta jebkura cita organizācija.
Regula Nr. 4253/88
6. Regulas Nr. 4253/88 2. pants paredz, ka dažādu fondu darbības koordināciju veic, izstrādājot Kopienu atbalsta plānu (KAP). KAP izstrādi reglamentē šīs regulas III nodaļa (8.–13. pants). Saskaņā ar šīs regulas 8. panta 1. punktu, KAP atbilstoši mērķim Nr. 1 jāizstrādā partnerības ietvaros, ņemot vērā attiecīgās dalībvalsts viedokli un pieņemot Komisijas lēmumu.
7. Atbilstoši Regulas Nr. 4253/88 sestajam apsvērumam, “piemērojot subsidiaritātes principu un neskarot Komisijas pilnvaras, jo īpaši, ciktāl tā atbild par Kopienu finanšu resursu pārvaldi, par [KAP] atspoguļoto pasākumu formu īstenošanu atbildība galvenokārt jāuzņemas dalībvalstīm attiecīgajā teritoriālajā līmenī saskaņā ar katras dalībvalsts specifiku.” [Neoficiāls tulkojums]
8. Atbilstoši Regulas Nr. 4253/88 9. panta 1. punktam (“[p]apildinājums”), lai nodrošinātu reālu ekonomisku rezultātu, sturktūrfondu kredīti nevar aizvietot dalībvalsts iestāžu strukturālos vai tiem pielīdzinātos izdevumus visā teritorijā, uz kuru attiecas izvirzītais mērķis.
9. Regulas Nr. 4253/88 IV nodaļa (“[F]ondu sniegtā palīdzība”) nosaka normas, kas attiecas uz saņemto lūgumu sniegt palīdzību izskatīšanas kārtību (14. pants), atlases nosacījumiem finansēšanai (15. pants) un dažiem īpašiem noteikumiem (16. pants).
10. Saskaņā ar minētās regulas 16. panta 2. punktu, ERAF tāpat kā citi struktūrfondi var piešķirt finanšu atbalstu lielu projektu izdevumu segšanai, proti – projektu, kuru kopējās izmaksas, kas ņemtas vērā, nosakot Kopienu palīdzības apjomu, parasti pārsniedz 25 miljonus EUR, veicot ieguldījumus infrastruktūrā, un 15 miljonus EUR, veicot ieguldījumus ražošanā.
11. Regulas Nr. 4253/88 VI nodaļa (“[F]inanšu noteikumi”) nosaka normas attiecībā uz fondu saistībām (20. pants), uz finanšu atbalsta maksājumiem (21. pants), uz finansialās darbības kontroli (23. pants) un minētās palīdzības samazināšanu, pārtraukšanu un slēgšanu (24. pants).
12. Atbilstoši Regulas Nr. 4253/88 21. pantam:
“1. Finanšu atbalsta maksājumus parasti veic divu mēnešu laikā no pieņemama lūguma saņemšanas dienas saskaņā ar budžeta saistībām, adresējot [tos] valsts, reģionālajai vai vietējai iestādei vai organizācijai, kas šajā sakarā nozīmēta attiecīgās dalībvalsts iesniegtajā lūgumā. Šos maksājumus var veikt avansa vai gala maksājumu veidā atkarībā no faktiski veiktajiem izdevumiem. Par darbībām, ko veic divu gadu vai ilgākā laika posmā, maksājumus dala saskaņā ar ikgadējām saistībām.[..]
3. Otrs avansa maksājums, ko aprēķina tādējādi, lai divu avansa maksājumu summa nepārsniegtu 80 procentus no uzņemtajām saistībām, jāveic pēc tam, kad atbildīgā organizācija ir apstiprinājusi, ka vismaz puse no pirmā avansa ir izmantota un ka darbība attīstās apmierinošā tempā un saskaņā ar izvirzītajiem mērķiem.
Maksājums ir jāadresē galīgiem ieguvējiem bez jebkādiem atskaitījumiem vai atvilkumiem, kas varētu samazināt finanšu atbalsta summu, uz ko tiem ir tiesības.
4. Ikvienas saistības saldo maksājums ir jāveic, ja:
– 1. punktā minētā nozīmētā iestāde vai organizācija iesniedz Komisijai pieteikumu maksājuma saņemšanai sešu mēnešu laikā pēc attiecīgā gada beigām vai pēc darbības faktiskas pabeigšanas,
– Komisijai tiek iesniegti 25. panta 4. punktā minētie ziņojumi,
– dalībvalsts nosūta Komisijai apliecinājumu, kas apstiprina informāciju, kura sniegta pieteikumā maksājuma saņemšanai un ziņojumos.
5. Dalībvalstis nozīmē iestādes, kurām ir tiesības izsniegt 3. un 4. punktā minētos apliecinājumus, un nodrošina, lai adresāti saņem avansa un citu maksājumu summas visīsākajā laikā, – kas parasti nepārsniedz trīs mēnešus no dienas, kad dalībvalsts ir saņēmusi apropriāciju, ar nosacījumu, ka saņēmēju pieteikumi atbilst nosacījumiem, kuri jāievēro, lai veiktu maksājumu.” [Neoficiāls tulkojums]
13. Regulas Nr. 4253/88 23. panta 1. punkts paredz:
“Lai nodrošinātu sekmīgu valsts un privāto iniciatoru darbību izpildi, dalībvalsts šo darbību īstenošanas laikā pieņem vajadzīgos pasākumus, lai:
– regulāri pārbaudītu, vai Kopienas finansētās darbības ir pienācīgi izpildītas,
– paredzētu un novērstu pārkāpumus,
– atgūtu pārkāpuma vai nevērības rezultātā zaudētus līdzekļus. Izņemot gadījumus, kuros dalībvalsts un/vai starpnieks, un/vai iniciators sniedz pierādījumus tam, ka tie nav atbildīgi par pārkāpumu vai nevērību, dalībvalsts pakārtoti ir atbildīga par nepamatoti izmaksāto summu atmaksu.
[..]” [Neoficiāls tulkojums]
14. Atbilstoši Regulas Nr. 4253/88 24. pantam:
“1. Ja izrādās, ka darbības vai pasākuma izpilde ne daļēji, ne pilnībā nepamato piešķirto finanšu atbalstu, Komisija uzsāk šī gadījuma attiecīgu pārbaudi partnerības ietvaros, pieprasot dalībvalstij, vai darbības īstenošanai tās nozīmētām iestādēm noteiktā termiņā iesniegt savus apsvērumus.
2. [P]ēc šī pārskata Komisija var samazināt vai pārtraukt palīdzību attiecīgai darbībai vai pasākumam, ja pārskats apstiprina pārkāpuma vai būtisku pārmaiņu pastāvēšanu, kas ietekmē darbības īstenošanas apstākļus vai raksturu un kuru apstiprinājums nav Komisijai pieprasīts.
3. Jebkuru nepamatoti saņemtu un atlīdzināmu summu atmaksā Komisijai [..].” [Neoficiāls tulkojums]
15. Nobeigumā Regulas Nr. 4253/88 VII nodaļa paredz normas par fondu piešķirtās palīdzības izmantošanas uzraudzību un novērtēšanu. Šajā sakarā minētās regulas 25. panta 3. punkts paredz partnerības ietvaros radīt Uzraudzības komitejas saskaņā ar vienošanos starp dalībvalsti un Komisiju.
Prāvas rašanās fakti
16. Ar 1993. gada 22. decembra Itālijas Republikai adresēto lēmumu Komisija piešķīra plānotajam laika posmam no 1994. līdz 1999. gadam ERAF finanšu atbalstu 50 procentu apmērā no pieļaujamām izmaksām automaģistrāles būvniecībai maršrutā no Palermo līdz Mesinai, Sicīlijā, kas ir galvenais projekts Regulas Nr. 4253/88 16. panta 2. punkta izpratnē. Vajadzīgie darbi sadalīti desmit posmos.
17. Saskaņā ar šī lēmuma 3. panta pirmo daļu, Kopienu palīdzību var piešķirt, lai segtu tāda projekta darbību izmaksas, kas ir dalībvalsts juridiski saistošu aktu un attiecīgu īpašu finansiālo saistību līdz 1994. gada 30. jūlijam priekšmets. Termiņš izmaksu veikšanai saistībā ar šīm operācijām bija noteikts 1996. gada 30. jūnijs. Atbilstoši šī noteikuma otrajai daļai, Komisija varēja pārcelt šos datumus saskaņā ar dalībvalsts iesniegtu lūgumu paredzētajā termiņā. Gadījumā, ja Komisija nepārceļ tās noteiktu termiņu, izdevumus, kas radušies pēc pēdējā izpildei noteiktā termiņa, vairs nevar segt no ERAF līdzekļiem.
18. Atbilstoši 1993. gada 22. decembra lēmumam, par projekta realizācijas atbildīgo iestādi ir nozīmēts prasītājs.
19. Ar 1995. gada 28. jūlija Itālijas Republikai adresēto lēmumu Komisija saskaņā ar Itālijas valdības iesniegto lūgumu pārcēla valsts finansiālo saistību izpildei noteikto termiņu uz 1995. gada 31. decembri un termiņu, kādā veicami ar projektu saistītie valsts maksājumi – uz 1997. gada 31. decembri, ja vien līdz 1995. gada 31. decembrim Komisija nepieņem citu lēmumu.
20. Ar 1995. gada 22. decembra Itālijas Republikai adresēto lēmumu Komisija izdarīja grozījumus projekta aprakstā, kas iekļauts 1993. gada 22. decembra lēmumā.
21. 1997. gada 7. jūlijā to Itālijas reģionu, uz kuriem attiecas mērķis Nr. 1, KAP Uzraudzības komiteja (turpmāk tekstā – “Uzraudzības komiteja”) atzina, ka pastāv grūtības izpildīt ar projektu saistītos darbus līdz 1997. gada 31. decembrim. Šajā sakarā automaģistrāles konsorcijs un prasītājs apņēmās katrs no saviem līdzekļiem segt attiecīgo ERAF ieguldījumu summas daļu, kas ir saistīta ar vēl nepabeigto darbu izpildi.
22. Ar 1997. gada 5. augusta vēstuli prasītājs oficiāli apņēmās finansēt attiecīgās daļas darbu izpildi.
23. Ar 1997. gada 26. septembra vēstuli prasītājs lūdza Komisiju pagarināt vairāku daļu apmaksas termiņu.
24. Ar 1997. gada 30. oktobra prasītājam adresēto vēstuli Komisija, pēc atgādinājuma, ka attiecībā uz šo projektu jau ir piešķirts pagarinājums līdz 1997. gada 31. decembrim, norādīja, ka jāpieņem visi vajadzīgie ārkārtas pasākumi, lai pabeigtu darbus termiņā.
25. Ar 1998. gada 17. jūnija vēstuli prasītājs iesniedza Ministero del Tesoro
(Valsts kasei) un Komisijai galīgo apliecinājumu par izdevumiem, kas veikti līdz 1997. gada 31. decembrim, pieteikumu maksājumu saņemšanai ERAF un gala ziņojumu par izpildi.
26. Ar 1998. gada 23. jūlija vēstuli Komisija pārsūtīja šo ziņojumu Ministero del Tesoro
(Valsts kasei), pamatojot, ka tas nesatur visu vajadzīgo informāciju, lai uzsāktu projekta slēgšanu. Tā lūdza Itālijas iestādes nosūtīt jaunu gala ziņojumu, kas par katru no minētā projekta ietvaros finansētajām desmit daļām satur pārskatu par tehniskās un finanšu izpildes stāvokli maksājumu bilances slēgšanas dienā (proti, 1997. gada 31. decembrī) un attiecīgu pamatojumu iemesliem, kas izraisīja katras no desmit projekta daļām izpildes nokavējumu.
27. Ar 1999. gada 10. janvāra vēstuli Komisija norādīja Ministero del Tesoro
(Valsts kasei), ka no gala ziņojuma par izpildi izriet, ka acīmredzami nav ievērotas prasītāja saistības finansēt projekta darbu izpildi vēlākais līdz 1997. gada 31. decembrim. Komisija atzina, ka tikai divas daļas no paredzētajām desmit bija pabeigtas 1997. gada 31. decembrī, ar divu gadu nokavējumu. Pastāvot šiem apstākļiem, Komisija paskaidro, ka palīdzības maksājumu bilances iespējamo saldo norēķinu vajadzētu balstīt uz faktiski veiktajiem izdevumiem par divām pabeigtajām daļām tādā mērā, cik to izpilde pēc būtības atbilst sākotnējam projektam.
28. Ar 2001. gada 21. decembra vēstuli Komisija, iesniedzot to Itālijas Republikas pastāvīgajam pārstāvim Eiropas Savienībā, nosūtīja Itālijas Republikai priekšlikumu slēgt projektu, pamatojoties uz atzīto darbu izpildes nokavējumu. Šis priekšlikums par slēgšanu tika balstīts uz izdevumiem, kas veikti līdz 1997. gada 31. decembrim attiecībā uz darbiem, kas pabeigti līdz 1999. gada 31. decembrim.
29. Ar 2002. gada 14. februāra vēstuli prasītājs iesniedza savus rakstveida apsvērumus attiecībā uz priekšlikumu par slēgšanu.
30. Ar 2002. gada 5. septembra vēstuli (turpmāk tekstā – “Apstrīdētais lēmums”) Komisija, iesniedzot to Itālijas Republikas pastāvīgajam pārstāvim Eiropas Savienībā, nosūtīja Itālijas Republikai savu lēmumu uzsākt projekta attiecīgās palīdzības galīgu slēgšanu, balstoties uz izdevumiem, kas veikti līdz 1997. gada 31. decembrim un attiecībā uz darbiem, kas pabeigti līdz 2002. gada 5. septembrim, tāpat atceļot un aizvietojot slēgšanas datumus, kas norādīti 2001. gada 21. decembra vēstulē.
31. Atbilstoši šim lēmumam, Komisija norādīja, no vienas puses, uz neizmaksāto bilances summu, uz kuru attiecas atteikšanās no saistībām to izmaksāt, proti, starpību starp sākotnēji projektam piešķirtās ERAF finansētās palīdzības summu un atbilstošo ERAF kopumā izmaksāto summu, un, no otras puses, uz atgūstamo summu, proti, starpību starp ERAF kopumā izmaksāto summu un atbilstošo izdevumu daļu, ko ERAF būtu jāsedz projekta slēgšanas dienā. Turklāt Komisija norādīja, ka Itālijas Republikai ar ierakstītu vēstuli jāpaziņo par šo lēmumu palīdzības galīgiem ieguvējiem.
Process un lietas dalībnieku prasījumi
32. Šajā kontekstā prasītājs cēla šo prasību ar pieteikumu, kas iesniegts Pirmās instances tiesas kancelejā 2002. gada 14. novembrī.
33. Lai pamatotu savu prasību atcelt lēmumu, prasītājs norāda uz četriem pamatiem. Pirmais saistīts ar organizācijas, kas parakstījusi Apstrīdēto lēmumu, pilnvaru trūkumu. Otrais saistīts ar Regulas Nr. 4253/88 pārkāpumu un/vai kļūdainu piemērošanu. Trešais saistīts ar pretrunīgo Komisijas nostāju un tiesiskās paļāvības principa pārkāpumu. Ceturtais saistīts ar motivācijas trūkumu un izmeklēšanas trūkumu.
34. Prasītāja prasījumi Pirmās instances tiesai ir šādi:
– atcelt Apstrīdēto lēmumu;
– piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
35. Komisijas prasījumi Pirmās instances tiesai ir šādi:
– atzīt prasību par nepieņemamu;
– pakārtoti, noraidīt prasību pēc būtības;
– jebkurā gadījumā piespriest prasītājam atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
Par pieņemamību
Lietas dalībnieku argumenti
36. Komisija neapstrīd, ka Apstrīdētais lēmums skar prasītāju individuāli. Turpretī tā uzskata, ka Apstrīdētais lēmums neskar prasītāju tieši un ka tādēļ šī prasība ir nepieņemama, balstoties uz šo vienu pamatu.
37. Komisija pēc būtības norāda, ka Pirmās instances tiesa savā 2001. gada 25. aprīļa rīkojumā lietā T‑244/00 Coillte Teoranta /Komisija, Recueil, II‑1275. lpp., jau ir nospriedusi, ka lēmumam par dažu Eiropas Lauksaimniecības virzības un garantiju fonda (ELVGF) Garantiju nodaļas finansēto izdevumu izslēgšanu nav tiešas iedarbības uz Kopienu atbalsta saņēmēja tiesisko stāvokli.
38. Saskaņā ar Komisijas viedokli, šī rīkojuma pamatojums jāpiemēro vienādi gan ERAF, gan citu strukturālo fondu pārvaldībai plānošanas laika posmā no 1994.līdz 1999. gadam. Šī transpozīcija ir iespējama, jo šo fondu vadība balstās uz tiesisko attiecību, kas pastāv, no vienas puses, starp Komisiju un dalībvalstīm, un, no otras puses, starp dalībvalstīm un atbalsta saņēmējiem, nodalīšanas principu.
39. Šajā gadījumā Komisija uzskata, ka Apstrīdētais lēmums atstāj Itālijas Republikai diskrecionāru varu atgūt no galīgā ieguvēja nepamatoti izmaksātos līdzekļus. Jebkurš prasītāja iespējami atgūtais atbalsts, kas tam šajā gadījumā ir atmaksāts, nav Apstrīdētā lēmuma kā tāda, bet šajā sakarā iespējami iesaistīto atbildīgo iestāžu saskaņā ar valsts tiesību aktiem veiktas darbības rezultāts.
40. Līdz ar to, lai pienācīgi izpildītu Apstrīdētos lēmumu, Itālijas Republikai būtu jāatmaksā Komisijai šajā lēmumā norādītā nepamatoti izmaksātā summa. Tomēr, ja tas tā būtu, no tā izrietētu, ka Apstrīdētais lēmums tieši neskar prasītāju.
41. Tādēļ Komisija lūdz vispirms atzīt prasību par nepieņemamu.
42. Prasītājs norāda, ka EK līguma noteikumus par personas tiesībām celt prasību nevar interpretēt šaurā nozīmē (Tiesas 1963. gada 15. jūlija spriedums lietā 25/62 Plaumann /Komisija, Recueil, 197. lpp.). Saskaņā ar prasītāja viedokli, tiesības celt prasību tādējadi jāatzīst visām personām, kam piemīt minētā Līguma noteikumos prasītais juridiskas personas statuss un kuras apstrīdētais akts skar individuāli un tieši.
43. Prasītājs uzskata, ka šis risinājums tāpat jāpiemēro gadījumos, kad prasītājs ir valsts organizācija, kas atbilst noteiktiem nosacījumiem (Pirmās instances tiesas 1999. gada 15. jūnija spriedums lietā T‑288/97 Regione autonoma Friuli-Venezia Giulia /Komisija, Recueil, II‑1871. lpp.).
44. Saskaņā ar prasītāja viedokli, šajā gadījumā apstrīdētais akts, kaut gan tas formāli nav adresēts prasītājam, viņu skar tieši un individuāli, jo pastāv cēloņsakarība starp prasītāja individuālo stāvokli un pieņemto aktu, un prasītāju var atzīt par akta faktisko adresātu. Kaut gan šim aktam nav normatīvs vai vispārpiemērojams raksturs, minētais akts ir pieņemts, ņemot vērā prasītāja īpašo stāvokli, tādējādi piešķirot tam tiesības celt prasību Tiesā (Tiesas 1971. gada 13. maija spriedums lietās 41/70 – 44/70 International Fruit Company
u.c./Komisija, Recueil, 411. lpp., 1975. gada 18. novembra spriedums lietā 100/74 CAM /Komisija, Recueil, 1393. lpp., un 1989. gada 21. novembra spriedums lietā C‑244/88 Usines coopératives de déshydratation du Vexin
u.c./Komisija, Recueil, 3811. lpp.).
45. Attiecībā uz papildu nosacījumu, kas izvirzīts, lai varētu pienācīgi celt prasību, proti, lai nebūtu jāpieņem neviens izpildes pasākums, lai piemērotu apstrīdēto aktu, prasītājs uzskata, ka var pamatoti pieņemt, ka prasītājs šajā gadījumā tāpat atbilst šiem nosacījumiem. Apstrīdētais lēmums tiešā veidā ietekmē prasītāja tiesisko stāvokli, neatstājot Itālijas Republikai kā lēmuma adresātam nekādu diskrecionāru varu attiecībā uz šī lēmuma īstenošanu, kas ietver tikai lūgumu atmaksāt ERAF iepriekš pārskaitīto summu, nenorādot uz vajadzību šajā sakarā pieņemt papildu tiesību aktus. Prasītājs uzskata, ka, saskaņā ar Kopienu pastāvīgo judikatūru, ar šādiem apstākļiem pietiek, lai pamatotu personas tiesības celt prasību Tiesā (Tiesas 1998. gada 5. maija spriedums lietā C‑386/96 P Dreyfus /Komisija, Recueil, I‑2309. lpp., 43. punkts, un minētā judikatūra).
46. Turklāt prasītājs uzsver, ka, pretēji Komisijas apgalvojumam, saistībā ar apstrīdēto projektu pastāvēja tieša juridiska saistība starp prasītāju un Komisiju. Šajā sakarā prasītājs atsaucās jo īpaši uz 1997. gada 30. oktobra vēstuli, ar kuru Komisija tiešā veidā informēja prasītāju par savu nostāju attiecībā uz prasītāja lūgtā pagarinājuma darbu pabeigšanai piešķiršanu.
Pirmās instances tiesas vērtējums
47. Saskaņā ar tās Reglamenta 113. pantu, Pirmās instances tiesa jebkurā laikā pēc savas ierosmes var apsvērt, vai pastāv kāds absolūts šķērslis tiesas procesam, pieņemot šajā sakarā savu lēmumu saskaņā ar minētā reglamenta 114. panta 3. un 4. punktā paredzētajiem nosacījumiem.
48. Atbilstoši Pirmās instances tiesas Reglamenta 114. panta 3. punktam, pārējā procesa daļa notiek mutvārdos, ja vien Pirmās instances tiesa nelemj citādi.
49. Šajā gadījumā Pirmās instances tiesa uzskata, ka lietas materiāli ir pietiekami skaidri, un nolemj, ka nav vajadzības uzklausīt puses un to mutvārdu paskaidrojumus.
50. Jāatgādina, ka, atbilstoši EKL 230. panta ceturtajai daļai, jebkura fiziska vai juridiska persona ar šī noteikuma pirmajā un otrajā daļā minētajiem nosacījumiem var griezties Tiesā par lēmumu, kas adresēts šai personai, vai par lēmumu, kas – kaut arī regulas vai lēmuma formā adresēts citai personai – tomēr šo personu skar tieši un individuāli .
51. Šajā gadījumā ir zināms, ka Komisija bija paziņojusi Itālijas Republikai par Apstrīdēto lēmumu.
52. Šādos apstākļos ir jāpārbauda, vai prasītājs, kuru nevar uzskatīt par Apstrīdētā lēmuma adresātu EKL 230. panta ceturtās daļas izpratnē, ir tiesīgs celt prasību atcelt minēto lēmumu, pamatojot šo prasību ar to, ka šis lēmums viņu skar tieši un individuāli.
53. Attiecībā uz to, ka lēmums skar personu tieši, saskaņā ar pastāvīgo judikatūru, šis nosacījums prasa, lai apstrīdētais Kopienu pasākums tieši iespaido personas tiesisko stāvokli un lai šis pasākums nepiešķir diskrecionāru varu tā saņēmējiem, kas atbild par pasākuma īstenošanu, vienlaikus paši pasākumi īstenojami automātiski un tikai saskaņā ar Kopienu regulējumu, nepiemērojot citas tām pakārtotas normas (šī sprieduma 45. punktā minetais spriedums lietā Dreyfus /Komisija, 43. punkts, Pirmās instances tiesas 1998. gada 15. septembra spriedums lietā T‑54/96 Oleifici Italiani
un Fratelli Rubino /Komisija, Recueil, II‑3377. lpp., 56. punkts, 2000. gada 13. decembra spriedums lietā T‑69/99 DSTV /Komisija, Recueil, II‑4039. lpp., 24. punkts, un 2001. gada 22. novembra spriedums lietā T‑9/98 Mitteldeutsche Erdöl-Raffinerie /Komisija, Recueil, II‑3367. lpp., 47. punkts; Pirmās instances tiesas 2002. gada 10. septembra rīkojums lietā T‑223/01 Japan Tobacco
un JT International /Parlaments un Padome, Recueil, II‑3259. lpp., 45. punkts). Tas pats attiecas uz apstrīdētā akta saņēmēju iespēju atteikties no Kopienu akta īstenošanas, kas ir tīri teorētiska, un nav apšaubāma viņu griba ievērot šī akta prasības (Tiesas 1985. gada 17. janvāra spriedums lietā 11/82 Piraiki-Patraiki
u.c./Komisija, Recueil, 207. lpp., 8.–10. punkts, un šī sprieduma 45. punktā minētais spriedums lietā Dreyfus /Komisija, 44. punkts).
54. Šajā gadījumā jāatzīst, ka Apstrīdētais lēmums, ietverot Komisijas atteikumu pagarināt pieteikuma galīgā maksājuma saņemšanai iesniegšanas termiņu un pilnībā pārtraucot apstrīdēto palīdzību, ņemot vērā izdevumus, kas radušies līdz 1997. gada 31. decembrim, par darbiem, kas pabeigti līdz 2002. gada 5. septembrim, izslēdz visus apstrīdētās palīdzības ietvaros veiktos ERAF maksājumus attiecībā uz izdevumiem, kas būtu radušies pēc 1997. gada 31. decembra, vai par darbiem, kas nebija pabeigti līdz 2002. gada 5. septembrim, kur minētie izdevumi šī iemesla dēļ būtu atzīstami par palīdzības nosacījumiem neatbilstošiem izdevumiem.
55. No minētā izriet, ka Apstrīdētais lēmums tādējādi, no vienas puses, atbrīvoja ERAF no saistībām izmaksāt palīdzības summas, kas vēl nebija piešķirtas, saistībā ar izdevumiem, uz kuru segšanu nevar pretendēt, un, no otras puses, atļāva Komisijai uzsākt ERAF jau izmaksāto summu, kas attiecās uz minētajiem izdevumiem, atgūšanu. Apstrīdētais lēmums pārtrauca ERAF finanšu atbalsta sniegšanu (Pirmās instances tiesas 2002. gada 6. jūnija rīkojums lietā T‑105/01 SLIM Sicilia /Komisija, Recueil, II‑2697. lpp., 47. punkts).
56. Attiecībā uz šī lēmuma iedarbības uz prasītāju noteikšanu jāatzīmē, ka, atbilstoši sākotnējam 1993. gada 22. decembra lēmumam par apstrīdētās palīdzības piešķiršanu, prasītājs bija par projekta izpildi atbildīgā iestāde. No lietas materiāliem izriet, ka saskaņā ar Regulas Nr. 4253/88 21. panta 1. punktu prasītājs kā atbildīgā iestāde saņēma summu, kas bija līdzvērtīga apstrīdētajai palīdzībai, lai šo summu piešķirtu galīgiem ieguvējiem. No Apstrīdētā lēmuma izriet, ka saskaņā ar Regulas Nr. 4253/88 21. panta 3. punktu šie maksājumi veidoja 80 procentus no kopējās apstrīdētās palīdzības.
57. Šajā gadījumā Apstrīdēto lēmumu varētu uzskatīt par tādu, kas tieši skar prasītāja tiesisko stāvokli tikai tad, ja saskaņā ar šo lēmumu – ar nosacījumu, ka Itālijas Republikai šajā sakarā nav diskrecionāras varas – minētajam prasītājam, no vienas puses, nebūtu pārskaitītas vēlāk atsauktās summas, kas ir līdzvērtīgas no ERAF apstrīdētās palīdzības ietvaros vēl nesaņemtajām summām un kas tādēļ turpmāk būtu attiecināmas uz nepamatotiem izdevumiem, un, no otras puses, būtu jāatmaksā nepamatoti saņemtās summas, kas līdzvērtīgas apstrīdētās palīdzības ietvaros jau saņemtajām summām, kas izmaksātas, lai segtu izdevumus, kuri atzīti par nepamatotiem.
58. Pirmās instances tiesa ir spriedusi, ka šādas sekas neizriet ne no Komisijas lēmuma par ERAF finanšu atbalsta slēgšanu, ne no kāda cita Kopienu tiesību noteikuma, kura mērķis būtu reglamentēt šāda lēmuma iedarbību (šī sprieduma 55. punktā minētais rīkojums lietā SLIM Sicilia /Komisija, 51. punkts).
59. Šajā sakarā vispirms ir jāatgādina, ka, saskaņā ar Kopienu institucionālo sistēmu un normām, kas reglamentē attiecības starp Kopienu un dalībvalstīm, ja Kopienu tiesības nenosaka citādi, dalībvalstīm ir pienākums savā teritorijā nodrošināt Kopienu tiesību aktu izpildi (Tiesas 1983. gada 21. septembra spriedumi lietās 205/82 – 215/82 Deutsche Milchkontor
u.c., Recueil, 2633. lpp., un 1987. gada 7. jūlija spriedums lietās 89/86 un 91/86 Étoile commerciale
un CNTA /Komisija, Recueil, 3005. lpp., 11. punkts; šī sprieduma 37. punktā minētais rīkojums lietā Coillte Teoranta /Komisija, 42. punkts). Attiecībā jo īpaši uz ERAF ietvaros veikto finansējumu, saskaņā ar Regulas Nr. 4253/88 23. panta 1. punktu, dalībvalstu pienākums ir veikt vajadzīgos pasākumus, lai atgūtu līdzekļus, kas zaudēti pārkāpuma vai nevērības dēļ.
60. Kā Tiesa ir spriedusi 2004. gada 22. janvāra spriedumā lietā COPPI
(C‑271/01, Recueil, I‑1029. lpp., 39. un 40. punkts), šis pēdējais noteikums nostiprina subsidiaritātes principu, kas minēts Regulas Nr. 4253/88 sestajā apsvērumā, saskaņā ar kuru, nekaitējot Komisijas kā par Kopienu finanšu līdzekļu pārvaldību atbildīgās institūcijas pilnvarām, attiecībā uz ERAF piešķirto līdzekļu izmantošanu darbības veidu īstenošana attiecīgajā teritorijā ir galvenokārt jāiekļauj dalībvalsts kompetencē, ievērojot katras dalībvalsts īpatnības (šajā sakarā skat., pēc analoģijas, Pirmās instances tiesas 2004. gada 15. marta rīkojumu lietās T‑66/02 un T‑139/02 Institouto N. Avgerinopoulou
u.c./Komisija, Recueil, II‑855. lpp., 64. punkts).
61. Šīs sistēmas ietvaros, saskaņā ar Tiesas judikatūru, dalībvalsts pienākumos ietilpst īstenot Kopienu tiesību aktus un attiecībā uz uzņēmējiem pieņemt vajadzīgos individuālos lēmumus. Īstenojot Kopienu tiesību aktus, dalībvalstis rīkojas saskaņā ar valsts tiesību aktos paredzētajām normām un kārtību, ievērojot Kopienu tiesībās noteiktās robežas (šī sprieduma 59. punktā minētais spriedums lietā Étoile commerciale
un CNTA /Komisija, 12. punkts, un šī sprieduma 37. punktā minētais rīkojums lietā Coillte Teoranta /Komisija, 42. punkts).
62. Šajā sakarā jāuzsver, ka tādu teritoriālo valsts iestādi, kāda ir prasītājs, kas reģionālā līmenī ir atbildīgs par līdzekļu pārvaldīšanu, kuri saņemti no ERAF, nevar pielīdzināt pašai dalībvalstij (Tiesas 1997. gada 21. marta rīkojums lietā C‑95/97 Région wallonne /Komisija, Recueil, I‑1787. lpp., 6. punkts). Turklāt piemērojamais regulējums, jo īpaši Regulas Nr. 2052/88 4. panta 1. punkta pirmā daļa, skaidri nodala dalībvalstis, no vienas puses, un šo dalībvalstu ieceltās atbildīgās vietējās, reģionālās vai valsts iestādes vai organizācijas, no otras puses.
63. Tieši šajā kontekstā ir jāpārbauda, vai lēmums tieši skar prasītāju.
64. Pirmkārt, attiecībā uz ERAF atteikšanos no saistībām izmaksāt nepārskaitītās summas jāatgādina, ka Apstrīdētais lēmums aprobežojas ar norādi Itālijas Republikai, ka minētās summas netiks pārskaitītas, jo tiek pārtraukta apstrīdētā palīdzība. Taču no Regulas Nr. 4253/88 21. panta 5. punkta izriet, ka, izņemot atsevišķus darbības veidus, kas minēti Regulas Nr. 4252/88 5. panta 2. punkta pirmās daļas e) apakšpunktā un par kuriem netiek spriests šīs prāvas ietvaros, Komisijai jāizmaksā attiecīgajai dalībvalstij ERAF finanšu atbalsta ietvaros piešķirtās Kopienu apropriācijas (šī sprieduma 60. punktā minētais spriedums lietā COPPI, 37., 38. un 41. punkts, ģenerāladvokāta Albēra secinājumi šajā lietā, Recueil, I‑1039. lpp., 61. punkts).
65. Jāatzīst, ka, lai finansētu konkrētā projekta attiecīgo darbu pabeigšanu, šajā gadījumā nekas netraucē Itālijas Republikai pieņemt lēmumu par apņemšanos segt no saviem attiecīgajiem līdzekļiem Kopie nu finansējuma daļu, uz kuru attiecas atteikšanās no saistībām. Šajā sakarā jāatgādina, ka, atbilstoši Regulas Nr. 2052/88 4. panta 1. punktam, ERAF palīdzība papildina vai atbalsta atbilstošās valsts darbības, papildus Regulas Nr. 4253/88 9. pantam precizējot, ka, saskaņā ar papildināšanas principu, Kopienu palīdzība nevar aizvietot pašas dalībvalsts izdevumus.
66. Otrkārt, attiecībā uz nepamatoti izmaksāto summu atmaksu jāatzīmē, ka Apstrīdētajā lēmumā Komisija aprobežojas ar norādi Itālijas Republikai, ka Kopienu maksājumu summas, kas atbilst izdevumiem, uz kuru segšanu nevar pretendēt, ir jāatgūst par labu ERAF. Atšķirībā no vispārējās Komisijas prakses, kas saistīta ar nelikumīgu atbalstu, kurš atzīts par nesaderīgu ar kopējo tirgu, Apstrīdētais lēmums nesatur nevienu noteikumu, kas prasītu, lai Itālijas Republika uzsāktu nepamatoti izmaksāto summu atgūšanu no to saņēmējiem (šajā sakarā skat. šī sprieduma 37. punktā minēto rīkojumu lietā Coillte Teoranta /Komisija, 45. punkts).
67. Konkrētajā gadījumā ar Apstrīdēto lēmumu Itālijas Republikai uzlikto pienākumu – paziņot galīgiem ieguvējiem par minēto lēmumu – acīmredzot, nevar pielīdzināt pienākumam uzsākt nepamatoti izmaksāto summu atgūšanu no galīgā ieguvēja. Katrā ziņā, tā kā prasītājs nebija attiecīgā finanšu atbalsta galīgais ieguvējs, šī norāde nekādā gadījumā nenozīmē, kam turklāt piekrīt prasītājs, ka Apstrīdētais lēmums tieši skar prasītāja tiesisko stāvokli EKL 230. panta ceturtās daļas izpratnē.
68. Apstrīdētā lēmuma pienācīga izpilde tādējādi tikai prasa, un kā to arī Komisija pareizi norāda savos dokumentos, ka Itālijas Republikai jāatmaksā ERAF norādītās nepamatoti izmaksātās summas (šajā sakarā skat. šī sprieduma 37. punktā minēto rīkojumu lietā Coillte Teoranta /Komisija, 45. punkts, šī sprieduma 64. punktā minētos ģenerāladvokāta Albēra secinājumus lietā COPPI, 58.–63. punkts).
69. Šajā sakarā turklāt jāuzsver, ka Komisija var prasīt palīdzības atmaksu tikai no iestādes, kurai tā šo palīdzību ir piešķīrusi (šī sprieduma 64. punktā minētie ģenerāladvokāta Albēra secinājumi lietā COPPI, 58. punkts). Kā jau šī sprieduma 64. punktā ir norādīts, ERAF finanšu atbalsta ietvaros piešķirtās Kopienu apropriācijas gadījumos, kā šajā lietā, Komisijai ir jāizmaksā attiecīgajai dalībvalstij (šī sprieduma 60. punktā minētais spriedums lietā COPPI, 41. punkts).
70. Šādos apstākļos prasītājam izmaksāto Kopienu līdzekļu atmaksa būtu nevis Apstrīdētā lēmuma, bet saskaņā ar valsts tiesību aktiem Itālijas Republikas šajā nolūkā veikto darbību tiešs rezultāts ar mērķi izpildīt pienākumus, kas tai izriet no Kopienu tiesību aktiem šajā jomā (šī sprieduma 59. punktā minētais spriedums lietā Deutsche Milchkontor
u.c., 19. un 20. punkts, ģenerāladvokāta Kruša Vilasas secinājumi šī sprieduma 59. punktā minētajā lietā Étoile commerciale
un CNTA /Komisija, 48.–52. punkts, šī sprieduma 37. punktā minētais rīkojums lietā Coillte Teoranta /Komisija, 47. punkts).
71. Attiecībā uz ERAF finanšu atbalstu Pirmās instances tiesa jau ir spriedusi, ka nav pamata secināt, ka dalībvalstij nav nekādas diskrecionāras varas, proti, tiesību pieņemt lēmumu saistībā ar šādu atmaksu (šī sprieduma 55. punktā minētais rīkojums lietā SLIM Sicilia /Komisija, 52. punkts).
72. Faktiski, saskaņā ar subsidiaritātes principu, kas minēts Regulas Nr. 2082/93 sestajā apsvērumā, ja dalībvalsts pieņem pasākumus, lai piemērotu Regulas Nr. 4253/88 23. panta 1. punktu, tā rīkojas atbilstoši savām pilnvarām (skat. šajā sakarā šī sprieduma 60. punktā minēto spriedumu lietā COPPI, 39.–45. un 48. punkts, un šī sprieduma 64. punktā minētos ģenerāladvokāta Albēra secinājumus šajā lietā, 72. punkts).
73. Tādējādi nevar izslēgt, ka īpaši apstākļi var novest pie tā, ka Itālijas Republika atsakās pieprasīt apstrīdētās palīdzības atmaksu un pati uzņemas pienākumu atmaksāt ERAF summas, attiecībā uz kurām tā kļūdaini uzskatīja, ka tās jāmaksā pašai Itālijas Republikai (šajā sakarā skat. Tiesas 1979. gada 7. februāra spriedumu lietā 11/76 Nīderlande/Komisija, Recueil, 245. lpp., 8. punkts, ģenerāladvokāta Kruša Vilasas secinājumus šī sprieduma 59. punktā minētajā lietā Étoile commerciale
un CNTA /Komisija, 54. punkts, šī sprieduma 37. punktā minēto rīkojumu lietā Coillte Teoranta /Komisija, 48. punkts).
74. Šajā sakarā vispirms jānorāda, ka neviens no Komisijas lēmumiem, kas konkrētajā gadījumā pieņemti attiecībā uz Itālijas Republiku, kaut tas būtu pirmais 1993. gada 22. decembra lēmums vai turpmākie 1995. gada 28. jūlija vai 22. decembra lēmumi, neietvēra noteikumus, kas uzliktu par pienākumu Itālijas Republikai atgūt nepamatoti izmaksātās summas no prasītāja vai galīgā ieguvēja.
75. Turklāt, kā jau tas tika norādīts šī sprieduma 65. punktā, tā kā ERAF finanšu atbalsts papildina vai atbalsta atbilstošās valsts darbības, nevar izslēgt, ka Itālijas Republika uzsāk konkrētā projekta izpildes finansēšanu no pašas līdzekļiem.
76. Šajā sakarā jāatzīmē – no lietas materiāliem neizriet, ka attiecībās ar prasītāju Itālijas Republika būtu paudusi savu nodomu pārcelt jebkura ar attiecīgās palīdzības samazināšanu saistīta Komisijas lēmuma finansiālās sekas uz minēto prasītāju vai galīgiem ieguvējiem. Jo īpaši prasītājs nav sniedzis nevienu norādi, ka projekta finansējums, ciktāl runa ir par Kopienu palīdzību, būtu atkarīgs no nosacījuma, ka šis finansējums tiks iedalīts no ERAF līdzekļiem, kas ir apstāklis, kurš norāda uz Apstrīdētā lēmuma vairāk netiešu ietekmi uz minētās palīdzības iespējamo atgūšanu (šī sprieduma 37. punktā minētais rīkojums lietā Coillte Teoranta /Komisija, 51. punkts). Jebkurā gadījumā – pat ja tāds būtu bijis šis gadījums, jāatgādina, ka gan Tiesa (šī sprieduma 59. punktā minētais spriedums lietā Étoile commerciale
un CNTA /Komisija, 13. punkts), gan Pirmās instances tiesa (šī sprieduma 55. punktā minētais rīkojums lietā SLIM Sicilia /Komisija, 51. punkts) jau ir spriedušas, ka ar šādu apstākli nepietiek, lai konstatētu EKL 230. panta ceturtajā daļā izvirzītā nosacījuma esamību, kas paredz, ka lēmums personu skar tieši un individuāli, jo šādā gadījumā līdzekļu atgūšana nav Apstrīdētā Kopienu lēmuma, bet kompetento valsts iestāžu neatkarīgi veiktu iekšējo pasākumu rezultāts.
77. Nobeigumā jānorāda, ka, pat ja Itālijas Republikai vajadzēja pieņemt lēmumu uzsākt nepamatoti izmaksāto summu atgūšanu, nekas nenorāda uz to, ka tai nebija diskrecionāras varas atiecībā uz iestādi, no kuras šīs summas būtu jāatgūst. Jo īpaši nav nodibināts, ka Itālijas Republikai būtu jāuzsāk nepamatoti izmaksāto summu atgūšana no prasītāja, nevis no galīgiem ieguvējiem.
78. No visa iepriekš minētā izriet, ka pēc Apstrīdētā lēmuma pieņemšanas tieši Itālijas Republikai bija jānovērtē tas, vai ir jāpieprasa nepamatoti izmaksāto summu atmaksa, saskaņā ar savas valsts tiesību noteikumiem un pakļaujoties valsts tiesu kontrolei, atkarībā no situācijas – vai nu no prasītāja, vai no galīgiem ieguvējiem – un šajā sakarā jāveic individuāli nepieciešami valsts pasākumi.
79. Turklāt jāatzīst, ka, kaut gan prasītājs savos iesniegtajos dokumentos apgalvoja, ka Itālijas Republikai nebija nekādas diskrecionāras varas atgūt nepamatoti izmaksātās summas, tas nav iesniedzis nevienu argumentu, lai šo apgalvojumu pamatotu. Turklāt prasītājs vairs neuzskata, ka, pat pieņemot, ka Itālijas Republikai bija diskrecionāra vara, tā bija tīri teorētiska, ņemot vērā jo īpaši dažus speciālus valsts tiesību noteikumus, kas attiecas, piemēram, uz kompetenču sadalījumu starp valsti un reģionālajām iestādēm. Šajā sakarā jāatzīmē – ja gadījumos, kuros pēc dalībvalsts lūguma Komisija pieņem aizsargpasākumus vai atzīst valsts atbalstu par saderīgu ar kopējo tirgu, nav šaubu, kā arī tas izriet no judikatūras, ka, lūdzot pieņemt minētos pasākumus, dalībvalsts rīkosies ar mērķi panākt paredzēto seku iestāšanos (skat. šī sprieduma 53. punktā minēto spriedumu lietā Piraiki-Patraiki
u.c./Komisija, 8. un 9. punkts, Pirmās instances tiesas 1996. gada 12. decembra spriedumu lietā T‑380/94 AIUFFASS
un AKT /Komisija, Recueil, II‑2169. lpp., 46. un 47. punkts, un 2002. gada 5. decembra spriedumu lietā T‑114/00 Aktionsgemeinschaft Recht und Eigentum /Komisija, Recueil, II‑5121. lpp., 73. un 74. punkts), tad to pašu nevar attiecināt uz šo gadījumu, jo Itālijas Republika nav lūgusi Komisiju pieņemt Apstrīdēto lēmumu, tādēļ, nepastāvot nevienam argumentam, kas norādītu uz pretējo, nevar izslēgt, ka Itālijas Republika atsakās uzsākt attiecīgās palīdzības atgūšanu no prasītāja vai galīgiem ieguvējiem.
80. No minētā izriet, ka Apstrīdētais lēmums tieši neskar prasītāja tiesisko stāvokli.
81. Neviens no prasītāja iesniegtajos dokumentos norādītajiem argumentiem vai apstākļiem, tā kā tie nav pamatoti, neiespaido šo secinājumu.
82. Pirmkārt, attiecībā uz spriedumu lietā Dreyfus /Komisija (šī sprieduma 45. punktā minētais spriedums), ko prasītājs ir minējis, lai pamatotu apgalvojumu, kas tam dod tiesības celt prasību tiesā, jāatzīmē, ka situāciju, kāda izveidojusies šajā gadījumā, nevar pielīdzināt situācijai, attiecībā uz kuru pasludināts minētais spriedums. Faktiski, Tiesa iepriekš minētā sprieduma lietā Dreyfus /Komisija 52. un 53. punktā konstatēja, ka Apstrīdētā lēmuma saņēmēja iespēja atteikties no attiecīgā Kopienu finansējuma bija “tīri teorētiska” tādā nozīmē, ka minētais lēmums, ar ko atteikts šāds finansējums, liedza prasītājam “jebkuru iespēju sekmīgi izpildīt tam piešķirtā darījuma saistības vai saņemt samaksu par piegādēm, kas veiktas saskaņā ar līguma nosacījumiem”. Šī iemesla dēļ Tiesa uzskatīja, ka šis lēmums tieši iespaidoja prasītāju. Turpretī šajā gadījumā no iepriekš veiktās analīzes izriet, ka Itālijas Republikas iespēja uzņemties darbu pabeigšanas finansēšanu no pašas līdzekļiem, turklāt neuzsākot nepamatoti izmaksāto summu atgūšanu no prasītāja, nebūt nav teorētiska.
83. Otrkārt, attiecībā uz replikā īsumā izvirzīto apstākli, saskaņā ar kuru prasītājs ir “valsts organizācija, kas atbilst noteiktiem nosacījumiem”, pietiek atgādināt – ja decentralizētas vai autonomas valsts iestādes var celt prasību par lēmuma atcelšanu, balstoties uz EKL 230. pantu, tad šādas prasības pieņemamība, kā tas izriet no prasītāja minētā sprieduma lietā Regione autonoma Friuli-Venezia Giulia /Komisija (šī sprieduma 43. punktā minētais spriedums, 28.–35. punkts), ir pakļauta nosacījumam, ka apstrīdētais akts tieši skar minētās iestādes. Tomēr, saskaņā ar iepriekš minēto pamatojumu, prasītāja šajā gadījumā neatrodas šādā situācijā.
84. Treškārt, attiecībā uz apstākli, saskaņā ar kuru minētā projekta sakarā pastāvēja tieša juridiska saistība starp prasītāju un Komisiju, jo atsevišķus dokumentus atbildētāja sūtīja tieši prasītājam, pietiek atzīt, ka šāds apstāklis, pat pieņemot, ka tas ir pierādīts, nekādā ziņā nenorāda uz to, ka pastāv tieša saistība starp prasītāju un Apstrīdēto lēmumu EKL 230. panta ceturtās daļas izpratnē, jo šādas saistības pastāvēšanu var konstatēt tikai tad, ja minētais lēmums tieši skar prasītāja tiesisko stāvokli, nepiemērojot citas pakārtotas normas. No iepriekš izklāstītās analīzes izriet, ka šajā gadījumā tas tā nav.
85. Nobeigumā, ceturtkārt, attiecībā uz apstākli, saskaņā ar kuru Apstrīdētais lēmums ir pieņemts, ņemot vērā prasītāja īpašo stāvokli, pietiek atgādināt, ka šāds apstāklis – pieņemot, ka tas ir pierādīts – labākajā gadījumā apliecinās, ka minētais lēmums prasītāju skar individuāli. Tomēr nosakot, vai Apstrīdētais lēmums prasītāju skar tieši, šis apstāklis nav atbilstīgs.
86. No visiem iepriekš minētajiem apsvērumiem izriet, ka Apstrīdētais lēmums vienīgi iespaido tiesiskās attiecības starp Komisiju un Itālijas Republiku, bet neskar prasītāju tieši.
87. Līdz ar to, nepastāvot vajadzībai pārbaudīt, vai Apstrīdētais lēmums prasītāju skar individuāli, šī prasība jānoraida kā nepieņemama.
Par tiesāšanās izdevumiem
88. Atbilstoši Reglamenta 87. panta 2. punktam, lietas dalībniekam, kam spriedums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram spriedums ir labvēlīgs. Tā kā prasītājam spriedums ir nelabvēlīgs, tam saskaņā ar Komisijas prasījumiem jāpiespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, kas radušies sakarā ar lietas izskatīšanu šajā instancē.
Rezolutīvā daļa
Ar šādu pamatojumu
PIRMĀS INSTANCES TIESA (trešā palāta)
nospriež:
1) prasību noraidīt kā nepieņemamu;
2) piespriest prasītājam atlīdzināt savus, ka arī atbildētājai radītos tiesāšanās izdevumus.
Luksemburgā 2004. gada 8. jūlijā.