62024CJ0230
TIESAS SPRIEDUMS (devītā palāta)
2025. gada 13. martā (
*1
)
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Patērētāju tiesību aizsardzība – Direktīva 93/13/EEK – Negodīgi noteikumi patērētāju līgumos – 6. panta 1. punkts un 7. panta 1. punkts – Līdzvērtības princips – Hipotekārā aizdevuma līgums – Noteikums, kas paredz, ka patērētājam jāmaksā ar līgumu saistītie izdevumi – Prasība par spēkā neesamības atzīšanu – Prasības par nepamatoti samaksāto summu atgūšanu noilguma termiņš – Prasība par līguma noteikuma spēkā neesamības atzīšanu un prasība, ar ko tiek izvirzītas šādas atzīšanas ar atlīdzināšanu saistītās sekas, uz kurām attiecas atšķirīgi noilguma termiņi
Lietā C‑230/24
par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši LESD 267. pantam, ko Juzgado de Primera Instancia Nr. 8 de La Coruña (Akoruņas pirmās instances tiesa Nr. 8, Spānija) iesniegusi ar 2024. gada 12. marta lēmumu un kas Tiesā reģistrēts 2024. gada 26. martā, tiesvedībā
MF
pret
Banco Santander SA,
TIESA (devītā palāta)
šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs N. Jēskinens [N. Jääskinen], tiesneši M. Kondinanci [M. Condinanzi] un R. Frendo [R. Frendo] (referents),
ģenerāladvokāts: D. Špīlmans [D. Spielmann],
sekretārs: A. Kalots Eskobars [A. Calot Escobar],
ņemot vērā rakstveida procesu,
ņemot vērā apsvērumus, ko snieguši:
–
Banco Santander SA vārdā – G. Fernández‑Bravo, C. García Vega un J. Rodríguez Cárcamo, abogados,
–
Spānijas valdības vārdā – A. Pérez‑Zurita Gutiérrez, pārstāve,
–
Eiropas Komisijas vārdā – I. Galindo Martín un P. Kienapfel, pārstāvji,
ņemot vērā pēc ģenerāladvokāta uzklausīšanas pieņemto lēmumu izskatīt lietu bez ģenerāladvokāta secinājumiem,
pasludina šo spriedumu.
Spriedums
1
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt līdzvērtības principu un Padomes Direktīvas 93/13/EEK (1993. gada 5. aprīlis) par negodīgiem noteikumiem patērētāju līgumos (OV 1993, L 95, 29. lpp.) 6. panta 1. punktu un 7. panta 1. punktu.
2
Šis lūgums ir iesniegts saistībā ar tiesvedību, kurā patērētājs MF vēršas pret Banco Santander SA ar prasību atzīt aizdevuma līguma noteikumu par spēkā neesošu tā negodīguma dēļ.
Atbilstošās tiesību normas
Savienības tiesības
3
Direktīvas 93/13 6. panta 1. punktā noteikts:
“Dalībvalstis nosaka, ka negodīgi noteikumi, kas izmantoti pārdevēja vai piegādātāja ar patērētāju noslēgtā līgumā, atbilstoši savas valsts tiesību aktiem nav saistoši patērētājam [..].”
4
Šīs direktīvas 7. panta 1. punktā paredzēts:
“Dalībvalstis nodrošina, ka patērētāju un konkurentu interesēs pastāv adekvāti un efektīvi līdzekļi, lai novērstu negodīgu noteikumu ilgstošu izmantošanu [lai tiktu izbeigta negodīgu noteikumu izmantošana] pārdevēju vai piegādātāju ar patērētājiem noslēgtos līgumos.”
Spānijas tiesības
Vispārējais patērētāju un lietotāju aizsardzības likums
5
Ar 2007. gada 16. novembraReal Decreto Legislativo 1/2007 por el que se aprueba el texto refundido de la Ley General para la Defensa de los Consumidores y Usuarios y otras leyes complementarias (Karaļa leģislatīvais dekrēts 1/2007, ar ko apstiprina pārskatīto Vispārējā patērētāju un lietotāju aizsardzības likuma un citu papildu likumu tekstu; 2007. gada 30. novembraBOE Nr. 287, 49181. lpp.) tika izsludināta šā likuma pārskatītā redakcija, kurā grozījumi izdarīti ar Likumu 5/2019 (turpmāk tekstā – “Vispārējais patērētāju un lietotāju aizsardzības likums”).
6
Šā likuma 82. pantā “Negodīgu noteikumu jēdziens” noteikts:
“1.   Par negodīgiem tiek uzskatīti visi noteikumi, kas nav atsevišķi apspriesti, un visas tādas darbības, kurām nav dota tieša piekrišana un kuras pretēji labas ticības prasībām rada būtisku nelīdzsvarotību no līguma izrietošajās pušu tiesībās un pienākumos par sliktu patērētājam un lietotājam.
[..]
3.   Noteikuma negodīgumu izvērtē, ņemot vērā to preču vai pakalpojumu raksturu, kuri ir līguma priekšmets, un visus attiecīgos apstākļus līguma noslēgšanas brīdī, kā arī visus pārējos šā līguma vai cita līguma, no kā tas ir atkarīgs, noteikumus.
[..]”
7
Vispārējā patērētāju un lietotāju aizsardzības likuma 83. pants “Negodīgu noteikumu spēkā neesamība un līguma turpmāka pastāvēšana” izteikts šādā redakcijā:
“Negodīgi noteikumi nav spēkā ipso iure un ir uzskatāmi par neiekļautiem līgumā. Šajā ziņā tiesa pēc lietas dalībnieku uzklausīšanas atzīst līgumā iekļautus negodīgus noteikumus par spēkā neesošiem, tomēr līgumslēdzējām pusēm līgums paliek saistošs ar tiem pašiem noteikumiem, ja tas var pastāvēt bez negodīgajiem noteikumiem.
[..]”
Civilkodekss
8
Código Civil (Civilkodekss) 6. panta 3. punkts izteikts šādā redakcijā:
“Jebkura darbība, kas ir pretrunā imperatīvai tiesību normai vai likumā noteiktam aizliegumam, nav spēkā ipso iure, ja vien tajos nav paredzētas atšķirīgas sankcijas par to pārkāpšanu.”
9
Civilkodeksa 1303. pantā paredzēts:
“Ja saistība tiek atzīta par spēkā neesošu, līgumslēdzējas puses viena otrai atdod lietas, kas ir līguma priekšmets, ar to augļiem vai cenu kopā ar procentiem [..].”
10
Hipotekārā aizdevuma līguma, kas ir pamatlietas priekšmets, parakstīšanas dienā šā kodeksa 1964. pantā bija noteikts:
“Noilguma termiņš hipotekārajām prasībām ir divdesmit gadi; personiska rakstura prasībām, kurām nav īpaša noilguma termiņa, ir noteikts piecpadsmit gadu noilguma termiņš.”
11
Līguma izpildes laikā šā kodeksa 1964. pants tika grozīts ar 2015. gada 5. oktobraLey 42/2015 de reforma de la Ley 1/2000 de Enjuiciamiento Civil (Likums 42/2015 par Civilprocesa likuma 1/2000 reformu; 2015. gada 6. oktobraBOE Nr. 239, 90240. lpp.). Pēc šiem grozījumiem šī tiesību norma ir izteikta šādā redakcijā:
“1.   Hipotekāro prasību noilguma termiņš ir divdesmit gadi.
2.   Personiska rakstura prasību, kurām nav piemērojams īpašs termiņš, noilguma termiņš ir pieci gadi no dienas, kad var prasīt saistību izpildi. Turpinātām saistībām attiecībā uz darbību vai atturēšanos no tās termiņš sākas katrā šo pienākumu neizpildes gadījumā.”
Pamatlieta un prejudiciālais jautājums
12
2009. gada 19. janvārī MF noslēdza hipotekārā aizdevuma līgumu ar Banco Santander. Ar šā līguma noteikumu MF kā aizņēmējam bija noteikts segt visas ar tā noslēgšanu saistītās izmaksas, tādas kā darījuma sagatavošanas izmaksas, kā arī izmaksas un nodevas, kas saistītas ar hipotēkas nodibināšanu, tās ierakstīšanu zemesgrāmatā, pārvaldības izmaksas, kā arī izmaksas, kas saistītas ar līguma grozīšanu vai atcelšanu (turpmāk tekstā – “noteikums par izmaksām”).
13
2023. gada 27. februārī MF cēla prasību iesniedzējtiesā Juzgado de Primera Instancia Nr. 8 de La Coruña (Akoruņas pirmās instances tiesa Nr. 8, Spānija), lūdzot noteikumu par izdevumiem atzīt par spēkā neesošu tā negodīguma dēļ. Ar šo prasību MF arī lūdz atmaksāt summu, kas atbilst pusei no notāra atlīdzības un visām izmaksām, kas saistītas ar reģistrāciju zemesgrāmatā, pieskaitot likumiskos procentus.
14
Banco Santander apgalvo, ka prasībai par šīs summas atmaksu ir iestājies noilgums. Proti, lai gan hipotekārā aizdevuma līguma parakstīšanas brīdī Civilkodeksa 1964. pantā bija paredzēts, ka šādas prasības noilguma termiņš ir piecpadsmit gadi, šis termiņš tika grozīts ar Likumu Nr. 42/2015 un saīsināts līdz pieciem gadiem.
15
Iesniedzējtiesai ir šaubas par iespēju, ņemot vērā līdzvērtības principu, aplūkot atšķirīgi, no vienas puses, prasību atzīt iespējami negodīga noteikuma spēkā neesamību un, no otras puses, prasību, kas ir balstīta uz šādas atzīšanas ar atlīdzināšanu saistītajām sekām, tādu kā tās izskatāmā prasība.
16
Proti, Spānijas tiesību sistēmā neesot nevienas tiesību normas, ne arī judikatūras, kas pieļautu to, ka prasības par līguma noteikuma spēkā neesamības atzīšanu noilguma termiņš būtu atšķirīgs no tā, kurš ir piemērojams prasībai, kas balstīta uz šādas atzīšanas sekām.
17
Šajos apstākļos Juzgado de Primera Instancia Nr. 8 de La Coruña (Akoruņas pirmās instances tiesa Nr. 8) nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādu prejudiciālu jautājumu:
“Vai ar līdzvērtības principu un Direktīvu [93/13] netiek pieļauta iespēja nodalīt spēkā neesamību negodīguma dēļ no sekām, kas saistītas ar atlīdzināšanu un kas izriet no šīs spēkā neesamības, vienlaikus paredzot, ka prasība par spēkā neesamības atzīšanu nenoilgst, bet tas nav piemērojams atlīdzināšanas prasībai, lai gan Spānijas iekšējā tiesību sistēmā nav nevienas tiesību normas, ne arī judikatūras, ar kuru šāda nodalīšana tiktu piemērota citām tiesiskajām attiecībām?”
Par lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu pieņemamību
18
Banco Santander apstrīd lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu pieņemamību, pamatojoties uz to, ka tajā nav precīzi identificēta iespējama valsts tiesību norma, kas būtu labvēlīgāk piemērojama prasībām, kuras balstītas uz valsts tiesību pārkāpumu, nekā prasībām, kuras balstītas uz Savienības tiesību pārkāpumu. Tādējādi Tiesas rīcībā neesot nepieciešamās informācijas par Spānijas tiesībām, lai pārbaudītu, vai ir ievērots līdzvērtības princips.
19
Saskaņā ar Tiesas pastāvīgo judikatūru vienīgi valsts tiesai, kura izskata lietu un kurai ir jāuzņemas atbildība par pieņemamo tiesas nolēmumu, ņemot vērā lietas īpatnības, jānovērtē gan tas, cik prejudiciālais nolēmums ir nepieciešams šīs tiesas sprieduma taisīšanai, gan tas, cik nozīmīgi ir jautājumi, ko tā uzdod Tiesai, un uz šiem jautājumiem ir attiecināma nozīmīguma prezumpcija. Līdz ar to, ja uzdotais jautājums attiecas uz Savienības tiesību normas interpretāciju vai spēkā esamību, Tiesai principā ir jālemj, ja vien nav acīmredzams, ka lūgtajai interpretācijai nav nekādas saistības ar pamatlietas faktiskajiem apstākļiem vai tās priekšmetu, problēma ir hipotētiska vai Tiesai nav zināmi faktiskie vai tiesiskie apstākļi, kas nepieciešami, lai sniegtu lietderīgu atbildi uz minēto jautājumu (spriedums, 2024. gada 12. decembris, Kutxabank, C‑300/23, EU:C:2024:1026, 59. punkts un tajā minētā judikatūra).
20
Jāatgādina arī – līdzvērtības princips nozīmē, ka Savienības tiesību īstenošanas kārtība, kas saskaņā ar dalībvalstu procesuālās autonomijas principu ietilpst dalībvalstu iekšējā tiesību sistēmā, nedrīkst būt mazāk labvēlīga par to, kas reglamentē līdzīgas iekšēja rakstura situācijas (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2022. gada 17. maijs, Unicaja Banco, C‑869/19, EU:C:2022:397, 22. punkts un tajā minētā judikatūra).
21
Lūgumā sniegt prejudiciālu nolēmumu iesniedzējtiesa norāda, ka Spānijas tiesībās pastāv zināms skaits prasību, kuras balstītas uz spēkā neesamības atzīšanas sekām un kuru noilguma regulējums neatšķiroties no tā, kāds ir prasībai, kuras rezultātā izdarīta šī atzīšana.
22
Iesniedzējtiesa uzskata – no tā izriet, ka Spānijas tiesību sistēmā tādu prasību celšanas nosacījumi, kuras balstītas uz negodīga līguma noteikuma atzīšanas par spēkā neesošu ar atlīdzināšanu saistītajām sekām, ir nelabvēlīgāki nekā nosacījumi, kas attiecas uz citām līdzīgām prasībām, kuras balstītas uz atzīšanas par spēkā neesošu sekām.
23
Tādējādi nav acīmredzams, ka lūgtajai Savienības tiesību, it īpaši līdzvērtības principa, interpretācijai nebūtu nozīmes attiecībā uz nolēmumu, kas iesniedzējtiesai jāpieņem, vai ka uzdotajā jautājumā minēto Savienības tiesību normu lūgtajai interpretācijai nebūtu saistības ar pamatlietas priekšmetu.
24
Spānijas valdība arī pauž šaubas par lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu pieņemamību, ciktāl tā apstrīd premisu, uz ko tiesa balsta šo lūgumu, proti, to, ka valsts tiesību sistēmā pastāv tiesiskais regulējums vai judikatūra, kurā būtu vispārīgi paredzēts, ka prasībai, ar kuru tiek izvirzītas spēkā neesamības atzīšanas ar atlīdzināšanu saistītās sekas, ir piemērojams tāds pats noilguma termiņš kā prasībai, saistībā ar kuru šī spēkā neesamība ir atzīta. Eiropas Komisija pauž tādas pašas šaubas par to, vai Spānijas tiesībās pastāv valsts tiesību norma, uz kuru atsaucas iesniedzējtiesa.
25
Tomēr Tiesai ar LESD 267. pantu iedibinātajā tiesu sadarbības sistēmā nav jāpārbauda vai jāapšauba valsts tiesas veiktās valsts tiesību interpretācijas – kas ir vienīgi šīs tiesas kompetencē – pareizība. Tāpat gadījumā, kad valsts tiesa ir vērsusies Tiesā ar prejudiciāliem jautājumiem, Tiesai jābalstās uz minētās tiesas sniegto valsts tiesību interpretāciju (pēc analoģijas skat. spriedumu, 2024. gada 12. decembris, Volvo Group Belgium, C‑436/23, EU:C:2024:1023, 18. punkts un tajā minētā judikatūra).
26
No tā izriet, ka lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir pieņemams.
Par prejudiciālo jautājumu
27
Ar uzdoto jautājumu iesniedzējtiesa būtībā vēlas noskaidrot, vai Direktīvas 93/13 6. panta 1. punkts un 7. panta 1. punkts, kā arī līdzvērtības princips jāinterpretē tādējādi, ka tie nepieļauj tādu valsts tiesisko regulējumu vai judikatūru, kurā gan ir paredzēts, ka prasībai atzīt starp pārdevēju vai piegādātāju un patērētāju noslēgtā līgumā ietverta negodīga noteikuma spēkā neesamību neiestājas noilgums, bet ar kuru prasībai, ar ko tiek izvirzītas šīs atzīšanas ar atlīdzināšanu saistītās sekas, ir piemērojams noilguma termiņš, lai gan valsts tiesību sistēmā citām prasībām, kas balstītas uz spēkā neesamības atzīšanas sekām, nav noteikts tāds noilguma regulējums, kas atšķirtos no prasības, kuras rezultātā ir izdarīta šī atzīšana, noilguma regulējuma.
28
Iesniedzējtiesa precizē, ka Spānijas tiesībās principā nepastāv neviens gadījums, kurā spēkā neesamība un tās sekas būtu pakļautas diviem dažādiem noilguma regulējumiem.
29
Šajā kontekstā jāatgādina, ka saskaņā ar Tiesas judikatūru Direktīvas 93/13 6. panta 1. punkts jāinterpretē tādējādi, ka līguma noteikums, kas atzīts par negodīgu, principā ir uzskatāms par tādu, kas nekad nav pastāvējis, un tādējādi tas nevar radīt sekas patērētājam. Līdz ar to tiesas konstatējuma par šāda noteikuma negodīgumu sekām principā būtu jābūt tāda patērētāja tiesiskā un faktiskā stāvokļa atjaunošanai, kāds tam būtu bijis, ja minētā noteikuma nebūtu bijis. No tā izriet, ka valsts tiesas pienākums nepiemērot negodīgu līguma noteikumu, ar kuru tiek noteikts pienākums maksāt summas, kas izrādījušās nepamatotas, principā ietver atbilstošas ar atlīdzināšanu saistītas sekas attiecībā uz šīm pašām summām (spriedums, 2020. gada 9. jūlijs, Raiffeisen Bank un BRD Groupe Société Générale, C‑698/18 un C‑699/18, EU:C:2020:537, 54. punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).
30
Tomēr, pirmkārt, Tiesa jau ir atzinusi, ka patērētāja aizsardzība nav absolūta un ka saprātīgu termiņu noteikšana prasības celšanai, kuru neievērošanas gadījumā prasības celšanas tiesības tiek zaudētas tiesiskās drošības interesēs, ir saderīga ar Savienības tiesībām (spriedums, 2021. gada 22. aprīlis, Profi Credit Slovakia, C‑485/19, EU:C:2021:313, 57. punkts).
31
Otrkārt, ar Direktīvas 93/13 6. panta 1. punktu un 7. panta 1. punktu netiek liegts tāds valsts tiesiskais regulējums, kurā gan ir paredzēts, ka prasībai atzīt starp pārdevēju vai piegādātāju un patērētāju noslēgtā līgumā ietverta negodīga noteikuma spēkā neesamību neiestājas noilgums, bet ar kuru prasībai, ar ko tiek izvirzītas šīs atzīšanas ar atlīdzināšanu saistītās sekas, ir piemērojams noilguma termiņš, ja vien šis termiņš nav mazāk labvēlīgs kā tas, kas attiecas uz līdzīgām iekšēja rakstura prasībām (līdzvērtības princips), un tas nepadara praktiski neiespējamu vai pārmērīgi grūtu to tiesību īstenošanu, kas piešķirtas Savienības tiesību sistēmā, it īpaši ar Direktīvu 93/13 (efektivitātes princips) (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2020. gada 9. jūlijs, Raiffeisen Bank un BRD Groupe Société Générale, C‑698/18 un C‑699/18, EU:C:2020:537, 58. punkts, kā arī 2022. gada 8. septembris, D.B.P. u.c. (Ārvalsts valūtā izteikts hipotekārais kredīts), no C‑80/21 līdz C‑82/21, EU:C:2022:646, 90. punkts).
32
Runājot it īpaši par līdzvērtības principu, uz kuru attiecas prejudiciālais jautājums, jāatgādina, ka šī principa ievērošana prasa, lai attiecīgā valsts tiesību norma būtu vienādi piemērojama prasībām, kas ir pamatotas ar Savienības tiesību pārkāpumu, un tām, kuras pamatotas ar valsts tiesību neievērošanu, bet kuru priekšmets un pamats ir līdzīgi (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2020. gada 9. jūlijs, Raiffeisen Bank un BRD Groupe Société Générale, C‑698/18 un C‑699/18, EU:C:2020:537, 76. punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).
33
Tādējādi ar Direktīvu 93/13 un līdzvērtības principu netiek liegts, ka prasībai, ar kuru tiek izvirzītas negodīga līguma noteikuma atzīšanas par spēkā neesošu ar atlīdzināšanu saistītās sekas, ir piemērojams noilguma termiņš, vienlaikus paredzot, ka prasībai par šāda noteikuma spēkā neesamības atzīšanu neiestājas noilgums, ja vien šis noilguma termiņš nav mazāk labvēlīgs par to, kas ir piemērojams prasībām, kuras balstītas uz valsts tiesību neievērošanu un kurām ir līdzīgs priekšmets un pamats.
34
Šajā lietā valsts tiesai jāpārbauda, vai starp prasībām pamatlietā un citu veidu prasībām, kuras pamatotas ar valsts tiesībām un uz kurām tā atsaucas lūgumā sniegt prejudiciālu nolēmumu, ņemot vērā to priekšmetu, pamatu un būtiskās sastāvdaļas, pastāv līdzība (pēc analoģijas skat. spriedumu, 2020. gada 9. jūlijs, Raiffeisen Bank un BRD Groupe Société Générale, C‑698/18 un C‑699/18, EU:C:2020:537, 77. punkts).
35
Lai veiktu šo pārbaudi, šai tiesai līdz ar to būs jāpārbauda, vai Spānijas tiesību sistēmā citās jomās, kas nav tās, uz kurām attiecas Direktīva 93/13, ir paredzētas prasības, kuras balstītas uz atzīšanas par spēkā neesošu sekām un kuras, ņemot vērā to priekšmetu, pamatu un būtiskās sastāvdaļas, būtu līdzīgas tai, ko šajā tiesā ir cēlis MF, bet uz kurām saskaņā ar valsts tiesībām vai judikatūru tomēr neattiecas noilguma termiņš, kas ir salīdzināms ar to, kurš piemērojams pēdējai minētajai prasībai. Apstiprinošas atbildes gadījumā valsts tiesiskajā regulējumā, kurā ir paredzēta šī noilguma termiņa piemērošana prasībai pamatlietā, būtu pārkāpts līdzvērtības princips.
36
Šajos apstākļos iesniedzējtiesai jāpārbauda līdzvērtības principa ievērošana, ņemot vērā šā sprieduma 32.–35. punktā minētos elementus (pēc analoģijas skat. spriedumu, 2018. gada 26. septembris, Staatssecretaris van Veiligheid en justitie (Apelācijas sūdzības apturošā iedarbība), C‑180/17, EU:C:2018:775, 42. punkts un tajā minētā judikatūra).
37
Ņemot vērā visus iepriekš minētos apsvērumus, uz uzdoto jautājumu jāatbild, ka Direktīvas 93/13 6. panta 1. punkts un 7. panta 1. punkts, kā arī līdzvērtības princips jāinterpretē tādējādi, ka ar tiem netiek liegts tāds valsts tiesiskais regulējums vai judikatūra, kurā gan ir paredzēts, ka prasībai atzīt starp pārdevēju vai piegādātāju un patērētāju noslēgtā līgumā ietverta negodīga noteikuma spēkā neesamību neiestājas noilgums, bet ar kuru prasībai, ar ko tiek izvirzītas šīs atzīšanas ar atlīdzināšanu saistītās sekas, ir piemērojams noilguma termiņš, ja vien valsts tiesību sistēmā citās jomās, kas nav tās, uz kurām attiecas Direktīva 93/13, ir paredzētas prasības, kuras balstītas uz atzīšanas par spēkā neesošu sekām un kuras, ņemot vērā to priekšmetu, pamatu un būtiskās sastāvdaļas, ir līdzīgas tai, kurā izvirzītas šādas ar atlīdzināšanu saistītās sekas, un uz kurām attiecas noilguma termiņš, kas ir salīdzināms ar to, kurš piemērojams pēdējai minētajai prasībai.
Par tiesāšanās izdevumiem
38
Attiecībā uz pamatlietas pusēm šī tiesvedība izriet no tiesvedības, kas notiek iesniedzējtiesā, tāpēc tā lemj par tiesāšanās izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto pušu izdevumi, nav atlīdzināmi.
Ar šādu pamatojumu Tiesa (devītā palāta) nospriež:
Padomes Direktīvas 93/13/EEK (1993. gada 5. aprīlis) par negodīgiem noteikumiem patērētāju līgumos 6. panta 1. punkts un 7. panta 1. punkts, kā arī līdzvērtības princips
jāinterpretē tādējādi, ka
ar tiem netiek liegts tāds valsts tiesiskais regulējums vai judikatūra, kurā gan ir paredzēts, ka prasībai atzīt starp pārdevēju vai piegādātāju un patērētāju noslēgtā līgumā ietverta negodīga noteikuma spēkā neesamību neiestājas noilgums, bet ar kuru prasībai, ar ko tiek izvirzītas šīs atzīšanas ar atlīdzināšanu saistītās sekas, ir piemērojams noilguma termiņš, ja vien valsts tiesību sistēmā citās jomās, kas nav tās, uz kurām attiecas Direktīva 93/13, ir paredzētas prasības, kuras balstītas uz atzīšanas par spēkā neesošu sekām un kuras, ņemot vērā to priekšmetu, pamatu un būtiskās sastāvdaļas, ir līdzīgas tai, kurā izvirzītas šādas ar atlīdzināšanu saistītās sekas, un uz kurām attiecas noilguma termiņš, kas ir salīdzināms ar to, kurš piemērojams pēdējai minētajai prasībai.
[Paraksti]
(
*1
)	Tiesvedības valoda – spāņu.