62024CJ0564
TIESAS SPRIEDUMS (piektā palāta)
2026. gada 5. martā (
*1
)
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Patērētāju aizsardzība – Direktīva 2011/83/ES – Distances līgums starp patērētāju un tirgotāju – Jēdziens “patērētājs” – Saziņas nodibināšana starp patērētāju un tirgotāju ar patērētāja pilnvarota cita tirgotāja starpniecību – 2. panta 7. punkts – Patērētāja atteikuma tiesības – 9. panta 1. punkts – Tiesību ļaunprātīga izmantošana
Lietā C‑564/24
par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši LESD 267. pantam, ko Kammergericht
Berlin (Berlīnes Augstākā tiesa, Vācija) iesniegusi ar 2024. gada 9. aprīļa lēmumu un kas Tiesā reģistrēts 2024. gada 20. augustā, tiesvedībā
Eisenberger Gerüstbau GmbH
pret
JK,
TIESA (piektā palāta)
šādā sastāvā: palātas priekšsēdētāja M. L. Arasteja Saūna [M. L. Arastey Sahún] (referente), tiesneši J. Pasers [J. Passer], J. Regans [E. Regan], D. Gracijs [D. Gratsias] un B. Smulderss [B. Smulders],
ģenerāladvokāts: A. Bjondi [A. Biondi],
sekretārs: A. Kalots Eskobars [A. Calot Escobar],
ņemot vērā rakstveida procesu,
ņemot vērā apsvērumus, ko snieguši:
–
Čehijas valdības vārdā – M. Smolek, S. Šindelková un J. Vláčil, pārstāvji,
–
Eiropas Komisijas vārdā – P. Kienapfel un I. Rubene, pārstāvji,
noklausījusies ģenerāladvokāta secinājumus 2025. gada 18. septembra tiesas sēdē,
pasludina šo spriedumu.
Spriedums
1
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt 2. panta 7. punktu, 9. panta 1. punktu un 14. panta 4. punkta a) apakšpunktu un 5. punktu Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvā 2011/83/ES (2011. gada 25. oktobris) par patērētāju tiesībām un ar ko groza Padomes Direktīvu 93/13/EEK un Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvu 1999/44/EK un atceļ Padomes Direktīvu 85/577/EEK un Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvu 97/7/EK (OV 2011, L 304, 64. lpp.).
2
Šis lūgums iesniegts tiesvedībā starp saskaņā ar Vācijas tiesībām dibinātu uzņēmumu Eisenberger Gerüstbau GmbH un JK par atlīdzības samaksu par šī uzņēmuma veikto sastatņu nodošanu un montāžu.
Atbilstošās tiesību normas
Savienības tiesības
3
Direktīvas 2011/83 4., 5., 7., 14., 17., 20. un 57. apsvērumā bija paredzēts:
“(4)
[..] Ir jāsaskaņo konkrēti patērētāju distances un ārpus uzņēmuma telpām noslēgto līgumu aspekti, lai patērētājiem izveidotu reālu iekšējo tirgu, atrodot pareizo samēru starp augstu patērētāju aizsardzības līmeni un uzņēmumu konkurētspēju, vienlaikus nodrošinot subsidiaritātes principa ievērošanu.
(5)
[..] Tāpēc patērētāju informācijas un atteikuma tiesību pilnīga saskaņošana attiecībā uz distances līgumiem un ārpus uzņēmuma telpām noslēgtiem līgumiem sekmēs augstu patērētāju aizsardzības līmeni un iekšējā tirgus labāku darbību starp uzņēmējiem un patērētājiem.
[..]
(7)
Regulējuma galveno aspektu pilnīgai saskaņošanai vajadzētu būtiski stiprināt juridisko noteiktību gan patērētājiem, gan tirgotājiem. [..] Turklāt patērētājiem būtu jānodrošina patērētāju tiesību aizsardzība vienmērīgi augstā līmenī visā [Eiropas] Savienībā.
[..]
(14)
Šai direktīvai nebūtu jāietekmē valsts tiesību akti līgumtiesību jomā attiecībā uz līgumtiesību aspektiem, kas nav reglamentēti šajā direktīvā. Tāpēc šai direktīvai nebūtu jāskar valsts tiesību akti, kas regulē, piemēram, līguma noslēgšanu vai spēkā esamību (piemēram, gadījumā, ja nav dota piekrišana). Tāpat šai direktīvai nebūtu jāskar valstu tiesību akti attiecībā uz vispārējiem līguma tiesiskās aizsardzības līdzekļiem, noteikumi par sabiedrisko ekonomisko kārtību, piemēram, noteikumi par pārmērīgām vai uzskrūvētām cenām, un noteikumi par neētiskiem tiesiskiem darījumiem.
[..]
(17)
Patērētāja definīcijai būtu jāattiecas uz fiziskām personām, kuras rīkojas nesaistīti ar komercdarbību, uzņēmējdarbību, amatniecisko darbību vai profesiju. Tomēr divējāda lietojuma līgumu gadījumā, ja līgums ir noslēgts ar mērķi, kas daļēji ir saistīts un daļēji nav saistīts ar personas komercdarbību, un ar komercdarbību saistītais mērķis ir tik ierobežots, ka nav dominējošs līguma kopējā kontekstā, arī šāda persona būtu jāuzskata par patērētāju.
[..]
(20)
[..] Norādei uz organizētu distances pārdošanas vai pakalpojumu sniegšanas shēmu būtu jāietver tās shēmas, ko piedāvā kāda trešā persona, kas nav attiecīgais tirgotājs, bet ko tirgotājs izmanto, piemēram, tiešsaistes platforma. Tomēr tam nebūtu jāattiecas uz gadījumiem, kad tīmekļa vietne tikai sniedz informāciju par tirgotāju, viņa precēm un/vai pakalpojumiem un kontakta ziņas.
[..]
(57)
Dalībvalstīm jānosaka sankcijas par šīs direktīvas pārkāpumiem un jānodrošina šo sankciju izpilde. Sankcijām vajadzētu būt iedarbīgām, samērīgām un atturošām.”
4
Šīs direktīvas 1. pants izteikts šādi:
“Šīs direktīvas mērķis ir, panākot augstu patērētāju aizsardzības līmeni, veicināt iekšējā tirgus sekmīgu darbību, tuvinot konkrētus aspektus dalībvalstu normatīvajos un administratīvajos aktos, kas attiecas uz līgumiem, kuri noslēgti starp patērētājiem un tirgotājiem.”
5
Minētās direktīvas 2. pantā paredzēts:
“Šajā direktīvā piemēro šādas definīcijas:
1)
“patērētājs” ir jebkura fiziska persona, kura līgumos, uz ko attiecas šī direktīva, darbojas nolūkos, kas nav saistīti ar tās komercdarbību, uzņēmējdarbību, amatniecisko darbību vai profesiju;
2)
“tirgotājs” ir jebkura fiziska vai jebkura privāta vai publiska juridiska persona, kura, tostarp ar jebkuras citas personas, kas darbojas šīs personas vārdā vai uzdevumā, starpniecību, saistībā ar līgumiem, uz kuriem attiecas šī direktīva, darbojas nolūkos, kas ir saistīti ar tās komercdarbību, uzņēmējdarbību, amatniecisko darbību vai profesiju;
[..]
6)
“pakalpojumu līgums” ir jebkurš līgums, izņemot pārdošanas līgumu, saskaņā ar kuru tirgotājs sniedz vai apņemas sniegt pakalpojumu patērētājam un patērētājs maksā vai apņemas maksāt tā cenu;
7)
“distances līgums” ir jebkurš pārdošanas vai pakalpojumu līgums, kas noslēgts starp tirgotāju un patērētāju saskaņā ar organizētu distances pārdošanas vai pakalpojumu sniegšanas shēmu, tirgotājam un patērētājam vienlaikus fiziski neatrodoties vienā vietā, un šā līguma noslēgšanai tiek ekskluzīvi izmantots viens vai vairāki distances saziņas līdzekļi līdz līguma noslēgšanas brīdim un pašā līguma noslēgšanas brīdī;
8)
“ārpus uzņēmuma telpām noslēgts līgums” ir jebkurš starp tirgotāju un patērētāju noslēgts līgums, kas:
a)
noslēgts, fiziski klātesot tirgotājam un patērētājam vietā, kas nav tirgotāja uzņēmējdarbības telpās;
b)
kura piedāvājumu patērētājs izteicis tādos pašos apstākļos, kā minēts a) apakšpunktā;
c)
kas noslēgts tirgotāja uzņēmuma telpās vai izmantojot jebkurus distances saziņas līdzekļus tūlīt pēc tam, kad patērētājs ticis personīgi un individuāli uzrunāts vietā, kas nav tirgotāja uzņēmuma telpas, vienlaikus fiziski klātesot tirgotājam un patērētājam; vai
d)
kas noslēgts ekskursijas laikā, ko tirgotājs organizē ar mērķi patērētājam reklamēt un pārdot preces vai pakalpojumus;
[..]
15)
“papildu līgums” ir līgums, ar kuru patērētājs iegūst preces vai pakalpojumus saistībā ar distances līgumu vai līgumu, kas noslēgts ārpus uzņēmuma telpām, un minētās preces piegādā vai minētos pakalpojumus sniedz tirgotājs vai trešā persona, pamatojoties uz šīs trešās personas un tirgotāja savstarpēju vienošanos.”
6
Šīs pašas direktīvas 3. panta 5. punktā noteikts:
“Šī direktīva neskar valstu vispārējās līgumtiesības, piemēram, noteikumus par līguma spēkā esamību, sagatavošanu vai sekām, ciktāl vispārējo līgumtiesību aspekti šajā direktīvā nav reglamentēti.”
7
Saskaņā ar Direktīvas 2011/83 4. pantu:
“Dalībvalstis savos valsts tiesību aktos nepatur spēkā vai neievieš noteikumus, kuri atšķiras no šajā direktīvā paredzētajiem noteikumiem, tostarp stingrākus vai mazāk stingrus noteikumus, lai nodrošinātu atšķirīgu patērētāju aizsardzības līmeni, ja vien šajā direktīvā nav paredzēts citādi.”
8
Šīs direktīvas 6. panta 1. punkts formulēts šādi:
“Pirms patērētājs ir uzņēmies ārpus uzņēmuma telpām noslēgta līguma vai distances līguma, vai arī jebkāda tamlīdzīga piedāvājuma saistības, tirgotājs skaidrā un saprotamā veidā patērētājam sniedz šādu informāciju:
[..]
h)
ja pastāv atteikuma tiesības – nosacījumi, termiņš un kārtība atteikuma tiesību izmantošanai saskaņā ar 11. panta 1. punktu, kā arī I pielikuma B daļā dotais atteikuma veidlapas paraugs;
[..].”
9
Minētās direktīvas 9. panta redakcija ir šāda:
“1.   Izņemot, ja piemēro 16. pantā minētos izņēmumus, patērētājs 14 dienu laikā var atteikties no distances līguma vai ārpus uzņēmuma telpām noslēgta līguma, nesniedzot nekādu pamatojumu un sedzot tikai tās izmaksas, kas paredzētas 13. panta 2. punktā un 14. pantā.
2.   Neskarot 10. pantu, šā panta 1. punktā minētais atteikuma termiņš beidzas pēc 14 dienām, sākot no:
a)
ja tie ir pakalpojumu sniegšanas līgumi – līguma noslēgšanas dienas;
[..].
3.   Dalībvalstis neaizliedz līgumslēdzējām pusēm atteikuma termiņā pildīt līgumsaistības.[..]”
10
Šīs pašas direktīvas 10. pantā paredzēts:
“1.   Ja tirgotājs patērētājam nav sniedzis informāciju par atteikuma tiesībām, kā noteikts 6. panta 1. punkta h) apakšpunktā, atteikuma termiņš beidzas 12 mēnešus pēc sākotnējā atteikuma termiņa beigām, ko nosaka saskaņā ar 9. panta 2. punktu.
2.   Ja 12 mēnešu laikā no 9. panta 2. punktā minētās dienas tirgotājs patērētājam ir sniedzis šā panta 1. punktā minēto informāciju, atteikuma termiņš beidzas pēc 14 dienām, sākot no dienas, kad patērētājs ir saņēmis informāciju.”
11
Direktīvas 2011/83 11. panta 1. punktā noteikts:
“Pirms atteikuma termiņa beigām patērētājs informē tirgotāju par lēmumu atteikties no līguma. Šim nolūkam patērētājs var vai nu:
a)
izmantot I pielikuma B daļā doto standarta atteikuma paraugu; vai
b)
sniegt jebkādu citu nepārprotamu paziņojumu, kurā izklāstīts viņa lēmums atteikties no līguma.
Dalībvalstis nenosaka nekādas formālas prasības, kas būtu piemērojamas atteikuma veidlapas paraugam, izņemot tās, kuras noteiktas I pielikuma B daļā.”
12
Šīs direktīvas 12. pantā noteikts:
“Izmantojot atteikuma tiesības, tiek izbeigtas pušu saistības:
a)
izpildīt distances līgumu vai ārpus uzņēmuma telpām noslēgtu līgumu; vai
b)
noslēgt distances līgumu vai ārpus uzņēmuma telpām noslēgtu līgumu gadījumos, kad piedāvājumu izteicis patērētājs.”
13
Minētās direktīvas 13. panta 1. punkta pirmā daļa formulēta šādi:
“Tirgotājs atmaksā visus maksājumus, ko viņš ir saņēmis no patērētāja, tostarp attiecīgā gadījumā piegādes izdevumus, bez nepamatotas kavēšanās un jebkurā gadījumā ne vēlāk kā 14 dienu laikā no dienas, kad viņš saskaņā ar 11. pantu tika informēts par patērētāja lēmumu atteikties no līguma.”
14
Saskaņā ar šīs pašas direktīvas 14. pantu:
“[..]
4. Patērētājs nesedz nekādas izmaksas par:
a)
sniegtajiem pakalpojumiem, ūdens, gāzes vai elektrības piegādi, ja vien tie nav laisti pārdošanā ierobežotā tilpumā vai noteiktā daudzumā, vai centralizētu siltumapgādi – ne pilnībā, ne daļēji atteikuma termiņā, ja:
i)
tirgotājs nav sniedzis informāciju saskaņā ar 6. panta 1. punkta h) vai j) apakšpunktu; vai
ii)
patērētājs nav skaidri pieprasījis, lai izpilde sāktos atteikuma termiņā saskaņā ar 7. panta 3. punktu un 8. panta 8. punktu;
[..].
5. Izņemot 13. panta 2. punktā un šajā pantā paredzētos gadījumus, patērētājs, izmantojot atteikuma tiesības, neuzņemas nekādu atbildību.”
15
Direktīvas 2011/83 15. pantā noteikts:
“1.   Neskarot Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2008/48/EK (2008. gada 23. aprīlis) par patēriņa kredītlīgumiem [un ar ko atceļ Padomes Direktīvu 87/102/EEK (OV 2008, L 133, 66. lpp.)] 15. pantu, ja patērētājs saskaņā ar šīs direktīvas 9. līdz 14. pantu izmanto savas tiesības atteikties no distances līguma vai ārpus uzņēmuma telpām noslēgta līguma, visi saistītie līgumi tiek automātiski izbeigti bez jebkādām izmaksām patērētājam, izņemot šīs direktīvas 13. panta 2. punktā un 14. pantā paredzētās izmaksas.
2.   Dalībvalstis pieņem sīki izstrādātus noteikumus par šādu līgumu izbeigšanu.”
16
Šīs direktīvas 24. panta 1. punkts formulēts šādi:
“Dalībvalstis pieņem noteikumus par sankcijām, kuras piemēro par to valsts tiesību aktu pārkāpumiem, kas pieņemti saskaņā ar šo direktīvu, un veic visus nepieciešamos pasākumus, lai nodrošinātu šādu sankciju īstenošanu. Paredzētajām sankcijām ir jābūt iedarbīgām, samērīgām un atturošām.”
Vācijas tiesības
17
Bürgerliches Gesetzbuch (Civilkodekss, turpmāk tekstā – “BGB”) 242. pantā paredzēts:
“Parādniekam ir pienākums izpildi veikt labticīgi, ņemot vērā pieņemto praksi.”
18
BGB 312.c pantā noteikts:
“(1)   “Distances līgumi” ir līgumi, kuros tirgotājs vai persona, kas rīkojas tā vārdā vai uzdevumā, un patērētājs līgumslēgšanas sarunām un līguma slēgšanai izmanto tikai distances saziņas līdzekļus, ja vien līgums netiek slēgts saskaņā ar organizētu distances pārdošanas vai pakalpojumu sniegšanas shēmu.
(2)   Distances saziņas līdzekļi šī kodeksa izpratnē ir visi saziņas līdzekļi, kurus var izmantot, lai sagatavotu vai noslēgtu līgumu, līgumslēdzēju pusēm vienlaicīgi neesot fiziski klātesošām, piemēram, vēstules, katalogi, telefona zvani, faksa sūtījumi, e‑pasta vēstules, īsziņas (SMS), kas nosūtītas, izmantojot mobilo sakaru dienestus, kā arī radio un elektroniskie plašsaziņas līdzekļi.”
19
BGB 357. pants formulēts šādi:
“(1)   Saņemtais labums ir jāatgriež ne vēlāk kā pēc 14 dienām.
[..]
(8)   Kad patērētājs atsakās no līguma par pakalpojumu sniegšanu [..], patērētājam par pakalpojumu, kas sniegts līdz atteikumam, jāsamaksā kompensācija, ja patērētājs pārdevējam vai piegādātājam ir skaidri lūdzis, lai viņš sāk sniegt pakalpojumu pirms atteikuma termiņa beigām. Tiesības, kas izriet no pirmā teikuma, pastāv tikai tad, ja pārdevējs vai piegādātājs ir informējis patērētāju atbilstoši [Einführungsgesetz zum Bürgerlichen Gesetzbuch (Civilkodeksa ievadlikums)] 246.a panta pirmās iedaļas 2. punkta pirmā teikuma 1. un 3. punktam. [..] Aprēķinot kompensāciju, jāpamatojas uz kopējo cenu, par kuru panākta vienošanās. Ja kopējā cena, par kuru panākta vienošanās, ir pārmērīgi liela, kompensācija jāaprēķina, pamatojoties uz sniegtā pakalpojuma tirgus vērtību.
[..]”
Pamatlieta un prejudiciālie jautājumi
20
Eisenberger Gerüstbau profesionāli iznomā sastatnes, ko tā klientu uzdevumā samontē un pēc tam izjauc. JK ir federālā amatpersona Vācijā; viņai pieder zemesgabals Berlīnē, uz kura ir uzcelta vairāku stāvu daudzģimeņu ēka.
21
2020. gadā JK nolēma paplašināt šīs ēkas bēniņu stāvu, lai tajā dzīvotu, un piebūvēt divus jaunus stāvus kopā ar četrām dzīvojamām vienībām. Šajā nolūkā tā uzdeva arhitektam plānot un uzraudzīt būvdarbus; tam arī bija jāsagatavo pakalpojumu saraksts nepieciešamajiem būvdarbiem, jāpieprasa piedāvājumi no specializētiem uzņēmumiem un – visbeidzot – pēc tam jāpiedalās līgumu noslēgšanā, sagatavojot līgumu projektus (turpmāk tekstā – “arhitekts”). Pildīdams šīs funkcijas, arhitekts tostarp nosūtīja Eisenberger Gerüstbau specifikācijas sastatņu nodrošināšanas un montāžas jomā un aicināja to iesniegt piedāvājumu, pamatojoties uz to. Šis uzņēmums piekrita šīm specifikācijām, norādot vienību cenas, kā arī paredzamo kopējo cenu par bruto summu 45663,18 EUR, 2020. gada 24. aprīlī parakstīja un nosūtīja tās atpakaļ arhitektam.
22
Arhitekts izvēlējās Eisenberger Gerüstbau kā specializēto uzņēmumu sastatņu piegādei un uzstādīšanas darbiem. Tas attiecīgi sagatavoja līguma projektu, kas bija balstīts uz 2020. gada 24. aprīļa piedāvājumu, un 2020. gada 14. decembrī nosūtīja šo projektu abām pusēm, proti, Eisenberger Gerüstbau un JK. Minētajā projektā nebija nevienas norādes, ka JK būtu tiesības atteikties no līguma. Eisenberger Gerüstbau parakstīja līgumu 2020. gada 14. decembrī, neveicot nekādas izmaiņas tajā, un nodeva to JK. Pēdējā minētā to parakstīja 2020. gada 15. decembrī un pa pastu nosūtīja abu pušu parakstīto kopiju atpakaļ Eisenberger Gerüstbau (turpmāk tekstā – “aplūkojamais līgums”).
23
2021. gada 1. janvārīEisenberger Gerüstbau pa e‑pastu iesniedza JK piedāvājumu aplūkojamā līguma pielikumam saistībā ar divām papildu mobilām platformām par kopējo summu 7730 EUR bruto par montāžu, demontāžu un apkopi uz četrām nedēļām un, sākot ar piekto nedēļu no nodošanas rīcībā, papildu nomas maksu 517,65 EUR bruto nedēļā. JK parakstīja šo pielikuma piedāvājumu un 2021. gada 22. janvārī to pa e‑pastu nosūtīja atpakaļ Eisenberger Gerüstbau. 2021. gada janvārī Eisenberger Gerüstbau sāka montēt sastatnes.
24
2021. gada 26. janvārīEisenberger Gerüstbau nodeva JK rīcībā sastatnes, lai uz attiecīgās ēkas veiktu paredzētos būvdarbus. Līdz 2021. gada maija beigām JK, ņemot vērā Eisenberger Gerüstbau daļējos avansa rēķinus, bija samaksājusi kopējo summu 95937,84 EUR.
25
Ar 2021. gada 7. decembra vēstuli JK paziņoja Eisenberger Gerüstbau, ka tā atsauc savus uz līgumu un arī papildu līguma noslēgšanu vērstos gribas izteikumus, atteicās veikt turpmākus maksājumus un pieprasīja atmaksāt tās veiktos avansa maksājumus pilnā apmērā. 2021. gada decembrī tika pabeigti visi JK plānotie būvdarbi, kuriem bija nepieciešamas sastatnes. Pēc JK lūguma sastatnes tika demontētas 2021. gada 20. decembrī.
26
Eisenberger Gerüstbau pret JK cēla prasību Landgericht Berlin (Berlīnes apgabaltiesa, Vācija) par tās ieskatā šīs prasības celšanas dienā vēl nesamaksāto 101000,25 EUR atlīdzību, kas izriet no līguma par sastatņu uzstādīšanu. Šajā tiesvedībā JK cēla pretprasību par tās avansa maksājumu 95937,84 EUR atmaksu.
27
Landgericht Berlin (Berlīnes apgabaltiesa) ar 2023. gada 19. maija spriedumu noraidīja prasību un pilnībā apmierināja pretprasību.
28
Eisenberger Gerüstbau par šo spriedumu iesniedza apelācijas sūdzību Kammergericht Berlin (Berlīnes Augstākā tiesa, Vācija), kas ir iesniedzējtiesa.
29
Šī tiesa uzskata, ka attiecīgais līgums, kas noslēgts ar arhitekta kā sarunu palīga starpniecību, neietilpst BGB 312.c panta 1. punkta, ar kuru Vācijas tiesībās transponēts Direktīvas 2011/83 2. panta 7. punkts, piemērošanas jomā.
30
Šajā ziņā minētā tiesa precizē, ka, protams, līdz līguma noslēgšanai Eisenberger Gerüstbau, no vienas puses, un JK un arhitekts, no otras puses, sazinājās tikai ar distances saziņas līdzekļu palīdzību, proti, pa pastu vai elektronisko pastu. Tomēr tas, ka JK izmanto arhitektu kā tirgotāju, lai sagatavotu līgumu, izslēgtu BGB 312.c pantā paredzētās aizsardzības piemērojamību.
31
Saskaņā ar BGB 312.c panta sagatavošanas darbiem, kā arī Bundesgerichtshof (Federālā augstākā tiesa, Vācija) judikatūru šīs tiesību normas, kas ir balstīta arī uz Direktīvas 2011/83 37. apsvērumu, mērķis esot aizsargāt patērētāju, kurš nevar pārbaudīt attiecīgo preci vai pakalpojumu pirms līguma noslēgšanas un kurš šajā ziņā nevar iegūt papildu informāciju.
32
Tomēr patērētāja neinformēšana neesot notikusi tādā gadījumā kā iesniedzējtiesā izskatāmais gadījums, kad patērētājs izmanto tirgotāju kā sarunu starpnieku, kurš pietiekami pārzina pakalpojumus, kas ir līguma priekšmets, un kurš ir šī patērētāja rīcībā, lai atbildētu uz iespējamiem jautājumiem šajā ziņā.
33
Katrā ziņā patērētājam neesot atteikuma tiesību saskaņā ar līgumu, ja tirgotājs, kurš darbojas kā sarunu starpnieks, definē pakalpojuma priekšmetu un sazinās ar tirgotāju, kas līgumā ar šo patērētāju ir otra puse, tikai tādēļ, lai precizētu konkrētus līguma nosacījumus.
34
Lai gan patērētājam nav tiesību atsaukt savu gribas izteikumu par galvenā līguma noslēgšanu, šīs tiesības nevar tikt atzītas arī attiecībā uz papildu nolīgumiem vai pielikumiem, kas saistīti ar šo līgumu.
35
Gadījumā, ja JK tiesības atteikties no attiecīgā līguma tomēr tiktu atzītas šajā gadījumā, iesniedzējtiesa uzskata, ka Eisenberger Gerüstbau nebūtu tiesību saņemt atlīdzību par sniegto pakalpojumu un saskaņā ar BGB 357. panta 8. punktu un Direktīvas 2011/83 14. panta 4. punkta a) apakšpunktu un 5. punktu tai arī nebūtu tiesību uz kompensāciju.
36
Šī tiesa uzskata – tas, ka patērētājs, kurš ir atteicies no līguma tādos apstākļos, kādi ir tajā izskatāmajā lietā, atsakās maksāt pārdevējam vai piegādātājam, ar kuru viņam bija saistošs šis līgums, kompensāciju, varētu tikt uzskatīts par esošu pretrunā labticības prasībai.
37
Tomēr minētā tiesa jautā par šāda vērtējuma atbilstību 2023. gada 17. maija spriedumam DC (Atteikšanās pēc līguma izpildes) (C‑97/22, EU:C:2023:413), kurā Tiesa nosprieda, ka Direktīvas 2011/83 14. panta 4. punkta a) apakšpunkts un 5. punkts jāinterpretē tādējādi, ka tie atbrīvo patērētāju no jebkāda pienākuma maksāt par pakalpojumiem, kas sniegti, izpildot ārpus uzņēmuma telpām noslēgtu līgumu, ja attiecīgais tirgotājs viņam nav sniedzis šīs direktīvas 14. panta 4. punkta a) apakšpunkta i) punktā minēto informāciju un patērētājs atteikuma tiesības ir izmantojis pēc līguma izpildes.
38
Šādos apstākļos Kammergericht Berlin (Berlīnes Augstākā tiesa) nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:
“1)
Vai patērētājs var atbilstoši Direktīvas [2011/83] 9. panta 1. punktam atsaukt distances līgumu šīs direktīvas 2. panta 7. punkta nozīmē, arī tad, ja patērētājam pirms līguma noslēgšanas vai tā noslēgšanas brīdī ir palīdzējis tirgotājs, kuru tas ir nolīdzis neatkarīgi no pakalpojuma sniedzēja?
2)
Ja Tiesa uz pirmo jautājumu atbild apstiprinoši:
Vai atsaucams distances līgums atbilstoši Direktīvas 2011/83 2. panta 7. punktam ir konstatējams atbilstoši šīs direktīvas 9. panta 1. punktam arī tad, ja ir izpildīts kāds no šādiem papildu nosacījumiem:
a)
tieši tirgotājs, kas sniedz atbalstu patērētājam, bija tas, kurš sākotnēji izveidoja saziņu starp patērētāju un pakalpojumu sniedzēju;
b)
tirgotājs, kurš sniedz atbalstu patērētājam, ir ietekmējis būtiskas līguma satura daļas pirms tā noslēgšanas (piemēram, pakalpojumu saraksta sagatavošana vai piekļuves nodrošināšana līguma projektam)?
3)
Ja Tiesa uzskatītu, ka gadījumos, kas izklāstīti pirmajā jautājumā un otrā jautājuma a) vai b) apakšpunktā, nav konstatējams atsaucams distances līgums:
ja puses pēc šā līguma noslēgšanas un [atkārtoti] tikai ar distances saziņas līdzekļu palīdzību noslēdz vēl vienu vienošanos par pakalpojumu sniedzēja sniedzamiem papildu pakalpojumiem, kuriem salīdzinājumā ar pirmo līgumu ir pakārtota nozīme:
vai šī papildu vienošanās pati par sevi ir atbilstoši Direktīvas 2011/83 9. panta 1. punktam atsaucams distances līgums atbilstoši šīs direktīvas 2. panta 7. punktam, vai arī tas kā pamatlīgums, kuru tas papildina, nav atceļams kā distances līgums?
4)
Ja patērētājs ir izmantojis atteikuma tiesības saistībā ar atsaucamu distances līgumu pēc tam, kad otra līgumslēdzēja puse jau ir sniegusi pakalpojumus:
vai, neskatoties uz Direktīvas 2011/83 14. panta 4. punkta a) apakšpunktu un 5. punktu, patērētājam var būt pienākums samērīgi atlīdzināt tirgotājam tā pakalpojuma vērtību, ja jebkāds cits risinājums, ņemot vērā visus konkrētā gadījuma apstākļus, nozīmētu tiesību ļaunprātīgu izmantošanu vai būtu pretējs labai ticībai?”
Par prejudiciālajiem jautājumiem
Par pirmo un otro jautājumu
39
Ar pirmo un otro jautājumu, kuri jāizskata kopā, iesniedzējtiesa būtībā vaicā, vai Direktīvas 2011/83 2. panta 7. punkts jāinterpretē tādējādi, ka tam, ka patērētājam pirms līguma noslēgšanas starp šo patērētāju un tirgotāju un tās laikā palīdz cits viņa izvēlēts tirgotājs, un tas ir pamatā saziņai starp patērētāju un pirmo tirgotāju un ir ietekmējis šī līguma satura būtiskos elementus, ir nozīme, lai minēto līgumu kvalificētu par “distances līgumu” šīs tiesību normas izpratnē.
40
Vispirms jāatgādina, ka saskaņā ar minēto tiesību normu, lai līgumu varētu kvalificēt kā distances līgumu, kumulatīvi ir jāizpilda trīs nosacījumi. Pirmkārt, šim līgumam ir jābūt noslēgtam starp patērētāju un tirgotāju atbilstoši Direktīvas 2011/83 2. panta 1. un 2. punktā attiecīgi paredzēto definīciju izpratnei. Otrkārt, tas ir jānoslēdz organizētā distances pārdošanas vai pakalpojumu sniegšanas shēmā. Treškārt, minētais līgums ir jānoslēdz bez tirgotāja un patērētāja vienlaicīgas fiziskas klātbūtnes, un līdz brīdim, kad tiek noslēgts pats līgums, un, ieskaitot šo brīdi, līgumiskās attiecības starp pusēm ir jānosaka, ekskluzīvi izmantojot vienu vai vairākus distances saziņas līdzekļus.
41
Protams, no lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu skaidri neizriet, par kuriem no šiem nosacījumiem iesniedzējtiesai ir šaubas. Tomēr šī tiesa ir precizējusi, ka līdz līguma noslēgšanai JK un arhitekts, no vienas puses, un Eisenberger Gerüstbau, no otras puses, sazinājās, izmantojot vienīgi distances saziņas līdzekļus, proti, pa pastu vai elektronisko pastu; no tā izriet, ka tā uzskata, ka trešais no minētajiem nosacījumiem ir izpildīts. Tādējādi jāpārbauda tikai pirmie divi nosacījumi.
42
Pirmām kārtām, jāpārbauda, vai tāda persona kā JK, kas ir zemesgabala, uz kura ir uzbūvēta vairāku stāvu daudzģimeņu ēka, īpašniece un kura ir vērsusies pie tirgotāja, proti, Eisenberger Gerüstbau, lai uzbūvētu divus jaunus stāvus kopā ar četrām dzīvojamām vienībām, saistībā ar attiecīgo līgumu ir jākvalificē kā “patērētājs”.
43
Šajā ziņā atbilstoši Direktīvas 2011/83 2. panta 1. punktam par “patērētāju” tiek kvalificēta jebkura fiziska persona, kura līgumos, uz ko attiecas šī direktīva, darbojas nolūkos, kas nav saistīti ar tās komercdarbību, uzņēmējdarbību, amatniecisko darbību vai profesiju.
44
Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru Direktīvas 2011/83 mērķis ir nodrošināt augstu aizsardzības līmeni patērētājiem, kuri salīdzinājumā ar tirgotājiem ir nelabvēlīgākā situācijā, jo viņi ir jāuzskata par mazāk informētiem, ekonomiski vājākiem un juridiski mazāk pieredzējušiem nekā to līgumpartneri (šajā nozīmē skat. spriedumus, 2019. gada 27. marts, slewo, C‑681/17, EU:C:2019:255, 32. punkts, un 2020. gada 14. maijs, NK (Privātmājas projektēšana), C‑208/19, EU:C:2020:382, 39. punkts).
45
Jēdzienam “patērētājs” Padomes Direktīvas 93/13/EEK (1993. gada 5. aprīlis) par negodīgiem noteikumiem patērētāju līgumos (OV 1993, L 95, 29. lpp.) 2. panta b) punkta izpratnē, kas atbilst jēdzienam “patērētājs” Direktīvas 2011/83 2. panta 1. punkta izpratnē, ir objektīvs raksturs, un tas nav atkarīgs no konkrētajām zināšanām, kas attiecīgajai personai var būt, vai informācijas, kas šai personai faktiski ir (šajā nozīmē skat. spriedumus, 2015. gada 3. septembris, Costea, C‑110/14, EU:C:2015:538, 21. punkts, un 2025. gada 8. maijs, PielatakC‑410/23, EU:C:2025:325, 36. punkts).
46
Lai pārliecinātos, vai attiecīgo personu var kvalificēt kā “patērētāju” šīs tiesību normas izpratnē, valsts tiesai ir jāņem vērā visi lietas apstākļi un, it īpaši, preces vai pakalpojuma, par ko ir attiecīgais līgums, raksturs, kas varētu parādīt, kādam mērķim šī prece vai šis pakalpojums ir iegādāts (spriedumi, 2023. gada 8. jūnijs, YYY (Jēdziens Patērētājs), C‑570/21, EU:C:2023:456, 55. punkts un tajā minētā judikatūra).
47
No iesniedzējtiesas sniegtajiem paskaidrojumiem izriet, ka tā vēlas noskaidrot, vai tam, ka JK palīdz cits viņas izvēlēts tirgotājs, šajā gadījumā – arhitekts, kurš ir ietekmējis būtiskus attiecīgā līguma satura elementus, ir vai nav nozīme, lai JK kvalificētu par patērētāju.
48
Šajā ziņā, pirmkārt, kā ģenerāladvokāts būtībā norādījis secinājumu 29. punktā, tas, ka patērētājam, kā tas ir pamatlietā, pārrunās un līguma starp šo patērētāju un citu tirgotāju noslēgšanā ir palīdzējis tirgotājs, šajā gadījumā – arhitekts, nevar likt apšaubīt šī tirgotāja nelabvēlīgāko stāvokli, kas minēts šī sprieduma 44. punktā, salīdzinājumā ar minēto otro tirgotāju, lai gan tirgotājs, kas palīdzējis minētajam patērētājam, nodrošināja saziņu starp šo patērētāju un otru tirgotāju un tas ir ietekmējis šī līguma saturu.
49
Otrkārt, kā atgādināts šī sprieduma 45. punktā, jēdziens “patērētājs” Direktīvas 2011/83 2. panta 1. punkta izpratnē jāinterpretē objektīvi un neatkarīgi no konkrētajām zināšanām, kādas attiecīgajai personai var būt, vai informācijas, kas faktiski ir šīs personas rīcībā. Tādējādi tas, ka šādai personai ir palīdzējis tirgotājs, nevar likt apšaubīt tās patērētāja statusu un turklāt nenozīmē, ka attiecīgajam līgumam tiek piešķirts profesionāls mērķis (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2015. gada 3. septembris, Costea, C‑110/14, EU:C:2015:538, 21. un 25.–27. punkts).
50
Gadījumā, ja iesniedzējtiesa uzskatītu, ka JK ir jākvalificē kā patērētāja pamatlietā aplūkotā līguma izpratnē, otrām kārtām, ir jāpārbauda, vai, ņemot vērā faktiskos apstākļus, kurus šī tiesa izklāstījusi lūgumā sniegt prejudiciālu nolēmumu attiecībā uz šī līguma noslēgšanas kārtību starp JK un Eisenberger Gerüstbau un palīdzību, ko šajā ziņā sniedza JK arhitekts, šāds līgums ir jāuzskata par noslēgtu organizētā distances pārdošanas vai pakalpojumu sniegšanas shēmā Direktīvas 2011/83 2. panta 7. punkta izpratnē.
51
Šajā ziņā šīs direktīvas 20. apsvērumā ir noteikts, ka organizētās distances pārdošanas vai pakalpojumu sniegšanas shēmas jēdzienam būtu jāietver tās shēmas, ko piedāvā kāda trešā persona, kura nav attiecīgais tirgotājs, bet kuru tirgotājs izmanto, piemēram, tiešsaistes platforma, bet tam nebūtu jāattiecas uz gadījumiem, kad tīmekļvietnes piedāvā tikai informāciju par tirgotāju, viņa precēm un/vai pakalpojumiem, kā arī kontaktinformāciju.
52
Šajā gadījumā jākonstatē, kā secinājumu 33. punktā norādījis arī ģenerāladvokāts, ka Tiesas rīcībā esošajos lietas materiālos nav neviena elementa par organizētu distances pārdošanas vai pakalpojumu sniegšanas shēmu, ko būtu ieviesusi Eisenberger Gerüstbau. Turklāt iesniedzējtiesas izklāstītie faktiskie apstākļi norāda, ka attiecīgais līgums netika noslēgts šādas shēmas ietvaros. Proti, no šiem elementiem izriet, ka šis līgums tika noslēgts, pamatojoties uz līguma projektu, kurš sagatavots vienīgi JK atbildībā un kurā ir precizēti konkrēti pakalpojumi, kurus tā vēlējās uzticēt Eisenberger Gerüstbau, jo šis projekts pa elektronisko pastu tika nosūtīts šim uzņēmumam parakstīšanai un tas tika parakstīts bez grozījumiem. Līdz ar to, pat pieņemot, ka minētā uzņēmuma rīcībā bija organizēta distances pārdošanas vai pakalpojumu sniegšanas shēma, nešķiet, ka pamatlietā aplūkotais līgums būtu noslēgts, izmantojot šādu shēmu, bet tas tomēr jāpārbauda iesniedzējtiesai.
53
Ievērojot visus iepriekš izklāstītos apsvērumus, uz pirmo un otro jautājumu jāatbild, ka Direktīvas 2011/83 2. panta 7. punkts jāinterpretē tādējādi, ka tam, ka patērētājam pirms līguma starp šo patērētāju un tirgotāju noslēgšanas un tās laikā palīdz cits viņa izvēlēts tirgotājs, kas nodrošinājis saziņu starp patērētāju un pirmo tirgotāju un ietekmējis šī līguma satura būtiskos elementus, nav nozīmes, lai minēto līgumu kvalificētu par “distances līgumu” šīs tiesību normas izpratnē.
Par trešo jautājumu
54
Ar trešo jautājumu iesniedzējtiesa būtībā vaicā, vai Direktīvas 2011/83 2. panta 7. punkts jāinterpretē tādējādi, ka tad, ja līguma, kas nevar tikt kvalificētas kā “distances līgums” šīs tiesību normas izpratnē, puses noslēdz šī līguma papildinājumu, izmantojot vienīgi distances saziņas līdzekļus, par papildu pakalpojumiem, kuriem ir otršķirīga nozīme salīdzinājumā ar minētajā līgumā paredzētajiem pakalpojumiem, šis papildinājums ir “distances līgums” minētās tiesību normas izpratnē.
55
Lai atbildētu uz šo jautājumu, vispirms jāatgādina, ka Direktīvas 2011/83 2. panta 15. punktā “papildu līgums” ir definēts kā tāds līgums, ar kuru patērētājs iegūst preces vai pakalpojumus saistībā ar distances līgumu vai līgumu, kas noslēgts ārpus uzņēmuma telpām, un minētās preces piegādā vai minētos pakalpojumus sniedz tirgotājs vai trešā persona, pamatojoties uz šīs trešās personas un tirgotāja savstarpēju vienošanos.
56
Šajā ziņā šīs direktīvas 15. pantā ir noteikta distances līguma vai ārpus uzņēmuma telpām noslēgta līguma atteikuma tiesību izmantošanas ietekme uz papildu līgumiem.
57
Tomēr minētajā direktīvā nav paredzēti īpaši noteikumi par tādas vienošanās juridisko kvalifikāciju par distances līgumu, ar kuru tiek grozīts cits līgums, kura juridiskā kvalifikācija par distances līgumu ir izslēgta.
58
Šādos apstākļos, lai pārbaudītu, vai līgums par cita līguma grozīšanu ir jāuzskata par “distances līgumu” Direktīvas 2011/83 2. panta 7. punkta izpratnē, iesniedzējtiesai būs jāpārbauda, vai šī sprieduma 40. punktā minētie nosacījumi ir izpildīti attiecībā uz līgumu par grozījumiem, kas šajā gadījumā ir attiecīgā līguma papildinājums.
59
Tātad uz trešo jautājumu jāatbild, ka Direktīvas 2011/83 2. panta 7. punkts jāinterpretē tādējādi, ka tad, ja tāda līguma puses, kas nevar tikt kvalificēts kā “distances līgums” šīs tiesību normas izpratnē, noslēdz šī līguma papildinājumu, izmantojot vienīgi distances saziņas līdzekļus, par papildu pakalpojumiem, kuriem ir otršķirīga nozīme salīdzinājumā ar minētajā līgumā paredzētajiem pakalpojumiem, šis papildinājums ir “distances līgums” minētās tiesību normas izpratnē, ja vien ir izpildīti tajā paredzētie nosacījumi.
Par ceturto jautājumu
60
Ar ceturto jautājumu iesniedzējtiesa būtībā vaicā, vai Direktīva 2011/83 jāinterpretē tādējādi, ka gadījumā, ja patērētājs ir atteicies no distances līguma pēc atteikuma termiņa, kas pagarināts saskaņā ar šīs direktīvas 10. panta 1. punktu, un brīdī, kad pakalpojumi, kas ir šī līguma priekšmets un nav atlīdzināmi, jau ir sniegti, tirgotājs var pamatoti apgalvot, ka šis patērētājs ir ļaunprātīgi izmantojis atteikuma tiesības.
61
Kā noteikts Direktīvas 2011/83 6. panta 1. punkta h) apakšpunktā, pirms patērētājs ir uzņēmies saistošu distances līgumu, tirgotājs skaidrā un saprotamā veidā viņam sniedz informāciju par nosacījumiem, termiņu un kārtību atteikuma tiesību izmantošanai saskaņā ar šīs direktīvas 11. panta 1. punktu, kā arī minētās direktīvas I pielikuma B daļā ietverto atteikuma veidlapas paraugu.
62
Turklāt saskaņā ar Direktīvas 2011/83 9. panta 1. punktu, izņemot, ja piemēro 16. pantā minētos izņēmumus, patērētājs 14 dienu laikā var atteikties no distances līguma vai ārpus uzņēmuma telpām noslēgta līguma, nesniedzot nekādu pamatojumu un sedzot tikai tās izmaksas, kas paredzētas šīs direktīvas 13. panta 2. punktā un 14. pantā.
63
Bez tam saskaņā ar Direktīvas 2011/83 9. panta 2. punkta a) apakšpunktu, neskarot tās 10. pantu, 9. panta 1. punktā minētais atteikuma termiņš attiecībā uz pakalpojumu līgumiem beidzas pēc 14 dienām no līguma noslēgšanas dienas.
64
To ievērojot, šīs direktīvas 6. panta 1. punkta h) apakšpunktā paredzētās informācijas nesniegšana saskaņā ar minētās direktīvas 10. panta 1. punktu ir iemesls, lai atteikuma termiņš tiktu pagarināts par divpadsmit mēnešiem pēc sākotnējā atteikuma termiņa beigām.
65
Turklāt minētās direktīvas 14. panta 4. punkta a) apakšpunkta i) punktā ir paredzēts, ka patērētājam nav jāmaksā nekādas izmaksas par pakalpojumu sniegšanu, ja tirgotājs nav sniedzis šīs pašas direktīvas 6. panta 1. punkta h) vai j) apakšpunktā minēto informāciju.
66
Bez tam saskaņā ar Direktīvas 2011/83 14. panta 5. punktu, ja vien šīs direktīvas 13. panta 2. punktā un 14. pantā nav noteikts citādi, patērētājs nav atbildīgs par atteikuma tiesību izmantošanu.
67
Vispirms jākonstatē, ka uzdotais jautājums ir balstīts uz pieņēmumu, ka JK atbilst nosacījumiem, kas reglamentē Direktīvas 2011/83 9. pantā, lasot to kopsakarā ar šīs direktīvas 10. panta 1. punktu, paredzēto atteikuma tiesību izmantošanu.
68
Tāpēc jāpārbauda, vai tad, ja patērētājs, tāpat kā JK, atsakās no distances līguma atteikuma termiņā, kas pagarināts saskaņā ar Direktīvas 2011/83 10. panta 1. punktu, kad tirgotājs saskaņā ar šo līgumu jau ir sniedzis neatlīdzināmus pakalpojumus, tirgotājs var atsaukties uz patērētāja atteikuma tiesību izmantošanas negodīgumu.
69
Šajā nozīmē Tiesa ir nospriedusi, ka Savienības tiesiskā regulējuma piemērošana nav paplašināma tiktāl, ka tā iekļautu darījumus, kas tiek veikti tikai tādēļ, lai krāpnieciski vai ļaunprātīgi gūtu labumu no Savienības tiesībās paredzētajām priekšrocībām (spriedums, 2023. gada 21. decembris, BMW Bank u.c., C‑38/21, C‑47/21 un C‑232/21, EU:C:2023:1014, 282. punkts).
70
Lai tiktu pierādīta tiesību ļaunprātīga izmantošana, ir nepieciešams, no vienas puses, objektīvu apstākļu kopums, no kura izriet, ka, lai gan formāli piemērojamajā Savienības tiesiskajā regulējumā paredzētie nosacījumi ir ievēroti, šajā tiesiskajā regulējumā izvirzītais mērķis nav sasniegts, un, no otras puses, subjektīvs elements, ko veido vēlme iegūt no Savienības tiesībām izrietošu labumu, mākslīgi radot apstākļus, kas vajadzīgi tā iegūšanai (spriedums, 2023. gada 21. decembris, BMW Bank u.c., C‑38/21, C‑47/21 un C‑232/21, EU:C:2023:1014, 285. punkts).
71
Ļaunprātīgas rīcības pastāvēšanas pārbaude prasa, lai iesniedzējtiesa ņemtu vērā visus lietas faktus un apstākļus, ieskaitot tos, kas bijuši pēc darījuma, kura negodīgums tiek apgalvots (spriedums, 2023. gada 21. decembris, BMW Bank u.c., C‑38/21, C‑47/21 un C‑232/21, EU:C:2023:1014, 286. punkts).
72
Tātad iesniedzējtiesai saskaņā ar valsts tiesībās paredzētajiem noteikumiem par pierādījumiem, ja vien tādējādi netiek kaitēts Savienības tiesību efektivitātei, jāpārbauda, vai pamatlietā ir izpildīti šī sprieduma 70. punktā atgādinātie ļaunprātīgu rīcību veidojošie elementi. Tomēr Tiesa, lemjot par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu, vajadzības gadījumā var sniegt skaidrojumus, ko šī tiesa, veicot interpretāciju, varētu izmantot kā vadlīnijas (spriedums, 2023. gada 21. decembris, BMW Bank u.c., C‑38/21, C‑47/21 un C‑232/21, EU:C:2023:1014, 287. punkts).
73
Runājot par ļaunprātīgu praksi pierādoša objektīva elementa pastāvēšanu, kā minēts šī sprieduma 70. punktā, jānorāda – kā izriet no Direktīvas 2011/83 1. panta, lasot to kopā ar tās 4., 5. un 7. apsvērumu –, ka šīs direktīvas mērķis ir panākt augstu patērētāju aizsardzības līmeni, nodrošinot to informētību un drošību darījumos ar tirgotājiem. Šīs pašas direktīvas mērķis ir sniegt patērētājiem plašu aizsardzību, piešķirot tiem noteiktas tiesības, tostarp distances līgumu jomā, ieskaitot atteikuma tiesības. Savienības likumdevēja mērķis ir novērst, ka distances saziņas līdzekļu izmantošanas rezultātā varētu samazināties patērētājam sniegtā informācija (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2019. gada 23. janvāris, Walbusch Walter Busch, C‑430/17, EU:C:2019:47, 34. un 35. punkts).
74
It īpaši Direktīvas 2011/83 9. panta mērķis ir ļaut patērētājam izvēlēties līgumu, kas vislabāk atbilst viņa vajadzībām, un tādējādi atteikties no tāda līguma sekām, kurš atteikuma tiesību izmantošanai paredzētajā nogaidīšanas periodā pēc tā noslēgšanas izrādās neatbilstošs šādām vajadzībām. Šajā ziņā šīs direktīvas 10. panta 1. punkta mērķis ir nodrošināt, lai patērētājs saņemtu informāciju par atteikuma tiesību izmantošanas nosacījumiem, termiņu un kārtību, kā arī atteikuma veidlapas paraugu, un sodīt tirgotāju, kurš viņam šo informāciju nesniedz (pēc analoģijas skat. spriedumu, 2023. gada 21. decembris, BMW Bank u.c., C‑38/21, C‑47/21 un C‑232/21, EU:C:2023:1014, 288. punkts).
75
Kā ģenerāladvokāts būtībā norādījis secinājumu 54.–56. punktā, tādi paši mērķi ir izvirzīti arī Direktīvas 2011/83 14. panta 4. punkta a) apakšpunkta i) punktā, lasot to kopsakarā ar tās 14. panta 5. punktu, kurā ir izslēgts, ka patērētājs, kurš nav saņēmis šīs direktīvas 6. panta 1. punkta h) apakšpunktā minēto informāciju, sedz izmaksas saistībā ar viņa atteikuma tiesību izmantošanu.
76
Šajā ziņā, protams, Tiesa attiecībā uz Direktīvas 2008/48 14. panta 1. punktā paredzētajām atteikuma tiesībām ir nospriedusi, ka, lai atturētu tirgotāju nepildīt pienākumus, kas tam noteikti saskaņā ar šo direktīvu attiecībā pret patērētāju, kad šis tirgotājs nav paziņojis šīs direktīvas 10. pantā paredzēto informāciju un šis patērētājs nolemj atteikties no kredītlīguma pēc 14 dienu termiņa beigām pēc līguma noslēgšanas, minētais tirgotājs nevar pārmest minētajam patērētājam, ka tas ir ļaunprātīgi izmantojis savas atteikuma tiesības, pat ja ir pagājis ilgs laiks no līguma noslēgšanas un patērētāja atteikuma tiesību izmantošanai (spriedumi, 2021. gada 9. septembris, Volkswagen Bank u.c., C‑33/20, C‑155/20 un C‑187/20, EU:C:2021:736, 126. un 127. punkts, kā arī 2023. gada 21. decembris, BMW Bank u.c., C‑38/21, C‑47/21 un C‑232/21, EU:C:2023:1014, 289. un 290. punkts).
77
Analoģisku iemeslu dēļ nevar uzskatīt, ka ar to vien, ka patērētājs izmanto Direktīvas 2011/83 9. panta 1. punktā paredzētās atteikuma tiesības, tuvojoties atteikuma termiņa, kas pagarināts saskaņā ar šīs direktīvas 10. panta 1. punktu, beigām, pats par sevi būtu pietiekami, lai pierādītu šādu objektīvu elementu.
78
Tomēr šajā gadījumā ne tikai patērētājs ir izmantojis atteikuma tiesības līdz šādi par divpadsmit mēnešiem pagarinātā termiņa beigām, skaitot no sākotnējā atteikuma termiņa beigām, bet arī, kā norādīts šī sprieduma 52. punktā un kā būtībā ir uzsvēris ģenerāladvokāts secinājumu 61. punktā, līgums tika noslēgts, pamatojoties uz projektu, par ko ir atbildīgs tikai patērētājs un ko ir sagatavojis viņa izvēlēts starpnieks atbilstoši tirgotāja sniegtajām norādēm, un kas attiecas uz konkrētiem no tirgotāja sagaidāmiem pakalpojumiem; projektu, ko šis tirgotājs pēc tam parakstīja bez izmaiņām.
79
Šādā gadījumā nešķiet izslēgts, ka tas, ka patērētājs izmanto atteikuma tiesības, neatbilst šī sprieduma 73. punktā minētajiem mērķiem.
80
Šie apstākļi liecina par labu konstatējumam, kurš galu galā jāizdara iesniedzējtiesai un saskaņā ar kuru pastāv objektīvs elements, kas liecina par ļaunprātīgu rīcību no tāda patērētāja puses, kurš atsakās no distances līguma, šajā gadījumā – JK.
81
Ja tas tā ir, iesniedzējtiesai jāpārbauda, vai patērētājam ir subjektīvs elements, kas, neraugoties uz šīs tiesas paustajām šaubām, ir nepieciešamais nosacījums, lai raksturotu ļaunprātīgu rīcību šī sprieduma 69. un 70. punktā atgādinātās judikatūras izpratnē. Šajā ziņā nozīme var būt elementiem, kas norāda, ka patērētājs ir skaidri izvēlējies brīdi, kad izmantot šīs tiesības, tikai tādēļ, lai varētu pilnībā gūt labumu no pakalpojuma, ko pilnībā vai gandrīz pilnībā sniedzis tirgotājs, vienlaikus izvairoties no jebkāda atmaksas pienākuma kā pretizpildījuma.
82
Ņemot vērā visus iepriekš minētos apsvērumus, uz ceturto jautājumu jāatbild, ka Direktīva 2011/83 jāinterpretē tādējādi, ka tad, ja patērētājs ir atteicies no distances līguma atteikuma termiņa, kas pagarināts saskaņā ar šīs direktīvas 10. panta 1. punktu, beigās un brīdī, kad pakalpojumi, kas ir šī līguma priekšmets un kas pēc to rakstura nav atlīdzināmi, jau ir sniegti, tirgotājs var pamatoti apgalvot, ka patērētājs savas rīcības dēļ ir ļaunprātīgi izmantojis atteikuma tiesības, ja no apstākļu kopuma izriet, ka, pirmkārt, tas, ka patērētājs izmanto atteikuma tiesības, neatbilst minētās direktīvas mērķiem par patērētāja informēšanu un drošību darījumos ar tirgotāju un, otrkārt, ka patērētājs ar savu rīcību cenšas negodīgi gūt priekšrocību par sliktu tirgotājam.
Par tiesāšanās izdevumiem
83
Attiecībā uz pamatlietas pusēm šī tiesvedība izriet no tiesvedības, kas notiek iesniedzējtiesā, tāpēc tā lemj par tiesāšanās izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto pušu izdevumi, nav atlīdzināmi.
Ar šādu pamatojumu Tiesa (piektā palāta) nospriež:
1)
Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2011/83/ES (2011. gada 25. oktobris) par patērētāju tiesībām un ar ko groza Padomes Direktīvu 93/13/EEK un Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvu 1999/44/EK un atceļ Padomes Direktīvu 85/577/EEK un Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvu 97/7/EK, 2. panta 7. punkts
jāinterpretē tādējādi, ka
tam, ka patērētājam pirms līguma starp šo patērētāju un tirgotāju noslēgšanas un tās laikā palīdz cits viņa izvēlēts tirgotājs, kas nodrošinājis saziņu starp patērētāju un pirmo tirgotāju un ietekmējis šī līguma satura būtiskos elementus, nav nozīmes, lai minēto līgumu kvalificētu par “distances līgumu” šīs tiesību normas izpratnē.
2)
Direktīvas 2011/83 2. panta 7. punkts
jāinterpretē tādējādi, ka
tad, ja tāda līguma puses, kas nevar tikt kvalificēts kā “distances līgums” šīs tiesību normas izpratnē, noslēdz šī līguma papildinājumu, izmantojot vienīgi distances saziņas līdzekļus, par papildu pakalpojumiem, kuriem ir otršķirīga nozīme salīdzinājumā ar minētajā līgumā paredzētajiem pakalpojumiem, šis papildinājums ir “distances līgums” minētās tiesību normas izpratnē, ja vien ir izpildīti tajā paredzētie nosacījumi.
3)
Direktīva 2011/83
jāinterpretē tādējādi, ka
tad, ja patērētājs ir atteicies no distances līguma atteikuma termiņa, kas pagarināts saskaņā ar šīs direktīvas 10. panta 1. punktu, beigās un brīdī, kad pakalpojumi, kas ir šī līguma priekšmets un kas pēc to rakstura nav atlīdzināmi, jau ir sniegti, tirgotājs var pamatoti apgalvot, ka patērētājs savas rīcības dēļ ir ļaunprātīgi izmantojis atteikuma tiesības, ja no apstākļu kopuma izriet, ka, pirmkārt, tas, ka patērētājs izmanto atteikuma tiesības, neatbilst minētās direktīvas mērķiem par patērētāja informēšanu un drošību darījumos ar tirgotāju un, otrkārt, ka patērētājs ar savu rīcību cenšas negodīgi gūt priekšrocību par sliktu tirgotājam.
[Paraksti]
(
*1
)	Tiesvedības valoda – vācu.