62011CC0402
ĢENERĀLADVOKĀTA ĪVA BOTA [YVES BOT] SECINĀJUMI,
sniegti 2012. gada 5. jūlijā (
1
)
Lieta C-402/11 P
Jager & Polacek GmbH
pret
Iekšējā tirgus saskaņošanas biroju (preču zīmes, paraugi un modeļi) (ITSB)
“Apelācija — Kopienas preču zīme — Regula (EK) Nr. 40/94 — Regula (EK) Nr. 2868/95 — Iebildumu pret Kopienas preču zīmes reģistrāciju process — Akta, kas pieņemts iebildumu pieņemamības pārbaudes stadijas noslēgumā, juridiskais raksturs — Atcelšanas process — Efektīvas tiesību aizsardzības tiesā princips — Tiesiskās noteiktības princips”
1.
Vai Iekšējā tirgus saskaņošanas biroja (preču zīmes, paraugi un modeļi) (ITSB) izdots akts, ar kuru tas iebildumus pret Kopienas preču zīmes reģistrāciju atzīst par pieņemamiem, ir vienkāršs iebildumu “procesa organizatoriskais pasākums” vai “lēmums” Savienības tiesību izpratnē?
2.
Šāds būtībā ir jautājums, kas izvirzīts izskatāmajā apelācijas sūdzībā, ko Jager & Polacek GmbH iesniegusi par Eiropas Savienības Vispārējās tiesas 2011. gada 12. maija spriedumu lietā Jager & Polacek/ITSB (
2
). Atbilde uz šo jautājumu nosaka, pirmkārt, tiesību aizsardzības līdzekli, kāds ieinteresētajai personai ir pieejams attiecībā uz konkrēto aktu un, otrkārt, nosacījumus, ievērojot kurus, ITSB var atcelt šo aktu.
I – Atbilstošās tiesību normas
A – Procesuālā kārtība, kādā tiek izskatīti iebildumi pret Kopienas preču zīmes reģistrāciju
3.
ITSB, pamatojoties uz Regulas (EK) Nr. 40/94 par Kopienas preču zīmi (
3
) 8. panta 4. punktu, var atteikt Kopienas preču zīmes reģistrāciju agrākas nereģistrētas preču zīmes īpašnieka iebildumu dēļ. Šie iebildumi ir jāiesniedz atbilstoši minētās regulas 42. pantam. Tie ir jāformulē rakstveidā, tajos jānorāda pamatojums, tie ir jāiesniedz trīs mēnešu laikā kopš Kopienas preču zīmes reģistrācijas pieteikuma publicēšanas, un tos neuzskata par iesniegtiem, kamēr nav samaksāta nodeva attiecībā uz iebildumiem.
4.
Savienības likumdevējs iebildumu procesa noteikumus ir formulējis Regulas (EK) Nr. 2868/95 (
4
) 15.–22. noteikumā. Konkrēti, noteikumus attiecībā uz iebildumu pieņemamības vērtējumu tas ir precizējis īstenošanas regulas 17. noteikumā, kurš ir formulēts šādi:
“1.
Ja iebildumu periodā nav nomaksāta iebildumu maksa, uzskata, ka iebildums[-i] nav iesniegts[-i]. [..]
2.
Ja paziņojums par iebildumu[-iem] nav iesniegts iebildumu periodā vai ja paziņojumā par iebildumu[-iem] nav skaidri norādīts pieteikums, pret kuru ceļ iebildumu[-s], vai arī agrākā zīme [..], kas pamato iebildumu[-us] saskaņā ar 15. noteikuma 2. punkta a) un b) apakšpunktu, vai tajā nav iebilduma[-u] pamatojuma saskaņā ar 15. noteikuma 2. punkta c) apakšpunktu un ja šie trūkumi nav novērsti iebildumu periodā, [ITSB] noraida iebildumu[-us]s kā nepieļaujamu[-us] [nepieņemamus].
3.
Ja iebilduma iesniedzēja persona neiesniedz tulkojumu, kā prasīts 16. noteikuma 1. punktā, iebildumus noraida kā nepieļaujamu[s] [nepieņemamus] [..].
4.
Ja paziņojums par iebildumu[-iem] neatbilst citām 15. noteikuma prasībām, [ITSB] attiecīgi informē iebilduma iesniedzēju pusi un aicina to divu mēnešu laikā novērst pamanītos trūkumus. Ja trūkumi nav novērsti pirms šā termiņa beigām, [ITSB] noraida iebildumu[-us] kā nepieļaujamu[-us] [nepieņemamus].
5.
Ja saskaņā ar 1. punktu konstatē, ka paziņojums par iebildumu[-iem] ir uzskatāms par neiesniegtu, vai pieņem lēmumu par iebilduma[-u] noraidīšanu, pamatojoties uz tā [to] nepieļaujamību [nepieņemamību] saskaņā ar 2., 3. un 4. punktu, pieteicējs par to tiek informēts.”
5.
Tādējādi saskaņā ar īstenošanas regulas 17. noteikumu iebildumiem ir jāatbilst absolūtiem pieņemamības kritērijiem, kas paredzēti īstenošanas regulas (
5
) 15. noteikuma 2. punkta a)–c) apakšpunktā. Paziņojumā par iebildumiem ir jānorāda arī lietas numurs, kas piešķirts reģistrācijas pieteikumam, pret kuru celti iebildumi, un Kopienas preču zīmes reģistrācijas pieteicēja personvārds, ir skaidri jāidentificē agrākā preču zīme, uz kuru balstīti iebildumi, kā arī jāiekļauj paziņojums, saskaņā ar kuru ir izpildīti Regulas Nr. 40/94 8. panta 4. punkta noteikumi.
6.
Iebildumiem ir arī jāatbilst īstenošanas regulas 15. noteikuma 2. punkta d)–h) apakšpunktā paredzētajiem pieņemamības kritērijiem. Paziņojumā par iebildumiem ir jābūt tostarp ietvertam agrākās preču zīmes pieteikuma datumam un, attiecīgā gadījumā, reģistrācijas datumam, kā arī prioritātes datumam, tās attēlojumam, precēm un pakalpojumiem, kas ir iebilduma pamatā, iebilduma iesniedzēja un, attiecīgā gadījumā, tā pārstāvja personvārdam (nosaukumam) un adresei.
7.
Īstenošanas regulas 18. noteikuma 1. punktā ir paredzēts šādi:
“Kad [Ja] iebildums ir atzīts par pieļaujamu [pieņemamu] saskaņā ar 17. noteikumu, [ITSB] nosūta paziņojumu visām pusēm par to, ka iebilduma procedūra uzskatāma par uzsāktu divus mēnešus pēc paziņojuma saņemšanas. [..]”
8.
Turpinājumā šīs regulas 19. noteikumā ir precizēts faktu un pierādījumu, kurus iebildumu iesniedzējs tiek lūgts iesniegt vai papildināt, pamatojot savus iebildumus, raksturs. Konkrēti, atbilstoši šī noteikuma 2. punktam tam ir jāiesniedz pierādījumi par tā agrākās preču zīmes tiesību pastāvēšanu, spēkā esamību un aizsardzības apjomu.
9.
Visbeidzot, īstenošanas regulas 20. noteikumā Savienības likumdevējs ir precizējis procesuālos noteikumus attiecībā uz iebildumu izskatīšanu pēc būtības.
B – Normas attiecībā uz ITSB pieņemta lēmuma atcelšanu
10.
Regulas Nr. 40/94 77.a pantā ir formulēti noteikumi attiecībā uz ITSB pieņemta lēmuma atcelšanu. Šajā pantā ir paredzēts šādi:
“1.   Ja [ITSB] [..] pieņēmis lēmumu, kurā ir acīmredzama procesuāla kļūda, kas attiecināma uz [ITSB], tas nodrošina, ka šo [..] lēmumu atceļ. [..]
2.   [..] atcelšanu [pēc savas ierosmes] vai pēc vienas no procesā iesaistītās puses pieprasījuma nosaka nodaļa, kas [..] pieņēmusi lēmumu. [..] atcelšanu pēc apspriešanās ar procesā iesaistītajām pusēm [..] [nosaka] sešu mēnešu laikā no dienas, kurā [..] pieņemts lēmums.
[..]”
11.
Īstenošanas regulas 53.a noteikumā ir precizēta procedūra attiecībā uz šāda lēmuma atcelšanu. Atbilstoši šim noteikumam ITSB ir jāinformē lietas dalībnieks, kuru skar paredzētā atcelšana, attiecībā uz kuru tas var iesniegt savus apsvērumus.
II – Lietas vēsture
12.
Lietas priekšvēsturi, tiesvedību Vispārējā tiesā un pārsūdzēto spriedumu var rezumēt šādi (
6
).
13.
2008. gada 25. martā apelācijas sūdzības iesniedzēja, pamatojoties uz Regulas Nr. 40/94 42. pantu, iesniedza iebildumus pret vārdiska apzīmējuma “REDTUBE” reģistrāciju, kuru bija pieteikusi RT Mediasolutions s.r.o. (
7
).
14.
Ar 2008. gada 20. maija vēstuli ITSB Preču zīmju nodaļa nosūtīja vēstuli katram no abiem lietas dalībniekiem. Šajās vēstulēs ITSB norādīja, ka iebildumi ir tikuši novērtēti kā pieņemami daļā, kurā tie bija balstīti uz nereģistrētu preču zīmi “REDTUBE”. Tā informēja abus lietas dalībniekus, ka mierizlīguma noslēgšanas periods izbeigsies 2008. gada 21. jūlijā un ka iebildumu procesa sacīkstes posms sāksies 2008. gada 22. jūlijā. Turklāt tā noteica termiņu, kurā apelācijas sūdzības iesniedzējai ir jāpamato savs paziņojums par iebildumiem un RT Mediasolutions uz to ir jāsniedz atbilde.
15.
2008. gada 10. septembrīRT Mediasolutions norādīja, ka apelācijas sūdzības iesniedzēja nav termiņā samaksājusi nodevu attiecībā uz tās iebildumiem, un līdz ar to lūdza ITSB, pirmkārt, atcelt tā 2008. gada 20. maija paziņojumu un, otrkārt, konstatēt, ka iebildumi uzskatāmi par neiesniegtiem.
16.
2008. gada 2. oktobrī ITSB Preču zīmju nodaļa nosūtīja apelācijas sūdzības iesniedzējai vēstuli ar nosaukumu “[Kļūdas] labojums”, ar kuru tā informēja, ka 2008. gada 20. maija paziņojums ticis nosūtīts kļūdas dēļ un ka tas ir uzskatāms par tādu, kam nav priekšmeta. Iebildumu nodaļa, saņēmusi attiecīgu RT Mediasolutions pieteikumu šajā ziņā, 2009. gada 22. janvārī pieņēma lēmumu, saskaņā ar kuru iebildumi tika uzskatīti par neiesniegtiem, jo paredzētajā termiņā nebija samaksāta nodeva attiecībā uz iebildumiem.
17.
2009. gada 20. martā apelācijas sūdzības iesniedzēja iesniedza apelācijas sūdzību par minēto lēmumu, uzskatot, ka 2008. gada 20. maijā ITSB ir pieņēmis lēmumu, atzīstot iebildumus par pieņemamiem, un ka šis lēmums nav ticis atcelts atbilstoši Regulas Nr. 40/94 77.a pantā paredzētajiem procesuālajiem noteikumiem. 2009. gada 29. septembrī ITSB Apelāciju ceturtā padome noraidīja prasītājas pretenzijas, motivējot noraidījumu tostarp ar to, ka 2008. gada 20. maija vēstule ir vienkāršs organizatoriskais pasākums, nevis lēmums.
III – Lietas dalībnieku prasījumi procesā Vispārējā tiesā
18.
Ar prasības pieteikumu, kas Vispārējās tiesas kancelejā iesniegts 2009. gada 4. decembrī, apelācijas sūdzības iesniedzēja cēla prasību, ar kuru tā lūdza atcelt ITSB Apelāciju ceturtās padomes 2009. gada 29. septembra lēmumu.
19.
Pamatojot savu prasību, apelācijas sūdzības iesniedzēja izvirzīja trīs pamatus. Es aplūkošu tikai otro pamatu, jo vienīgi šis pamats ir izskatāmās apelācijas sūdzības priekšmets.
20.
Otrais pamats bija balstīts uz Regulas Nr. 40/94 77.a panta 1. un 2. punkta pārkāpumu. Motivējot šo pamatu, prasītāja norādīja, ka ITSB 2008. gada 20. maija paziņojums ir lēmums. Tā kā, piemērojot īstenošanas regulas 17. noteikuma 5. punktu, tieši ar lēmumiem tiek konstatēts, ka iebildumi ir uzskatāmi par neiesniegtiem vai iebildumi tiek noraidīti nepieņemamības dēļ, actus contrarius jeb formu paralēlisma juridiskais princips nozīmējot, ka akts, ar kuru ITSB atzīst iebildumus par pieņemamiem, arī ir kvalificējams kā “lēmums”.
21.
Līdz ar to apelācijas sūdzības iesniedzēja uzskatīja, ka šo lēmumu varēja atcelt, vienīgi ievērojot Regulas Nr. 40/94 77.a pantā, kas aplūkots kopsakarā ar īstenošanas regulas 53.a noteikumu, paredzēto procedūru.
22.
Vispārējā tiesa uzskatīja, ka 2008. gada 20. maija vēstule bija nevis lēmums, bet vienkāršs iebildumu procesa organizatoriskais pasākums. Pirmkārt, tā nosprieda, ka šī vēstule ir vienīgi apelācijas sūdzības iesniedzējai adresēts paziņojums par dienu, kurā sākas iebildumu procesa sacīkstes posms, un aicinājums iesniegt tās iebildumu pamatā esošos faktus, pierādījumus un apsvērumus. Otrkārt, tā uzskatīja, ka minētā vēstule nerada nekādas tiesiskās sekas attiecībā uz apelācijas sūdzības iesniedzēju. Visbeidzot, tā nosprieda, ka šī vēstule neveido ITSB galīgo nostāju attiecībā uz iebildumu pieņemamību.
23.
Pēc tam Vispārējā tiesa noraidīja apelācijas sūdzības iesniedzējas argumentus saistībā ar actus contrarius principu un formu paralēlisma principu. Turklāt tā uzskatīja, ka, tā kā 2008. gada 20. maija vēstule nav lēmums, apelācijas sūdzības iesniedzēja nevar atsaukties uz tiesiskās paļāvības, ko šī vēstule tai esot radījusi, aizsardzības principu.
24.
Visbeidzot, Vispārējā tiesa konstatēja, ka lieta neattiecas uz starptautisko reģistrāciju, kas apzīmē Eiropas Savienību, un ka nav jālemj par paziņojuma, ar kuru ITSB informēja Vispasaules intelektuālā īpašuma organizāciju (WIPO) par iebildumiem, kas novērtēti par pieņemamiem, juridisko raksturu.
25.
Izvērtējot divus pārējos [prasības] pamatus, Vispārējā tiesa ar pārsūdzēto spriedumu noraidīja apelācijas sūdzības iesniedzējas prasību.
IV – Lietas dalībnieku prasījumi procesā Tiesā
26.
Ar savu apelācijas sūdzību Apelācijas sūdzības iesniedzēja lūdz Tiesu atcelt pārsūdzēto spriedumu un piespriest ITSB atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
27.
ITSB lūdz noraidīt apelācijas sūdzību un piespriest apelācijas sūdzības iesniedzējai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
V – Apelācijas sūdzība
28.
Apelācijas sūdzības iesniedzēja saistībā ar savu vienīgo pamatu apgalvo, ka Vispārējā tiesa ir pārkāpusi Regulas Nr. 40/94 77.a panta 1. un 2. punktu, kuros paredzēta īpaša procedūra lēmuma, kurā pieļauta kļūda, atcelšanai.
29.
Šis pamats ir iedalāms trīs daļās. Pirmkārt, apelācijas sūdzības iesniedzēja uzskata, ka Vispārējā tiesa, nospriežot, ka 2008. gada 20. maija vēstule ir vienkāršs iebildumu procesa organizatoriskais pasākums, ir pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā un līdz ar to tā nav ievērojusi efektīvas tiesību aizsardzības tiesā principu un tiesiskās noteiktības principu. Otrkārt, tā apgalvo, ka Vispārējā tiesa nav pareizi interpretējusi paziņojuma jēdzienu, ciktāl tas pats par sevi var ietvert lēmumu. Treškārt, apelācijas sūdzības iesniedzēja norāda, ka pārsūdzētajā spriedumā nav norādīts pamatojums.
A – Par pirmo daļu – apstrīdētā akta kļūdainu kvalifikāciju un efektīvas tiesību aizsardzības tiesā principa un tiesiskās noteiktības principa pārkāpumu
30.
Pirmā daļa ietver divus iebildumus. Pirmkārt, apelācijas sūdzības iesniedzēja apgalvo, ka 2008. gada 20. maija vēstule, ar kuru ITSB atzina tās paziņojumu par iebildumiem par pieņemamu, ietver lēmumu un, attiecīgi, tas esot bijis jāatceļ atbilstoši Regulas Nr. 40/94 77.a pantā paredzētajai procedūrai. Otrkārt, apelācijas sūdzības iesniedzēja pārmet Vispārējai tiesai, ka tā neesot ievērojusi tās tiesības uz efektīvu tiesību aizsardzību tiesā, kā arī tiesiskās noteiktības principu.
31.
ITSB apstrīd šos argumentus.
1) Par pirmo iebildumu – kļūdu tiesību piemērošanā attiecībā uz apstrīdētā akta juridisko raksturu
32.
Attiecīgā procedūra, ņemot vērā tās norisi un tajā pieļautās kļūdas vērtējumā, acīmredzami nav apmierinoša. Turklāt man ir skaidrs, ka fakts, ka apstrīdētais akts nav ticis formulēts kā “lēmums”, a priori liedz apelācijas sūdzības iesniedzējai procesuālās garantijas, kas piešķirtas ar Regulas Nr. 40/94 57. pantu, kurā paredzēta iespēja celt prasību par tiesību akta atcelšanu, un šīs Regulas 77.a pantu, kurā formulēti noteikumi attiecībā uz aktu, kas ir lēmumi, atcelšanu.
33.
Neraugoties uz to, es piekrītu Vispārējās tiesas viedoklim, saskaņā ar kuru šis akts nav lēmums, it īpaši tādēļ, ka tas nerada saistošas tiesiskās sekas attiecībā uz apelācijas sūdzības iesniedzēju.
34.
Lai nonāktu pie šāda secinājuma, pirmkārt, ir jāatgādina Tiesas judikatūra attiecībā uz apstrīdamu aktu raksturu un, otrkārt, jāizvērtē apstrīdētā akta būtība, kā arī procesuālais ietvars, kurā tas iekļaujas.
a) Tiesas judikatūra attiecībā uz aktiem, kuri var tikt apstrīdēti prasības atcelt tiesību aktu ietvaros
35.
No pastāvīgās judikatūras, kuru Vispārējā tiesa ir atgādinājusi pārsūdzētā sprieduma 90. punktā, izriet, ka lēmums, kas pats par sevi var būt prasības atcelt tiesību aktu LESD 263. panta izpratnē priekšmets, var būt vienīgi akts, kas var radīt saistošas tiesiskās sekas. Citiem vārdiem, Tiesa uzskata, ka ar aktu ir jābūt skartām prasītāja interesēm un ir jābūt būtiski grozītam tā tiesiskajam stāvoklim (
8
).
36.
Tāpat ir skaidrs, ka, lai noteiktu, vai akts rada šādas sekas, ir jāanalizē tā saturs, nevis tā formālais noformējums (
9
). Tādējādi nav nozīmes tam, ka šī akta autors nav radījis to kā lēmumu.
37.
Šī judikatūra ļauj paplašināt prasības atcelt tiesību aktu piemērošanu attiecībā uz aktiem, kuri formāli netiek kvalificēti kā “lēmumi”, taču būtībā rada saistošas tiesiskās sekas. Šī judikatūra ļauj arī novērst, ka iestādes izvairās no Savienības tiesas kontroles, vienkārši neievērojot tādas formālās prasības kā akta nosaukums, tā pamatojums vai atsauce uz tiesību normām, kas ir akta juridiskais pamats.
38.
Saistošu tiesisko seku esamība izrādās īpaši nozīmīga, kad ir jāizvērtē, vai var tikt apstrīdēts akts, kas pieņemts administratīvajā procesā, kurš ietver vairākas stadijas, kā, piemēram, iebildumu vērtēšanas process ITSB. Šajā kontekstā ITSB pieņem vairākus aktus, ar kuriem ne vien lemj par procesa organizatoriskajiem pasākumiem, bet arī veic pieteikuma pamatotības galīgo vērtējumu. Tomēr visi šie akti nerada tiesiskās sekas attiecībā uz lietas dalībniekiem.
39.
Tādēļ Tiesa šos aktus iedala dažādās kategorijās.
40.
Pirmajā kategorijā ietilpst akti, ar kuriem attiecīgā iestāde procesa noslēgumā galīgi nosaka savu nostāju. Tie ir apstrīdami akti, jo tie rada saistošas tiesiskās sekas un pēc tiem netiek pieņemts neviens cits akts, par kuru var celt prasību atcelt tiesību aktu. Tā tas ir gadījumā, kad ITSB atzīst uzņēmuma iebildumus par pamatotiem un attiecīgi atsaka Kopienas preču zīmes reģistrāciju.
41.
Otrajā kategorijā ietilpst starpposma akti, kuru mērķis ir sagatavot galīgo lēmumu.
42.
Pirmkārt, es uzskatu, ka otrajā kategorijā ietilpst tādi pasākumi, kuri, lai gan ir īstenoti sagatavošanas procesā, noslēdz atsevišķu galvenā procesa stadiju un rada tiesiskās sekas (
10
).
43.
Esmu atradis daudzus piemērus saistībā ar LESD 101. un 102. panta piemērošanas procesiem. Tie tiek organizēti vairākās secīgās stadijās, tādās kā iepriekšējās izmeklēšanas stadija, izmeklēšanas stadija, ievērojot sacīkstes principu, un uzklausīšanas stadija. Tādējādi spriedumos apvienotajās lietās Hoechst/Komisija (
11
) un lietā Orkem/Komisija (
12
) Tiesa atzina, ka lēmumi, ar kuriem Eiropas Komisija lūdz uzņēmumiem sniegt informāciju vai veic izmeklēšanu uzņēmumu telpās, ir apstrīdami akti.
44.
Tāpat Tiesa uzskatīja, ka lēmums, ar kuru Komisija pēc iepriekšējās analīzes uzsāk oficiālo izmeklēšanas procedūru, ir apstrīdams akts (
13
). Tiesa uzskata, ka šāds lēmums dalībvalstij un attiecīgajiem uzņēmumiem rada tiesiskās sekas tādēļ, ka Komisija var izdot rīkojumu par pasākuma apturēšanu. Tiesas ieskatā šīs sekas nav atkarīgas no galīgā lēmuma un tās nevar labot, ceļot prasību par galīgo lēmumu, jo tādējādi nav nodrošināta pietiekama prasītāju aizsardzība tiesā (
14
).
45.
Otrkārt, es uzskatu, ka ir tādi pasākumi, kuriem ir “tikai” (
15
) vai “vienīgi” sagatavojošs raksturs (
16
). Šie pasākumi ir tikai viena no stadijām, kas ļauj iestādei pieņemt tās galīgo lēmumu. Tie nerada nekādas tiesiskās sekas un atbilstoši judikatūrai nav apstrīdami akti. No šādas perspektīvas raugoties, Tiesa uzskata, ka uz šādos pasākumos pieļautiem pārkāpumiem var atsaukties, lai pamatotu prasību, kas celta par galīgo lēmumu, jo šie pasākumi ir viena no galīgā lēmuma pieņemšanas stadijām (
17
). Tā tas ir konkurences tiesībās attiecībā uz aktu, ar kuru Komisija paziņo uzņēmumiem savus iebildumus.
46.
Atsauce uz šo judikatūru ļauj uzzināt prasības, kuras šajā jomā ievēro Tiesa.
47.
Kā tikko redzējām, Tiesas mērķis ir garantēt efektīvu to tiesību aizsardzību tiesā, kuras tiesību subjektiem ir piešķirtas ar Savienības tiesībām. Spriedumā lietā Athinaïki Techniki/Komisija (
18
) Tiesa atgādināja, ka, tā kā Savienība ir balstīta uz likuma varu, prasībām piemērojamie procesuālie noteikumi ir jāinterpretē tā, lai šie noteikumi veicinātu šāda mērķa sasniegšanu (
19
). Šī iemesla dēļ Tiesas ieskatā par sagatavojošiem aktiem, kuri var radīt tiesiskās sekas un ir pamata procesu papildinoša procesa noslēgums, ir jāvar celt prasību atcelt tiesību aktu.
48.
Tomēr Tiesas mērķis ir arī izvairīties no prasību par sagatavojošiem pasākumiem skaita palielināšanās, jo tas varētu paralizēt iestāžu darbu.
49.
Apstrīdētais akts ir jākvalificē šīs judikatūras kontekstā. Vai tas ir vienkāršs iebildumu procesa organizatoriskais pasākums, kā to pārsūdzētajā spriedumā apgalvo Vispārējā tiesa, vai tas ir lēmums, kā to apgalvo apelācijas sūdzības iesniedzēja?
50.
Lai atbildētu uz šo jautājumu, ir jāizvērtē 2008. gada 20. maija vēstules būtība un procesuālais ietvars, kurā tā iekļaujas.
b) Par apstrīdētā akta būtību un procesuālo ietvaru, kurā tas iekļaujas
51.
Kā tas izriet no pārsūdzētā sprieduma 9. punktā izklāstītajiem faktiem un minētā sprieduma 91., 92. un 95. punktā ietvertajiem Vispārējās tiesas konstatējumiem, 2008. gada 20. maija vēstulē apelācijas sūdzības iesniedzējai ir norādīts, ka tās iebildumi ir tikuši novērtēti kā pieņemami daļā, kurā tie ir balstīti uz agrāku nereģistrētu preču zīmi “Redtube”, un ka par citiem iebildumiem, kas balstīti uz citām agrākām tiesībām, pagaidām nav veikts šo citu tiesību pieņemamības izvērtējums. Otrkārt, tā apelācijas sūdzības iesniedzēju kopā ar RT Mediasolutions informē par mierizlīguma noslēgšanas laikposma ilgumu, par procesa sacīkstes stadijas uzsākšanas termiņu un, visbeidzot, par termiņu, kurā apelācijas sūdzības iesniedzēja var pamatot savus iebildumus un RT Mediasolutions – sniegt uz tiem atbildi.
52.
Ir skaidrs, ka šīs vēstules otrā daļa ir vienkāršs paziņojums lietas dalībnieku zināšanai, kam nav nekāda lēmuma rakstura, jo ITSB atbilstoši īstenošanas regulas 18. noteikuma 1. punktam informē tos par iebildumu procesa norisei piemērojamajiem termiņiem.
53.
Neraugoties uz to, minētā vēstule nevar tikt interpretēta kā tāda, ar kuru lietas dalībnieki vienīgi tiek informēti par iebildumu procesa uzsākšanu un ar to saistītajiem termiņiem. Ir jāņem vērā 2008. gada 20. maija vēstules pirmā daļa, kurā ITSB norāda apelācijas sūdzības iesniedzējai, ka tās iebildumi “ir tikuši novērtēti kā pieņemami” daļā, kurā tie bija balstīti uz agrāku nereģistrētu preču zīmi “Redtube”.
54.
Apelācijas sūdzības iesniedzēja uzskata, ka tas pats par sevi ir lēmums, jo būtībā ITSB veic galīgu vērtējumu attiecībā uz paziņojuma par iebildumiem pieņemamību, kas var radīt saistošas tiesiskās sekas. Ir tiesa, ka darbības vārda “novērtēt” izmantošana norāda, ka ITSB patiešām ir lēmis par iebildumu pieņemamību.
55.
Tomēr, manuprāt, ar to nav pietiekami, lai atzītu, ka apstrīdētajam aktam ir lēmuma raksturs.
56.
Iebildumu procesu veido divas stadijas, kas ir jānošķir. Pirmkārt, eksistē iebildumu pieņemamības pārbaude, kas paredzēta īstenošanas regulas 17. noteikumā, un, otrkārt, faktiskā iebildumu pārbaude, kas paredzēta Regulas Nr. 40/94 43. pantā un atrunāta īstenošanas regulas 18.–20. noteikumā.
57.
Iebildumu pieņemamības pārbaudes stadijai ir sagatavojošs raksturs. Tai ir jāļauj ITSB izvērtēt iebildumu pieņemamību, ņemot vērā īstenošanas regulas 15. un 16. noteikumā skaidri paredzētos nosacījumus. Līdz ar to ITSB ir jānodrošina, lai būtu izpildīti šīs regulas 15. noteikuma 2. punkta a)–c) apakšpunktā un 16. noteikuma 1. punktā paredzētie absolūtie nosacījumi, proti, pirmkārt, paziņojumā par iebildumiem patiešām ir jābūt identificētam apstrīdētās preču zīmes reģistrācijas pieteikumam, agrākajai preču zīmei un motivācijai, kas ir iebildumu pamatā, un, otrkārt, iebildumiem ir jābūt iztulkotiem. ITSB ir arī jānodrošina, lai būtu izpildīti īstenošanas regulas 15. noteikuma 2. punkta d)–h) apakšpunktā paredzētie relatīvie nosacījumi, proti, paziņojumam par iebildumiem ir jāietver agrākās preču zīmes atveidojums, tajā ir jābūt identificētām attiecīgajām precēm un pakalpojumiem, kā arī jābūt norādītam iebildumu iesniedzējam vai tā pārstāvim.
58.
Tātad, ja šie nosacījumi nav izpildīti, ITSB ir jānoraida iebildumi kā nepieņemami, pieņemot lēmumu, ar kuru tādējādi tiek izbeigts iebildumu process. Vienīgi šādā gadījumā Savienības likumdevējs paredz ITSB pienākumu pieņemt lēmumu, par kuru var iesniegt apelācijas sūdzību atbilstoši Regulas Nr. 40/94 57. pantam.
59.
Savukārt, ja visi šie nosacījumi ir izpildīti, ITSB atzīst iebildumus par pieņemamiem, izdodot aktu, kuru Savienības likumdevējs faktiski nav definējis.
60.
Šādā gadījumā un atbilstoši īstenošanas regulas 18. noteikuma 1. punkta pirmajam teikumam ar šo aktu tiek uzsākts faktiskais iebildumu pārbaudes process (
20
). Šis process ļauj ITSB iegūt pilnu informāciju par visiem pierādījumiem, kas iesniegti, lai pamatotu iebildumus, un pēc būtības izlemt ar tiem saistītos jautājumus. Tādējādi iebildumu iesniedzējam vienīgi šajā procesa stadijā ir jāiesniedz fakti, pierādījumi un argumentācija, kas pamato tā iebildumus, atbilstoši īstenošanas regulas 19. noteikumam, un ITSB uz šī pamata veiks iebildumu pamatotības pārbaudi, vērtējot, vai reģistrācijai pieteiktās preču zīmes pieteikums var nodarīt kaitējumu iebildumu iesniedzēja iegūtajām tiesībām. Vienīgi šīs pārbaudes iznākumā ITSB pieņems galīgo lēmumu, ar kuru tas var vai nu pilnībā, vai daļēji noraidīt iebildumus, vai novērtēt tos kā pamatotus, līdz ar to pilnībā vai daļēji noraidot Kopienas preču zīmes reģistrācijas pieteikumu. Atbilstoši Regulas Nr. 40/94 57. pantam par šo lēmumu varēs tikt celta prasība atcelt tiesību aktu.
61.
Ir jākonstatē, ka akts, ar kuru ITSB novērtē iebildumus kā pamatotus, tātad nav akts, ar ko tiek pieņemts ITSB galīgais lēmums iebildumu procesā, bet sagatavojošs procesuālais akts, kurš, būdams tāds, ar ko tiek uzsākta iebildumu pārbaude pēc būtības, iekļaujas galīgā lēmuma sagatavošanas, kas notiek vairākās stadijās, sākumā.
62.
Turklāt šis akts, manuprāt, nerada nekādas saistošas tiesiskās sekas. Tas ļauj uzsākt mierizlīguma starp lietas dalībniekiem noslēgšanas stadiju, un, ja mierizlīgums netiek noslēgts, ar to tiek uzsāktas debates pēc būtības saistībā ar iebildumiem. Iebildumu iesniedzējam faktiskā iebildumu procesa uzsākšana nosaka vienu vienīgu pienākumu – ja tas vēlas, lai tā iebildumi tiktu apmierināti –, proti, tam ir jāiesniedz visi tā iebildumu pamatā esošie pierādījumi un visi fakti un argumentācija.
63.
Līdz ar to nevar tikt uzskatīts, ka apstrīdētais akts skar apelācijas sūdzības iesniedzējas intereses vai groza tās tiesisko situāciju. Šī tiesiskā situācija nav salīdzināma ar dalībvalsts situāciju, kurai tādēļ, ka Komisija ir uzsākusi īstenošanas stadijā esoša valsts atbalsta formālo izmeklēšanas procedūru, ir jāaptur šī atbalsta piemērošana, vai ar indivīda situāciju, kurš tādēļ, ka ir atzīta par pieņemamu lieta par tā pārmērīgām parādsaistībām, konstatē, ka tiek automātiski apturētas izpildu darbības attiecībā uz tā mantu. Izskatāmajā lietā apstrīdētā akta sekas nepārsniedz procesuālā akta faktiskās sekas un neietekmē – izņemot procesuālo situāciju – apelācijas sūdzības iesniedzējas tiesisko situāciju (
21
) un plašāk – lietas dalībnieku tiesisko situāciju.
64.
Šajā ziņā ir jānorāda, ka apelācijas sūdzības iesniedzējai nav nekādu interešu celt prasību par aktu, ar kuru ITSB novērtē tās iebildumus kā pieņemamus.
65.
Ņemot vērā šos apstākļus, es uzskatu, ka akts, ar kuru ITSB novērtējis apelācijas sūdzības iesniedzējas iebildumus kā pieņemamus, ir sagatavojošs pasākums, kam nav saistošu tiesisko seku attiecībā uz apelācijas sūdzības iesniedzēju.
66.
Līdz ar to es uzskatu, ka Vispārējā tiesa nav pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā, pārsūdzētā sprieduma 102. punktā atzīstot, ka 2008. gada 20. maija vēstule nav lēmums (
22
), un ierosinu Tiesai noraidīt šo pirmo iebildumu kā nepamatotu.
2) Par otro iebildumu – efektīvas tiesību aizsardzības tiesā un tiesiskās noteiktības principu neievērošanu
67.
Saistībā ar otro iebildumu apelācijas sūdzības iesniedzēja pārmet Vispārējai tiesai, ka tā nav ievērojusi tās tiesības uz efektīvu tiesību aizsardzību tiesā, liedzot apstrīdētajam aktam jebkādu lēmuma raksturu. Tā apgalvo arī, ka Vispārējā tiesa ir pārkāpusi tiesiskās noteiktības principu, jo apelācijas sūdzības iesniedzēja leģitīmi esot varējusi pieprasīt, pirmkārt, lai ITSB galīgi izlemtu par tās pieteikuma pieļaujamību un uzsāktu iebildumu procesu, un, otrkārt, lai tas ievērotu Regulas Nr. 40/94 77.a pantā paredzētos noteikumus.
a) Par efektīvas tiesību aizsardzības tiesā principa neievērošanu
68.
Tiesības uz efektīvu tiesību aizsardzību tiesā ir vispārējs Savienības tiesību princips, kas, ir jāatgādina, ir aizsargāts Eiropas Cilvēktiesību un pamatbrīvību aizsardzības konvencijas (
23
) 6.–13. pantā un Eiropas Savienības Pamattiesību hartas (
24
) 47. panta pirmajā daļā. Šis princips paredz, ka ikvienam indivīdam, kura tiesības ir tikušas pārkāptas, ir jābūt efektīvam tiesību aizsardzības līdzeklim tiesā.
69.
Izskatāmajā lietā man nešķiet, ka Vispārējā tiesa būtu pārkāpusi minēto principu, uzskatot, ka apstrīdētais akts nav lēmums. Pirmkārt, ir jāatgādina, ka šis akts nerada nekādas tiesības par labu apelācijas sūdzības iesniedzējai un tātad – neietekmē tās tiesisko situāciju. Kā esmu norādījis, apelācijas sūdzības iesniedzējai nav nekādu interešu celt prasību tiesā, lai lūgtu atcelt apstrīdēto aktu, jo tā mērķis ir bijis atzīt pašas apelācijas sūdzības iesniedzējas celto iebildumu pieņemamību. Otrkārt, ir skaidrs, ka apelācijas sūdzības iesniedzējai nav liegta iespēja pamatoties uz savām tiesībām un sūdzēties par iespējamajiem pārkāpumiem, kas esot pieļauti šajā procesā, jo tā ir varējusi celt prasību par tiesību akta atcelšanu attiecībā uz 2009. gada 22. janvāra lēmumu, ar kuru ITSB ir atzinis tās iebildumus par neiesniegtiem.
70.
Līdz ar to, manuprāt, šī [apelācijas sūdzības pamata] daļa ir jānoraida.
b) Par tiesiskās noteiktības principa neievērošanu
71.
No 2008. gada 2. oktobra vēstules ar nosaukumu “[Kļūdas] labojums” izriet, ka ITSB ir atcēlis apstrīdēto aktu, norādot, ka tas ticis nosūtīts kļūdas dēļ un ka tas ir uzskatāms par tādu, kam nav priekšmeta. Ir acīmredzams, turklāt ITSB to atzina tiesas sēdē, ka šajā aktā bija pieļauta kļūda vērtējumā, kas skāra attiecīgā pieteikuma pieņemamības pārbaudi un kļūdas dēļ izraisīja iebildumu procesa uzsākšanu. Veids, kādā minētais akts tika atcelts, tāpat kā termiņš, kurā ITSB reaģēja, manuprāt, ir pelnījuši būtisku kritiku un acīmredzami izvirza jautājumus attiecībā uz tiesiskās noteiktības principa un tiesiskās paļāvības principa ievērošanu.
72.
Neraugoties uz to, ir skaidrs, ka ITSB ir tiesīgs atcelt aktu, kurš tam šķiet kļūdains (
25
). Šo pilnvaru pamats ir tiesiskuma princips, kas neļauj turpināt prettiesiskumu, ļaujot iestādei, pateicoties akta, kurā pieļauta kļūda, iznīcināšanai, atjaunot tiesisko kārtību, kas bijusi nepamatoti traucēta. Tas ļauj arī izvairīties no tiesvedību attīstīšanas un acīmredzami veicina labas pārvaldības nodrošināšanu.
73.
No pastāvīgās judikatūras izriet, ka akta, kurā pieļauta kļūda, atcelšana ir jāpakļauj ļoti stingriem nosacījumiem, tādēļ ka tā ietver tiesiskuma principa un tiesiskās noteiktības principa saskaņošanu un šajā kontekstā – akta adresāta, kurš ir varējis paļauties uz tā tiesiskumu, tiesiskās paļāvības ievērošanu (
26
). Tiesiskās noteiktības principa, kas ir vispārējs Savienības tiesību princips (
27
), mērķis ir nodrošināt situāciju un juridisko attiecību, kuras regulē Savienības tiesības (
28
), paredzamību, un tas prasa, lai Savienības iestādes ievērotu aktu, kurus tās ir pieņēmušas, neaizskaramību. Līdz ar to gadījumā, kad tiek atcelts akts, kurā pieļauta kļūda, Tiesa prasa, lai attiecīgā iestāde ievērotu ar atcelšanu saistītās normas attiecībā uz kompetenci un procesuālās normas, lai tā rīkotos saprātīgā termiņā un ņemtu vērā apjomu, kādā attiecīgā persona eventuāli ir varējusi paļauties uz akta tiesiskumu.
74.
Tādējādi Savienības likumdevējs Regulas Nr. 40/94 ietvaros tās 77.a pantā ir paredzējis īpašu procedūru, kas ļauj ITSB atcelt lēmumu, kurā ir acīmredzama procesuāla kļūda, kas attiecināma uz ITSB. Tātad atbilstoši šī panta 2. punktam ITSB pēc apspriešanās ar procesā iesaistītajām pusēm ir jānosaka šāda lēmuma atcelšana sešu mēnešu laikā no tā pieņemšanas dienas. Saskaņā ar šo procedūru prettiesiskā akta atcelšana ir jāveic noteiktā termiņā, tādējādi nodrošinot tiesisko drošību un katram lietas dalībniekam – tiesības tikt uzklausītam.
75.
Tomēr garantijas, kādas šajā kontekstā ir piešķirtas attiecīgajai personai, ir atzītas vienīgi tādā apmērā, kādā attiecīgais akts rada tiesības un ietekmē tās tiesisko un mantisko situāciju.
76.
Tomēr ir ticis konstatēts, ka apstrīdētais akts, ciktāl tas ir procesuāls, galīgo lēmumu sagatavojošs akts, nevar radīt tiesiskās sekas attiecībā uz apelācijas sūdzības iesniedzēju un kā tāds nav lēmums. Līdz ar to apelācijas sūdzības iesniedzēja, manuprāt, nevar pamatoties uz tiesiskās noteiktības principu attiecībā uz apstrīdētā akta atcelšanu.
77.
Ņemot vērā šos apstākļus, es uzskatu, ka apelācijas sūdzības iesniedzējas izvirzītais otrais iebildums arī ir jānoraida.
78.
Līdz ar to es ierosinu Tiesai atzīt apelācijas sūdzības iesniedzējas izvirzītā vienīgā pamata pirmo daļu par nepamatotu.
B – Par otro daļu – paziņojuma jēdziena kļūdainu interpretāciju
79.
Saistībā ar sava [apelācijas sūdzības] vienīgā pamata otro daļu apelācijas sūdzības iesniedzēja pārmet Vispārējai tiesai, ka pārsūdzētā sprieduma 114. punktā tā savu argumentāciju ir balstījusi uz faktu, ka īstenošanas regulas 17. noteikuma 5. punktā, aprakstot gadījumu, kad paziņojums par iebildumiem ir uzskatāms par neiesniegtu, ir minēts “lēmums” un ka šīs regulas 18. noteikuma 1. punktā ir izmantots vārds “paziņojums”. No minētās regulas 62. noteikuma 1. punkta izrietot, ka paziņojums arī var ietvert lēmumu (
29
).
80.
ITSB apstrīd šo argumentu.
81.
Tāpat kā ITSB es uzskatu, ka šis arguments nav pamatots.
82.
Pirmkārt, apelācijas sūdzības iesniedzēja nevar pārmest Vispārējai tiesai, ka tā ir atsaukusies uz piemērojamās tiesību normas aktuālo formulējumu, lai pamatotu savu vērtējumu attiecībā uz apstrīdētā akta juridisko raksturu.
83.
Otrkārt, apelācijas sūdzības iesniedzēja neņem vērā argumentāciju, kas izklāstīta līdz pārsūdzētā sprieduma 114. punktam, konkrēti, argumentāciju, kas ietverta šī sprieduma 88.–102. punktā, kuros Vispārējā tiesa ir izklāstījusi motīvus, kādēļ apstrīdētais akts nevar būt lēmums. Šajā ziņā tiesa pilnībā ir ņēmusi vērā faktu, ka tāds paziņojums kā izskatāmajā lietā pats par sevi var ietvert lēmumu. Tā pārsūdzētā sprieduma 94. punktā Vispārējā tiesa ir atgādinājusi, ka “nav iespējams vērtēt vienīgi 2008. gada 20. maija vēstules formu” un ka, lai konstatētu, vai šī vēstule ir lēmums, atbilstoši Tiesas judikatūrai drīzāk ir jāaplūko akta būtība nekā tā forma.
84.
Ņemot vērā šos apsvērumus, es attiecīgi ierosinu Tiesai noraidīt šo otro daļu kā nepamatotu.
C – Par trešo daļu – pienākuma norādīt pamatojumu pārkāpumu
85.
Saistībā ar sava vienīgā pamata trešo daļu apelācijas sūdzības iesniedzēja būtībā apgalvo, ka Vispārējā tiesa ir pārkāpusi savu pienākumu norādīt pamatojumu, pietiekami neatbildot uz tās argumentu saistībā ar konkrētām tiesiskajām sekām, kuras rada preču zīmes, kas apzīmē Savienību, starptautiskā reģistrācija. Faktiski apelācijas sūdzības iesniedzēja pirmajā instancē apgalvoja, ka šādas reģistrācijas gadījumā ITSB ir jāinformē WIPO par iebildumu pieņemamību, kas radot konkrētas tiesiskās sekas tādā apmērā, kādā starptautiskajā preču zīmju reģistrā ir veikta norāde par aizsardzības pagaidu atteikumu. Tā pārsūdzētā sprieduma 132. punktā Vispārējā tiesa esot vienīgi atbildējusi šādi:
“[..] pietiek konstatēt, ka izskatāmā lieta neattiecas uz starptautisko reģistrāciju attiecībā uz [Eiropas] Savienības attēlojumu, bet uz preču zīmju reģistrācijas pieteikumu. Tādēļ starptautiskās reģistrācijas attiecībā uz Savienības attēlojumu pieteikuma kontekstā nav jālemj par šāda ITSB paziņojuma WIPO juridisko raksturu.”
86.
Apelācijas sūdzības iesniedzēja pārmet Vispārējai tiesai, ka tā neesot ņēmusi vērā faktu, ka akts, ar kuru ITSB informēja WIPO par iebildumu pieņemamību, ir lēmums. Tātad efektīvas tiesību aizsardzības tiesā princips un tiesiskās noteiktības princips esot paredzējuši, ka apstrīdētais akts, būdams preču zīmes reģistrācijas pieteicējam tādā pašā kontekstā adresēts paziņojums, arī tiek kvalificēts kā “lēmums”.
87.
ITSB apstrīd šo argumentu, tostarp apgalvojot, ka Kopienas un starptautiskās reģistrācijas procesi nav salīdzināmi.
88.
Lai novērtētu minētā argumenta pamatotību, ir jāatgādina Vispārējai tiesai noteiktā pienākuma norādīt pamatojumu apjoms.
89.
Pienākums pamatot nolēmumus izriet no Tiesas Statūtu 36. panta, kas saskaņā ar minēto Statūtu 53. panta pirmo daļu un Vispārējās tiesas Reglamenta 81. pantu ir piemērojams attiecībā uz Vispārējo tiesu.
90.
Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru sprieduma motīvu daļā ir jāatspoguļo skaidrs un nepārprotams Vispārējās tiesas pamatojums, lai ieinteresētās personas varētu uzzināt pieņemtā nolēmuma argumentāciju un lai Tiesa varētu veikt tiesisko kontroli (
30
). Attiecībā uz prasību, kas pamatota ar LESD 263. pantu, prasība norādīt pamatojumu nozīmē, ka Vispārējā tiesa pārbauda atcelšanas pamatus, kurus izvirzījis prasītājs, un izklāsta motīvus, pamatojoties uz kuriem tā noraida pamatu vai atceļ apstrīdēto aktu.
91.
Tomēr Tiesa šim pienākumam atbildēt uz norādītajiem pamatiem spriedumā lietā Connolly/Komisija (
31
) ir noteikusi robežas. Tā uzskatīja, ka sprieduma pamatojums ir jānovērtē, ņemot vērā lietas apstākļus (
32
), un netiek prasīts, lai Vispārējā tiesa “detalizēti atbildētu uz katru prasītāja izvirzīto argumentu, it īpaši, ja tas nav bijis pietiekami skaidrs un precīzs un nav bijis pamatots ar detalizētiem pierādījumiem” (
33
).
92.
Ņemot vērā šos apstākļus, es uzskatu, ka Vispārējā tiesa ir pietiekami no tiesību viedokļa atbildējusi uz apelācijas sūdzības iesniedzējas izvirzītajiem argumentiem. Tā ir izskaidrojusi iemeslu, kādēļ tās ieskatā nebija jālemj par tāda tiesību akta juridisko raksturu, ar kuru ITSB informējis WIPO par iebildumu pieņemamību starptautiskās reģistrācijas attiecībā uz Savienības attēlojumu pieteikuma kontekstā. Protams, šis izskaidrojums ir īss, tomēr tas ir pietiekams, jo izskatāmajā lietā apstrīdētā akta juridisko raksturu nevar noteikt, balstoties uz atšķirīgā procesā pieņemta akta, kas rada šim procesam raksturīgās sekas, juridisko raksturu, bet šis raksturs ir jānovērtē, ņemot vērā apstrīdētā akta būtību un tam raksturīgās tiesiskās sekas.
93.
Turklāt es vēlos norādīt, ka šis izskaidrojums ir ļāvis apelācijas sūdzības iesniedzējai kritizēt Vispārējās tiesas vērtējumu un ļauj arī Tiesai veikt tās tiesisko kontroli.
94.
Šajā kontekstā es uzskatu, ka Vispārējās tiesas pamatojums, kas izklāstīts pārsūdzētā sprieduma 132. punktā, nav nepietiekams.
95.
Līdz ar to es ierosinu Tiesai noraidīt vienīgā pamata trešo daļu kā nepamatotu.
96.
Ņemot vērā visus iepriekš minētos apsvērumus, es ierosinu Tiesai apelācijas sūdzības iesniedzējas izvirzīto vienīgo pamatu, ar kuru tiek apgalvots, ka Vispārējā tiesa ir pārkāpusi Regulas 40/94 77.a panta 1. un 2. punktu, atzīt par nepamatotu un līdz ar to noraidīt tās iesniegto apelācijas sūdzību.
VI – Secinājumi
97.
Ņemot vērā visus iepriekš minētos apsvērumus, es ierosinu Tiesai lemt šādi:
1)
apelācijas sūdzību noraidīt;
2)
Jager & Polacek GmbH atlīdzina tiesāšanās izdevumus.
(
1
)	Oriģinālvaloda – franču.
(
2
)	T-488/09 (turpmāk tekstā – “pārsūdzētais spriedums”).
(
3
)	Padomes 1993. gada 20. decembra Regula (OV 1994, L 11, 1. lpp.), kas grozīta ar Padomes 2006. gada 18. decembra Regulu (EK) Nr. 1891/2006 (OV L 386, 14. lpp.; turpmāk tekstā – “Regula Nr. 40/94”). Regula Nr. 40/94 ir atcelta ar Padomes 2009. gada 26. februāra Regulu (EK) Nr. 207/2009 par Kopienas preču zīmi (OV L 78, 1. lpp.), kas stājās spēkā 2009. gada 13. aprīlī. Tomēr, ņemot vērā lietas apstākļu norises laiku, lietai ir piemērojama Regula Nr. 40/94.
(
4
)	Komisijas 1995. gada 13. decembra Regula, ar ko īsteno Regulu Nr. 40/94 (OV L 303, 1. lpp.), kas grozīta ar Komisijas 2005. gada 29. jūnija Regulu (EK) Nr. 1041/2005 (OV L 172, 4. lpp.; turpmāk tekstā – “īstenošanas regula”).
(
5
)	Skat. Vadlīniju attiecībā uz iebildumu procesu, kas pieejamas ITSB interneta vietnē, I daļu: procesuālie jautājumi, konkrēti, A.V, 1. un 2. punkts.
(
6
)	Pilna tiesvedības priekšvēstures izklāsta nolūkā es atsaucos uz pārsūdzētā sprieduma 1.–20. punktu.
(
7
)	Turpmāk tekstā – “RT Mediasolutions”.
(
8
)	1980. gada 27. marta spriedums lietā 133/79 Sucrimex un Westzucker/Komisija (Recueil, 1299. lpp., 15. punkts) un 1981. gada 11. novembra spriedums lietā 60/81 IBM/Komisija (Recueil, 2639. lpp., 9. punkts). Skat. arī 2010. gada 18. novembra spriedumu lietā C-322/09 P NDSHT/Komisija (Krājums, I-11911. lpp., 45. punkts un tajā minētā judikatūra).
(
9
)	2000. gada 22. jūnija spriedums lietā C-147/96 Nīderlande/Komisija (Recueil, I-4723. lpp., 27. punkts un tajā minētā judikatūra).
(
10
)	Spriedums lietā IBM/Komisija (minēts iepriekš, 11. punkts).
(
11
)	1989. gada 21. septembra spriedums apvienotajās lietās 46/87 un 227/88 (Recueil, 2859. lpp.).
(
12
)	1989. gada 18. oktobra spriedums lietā 374/87 (Recueil, 3283. lpp.).
(
13
)	2001. gada 9. oktobra spriedums lietā C-400/99 Itālija/Komisija (Recueil, I-7303. lpp.).
(
14
)	Turpat, 59., 60., 62. un 63. punkts.
(
15
)	Spriedums lietā IBM/Komisija (minēts iepriekš, 12. punkts).
(
16
)	Spriedums lietā Itālija/Komisija (minēts iepriekš, 63. punkts).
(
17
)	Spriedums lietā IBM/Komisija (minēts iepriekš, 12. punkts).
(
18
)	2008. gada 17. jūlija spriedums lietā C-521/06 P (Krājums, I-5829. lpp.).
(
19
)	45. punkts un tajā minētā judikatūra.
(
20
)	Tāpat ir jānorāda, ka atbilstoši Regulas Nr. 40/94 43. panta 4. punktam ITSB šajā stadijā var uzaicināt lietas dalībniekus noslēgt mierizlīgumu un šim nolūkam nosaka termiņu, pirms attiecīgā gadījumā nav uzsākta tā saucamā pārbaudes stadija. Ja tas uzskata, ka mierizlīgums nav lietderīgs, vai ja lietas dalībnieki nav noslēguši mierizlīgumu, tiek uzsākta iebildumu pamatotības pārbaudes stadija.
(
21
)	Šajā ziņā skat. Vispārējās tiesas argumentāciju pārsūdzētā sprieduma 128. un 129. punktā.
(
22
)	Savukārt man ir daži iebildumi attiecībā uz to, ka Vispārējā tiesa apstrīdēto aktu ir kvalificējusi par vienkāršu “procesa organizatorisko pasākumu”. Šis jautājums tomēr debatēs nav apspriests, un, ja šī kvalifikācija attiecīgā gadījumā būtu kļūdaina, tas neradītu nekādas sekas attiecībā uz tiesvedības iznākumu.
(
23
)	Šī konvencija ir parakstīta Romā 1950. gada 4. novembrī.
(
24
)	It īpaši skat. 2007. gada 13. marta spriedumu lietā C-432/05 Unibet (Krājums, I-2271. lpp., 37. punkts un tajā minētā judikatūra).
(
25
)	2006. gada 4. maija spriedums lietā C-508/03 Komisija/Apvienotā Karaliste (Krājums, I-3969. lpp., 68. punkts un tajā minētā judikatūra).
(
26
)	Tiesas 1997. gada 17. aprīļa spriedums lietā C-90/95 P de Compte/Parlaments (Recueil, I-1999. lpp., 35. punkts un tajā minētā judikatūra), kā arī Vispārējās tiesas 2002. gada 20. novembra spriedums lietā T-251/00 Lagardère un Canal+/Komisija (Recueil, II-4825. lpp., 140. punkts).
(
27
)	1962. gada 6. aprīļa spriedums lietā 13/61 de Geus (Recueil, 89. lpp.).
(
28
)	Šajā ziņā skat. 1987. gada 15. decembra spriedumu lietā 325/85 Īrija/Komisija (Recueil, 5041. lpp., 18. punkts) un 2000. gada 18. maija spriedumu lietā C-107/97 Rombi un Arkopharma (Recueil, I-3367. lpp., 66. punkts un tajā minētā judikatūra).
(
29
)	Šajā normā ir paredzēts šādi:
“Lēmumus, uz kuriem attiecas apelācijas iesniegšanas termiņš, pavēstes un citus dokumentus, ko noteicis [ITSB] priekšsēdētājs, paziņo ierakstītā vēstulē ar paziņojumu par piegādi. Visus citus paziņojumus nosūta pa parasto pastu.”
(
30
)	2010. gada 14. oktobra spriedums lietā C-280/08 P Deutsche Telekom/Komisija (Krājums, I-9555. lpp., 136. punkts). Skat. arī 1998. gada 14. maija spriedumu lietā C-259/96 P Padome/de Nil un Impens (Recueil, I-2915. lpp., 32.–34. punkts) un 2001. gada 17. maija spriedumu lietā C-449/98 P IECC/Komisija (Recueil, I-3875. lpp., 70. punkts), kā arī Tiesas priekšsēdētāja 1995. gada 19. jūlija rīkojumu lietā C-149/95 P(R) Komisija/Atlantic Container Line u.c. (Recueil, I-2165. lpp., 58. punkts), 1996. gada 14. oktobra rīkojumu lietā C-268/96 P(R) SCK un FNK/Komisija (Recueil, I-4971. lpp., 52. punkts) un 1998. gada 25. jūnija rīkojumu lietā C-159/98 P(R) Nīderlandes Antiļu salas/Padome (Recueil, I-4147. lpp., 70. punkts).
(
31
)	2001. gada 6. marta spriedums lietā C-274/99 P (Recueil, I-1611. lpp.).
(
32
)	120. punkts.
(
33
)	121. punkts. Skat. arī 2003. gada 11. septembra spriedumu lietā C-197/99 P Beļģija/Komisija (Recueil, I-8461. lpp., 81. punkts).