Pagaidu versija
ĢENERĀLADVOKĀTES TAMARAS ČAPETAS [TAMARA ĆAPETA]
SECINĀJUMI,
sniegti 2026. gada 19. martā (1)
Lieta C‑354/24
Elisa Eesti AS
pret
Vabariigi Valitsuse julgeolekukomisjoni küberjulgeoleku nõukogu,
Tarbijakaitse ja Tehnilise Järelevalve Amet
(Tallinna Halduskohus (Tallinas Administratīvā tiesa, Igaunija) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)
Prejudiciāls nolēmums – Telesakaru pakalpojumi – Direktīva (ES) 2018/1972 – 40. panta 1. pants un 41. panta 2. punkts – Tīklu un pakalpojumu drošība – 5G funkcionalitāte – Atļauju piešķiršanas procedūra – Augsta riska aparatūras un programmatūras piegādātāji – Augsta riska aparatūras un programmatūras aizliegums valsts drošības apsvērumu dēļ – LES 4. panta 2. pants – Hartas 17. panta 1. pants – Samērīgums – Pārbaudes intensitāte – Pozitīvi pasākumi trešās valsts ietekmes vai kontroles gadījumā
I.      Ievads
1.        Kā dalībvalsts veiktie pasākumi savas valsts drošības aizsardzībai mijiedarbojas ar Savienības tiesību aktiem, kas pieņemti, lai nodrošinātu elektronisko sakaru tīklu un pakalpojumu iekšējā tirgus darbību?
2.        Vissvarīgākais jautājums ir, vai šādi valsts pasākumi ir izslēgti no Direktīvas (ES) 2018/1972 (Eiropas Elektronisko sakaru kodekss, turpmāk tekstā – “EESK”) piemērošanas jomas (2), jo tie tika veikti valsts drošības apsvērumu dēļ, un vai tādējādi to samērīgums saskaņā ar Savienības tiesību aktiem netiek pārbaudīts tiesā?
3.        Šie jautājumi rodas saistībā ar Igaunijā pieņemtajiem tiesību aktiem, ar kuriem ievieš iepriekšēju atļauju piešķiršanas procedūru aparatūras un programmatūras izmantošanai elektronisko sakaru tīklu un pakalpojumu nodrošināšanā. Šī procedūra ļauj kompetentajām iestādēm aizliegt noteiktu iekārtu izmantošanu, ja tiek uzskatīts, ka tās rada draudus valsts drošībai.
4.        Prasītāja pamatlietā Elisa Eesti AS
(turpmāk tekstā – prasītāja), Somijas telesakaru uzņēmuma Elisa Oyj meitasuzņēmums, ir viens no trim valsts mēroga mobilo telesakaru tīklu un pakalpojumu nodrošinātājiem Igaunijā. Tā Tallinna Halduskohus (Tallinas Administratīvā tiesa, Igaunija, turpmāk tekstā – “iesniedzējtiesa”) apstrīd lēmumu, ar kuru Igaunijas kompetentās iestādes atteicās tai piešķirt atļauju izmantot noteiktu 2G–4G un 5G aparatūru un programmatūru savā telesakaru tīklā. Šis lēmums tika pieņemts arī tāpēc, ka šo aprīkojumu ražo Ķīnas telesakaru uzņēmums Huawei Corporation (turpmāk tekstā – “Huawei”), ko Igaunijas iestādes uzskata par augsta riska šāda aprīkojuma piegādātāju.
II.    Izskatāmās lietas juridiskais un faktiskais konteksts un prejudiciālie jautājumi
A.      Vispārīga informācija par 5G telesakaru infrastruktūru un tehnoloģijām
5.        Lai izprastu šīs lietas apstākļus, ir vajadzīgs minimāls skaidrojums par infrastruktūru, kas ir 5G funkcionalitātes pamatā. Tieši ar to es sākšu.
6.        Mobilo telesakaru tīklu parasti veido divas daļas. Pirmā un galvenā šīs infrastruktūras daļa ir pamattīkls. Tajā atrodas galvenais aprīkojums, kas kontrolē visu tīklu un ir paredzēts kā galvenais kanāls visu datplūsmas galapunktu savienošanai, apkopojot un pārraidot tīkla datplūsmu ar lielu ātrumu (3). Šīs infrastruktūras otrā daļa ir mobilo radiosakaru tīkls. Tas sastāv no bāzes stacijām, kas lielāku pakalpojumu nodrošināšanas zonu sadala “šūnās” un kam mobilās ierīces, piemēram, mobilie tālruņi, var pieslēgties visā dalībvalsts mobilo sakaru tīklā (4). Šo mobilo sakaru tīkla daļu dažkārt sauc par “malas” tīklu (edge network).
7.        Telekomunikāciju tehnoloģijas tiek iedalītas “paaudzēs”. 2G, 3G un 4G ir secīgas neanalogo mobilo sakaru tīklu tehnoloģiju paaudzes. Ar šo tehnoloģiju piekto paaudzi – 5G – ir paredzēts nākotnē aizstāt pašreizējo 4G standartu (5). 5G tehnoloģijai raksturīgs liels ātrums un datu pārraides jauda, kā arī mazāks latentums (aizkave).
8.        Eiropas Komisija uzskata, ka 5G tehnoloģija ir svarīgs elements, veidojot ātrdarbīgus un augstas veiktspējas tīklus Eiropas Savienībā, kas nāk par labu ekonomikai un sabiedrībai kopumā (6).
9.        Kā izriet no lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu un valsts lietas materiāliem, 5G tehnoloģiju var iedalīt “neautonomā” 5G un “autonomā” 5G funkcionalitātē. Neautonoma 5G tehnoloģija ir veidota uz esošā 2G–4G infrastruktūras tīkla slāņa (7). Tādējādi sakari joprojām tiek nodrošināti uz “malas” un “pamata” sakaru tīklu un no tā. Autonomi 5G tīkli izveido savu radiosakaru tīklu un tādējādi nav atkarīgi no “vecākās” 2G‑4G infrastruktūras vai pamattīkla. Tādējādi autonomas 5G ierīces veido savu neatkarīgu tīkla infrastruktūru, neizmantojot pamattīklu. Tas ļauj tām tieši sazināties savā starpā, neizmantojot telesakaru infrastruktūras “pamatu”. Šīs īpašības dēļ autonomā 5G tehnoloģija spēs “lietu internetā” savienot daudz vairāk ierīču nekā jebkad agrāk (8).
10.      No lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu un lietas materiāliem izriet, ka prasītājas pamattīkls sastāv no Zviedrijas uzņēmuma Telefonaktiebolaget LM Ericsson (turpmāk tekstā – “Ericsson”) un Somijas uzņēmuma Nokia Corporation (turpmāk tekstā – “Nokia”) ražotas aparatūras un programmatūras, bet tā mobilo radiosakaru tīkls sastāv no Ķīnas uzņēmuma Huawei ražotas aparatūras un programmatūras.
11.      Izskatāmais strīds attiecas tikai uz prasītājas mobilo radiosakaru tīklu, proti, malas tīklu.
B.      Pamatlietas juridiskais un faktiskais pamats
12.      Prasītāja 2022. gada 23. martā (9) iesniedza Tarbijakaitse ja Tehnilise Järelevalve Amet (Patērētāju aizsardzības un tehniskās uzraudzības pārvalde, turpmāk tekstā – “TTJA”) pieteikumu atļaujas saņemšanai, lai savā malas tīklā izmantotu i) Huawei 2G–4G aparatūru un programmatūru, kas tajā jau ir, un ii) Huawei 5G aparatūru un programmatūru, kas tajā tiktu ieviesta no 2022. gada 1. jūnija (turpmāk tekstā – “attiecīgo aparatūru un programmatūru”).
13.      Minētais pieteikums tika iesniegts, pamatojoties uz elektroonilise side seadus (Igaunijas Elektronisko sakaru likums, turpmāk tekstā – “ESS”) (10). Iesniedzējtiesa paskaidro, ka ar ESS
citstarp ir transponēta
EESK.
14.      ESS 8. nodaļā ir paredzētas konkrētas prasības elektronisko sakaru pakalpojumu sniegšanai Igaunijā. Likuma 872. panta 1. pantā prasīts, ka sakaru uzņēmumiem jāievieš atbilstoši tehniskie un organizatoriskie pasākumi, lai pārvaldītu riskus, kas saistīti ar sakaru pakalpojumu un tīkla drošību un integritāti. ESS 873. panta 1. pantā noteikts, ka sakaru tīklā sakaru pakalpojumu nodrošināšanai izmantotā aparatūra un programmatūra nedrīkst radīt draudus valsts drošībai. Attiecīgi, kā noteikts minētā 873.panta 6. pantā, sakaru uzņēmumam ir pienākums pieprasīt TTJA atļauju aparatūras vai programmatūras lietošanai sakaru tīklā.
15.      Saskaņā ar ESS 873. panta 2. pantu risks valsts drošībai tiek noteikts, pamatojoties uz augsto risku, ko rada ražotājs vai tehniskās apkopes vai atbalsta pakalpojumu sniedzējs (1. apakšpunkts), vai risku, ko rada aparatūras vai programmatūras tehniskās īpašības vai konfigurācija (2. apakšpunkts). Ražotāja vai tehniskās apkopes vai atbalsta pakalpojumu sniedzēja augsta riska raksturs tiek novērtēts, pamatojoties uz 12 kritērijiem, kas paredzēti ESS 873 panta 3. pantā (11).
16.      Ja tiek konstatēts, ka aparatūra vai programmatūra rada draudus valsts drošībai, ESS 1965. pantā ir noteikti konkrēti pārejas periodi: 2025. gada 31. decembris 5G tehnoloģijai (12) un 2029. gada 31. decembris 2G, 3G un 4G aparatūrai un programmatūrai (13).
17.      Pēc tam, kad ir saņemts pieteikums atļaujas saņemšanai par aparatūras un programmatūras izmantošanu sakaru tīklā, TTJA saskaņā ar ESS 874. pantu ir pienākums pieprasīt atzinumu no Vabariigi Valitsuse julgeolekukomisjoni küberjulgeoleku nõukogu (Igaunijas Republikas Valdības kiberdrošības padome; turpmāk tekstā – “KJN”) par to, vai pieteikumā norādītā aparatūra un programmatūra rada draudus valsts drošībai.
18.      Ar 2022. gada 27. oktobra Lēmumu Nr. 1 KJN konstatēja, ka visa pieteikumā minētā aparatūra un programmatūra apdraud valsts drošību (14). Saskaņā ar lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu šis apdraudējums tika konstatēts saistībā ar visiem 12 kritērijiem, kas uzskaitīti ESS 873. panta 3. pantā (15). Minētā iestāde arī ierosināja, ka TTJA piešķir izmantošanas atļauju 5G funkcionalitātei līdz 2025. gada 31. decembrim un 2G–4G funkcionalitātei līdz 2029. gada 31. decembrim (turpmāk tekstā – “KJN lēmums”).
19.      Ar 2022. gada 25. novembra Lēmumu Nr. 1‑7/22‑436 TTJA konstatēja, ka visa prasītājas atļaujas pieteikumā minētā aparatūra un programmatūra rada draudus Igaunijas valsts drošībai. Tāpēc tā prasītājai izsniedza ierobežota laikposma atļauju izmantot 5G funkcionalitāti līdz 2025. gada 31. decembrim un 2G–4G funkcionalitāti līdz 2029. gada 31. decembrim saskaņā ar ESS 1965. pantu (turpmāk tekstā – “TTJA lēmums”).
20.      Ar 2022. gada 1. decembra prasību prasītāja apstrīdēja KJN un TTJA attiecīgos lēmumus (turpmāk tekstā kopā – “apstrīdētie lēmumi”) iesniedzējtiesā. Prasītāja tostarp apgalvo, ka KJN un TTJA nav pierādījušas, ka pastāv draudi Igaunijas valsts drošībai, ka minētie draudi varētu īstenoties vai to, cik liels būtu iespējamais kaitējums, ko attiecīgā aparatūra un programmatūra varētu radīt. Šī lietas dalībniece arī apgalvo, ka, ņemot vērā īso pārejas periodu, apstrīdētie lēmumi nozīmē atpakaļejošu attiecīgās aparatūras un programmatūras izmantošanas aizliegumu, kas izraisa prasītājas īpašuma piespiedu atsavināšanu. Tas savukārt rada tiesības uz kompensāciju. Prasītāja papildus apstrīd apstrīdēto lēmumu spēkā esību, pamatojoties uz to, ka tiesību akts, uz kura pamata šie lēmumi tika pieņemti, netika paziņots Komisijai un tādējādi ir pretrunā Direktīvai (ES) 2015/1535 (turpmāk tekstā – “TRIS direktīva”) (16). Visbeidzot, tā apgalvo, ka apstrīdētie lēmumi ierobežo brīvību nodrošināt elektroniskos sakaru tīklus un pakalpojumus, kā noteikts EESK 12. panta 1. pantā, un ka jebkāds šīs brīvības ierobežojums ir pienācīgi jāpamato, ko kompetentās iestādes nav izdarījušas.
21.      KJN un TTJA nepiekrīt šiem argumentiem. Būtībā tās apgalvo, ka apstrīdētie lēmumi ir balstīti uz riska novērtējumu, kura nolūkā pietiek ar riska varbūtību un paredzamību. Šie lēmumi ir tikai Igaunijas kompetencē, un uz tiem attiecas tikai ierobežota pārbaude tiesā. KJN un TTJA arī norāda, ka pārejas periods, kas piešķirts apstrīdētajos lēmumos, ir maksimālais periods, kas atļauts saskaņā ar ESS 1965. pantu. Visbeidzot, minētās lietas dalībnieces nepiekrīt, ka apstrīdētie lēmumi būtu pretrunā TRIS direktīvai un EESK.
22.      Tallinna Halduskohus (Tallinas Administratīvā tiesa, Igaunija) nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus.
“1)      Vai valsts tiesību normu kopums [ESS] 873. panta 2., 3., 6., 7. un 8. pants, 874. panta 1.–4. pants, kā arī 1965. panta 1.–4. pants), kas nolūkā nodrošināt valsts drošību nosaka telesakaru
uzņēmumam pienākumu saņemt atļauju aparatūras un programmatūras izmantošanai sakaru tīklā, ietilpst [EESK] darbības jomā?
2)      Gadījumā, ja atbilde uz iepriekšējo jautājumu ir apstiprinoša, vai [EESK] 1. panta 3. panta c) apakšpunkts kopsakarā ar [LES] 4. panta 2. pantu jāinterpretē tādējādi, ka šādu ierobežojumu ieviešana ir dalībvalsts ekskluzīvā kompetencē un ir tikai valsts pasākums, uz kuru neattiecas EESK noteikumi?
3)      Gadījumā, ja atbilde uz otro jautājumu ir noliedzoša, vai valsts tiesību normu kopums (ESS 873. panta 2., 3., 6., 7. un 8. punkts, 874. panta 1.–4. punkts, kā arī 1965. panta 1.–4. punkts), kas telesakaru uzņēmumam liedz savā sakaru tīklā izmantot aparatūru un programmatūru, nesaņemot administratīvas iestādes izdotu atļauju šīs aparatūras un programmatūras lietošanai, ir ierobežojums brīvībai nodrošināt elektronisko sakaru tīklus un pakalpojumus [EESK] 12. panta 1. punkta izpratnē?
4)      Gadījumā, ja atbilde uz trešo jautājumu ir apstiprinoša, vai šādas valsts tiesību normas var nepiemērot, ja tās atbilstoši [EESK] 12. panta 1. punktam iepriekš nav tikušas paziņotas Eiropas Komisijai?
5)      Gadījumā, ja atbilde uz otro jautājumu ir apstiprinoša, vai ar LESD 36. pantu un samērīguma principu ir saderīgi tas, ja valsts drošības nodrošināšanas nolūkā valsts tiesību normas telesakaru uzņēmumam pieprasa saņemt atļauju aparatūras un programmatūras lietošanai savā sakaru tīklā, un administratīvajai iestādei, izvērtējot draudus, ko rada augsta riska aparatūra un programmatūra, nenosaka pienākumu a) izvērtēt, vai ar ražotāju saistītie riski tiek pārnesti uz konkrēto aparatūru un programmatūru, b) novērtēt konkrētās aparatūras un programmatūras funkcionalitāti, atrašanās vietu un nozīmi sakaru pakalpojumu sniegšanas kontekstā un c) izvērtēt, vai ar ražotāja rezidences valsti saistītās problēmas tiek pārnestas uz ražotāju?
6)      Vai tad, ja tādas aparatūras vai programmatūras, kas jau bija pieejama un tika aktīvi lietota sakaru tīklā pirms prasības saņemt atļauju ieviešanas, izmantošana tiek atļauta uz laiku, kas ir īsāks par šīs aparatūras vai programmatūras lietderīgās lietošanas laiku, un attiecīgā aparatūra vai programmatūra ir tikusi iegūta likumīgi, tā ir īpašuma atņemšana Eiropas Savienības Pamattiesību hartas [turpmāk tekstā – “Harta”] 17. panta 1. panta otrā teikuma izpratnē?”
23.      Rakstveida apsvērumus Tiesai ir iesniegusi prasītāja, Čehijas, Dānijas, Igaunijas, Spānijas, Francijas, Itālijas, Somijas un Zviedrijas valdības, kā arī Komisija. Prasītāja, KJN, Igaunijas, Dānijas, Vācijas, Spānijas, Francijas, Itālijas, Somijas un Zviedrijas valdības un Komisija sniedza mutvārdu paskaidrojumus tiesas sēdē, kas notika 2025. gada 11. novembrī.
III. Juridiskā analīze
24.      Juridisko analīzi veidošu šādi.
25.      Pirmie divi iesniedzējtiesas jautājumi attiecas uz EESK piemērošanas jomu. Tādējādi pirmais jautājums ir par to, vai tiesību akts, kas paredz iepriekšēju atļauju elektronisko sakaru tīklu un pakalpojumu aparatūras un programmatūras izmantošanai, piemēram, ESS ieviestais tiesību akts, ietilpst EESK materiālajā piemērošanas jomā. Es pievērsīšos šim jautājumam III.A iedaļā. Otrais jautājums ir par to, vai šādi pasākumi tomēr ir izslēgti no minētās direktīvas tvēruma jomas, jo tie ir veikti valsts drošības apsvērumu dēļ. Es pievērsīšos šim jautājumam III.B iedaļā. Mans secinājums attiecībā uz abiem jautājumiem ir, ka EESK ir piemērojams šajā gadījumā.
26.      Pieņemot, ka EESK ir piemērojams, trešais jautājums ir par to, vai apstrīdētie pasākumi ir uzskatāmi par ierobežojumu elektronisko sakaru tīklu un pakalpojumu nodrošināšanas brīvībai EESK 12. panta 1. panta izpratnē. Uz šo jautājumu atbildēšu apstiprinoši III.C. iedaļā. Tas mani aizvedīs pie ceturtā jautājuma, kurā tiek lūgts paskaidrot, vai par šiem pasākumiem bija jāpaziņo Komisijai, un, ja tā, tad kādas sekas izriet no to nepaziņošanas. Šim jautājumam pievērsīšos III.D iedaļā.
27.      Ja attiecīgie valsts pasākumi ierobežo brīvību nodrošināt elektronisko sakaru tīklus un pakalpojumus, kā tas, manuprāt, ir, šajā saistībā rodas vēl viens svarīgs jautājums – vai un, ja atbilde ir apstiprinoša, tad kā šādus pasākumus varētu pamatot. Šāds pamatojums ir iespējams saskaņā ar EESK 12. panta 1. pantu; šis noteikums šajā sakarā atsaucas uz LESD 52. panta 1. pantu. Tomēr iesniedzējtiesa nelūdz paskaidrot, kā veikt samērīguma pārbaudi saskaņā ar EESK 12. panta 1. pantu. Tā vietā tā par to vaicā piektajā jautājumā saistībā ar preču brīvu apriti un ar nosacījumu, ka Tiesa atzīst, ka EESK nav piemērojams. Tā kā es ierosināšu, ka EESK ir piemērojams, nebūs vajadzības atbildēt uz piekto Tiesai uzdoto jautājumu. Tomēr šā jautājuma būtība ir nozīmīga iesniedzējtiesai, lai pamatotu EESK 12. panta 1. pantu saistībā ar LESD 52. panta 1. pantu. Tāpēc, tā vietā, lai atbildētu uz piekto Tiesai uzdoto jautājumu, es ierosināšu to pārformulēt tā, it kā tas būtu uzdots saistībā ar pēdējiem minētajiem noteikumiem (un nevis saistībā ar LESD 34. un 36. pantu). Es izskatīšu šādi pārformulēto jautājumu III.E. iedaļā.
28.      Visbeidzot, ar sesto jautājumu iesniedzējtiesa lūdz Tiesas palīdzību, lai noteiktu, vai attiecīgie pasākumi, ņemot vērā šīs lietas apstākļus, faktiski nozīmē prasītājas īpašuma atņemšanu, un, ja tā ir, vai saskaņā ar Hartas 17. panta 1. pantu jāpiešķir atbilstoša kompensācija. Saskaņā ar III.F iedaļu ierosināšu tiesai, ka apstrīdētais pasākums nav uzskatāms par šādu tiesību atņemšanu, bet gan par iejaukšanos īpašuma izmantošanā, kas tomēr ir pamatota un tādējādi nav jākompensē saskaņā ar Hartas 17. panta 1. pantu.
A.      Pirmais jautājums
29.      Ar pirmo jautājumu iesniedzējtiesa būtībā vaicā, vai ESS attiecīgie noteikumi, uz kuru pamata tika veikti apstrīdētie pasākumi, ietilpst EESK piemērošanas jomā.
30.      Šajā tiesvedībā apsvērumus izteikušo lietas dalībnieku nostājas par atbildēm uz šo jautājumu atšķiras. Prasītāja, Igaunijas un Francijas valdības un Komisija būtībā uzskata, ka EESK attiecas uz pasākumiem, kas ir izskatāmi šajā lietā. Igaunijas valdība, ko atbalsta Komisija, īpaši paskaidro, ka ESS faktiski tika pieņemts, īstenojot EESK. Pretēju viedokli pauž Dānijas, Čehijas, Itālijas, Zviedrijas un Somijas valdības, kas būtībā uzskata, ka EESK nav piemērojams, ņemot vērā to, ka attiecīgais atļaujas piešķiršanas pasākums tika veikts, lai aizsargātu Igaunijas valsts drošību. Savukārt Spānijas valdība apgalvo, ka pasākumi, kas pieņemti valsts drošības aizsardzībai, neietilpst EESK darbības jomā, bet tas neatbrīvo dalībvalstis no pienākuma ievērot EESK, kas ir piemērojams šajā lietā.
31.      Uzskatu, ka EESK ir piemērojams un ka attiecīgie pasākumi ietilpst šīs direktīvas materiālās piemērošanas jomā.
32.      EESK ir galvenais tiesību akts elektronisko sakaru jomā. Tajā ir noteikts saskaņots tiesiskais regulējums, lai nodrošinātu iekšējo tirgu elektronisko sakaru tīklu un pakalpojumu jomā (17). Šā mērķa sasniegšanai ar  to ir paredzēts novērst šķēršļus elektronisko sakaru tīklu un pakalpojumu nodrošināšanai, aizliedzot dalībvalstu noteiktos ierobežojumus un pieņemot kopējus noteikumus (18).
33.      Šis regulējums attiecas arī uz mobilo sakaru tīkliem, kas ir šīs lietas priekšmets (19).
34.      Tādējādi principā visi valsts noteikumi, kas attiecas uz elektronisko sakaru tīklu un pakalpojumu regulējumu, ietilpst EESK darbības jomā.
35.      Viens no EESK mērķiem ir nodrošināt elektronisko sakaru tīklu un pakalpojumu iekšējā tirgus drošību. Tādējādi saskaņā ar minētās direktīvas 1. panta 2. panta a) apakšpunktu tās mērķis ir “ieviest tādu iekšējo tirgu elektronisko sakaru tīklos un pakalpojumos, kas rada ļoti augstas veiktspējas tīklu izvēršanu un ieviešanu, noturīgu konkurenci, elektronisko sakaru pakalpojumu sadarbspēju, pieejamību, tīklu un pakalpojumu drošību un labumu galalietotājam” (20).
36.      Tāpēc EESK 40. panta 1. pantā ir skaidri noteikts, ka dalībvalstīm jānodrošina, lai to publisko vai publiski pieejamu elektronisko sakaru tīklu vai pakalpojumu sniedzēji veic piemērotus un samērīgus tehniskus un organizatoriskus pasākumus, lai atbilstīgi pārvarētu tīklu un pakalpojumu drošības apdraudējumus. Ņemot vērā jaunākos tehniskos sasniegumus, minētajiem pasākumiem jānodrošina “radītajam riskam atbilstošas pakāpes tīklu un pakalpojumu drošība”, kas ietver pasākumus, ar kuriem var novērst un mazināt drošības incidentu ietekmi uz lietotājiem un citiem tīkliem un pakalpojumiem.
37.      Tādējādi valsts noteikumi, kas pieņemti, lai sasniegtu mērķi nodrošināt “tīklu un pakalpojumu drošību”, ir uzskatāmi par EESK
tvērumā ietilpstošiem.
38.      “Tīklu un pakalpojumu drošības” jēdziens definēts EESK 2. panta 21. pantā kā “elektronisko sakaru tīklu un pakalpojumu spēja noteiktā uzticamības līmenī pretoties jebkurām darbībām, kas apdraud minēto tīklu un pakalpojumu, glabājamo vai pārraidāmo, vai apstrādājamo datu pieejamību, autentiskumu, integritāti vai konfidencialitāti vai minēto elektronisko sakaru tīklu vai pakalpojumu piedāvāto vai caur tiem pieejamo saistīto pakalpojumu pieejamību, autentiskumu, integritāti vai konfidencialitāti”.
39.      Šī definīcija jālasa kopā ar “elektronisko sakaru tīkla” (21) un “elektronisko sakaru pakalpojuma” (22) definīcijām.
40.      Pirmais no šiem jēdzieniem ir formulēts plaši un aptver, citstarp, fizisko aprīkojumu, kas nepieciešams attiecīgā tīkla nodrošināšanai (un tātad arī tajā ietverto aparatūru un programmatūru) (23). Otrais jēdziens attiecas uz signālu pārraidi, izmantojot fizisko infrastruktūru, ko Tiesa ir interpretējusi kā attiecināmu arī uz programmatūru, ko izmanto, citstarp, piekļuvei internetam (24).
41.      No tā izriet, ka EESK 2. panta 21. pantā definētais jēdziens “tīklu drošība” jāsaprot kā elektronisko sakaru tīkla aparatūras un programmatūras elementu drošība.
42.      Lai īstenotu
EESK
40. panta 1. pantu, tā 41. panta 1. pantā dalībvalstīm ir noteikts pienākums nodrošināt, ka kompetentajām iestādēm ir pilnvaras izdot saistošus norādījumus, tostarp tādus, kas attiecas uz pasākumiem, kuri nepieciešami, lai novērstu drošības incidentu, ja ir konstatēts “ievērojams apdraudējums”.
43.      Nav paredzēti papildu nosacījumi attiecībā uz noteikumiem, kas dalībvalstīm jāpieņem šajā sakarā. Tādējādi Savienības tiesību akti atstāj dalībvalstu ziņā lēmuma pieņemšanu par to, kā īstenot attiecīgās prasības, lai nodrošinātu savu tīklu un pakalpojumu drošību.
44.      Šajā gadījumā no lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu, prasītājas apsvērumiem un Igaunijas valdības un KJN
apsvērumiem, kas apstiprināti tiesas sēdē, izriet, ka minētie noteikumi ir vērsti uz EESK, it īpaši tā 40. panta 1. panta un 41. panta 1. panta, ieviešanu Igaunijas tiesību aktos.
45.      Nav iemesla, kāpēc iepriekšēja atļauju piešķiršanas procedūra attiecībā uz aparatūras un programmatūras izmantošanu elektronisko sakaru tīklu un pakalpojumu nodrošināšanai, kāda paredzēta ESS, nebūtu uzskatāma par vienu no iespējamajām EESK 40. panta 1. panta un 41. panta 1. panta īstenošanas iespējām.
46.      Tas arī netiek apstrīdēts šajā lietā.
47.      Ņemot vērā iepriekš minēto, ierosinu Tiesai atbildēt apstiprinoši uz iesniedzējtiesas uzdoto pirmo jautājumu, proti, ka EESK jāinterpretē tādējādi, ka tas attiecas uz valsts tiesību aktu kopumu, kas nolūkā nodrošināt valsts elektronisko sakaru tīkla un tā pakalpojumu drošību prasa, ka operatoram, kurš vēlas nodrošināt šādu tīklu un pakalpojumu, jāsaņem atļauja izmantot aparatūru un programmatūru savā sakaru tīklā.
B.      Otrais jautājums
48.      Ar otro jautājumu, kas ir atkarīgs no apstiprinošas atbildes uz pirmo jautājumu, iesniedzējtiesa lūdz norādījumus būtībā par to, vai LES 4. panta 2. punkta un EEKK 1. panta 3. panta c) apakšpunkta ietekme ir tāda, ka attiecīgie atļauju piešķiršanas pasākumi ietilpst dalībvalstu ekskluzīvā kompetencē un EESK uz tiem neattiecas, jo šie pasākumi tika veikti, lai garantētu valsts drošību.
49.      Par šo jautājumu varu izteikties īsi.
50.      LES 4. panta 2. punkta pēdējā teikumā noteikts, ka valsts drošība paliek vienīgi katras dalībvalsts atbildībā. Šī ideja ir atspoguļota arī EESK 1. panta 3. panta c) apakšpunktā, kurā paredzēts, ka šī direktīva neskar darbības, ko dalībvalstis veic sabiedriskās kārtības un sabiedriskās drošības nolūkos un aizsardzībai.
51.      Tāpēc, neraugoties uz terminoloģiskajām atšķirībām starp šiem diviem noteikumiem (25), es piekrītu Komisijai un Francijas valdībai, ka EESK 1. panta 3. panta c) apakšpunkts būtībā ir LES 4. panta 2. panta izpausme.
52.      Vai šie divi noteikumi jāinterpretē tādējādi, ka valsts drošības nolūkā veiktie pasākumi būtu jāizslēdz no EESK darbības jomas?
53.      Prasītāji, Igaunijas, Spānijas un Francijas valdības un Komisija uzskata – lai gan dalībvalstis var patstāvīgi pieņemt lēmumus par pasākumiem, kas paredzēti to valsts drošības aizsardzībai, tas neatbrīvo tās no pienākuma ievērot EESK. Tāpēc LES 4. panta 2. panta un EESK 1. panta 3. panta c) apakšpunkta ietekme nav tāda, ka tā izslēgtu no Savienības tiesību aktu tvēruma attiecīgo atļauju piešķiršanas pasākumu. Pretēju viedokli pauž Dānijas, Čehijas, Itālijas, Zviedrijas un Somijas valdības, uzsverdamas, ka, ņemot vērā to, ka attiecīgie pasākumi tika veikti, lai aizsargātu Igaunijas valsts drošību, LES 4. panta 2. panta un EESK 1. panta 3. panta c) apakšpunkta ietekme ir tāda, ka Savienības tiesību akti nav piemērojami.
54.      Manuprāt, Tiesas judikatūra jau skaidro, ka LES 4. panta 2. pants neizslēdz valsts drošības pasākumus no Savienības tiesību aktu darbības jomas (26).
55.      Drīzāk šis noteikums apstiprina, ka Eiropas Savienībai nav kompetences lemt par to, kas nepieciešams dalībvalstu drošības aizsardzībai un kā to nodrošināt. Tomēr, pat ja saskaņā ar LES 4. panta 2. pantu valsts drošība paliek vienīgi katras dalībvalsts atbildībā, “tas vien, ka valsts pasākums ir veikts valsts drošības aizsardzības nolūkā, nevar izraisīt Savienības tiesību nepiemērojamību un atbrīvot dalībvalstis no obligātās šo tiesību ievērošanas” (27).
56.      Tāpēc, pat ja Igaunija pieņēma apstrīdēto tiesību aktu, lai aizsargātu savas valsts drošību, tas neizslēdz šo tiesību aktu un uz tā pamata pieņemtos pasākumus no EESK piemērošanas jomas.
57.      Citiem vārdiem, ja valsts drošības aizsardzības nolūkā pieņemtie pasākumi ir pretrunā Savienības noteikumiem, sabiedrības intereses aizsargāt valsts drošību var izmantot, lai attaisnotu šo pretrunu; šiem pasākumiem tomēr jāatbilst samērīguma kritērijam, lai varētu pierādīt, ka tie ir likumīgi.
58.      Kā jau minēts, šajā lietā Igaunijas valdība īpaši uzsver, ka attiecīgais tiesību akts aizsargā valsts drošības intereses, bet tajā pašā laikā tas ir pieņemts, īstenojot EESK (28). Būtībā, lai pamatotu valsts administratīvos lēmumus par attiecīgās aparatūras un programmatūras uzskatīšanu par “augsta riska” faktoru savas telesakaru infrastruktūras drošībai, Igaunijas valdība balstās uz noteiktiem Savienības ieteikuma tiesību instrumentiem, ko izstrādājusi Komisija (29) un valstu drošības aģentūru sadarbības grupa (30).
59.      Tādējādi pastāv konverģence starp Igaunijas valsts drošības interesēm un Savienības līmenī noteiktajām drošības prasībām.
60.      Šis elements atšķir šo lietu no sprieduma Ministrstvo za obrambo (31). Minētajā lietā Tiesa konstatēja, ka noteiktas militāro darbību kategorijas neietilpst Direktīvas 2003/88/EK par konkrētiem darba laika organizēšanas aspektiem darbības jomā (32), “ja šīs darbības ir tik specifiskas, ka tās nenovēršami un pastāvīgi liedz ievērot šajā direktīvā noteiktās prasības” (33).
61.      Ņemot vērā iepriekš minēto, ierosinu Tiesai atbildēt noraidoši uz otro jautājumu un secināt, ka LES 4. panta 2. pants un EESK
1. panta 3. punkta c) apakšpunkts jāinterpretē tādējādi, ka pasākums, kas paredz atļaujas saņemšanu aparatūras un programmatūras izmantošanai, lai nodrošinātu publisku vai publiski pieejamu elektronisko sakaru tīklu vai pakalpojumu nodrošināšanai, nav izslēgts no EESK piemērošanas jomas, pat ja šis pasākums pieņemts, lai aizsargātu valsts drošības intereses.
C.      Trešais jautājums
62.      No manām atbildēm uz pirmajiem diviem jautājumiem izriet, ka ESS un apstrīdētie lēmumi, kas pieņemti, pamatojoties uz to, ietilpst EESK piemērošanas jomā. Tas noved pie trešā jautājuma.
63.      Ar trešo jautājumu iesniedzējtiesa būtībā vaicā, vai valsts pasākums, kas paredz iepriekšēju atļaujas saņemšanu aparatūras un programmatūras izmantošanai, ir ierobežojums elektronisko sakaru tīklu un pakalpojumu nodrošināšanas brīvībai EESK 12. panta 1. panta izpratnē.
64.      Prasītāja, ka uz šo jautājumu jāatbild apstiprinoši. Tā apgalvo, ka EESK 12. panta 1. pantā dalībvalstīm ir noteikts pienākums garantēt elektronisko sakaru pakalpojumu sniegšanas brīvību, ko ierobežo ESS atļauju piešķiršanas procedūra. Igaunijas, Spānijas, Francijas un Itālijas valdības un Komisija nepiekrīt šai nostājai. Būtībā tās apgalvo, ka ESS noteiktā atļauju piešķiršanas procedūra ir priekšnoteikums elektronisko sakaru pakalpojumu sniegšanas brīvībai, nevis ierobežojums, ņemot vērā, ka elektronisko sakaru pakalpojumu sniegšanas brīvība atbilstīgi EESK 12. panta 1. pantam tiek nodrošināta “saskaņā ar šajā direktīvā paredzētajiem noteikumiem”. Tā kā elektronisko sakaru tīklu un pakalpojumu drošība ir viens no šiem nosacījumiem, dalībvalstis var likumīgi noteikt atļauju piešķiršanas procedūru, kāda tiek aplūkota pamatlietā (34).
65.      No šīm nostājām izriet, ka Tiesai ir divas iespējas, kā raksturot attiecīgo atļaujas piešķiršanas pasākumu saskaņā ar EESK 12. panta 1. pantu: i) kā nosacījumu elektronisko sakaru tīklu un pakalpojumu nodrošināšanai vai ii) kā ierobežojumu šo tīklu un pakalpojumu nodrošināšanai.
66.      Manuprāt šāda prasība ir šādu tīklu un pakalpojumu nodrošināšanas ierobežojums EESK 12. panta 1. panta izpratnē. Tomēr uzskatu, ka šis ierobežojums ir pamatots.
67.      Šajā ziņā ir vērts atcerēties EESK 12. panta 1. panta pirmos divus teikumus:
“Dalībvalstis nodrošina brīvību nodrošināt elektronisko sakaru tīklus un pakalpojumus saskaņā ar šajā direktīvā paredzētajiem noteikumiem. Tālab dalībvalstis neliedz uzņēmumam nodrošināt elektronisko sakaru tīklus vai pakalpojumus, izņemot gadījumus, kad tas ir nepieciešams LESD 52. panta 1. pantā minēto iemeslu dēļ.” (35)
68.      Tādējādi principā no šā noteikuma izriet, ka, ievērojot noteiktus nosacījumus, dalībvalstīm ir jāatļauj uzņēmumiem nodrošināt elektronisko sakaru tīklus un pakalpojumus.
69.      Turklāt dalībvalstis nevar liegt šiem uzņēmumiem izmantot šo brīvību, piemērojot ierobežojumus, kuri pašā EESK nav paredzēti kā nosacījumi šādu elektronisko sakaru tīklu un pakalpojumu nodrošināšanai.
70.      Vienlaikus ar negatīvās integrācijas noteikšanu (t.i., aizliedzot dalībvalstu pasākumus, kas rada šķēršļus elektronisko sakaru tīklu un pakalpojumu nodrošināšanas brīvībai) (36),
EESK 12. panta 1. pantā atzīta arī pozitīvās integrācijas nepieciešamība (t.i., saskaņojot nepieciešamību nodrošināt drošību kā elektronisko sakaru tīklu un pakalpojumu sniegšanas nosacījumu).
71.      Tomēr, pat ja tiek pieprasīta tīklu un pakalpojumu drošība, pozitīva integrācija saistībā ar šo tīklu un pakalpojumu drošību Savienības līmenī nenotiek.
72.      EESK neparedz pasākumus, kas garantētu šādu drošību. Izvēle tiek atstāta dalībvalstu ziņā, nosakot tām pienākumu izdarīt šo izvēli saskaņā ar 40. panta 1. pantu un 41. panta 1. pantu.
73.      Citiem vārdiem, pat ja saskaņā ar EESK tīklu un pakalpojumu drošība ir nosacījums šādu tīklu un pakalpojumu nodrošināšanai, iepriekšēja atļauja aparatūras un programmatūras izmantošanai, lai tos nodrošinātu, nav šāds nosacījums.
74.      Turpretī – proti, ja jebkurš pasākums, ko dalībvalsts izvēlas veikt, lai nodrošinātu tīklu un pakalpojumu drošību, tiktu automātiski uzskatīts par nosacījumu elektronisko sakaru tīklu un pakalpojumu iekšējā tirgus pareizai darbībai – nozīmētu, ka dalībvalstis varētu viegli radīt šķēršļus brīvai apritei (37).
75.      Šāda veida automātiska izslēgšana no pārbaudes tiesā attiecībā uz dalībvalstu izvēlēto pasākumu samērīgumu būtu pretrunā
EESK 12. panta 1. panta mērķim novērst šķēršļus elektronisko sakaru tīklu un pakalpojumu nodrošināšanas brīvībai.
76.      Tāpēc ierosinu interpretāciju, saskaņā ar kuru konkrēts valsts pasākums, kas veikts, lai nodrošinātu dalībvalsts tīklu un pakalpojumu drošību, joprojām var tikt uzskatīts par ierobežojumu brīvībai nodrošināt šādus tīklus un pakalpojumus, kas ir aizliegts saskaņā ar EESK 12. panta 1. pantu, pat ja dalībvalstīm atbilstoši šai direktīvai jānodrošina savu tīklu drošība.
77.      Jebkādas prasības attiecībā uz iepriekšēju atļauju piekļūt iekšējam tirgum principā tiek uzskatītas par šķēršļiem brīvai apritei, neatkarīgi no tā, vai runa ir par precēm (38), pakalpojumiem (39), kapitālu (40) vai brīvību veikt uzņēmējdarbību (41). Šāda prasība vienmēr padara brīvību mazāk pievilcīgu un piekļuvi attiecīgajiem tirgiem grūtāku.
78.      Šajā ziņā ir skaidrs, ka iepriekšēja atļauju piešķiršanas procedūra, kāda tiek izskatīta šajā lietā un kas ļauj kompetentajām iestādēm aizliegt noteiktas aparatūras un programmatūras izmantošanu, pamatojoties uz to “augsto risku”, ir pasākums, kas principā rada šķērsli elektronisko sakaru tīklu un pakalpojumu brīvai apritei, jo tas var padarīt piekļuvi šim pakalpojumam un tā izmantošanu mazāk pievilcīgu vai grūtāku.
79.      Tāpēc šāds pasākums principā ir aizliegts ar EESK 12. panta 1. pantu.
80.      Tādējādi attiecīgais Igaunijas tiesību akts var ierobežot brīvību nodrošināt elektronisko sakaru tīklus un pakalpojumus, kas ir pretrunā EESK 12. panta 1. panta pirmajam teikumam.
81.      Tomēr saskaņā ar EESK
12. panta 1. pantu šāds pasākums var būt pamatots ar vienu no LESD 52. panta 1. pantā minētajiem iemesliem.
82.      No tā izrietošā samērīguma analīze, kas ietver apsvērumus par valsts drošību, ir jautājums, kas jāizskata iesniedzējtiesai. Tā nav lūgusi norādījumus par šo konkrēto
EESK
12. panta 1. panta aspektu. Tomēr saistībā ar manu ierosināto atbildi uz piekto jautājumu es sniedzu norādījumus, kas šajā sakarā varētu būt noderīgi arī iesniedzējtiesai.
83.      Ņemot vērā iepriekš minēto, ierosinu Tiesai atbildēt uz trešo jautājumu apstiprinoši. EESK 12. panta 1. pants jāinterpretē tādējādi, ka valsts tiesību aktu kopums, kas prasa administratīvās iestādes atļauju, lai izmantotu aparatūru un programmatūru elektronisko sakaru tīklu un pakalpojumu nodrošināšanai, ir šādu tīklu un pakalpojumu nodrošināšanas brīvības ierobežojums minētā noteikuma izpratnē. Šādu ierobežojumu var pamatot ar LESD 52. panta 1. punktā minētajiem iemesliem.
D.      Ceturtais jautājums
84.      EESK
12. panta 1. panta trešajā teikumā noteikts, ka dalībvalstīm ir pienākums pienācīgi pamatot jebkādus ierobežojumus elektronisko sakaru tīklu un pakalpojumu nodrošināšanas brīvībai un paziņot par šādiem ierobežojumiem Komisijai.
85.      Ņemot vērā šo noteikumu, iesniedzējtiesa ar ceturto jautājumu vēlas uzzināt, kādas sekas izriet no tā, ka nav paziņots par
EESK 12. panta 1. pantā paredzēto tiesību ierobežojumu, piemēram, kā šajā lietā – par tiesību aktu kopumu, kas paredz iepriekšēju atļaujas saņemšanu aparatūras un programmatūras izmantošanai elektronisko sakaru tīklā. Vissvarīgākais ir tas, ka minētā tiesa jautā, vai šāda nepaziņošana padara šādu pasākumu nepiemērojamu.
86.      Prasītāja norāda, ka par konkrēto tiesību aktu Komisijai netika paziņots. Tādēļ pret to nevar piemērot ESS noteikto atļauju piešķiršanas procedūru. Igaunijas, Spānijas, Francijas un Itālijas valdības un Komisija, kurām tiesas sēdē pievienojās arī TTJA un Vācijas un Somijas valdības, apgalvo, ka paziņošana nebija nepieciešama, jo, to ieskatā, no ESS izrietošā prasība par atļauju nav ierobežojums, bet gan EESK noteikts nosacījums elektronisko sakaru tīklu un pakalpojumu nodrošināšanai.
87.      Pretēji šīm nostājām, kā jau paskaidroju saistībā ar trešo jautājumu, manuprāt, iepriekšējas atļaujas piešķiršanas pasākums, kāds Igaunijā ieviesta ar ESS, ir elektronisko sakaru tīklu un pakalpojumu nodrošināšanas brīvības ierobežojums. Tāpēc, manuprāt, par šāda veida pasākumu bija jāpaziņo Komisijai.
88.      Tomēr vēlos norādīt, ka no tiesas lietas materiāliem nav skaidrs, vai par šo pasākumu tiešām tika paziņots. Saskaņā ar Igaunijas valdības sniegto informāciju ESS projekta versija, tostarp atļauju piešķiršanas sistēma, tika nosūtīta Komisijai 2020. gadā (42), pirms tā stājās spēkā 2022. gadā. Tomēr prasītāja apstrīd šāda paziņojuma esību. Iesniedzējtiesai jāpārbauda, vai tas tā tiešām ir noticis.
89.      Ņemot vērā iepriekš minēto, pat ja Igaunijas valdība Komisijai nav paziņojusi par tiesību aktos noteikto prasību saņemt iepriekšēju atļauju, uzskatu, ka šādas rīcības neveikšana neizraisa attiecīgās ESS daļas nepiemērojamību attiecībā uz prasītāju, t.i., nepaziņošanas sekas nav tādas pašas kā tās, kas rastos, ja netiktu paziņotas tehniskās prasības saskaņā ar TRIS direktīvu.
90.      Pirmkārt, TRIS direktīva skaidri izslēdz tās piemērošanu elektronisko sakaru tīklu un pakalpojumu jomā. Tās 1. panta 3. pantā noteikts, ka tā “neattiecas uz noteikumiem, kuri skar jautājumus, kas ietverti Savienības tiesību aktos telekomunikāciju pakalpojumu jomā, uz kuriem attiecas [EESK priekštece direktīva]”.
91.      Tādējādi, piemērojot tehniskos noteikumus un standartus, kas attiecas uz elektronisko sakaru tīkliem un pakalpojumiem, EESK ir lex specialis attiecībā uz TRIS direktīvu.
92.      Otrkārt, kā paskaidro Komisija, nevar izveidot analoģiju starp, no vienas puses, paziņošanas pienākuma neizpildi saskaņā ar EESK 12. panta 1. pantu un, no otras puses, TRIS direktīvā un attiecīgajā tiesu praksē noteikto paziņošanas procedūru neievērošanu, saskaņā ar kuru tehniskā standarta nepaziņošana izraisa tā nepiemērojamību attiecībā uz personām (43).
93.      Tas ir tāpēc, ka atšķirībā no TRIS direktīvas EESK 12. panta 1. pantā nav noteikts, ka nosacījumi, kas attiecas uz elektronisko sakaru tīklu un pakalpojumu nodrošināšanu, ir piemērojami tikai pēc Komisijas apstiprinājuma saņemšanas vai minimālā termiņa beigām.
94.      Tāpēc, ja nav paziņots par ierobežojumu elektronisko sakaru tīklu un pakalpojumu nodrošināšanas brīvībai saskaņā ar EESK 12. panta 1. pantu, tas nenozīmē, ka prasītājai nevar piemērot ESS noteikto atļaujas piešķiršanas procedūru.
95.      Iepriekš minēto iemeslu dēļ ierosinu, Tiesai atbildēt uz ceturto jautājumu tādējādi, ka nepaziņošana Komisijai par ierobežojumu elektronisko sakaru tīklu nodrošināšanas brīvībai EESK 12. panta 1. panta izpratnē neizraisa nepaziņoto valsts noteikumu nepiemērojamību.
E.      Piektais jautājums
96.      Piektais uzdotais jautājums attiecas uz valsts pasākumiem, kas ierobežo preču brīvu apriti, kā paredzēts LESD 34. pantā, bet kas var būt pamatoti saskaņā ar LESD 36. pantu. Šis jautājums tika iesniegts Tiesai ar nosacījumu, ka tā atzīst EESK par nepiemērojamu.
97.      Tomēr, kā jau paskaidroju, uzskatu, ka EESK ir piemērojams šajā gadījumā. Tādējādi principā Tiesai nav jāatbild uz piekto jautājumu.
98.      Tomēr būtībā atbilde uz šo uzdoto jautājumu būtu noderīga iesniedzējtiesai, lai lemtu, vai apstrīdētie pasākumi, kas ieviesti, pamatojoties uz ESS, var būt pamatoti saskaņā ar
EESK 12. panta 1. pantu, atbilstoši kuram tie nozīmē ierobežojumu.
99.      Tā kā Tiesai ir iespēja pārformulēt tai uzdoto jautājumu tādā veidā, kādu tā uzskata par lietderīgu lietas izlemšanai iesniedzējtiesā, ierosinu Tiesai to darīt šajā gadījumā (44).
100. Tādējādi ar pārformulēto piekto jautājumu tiktu vaicāts, vai ar EESK 12. panta 1. pantu un samērīguma principu ir saderīgas valsts tiesību normas, kas paredz, ka valsts drošības nodrošināšanas nolūkā sakaru uzņēmumam ir jāsaņem atļauja aparatūras un programmatūras lietošanai savā sakaru tīklā, un administratīvajai iestādei, izvērtējot draudus, ko rada šāda augsta riska aparatūra un programmatūra, neparedz pienākumu: a) izvērtēt, vai ar ražotāju saistītie riski tiek pārnesti uz konkrēto aparatūru un programmatūru, b) novērtēt konkrētās aparatūras un programmatūras funkcionalitāti, atrašanās vietu un nozīmi sakaru pakalpojumu sniegšanas kontekstā un c) izvērtēt, vai ar ražotāja rezidences valsti saistītās problēmas tiek pārnestas uz ražotāju.
101. Šajā sakarā ir svarīgi uzsvērt, ka iesniedzējtiesai nav nepieciešama atbilde par to, vai apstrīdētie lēmumi, kas pieņemti, pamatojoties uz ESS, ir samērīgi. Minētā tiesa drīzāk lūdz norādījumus par to, vai ESS reglamentētā atļauju piešķiršanas procedūra, uz kuras pamata pieņemti apstrīdētie lēmumi, ir pamatota, ja tā neparedz kompetentajām iestādēm pienākumu vispirms novērtēt, vai draudi valsts drošībai ir īsti, un tikai tad noraidīt pieteikumu atļaujas saņemšanai šā iemesla dēļ. Tikai tad, ja ESS tiek atzīts par pamatotu no šāda viedokļa, rodas jautājums, vai tā īstenošanas veids ir samērīgs.
102. Pasākums, kas ierobežo brīvību nodrošināt elektronisko sakaru tīklus un pakalpojumus EESK 12. panta 1. panta izpratnē, var būt pamatots ar LESD 52. panta 1. pantā minētajiem iemesliem, proti, sabiedriskā kārtība, sabiedrības drošība un sabiedrības veselība.
103. Šajā gadījumā Igaunijas valdība ar ESS ieviestos ierobežojumus pamato ar valsts drošību (tās telesakaru infrastruktūras drošības ziņā) un ar to, ka ar šiem pasākumiem tiek īstenots EESK, jo īpaši tā 40. panta 1. pants un 41. panta 1. pants.
104. Nav strīda par to, ka sakaru tīklu drošība mūsdienu demokrātiskās sabiedrībās ir ļoti svarīga: droša un uzticama telesakaru infrastruktūra ir ne tikai nepieciešama, lai efektīvi īstenotu virkni Savienības vērtību un pamattiesību, tostarp demokrātijas vērtību un vārda brīvību, bet tā arī nodrošina sociālo stabilitāti, ņemot vērā, ka ietekme uz dalībvalstu telesakaru infrastruktūru vai tās darbības traucējumi var ietekmēt citas ekonomikas nozares un Savienības iedzīvotāju ikdienas dzīvi kopumā (45).
105. Jānorāda arī, ka Tiesa jau ir atzinusi, ka dalībvalsts telesakaru infrastruktūras drošība var būt valsts sabiedriskās drošības elements (46).
106. Turklāt EESK mērķis ir nodrošināt elektronisko sakaru tīklu un pakalpojumu drošību, un šajā nolūkā, pamatojoties uz 40. panta 1. pantu un 41. panta 1. pantu, tā pilnvaro dalībvalstis nodrošināt savu elektronisko sakaru tīklu un pakalpojumu drošību (47).
107. Tomēr, pat ja dalībvalsts elektronisko sakaru tīkla un tā pakalpojumu drošība tiek atzīta par sabiedrības pamatinteresēm gan dalībvalstu, gan Savienības līmenī un tādējādi var tikt izmantota kā pamatojums, lai ierobežotu brīvību nodrošināt šādus tīklus un pakalpojumus, šāds ierobežojums var tikt piemērots tikai tad, ja apdraudējums šīm interesēm ir reāls, aktuāls un pietiekami smags konkrētajā gadījumā (48).
108. Šajā ziņā dalībvalsts nevar pamatot šādu ierobežojumu, vienkārši atsaucoties uz valsts drošības apsvērumiem (49).
109. Tā vietā tiesību aktos, kas atļauj šādu ierobežojumu, šajā gadījumā ESS, jānosaka pienākums kompetentajām iestādēm, šajā gadījumā TTJA un KJN, novērtēt, vai konkrētā iekārta patiesi rada šādu apdraudējumu valsts telesakaru tīkla drošībai.
110. Lai gan šāds novērtējums var atšķirties attiecībā uz risku, kas izriet no trešām valstīm vai to piegādātājiem (50), tā pamatā nevar būt vispārējas aizdomas (51), bet tam ir jāietver konkrēts novērtējums par to, kādam nolūkam šī iekārta ir paredzēta, un par attiecīgi saistītajiem riskiem. Šajā analīzē var tikt iekļauti, piemēram, riski, kas saistīti ar attiecīgā aprīkojuma veidu, šā aprīkojuma ražotāju vai valsti, kurā šis ražotājs ir reģistrēts (52).
111. Ņemot to vērā, uz iesniedzējtiesas piekto jautājumu jāatbild tādējādi, ka EESK 12. panta 1. pants paredz, ka ar valsts tiesību normām, ar kurām elektronisko sakaru tīklu un pakalpojumu drošības aizsardzības nolūkā nosaka prasību iepriekš saņemt atļauju aparatūras un programmatūras izmantošanai, ir jānosaka par pienākumu iestādēm, kas ir pilnvarotas lemt par šādas atļaujas piešķiršanu, izvērtēt, vai attiecīgā aparatūra un programmatūra, kuru izmantošana tiek pieprasīta, rada īstu apdraudējumu tīkla drošībai, tostarp ņemot vērā šādas iekārtas paredzēto izmantojumu, vai ar ražotāja reģistrācijas valsti saistītie riski tiek pārnesti uz ražotāju un vai ar ražotāju saistītie riski tiek pārnesti uz konkrēto aparatūru un programmatūru.
112. Pēc manas sapratnes, ESS nosaka precīzus kritērijus, uz kuru pamata kompetentās valsts iestādes var secināt, ka pastāv apdraudējums valsts drošībai, bet tas jāpārbauda iesniedzējtiesai. Šim nolūkam, šķiet, ka tiek ņemts vērā, citstarp, apdraudējums, kas saistīts ar ražotāju un trešo valsti, kurā šis ražotājs ir reģistrēts (53).
113. Pārskatot apstrīdētos lēmumus, valsts tiesai būs jānovērtē, vai šie kritēriji tiešām tika ņemti vērā, novērtējot riskus šīs lietas konkrētajos apstākļos, kas izraisīja lietošanas atļaujas termiņa ierobežojumu.
114. Ņemot vērā, ka tas prasa padziļinātas zināšanas par tehniskajiem, politiskajiem un drošības aspektiem, kas saistīti ar konkrētu situāciju, Savienības tiesas nevar veikt riska novērtējumu saistībā ar konkrētu ražotāju, tā iekārtām vai šo iekārtu izmantošanu. Tomēr, ja valsts tiesai tiek lūgts pārskatīt pasākumus, ar kuriem noteiktas aparatūras un programmatūras izmantošana ir aizliegta valsts drošības apsvērumu dēļ, kompetentajām iestādēm jāspēj sniegt saprātīgs paskaidrojums par šāda riska konstatēšanas pamatojumu (54); vajadzības gadījumā tas var prasīt dažādu tiesu prakses metožu izmantošanu (55).
115. Ja, līdzīgi kā šajā lietā, Savienības un valstu līmenī pastāv konverģence starp attiecīgajām drošības interesēm, valsts tiesa – veicot attiecīgā pasākuma pārbaudi tiesā –, var ņemt vērā arī Savienības iestāžu un struktūru, kā arī valsts struktūru veikto riska novērtējumu.
116. Šajā sakarā vairāki dokumenti, uz kuriem atsaucas Igaunijas valdība, varētu būt nozīmīgi iesniedzējtiesas novērtējumam: minētā valdība, citstarp, atsaucas uz Komisijas 2019. gada ieteikumu par kiberdrošību, koordinēto riska novērtējumu un 5G rīkkopu (56), ko veikusi TID sadarbības grupa (57), kā arī Komisijas paziņojumu par 5G rīkkopas ieviešanu.
117. Lai gan šie dokumenti ir ieteikuma tiesību elementi, kas nav saistoši dalībvalstīm, tajos ir noteikta koordinēta riska novērtēšana, ko veic kompetentās iestādes valstu un Savienības līmenī, un, pamatojoties uz to, Komisija citstarp noteica, ka attiecīgā aparatūras un programmatūras ražotāja ražotās iekārtas rada “būtiski augstākus riskus nekā citi 5G piegādātāji” un ka sakarā “ar šiem lielajiem riskiem [..] Komisija uzskata, ka dalībvalstu pieņemtie lēmumi ierobežot vai izslēgt [uzņēmumu] Huawei [..] ir pamatoti un atbilst 5G rīkkopai” (58).
118. Saskaņā ar paziņojumu par 5G kiberdrošības rīkkopas ieviešanu šis secinājums ir balstīts, citstarp, uz to, ka pastāv “saikne starp [šādu] piegādātāju un kādas trešās valsts valdību, attiecīgās trešās valsts tiesību [aktiem] un piegādātāja korporatīvo īpašumtiesību [iezīmēm] (59).
119. Igaunijas valdība paskaidro, ka tās kompetentās iestādes ņēma vērā šo novērtējumu un, pamatojoties uz šo kopējo riska konstatēšanu gan Savienības, gan dalībvalstu līmenī, konstatēja, ka nepieciešams ierobežot saistību ar, cistarp, Huawei, attiecīgā aparatūras un programmatūras piegādātāja, iekārtām elektronisko sakaru tīklu un pakalpojumu nodrošināšanā.
120. Tādējādi, manuprāt, ir pamatoti secināt, ka ESS un apstrīdētie lēmumi, kas pieņemti uz tā pamata, kaut arī tie ierobežo brīvību nodrošināt elektronisko sakaru tīklu un pakalpojumus, ir vērsti uz leģitīmu mērķi, proti, novērst īstu apdraudējumu tīklu drošībai. Tomēr tas jāizvērtē iesniedzējtiesai.
F.      Sestais jautājums
121. No valsts tiesas lietas materiāliem izriet, ka pirms apstrīdēto lēmumu pieņemšanas prasītāja izmantoja attiecīgo aparatūru un programmatūru 2G–4G funkcionalitātei, lai nodrošinātu elektronisko sakaru tīklus un pakalpojumus. No prasītājas paskaidrojuma arī izriet, ka tā bija iegādājusies 5G funkcionalitātei nepieciešamo aprīkojumu, lai to iekļautu savā malu tīklā, pirms ESS tika iekļauta prasība par atļaujas saņemšanu. Visbeidzot, no iesniedzējtiesas rīkojuma un lietas dalībnieku paskaidrojumiem izriet, ka apstrīdētie lēmumi atļāva izmantot attiecīgo aparatūru un programmatūru uz laiku, kas ir īsāks par šīs iekārtas lietderīgās lietošanas laiku.
122. Šajā saistībā iesniedzējtiesa ar sesto jautājumu vaicā, vai, ņemot vērā šos apstākļus, apstrīdētie lēmumi izraisa īpašuma atņemšanu Hartas 17. panta 1. panta otrajā teikumā minētajā nozīmē, un, ja tā, vai prasītājai varētu būt tiesības uz atbilstošu kompensāciju.
123. Prasītāja uzskata, ka tā ir. Tā apgalvo, ka attiecīgā atļauju piešķiršanas kārtība rada nepamatotu īpašuma atņemšanu. Tā arī uzskata, ka pēkšņas izmaiņas attiecīgās aparatūras un programmatūras izmantošanu reglamentējošajā tiesiskajā regulējumā, ar kurām ievieš prasību par izmantošanas atļaujas saņemšanu un kuras izraisa aizliegumu izmantot aparatūru un programmatūru, ko prasītāja likumīgi iegādājusies no konkrēta ražotāja, ir pretrunā Hartas 17. panta 1. pantam, ja vien nav paredzēta taisnīga un atbilstoša kompensācija.
124. Saskaņā ar Komisijas un Igaunijas, Spānijas, Vācijas, Francijas, Itālijas, Zviedrijas un Somijas valdību viedokli tiesiskais regulējums, kas attiecas uz šo atļaujas piešķiršanas pasākumu, ir īpašuma izmantošanas regulējums Hartas 17. panta 1. panta trešajā teikumā minētajā izpratnē. Tādējādi apstrīdētie lēmumi neizraisīja prasītājas īpašumtiesību atņemšanu uz attiecīgo aparatūru un programmatūru, ne de facto, ne de jure. Šie dalībnieki turklāt uzskata, ka minētais īpašuma regulējums, ievērojot Igaunijas valsts un sabiedrības drošības apsvērumus, ir samērīgs šo tiesību ierobežojums, ņemot vērā to, ka Igaunijas iestādes ir paredzējušas pietiekami ilgu pārejas periodu.
125. Saskaņā ar Hartas 17. panta 1. pantu “ikvienai personai ir tiesības uz īpašumu, kas iegūts likumīgi, tiesības to lietot un atsavināt, kā arī tiesības attiecībā uz to dot rīkojumu savas nāves gadījumam. Nevienam nedrīkst atņemt īpašumu, ja vien tas nav jādara sabiedrības interesēs, kā arī gadījumos un apstākļos, kuri ir paredzēti tiesību aktos, ar noteikumu, ka par zaudējumiem laikus izmaksā taisnīgu kompensāciju. Īpašuma izmantošanu var noteikt ar tiesību aktiem, ciktāl tas nepieciešams vispārējās interesēs”.
126. Tiesa ir konstatējusi, ka šajā noteikumā ir ietvertas trīs atšķirīgas normas. Tā ir paskaidrojusi, ka “pirmā norma, kas izklāstīta tā pirmajā teikumā un ir vispārīga, konkretizē tiesību uz īpašumu ievērošanas principu. Otrā, kas ietverta minētā punkta otrajā teikumā, attiecas uz šo tiesību atņemšanu un pakļauj to noteiktiem nosacījumiem. Savukārt trešajā, kas ietverta minētā punkta trešajā teikumā, ir atzītas dalībvalstu pilnvaras reglamentēt īpašuma izmantošanu, ciktāl tas nepieciešams vispārējās interesēs. Tomēr šīs normas nav savstarpēji nesaistītas. Otrā un trešā norma attiecas uz konkrētiem iejaukšanās tiesībās uz īpašumu gadījumiem, un tās jāinterpretē, ņemot vērā pirmajā no šīm normām nostiprināto principu” (60).
127. No Tiesas judikatūras izriet arī, ka Hartas 17. panta 1. pantā paredzētā aizsardzība ir plaša un attiecas ne tikai uz aktīviem, kam ir ekonomiska vērtība, bet arī uz interesēm, kas saistītas ar licences vai lietošanas atļaujas izmantošanu (61).
128. Pamatlietā apstrīdētie lēmumi attiecas uz pieteikumu, lai saņemtu atļauju izmantot noteiktu aparatūru un programmatūru elektronisko sakaru tīklu un pakalpojumu nodrošināšanā. Šī atļauja tika piešķirta tikai daļēji un tikai uz iespējami ilgāko periodu, kas noteikts ESS: proti,
2G–4G funkcionalitātei līdz 2029. gada 31. decembrim un 5G funkcionalitātei līdz 2025. gada 31. decembrim.
129. Tā kā nenotika iejaukšanās attiecīgā īpašuma būtiskajā saturā, prasītājai tas netika atņemts (62). Tā vietā apstrīdētie lēmumi saskaņā ar Hartas 17. panta 1. panta trešo teikumu ir uzskatāmi par prasītājas īpašuma izmantošanas ierobežojumu (63).
130. Šādā gadījumā prasītājai principā nav tiesību saņemt kompensāciju.
131. Tomēr īpašuma izmantošanas ierobežošana
ir iespējama tikai tiktāl, ciktāl tas ir nepieciešams sabiedrības interesēs. Izskatāmās lietas vajadzībām šis novērtējums būs līdzīgs tam, kas nepieciešams, lai pamatotu iejaukšanos elektronisko sakaru tīklu un pakalpojumu nodrošināšanas brīvībā saskaņā ar EESK 12. panta 1. pantu.
132. Tomēr iesniedzējtiesa nelūdza nekādas norādes par to, kā veikt šādu samērīguma novērtējumu.
133. Neraugoties uz to, es varētu norādīt, ka viena no lietām, kas iesniedzējtiesai būtu jāņem vērā šajā gadījumā, ir jautājums par to, vai laikposms, kurā prasītājai bija atļauts turpināt izmantot attiecīgo aparatūru un programmatūru, ņemot vērā laikposmu, kas prasītājai bija piešķirts, lai sagatavotos šādām regulatīvām izmaiņām, bija pietiekams.
134. Tas saistīts ar to, ka attiecīgais atļaujas piešķiršanas pasākums kopā ar stingriem iespējami ilgākajiem izmantošanas termiņiem būtiski ietekmē ieguldījumus, kas veikti pirms šo tiesību aktu izmaiņu ieviešanas (64).
135. Tādējādi iesniedzējtiesai jāizvērtē, vai kopējais laikposms, kurā prasītāja varēja sagatavoties, lai pielāgotos jaunajai tiesiskajai situācijai, no brīža, kad tika ierosināti attiecīgie ESS grozījumi, līdz attiecīgās aparatūras un programmatūras iespējami ilgākā lietošanas perioda beigām, bija pietiekami ilgs. Ja minētā tiesa konstatē, ka tā tas nav bijis, jāapsver sistēma, kas paredz saprātīgu kompensāciju par nodarīto kaitējumu (65).
136. Visbeidzot, novērtējot apstrīdēto lēmumu samērīgumu, iesniedzējtiesai būtu jāņem vērā attiecīgajās pamattiesībās notikušās iejaukšanās smagums un sasniedzamā mērķa nozīmīgums (66), kā arī citas intereses, piemēram, elektronisko sakaru tīklu un pakalpojumu saņēmēju intereses šo tīklu un pakalpojumu drošībā un drošumā un tirgus risks, ko attiecībā uz attiecīgo aparatūru un programmatūru būtu uzņēmies piesardzīgs un saprātīgs konkurents, kas darbojas tajā pašā tirgū (67).
137. Ja iesniedzējtiesa konstatē, ka prasītājai uzliktais slogs bija nesamērīgi liels, pat ja tas bija nepieciešams, varētu, kā izskaidrots, būt lietderīgi piešķirt taisnīgu kompensāciju.
138. Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, ierosinu Tiesai atbildēt uz sesto jautājumu tādējādi, ka jākonstatē ka ierobežojums attiecībā uz tādas aparatūras vai programmatūras izmantošanu, kas jau bija pieejama sakaru tīklā pirms prasības saņemt atļauju ieviešanas, ar kuru paredz izmantošanas atļauju uz laiku, kas ir īsāks par šīs aparatūras vai programmatūras lietderīgās lietošanas laiku, nav uzskatāms par īpašuma atņemšanu Hartas 17. panta 1. panta otrā teikuma izpratnē.
IV.    Secinājumi
139. Ierosinu Tiesai uz Tallinna Halduskohus (Tallinas Administratīvā tiesa, Igaunija) iesniegtajiem jautājumiem atbildēt šādi.
1)      Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīva (ES) 2018/1972 (2018. gada 11. decembris) par Eiropas Elektronisko sakaru kodeksa izveidi
jāinterpretē tādējādi, ka tā attiecas uz valsts tiesību aktu kopumu, kas nolūkā nodrošināt valsts elektronisko sakaru tīkla un tā pakalpojumu drošību paredz, ka operatoram, kurš vēlas nodrošināt šādu tīklu un pakalpojumu, ir jāsaņem atļauja izmantot aparatūru un programmatūru savā sakaru tīklā.
2)      LES 4. panta 2. pants un Direktīvas 2018/1972 1. panta 3. panta c) apakšpunkts
jāinterpretē tādējādi, ka pasākums, kas paredz atļaujas saņemšanu aparatūras un programmatūras izmantošanai, lai nodrošinātu publisku vai publiski pieejamu elektronisko sakaru tīklu vai pakalpojumu, nav izslēgts no EESK piemērošanas jomas, pat ja šis pasākums ir pieņemts, lai aizsargātu valsts drošības intereses.
3)      Direktīvas 2018/1972 12. panta 1. pants
jāinterpretē tādējādi, ka valsts tiesību aktu kopums, kas prasa administratīvās iestādes atļauju, lai izmantotu aparatūru un programmatūru elektronisko sakaru tīklu un pakalpojumu nodrošināšanai, ir šādu tīklu un pakalpojumu nodrošināšanas brīvības ierobežojums minētā noteikuma nozīmē.
Šādu ierobežojumu var pamatot ar LESD 52. panta 1. punktā minētajiem iemesliem.
4)      Direktīvas 2018/1972 12. panta 1. pants
jāinterpretē tādējādi, ka nepaziņošana Eiropas Komisijai par elektronisko sakaru tīklu brīvības ierobežojumu neizraisa nepaziņoto valsts noteikumu nepiemērojamību.
5)      EESK  12. panta 1. pants un samērīguma princips
jāinterpretē tādējādi, ka ar valsts tiesību normām, ar kurām elektronisko sakaru tīklu un pakalpojumu drošības aizsardzības nolūkā nosaka prasību iepriekš saņemt atļauju aparatūras un programmatūras izmantošanai, ir jānosaka par pienākumu iestādēm, kas ir pilnvarotas lemt par šādas atļaujas piešķiršanu, izvērtēt, vai attiecīgā aparatūra un programmatūra, kuru izmantošana tiek pieprasīta, rada īstu apdraudējumu tīkla drošībai, tostarp ņemot vērā šādas iekārtas paredzēto izmantojumu, vai ar ražotāja reģistrācijas valsti saistītie riski tiek pārnesti uz ražotāju un vai ar ražotāju saistītie riski tiek pārnesti uz konkrēto aparatūru un programmatūru.
6)      Ierobežojums attiecībā uz tādas aparatūras vai programmatūras izmantošanu, kas jau bija pieejama sakaru tīklā pirms prasības saņemt atļauju ieviešanas, ar kuru paredz izmantošanas atļauju uz laiku, kas ir īsāks par šīs aparatūras vai programmatūras lietderīgās lietošanas laiku, nav uzskatāms par īpašuma atņemšanu Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 17. panta 1. panta otrā teikuma izpratnē.
1      Oriģinālvaloda – angļu.
2      Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīva (ES) 2018/1972 (2018. gada 11. decembris) par Eiropas Elektronisko sakaru kodeksa izveidi (OV 2018, L 321, 36. lpp.).
3      Šajā nozīmē skat.
Sendin, A., Sanchez‑Fornie, M. A, Berganza, I., Simon, J., Irritoa. I., Telecommunication Networks for the Smart Grid, Artech House, Bostona, 2016, 176. lpp. Ņemot vērā pamattīkla fundamentālo nozīmi telesakaru infrastruktūrā kopumā, to dažkārt dēvē par mobilo sakaru tīkla “mugurkaulu” vai “smadzenēm”. Vispārīgi par šo jautājumu skat.
NATO Cooperative Cyber Defence Centre of Excellence (NATO Kopējā kiberaizsardzības izcilības centrs) aprakstu, kurā pamattīkls ir raksturots kā “fundamentāla infrastruktūra un tādējādi [..] būtiska valsts interese, kas ietekmē valsts drošību”. Skat. NATO Cooperative Cyber Defence Centre of Excellence,  Kaska, K., Beckvard, H. un Minárik, T., “Huawei, 5G and China as a Security Threat”, 2019, 15. lpp., pieejams: https://ccdcoe.org/uploads/2019/03/CCDCOE‑Huawei‑2019‑03‑28‑FINAL.pdf
4      Skat., piemēram, Vācijā
Federal Office for Information Security, “5G Risk Analysis, Framework Document: Methodology, Risk Scenarios and Results”, 2025, 21. lpp., kur paskaidrots, ka “radiopiekļuves tīkls (RAN) ietver 5G bāzes stacijas [..] ar radio saskarni [..], kas nodrošina savienojamību mobilajām ierīcēm” (pieejams: https://www.bsi.bund.de/SharedDocs/Downloads/EN/BSI/Publications/Studies/5G/5G_Framework_Document.pdf?__blob=publicationFile&v=4).
5      Dažās dalībvalstīs 2G un 3G tīkli jau tiek slēgti; skat., piemēram, Īrijas gadījumu, Commission for Communications Regulation, “2G/3G Switch off: Guidance for Mobile Network Operators”, ComReg 24/61, 2024. gada 30. jūlijs, pieejams: https://www.comreg.ie/media/2024/07/ComReg‑2461.pdf.
6      Komisija šo nostāju pauda jau 2016. gadā un vēlāk to pilnveidoja. Skat. Komisijas paziņojumu Eiropas Parlamentam, Padomei, Eiropas Ekonomikas un sociālo lietu komitejai un Reģionu komitejai “5G Eiropai. Rīcības plāns”, COM(2016) 588 final, 4. lpp., kurā paskaidrots, ka “lai Eiropai būtu vadošā loma un lai jau drīzumā varētu izmantot 5G radītās jaunās tirgus iespēju priekšrocības ne tikai telesakaru nozarē, bet arī visā tautsaimniecībā un sabiedrībā, ir ļoti svarīgi, lai būtu vērienīgs 5G ieviešanas grafiks”.
7      Komisijas
Ieteikums (ES) 2019/534 (2019. gada 26. marts) 5G tīklu kiberdrošība (OV 2019, L 88, 42. lpp.; turpmāk tekstā – “ieteikums par kiberdrošību”).
Komisija 5G tīklus definē kā “visu attiecīgo tīkla infrastruktūras elementu kopumu mobilo un bezvadu sakaru tehnoloģijai, ko izmanto savienojamības un pievienotās vērtības pakalpojumiem, ar uzlabotiem veiktspējas parametriem, piemēram, ļoti lielu datu pārraides ātrumu un jaudu, zema latentuma sakariem, ārkārtīgi augstu uzticamību vai atbalstu lielam skaitam savienotu ierīču. Tie var ietvert vēsturiskos tīkla elementus, kuru pamatā ir iepriekšējās paaudzes mobilo un bezvadu sakaru tehnoloģija, piemēram, 4G vai 3G. Ar 5G tīkliem būtu jāsaprot visas atbilstošās tīkla daļas”.
8      Skat., piemēram, Eiropas Revīzijas palātas 2022. gada īpašo ziņojumu, kurā teikts, ka “tiek lēsts, ka 2018. gada beigās visā pasaulē tika izmantoti 22 miljardi savienotu ierīču [un ka] šis skaitlis līdz 2030. gadam palielināsies līdz aptuveni 50 miljardiem ierīču, izveidojot milzīgu savstarpēji savienotu ierīču tīklu, kurā būs ietverts viss, sākot no viedtālruņiem līdz virtuves ierīcēm. Sagaidāms, ka datu patēriņš pasaulē palielināsies no 12 eksabaitiem mobilo datu plūsmas mēnesī 2017. gadā līdz vairāk nekā 5000 eksabaitiem līdz 2030. gadam”. Skat.
Eiropas Revīzijas palātas “5G ierīkošana Eiropas Savienībā: tīklu ieviešana kavējas, turklāt drošības jautājumi joprojām nav atrisināti”, Ipašais ziņojums 03/2022, Eiropas Savienības Publikāciju birojs, Luksemburga, 2022, 7. lpp., pieejams: https://www.eca.europa.eu/Lists/ECADocuments/SR22_03/SR_Security‑5G‑networks_LV.pdf, 7. lpp.
9      Jāatzīmē, ka, lai gan lūgumā sniegt prejudiciālu nolēmumu un prasītājas apsvērumos kā datums, kad prasītāja iesniedza atļaujas pieteikumu, ir norādīts 2022. gada 23. marts, Igaunijas valdības apsvērumos un daļā valsts lietas materiālu, tostarp TTJA 2022. gada 25. novembra Lēmumā Nr. 1‑7/22‑436, šis pieteikums ir datēts ar 2022. gada 18. martu.
10      Šā teksta tulkojums angļu valodā ir pieejams šeit: https://www.riigiteataja.ee/en/eli/ee/Riigikogu/act/528102025002/consolide.
11      Minētie 12 kritēriji ir šādi: 1)
ražotāja vai tehniskās apkopes vai atbalsta pakalpojumu sniedzēja juridiskā adrese vai galvenais birojs ir valstī [..], kas nav Eiropas Savienības dalībvalsts, Ziemeļatlantijas līguma organizācija [      NATO] vai Ekonomiskās sadarbības un attīstības organizācija [OECD];
2)
ražotāja vai tehniskās apkopes vai atbalsta pakalpojumu sniedzēja domicila valstī netiek ievēroti demokrātiska tiesiskuma principi vai cilvēktiesības;
3) ražotāja vai tehniskās apkopes vai atbalsta pakalpojumu sniedzēja domicila valstī netiek aizsargāts citu valstu personu intelektuālais īpašums, personas dati vai komercnoslēpumi;
4)
ražotāja vai tehniskās apkopes vai atbalsta pakalpojumu sniedzēja domicila valsts agresīvi uzvedas kibertelpā;
5) Eiropas Savienības dalībvalstis, NATO vai OECD ir piedēvējušas kiberuzbrukumus ražotāja vai tehniskās apkopes vai atbalsta pakalpojumu sniedzēja domicila valstij;
6) ražotājs vai tehniskās apkopes vai atbalsta pakalpojumu sniedzējs ir pakļauts valdības vai valsts iestāžu kontrolei domicila valstī vai citā ārvalstī, kurā nav neatkarīgas tiesu kontroles;
7) ražotāja vai tehniskās apkopes vai atbalsta pakalpojumu sniedzēja domicila valsts vai cita ārvalsts var noteikt tam pienākumu rīkoties tādā veidā, kas apdraud Igaunijas valsts drošību;
8) ražotāja vai tehniskās apkopes vai atbalsta pakalpojumu sniedzēja saimnieciskā darbība nav balstīta uz tirgus konkurenci, vai šim nolūkam nav radīti atbilstoši apstākļi domicila valstī;
9) ražotāja vai tehniskās apkopes vai atbalsta pakalpojumu sniedzēja īpašumtiesību struktūra, organizatoriskā struktūra vai pārvaldības struktūra nav pārredzama;
10) ražotāja vai tehniskās apkopes vai atbalsta pakalpojumu sniedzēja finansējums nav pārredzams;
11) ražotāja vai tehniskās apkopes vai atbalsta pakalpojumu sniedzēja ražojumi vai pakalpojumi ir neaizsargāti, un nav īstenoti atbilstoši drošības pasākumi, lai novērstu šo neaizsargātību;
12) ražotājs vai tehniskās apkopes vai atbalsta pakalpojumu sniedzējs nespēj nodrošināt ražojumu vai pakalpojumu nepārtrauktu piegādi, izņemot nepārvaramas varas gadījumā.
12      Saskaņā ar ESS 1965. panta tekstu tas attiecas uz “neautonoma 5G vai jaunākas paaudzes mobilo sakaru tīkla standartu”.
13      Kā saprotu no ESS 1965. panta teksta, pēc 2025. gada 31. decembra netiks izsniegtas atļaujas 5G tehnoloģijai, kas ir atzīta par tādu, kas rada draudus valsts drošībai, savukārt atļaujas pieteikumu 2G, 3G, 4G aparatūras un programmatūras turpmākai izmantošanai var iesniegt pēc 2029. gada 31. decembra, pat ja ir konstatēts risks valsts drošībai.
14      Saskaņā ar Igaunijas ESS 873. panta 2. pantu sakaru tīklā izmantotā aparatūra vai programmatūra augstā riska dēļ, ko rada ražotājs vai tehniskās apkopes vai atbalsta pakalpojumu sniedzējs (1. apakšpunkts), vai riska dēļ, ko rada aparatūras vai programmatūras tehniskās īpašības vai konfigurācija (2. apakšpunkts), var radīt draudus valsts drošībai.
15      Skat.
šo secinājumu 11. zemsvītras piezīmi. Tiesas sēdē Igaunijas valdība paskaidroja, ka konstatēto draudu veidu piemēri ir saistīti ar iespējamu spiegošanu, informācijas un datu nelikumīgu izmantošanu un svarīgu pakalpojumu traucējumiem.
16      Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīva (2015. gada 9. septembris), ar ko nosaka informācijas sniegšanas kārtību tehnisko noteikumu un Informācijas sabiedrības pakalpojumu noteikumu jomā (OV, 2015, L 241, 1. lpp.).
17      Šajā nozīmē skat.
EESK 1. panta 1. punktu. Šajā sakarā ar EESK tiek pārstrādāti vairāki tiesību akti, kas pieņemti kā kopums 2002. gada martā un iepriekš regulēja elektronisko sakaru jomu, lai pielāgotu regulatīvo sistēmu tehnoloģiju un tirgus attīstībai. Šajā nozīmē skat.
spriedumu, 2025. gada 27. februāris, TT – 2 (C‑562/23, EU:C:2025:126, 37. punkts un tajā minētā judikatūra).
18      Kā teikts EESK
5. apsvērumā, brīvība nodrošināt elektronisko sakaru tīklus un pakalpojumus būtu jāpakļauj tikai šajā direktīvā noteiktajiem nosacījumiem.
19      Skat.
EESK 2. panta 1. punktu.
20      Mans izcēlums.
21      Skat.
EESK 2. panta 1. punktu.
22      Skat.
EESK 2. panta 4. punktu.
23      “Elektronisko sakaru tīkla” jēdziens ir definēts EESK 2. panta 1. pantā kā “pārraides sistēmas, kas var būt un var nebūt bāzētas pastāvīgā infrastruktūrā vai centralizētas administrācijas jaudās, un attiecīgos gadījumos komutācijas vai maršrutēšanas ierīces un citi resursi, tostarp tīkla pasīvie elementi, kas neatkarīgi no pārvadītās informācijas veida ļauj signālus pārvadīt ar vadiem, radioviļņiem, optiskiem vai citādiem elektromagnētiskiem līdzekļiem, ieskaitot satelītsakaru tīklus, fiksētos (ķēžu un pakešu komutācijas, ieskaitot internetu) un mobilos tīklus, elektrības kabeļu sistēmas, ciktāl tās izmanto signālu pārraidīšanai, tīklus, ko izmanto radio un televīzijas apraidei, un kabeļtelevīzijas tīklus”.
24      Šajā nozīmē skat. spriedumus, 2019. gada 5. jūnijs, Skype Communications (C‑142/18, EU:C:2019:460, 49. punkts), un 2019. gada 13. jūnijs, Google (C‑193/18, EU:C:2019:498, 34., 35. un 41. punkts).
25      LES 4. panta 2. pantā ir minēta “valsts drošība”, bet EESK 1. panta 3. panta c) apakšpunktā ir izmantoti termini “sabiedriskā kārtība” un “sabiedrības drošība”. Tomēr, piemēram, EESK
6. apsvērumā termins “būtiskas drošības intereses” tiek lietots kopā ar atsaucēm uz “sabiedrisko kārtību” un “sabiedrības drošību” kā daļa no “neskar” formulējuma. Ņemot vērā, ka EESK  tekstā, tā mērķī vai sagatavošanas dokumentos nav norādes uz pamatu uztvert citādi (skat. Priekšlikumu Eiropas Parlamenta un Padomes direktīvai par Eiropas elektronisko sakaru kodeksa izveidi. (COM (2016) 590 final 2)), uzskatu, ka EESK 1. panta 3. panta c) apakšpunktā izmantotā terminoloģija jāinterpretē tādējādi, ka tajā ietilpst jēdzieni “valsts drošība” vai “būtiskas drošības intereses”. Tas arī atbilstu EESK priekšteces direktīvas formulējumam, kuras apsvērumos (lai gan bez konkrēta panta šajā sakarā) jau bija iekļauts šāds formulējums. Skat.
Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2002/21/EK (2002. gada 7. marts) par kopējiem reglamentējošiem noteikumiem attiecībā uz elektronisko komunikāciju tīkliem un pakalpojumiem (Pamatdirektīva) (OV 2002, L 108, 33. lpp.).
26      Skat., piemēram, spriedumus, 1999. gada 26. oktobris, Sirdar (C‑273/97, EU:C:1999:523, 15. punkts); 2020. gada 6. oktobris, Privacy International (C‑623/17, EU:C:2020:790, 44. punkts un tajā minētā judikatūra) un 2021. gada 15. jūlijs, Ministrstvo za obrambo (C‑742/19, EU:C:2021:597, 40. punkts un tajā minētā judikatūra).
27      Skat.
neseno spriedumu, 2024. gada 29. jūlijs, protectus (C‑185/23, EU:C:2024:657, 62. pants un tajā minētā judikatūra).
28      Šajā nozīmē šī lieta ir interesants piemērs Savienības tiesību aktu “vērtspapīrošanai”. Par “drošības duopola” veidošanos starp dalībvalstīm un Savienības politiskajām struktūrām, kur politiskie virzieni savstarpēji ietekmē rīcību valstu un Savienības līmenī, skat.
Pilniok, A., Governance of the European Security Union, Dietrich, J.‑H. un Pilniok, A., European Security Union: Law and Policies, Beck/Hart/Nomos, 2024, 18. un 19. lpp.
29      Skat. tostarp, 2019. gada ieteikumu par kiberdrošību” un Komisijas paziņojumu “5G kiberdrošības rīkkopas ieviešana”, (C(2023) 4049
final, turpmāk tekstā – “Paziņojums par 5G rīkkopas ieviešanu”).
30      Skat.
TID sadarbības grupa, “5G tīklu kiberdrošības koordinētais riska novērtējums”, 2019, (turpmāk tekstā – “Koordinētais riska novērtējums), pieejams: https://digital‑strategy.ec.europa.eu/en/news/eu‑wide‑coordinated‑risk‑assessment‑5g‑networks‑security. Skat. arī TID sadarbības grupa, “5G tīklu kiberdrošības ES riska mazināšanas pasākumu rīkkopā”, 2020, (turpmāk tekstā – “5G rīkkopa”), pieejams: https://digital‑strategy.ec.europa.eu/en/library/cybersecurity‑5g‑networks‑eu‑toolbox‑risk‑mitigating‑measures.
31      Spriedums, 2021. gada 15. jūlijs (C‑742/19, EU:C:2021:597).
32      Eiropas Parlamenta un Padomes direktīva (2003. gada 4. novembris) (OV 2003, L 299, 9. lpp.).
33      Skat.
spriedumu, 2021. gada 15. jūlijs, Ministrstvo za obrambo (C‑742/19, EU:C:2021:597, 75. punkts).
34      Francijas valdība arī norāda, ka nav skaidrs, vai sistēma iepriekšējas atļaujas piešķiršanai aparatūrai un programmatūrai, kāda tiek aplūkota pamatlietā, ietekmē iespēju nodrošināt šādus tīklus vai pakalpojumus. Tās ieskatā šī sistēma nekādā veidā neparedz, ka telesakaru operatoriem jāsaņem atļauja, lai varētu veikt elektronisko sakaru tīklu un pakalpojumu nodrošināšanas darbību vispārīgākā nozīmē.
35      Mans izcēlums.
36      Lai gan EESK 12. panta 1. pantā ir ietverts formulējums, saskaņā ar kuru dalībvalstis “neliedz” elektronisko sakaru tīklu un pakalpojumu nodrošināšanas brīvību, es uzskatu, ka šis formulējums ir jāinterpretē plašākā nozīmē, aizliedzot dalībvalstīm radīt jebkāda veida šķēršļus to nodrošināšanai. Tas izriet no EESK mērķa izveidot elektronisko sakaru tīklu un pakalpojumu iekšējo tirgu. Šāds secinājums var tikt izdarīts arī no EESK 12. panta 1. panta dažādajām valodu versijām, kurās izmantoti izteicieni, kas nozīmē gan “traucēt”, gan “liegt”: šajā sakarā salīdziniet, piemēram, vācu valodas versiju, kas attiecas uz “hindern”, spāņu valodas versiju, kas attiecas uz “no impedirán”, franču valodas versiju, kas attiecas uz “n’empêchent pas”, vai horvātu valodas versiju, kas attiecas uz “ne smiju sprečavati”.
37      Iedomājieties situāciju, kurā dalībvalsts nolemj, ka, lai nodrošinātu tīklu drošību, visai šādos tīklos izmantotajai aparatūrai un programmatūrai jābūt ražotai uzņēmumos, kas reģistrēti tajā valstī. Šāda veida protekcionisma pasākumi būtu acīmredzami pretrunā tīklu un pakalpojumu nodrošināšanas brīvībai, bet būtu attaisnojami, ja EESK interpretētu tā, ka jebkurš pasākums, kas pieņemts, lai sasniegtu tīklu un pakalpojumu drošības mērķi, automātiski tiktu uzskatīts par pieņemamu un izslēgts no turpmākas pārbaudes.
38      Skat., piemēram, spriedumu, 1995. gada 23. februāris, Bordessa u.c. (C‑358/93 un C‑416/93, EU:C:1995:54, 25. punkts).
39      Skat., piemēram, spriedumu, 1986. gada 4. decembris, Komisija/Vācija (205/84, EU:C:1986:463, 28. punkts).
40      Skat., piemēram, spriedumu, 2000. gada 14. marts, Église de scientologie (C‑54/99, EU:C:2000:124, 14. pants).
41      Skat., piemēram, spriedumu, 2010. gada 1. jūnijs, Blanco Pérez un Chao Gómez (C‑570/07 un C‑571/07, EU:C:2010:300, 54. punkts).
42      Igaunijas valdība atsaucas uz šā projekta tehnisko paziņojumu, ko Komisija saņēma 2020. gada 20. oktobrī, pieejams, https://technical‑regulation‑information‑system.ec.europa.eu/en/notification/15441.
43      Skat. it īpaši spriedumus, 1996. gada 30. aprīlis,
CIA Security International (C‑194/94, EU:C:1996:172, 54. punkts), un 2023. gada 21. decembris, Papier Mettler Italia (C‑86/22, EU:C:2023:1023, 44. punkts).
44      Skat., ex multis, spriedumu, 2021. gada 15. jūlijs, Ministrstvo za obrambo (C‑742/19, EU:C:2021:597, 31. pants un tajā minētā judikatūra).
45      Šajā ziņā skat.
5. un 37. apsvērumu Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvā (ES) 2022/2555 (2022. gada 14. decembris), ar ko paredz pasākumus nolūkā panākt vienādi augstu kiberdrošības līmeni visā Savienībā un ar ko groza Regulu (ES) Nr. 910/2014 un Direktīvu (ES) 2018/1972 un atceļ Direktīvu (ES) 2016/1148 (TID 2 direktīva) (OV 2022, L 333, 80. lpp.) (turpmāk tekstā – “TID 2 direktīva).
46      Šajā nozīmē skat. spriedumu, 2002. gada 20. jūnijs, Radiosistemi (C‑388/00 un C‑429/00, EU:C:2002:390, 44. pants). Jebkurā gadījumā jau kopš 1984. gada 10. jūlija sprieduma Campus Oil u.c. (72/83, EU:C:1984:256, jo īpaši 34.–36. pants) ir skaidrs, ka judikatūrā sabiedrības drošības jēdziens tiek saprasts kā tāds, kas pārsniedz tiesiskumu un kārtību, kā arī policijas un militāro spēku izmantošanu; minētajā spriedumā Tiesa atzina, ka šis jēdziens var attiekties arī uz cita veida draudiem dalībvalsts iestādēm, tās būtiskiem sabiedriskajiem pakalpojumiem un sabiedrības vajadzībām kopumā.
47      Skat. šo secinājumu 32.–42. punktu.
48      Skat.,
ex multis, spriedumus, 2000. gada 14. marts, Église de scientologie (C‑54/99, EU:C:2000:124, 17. punkts un tajā minētā judikatūra), kā arī 2020. gada 18. jūnijs, Komisija/Ungārija (Biedrošanās pārskatāmība) (C‑78/18, EU:C:2020:476, 91. punkts un tajā minētā judikatūra).
49      Pēc analoģijas skat.
spriedumu, 2008. gada 3. septembris, Kadi un Al Barakaat International Foundation/Padome un Komisija (C‑402/05 P un C‑415/05 P, EU:C:2008:461, 343. punkts) (kur paskaidrots, ka pasākumu nevar nepakļaut pārbaudei Savienības tiesās tikai tāpēc, ka akts, ar ko tas noteikts, attiecas uz valsts drošību).
50      Pēc analoģijas skat. spriedumu, 2019. gada 26. februāris, X (Trešajā valstī reģistrētas starpnieksabiedrības) (C‑135/17, EU:C:2019:136, 90. pants un tajā minētā judikatūra).
51      Šajā nozīmē skat. spriedumus, 2000. gada 14. marts, Église de scientologie (C‑54/99, EU:C:2000:124, 22. punkts), kā arī 2020. gada 18. jūnijs, Komisija/Ungārija (Biedrošanās pārskatāmība) (C‑78/18, EU:C:2020:476, 86. un 93. punkts).
52      Pēc analoģijas skat.
spriedumu, 2016. gada 10. marts, Safe Interenvíos (C‑235/14, EU:C:2016:154, 104. punkts) (kur paskaidrots, ka, nelikumīgi iegūtu līdzekļu legalizēšanas jomā klienta augsta riska novērtējumā var iekļaut attiecīgā klienta, valsts, produkta vai darījuma veidu).
53      Šajā ziņā skat.
šo secinājumu 11. zemsvītras piezīmi.
54      Pēc analoģijas skat.
spriedumu, 1991. gada 21. novembris, Technische Universität München (C‑269/90, EU:C:1991:438, 13. un 14. punkts).
55      Šajā nozīmē skat. spriedumu, 2013. gada 4. jūnijs, ZZ (C‑300/11, EU:C:2013:363, 57. pants un tajā minētā judikatūra).
56      Minētā rīkkopa ir izstrādāta, pamatojoties uz vienu no mērķiem, ko Komisija izvirzījusi Ieteikumā par kiberdrošību (skat.
tā 1. punkta c) apakšpunktu), kurā kā veicamā darbība ir norādīts TID sadarbības grupas uzdevums “noteikt kopīgu pasākumu kopumu, kas jāveic, lai mazinātu kiberdrošības riskus saistībā ar infrastruktūru, kura ir digitālās ekosistēmas pamatā, it īpaši 5G tīkliem”.
57      Skat.
šo secinājumu 30. zemsvītras piezīmi. Šī grupa ir komiteja, kas izveidota, pamatojoties uz 11. panta 1. punktu Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvā (ES) 2016/1148 (2016. gada 6. jūlijs) par pasākumiem nolūkā panākt vienādi augsta līmeņa tīklu un informācijas sistēmu drošību visā Savienībā (OV 2016, L 194, 1. lpp.). Minētā direktīva tikmēr ir aizstāta ar TID 2 direktīvu, bet komiteja turpina pastāvēt (skat.
TID
2 direktīvas 14. panta 1. pantu).
58      Skat. Paziņojumu par 5G rīkkopas ieviešanu, 2. lpp.
59      Skat. Paziņojumu par 5G rīkkopas ieviešanu, 1 lpp. Attiecībā uz līdzīgiem piegādātājiem raksturīgiem neaizsargātības kritērijiem skat. arī 5G rīkkopas 42. punktu.
60      Skat. spriedumu, 2025. gada 10. jūlijs, INTERZERO u.c. (C‑254/23, EU:C:2025:569, 144. pants un tajā minētā judikatūra). Šajā nozīmē skat. arī spriedumu, 2022. gada 5. maijs, BPC Lux 2 u.c. (C‑83/20, EU:C:2022:346, 38. pants un tajā minētā judikatūra).
61      Šajā nozīmē skat. spriedumu, 2025. gada 10. jūlijs, INTERZERO u.c. (C‑254/23, EU:C:2025:569, 145. un 146. pants, kā arī tajos minētā judikatūra).
62      Šajā nozīmē skat. spriedumu, 2024. gada 10. septembris, Neves 77 Solutions
(C‑351/22, EU:C:2024:723, 82. un 88. pants, kā arī tajos minētā judikatūra).
63      Pēc analoģijas skat.
spriedumu, 2025. gada 10. jūlijs, INTERZERO u.c. (C‑254/23, EU:C:2025:569, 146. punkts un tajā minētā judikatūra) (kurā paskaidrots, ka “intereses, kas saistītas ar licences izmantošanu, ir mantiskas intereses, uz kurām attiecas [Eiropas Cilvēktiesību un pamatbrīvību aizsardzības konvencijas] protokola Nr. 1 1. pantā piešķirtā aizsardzība”, tāpēc “tādas atļaujas atsaukšana ex lege, kas tās īpašniekam ļauj veikt saimniecisku darbību, ir uzskatāma par šajā pantā garantēto tiesību uz īpašumu ierobežojumu, uz kuru kā īpašuma izmantošanas kontroles pasākumu attiecas minētā panta otrā daļa”).
64      Šajā nozīmē skat. spriedumu, 2025. gada 10. jūlijs, INTERZERO u.c. (C‑254/23, EU:C:2025:569, 155. pants un tajā minētā judikatūra).
65      Šajā nozīmē skat. spriedumu, 2025. gada 10. jūlijs, INTERZERO u.c. (C‑254/23, EU:C:2025:569, 155 līdz 156. pants, kā arī tajos minētā judikatūra).
66      Skat.
neseno spriedumu, 2025. gada 18. decembris, Slagelse Almennyttige Boligselskab, Afdeling Schackenborgvænge (C‑417/23, EU:C:2025:1017, 168. pants un tajā minētā judikatūra).
67      Šajā nozīmē skat. spriedumu, 2025. gada 10. jūlijs, INTERZERO u.c. (C‑254/23, EU:C:2025:569, 158. pants un tajā minētā judikatūra).