62022CC0339(01)
MIŠLJENJE NEZAVISNOG ODVJETNIKA
NICHOLASA EMILIOUA
od 5. rujna 2024. (
1
)
Predmet C‑339/22
BSH Hausgeräte GmbH
protiv
Electrolux AB
(zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Svea Hovrätt (Žalbeni sud regije Svea, Švedska))
„Zahtjev za prethodnu odluku – Područje slobode, sigurnosti i pravde – Pravosudna suradnja u građanskim stvarima – Sudska nadležnost u građanskim i trgovačkim stvarima – Međunarodna nadležnost sudova država članica u pogledu sporova o patentima trećih država – Tužba zbog povrede – Prigovor nevaljanosti – Uredba (EU) br. 1215/2012 – Članak 4. stavak 1. – Područje primjene – Članak 24. točka 4. – ‚Refleksni učinak’”
I. Uvod
1.
Iznio sam mišljenje u ovom predmetu 22. veljače 2024. (
2
). Slijedom toga, Sud je 9. travnja 2024. u skladu s člankom 60. stavkom 3. svojeg Poslovnika odlučio uputiti taj predmet velikom vijeću. Usto, rješenjem od 16. travnja 2024., donesenim na temelju članka 83. tog Poslovnika, odlučio je ponovno otvoriti usmeni dio postupka.
2.
U tom je kontekstu Sud pozvao zainteresirane osobe da sudjeluju na novoj raspravi i da usredotoče svoja buduća izlaganja na treće prethodno pitanje koje je postavio Svea Hovrätt (Žalbeni sud regije Svea, Švedska), a koje se, podsjećam, odnosi na nadležnost sudova država članica, u skladu s Uredbom Bruxelles I.a (
3
), za rješavanje sporova o patentima trećih država. Ta je druga rasprava održana 14. svibnja 2023. Zastupnici društva BSH Hausgeräte GmbH (u daljnjem tekstu: BSH), društva Aktiebolaget Electrolux (u daljnjem tekstu: Electrolux), francuske vlade i Europske komisije na toj su raspravi u bitnome diskutirali o toj problematici.
3.
U skladu sa zahtjevom Suda, iznijet ću novo mišljenje, koje će se odnositi na to treće pitanje. To će mišljenje biti dopuna prvom mišljenju. Naime, ono će mi pružiti jedinstvenu priliku da detaljnije ispitam određene aspekte svojeg rasuđivanja u tom pogledu.
II. Analiza
4.
Ukratko ću podsjetiti na kontekst. BSH (sa sjedištem u Njemačkoj) podnio je švedskim sudovima tužbu zbog povrede protiv Electroluxa (sa sjedištem u Švedskoj). BSH u biti tvrdi da Electrolux povređuje izvjestan „europski patent” koji je prvom društvu priznao Europski patentni ured (u daljnjem tekstu: EPU) (
4
) za nekoliko država članica Unije (uključujući Švedsku) i jednu treću državu (Turska). Budući da taj „europski patent” nije jedinstveno nadnacionalno zakonsko pravo, nego je u biti skup nacionalnih patenata, od kojih svaki pruža valjanu zaštitu na državnom području države o kojoj je riječ (u skladu s načelom teritorijalnosti primjenjivim na takve patente), ta tužba zapravo predstavlja skup zahtjeva zbog povrede (po jedan za svako nacionalno pravo). Kako bi se ti zahtjevi odbili, Electrolux je istaknuo nevaljanost tih prava. S obzirom na taj prigovor, sud koji je uputio zahtjev nastoji doznati jesu li švedski sudovi ovlašteni odlučivati o zahtjevima koji se odnose na patente država članica osim Švedske (prvo i drugo prethodno pitanje) i o zahtjevu koji se odnosi na turski patent (treće prethodno pitanje). Kao što sam to objasnio u uvodu, u svojoj ću se analizi usredotočiti na potonji aspekt i stoga na međunarodnu nadležnost sudova država članica za rješavanje sporova koji se odnose na patente trećih država.
5.
Polazišna točka te analize nije (ili više nije) kontroverzna. Uredba Bruxelles I.a je primjenjiva i stoga se njome određuje nadležnost sudova država članica za rješavanje takvog spora kad (i samo zato što) tuženik ima domicil u Uniji (kao Electrolux u ovom slučaju) (
5
), neovisno o „vanjskom” podrijetlu patenta o kojem je riječ (
6
). Neću ponovno razmatrati tu temu i za više pojedinosti upućujem na točke 24. i 101. svojeg prvog mišljenja.
6.
Kad je riječ o rješenjima previđenima sustavom uspostavljenim u Uredbi Bruxelles I.a (u daljnjem tekstu: Briselski sustav), jasno je jedno drugo pitanje. Intervenijenti se slažu da su, na temelju općeg pravila predviđenog člankom 4. stavkom 1. te uredbe, sudovi određene države članice su, u velikoj većini slučajeva (
7
), nadležni za odlučivanje o zahtjevima koji se odnose na strane patente, uključujući one trećih država ako tuženik ima domicil na području te države članice. Na tom su temelju ti su sudovi osobito ovlašteni odlučivati o povredi takvog patenta, do koje je došlo izvan granica navedene države članice (
8
). Naime, iz presude Owusu (
9
) proizlazi da nadležnost koju navedeni sudovi imaju na temelju tog pravila u načelu nije samo općenita, nego i univerzalna.
7.
Bez obzira na to, podsjećam na to da okosnicu ovog predmeta predstavlja činjenica da, u skladu s člankom 24. točkom 4. Uredbe Bruxelles I.a, sudovi države članice, uključujući sudove države članice tuženika, nisu iznimno ovlašteni odlučivati o zahtjevima koji se odnose na registraciju ili valjanost podnesenih ili registriranih patenata (ili onih koji se smatraju takvima) u drugoj „državi članici”. Ti sudovi ne mogu odlučivati o tim pitanjima ni prethodno u okviru tužbe zbog povrede. Naime, tom se odredbom dodjeljuje isključiva nadležnost u tom području „sudovima države članice” u kojoj je patent registriran. Cijela se rasprava odnosi na to jesu li na temelju te uredbe sudovi država članica također nenadležni za odlučivanje, u glavnom ili prethodnom postupku, o registraciji ili valjanosti patenata trećih država. Pitanje koje je tako istaknuto je osjetljivo, već poznato i usto horizontalno: postavlja se na jednak način u pogledu svih područja za koja se člankom 24. navedene uredbe predviđa pravilo isključive nadležnosti (stvarna prava na nekretninama, valjanost upisa u javne registre, izvršenje odluka itd.), kad uključena država nije država članica, nego treća država (
10
).
8.
BSH, francuska vlada i Komisija na to su pitanje predložili odgovor (koji je također horizontalan jer se bez razlike primjenjuje na sva ta područja) prema kojem se, s obzirom na to da se člankom 24. Uredbe Bruxelles I.a ne predviđa izričito takav scenarij, opće pravilo iz članka 4. stavka 1. te uredbe primjenjuje takoreći „potpuno i jednostavno”. Stoga su sudovi države članice u kojoj tuženik ima domicil na temelju tog pravila ovlašteni odlučivati, među ostalim, o registraciji ili valjanosti patenta treće države. Usto, nakon što se pred njima pokrene postupak, oni su to dužni učiniti, osim u slučajevima u kojima se primjenjuju članci 33. i 34. navedene uredbe (slučajevi o kojima će više riječ biti u nastavku) (
11
).
9.
Najprije ću razmotriti određene poteškoće tog tumačenja Uredbe Bruxelles I.a (dio A), prije nego što ponovim rješenje koje sam predložio (dio B). Naposljetku, na temelju diskusija koje su se održale pred Sudom na drugoj raspravi ispitat ću „treću mogućnost” (dio C).
A.
Pokoje poteškoće u pogledu teze o „potpunoj i jednostavnoj” primjeni članka 4. stavka 1. Uredbe Bruxelles I.a
10.
Neću ovdje ponavljati sve kritike koje sam iznio u svojem prvom mišljenju u pogledu teze o „potpunoj i jednostavnoj” primjeni članka 4. stavka 1. Uredbe Bruxelles I.a. Razmotrit ću samo dva aspekta koji su bili u središtu diskusija na drugoj raspravi, odnosno (odjeljak 1.) u kolikoj je mjeri protivno međunarodnom običajnom pravu da sudovi države članice odlučuju o registraciji ili valjanosti patenta treće države i (odjeljak 2.) nalaže li se tekstom te uredbe, u njegovoj trenutačnoj verziji, takvo rješenje.
1. Ograničenja propisana međunarodnim običajnim pravom u pogledu nadležnosti sudova država
11.
Kao što to tvrdi većina stručnjaka i kao što su to uostalom na drugoj raspravi priznale (unatoč određenom prvotnom oklijevanju) francuska vlada i Komisija, međunarodnim običajnim pravom ograničava se nadležnost sudova država (adjudicatory jurisdiction) u građanskim i trgovačkim stvarima. U biti, država se može legitimno pozvati na takvu nadležnost samo ako između nje i određenog spora postoji dovoljna povezanost koja može biti teritorijalna ili nacionalna. Prema tome, kad država utvrđuje međunarodnu nadležnost svojih sudova, pri čemu donosi pravila međunarodnog privatnog prava (ili kad to čini Unija u pogledu sudova država članica), ona treba poštovati taj okvir (
12
).
12.
U tom pogledu, za većinu sporova u građanskim i trgovačkim stvarima, univerzalna nadležnost sudova države članice u kojoj tuženik ima domicil, kako je predviđena člankom 4. stavkom 1. Uredbe Bruxelles I.a, u skladu je s međunarodnim običajnim pravom. Naime, država može legitimno odlučivati o zahtjevima podnesenima protiv osoba sa domicilom na njezinu državnom području, ako se takvi zahtjevi usto odnose na događaje nastale na državnom području druge države (države članice ili treće države). Tim se domicilom u tu svrhu uspostavlja dovoljna povezanost između prvonavedene države i tih zahtjeva. Na tom temelju sudovi država članica mogu legitimno odlučiti, među ostalim, o tužbi zbog povrede patenta treće države koja je podnesena protiv „lokalnog” tuženika (
13
). Izvršavanjem takve sudske nadležnosti, država članica u kojoj tuženik ima domicil ne povređuje suverenitet dotične treće države. Konkretno, prva država ni na koji način ne sprečava drugu državu da izvršava svoju sudsku nadležnost u sporu o kojem je riječ (
14
). Preklapanje nadležnosti koje iz toga proizlazi u pogledu jednog te istog spora nije protivno (nego svojstveno) međunarodnom običajnom pravu (
15
).
13.
Suprotno tomu i iznimno, moglo bi se (izrazito) kritizirati, s obzirom na to pravo, da sudovi države članice odlučuju o određenim sporovima u građanskim i trgovačkim stvarima koji uključuju drugu državu (državu članicu ili treću državu), čak i kad tuženik o kojem je riječ ima domicil na državnom području prve države. To osobito vrijedi u postupcima u vezi registracije ili valjanosti patenata. Francuska vlada i Komisija priznale su na drugoj raspravi da se razmatranja o suverenitetu primjenjuju u tim postupcima, pri čemu su naglasile da se njihova važnost razlikuje ovisno o svakom pojedinačnom slučaju. Prema mojem mišljenju, doista treba razlikovati dvije situacije.
14.
S jedne strane, očito je da sudovi države članice ne mogu legitimno odlučivati o zahtjevima koji se u suštini odnose na registraciju ili valjanost patenta koji je podnesen ili registriran u drugoj državi (državi članici ili trećoj državi), uzimajući u obzir uključenost jednog od njezinih tijela, odnosno njezinog ureda za intelektualno vlasništvo (u daljnjem tekstu: UIV), u priznanje tog patenta i upravljanje registrom u koji je upisan.
15.
Nije riječ o tome da priznanje patenta predstavlja „djelovanje vlade” koje odražava „suverene” političke odluke nad kojima strani sud ne provodi nadzor. U današnje vrijeme UIV‑ovi nemaju (ili rijetko imaju) marginu prosudbe u pogledu mogućnosti priznanja takvog patenta. Oni razmatraju prijave patenata s obzirom na primjenjive zakonske zahtjeve, priznaju patente kad su ti zahtjevi ispunjeni i u skladu s tim ih registriraju. Ukratko, njihova je uključenost više „automatska” nego „suverena”. To a fortiori vrijedi u pogledu uloge nacionalnih UIV‑ova u odnosu na europske patente (kao što je onaj o kojem je riječ u glavnom predmetu), s obzirom na to da ti uredi, kad je riječ o „potvrđivanju” takvog patenta za njihovo područje (kojim se on tako priznaje kao nacionalni patent), samo odobravaju prethodnu provjeru koju EPU provodi nad pretpostavkama za patentabilnost koje su predviđene EPC‑om.
16.
Objašnjenje je zapravo puno jednostavnije. Naime, riječ je o očitom načelu običajnog prava da država ne može zadirati u funkcioniranje javnih službi druge države. Kao što država posredstvom svojih sudova ne može naložiti stranom tijelu da donese akt, ne može ni izmijeniti ili poništiti one koje je to tijelo donijelo. Naime, država čije je itjelo o kojem je riječ ima isključivu materijalnu nadležnost u tom pogledu. Prema tome, kao što sudovi jedne države članice ne mogu naložiti UIV‑u druge države (države članice ili treće države) da priznaju patent za njezino državno područje, ne mogu naložiti tom uredu da izmijeni ili izbriše upis u registar kojim upravlja ni proglasiti erga omnes valjanost patenta na temelju kojeg je izvršen taj upis. Samo se država navedenog UIV‑a može legitimno pozvati na sudsku nadležnost u tom području (
16
). Naglašavam da je, suprotno onomu što sam naveo u bilješci 51. svojeg prvog mišljenja, problem jednak u pogledu zahtjeva koji se odnose na registraciju ili valjanost nacionalnih „dijelova” europskih patenata (
17
).
17.
Suprotno tomu, u načelu ne bi bilo protivno međunarodnom običajnom pravu da sudovi države članice, kojima je podnesen zahtjev usmjeren protiv „lokalnog” tuženika i koji se odnosi na povredu patenta treće države, odlučuju o valjanosti tog patenta kao o prethodnom pitanju (s obzirom na to da je postojanje valjanog patenta neophodna pretpostavka za uspjeh takvog zahtjeva), primjerice kad taj tuženik istakne prigovor nevaljanosti.
18.
Naime, u skladu s objašnjenjima navedenima u prethodnoj točki te suprotno onomu što tvrdi Electrolux, u tom pogledu nije odlučujuća priroda pitanja o kojem treba odlučiti (valjanost patenta) ili priroda pravila koja treba primijeniti (razlozi proglašenja patenta ništavim ili, u slučaju navodne povrede postupka, postupovna pravila predviđena pravom treće države (
18
)), nego priroda odluke koju treba donijeti. U okviru tužbe zbog povrede sudovi države članice pred kojima je pokrenut postupak neće donijeti presudu koja se odnosi na zakonitost predmetnog patenta, nego će samo u međufazi rasuđivanja iznijeti prijedlog (o valjanosti ili nevaljanosti) isključivo u svrhu rješenja glavnog pitanja koje im je postavljeno (postojanje ili nepostojanje povrede). U izreci odluke koju će donijeti utvrdit će se privatna prava stranaka. Naložit će tuženiku da plati naknadu štete (itd.) u slučaju utvrđenja povrede ili će, ako se ona ne utvrdi, odbiti tužiteljevu tužbu. Pod uvjetom da takva odluka stoga ima samo učinke inter partes i da nikakav učinak erga omnes nije povezan s razlozima koji se odnose na valjanost patenta, njome ne prekoračuje se nadležnost suda države članice u kojoj tuženik ima domicil (
19
).
2. Tekst Uredbe Bruxelles I.a
19.
Pravilo isključive nadležnosti u postupcima u vezi registracije ili valjanosti patenata iz članka 24. točke 4. Uredbe Bruxelles I.a proizlazi iz prethodnih razmatranja međunarodnog običajnog prava. Cilj je tog pravila, kad je država članica uključena u spor, zaštititi njezin suverenitet u međunarodnom poretku (
20
), tako da se zajamči da samo sudovi mogu valjano donositi odluke (
21
). Navedenim pravilom taj se cilj čak prekoračuje jer se njime, podsjećam, sprečava sudove države članice da u okviru tužbe zbog povrede samo podredno ispitaju valjanost patenta koji je priznala druga država članica (
22
).
20.
Uz navedeno, s obzirom na to da se u članku 24. točki 4. Uredbe Bruxelles I.a upućuje samo na patente država članica, ta odredba ne može (osim ako se krivo protumači) obuhvaćati patente trećih država (
23
), te se tom uredbom, osim toga, ne predviđa nikkava istovjetna odredba u odnosu na njih. Međutim, u presudi Owusu Sud je odlučio da su jedina dopuštena odstupanja od općeg pravila koja se (sada) nalaze u članku 4. stavku 1. navedene uredbe ona koja su „izričito predviđena” (
24
) tom uredbom. Treba li ipak iz svega toga izvesti, kao što to čine BSH, francuska vlada i Komisija, paradoksalno rješenje prema kojem su sudovi države članice tuženika, iako su potpuno nenadležni za odlučivanje o valjanosti patenata drugih država članica, ovlašteni (i čak dužni) odlučiti o zahtjevima koji se odnose na valjanost patenata trećih država?
21.
(I dalje) se ne slažem se s tim mišljenjem.
22.
U tom pogledu najprije podsjećam na to da je Sud u presudi Owusu zadržao poseban scenarij o kojem je riječ u ovom predmetu (
25
). Zaključke koji proizlaze iz te presude stoga treba oprezno primjenjivati na taj scenarij.
23.
Naime, ovdje nikako nije riječ, kao u predmetu u kojem je donesena navedena presuda, o tome da se u Briselski sustav doda prigovor koji uopće nije dio tog sustava. U ovom slučaju, autori tog sustava od početka su smatrali da su registracija i valjanost patenata obuhvaćeni posebnim postupcima kojima se opravdava izuzimanje iz primjene općeg pravila o nadležnosti sudova države članice tuženika. Slijedom toga, „izričito su predvidjeli” pravilo u tu svrhu. Lako je objasniti činjenicu da je to pravilo ograničeno na patente država članica. Briselski sustav zapravo je sustav nadležnosti unutar Unije i njime se nastoje ostvariti ciljevi koji su joj svojstveni (odnosno pravilno funkcioniranje unutarnjeg tržišta i, u novije vrijeme, uspostava područja slobode, sigurnosti i pravde). Stoga se odstupanjima od općeg pravila predviđenog tim sustavom, uključujući odstupanje u postupcima registracije i valjanosti patenata, nastoji podijeliti nadležnost u građanskim i trgovačkim stvarima među sudovima država članica (
26
). Suprotno tomu, budući da Unija nema ovlast određivanja nadležnosti sudova trećih država, autori navedenog sustava logično nisu predvidjeli takva odstupanja u njihovu korist. Zapravo taj sustav prvotno nije sadržavao nikakvo odstupanje.
24.
Međutim, s obzirom na prethodno objašnjenje, bilo bi pojednostavnjeno zaključiti, iz ograničenja tih „izričitih” odredaba na države članice, da je opće pravilo o nadležnosti sudova države članice u kojoj tuženik ima domicil apsolutno u svim odnosima s trećim državama i da se „potpuno i jednostavno” primjenjuje čak i na zahtjeve koji se odnose na valjanost patenata koje su izdale te države, čime se tako ne uzima u obzir isključiva nadležnost koja se općenito priznaje sudovima potonjih država u tom području. Takav ishod zapravo predstavlja prilično neobičan „vanjski učinak” Briselskog sustava, koji njegovi prvotni autori nisu predvidjeli (
27
).
25.
BSH, francuska vlada i Komisija ipak odgovaraju da od donošenja Uredbe Bruxelles I.a Briselski sustav sadržava određena odstupanja u korist trećih država, odnosno članke 33. i 34. te uredbe. Prema mišljenju tih intervenijenata, tim je novim člancima zakonodavac Unije namjeravao izričito i, prije svega, iscrpno urediti odnose među sudovima država članica i sudovima trećih država. U tom je kontekstu zakonodavac želio dopustiti sudovima država članica da se proglase nadležnima u korist sudova trećih država samo u okolnostima predviđenima navedenim člancima, odnosno kad je pred sudom države članice pokrenut postupak (neovisno o tome na što se on odnosi) koji je već u tijeku pred sudovima treće države.
26.
To mi mišljenje nije uvjerljivo. Kao što to proizlazi iz teksta i naslova odjeljka Uredbe Bruxelles I.a u kojem se nalaze članci 33. i 34., ti se članci navedene uredbe odnose na posebno pitanje: litis pendens i „vanjske” povezane postupke. Iako se tim člancima nedvojbeno, izričito i iscrpno uređuje to konkretno pitanje, ništa u tekstu navedene uredbe ne upućuje na to da je zakonodavac Unije doista namjeravao primjenom tako detaljnih odredbi riješiti sva pitanja proizašla iz odnosa među sudovima država članica i sudovima trećih država, uključujući pitanja koja se odnose na poštovanje suvereniteta potonjih sudova (
28
).
27.
Ni pripremni akti ne pružaju pojašnjenje u tom pogledu. Iako iz toga proizlazi, kao što na to podsjećaju ti intervenijenti, da je francusko izaslanstvo u Vijeću predložilo da se u uredbu koju treba donijeti doda cjelovit „skup” pravila o tim odnosima (kojima se, među ostalim, priznaje mogućnost sudova država članica da se proglase nadležnima u područjima obuhvaćenima isključivom nadležnosti treće države) i da zakonodavac Unije nije uključio taj „skup”, ni u jednom javnom dokumentu ne objašnjava se zašto (što je francuska vlada potvrdila na drugoj raspravi). Međutim, ponovno se na temelju samog odbijanja da se dodaju predmetna pravila ne može donijeti zaključak o bilo kakvoj „jasnoj namjeri” navedenog zakonodavca u pogledu pitanja o kojem je riječ u ovom predmetu i, točnije, o „političkoj odluci” u korist nadležnosti sudova država članica za odlučivanje o predmetima koji se odnose na suverenitet trećih država, poput valjanosti patenata koje priznaju te države (
29
). Naime, taj je zakonodavac mogao isto tako namjeravati urediti samo „vanjski”litis pendens i zasad prepustiti nacionalnom pravu svake države članice (
30
), odnosno Sudu, putem tumačenja postojećih pravila (
31
), da pronađe odgovor na druga pitanja koja se tiču odnosâ između sudova država članica i sudova trećih država, uključujući problem o kojem je riječ u ovom predmetu.
28.
Ukratko, ni na temelju teksta, kad ga se tumači u njegovu kontekstu, ni na temelju poštovanja koje Sud ima prema zakonodavcu Unije, u pogledu poštovanja institucijske ravnoteže, ne nalaže se rješenje koje predlažu BSH, francuska vlada i Komisija. Uzimajući u obzir „nejasnoću” namjere tog zakonodavca i suprotno onomu što tvrdi ta vlada, Sud ne bi bio „oprezan” ako bi nakon rudimentarnog rasuđivanja a contrario (vidjeti točku 20. ovog mišljenja), tako drastično protumačio Uredbu Bruxelles I.a (
32
). Suprotno tomu, Sud bi dokazao takvu opreznost kad bi na temelju navedenog instrumenta, primjenom svojih metoda uobičajenog tumačenja, dao odgovor koji je najviše u skladu s ciljevima koje nastoji ostvariti i normama jače pravne snage kojima je taj instrument uređen (
33
).
29.
U tom pogledu, s jedne strane, već sam objasnio, u točkama 124. do 134. svojeg prvog mišljenja, zašto je teza o „potpunoj i jednostavnoj” primjeni članka 4. stavka 1. Uredbe Bruxelles I.a protivna ciljevima koji se nastoje ostvariti tom uredbom. Naglašavam samo dva aspekta o kojima se (ponovno) diskutiralo na drugoj raspravi, a to su dobro sudovanje i pravna zaštita tuženikâ s poslovnim nastanom u Uniji.
30.
Kad je riječ o prvom aspektu, iako univerzalna nadležnost sudova države članice tuženika u postupku zbog povrede pridonosi dobrom sudovanju (
34
), nije u skladu s tim ciljem da su ti sudovi nadležni (i obvezni) odlučivati o zahtjevima koji se odnose na valjanost patenta koji je izdala treća država. Naime, presuda navedenih sudova o nevaljanosti nikada ne bi bila priznata u potonjoj državi i stoga ne bi mogla u praksi navesti UIV te države da ispravi svoje registre.
31.
Kad je riječ o drugom aspektu, takvo bi rješenje bilo i problematično. Naime, ono bi u praksi moglo osobe s poslovnim nastanom u Uniji i nositelje patenata trećih država prisiliti na to da se pred sudovima mjesta u kojem imaju domicil suoče s beskorisnim postupcima za proglašenje nevaljanosti (zbog razloga objašnjenih u prethodnoj točki), odnosno zlouporabnim postupcima koje su pokrenuli njihovi konkurenti samo kako bi ih uznemiravali (
35
).
32.
S druge strane, podsjećam na to da, s obzirom na to da je Unija prilikom izvršavanja svojih nadležnosti dužna poštovati međunarodno pravo, uključujući običajno pravo, Uredbu Bruxelles I.a treba tumačiti u skladu s tim pravom (
36
). Međutim, s obzirom na objašnjenja iznesena u prethodnom odjeljku, itekako dvojim u pogledu toga da se ta uredba može tumačiti na način koji predlažu BSH, francuska vlada i Komisija. Naime, Briselski sustav ne može biti univerzalan kad je riječ o tuženiku iz Unije (
37
) te se istodobno ne može uzeti u obzir samo suverenitet država članica, a pritom zanemariti suverenitet trećih država (
38
).
B.
Teorija „refleksnog učinka”
33.
S obzirom, s jedne strane, na sve poteškoće u pogledu teze o „potpunoj i jednostavnoj” primjeni članka 4. stavka 1. Uredbe Bruxelles I.a, ali, s druge strane, na činjenicu da ta uredba (još) ne sadržava izričito odstupanje za područja na koja se odnosi članak 24. te uredbe, kada je uključena treća država, u točki 147. i sljedećim točkama svojeg prvog mišljenja predložio sam rješenje (koje je također horizontalno jer se primjenjuje na sva ta područja (
39
)) nadahnuto teorijom „refleksnog učinka” koju je prije mnogo godina razvio G. Droz (
40
).
34.
Ta se teorija u biti svodi na to da, iako sudovi država članica imaju nadležnost, na temelju općeg pravila predviđenog člankom 4. stavkom 1. Uredbe Bruxelles I.a (zbog nepostojanja suprotne odredbe), za odlučivanje o sporovima koji uključuju treće države u područjima o kojima je riječ, tim im se pravilom, kad se na njega primjenjuje kontekstualno i teleološko tumačenje, ipak dopušta da ne izvršavaju tu nadležnost. Naime, ako je, kao što je to Sud utvrdio u presudi Owusu, navedeno pravilo u načelu „obvezno”, smatram, poput G. Droza, da „bi bilo pretjerano” (
41
) kad bi se ta „obveznost” naložila i u takvim slučajevima.
35.
Iz toga slijedi da se u praksi, kad je sudovima države članice podnesen zahtjev protiv „lokalnog” tuženika i koji se odnosi, primjerice, na valjanost patenta treće države, člankom 4. stavkom 1. Uredbe Bruxelles I.a dopušta tim sudovima da iskoriste ovlasti predviđene njihovim nacionalnim pravom (neovisno o tome o kakvim je ovlastima riječ, uključujući one koje proizlaze iz njihovih pravila međunarodnog privatnog prava) kako bi se proglasili nadležnima za odlučivanje. Isto tako, kad je takvim sudovima podnesena tužba zbog povrede koja se odnosi na patent treće države protiv takvog tuženika i kad on istakne prigovor nevaljanosti, ti sudovi mogu odbiti odlučivati o tom prigovoru i, ovisno o slučaju, prekinuti postupak po navedenoj tužbi sve dok tijela treće države koja je izdala patent ne odluče o njegovoj valjanosti, na način koji „reflektira” rješenje koje proizlazi iz članka 24. točke 4. te uredbe (
42
).
36.
Kao što sam to detaljno objasnio u svojem prvom mišljenju, smatram da se tim tumačenjem nastoji pružiti rješenje problema o kojem se raspravlja, a koje je, uz poštovanje ograničenja teksta, nedvojbeno pragmatično (
43
). Konkretno, s obzirom na to da sudovima država članica nije u potpunosti oduzeta nadležnost, nego samo raspolažu mogućnošću da ne odlučuju, tim im se rješenjem ostavlja određena fleksibilnost za uzimanje u obzir okolnosti svakog pojedinog slučaja i, po potrebi, izvršavanje te nadležnosti kad stranke nemaju pošteno suđenje pred sudovima uključene treće države, kako bi se izbjeglo uskraćivanje pravde (
44
).
37.
Suprotno onomu što je francuska vlada istaknula na drugoj raspravi, navedenim tumačenjem ne dovode se u pitanje „sveobuhvatnost i dosljednost” (
45
) Briselskog sustava. S jedne strane, nije riječ o tome da se pitanje na koje se odnosi ovaj predmet isključi iz tog sustava i da ga se u potpunosti prepusti nacionalnom pravu pojedine države članice. To se pitanje uređuje upravo navedenim sustavom. Jednostavno se tim sustavom kao odgovor treba predvidjeti djelomično i ograničeno upućivanje na nacionalno pravo suda pred kojim je pokrenut postupak (
46
). S druge strane, to tumačenje pridonosi upravo dosljednosti tog sustava. Naime, njime se osigurava da se u tom okviru na slične situacije primijene slična rješenja.
38.
BSH (
47
), francuska vlada i Komisija na drugoj su raspravi ponovili i kritike koje su iznijeli u svojim prvim očitovanjima, prema kojima bi se, kad bi se sudovima država članica na temelju njihova nacionalnog prava pružila mogućnost da ne odlučuju u područjima o kojima je riječ, ugrozila predvidljivost nadležnosti i stoga pravna sigurnost, kao i ujednačena primjena Uredbe Bruxelles I.a, na način koji nije u skladu s „duhom” presude Owusu.
39.
I dalje nisam uvjeren u to. S jedne strane, nije riječ o tome da se, kao u predmetu u kojem je donesena presuda Owusu, sudovima država članica ostavi široka diskrecijska ovlast da ne izvršavaju nadležnost u bilo kojim„vanjskim” sporovima (što bi ozbiljno ugrozilo predvidljivost njihove nadležnosti) (
48
), nego da im se prizna uska margina da ne odlučuju u određenim područjima, u mjeri u kojoj to „reflektira” rješenja primjenjiva na temelju članka 24. Uredbe Bruxelles I.a.
40.
S druge strane, kad je riječ o ujednačenoj primjeni Uredbe Bruxelles I.a u svim državama članicama, u tim je državama općeprihvaćeno da nacionalni sudovi ne bi trebali odlučivati o o područjima o kojima je riječ ako je uključena druga država (
49
). Dakle, sudovi država članica općenito u svojem nacionalnom pravu imaju ovlast odbiti odlučivati u takvim situacijama (
50
). Naposljetku, iako se točni uvjeti pod kojima to mogu učiniti načelno mogli razlikovati od jedne do druge države članice, podsjećam na to da pravo Unije uspostavlja prilično znatan okvir za nacionalno pravo, kako je to objašnjeno u točkama 150. do 152. mojeg prvog mišljenja. Time se osigurava da se takvo rješenje primjenjuje na dovoljno dosljedan način u cijeloj Uniji.
41.
Francuska vlada nadalje je na drugoj raspravi tvrdila da bi, kad bi se pravilima isključive nadležnosti dao takav „refleksni učinak”, to značilo rješavanje brojnih praktičnih pitanja (okolnosti u kojima sud koji odlučuje mora prekinuti postupak, a ne se proglasiti nenadležnim, ovlast tog suda da odluči o takvoj mjeri po službenoj dužnosti itd.), što Sud ne može učiniti primjenom sudske prakse. Zapravo, smatram da bi Sud ne bi morao osmisliti iscrpan sustav odbijanja nadležnosti, već postaviti određene zahtjeve koji proizlaze iz prava Unije a, što se tiče ostaloga, uputiti na nacionalno pravo pojedine države članice (
51
) (i to dok zakonodavac Unije sam ne doda takav sustav u Uredbu Bruxelles I.a).
C.
Potencijalna „treća mogućnost”
42.
S obzirom na navedeno, određena pitanja koja je Sud postavio u svrhu druge rasprave i odgovori koje je dala Komisija upućuju na potencijalnu „treću mogućnost”, koja je istodobno usmjerenija (na registraciju ili valjanost patenata) i radikalnija od odgovora koji sam predložio (i koja mi, priznajem, nije pala na pamet prilikom sastavljanja prvog mišljenja).
43.
Ta „treća mogućnost” uključuje tumačenje članka 4. stavka 1. Uredbe Bruxelles I.a, s obzirom na njezin kontekst (vidjeti točku 23. ovog mišljenja), i međunarodno običajno pravo (vidjeti točke 14. do 18. ovog mišljenja), na način da se tom uredbom ne dodjeljuje nikakva nadležnost sudovima države članice tuženika za odlučivanje o zahtjevima koji se odnose na registraciju ili valjanost patenata trećih država (
52
). Usto, kad se, kao u ovom slučaju, pitanje valjanosti takvog patenta postavi u obliku prigovora u okviru tužbe zbog povrede, tom se odredbom dodjeljuje nadležnost tim sudovima za rješavanje tog pitanja samo podredno (
53
), te isključivo u svrhu odlučivanja o tužbi (
54
). Njome im se ne daje ovlast da priznaju učinak erga omnes razlozima koji se odnose na valjanost patenta (ili, a fortiori, da u izreci svoje odluke dođu do utvrđenja u tom pogledu, koje ima takav učinak) (
55
).
44.
U praksi to znači da, iako bi se Uredba Bruxelles I.a primjenjivala na takve zahtjeve (ili iznimke), kad tuženik ima domicil u Uniji, ona ne bi davala nadležnost (ili takvu ovlast utvrđivanja erga omnes) nijednom sudu države članice, na temelju te uredbe. Slijedom toga, kad je takvom sudu podnesen sličan zahtjev protiv „lokalnog” tuženika, on se treba proglasiti nenadležnim za odlučivanje o tom sporu (ili kad je riječ o prigovoru nevaljanosti istaknutom u okviru tužbe zbog povrede ograničiti učinke svoje odluke na stranke), i to na temelju navedene uredbe (
56
).
45.
To tumačenje ima više prednosti. Najprije, s teorijskog gledišta, time što je naveo da sudovi država članica nemaju nikakvu nadležnost koja proizlazi iz Briselskog sustava za proglašavanje patenata trećih država nevaljanima (ili davanje učinka erga omnes svojim određenim utvrđenjima u okviru tužbe zbog povrede), Sud je izveo zaključke, doduše radikalne, ali ipak logične (i koji su stoga u potpunosti opravdani) iz razmatranja međunarodnog običajnog prava navedenih u točkama 14. do 18. ovog mišljenja.
46.
Nadalje, navedenim se tumačenjem u praksi osigurava određena dosljednost između rješenja primjenjivih „unutar Unije” i onih primjenjivih na odnose s trećim državama, i to ponovno uz poštovanje teksta Uredbe Bruxelles I.a (
57
). To tumačenje odražava i ograničenja koja postoje u komparativnom pravu, konkretno u pravu država članica (
58
).
47.
Naposljetku, istim se tumačenjem pruža u potpunosti ujednačeno (jer nenadležnost sudova država članica proizlazi izravno iz Uredbe Bruxelles I.a, pri čemu se jednako primjenjuje u cijeloj Uniji) i predvidljivo rješenje (jer se tim sudovima ne ostavlja nikakva margina prosudbe kad je riječ o mogućnosti odlučivanja) postavljenog problema. To bi rješenje tako bilo u potpunosti u skladu s „duhom” presude Owusu.
48.
Međutim, takvo bi tumačenje Uredbe Bruxelles I.a bilo podložno određenim kritikama. Prije svega, s teorijskog gledišta, moglo bi se prigovoriti da je protivno logici pravila nadležnosti predviđenog člankom 4. stavkom 1. Uredbe Bruxelles I.a. To se pravilo temelji na osobnim vezama između određenih sudova i tuženika o kojem je riječ. Na temelju toga, i kao što sam to naveo u točki 6. ovog mišljenja, nadležnost tih sudova u načelu se proširuje na sve zahtjeve podnesene protiv tuženika. Tim se pravilom samim po sebi ne uvodi nikakva razlika ovisno o spornom području.
49.
No prigovor ima svoja ograničenja. Naime, u situacijama „unutar Unije” određena su područja isključena iz nadležnosti sudova države članice tuženika, na temelju drugih odredbi Uredbe Bruxelles I.a (osobito njezina članka 24.). Stoga je riječ samo o tome da se utvrdi da ponekad isto vrijedi u sporovima koji uključuju treće države, tako da se unutar samog članka 4. stavka 1. navedene uredbe prizna postojanje određenih implicitnih ograničenja u pogledu te nadležnosti koje su nametnute međunarodnim običajnim pravom.
50.
Nadalje, može se napomenuti da se u nekoliko službenih izvješća koja se odnose na Briselske pravne akte (
59
), odlomku mišljenja 1/03 (
60
) i uvodnoj izjavi 24. drugom podstavku Uredbe Bruxelles I.a (
61
) upućuje na to da su sudovi država članica doista nadležni, na temelju članka 4. stavka 1. te uredbe, za odlučivanje o područjima poput registracije ili valjanosti patenata kad je uključena treća država.
51.
Bez obzira na to, prigovor ponovno ima svoja ograničenja. Kao prvo, izvješća o kojima je riječ, osim što se njima ne potkrepljuje njihovo stajalište, ne pružaju vjerodostojno tumačenje Briselskog sustava, nego u najboljem slučaju predstavljaju neobvezujući vodič u tom pogledu (
62
). Kao drugo, s obzirom na to da se mišljenje 1/03 kao takvo ne odnosi na problem o kojem je riječ u glavnom predmetu (
63
), može se smatrati da je odlomak o kojem je riječ obiter dictum, podložan određenim nijansiranjima i pojašnjenjima, a ne stajalište koje je Sud u potpunosti zauzeo o tom pitanju (
64
). Kao treće, neusklađenost s uvodnom izjavom 24. Uredbe Bruxelles I.a vrlo je relativna (
65
).
52.
Naposljetku, s praktičnog gledišta, kritika koja se može uputiti takvom tumačenju članka 4. stavka 1. Uredbe Bruxelles I.a jest strogost rješenja koje iz toga proizlazi. Naime, s obzirom na to su sudovi država članica (potpuno) nenadležni za odlučivanje o zahtjevima koji se odnose na registraciju ili valjanost patenata trećih država, ti sudovi ne raspolažu nikakvom marginom za ocjenu mogućnosti da se proglase nenadležnima. Dužni su to učiniti u svakom slučaju. To može obvezati stranke da u određenim slučajevima pokrenu postupak pred sudom treće države u kojem se ne jamči pravo na pošteno suđenje. Navedeni sudovi nemaju mogućnost odlučivati o sporu u tim slučajevima.
53.
Snaga te kritike ponovno je relativna. Iako je takav manevarski prostor, prema mojem mišljenju, suštinski bitan u određenim kontekstima (
66
), njegova je prikladnost više upitna u posebnim slučajevima o kojima je riječ u ovom predmetu. Sudovi država članica prekoračili bi ograničenja utvrđena međunarodnim običajnim pravom kad bi došli do utvrđenja erga omnes o valjanosti patenta treće države čak i zbog „nužnosti” (ako sudovi potonje države ne bi pružili jamstva poštenog suđenja), a njihova odluka i dalje ne bi imala praktičnu vrijednost (
67
). Usto, ako bi iz toga slijedilo, među ostalim, da konkurent nositelja patenata treće države koji ima domicil u Uniji nikada neće moći pokrenuti postupak u pogledu nevaljanosti takvog patenta pred sudovima država članica, taj bi konkurent i dalje mogao podredno osporavati valjanost navedenog patenta primjerice u okviru eventualne tužbe zbog povrede koja je podnesena protiv njega (pod uvjetom da i on ima domicil u Uniji) ili u okviru zahtjeva za „negativno utvrđenje” odgovornosti podnesenog protiv tog nositelja. Stoga mu se ne bi oduzela nikakva zaštita pred tim sudovima od neosnovanih patenata trećih država.
III. Zaključak
54.
S obzirom na sva prethodna razmatranja, predlažem Sudu da na treće prethodno pitanje koje je uputio Svea hovrätt (Žalbeni sud regije Svea, Švedska) odgovori na sljedeći način:
Članak 24. točku 4. Uredbe (EU) br. 1215/2012 Europskog parlamenta i Vijeća od 12. prosinca 2012. o [sudskoj] nadležnosti, priznavanju i izvršenju sudskih odluka u građanskim i trgovačkim stvarima,
treba tumačiti na način da se:
ta odredba ne primjenjuje u pogledu valjanosti patenta registriranog u trećoj državi. Međutim, sudovi država članica, ako su nadležni u skladu s drugim pravilom te uredbe, mogu ne odlučivati o tom pitanju.
(
1
)	Izvorni jezik: francuski
(
2
)	Mišljenje u predmetu BSH Hausgeräte (C‑339/22, u daljnjem tekstu: moje prvo mišljenje, EU:C:2024:159)
(
3
)	Uredba (EU) br. 1215/2012 Europskog parlamenta i Vijeća od 12. prosinca 2012. o [sudskoj] nadležnosti, priznavanju i izvršenju sudskih odluka u građanskim i trgovačkim stvarima (SL 2012., L 351, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 11., str. 289. i ispravci SL 2014., L 160, str. 40. i SL 2016., L 202, str. 57.) (u daljnjem tekstu: Uredba Bruxelles I.a)
(
4
)	U skladu s postupkom predviđenim Konvencijom o priznavanju europskih patenata, potpisanom u Münchenu (Njemačka) 5. listopada 1973. (u daljnjem tekstu: EPC).
(
5
)	Vidjeti uvodnu izjavu 13. i članak 4. stavak 1. Uredbe Bruxelles I.a.
(
6
)	Barem kad se, kao u ovom slučaju, nijednom međunarodnom konvencijom ne uređuje pitanje između Unije (ili države članice pred čijim se sudom vodi postupak) i treće države o kojoj je riječ (vidjeti točke 23. i 135. do 138. mojeg prvog mišljenja).
(
7
)	Vidjeti u tom smislu presudu od 8. rujna 2022., IRnova (C‑399/21, u daljnjem tekstu: presuda IRnova, EU:C:2022:648, t. 40. i 48. i navedena sudska praksa).
(
8
)	Štetna radnja povrede (nužno) se odvija na državnom području države koja je priznala predmetni patent jer je, u skladu s načelom teritorijalnosti, opseg prava koja se njime dodjeljuju ograničen na to državno područje.
(
9
)	Presuda od 1. ožujka 2005. (C‑281/02, u daljnjem tekstu: presuda Owusu, EU:C:2005:120, t. 10. i 11. i t. 24. do 26.). Ta se presuda odnosi na Konvenciju o nadležnosti i izvršenju sudskih odluka u građanskim i trgovačkim stvarima, potpisanu u Bruxellesu 27. rujna 1968. (SL 1978., L 304, str. 36.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 13., str. 5.), koja je kasnije zamijenjena Uredbom Vijeća (EZ) br. 44/2001 od 22. prosinca 2000. o [sudskoj] nadležnosti, priznavanju i izvršenju sudskih odluka u građanskim i trgovačkim stvarima (SL 2001., L 12, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 3., str. 30.), koja je pak zamijenjena Uredbom Bruxelles I.a. S obzirom na navedeno, treba osigurati kontinuitet tumačenja u pogledu područja primjene tih instrumenata i njihovih istovjetnih odredbi (vidjeti osobito presudu IRnova (t. 29. i 37.).
(
10
)	Pitanje se postavlja, mutatis‑mutandis, i kad se pred sudom Unije vodi spor koji je obuhvaćen isključivim sporazumom o izboru suda. Naime, člankom 25. Uredbe Bruxelles I.a predviđa se da sudovi država članica u načelu trebaju provesti takav sporazum ako se njime određuju sudovi druge „države članice” a da se pritom ne poziva na scenarij postojanja sporazuma u korist sudova treće države. Uzimajući u obzir cilj ovog mišljenja, usredotočit ću se na sporove koji se odnose na registraciju i valjanost patenata trećih država, ali ću pojedinačno razmotriti i te druge scenarije.
(
11
)	Isto tako, sudovi države članice tuženika nadležni su i dužni donijeti odluku, kad je pred njima pokrenut postupak unatoč isključivom sporazumu o izboru suda u korist sudova treće države, ako se Uredbom Bruxelles I.a ne predviđa protivno pravilo.
(
12
)	Vidjeti osobito Parrish, A., „Adjudicatory Jurisdiction and Public International Law: The Fourth Restatement’s New Approach”, u Stephan, P., B. i Cleveland, S., A., (ur.), The Restatement and Beyond: The Past, Present, and Future of U. S. Foreign Relations Law, Oxford Academic, New York, 2020., str. 303. do 318.; Roorda, L. i Ryngaert, C., „Public International Law Constraints on the Exercise of Adjudicatory Jurisdiction in Civil Matters”, u Forlati, S. i Franzina, P. (ur.), Universal Civil Jurisdiction – Which Way Forward?, Brill, Levde, 2020., str. 74. do 95.; i Mills, A., „Rethinking Jurisdiction in International Law”, The British Yearbook of International Law, sv. 84., br. 1, 2014., str. 187. do 239.
(
13
)	Neki strani sudovi smatraju da ih međunarodno običajno pravo ili međunarodna kurtoazija (comitas gentium) sprečavaju da odlučuju o povredi stranog patenta (vidjeti osobito United States Court of Appeals for the Federal Circuit (Prizivni sud Sjedinjenih Država za savezni okrug, Sjedinjene Države), 1. veljače 2007., Jan K. Voda, M. D. v. Cordis Corp., 476 F.3d 887, 905 (Fed. Cir. 2007). To nije slučaj. Kad je riječ o običajnom pravu, upravo sam objasnio zašto nije. Kad je riječ o Comitas gentium, činjenica da sud jedne države priznaje patent druge države predstavlja, naprotiv, čin kurtoazije u odnosu na potonju državu (vidjeti Supreme Court of the United Kingdom (Vrhovni sud Ujedinjene Kraljevine), 27. srpnja 2011., Lucasfilm Limited and others v Ainsworth and another, (2011.) UKSC 39, t. 104., 105. i 109.).
(
14
)	Vidjeti po analogiji presudu Owusu (t. 30. i 31.).
(
15
)	Naime, dovoljna povezanost u smislu običajnog prava može postojati s različitim državama, kao što je to ovdje slučaj. Države mogu ublažiti rizik od usporednih postupaka i proturječnih odluka koji je svojstven takvom preklapanju nadležnosti donošenjem internih rješenja (kao što su pravna teorija „forum non conveniens” u zemljama u kojima se primjenjuje common law ili pravila litis pendens u zemljama s kontinentalnim pravnim sustavom) ili sklapanjem, među sobom, međunarodnih ugovora kojima se nadležnost u građanskim i trgovačkim stvarima dijeli među njihovim sudovima.
(
16
)	Vidjeti točku 61. i bilješku 52. mojeg prvog mišljenja i navedena upućivanja. Vidjeti usto Droz, G., Compétence judiciaire et effets des jugements dans le Marché commun, Pariz, Dalloz, 1972., br. 156; Mayer, P., „Droit international privé et droit international public sous l’angle de la notion de compétence”, Revue critique de droit international privé, br. 54, 1979., str. 362. i 374. do 376., i Pataut, E., Principe de souveraineté et conflits de juridictions (Étude de droit international privé), LGDJ, Pariz, 1999., br. 4 do 11, 48, 97 i 359. Takva razmatranja međunarodnog običajnog prava primjenjuju se u većini drugih postupaka iz članka 24. Uredbe Bruxelles I.a. Tako sudovi države članice ne mogu odlučivati o zahtjevu koji se odnosi na valjanost upisa u drugu vrstu stranog javnog registra (članak 24. točka 3.), zbog razloga navedenih u točki 16. ovog mišljenja. Ti sudovi ne mogu odlučivati ni o zahtjevu koji se odnosi na izvršenje sudske odluke (članak 24. točka 5. prvi dio) u drugoj državi, uzimajući u obzir isključivu nadležnost svake države da izvršava ovlasti na svojem državnom području (vidjeti presudu Stalnog međunarodnog suda, Francuska protiv Turske („predmet S. S. Lotus”), 7. rujna 1927., PCIJ Zbornik 1927., serija A, br. 10, str. 18.). Naposljetku, bilo bi (vjerojatno) protivno međunarodnom običajnom pravu da sud države članice odlučuje o valjanosti stvarnog prava na nekretnini (članak 24. točka 1. prvi dio), koja se nalazi u inozemstvu, uzimajući u obzir povezanost između takve odluke i teritorijalnog suvereniteta svake države (vidjeti Mills, A., op. cit., str. 204.). Suprotno tomu, takva pitanja običajnog prava ne postavljaju se u području najma stanova (članak 24. točka 1. drugi dio) ili valjanosti osnivanja društava i valjanosti odluka njihovih tijela (članak 24. točka 2.).
(
17
)	Naime, osim EPU‑ove nadležnosti (vidjeti članke 99. do 105. EPC‑a), takav se patent može proglasiti ništavim samo „dio” po „dio” pred nacionalnim sudovima. I u tom slučaju, samo ga sud države u kojem je jedan „dio” registriran može proglasiti nevaljanim i naložiti njegovo brisanje iz nacionalnog registra, neovisno o tome što su razlozi proglašenja europskih patenata ništavima predviđeni EPC‑om (članak 100.) i što u ovom slučaju turski „dio” patenta o kojem je riječ ima isti sadržaj kao i švedski „dio”.
(
18
)	Naime, ako sudovi države članice tuženika mogu odlučiti o tužbi zbog povrede koja se odnosi na patent treće države, oni nužno moraju moći ocijeniti povredu (i valjanost) patenta s obzirom na pravo potonje države. Iako sve države mogu utvrditi patentno pravo, svaka država ima isključivu normativnu nadležnost u pogledu patenata koje priznaje za svoje državno područje. Samo država o kojoj je riječ može odrediti prava koja se tim patentima priznaju i uvjete njihove valjanosti (vidjeti u tom smislu Mayer, P., op. cit., str. 349. do 351.).
(
19
)	Vidjeti točke 44. do 62. mojeg prvog mišljenja. Suprotno onomu što tvrdi Electrolux, načelo teritorijalnosti patenata, koje se osobito priznaje Pariškom konvencijom za zaštitu industrijskog vlasništva, potpisanom u Parizu (Francuska) 20. ožujka 1883., posljednji put revidiranom u Stockholmu (Švedska) 14. srpnja 1967. i izmijenjenom 28. rujna 1979. (Zbirka međunarodnih ugovora Ujedinjenih naroda, sv. 828., br. 11851, str. 305) (članak 4.a) i EPC‑om (članak 2. stavak 2.), ne utječe na nadležnost sudova država članica. Ti su ugovori zapravo neutralni u tom pogledu. Ako na temelju tog načela patent pruža zaštitu ograničenu na državno područje države koja ga je priznala i ovisi o pravu te države, time se stranim sudovima ne zabranjuje da odlučuju o povredi, pa čak ni (podredno) o valjanosti predmetnog patenta (vidjeti po analogiji presudu od 19. travnja 2012., Wintersteiger, C‑523/10, EU:C:2012:220, t. 30.). Navedenim načelom samo se zahtijeva da ti sudovi odlučuju s obzirom na pravo te države, što je zahtjev koji uostalom već proizlazi iz običajnog prava (vidjeti bilješku 18. ovog mišljenja).
(
20
)	Smatram da pravilo o isključivoj nadležnosti u području valjanosti upisa u javne registre i ono u području izvršavanja odluka, koja se nalaze u točkama 3. i 5. tog članka, odnosno pravilo u području nekretnina, iz njegove točke 1. prvog dijela, isto tako odražavaju međunarodno običajno pravo. Suprotno tomu, pravilo u području najma stanova i ono u području valjanosti osnivanja društava (itd.), koja se nalaze u točki 1. drugom dijelu odnosno točki 2. navedenog članka, proizlaze iz pukih razmatranja dobrog sudovanja. Vidjeti bilješku 16. ovoga mišljenja; točku 126. i bilješku 113. mojeg prvog mišljenja i navedena upućivanja te Pataut, E., op. cit., br. 4. do 11., 357. i 385.
(
21
)	U skladu s njihovom svrhom, ta su pravila obvezna i „njihova je primjena posebno obvezujuća […] za sud” (presuda od 13. srpnja 2006., GAT (C‑4/03, u daljnjem tekstu: presuda GAT, EU:C:2006:457, t. 24.)). Sudovi države članice, pred kojima je pokrenut postupak koji se prvenstveno tiče, među ostalim, valjanosti patenta druge države članice, moraju se po službenoj dužnosti proglasiti nenadležnim (vidjeti članak 27. Uredbe Bruxelles I.a). Usto, presuda koju donesu ti sudovi, a kojom se povređuju ta pravila, ne može se priznati ili izvršiti u drugoj državi članici (vidjeti članak 45. stavak 1. točku (e) te uredbe).
(
22
)	Vidjeti za kritiku tog rješenja točke 41. do 63. mojeg prvog mišljenja.
(
23
)	Vidjeti presudu IRnova (t. 34. i 35.).
(
24
)	Presuda Owusu (t. 37.)
(
25
)	Vidjeti presudu Owusu (t. 48. do 52.), kao i točke 119. i 155. mojeg prvog mišljenja. Na taj je način Sud postupio u skladu s mišljenjem nezavisnog odvjetnika P. Légera u tom predmetu (C‑281/02, EU:C:2004:798, t. 69. do 71., 217. i 280.).
(
26
)	To jasno proizlazi iz zajedničkog tumačenja članka 4. stavka 1. i članka 5. stavka 1. Uredbe Bruxelles I.a.
(
27
)	Vidjeti Droz, G., op. cit., br. 165; de Vareilles‑Sommières, P., „The Mandatory Nature of Article 2 of the Brussels Convention and Derogation from the Rule It Lays Down”, u de Vareilles‑Sommières, P., (ur.), Forum Shopping in the European Judicial Area, Hart Publishing, London, 2007., str. 101. do 114.; Schauwecker, M., „Extraterritorial Patent Jurisdiction: Can One Sue in Europe for Infringement of a U. S. Patent?”, TTLF Working Paper, br. 10, 2011., str. 43.; i Mills, A., „Private International Law and EU External Relations: Think Local Act Global, or Think Global Act Local?”, The International and Comparative Law Quarterly, sv. 65., br.°3, 2016., str. 541. do 579., osobito str. 541., 542., 568. i 569.
(
28
)	Vidjeti točku 118. i bilješku 108. mojeg prvog mišljenja i navedena upućivanja.
(
29
)	U tom pogledu napominjem da je francusko izaslanstvo u Vijeću predložilo i da se u Uredbi Bruxelles I.a izričito navede da se, kad je pred sudom države članice pokrenut postupak koji se odnosi na pitanje za koje se člankom 24. te uredbe predviđa pravilo isključive nadležnosti, ali koji uključuje treću državu, primjenjuje opće pravilo predviđeno člankom 4. stavkom 1. navedene uredbe (vidjeti dok. 8205/12, 27. ožujka 2012., Note from the French delegation to Working Party on Civil Law Matters (Brussels I), str. 5., „Article 34(1)”). Međutim, zakonodavac Unije nije uključio ni to pojašnjenje. Očito nije želio „jasno” riješiti pitanje o kojem je riječ u ovom predmetu, nego ga, naprotiv, ostaviti otvorenim.
(
30
)	Upućujem na bilješku njemačkog izaslanstva koje je navelo da se protivi prijedlogu francuskog izaslanstva zato što „Uredba Bruxelles I. ne uređuje konačno međunarodnu nadležnost sudova u državama članicama u odnosu na sudove u trećim državama” i da bi tako trebalo i ostati (Vijeće Europske unije, dok. 13756/11 ADD 1, 9. rujna 2011., Note from German delegation to Working Party on Civil Law Matters (Brussels I), str. 3.).
(
31
)	Vidjeti Hess, B., „The Proposal for a Regulation of the European Parliament and of the Council on Jurisdiction and the Recognition and Enforcement of Judgments in Civil and Commercial Matters (Recast)”, Think Tank European Parliament, 2011., str. 13.: „Komisija nije postupila u skladu s prijedlogom iz literature prema kojem bi se na temelju odredbi o isključivoj nadležnosti iz članka 22. [Uredbe Bruxelles I.] trebala isključiti i nadležnost sudova Unije u sličnim situacijama koje se događaju u trećim zemljama (navedeni ‚refleksni učinak’). To se rješenje čini prihvatljivim s obzirom na to da se određivanje refleksnog učinka može smatrati pitanjem tumačenja Uredbe koje, po potrebi, može ispitati Sud […].” (moje isticanje)
(
32
)	Najozbiljnija bi posljedica (jer je iznimno važna s praktičnog i gospodarskog stajališta) tog tumačenja bila da se drastično smanji koristan učinak sporazumâ o izboru suda u korist sudova trećih država (jer u Uredbi ne postoji nikakvo odstupanje u pogledu tih sporazuma). U dovoljnoj sam mjeri dokazao, u točkama 129. do 131. svojeg prvog mišljenja, neosnovanost navedenog tumačenja u tom pogledu.
(
33
)	Suprotno onomu što ističe francuska vlada, kad bi Sud postupio na taj način, „[ne] bi prejudicirao ishod arbitražnih postupaka koje je proveo zakonodavac Unije”. Naime, ništa ne sprečava tog zakonodavca da tijekom sljedeće preinake Briselskog sustava (konačno) odluči o tom pitanju i da u tom području donese izričita pravila koja bi zamijenila tumačenje Suda.
(
34
)	To omogućuje samo jednom te istom sudu da općenito odlučuje o zahtjevima u postupcima zbog „višedržavne” povrede, koji se odnose na nacionalne patente koji imaju isti ili sličan predmet ili zahtjeve (osobito na različite „dijelove” europskih patenata) poput onih koje je u ovom slučaju podnio BSH, čime se izbjegava rizik od proturječnih odluka.
(
35
)	Vidjeti Droz, G., op. cit., br. 168.
(
36
)	Vidjeti osobito presude od 16. lipnja 1998., Racke (C‑162/96, EU:C:1998:293, t. 46.); od 27. veljače 2018., Western Sahara Campaign UK (C‑266/16, EU:C:2018:118, t. 47.) i od 26. travnja 2022., Poljska/Parlament i Vijeće (C‑401/19, EU:C:2022:297, t. 70.).
(
37
)	Vidjeti točke 5. i 6. ovog mišljenja.
(
38
)	Ili pak poštovati taj suverenitet u obzir vrlo djelomično i neizravno, u okviru mehanizma litis pendens predviđenog člancima 33. i 34. Uredbe Bruxelles I.a, ovisno o okolnostima koje su jednako neizvjesne i proizvoljne kao i pitanje je li pred sudovima treće države o kojoj je riječ pokrenut postupak i je li postupak pred tim sudovima pokrenut prije onog pred sudovima države članice tuženika (vidjeti točku 25. ovog mišljenja).
(
39
)	Naime, iako se utvrđenja o međunarodnom običajnom pravu o kojima se raspravlja ranije u tekstu odnose samo na ta područja (vidjeti bilješke 16. i 20. ovoga mišljenja), opravdanja „refleksnog učinka” koja proizlaze iz strukture i ciljeva Uredbe Bruxelles I.a primjenjuju se na isti način na sva ta područja. Usto, t rješenje primjenjuje se isto tako (ali zbog drugih razloga) na sporove na koje se primjenjuje isključivi sporazum o izboru suda u korist trećih država. Usto, to se rješenje jednako primjenjuje (ali zbog nešto drukčijih razloga) na sporove obuhvaćene isključivim sporazumom o izboru suda u korist sudova trećih država.
(
40
)	Vidjeti Droz, G., op. cit., br. 164. do 169.
(
41
)	Droz, G., op. cit., br. 167.
(
42
)	Vidjeti, kad je riječ o tom rješenju. točke 77. do 94. mojeg prvog mišljenja. Naime, u okviru teorije o „refleksnom učinku”, pretpostavke pod kojima sudovi država članica imaju pravo ne odlučivati podudaraju se s materijalnim područjem primjene članka 24. Uredbe Bruxelles I.a. Točno je da to bi to dovelo do proširenja na međunarodni poredak tog rješenja o prigovorima nevaljanosti, iako ga međunarodno običajno pravo ne nameće (a čiju sam ja osnovanost kritizirao u točkama 41. do 63. svojeg prvog mišljenja). Ipak, takav rezultat nameće se u ime koherentnosti između „unutarnjih” i „vanjskih” rješenja koje ta teorija jamči (pri čemu druga „odražavaju” prva). U svakom slučaju, protuteža tom prigovoru je činjenica da, suprotno onome što se nameće unutar Unije, predloženo rješenje ne obvezuje sudove država članica da ne odlučuju o takvom prigovoru. Oni mogu to učiniti kada to smatraju svrsishodnim (što je manje problematično).
(
43
)	Relativna je snaga argumenta francuske vlade prema kojem bi se tim rješenjem samo djelomično riješio problem jer ništa ne sprečava sudove pred kojima je pokrenut postupak da ne iskoriste tu mogućnost i primjerice proglase ništavim patente treće države. S jedne strane, rizik je više teoretski nego stvaran, s obzirom na to da se sudovi država članica tradicionalno ne smatraju nadležnima za odlučivanje o valjanosti stranih patenata (vidjeti bilješku 49. ovog mišljenja). S druge strane, ako bi sudovi države članice to mogli učiniti, povreda međunarodnog običajnog prava koja iz toga proizlazi mogla bi se pripisati samo toj državi članici, a ne zakonodavcu Unije jer on nije zahtijevao tu povredu.
(
44
)	To je problem koji se u načelu ne javlja „unutar Unije”, uzimajući u obzir uzajamno povjerenje koje države članice međusobno dodjeljuju pravosudnim institucijama (vidjeti točku 110. mojeg prvog mišljenja).
(
45
)	Mišljenje 1/03 od 7. veljače 2006. (Nova Luganska konvencija) (u daljnjem tekstu: mišljenje 1/03, EU:C:2006:81, t. 148.)
(
46
)	Ne može se tvrditi ni da se time dovodi u pitanje nadređenost Uredbe Bruxelles I.a nacionalnom pravu. Naime, to se pravo primjenjuje na temelju te uredbe. Vidjeti po analogiji mišljenje 1/03 (t. 148.).
(
47
)	Uostalom, iako BSH kritizira teoriju „refleksnog učinka”, rješenje koje predlaže vrlo joj je slično. Naime, to društvo predlaže Sudu da utvrdi da, iako su sudovi država članica tuženika nadležni i obvezni odlučivati o zahtjevima koji se odnose na treće države, na temelju članka 4. stavka 1 Uredbe Bruxelles I.a, ti sudovi ipak mogu odbiti odlučivati o zahtjevima koji se odnose na valjanost patenta treće države, zbog nedostatka tužiteljeva pravnog interesa (uzimajući u obzir nemogućnost navedenih sudova da nalože stranom UIV‑u da izbriše takav patent iz svojeg registra), na temelju svojih nacionalnih postupovnih pravila.
(
48
)	Vidjeti presudu Owusu (t. 38. do 42.).
(
49
)	Sudovi država članica općenito se na temelju svojeg nacionalnog prava smatraju nenadležnima za odlučivanje o valjanosti stranog patenta ili prava vlasništva na nekretnini koja se nalazi u drugoj državi ili o izvršenju odluka na državnom području takve države. Vidjeti općenito Nuyts, A., Study on Residual Jurisdiction, General Report, 2007., t. 93. do 96. i 103. Za primjere vidjeti i. u Belgiji, u području valjanosti patenata, članak 86. drugi stavak Loija du 16 juillet 2004 „portant le Code de droit international privé” (Zakon od 16. srpnja 2004. o Zakoniku o međunarodnom privatnom pravu) (Numac 2004009511, Moniteur Belge od 27. srpnja 2004., str. 57340.); ii. u Francuskoj, u području nekretnina, Pataut, E., op. cit., br. 139, 148, 360, 361 i 374‑377, i, u području valjanosti patenata, Mayer, P., Heuzé, V. i Remy, B., Droit international privé, LGDJ, Pariz, 12. izdanje, 2019., t. 329. i 330.; iii. u Ujedinjenoj Kraljevini, u području nekretnina, House of Lords (Ujedinjena Kraljevina), 8. rujna 1893., British South Africa Co v Companhia de Moçambique, [1893.] AC 602, i, u području valjanosti patenata, Supreme Court of the United Kingdom (Vrhovni sud Ujedinjene Kraljevine), 27. srpnja 2011., Lucasfilm Limited and others v Ainsworth and another, t. 54. i 56.; iv. za Švedsku, u području valjanosti patenata, Lundstedt, L., „Jurisdiction and enforcement outside of the Brussels System with a focus on IPR”, Nordiskt immateriellt rättsskydd, sv. 76., br. 4, str. 348.‑364., br. 3.2.1.
(
50
)	Vidjeti a contrario presudu Owusu (t. 43.).
(
51
)	U pogledu tih zahtjeva, vidjeti točke 149. do 152. mojeg prvog mišljenja. Uostalom, brojna pitanja koja je istaknula francuska vlada isključivo su postupovna (može li se nenadležnost proglasiti po službenoj dužnosti itd.). Međutim, takva se pitanja općenito ne uređuju Briselskim sustavom, nego se prepuštaju pravilu lex fori, pod uvjetom da se njima ne povređuje koristan učinak tog sustava (vidjeti presudu od 15. svibnja 1990., C‑365/88, EU:C:1990:203, t. 17., 19. i 20.). Upravo je to ono što zagovaram.
(
52
)	Isto vrijedi i za druge odredbe Uredbe Bruxelles I.a. Osim toga, iako je usmjeren na valjanost patenata trećih država, prema mojem mišljenju, taj se odgovor po analogiji može primijeniti na zahtjeve koji se odnose na valjanost prava vlasništva na nekretnini koja se nalazi u trećoj državi, valjanost registracije u drugom javnom registru takve države ili valjanost mjere izvršenja koju je ta država donijela na svojem državnom području, pri čemu su sva ta područja obuhvaćena pitanjima državnog suvereniteta u međunarodnom poretku. Suprotno tomu, ne može se primijeniti na područja u okviru kojih se ne javljaju takva pitanja (najmovi stanova, valjanost osnivanja društava) ili na sporove koji su obuhvaćeni isključivim sporazumima o izboru suda u korist sudova trećih država. Čini mi se da je za te slučajeve prikladna samo teza o refleksnom učinku.
(
53
)	Stoga sudovi država članica nisu dužni, kad je prigovor nevaljanosti istaknut u okviru tužbe zbog povrede koja se odnosi na patent treće države, prekinuti postupak dok tijela te države utvrde valjanost patenta, kao što ti sudovi to često moraju učiniti na temelju članka 24. točke 4. Uredbe Bruxelles I.a kad je riječ o patentu države članice (vidjeti točke 77. do 94. mojeg prvog mišljenja). Uostalom, kao što sam to naveo u točki 63. tog mišljenja, od primjene tog rješenja trebalo je odustati de lege feranda u sporovima „unutar Unije”. Stoga predlažem zakonodavcu Unije da izmijeni Briselski sustav u tom smislu.
(
54
)	Sud je na drugoj raspravi pitao intervenijente o tome može li se članku 17. stavku 2. Povelje Europske unije o temeljnim pravima protiviti takva nadležnost. Mislim da ne može. Naime, to temeljno pravo doista podrazumijeva da sudovi država članica provode prava priznata patentima trećih država kad su tim sudovima podneseni zahtjevi u tu svrhu. Međutim, oni to trebaju činiti samo kad su ta prava valjana. Tom im se odredbom ne zabranjuje da to provjere. Ako bi u okviru tužbe zbog povrede ti sudovi smatrali takav patent nevaljanim i odbili tužbu zbog tog razloga, nositelj više ne bi mogao ostvarivati prava priznata patentom u odnosu na navodnog počinitelja koji je tako oslobođen od optužbe. Međutim, nije riječ o „oduzimanju vlasništva”, nego samo o posljedici utvrđenja nevaljanosti. Činjenica da je takva odluka inter partes, pri čemu je patent, osim toga, i dalje valjan, svojstvena je ograničenjima nadležnosti sudova država članica u tom području. Ne treba smatrati da je situacija koja iz toga proizlazi sama po sebi protivna članku 17. stavku 2.
(
55
)	(Hipotetsko) pravilo nacionalnog postupovnog prava koje daje erga omnes učinak utvrđenjima valjanosti u takvoj odluci stoga treba odbiti jer se protivi članku 4. stavku 1. Uredbe Bruxelles I.a.
(
56
)	Sud pred kojim je pokrenut postupak ne može se proglasiti nadležnim na temelju nacionalnog prava. Budući da se primjenjuje Uredba Bruxelles I.a, uzimajući u obzir da tuženik ima domicil u Uniji, nacionalna pravila o nadležnosti izuzeta su iz primjene (vidjeti presudu od 25. veljače 2021., Markt24, C‑804/19, EU:C:2021:134, t. 32.).
(
57
)	Istodobno se nastoji izbjeći i proširenje u međunarodnom poretku pretjeranog rješenja predviđenog za prigovore nevaljanosti tom odredbom (vidjeti bilješku 53. ovoga mišljenja). Vidjeti, za usporedbu, bilješku 42. ovoga mišljenja.
(
58
)	Vidjeti bilješku 49. ovog mišljenja.
(
59
)	Vidjeti Jenard, P. i Möller, G., Izvješće o Luganskoj konvenciji (SL 1990., C 189, str. 57.), t. 54. i de Almeida Cruz, M., Desantes Real, M. i Jenard, P., Izvješće o Konvenciji iz San Sebastiána (SL 1990., C 189, str. 35.), t. 25.
(
60
)	Vidjeti točku 153. Mišljenja 1/03 i točku 112. mojeg prvog mišljenja.
(
61
)	Naime, člancima 33. i 34. Uredbe Bruxelles I.a predviđa se da, „[k]ada se nadležnost temelji na članku 4.”, sud države članice može se u slučaju usporednog postupka u trećoj državi proglasiti nenadležnim kad je to u skladu s dobrim sudovanjem. Međutim, u uvodnoj izjavi 24. drugom podstavku te uredbe navodi se da to može biti slučaj „[ako] sud treće države [ima] isključivu nadležnost u konkretnom slučaju u okolnostima kada bi sud države članice trebao imati isključivu nadležnost” (sic.). To stoga znači da sud države članice može imati nadležnost na temelju članka 4. navedene uredbe čak i s obzirom na zahtjeve čiji je predmet primjerice valjanost patenata trećih država.
(
62
)	Vidjeti u tom smislu presudu od 30. rujna 2021., Commerzbank, C‑296/20, EU:C:2021:784, t. 58.
(
63
)	Ta se odluka odnosila na pitanje ima li Unija isključivu nadležnost za sklapanje Luganske konvencije II (vidjeti točku 112. mojeg prvog mišljenja).
(
64
)	Uostalom, u predmetnom odlomku Sud je vrlo općenito naveo sva područja na koja se odnosi pravilo isključive nadležnosti predviđeno člankom 24. Uredbe Bruxelles I.a i slučaj sporazumâ o izboru suda. Nije detaljno razmatrao pitanje je li za neka od tih područja (uključujući registraciju i valjanost patenata trećih država), uzimajući u obzir njihove posebnosti, nadležnost sudova države članice tuženika isključena ili ograničena (vidjeti s tim u vezi i sljedeću bilješku).
(
65
)	Naime, čak i da članak 4. stavak 1. Uredbe Bruxelles I.a treba tumačiti na način koji se predlaže u tom odjeljku ovoga mišljenja, uvijek postoje situacije u kojima su sudovi država članica nadležni, na temelju te odredbe, iako sud treće države istodobno ima isključivu nadležnost koja odražava one predviđene navedenom uredbom. To može biti slučaj u području najmova stanova ili valjanosti pravnih osoba ili analogijom kad je riječ o isključivom sporazumu o izboru suda u korist suda treće države o kojem je riječ.
(
66
)	Osobito kad se pred sudovima država članica pokrene postupak unatoč isključivom sporazumu o izboru suda u korist sudova treće države.
(
67
)	Vidjeti točku 30. ovoga mišljenja. Rješenje nije nepoznato u komparativnom pravu. Primjerice, u francuskom pravu forum necessitatis ne postoji u pogledu stvarnih prava na nekretninama (vidjeti Pataut, E., op. cit., br. 374 do 377).