62023CJ0641
PRESUDA SUDA (peto vijeće)
15. siječnja 2026. (
*1
)
„Zahtjev za prethodnu odluku – Područje slobode, sigurnosti i pravde – Pravosudna suradnja u kaznenim stvarima – Okvirna odluka 2002/584/PUP – Europski uhidbeni nalog izdan radi provođenja kaznenog progona – Članak 2. stavak 4. – Uvjet dvostruke kažnjivosti – Članak 4. točka 1. – Razlog za moguće neizvršenje europskog uhidbenog naloga – Članak 5. točka 3. – Predaja osobe o kojoj je riječ uvjetovana jamstvom vraćanja u državu članicu izvršenja kako bi tamo izdržala kaznu zatvora ili mjeru oduzimanja slobode koja joj je izrečena u državi članici izdavanja – Ciljevi – Društvena rehabilitacija – Borba protiv nekažnjavanja – Okvirna odluka 2008/909/PUP – Uzajamno priznavanje presuda u kaznenim predmetima s ciljem njihova izvršenja u drugoj državi članici – Članak 7. stavci 3. i 4. – Članak 9. stavak 1. točka (d) – Osnova za nepriznavanje presude i neizvršenje kazne koja se temelji na nepostojanju dvostruke kažnjivosti – Članak 25. – Izvršenje kazni na temelju europskog uhidbenog naloga”
U predmetu C‑641/23 (Dubers) (
i
),
povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio rechtbank Amsterdam (Sud u Amsterdamu, Nizozemska), odlukom od 26. listopada 2023., koju je Sud zaprimio 26. listopada 2023., u postupku koji se odnosi na izvršenje europskog uhidbenog naloga izdanog protiv
YM,
uz sudjelovanje:
Openbaar Ministerie,
SUD (peto vijeće),
u sastavu: M. L. Arastey Sahún, predsjednica vijeća, J. Passer, E. Regan (izvjestitelj), D. Gratsias i B. Smulders, suci,
nezavisni odvjetnik: J. Richard de la Tour,
tajnik: A. Lamote, administratorica,
uzimajući u obzir pisani dio postupka i nakon rasprave održane 15. siječnja 2025.,
uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:
–
za osobu YM, S. J. Linck i R. Malewicz, advocaten,
–
za Openbaar Ministerie, K. van der Schaft i A. L. Wagenaar, officiers van justitie,
–
za nizozemsku vladu, M. K. Bulterman, A. Hanje i P. P. Huurnink, u svojstvu agenata,
–
za poljsku vladu, B. Majczyna, u svojstvu agenta,
–
za Europsku komisiju, H. Leupold, F. van Schaik, J. Vondung i F. Wilman, u svojstvu agenata,
saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 3. travnja 2025.,
donosi sljedeću
Presudu
1
Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 2. stavka 4., članka 4. točke 1. i članka 5. točke 3. Okvirne odluke Vijeća 2002/584/PUP od 13. lipnja 2002. o Europskom uhidbenom nalogu i postupcima predaje između država članica (SL 2002., L 190, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 3., str. 83. i ispravak SL 2013., L 222, str. 14.), kako je izmijenjena Okvirnom odlukom Vijeća 2009/299/PUP od 26. veljače 2009. (SL 2009., L 81, str. 24.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 16., str. 169.; u daljnjem tekstu: Okvirna odluka 2002/584), kao i članka 7. stavka 4., članka 9. stavka 1. točke (d) i članka 25. Okvirne odluke Vijeća 2008/909/PUP od 27. studenoga 2008. o primjeni načela uzajamnog priznavanja presuda u kaznenim predmetima kojima se izriču kazne zatvora ili mjere koje uključuju oduzimanje slobode s ciljem njihova izvršenja u Europskoj uniji (SL 2008., L 327, str. 27.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 11., str. 111.), kako je izmijenjena Okvirnom odlukom 2009/299 (u daljnjem tekstu: Okvirna odluka 2008/909).
2
Zahtjev je upućen u okviru postupka izvršenja europskog uhidbenog naloga u Nizozemskoj koji je izdao Sąd Okręgowy w Jeleniej Górze, Wydział III Karny (Okružni sud u Jeleniji Góri, treći kazneni odjel, Poljska) protiv osobe YM, poljskog državljanina, radi provođenja kaznenog progona.
Pravni okvir
Pravo Unije
Okvirna odluka 2002/584
3
Uvodna izjava 6. Okvirne odluke 2002/584 glasi:
„Europski uhidbeni nalog, predviđen ovom Okvirnom odlukom, prva je konkretna mjera u području kaznenog prava kojom se primjenjuje načelo uzajamnog priznavanja, koje Europsko vijeće smatra ‚kamenom temeljcem’ pravosudne suradnje.”
4
Člankom 1. te okvirne odluke, naslovljenim „Definicija europskog uhidbenog naloga i obveza njegova izvršenja”, u stavcima 1. i 2. određuje se:
„1.   Europski uhidbeni nalog je sudska odluka koju izdaje država članica s ciljem uhićenja i predaje tražene osobe od strane druge države članice, zbog vođenja kaznenog progona, izvršenja kazne zatvora ili naloga za oduzimanje slobode.
2.   Države članice izvršavaju svaki europski uhidbeni nalog na temelju načela uzajamnog priznavanja u skladu s odredbama ove Okvirne odluke.”
5
Članak 2. navedene okvirne odluke, naslovljen „Područje primjene europskog uhidbenog naloga”, u stavcima 2. i 4. glasi kako slijedi:
„2.   Sljedeća kaznena djela, ako su kažnjiva u skladu s pravom države članice koja izdaje uhidbeni nalog [države članice izdavanja], [kaznom zatvora ili mjerom oduzimanja slobode u najvišem propisanom trajanju] od najmanje tri godine i [kako] su utvrđena pravom države koja izdaje uhidbeni nalog [države izdavanja], u skladu s odredbama ove Okvirne odluke i bez provjere dvostruke kažnjivosti djela, predstavljaju razlog za predaju osobe na temelju europskog uhidbenog naloga:
–
sudjelovanje u zločinačkoj organizaciji,
–
terorizam,
–
trgovina ljudima,
–
spolno iskorištavanje djece i dječja pornografija,
–
nezakonita trgovina opojnim drogama i psihotropnim tvarima,
–
nezakonita trgovina oružjem, streljivom i eksplozivnim tvarima,
–
korupcija
–
prijevare, uključujući i prijevare koje ugrožavaju financijske interese Europskih zajednica u smislu Konvencije od 26. srpnja 1995. o zaštiti financijskih interesa Europskih zajednica [(SL 1995., C 316, str. 49.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 14., str. 50.)],
–
pranje prihoda stečenog kaznenim djelom,
–
krivotvorenje novca, uključujući euro,
–
računalni kriminalitet,
–
kaznena djela protiv okoliša, uključujući ilegalnu trgovinu ugroženim životinjskim i biljnim vrstama,
–
olakšavanje neovlaštenog prelaska državne granice i boravka,
–
ubojstvo, teška tjelesna ozljeda,
–
nezakonita trgovina ljudskim organima i tkivom,
–
otmica, protupravno oduzimanje slobode i uzimanje talaca,
–
rasizam i ksenofobija,
–
organizirana ili oružana pljačka,
–
nezakonita trgovina kulturnim dobrima, uključujući antikvitetima i umjetničkim djelima,
–
prijevare,
–
reketarenje i iznuda,
–
krivotvorenje i piratstvo proizvoda,
–
krivotvorenje i trgovina administrativnim ispravama,
–
krivotvorenje različitih oblika sredstava plaćanja,
–
nezakonita trgovina hormonskim tvarima i ostalim stimulansima rasta,
–
nezakonita trgovina nuklearnim ili radioaktivnim tvarima,
–
trgovina ukradenim vozilima,
–
silovanje,
–
podmetanje požara,
–
kaznena djela u nadležnosti Međunarodnog kaznenog suda,
–
protupravno oduzimanje zrakoplova ili plovila,
–
sabotaža.
[...]
4.   Za kaznena djela koja nisu obuhvaćena stavkom 2., tražena osoba može biti predana pod uvjetom da djela zbog kojih je izdan europski uhidbeni nalog predstavljaju kazneno djelo u skladu s pravom države članice izvršenja, bez obzira na elemente ili opis kaznenog djela.”
6
Istom okvirnom odlukom u članku 3. predviđaju se razlozi za obvezno neizvršenje europskog uhidbenog naloga, a u člancima 4. i 4.a razlozi za njegovo moguće neizvršenje.
7
Člankom 4. točkama 1. i 6. Okvirne odluke 2002/584 utvrđuju se sljedeći razlozi za moguće neizvršenje europskog uhidbenog naloga:
„Pravosudno tijelo izvršenja može odbiti izvršenje europskog uhidbenog naloga:
1.
ako, u jednom od slučajeva iz članka 2. stavka 4., djelo zbog kojega je izdan europski uhidbeni nalog ne predstavlja kazneno djelo u skladu s pravom države članice izvršenja; [...]
[...]
6.
ako je europski uhidbeni nalog izdan u svrhe izvršenja kazne zatvora ili oduzimanja slobode, a tražena osoba se nalazi, boravi, u državi članici izvršenja ili je njezin državljanin, a ta država članica obvezuje se izvršiti tu kaznu ili mjeru oduzimanja slobode u skladu s odredbama svojega domaćeg prava”.
8
Člankom 5. te okvirne odluke, naslovljenim „Jamstva koja mora, u nekim slučajevima, pružiti država članica izdavateljica naloga [država članica izdavanja]”, određuje se:
„Izvršenje europskog uhidbenog naloga, koje obavlja pravosudno tijelo izvršenja, može, u skladu s pravom države članice izvršenja, biti podložno sljedećim uvjetima:
[...]
3.
ako je osoba koja je predmet europskoga uhidbenog naloga izdanog u svrhe progona državljanin ili ima boravište u državi članici izvršenja, predaja te osobe može biti podložna uvjetu da ta osoba, nakon saslušanja, bude vraćena državi članici izvršenja kako bi u njoj izdržala zatvorsku kaznu ili mjeru oduzimanja slobode koja joj je izrečena u [državi članici izdavanja].”
Okvirna odluka 2008/909
9
Uvodne izjave 9. i 12. Okvirne odluke 2008/909 glase:
„(9)
Izvršenje presude u državi koja izvršava nalog [državi izvršenja] treba poboljšati mogućnost socijalne rehabilitacije osuđene osobe. Kako bi se nadležno tijelo države izdavateljice naloga [države izdavanja] uvjerilo da će izvršenje kazne od strane [države izvršenja] olakšati socijalnu rehabilitaciju osuđene osobe, uzima u obzir elemente kao što su, na primjer, povezanost te osobe s [državom izvršenja], činjenicu smatra li osuđena osoba [državu izvršenja] mjestom na kojem ima obiteljske, jezične, kulturne, društvene i druge veze.
[...]
(12)
Ova se Okvirna odluka treba također, mutatis mutandis, primjenjivati na izvršenje kazni u slučajevima iz članka 4. stavka 6. i članka 5. stavka 3. Okvirne odluke [2002/584]. To, inter alia, znači da, ne dovodeći u pitanje navedenu Okvirnu odluku, [država izvršenja] može provjeriti postojanje osnova za nepriznavanje i neizvršenje na temelju članka 9. ove Okvirne odluke, uključujući provjeru [dvostruke] kažnjivosti ako je [država izvršenja] dala izjavu na temelju članka 7. stavka 4. ove Okvirne odluke, kao uvjet za priznavanje i izvršenje presude s ciljem razmatranja izručenja osobe ili izvršenja kazne u predmetima sukladno članku 4. stavku 6. Okvirne odluke [2002/584]”
10
Člankom 3. Okvirne odluke 2008/909, naslovljenim „Svrha i područje primjene”, u stavku 1. predviđa se:
„Svrha ove Okvirne odluke je utvrđivanje pravila na temelju kojih država članica, kako bi poboljšala društvenu rehabilitaciju osuđene osobe, priznaje presudu te izvršava kaznu.”
11
Člancima 4. i 5. te okvirne odluke predviđaju se kriteriji i postupak za prosljeđivanje presude i potvrde drugoj državi članici.
12
Člankom 7. navedene okvirne odluke, naslovljenim „[Dvostruka] kažnjivost”, u stavcima 1., 3. i 4. predviđa se:
„1.   Na temelju ove Okvirne odluke te bez provjere [dvostruke] kažnjivosti djela priznaju se presude te izvršavaju izrečene kazne za sljedeća kaznena djela, ako se za njih u [državi članici izdavanja] izriče maksimalna kazna zatvora ili mjera oduzimanja slobode od najmanje tri godine sukladno pravu [države članice izdavanja]:
–
sudjelovanje u zločinačkoj organizaciji,
–
terorizam,
–
trgovina ljudima,
–
spolno iskorištavanje djece i dječja pornografija,
–
nezakonita trgovina opojnim drogama i psihotropnim tvarima,
–
nezakonita trgovina oružjem, streljivima i eksplozivima,
–
korupcija,
–
prevara, uključujući prevaru na štetu financijskih interesa Europskih zajednica u smislu Konvencije od 26. srpnja 1995. o zaštiti financijskih interesa Europskih zajednica [...],
–
prikrivanje (pranje) imovinske koristi stečene kaznenim djelom,
–
krivotvorenje novca, uključujući euro,
–
kaznena djela povezana s uporabom računala,
–
kaznena djela protiv okoliša uključujući nezakonitu trgovinu ugroženim životinjskim i biljnim vrstama,
–
omogućavanje nezakonitog prelaska državne granice i boravka u državi,
–
ubojstvo, teška tjelesna ozljeda,
–
nezakonita trgovina ljudskim organima i tkivima,
–
otmica, nezakonito oduzimanje slobode i držanje talaca,
–
rasizam i ksenofobija,
–
organizirana ili oružana pljačka,
–
nezakonita trgovina kulturnim dobrima, uključujući starine i umjetnička djela,
–
prevara,
–
ucjena (reketarenje) i iznuda,
–
krivotvorenje i prodaja krivotvorenih proizvoda,
–
krivotvorenje i prodaja krivotvorenih službenih isprava,
–
krivotvorenje sredstava plaćanja,
–
nezakonita trgovina hormonalnim tvarima i drugim tvarima za pospješivanje rasta;
–
nezakonita trgovina nuklearnim ili radioaktivnim materijalima,
–
trgovina ukradenim vozilima,
–
silovanje,
–
palež,
–
kaznena djela iz nadležnosti Međunarodnog kaznenog suda,
–
otmica letjelice ili plovila,
–
sabotaža.
[...]
3.   Za kaznena djela koja nisu obuhvaćena stavkom 1. država članica izvršiteljica naloga [država članica izvršenja] može priznati presudu i izvršenje kazne pod uvjetom da se one odnose na djela koja su kaznena djela na temelju prava [države članice izvršenja] bez obzira na njihove sastavne elemente ili opis.
4.   Svaka država članica može, nakon donošenja ove Okvirne odluke ili kasnije, izjaviti da neće primjenjivati stavak 1. o čemu obavješćuje glavno tajništvo Vijeća. Sve se takve izjave mogu bilo kada povući. Izjave ili povlačenje izjava objavljuju se u Službenom listu Europske unije.”
13
U skladu s člankom 8. stavkom 1. Okvirne odluke 2008/909, naslovljenim „Priznavanje presude i izvršenje kazne”:
„Nadležno tijelo države izvršiteljice naloga [države izvršenja] priznaje presudu koja je proslijeđena u skladu s člankom 4. i postupku iz članka 5. te odmah poduzima sve potrebne mjere za izvršenje kazne, ako se ne odluči pozvati na jednu od osnova za nepriznavanje i neizvršenje iz članka 9.”
14
Člankom 9. te okvirne odluke, naslovljenim „Osnove za nepriznavanje i neizvršavanje”, u stavku 1. točki (d) određuje se:
„1.   Nadležno tijelo [države članice izvršenja] može odbiti priznavanje presude i izvršavanje kazne u sljedećim slučajevima:
[...]
(d)
u predmetu iz članka 7. stavka 3. i, kada je [država članica izvršenja] dala izjavu na temelju članka 7. stavka 4., u predmetu iz članka 7. stavka 1., presuda se odnosi na djela koja se ne bi smatrala kaznenim djelima na temelju prava [države članice izvršenja]. [...]”
15
Članak 25. navedene okvirne odluke, naslovljen „Izvršenje kazne na temelju europskog uhidbenog naloga”, glasi kako slijedi:
„Ne dovodeći u pitanje [Okvirnu odluku 2002/584], odredbe ove Okvirne odluke primjenjuju se, mutatis mutandis, u opsegu u kojem su usklađene s odredbama iz ove Okvirne odluke, na izvršenje kazni u predmetima kada se država članica obveže na izvršenje kazne u predmetima sukladno članku 4. stavku 6. ove Okvirne odluke, ili kada je, sukladno članku 5. stavku 3. ove Okvirne odluke, postavila uvjet da se osoba mora vratiti u državu članicu na koju se to odnosi kako bi odslužila kaznu čime se izbjegava nekažnjavanje osobe na koju se to odnosi.”
16
U izjavi od 20. rujna 2012., dostavljenoj glavnom tajništvu Vijeća u skladu s člankom 7. stavkom 4. Okvirne odluke 2008/909, Kraljevina Nizozemska navela je da ne primjenjuje članak 7. stavak 1. te okvirne odluke.
Nizozemsko pravo
Zakonodavstvo o europskom uhidbenom nalogu
17
Wet tot implementatie van het kaderbesluit van de Raad van de Europese Unie betreffende het Europees aanhoudingsbevel en de procedures van overlevering tussen de lidstaten van de Europese Unie (Overleveringswet) (Zakon o provedbi Okvirne odluke Vijeća Europske unije o Europskom uhidbenom nalogu i postupcima predaje između država članica) od 29. travnja 2004. (Stb. 2004., br. 195), kojim se u nizozemsko pravo prenosi Okvirna odluka 2002/584, u verziji primjenjivoj na glavni postupak (u daljnjem tekstu: Zakon o predaji), u članku 6. predviđa:
„1.   Predaja nizozemskog državljanina može se odobriti ako je zatražena u svrhu kaznene istrage protiv njega i ako je, prema mišljenju pravosudnog tijela izvršenja, zajamčeno da – ako je u državi članici izdavanja osuđen na bezuvjetnu [kaznu zatvora ili mjeru oduzimanja] slobode u pogledu djela zbog kojih se predaja može odobriti – može izdržati tu kaznu u Nizozemskoj.
[...]
3.   Stavak 1. primjenjuje se i na stranog državljanina koji tijekom saslušanja pred rechtbankom [sud] dokaže da je tijekom najmanje pet godina neprekidno zakonito boravio u Nizozemskoj u smislu članka 8. initio i točaka (a) do (e) te (l) [Weta tot algehele herziening van de Vreemdelingenwet (Vreemdelingenwet 2000) (Zakon o strancima iz 2000.) od 23. studenoga 2000. (Stb. 2000., br. 495)], pod uvjetom da ga se u Nizozemskoj može kazneno goniti za djela na kojima se temelji europski uhidbeni nalog i pod uvjetom da se očekuje da neće izgubiti pravo boravka u Nizozemskoj zbog kazne ili mjere izrečene protiv njega nakon njegove predaje. Svi materijalni dokazi moraju se pravodobno podnijeti prije saslušanja pred rechtbankom [sud].”
18
Člankom 7. Zakona o predaji predviđa se:
„1.   Predaja se može odobriti u svrhu:
a.
kaznene istrage koju su pokrenula tijela države članice izdavanja ili Ured europskog javnog tužitelja iz članka 1. [Uredbe Vijeća (EU) 2017/1939 od 12. listopada 2017. o provedbi pojačane suradnje u vezi s osnivanjem Ureda europskog javnog tužitelja (SL 2017., L 283, str. 1.)] u slučaju sumnje da je tražena osoba, prema mišljenju pravosudnog tijela koje izdaje uhidbeni nalog, počinila:
1.
djelo koje je, u skladu s pravom države članice izdavanja, kvalificirano kazneno djelo, koje se također nalazi na popisu u Prilogu 1. ovom zakonu i koje je, u skladu s pravom [države članice izdavanja], kažnjivo [kaznom zatvora ili mjerom oduzimanja] slobode u najduljem trajanju od najmanje tri godine; ili
2.
drugo djelo koje je, u skladu s pravom države članice izdavanja i u skladu s nizozemskim pravom, kažnjivo i za koje je pravom [države članice izdavanja] predviđena [kazna zatvora ili mjera oduzimanja] slobode u najduljem trajanju od najmanje dvanaest mjeseci;
b.
izvršenja [kazne zatvora ili mjere oduzimanja] slobode u trajanju od četiri mjeseca ili duljeg trajanja koje tražena osoba treba izdržati na području države članice izdavanja za djelo poput onoga iz točke 1. ili točke 2.
[...]”
Zakonodavstvo o priznavanju i izvršenju kazni
19
Wet wederzijdse erkenning en tenuitvoerlegging vrijheidsbenemende en voorwaardelijke sancties (Zakon o uzajamnom priznavanju i izvršenju uvjetnih ili bezuvjetnih zatvorskih kazni) od 12. srpnja 2012. (Stb. 2012., br. 333) kojim se u nizozemsko pravo prenosi Okvirna odluka 2008/909, u verziji primjenjivoj na glavni postupak (u daljnjem tekstu: WETS), u članku 1:1. predviđa:
„Za potrebe ovog zakona i odredaba koje se na njemu temelje primjenjuju se sljedeće definicije:
a.
‚Naš ministar’: naš ministar sigurnosti i pravosuđa.
[...]”
20
U skladu s člankom 2:11. WETS‑a:
„1.   Naš ministar sudsku odluku i potvrdu prosljeđuje advocaat‑generaalu bij het ressortsparketu (nezavisni odvjetnik državnog odvjetništva pri žalbenom sudu) osim ako unaprijed ne smatra da postoje osnove za odbijanje priznavanja te sudske odluke.
2.   Nezavisni odvjetnik sudsku odluku i potvrdu odmah podnosi posebnom vijeću Gerechtshofa Arnhem‑Leeuwarden (Žalbeni sud u Arnhem‑Leeuwardenu, Nizozemska) iz članka 67. Weta op de rechterlijke organisatie (Zakon o ustrojstvu pravosuđa) od 18. travnja 1827. (Stb. 1827., br. 20). Tom posebnom vijeću svoja eventualna očitovanja o navedenim dokumentima podnosi u roku od četrnaest dana od dostave dokumenata tom vijeću.
3.   Posebno vijeće žalbenog suda ocjenjuje:
a.
postojanje osnova za odbijanje priznavanja sudske odluke u skladu s člankom 2:13. stavkom 1.;
[...]
7.   U roku od šest tjedana od datuma primitka sudske odluke i potvrde, posebno vijeće žalbenog suda dostavlja, našem ministru, pisanu i obrazloženu ocjenu koju je provelo na temelju stavka 3.”
21
Članak 2:12. WETS‑a glasi kako slijedi:
„1.   Naš ministar odlučuje o priznavanju sudske odluke uzimajući u obzir ocjenu posebnog vijeća žalbenog suda.
[...]”
22
Člankom 2:13. tog zakona određuje se:
„1.   Priznavanje sudske odluke odbija se ako:
[...]
f.
djelo za koje je izrečena [kazna zatvora ili mjera oduzimanja] slobode ne bi bilo kažnjivo prema nizozemskom pravu da je počinjeno u Nizozemskoj.
[...]”
Glavni postupak i prethodno pitanje
23
Sąd Okręgowy w Jeleniej Górze, Wydział III Karny (Okružni sud u Jeleniji Góri, treći kazneni odjel, Poljska) izdao je dva europska uhidbena naloga protiv osobe YM radi provođenja kaznenog progona, jedan 9. studenoga 2020., a drugi 9. svibnja 2023.
24
Kao pravosudno tijelo izvršenja, rechtbank Amsterdam (Sud u Amsterdamu, Nizozemska), sud koji je uputio zahtjev, treba odlučiti o izvršenju tih dvaju europskih uhidbenih naloga.
25
Taj sud pojašnjava da se njegov zahtjev za prethodnu odluku odnosi samo na drugi od navedenih naloga. Taj je nalog izdan radi provođenja kaznenog progona osobe o kojoj je riječ samo zbog jedne činjenice, odnosno zbog povrede njezine dužnosti uzdržavanja njezina maloljetnog sina, u skladu s odlukama koje su donijeli poljski sudovi.
26
Pravosudno tijelo koje izdaje uhidbeni nalog nije kvalificiralo to djelo kao kazneno djelo iz članka 2. stavka 2. Okvirne odluke 2002/584, koje može dovesti do predaje dotične osobe bez provjere dvostruke kažnjivosti. U tom pogledu, iako je sud koji je uputio zahtjev utvrdio da to djelo ne predstavlja kazneno djelo prema nizozemskom pravu, ipak razmatra mogućnost da se ne pozove na razlog za moguće neizvršenje, koji se temelji na takvom utvrđenju i koji je predviđen u članku 4. točki 1. te okvirne odluke.
27
Naime, navedeni sud smatra da, s obzirom na to da je dotična osoba, koja je poljski državljanin, zakonito i neprekinuto boravila u Nizozemskoj dulje od pet godina, valja smatrati da je ta osoba „rezident” Kraljevine Nizozemske u smislu članka 5. točke 3. Okvirne odluke 2002/584.
28
Usto, isti sud koji je uputio zahtjev utvrđuje da osoba o kojoj je riječ ima bliske veze s Kraljevinom Nizozemskom, tako da bi izvršenje kazne zatvora ili mjere oduzimanja slobode u toj državi članici – koja bi eventualno bila izrečena u Poljskoj nakon njezine predaje – pridonijelo povećanju izgleda za društvenu rehabilitaciju. Sud koji je uputio zahtjev u tom pogledu ističe da ta osoba boravi u Nizozemskoj otprilike dvanaest godina, da je posljednjih godina ostvarivala znatne prihode, da dobro vlada nizozemskim jezikom i da, iako trenutačno nije zaposlena, ima namjeru pohađati osposobljavanje za instruktora fitnesa.
29
Iako je u okviru svojeg zahtjeva za prethodnu odluku sud koji je uputio zahtjev prvotno uputio tri prethodna pitanja, 13. veljače 2024. donio je odluku o povlačenju svojeg prvog i drugog pitanja, koja je Sudu podnesena 26. veljače 2024. U skladu s obrazloženjima koja je pružio sud koji je uputio zahtjev, ta odluka o djelomičnom povlačenju uslijedila je nakon što je nizozemska vlada 21. prosinca 2023. podnijela prijedlog zakona naslovljen „Wet herimplementatie Europees strafrecht” (Zakon o novom prenošenju kaznenog prava Unije), čije bi donošenje omogućilo rješavanje problemâ prenošenja u nacionalno zakonodavstvo Okvirne odluke 2002/584 na koje se odnose prva dva pitanja koja je uputio taj sud.
30
Što se tiče trećeg prethodnog pitanja, koje je sada jedino na koje je Sud pozvan odgovoriti, sud koji je uputio zahtjev navodi da se ono odnosi na slučaj u kojem se europski uhidbeni nalog izdaje zbog kaznenog djela iz članka 2. stavka 4. Okvirne odluke 2002/584 koje ne predstavlja kazneno djelo prema pravu države članice izvršenja. Kao što je to navedeno u točki 26. ove presude, s obzirom na to da potonji sud razmatra mogućnost da se ne pozove na razlog za moguće neizvršenje predviđen u članku 4. točki 1. te okvirne odluke, on upućuje na mogućnost koju nudi članak 5. točka 3. navedene okvirne odluke, a koja mu omogućuje da predaju osobe o kojoj je riječ uvjetuje vraćanjem državi članici izvršenja kako bi u njoj izdržala kaznu zatvora ili mjeru oduzimanja slobode koja bi toj osobi eventualno bila izrečena u državi članici izdavanja.
31
U tom pogledu navedeni sud pojašnjava da se, na temelju nizozemskog zakonodavstva primjenjivog na datum odluke kojom se upućuje prethodno pitanje, priznavanje kazne izrečene u državi članici različitoj od Kraljevine Nizozemske automatski odbija ako djelo za koje je izrečena kazna zatvora ili mjera oduzimanja slobode ne bi predstavljalo kazneno djelo prema nizozemskom pravu kad bi bilo počinjeno na državnom području te države.
32
Stoga, kad se europski uhidbeni nalog izdaje radi provođenja kaznenog progona zbog kaznenih djela koja nisu kažnjiva u nizozemskom pravu i kad se taj uhidbeni nalog izvršava na način da se predaja osobe o kojoj je riječ uvjetuje jamstvom vraćanja u skladu s člankom 5. točkom 3. Okvirne odluke 2002/584, ta osoba ne može, neovisno o onomu što je predviđeno tom odredbom, u Nizozemskoj izdržavati kaznu zatvora ili mjeru oduzimanja slobode koja je eventualno izrečena u državi članici izdavanja.
33
Međutim, Sud koji je uputio zahtjev smatra da je ta situacija protivna pravu Unije. U tom pogledu smatra da su države članice – s obzirom na to da se člankom 9. stavkom 1. točkom (d) Okvirne odluke 2008/909 predviđa moguća osnova za nepriznavanje presude i neizvršenje kazne – dužne, u okviru prenošenja te odredbe u svoj pravni poredak, nadležnim tijelima omogućiti marginu prosudbe a da pritom tom razlogu za odbijanje ne daju obvezujući karakter. Taj sud dodaje da navedenu osnovu za odbijanje treba usko tumačiti, u skladu s ciljem poboljšanja društvene rehabilitacije osobe o kojoj je riječ, kako se nastoji postići navedenom okvirnom odlukom.
34
Usto, u slučaju provedbe jamstva vraćanja za djelo koje nije kažnjivo prema pravu države članice izvršenja, navedeni sud sumnja u usklađenost takve margine prosudbe s pravom Unije. Naime, u takvoj bi situaciji nemogućnost izvršenja kazne zatvora ili mjere oduzimanja slobode na državnom području Kraljevine Nizozemske mogla biti protivna članku 25. Okvirne odluke 2008/909.
35
U tom pogledu isti sud smatra da, u skladu s tim člankom 25., odredbe Okvirne odluke 2002/584 imaju prednost pred odredbama Okvirne odluke 2008/909. Usto, iz točke 41. presude od 11. ožujka 2020., SF (Europski uhidbeni nalog – Jamstvo vraćanja u [državu izvršenja]) (C‑314/18, EU:C:2020:191) proizlazi da se člankom 5. točkom 3. Okvirne odluke 2002/584 omogućuje pravosudnom tijelu izvršenja da u posebnim situacijama odluči da kaznu izrečenu u državi članici izdavanja treba izvršiti na državnom području države članice izvršenja.
36
U tim okolnostima sud koji je uputio zahtjev smatra da se – ako je pravosudno tijelo izvršenja odustalo od pozivanja na razlog za moguće neizvršenje europskog uhidbenog naloga koji se temelji na dvostrukoj kažnjivosti, kako je predviđen u članku 4. točki 1. Okvirne odluke 2002/584, ali je predaju osobe o kojoj je riječ uvjetovalo jamstvom vraćanja kako bi se povećali izgledi za društvenu rehabilitaciju te osobe u skladu s člankom 5. točkom 3. te okvirne odluke – pravu Unije protivi to da nadležno tijelo države članice izvršenja naknadno odbije priznati presudu i izvršiti kaznu izrečenu u državi članici izdavanja pozivajući se na osnovu za odbijanje koja se temelji na dvostrukoj kažnjivosti, kako je predviđeno člankom 9. stavkom 1. točkom (d) Okvirne odluke 2008/909.
37
Prema mišljenju tog suda, u takvom bi slučaju odbijanje izvršenja kazne zatvora ili mjere oduzimanja slobode izrečene u državi članici izdavanja bilo protivno cilju koji se nastoji postići člankom 5. točkom 3. Okvirne odluke 2002/584, a koji se sastoji u tome da se povećaju izgledi za društvenu rehabilitaciju osobe o kojoj je riječ, te bi tu odredbu lišilo svakog korisnog učinka.
38
Usto, navedeni sud pojašnjava da će odgovor na to pitanje utjecati na njegovu odluku o tome hoće li dotičnu osobu predati tijelima države članice izdavanja. Konkretno, u slučaju da Sud zaključi da se pravu Unije ne protivi primjena nacionalnih odredbi o kojima je riječ, isti sud navodi da bi mogao ponovno razmotriti svoju namjeru da tu osobu preda poljskim tijelima uz jamstvo vraćanja. Naime, u tom slučaju ne bi bilo zajamčeno da navedena osoba može, kako bi se povećali izgledi za društvenu rehabilitaciju, u Nizozemskoj izdržavati kaznu zatvora ili mjeru oduzimanja slobode koja bi joj se eventualno izrekla u Poljskoj.
39
Stoga, sud koji je uputio zahtjev želi znati može li, u fazi provedbe jamstva vraćanja, kao što je predviđeno člankom 5. točkom 3. Okvirne odluke 2002/584, priznavanje i izvršenje u Nizozemskoj kazne zatvora ili mjere oduzimanja slobode koja bi eventualno bila izrečena u Poljskoj biti u suprotnosti s tim da djelo nije kažnjivo s obzirom na nizozemsko pravo.
40
U svojoj odluci o djelomičnom povlačenju, navedenoj u točki 29. ove presude, taj sud konkretnije navodi razloge zbog kojih smatra da se izmjenom nizozemskog zakonodavstva, kojim se osnova za nepriznavanje presude i neizvršenje kazne iz članka 9. stavka 1. točke (d) Okvirne odluke 2008/909 određuje kao fakultativna, ipak ne otklanja problem koji je predmet trećeg prethodnog pitanja.
41
Naime, prema mišljenju navedenog suda, čak i u takvoj situaciji ministar bi i dalje imao ovlast odmah odbiti priznavanje presude koju su donijela tijela države članice izdavanja i stoga vraćanje osobe o kojoj je riječ u Nizozemsku zbog nepostojanja kažnjivosti tog djela u nizozemskom pravu, u skladu s onim što se predviđa člankom 2:11. stavkom 1. i člankom 2:13. stavkom 1. točkom (f) WETS‑a. Osim toga, čak i pod pretpostavkom da ministar ne izvrši tu ovlast, isti sud navodi da posebno vijeće Gerechtshofa Arnhem‑Leeuwarden (Žalbeni sud u Arnhem‑Leeuwardenu) i dalje ima mogućnost odbiti priznavanje navedene presude, a time i vraćanje dotične osobe u Nizozemsku zbog nepostojanja kažnjivosti djela u nizozemskom pravu, pojašnjavajući da je na temelju članka 2:12. stavka 1. WETS‑a ministar obvezan takvim odbijanjem.
42
U tim je okolnostima rechtbank Amsterdam (Sud u Amsterdamu) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeće prethodno pitanje:
„Protivi li se članku 9. stavku 1. [točki (d)] Okvirne odluke [2008/909], u vezi s člankom 25. te okvirne odluke, kao i u vezi s člankom 4. točkom 1. i člankom 5. točkom 3. Okvirne odluke [2002/584], to da država članica koja je primijenila članak 7. stavak 4. Okvirne odluke [2008/909] prenese prvonavedenu odredbu na način da druga tijela države članice izvršenja (kao države izvršenja), nakon što je pravosudno tijelo izvršenja odobrilo predaju [osobe o kojoj je riječ uvjetovanjem te predaje] jamstvom vraćanja državi članici izdavanja radi [provođenja kaznenog progona] za djelo u smislu članka 2. stavka 4. Okvirne odluke [2002/584], koje nije kažnjivo u skladu s pravom države članice izvršenja, ali u pogledu kojeg je pravosudno tijelo izvršenja izričito isključilo mogućnost odbijanja predaje [te osobe] zbog tih razloga, moraju ili smiju odbiti priznavanje i izvršenje kazne zatvora ili mjere oduzimanja slobode koja je za to djelo izrečena u državi članici izdavanja zbog toga što to djelo nije kažnjivo u skladu s pravom države članice izvršenja (kao države izvršenja) te stoga također moraju ili smiju uskratiti korištenje jamstvom vraćanja?”
O prethodnom pitanju
43
Uvodno valja primijetiti da među različitim odredbama prava Unije navedenima u upućenom pitanju sud koji je uputio zahtjev navodi slučaj države članice koja je primijenila članak 7. stavak 4. Okvirne odluke 2008/909. U skladu s tom odredbom, svaka država članica može, nakon donošenja ove okvirne odluke ili kasnije, izjaviti da neće primjenjivati stavak 1. tog članka, o čemu obavješćuje glavno tajništvo Vijeća, a kojim se predviđa da se za kaznena djela koja su u njemu navedena priznaju presude i izvršavaju izrečene kazne na temelju navedene okvirne odluke i bez provjere dvostruke kažnjivosti.
44
Međutim, u ovom slučaju iz navoda suda koji je uputio zahtjev, kako su navedeni u točki 25. ove presude, proizlazi da je europski uhidbeni nalog o kojem je riječ u glavnom postupku izdan protiv osobe o kojoj je riječ radi provođenja kaznenog progona zbog povrede njezine dužnosti uzdržavanja njezina maloljetnog sina. Stoga valja utvrditi da se kazneno djelo koje je predmet navedenog europskog uhidbenog naloga ne nalazi među kaznenim djelima iz članka 7. stavka 1. Okvirne odluke 2008/909, tako da činjenica da je, kao što to proizlazi iz točke 16. ove presude, izjavom od 20. rujna 2012., dostavljenom glavnom tajništvu Vijeća u skladu s člankom 7. stavkom 4. Okvirne odluke 2008/909, Kraljevina Nizozemska navela da ne primjenjuje članak 7. stavak 1. te okvirne odluke, ne utječe na rješenje spora u glavnom postupku.
45
Slijedom toga, valja smatrati da svojim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti nastoji doznati treba li članak 9. stavak 1. točku (d) i članak 25. Okvirne odluke 2008/909 tumačiti na način da im se protivi nacionalni propis kojim se predviđa obveza ili mogućnost nadležnog tijela države članice da se pozove na taj članak 9. stavak 1. točku (d) kako bi odbilo priznati presudu i izvršiti kaznu izrečenu u drugoj državi članici zbog toga što se odnose na djela koja ne predstavljaju kazneno djelo prema pravu prve države članice, iako je pravosudno tijelo izvršenja te države članice prethodno odlučilo izvršiti europski uhidbeni nalog koji je doveo do te presude i te kazne,
–
s jedne strane, time što se odreklo pozivanja na razlog za moguće neizvršenje iz članka 4. točke 1. Okvirne odluke 2002/584, koji se također temelji na nepostojanju dvostruke kažnjivosti, za kazneno djelo obuhvaćeno člankom 2. stavkom 4. te okvirne odluke i
–
s druge strane, time što je predaju osobe o kojoj je riječ, u skladu s člankom 5. točkom 3. Okvirne odluke 2002/584, uvjetovalo time da ta osoba, nakon saslušanja, bude vraćena državi članici izvršenja kako bi u njoj izdržala kaznu zatvora ili mjeru oduzimanja slobode koja joj je izrečena u državi članici izdavanja.
46
U tom pogledu, uzimajući u obzir objašnjenja koja je taj sud pružio u pogledu nizozemskog propisa primjenjivog u glavnom postupku, sažeta u točkama 31. i 32. ove presude, najprije valja ocijeniti može li se osnova za nepriznavanje presude i neizvršenje kazne, kako je predviđena člankom 9. stavkom 1. točkom (d) Okvirne odluke 2008/909, prenijeti u pravni poredak država članica na način da se nadležno tijelo države izvršenja obveže da automatski odbije priznati svaku osuđujuću presudu za djela koja ne predstavljaju kazneno djelo u skladu s nacionalnim pravom te države. S obzirom na tu ocjenu, kao drugo, valja razmotriti eventualnu marginu prosudbe kojom potonje tijelo raspolaže prilikom primjene te osnove za odbijanje u pojedinačnom slučaju, nakon predaje osobe o kojoj je riječ, uvjetovane jamstvom vraćanja, u skladu s člankom 5. točkom 3. Okvirne odluke 2002/584.
47
Kako bi se odgovorilo na to pitanje, valja istaknuti da, u skladu s ustaljenom sudskom praksom, u svrhu tumačenja odredbe prava Unije u obzir treba uzeti ne samo njezin tekst nego i kontekst u kojem se nalazi te ciljeve propisa kojeg je ona dio (presuda od 30. listopada 2025., Tomann, C‑134/24, EU:C:2025:839, t. 55. i navedena sudska praksa).
Mogućnost prenošenja članka 9. stavka 1. točke (d) Okvirne odluke 2008/909 na način da se utvrdi osnova za obvezno nepriznavanje i neizvršenje na temelju uvjeta dvostruke kažnjivosti
48
Najprije, kad je riječ o članku 7. stavku 3. Okvirne odluke 2008/909, njime se određuje da „[z]a kaznena djela koja nisu obuhvaćena stavkom 1. [država članica izvršenja] može priznati presudu i izvršenje kazne pod uvjetom da se one odnose na djela koja su kaznena djela na temelju prava [države članice izvršenja] bez obzira na njihove sastavne elemente ili opis”.
49
Člankom 9. stavkom 1. točkom (d) navedene okvirne odluke se pak predviđa da, među ostalim, nadležno tijelo države članice izvršenja može odbiti priznavanje presude i izvršenje kazne u slučajevima iz članka 7. stavka 3. iste okvirne odluke.
50
Stoga iz teksta tih dviju odredbi, osobito iz upotrebe glagola „moći”, proizlazi da pravosudno tijelo izvršenja sâmo mora raspolagati određenom marginom prosudbe kako bi odlučilo treba li odbiti priznavanje presude i izvršenje kazne zbog razloga navedenih u tom članku 9. (vidjeti po analogiji presudu od 29. travnja 2021., X (Europski uhidbeni nalog – Ne bis in idem), C‑665/20 PPU, EU:C:2021:339, t. 43.).
51
Slijedom toga, kada se odluče za prenošenje jedne ili više osnova za moguće neizvršenje predviđenih u navedenom članku 9., države članice ne mogu predvidjeti da su pravosudna tijela države izvršenja dužna odbiti priznati presudu i izvršiti kaznu koja je formalno obuhvaćena područjem primjene navedenih osnova a da nemaju mogućnost uzeti u obzir okolnosti svakog pojedinog slučaja (vidjeti po analogiji presudu od 29. travnja 2021., X (Europski uhidbeni nalog – Ne bis in idem), C‑665/20 PPU, EU:C:2021:339, t. 44.).
52
Nadalje, valja istaknuti da je to tumačenje potkrijepljeno kontekstom u kojem se nalazi članak 9. stavak 1. točka (d) Okvirne odluke 2008/909.
53
U tom pogledu valja podsjetiti na to da načelo uzajamnog priznavanja podrazumijeva, na temelju članka 8. stavka 1. te okvirne odluke da, načelno, nadležno tijelo države izvršenja priznaje presudu koja mu je poslana te bez odgađanja poduzima sve mjere potrebne za izvršenje kazne (presuda od 11. siječnja 2017., Grundza, C‑289/15, EU:C:2017:4, t. 42.).
54
Iz toga proizlazi da je uvjet dvostruke kažnjivosti iznimka od pravila načela priznavanja presude i izvršenja kazne. Stoga, područje primjene osnove za odbijanje priznavanja presude i izvršenja kazne, koja se temelji na nepostojanju dvostruke kažnjivosti, kako je navedeno u članku 9. stavku 1. točki (d) navedene okvirne odluke, treba strogo tumačiti kako bi se ograničilo slučajeve nepriznavanja i neizvršenja (presuda od 11. siječnja 2017., Grundza, C‑289/15, EU:C:2017:4, t. 46.).
55
Međutim, budući da se u skladu s tumačenjem iz točke 50. ove presude nadležnom tijelu države izvršenja mora omogućiti margina prosudbe, tom tijelu mora biti dopušteno da, kada djela o kojima je riječ nisu kazneno djelo u skladu s pravom države izvršenja, u određenim slučajevima ipak odluči ne pozvati se na tu osnovu za odbijanje kako bi se osiguralo priznavanje presude i izvršenje kazne.
56
Naposljetku, kad je riječ o tumačenju članka 9. stavka 1. točke (d) Okvirne odluke 2008/909 s obzirom na cilj te okvirne odluke, valja podsjetiti na to da je, u skladu s njezinim člankom 3. stavkom 1., njezin cilj utvrditi pravila na temelju kojih država članica, kako bi poboljšala društvenu rehabilitaciju osuđene osobe, priznaje presudu i izvršava kaznu (presuda od 11. siječnja 2017., Grundza, C‑289/15, EU:C:2017:4, t. 50.).
57
Tumačenje članka 9. stavka 1. točke (d) iste okvirne odluke navedeno u točki 50. ove presude pridonosi upravo ostvarenju tog cilja jer bi, koristeći se svojom marginom prosudbe, nadležno tijelo države izvršenja moglo odlučiti ne pozvati se na osnovu za nepriznavanje i neizvršenje koja se temelji na uvjetu dvostruke kažnjivosti zato što bi izvršenje kazne na području države izvršenja pridonijelo poboljšanju društvene rehabilitacije osuđene osobe.
58
S obzirom na razmatranja iznesena u točkama 48. do 57. ove presude, valja smatrati da članak 9. stavak 1. točku (d) Okvirne odluke 2008/909 treba tumačiti na način da mu se protivi nacionalni propis kojim se predviđa obveza nadležnog tijela države članice da odbije priznati presudu i izvršiti kaznu izrečenu u drugoj državi članici zbog toga što se odnose na djela koja ne predstavljaju kazneno djelo prema pravu prve države članice a da pritom nadležnom tijelu države članice izvršenja ne priznaje nikakvu marginu prosudbe u tom pogledu.
Mogućnost pozivanja na osnovu za nepriznavanje presude i neizvršenje kazne kao što je predviđeno u članku 9. stavku 1. točki (d) Okvirne odluke 2008/909 nakon predaje osobe o kojoj je riječ, uvjetovane jamstvom vraćanja u skladu s člankom 5. točkom 3. Okvirne odluke 2002/584
59
Uzimajući u obzir tumačenje iz prethodne točke, kao drugo, kao što je to navedeno u točki 46. ove presude, valja razmotriti protivi li se odredbama Okvirne odluke 2002/584, a osobito njezinu članku 4. točki 1. kao i članku 5. točki 3., u vezi s člankom 25. Okvirne odluke 2008/909, to da nadležno tijelo države članice izvršenja ima mogućnost odbiti, na temelju osnove predviđene u članku 9. stavku 1. točki (d) potonje okvirne odluke, priznati presudu i izvršiti kaznu ako se prethodno pravosudno tijelo izvršenja iste države članice, s jedne strane, odreklo pozivanja na razlog za moguće neizvršenje predviđen u članku 4. točki 1. Okvirne odluke 2002/584, koji se temelji na nepostojanju dvostruke kažnjivosti, i ako je, s druge strane, predaju osobe o kojoj je riječ uvjetovalo jamstvom vraćanja, u skladu s tim člankom 5. točkom 3.
60
U tom pogledu, valja podsjetiti na to da se Okvirnom odlukom 2002/584 nastoji – uvođenjem pojednostavnjenog i učinkovitijeg sustava predaje osuđenih osoba ili osoba osumnjičenih da su prekršile kazneni zakon – olakšati i ubrzati pravosudnu suradnju u svrhu pridonošenja ostvarenju cilja dodijeljenog Europskoj uniji da postane područje slobode, sigurnosti i pravde, zasnivajući se pritom na visokoj razini povjerenja koje mora postojati između država članica (presuda od 4. rujna 2025., C. J. (Izvršenje kazne na temelju EUN‑a), C‑305/22, EU:C:2025:665, t. 39. i navedena sudska praksa).
61
U području uređenom tom okvirnom odlukom načelo uzajamnog priznavanja – koje je, kao što to, među ostalim, proizlazi iz njezine uvodne izjave 6., „kamen temeljac” pravosudne suradnje u kaznenom području – nalazi svoju primjenu u članku 1. stavku 2. navedene okvirne odluke, koji sadržava pravilo prema kojem su države članice obvezne izvršiti svaki europski uhidbeni nalog na temelju načela uzajamnog priznavanja i u skladu s odredbama te okvirne odluke (presuda od 4. rujna 2025., C. J. (Izvršenje kazne na temelju EUN‑a), C‑305/22, EU:C:2025:665, t. 40. i navedena sudska praksa).
62
Iz toga slijedi, s jedne strane, da pravosudna tijela izvršenja mogu odbiti izvršiti europski uhidbeni nalog samo zbog razloga koji proizlaze iz Okvirne odluke 2002/584, kako je tumači Sud. S druge strane, dok je izvršenje europskog uhidbenog naloga načelo, odbijanje njegova izvršenja zamišljeno je kao iznimka koja se stoga mora usko tumačiti (presuda od 4. rujna 2025., C. J. (Izvršenje kazne na temelju EUN‑a), C‑305/22, EU:C:2025:665, t. 41. i navedena sudska praksa).
63
Što se tiče tih razloga, u članku 3. te okvirne odluke navode se razlozi za obvezno neizvršenje europskog uhidbenog naloga, a u člancima 4. i 4.a razlozi za njegovo moguće neizvršenje.
64
Članak 5. navedene okvirne odluke pak predviđa jamstva koja, u nekim slučajevima, mora pružiti država članica izdavanja. Stoga, u skladu s člankom 5. točkom 3. iste okvirne odluke, ako je osoba koja je predmet europskoga uhidbenog naloga izdanog u svrhe progona državljanin ili ima boravište u državi članici izvršenja, pravosudno tijelo izvršenja može uvjetovati izvršenje europskog uhidbenog naloga na način da osoba o kojoj je riječ, nakon saslušanja, bude vraćena državi članici izvršenja kako bi u njoj izdržala kaznu zatvora ili mjeru oduzimanja slobode koja joj je izrečena u državi članici izdavanja.
65
Kad je riječ o utjecaju takvog jamstva vraćanja na provedbu, u fazi priznavanja osuđujuće presude, osnova za nepriznavanje i neizvršenje iz članka 9. stavka 1. točke (d) Okvirne odluke 2008/909, valja podsjetiti na to da se, poput Okvirne odluke 2002/584, Okvirnom odlukom 2008/909 u području kaznenog prava konkretiziraju načela uzajamnog povjerenja i uzajamnog priznavanja kojima se svaku državu članicu obvezuje, osobito u kontekstu područja slobode, sigurnosti i pravde, da, osim u iznimnim okolnostima, smatra da sve ostale države članice poštuju pravo Unije i, konkretno, njime priznata temeljna prava. Potonjom okvirnom odlukom tako se jača pravosudna suradnja u području priznavanja i izvršenja kaznenih presuda u situacijama kada je osobama u drugoj državi članici izrečena kazna zatvora ili mjera oduzimanja slobode, s ciljem olakšavanja njihova ponovnog uključivanja u društvo (vidjeti u tom smislu presudu od 4. rujna 2025., C. J. (Izvršenje kazne na temelju EUN‑a), C‑305/22, EU:C:2025:665, t. 45. i navedenu sudsku praksu).
66
Usto, kao što je to Sud već presudio, ništa ne upućuje na to da je zakonodavac Unije namjeravao predvidjeti dva zasebna pravna uređenja za priznavanje i izvršenje presuda u kaznenim stvarima, ovisno o tome postoji li europski uhidbeni nalog (presuda od 4. rujna 2025., C. J. (Izvršenje kazne na temelju EUN‑a), C‑305/22, EU:C:2025:665, t. 48.).
67
Iz članka 25. Okvirne odluke 2008/909, u vezi s njezinom uvodnom izjavom 12., proizlazi da se ta okvirna odluka primjenjuje mutatis mutandis, u opsegu u kojem su njezine odredbe usklađene s odredbama iz Okvirne odluke 2002/584, na izvršenje kazni, među ostalim, kada je država članica, djelujući u okviru članka 5. točke 3. navedene okvirne odluke, kao uvjet za izvršenje europskog uhidbenog naloga radi kaznenog progona u državi izdavanja propisala da se osoba o kojoj je riječ mora vratiti u državu izvršenja kako bi u njoj odslužila kaznu koja bi bila izrečena u državi izdavanja (vidjeti u tom smislu presudu od 4. rujna 2025., C. J. (Izvršenje kazne na temelju EUN‑a), C‑305/22, EU:C:2025:665, t. 49.).
68
Osim toga, zakonodavac Unije je u tom članku 5. točki 3. pridao osobitu važnost mogućnosti povećanja izgleda za društvenu rehabilitaciju državljanina države članice izvršenja ili osobe koja u njoj ima boravište, tako da joj se omogući da na državnom području te države izdrži kaznu zatvora ili mjeru oduzimanja slobode koja joj je nakon njezine predaje te izvršenjem europskog uhidbenog naloga izrečena u državi članici izdavanja (vidjeti u tom smislu presudu od 11. ožujka 2020., SF (Europski uhidbeni nalog – Jamstvo vraćanja u [državu izvršenja]), C‑314/18, EU:C:2020:191, t. 48.).
69
Stoga, uzimajući u obzir istovjetnost cilja koji se nastoji postići, s jedne strane, mogućnošću da se predaja osobe o kojoj je riječ uvjetuje jamstvom vraćanja na temelju članka 5. točke 3. Okvirne odluke 2002/584 i, s druge strane, pravilima predviđenima Okvirnom odlukom 2008/909, to jest pravilom kojim se želi olakšati društvena rehabilitacija osoba osuđenih u drugoj državi članici, valja smatrati da kada pravosudno tijelo države izvršenja želi primijeniti osnovu za nepriznavanje i neizvršenje iz članka 9. stavka 1. točke (d) potonje odluke, mora uzeti u obzir ta pravila (vidjeti u tom smislu i po analogiji presudu od 4. rujna 2025., C. J. (Izvršenje kazne na temelju EUN‑a), C‑305/22, EU:C:2025:665, t. 47. i navedenu sudsku praksu).
70
Isto tako, iz dijela (f) standardnog obrasca potvrde iz Priloga I. Okvirnoj odluci 2008/909 proizlazi da u fazi priznavanja osuđujuće presude u okviru te okvirne odluke nadležno tijelo mora uzeti u obzir jamstvo vraćanja, pri čemu se u toj potvrdi mora upućivati na navedeno jamstvo kada je predaja njime uvjetovana (vidjeti u tom smislu presudu od 4. rujna 2025., C. J. (Izvršenje kazne na temelju EUN‑a), C‑305/22, EU:C:2025:665, t. 58.).
71
Usto, u okviru svoje odluke o provedbi mehanizma predaje osobe o kojoj je riječ, uvjetovane jamstvom vraćanja, kao što je predviđeno člankom 5. točkom 3. Okvirne odluke 2002/584, pravosudno tijelo izvršenja mora provesti sveukupnu ocjenu svih konkretnih elemenata svojstvenih situaciji te osobe, a koji mogu pokazati postoje li između nje i države članice izvršenja poveznice koje dokazuju da je dovoljno integrirana u toj državi i da će stoga izvršenje, u navedenoj državi članici, kazne zatvora ili provođenje mjere oduzimanja slobode izrečene protiv nje u državi članici izdavanja doprinijeti povećanju mogućnosti njezine društvene rehabilitacije nakon izvršenja te kazne ili mjere. Među tim elementima nalaze se obiteljske, jezične, kulturne, društvene ili ekonomske veze navedene osobe s državom članicom izvršenja kao i priroda, trajanje i uvjeti njezina boravka u toj državi članici (vidjeti u tom smislu rješenje od 16. studenoga 2023., PY (Državljanin treće države u državi članici izvršenja), C‑636/22, EU:C:2023:899, t. 42. i 43. i navedenu sudsku praksu).
72
Slijedom toga, na pravosudnom je tijelu izvršenja da ocijeni, uzimajući u obzir posebne okolnosti svakog slučaja, jesu li poveznice između osobe o kojoj je riječ i države članice izvršenja dovoljne kako bi se cilj društvene rehabilitacije koji se nastoji postići člankom 5. točkom 3. Okvirne odluke 2002/584 mogao bolje postići ako navedena osoba izdrži kaznu koja joj se može izreći u toj državi članici (vidjeti u tom smislu rješenje od 16. studenoga 2023., PY (Državljanin treće države u državi članici izvršenja), C‑636/22, EU:C:2023:899, t. 39.).
73
U okviru te ocjene, kao što je to nezavisni odvjetnik istaknuo u točkama 73. i 74. svojeg mišljenja, pravosudno tijelo izvršenja mora odvagnuti više interesa – kao što su to oni povezani s društvenom rehabilitacijom osobe o kojoj je riječ nakon njezine eventualne osude – s potrebom da se izbjegne nekažnjavanje te osobe i nepostojanjem dvostruke kažnjivosti. Stoga, ako to tijelo odluči pokrenuti mehanizam predaje dotične osobe uvjetovane jamstvom vraćanja, kao što je to predviđeno člankom 5. točkom 3. Okvirne odluke 2002/584, pri čemu se odriče pozivanja na razlog za moguće neizvršenje naveden u članku 4. točki 1. te okvirne odluke, iz toga treba zaključiti da smatra da interesi povezani s borbom protiv nekažnjavanja te osobe i društvenom rehabilitacijom prevladavaju nad utvrđenjem prema kojem djelo o kojem je riječ nije kažnjivo u skladu s njegovim nacionalnim pravom. Međutim, donošenje takve odluke nužno podrazumijeva uzimanje u obzir svih odredbi relevantnih u tom pogledu, kako onih iz te okvirne odluke tako i onih iz Okvirne odluke 2008/909.
74
Iz prethodno navedenog, a osobito iz logike svojstvene mehanizmu predaje osobe o kojoj je riječ, uvjetovane jamstvom vraćanja, iz članka 5. točke 3. Okvirne odluke 2002/584 proizlazi da se provedba tog mehanizma temelji, kao što je to nezavisni odvjetnik istaknuo u točki 78. svojeg mišljenja, na prešutnoj obvezi države članice izvršenja da u načelu izvrši kaznu zatvora ili mjeru oduzimanja slobode koja će se eventualno izreći u državi članici izdavanja nakon te predaje.
75
Stoga, kako bi se što bolje zajamčilo poštovanje kao i praćenje te obveze – i, posljedično, osiguralo, s jedne strane, poštovanje načela uzajamnog povjerenja na kojem se, kao što to proizlazi iz točke 65. ove presude, temelje okvirne odluke 2002/584 i 2008/909 te, s druge strane, dobro funkcioniranje njima uspostavljenih sustava uzajamnog priznavanja – valja smatrati da mogućnost nadležnog tijela države izvršenja da se pozove na osnovu nepriznavanja i neizvršenja iz članka 9. stavka 1. točke (d) Okvirne odluke 2008/909 treba strogo ograničiti prilikom provedbe jamstva vraćanja iz članka 5. točke 3. Okvirne odluke 2002/584.
76
Cilj koji se nastoji postići tim člankom 5. točkom 3. kao i ciljevi koji se općenito nastoje postići okvirnim odlukama 2002/584 i 2008/909 također idu u prilog tumačenju navedenom u prethodnoj točki ove presude.
77
U tom pogledu, što se tiče, kao prvo, cilja koji se sastoji od poticanja društvene rehabilitacije osobe o kojoj je riječ, valja istaknuti da, u slučaju da mogućnost koja se nudi nadležnom tijelu države izvršenja na temelju članka 9. stavka 1. točke (d) Okvirne odluke 2008/909 da odbije priznati presudu i izvršiti kaznu nije strogo ograničena, jamstvo vraćanja, koje se zahtijevalo u fazi predaje te osobe, na temelju članka 5. točke 3. Okvirne odluke 2002/584, može biti lišeno korisnog učinka, tako da navedeni cilj, kojim se opravdava pokretanje mehanizma predaje navedene osobe, uvjetovane tim jamstvom vraćanja, može biti ugrožen u fazi u kojoj to tijelo priznaje osuđujuću presudu.
78
Štoviše, kao što je Sud već presudio, povezanost koju je zakonodavac Unije predvidio između Okvirne odluke 2002/584 i Okvirne odluke 2008/909 treba pridonijeti postizanju cilja poboljšanja društvene rehabilitacije osobe o kojoj je riječ. Uostalom, takva rehabilitacija nije samo u interesu osuđene osobe nego i Unije općenito (presuda od 11. ožujka 2020., SF (Europski uhidbeni nalog – Jamstvo vraćanja u [državu izvršenja])C‑314/18, EU:C:2020:191, t. 51. i navedena sudska praksa).
79
Kao što je to nezavisni odvjetnik istaknuo u točki 82. svojeg mišljenja, takvim se pristupom pojačava potreba za strogim tumačenjem osnove za odbijanje navedene u članku 9. stavku 1. točki (d) Okvirne odluke 2008/909 prilikom provedbe mehanizma predaje osobe o kojoj je riječ, uvjetovane jamstvom vraćanja u skladu s člankom 5. točkom 3. Okvirne odluke 2002/584.
80
Što se tiče, kao drugo, cilja koji se sastoji od izbjegavanja nekažnjavanja osobe o kojoj je riječ, u tom pogledu valja podsjetiti na to, kao što je to navedeno u točki 60. ove presude, da je cilj Okvirne odluke 2002/584 uspostavljanje novog, pojednostavnjenog i učinkovitijeg sustava predaje osoba osuđenih ili osumnjičenih da su prekršile kazneni zakon. Naime, u skladu s člankom 1. stavkom 1. te okvirne odluke, cilj mehanizma europskog uhidbenog naloga jest omogućiti uhićenje i predaju tražene osobe, kako, imajući u vidu cilj te okvirne odluke, počinjeno kazneno djelo ne bi ostalo nekažnjeno i kako bi se protiv te osobe mogao voditi kazneni postupak ili kako bi mogla izdržati kaznu zatvora koja joj je izrečena (presuda od 11. ožujka 2020., SF (Europski uhidbeni nalog – Jamstvo vraćanja u [državu izvršenja]), C‑314/18, EU:C:2020:191, t. 47. i navedena sudska praksa).
81
Usto, valja istaknuti da se, u skladu s člankom 25. Okvirne odluke 2008/909, u slučaju izvršenja kazni na temelju europskog uhidbenog naloga i ne dovodeći u pitanje Okvirnu odluku 2002/584, odredbe Okvirne odluke 2008/909 primjenjuju mutatis mutandis, u opsegu u kojem su usklađene s odredbama Okvirne odluke 2002/584, kako bi se izbjeglo nekažnjavanje osobe o kojoj je riječ. Iz toga proizlazi, kao što je to nezavisni odvjetnik naveo u točki 86. svojeg mišljenja, da u slučaju izvršenja kazne nakon predaje te osobe, uvjetovane jamstvom vraćanja, koja je provedena u skladu s člankom 5. točkom 3. Okvirne odluke 2002/584, odgovarajuću povezanost okvirnih odluka 2002/584 i 2008/909 treba utvrđivati, u svakom slučaju, uzimajući u obzir ne samo cilj poboljšanja društvene rehabilitacije navedene osobe nego i cilj borbe protiv nekažnjavanja te osobe.
82
Međutim, ako bi nadležno tijelo države izvršenja u fazi priznavanja presude u svrhu izvršenja kazne moglo dovesti u pitanje jamstvo vraćanja provedeno u skladu s člankom 5. točkom 3. Okvirne odluke 2002/584, ponovnom ocjenom okolnosti koje je pravosudno tijelo izvršenja već ocijenilo u fazi izvršenja europskog uhidbenog naloga, potonje tijelo moglo bi biti odvraćeno od pokretanja mehanizma predaje osobe o kojoj je riječ, uvjetovane jamstvom vraćanja, kako je predviđeno tom odredbom, pa čak i od izvršenja europskog uhidbenog naloga, što bi moglo ugroziti cilj borbe protiv nekažnjavanja te osobe.
83
Osim toga, načelo uzajamnog priznavanja, kako je navedeno u točki 65. ove presude, na kojem se temelji Okvirna odluka 2008/909, podrazumijeva, na temelju njezina članka 8. stavka 1., da je u načelu nadležno tijelo države izvršenja, s jedne strane, dužno udovoljiti zahtjevu za priznavanje presude i izvršenje kazne zatvora ili mjere oduzimanja slobode, koji mu je proslijeđen u skladu s člancima 4. i 5. te okvirne odluke, i, s druge strane, da može odbiti udovoljiti takvom zahtjevu samo na temelju osnova za nepriznavanje i neizvršenje koje su taksativno navedene u članku 9. navedene okvirne odluke (vidjeti u tom smislu presudu od 9. studenoga 2023., Staatsanwaltschaft Aachen, C‑819/21, EU:C:2023:841, t. 20.).
84
Stoga iz razmatranja navedenih u točkama 60. do 83. ove presude proizlazi da se nadležno tijelo države izvršenja ne može pozvati na osnovu za nepriznavanje presude i neizvršenje kazne, kako je navedena u članku 9. stavku 1. točki (d) Okvirne odluke 2008/909, prilikom provedbe jamstva vraćanja iz članka 5. točke 3. Okvirne odluke 2002/584, s obzirom na to da bi pozivanje na taj razlog podrazumijevalo ponovnu ocjenu okolnosti koje je pravosudno tijelo izvršenja već uzelo u obzir u svojoj odluci da predaju osobe o kojoj je riječ uvjetuje tim jamstvom.
85
Međutim, kao što su to na raspravi u biti tvrdile nizozemska vlada i Europska komisija, drukčije je kada je posljedica promjene okolnosti u pravnoj ili činjeničnoj situaciji te osobe, kao što su ublažavanje ili prestanak povezanosti te osobe s državom članicom izvršenja, to da u fazi priznavanja presude u svrhu izvršenja kazne na temelju Okvirne odluke 2008/909 više ne prevladava interes da se kazna zatvora ili mjera oduzimanja slobode izvrši na državnom području države članice izvršenja.
86
Naime, u fazi priznavanja te presude na temelju Okvirne odluke 2008/909 važno je osigurati da to priznavanje u ovoj fazi još uvijek odgovara cilju koji se nastoji postići tom okvirnom odlukom, a to je poboljšanje društvene rehabilitacije osobe o kojoj je riječ. Stoga ako postoji promjena okolnosti kojom se može opravdati ponovna procjena prvotne ocjene pravosudnog tijela izvršenja na temelju koje je ono dalo prednost interesu društvene rehabilitacije osobe o kojoj je riječ nad interesom koji se odnosi na nepostojanje dvostruke kažnjivosti, nadležno tijelo države članice izvršenja može u fazi priznavanja presude radi izvršenja kazne dati prednost potonjem interesu pozivajući se na osnovu za nepriznavanje presude i neizvršenje kazne, kao što je predviđeno člankom 9. stavkom 1. točkom (d) Okvirne odluke 2008/909.
87
Prema tome, priznavanje mogućnosti da se nadležno tijelo države izvršenja pozove na taj članak 9. stavak 1. točku (d), navedeno u točkama 85. i 86. ove presude, kada zbog promjene okolnosti više nije opravdano izvršenje jamstva vraćanja koje se prvotno zahtijevalo na temelju različitih okolnosti, omogućuje da se na najbolji način osigura poštovanje cilja društvene rehabilitacije koji se nastoji postići istom okvirnom odlukom, s obzirom na to da bi se, ako se na tu odredbu ni u kojem slučaju nije moglo pozvati u okviru provedbe jamstva vraćanja, osoba o kojoj je riječ mogla automatski vratiti u državu članicu izvršenja, čak i ako bi jamstvo vraćanja izgubilo svoju svrhu. U takvom slučaju, korištenje mogućnosti ponuđene navedenom odredbom ne ugrožava mehanizam predaje te osobe, uvjetovane jamstvom vraćanja, kako je predviđeno u članku 5. točki 3. Okvirne odluke 2002/584.
88
Štoviše, u tom slučaju nije ugrožen ni cilj borbe protiv nekažnjavanja dotične osobe, s obzirom na to da je, s jedne strane, mogućnost nadležnog tijela države izvršenja da se pozove na članak 9. stavak 1. točku (d) Okvirne odluke 2008/909 strogo ograničena i na to da će, s druge strane, po potrebi, ta osoba izdržati svoju kaznu u državi članici izdavanja.
89
S obzirom na sva prethodna razmatranja, na upućeno pitanje valja odgovoriti tako da članak 9. stavak 1. točku (d) i članak 25. Okvirne odluke 2008/909 treba tumačiti na način da im se protivi nacionalni propis kojim se predviđa obveza ili mogućnost nadležnog tijela države članice da se pozove na taj članak 9. stavak 1. točku (d) kako bi odbilo priznati presudu i izvršiti kaznu izrečenu u drugoj državi članici zbog toga što se odnose na djela koja ne predstavljaju kazneno djelo prema pravu prve države članice iako je,
–
kao prvo, pravosudno tijelo izvršenja te države članice prethodno odlučilo izvršiti europski uhidbeni nalog koji je doveo do te presude i te kazne,
–
s jedne strane, time što se odreklo pozivanja na razlog za moguće neizvršenje iz članka 4. točke 1. Okvirne odluke 2002/584, koji se također temelji na nepostojanju dvostruke kažnjivosti, za kazneno djelo obuhvaćeno člankom 2. stavkom 4. te okvirne odluke, kao i
–
s druge strane, time što je predaju osobe o kojoj je riječ, u skladu s člankom 5. točkom 3. Okvirne odluke 2002/584, uvjetovalo time da ta osoba, nakon saslušanja, bude vraćena državi članici izvršenja kako bi u njoj izdržala kaznu zatvora ili mjeru oduzimanja slobode koja joj je izrečena u državi članici izdavanja i
–
kao drugo, nakon predaje dotične osobe uvjetovane jamstvom vraćanja, nije došlo do promjene okolnosti kojom se može opravdati nepostupanje po tom jamstvu.
Troškovi
90
Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.
Slijedom navedenog, Sud (peto vijeće) odlučuje:
Članak 9. stavak 1. točku (d) i članak 25. Okvirne odluke Vijeća 2008/909/PUP od 27. studenoga 2008. o primjeni načela uzajamnog priznavanja presuda u kaznenim predmetima kojima se izriču kazne zatvora ili mjere koje uključuju oduzimanje slobode s ciljem njihova izvršenja u Europskoj uniji, kako je izmijenjena Okvirnom odlukom Vijeća 2009/299/PUP od 26. veljače 2009.,
treba tumačiti na način da im se:
protivi nacionalni propis kojim se predviđa obveza ili mogućnost nadležnog tijela države članice da se pozove na taj članak 9. stavak 1. točku (d) kako bi odbilo priznati presudu i izvršiti kaznu izrečenu u drugoj državi članici zbog toga što se odnose na djela koja ne predstavljaju kazneno djelo prema pravu prve države članice iako je,
–
kao prvo, pravosudno tijelo izvršenja te države članice prethodno odlučilo izvršiti europski uhidbeni nalog koji je doveo do te presude i te kazne,
–
s jedne strane, time što se odreklo pozivanja na razlog za moguće neizvršenje iz članka 4. točke 1. Okvirne odluke Vijeća 2002/584/PUP od 13. lipnja 2002. o Europskom uhidbenom nalogu i postupcima predaje između država članica, kako je izmijenjena Okvirnom odlukom 2009/299, koji se također temelji na nepostojanju dvostruke kažnjivosti, za kazneno djelo obuhvaćeno člankom 2. stavkom 4. Okvirne odluke 2002/584, kako je izmijenjena, kao i
–
s druge strane, time što je predaju osobe o kojoj je riječ, u skladu s člankom 5. točkom 3. Okvirne odluke 2002/584, kako je izmijenjena Okvirnom odlukom 2009/299, uvjetovalo time da ta osoba, nakon saslušanja, bude vraćena državi članici izvršenja kako bi u njoj izdržala kaznu zatvora ili mjeru oduzimanja slobode koja joj je izrečena u državi članici izdavanja i
–
kao drugo, nakon predaje dotične osobe uvjetovane jamstvom vraćanja, nije došlo do promjene okolnosti kojom se može opravdati nepostupanje po tom jamstvu.
Potpisi
(
*1
)	Jezik postupka: nizozemski
(
i
)	Naziv ovog predmeta je izmišljen. On ne odgovara stvarnom imenu nijedne stranke u postupku.