62017CC0111
MIŠLJENJE NEZAVISNOG ODVJETNIKA
NILSA WAHLA
od 16. svibnja 2017. (
1
)
Predmet C‑111/17 PPU
O. L.
protiv
P. Q.
(zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Monomeles Protodikeio Athinon (Prvostupanjski sud u Ateni po sucu pojedincu, Grčka))
„Zahtjev za prethodnu odluku — Pravosudna suradnja u građanskim stvarima — Uredba (EZ) br. 2201/2003 — Nadležnost, priznavanje i izvršenje sudskih odluka u bračnim sporovima i u stvarima povezanim s roditeljskom odgovornošću — Članci 8., 10. i 11. — Zahtjev za predaju — Pojam ‚uobičajeno boravište’ dojenčeta — Dijete rođeno u državi članici različitoj od one u kojoj su njegovi roditelji zajedno boravili i koje je potom s majkom ostalo u državi članici rođenja — Nezakonito odvođenje ili zadržavanje — Nepostojanje“
1.
Sud je u ovom predmetu pozvan tumačiti članak 11. stavak 1. Uredbe (EZ) br. 2201/2003 (
2
) i, konkretnije, pojam „uobičajeno boravište” iz navedene odredbe.
2.
Taj predmet proizlazi iz spora između O. L., talijanskog državljanina, i P. Q., grčke državljanke, koji su otac i majka dojenčeta koje je prema dogovoru roditelja rođeno u Grčkoj. Konkretno, spor se odnosi na zahtjev, koji je O. L. podnio pred sudom koji je uputio zahtjev (Monomeles Protodikeio Athinon (Prvostupanjski sud u Ateni po sucu pojedincu, Grčka)), za predaju tog djeteta u Italiju, državu članicu u kojoj su roditelji djeteta zajedno boravili prije rođenja djeteta.
3.
U tim okolnostima sud koji je uputio zahtjev u biti pita Sud je li prilikom utvrđivanja uobičajenog boravišta dojenčeta u određenoj državi članici potrebno da je dijete prisutno u toj državi članici i može li se, ako ono nije prisutno, drugim čimbenicima, kao što je prethodno zajedničko boravište roditelja u toj državi članici, dati odlučujuća važnost u svrhu utvrđivanja uobičajenog boravišta djeteta.
4.
U tom se pogledu u ovom predmetu poziva Sud da, s jedne strane, pojasni sudsku praksu u pogledu pojma „uobičajeno boravište” u okviru Uredbe Bruxelles II.a i da, s druge strane, pojasni relevantne elemente koje je potrebno uzeti u obzir prilikom utvrđivanja uobičajenog boravišta dojenčeta kako bi se ocijenilo predstavlja li okolnost da je dijete, protivno volji oca, ostalo s majkom u državi članici u kojoj je rođeno, nezakonito odvođenje ili zadržavanje u smislu članka 11. navedene uredbe.
5.
Kao što će detaljno pojasniti u nastavku, članak 11. Uredbe Bruxelles II.a ne može se primijeniti u situaciji kao što je ona iz glavnog predmeta.
Pravni okvir
Međunarodno pravo
6.
Cilj je Konvencije o građanskopravnim aspektima međunarodne otmice djece, sklopljene u Haagu 25. listopada 1980. (u daljnjem tekstu: Haaška konvencija iz 1980.), kao što proizlazi iz njezine preambule, među ostalim, zaštititi djecu na međunarodnoj razini protiv štetnih učinaka nezakonitog odvođenja ili zadržavanja i uspostaviti postupke koji će jamčiti što hitniji povratak djeteta u državu u kojoj je imalo uobičajeno boravište. Tu su konvenciju ratificirale i Talijanska Republika i Helenska Republika.
7.
U skladu s člankom 3. navedene konvencije:
„Odvođenje ili zadržavanje djeteta smatra se nezakonitim:
(a)
ako predstavlja povredu prava na brigu [skrb] što ga je dobila osoba, institucija ili bilo koje drugo tijelo, kolektivno ili pojedinačno, po zakonu države u kojoj je dijete bilo stalno nastanjeno [imalo uobičajeno boravište] neposredno prije odvođenja ili zadržavanja; i
(b)
ako su se u vrijeme odvođenja ili zadržavanja ta prava ostvarivala kolektivno ili pojedinačno, ili bi se bila ostvarivala da nije došlo do odvođenja ili zadržavanja.
Prava na brigu [skrb] spomenuta u točki (a) mogu se steći, prije svega, provedbom zakona ili na temelju sudske ili upravne odluke, ili na temelju sporazuma koji ima pravni učinak po zakonu dotične države.”
8.
Člankom 5. točkom (a) te iste konvencije predviđa se da, u svrhu te konvencije, „pravo na skrb” uključuje prava koja se odnose na brigu o ličnosti djeteta, osobito pravo na određivanje mjesta boravka djeteta.
Pravo Unije
9.
U skladu s tekstom uvodne izjave 12. Uredbe Bruxelles II.a:
„Nadležnost u predmetima povezanim s roditeljskom odgovornošću, utvrđena ovom Uredbom, temelji se u svjetlu zaštite interesa djeteta, posebno na kriteriju blizine. To znači da bi u prvome redu trebala biti nadležna država članica u kojoj dijete ima uobičajeno boravište, osim u određenim slučajevima mijenjanja djetetova boravišta ili u skladu sa sporazumom između nositelja roditeljske odgovornosti.”
10.
Uvodna izjava 17. iste uredbe glasi kako slijedi:
„U slučajevima nezakonitog odvođenja ili zadržavanja djeteta, predaja djeteta trebala bi se postići bez odlaganja, pa bi se u tu svrhu i dalje primjenjivala Haaška konvencija [iz 1980.], dopunjena odredbama ove Uredbe, posebno njezin članak 11. […]”
11.
Članak 1. te uredbe, naslovljen „Područje primjene“, u svojem stavku 1. propisuje:
„Ova se Uredba primjenjuje, bez obzira na prirodu suda, u građanskim stvarima koje se odnose na:
[…]
(b)
dodjelu, izvršavanje, prijenos, ograničenje ili oduzimanje roditeljske odgovornosti.”
12.
Članak 2. navedene uredbe sadržava sljedeće definicije:
„[…]
7.   izraz ‚roditeljska odgovornost’ označava prava i obveze koje se odnose na dijete ili njegovu imovinu, koja su sudskom odlukom dodijeljena fizičkoj ili pravnoj osobi, primjenom prava ili sporazumom s pravnim učinkom. Ovaj izraz uključuje i prava roditeljske skrbi i odgoja djeteta te prava na kontakt s djetetom;
8.   izraz ‚nositelj roditeljske odgovornosti’ označava svaku osobu koja ima roditeljsku odgovornost prema djetetu;
9.   izraz ‚pravo na skrb’ uključuje prava i obveze koji se odnose na roditeljsku skrb nad djetetom, a posebno na pravo određivanja djetetova boravišta;
[…]
11.   izraz ‚nezakonito odvođenje ili zadržavanje’ označava odvođenje ili zadržavanje djeteta ako:
(a)
je riječ o kršenju prava na skrb stečenog sudskom odlukom ili primjenom prava ili sporazumom s pravnim učinkom u skladu s pravom države članice u kojoj je dijete imalo uobičajeno boravište neposredno prije njegova odvođenja ili zadržavanja;
i
(b)
pod uvjetom da su, u trenutku odvođenja ili zadržavanja, prava na skrb bila izvršavana, bilo zajednički ili samostalno, ili bi bila izvršavana, ali u svrhe odvođenja ili zadržavanja. Smatra se da se pravo na skrb zajednički koristi kada, u skladu sa sudskom odlukom ili primjenom prava, jedan nositelj roditeljske odgovornosti ne može odlučivati o djetetovu boravištu bez pristanka drugog nositelja roditeljske odgovornosti.”
13.
U skladu s člankom 8. iste uredbe, naslovljenim „Opća nadležnost”:
„1.   Sudovi države članice nadležni su u stvarima povezanim s roditeljskom odgovornošću prema djetetu koje ima uobičajeno boravište u državi članici u trenutku pokretanja postupka.
2.   Stavak 1. podložan je primjeni odredaba članaka 9., 10. i 12.”
14.
Člankom 10. Uredbe Bruxelles II.a, naslovljenim „Nadležnost u slučajevima otmice djeteta”, predviđa se:
„U slučaju nezakonitog odvođenja ili zadržavanja djeteta, sudovi države članice u kojoj je dijete imalo uobičajeno boravište neposredno prije nezakonitog odvođenja ili zadržavanja, zadržavaju svoju nadležnost sve dok dijete ne dobije uobičajeno boravište u drugoj državi članici i:
(a)
dok svaka osoba, ustanova ili drugo tijelo s pravom na skrb ne pristane na odvođenje ili zadržavanje;
ili
(b)
dok dijete u drugoj državi članici ne boravi najmanje godinu dana nakon što je osoba, ustanova ili drugo tijelo s pravom na skrb saznalo ili trebalo saznati gdje se dijete nalazi, a dijete se smjestilo u novoj sredini, i dok nije zadovoljen barem jedan od sljedećih uvjeta:
i.
u roku od godine dana nakon što je nositelj prava na skrb saznao ili trebao saznati gdje se dijete nalazi, nikakav zahtjev za predaju nije predan nadležnim tijelima države članice u koju je dijete odvedeno ili u kojoj je zadržano;
ii.
zahtjev za predaju koji je uložio nositelj prava na skrb povučen je, a nikakav novi zahtjev nije podnesen u roku iz stavka i.;
iii.
zaključen je predmet pred sudom države članice u kojoj je dijete imalo uobičajeno boravište neposredno prije nezakonitog odvođenja ili zadržavanja, u skladu s člankom 11. stavkom 7.;
iv.
sudska odluka o skrbi koja ne podrazumijeva predaju djeteta donesena je na sudovima države članice u kojoj je dijete imalo uobičajeno boravište neposredno prije njegova nezakonitog odvođenja ili zadržavanja.”
15.
Članak 11. te uredbe, naslovljen „Predaja djeteta”, glasi:
„1.   Ako osoba, ustanova ili tijelo koje ima pravo na skrb od nadležnih tijela u državi članici zatraži donošenje sudske odluke na temelju Haaške Konvencije [iz 1980.], kako bi postiglo predaju djeteta koje je nezakonito odvedeno ili zadržano u državi članici koja nije država članica u kojoj je dijete imalo uobičajeno boravište neposredno prije njegova nezakonitog odvođenja ili zadržavanja, primjenjuju se stavci 2. do 8.
[…]”
16.
Člankom 13. Uredbe Bruxelles II.a, naslovljenim „Nadležnost na temelju nazočnosti djeteta”, predviđa se:
„1.   Ako se ne može utvrditi djetetovo uobičajeno boravište, a nadležnost se ne može utvrditi na temelju članka 12., nadležni su sudovi države članice u kojoj se nalazi dijete.
[…]”
Glavni postupak i prethodno pitanje
17.
Iz odluke kojom se upućuje zahtjev za prethodnu odluku proizlazi da su se O. L. i P. Q. vjenčali u Italiji 1. prosinca 2013. i da su zajedno boravili u Italiji.
18.
Kad je P. Q. bila u osmom mjesecu trudnoće, supružnici su se zajedno uputili u Grčku kako bi P. Q. tamo rodila.
19.
P. Q. je u Grčkoj 3. veljače 2016. rodila djevojčicu koja je nakon rođenja ostala u toj državi članici s majkom.
20.
Nakon rođenja djeteta O. L. se vratio u Italiju. Prema tvrdnjama O. L., on je pristao na to da P. Q. ostane u Grčkoj s njihovim djetetom do svibnja 2016., razdoblja kada je očekivao povratak svoje supruge i djeteta u Italiju. Međutim, P. Q. je u lipnju 2016. odlučila ostati s djetetom u Grčkoj.
21.
Prema tvrdnjama P. Q., supružnici nisu bili odredili točan datum povratka u Italiju. P. Q. potvrđuje, među ostalim, da je O. L. u svibnju 2016. i zatim u lipnju 2016. posjetio P. Q. i njihovo dijete u Ateni u Grčkoj. Usto su se dogovorili da će zajedno provesti ljetne praznike u kolovozu u Grčkoj.
22.
O. L. je u srpnju 2016. pokrenuo postupak za razvod pred talijanskim sudovima. Pred Tribunale di Ancona (sud u Anconi, Italija) podnio je tužbu 18. srpnja 2016. kako bi dobio, s jedne strane, razvod i, s druge strane, isključivo pravo na skrb o svojoj kćeri. Također je zatražio da se poduzmu potrebne mjere kako bi se osigurao povratak djeteta u Italiju.
23.
Nakon dopisa talijanskih tijela od 12. srpnja 2016. P. Q. je poslala matičnom uredu pokrajine Ancona izjavu u dopisu od 22. srpnja 2016. u kojoj je navela da se namjerava vratiti u Italiju i da je njezino uobičajeno boravište još uvijek u toj državi.
24.
Rješenjem od 7. studenoga 2016. predsjednik Tribunale di Ancona (sud u Anconi) odlučio je, što se tiče zahtjeva za predaju djeteta u Italiju, da se obustavlja postupak o navedenom zahtjevu jer je dijete oduvijek boravilo i još uvijek boravi u državi članici koja nije Talijanska Republika.
25.
O. L. je 2. prosinca 2016. podnio žalbu protiv odluke o obustavi postupka pred Corte d’appello d’Ancona (žalbeni sud u Anconi, Italija). Odlukom od 20. siječnja 2017., koja je postala konačna, taj je sud potvrdio odluku predsjednika Tribunale di Ancona (sud u Anconi) o obustavi postupka.
26.
O. L. je, paralelno s time, 20. listopada 2016. pokrenuo postupak pred sudom koji je uputio zahtjev kako bi on naložio predaju njegove kćeri u Italiju.
27.
Prema informacijama kojima raspolaže Sud, čini se da je O. L. mogao posjetiti svoje dijete u nekoliko navrata od njegova rođenja, uključujući nakon što je pokrenuo postupak za razvod.
28.
Iz razmjene poruka elektroničke pošte proizlazi da je P. Q. 19. siječnja 2017. dopustila O. L.-u da posjeti svoje dijete u kući njezinih roditelja kad god poželi, ali pod uvjetom da s djetetom ne izlazi iz kuće. Porukom elektroničke pošte od 20. siječnja 2017. O. L. je odgovorio da smatra da ga P. Q. sprječava da vidi svoje dijete i da time povređuje njegovo pravo na skrb.
29.
Sumnjajući u svoju nadležnost za odlučivanje o zahtjevu za predaju koji je podnio O. L., sud koji je uputio zahtjev odlučio je prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeće pitanje:
„Kako treba tumačiti izraz „uobičajeno boravište” iz članka 11. stavka 1. [Uredbe Bruxelles II.a] u slučaju kada je dojenče, zbog nepredvidljivih razloga ili više sile, rođeno u mjestu koje je različito od mjesta koje su njegovi roditelji, nositelji roditeljske odgovornosti, predvidjeli kao mjesto njegova uobičajenog boravišta te ga je nakon toga jedan od roditelja nezakonito držao u državi u kojoj je rođeno ili ga odveo u treću državu? Konkretno, je li fizička prisutnost u svakom slučaju preduvjet koji je potreban za utvrđenje uobičajenog boravišta osobe, a osobito novorođenčeta?”
30.
Pisana očitovanja dali su O. L., P. Q., helenska vlada i Europska komisija.
31.
Na raspravi koja se održala 4. svibnja 2017. sudjelovali su O. L., P. Q., helenska vlada, vlada Ujedinjene Kraljevine i Komisija.
Hitan postupak
32.
Sud koji je uputio zahtjev zatražio je da se o zahtjevu za prethodnu odluku odlučuje u hitnom postupku koji je predviđen člankom 107. Poslovnika Suda.
33.
Taj je zahtjev obrazložio tvrdeći da se spor odnosi na dijete starosti jedva godinu dana, koje je bilo udaljeno od svojeg oca više od devet mjeseci, a da otac nije mogao s njime komunicirati. Prema mišljenju suda koji je uputio zahtjev, nastavak postojeće situacije mogao bi ozbiljno naštetiti budućem odnosu tog djeteta s ocem.
34.
Smatrajući da su uvjeti za pokretanje hitnog postupka ispunjeni, peto vijeće Suda odlučilo je 16. ožujka 2017., na prijedlog suca izvjestitelja, nakon što je saslušalo nezavisnog odvjetnika, prihvatiti zahtjev suda koji je uputio zahtjev da se o zahtjevu za prethodnu odluku odlučuje u hitnom postupku.
Analiza
Uvod
35.
Najprije valja primijetiti da se ovaj predmet izdvaja po činjenici da dotično dijete u zemljopisnom smislu nikad nije bilo odvedeno iz jednog mjesta u drugo. Međutim, O. L. je pred sudom koji je uputio zahtjev podnio zahtjev za predaju djeteta u Italiju, državu članicu u kojoj su O. L. i P. Q. zajedno boravili prije rođenja njihova djeteta.
36.
U tim posebnim okolnostima sud koji je uputio zahtjev traži od Suda da pojasni tumačenje pojma „uobičajeno boravište”, koji je ključni pojam Uredbe Bruxelles II.a. Naime, iz zahtjeva z prethodnu odluku proizlazi da se sud koji je uputio zahtjev pita o važnosti koju treba pridati fizičkoj prisutnosti djeteta u Grčkoj i o mogućnosti utvrđivanja njegova uobičajenog boravišta u Italiji gdje su roditelji imali zajedničko boravište.
37.
Prema mišljenju suda koji je uputio zahtjev, kriteriji koji su u sudskoj praksi Suda razvijeni za utvrđivanje mjesta uobičajenog boravišta djeteta u glavnom predmetu nisu relevantni zato što novorođenče ili dojenče u potpunosti ovisi o osobama koje se za njega skrbe.
38.
Taj sud u tom pogledu smatra da bi, u slučaju dojenčeta, relevantnije bilo kao odlučujući kriterij upotrijebiti volju koju su roditelji izrazili prije rođenja djeteta. Takav bi pristup, prema njegovu mišljenju, omogućio proširenje zaštitnog okvira iz Uredbe Bruxelles II.a i Haaške konvencije iz 1980. na slučaj kao što je onaj u ovom predmetu.
39.
Drugim riječima, sud koji je uputio zahtjev traži od Suda da presudi da, što se tiče utvrđivanja uobičajenog boravišta dojenčeta u okviru zahtjeva za predaju u smislu članka 11. Uredbe Bruxelles II.a, nije potrebno da je dijete čija se predaja zahtijeva fizički prisutno u državi članici u koju se zahtijeva predaja.
40.
Stoga se, prema mojem mišljenju, u okviru prethodnog pitanja postavlja pitanje, s jedne strane, tumačenja pojma „uobičajeno boravište” u smislu članka 11. stavka 1. Uredbe Bruxelles II.a i, s druge strane, pitanje je li sud koji je uputio zahtjev nadležan za nalaganje predaje djeteta u državu članicu prethodnog zajedničkog boravišta roditelja kada je dijete, u skladu s voljom roditelja, zajedničkih nositelja roditeljske odgovornosti, bilo rođeno u državi članici različitoj od one u kojoj su roditelji zajedno boravili i koje je potom ostalo s majkom u državi članici rođenja.
41.
Iako je u konačnici na sudu koji je uputio zahtjev da odredi uobičajeno boravište djeteta čija se predaja zahtijeva pred njim, Sud ipak može sudu koji je uputio zahtjev dati smjernice.
42.
Da bi se odgovorilo na prethodno pitanje, potrebno je podsjetiti, kao prvo, na ulogu koju pojam „uobičajeno boravište” ima u okviru Uredbe Bruxelles II.a i, kao drugo, na sudsku praksu Suda u pogledu tog pojma u okviru utvrđivanja suda nadležnog u stvarima povezanima s roditeljskom odgovornošću.
Pojam „uobičajeno boravište” u okviru Uredbe Bruxelles II.a
43.
Uredba Bruxelles II.a uvelike se temelji na Haaškoj konvenciji iz 1980., osobito što se tiče postupka kojim se uređuju zahtjevi za predaju u slučaju nezakonitog odvođenja ili zadržavanja djeteta. Međutim, umjesto da zamijeni navedenu konvenciju, ta uredba dopunjuje i precizira pravila iz navedene konvencije u pogledu zahtjeva za predaju (
3
). Kao što je Sud pojasnio, odredbe Uredbe Bruxelles II.a predstavljaju nedjeljiv normativni skup koji se primjenjuje na postupke povratka nezakonito odvedene djece unutar Unije (
4
).
44.
U okviru sustava uspostavljenog Uredbom Bruxelles II.a, pojam „uobičajeno boravište” predstavlja kriterij opće nadležnosti.
45.
U skladu s člankom 8. navedene uredbe, sudovi nadležni za odlučivanje o roditeljskoj odgovornosti prema djetetu jesu sudovi države članice u kojoj dijete ima svoje uobičajeno boravište. U slučaju nezakonitog odvođenja ili zadržavanja djeteta, člankom 10. te iste uredbe propisuje se da sudovi države članice u kojoj je dijete imalo uobičajeno boravište neposredno prije nezakonitog odvođenja ili zadržavanja zadržavaju svoju nadležnost za odlučivanje o meritumu predmeta.
46.
Naime, na temelju članka 11. te uredbe, kojim se uređuju zahtjevi za predaju djeteta i u pogledu kojeg sud koji je uputio zahtjev postavlja pitanje Sudu, ta se odredba primjenjuje na dijete koje je nezakonito odvedeno ili zadržano u državi članici koja nije država članica u kojoj je dijete imalo uobičajeno boravište neposredno prije njegova nezakonitog odvođenja ili zadržavanja.
47.
Naposljetku, člankom 13. stavkom 1. Uredbe Bruxelles II.a predviđa se podredni kriterij (
5
) za utvrđivanje sudske nadležnosti. Na temelju te odredbe, ako se ne može utvrditi djetetovo uobičajeno boravište i ako se nadležnost ne može utvrditi na temelju članka 12. o prorogaciji nadležnosti (
6
), nadležni su sudovi države članice u kojoj se dijete nalazi.
48.
Drugim riječima, kao kriterij dodjeljivanja sudske nadležnosti, pojam „uobičajeno boravište” jamči ostvarenje glavnog cilja Uredbe Bruxelles II.a, a to je određivanje nadležnosti u području roditeljske odgovornosti na temelju kriterija blizine (
7
).
49.
Što se tiče, među ostalim, članaka 10. i 11. navedene uredbe, valja istaknuti dvostruku ulogu pojma „uobičajeno boravište”.
50.
Kao prvo, uobičajeno boravište djeteta služi tomu da se odredi koji je sud nadležan za odlučivanje o pitanjima koja se odnose na roditeljsku odgovornost prema djetetu. Kao što je prethodno navedeno, u slučaju nezakonitog odvođenja ili zadržavanja, sudovi države članice u kojoj je dijete imalo uobičajeno boravište neposredno prije nezakonitog odvođenja ili zadržavanja, zadržavaju svoju nadležnost u skladu s člankom 10. Uredbe Bruxelles II.a.
51.
Kao drugo, pojam „uobičajeno boravište” predstavlja ključni element prilikom utvrđivanja je li došlo do nezakonitog odvođenja ili zadržavanja djeteta u smislu članka 11. navedene uredbe. Tako zahtjev za predaju može uspjeti samo ako se pokaže da je dijete čija se predaja zahtijeva bilo nezakonito odvedeno ili zadržano u državi članici koja nije država članica u kojoj je dijete imalo uobičajeno boravište neposredno prije njegova nezakonitog odvođenja ili zadržavanja.
52.
Unatoč njezinoj nedvojbenoj važnosti za dobro funkcioniranje sustava sudske nadležnosti uspostavljenog Uredbom Bruxelles II.a, ta uredba ne sadržava nikakvu definiciju pojma „uobičajeno boravište”.
53.
Naime, u skladu s pristupom koji je potvrđen sudskom praksom Suda (
8
), utvrđivanje uobičajenog boravišta djeteta uključuje činjenično ispitivanje koje ovisi o svakom pojedinom slučaju (
9
).
54.
Unatoč uglavnom činjeničnoj naravi te ocjene, koju treba provesti sud koji je uputio zahtjev, Sud je pružio određena bitna pojašnjenja u pogledu kriterija s obzirom na koje valja utvrditi uobičajeno boravište djeteta.
Kriteriji sudske prakse koji omogućuju utvrđivanje uobičajenog boravišta djeteta
55.
U skladu sa sada već ustaljenom sudskom praksom, smisao i doseg pojma „uobičajeno boravište” djeteta moraju se utvrditi na temelju zaštite interesa djeteta i posebno na kriteriju blizine. Taj pojam odgovara mjestu koje ukazuje na određenu integraciju u društvenu i obiteljsku okolinu pa nacionalni sud prilikom njegova utvrđivanja mora voditi računa o svim činjenicama svakoga konkretnog slučaja. Osobito su relevantni uvjeti i razlozi boravka djeteta na području države članice kao i njegovo državljanstvo (
10
).
56.
Među kriterijima koji omogućuju utvrđivanje uobičajenog boravišta djeteta, osobito je važna njegova fizička prisutnost u predmetnoj državi članici (
11
).
57.
Prema mišljenju Suda, određivanje uobičajenog boravišta djeteta u dotičnoj državi članici iziskuje barem da je dijete fizički prisutno u toj državi članici. Stoga sâma okolnost da dijete ima državljanstvo neke države članice nije dostatna da bi se ona smatrala njegovim uobičajenim boravištem (
12
).
58.
Što se tiče premještanja uobičajenog boravišta iz jedne zemlje u drugu, također je pojašnjeno da, osim fizičke prisutnosti djeteta u državi članici, i drugi dodatni čimbenici moraju ukazivati na to da ta prisutnost nikako nije privremena ili povremena (
13
).
59.
U tom pogledu, i dalje u okviru premještanja uobičajenog boravišta, trajanje boravka nije samo po sebi odlučujući kriterij. Točno je da uobičajeno boravište treba razlikovati od obične privremene ili slučajne prisutnosti. Boravak u načelu mora imati određeno trajanje da bi bio dovoljno stabilan. U tom smislu, premještanje uobičajenog boravišta u državu članicu domaćina osobito je odraz želje zainteresirane osobe da tamo uspostavi stalno ili uobičajeno središte svojih interesa, s namjerom da ono postane trajno. Osim toga, Sud je pojasnio da trajanje boravka može služiti samo kao indicija u okviru procjene stabilnosti boravišta, pri čemu tu procjenu treba izvršiti s obzirom na sve posebne činjenične okolnosti pojedinog slučaja. Prema mišljenju Suda, relevantnu indiciju mogu predstavljati namjera roditeljâ ili, ovisno o slučaju, osobe s isključivom roditeljskom odgovornošću, da se s djetetom nastani u drugoj državi članici ili poduzimanje stanovitih konkretnih mjera kao što su stjecanje ili najam smještaja u državi članici domaćinu (
14
).
60.
Konkretnije, što se tiče dojenčeta, Sud je u predmetu u kojem je donesena presuda Mercredi naveo da društvenu i obiteljsku okolinu djeteta, koja je ključna za utvrđivanje njegova uobičajenog boravišta, čine različiti čimbenici koji ovise o dobi djeteta. Budući da dojenče u potpunosti ovisi o osobama koje ga okružuju, okolina maloljetnog djeteta u biti je obiteljska okolina koju određuju osoba ili osobe s kojima dijete živi i koje stvarno skrbe i brinu o njemu (
15
).
61.
Stoga iz sudske prakse jasno proizlazi da uobičajeno boravište u određenoj državi članici zahtijeva barem da je dijete u navedenoj državi članici bilo prisutno (
16
), dok se drugi elementi koji se moraju uzeti u obzir mogu razlikovati ovisno o posebnostima svakog pojedinog slučaja.
62.
Stoga se radi o utvrđivanju može li se ta sudska praksa primijeniti na okolnosti kao što su one u ovom predmetu, odnosno u slučaju nepostojanja fizičkog odvođenja djeteta iz jedne države članice u drugu. Konkretnije, treba utvrditi može li se, na temelju članka 11. Uredbe Bruxelles II.a, kriterij fizičke prisutnosti zanemariti ako je dijete ostalo s majkom u državi članici u kojoj je rođeno.
63.
Na tu ću se problematiku osvrnuti u razmatranjima koja slijede.
Utvrđivanje uobičajenog boravišta dojenčeta u smislu članka 11. Uredbe Bruxelles II.a u okolnostima kao što su okolnosti ovog slučaja
64.
Najprije valja istaknuti da se razmatranja sudske prakse navedena u nastavku odnose na članke 8. i 10. Uredbe Bruxelles II.a. Tako bi se moglo tvrditi da spoznaje navedene sudske prakse nisu odlučujuće za rješenje ovog predmeta koji se odnosi na članak 11. iste uredbe. Međutim, u tom pogledu valja istaknuti da je sud izričito presudio da pojam „uobičajeno boravište” djeteta koji se nalazi u članku 11. Uredbe Bruxelles II.a ne može imati drukčiji sadržaj od onog u člancima 8. i 10. te uredbe (
17
).
65.
Tako mi se čini isključeno odstupiti od navedene sudske prakse samo zato što se zahtjev za prethodnu odluku odnosi na članak 11. navedene uredbe, a ne na njezin članak 10. U svakom slučaju, kao što će u nastavku biti detaljnije navedeno, „različito” tumačenje pojma „uobičajeno boravište”, koje predlaže sud koji je uputio zahtjev, protivno je cilju članka 11. Uredbe Bruxelles II.a kojim se želi ponovno uspostaviti status quo koji je postojao prije nezakonitog odvođenja ili zadržavanja djeteta.
66.
U ovom je slučaju dijete čija se predaja zahtijeva pred sudom koji je uputio zahtjev od svojeg rođenja boravilo u Grčkoj i nikada nije napustilo tu zemlju.
67.
Kao što je navela helenska vlada, dijete je tijekom svojeg boravka u Grčkoj nužno uspostavilo odnos ne samo sa svojom majkom P. Q., koja svakodnevno skrbi i brine o njemu, nego i, općenitije, s jedinom obiteljskom okolinom koju poznaje od svojeg rođenja, odnosno s roditeljima P. Q. Prema sudskoj praksi proizašloj osobito iz presude Mercredi (
18
), maloljetno dijete nužno se i najprije integrira u društvenu i obiteljsku okolinu okruženja o kojem ovisi.
68.
Poput Komisije, valja istaknuti da se, ako dijete čija se predaja u Italiju zahtijeva pred sudom koji je uputio zahtjev nikada nije bilo fizičko prisutno u toj zemlji, čini malo vjerojatnim da je središte njegovih interesa u toj zemlji.
69.
Iz toga slijedi da se, na prvi pogled, čini teško vjerojatnim da, na temelju kriterija naznačenih u sudskoj praksi Suda, dijete čija se predaja zahtijeva u ovom slučaju može imati takvo boravište u nekoj drugoj zemlji osim Grčke. To osobito vrijedi s obzirom na činjenicu da fizička prisutnost predstavlja, u skladu s pristupom primijenjenim u sudskoj praksi, preduvjet za ocjenu drugih relevantnih elemenata za utvrđivanje uobičajenog boravišta djeteta.
70.
Čini se da je sud koji je uputio zahtjev svjestan te mane u pogledu nedostatka elemenata koji bi omogućili utvrđivanje povezanosti s Italijom koja bi mogla imati prednost pred onom koja postoji između djeteta i Grčke. Stoga suočen s tom poteškoćom pita, što se tiče utvrđivanja uobičajenog boravišta dojenčeta, koju važnost treba pridati prethodnom zajedničkom boravištu roditelja u Italiji i, konkretnije, činjenici da su prije rastave roditelji predvidjeli navedenu državu članicu kao mjesto uobičajenog boravišta djeteta te, naposljetku, činjenici da je P. Q. do osmog mjeseca trudnoće ostala u toj zemlji.
71.
Točno je da se prilikom utvrđivanja uobičajenog boravišta djeteta mora voditi računa o svim činjenicama svakoga konkretnog slučaja. Tako je na sudu koji je uputio zahtjev da ispita sve te okolnosti kako bi utvrdio gdje se nalazi središte interesa djeteta. U tom je pogledu, u skladu s općim pristupom koji je potvrdio Sud, osim fizičke prisutnosti djeteta, jedan od čimbenika koji treba uzeti u obzir nedvojbeno želja roditelja koji imaju pravo na skrb o djetetu i njihovo uobičajeno boravište (
19
).
72.
Međutim, u nedostatku prethodne fizičke prisutnosti djeteta u Italiji, okolnostima koje je naveo sud koji je uputio zahtjev ne može se, prema mojem mišljenju, pridati odlučujuća važnost u svrhu utvrđivanja uobičajenog boravišta djeteta čija se predaja zahtijeva pred sudom koji je uputio zahtjev.
73.
Više razmatranja ide u korist tog zaključka.
74.
Kao prvo, valja istaknuti da je nesporno da je želja roditelja bila da se dijete rodi u Grčkoj i da tamo ostane određeno vrijeme s majkom (
20
).
75.
Stoga, suprotno onomu što se čini da se predlaže prethodnim pitanjem kao što je ono koje je postavio sud koji je uputio zahtjev, prisutnost djeteta u Grčkoj nije nimalo slučajna.
76.
Kao drugo, valja istaknuti da je uobičajeno boravište, kao autonoman pojam prava Unije (
21
), činjenični pojam. Kao što je podsjetio nezavisni odvjetnik Szpunar, pojam „uobičajeno boravište” ne ovisi o pitanju je li boravište uspostavljeno zakonito. Naime, u protivnome članak 10. Uredbe Bruxelles II.a ne bi imao svrhu s obzirom na to da ta odredba dopušta dobivanje uobičajenog boravišta i kada je odvođenje ili zadržavanje nezakonito (
22
).
77.
U ovom slučaju, iako se smatralo da je okolnost da je P. Q. ostala u Grčkoj s djetetom, s čime se O. L. nije slagao, spriječila O. L.-a da izvršava svoje pravo na skrb, to ne mijenja činjenicu da ta okolnost ne bi smjela utjecati na pitanje gdje, de facto, dijete ima uobičajeno boravište.
78.
Usto, suprotno onomu što su određeni nacionalni sudovi mogli zaključiti (
23
), za koje se čini da podržavaju pravni pristup pojmu „uobičajeno boravište” stavljajući naglasak na uobičajeno boravište osoba koje imaju pravo na skrb o djetetu ili, općenitije, na uobičajeno boravište obiteljske cjeline (
24
), uobičajeno boravište roditelja u određenoj državi članici ne može biti odlučujuće ako dijete prethodno nije bilo fizički prisutno u toj državi članici.
79.
Naposljetku, točno je da u tim okolnostima pristup koji predlaže sud koji je uputio zahtjev da se zanemari kriterij fizičke prisutnosti omogućuje proširenje područja primjene članka 11. Uredbe Bruxelles II.a i Haaške konvencije iz 1980. na slučaj kao što je onaj u ovom predmetu. Međutim, valja istaknuti da se Uredbom Bruxelles II.a osobito uređuje dodjeljivanje sudske nadležnosti. Iako se članak 11. ne može primjenjivati u situaciji kao što je ona u ovom predmetu, to O. L.-a nimalo ne sprječava da svoja prava istakne pred nadležnim sudovima u smislu članka 8. te uredbe u pogledu pitanja o meritumu koja se odnose na roditeljsku odgovornost prema svojem djetetu.
80.
Kao treće, kao nastavak na ta razmatranja, ističem da se u članku 11. Uredbe Bruxelles II.a upućuje na „predaju” djeteta, a ne na njegovo odvođenje po prvi put u mjesto u kojem nikada nije boravilo. U tom pogledu navedena odredba i članak 3. Haaške konvencije iz 1980. očito imaju za cilj ponovnu uspostavu statusa quo. Suprotno tomu, ti instrumenti nemaju za cilj stvoriti situaciju koja nikada nije postojala, kao u ovom slučaju, odnosno obiteljski život u Italiji koji je bio planiran prije rastave roditelja (
25
).
81.
S obzirom na to, ne može se isključiti da mogu postojati sasvim iznimne okolnosti u kojima bi se moglo predvidjeti zanemarivanje kriterija fizičke prisutnosti. Međutim, ovaj se predmet, koji se obrađuje u okviru hitnog postupka, ne bavi temeljitim ispitivanjem tog načelnog pitanja. Naime, s obzirom na okolnosti slučaja, odgovor na takvo pitanje nije potreban kako bi se korisno odgovorilo na pitanje koje je postavio sud koji je uputio zahtjev.
82.
Međutim, čini se korisnim istaknuti da je, u takvom slučaju i osobito s obzirom na činjeničnu narav uobičajenog boravišta, potrebno da se sa zemljom koja nije ona u kojoj dijete stvarno boravi uspostavi jasna povezanost.
83.
Takva se povezanost, u svjetlu zaštite interesa djeteta, mora temeljiti na snažnim i stvarnim indicijama koje bi tako mogle prevladati nad fizičkom prisutnosti djeteta. Prema svim dokazima, kao povezanost ne može biti dovoljna mogućnost da određena država članica u neodređenoj budućnosti postane mjesto uobičajenog boravišta djeteta, a da tu mogućnost ne podupiru druge jasne veze na temelju kojih bi se mogao zanemariti potreban uvjet fizičke prisutnosti djeteta.
84.
Osim toga, u tom se pogledu ne može izgubiti iz vida da se, što se tiče pitanja u području roditeljske odgovornosti, opća struktura Uredbe Bruxelles II.a temelji na kriteriju blizine, koji je uglavnom odraz fizičke prisutnosti djeteta. Naime, kada se uobičajeno boravište djeteta ne može utvrditi, podrednim pravilom o nadležnosti iz članka 13. Uredbe Bruxelles II.a predviđa se da su nadležni sudovi države članice u kojoj se nalazi dijete.
85.
Kao četvrto, moram istaknuti da, ako bi se prihvatilo rasuđivanje suda koji je uputio zahtjev u pogledu prisutnosti P. Q. za vrijeme trudnoće u Italiji, to bi dovelo do toga da još nerođeno dijete može biti obuhvaćeno područjem primjene Uredbe Bruxelles II.a.
86.
Točno je da navedena uredba ne sadržava ništa o tomu. Međutim, prema mojem mišljenju, bilo bi neprikladno tumačiti navedenu uredbu kao da se primjenjuje prije samog rođenja djeteta.
87.
Naime, takvo tumačenje područja primjene članka 11. Uredbe Bruxelles II.a imalo bi nezanemarive posljedice, koje zakonodavac nesumnjivo ne priželjkuje. Konkretno, takvo bi tumačenje omogućilo da se izbor trudnice da se nastani u zemlji koja nije zemlja oca budućeg djeteta smatra nezakonitim odvođenjem ili zadržavanjem u smislu članka 11. Uredbe Bruxelles II.a.
88.
Kao peto i posljednje, podsjećam da se uobičajeno boravište djeteta, kao što je to navedeno u razmatranjima u nastavku, treba utvrditi uzimajući u obzir zaštitu interesa djeteta.
89.
Kao što je navela Komisija, upotreba kriterija poput namjere roditelja da odrede mjesto uobičajenog boravišta djeteta u određenoj državi članici ili poput prethodnog zajedničkog boravišta roditelja u nekoj državi članici, čak i ako dijete u njoj nikada nije bilo prisutno, moglo bi dovesti u opasnost zaštitu interesa djeteta jer bi se, u predmetima koji se odnose na njega, nadležnost dodijelila sudu države članice koji se zemljopisno ne nalazi blizu djetetu. Čini mi se da je to potpuno suprotno glavnom cilju Uredbe Bruxelles II.a, a to je određivanje nadležnosti u području roditeljske odgovornosti na temelju blizine (
26
).
90.
U ovom se slučaju može postaviti pitanje o okolnostima koje mogu omogućiti utvrđivanje uobičajenog boravišta djeteta u Italiji, oslanjajući se pritom na zaštitu interesa djeteta. Naime, podsjećam da se jedina obiteljska okolina koju dijete poznaje i u koju je integrirano od rođenja nalazi u Grčkoj.
91.
Stoga smatram da uobičajeno boravište djeteta u smislu članka 11. stavka 1. Uredbe Bruxelles II.a pretpostavlja da je dijete fizički prisutno u državi članici u koju se zahtijeva predaja djeteta. Stoga, u okolnostima kao što su one u glavnom predmetu, činjenica da je dijete, koje je rođeno u državi članici različitoj od one u kojoj su njegovi roditelji zajedno boravili, s majkom ostalo u državi članici rođenja ne može predstavljati nezakonito odvođenje ili zadržavanje u smislu te odredbe.
Zaključak
92.
S obzirom na prethodna razmatranja, predlažem Sudu da na prethodno pitanje koje je uputio Monomeles Protodikeio Athinon (Prvostupanjski sud u Ateni po sucu pojedincu, Grčka) odgovori kako slijedi:
Članak 11. stavak 1. Uredbe Vijeća (EZ) br. 2201/2003 od 27. studenoga 2003. o nadležnosti, priznavanju i izvršenju sudskih odluka u bračnim sporovima i u stvarima povezanim s roditeljskom odgovornošću treba tumačiti na način da uobičajeno boravište djeteta u smislu te odredbe pretpostavlja da je dijete bilo fizički prisutno u državi članici u koju se zahtijeva predaja djeteta. Stoga, u okolnostima kao što su one u glavnom predmetu, činjenica da je dijete, koje je rođeno u državi članici različitoj od one u kojoj su njegovi roditelji zajedno boravili, s majkom ostalo u državi članici rođenja ne može predstavljati nezakonito odvođenje ili zadržavanje u smislu navedene odredbe.
(
1
)	Izvorni jezik: francuski
(
2
)	Uredba Vijeća od 27. studenoga 2003. o nadležnosti, priznavanju i izvršenju sudskih odluka u bračnim sporovima i u stvarima povezanim s roditeljskom odgovornošću te o stavljanju izvan snage Uredbe (EZ) br. 1347/2000 (SL 2003., L 338, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 3., str. 133., u daljnjem tekstu: Uredba Bruxelles II.a)
(
3
)	Mišljenje 1/13 (Pristup trećih država Haaškoj konvenciji) od 14. listopada 2014. (EU:C:2014:2303, t. 77.) i uvodna izjava 17. Uredbe Bruxelles II.a.
(
4
)	Mišljenje 1/13 (Pristup trećih država Haaškoj konvenciji) od 14. listopada 2014. (EU:C:2014:2303, t. 78.).
(
5
)	Vidjeti u tom smislu presudu od 9. listopada 2014., C (C‑376/14 PPU, EU:C:2014:2268, t. 51.).
(
6
)	Tom se odredbom osobito predviđa da su sudovi države članice u kojoj se na temelju članka 3. Uredbe Bruxelles II.a izvršava nadležnost za odlučivanje o zahtjevu za razvod, zakonsku rastavu ili poništaj braka nadležni za svako pitanje koje se odnosi na roditeljsku odgovornost povezanu s tim zahtjevom kada barem jedan od supružnika ima roditeljsku odgovornost prema djetetu, a supružnici i nositelji roditeljske odgovornosti izričito su ili na bilo koji drugi nedvosmislen način prihvatili nadležnost tih sudova na dan pokretanja postupka pred sudom i to je u najboljem interesu djeteta.
(
7
)	Uvodna izjava 12. Uredbe Bruxelles II.a.
(
8
)	Vidjeti, u nastavku, točku 55. i sljedeće.
(
9
)	Vidjeti izvješće s obrazloženjem Elise Pérez‑Vera, Madrid, travanj 1981., t. 66., dostupno na adresi http://www.hcch.net/upload/expl28.pdf. Vidjeti također Praktični priručnik za primjenu Uredbe Bruxelles II.a, str. 12., dostupno na adresi http://ec.europa.eu/civiljustice/parental_resp/parental_resp_ec_vdm_fr.pdf
(
10
)	Presude od 2. travnja 2009., A (C‑523/07, EU:C:2009:225, t. 35., 37. i 39.); od 22. prosinca 2010., Mercredi (C‑497/10 PPU, EU:C:2010:829, t. 46. i 47.); od 9. listopada 2014., C (C‑376/14 PPU, EU:C:2014:2268, t. 51. i 52.), i od 15. veljače 2017., W i V (C‑499/15, EU:C:2017:118, t. 60.).
(
11
)	Presude od 2. travnja 2009., A (C‑523/07, EU:C:2009:225, t. 38.); od 22. prosinca 2010., Mercredi (C‑497/10 PPU, EU:C:2010:829, t. 49.), i od 15. veljače 2017., W i V (C‑499/15, EU:C:2017:118, t. 61.).
(
12
)	Presuda od 15. veljače 2017., W i V (C‑499/15, EU:C:2017:118, t. 61. i 62.).
(
13
)	Presuda od 2. travnja 2009., A (C‑523/07, EU:C:2009:225, t. 38.).
(
14
)	Presude od 2. travnja 2009., A (C‑523/07, EU:C:2009:225, t. 40.), i od 22. prosinca 2010., Mercredi (C‑497/10 PPU, EU:C:2010:829, t. 50.).
(
15
)	Presuda od 22. prosinca 2010., Mercredi (C‑497/10 PPU, EU:C:2010:829, t. 53. i 54.).
(
16
)	O fizičkoj prisutnosti kao uvjetu sine qua non uobičajenog boravišta, vidjeti također presudu Supreme Court of the United Kingdom (Vrhovni sud Ujedinjene Kraljevine) od 9. rujna 2013. u predmetu A(Children) ([2013] UKSC 60) te presudu High Court of Justice (England and Wales) [Visoki sud (Engleska i Wales), Ujedinjena Kraljevina)] od 25. kolovoza 2006. u predmetu F (Abduction: Unborn Child) [2006] EWHC 2199 (Fam), kao i presude Corte di Cassazione (Kasacijski sud, Italija) od 17. siječnja – 13. veljače 2012., br. 1984, i od 18. ožujka 2016., br. 5418.
(
17
)	Presuda od 9. listopada 2014., C (C‑376/14 PPU, EU:C:2014:2268, t. 54.).
(
18
)	Presuda od 22. prosinca 2010., Mercredi (C‑497/10 PPU, EU:C:2010:829, t. 54.).
(
19
)	Presude od 2. travnja 2009., A (C‑523/07, EU:C:2009:225, t. 39. i 40.), i od 22. prosinca 2010., Mercredi (C‑497/10 PPU, EU:C:2010:829, t. 50. i 51.).
(
20
)	Što se tiče želje P. Q. da se vrati u Italiju i pitanja hoće li i dalje uobičajeno boraviti u toj zemlji, čini se da takva želja više ne postoji, iako je mogla postojati prije pokretanja postupka za razvod.
(
21
)	Vidjeti osobito presudu od 22. prosinca 2010., Mercredi (C‑497/10 PPU, EU:C:2010:829, t. 45. i 46.).
(
22
)	Vidjeti stajalište nezavisnog odvjetnika Szpunara u predmetu C (C‑376/14 PPU, EU:C:2014:2275, t. 80.).
(
23
)	Vidjeti osobito presudu koju je Cour de cassation (Kasacijski sud, Francuska) donio 26. listopada 2011. (Cass. civ. 1re, br. 10‑19.905).
(
24
)	Što se tiče različitih mogućih pristupa, vidjeti P. Beaumont i J. Holliday, „Recent developments on the meaning of ‚habitual residence’ in alleged child abduction cases”, str. 3., dostupno na sljedećoj adresi: https://www.abdn.ac.uk/law/documents/Recent_Developments_on_the_Meaning_of_Habitual_Residence_in_Alleged_Child_Abduction_Cases_.pdf
(
25
)	Vidjeti izvješće s obrazloženjem Elise Pérez‑Vera, Madrid, travanj 1981., t. 16., dostupno na adresi http://www.hcch.net/upload/expl28.pdf.
(
26
)	Zakonodavac Unije smatra da je sud koji je zemljopisno blizu uobičajenom boravištu djeteta u najboljem položaju da ocijeni mjere koje treba donijeti u interesu djeteta (vidjeti presudu od 15. srpnja 2010., Purrucker, C‑256/09, EU:C:2010:437, t. 91.).