62023CC0414
CONCLUZIILE AVOCATULUI GENERAL
DOMNUL MANUEL CAMPOS SÁNCHEZ‑BORDONA
prezentate la 12 decembrie 2024 (
1
)
Cauza C‑414/23
Metsä Fibre Oy,
cu participarea:
Energiavirasto
[cerere de decizie preliminară formulată de Helsingin hallinto‑oikeus (Tribunalul Administrativ din Helsinki, Finlanda)]
„Procedură preliminară – Sistem de comercializare a certificatelor de emisii de gaze cu efect de seră – Registrul Uniunii – Regulamentul (UE) nr. 389/2013 – Evidență a unei restituiri de certificate în registrul Uniunii – Restituire în temeiul unei dispoziții a căror lipsă de validitate a fost constatată ulterior de Curte – Imposibilitatea de a recupera certificatele de emisii deja restituite”
1.
În conformitate cu Directiva 2003/87/CE (
2
), întreprinderilor care dețin anumite instalații li se alocă certificate de emisii de gaze cu efect de seră (
3
). Toate aceste întreprinderi au obligația de a restitui anual, în vederea anulării, un număr de certificate de emisii de gaze cu efect de seră alocate egal cu emisiile totale de gaze eliberate în atmosferă din surse aparținând instalației proprii pe parcursul anului calendaristic anterior.
2.
Pentru punerea în aplicare și completarea Directivei 2003/87, Comisia a adoptat Regulamentul (UE) nr. 601/2012 (
4
). Acesta prevedea că obligația de restituire includea emisiile de CO2 de la o instalație de calcinare a varului, inclusiv în cazul în care CO2 fusese transferat către o altă instalație în vederea producerii de carbonat de calciu precipitat (CCP).
3.
În perioada 2013-2017, o întreprindere cu sediul în Finlanda (
5
), care deține o instalație căreia i s‑au alocat certificate de emisii, a respectat sistemul prevăzut de Directiva 2003/87 și completat de Regulamentul nr. 601/2012. În conformitate cu sistemul respectiv, aceasta a inclus între certificatele pe care le restituia anual în vederea anulării certificatele aferente emisiilor instalației în cauză.
4.
În anul 2017, Curtea (
6
) a statuat că „dispozițiile articolului 49 alineatul (1) a doua teză din Regulamentul [UE] nr. 601/2012 […] și ale punctului 10 B din anexa IV la acest regulament, în condițiile în care includ în mod sistematic în emisiile instalației de calcinare a varului dioxidul de carbon (CO2) transferat către o altă instalație în vederea producerii de carbonat de calciu precipitat, indiferent dacă acest dioxid de carbon este sau nu este eliberat în atmosferă, sunt nevalide”.
5.
În cadrul litigiului care face obiectul prezentei cereri de decizie preliminară sunt în discuție tocmai consecințele acestei invalidări.
I. Cadrul juridic
A.
Dreptul Uniunii
1. Directiva 2003/87
6.
Articolul 2 („Sfera de aplicare”) prevede că această directivă se aplică emisiilor care provin din activitățile enumerate în anexa I și gazelor cu efect de seră enumerate în anexa II la aceasta.
7.
Articolul 12 („Transferul, restituirea și anularea cotelor”) alineatul (3) prevede:
„Statele membre se asigură că, până la data de 30 aprilie a fiecărui an, operatorul fiecărei instalații restituie un număr de cote […] egal cu totalul emisiilor instalației în cauză pe parcursul anului calendaristic anterior, conform verificării efectuate în conformitate cu articolul 15, și că acestea sunt ulterior anulate.”
8.
Articolul 19 („Registre”) prevede:
„(1)   Cotele emise începând cu 1 ianuarie 2012 sunt înregistrate în registrul comunitar în vederea executării proceselor referitoare la menținerea conturilor de depozit deschise în statul membru și la alocarea, restituirea și anularea cotelor în conformitate cu regulamentul menționat la alineatul (3).
[…]
(3)   Pentru punerea în executare a prezentei directive, Comisia adoptă un regulament privind un sistem standardizat și securizat de registre sub formă de baze de date electronice standardizate care conțin elemente de date comune folosite la urmărirea emiterii, deținerii, transferului și anulării cotelor, pentru a asigura accesul publicului și confidențialitatea în mod corespunzător și pentru a garanta că nu se efectuează transferuri incompatibile cu obligațiile care decurg din Protocolul de la Kyoto. […]
[…]”
2. Regulamentul (UE) nr. 389/2013 (
7
)
9.
Considerentul (8) stipulează:
„Deoarece atât certificatele, cât și unitățile Kyoto există doar în stare dematerializată și sunt fungibile, dreptul de proprietate asupra unui certificat sau asupra unei unități Kyoto trebuie să fie stabilit prin existența lor în contul registrului Uniunii în care sunt păstrate. Mai mult, pentru a se reduce riscurile asociate anulării tranzacțiilor introduse într‑un registru și perturbării în consecință a sistemului și a pieței pe care o astfel de anulare o poate provoca, este necesar să se asigure că certificatele și unitățile Kyoto sunt complet fungibile. În special, tranzacțiile nu pot fi anulate, revocate sau invalidate, altfel decât este stabilit în regulile de funcționare ale registrului, după un anumit moment prevăzut de regulile respective. Nicio dispoziție a prezentului regulament nu trebuie să împiedice un titular de cont sau o parte terță să își exercite sau să revendice un drept de recuperare sau restituire prevăzut de lege rezultat dintr‑o tranzacție care a intrat în sistem, de exemplu, în caz de eroare tehnică sau fraudă, atât timp cât aceasta nu are ca rezultat anularea, revocarea sau invalidarea tranzacției. În plus, achiziționarea cu bună-credință a unui certificat sau a unei unități Kyoto trebuie să fie protejată.”
10.
Articolul 40 („Caracterul certificatelor și finalitatea tranzacțiilor”) prevede:
„1.   Un certificat sau o unitate Kyoto este un instrument dematerializat fungibil care poate fi tranzacționat pe piață.
2.   Caracterul dematerializat al certificatelor și al unităților Kyoto implică faptul că evidențele registrului Uniunii constituie o dovadă prima facie și suficientă a dreptului de proprietate asupra unui certificat sau unei unități Kyoto și a oricărui alt aspect a cărui înregistrare în registru este impusă sau autorizată de prezentul regulament.
3.   Fungibilitatea certificatelor și a unităților Kyoto implică faptul că orice obligații de recuperare sau restituire care ar putea apărea în temeiul legislației naționale cu privire la un certificat sau la o unitate Kyoto se aplică doar certificatului sau unității Kyoto în natură.
Sub rezerva articolului 70 și a procesului de reconciliere prevăzut la articolul 103, o tranzacție devine finală și irevocabilă din momentul finalizării sale conform articolului 104. Fără a se aduce atingere niciunei dispoziții sau căi de atac din dreptul intern care ar putea genera o cerință sau un ordin de executare a unei tranzacții în registrul Uniunii, niciun act cu putere de lege și nicio reglementare, normă sau uzanță privind anularea contractelor sau a tranzacțiilor nu duce la invalidarea în registru a unei tranzacții care a devenit finală și irevocabilă în temeiul prezentului regulament.
Niciun titular de cont sau terță parte nu este împiedicat(ă) să își exercite orice drept sau revendicare ce rezultă din tranzacție și care îi revin conform legii, inclusiv de recuperare, de restituire sau de solicitare de daune, în legătură cu o tranzacție care a devenit finală în registrul Uniunii, de exemplu în caz de fraudă sau de eroare tehnică, atât timp cât acest lucru nu are ca rezultat anularea, revocarea sau invalidarea tranzacției din registru.
4.   Dacă se acționează de bună-credință, cumpărătorul sau deținătorul unui certificat sau al unei unități Kyoto obține titlul de proprietate asupra certificatului sau unității Kyoto degrevat de orice sarcină aferentă titlului de proprietate al persoanei care transferă.”
11.
Articolul 70 („Anularea proceselor finalizate care au la bază o eroare”):
„1.   În cazul în care un titular de cont sau un administrator național acționând în numele titularului de cont a inițiat, în mod involuntar sau eronat, una dintre tranzacțiile menționate la alineatul (2), titularul contului poate propune administratorului contului, printr‑o cerere scrisă, să efectueze anularea tranzacției finalizate. Cererea se semnează în mod corespunzător de reprezentantul sau reprezentanții autorizați ai titularului contului care sunt abilitați să inițieze tipul de tranzacție ce urmează să fie anulată și se trimite prin poștă în termen de cinci zile lucrătoare de la finalizarea procesului. Cererea trebuie să conțină o declarație care să indice faptul că tranzacția a fost inițiată în mod eronat sau involuntar.
2.   Titularii de cont pot propune anularea următoarelor tranzacții:
(a)
restituirea de certificate;
(b)
eliminarea de certificate;
(c)
schimbul de credite internaționale.
3.   În cazul în care consideră că cererea îndeplinește condițiile prevăzute la alineatul (1) și este de acord cu cererea, administratorul contului poate propune anularea tranzacției în registrul Uniunii.
4.   Dacă un administrator național a inițiat în mod involuntar sau eronat una dintre tranzacțiile menționate la alineatul (5), acesta poate propune administratorului central, printr‑o cerere scrisă, să efectueze anularea tranzacției finalizate. Cererea trebuie să conțină o declarație care să indice faptul că tranzacția a fost inițiată în mod eronat sau involuntar.
5.   Administratorii naționali pot propune anularea următoarelor tranzacții:
(a)
alocarea de certificate generale;
(b)
alocarea de certificate pentru aviație.
6.   Administratorul central se asigură că registrul Uniunii acceptă propunerea de anulare făcută în temeiul alineatelor (1) și (4), blochează unitățile care urmează să fie transferate prin anulare și înaintează propunerea administratorului central, cu condiția îndeplinirii tuturor cerințelor următoare:
(a)
tranzacția de restituire sau de eliminare a certificatelor care urmează să fie anulată nu a fost finalizată cu peste 30 de zile lucrătoare anterior propunerii administratorului contului în conformitate cu alineatul (3);
(b)
anularea nu are ca rezultat neconformitatea niciunui operator într‑un an anterior;
(c)
contul de destinație al tranzacției care urmează să fie anulată conține încă numărul de unități de tipul celor care au fost implicate în tranzacția ce urmează să fie anulată;
(d)
alocarea de certificate generale care urmează să fie anulată a fost efectuată după data de expirare a autorizației instalației.
7.   Administratorul central se asigură că registrul Uniunii finalizează anularea cu unități de același tip care se află în contul de destinație al tranzacției ce urmează să fie anulată.”
B.
Dreptul național. Legea privind comercializarea certificatelor de emisii (
8
)
12.
Potrivit articolului 46 alineatul (1) din Legea privind comercializarea certificatelor de emisii, autoritatea pentru supravegherea comercializării certificatelor de emisii acționează în calitate de organism de înregistrare responsabil de funcționarea la nivel național a registrului menționat la articolul 19 din Directiva 2003/87, în vederea asigurării unei evidențe anuale exacte a deținerii, a transferului și a anulării certificatelor de emisii. Conform alineatului (3) al acestui articol, în ceea ce privește instituirea și ținerea registrului, precum și funcționarea acestuia, se respectă Regulamentul nr. 389/2013.
13.
Potrivit articolului 48 din legea menționată, evidența anuală a certificatelor, precum și deținerea, transferul și anularea certificatelor și a unităților de proiect și dreptul de acces al publicului la datele din registru și confidențialitatea datelor sunt reglementate de Regulamentul nr. 389/2013.
II. Situația de fapt, litigiul și întrebările preliminare
14.
În perioada 2013-2017, Metsä Fibre a restituit, în vederea anulării, certificate de emisii care i‑au fost alocate, corespunzătoare instalației sale Äänekoski.
15.
La 26 aprilie 2022, Energiavirasto (Autoritatea pentru Energie, Finlanda, denumită în continuare „Autoritatea pentru Energie”) a corectat cantitățile totale de emisii de CO2 ale instalației Äänekoski pentru anii 2013-2017.
16.
Revizuirea a avut loc în condițiile în care, în urma Hotărârii Schaefer Kalk, Autoritatea pentru Energie a considerat că emisiile anuale indicate de instalația Äänekoski pentru perioada menționată le depășeau pe cele datorate și, în consecință, nu erau în conformitate cu Regulamentul nr. 601/2012. Prin urmare, Autoritatea pentru Energie a corectat în scădere cantitatea de emisii, astfel încât rezultatul contului de conformitate al instalației Äänekoski a fost pozitiv (
9
).
17.
Cu toate acestea, Autoritatea pentru Energie a considerat că nu se putea returna în contul instalației o cantitate egală cu numărul de certificate de emisii restituite în exces de Metsä Fibre. Autoritatea pentru Energie a susținut că acest lucru era imposibil ca urmare a termenelor de anulare a unei tranzacții realizate în mod eronat în registru, prevăzute la articolul 70 din Regulamentul nr. 389/2013 și de Deciziile nr. 280/2004/CE (
10
) și nr. 406/2009/CE (
11
).
18.
În opinia Autorității pentru Energie, Regulamentul nr. 389/2013 nu prevede ipoteza restituirii certificatelor de emisii în temeiul unor dispoziții declarate ulterior nevalide. Regulamentul nu prevede nici posibilitatea de transfer al stării de conformitate pozitive a contului de conformitate al unei instalații în contul altei instalații aparținând Metsä Fibre.
19.
Metsä Fibre a introdus o acțiune împotriva deciziei Autorității pentru Energie la Helsingin hallinto‑oikeus (Tribunalul Administrativ din Helsinki, Finlanda). Prin această acțiune:
–
Metsä Fibre contestă faptul că corectarea emisiilor instalației, corespunzătoare perioadei 2013-2017, s‑a limitat la soldul pozitiv al stării de conformitate a instalației în cauză în registrul Uniunii, fără ca Autoritatea pentru energie să fi retransferat în contul aceleiași instalații numărul total de certificate de emisii aferente corecției.
–
Solicită anularea deciziei Autorității pentru Energie, astfel încât Metsä Fibre „să primească înapoi în contul instalației Äänekoski certificatele de emisii restituite în mod eronat și să poată dispune de ele în mod liber” (
12
).
20.
În acest context, instanța menționată sesizează Curtea cu următoarele întrebări preliminare, propuse de Metsä Fibre și de Autoritatea pentru Energie:
„1)
Dispozițiile articolelor 70 și 40 din Regulamentul [nr. 389/2013], referitoare la termenele pentru anularea tranzacțiilor, precum și la caracterul definitiv și irevocabil al tranzacțiilor, sunt nevalide în raport cu dreptul de proprietate prevăzut la articolul 17 din Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene și cu alte drepturi protejate de carta menționată, în măsura în care dispozițiile menționate împiedică restituirea certificatelor de emisii către Metsä Fibre într‑o situație în care restituirea excedentului de certificate de emisii la registrul Uniunii se întemeiază pe dispoziții care au fost declarate nevalide prin Hotărârea Schaefer Kalk, iar societatea nu poate să folosească starea de conformitate pozitivă din contul de conformitate din cauza cantității scăzute actuale de emisii a instalației Äänekoski?
2)
În cazul unui răspuns negativ la prima întrebare: dispozițiile articolelor 70 și 40 din Regulamentul [nr. 389/2013] se aplică într‑o situație în care restituirea excedentului de certificate de emisii la registrul Uniunii se întemeia pe aplicarea unor dispoziții declarate nevalide prin Hotărârea Schaefer Kalk, iar nu pe o tranzacție inițiată în mod involuntar sau din eroare de titularul de cont sau de un administrator național care acționează în numele acestuia?
3)
În cazul unui răspuns negativ la primele două întrebări: există o altă modalitate prevăzută de dreptul Uniunii prin care, în ceea ce privește utilizarea certificatelor de emisii, Metsä Fibre să fie pusă în poziția în care s‑ar găsi dacă nu ar exista dispozițiile declarate nevalide prin Hotărârea Schaefer Kalk și dacă societatea menționată nu ar fi restituit, așadar, certificate în exces?”
III. Procedura în fața Curții
21.
Cererea de decizie preliminară a fost înregistrată la Curte la 6 iulie 2023.
22.
Au formulat observații scrise Metsä Fibre, Autoritatea pentru Energie, guvernul finlandez și Comisia Europeană. Aceste părți au participat la ședința care a avut loc la 17 octombrie 2024.
IV. Analiză
A.
Considerații preliminare
23.
Factorul‑cheie care a condus la prezentul litigiu a fost constatarea nulității, prin Hotărârea Schaefer Kalk, a mai multor dispoziții ale Regulamentului nr. 601/2012 care, în anii anteriori, au fost aplicate Metsä Fibre în calitatea sa de deținătoare a instalației Äänekoski.
24.
Astfel cum s‑a menționat, în perioada 2013-2017, Metsä Fibre a restituit, în vederea anulării, mai multe certificate de emisii decât cele datorate, înțelegând prin „datorate” pe cele care rezultă din nulitatea constatată prin Hotărârea Schaefer Kalk.
25.
După stabilirea acestui fapt (care nu este imputabil societății, în măsura în care aceasta s‑a limitat la a respecta în mod strict Regulamentul nr. 601/2012 înainte de anularea parțială a acestuia), în anul 2022, Autoritatea pentru Energie a corectat în scădere cifrele privind emisiile de CO2 ale instalației Äänekoski. Potrivit noului calcul, Metsä Fibre, proprietara acestei instalații, a restituit la registrul Uniunii, în vederea anulării, un număr excesiv de certificate de emisii.
26.
Cu toate acestea, Autoritatea pentru Energie a considerat că nu este fezabilă recuperarea de către Metsä Fibre a certificatelor de emisii restituite în exces. Autoritatea pentru Energie a susținut că expiraseră termenele de anulare a unei tranzacții realizate în mod eronat în registru, prevăzute de Regulamentul nr. 389/2013.
27.
Potrivit Autorității pentru Energie, posibilitățile ca Metsä Fibre să recupereze certificatele de emisii restituite în exces sunt în principiu două: fie se anulează tranzacția (inițială) de restituire a certificatelor de emisii, fie certificatele de emisii excedentare se utilizează în viitor.
28.
Cu toate acestea, Autoritatea pentru Energie consideră că niciuna dintre cele două opțiuni este posibilă:
–
prima posibilitate ar fi interzisă de articolul 70 din Regulamentul nr. 389/2013, care prevede doar ipoteza anulării, în termen de cinci zile lucrătoare, a tranzacțiilor efectuate în mod eronat sau involuntar. Potrivit articolului 40 din regulamentul menționat, tranzacțiile devin definitive și irevocabile (
13
).
–
a doua soluție ar fi imposibil de realizat în practică, având în vedere că, raportat la nivelul actual al emisiilor sale anuale, instalația Äänekoski ar avea nevoie de aproximativ șase până la șapte mii de ani pentru a utiliza certificatele de emisii excedentare (
14
). În plus, Regulamentul nr. 389/2013 nu prevede transferul stării cotelor în exces ale unei instalații în contul alteia (
15
).
29.
În acest context, instanța de trimitere dorește să se stabilească în esență: a) dacă dispozițiile articolelor 40 și 70 din Regulamentul nr. 389/2013 sunt nevalide; b) în cazul în care dispozițiile menționate sunt valide, dacă acestea se aplică în situația din speță și c) dacă există o altă modalitate prevăzută de dreptul Uniunii, care să permită Metsä Fibre să fie pusă în „poziția în care s‑ar găsi dacă nu ar fi existat dispozițiile declarate nevalide prin Hotărârea Schaefer Kalk și dacă societatea menționată nu ar fi restituit, așadar, certificate în exces”.
B.
Prima și a doua întrebare preliminară
30.
În opinia noastră, primele două întrebări preliminare pot primi un răspuns comun. În ambele se pune în discuție validitatea termenelor prevăzute de Regulamentul nr. 389/2013 și aplicarea acestora în speță.
31.
Practic, toate părțile sunt de acord că Regulamentul nr. 389/2013 nu permite returnarea către Metsä Fibre, în contul instalației Äänekoski, a certificatelor de emisii pe care aceasta le‑a restituit în exces în perioada 2013-2017 și care, pentru acest motiv, au fost anulate la momentul respectiv (
16
).
32.
Potrivit instanței a quo, acest lucru împiedică punerea în aplicare a Hotărârii Schaefer Kalk. Această împrejurare ar putea da naștere unui motiv de nevaliditate a dispozițiilor Regulamentului nr. 389/2013 privind termenele, în măsura în care acestea nu permit remedierea efectelor cauzate de normele juridice anulate prin hotărârea menționată.
33.
Guvernul finlandez a propus o soluție alternativă. În opinia sa, articolul 40 din Regulamentul nr. 389/2013 nu ar trebui să reprezinte un obstacol în calea admiterii cererii Metsä Fibre (
17
), și anume pentru a accepta restituirea certificatelor de emisii în patrimoniul întreprinderii prin intermediul contului instalației sale. În acest mod s‑ar atinge obiectivul sistemului de comercializare a certificatelor de emisii (de a încuraja operatorii să reducă emisiile).
34.
Considerăm însă că o astfel de alternativă nu este fezabilă. Din articolele 40 și 70 din Regulamentul nr. 389/2013 rezultă că tranzacțiile care nu au fost anulate pentru anumite motive în anumite termene sunt irevocabile. Printre aceste motive nu se numără cel din speță (aplicarea unor dispoziții legale care au fost anulate după ce au fost aplicate).
35.
În realitate, articolele 40 și 70 din Regulamentul nr. 389/2013 se opun restituirii certificatelor de emisii în discuție în sensul anulării alocării inițiale (care a determinat anularea acestor certificate) și înlocuirii sale cu o nouă evidență electronică (
18
) într‑un cont al registrului Uniunii.
36.
Curtea a subliniat că „[e]conomia generală a Directivei 2003/87 se bazează astfel pe o strictă contabilitate a cotelor emise, deținute, transferate și anulate, al căror cadru este stabilit la articolul 19 din directivă și necesită instituirea unui sistem de registre standardizat printr‑un regulament distinct al Comisiei” (
19
).
37.
Pentru garantarea acestei „contabilități stricte” și în scopul reducerii riscurilor asociate anulării tranzacțiilor înregistrate și a perturbării subsecvente a sistemului și a pieței, Regulamentul nr. 389/2013 a introdus un sistem de invalidare foarte riguros. În temeiul acestuia, este garantat caracterul irevocabil al tranzacțiilor (articolul 40), sub rezerva anulării acestora în termen de cinci zile ca urmare a inițierii eronate sau involuntare (articolul 70).
38.
Astfel cum a subliniat Comisia, limitele clare pe care le fixează articolele 40 și 70 din Regulamentul nr. 389/2013 sunt esențiale pentru a cunoaște numărul de certificate de emisii disponibile în sistem și pentru a îndeplini obligațiile impuse în temeiul Directivei 2003/87, precum și pentru a asigura exactitatea declarațiilor Uniunii în cadrul Protocolului de la Kyoto (
20
).
39.
Considerăm că acest regim juridic riguros, care prevede caracterul irevocabil al tranzacțiilor după expirarea unui termen scurt de la înregistrarea în registrul Uniunii, nu este viciat de niciun defect care să determine nulitatea sa.
40.
În opinia noastră, problema nu trebuie pusă în termenii pe care îi propune Comisia, și anume: că o situație unică și aproape irepetabilă precum cea din speță nu este un motiv suficient care să conducă la constatarea nulității dispozițiilor aplicate. Pentru Comisie, această excepție nu se poate transforma într‑un argument de constatare a nevalidității articolelor 40 și 70 din Regulamentul nr. 389/2013.
41.
Totuși, suntem de acord cu Comisia că anularea erga omnes a acestor dispoziții ar putea avea un efect negativ asupra funcționării pieței și în special asupra angajamentelor corespunzătoare celei de a doua perioade a Protocolului de la Kyoto (2013-2020), a căror dată‑limită pentru angajamentele Uniunii era 24 octombrie 2023 (
21
).
42.
Cu toate acestea, trebuie pusă problema dacă articolele 40 și 70 din Regulamentul nr. 389/2013 ar putea în sine să încalce și dreptul de proprietate la care face referire instanța a quo atunci când invocă articolul 17 din cartă, în măsura în care împiedică repararea efectelor cauzate de dispozițiile anulate de Hotărârea Schaefer Kalk.
43.
Această abordare ar însemna să se admită, din punct de vedere dialectic, că există adevărate drepturi de proprietate (
22
) asupra certificatelor de emisii alocate în mod gratuit, ca tip de active financiare tranzacționabile. Pornind de la această premisă, o altă soluție decât restituirea acestor certificate (în calitatea lor de evidențe electronice) în contul instalației ar respecta articolul 17 din cartă în cazul în care deținătorul lor ar primi o despăgubire adecvată care să repare prejudiciul suferit. La aceasta ne vom referi mai târziu.
44.
În opinia noastră, articolele 40 și 70 din Regulamentul nr. 389/2013 nu împiedică aplicarea efectelor juridice inerente anulării declarate prin Hotărârea Schaefer Kalk.
45.
Este logic să presupunem că, în afară de cazul excepțional din speță, aplicarea Hotărârii Schaefer Kalk a determinat, acolo unde a fost cazul, corectarea emisiilor calculate la un anumit moment în temeiul dispozițiilor anulate ulterior. Dacă aceasta este situația, Regulamentul nr. 389/2013 nu a împiedicat repararea efectelor adverse pentru cei care au restituit certificatele de emisii în temeiul dispozițiilor care ulterior au fost anulate.
46.
Se poate presupune de asemenea că repararea nu s‑a realizat prin anularea restituirii certificatelor de emisii calculate în conformitate cu normativa anulată (
23
). Mai degrabă, a fost adoptat un alt tip de măsuri, precum transferul excedentului în contul instalațiilor corespunzătoare, în vederea utilizării sale în viitor (
24
).
47.
Suntem de părere că această modalitate de reparare nu este incompatibilă cu natura și cu funcționarea sistemului de comercializare a certificatelor de emisii al Uniunii, prevăzut de Directiva 2003/87, de Protocolul de la Kyoto și de Decizia nr. 406/2009. Unul dintre pilonii acestui sistem este, astfel cum am menționat deja, mecanismul de evidență care asigură contabilitatea exactă a tranzacțiilor.
48.
Prin urmare, în termeni generali, Regulamentul nr. 389/2013 nu împiedică executarea corespunzătoare a Hotărârii Schaefer Kalk. Există o soluție echivalentă din punct de vedere material cu cea care ar implica reintegrarea în instalație a certificatelor de emisii restituite în exces.
49.
Atunci când este fezabilă, restituirea acestor certificate în contul instalațiilor afectate în scopul utilizării lor în viitor determină ca deținătorii unor astfel de instalații să nu sufere niciun prejudiciu pe piața de tranzacționare a certificatelor de emisii.
50.
Rămâne să se stabilească ce se întâmplă în cazul în care, ca urmare a situației excepționale a unei instalații (
25
), această reintegrare nu este fezabilă. Aceasta este, în definitiv, adevărata problemă în litigiu. Și, astfel cum am arătat, întreprinderea afectată are la dispoziție mijloace pentru a primi o despăgubire adecvată care să repare prejudiciul suferit.
51.
În concluzie, nu există motive care să ne determine să susținem nevaliditatea articolelor 40 și 70 din Regulamentul nr. 389/2013, dispoziții care, prin urmare, trebuie aplicate în speță.
C.
A treia întrebare preliminară
52.
Conținutul răspunsului la primele două întrebări preliminare ridică problema dacă, astfel cum întreabă instanța de trimitere, există „o altă modalitate” care să permită satisfacerea pretențiilor Metsä Fibre.
53.
Cererea privind anularea (de către Autoritatea pentru Energie) a emisiilor declarate de Metsä Fibre aferente perioadei 2013-2017 a fost înregistrată la Comisie la 12 februarie 2021. Se scurseseră, așadar, peste patru ani de la publicarea Hotărârii Schaefer Kalk (
26
).
54.
În aceste condiții, am precizat deja că:
–
modificarea cu caracter retroactiv a evidenței din registru nu era fezabilă întrucât ar fi putut avea un impact negativ asupra funcționării unei piețe bazate pe rigoarea contabilității sale;
–
ținând seama de situația unică a instalației Äänekoski (
27
), care era un caz excepțional, nu era fezabilă nici soluția echivalentă din punct de vedere material, la care am făcut referire mai sus.
55.
Cu toate acestea, analiza articolelor 40 și 70 din Regulamentul nr. 389/2013 trebuie să respecte efectele Hotărârii Schaefer Kalk, care are un domeniu de aplicare general și care, prin urmare, acoperă în principiu și „cazurile individuale”.
56.
În „cazul individual” din speță, invocarea sa este legată, subliniem din nou, de (presupusa) încălcare a dreptului de proprietate suferită de o persoană care a acționat cu bună-credință, bazându‑se pe validitatea dispozițiilor care au fost ulterior anulate de Curte (
28
).
57.
Practic, toate părțile au fost de acord că motivele de anulare prevăzute la articolul 70 din Regulamentul nr. 389/2013 se limitează la inițierea involuntară sau eronată a tranzacțiilor, iar invocarea acestor motive trebuie realizată în anumite termene, iar nu sine die.
58.
Cu toate acestea, Autoritatea pentru Energie a atras atenția asupra posibilităților prevăzute la articolul 40 alineatul (3) al treilea paragraf din Regulamentul nr. 389/2013. Această dispoziție:
–
admite ca un titular de cont să își exercite „orice drept sau revendicare ce rezultă din tranzacție și care îi revine conform legii, inclusiv de recuperare, de restituire sau de solicitare de daune, în legătură cu o tranzacție care a devenit finală în registrul Uniunii, de exemplu în caz de fraudă sau de eroare tehnică […]”;
–
impune drept condiție ineluctabilă ca exercitarea acestor eventuale drepturi sau revendicări să nu aibă „ca rezultat anularea, revocarea sau invalidarea tranzacției din registru”.
59.
În opinia noastră, situația excepțională a instalației Äänekoski poate fi soluționată prin această dispoziție, care permite atât satisfacerea intereselor deținătorului său, cât și menținerea bunei funcționari a registrului Uniunii.
60.
În ceea ce privește registrul Uniunii, se garantează că tranzacția în cauză nu va fi anulată, revocată sau invalidată, excluzându‑se astfel orice perturbare în funcționarea pieței.
61.
În ceea ce îl privește pe titularul contului afectat, acesta își poate exercita dreptul la repararea prejudiciilor cauzate de o tranzacție care, ex post, a rezultat a fi excesivă, dar care, fiind definitivă și irevocabilă, nu mai poate fi anulată.
62.
Articolul 40 alineatul (3) din Regulamentul nr. 389/2013 este suficient de deschis pentru a admite soluția propusă de Autoritatea pentru Energie. Frauda sau eroarea tehnică sunt menționate în această dispoziție ca exemple, dar nu în sens limitativ, ale cauzelor care pot justifica exercitarea „drepturilor sau revendicărilor”, inclusiv a dreptului de „solicitare de daune”.
63.
În conformitate cu observațiile Autorității pentru Energie, articolul 40 alineatul (3) al treilea paragraf din Regulamentul nr. 389/2013 nu se limitează la căile de atac din dreptul intern [singurele la care fac referire însă primul și al doilea paragraf ale alineatului (3) al articolului menționat], ci se referă în general la drepturile și revendicările legale pe care le poate avea un titular de cont sau o terță parte (
29
).
64.
Prin urmare, considerate în ansamblu, dispozițiile Regulamentului nr. 389/2013 permit repararea efectelor cauzate de aplicarea necorespunzătoare a dispozițiilor anulate de Curte prin Hotărârea Schaefer Kalk: în unele cazuri, prin utilizarea în exercițiile fiscale viitoare a excedentului de certificate de emisii restituite, iar în alte cazuri, precum cel al instalației afectate din prezenta cauză, pe calea reparării prejudiciilor economice cauzate.
65.
În ultimul rând, dispozițiile Regulamentului nr. 389/2013 nu impun, într‑o situație precum cea din speță, sacrificarea irevocabilă a drepturilor și intereselor economice implicate pe piața certificatelor de emisii.
66.
În special, în cazul în care s‑ar admite această soluție, societății Metsä Fibre nu i s‑ar încălca (presupusul) drept de proprietate asupra certificatelor de emisii alocate și pe care le‑a restituit în exces. De asemenea, aceasta nu ar suferi un tratament discriminatoriu în raport cu titularii altor instalații. În plus, soluția propusă nu interferează cu integritatea și cu buna funcționare a pieței.
V. Concluzie
67.
În temeiul considerațiilor prezentate, propunem Curții să răspundă Helsingin hallinto‑oikeus (Tribunalul Administrativ din Helsinki, Finlanda) după cum urmează:
„1)
Analiza întrebărilor preliminare formulate de instanța de trimitere nu a scos în evidență niciun element de natură să afecteze validitatea articolelor 40 și 70 din Regulamentul (UE) nr. 389/2013 al Comisiei din 2 mai 2013 de creare a registrului Uniunii în conformitate cu Directiva 2003/87/CE a Parlamentului European și a Consiliului și cu Deciziile nr. 280/2004/CE și nr. 406/2009/CE ale Parlamentului European și ale Consiliului și de abrogare a Regulamentelor (UE) nr. 920/2010 și (UE) nr. 1193/2011 ale Comisiei.
Articolele 40 și 70 din Regulamentul nr. 389/2013 nu împiedică repararea efectelor dispozițiilor care au fost declarate nule prin Hotărârea Curții din 19 ianuarie 2017, Schaefer Kalk (C‑460/15, EU:C:2017:29).
2)
În cazul în care reintegrarea efectivă a certificatelor de emisii de gaze cu efect de seră restituite în exces nu este fezabilă, deținătorul instalației în cauză poate exercita drepturile sau revendicările prevăzute la articolul 40 alineatul (3) al treilea paragraf din Regulamentul nr. 389/2013, inclusiv dreptul de a solicita daune.”
(
1
)	Limba originală: spaniola.
(
2
)	Directiva Parlamentului European și a Consiliului din 13 octombrie 2003 de stabilire a unui sistem de comercializare a cotelor de emisie de gaze cu efect de seră în cadrul Comunității și de modificare a Directivei 96/61/CE a Consiliului (JO 2003, L 275, p. 32, Ediție specială 15/vol. 10, p. 78), astfel cum a fost modificată prin Directiva 2009/29/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 23 aprilie 2009 (JO 2009, L 140, p. 63).
(
3
)	„Certificat” înseamnă orice certificat de emisii corespunzător emiterii unei tone de dioxid de carbon (CO2) pe parcursul unei perioade determinate.
(
4
)	Regulamentul Comisiei din 21 iunie 2012 privind monitorizarea și raportarea emisiilor gazelor cu efect de seră în conformitate cu Directiva 2003/87/CE a Parlamentului European și a Consiliului (JO 2012, L 181, p. 30).
(
5
)	Denumirea întreprinderii este Metsä Fibre Oy, iar cea a instalației, Metsä Fibre Äänekoski (denumită în continuare „instalația Äänekoski”).
(
6
)	Hotărârea din 19 ianuarie 2017, Schaefer Kalk (C‑460/15, EU:C:2017:29, denumită în continuare „Hotărârea Schaefer Kalk”).
(
7
)	Regulamentul Comisiei din 2 mai 2013 de creare a registrului Uniunii în conformitate cu Directiva 2003/87/CE a Parlamentului European și a Consiliului și cu Deciziile nr. 280/2004/CE și nr. 406/2009/CE ale Parlamentului European și ale Consiliului și de abrogare a Regulamentelor (UE) nr. 920/2010 și (UE) nr. 1193/2011 ale Comisiei (JO 2013, L 122, p. 1).
(
8
)	Päästökauppalaki nr. 311 din 8 aprilie 2011 (Legea privind comercializarea certificatelor de emisii).
(
9
)	Potrivit Autorității pentru Energie, numărul total de certificate de emisii restituite în exces de Metsä Fibre la registrul Uniunii a fost de 115312.
(
10
)	Decizia Parlamentului European și a Consiliului din 11 februarie 2004 privind un mecanism de monitorizare a emisiilor de gaze cu efect de seră în cadrul Comunității și de punere în aplicare a Protocolului de la Kyoto (JO 2004, L 49, p. 1, Ediție specială, 15/vol. 10, p. 194).
(
11
)	Decizia Parlamentului European și a Consiliului din 23 aprilie 2009 privind efortul statelor membre de a reduce emisiile de gaze cu efect de seră astfel încât să respecte angajamentele Comunității de reducere a emisiilor de gaze cu efect de seră până în 2020 (JO 2009, L 140, p. 136).
(
12
)	Punctul 7 din decizia de trimitere. În observațiile sale scrise (punctul 8), Metsä Fibre arată că posibilitatea de a dispune în mod liber de certificatele în cauză i‑ar permite „să le vândă ca excedent în conformitate cu sistemul și cu logica comercializării certificatelor de emisii”. Metsä Fibre adaugă că această posibilitate nu îi este permisă întrucât „certificatele de emisii alocate în cadrul corecției [realizate de Autoritatea pentru Energie] nu există în mod efectiv în absența evidenței acestora în registrul central [al Uniunii]”.
(
13
)	Potrivit punctului 20 din decizia de trimitere, Autoritatea pentru Energie a păstrat contactul cu Comisia, care a considerat că nu sunt îndeplinite condițiile pentru anularea restituirii certificatelor din cauza depășirii termenelor prevăzute la articolul 70 din Regulamentul nr. 389/2013. Lipsa de fezabilitate a acestei soluții ar fi fost confirmată, așadar, chiar de către Comisie, căreia Autoritatea pentru Energie i s‑a adresat în mai multe rânduri pentru a‑i cunoaște opinia cu privire la interpretarea dispozițiilor aplicabile.
(
14
)	În plus, în conformitate cu punctul 1 din anexa I la Directiva 2003/87, astfel cum a fost modificată prin Directiva (UE) 2023/959 a Parlamentului European și a Consiliului din 10 mai 2023 (JO 2023, L 130, p. 134), începând cu 1 ianuarie 2026, instalația Äänekoski rămâne în afara domeniului de aplicare al sistemului de comercializare a cotelor.
(
15
)	Potrivit articolului 16 alineatul (2) din Regulamentul nr. 389/2013, conturile de depozit corespund fiecărei instalații în parte. Certificatele restituite în exces din contul instalației Äänekoski ar putea fi returnate, teoretic, în același cont, însă nu în contul unei alte instalații deținute de Metsä Fibre.
(
16
)	În ședință s‑a arătat că Comisia a demarat o procedură legislativă pentru a face posibilă pe viitor remedierea unor situații precum cea a Metsä Fibre. O astfel de soluție, în cazul în care se va concretiza în cele din urmă, nu ar fi aplicabilă în speță, cu excepția situației în care ar avea în mod expres efect retroactiv.
(
17
)	Punctul 20 din observațiile scrise ale guvernului finlandez.
(
18
)	Certificatele de emisii, care sunt fungibile, există doar în stare dematerializată, sub forma evidențelor contabile.
(
19
)	Hotărârea din 17 octombrie 2013, Billerud Karlsborg și Billerud Skärblacka (C‑203/12, EU:C:2013:664), punctul 27. În ceea ce ne privește, la punctul 65 din Concluziile prezentate în cauza ArcelorMittal (C‑321/15, EU:C:2016:516) am susținut că „preocuparea pentru exactitatea volumului și a circumstanțelor în care sunt alocate cotele este în acord cu dezideratul Uniunii de a îmbunătăți funcționarea pieței, prin evitarea denaturărilor care ar putea rezulta din orice incertitudine privind validitatea și valabilitatea acestora, având în vedere rolul lor de unitate de schimb din cadrul pieței înseși […]”.
(
20
)	Punctele 29 și 30 din observațiile scrise ale Comisiei.
(
21
)	Punctul 33 din observațiile scrise ale Comisiei.
(
22
)	Facem trimitere la punctele 2, 5, 80, 85 și 94-98 din Concluziile noastre prezentate în cauza ArcelorMittal (C‑321/15, EU:C:2016:516). În cuprinsul acestora am analizat dacă, din perspectiva dreptului Uniunii, certificatele de emisii puteau fi considerate bunuri sau mai degrabă autorizații administrative. La nota de subsol 11 din concluziile menționate am arătat că eterogenitatea soluțiilor naționale cu privire la natura juridică a cotelor corespunde cu diversitatea denumirilor folosite în diferitele versiuni lingvistice ale Directivei 2003/87 pentru a face referire la acestea. În timp ce, de exemplu, versiunile în limbile spaniolă și, respectiv, neerlandeză utilizează expresiile „derechos de emisión” și „emissierecht”, versiunile în limbile italiană și franceză se referă la „quota di emissioni” și „quota”, cea în limba engleză preferă noțiunea „allowance”, cea în limba germană „Zertifikat și, în sfârșit, cea în limba portugheză optează pentru „licença de emissão”. În cauza menționată, instanța de trimitere dorea să se stabilească calificarea juridică a cotelor de emisie drept bunuri care pot face eventual obiectul exproprierii.
(
23
)	Întrebată în ședință cu privire la acest aspect, Comisia a precizat că nu are cunoștință despre cazuri de anulare a tranzacțiilor după Hotărârea Schaefer Kalk.
(
24
)	Potrivit Comisiei (nota de subsol 12 din observațiile scrise), în Finlanda anularea dispozițiilor declarate nevalide prin Hotărârea Schaefer Kalk a presupus restituiri în favoarea a șapte instalații. Comisia adaugă că „Autoritatea pentru Energie […] a corectat nivelele de emisii a șase instalații; pentru cinci dintre acestea, nivelele de emisii sunt recuperabile în cadrul restituirii certificatelor de emisii, în timp ce, pentru o instalație, aproximativ a cincea parte din nivelele de emisii care au fost corectate nu a fost încă recuperată”. Metsä Fibre invocă de asemenea aceste instalații pentru a scoate în evidență diferența de tratament suferită.
(
25
)	A se vedea punctul 28 și notele de subsol 13-15 din prezentele concluzii. În formularea primei întrebări preliminare, instanța de trimitere subliniază că Metsä Fibre „nu poate să folosească starea de conformitate pozitivă din contul de conformitate din cauza cantității scăzute actuale de emisii a instalației Äänekoski”.
(
26
)	Punctul 25 din observațiile scrise ale Comisiei.
(
27
)	A se vedea punctul 48 din prezentele concluzii.
(
28
)	În plus, Metsä Fibre invocă încălcarea principiului egalității (în raport cu deținătorii de instalații cărora le‑au fost restituite certificatele de emisii alocate în mod nejustificat la momentul respectiv) și nerespectarea obiectivelor legislației privind comercializarea certificatelor de emisii.
(
29
)	Punctul 33 din observațiile scrise ale Autorității pentru Energie.