HOTĂRÂREA CURȚIIdin 19 noiembrie 1991(*)„Netranspunerea unei directive – Răspunderea statului membru”În cauzele conexate C‑6/90 și C‑9/90_având
ca obiect două cereri de pronunțare a unor hotărâri preliminare
adresate Curții în temeiul articolului 177 din Tratatul CEE de Pretura
di Vicenza (Italia) (în cauza C‑6/90) și de Pretura di Bassano del
Grappa (Italia) (în cauza C‑9/90), în litigiile aflate pe rolul acestor
instanțe întreAndrea FrancovichșiRepublica Italianăși întreDanila Bonifaci și alțiișiRepublica Italiană_cu
privire la interpretarea articolului 189 al treilea paragraf din
Tratatul CEE și a Directivei 80/987/CEE a Consiliului din 20 octombrie
1980 privind apropierea legislațiilor statelor membre referitoare la
protecția lucrătorilor salariați în cazul insolvabilității angajatorului
(JO L 283, p. 23, Ediție specială, 05/vol. 1,
p. 197), CURTEA_compusă
din domnul O. Due, președinte, Sir Gordon Slynn, domnii R. Joliet,
F. A. Schockweiler, F. Grévisse și P. J. G. Kapteyn,
președinți de cameră, G. F. Mancini, J. C. Moitinho de
Almeida, G. C. Rodríguez Iglesias, M. Díez de Velasco și M. Zuleeg,
judecători_avocat general: domnul J. Mischo_grefier: doamna D. Louterman, administrator principal_având în vedere observațiile scrise prezentate:–        pentru
Andrea Francovich și Danila Bonifaci și alții, de Claudio Mondin, Aldo
Campesan și Alberto dal Ferro, avocați în cadrul Baroului din Vicenza;–        pentru
guvernul italian, de domnul Oscar Fiumara, avvocato dello Stato, în
calitate de agent;–        pentru
guvernul olandez, de domnul B. R. Bot, secretar general la
Ministerul Afacerilor Externe, în calitate de agent;–        pentru
guvernul Regatului Unit, de domnul J. E. Collins, din cadrul
Treasury Solicitor’s Department, în calitate de agent, asistat de domnul
Richard Plender, QC;–        pentru
Comisia Comunităților Europene, de domnul Giuliano Marenco și de doamna
Karen Banks, membri ai Serviciului juridic al Comisiei, în calitate de
agenți_având în vedere raportul de ședință, după
ascultarea observațiilor orale ale domnului Andrea Francovich și ale
doamnei Danila Bonifaci, ale guvernului italian, ale guvernului
Regatului Unit, ale guvernului german, reprezentat de Joachim Sedemund,
avocat în cadrul Baroului din Köln, în calitate de agent, și ale
Comisiei, în ședința din 27 februarie 1991_după ascultarea concluziilor avocatului general în ședința din 28 mai 1991_pronunță prezentaHotărâre1        Prin
Ordonanțele din 9 iulie 1989 și din 30 decembrie 1989, primite de Curte
la 8 ianuarie 1990 și, respectiv, la 15 ianuarie 1990, Pretura di
Vicenza (în cauza C‑6/90) și Pretura di Bassano del Grappa (în cauza
C‑9/90) au adresat, în temeiul articolului 177 din Tratatul CEE,
întrebări preliminare privind interpretarea articolului 189 al treilea
paragraf din Tratatul CEE, precum și a Directivei 80/987/CEE a
Consiliului din 20 octombrie 1980 privind apropierea legislațiilor
statelor membre referitoare la protecția lucrătorilor salariați în cazul
insolvabilității angajatorului (JO L 283, p. 23, Ediție
specială, 05/vol. 1, p. 197).2        Aceste
întrebări au fost formulate în cadrul unor litigii între Andrea
Francovich și, respectiv, Danila Bonifaci și alții, pe de o parte
(denumiți în continuare „reclamanți”), și Republica Italiană, pe de altă
parte.3        Directiva
80/987 urmărește să asigure lucrătorilor salariați un nivel minim de
protecție comunitară în cazul insolvabilității angajatorului, fără a
aduce atingere dispozițiilor mai favorabile existente în statele membre.
În acest sens, directiva prevede în special garanții specifice pentru
plata creanțelor salariale neachitate.4        În
temeiul articolului 11, statele membre erau obligate să pună în
aplicare actele cu putere de lege și actele administrative necesare
aducerii la îndeplinire a directivei într‑un termen care a expirat la 23
octombrie 1983. Întrucât Republica Italiană nu a respectat această
obligație, Curtea a constatat această neîndeplinire a obligațiilor prin
Hotărârea din 2 februarie 1989, Comisia/Italia (22/87, Rec.,
p. 143).5        Domnul
Francovich, parte în acțiunea principală în cauza C‑6/90, a lucrat
pentru întreprinderea „CDN Elettronica SnC” la Vicenza și, în această
calitate, nu a primit decât avansuri ocazionale din salariul său. În
consecință, a introdus o acțiune la Pretura di Vicenza, care a obligat
întreprinderea pârâtă la plata unei sume de aproximativ 6 milioane ITL.
În cursul fazei executorii, executorul judecătoresc al Tribunale di
Vicenza a trebuit să întocmească un proces‑verbal de sechestru negativ.
În aceste condiții, domnul Francovich a invocat dreptul de a obține de
la statul italian garanțiile prevăzute de Directiva 80/987 sau, în
subsidiar, daune interese.6        În
cauza C‑9/90, doamna Danila Bonifaci și alte 33 de salariate au
introdus o acțiune la Pretura di Bassano del Grappa, arătând că au
lucrat ca salariate la întreprinderea „Gaia Confezioni Srl”, declarată
în faliment la 5 aprilie 1985. În momentul încetării raporturilor de
muncă, reclamantelor li se datora o sumă de peste 253 milioane ITL, care
fusese trecută în pasivul întreprinderii declarate în faliment. La
peste cinci ani de la faliment, reclamantelor nu le‑a fost plătită nicio
sumă, iar judecătorul sindic le‑a adus la cunoștință că o repartizare a
sumei, chiar și parțială, în favoarea lor era absolut improbabilă. În
consecință, reclamantele au chemat în judecată Republica Italiană și au
solicitat ca, având în vedere obligația care îi revenea de a pune în
aplicare Directiva 80/987 începând cu 23 octombrie 1983, Republica
Italiană să fie obligată la plata creanțelor care li se cuvin cu titlu
de restanțe salariale cel puțin pentru ultimele trei luni sau, în
subsidiar, să fie obligată la plata de daune interese.7        În
acest context, instanțele naționale au adresat Curții următoarele
întrebări preliminare, identice în ambele cauze:„1)      În
temeiul dreptului comunitar în vigoare, particularul prejudiciat prin
neexecutarea de către un stat membru a Directivei 80/987 – neexecutare
constatată printr‑o hotărâre a Curții de Justiție – poate să solicite
îndeplinirea de către statul respectiv a dispozițiilor directivei, care
sunt suficient de precise și necondiționate, invocând în mod direct
împotriva statului membru în culpă reglementarea comunitară pentru a
obține garanțiile pe care statul respectiv ar fi trebuit să le asigure
și, oricare ar fi situația, poate acesta să ceară repararea
prejudiciului suferit în ceea ce privește dispozițiile care nu
îndeplinesc aceste condiții?2)      Dispozițiile
articolului 3 coroborate cu cele ale articolului 4 din Directiva 80/987
a Consiliului trebuie să fie interpretate în sensul că, în cazul în
care statul nu a recurs la posibilitatea de a stabili limitele prevăzute
la articolul 4, acesta este obligat să plătească drepturile
salariaților în conformitate cu articolul 3?3)      În
cazul unui răspuns negativ la a doua întrebare, se solicită Curții să
determine care este garanția minimă pe care trebuie să o asigure statul,
în temeiul Directivei 80/987, lucrătorului îndreptățit, astfel încât
partea din salariu datorată acestuia să poată fi considerată executare a
directivei.”8        Pentru
o prezentare mai detaliată a faptelor din acțiunea principală, a
derulării procedurii, precum și a observațiilor scrise prezentate
Curții, se face trimitere la raportul de ședință. Aceste elemente din
dosar sunt reluate în cele ce urmează numai în măsura în care sunt
necesare pentru motivarea Curții.9        Prima
întrebare adresată de instanța națională ridică două probleme care
trebuie să fie examinate separat. Aceasta are în vedere, pe de o parte,
efectul direct al dispozițiilor directivei care definesc drepturile
lucrătorilor și, pe de altă parte, existența și întinderea răspunderii
statului pentru prejudiciile care decurg din încălcarea obligațiilor
care îi revin acestuia în temeiul dreptului comunitar. Cu privire la efectul direct al dispozițiilor directivei care definesc drepturile lucrătorilor10      Prin
intermediul primei părți a primei întrebări, instanța națională
solicită să se stabilească dacă dispozițiile directivei care definesc
drepturile lucrătorilor trebuie să fie interpretate în sensul că
persoanele interesate pot invoca aceste drepturi împotriva statului în
fața instanțelor naționale în lipsa adoptării în termenul stabilit a
măsurilor de punere în aplicare.11      Potrivit
unei jurisprudențe constante, statul membru care nu a adoptat în
termenul stabilit măsurile de executare impuse de o directivă nu poate
invoca împotriva particularilor propria neîndeplinire a obligațiilor
care decurg din această directivă. Astfel, în toate situațiile în care
dispozițiile unei directive apar, din punctul de vedere al conținutului
lor, ca fiind necondiționate și suficient de precise, aceste dispoziții
pot fi invocate, în absența unor măsuri de punere în aplicare adoptate
în termenul stabilit, împotriva oricărei dispoziții naționale neconforme
cu directiva sau în măsura în care acestea definesc drepturi pe care
particularii le pot invoca împotriva statului (Hotărârea din 19 ianuarie
1982, Becker, 8/81, punctele 24 și 25, Rec., p. 53).12      Prin
urmare, este necesar să se examineze dacă dispozițiile Directivei
80/987 care definesc drepturile lucrătorilor sunt necondiționate și
suficient de precise. Această examinare trebuie să se realizeze sub trei
aspecte, și anume determinarea beneficiarilor garanției prevăzute de
aceste dispoziții, conținutul acestei garanții și, în sfârșit,
identitatea debitorului garanției. În această privință, se pune în
special problema dacă statul poate fi considerat debitor al garanției
pentru motivul că nu a adoptat măsurile de transpunere necesare în
termenul stabilit.13      Mai
întâi, în ceea ce privește determinarea beneficiarilor garanției,
trebuie arătat că, potrivit articolului 1 alineatul (1), directiva se
aplică creanțelor salariale izvorâte din contracte de muncă sau
raporturi de muncă, creanțe salariale existente față de angajatori care
sunt în stare de insolvabilitate în sensul articolului 2 alineatul (1),
dispoziție care precizează situațiile în care un angajator trebuie
considerat ca fiind în stare de insolvabilitate. Articolul 2 alineatul
(2) face trimitere la dreptul național pentru stabilirea noțiunilor
„salariat” și „angajator”. În sfârșit, articolul 1 alineatul (2) prevede
că statele membre pot, cu titlu excepțional și în anumite condiții, să
excludă din domeniul de aplicare al directivei anumite categorii de
salariați, enumerate în anexa la directivă.14      Aceste
dispoziții sunt suficient de precise și necondiționate pentru a permite
instanței naționale să stabilească dacă o persoană trebuie sau nu
trebuie să fie considerată beneficiară a directivei. Astfel, instanța
trebuie doar să verifice, pe de o parte, dacă persoana interesată are
calitatea de salariat în temeiul dreptului național și dacă nu este
exclusă, în conformitate cu articolul 1 alineatul (2) și cu anexa I, din
domeniul de aplicare al directivei (a se vedea, în ceea ce privește
condițiile cerute pentru o astfel de excludere, Hotărârea din 2
februarie 1989, Comisia/Italia, 22/87, citată anterior, punctele 18-23,
și Hotărârea din 8 noiembrie 1990, Comisia/Grecia, C‑35/88, Rec.,
p. I‑3917, I‑5409, I‑3931, punctele 11-26) și apoi, pe de altă
parte, dacă există vreuna dintre situațiile de insolvabilitate prevăzute
la articolul 2 din directivă.15      Apoi,
în ceea ce privește conținutul garanției, articolul 3 din directivă
prevede că trebuie să se asigure plata creanțelor salariale izvorâte din
contracte de muncă sau din raporturi de muncă și care privesc
salarizarea pe o perioadă anterioară unei date determinate de statul
membru, care, în această privință, poate alege între trei posibilități,
și anume: a) data la care a survenit insolvabilitatea angajatorului; b)
data preavizului de concediere a salariatului în cauză ca urmare a
insolvabilității angajatorului; c) data la care a survenit
insolvabilitatea angajatorului sau cea la care contractul sau raportul
de muncă cu salariatul în cauză a încetat ca urmare a insolvabilității
angajatorului.16      În
funcție de această alegere, statul membru are posibilitatea, în temeiul
articolului 4 alineatele (1) și (2), de a limita obligația de plată la o
perioadă de trei luni sau, după caz, la o perioadă de opt săptămâni,
calculate potrivit modalităților precizate la articolul menționat. În
sfârșit, alineatul (3) al aceluiași articol prevede că, pentru a evita
plata unor sume care ar depăși finalitatea socială a directivei, statele
membre pot stabili un plafon de garantare a plății. În cazul în care
recurg la această posibilitate, statele membre trebuie să comunice
Comisiei metodele utilizate pentru stabilirea plafonului respectiv. Pe
de altă parte, articolul 10 precizează că directiva nu aduce atingere
posibilității statelor membre de a lua măsurile necesare în vederea
evitării abuzurilor și în special pentru a refuza sau a diminua
obligația de plată în anumite împrejurări.17      Articolul
3 din directivă lasă astfel la latitudinea statului membru determinarea
datei de la care trebuie asigurată garantarea plății creanțelor.
Totuși, astfel cum rezultă implicit din jurisprudența Curții (Hotărârea
din 4 decembrie 1986, FNV, 71/85, Rec., p. 3855, Hotărârea din 23
martie 1987, McDermott și Cotter, 286/85, punctul 15, Rec.,
p. 1453), posibilitatea statului de a alege între mai multe
mijloace posibile în vederea obținerii rezultatului prevăzut de o
directivă nu exclude posibilitatea ca particularii să valorifice în fața
instanțelor naționale drepturile al căror conținut poate fi stabilit cu
o precizie suficientă doar pe baza dispozițiilor directivei.18      În
speță, rezultatul prevăzut de directiva în cauză este garantarea plății
creanțelor salariale în cazul insolvabilității angajatorului. Faptul că
prin articolul 3 și prin articolul 4 alineatele (1) și (2) se acordă
statelor membre o anumită marjă de apreciere în ceea ce privește
metodele de stabilire a acestei garanții și limitarea cuantumului
acesteia nu afectează caracterul precis și necondiționat al rezultatului
prevăzut.19      Într‑adevăr,
astfel cum au arătat Comisia și reclamanții, este posibilă stabilirea
garanției minime prevăzute de directivă pe baza unei date a cărei
alegere determină sarcina cea mai mică pentru instituția de garantare.
Această dată este aceea în care a survenit insolvabilitatea
angajatorului, dat fiind că celelalte două date, respectiv cea a
preavizului de concediere a lucrătorului și cea a încetării contractului
de muncă sau a raportului de muncă sunt, în conformitate cu condițiile
impuse la articolul 3, în mod obligatoriu ulterioare datei la care a
survenit insolvabilitatea și delimitează astfel o perioadă mai lungă în
timpul căreia trebuie asigurată plata creanțelor.20      În
ceea ce privește dreptul prevăzut la articolul 4 alineatul (2) de a
limita această garanție, trebuie subliniat că un astfel de drept nu
exclude posibilitatea determinării garanției minime. Astfel, din
termenii acestui articol rezultă că statele membre au posibilitatea de a
limita garanțiile acordate lucrătorilor la anumite perioade anterioare
datei menționate la articolul 3. Aceste perioade sunt stabilite în
funcție de fiecare dintre cele trei date prevăzute la articolul 3,
astfel încât să fie posibil, în orice situație, să se determine în ce
măsură statul membru ar fi putut reduce garanția prevăzută prin
directivă în funcție de data pe care ar fi ales‑o dacă ar fi transpus
directiva.21      În
ceea ce privește articolul 4 alineatul (3), în conformitate cu care
statele membre pot stabili un plafon de garantare a plății pentru a
evita plata unor sume care ar depăși finalitatea socială a directivei și
în ceea ce privește articolul 10, care precizează că directiva nu aduce
atingere posibilității statelor membre de a lua măsurile necesare în
vederea evitării abuzurilor, trebuie arătat că un stat membru care nu
și‑a îndeplinit obligația de a transpune o directivă nu poate determina
inaplicabilitatea drepturilor pe care directiva le creează în beneficiul
particularilor, întemeindu‑se pe posibilitatea de a limita cuantumul
garanției pe care ar fi putut să o exercite în cazul în care ar fi luat
măsurile necesare pentru punerea în aplicare a directivei (a se vedea,
în ceea ce privește o posibilitate analoagă referitoare la prevenirea
abuzurilor din domeniul fiscal, Hotărârea din 19 ianuarie 1982, Becker,
punctul 34, 8/81, Rec., p. 53).22      Prin
urmare, trebuie să se constate că dispozițiile în cauză sunt
necondiționate și suficient de precise în ceea ce privește conținutul
garanției.23      În
sfârșit, în ceea ce privește identitatea debitorului garanției,
articolul 5 din directivă prevede că:„Statele
membre stabilesc modalitățile de organizare, finanțare și funcționare a
instituțiilor de garantare, cu respectarea în special a următoarelor
principii:(a)      patrimoniul
instituțiilor trebuie să fie independent de capitalul de exploatare al
angajatorilor și trebuie să fie constituit în așa fel încât asupra
acestuia să nu poată fi pus sechestru în cursul unei proceduri în caz de
insolvabilitate;(b)      angajatorii
trebuie să contribuie la finanțare, în măsura în care aceasta nu este
acoperită integral de către autoritățile publice;(c)      obligația
de plată a instituțiilor există independent de îndeplinirea
obligațiilor de a contribui la finanțare.”24      S‑a
susținut că, din moment ce directiva prevede posibilitatea finanțării
integrale a instituțiilor de garantare de către autoritățile publice, ar
fi inadmisibil ca un stat membru să determine inaplicabilitatea
efectelor directivei, arătându‑se că acesta ar fi putut stabili ca alte
persoane să suporte parțial sau total sarcina financiară care îi revine.25      Această
argumentare nu poate fi admisă. Din termenii directivei reiese că
statul membru este obligat să organizeze un întreg sistem instituțional
de garantare corespunzător. În temeiul articolului 5, statul membru
dispune de o marjă extinsă de apreciere în privința organizării,
funcționării și finanțării instituțiilor de garantare. Trebuie subliniat
că faptul, invocat de Comisie, că directiva prevede ca posibilitate,
printre altele, ca un astfel de sistem să fie finanțat integral de
autoritățile publice nu înseamnă că statul membru poate fi identificat
ca debitor al creanțelor salariale. Obligația de plată aparține
instituțiilor de garantare, iar statul poate prevedea finanțarea
integrală a instituțiilor de garantare de către autoritățile publice
numai prin exercitarea competenței sale de a organiza sistemul de
garantare. În această ipoteză, statul își asumă o obligație care, în
principiu, nu îi incumbă.26      În
consecință, cu toate că dispozițiile în cauză ale directivei sunt
suficient de precise și necondiționate în ceea ce privește determinarea
beneficiarilor garanției și conținutul respectivei garanții, aceste
elemente nu sunt suficiente pentru ca particularii să se poată prevala
de aceste dispoziții în fața instanțelor naționale. Pe de o parte,
aceste dispoziții nu precizează identitatea debitorului garanției și, pe
de altă parte, statul nu poate fi considerat debitor numai pentru
motivul că nu a adoptat la termen măsurile de transpunere.27      Prin
urmare, trebuie să se răspundă la prima parte a primei întrebări că
dispozițiile Directivei 80/987 care definesc drepturile lucrătorilor
trebuie interpretate în sensul că persoanele interesate nu pot invoca
aceste drepturi împotriva statului în fața instanțelor naționale în
lipsa adoptării în termenul stabilit a măsurilor de punere în aplicare. Cu
privire la răspunderea statului pentru prejudiciile care decurg din
încălcarea obligațiilor care îi incumbă în temeiul dreptului comunitar28      Prin
intermediul celei de a doua părți a primei întrebări, instanța
națională solicită să se stabilească dacă un stat membru este obligat să
repare prejudiciile cauzate particularilor prin netranspunerea
Directivei 80/987.29      Instanța
națională ridică astfel problema existenței și a întinderii răspunderii
statului pentru prejudiciile care decurg din încălcarea obligațiilor
care îi incumbă în temeiul dreptului comunitar.30      Această
problemă trebuie să fie examinată în lumina sistemului general al
tratatului și a principiilor sale fundamentale. a) Cu privire la principiul răspunderii statului31      Mai
întâi, trebuie amintit că Tratatul CEE a creat o ordine juridică
proprie, care este integrată în sistemele juridice ale statelor membre
și care este obligatorie pentru instanțele acestora. Subiectele acestei
ordini juridice sunt nu numai statele membre, ci și resortisanții
acestora. Dreptul comunitar nu creează doar obligații în sarcina
particularilor, ci este destinat să le confere și drepturi acestora care
intră în patrimoniul lor juridic. Aceste drepturi iau naștere nu numai
atunci când sunt acordate în mod explicit prin tratat, ci și ca urmare a
unor obligații pe care tratatul le impune într‑un mod bine definit atât
particularilor, cât și statelor membre și instituțiilor comunitare (a
se vedea Hotărârea din 5 februarie 1963, Van Gend en Loos, 26/62, Rec.,
p. 3, și Hotărârea din 15 iulie 1964, Costa, 6/64, Rec.,
p. 1141).32      De
asemenea, trebuie amintit că, astfel cum rezultă dintr‑o jurisprudență
constantă, instanțele naționale care trebuie să aplice, în cadrul
competențelor lor, dispozițiile de drept comunitar au obligația de a
asigura efectul deplin al acestor norme și de a proteja drepturile pe
care acestea le conferă particularilor (a se vedea în special Hotărârea
din 9 martie 1978, Simmenthal, punctul 16, 106/77, Rec., p. 629, și
Hotărârea din 19 iunie 1990, Factortame, punctul 19, C‑213/89, Rec.,
p. I‑2433).33      Trebuie
constatat că deplina eficacitate a normelor comunitare ar fi
împiedicată, iar protecția drepturilor pe care acestea le recunosc ar fi
diminuată în cazul în care particularii nu ar avea posibilitatea de a
obține repararea prejudiciului atunci când drepturile le‑au fost lezate
printr‑o încălcare a dreptului comunitar imputabilă unui stat membru.34      Posibilitatea
reparării prejudiciului de către un stat membru este indispensabilă în
special atunci când, precum în prezenta cauză, efectul deplin al
normelor comunitare este condiționat de o acțiune din partea statului și
atunci când, în consecință, în absența unei asemenea acțiuni,
particularii nu pot să invoce în fața instanțelor naționale drepturile
care le sunt recunoscute de dreptul comunitar.35      Rezultă
că principiul răspunderii statului pentru prejudiciile cauzate
particularilor prin încălcările dreptului comunitar care îi sunt
imputabile este inerent sistemului tratatului.36      Obligația
statelor membre de a repara aceste prejudicii se întemeiază și pe
articolul 5 din tratat, potrivit căruia statele membre au obligația de a
lua toate măsurile generale sau speciale necesare pentru a asigura
îndeplinirea obligațiilor care le incumbă în temeiul dreptului
comunitar. Or, printre aceste obligații se află și aceea de a elimina
consecințele nelegale ale unei încălcări a dreptului comunitar (a se
vedea, în ceea ce privește dispoziția analoagă din articolul 86 din
Tratatul CECA, Hotărârea din 16 decembrie 1960, Humblet, 6/60, Rec.,
p. 1125).37      Din
toate cele de mai sus rezultă că dreptul comunitar impune principiul
potrivit căruia statele membre sunt obligate să repare prejudiciile
cauzate particularilor prin încălcările dreptului comunitar care le sunt
imputabile. b) Cu privire la condițiile răspunderii statului38      Deși
răspunderea statului este astfel impusă de dreptul comunitar,
condițiile în care aceasta dă naștere unui drept la repararea
prejudiciului depind de natura încălcării dreptului comunitar care se
află la originea prejudiciului cauzat.39      Atunci
când, astfel cum este cazul în speță, un stat membru nu își respectă
obligația care îi incumbă în temeiul articolului 189 al treilea paragraf
din tratat de a lua toate măsurile necesare pentru a atinge rezultatul
prevăzut de o directivă, eficacitatea deplină a acestei norme de drept
comunitar impune dreptul la repararea prejudiciului atunci când sunt
întrunite trei condiții.40      Prima
dintre aceste condiții este ca rezultatul prevăzut de directivă să
presupună atribuirea de drepturi în favoarea particularilor. A doua
condiție este să poată fi identificat conținutul acestor drepturi pe
baza dispozițiilor directivei. În sfârșit, a treia condiție este
existența unei legături de cauzalitate între încălcarea obligației care
îi incumbă statului și prejudiciul suferit de persoanele prejudiciate.41      Aceste
condiții sunt suficiente pentru a da naștere unui drept de a obține
repararea prejudiciului în favoarea particularilor, care se întemeieză
direct pe dreptul comunitar.42      Sub
această rezervă, statul trebuie să repare consecințele prejudiciului
cauzat potrivit dreptului național referitor la răspundere. Astfel, în
lipsa unei reglementări comunitare, ordinea juridică internă din fiecare
stat membru are sarcina de a desemna instanțele competente și de a
stabili modalitățile procedurale aplicabile acțiunilor în justiție
destinate să asigure protecția deplină a drepturilor pe care
justițiabilii le au în temeiul dreptului comunitar (a se vedea
următoarele hotărâri: Hotărârea din 22 ianuarie 1976, Russo, 60/75,
Rec., p. 45, Hotărârea din 16 februarie 1976, Rewe, 33/76, Rec.,
p. 1989, Hotărârea din 7 iulie 1981, Rewe, 158/80, Rec.,
p. 1805).43      În
plus, condițiile de fond și de formă stabilite de diferitele legislații
naționale în materie de reparare a prejudiciilor nu pot fi mai puțin
favorabile decât cele referitoare la acțiuni asemănătoare de drept
intern și nu pot fi concepute astfel încât să facă, în practică,
imposibilă sau excesiv de dificilă obținerea reparării prejudiciului (a
se vedea, în privința materiei analoage a rambursării taxelor percepute
cu încălcarea dreptului comunitar, în special Hotărârea din 9 noiembrie
1983, San Giorgio, 199/82, Rec., p. 3595).44      În
speță, încălcarea dreptului comunitar de către un stat membru prin
netranspunerea în termen a Directivei 80/987 a fost constatată printr‑o
hotărâre a Curții. Rezultatul prevăzut de respectiva directivă presupune
acordarea în favoarea salariaților a dreptului la o garanție pentru
plata creanțelor lor salariale. Astfel cum rezultă din examinarea primei
părți a primei întrebări, conținutul acestui drept poate fi identificat
pe baza dispozițiilor directivei.45      În
aceste condiții, instanțele naționale au sarcina de a asigura, în
cadrul dreptului național privind răspunderea, dreptul lucrătorilor de a
obține repararea prejudiciilor care le‑au fost cauzate prin
netranspunerea directivei.46      Prin
urmare, răspunsul care trebuie să fie dat instanței naționale este că
un stat membru este obligat să repare prejudiciile cauzate
particularilor prin netranspunerea Directivei 80/987. Cu privire la a doua și la a treia întrebare47      Având
în vedere răspunsul la prima întrebare preliminară, nu este necesară
pronunțarea cu privire la doua și la a treia întrebare. Cu privire la cheltuielile de judecată48      Cheltuielile
efectuate de guvernele italian, al Regatului Unit, olandez și german,
precum și de Comisia Comunităților Europene, care au prezentat
observații Curții, nu pot face obiectul unei rambursări. Întrucât, în
privința părților din acțiunea principală, procedura are caracterul unui
incident survenit la instanța națională, este de competența acesteia să
se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată.Pentru aceste motive_CURTEA_pronunțându‑se
cu privire la întrebările care i‑au fost adresate de Pretura di Vicenza
(în cauza
C‑6/90) și de Pretura di Bassano del Grappa (în cauza
C‑9/90), prin Ordonanțele din 9 iulie 1989 și, respectiv, 30 decembrie
1989, hotărăște:1)      Dispozițiile
Directivei 80/987/CEE a Consiliului din 20 octombrie 1980 privind
apropierea legislațiilor statelor membre referitoare la protecția
lucrătorilor salariați în cazul insolvabilității angajatorului care
definesc drepturile lucrătorilor trebuie să fie interpretate în sensul
că persoanele interesate nu pot invoca aceste drepturi împotriva
statului în fața instanțelor naționale în lipsa adoptării în termenul
stabilit a măsurilor de punere în aplicare.2)      Un stat membru este obligat să repare prejudiciile cauzate particularilor prin netranspunerea Directivei 80/987/CEE.DueSlynnJolietSchockweilerGrévisseKapteynManciniMoitinho de AlmeidaRodríguez IglesiasDíez de Velasco       ZuleegPronunțată astfel în ședință publică la Luxemburg, la 19 noiembrie 1991.Grefier        PreședinteJ.‑G. Giraud       O. Due* Limba de procedură: italiana.