ORDONANȚA CURȚII (Camera a noua)
7 octombrie 2025(*)
„ Trimitere preliminară – Articolul 53 alineatul (2) și articolul 94 din Regulamentul de procedură al Curții – Cerința prezentării contextului factual al litigiului principal – Cerința indicării motivelor care justifică necesitatea unui răspuns din partea Curții, precum și a legăturii dintre dispozițiile dreptului Uniunii a căror interpretare este solicitată și legislația națională aplicabilă – Lipsa unor precizări suficiente – Inadmisibilitate vădită ”
În cauza C‑775/23,
având ca obiect o cerere de decizie preliminară formulată în temeiul articolului 267 TFUE de Curtea de Apel București (România), prin decizia din 6 octombrie 2023, primită de Curte la 15 decembrie 2023, în procedura
Bursa Română de Mărfuri SA
împotriva
Autorității Naționale de Reglementare în domeniul Energiei (ANRE),
cu participarea:
Energy Traders Europe, fostă European Federation of Energy Traders (EFET),
London Energy Brokers Association (LEBA),
European Venues and Intermediaries Association (EVIA),
CURTEA (Camera a noua),
compusă din domnul I. Jarukaitis (raportor), președintele Camerei a patra, îndeplinind funcția de președinte al Camerei a noua, domnul N. Jääskinen și doamna R. Frendo, judecători,
avocat general: domnul A. Rantos,
grefier: domnul A. Calot Escobar,
având în vedere procedura scrisă,
luând în considerare observațiile prezentate:
–        pentru Bursa Română de Mărfuri SA, de D. Cristea, avocat;
–        pentru Autoritatea Națională de Reglementare în domeniul Energiei (ANRE), de G.‑S. Niculescu și A. Zorzoană;
–        pentru European Venues and Intermediaries Association (EVIA) și London Energy Brokers Association (LEBA), inițial de F. de Visscher și L. Leboeuf, avocați, și ulterior de F. de Visscher, avocat;
–        pentru guvernul român, de M. Chicu, E. Gane și A. Rotăreanu, în calitate de agenți;
–        pentru Comisia Europeană, de L. Malferrari, M. Mataija, G. Meeßen și I. Rogalski, în calitate de agenți;
–        pentru Autoritatea de Supraveghere AELS, de C. Simpson, M. Sánchez Rydelski și M.‑M. Joséphidès, în calitate de agenți,
având în vedere decizia luată, după ascultarea avocatului general, de a se pronunța prin ordonanță motivată, în conformitate cu articolul 53 alineatul (2) din Regulamentul de procedură al Curții,
dă prezenta
Ordonanță
1        Cererea de decizie preliminară privește interpretarea articolelor 35, 49, 56 și 102, precum și a articolului 106 alineatul (1) TFUE, precum și a articolului 4 alineatul (3) TUE.
2        Această cerere a fost formulată în cadrul unui litigiu între Bursa Română de Mărfuri SA (denumită în continuare „BRM”), societate de drept român, pe de o parte, și Autoritatea Națională de Reglementare în domeniul Energiei (România) (denumită în continuare „ANRE”), pe de altă parte, în legătură cu o decizie a ANRE prin care Bursei Române de Mărfuri i‑a fost refuzată acordarea unei licențe pentru organizarea și administrarea de piețe centralizate de energie electrică.
Cadrul juridic
Dreptul Uniunii
Regulamentul (UE) 2015/1222
3        Regulamentul (UE) 2015/1222 al Comisiei din 24 iulie 2015 de stabilire a unor linii directoare privind alocarea capacităților și gestionarea congestiilor (JO 2015, L 197, p. 24) a fost adoptat în temeiul Regulamentului (CE) nr. 714/2009 al Parlamentului European și al Consiliului din 13 iulie 2009 privind condițiile de acces la rețea pentru schimburile transfrontaliere de energie electrică și de abrogare a Regulamentului (CE) nr. 1228/2003 (JO 2009, L 211, p. 15). Considerentul (19) al Regulamentului 2015/1222 are următorul cuprins:
„Bursele de energie electrică colectează ofertele de vânzare și cumpărare în intervale de timp diferite, iar acestea sunt utilizate ca date de intrare necesare pentru calculul capacităților în cadrul procesului de cuplare unică a piețelor pentru ziua următoare și a piețelor intrazilnice. Prin urmare, normele privind comercializarea energiei electrice prevăzute în prezentul regulament necesită un cadru instituțional pentru bursele de energie. Definirea unor cerințe comune privind desemnarea operatorilor pieței de energie electrică desemnați (denumiți în continuare «OPEED‑uri») și privind sarcinile lor ar trebui să faciliteze realizarea obiectivelor din Regulamentul (CE) nr. 714/2009 și să permită o cuplare unică a piețelor pentru ziua următoare și a piețelor intrazilnice care ține cont în mod adecvat de piața internă.”
4        Articolul 4 din acest regulament, intitulat „Desemnarea OPEED‑urilor și revocarea desemnării”, prevede la alineatul (1):
„Fiecare stat membru cu rețeaua electrică conectată la o zonă de ofertare din alt stat membru trebuie să asigure […] desemnarea unuia sau mai multor OPEED‑uri care să efectueze cuplarea unică a piețelor pentru ziua următoare și/sau a piețelor intrazilnice. […]”
5        Articolul 5 din regulamentul menționat, intitulat „Desemnarea OPEED‑urilor în cazul unui monopol legal național privind serviciile de tranzacționare”, prevede:
„(1)      În cazul în care, la data intrării în vigoare a prezentului regulament, într‑un stat membru sau într‑o zonă de ofertare a unui stat membru există deja un monopol legal național pentru serviciile de tranzacționare pe piața pentru ziua următoare și pe piața intrazilnică care exclude desemnarea a mai mult de un OPEED, statul membru în cauză trebuie să notifice Comisia [Europeană] în termen de două luni de la intrarea în vigoare a prezentului regulament și poate refuza desemnarea a mai mult de un OPEED per zonă de ofertare.
[…]
(2)      În sensul prezentului regulament, se consideră că există un monopol legal național în cazul în care legislația națională prevede în mod expres că, în cadrul statului membru sau al zonei de ofertare a statului membru, serviciile de tranzacționare pe piața pentru ziua următoare și pe piața intrazilnică pot fi efectuate de o singură entitate.
[…]”
Regulamentul de procedură al Curții
6        Articolul 94 din Regulamentul de procedură al Curții prevede:
„Pe lângă textul întrebărilor adresate Curții cu titlu preliminar, cererea de decizie preliminară trebuie să cuprindă:
(a)      o expunere sumară a obiectului litigiului, precum și a faptelor pertinente, astfel cum au fost constatate de instanța de trimitere, sau cel puțin o expunere a circumstanțelor factuale pe care se întemeiază întrebările;
(b)      conținutul dispozițiilor naționale care ar putea fi aplicate în speță și, dacă este cazul, jurisprudența națională pertinentă;
(c)      expunerea motivelor care au determinat instanța de trimitere să aibă îndoieli cu privire la interpretarea sau validitatea anumitor dispoziții ale dreptului Uniunii, precum și legătura pe care instanța de trimitere o stabilește între aceste dispoziții și legislația națională aplicabilă litigiului principal.”
Dreptul român
7        Legea energiei electrice și a gazelor naturale nr. 123 din 10 iulie 2012 (Monitorul Oficial al României, Partea I, nr. 485 din 16 iulie 2012), în versiunea aplicabilă litigiului principal (denumită în continuare „Legea nr. 123/2012”), prevede la articolul 10 alineatul (2) literele e) și f) următoarele:
„Autoritatea competentă emite licențe pentru:
[…]
e)      prestarea serviciului de distribuție a energiei electrice;
f)      administrarea piețelor centralizate – se acordă o singură licență pentru operatorul pieței de energie electrică și una pentru operatorul pieței de echilibrare”.
8        Din cererea de decizie preliminară reiese că articolul 10 alineatul (2) litera f) din Legea nr. 123/2012 a fost modificat la 28 decembrie 2021 prin Ordonanța de urgență a Guvernului (OUG) nr. 143/2021, în sensul că nu mai limitează la o singură licență numărul de licențe care pot fi acordate pentru administrarea piețelor centralizate de energie electrică.
Litigiul principal și întrebările preliminare
9        BRM dispune, în temeiul legii române, de o competență generală de administrare a piețelor de interes public. La 20 august 2020, aceasta a prezentat Autorității Naționale de Reglementare în domeniul Energiei o cerere de acordare a unei licențe pentru organizarea și administrarea de piețe centralizate de energie electrică, făcând trimitere la Regulamentul (UE) 2019/943 al Parlamentului European și al Consiliului din 5 iunie 2019 privind piața internă de energie electrică (JO 2019, L 158, p. 54). La 21 septembrie 2020, ANRE a informat BRM cu privire la respingerea cererii sale, arătând că acest regulament nu conține nicio prevedere legală care să impună statelor membre obligația desemnării mai multor operatori economici având funcția de organizare și administrare a piețelor centralizate de energie electrică în vederea tranzacționării angro a energiei electrice și că în România există un monopol legal privind administrarea piețelor centralizate de energie electrică exercitat de Operatorul Pieței de Energie Electrică și de Gaze Naturale, OPCOM SA, o întreprindere publică filială a Transelectrica, operatorul rețelei naționale de transport de energie electrică.
10      Prin urmare, BRM a sesizat Curtea de Apel București (România), instanța de trimitere, cu o acțiune având ca obiect obligarea ANRE să îi emită licența solicitată, invocând intrarea în vigoare, la 1 ianuarie 2020, a Regulamentului 2019/943 și susținând că ANRE, în calitate de autoritate națională de reglementare în domeniul energiei, avea obligația nu doar de a permite, ci și de a asigura efectiv concurența între operatorii piețelor de energie electrică pentru evitarea unui monopol anticoncurențial.
11      La 3 iunie 2021, instanța de trimitere a sesizat Curtea cu o primă cerere de decizie preliminară privind printre altele anumite întrebări referitoare la interpretarea Regulamentului 2019/943, în special a articolului 1 litera (b) și a articolului 3 din acest regulament, având în vedere și prevederile Directivei (UE) 2019/944 a Parlamentului European și a Consiliului din 5 iunie 2019 privind normele comune pentru piața internă de energie electrică și de modificare a Directivei 2012/27/UE (JO 2019, L 158, p. 125).
12      În Hotărârea din 2 martie 2023, Bursa Română de Mărfuri (C‑394/21, EU:C:2023:146), Curtea a răspuns la aceste întrebări că, în esență, Regulamentul 2019/943 trebuie interpretat în sensul că nu se opune unei reglementări a unui stat membru în temeiul căreia este menținut un monopol național legal al serviciilor de intermediere a ofertelor de vânzare și de cumpărare de energie electrică ce privește piețele angro pentru ziua următoare și intrazilnică dacă acest monopol exista deja în acest stat membru la momentul intrării în vigoare a Regulamentului 2015/1222, conform articolului 5 din acesta, și că conformitatea unei astfel de reglementări cu dreptul Uniunii trebuie să fie apreciată în raport cu dispozițiile relevante ale dreptului primar al acesteia în ceea ce privește piața angro la termen.
13      La 20 martie 2022, ANRE a acordat Bursei Române de Mărfuri o licență pentru activitatea operatorului pieței de energie electrică, în temeiul articolului 10 alineatul (2) litera e) din Legea nr 123/2021, astfel cum a fost modificată prin OUG nr. 143/2021.
14      Instanța de trimitere arată că BRM și‑a întemeiat cererea de chemare în judecată pe faptul că, în perioada cuprinsă între 21 septembrie 2020 și 20 martie 2022, aceasta a suferit o vătămare a drepturilor și intereselor sale legitime ca urmare a respingerii de către ANRE a cererii sale menționate la punctul 9 din prezenta ordonanță. BRM a invocat de asemenea vătămarea unui interes public, susținând că, în absența unei concurențe reale pe piața de energie electrică, costurile produselor rămân plafonate și dictate de un singur jucător economic, fapt de natură să îngreuneze accesul participanților cu resurse reduse la bursă și la produsele tranzacționate pe aceasta. În plus, în opinia BRM, brokerii și traderii de energie sunt împiedicați să furnizeze servicii independente de intermediere pe piața angro de energie electrică din România, iar comercianții de energie electrică sunt privați de posibilitatea de a alege modalitatea, bursa sau platforma de tranzacționare. Monopolul OPCOM s‑ar extinde la tranzacțiile care implică toată energia produsă în România. Prin urmare, activitățile de comercializare ar fi supuse unor restricții grave atât în acest stat membru, cât și pe plan transfrontalier.
15      Această instanță arată că Energy Traders Europe, fostă European Federation of Energy Traders (EFET) (Federația Europeană a Comercianților de Energie), intervenientă în litigiul principal, susține în fața sa, mai întâi, că OPCOM este o întreprindere publică în sensul articolului 106 alineatul (1) TFUE, că articolul 102 TFUE se aplică serviciilor pe care aceasta le furnizează, și anume comerțul cu energie electrică pe piața angro de energie electrică din România, și că comportamentul acesteia este abuziv. Legislația națională în cauză ar încălca aceste dispoziții de drept al Uniunii, întrucât brokerii și traderii de energie ar fi împiedicați să furnizeze servicii independente de intermediere pe piața angro de energie electrică din acest stat membru. În continuare, comercianții de energie electrică nu ar avea posibilitatea de a cumpăra energie electrică direct de la producători, ceea ce ar împiedica orice tranzacție transfrontalieră bilaterală de energie electrică, produsele angro personalizate neputând fi comercializate în România. În sfârșit, obligația de a‑și desfășura activitatea de comercializare prin intermediul OPCOM ar face mai puțin avantajoase activitățile comercianților stabiliți în alte state membre, limitând libertatea brokerilor de a‑și furniza serviciile, precum și libertatea participanților la piață de a avea acces la aceste servicii, cu încălcarea articolelor 56, 102 și 106 TFUE.
16      Instanța menționată precizează că o altă intervenientă în litigiul principal, London Energy Brokers Association (LEBA) (Asociația Brokerilor de Energie din Londra), ai cărei membri reprezintă o parte importantă a rețelei europene de tranzacționare a energiei, susține că monopolul OPCOM aduce atingere liberei prestări a serviciilor de brokeraj în întreaga Uniune, blochează complet orice serviciu de brokeraj în domeniul energiei și împiedică producătorii naționali de energie electrică să încheie contracte pe termen mediu și lung pentru a exporta direct energia electrică pe care o produc în alte state membre sau pentru a avea acces la piețele centralizate ale acestora.
17      Instanța de trimitere arată că modul în care sunt furnizate serviciile de comercializare și de intermediere pe piața românească a energiei electrice poate influența prețul tranzacțiilor cu energie și poate afecta investițiile în sistemul energetic, precum și funcționarea generală a pieței de energie electrică din România. În plus, monopolul OPCOM i‑ar fi împiedicat pe membrii Asociației Brokerilor de Energie din Londra să presteze în acest stat membru servicii de intermediere în perioada cuprinsă între 21 septembrie 2020 și 31 decembrie 2021.
18      Astfel, instanța respectivă consideră că cererea sa de interpretare a unor dispoziții din Tratatul FUE este admisibilă în lumina jurisprudenței care rezultă din Hotărârea din 15 noiembrie 2016, Ullens de Schooten (C‑268/15, EU:C:2016:874), în special din cuprinsul punctelor 50 și 51 ale acesteia. Astfel, pe de o parte, nu poate fi exclus ca resortisanți stabiliți în alte state membre să fi fost sau să fie interesați să utilizeze libertăți fundamentale pentru a exercita activități pe teritoriul statului membru care a edictat reglementarea națională în cauză, și anume România, și, prin urmare, ca această reglementare, aplicabilă fără deosebire resortisanților naționali și resortisanților altor state membre, să fie susceptibilă să producă efecte care nu sunt limitate la respectivul stat membru. Pe de altă parte, potrivit instanței menționate, decizia pe care o va adopta în urma hotărârii Curții pronunțate cu titlu preliminar este susceptibilă să producă efecte și în privința resortisanților celorlalte state membre.
19      În ceea ce privește prezența în cadrul litigiului principal a unui element de legătură a acestuia cu dispozițiile dreptului Uniunii a căror interpretare este solicitată, în pofida caracterului pur intern al acestui litigiu, instanța de trimitere arată că energia electrică poate face obiectul unor schimburi transfrontaliere și că serviciile de comercializare și de intermediere pe piața de energie, care fac obiectul litigiului menționat, pot fi furnizate de operatori stabiliți în alte state membre. Unii operatori ar fi chiar comercianții și brokerii, membri ai Federației Europene a Comercianților de Energie și ai Asociației Brokerilor de Energie din Londra. Astfel, ar fi necesar să se stabilească dacă reglementarea națională în cauză este de natură, în primul rând, să aducă atingere libertății de stabilire și liberei prestări a serviciilor prevăzute la articolele 49 și, respectiv, 56 TFUE, în al doilea rând, să constituie o măsură cu efect echivalent unei restricții cantitative la export în sensul articolului 35 TFUE, care nu este susceptibilă să fie justificată de motive de siguranță publică, sau, în al treilea rând, să determine o restrângere a concurenței, cu încălcarea articolului 102 și a articolului 106 alineatul (1) TFUE coroborate cu articolul 4 alineatul (3) TUE.
20      În aceste condiții, Curtea de Apel București a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarele întrebări preliminare:
„1)      O prevedere națională care impune acordarea unei singure licențe pentru operarea pieței de energie electrică reprezintă o încălcare a libertății de stabilire prevăzute de articolul 49 TFUE, respectiv a libertății de prestare a serviciilor prevăzute de articolul 56 TFUE?
2)      Articolul 35 TFUE trebuie să fie interpretat în sensul că o legislație națională care impune producătorilor naționali și europeni de energie electrică să oferteze întreaga cantitate de energie electrică disponibilă pe platformele administrate de un singur operator al pieței naționale de energie electrică desemnat pentru serviciile de tranzacționare de energie electrică constituie o măsură cu efect echivalent unei restricții cantitative la export, care nu este susceptibilă să fie justificată de motive de siguranță publică legate de siguranța alimentării cu energie, în măsura în care o astfel de legislație nu este proporțională cu obiectivul urmărit?
3)      Articolul 102 și articolul 106 alineatul (1) TFUE coroborate cu articolul 4 alineatul (3) TFUE trebuie interpretate în sensul că reglementarea națională care prevede că la nivelul unui stat membru poate fi acordată o singură licență pentru prestarea de servicii de intermediere a ofertelor de vânzare și cumpărare de energie electrică pe piața angro la termen constituie o restrângere a concurenței, în sensul acestor dispoziții?”
Cu privire la admisibilitatea cererii de decizie preliminară
21      Potrivit articolului 53 alineatul (2) din Regulamentul de procedură, atunci când o cerere de decizie preliminară este în mod vădit inadmisibilă, Curtea poate oricând să decidă, după ascultarea avocatului general, fără continuarea procedurii, să se pronunțe prin ordonanță motivată.
22      În prezenta cauză, se impune aplicarea acestei dispoziții.
23      Potrivit unei jurisprudențe constante, procedura instituită prin articolul 267 TFUE este un instrument de cooperare între Curte și instanțele naționale cu ajutorul căruia Curtea le furnizează acestora din urmă elementele de interpretare a dreptului Uniunii care le sunt necesare pentru soluționarea litigiilor asupra cărora urmează să se pronunțe (a se vedea Ordonanța din 26 ianuarie 1990, Falciola, C‑286/88, EU:C:1990:33, punctul 7, și Hotărârea din 26 martie 2020, Miasto Łowicz și Prokurator Generalny, C‑558/18 și C‑563/18, EU:C:2020:234, punctul 44, precum și jurisprudența citată). Justificarea trimiterii preliminare nu este formularea unor opinii consultative cu privire la chestiuni generale sau ipotetice, ci nevoia inerentă soluționării efective a unui litigiu (a se vedea Hotărârea din 27 februarie 2014, Pohotovosť, C‑470/12, EU:C:2014:101, punctul 19, și Hotărârea din 26 martie 2020, Miasto Łowicz și Prokurator Generalny, C‑558/18 și C‑563/18, EU:C:2020:234, punctul 44, precum și jurisprudența citată).
24      În cadrul unei proceduri preliminare trebuie să existe, așadar, între litigiul respectiv și dispozițiile de drept al Uniunii a căror interpretare este solicitată, o legătură astfel încât această interpretare să răspundă unei nevoi obiective pentru hotărârea pe care instanța de trimitere trebuie să o pronunțe (Hotărârea din 26 martie 2020, Miasto Łowicz și Prokurator Generalny, C‑558/18 și C‑563/18, EU:C:2020:234, punctul 48, precum și jurisprudența citată).
25      Întrucât decizia de trimitere servește drept fundament pentru această procedură, instanța națională este obligată să explice, chiar în decizia de trimitere, cadrul factual și normativ al litigiului principal și să ofere explicațiile necesare cu privire la motivele care au stat la baza alegerii prevederilor dreptului Uniunii a căror interpretare o solicită, precum și cu privire la legătura pe care o stabilește între aceste prevederi și legislația națională aplicabilă litigiului cu care este sesizată (Hotărârea din 12 septembrie 2024, Syndyk Masy Upadłości A, C‑709/22, EU:C:2024:741, punctul 70).
26      În această privință, trebuie să se sublinieze că informațiile cuprinse în deciziile de trimitere trebuie să permită, pe de o parte, Curții să furnizeze răspunsuri utile la întrebările adresate de instanța națională și, pe de altă parte, guvernelor statelor membre, precum și celorlalte persoane interesate să își exercite dreptul care le este conferit de articolul 23 din Statutul Curții de Justiție a Uniunii Europene de a prezenta observații. Revine Curții obligația de a veghea ca acest drept să fie salvgardat, ținând seama de faptul că, în temeiul dispoziției menționate, numai deciziile de trimitere sunt notificate persoanelor interesate (a se vedea Hotărârea din 1 aprilie 1982, Holdijk ș.a., 141/81-143/81, EU:C:1982:122, punctul 6, precum și Hotărârea din 2 septembrie 2021, Irish Ferries, C‑570/19, EU:C:2021:664, punctul 134 și jurisprudența citată).
27      Aceste cerințe cumulative privind cuprinsul unei decizii de trimitere figurează explicit la articolul 94 din Regulamentul de procedură, pe care instanța de trimitere se prezumă, în cadrul cooperării instituite la articolul 267 TFUE, că îl cunoaște și pe care este obligată să îl respecte cu strictețe (Ordonanța din 3 iulie 2014, Talasca, C‑19/14, EU:C:2014:2049, punctul 21, și Hotărârea din 9 septembrie 2021, Toplofikatsia Sofia ș.a., C‑208/20 și C‑256/20, EU:C:2021:719, punctul 20, precum și jurisprudența citată). Ele sunt amintite, în plus, la punctele 13, 15 și 16 din Recomandările Curții de Justiție a Uniunii Europene în atenția instanțelor naționale, referitoare la efectuarea trimiterilor preliminare (JO C, C/2024/6008) [Hotărârea din 12 septembrie 2024, Presidenza del Consiglio dei ministri ș.a. (Retribuirea magistraților onorifici), C‑548/22, EU:C:2024:730, punctul 29].
28      În speță, este evident că decizia de trimitere nu îndeplinește cerințele prevăzute la articolul 94 literele (a) și (c) din Regulamentul de procedură.
29      Astfel, în ceea ce privește, pe de o parte, cerințele prevăzute la articolul 94 litera (a) din acest regulament, este necesar să se constate că expunerea în decizia de trimitere a obiectului și a faptelor pertinente ale litigiului cu care este sesizată instanța națională este prea lacunară pentru a permite Curții să înțeleagă motivele pentru care în cauza principală ar fi aplicabile dispozițiile tratatelor a căror interpretare este solicitată.
30      Pe de altă parte, referitor la cerința care figurează la articolul 94 litera (c) din regulamentul menționat, trebuie să se arate că decizia de trimitere nu expune legătura care ar exista între dispozițiile tratatelor menționate în întrebările preliminare și legislația națională aplicabilă litigiului principal, astfel încât Curtea nu poate aprecia în ce măsură un răspuns la aceste întrebări este necesar pentru a permite instanței de trimitere să pronunțe propria decizie.
31      În plus, trebuie amintit că, potrivit unei jurisprudențe constante, dispozițiile Tratatului FUE în materia libertății de stabilire și a liberei prestări a serviciilor nu se aplică, în principiu, unei situații în care toate elementele se limitează la interiorul unui singur stat membru (Hotărârea din 2 martie 2023, Bursa Română de Mărfuri, C‑394/21, EU:C:2023:146, punctul 48 și jurisprudența citată).
32      În această privință, Curtea a indicat la punctele 50-53 din Hotărârea din 15 noiembrie 2016, Ullens de Schooten (C‑268/15, EU:C:2016:874), cele patru ipoteze în care se putea dovedi totuși necesar pentru soluționarea litigiului pendinte în fața instanței naționale care a sesizat Curtea cu o cerere de decizie preliminară să interpreteze dispozițiile tratatelor referitoare la libertățile fundamentale, dintre care două fac obiectul cererii de decizie preliminară. Mai precis, Curtea a reținut în această din urmă hotărâre existența interesului de a efectua o astfel de interpretare, pe de o parte, în cazurile în care nu era exclus ca reglementarea națională în cauză, aplicabilă fără deosebire resortisanților naționali și resortisanților altor state membre, să fie susceptibilă să producă efecte care nu sunt limitate la respectivul stat membru și, pe de altă parte, atunci când Curtea este sesizată în cadrul unei proceduri în anularea unor dispoziții aplicabile nu numai resortisanților naționali, ci și resortisanților celorlalte state membre.
33      Cu toate acestea, Curtea a precizat că din decizia de trimitere trebuie să rezulte elementele concrete, obiective și concordante, și anume indicii care nu sunt ipotetice, ci reale, care permit să se stabilească, în mod pozitiv, o legătură între obiectul sau circumstanțele unui litigiu ale cărui elemente se limitează în totalitate la interiorul statului membru în cauză și dispozițiile Tratatului FUE a căror interpretare este solicitată. În această privință, nu pot fi, așadar, suficiente elemente care ar putea permite să nu se excludă existența unei astfel de legături sau care, considerate în mod abstract, ar putea constitui indicii în acest sens (a se vedea în acest sens Hotărârea din 2 martie 2023, Bursa Română de Mărfuri, C‑394/21, EU:C:2023:146, punctele 50-52, precum și jurisprudența citată).
34      În speță, din cererea de decizie preliminară rezultă că toate elementele litigiului principal se limitează la interiorul unui singur stat membru. Astfel, acest litigiu, care opune o societate de drept român, BRM, autorității române de reglementare a pieței energiei electrice, ANRE, în legătură cu legalitatea unei decizii a acestei autorități prin care societății respective i‑a fost refuzată, în temeiul reglementării naționale, acordarea unei licențe pentru organizarea și administrarea de piețe de energie electrică pe teritoriul acestui stat membru, are un caracter pur intern.
35      În ceea ce privește, în primul rând, articolele 49 și 56 TFUE, menționate în prima întrebare adresată, din dosarul de care dispune Curtea nu reiese că reclamanta din litigiul principal ar fi utilizat libertățile consacrate de acestea, astfel încât nu se poate prevala de ele în speță. Rezultă că decizia de trimitere nu conține elemente suficiente pentru a permite identificarea existenței unei legături între obiectul sau circumstanțele litigiului principal și aceste articole din Tratatul FUE (a se vedea prin analogie Hotărârea din 15 noiembrie 2016, Ullens de Schooten, C‑268/15, EU:C:2016:874, punctul 58).
36      Desigur, pentru a demonstra existența acestei legături, instanța de trimitere arată în esență, pe de o parte, că litigiul cu care este sesizată vizează nu numai stabilirea unei vătămări aduse drepturilor și intereselor private ale reclamantei din litigiul principal, ci prezintă și un interes transfrontalier. În această privință, ea precizează că existența unei vătămări aduse acestui din urmă interes a fost de asemenea invocată de cele trei interveniente în litigiul principal, dintre care una, Federația Europeană a Comercianților de Energie, ar avea sediul la Amsterdam (Țările de Jos), iar alta, Asociația Brokerilor de Energie din Londra, ar avea sediul la Londra (Regatul Unit). Pe de altă parte, această instanță arată că cele două interveniente în litigiul principal, precum și a treia, și anume European Venues and Intermediaries Association (EVIA) (Asociația Europeană a Piețelor și Intermediarilor), au depus o plângere la Comisie cu privire la măsura națională în discuție în litigiul principal.
37      Cu toate acestea, instanța de trimitere nu precizează în ce măsură un astfel de eventual interes transfrontalier ar putea fi pertinent în cadrul litigiului principal dintre o societate rezidentă și o autoritate națională, având ca obiect acordarea unei licențe acestei societăți, circumstanțele invocate la punctul precedent neavând legătură directă cu acest litigiu. Astfel, entitățile membre ale acestor interveniente în litigiul principal nu sunt ele însele părți în litigiul principal, iar acesta din urmă nu privește, așadar, în mod direct și concret protecția drepturilor conferite respectivelor entități în special de articolele 49 și 56 TFUE. Prin urmare, trebuie să se constate că instanța respectivă nu a stabilit existența legăturii menționate.
38      Această constatare nu este infirmată nici de considerația instanței de trimitere potrivit căreia nu este exclus ca membrii intervenientelor menționate din litigiul principal, stabiliți în alte state membre, să poată avea teoretic un interes de a utiliza aceste libertăți fundamentale pentru a desfășura activități de schimb și de intermediere de energie electrică pe teritoriul României, nici de constatarea aceleiași instanțe potrivit căreia energia electrică poate face obiectul schimburilor transfrontaliere, o asemenea constatare nefiind suficientă pentru a permite Curții să stabilească în mod pozitiv că una dintre libertățile fundamentale consacrate de Tratatul FUE este aplicabilă litigiului principal (a se vedea în acest sens Hotărârea din 2 martie 2023, Bursa Română de Mărfuri, C‑394/21, EU:C:2023:146, punctele 50 și 56).
39      În ceea ce privește, în al doilea rând, articolul 35 TFUE, care face obiectul celei de a doua întrebări, instanța de trimitere arată că reclamanta și intervenientele din litigiul principal susțin în fața sa, pe de o parte, că legislația națională în discuție în litigiul principal, care instituie monopolul serviciilor de intermediere și care impune ca toate tranzacțiile de pe piața românească de energie electrică să fie efectuate prin intermediul singurului operator desemnat de această legislație, încalcă interese legitime ale producătorilor naționali de energie electrică, precum și ale producătorilor stabiliți în alte state membre și, pe de altă parte, că legislația menționată constituie o măsură cu efect echivalent unei restricții cantitative la export, în sensul acestui articol 35.
40      În această privință, este necesar să se arate că a doua întrebare este ipotetică, întrucât producătorii de energie electrică nu sunt părți în litigiul principal, acesta având ca obiect acordarea unei licențe reclamantei din litigiul principal pentru organizarea și administrarea de piețe centralizate de energie electrică.
41      În ceea ce privește, în al treilea rând, articolul 102 și articolul 106 alineatul (1) TFUE menționate în a treia întrebare, trebuie să se constate, pe de o parte, astfel cum Curtea a arătat deja la punctul 27 din Hotărârea din 2 martie 2023, Bursa Română de Mărfuri (C‑394/21, EU:C:2023:146), că OPCOM nu este parte în litigiul principal și că acesta din urmă nici nu privește comportamentul său pe piață, litigiul respectiv având ca sursă doar aplicarea de către autoritatea de reglementare română a legislației naționale din care decurge existența acestui monopol.
42      Pe de altă parte, decizia de trimitere nu conține explicații referitoare la motivele care au determinat instanța de trimitere să aibă îndoieli cu privire la interpretarea articolului 106 alineatul (1) și a articolului 102 TFUE. Mai precis, această instanță nu expune motivele pentru care dispozițiile amintite ar fi aplicabile în cauza principală și nici motivul pentru care reglementarea națională în discuție în litigiul principal ar fi susceptibilă să aducă atingere dispozițiilor menționate, în condițiile în care, potrivit unei jurisprudențe constante, simpla deținere a unei poziții dominante nu constituie în sine un abuz în sensul articolului 102 TFUE, iar simpla creare a unei poziții dominante prin acordarea de drepturi speciale sau exclusive, în sensul articolului 106 alineatul (1) TFUE, nu este în sine incompatibilă cu articolul 102 TFUE (a se vedea în acest sens Hotărârea din 2 martie 2023, Bursa Română de Mărfuri, C‑394/21, EU:C:2023:146, punctul 37).
43      Având în vedere ansamblul considerațiilor care precedă, prezenta cerere de decizie preliminară este, în temeiul articolului 53 alineatul (2) din Regulamentul de procedură, vădit inadmisibilă.
44      Cu toate acestea, trebuie amintit că instanța de trimitere păstrează posibilitatea de a prezenta o nouă cerere de decizie preliminară, furnizând Curții toate elementele care să îi permită să se pronunțe (a se vedea în acest sens Hotărârea din 11 septembrie 2019, Călin, C‑676/17, EU:C:2019:700, punctul 41 și jurisprudența citată).
Cu privire la cheltuielile de judecată
45      Întrucât, în privința părților din litigiul principal, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere, este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată.
Pentru aceste motive, Curtea (Camera a noua) declară:
Cererea de decizie preliminară formulată de Curtea de Apel București (România) prin decizia din 6 octombrie 2023 este vădit inadmisibilă.
Luxemburg, 7 octombrie 2025.
Grefier
Îndeplinind funcția de președinte de cameră
A. Calot Escobar
I. Jarukaitis
*      Limba de procedură: româna.