62009CC0263_RO
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
I – Introducere
1. Prezentul litigiu privește aspectul dacă recurenta, Edwin Co. Ltd, sau domnul Elio Fiorucci au dreptul de a fi titularul mărcii verbale comunitare ELIO FIORUCCI. Domnul Fiorucci invocă dispoziții legale italiene care, în opinia sa, îi acordă dreptul exclusiv de înregistrare a mărcii în litigiu.
2. Inițial, domnul Fiorucci și recurenta au participat la o procedură de anulare și la o procedură privind calea de atac în fața Oficiului pentru Armonizare în cadrul Pieței Interne (mărci, desene și modele industriale) (denumit în continuare „OAPI”), în cadrul cărora domnul Fiorucci a invocat dreptul său la propriul nume, care, potrivit legislației italiene, se bucură de o protecție deosebită. În principal, în litigiu s‑a aflat existența acestei protecții și aspectul dacă – în temeiul Regulamentului (CE) nr. 40/94 al Consiliului din 20 decembrie 1993 privind marca comunitară(2) coroborat cu legislația italiană – domnul Fiorucci poate împiedica un terț să fie titularul mărcii verbale comunitare ELIO FIORUCCI. În procedura care s‑a aflat pe rolul camerei de recurs, domnul Fiorucci nu a reușit să își impună opinia juridică.
3. Prin Hotărârea din 14 mai 2009, Fiorucci/OAPI(3) (denumită în continuare „hotărârea atacată”), Tribunalul de Primă Instanță (denumit în continuare „Tribunalul”) a anulat Decizia Camerei întâi de recurs a OAPI în litigiu în respectiva cauză, „în măsura în care conține o eroare de drept în interpretarea articolului 8 alineatul 3 din Codice della Proprietà Industriale (codul italian al proprietății industriale) [denumit în continuare «CPI»]” (punctul 1 din dispozitiv). În hotărârea atacată, respectiva dispoziție italiană este examinată și interpretată în coroborare cu articolul 52 alineatul (2) litera (a) din Regulamentul (CE) nr. 40/94, cu modificările ulterioare (denumit în continuare „Regulamentul nr. 40/94”).
4. Recurenta contestă această hotărâre și susține, în primul rând, că dispoziția italiană menționată a fost interpretată eronat de Tribunal.
5. Cu toate acestea, se pune întrebarea dacă intră în sarcina Curții să se pronunțe, în cadrul procedurii de recurs, cu privire la interpretarea dispozițiilor naționale.
II – Cadrul juridic
A – Dreptul Uniunii
1. Tratatul privind Uniunea Europeană (TUE)
6. Articolul 19 alineatul (1) TUE dispune:
„Curtea de Justiție a Uniunii Europene cuprinde Curtea de Justiție, Tribunalul și tribunale specializate. Aceasta asigură respectarea dreptului în interpretarea și aplicarea tratatelor.
Statele membre stabilesc căile de atac necesare pentru a asigura o protecție jurisdicțională efectivă în domeniile reglementate de dreptul Uniunii.
[…]”
2. Tratatul privind funcționarea Uniunii Europene (TFUE)
7. Articolul 256 alineatul (1) al doilea paragraf TFUE prevede:
„Deciziile pronunțate de Tribunal […] pot face obiectul unui recurs la Curtea de Justiție, limitat la chestiuni de drept, în condițiile și limitele prevăzute de statut.”
8. Articolul 263 TFUE prevede:
„Curtea de Justiție a Uniunii Europene controlează legalitatea actelor legislative, a actelor Consiliului, ale Comisiei și ale Băncii Centrale Europene, altele decât recomandările și avizele, și a actelor Parlamentului European și ale Consiliului European menite să producă efecte juridice față de terți. Aceasta controlează, de asemenea, legalitatea actelor organelor, oficiilor sau agențiilor Uniunii destinate să producă efecte juridice față de terți.
În acest scop, Curtea are competența să se pronunțe cu privire la acțiunile formulate de un stat membru, de Parlamentul European, de Consiliu sau de Comisie, pentru motive de necompetență, de încălcare a unor norme fundamentale de procedură, de încălcare a tratatelor sau a oricărei norme de drept privind aplicarea acestuia ori de abuz de putere.
[…]”
3. Statutul Curții de Justiție
9. Articolul 58 primul paragraf din Statutul Curții de Justiție(4) prevede:
„Recursul înaintat Curții de Justiție se limitează la chestiuni de drept. Acesta poate fi întemeiat pe motive care privesc lipsa de competență a Tribunalului, neregularități ale procedurii în fața Tribunalului care aduc atingere intereselor recurentului, precum și încălcarea dreptului Uniunii de către Tribunal.”
4. Regulamentul nr. 40/94
a) Versiunea aplicabilă a Regulamentului nr. 40/94
10. Dreptul material relevant în prezenta cauză este Regulamentul nr. 40/94, în versiunea în vigoare la momentul adoptării deciziei camerei de recurs.
11. Camera de recurs a OAPI a trebuit să țină seama de situația de fapt și de drept existente la momentul deciziei sale(5) . Acțiunea în fața Tribunalului era îndreptată, potrivit articolului 63 alineatul (1) din Regulamentul nr. 40/94(6), împotriva deciziei camerei de recurs. Existența unei erori de drept în cuprinsul deciziei s‑ar putea aprecia numai pe baza situației juridice de la momentul adoptării deciziei camerei de recurs contestate(7) . Astfel, Tribunalul și‑a întemeiat examinarea pe versiunea Regulamentului nr. 40/94 în vigoare la momentul adoptării respectivei decizii(8) . Această versiune este, prin urmare, relevantă și în procedura de recurs.
b) Dispoziții relevante
12. Articolul 50 alineatul (1) din Regulamentul nr. 40/94(9) stabilește:
„Titularul mărcii comunitare este declarat decăzut din drepturi ca urmare a unei cereri prezentate la Oficiu sau a unei cereri reconvenționale în cadrul unei acțiuni în contrafacere:
[…]
(c) în cazul în care, în urma utilizării de către titularul mărcii sau cu consimțământul acestuia pentru produsele sau serviciile pentru care este înregistrată, marca poate induce în eroare publicul, în special în ceea ce privește natura, calitatea sau proveniența geografică a acestor produse sau servicii.”
13. Articolul 52 alineatul (2) din regulamentul menționat(10) stabilește:
„Marca comunitară este, de asemenea, declarată nulă ca urmare a unei cereri depuse la Oficiu sau a unei cereri reconvenționale în cadrul unei acțiuni în contrafacere, în cazul în care utilizarea ei poate fi interzisă în temeiul unui alt drept anterior, în special:
(a) a unui drept la nume;
(b) a unui drept la imagine;
(c) a unui drept de autor;
(d) a unui drept de proprietate industrială,
conform dreptului intern care îi reglementează protecția.”
14. Articolul 63 din Regulamentul nr. 40/94(11) stabilește:
„(1) Hotărârile [a se citi «Deciziile»] camerelor de recurs prin care se pronunță asupra unei căi de atac pot forma obiectul unei acțiuni în fața Curții de Justiție.
(2) Acțiunea se înaintează pe motive de necompetență, încălcarea unor norme fundamentale de procedură, nerespectarea tratatului, nerespectarea dispozițiilor prezentului regulament sau a oricărei norme de drept [(12) ] privind aplicarea acestuia sau abuzul de putere.
(3) Curtea de Justiție are competența atât de a anula, cât și de a modifica hotărârea [a se citi «decizia»] atacată.
[…]
(6) Oficiul are obligația de a lua toate măsurile necesare pentru executarea hotărârii Curții de Justiție.”
5. Regulamentul (CE) nr. 2868/95 al Comisiei din 13 decembrie 1995 de punere în aplicare a Regulamentului (CE) nr. 40/94 al Consiliului privind marca comunitară(13) (denumit în continuare „regulamentul de aplicare”)
15. Facem trimitere aici la dispozițiile regulamentului de aplicare în versiunea relevantă la momentul deciziei diviziei de anulare(14), precum și la momentul deciziei camerei de recurs(15) .
16. Sub titlul „Cererea de decădere sau în nulitate”, norma 37 stabilește:
„O cerere de decădere sau în nulitatea mărcii comunitare […] cuprinde următoarele informații:
[…]
(b) în ceea ce privește motivele invocate în cerere:
[…]
(iii) în cazul unei cereri prezentate în conformitate cu articolul 52 alineatul (2) din regulament, precizări privind dreptul pe care se întemeiază cererea de declarare a nulității, precum și elemente care să demonstreze[(16) ] că solicitantul este titularul unuia dintre drepturile anterioare prevăzute la articolul 52 alineatul (2) din regulament sau că este abilitat, în temeiul legislației interne aplicabile, să se prevaleze de acest drept;
[…]”
B – Dreptul național
17. Potrivit articolului 8 alineatul 3 din CPI(17), în versiunea relevantă în speță(18), dacă sunt notorii, pot fi înregistrate ca marcă numai de către titular sau cu consimțământul acestuia sau al persoanelor menționate la alineatul 1(19) : numele de persoane, semnele utilizate în domeniile artistic, literar, științific, politic sau sportiv, denumirile și siglele de manifestări și cele ale unor organisme sau asociații fără scop lucrativ, precum și emblemele specifice acestora.
III – Istoricul cauzei
18. Tribunalul expune istoricul cauzei după cum urmează:
„1 Reclamantul, stilistul Elio Fiorucci, a dobândit în anii ’70, în Italia, o anumită notorietate. În urma unor dificultăți financiare în anii ’80, societatea sa, Fiorucci SpA, a fost supusă unei proceduri de insolvență.
2 La 21 decembrie 1990, Fiorucci a cedat prin contract intervenientei, Edwin Co. Ltd, multinațională japoneză, întregul său «patrimoniu creativ». Articolul 1 din contract prevedea:
«Societatea Fiorucci cedează, vinde și transferă societății Edwin […] care, la rândul său, dobândește:
– i) mărcile depuse în orice loc, sau care fac obiectul unor cereri de depunere în orice loc din lume, și toate brevetele, modelele ornamentale și utilitare și toate celelalte semne distinctive aparținând societății Fiorucci, astfel cum sunt enumerate în anexa la prezentul contract [...];
[…]
– iv) toate drepturile de utilizare exclusivă a denumirii «FIORUCCI», de a fabrica și de a vinde în exclusivitate îmbrăcăminte și alte produse semnate «FIORUCCI».
[…]
4 La 23 decembrie 1997, intervenienta a formulat la [OAPI] o cerere de înregistrare a mărcii verbale comunitare ELIO FIORUCCI […].
5 La 6 aprilie 1999, marca verbală ELIO FIORUCCI a fost înregistrată de OAPI […].
6 La 3 februarie 2003, reclamantul a prezentat o cerere de decădere și de declarare a nulității acestei mărci în temeiul articolului 50 alineatul (1) litera (c) și al articolului 52 alineatul (2) litera (a) din Regulamentul […] nr. 40/94 […] cu modificările ulterioare.
7 Prin Decizia din 23 decembrie 2004, divizia de anulare a OAPI a admis cererea de declarare a nulității mărcii ELIO FIORUCCI pentru încălcarea articolului 52 alineatul (2) din Regulamentul nr. 40/94 [...].
8 Divizia de anulare a considerat că articolul 21 alineatul 3 din Legge Marchi (legea italiană privind mărcile) [devenit articolul 8 alineatul 3 din [CPI] (codul italian al proprietății industriale)] era aplicabil și a anulat înregistrarea mărcii în cauză întrucât notorietatea numelui Elio Fiorucci era demonstrată, iar proba consimțământului […] pentru înregistrarea acestui nume ca marcă comunitară lipsea. [...]
9 În aceste condiții, intervenienta a introdus un recurs în fața camerei de recurs a OAPI, solicitând ca, prin modificarea deciziei atacate, cererea de declarare a nulității mărcii în cauză să fie respinsă, iar înregistrarea să fie menținută.
10 Prin Decizia din 6 aprilie 2006 […], Camera întâi de recurs a OAPI a admis recursul intervenientei și a anulat decizia diviziei de anulare, hotărând că în speță nu era aplicabilă cauza de nulitate relativă prevăzută la articolul 52 alineatul (2) din Regulamentul nr. 40/94, această speță neintrând sub incidența cazurilor prevăzute de reglementarea națională (articolul 8 alineatul 3 din [CPI]). Cererea de decădere din drepturi a titularului mărcii în cauză, întemeiată pe încălcarea articolului 50 alineatul (1) litera (c) din Regulamentul nr. 40/94, prezentată de reclamant a fost de asemenea respinsă de camera de recurs.
11 În particular, camera de recurs a precizat că rațiunea articolului 8 alineatul 3 din [CPI] era împiedicarea exploatării în scopuri comerciale, de către terți, a numelui unei persoane celebre. […] Camera de recurs a arătat că nu avea cunoștință despre existența unei jurisprudențe cu privire la acest aspect, dar că «cea mai bună doctrină italiană» părea să confirme că rațiunea dispoziției citate ar înceta să mai existe în cazul în care acest potențial comercial ar fi deja exploatat din plin. Camera de recurs a arătat că, în cauză, notorietatea numelui Elio Fiorucci pentru publicul italian nu se putea defini, desigur, ca rezultatul unei utilizări primare în domeniul extracomercial. […].
12 În ceea ce privește cererea de decădere prezentată în temeiul articolului 50 alineatul (1) litera (c) din Regulamentul nr. 40/94, camera de recurs a precizat că […]
13 […] publicul este conștient de utilizarea dată în mod curent patronimelor ca mărci comerciale, fără ca aceasta să însemne că respectivele patronime corespund unei persoane reale. În plus, camera de recurs a arătat că reclamantul, prin cesiunea din 1990, renunțase la toate drepturile de exploatare corespunzătoare atât mărcii FIORUCCI, cât și mărcii ELIO FIORUCCI. […]
14 […] În speță, camera de recurs a considerat că marca ELIO FIORUCCI, reprezentând numai numele unei persoane, nu oferea nicio indicație cu privire la proprietăți calitative determinate și că, prin urmare, nu putea avea loc nicio înșelare a publicului.”
IV – Hotărârea atacată
19. Prin acțiunea sa, domnul Fiorucci a solicitat atât anularea deciziei camerei de recurs, cât și decăderea din drepturile de marcă și declararea de către Tribunal a nulității mărcii comunitare în litigiu. El a invocat în acest sens încălcarea articolului 50 alineatul (1) litera (c) și a articolului 52 alineatul (2) din Regulamentul nr. 40/94.
20. Acțiunea sa a fost admisă în parte.
21. Astfel, Tribunalul a respins motivul de decădere invocat în temeiul articolului 50 alineatul (1) litera (c) din Regulamentul nr. 40/94, considerând că nu erau îndeplinite condițiile speciale caracteristice inducerii în eroare prin numele creatorului(20) . În plus, nu fusese dovedită utilizarea înșelătoare a mărcii(21) .
22. În cadrul examinării articolului 52 alineatul (2) litera (a) din Regulamentul nr. 40/94, Tribunalul s‑a ocupat pe larg(22) de interpretarea articolului 8 alineatul 3 din CPI și a precizat în această privință:
„50 În primul rând, trebuie să se constate că interpretarea articolului 8 alineatul 3 din [CPI], astfel cum a fost reținută de camera de recurs, nu este confirmată de cuprinsul acestei dispoziții, care vizează numele de persoane notorii, fără a face o distincție în funcție de domeniul în care a fost dobândită această notorietate.
[…]
53 În al doilea rând, contrar a ceea ce camera de recurs lasă să se înțeleagă […], chiar în ipoteza în care un nume de persoană notoriu ar fi fost deja înregistrat sau utilizat ca marcă de fapt, protecția acordată prin articolul 8 alineatul 3 din [CPI] nu este nicidecum superfluă sau lipsită de sens.
[…]
55 În consecință, nu este exclus ca un nume de persoană notoriu, înregistrat sau utilizat ca marcă pentru anumite produse sau servicii, să poată face obiectul unei noi înregistrări, pentru produse sau servicii diferite, care nu prezintă nicio asemănare cu cele care fac obiectul înregistrării anterioare. […]
56 Trebuie să se constate, în plus, că articolul 8 alineatul 3 din [CPI] nu prevede, pentru aplicarea sa, nicio altă condiție decât cea referitoare la caracterul notoriu al numelui de persoană respectiv. […]
57 În al treilea rând, nici fragmentele din lucrări ale unei părți a doctrinei, citate [în] decizia atacată, nu permit să se concluzioneze că interpretarea articolului 8 alineatul 3 din [CPI], astfel cum a fost reținută de camera de recurs în decizia atacată, este corectă.
58 Astfel, domnul Vanzetti, autor, împreună cu domnul Di Cataldo, al lucrării citate [în] decizia atacată, a participat la ședință ca avocat al reclamantului și a declarat că teza adoptată de camera de recurs nu decurgea în niciun fel din ceea ce scrisese acesta în lucrarea respectivă […].
59 În ceea ce îl privește pe domnul M. Ricolfi, […], acesta se referă, potrivit camerei de recurs, la «notorietatea [unui nume de persoană] ce rezultă dintr‑o utilizare primară foarte adesea fără caracter antreprenorial», ceea ce nu exclude în niciun fel notorietatea rezultată dintr‑o utilizare «antreprenorială», […].
60 Numai domnul Ammendola, […], evocă o utilizare într‑un «domeniu din afara pieței», fără a enunța însă în mod expres concluzia potrivit căreia articolul 8 alineatul 3 din [CPI] nu poate fi invocat pentru a proteja un nume de persoană a cărui notorietate nu a fost dobândită într‑un astfel de domeniu. În orice caz, având în vedere ansamblul considerațiilor de mai sus, Tribunalul nu poate, numai pe baza opiniei acestui singur autor, să supună aplicarea dispoziției în cauză unei condiții care nu decurge din cuprinsul acesteia.
61 Rezultă că, în interpretarea articolului 8 alineatul 3 din [CPI], camera de recurs a comis o eroare de drept. Consecința acestei erori a fost înlăturarea, în mod greșit, a aplicării acestei dispoziții la situația numelui reclamantului, deși este cert că este vorba despre un nume de persoană notoriu.
[…]”
23. Aceste considerații au determinat Tribunalul să anuleze, la punctul 1 din dispozitivul hotărârii, decizia camerei de recurs în măsura în care conține o eroare de drept în interpretarea articolului 8 alineatul 3 din CPI, dar nu și să declare și nulitatea mărcii în cauză. Camera de recurs nu examinat argumentul că și marca ELIO FIORUCCI a fost inclusă în cesiunea tuturor mărcilor și a tuturor semnelor distinctive. Cererea reclamantului privind modificarea deciziei camerei de recurs și declararea nulității mărcii în cauză nu putea fi admisă, întrucât aceasta ar fi presupus în cauză exercitarea unor competențe administrative și de investigare proprii OAPI și ar fi fost contrară echilibrului instituțional(23) .
V – Recursul și concluziile părților
24. Prin recursul formulat, recurenta contestă hotărârea atacată și solicită anularea punctului 1 din dispozitivul hotărârii. Cu titlu subsidiar, recurenta își sprijină cererea de anulare a hotărârii pe o pretinsă insuficiență a motivării. Cu titlu mai subsidiar, aceasta solicită ca, în orice caz, examinarea acestor argumente să fie încredințată OAPI. Cu titlu încă și mai subsidiar, recurenta își întemeiază cererea de anulare a hotărârii pe o pretinsă denegare de dreptate sub forma încălcării articolului 63 alineatul (3) din Regulamentul nr. 40/94. Ca ultim subsidiar, recurenta solicită ca examinarea acestor argumente să fie încredințată OAPI. În plus, recurenta solicită ca domnul Fiorucci să fie obligat la plata tuturor cheltuielilor de judecată efectuate în prima și în a doua instanță, respectiv, dacă recursul nu este admis, să se dispună compensarea cheltuielilor de judecată.
25. OAPI solicită Curții anularea hotărârii atacate și obligarea domnului Fiorucci la plata cheltuielilor de judecată.
26. Domnul Fiorucci solicită confirmarea punctelor 1, 3 și 4 din dispozitivul hotărârii atacate, modificarea punctelor 33-35 din hotărârea menționată și rambursarea cheltuielilor efectuate în procedura de recurs.
27. Recurenta solicită respingerea cererii de modificare formulate de domnul Fiorucci.
VI – Aprecierea motivelor de recurs
A – Primul și al doilea motiv de recurs: încălcarea articolului 52 alineatul (2) din Regulamentul nr. 40/94 și a articolului 8 alineatul 3 din CPI
28. Întrucât dispozițiile menționate sunt interdependente, dată fiind structura normativă a articolului 52 alineatul (2) din Regulamentul nr. 40/94, iar argumentele părților se suprapun în această privință, considerăm că este indicat să examinăm împreună primele două motive de recurs. Din punctul de vedere al conținutului, argumentele părților se pot subdiviza în măsura în care, pe de o parte, pun în general în discuție aplicabilitatea în cauză a articolului 52 alineatul (2) litera (a) din Regulamentul nr. 40/94, iar, pe de altă parte, ridică problema interpretării articolului 8 din CPI în cadrul aplicării Regulamentului nr. 40/94.
1. Articolul 52 alineatul (2) litera (a) din Regulamentul nr. 40/94 este inaplicabil?
29. Mai întâi, trebuie să analizăm domeniul de aplicare material al articolului 52 alineatul (2) litera (a) din Regulamentul nr. 40/94. Recurenta susține astfel că prerogativa de înregistrare acordată de articolul 8 din CPI protejează interesele pur patrimoniale cu privire la semnele devenite notorii în domeniul extracomercial. Articolul 52 alineatul (2) litera (a) din Regulamentul nr. 40/94 vizează în schimb protecția dreptului la nume ca drept la personalitate. Domnul Fiorucci nu a demonstrat însă încălcarea acestora.
a) Domeniul de aplicare material al articolului 52 alineatul (2) litera (a) din Regulamentul nr. 40/94
30. Potrivit articolului 52 alineatul (2) din Regulamentul nr. 40/94, cererea de declarare a nulității poate fi întemeiată „în special” pe un drept la nume [litera (a)], dar și pe un drept la imagine [litera (b)], pe un drept de autor [litera (c)], pe un drept de proprietate industrială [litera (d)] sau în temeiul unui alt drept anterior, în cazul în care utilizarea mărcii contestate poate fi interzisă, conform legislației care îi reglementează protecția.
31. Astfel, domeniul de aplicare al acestei dispoziții este conceput să fie larg și deschis. Drepturile menționate în mod expres, însă nu exhaustiv, în această dispoziție au, toate, o natură diferită de dreptul mărcilor. Făcând abstracție de acest aspect, toate au în comun doar faptul că, independent de temei, conferă titularului dreptul de a interzice utilizarea lor.
32. Prin urmare, având în vedere modul de redactare a dispoziției, sfera acesteia nu poate fi limitată la încălcarea intereselor referitoare la dreptul la personalitate sau a intereselor imateriale privind creația intelectuală ale titularului de drepturi, cu atât mai mult cu cât atât dreptul de autor, cât și dreptul de proprietate industrială se situează în general în domeniul material. Interpretarea literală și sistematică a articolului 52 alineatul (2) litera (a) din Regulamentul nr. 40/94 pledează astfel împotriva unei înțelegeri restrictive a respectivei dispoziții.
33. Practica decizională a camerelor de recurs ale OAPI confirmă această interpretare. Acestea au admis cereri de declarare a nulității în temeiul drepturilor la imagine(24) și a unui drept asupra unei reprezentări a unei frunze de viță protejată prin drept de autor (25) și a recunoscut aplicabilitatea articolului 52 alineatul (2) din Regulamentul nr. 40/94 în cazul unui titlu de film(26), fără să aducă în discuție o restrângere teleologică precum cea susținută de recurentă.
b) Concluzie intermediară
34. Prin urmare, articolul 52 alineatul (2) din Regulamentul nr. 40/94 este aplicabil în speță, dacă există într‑adevăr dreptul revendicat de domnul Fiorucci în temeiul articolul 8 din CPI.
2. Aprecierea eronată a articolului 8 din CPI conduce la o încălcare a articolului 52 alineatul (2) litera (a) din Regulamentul nr. 40/94?
a) Argumentele părților
35. Recurenta și OAPI consideră că articolul 8 din CPI ar fi fost interpretat în mod eronat de Tribunal, iar aceasta ar determina în mod obligatoriu o încălcare a articolului 52 alineatul (2) litera (a) din Regulamentul nr. 40/94.
36. În opinia recurentei, articolul 8 alineatul 3 din CPI a devenit, prin trimit erea la articolul 52 alineatul (2) din Regulamentul nr. 40/94, „parte integrantă din ordinea juridică a Uniunii Europene”. Articolul 8 alineatul 3 din CPI nu i‑ar conferi domnului Fiorucci, ca purtător al numelui, niciun drept de a interzice utilizarea unei mărci, ci doar un drept de prioritate la înregistrarea numelui ca marcă. Domnul Fiorucci înregistrase deja mărci cuprinzând componenta FIORUCCI, printre care, pe lângă mărcile italiene FIORUCCI, și marca neozeelandeză ELIO FIORUCCI. Ulterior, acesta cesionase mărcile respective recurentei prin intermediul Fiorucci SpA. Domnul Fiorucci nu ar mai putea în prezent să înregistreze alte mărci cu componenta FIORUCCI împotriva voinței titularului mărcii, din cauza riscului de confuzie cu mărcile deja protejate(27) .
37. În plus, articolul 8 alineatul 3 din CPI nu s‑ar aplica decât în privința unor nume care au dobândit inițial notorietate în afara domeniului comercial. Aceasta ar rezulta atât din doctrina italiană, cât și din deciziile adoptate până în prezent cu privire la articolul 8 alineatul 3 din CPI, care au avut ca obiect numai „semne din domeniul extracomercial”. Ar fi de neînțeles faptul că Tribunalul nu s‑a referit la această jurisprudență, invocată și în primă instanță.
38. OAPI invocă în esență faptul că Tribunalul nu a examinat efectul pe care îl are cesiunea tuturor mărcilor cu componenta FIORUCCI asupra interpretării articolului 8 alineatul 3 din CPI. Înregistrarea acestor mărci ar fi avut loc cu consimțământul domnului Fiorucci. Prin aceasta, dreptul său în temeiul articolului 8 alineatul 3 din CPI s‑ar fi epuizat. Articolul 52 alineatul (2) litera (a) din Regulamentul nr. 40/94 ar face trimitere la articolul 8 alineatul 3 din CPI. Astfel, aprecierea eronată a dispoziției italiene ar putea fi de natură să constituie o încălcare a articolului 52 alineatul (2) litera (a) din Regulamentul nr. 40/94.
39. Domnul Fiorucci respinge acest argument, considerându‑l, pe de o parte, inadmisibil, întrucât nu a fost invocat în primă instanță, și, pe de altă parte, neîntemeiat.
b) Aspecte care trebuie clarificate
40. Dat fiind faptul că articolul 8 din CPI nu constituie o normă de drept al Uniunii, ci provine din dreptul italian, vom examina mai întâi în ce mod trebuie să fie luat în considerare acesta la aplicarea articolului 52 alineatul (2) din Regulamentul nr. 40/94.
41. Într‑o a doua etapă, trebuie să ne referim la aspectul dacă, și în ce măsură, o interpretare eronată în drept a articolului 8 din CPI poate fi invocată în fața instanțelor Uniunii.
i) Structura normativă a articolului 52 alineatul (2) litera (a) din Regulamentul nr. 40/94 în raport cu dreptul național: dreptul Uniunii nu încorporează dreptul național
– Interpretarea literală și sistematică a dispoziției
42. Dacă se examinează formularea articolului 52 alineatul (2) litera (a) din Regulamentul nr. 40/94, se observă că respectiva dispoziție face o distincție între „[dreptul] comunitar sau
[...] [dreptul] intern”(28) în ceea ce privește justificarea interzicerii de utilizare în temeiul dreptului la nume. Din această abordare duală de către legiuitor rezultă că, la aplicarea articolului 52 alineatul (2) litera (a) din Regulamentul nr. 40/94, dreptul național poate fi examinat, ca un aspect preliminar, atunci când se pune problema examinării relevanței unui drept la nume în raport cu o marcă ulterioară
43. Această împrejurare nu conferă însă dreptului național un caracter de drept al Uniunii. În special, jurisprudența potrivit căreia dreptul internațional
poate constitui parte integrantă din dreptul Uniunii nu are relevanță în speță(29) . Dimpotrivă, chiar modul de redactare a dispoziției în discuție pledează împotriva unei încorporări a dreptului național în dreptul Uniunii și în favoarea unei distincții între cele două materii juridice. Prin urmare, articolul 8 din CPI își păstrează și în cadrul examinării elementelor constitutive ale „dreptului la nume” calitatea de dispoziție de drept național.
– Poziția specială a dreptului național în lumina regulamentului de aplicare
44. O examinare a regulamentului de aplicare confirmă că dreptul național, la care se face referire în articolul 52 alineatul (2) din Regulamentul nr. 40/94, nu este absorbit de dreptul Uniunii, ci trebuie încadrat într‑un context de reglementare de sine stătător, diferit de dreptul Uniunii.
45. Potrivit normei 37, solicitantul trebuie să prezinte „elemente care să demonstreze
că […] este titularul unuia dintre drepturile anterioare prevăzute la articolul 52 alineatul (2) din regulament sau că este abilitat, în temeiul legislației interne aplicabile, să se prevaleze de acest drept”(30) .
46. Prin urmare, solicitantului îi revine obligația de susținere a pretențiilor și sarcina probei în fața OAPI cu privire la aspectul că dreptul în discuție de care pretinde că se poate prevala îi permite interzicerea utilizării unei mărci ulterioare(31) .
47. La prima vedere, această repartizare a obligației de susținere a pretențiilor și a sarcinii probei pare neobișnuită din moment ce apropie situația juridică națională de observațiile cu privire la situația de fapt(32) . La o examinare mai aprofundată, acest aspect se dovedește însă potrivit și corespunzător funcției dreptului național în cazul în care se face referire la acesta în cadrul dispozițiilor de drept al Uniunii.
48. Dreptul național și dreptul Uniunii nu au, într‑adevăr, aceeași natură în procedurile întemeiate pe dreptul Uniunii și prezintă în aplicarea lor diferențe practice importante. Aceste diferențe sunt evidente și în practica jurisdicțională.
ii) Poziția specială a dreptului național în practica jurisdicțională a instanțelor Uniunii
– Observație introductivă generală
49. Instanțele Uniunii au misiunea de a asigura „respectarea dreptului în interpretarea și aplicarea tratatelor” (33) (articolul 19 TUE). În principiu, interpretarea dreptului național nu face parte din atribuțiile acestora. Acest aspect este lăsat în sarcina instanțelor din statele membre. Cu toate acestea, la aplicarea dispozițiilor de drept al Uniunii, precum în speță, pot apărea întrebări referitoare la conținutul și la interpretarea dreptului național.
50. Instanțele Uniunii nu au la dispoziție instrumente specifice pentru a examina situația juridică națională în raport cu o anumită situație de fapt. Dreptul Uniunii nu prevede o sesizare a instanțelor supreme naționale sau a altor autorități naționale pentru a obține o clarificare cu caracter obligatoriu a unei situații juridice naționale concrete, după modelul cererii de pronunțare a unei hotărâri preliminare.
51. De asemenea, dreptul procedural al Uniunii nu prevede suspendarea obligatorie a procedurii pentru a permite părților să sesizeze instanțele statelor membre și, pe calea unei acțiuni declaratorii, să obțină o clarificare a situației juridice. De regulă, instanțelor Uniunii și, a fortiori,
celorlalte autorități însărcinate cu aplicarea dreptului Uniunii(34) le‑ar fi mult mai dificil, din motive practice evidente, să stabilească cu exactitate care este legislația națională aplicabilă unei anumite situații de fapt decât să aprecieze cazul sub aspectele sale care privesc dreptul Uniunii.
52. Desigur, articolul 24 alineatul (2) din Statut(35) deschide Curții în general posibilitatea de a cere statelor membre „toate informațiile pe care le consideră necesare pentru soluționarea procesului”, însă această dispoziție nu este de ajutor, pe de o parte, în cazul în care Curtea se vede confruntată cu dreptul național al unui stat nemembru și, pe de altă parte, în cazul în care o cerere de informații, de exemplu, cu privire la conținutul dispozițiilor naționale fiscale, nu echivalează cu o clarificare a unei situații juridice aplicabile unui anumit caz specific dată de o instanță și care are caracter obligatoriu.
– Dreptul național în contextul articolului 52 alineatul (2) din Regulamentul nr. 40/94
53. Instanțele Uniunii nu ar trebui să se preocupe de această problemă, cel puțin în cazul articolului 52 alineatul (2) din Regulamentul nr. 40/94, care prezintă interes în speță, întrucât, potrivit regulamentului de aplicare, solicitantul are sarcina de a face dovada dreptului de care se prevalează. Prin urmare, aprecierea elementelor de probă prezentate – și nimic altceva(36) – constituie sarcina OAPI, respectiv, dacă procedura continuă, a instanțelor sesizate ale Uniunii.
54. Este adevărat că în cazul acțiunilor judiciare lipsește o dispoziție specifică care să corespundă normei 37 din regulamentul de aplicare. Cu toate acestea, nu există niciun argument pentru a deroga, în privința acțiunilor judiciare, de la principiul prevăzut de această normă. Dacă obiectul litigiului dedus judecății camerei de recurs și a Tribunalului este identic(37), aceasta ar trebui să fie valabilă, pe cale de consecință, și în ceea ce privește stabilirea și conținutul obligației de susținere a pretențiilor și a sarcinii probei care revine părților.
55. Din perspectiva persoanei care aplică dreptul Uniuni, dreptul național care trebuie examinat ca o chestiune prealabilă depășește sfera juridică și se apropie de domeniul factual supus administrării probelor(38) .
56. Prin faptul că plasează dreptul național care trebuie examinat ca o chestiune prealabilă în planul obligației de susținere a pretențiilor și a sarcinii probei(39), dreptul Uniunii se găsește, pe de o parte, în concordanță cu principiile clasice ale dreptului internațional privat(40) . Pe de altă parte, această abordare, care, în domeniul dreptului Uniunii privitor la mărci, pare a fi consacrată în mod implicit în dreptul pozitiv prin regulamentul de aplicare, corespunde și practicii instanțelor internaționale și a instanțelor arbitrale internaționale(41) : principiul iura novit curia se aplică, atunci când este cazul, în domeniul ce corespunde dreptului internațional, nu și dreptului național(42), al căruia conținut trebuie demonstrat, eventual, prin probe și care trebuie apreciat pe baza argumentelor părților, fără ca instanța să aibă obligația unei clarificări mai cuprinzătoare.
– Concluzie intermediară
57. Prin urmare, simpla trimitere la dreptul național din Regulamentul nr. 40/94 nu transformă acest drept în drept al Uniunii, însă o apreciere eronată a dreptului național, atunci când devine relevant ca o chestiune prealabilă pentru îndeplinirea elementelor constitutive ale articolului 52 alineatul (2) litera (a) din Regulamentul nr. 40/94, poate conduce la confirmarea sau la excluderea incorectă a unui element constitutiv, cum ar fi dreptul la nume care se opune utilizării unei mărci.
58. Vom analiza în continuare dacă un motiv întemeiat pe o astfel de apreciere poate fi examinat de Tribunal sau de Curte în procedura de recurs.
iii) Motivul întemeiat pe încălcarea articolului 8 alineatul 3 din CPI invocat în fața instanțelor Uniunii
59. Memoriul recurentei și cel al domnului Fiorucci se referă, în parte, în detaliu, la abordările diferite în ceea ce privește interpretarea dispoziției menționate în doctrina italiană, pe care fiecare dintre părți încearcă să le utilizeze în susținerea propriei poziții. Nu se face referire în acest sens la aspectul dacă, în calitate de instanță de recurs, Curtea are în general competența să examineze aprecierea dreptului național realizată de Tribunalul de Primă Instanță. În cadrul ședinței, recurenta s‑a pronunțat în favoarea unei posibilități totale de examinare a dreptului național de către instanța de recurs, în măsura în care dispozițiile de drept al Uniunii fac trimitere la aceasta. Dimpotrivă, OAPI apreciază este posibil numai un control limitat la verificarea erorilor vădite, și acesta pe baza probelor prezentate Tribunalului. Domnul Fiorucci consideră că instanța de recurs trebuie să se limiteze strict la o examinare a dreptului Uniunii.
60. O analiză a dispozițiilor de drept al mărcilor și de drept procedural indică în primul rând că criteriul de verificare în fața instanțelor Uniunii nu trebuie să fie în mod obligatoriu același atunci când se pune problema dacă se poate examina aplicarea corectă din punct de vedere juridic a dreptului național. Procedurile în primă instanță în fața Tribunalului și procedurile de recurs în fața Curții sunt guvernate de principii diferite. Acestea se bazează pe ideea că dreptul național se debarasează de caracterul său normativ în fața instanțelor Uniunii, fiind asimilat într‑o oarecare măsură unui element de fapt prezentat de părți. Pentru acest motiv, fiind tratat ca un element de fapt, dreptul național nu poate fi examinat decât în măsură limitată de instanța de recurs.
– Aprecierea dreptului național de către Tribunal în lumina articolului 63 din Regulamentul nr. 40/94 (în prezent, articolul 65 din Regulamentul nr. 207/2009)
61. Potrivit articolului 63 alineatul (2) din Regulamentul nr. 40/94, o acțiune împotriva deciziei camerei de recurs se înaintează în fața Curții de Justiție „pe motive de necompetență, încălcarea unor norme fundamentale de procedură, nerespectarea tratatului, nerespectarea dispozițiilor prezentului regulament sau a oricărei norme de drept privind aplicarea acestuia sau abuzul de putere”.
62. Prin noțiunea „Curte de Justiție” din această dispoziție este vizată Curtea de Justiție în ansamblu, ca organism, nu ca instanță(43) . Astfel, articolul 63 alineatul (2) din Regulamentul nr. 40/94 trebuie citit astfel încât acțiunea înaintată la Tribunal,
printre altele, se poate întemeia pe „nerespectarea tratatului, nerespectarea dispozițiilor prezentului regulament sau a oricărei norme de drept privind aplicarea acestuia ”(44) .
63. Mai întâi trebuie să examinăm ce trebuie să se înțeleagă prin „norm[ă] de drept privind aplicarea [Regulamentului nr. 40/94]”.
64. Interpretată literal, noțiunea generală „normă de drept” cuprinde nu numai dispozițiile de drept al Uniunii, ci și pe cele din dreptul statelor membre. Astfel, Regulamentul nr. 40/94 conține numeroase trimiteri la dreptul național, în special în situații în care, precum în cauză, drepturile anterioare se opun mărcii comunitare(45) .
65. În plus, prin normele de drept „privind aplicarea acestuia” nu sunt vizate numai dispozițiile regulamentului de aplicare. Dacă am lua în considerare o interpretare restrictivă, care să cuprindă doar regulamentul de aplicare, trimiterile din Regulamentul nr. 40/94 la dreptul național nu ar fi cuprinse în această dispoziție, rămânând în afara controlului Tribunalului. În lumina principiului protecției juridice efective, o asemenea situație ar fi problematică.
66. Celelalte versiuni lingvistice(46) confirmă interpretarea Regulamentului nr. 40/94 într‑un sens favorabil protecției juridice. În acest sens, observăm că, spre exemplu, versiunea franceză a articolului 63 alineatul (2) din Regulamentul nr. 40/94 privește „ violation du traité, du présent règlement ou de toute règle de droit relative à
leur application (47) ”. Pronumele posesiv „ leur ” la plural indică – cu mult mai mare claritate decât în versiunea germană – faptul că sunt vizate atât aplicarea tratatului, cât și cea a Regulamentului nr. 40/94. O limitare a noțiunii de „norme de drept” la dispozițiile regulamentului de aplicare, ce se referă numai la Regulamentul nr. 40/94, nu și la tratat ca atare, ar fi lipsită de sens fie și numai din această cauză(48) . Astfel, noțiunea de normă de drept include toate dispozițiile care se aplică la interpretarea și la aplicarea Regulamentului nr. 40/94 și ale tratatului.
67. Cu titlu de concluzie intermediară, se poate constata că o interpretare eronată în drept a dreptului național poate fi invocată, în orice caz, în fața Tribunalului, în măsura în care dreptul național respectiv este aplicabil în cadrul aplicării Regulamentului nr. 40/94(49) .
68. Având în vedere aceste aspecte, nu se poate contesta că hotărârea atacată(50) a întreprins o verificare amănunțită a articolului 8 alineatul 3 din CPI în lumina probelor prezentate camerei de recurs(51), conform articolului 63 din Regulamentul nr. 40/94.
69. Prin aceasta însă nu s‑a soluționat aspectul, decisiv pentru prezenta procedură de recurs, dacă aprecierea dreptului național, astfel cum a fost întreprinsă în mod întemeiat de Tribunal, conform articolului 63 alineatul (2) din Regulamentul nr. 40/94, poate fi supusă controlului Curții.
iv) Articolul 58 din Statutul Curții de Justiție nu permite aprecierea dreptului național de către instanța de recurs
70. Potrivit articolului 58 din Statutul Curții de Justiție, recursul se limitează la chestiuni de drept. Acesta poate fi întemeiat pe motive care privesc lipsa de competență a Tribunalului, neregularități ale procedurii în fața Tribunalului care aduc atingere intereselor recurentului, precum și încălcarea dreptului Uniunii de către Tribunal.
– Interpretarea literală
71. Dacă avem în vedere numai textul articolului 58 din Statutul Curții, Curtea nu se poate pronunța asupra unui motiv de recurs întemeiat pe o încălcare a dreptului național. Prin intermediul unui astfel de motiv de recurs, nu s‑ar invoca o „nerespectare a dreptului Uniunii” de către Tribunal, ci o eventuală eroare în aplicarea dreptului național.
72. Faptul că articolul 52 alineatul (2) din Regulamentul nr. 40/94 poate reclama recurgerea la dreptul național pentru a constata o eventuală relevanță a drepturilor la nume anterioare în raport cu o marcă mai recentă nu transformă totuși dreptul național invocat într‑un drept al Uniunii care poate fi atacat în recurs(52) .
73. De altfel, această concluzie este susținută nu numai de structura și de formularea dispoziției materiale, ci și de examinarea ansamblului dispozițiilor procesuale referitoare la acțiune și la recurs.
– Interpretarea sistematică
74. O comparație între articolul 58 din Statutul Curții, pe de o parte, și articolul 63 alineatul (2) din Regulamentul nr. 40/94, pe de altă parte, permite să se observe, în primul rând, faptul că această din urmă dispoziție supune în mod expres orice normă de drept referitoare la aplicarea Regulamentului nr. 40/94 unui control în cadrul acțiunii, în timp ce Statutul Curții vizează, în ceea ce privește recursul, în mod expres noțiunea mai restrânsă de drept al Uniunii . Legiuitorul ar fi putut cu ușurință să preia distincția subtilă de la articolul 63 alineatul (2) din Regulamentul nr. 40/94 și în cadrul articolul 58 din Statutul Curții și ar fi putut extinde competența instanței de recurs nu numai la dreptul Uniunii, ci, printr‑o formulare paralelă, și la celelalte „norme de drept privind aplicarea acestuia”.
75. Aceasta însă nu s‑a întâmplat, contrar dispozițiilor articolului 263 al doilea paragraf TFUE, în privința acțiunilor formulate în primă instanță. Dacă se compară articolul 263 al doilea paragraf TFUE cu articolul 63 alineatul (2) din Regulamentul nr. 40/94, pe de o parte, și cu articolul 58 din Statut, pe de altă parte, devine clar că în recurs, spre deosebire, poate, de prima instanță, în principiu, nu se poate efectua o examinare a normelor de drept care nu își au originea în dreptul Uniunii.
76. Nici articolul 256 alineatul (1) al doilea paragraf TFUE nu justifică o altă concluzie. Este adevărat că acesta deschide în general posibilitatea „unui recurs [...] limitat la chestiuni de drept”, care, la prima vedere, ar putea include și chestiunile referitoare la dreptul național. Cu toate acestea, recursul trebuie să rămână „în [...] limitele prevăzute de statut”, ceea ce exclude din nou invocarea unei nerespectări a dreptului național în procedura de recurs.
77. Evaluarea sistematică a dispozițiilor aplicabile acțiunilor și recursurilor pledează, așadar, tot pentru excluderea în principiu a examinării dispozițiilor de drept naționale în procedura de recurs. Această concluzie este coerentă și pentru că norma de drept național, din perspectiva unei persoane care aplică dreptul Uniunii, face parte din aspectele de fapt a căror constatare nu revine instanței de recurs, cu excepția cazului denaturării de către Tribunal a conținutului memoriilor sau a elementelor de probă prezentate în primă instanță(53) .
78. Prin urmare, eventualele erori de drept în aplicarea articolului 52 alineatul (2) din Regulamentul nr. 40/94 cu privire la sfera de protecție a „unui alt drept anterior” pot fi examinate cuprinzător și în instanța de recurs dacă respectivul drept anterior își are rădăcinile în dreptul Uniunii, însă numai în acțiunea formulată în primă instanță dacă dreptul național prezintă importanță pentru protecția acestui alt drept anterior.
– Concluzie intermediară
79. Dacă ne întemeiem pe această interpretare strictă, motivul de recurs întemeiat pe o încălcare a articolului 8 alineatul 3 din CPI trebuie respins ca inadmisibil, fără o examinare pe fond. Dreptul procedural al Uniunii prevede, în orice caz, în contextul regulamentului privind mărcile pertinent în speță, un sistem de căi de atac clar echilibrat, în două trepte: potrivit acestuia, un motiv al acțiunii întemeiat pe dreptul național, în conformitate cu articolul 63 alineatul (2) din Regulamentul nr. 40/94, este admisibil, însă un motiv de recurs întemeiat pe respectiva dispoziție este în principiu inadmisibil.
– Lipsa unei denaturări
80. Este adevărat că, prin asimilarea dreptului intern cu faptele în aplicarea articolului 52 alineatul (2) din Regulamentul 40/94, se deschide o posibilitate, foarte limitată, ca acesta să fie examinat în recurs. În principiu, Tribunalul este singurul competent să constate și să aprecieze faptele pertinente, precum și să aprecieze elementele de probă(54) . Or, suntem în prezența unei chestiuni de drept care poate fi abordată în cadrul recursului în cazul în care se invocă faptul că inexactitatea materială a constatărilor rezultă clar din memoriile prezentate în primă instanță(55) sau că Tribunalul a denaturat elementele de probă care i‑au fost prezentate. Această din urmă abordare a fost confirmată, pentru cazul în care aprecierea elementelor de probă existente apare ca fiind vădit greșită(56), dar o asemenea situație există, în orice caz, dacă o asemenea denaturare reiese în mod evident din înscrisurile din dosar, fără a fi necesară o nouă apreciere a faptelor și a probelor(57) .
81. O astfel de critică, întemeiată pe denaturare, formulată împotriva hotărârii atacate nu poate fi primită. Dimpotrivă, Tribunalul a analizat în profunzime formularea dispoziției italiene în cauză și a apreciat în mod logic și coerent materialul probatoriu din doctrina italiană prezentat în fața camerei de recurs și în fața sa. Nu există elemente care să indice existența unei denaturări a susținerilor părților sau a elementelor de probă.
82. Tribunalul nu era obligat să angajeze alte cercetări cu privire la situația juridică națională. Dimpotrivă, întrucât obiectul litigiului din procedura în fața Tribunalului este definit de obiectul litigiului care s‑a aflat pe rolul camerei de recurs(58), Tribunalul trebuia să se limiteze la elementele litigiului cu care a fost sesizată camera de recurs și în ceea ce privește situația juridică națională. Acest aspect rezultă, pe de o parte, din calificarea dreptului național ca element de fapt supus sarcinii probei și, pe de altă parte, din faptul că examinarea legalității unei decizii a camerei de recurs poate avea loc numai pe baza dovezilor care au fost deja prezentate camerei de recurs(59) .
83. Tribunalul trebuia să stabilească dacă aprecierea dreptului național efectuată în această privință de camera de recurs era întemeiată sau dacă, dimpotrivă, trebuia să se confirme o încălcare a unei norme de drept care urma a fi utilizată în aplicarea Regulamentului nr. 40/94(60) . Aspectul susținut de recurentă, conform căruia s‑ar fi făcut în plus trimitere în primă instanță la diverse decizii pertinente ale instanțelor italiene care nu au fost apreciate de Tribunal, nu prezintă relevanță, întrucât, chiar dacă Tribunalului îi revine misiunea de a efectua inclusiv controlul legalității deciziilor adoptate de camera de recurs, acesta nu poate totuși să analizeze dovezi care au fost prezentate prima dată în anexele la cererea introductivă(61) .
v) Delimitare în raport cu clauza compromisorie (articolul 272 TFUE)
84. În cazul clauzei compromisorii nu se pune problema unei reglementări subtile și complexe, cum este aceea în care dispozițiile privind dreptul mărcilor interacționează cu cele de drept procedural.
85. Situația în care se aplică clauza compromisorie se caracterizează prin faptul că instanțele Uniunii sunt competente „să se pronunțe în temeiul unei clauze compromisorii cuprinse într‑un contract de drept public sau de drept privat, încheiat de Uniune sau în numele acesteia” (articolul 272 TFUE) și de regulă dreptul unui stat membru este declarat aplicabil în calitate de drept material.
86. În speță, nu este necesar să se abordeze problema dacă situația juridică referitoare la posibilitatea de examinare a dreptului național de către instanța de recurs s‑ar prezenta altfel în cazul în care s‑ar invoca o încălcare a dreptului național în fața instanțelor Uniunii pe baza unei clauze compromisorii.
3. Concluzie cu privire la primul și la al doilea motiv de recurs
87. Dat fiind faptul că în recurs nu pot fi invocate nici o încălcare a articolului 52 alineatul (2) litera (a) din Regulamentul nr. 40/94, nici o încălcare a articolului 8 din CPI, primul și al doilea motiv de recurs trebuie respinse.
B – Al treilea și al patrulea motiv de recurs: insuficiența motivării și denegarea de dreptate, respectiv încălcarea articolului 63 alineatul (3) din Regulamentul nr. 40/94
88. Și aceste două motive de recurs pot fi analizate împreună, întrucât privesc în esență repartizarea competențelor între Tribunal și camera de recurs și în special întinderea competenței de examinare a Tribunalului.
1. Insuficiența motivării
89. Cu titlu subsidiar, recurenta își întemeiază cererea pe o pretinsă insuficiență a motivării, întrucât Tribunalul nu a abordat argumentele și probele sale potrivit cărora domnul Fiorucci și‑a dat consimțământul la înregistrarea mărcii. Acest pretins consimțământ se putea, pe de o parte, „prezuma” din faptul că cererea de declarare a nulității a fost înaintată abia după câțiva ani de la notificarea și înregistrarea mărcii în cauză; pe de altă parte, camerei de recurs i‑ar fi fost prezentată o declarație a unui angajat cu funcții de conducere al Fiorucci SpA, în fața căruia domnul Fiorucci și‑a dat consimțământul.
90. Trebuie amintit de la început că problema de a stabili dacă motivarea unei hotărâri a Tribunalului este contradictorie sau insuficientă reprezintă o problemă de drept care poate fi invocată, ca atare, în cadrul unui recurs(62) .
91. Potrivit articolului 36 din Statutul Curții, care, conform articolului 53 alineatul (1) din Statut, este aplicabil și Tribunalului, hotărârile Tribunalului se motivează. Această dispoziție nu prevede cerințe mai detaliate referitoare la această obligație de motivare.
92. Dintr‑o jurisprudență constantă rezultă că obligația de motivare ce revine Tribunalului nu impune acestuia în special să facă o expunere care să urmeze în mod exhaustiv și unul câte unul toate argumentele prezentate de părțile în litigiu și că motivarea Tribunalului poate fi, așadar, implicită, cu condiția să permită persoanelor interesate să cunoască motivele pentru care Tribunalul nu a admis argumentele lor, iar Curții să dispună de elemente suficiente pentru a exercita controlul(63) .
93. Tribunalul nu a examinat, la punctele 64 și 65 din hotărârea atacată, argumentele recurentei cu privire la relevanța consimțământului domnului Fiorucci întrucât camera de recurs nu respinsese cererea de declarare a nulității pentru acest motiv, iar Tribunalul nu putea să înlocuiască motivarea furnizată cu propria motivare.
94. Prin aceasta, Tribunalul și‑a îndeplinit obligația de motivare. Problema dacă aprecierea sa a fost sau nu a fost corectă nu se pune în speță. Prin urmare, nu există indicii pentru o insuficiență a motivării.
2. Denegarea de dreptate sau încălcarea articolului 63 alineatul (3) din Regulamentul nr. 40/94
95. Cu titlu și mai subsidiar, recurenta își întemeiază cererea pe o pretinsă denegare de dreptate. În mod eronat, Tribunalul nu ar fi examinat problematica dobândirii mărcii ELIO FIORUCCI luând în considerare obiectul litigiului care s‑a aflat pe rolul camerei de recurs și ar fi renunțat, în mod eronat în drept, la o posibilă modificare a deciziei camerei de recurs în favoarea recurentei, încălcând astfel articolul 63 alineatul (3) din Regulamentul nr. 40/94.
96. Ca ultim subsidiar, recurenta solicită ca examinarea acestor argumente să fie încredințată OAPI.
97. Cu toate acestea, nu se poate contesta faptul că Tribunalul a examinat în hotărârea atacată, cu privire la articolul 8 din CPI, pretinsa relevanță a cesiunii contractuale a mărcii – invocată și de OAPI – și că avut în vedere o posibilă modificare a deciziei camerei de recurs.
98. Este adevărat că articolul 63 alineatul (3) din Regulamentul nr. 40/94 permite în principiu Tribunalului, pe lângă anulare, și modificarea deciziei camerei de recurs.
99. În prezenta cauză nu a existat însă niciun motiv pentru a proceda la o astfel de modificare. Având în vedere obiectul litigiului, Tribunalul nu avea posibilitatea de lua o hotărâre de modificare. Protecția juridică din domeniul dreptului mărcilor este structurată pe trei niveluri și astfel concepută încât, la nivelul faptelor, rolul central, care își pune amprenta pe obiectul litigiului, revine camerei de recurs. Pentru acest motiv, punctul 64 din hotărârea atacată indică în mod întemeiat că, în speță, camera de recurs nu și‑a centrat decizia pe aspectul dobândirii mărcii și că cererea de declarare a nulității (și implicit articolul 8 din CPI) a fost respinsă pentru alte motive. O examinare nouă și cuprinzătoare, care să includă această problemă, a dreptului național, care trebuie apreciat ca un element de fapt și, prin aceasta, ca o parte componentă a obiectului litigiului, nu revine instanțelor Uniunii.
100. O încălcare a articolului 63 alineatul (3) din Regulamentul nr. 40/94 este în această privință la fel de puțin evidentă ca denegarea de dreptate invocată de recurentă.
101. În orice caz, potrivit articolului 63 alineatul (6) din Regulamentul nr. 40/94, OAPI are obligația de a lua toate măsurile necesare pentru executarea hotărârii Curții de Justiție. În condițiile anulării totale sau parțiale a deciziei unei camere de recurs, aceasta poate însemna că, în conformitate cu articolul 1 litera (d) din Regulamentul (CE) nr. 2082/2004 al Comisiei din 6 decembrie 2004 de modificare a Regulamentului (CE) nr. 216/96 de stabilire a regulamentului de procedură al camerelor de recurs ale Oficiului pentru Armonizare în cadrul Pieței Interne (mărci, desene și modele industriale)(64), trebuie realizată „reexaminarea de către camerele de recurs a cauzei”. Prin aceasta se înțelege o examinare cuprinzătoare în lumina respectivei hotărâri, care trebuie efectuată de OAPI independent de instrucțiunile Curții(65) .
102. Astfel, în speță, camera de recurs, sesizată din nou, ar fi trebuit să abordeze în primul rând problema dacă domnul Fiorucci și‑a dat realmente consimțământul cu privire la înregistrarea mărcii. Acest element de fapt, deși inoperant în ceea ce privește lipsa motivării, devine probabil relevant având în vedere interpretarea articolului 8 din CPI criticată de Tribunal și astfel nu mai poate rămâne neexaminat. Același lucru este valabil pentru întrebarea în ce măsură contractul de cesiune a transferat mărcile și semnele distinctive recurentei.
103. Deși cererea recurentei vizează ca ultim subsidiar tocmai încredințarea acestei examinări OAPI, aceasta nu poate fi admisă, întrucât obligațiile de examinare ale OAPI rezultă nemijlocit din dispozițiile aplicabile. Instanțele Uniunii nu pot să adreseze OAPI o somație.
3. Concluzie intermediară
104. Pentru aceste motive, al treilea și al patrulea motiv de recurs trebuie de asemenea să fie respinse.
C – Concluzie finală cu privire la recurs
105. Întrucât niciunul dintre motivele de recurs nu poate fi admis, se impune respingerea în tot a recursului.
VII – Cererea domnului Fiorucci de modificare a punctelor 33 și 35 din hotărârea atacată
106. Domnul Fiorucci consideră că afirmațiile de la punctele menționate nu sunt justificate. El solicită în această privință un fel de „rectificare a hotărârii”, fără să precizeze concluziile la care ajunge cu privire la efectele asupra dispozitivului hotărârii.
107. Prin aceasta, nu suntem în prezența unei cereri admisibile formulate în memoriul în răspuns, întrucât nu se solicită anularea, nici măcar în parte, a hotărârii Tribunalului și nici admiterea concluziilor formulate în primă instanță(66) .
108. Din aceleași motive, nu se pune problema unei recalificări a acestei cereri ca recurs incident(67) .
109. Pentru acest motive, cererea domnului Fiorucci trebuie respinsă ca inadmisibilă.
VIII – Cu privire la cheltuielile de judecată
110. Potrivit articolului 118 din Regulamentul de procedură al Curții coroborat cu articolul 69 alineatul (3) din același regulament, Curtea poate să repartizeze cheltuielile de judecată din procedura de recurs sau poate decide ca fiecare parte să suporte propriile cheltuieli de judecată în cazul în care părțile cad în pretenții cu privire la unul sau la mai multe capete de cerere sau pentru motive excepționale.
111. În speță, trebuie să se constate că domnului Fiorucci, cu excepția solicitării privind rectificarea deciziei, i‑au fost admise pretențiile. Dimpotrivă, recurenta a căzut în pretenții cu privire la toate capetele de cerere, cu excepția cererii de respingere îndreptate împotriva solicitării de rectificare a deciziei, prezentată de domnul Fiorucci. OAPI a căzut în pretenții cu privire la toate capetele de cerere.
112. În consecință, se impune ca OAPI și recurenta să fie obligate la plata a trei pătrimi din cheltuielile de judecată ale domnului Fiorucci și a propriilor cheltuieli de judecată. Prin urmare, domnul Fiorucci urmează să suporte o pătrime din propriile cheltuieli de judecată.
IX – Concluzie
113. Având în vedere considerațiile precedente, propunem Curții să se pronunțe după cum urmează:
1) Respinge recursul.
2) Respinge cererea domnului Fiorucci privind rectificarea hotărârii.
3) Recurenta și OAPI suportă fiecare propriile cheltuieli de judecată și trei pătrimi din cheltuielile de judecată ale domnului Fiorucci, în solidar.
4) Domnul Fiorucci suportă o pătrime din propriile cheltuieli de judecată.
(1) .
(2)
–	JO 1994, L 11, p. 1, Ediție specială, 17/vol. 1, p. 146.
(3)
–	T‑165/06, Rep., p. II‑1375.
(4)
–	Protocolul (nr. 3) privind statutul Curții de Justiție a Uniunii Europene (JO 2008, C 115, p. 210).
(5)
–	Hotărârea Tribunalului din 13 septembrie 2006, MIP Metro/OAPI – Tesco Stores (cunoscută sub numele „METRO”) (T‑191/04, Rec., p. II‑2855, punctul 36), potrivit căreia camera de recurs „nu trebuie să adopte o decizie care ar fi nelegală la momentul la care se pronunță pe baza probelor prezentate de părți în cadrul procedurilor aflate pe rolul [său]”.
(6)
–	În prezent, articolul 65 din Regulamentul (CE) nr. 207/2009 al Consiliului din 26 februarie 2009 privind marca comunitară (versiune codificată) (JO L 78, p. 1).
(7)
–	Hotărârea Tribunalului din 12 decembrie 2002, eCopy/OAPI (cunoscută sub numele „ECOPY”) (T‑247/01, Rec., p. II‑5301 punctul 46), potrivit căreia „anularea și reformarea unei decizii a camerei de recurs este posibilă numai dacă această decizie este afectată de o ilegalitate de fond sau de procedură. În plus, potrivit unei jurisprudențe constante, legalitatea unui act comunitar trebuie apreciată pe baza situației de fapt și de drept existente în momentul adoptării actului[.]”
(8)
–	Hotărârea atacată, punctul 40.
(9)
–	În prezent, articolul 51 din Regulamentul nr. 207/2009.
(10)
–	În prezent, articolul 53 din Regulamentul nr. 207/2009.
(11)
–	În prezent, articolul 65 din Regulamentul nr. 207/2009.
(12)
– A se vedea și celelalte versiuni lingvistice în limbile oficiale ale OAPI: versiunea franceză („violation du traité, du présent règlement ou de toute règle de droit relative à leur application”), versiunea italiană („violazione del trattato, del presente regolamento o di qualsiasi regola di diritto relativa alla loro applicazione ” ), versiunea spaniolă („violación de Tratado, del presente Reglamento o de cualquier norma jurídica relativa a su aplicación”) și versiunea engleză („infringement of the Treaty, of this Regulation or of any rule of law relating to their application”).
(13)
–	JO L 303, p. 1, Ediție specială, 17/vol. 1, p. 189.
(14)
–	Hotărârea atacată, punctele 6-8.
(15)
–	Hotărârea atacată, punctul 10.
(16)
– A se vedea în acest sens și celelalte versiuni lingvistice ale Regulamentului de punere în aplicare, în limbile oficiale ale OAPI, mai precis: versiunea franceză („des éléments démontrant
que le demandeur est titulaire de l'un des droits antérieurs énoncés à l'article 52 paragraphe 2 du règlement ou qu'il est habilité, en vertu de la législation nationale applicable, à faire valoir ce droit”), cea italiană („indicazioni da cui risulti
che il richiedente è titolare di uno dei diritti anteriori di cui all'articolo 52, paragrafo 2 del regolamento oppure che, a norma della legislazione nazionale applicabile, è legittimato a far valere tale diritto”), cea spaniolă („los datos que acrediten que
el solicitante es el titular de un derecho anterior a que se refiere el apartado 2 del artículo 52 del Reglamento o que, en virtud de la legislación nacional vigente, está legitimado para reivindicar tal derecho”) și cea engleză („particulars showing
that the applicant is the proprietor of an earlier right as referred to in Article 52 (2) of the Regulation or that he is entitled under the national law applicable to lay claim to that right”) (sublinierea noastră).
(17)
–	Decretul legislativ nr. 30 din 10 februarie 2005 (publicat în Supplemento Ordinario
nr. 28 la Gazzetta Ufficiale
nr. 52 din 4 martie 2005).
(18)
–	A se vedea punctul 42 din hotărârea atacată. Versiunea reprodusă la punctul menționat a fost modificată la scurt timp prin Decretul legislativ nr. 131 din 13 august 2010, intrat în vigoare la 2 septembrie 2010, astfel încât sunt supuse autorizării nu numai înregistrarea, ci și utilizarea ca marcă („registrati o usati come marchio”). Din motivele enumerate la punctul 10 din prezentele concluzii, modificările foarte recente nu trebuie să fie luate în considerare în prezenta procedură.
(19)
–	Sunt avuți aici în vedere anumiți avânzi‑cauză care, după încetarea din viață a persoanei respective, își pot da consimțământul menționat.
(20)
–	Hotărârea Curții din 30 martie 2006, Emanuel (C‑259/04, Rec., p. I‑3089, punctul 53).
(21)
–	Hotărârea atacată, punctele 31-37.
(22)
–	Hotărârea atacată, punctele 43-63.
(23)
–	Hotărârea atacată, punctul 67.
(24)
–	Decizia Camerei a doua de recurs a OAPI din 14 aprilie 2005 (R 635/2003‑2, punctul 21).
(25)
–	Decizia Camerei întâi de recurs a OAPI din 6 iulie 2005 (R 869/2004‑1, punctul 43).
(26)
–	Decizia Camerei a doua de recurs a OAPI din 7 august 2002 (R 607/2001‑2, punctul 43).
(27)
–	Recurenta invocă în acest sens Hotărârea Tribunalului din 1 martie 2005, Fusco/OAPI – Fusco International (cunoscută sub numele „ENZO FUSCO”) (T‑185/03, Rec., p. II‑715).
(28)
–	Sublinierea noastră.
(29)
–	Recurenta invocă în acest sens tocmai jurisprudența, lipsită de pertinență în speță, cu privire la relația dintre dreptul Uniunii și acordurile internaționale, spre exemplu, Hotărârea Curții din 16 iulie 2009, American Clothing Associates/OAPI (C‑202/08 P și C‑208/08 P, Rep., p. I‑6933), și Hotărârea din 4 mai 2010, TNT Express Nederland (C‑533/08, Rep., p. I‑4107).
(30)
–	Sublinierea noastră.
(31)
–	Cu privire la drepturile anterioare asupra unor semne în sensul articolului 52 alineatul (1) litera (c) din Regulamentul nr. 40/94, a se vedea Hotărârea din 12 iunie 2007, Budějovický Budvar/OAPI – Anheuser‑Busch (cunoscută sub numele „BUDWEISER”) (T‑53/04-T‑56/04, T‑58/04 și T‑59/04, Rep., p. II‑57, punctul 74), și Hotărârea Tribunalului din 11 iunie 2009, Last Minute Network/OAPI – Last Minute Tour (cunoscută sub numele „LAST MINUTE TOUR”) (T‑114/07 și T‑115/07, Rep., p. II‑1919, punctul 47).
(32)
–	A se vedea punctul 31. Remarcabil de clară este și Decizia Camerei a patra de recurs a OAPI din 25 octombrie 2004 (R 790/2001‑4, punctul 17), în care se menționează: „[…] It is for the applicant for a declaration of invalidity to furnish proof […] especially as to the national law referred to by the provision which, because the Office is a Community body, amounts to a factual element […]”.
(33)
–	Sublinierea noastră.
(34)
–	OAPI recunoaște acest aspect în mod deschis în contextul de aceeași natură al procedurii de opoziție: „The Office is not in a position to determine with sufficient accuracy on [its] own motion what the law relating to Article 8 (4) rights is in all the Member States. […]. Thus, as regards questions of law, i.e. the rules and norms of the respective national law applicable to the specific case, the Office will generally require the opponent to provide the necessary elements for the Office to take a decision. It is only when such elements have already been previously established by the Office […] that such proof will not be necessary. […].” [potrivit Manualului OAPI privind practica în domeniul mărcilor, care poate fi consultat pe internet, la adresa http://oami.europa.eu/ows/rw/pages/CTM/legalReferences/guidelines/OHIMManual.de.do (punctul 5.4 al rubricii „Non‑registered rights”, versiunea din 16 septembrie 2009)].
(35)
–	În această privință, a se vedea Rodriguez Iglesias, G. C., „Le droit interne devant le juge international et communautaire”, Du droit international au droit de l’intégration, Liber amicorum Pierre Pescatore, Nomos, Baden‑Baden, 1987, p. 583, 597, în special nota de subsol 43.
(36)
–	A se vedea jurisprudența citată la nota de subsol 31. Cu privire la aprecierea „documentației prezentate”, a se vedea Hotărârea din 30 iunie 2009, Danjaq/OAPI – Mission Productions (cunoscută sub numele „Dr. No”) (T‑435/05, Rep., p. II‑2097, punctul 43). O poziție mai cuprinzătoare pare să fi adoptat Tribunalul în Hotărârea din 20 aprilie 2005, Atomic Austria/OAPI – Fabricas Agrupadas de Muñecas de Onil (cunoscută sub numele „ATOMIC BLITZ”) (T‑318/03, Rec., p. II‑1319, punctele 33-38), cu privire la procedura de opoziție: OAPI are sarcina de a aprecia„elementele prezentate”, însă „trebuie să se informeze din oficiu, prin mijloacele pe care le consideră utile în acest scop [de exemplu, prin cereri de informații adresate părților] [...] cu privire la legislația națională a statului membru vizat”. Această abordare nu poate fi conciliată cu formularea normei 37 din regulamentul de aplicare, întrucât principiul anchetei conduse din oficiu este prin aceasta limitat, corespunzător obligației de prezentare a situației de fapt și a sarcinii probei, în caz contrar fiind golit de conținut.
(37)
– A se vedea în acest sens articolul 63 alineatul (1) din Regulamentul nr. 40/94 și articolul 135 alineatul (4) din Regulamentul de procedură al Tribunalului.
(38)
–	Chanteloup, H., „La prise en considération du droit national par le juge communautaire”, Revue critique de droit international privé,
2007, p. 539, vorbește în introducere, într‑un limbaj plastic, despre aspectul că dreptul național ar fi în acest context dezbrăcat de caracterul său normativ, pentru a îmbrăca „veșmântul unui fapt”. La p. 559, autorul relevă mai laconic: „Le droit national pris en considération est un fait[.]”
(39)
–	După cum se arată în mod expres (deși se merge prea departe atunci când se face trimitere la pretinsa unanimitate a dreptului internațional privat al statelor membre) în Manualul OAPI privind practica în domeniul mărcilor (nota de subsol 32), potrivit căruia dreptul statelor membre trebuie tratat ca „an issue of fact, subject to proof by the party alleging such right”.
(40)
–	A se vedea în acest sens hotărârea Lautour, pronunțată de Cour de Cassation franceză la 25 mai 1948,
considerată la momentul pronunțării fundamentală, în prezent însă parțial depășită, publicată și comentată de Ancel, B., și Lequette, Y., Les grands arrêts de la jurisprudence francaise de droit international privé, Paris Dalloz, ediția a cincea, 2006, p. 165, 171. Potrivit acesteia, partea care invocă în instanță un drept are sarcina probei în ce privește dreptul unui alt stat, pertinent pentru cererea sa. De asemenea, conform jurisprudenței franceze, mai recente, Amerford și Itraco, publicată și comentată de Ancel, B., și Lequette, Y., op. cit., p. 718, 723 și urm., părțile sunt chemate în primul rând, dacă nu în mod exclusiv, să examineze „loi étrangère”; controlul acesteia de către Cour de Cassation pare să se limiteze în esență la denaturarea („dénaturation”) conținutului legislației externe și la erorile vădite ( „erreur manifeste de compréhension”). Totuși, această abordare nu poate fi generalizată la nivel internațional. De exemplu, potrivit dreptului german, incumbă instanței să examineze și să aplice din oficiu legislația străină care este aplicabilă potrivit dreptului internațional privat german, și aceasta în întregul său conținut legislativ și jurisprudențial. Așadar, din perspectiva practicii judiciare, legislația străină este tratată ca drept, iar nu ca un element de fapt, deși poate fi obiect al unei proceduri de administrare a probelor [articolul 293 din ZPO (Codul de procedură civilă german)]. Aspectul dacă, în temeiul noii versiuni a articolului 545 din ZPO, acesta poate face și obiectul unui recurs continuă să fie controversat în doctrină (a se vedea Streitstand Schack, H., Internationales Zivilverfahrensrecht, ediția a cincea, Editura C. H. Beck, München, 2010, punctele 723-727).
(41)
–	A se vedea în acest sens Santulli, C., Le statut international de l’ordre juridique étatique, Editions A. Pedone, Paris, 2001, p. 271-277, unde, la nota de subsol 561 și urm., se citează o hotărâre marcantă a Curții Permanente de Justiție Internaționale din 12 iulie 1929 (Affaire relative au paiement, en or, des emprunts fédéraux brésiliens émis en France, CPIJ, Rec., seria A, nr. 20/21, p. 93-126, în special p. 124). A se vedea și Rivier, R., „La preuve devant les juridictions interétatiques à vocation universelle (CIJ et TIDM)”, în Ruiz Fabri, H., și Sorel, J.‑M., La preuve devant les juridictions internationales, Editions A. Pedone, Paris, 2007, p. 49-51.
(42)
–	Chanteloup (citat la nota de subsol 38) evocă la p. 559 Hotărârea Curții Permanente de Justiție Internaționale din 7 iunie 1932 (Affaire relative à certains intérêts allemands en Haute Silésie, CPIJ, Rec., seria A, nr. 7, p. 19), în care se arată că, din perspectiva dreptului internațional și al Curții, legislațiile naționale ca expresie a voinței și acțiunii statelor trebuie considerate fapte.
(43)
–	Eisenführ, G., și Schennen, D., Gemeinschaftsmarkenverordnung, ediția a treia, Editura Carl Heymanns, Köln, 2010, articolul 65, punctul 1.
(44)
–	Sublinierea noastră.
(45)
–	A se vedea, de exemplu, pentru procedura de opoziție, articolul 8 alineatul (4) din Regulamentul nr. 40/94.
(46)
–	A se vedea nota de subsol 12.
(47)
–	Sublinierea noastră.
(48)
–	Comparația cu celelalte versiuni lingvistice citate la nota de subsol 12 conduce la o concluzie similară.
(49)
–	Eisenführ, G., și Schennen, D. (citați la nota de subsol 43), articolul 65, punctul 16, subliniază că problema controlului jurisdicțional al „aplicării dispozițiilor de drept naționale pertinente sau chiar a principiilor de drept nescrise” nu a constituit încă o temă de analiză.
(50)
–	Potrivit punctelor 43-63.
(51)
–	În ceea ce privește faptul că Tribunalul trebuie să se limiteze la aprecierea obiectului litigiului care s‑a aflat pe rolul camerei de recurs, a se vedea punctul 54 din prezentele concluzii.
(52)
–	Cum s‑a arătat la punctul 42 și urm.
(53)
–	A se vedea hotărâri fundamentale ale Curții: Hotărârea din 2 martie 1994, Hilti/Comisia (C‑53/92 P, Rec., p. I‑667, punctul 42), și Hotărârea din 1 iunie 1994, Comisia/Brazzelli Lualdi și alții (C‑136/92 P, Rec., p. I‑1981, punctul 49). A se vedea în detaliu punctele 80-83 din prezentele concluzii.
(54)
–	Hotărârea Curții din 30 iunie 2005, Eurocermex/OAPI (C‑286/04 P, Rec., p. I‑5797, punctul 43).
(55)
–	Hotărârea Comisia/Brazzelli Lualdi (citată la nota de subsol 53).
(56)
–	Hotărârea Curții din 18 ianuarie 2007, PKK și KNK/Consiliul (C‑229/05 P, Rep., p. I‑439, punctul 37).
(57)
–	Hotărârea Curții din 6 aprilie 2006, General Motors/Comisia (C‑551/03 P, Rec., p. I‑3173, punctul 54). A se vedea, pentru același problematică, Wägenbaur, B., EuGH VerfO, Satzung und Verfahrensordnungen EuGH/EuG, Editura C. H. Beck, München, 2008, articolul 58 din Statutul Curții, punctele 8-12.
(58)
–	A se vedea articolul 135 alineatul (4) din Regulamentul de procedură al Tribunalului.
(59)
–	Hotărârea Tribunalului din 29 aprilie 2004, Eurocermex/OAPI (Forma unei sticle de bere) (T‑399/02, Rec., p. II‑1391, punctul 52), și Hotărârea Curții din 18 iulie 2006, Rossi/OAPI (C‑214/05 P, Rec., p. I‑7057, punctele 50-53).
(60)
–	Articolul 63 alineatul (2) din Regulamentul nr. 40/94.
(61)
–	A se vedea nota de subsol 59.
(62)
–	Hotărârea Curții din 16 decembrie 2008, Masdar (UK)/Comisia (C‑47/07 P, Rep., p. I‑9761, punctul 76).
(63)
–	Hotărârea Curții din 20 mai 2010, Gogos/Comisia (C‑583/08 P, Rep., p. I‑4469, punctul 30).
(64)
–	JO L 360, p. 8, Ediție specială, 17/vol. 2, p. 64.
(65)
–	Hotărârea din 8 iulie 1999, Procter & Gamble/OAPI (cunoscută sub numele „BABY‑DRY”) (T‑163/98, Rec., p. II‑2383, punctul 53).
(66)
–	Articolul 116 din Regulamentul de procedură al Curții.
(67)
–	Articolul 113 din Regulamentul de procedură al Curții.