62023CC0581
STANOVISKO GENERÁLNÍ ADVOKÁTKY
LAILY MEDINA
přednesené dne 9. ledna 2025 (
1
)
Věc C‑581/23
Beevers Kaas BV
proti
Albert Heijn België NV,
Koninklijke Ahold Delhaize NV,
Albert Heijn BV,
Ahold België BV,
Vedlejší účastnice:
B. A. Coöperatieve Zuivelonderneming Cono
[žádost o rozhodnutí o předběžné otázce, kterou podal Hof van beroep te Antwerpen (odvolací soud v Antverpách, Belgie)]
„Řízení o předběžné otázce – Hospodářská soutěž – Dohody, rozhodnutí a jednání ve vzájemné shodě – Článek 101 odst. 3 SFEU – Vertikální dohody – Nařízení (EU) č. 330/2010 – Výjimka – Článek 4 písm. b) bod i) – Tvrdá omezení – Výjimky – Dohody o výhradní distribuci – Podmínky – Zákaz aktivního prodeje na výhradně přiděleném území – Podmínka souběžného uložení zákazu aktivního prodeje – Pojem ‚dohoda‘ – Prokázání shody vůle mezi dodavatelem a jeho kupujícími – Neexistence aktivních prodejů uskutečňovaných jinými kupujícími na území výhradně přiděleném výhradnímu distributorovi“
1.
Projednávaná žádost o rozhodnutí o předběžné otázce, kterou podal Hof van beroep te Antwerpen (odvolací soud v Antverpách, Belgie), se týká výkladu čl. 4 písm. b) bodu i) nařízení Komise (EU) č. 330/2010 (rovněž známé jako „nařízení o blokových výjimkách pro vertikální dohody“) (
2
). Byla předložena v rámci soudního řízení vedeného mezi společností Beevers Kaas BV na jedné straně a společnostmi Albert Heijn België NV, Koninklijke Ahold Delhaize NV, Albert Heijn BV a Ahold België BV (společně dále jen „společnosti Albert Heijn“) na straně druhé.
2.
Dotčené řízení se týká údajného porušení dohody o výhradní distribuci uzavřené mezi společnostmi Beevers Kaas a B. A. Coöperatieve Zuivelonderneming Cono (mlékárenské družstvo, dále jen „společnost Cono“), jež upravuje distribuci známých sýrů Beemster (
3
) v Belgii a v Lucembursku, přičemž tohoto porušení se měly dopustit právě společnosti Albert Heijn.
I. Právní rámec
A.
Unijní právo
3.
Nařízením č. 330/2010, které předkládající soud považuje za použitelné na spor v původním řízení, bylo s platností od 1. června 2010 nahrazeno nařízení Komise (ES) č. 2790/1999 (
4
). V souladu s jeho čl. 10 druhým pododstavcem pozbylo nařízení č. 330/2010 platnosti dnem 31. května 2022.
4.
Článek 2 nařízení č. 330/2010 zavedl výjimku z čl. 101 odst. 1 SFEU pro vertikální dohody obsahující vertikální omezení (dále jen „bloková výjimka“).
5.
Článek 4 nařízení č. 330/2010 se týkal „tvrdých omezení“, která, až na určité výjimky, nemohla požívat výhod blokové výjimky zakotvené v článku 2 tohoto nařízení. Článek 4 stanovil:
„Výjimka podle článku 2 se nevztahuje na vertikální dohody, jejichž účelem je přímo nebo nepřímo, samostatně nebo společně s jinými faktory pod kontrolou stran:
[…]
b)
omezení území, na kterém kupující, který je stranou dohody, může prodávat smluvní zboží nebo služby, nebo omezení okruhu zákazníků, kterým kupující, který je stranou dohody, může prodávat smluvní zboží nebo služby, aniž je dotčeno omezení ohledně místa usazení, s výjimkou:
i)
omezení aktivních prodejů na výhradním území nebo výhradní skupině zákazníků vyhrazené dodavateli nebo přidělené dodavatelem jinému kupujícímu tam, kde toto omezení neomezuje prodeje uskutečňované zákazníky kupujícího,
[…]“
6.
Nařízení Komise (EU) 2022/720 (
5
), kterým bylo nahrazeno nařízení č. 330/2010, vstoupilo v platnost dnem 1. června 2022 a podle článků 10 a 11 uvedeného nařízení pozbude platnosti dnem 31. května 2034.
7.
Ve stejné době, kdy bylo přijato nařízení č. 330/2010, byly zveřejněny i pokyny Evropské komise k vertikálním omezením (
6
).
8.
Bod 25 pokynů z roku 2010 uvádí:
„[…]
a)
[nařízení č. 330/2010] se vztahuje na dohody a jednání ve vzájemné shodě. […] Pro dohodu ve smyslu článku 101 [SFEU] je postačující, aby strany této dohody společně vyjádřily úmysl jednat na trhu určitým způsobem. Forma, jakou je tento úmysl vyjádřen, není podstatná, musí však představovat pravdivé vyjádření úmyslu stran. V případě, že neexistuje žádná dohoda výslovně vyjadřující shodu vůle, musí Komise dokázat, že s jednostranným postupem jedné strany souhlasí druhá strana. V případě vertikálních dohod lze vyjádřit souhlas s určitým jednostranným postupem dvěma způsoby. Za prvé, souhlas je možné vyvodit z pravomocí svěřených stranám v obecné dohodě, jež byla sepsána s předstihem. Pokud ustanovení dohody sepsané s předstihem stanoví, že jedna strana má následně přijmout zvláštní jednostranný postup, který bude závazný pro obě strany, lze na základě těchto ustanovení vyvodit, že druhá strana s nimi souhlasí […] Za druhé, při absenci takového výslovného souhlasu může Komise prokázat konkludentní souhlas. Nejprve je za tímto účelem nezbytné dokázat, že jedna strana explicitně či implicitně požadovala, aby s ní druhá strana při provádění jejího jednostranného postupu spolupracovala a rovněž, že druhá strana tento jednostranný postup provedla v praxi, čímž uvedený požadavek splnila […] Pro vertikální dohody obdobně platí, že konkludentní souhlas lze vyvodit z míry nátlaku vykonávaného jednou stranou s cílem prosadit jednostranný postup vůči druhé straně či stranám dohody ve spojení s počtem distributorů, kteří se jednostranným postupem dodavatele v praxi skutečně řídí. Na konkludentní souhlas s jednostranným postupem dodavatele poukazuje například systém dozoru a sankcí zřízený dodavatelem za účelem penalizace distributorů, kteří nepostupují v souladu s jeho jednostranným postupem, pokud tento systém umožňuje dodavateli takový postup v praxi provádět. […]“
9.
Bod 51 pokynů z roku 2010 uvádí:
„Existují čtyři výjimky pro tvrdé omezení uvedené v čl. 4 písm. b) [nařízení č. 330/2010]. První výjimka v čl. 4 písm. b) bodu i) dovoluje dodavateli omezit aktivní prodej kupujícího, který je stranou dohody, na určitých územích nebo určitým zákazníkům výhradně přiděleným jinému kupujícímu, případně rezervovaným pro dodavatele samotného. Území nebo skupinu zákazníků lze chápat jako výhradní, pokud dodavatel souhlasí s tím, že bude svůj výrobek prodávat pouze jednomu distributorovi, jenž ho bude distribuovat na určitém území nebo určité skupině zákazníků, a tento výhradní distributor bude v rámci Unie chráněn před aktivním prodejem, který by na jeho území či ve vztahu k jeho skupině zákazníků provozovali všichni další dodavatelovi kupující, a to bez ohledu na prodej uskutečňovaný dodavatelem. Dodavatel může přidělování výhradního území či skupiny zákazníků kombinovat, například tím, že stanoví výhradního distributora pro určitou skupinu zákazníků na určitém území. Ochrana výhradně přidělených území nebo skupin zákazníků však musí umožňovat pasivní prodej na těchto územích či těmto skupinám. Pro účely použití čl. 4 písm. b) [nařízení č. 330/2010] vykládá Komise ‚aktivní‘ […] prodej takto:
–
‚Aktivním‘ prodejem se rozumí aktivní přístup k jednotlivým zákazníkům, například prostřednictvím přímé poštovní reklamy, včetně nevyžádaných e-mailů, nebo návštěv; nebo aktivní přístup k určité skupině zákazníků či zákazníkům na určitém území prostřednictvím reklamy v médiích či na internetu nebo jiné propagační činnosti konkrétně zaměřené na tuto skupinu zákazníků či zákazníky na tomto území. Za aktivní prodej skupině zákazníků nebo zákazníkům na určitém území je považována i reklama nebo propagační činnost, která je přitažlivá pouze pro kupujícího, pokud oslovuje (také) tuto skupinu zákazníků nebo zákazníky na daném území.
[…]“
B.
Belgické právo
10.
Článek VI.104 Wetboek van economisch recht (hospodářský zákoník, dále jen „WER“) ze dne 28. února 2013 stanoví:
„Zakazuje se jakékoli jednání, které je v rozporu s poctivými obchodními praktikami a kterým podnik poškozuje nebo může poškodit profesní zájmy jednoho nebo více podniků.“
II. Skutkové okolnosti sporu v původním řízení a předběžné otázky
11.
Beevers Kaas, navrhovatelka podávající odvolání ve věci v původním řízení, je v Belgii výhradním distributorem sýrů Beemster, které odebírá od výrobce, jímž je společnost Cono, usazená v Nizozemsku.
12.
Od 1. ledna 1993 existuje mezi společnostmi Cono a Beevers Kaas dohoda o výhradní distribuci sýru Beemster v Belgii a Lucembursku (dále jen „dohoda o výhradní distribuci“).
13.
Společnosti Albert Heijn působí v odvětví provozování supermarketů v Belgii a Nizozemsku. Jsou kupujícími (
7
) sýrů Beemster, které společnost Cono vyrábí pro trhy mimo Belgii a Lucembursko.
14.
Beevers Kaas viní společnosti Albert Heijn z toho, že jednají v rozporu s poctivými obchodními praktikami, jelikož v Belgii vykonávají činnosti, jež mají přímo nebo nepřímo za následek porušení práv společnosti Beevers Kaas na výhradní distribuci vyplývajících z dohody o výhradní distribuci, ačkoli jim je známo, že společnost Cono je touto dohodou vázána.
15.
Podle společností Albert Heijn se jim společnosti Beevers Kaas a Cono snaží uložit zákaz aktivního prodeje, což je zakázáno. Mají za to, že dohoda o výhradní distribuci neukládá společnosti Cono povinnost chránit Beevers Kaas před aktivními prodeji uskutečněnými jinými kupujícími a nesplňuje přísné podmínky, které právo hospodářské soutěže stanoví za účelem odůvodnění zákazu dalšího prodeje.
16.
Rozsudkem ondernemingsrechtbank Antwerpen (obchodní soud v Antverpách, Belgie) ze dne 9. července 2021 zamítl předseda uvedeného soudu jako neopodstatněnou žalobu, kterou podala společnost Beevers Kaas, a to s odůvodněním, že „z žádného smluvního ujednání ani ustanovení právního předpisu nevyplývá, že je podnikům zakázáno přijímat v Nizozemsku dodávky přímo od společnosti Cono a distribuovat [je] v Belgii“. Předseda uvedeného soudu zejména zdůraznil skutečnost, že dohoda o výhradní distribuci stanovila pouze to, že společnost Cono nemůže sama prodávat belgickým distributorům. Výklad společnosti Beevers Kaas by znamenal, že všechny podniky, bez ohledu na to, kde jsou usazeny, musí tuto dohodu dodržovat a zdržet se prodeje sýrů společnosti Cono v Belgii. Podobně platí, že ani společnost Beevers Kaas nepožívá na svém výhradním území v Belgii žádné smluvní ochrany proti aktivním prodejům jiných kupujících, kteří přijímají dodávky od společnosti Cono.
17.
Společnost Beevers Kaas podala proti tomuto rozsudku odvolání k Hof van beroep te Antwerpen (odvolací soud v Antverpách), který je předkládajícím soudem.
18.
V řízení u předkládajícího soudu se účastnice řízení neshodují na tom, zda dohoda o výhradním prodeji splňuje podmínky stanovené v čl. 4 písm. b) bodě i) nařízení č. 330/2010, zejména podmínku zvanou „podmínka souběžného uložení [zákazu aktivního prodeje]“. Podle této podmínky je dodavatel povinen chránit svého výhradního distributora před aktivními prodeji na přiděleném výhradním území, uskutečněnými všemi ostatními distributory/kupujícími tohoto dodavatele působícími v Evropském hospodářském prostoru (EHP).
19.
Předkládající soud mezitímním rozsudkem ze dne 27. dubna 2022 rozhodl o sporném bodě týkajícím se obsahu a dosahu dohody o výhradní distribuci ve prospěch společnosti Beevers Kaas. Rozhodl, že společnost Beevers Kaas prokázala, že společnosti Albert Heijn přinejmenším konkludentně souhlasily se zákazem aktivního prodeje. Podle předkládajícího soudu však musí společnost Beevers Kaas rovněž prokázat, že s tímto zákazem souhlasili kromě společností Albert Heijn i všichni ostatní distributoři/kupující.
20.
Předkládající soud se ztotožňuje s názorem belgického orgánu pro hospodářskou soutěž, který byl předkládajícím soudem požádán, aby vstoupil do řízení jako amicus curiae, a který má za to, že aby bylo možné platně omezit aktivní prodeje, musí být splněna podmínka souběžného uložení [zákazu aktivního prodeje]. Tato podmínka musí být vykládána ve světle pojmu „dohoda“ ve smyslu článku 101 SFEU a článku IV.1 WER.
21.
V tomto ohledu předkládající soud uvádí, že nařízení č. 330/2010 ani pokyny z roku 2010 neupřesňují, jak musí dodavatel chránit své výhradní distributory před aktivními prodeji na výhradním území uskutečňovanými ostatními kupujícími dodavatele. Zejména neuvádějí, jakým způsobem musí dodavatel zákaz aktivního prodeje oznámit svým ostatním kupujícím ani jakým způsobem musí tito kupující s daným zákazem vyjádřit souhlas.
22.
V projednávané věci neexistuje žádný důkaz o tom, že by všichni ostatní kupující společnosti Cono vyslovili se zákazem aktivního prodeje výslovný souhlas. Podle belgického orgánu pro hospodářskou soutěž může předkládající soud dovodit konkludentní souhlas s tímto zákazem z pouhé okolnosti, že žádný z těchto kupujících neprodává v současné době v Belgii výrobky odebírané od společnosti Cono. Společnost Beevers Kaas se s tímto názorem ztotožňuje, a domnívá se tedy, že dostatečně prokázala, že všichni kupující společnosti Cono se zákazem aktivního prodeje souhlasili.
23.
Naproti tomu společnosti Albert Heijn mají za to, že o konkludentní souhlas se může jednat pouze v případě, že společnost Beevers Kaas prokáže, že strategie společnosti Cono spočívající v tom, že žádné výrobky značky Beemster zakoupené v Nizozemsku nemohou být aktivně prodávány v Belgii, byla všem jejím kupujícím oznámena.
24.
Za těchto okolností se Hof van beroep te Antwerpen (odvolací soud v Antverpách) rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžné otázky:
„1)
Lze podmínku souběžného uložení [zákazu aktivního prodeje] uvedenou v čl. 4 písm. b) bodě i) nařízení [č. 330/2010] považovat za splněnou a mít tedy za to, že dodavatel, který splňuje ostatní podmínky stanovené v tomto nařízení, platně zakazuje, aby některý z jeho kupujících uskutečňoval aktivní prodeje na výhradním území, které bylo přiděleno jinému kupujícímu, pokud se tento závěr zakládá pouze na zjištění, že ostatní kupující na daném území neuskutečňují prodeje? […] Lze existenci dohody o zákazu aktivního prodeje uzavřené mezi těmito ostatními kupujícími a dodavatelem považovat za dostatečně prokázanou již na základě pouhého zjištění, že tito ostatní kupující na výhradním území neuskutečňují aktivní prodeje?
2)
Lze podmínku souběžného uložení [zákazu aktivního prodeje] uvedenou v čl. 4 písm. b) bodě i) nařízení [č. 330/2010] považovat za splněnou a mít tedy za to, že dodavatel, který splňuje ostatní podmínky stanovené v tomto nařízení, platně zakazuje, aby některý z jeho kupujících uskutečňoval aktivní prodeje na výhradním území, které bylo přiděleno jinému kupujícímu, pokud souhlas svých ostatních kupujících získá pouze tehdy, pokud a jakmile se na takto přiděleném výhradním území chystají uskutečnit aktivní prodeje? Nebo je naopak nezbytné, aby dodavatel takový souhlas získal od všech svých kupujících bez ohledu na to, zda se chystají uskutečnit aktivní prodeje na výhradním území?“
III. Řízení před Soudním dvorem
25.
Písemná vyjádření předložily společnost Beevers Kaas, společnosti Albert Heijn, společnost Cono, belgická vláda a Komise. Dne 16. října 2024 se konalo jednání, na němž byli tito zúčastnění zastoupeni.
IV. Posouzení
A.
K první předběžné otázce
26.
Podstatou této otázky předkládajícího soudu je, zda čl. 4 písm. b) bod i) nařízení č. 330/2010 musí být vykládán v tom smyslu, že – v situaci, kdy dodavatel přidělil určitému distributorovi výhradní území – postačuje k prokázání toho, že mezi tímto dodavatelem a ostatními kupujícími tohoto dodavatele (tedy kupujícími, kteří nepožívají práv z tohoto konkrétního ujednání o exkluzivitě) existuje dohoda o zákazu aktivního prodeje na tomto území, pouhé zjištění, že tito jiní kupující neuskutečňují na tomto území aktivní prodej.
1. K otázce, zda je podmínka souběžného uložení [zákazu aktivního prodeje] součástí čl. 4 písm. b) bodu i) nařízení č. 330/2010
27.
Ve své první předběžné otázce předkládající soud odkazuje na podmínku souběžného uložení [zákazu aktivního prodeje]. Aby bylo možno na tuto otázku odpovědět, je třeba posoudit, zda jednotlivé aspekty uvedené v čl. 4 písm. b) bodě i) nařízení č. 330/2010 vůbec umožňují Soudnímu dvoru, aby konstatoval – poprvé ve své rozhodovací činnosti –, že tento článek takovouto podmínku obsahuje, navzdory skutečnosti, že výslovný odkaz na takovou podmínku v uvedeném článku obsažen není.
28.
Je třeba připomenout, že pro určení oblasti působnosti ustanovení unijního práva je na místě vzít do úvahy zároveň jeho znění, kontext a cíle (
8
).
29.
Nejprve je nutno se věnovat kontextu čl. 4 písm. b) bodu i) nařízení č. 330/2010.
30.
Článek 2 tohoto nařízení upravuje blokovou výjimku ze zákazu uvedeného v čl. 101 odst. 1 SFEU, která je za určitých podmínek použitelná pro vertikální dohody, čímž vytváří pro tyto dohody jistý „bezpečný přístav“.
31.
Zároveň výhody této blokové výjimky upírá některým typům vertikálních dohod, jejichž součástí jsou určité typy závažných omezení hospodářské soutěže, a to bez ohledu na tržní podíl dotčených podniků. Jedná se o dohody obsahující tvrdá omezení ve smyslu článku 4 uvedeného nařízení.
32.
Podle čl. 4 písm. b) nařízení č. 330/2010 se tedy stanovená bloková výjimka
nevztahuje na vertikální dohody, jejichž účelem je přímo nebo nepřímo omezení území, na kterém kupující, který je stranou dohody, může prodávat smluvní zboží nebo služby, nebo omezení okruhu zákazníků, kterým kupující, který je stranou dohody, může prodávat smluvní zboží nebo služby, aniž je dotčeno omezení ohledně místa usazení.
33.
Článek 4 písm. b) nařízení č. 330/2010 nicméně upravoval čtyři výjimky. Omezení, na která se vztahují tyto výjimky, nejsou uvedeným nařízením považována za tvrdá omezení, a nemají tudíž za následek to, že by byly výhody blokové výjimky dotčené dohodě upřeny. Jinými slovy, toto ustanovení umožňuje, aby se na tyto čtyři druhy omezení bloková výjimka i nadále vztahovala.
34.
V tomto ohledu je nutno připomenout, že uvedený článek upravuje čtyři výjimky (z výjimky), přičemž výjimky z pravidla musí být vykládány restriktivně (
9
).
35.
Tím se dostávám k cíli čl. 4 písm. b) bodu i) nařízení č. 330/2010. Cílem tohoto ustanovení, který vyplývá z jeho znění, bylo stanovit výjimku pro omezení aktivních prodejů na výhradním území určitého distributora/kupujícího (dále jen „zákaz aktivního prodeje“) (
10
), jsou-li tato omezení obsažena v závazné dohodě mezi dodavatelem a jeho ostatními kupujícími (
11
).
36.
V projednávané věci by tak výjimka zakotvená v uvedeném ustanovení – při splnění podmínek uvedeného ustanovení – dovolovala dodavateli (společnosti Cono) přidělit území výhradně jednomu ze svých distributorů/kupujících (společnosti Beevers Kaas) a zároveň omezit aktivní prodeje ostatních kupujících tohoto dodavatele na tomto území.
37.
Pokud jde o znění čl. 4 písm. b) bodu i) nařízení č. 330/2010, jak jsem již podotkla výše (
12
) a jak bylo rovněž výstižně vysvětleno v odborné zprávě o zhodnocení nařízení o blokových výjimkách pro vertikální dohody (
13
), podmínka souběžného uložení [zákazu aktivního prodeje] – tj. „požadavek umožnit, aby omezení aktivního prodeje požívalo výhod plynoucích z blokové výjimky“, která by obsáhla vztah mezi dodavatelem (společností Cono) a všemi jeho distributory/kupujícími v projednávané věci, „není výslovně zohledněna ve [znění] čl. 4 písm. b) bodu i) nařízení [č.] 330/2010, ale je spojena s pojmem ‚výhradní přidělení‘ v bodě 51 pokynů [z roku 2010]“. Z toho vyplývá, že je nutno zjistit, zda je tato podmínka součástí čl. 4 písm. b) bodu i), a představuje tak podmínku, která musí být splněna, aby se tento článek vztahoval na takovou věc, jako je věc v původním řízení.
38.
Pokud bude zjištěno, že tomu tak skutečně je, pak by podmínka souběžného uložení [zákazu aktivního prodeje] znamenala, že je přiznání územní exkluzivity určitému konkrétnímu distributorovi/kupujícímu (společnosti Beevers Kaas) a uplatnění zákazu aktivního prodeje vůči všem ostatním kupujícím spjato s povinností dodavatele (společnosti Cono) chránit výlučná distribuční práva takového kupujícího vůči všem ostatním kupujícím daného dodavatele.
39.
Pojem „výhradní distribuce“ označuje situaci, kdy je určité území (nebo určití zákazníci) „výhradně přiděleno“, tj. pokud dodavatel souhlasí s tím, že bude svůj výrobek prodávat pouze jednomu kupujícímu, jenž ho bude distribuovat na určitém území (nebo určité skupině zákazníků) (
14
).
40.
Zaprvé podle mého názoru ze znění čl. 4 písm. b) bodu i) nařízení č. 330/2010, a zejména z výrazu „výhradní území“, implicitně (
15
) vyplývá, že dodavatel je oprávněn přidělit výhradní území jednomu ze svých kupujících. Určení výhradního území nutně znamená, že právo distribuovat výrobek na tomto konkrétním území je přiznáno pouze jednomu konkrétnímu kupujícímu. Aby byla tato exkluzivita smysluplná, musí být požívání práva přiznaného tomuto kupujícímu chráněno před rizikem vzniku újmy. Pokud se tedy dodavatel rozhodne využít výjimky z tvrdých omezení, má tento dodavatel odpovídající povinnost zajistit účinnost tohoto výlučného přidělení území, a to i prostřednictvím ochrany tohoto kupujícího před aktivními prodeji uskutečňovanými na tomto území všemi ostatními kupujícími uvedeného dodavatele.
41.
Jak totiž v podstatě uvedl předkládající soud, možnost dodavatele vyhradit určité území výlučně jednomu ze svých distributorů/kupujících by byla zbavena veškerého užitečného účinku, pokud by tento výhradní distributor/kupující nebyl chráněn před aktivními prodeji uskutečňovanými na tomto území ostatními kupujícími tohoto dodavatele (
16
). V tomto ohledu připomínám, že podle ustálené judikatury Soudního dvora v případě, že lze ustanovení unijního práva vykládat několika způsoby, je třeba dát přednost takovému výkladu, který zajistí zachování účinnosti daného ustanovení (
17
).
42.
Zadruhé ze znění čl. 4 písm. b) bodu i) nařízení č. 330/2010 výslovně vyplývá, že dodavatel je oprávněn omezit aktivní prodeje uskutečňované jinými kupujícími na výhradním území. Tato možnost by ztratila svůj význam a stala se zcela bezobsažnou, pokud by nebyla spjata s povinností dodavatele zajistit, aby tito ostatní kupující omezení aktivních prodejů skutečně dodržovali. Současně je třeba poznamenat, že taková povinnost vzniká pouze tehdy, pokud dodavatel zamýšlel využít výjimky zakotvené v čl. 4 písm. b) bodě i) a skutečně tak učinil.
43.
Z toho vyplývá, že nařízení č. 330/2010 tím, že povoluje omezení aktivních prodejů na „výhradním území“, zahrnuje podmínku souběžného uložení [zákazu aktivního prodeje] do režimu čl. 4 písm. b) bodu i) tohoto nařízení.
44.
Bod 5 odůvodnění nařízení č. 330/2010 uvádí, že „[j]e třeba omezit výhody blokové výjimky zavedené tímto nařízením na vertikální dohody, u kterých se lze s dostatečnou jistotou domnívat, že splňují podmínky uvedené v čl. 101 odst. 3 [SFEU]“.
45.
Body 6 a 7 odůvodnění tohoto nařízení vysvětlují, že určité kategorie vertikálních dohod mohou zlepšit hospodářskou účinnost, vést ke snížení obchodních nákladů a zajistit optimální úroveň investic a prodejů. Z těchto bodů odůvodnění vyplývá, že dosažená účinnost převáží případné účinky škodlivé pro soutěž, budou-li splněny požadavky tohoto nařízení.
46.
Konečně bod 10 odůvodnění nařízení č. 330/2010 mimo jiné uvádí, že „[t]oto nařízení by nemělo znamenat výjimku pro vertikální dohody obsahující omezení, která pravděpodobně omezují hospodářskou soutěž nebo poškozují spotřebitele nebo nejsou nezbytná k dosažení účinků podporujících hospodářskou účinnost“.
47.
Z uvedeného vyplývá, že takové dohody, jako jsou dohody v projednávané věci, lze v zásadě považovat za dohody splňující podmínky stanovené v čl. 101 odst. 3 SFEU. Aby však výjimka zakotvená v čl. 4 písm. b) bodě i) nařízení č. 330/2010 vyvolávala tyto účinky podporující hospodářskou účinnost, musí být podmínky této výjimky dotčenými stranami účinně splněny a provedeny. Jinými slovy, určitá konkrétní dohoda nebo jednání ve vzájemné shodě budou vyňaty z obecného zákazu pouze tehdy, budou-li podmínky stanovené tímto nařízením účinně provedeny a budou-li způsobilé vyvolávat takovéto účinky podporující hospodářskou účinnost. Při uplatnění této teze na výjimku zakotvenou v čl. 4 písm. b) bodě i) by bylo možno tohoto cíle dosáhnout pouze tehdy, pokud by byly výlučnost a zákaz aktivního prodeje spjaty s účinnou ochranou výlučnosti poskytnuté dodavatelem.
48.
S přihlédnutím k účelu blokové výjimky stanovené nařízením č. 330/2010, jak je vyjádřen v bodech odůvodnění tohoto nařízení, lze říci, že důvodem pro stanovení podmínky souběžného uložení [zákazu aktivního prodeje] jako podmínky je skutečnost, že čl. 4 písm. b) bod i) nařízení č. 330/2010 se použije pouze na dohody o výhradní distribuci, které skutečně motivují výhradního distributora k tomu, aby investoval do svých prodejních činností na výhradním území (
18
).
49.
V takové situaci je pro účely zajištění této motivace nezbytné, aby dodavatel účinně omezil aktivní prodeje na výhradním území uskutečňované všemi ostatními kupujícími v EHP (
19
).
50.
Výše uvedený výklad znění nařízení č. 330/2010 se stal součástí pokynů Komise z roku 2010, které toto nařízení doprovázely. V tomto ohledu bych podotkla, že pokyny Komise z roku 2010 nejsou jakožto soft law pro Soudní dvůr závazné, nicméně to nic nemění na tom, že Komise je autorem tohoto nařízení, a jí vydané pokyny, které jsou s tímto nařízením spjaty, tak v zásadě představují relevantní nástroj pro správné pochopení toho, co normotvůrce (v tomto případě Komise) zamýšlel vyjádřit. Soudní dvůr se ostatně již v minulosti na podporu svého výkladu čl. 101 odst. 1 SFEU těchto pokynů dovolával (
20
). Tento výklad čl. 4 písm. b) bodu i) nařízení č. 330/2010 – ve světle těchto doprovodných pokynů – je v souladu s cíli tohoto nařízení, které společně s těmito pokyny míří na zajištění právní jistoty a jednotného uplatňování práva hospodářské soutěže, zejména článku 101 SFEU, v Unii.
51.
Bod 51 pokynů z roku 2010 totiž uvádí, že „[ú]zemí nebo skupinu zákazníků lze chápat jako výhradní, pokud dodavatel souhlasí s tím, že bude svůj výrobek prodávat pouze jednomu distributorovi, jenž ho bude distribuovat na určitém území nebo určité skupině zákazníků, a tento výhradní distributor bude v rámci Unie chráněn před aktivním prodejem, který by na jeho území či ve vztahu k jeho skupině zákazníků provozovali všichni další dodavatelovi kupující, a to bez ohledu na prodej uskutečňovaný dodavatelem“ (kurzivou zvýraznila autorka tohoto stanoviska). Z toho vyplývá, že vysvětlení uvedené Komisí v jejích pokynech spojuje exkluzivitu a omezení aktivních prodejů s potřebou zajistit ochranu práv, která jsou z těchto ujednání odvozována.
52.
Z výše uvedených úvah vyplývá, že podmínka souběžného uložení [zákazu aktivního prodeje] je nedílnou součástí režimu podle čl. 4 písm. b) bodem i) nařízení č. 330/2010 a v této souvislosti je cílem pokynů z roku 2010 vyjasnit, jak by měly být podmínky uvedeného ustanovení uplatňovány v praxi.
53.
Mám za to, že výše uvedený výklad je potvrzen i novým nařízením, tj. nařízením 2022/720, kterým bylo nahrazeno nařízení č. 330/2010 a které vychází z celkově kladných zkušeností s uplatňováním nařízení č. 330/2010, jak je vysvětleno v bodě 2 odůvodnění nařízení 2022/720.
54.
Jak uvedla Komise na jednání, nařízení 2022/720, které bylo přijato za účelem vyjasnění některých aspektů, nyní výslovně stanovuje definici pojmu „systém výhradní distribuce“. Aby tak mohlo nové nařízení nabídnout lepší vysvětlení pravidel a právní jistotu hospodářským subjektům, které z nařízení o blokových výjimkách pro vertikální dohody vycházejí, zahrnuje – v definici systému výhradní distribuce – i podmínku souběžného uložení zákazu aktivního prodeje. Jinými slovy, uvedené nařízení nyní obsahuje výslovnou definici podmínek týkajících se uvedeného systému distribuce, kterou dřívější nařízení, podle mého názoru, upravovalo pouze implicitně. Nové nařízení jednoznačně usiluje o propojení podmínky souběžného uložení zákazu aktivního prodeje s výlučností (
21
).
55.
V této souvislosti pokyny k vertikálním omezením z roku 2022 (
22
) vysvětlují, že „[a]by si dodavatel zachoval své investiční pobídky, musí chránit své výhradní distributory před aktivním prodejem na jejich výhradním území nebo jejich výhradní skupině zákazníků všemi ostatními kupujícími daného dodavatele, a to včetně cílené on-line inzerce“.
2. Jakým způsobem může být podmínka souběžného uložení zákazu aktivního prodeje splněna?
56.
Z výše uvedené analýzy vyplývá, že k tomu, aby byla podmínka souběžného uložení zákazu aktivního prodeje v projednávané věci splněna, je třeba nejprve prokázat, že existovala nebo existuje dohoda mezi dodavatelem (společnost Cono) a všemi jeho kupujícími. Z logiky režimu výjimky zakotveného v čl. 4 písm. b) bodě i) nařízení č. 330/2010 totiž vyplývá, že výjimka z „omezení, jež vedou k odebrání výhody blokové výjimky – tvrdá omezení“ se uplatní pouze tehdy, pokud se strany (dodavatel a jeho kupující) dohodly na dodržování podmínek stanovených v tomto článku.
57.
Mám za to, že v duchu čl. 4 písm. b) bodu i) nařízení č. 330/2010 by nejjednoznačnějším způsobem prokázání splnění podmínky souběžného uložení zákazu aktivního prodeje bylo vložení výslovného ustanovení o omezení aktivních prodejů do závazných písemných dohod mezi dodavatelem a všemi jeho ostatními kupujícími (
23
). Takové řešení by bylo nejvhodnější z hlediska zásady právní jistoty. V této souvislosti podotýkám, že ve věci v původním řízení již bylo pravomocným rozsudkem rozhodnuto, že výlučnost přiznaná společnosti Beevers Kaas nutně znamená povinnost společnosti Cono chránit společnost Beevers Kaas před aktivními prodeji uskutečňovanými všemi ostatními kupujícími v Belgii a Lucembursku (
24
).
58.
Vzhledem k tomu, že ve věci v původním řízení podle všeho nebyla sjednána taková výslovná ustanovení (
25
), ani uzavřeny takové písemné dohody, je možno za hlavní problémy, které je nutno v projednávané věci vyřešit, považovat i) právní kvalifikaci vztahu mezi dodavatelem (společnost Cono) a jeho ostatními kupujícími; a ii) určení důsledků, které je třeba z tohoto vztahu vyvodit.
59.
Vzhledem k tomu, že nařízení č. 330/2010 neupřesňuje, jak má být podmínka souběžného uložení zákazu aktivního prodeje splněna, zejména pro potřeby prokázání, že se strany dohodly na podmínkách, z nichž podmínka souběžného uložení zákazu aktivního prodeje vychází, je nutno odkázat na pojem „dohoda“ ve smyslu čl. 101 odst. 1 SFEU.
60.
Z toho vyplývá – jak navrhuje předkládající soud v předkládacím rozhodnutí –, že je třeba zkoumat, zda souběžně s dohodou o výhradní distribuci uzavřenou mezi společnostmi Cono a Beevers Kaas existovala mezi dodavatelem, kterým je společnost Cono, a jeho ostatními kupujícími i dohoda ve smyslu judikatury Soudního dvora o zákazu aktivního prodeje na výhradním území přiděleném společnosti Beevers Kaas.
61.
Z judikatury Soudního dvora jasně vyplývá, že „k tomu, aby zdánlivě jednostranný úkon nebo chování představoval dohodu ve smyslu čl. [101 odst. 1 SFEU], postačuje, aby byl projevem shody vůle mezi nejméně dvěma stranami, přičemž forma projevu této shody není sama o sobě určující“ (
26
).
62.
Tato judikatura navíc zdůrazňuje, že „[v]ůle stran může vyplývat jak z ustanovení smlouvy o autorizovaném prodeji, tak z chování stran a zejména z případné existence konkludentního souhlasu autorizovaných prodejců s výzvou výrobce“ (
27
). Tato úvaha je použitelná i na takový vztah mezi dodavatelem a jeho distributory/kupujícími, jako je vztah dotčený ve věci v původním řízení.
63.
Podle judikatury Bayer (
28
) nemůže být taková dohoda založena na pouhém vyjádření jednostranné politiky jedné ze smluvních stran, která může být prováděna bez součinnosti ostatních. Pro to, aby dohoda ve smyslu čl. 101 odst. 1 SFEU mohla být považována za mlčky schválenou, „je nutné, aby projev vůle jedné ze stran dohody mající protisoutěžní cíl představoval výslovnou či implicitní výzvu druhé straně ke společnému naplnění tohoto cíle“ (
29
).
64.
Aby bylo možno konstatovat, že existovala dohoda ve smyslu čl. 4 písm. b) bodu i) nařízení č. 330/2010 a výjimka z tohoto ustanovení, je vhodné vycházet z této judikatury, což znamená, že je nutno prokázat i) výzvu dodavatele k využití této výjimky a ii) přijetí této výzvy jeho kupujícími učiněné alespoň mlčky.
65.
Relevantní judikatura se rovněž odráží v pokynech Komise z roku 2010 (
30
). Z těchto pokynů vyplývá, že není-li úmysl vyjádřen ve výslovné dohodě, je nutno dokázat, že s jednostranným postupem jedné strany druhá strana souhlasí. Konkludentní souhlas je dán, pokud jedna strana explicitně či implicitně druhou stranu vyzve, aby s ní při provádění jejího jednostranného postupu spolupracovala, a druhá strana následně souhlasí tím, že tento jednostranný postup provede.
66.
Nedávno vydaný rozsudek Super Bock (
31
) tuto judikaturu vyjasňuje a konsoliduje. Z uvedeného rozsudku lze dovodit, že pro účely uplatnění podmínky souběžného uložení zákazu aktivního prodeje (tedy pro účely prokázání existence dohody mezi dodavatelem a jeho ostatními kupujícími) je nutno přezkoumat, zda mezi stranami existovala shoda vůle, která může vyplývat jak z ustanovení distribuční dohody, tak z chování stran a zejména z případné existence výslovného nebo mlčky učiněného souhlasu ze strany distributorů (
32
).
67.
V uvedeném rozsudku (
33
) – vydaném ve věci, v níž dodavatel uložil svým distributorům určitá omezení, konkrétně minimální ceny dalšího prodeje – je upřesněno, že „aby existovala ‚dohoda‘ ve smyslu čl. 101 odst. 1 SFEU, postačuje, aby dotčené podniky vyjádřily společnou vůli chovat se na trhu určitým způsobem“.
68.
Dále Soudní dvůr v uvedeném rozsudku připomíná (
34
), že „[d]ohoda tedy nemůže být založena na vyjádření čistě jednostranné politiky jednou stranou distribuční smlouvy“.
69.
Soudní dvůr však v témže rozsudku uvádí (
35
), že „[z]dánlivě jednostranný akt nebo chování […] představuje dohodu ve smyslu čl. 101 odst. 1 SFEU, je-li projevem shodné vůle mezi nejméně dvěma stranami, přičemž forma projevu této shody není sama o sobě určující“.
70.
Uvedená shodná vůle stran tak může vyplývat „z ustanovení předmětné distribuční smlouvy, […] a zejména z případné existence výslovného nebo mlčky učiněného souhlasu ze strany distributorů s výzvou k dodržování [dotčeného požadavku]“ (
36
).
71.
Z toho vyplývá, že k prokázání splnění podmínky souběžného uložení zákazu aktivního prodeje ve vztahu k ostatním distributorům/kupujícím společnosti Cono ve věci v původním řízení lze využít několik různých způsobů k doložení splnění podmínek čl. 4 písm. b) bodu i) nařízení č. 330/2010.
72.
Zaprvé zákaz aktivního prodeje může být výslovně uveden v dohodě o distribuci uzavřené s každým distributorem/kupujícím, což podle všeho není případ věci v původním řízení.
73.
Zadruhé výslovný souhlas ostatních kupujících, tj. mimo společnost Beevers Kaas, by za určitých okolností mohl být vyvozen z oprávnění svěřených stranám v dohodě, kterou mezi sebou uzavřely (
37
). Tak by tomu bylo, pokud by dohody uzavřené mezi společností Cono a jejími ostatními kupujícími opravňovaly společnost Cono k ukládání zákazu aktivního prodeje na územích, která vyhradila nebo vyhradí výlučně jednomu nebo několika z konkrétních kupujících.
74.
Zatřetí na základě judikatury Soudního dvora, jež je vyjádřena v bodě 25 pokynů z roku 2010, lze konstatovat, že při neexistenci výslovného souhlasu je nutno prokázat konkludentní souhlas. Nejprve je za tímto účelem nezbytné dokázat, že jedna strana explicitně či implicitně požadovala, aby s ní druhá strana při provádění jejího jednostranného postupu spolupracovala, a dále druhá strana tento jednostranný postup provedla v praxi, čímž uvedený požadavek splnila.
75.
Kromě toho zmiňuje bod 57 rozsudku Super Bock ještě další relevantní aspekt, a sice že „existence ‚dohody‘ ve smyslu čl. 101 odst. 1 SFEU […] může být prokázána nejen prostřednictvím přímých důkazů, ale rovněž na základě shodujících se skutečností a nepřímých důkazů, jestliže z nich lze dovodit, že dodavatel vyzval své distributory, aby [splnili určitý požadavek], a tito distributoři v praxi dodrželi [dotčený požadavek stanovený] dodavatelem“ (kurzivou zvýraznila autorka tohoto stanoviska).
76.
Z toho vyplývá, že v projednávané věci – kde podle všeho neexistují přímé ani výslovné smluvní podmínky, popřípadě přímé důkazy o dohodě mezi společností Cono a jejími kupujícími – je třeba posoudit, co by mohlo představovat „shodující se skutečnosti a nepřímé důkazy“, které v případě zákazu aktivního prodeje na výhradním území umožňují dovodit, že dodavatel (společnost Cono) vyzval své ostatní distributory/kupující, aby takový zákaz respektovali, a tito distributoři/kupující tento zákaz v praxi dodrželi.
77.
Předkládající soud tak bude muset posoudit skutkové okolnosti týkající se dvou prvků, které jsou vzájemně propojeny a jsou kumulativní, neboť pokud jsou tyto prvky ve věci zjištěny, pak společně svědčí o existenci shody vůle, a proto i dohody ve smyslu čl. 101 odst. 1 SFEU.
78.
Prvním prvkem je „výzva“, tedy to, zda dodavatel (společnost Cono) výslovně nebo implicitně vyzval ostatní kupující, aby se zdrželi aktivních prodejů na výhradním území. Taková výzva může mít různé formy. Mohla být uskutečněna například prostřednictvím konkrétního sdělení vůči těmto ostatním kupujícím (elektronickou poštou, dopisy, smluvními doložkami, formálními oznámeními, odvetnými opatřeními nebo jinými podobnými jednáními), jímž je společnost Cono vyzvala, aby pod hrozbou odvetných opatření respektovali výhradní území a zákaz aktivního prodeje. Výzva může být učiněna i jiným způsobem, třeba vložením zvláštních ustanovení nebo podmínek do všeobecných obchodních podmínek dodavatele, které by mohly být kupříkladu připojeny k faktuře zaslané distributorům/kupujícím dodavatele nebo zpřístupněny jiným způsobem.
79.
Podle mého názoru lze v této souvislosti nalézt obdobu v bodě 52 rozsudku Super Bock, z něhož podle všeho vyplývá, že dodavatel musí aktivně a jasně své distributory/kupující vyrozumět o tom, že využívá systém výhradní distribuce, i o existenci zákazu aktivního prodeje a kontrolovat dodržování tohoto systému těmito distributory/kupujícími (
38
). Dodavatel by měl například všechny své kupující vyrozumět v okamžiku přiznání exkluzivity a v okamžiku určení každého nového distributora/kupujícího; rovněž by jim měl vysvětlit, že každý z nich je povinen tento systém dodržovat.
80.
Z toho vyplývá, že k prokázání existence „výzvy“ by bylo nezbytné, aby byl v rámci posouzení doložen jasný úmysl společnosti Cono chránit společnost Beevers Kaas na výhradním území a bylo určeno, jaké konkrétní chování společnost Cono od svých ostatních kupujících očekávala.
81.
Druhým prvkem je „přijetí“ či souhlas ostatních kupujících s výše uvedeným zákazem aktivního prodeje. Toto přijetí či souhlas mohou rovněž vyplývat z různých skutečností, jako je výslovné uznání tohoto zákazu (výměnou dopisů, interními sděleními v rámci jednání o smlouvě) nebo implicitní forma uznání. Implicitní uznání může být vyjádřeno například ukončením nebo neexistencí aktivních prodejů ostatních kupujících na výhradním území, popřípadě upuštěním od uskutečňování takových prodejů kupujícími z jejich vlastní vůle po doručení oznámení dodavatele. Může být rovněž prokázáno tím, že tito kupující nebudou zákaz aktivního prodeje na tomto území rozporovat nebo že přijmou všeobecné obchodní podmínky, které tento zákaz zmiňují.
82.
K prokázání implicitního uznání by bylo nezbytné, aby výše uvedené „shodující se skutečnosti a nepřímé důkazy“ jasně prokázaly vůli ostatních distributorů/kupujících přijmout výzvu dodavatele, aby systém výhradní distribuce respektovali a dodržovali jej. Tak by tomu bylo v situaci, kdy by distributoři/kupující byli o tomto systému informováni a rozhodli se nevznášet proti němu námitky, ale naopak s ním souhlasili.
83.
Z předkládacího rozhodnutí nevyplývá, že by některý z ostatních kupujících (mimo společností Albert Heijn) jednal v rozporu se zákazem aktivního prodeje nebo jej rozporoval. Předkládající soud si klade otázku, zda tato okolnost sama o sobě postačuje k prokázání existence souhlasu ostatních kupujících s případnou výzvou společnosti Cono.
84.
V tomto ohledu je nutno konstatovat, jak uvedla Komise, že skutečnost – která vyplývá ze spisu předloženého Soudnímu dvoru –, že žádný z ostatních kupujících společnosti Cono neuskutečňoval aktivní prodeje sýrů Beemster v Belgii, představuje relevantní faktor, jehož zohlednění by předkládající soud měl zvážit jako jednu ze shodujících se skutečností a nepřímých důkazů.
85.
Taková skutečnost však sama o sobě není pro tento účel dostatečná ani nezbytná (
39
). K prokázání existence dohody ve smyslu čl. 101 odst. 1 SFEU nestačí zjištění nečinnosti ostatních kupujících. Je nutno prokázat jejich vůli souhlasit. V tomto ohledu by součástí tohoto posouzení mohla být otázka, zda je distributor/kupující skutečně schopen na trh výhradního území vstoupit.
86.
Posuzována by mohla být například skutečnost, zda si ostatní kupující dodavatele stěžovali na zákaz aktivního prodeje na výhradním území (
40
) nebo jej rozporovali a zda v konečném důsledku změnili své chování. Nicméně i kdyby si na zákaz stěžoval nebo jej napadal jeden či více kupujících, nesvědčil by tento faktor sám o sobě o neexistenci konkludentního souhlasu, pokud by tito kupující navzdory této skutečnosti i nadále zákaz aktivního prodeje dodržovali (
41
).
87.
Jinými slovy, mám za to, že pouhá neexistence prodejů, které by uskutečňovali ostatní kupující na výhradním území, nestačí k prokázání existence souhlasu těchto kupujících s výzvou společnosti Cono.
88.
Z výše uvedených úvah vyplývá, že podmínka souběžného uložení zákazu aktivního prodeje je splněna, pokud lze prokázat, že existovala dohoda mezi dodavatelem a jeho ostatními kupujícími, tedy že zaprvé dodavatel výslovně nebo implicitně vyzval tyto ostatní kupující, aby zákaz aktivního prodeje na výhradním území přijali, a zadruhé tito ostatní kupující přinejmenším mlčky vyjádřili svou vůli s tímto zákazem souhlasit, což musí být prokázáno na základě shodujících se skutečností nebo nepřímých důkazů.
3. Odpověď na první předběžnou otázku
89.
Z toho vyplývá, že čl. 4 písm. b) bod i) nařízení č. 330/2010 musí být vykládán v tom smyslu, že podmínka souběžného uložení zákazu aktivního prodeje je nedílnou součástí tohoto článku a pouhé zjištění, že ostatní kupující neuskutečňují aktivní prodeje na území přiděleném výhradně určitému konkrétnímu kupujícímu, nemůže stačit k prokázání existence dohody o zákazu aktivního prodeje na tomto území uzavřené mezi dodavatelem a jeho kupujícími. K prokázání existence takové dohody je nezbytné, aby zaprvé dodavatel výslovně nebo implicitně vyzval tyto ostatní kupující, aby se na tomto trhu chovali určitým jasně vymezeným způsobem, tedy aby neuskutečňovali aktivní prodeje na výhradním území, a zadruhé tito kupující přinejmenším mlčky vyjádřili svou vůli s tímto zákazem souhlasit, což musí být prokázáno na základě shodujících se skutečností nebo nepřímých důkazů.
B.
Ke druhé předběžné otázce
1. Posouzení druhé předběžné otázky
90.
Druhá předběžná otázka se zaměřuje na určení relevantního okamžiku, kdy musí k souhlasu ostatních kupujících dojít, a to ve světle judikatury Soudního dvora týkající se pojmu „dohoda“ ve smyslu čl. 101 odst. 1 SFEU. Předkládající soud se zejména táže, zda stačí, aby dodavatel prokázal, že jeho ostatní kupující souhlasili se zákazem aktivního prodeje pouze tehdy, pokud a jakmile se na tomto výhradním území chystají uskutečnit aktivní prodeje.
91.
Z předkládacího rozhodnutí vyplývá, že tato otázka je položena za situace, kdy se distributoři/kupující společnosti Cono, s výjimkou společností Albert Heijn, podle všeho nikdy nechystali uskutečňovat aktivní prodeje v Belgii. Předkládající soud si není jist, zda pro účely použití čl. 4 písm. b) bodu i) nařízení č. 330/2010 postačuje, aby společnost Cono chránila společnost Beevers Kaas před aktivními prodeji uskutečňovanými těmito distributory/kupujícími tehdy, pokud a jakmile budou tito distributoři/kupující připraveni tak učinit v budoucnu, nebo zda tato ochrana musí být zajištěna od okamžiku, kdy společnost Cono uzavřela s těmito ostatními distributory/kupujícími dohodu.
92.
Jak je vysvětleno v bodě 51 tohoto stanoviska, podmínka souběžného uložení zákazu aktivního prodeje vyžaduje, aby byl výhradní distributor chráněn před aktivními prodeji uskutečňovanými na jeho území všemi ostatními kupujícími daného dodavatele v Unii.
93.
Z návrhu mé odpovědi na první předběžnou otázku vyplývá, že tato podmínka je splněna pouze tehdy, pokud ostatní kupující výslovně nebo mlčky souhlasí se zákazem aktivního prodeje na výhradním území. Z důvodů předvídatelnosti a s ohledem na zásadu právní jistoty musí existovat dostatečná časová spojitost mezi okamžikem, kdy dodavatel vymezí zákaz aktivního prodeje, a okamžikem, kdy s ním ostatní kupující vyjádří svůj souhlas.
94.
Za tímto účelem musí být na základě všech důkazů (jak je pojednáno v bodech 76 až 83 tohoto stanoviska) prokázáno, že v souvislosti se zákazem aktivního prodeje existovala nějaká dohoda. Jak jsem vysvětlila v bodě 34 tohoto stanoviska, čl. 4 písm. b) bod i) nařízení č. 330/2010 upravuje výjimku (z výjimky), a musí tak být vykládán restriktivně. Příliš shovívavý přístup k podmínce souběžného uložení zákazu aktivního prodeje a k zákazům aktivního prodeje navíc není odůvodněný, když je v sázce jinak tvrdé omezení unijního práva hospodářské soutěže.
95.
Z toho vyplývá, že ke splnění podmínky souběžného uložení zákazu aktivního prodeje nestačí – pro účely prokázání existence dohody ve smyslu čl. 101 odst. 1 SFEU –, aby byl dodavatel schopen doložit, že jeho ostatní kupující se zákazem aktivního prodeje souhlasili pouze tehdy, pokud a jakmile se na tomto výhradním území chystají takové prodeje uskutečnit.
96.
Dokud tedy dodavatel takový souhlas od ostatních kupujících nezíská, nejsou splněny podmínky pro uplatnění blokové výjimky na danou dohodu, které jsou stanoveny v čl. 4 písm. b) bodě i) nařízení č. 330/2010.
97.
Jinými slovy, jak podotkla Komise, tyto podmínky budou splněny pouze tehdy a od okamžiku, kdy ostatní kupující souhlasili se zákazem aktivního prodeje na výhradním území, a nikoli během období předcházejícího. Pokud tedy dodavatel získá takový souhlas až v okamžiku „X“, kdy se určitý podnikatel chystá uskutečňovat aktivní prodeje na výhradním území, výhody blokové výjimky stanovené nařízením č. 330/2010 se v průběhu období předcházejícího okamžiku X neuplatní.
98.
V tomto ohledu je nezbytné rozlišovat mezi existencí takového souhlasu na jedné straně a skutečnostmi nezbytnými k jeho prokázání na straně druhé.
99.
Skutečnosti nezbytné k jeho prokázání jsou skutkovou otázkou, která musí být posuzována individuálně, s přihlédnutím ke všem relevantním okolnostem.
100.
Je tedy na dodavateli, aby prokázal, že tato podmínka je ve vztahu ke všem jeho ostatním kupujícím splněna v zásadě během celého období, za které se domáhá výhody blokové výjimky stanovené nařízením č. 330/2010 (
42
).
2. Odpověď na druhou předběžnou otázku
101.
Z toho vyplývá, že čl. 4 písm. b) bod i) nařízení č. 330/2010 musí být vykládán v tom smyslu, že pokud dodavatel přidělil určité území výhradně určitému konkrétnímu kupujícímu, pak pro účely uplatnění tohoto ustanovení nestačí, aby byl tento dodavatel schopen prokázat, že jeho ostatní kupující souhlasí s omezením aktivních prodejů na výhradně přiděleném území pouze tehdy, pokud a jakmile se na tomto území tito kupující chystají uskutečnit aktivní prodeje. Uplatnění tohoto ustanovení je naopak podmíněno tím, že dodavatel prokáže, že podmínka souběžného uložení zákazu aktivního prodeje je splněna ve vztahu ke všem jeho ostatním kupujícím v EHP během celého období, za které uplatňuje výhodu blokové výjimky stanovené nařízením č. 330/2010.
C.
Závěrečné poznámky
102.
Pro úplnost považuji za vhodné uvést několik závěrečných poznámek.
103.
Je pouze na předkládajícím soudu, aby určil právní kvalifikaci dohod dotčených ve věci v původním řízení ve světle všech výše uvedených upřesnění.
104.
Dále, pokud by předkládající soud dospěl k závěru, že čl. 4 písm. b) bod i) nařízení č. 330/2010 se na projednávanou věc nepoužije, musel by určit, zda dohoda o výhradní distribuci omezuje hospodářskou soutěž ve smyslu čl. 101 odst. 1 SFEU, a pokud ano, zda jsou splněny podmínky pro uplatnění výjimky stanovené v čl. 101 odst. 3 SFEU (
43
).
105.
Zaprvé by předkládající soud musel provést individuální posouzení dotčené vertikální dohody, aby určil, zda tato dohoda spadá do oblasti působnosti čl. 101 odst. 1 SFEU, a pokud ano, zda omezuje hospodářskou soutěž z hlediska účelu nebo z hlediska důsledku, v souladu s kritérii stanovenými v judikatuře Soudního dvora (
44
).
106.
Zadruhé v případě, že by předkládající soud dospěl k závěru, že dohoda omezuje hospodářskou soutěž ve smyslu čl. 101 odst. 1 SFEU, mohla by být tato dohoda přesto slučitelná s článkem 101 SFEU za podmínky, že strany prokáží, že splňuje ony čtyři kumulativní podmínky stanovené v čl. 101 odst. 3 SFEU (
45
).
107.
Jak uvedla Komise, předkládající soud by následně musel porovnat aspekty této dohody, které ovlivňují hospodářskou soutěž buď pozitivně, nebo naopak negativně, a to v konkrétně vymezeném rámci posouzení vyplývajícího z čl. 101 odst. 3 SFEU, s přihlédnutím ke všem relevantním okolnostem.
108.
Předkládající soud by musel mimo jiné posoudit i postavení konkurentů společnosti Cono, kupní sílu, dynamiku trhu, povahu výrobku a úroveň obchodu, na které strany působí. Rovněž by musel posoudit, zda dohoda zakazující určitým distributorům uskutečňovat aktivní prodeje na území přiděleném výhradně jinému distributorovi (společnosti Beevers Kaas) zvyšuje účinnost v tom smyslu, že tento distributor musí vynakládat investice (například do specifického vybavení, dovedností nebo know-how), aby mohl navyšovat prodeje výrobku distribuovaného na tomto území, a zda je ke stimulaci takových investic nezbytná ochrana před aktivními prodeji uskutečňovanými jinými distributory na tomto území.
V. Závěry
109.
Navrhuji Soudnímu dvoru, aby na předběžné otázky položené Hof van beroep te Antwerpen (odvolací soud v Antverpách, Belgie) odpověděl následovně:
„1)
Článek 4 písm. b) bod i) nařízení Komise (EU) č. 330/2010 ze dne 20. dubna 2010 o použití čl. 101 odst. 3 [SFEU] na kategorie vertikálních dohod a jednání ve vzájemné shodě
musí být vykládán v tom smyslu, že podmínka souběžného uložení zákazu aktivního prodeje je nedílnou součástí tohoto článku a pouhé zjištění, že ostatní kupující neuskutečňují aktivní prodeje na území přiděleném výhradně určitému konkrétnímu kupujícímu, nemůže stačit k prokázání existence dohody o zákazu aktivního prodeje na tomto území uzavřené mezi dodavatelem a jeho kupujícími. K prokázání existence takové dohody je nezbytné, aby zaprvé dodavatel výslovně nebo implicitně vyzval tyto ostatní kupující, aby se na tomto trhu chovali určitým jasně vymezeným způsobem, tedy aby neuskutečňovali aktivní prodeje na výhradním území, a zadruhé tito kupující přinejmenším mlčky vyjádřili svou vůli s tímto zákazem souhlasit, což musí být prokázáno na základě shodujících se skutečností nebo nepřímých důkazů.
2)
Článek 4 písm. b) bod i) nařízení č. 330/2010
musí být vykládán v tom smyslu, že pokud dodavatel přidělil určité území výhradně určitému konkrétnímu kupujícímu, pak pro účely uplatnění tohoto ustanovení nestačí, aby byl tento dodavatel schopen prokázat, že jeho ostatní kupující souhlasí s omezením aktivních prodejů na výhradně přiděleném území pouze tehdy, pokud a jakmile se na tomto území tito kupující chystají uskutečnit aktivní prodeje. Uplatnění tohoto ustanovení je naopak podmíněno tím, že dodavatel prokáže, že podmínka souběžného uložení zákazu aktivního prodeje je splněna ve vztahu ke všem jeho ostatním kupujícím v Evropském hospodářském prostoru během celého období, za které uplatňuje výhodu blokové výjimky stanovené nařízením č. 330/2010.“
(
1
) – Původní jazyk: angličtina.
(
2
) – Nařízení ze dne 20. dubna 2010 o použití čl. 101 odst. 3 [SFEU] na kategorie vertikálních dohod a jednání ve vzájemné shodě (Úř. věst. 2010, L 102, s. 1).
(
3
) – Sýr Beemster je tvrdý sýr vyráběný z kravského mléka. Má specifickou chuť díky svému složení (mléko z pastvin rostoucích na poldrech z jílovitých půd původně mořského dna, jež se nacházejí čtyři metry pod úrovní mořské hladiny v Nizozemsku) i díky skutečnosti, že část výrobního procesu (míchání sýřeniny) se provádí ručně a sýry zrají v proměnlivých podmínkách.
(
4
) – Nařízení ze dne 22. prosince 1999 o použití čl. 81 odst. 3 [ES] na kategorie vertikálních dohod a jednání ve vzájemné shodě (Úř. věst. 1999, L 336, s. 21; Zvl. vyd. 08/01, s. 364).
(
5
) – Nařízení ze dne 10. května 2022 o použití čl. 101 odst. 3 [SFEU] na kategorie vertikálních dohod a jednání ve vzájemné shodě (Úř. věst. 2022, L 134, s. 4).
(
6
) – (Úř. věst. 2010, C 130, s. 1, dále jen „pokyny z roku 2010“).
(
7
) – V zásadě platí, že „kupující“ nabízí své výrobky přímo spotřebiteli, zatímco „distributor“ nabízí své výrobky jiným společnostem. Oba pojmy budu používat zaměnitelně, neboť projednávaná věc na rozdílech mezi nimi nezávisí.
(
8
) – Rozsudek ze dne 8. prosince 2005, Jyske Finans (C‑280/04, EU:C:2005:753, bod 34). K tomuto tématu viz Lenaerts, K., „Interpretation and the Court of Justice: A basis for comparative reflection“, International Lawyer, sv. 41, č. 4, 2007, s. 1011.
(
9
) – Viz rozsudek ze dne 4. března 2020, Marine Harvest v. Komise (C‑10/18 P, EU:C:2020:149, bod 58). V tomto smyslu viz též rozsudek ze dne 9. července 2020, Land Hessen (C‑272/19, EU:C:2020:535, bod 68).
(
10
) – „Aktivní prodeje“ jsou vysvětleny v bodě 9 tohoto stanoviska. Je třeba je odlišovat od „pasivních prodejů“, kterými se rozumí reagování na nevyžádané požadavky jednotlivých zákazníků včetně dodávky zboží nebo služeb těmto zákazníkům.
(
11
) – Tento zákaz však nesmí omezovat prodeje uskutečněné zákazníky výhradního kupujícího na výhradním území.
(
12
) – Viz bod 27 tohoto stanoviska.
(
13
) – Evropská komise, Wijckmans, F. a Jaques, S., Expert report on the review of the Vertical Block Exemption Regulation – Active sales restrictions in different distribution models and combinations of distribution models – Final report, Úřad pro publikace Evropské unie, Lucemburk, 2021, s. 27 (dále jen „odborná zpráva“); kurzivou zvýraznila autorka tohoto stanoviska.
(
14
) – Viz bod 51 pokynů z roku 2010.
(
15
) – Tento výklad lze rovněž vyvodit z odborné zprávy, poznámky pod čarou 13, op. cit., s. 27 a 28.
(
16
) – Jinými slovy, je nezbytné nejen to, aby výhradní území bylo přiděleno určitému distributorovi/kupujícímu, jako je Beevers Kaas, ale rovněž aby byl tento distributor/kupující chráněn před aktivními prodeji uskutečňovanými na tomto území jinými kupujícími. Bez takové ochrany by totiž bylo de facto nemožné výhradní území přidělit, jelikož bez zákazu aktivního prodeje vztahujícího se na ostatní kupující a dodržování tohoto zákazu těmito kupujícímu by toto území nebylo v žádném smyslu „výhradní“.
(
17
) – Rozsudek ze dne 24. února 2000, Komise v. Francie (C‑434/97, EU:C:2000:98, bod 21).
(
18
) – Viz bod 164 pokynů z roku 2010: „Výhradní distribuce může vyvolávat účinky, zvláště v případech, kdy jsou distributoři nuceni investovat do ochrany nebo vybudování image značky. Obecně se účinky týkají zejména nových výrobků, složitých výrobků a výrobků, jejichž kvalitu lze těžko určit před konzumací ([…] výrobky založené na zkušenosti), případně i po konzumaci ([…] výrobky založené na důvěře)“.
(
19
) – Raději odkazuji na všechny ostatní kupující „v EHP“ než „v Unii“, neboť předkládací rozhodnutí odkazuje na „aktivní[…] prodej[e] na přiděleném výhradním území, uskutečněn[é] všemi ostatními kupujícími působícími v [EHP]“ (zvýrazněno autorkou tohoto stanoviska).
(
20
) – Viz rozsudek ze dne 26. října 2023, EDP – Energias de Portugal a další (C‑331/21, EU:C:2023:812, bod 82 a násl.). Viz též stanovisko generálního advokáta N. Wahla ve věci Coty Germany (C‑230/16, EU:C:2017:603, bod 57) – ve vztahu k témuž nařízení a k týmž pokynům, které jsou rozebírány i v projednávané věci – „nelze vyloučit, že by se Soudní dvůr mohl v okamžiku, kdy má splnit svůj úkol podat výklad unijního práva, řídit vodítky a právními posouzeními uvedenými v těchto pokynech“. Viz též rozsudek ze dne 28. června 2005, Dansk Rørindustri a další v. Komise (C‑189/02 P, C‑202/02 P, C‑205/02 P až C‑208/02 P a C‑213/02 P, EU:C:2005:408, bod 210 a násl.) (Soudní dvůr podotkl, že sdělení Komise, jako jsou její pokyny, které se vztahují na hospodářské subjekty, mají mít externí účinky, jsou obecně závazná a mohou způsobovat právní následky).
(
21
) – Podle čl. 1 písm. h) nařízení č. 2022/720 se rozumí „systémem výhradní distribuce‘ [distribuční systém, ve kterém dodavatel přidělí území nebo skupinu zákazníků výhradně sobě nebo maximálně pěti kupujícím a omezí všechny své ostatní kupující, aby aktivně neprodávali na výhradním území nebo výhradní skupině zákazníků“ (kurzivou zvýraznila autorka tohoto stanoviska).
(
22
) – Úř. věst. 2022, C 248, s. 1, bod 219 (dále jen „pokyny z roku 2022“).
(
23
) – Viz též Wijckmans, F. a Tuytschaever, F., „Active sales restrictions revisited“, European Competition Law Review, sv. 25(2), 2004, s. 110.
(
24
) – Viz předkládací rozhodnutí (původní jazyková verze), s. 19 a 20, druhá odrážka v bodě 2.
(
25
) – Odborná zpráva, poznámka pod čarou 13, op. cit., s. 37, uvádí obecný příklad doložky zákazu aktivního prodeje: „[Kupující] bude své činnosti provozovat v rámci [území]. [Kupující] nebude uskutečňovat aktivní prodeje na územích vyhrazených pro [dodavatele] ani na jakémkoli území přiděleném výhradně jinému kupujícímu určenému tímto dodavatelem“.
(
26
) – Rozsudek ze dne 13. července 2006, Komise v. Volkswagen (C‑74/04 P, EU:C:2006:460, bod 37).
(
27
) – Tamtéž, bod 39 a citovaná judikatura.
(
28
) – Rozsudek ze dne 6. ledna 2004, BAI a Komise v. Bayer (C‑2/01 P a C‑3/01 P, EU:C:2004:2, body 100 až 102).
(
29
) – Tamtéž, bod 102.
(
30
) – Viz bod 25 pokynů z roku 2010.
(
31
) – Rozsudek ze dne 29. června 2023, Super Bock Bebidas (C‑211/22, EU:C:2023:529; dále jen „rozsudek Super Bock“).
(
32
) – Viz rozsudek Super Bock, body 47 až 50.
(
33
) – Tamtéž, bod 47.
(
34
) – Tamtéž, bod 48.
(
35
) – Tamtéž, bod 49.
(
36
) – Tamtéž, bod 50.
(
37
) – Viz bod 25 písm. a) pokynů z roku 2010.
(
38
) – Soudní dvůr uvádí, že skutečnost, že dodavatel pravidelně zasílá distributorům seznamy uvádějící jím stanovené minimální ceny dalšího prodeje, žádá je, aby je pod jeho dohledem dodržovali pod hrozbou odvetných opatření, a v případě nedodržení těchto opatření může použít záporné distribuční marže, není nadále odrazem jednostranného jednání, pokud by distributoři tyto ceny dodržovali. Soudní dvůr rovněž uvádí, že skutečnost, že tyto ceny jsou v praxi uplatňovány distributory nebo jejich uvedení je požadováno distributory, kteří si sice u dodavatele na uvedené ceny stěžovali, ale neuplatňovali z vlastní iniciativy jiné ceny, mohla odrážet souhlas distributorů se stanovením minimálních cen dalšího prodeje dodavatelem.
(
39
) – Viz rozsudek ze dne 10. února 2011, Activision Blizzard Germany v. Komise (C‑260/09 P, EU:C:2011:62, bod 82).
(
40
) – Viz rozsudek ze dne 11. ledna 1990, Sandoz Prodotti Farmaceutici v. Komise (C‑277/87, EU:C:1990:6, bod 11).
(
41
) – Viz rozsudek Super Bock (bod 52).
(
42
) – Lze ovšem podotknout, že podle pokynů z roku 2022 (bod 122) „[n]ení-li z praktických důvodů, a nikoli s cílem zabránit paralelnímu obchodu, výhradní území nebo skupina zákazníků dočasně chráněna před aktivním prodejem ze strany určitých kupujících, například pokud dodavatel upravuje systém výhradní distribuce a potřebuje čas na nové projednání omezení aktivního prodeje s určitými kupujícími, může se na systém výhradní distribuce i nadále vztahovat výhoda výjimky stanovené v čl. 2 odst. 1 [nařízení 2022/720]“. Z uvedeného odstavce pokynů z roku 2022 vyplývá, že posuzované období je omezeno na dobu nezbytnou ke splnění podmínky souběžného uložení zákazu aktivního prodeje.
(
43
) – Viz bod 47 pokynů z roku 2010.
(
44
) – Viz rozsudek Super Bock, body 37 až 42, a rozsudek ze dne 18. listopadu 2021, Visma Enterprise (C‑306/20, EU:C:2021:935, body 54 až 82).
(
45
) – Viz pokyny z roku 2022, body 125 až 140.