62013CC0119_CS
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
1. Právním rámcem všech projednávaných žádostí o rozhodnutí o předběžné otázce je nařízení (ES) č. 1896/2006(2), kterým se zavádí řízení o evropském platebním rozkazu. Tyto žádosti vznášejí otázku, zda v případě neexistence doručení evropského platebního rozkazu žalovanému může žalovaný požádat o uplatnění článku 20 nařízení č. 1896/2006 per analogiam.
2. Toto ustanovení stanoví po uplynutí lhůty stanovené v čl. 16 odst. 2 tohoto nařízení možnost požádat za určitých podmínek o přezkum evropského platebního rozkazu u příslušného soudu v členském státě původu (dále jen „soud původu“) z důvodu výjimečných okolností. Žalovaný má právo požádat o přezkum tohoto platebního rozkazu zejména v případě, že byl platební rozkaz doručen některým ze způsobů uvedených v článku 14 uvedeného nařízení a doručení nebylo provedeno dostatečně včas, aby bylo žalovanému umožněno připravit si obhajobu, a to bez jakéhokoli zavinění z jeho strany.
3. V tomto stanovisku uvedu důvody, pro něž mám za to, že nařízení č. 1896/2006 musí být vykládáno v tom smyslu, že brání tomu, aby se na případ, kdy evropský platební rozkaz nebyl žalovanému platně doručen, uplatnil jeho článek 20 per analogiam. Za účelem dodržení práva na obhajobu musí žalovaný disponovat nezávislým opravným prostředkem u soudu původu, který mu umožní prokázat, že mu tento platební rozkaz nebyl doručen, a případně nechat určit jeho neplatnost.
I – Právní rámec
A – Unijní právo
4. Článek 1 odst. 1 písm. a) nařízení č. 1896/2006 stanoví, že jeho účelem je „zavedením řízení o evropském platebním rozkazu zjednodušit a urychlit soudní řízení týkající se nesporných peněžních nároků v přeshraničních případech a snížit náklady na ně“.
5. Článek 13 tohoto nařízení stanoví následující:
„Evropský platební rozkaz může být žalovanému doručen v souladu s vnitrostátními právními předpisy státu, v němž je doručován, některým z těchto způsobů:
a) osobní doručení, při němž žalovaný podepíše potvrzení o přijetí s uvedením data přijetí;
b) osobní doručení, při němž příslušná osoba, která doručení uskutečnila, podepíše dokument, v němž uvede, že žalovaný dokument přijal nebo odepřel přijetí bez jakéhokoli oprávněného důvodu, a datum doručení;
c) doručení poštou, při němž žalovaný podepíše a odešle zpět potvrzení o přijetí s uvedením data přijetí;
d) doručení elektronickými prostředky, jako je fax nebo elektronická pošta, při němž žalovaný podepíše a odešle zpět potvrzení o přijetí s uvedením data přijetí.“
6. Článek 14 uvedeného nařízení, nadepsaný „Doručení bez dokladu o přijetí žalovaným“, stanoví následující:
„1. Evropský platební rozkaz může být také doručen žalovanému v souladu s vnitrostátními právními předpisy státu, v němž je doručován, některým z těchto způsobů:
a) osobní doručení na osobní adresu žalovaného osobám, které žijí ve stejné domácnosti jako žalovaný nebo jsou tam zaměstnány;
b) v případě, že žalovaný je osobou samostatně výdělečně činnou nebo právnickou osobou, osobní doručení na obchodní adresu žalovaného osobám, které žalovaný zaměstnává;
c) uložení rozkazu v poštovní schránce žalovaného;
d) uložení rozkazu na poště nebo u příslušných veřejných orgánů a vložení písemného oznámení o tomto uložení do poštovní schránky žalovaného za předpokladu, že je dokument v písemném oznámení jasně označen jako dokument soudu nebo že je v dokumentu poukázáno na to, že doručení se na základě uvedeného oznámení pokládá za uskutečněné a že počínají běžet lhůty;
e) doručení poštou bez dokladu podle odstavce 3, pokud má žalovaný adresu v členském státě původu;
f) doručení elektronickými prostředky s automatickým potvrzením o doručení za předpokladu, že žalovaný s tímto způsobem doručení výslovně souhlasil předem.
2. Pro účely tohoto nařízení není doručení podle odstavce 1 přípustné, pokud není adresa žalovaného známa s jistotou.
3. Doručení podle odst. 1 písm. a), b), c) a d) se potvrzuje pomocí:
a) dokladu podepsaného příslušnou osobou, která doručení uskutečnila, s uvedením:
i) způsobu doručení,
a
ii) data doručení,
a
iii) pokud byl rozkaz doručen jiné osobě než žalovanému, jména dotyčné osoby a jejího vztahu k žalovanému,
nebo
b) potvrzení o přijetí osobou, jíž byl rozkaz doručen podle odst. 1 písm. a) a b).“
7. Článek 16 nařízení č. 1896/2006 stanoví následující:
„1. Proti evropskému platebnímu rozkazu může žalovaný podat odpor u soudu původu za použití vzorového formuláře F uvedeného v příloze VI, který obdrží spolu s evropským platebním rozkazem.
2. Odpor musí být odeslán do 30 dnů od doručení rozkazu žalovanému.
[…]“
8. Konečně článek 20 tohoto nařízení stanoví, že žalovaný může požádat o přezkum evropského platebního rozkazu. Toto ustanovení tak uvádí:
„1. Po uplynutí lhůty stanovené v čl. 16 odst. 2 má žalovaný právo požádat o přezkum evropského platebního rozkazu u [...] soudu [...] původu, pokud:
a) i)	byl platební rozkaz doručen některým ze způsobů uvedených v článku 14,
a
ii) doručení nebylo provedeno dostatečně včas, aby bylo žalovanému umožněno připravit si obhajobu, a to bez jakéhokoli zavinění z jeho strany,
nebo
b) žalovaný nemohl popřít nárok z důvodu vyšší moci nebo mimořádných okolností, které nezavinil,
pokud v obou případech jedná neprodleně.
2. Po uplynutí lhůty stanovené v čl. 16 odst. 2 má žalovaný rovněž právo požádat o přezkum evropského platebního rozkazu u příslušného soudu [...] původu, pokud byl platební rozkaz s ohledem na požadavky stanovené tímto nařízením zjevně vydán chybně nebo z důvodu jiných výjimečných okolností.
3. Pokud soud odmítne žádost žalovaného s odůvodněním, že není splněn žádný z důvodů pro přezkum uvedených v odstavcích 1 a 2, zůstává evropský platební rozkaz v platnosti.
Pokud soud rozhodne, že přezkum je oprávněný na základě některého z důvodů uvedených v odstavcích 1 a 2, je evropský platební rozkaz od počátku neplatný.“
B – Německá právní úprava
9. V německém právu řízení týkající se vydání platebního rozkazu upravuje občanský soudní řád (Zivilprozessordnung, dále jen „ZPO“). Ve znění ZPO použitelném na spory ve věcech v původních řízeních tak ustanovení § 692 odst. 1 bodu 1 a § 700 odst. 3 první věty ZPO stanoví, že poté, co by podán odpor – bez ohledu na to, zda je přípustný či nikoli, zda byl podán ve stanovených lhůtách či nikoli nebo zda je jasný či nikoli – řízení týkající se vydání platebního rozkazu provádí automaticky soud příslušný k vyřízení sporu.
10. Na základě ustanovení § 690 odst. 1 bodu 5 ZPO musí věřitel již v návrhu na vydání platebního rozkazu uvést, jaký soud je příslušný k vyřízení sporu v případě podání odporu.
11. Jinak je tomu v případě návrhu na vydání evropského platebního rozkazu, ohledně něhož Amtsgericht Wedding (Německo) vysvětluje, že uvedení příslušného soudu v případě sporu stanoveno není. K prohlášení nepříslušnosti ve prospěch soudu příslušného k vyřešení sporu po podání odporu dochází v souladu s čl. 17 odst. 1 a 2 nařízení č. 1896/2006 pouze podle právních předpisů členského státu původu, a sice členského státu, v němž byl evropský platební rozkaz vydán.
12. Předkládající soud uvádí, že podle ustanovení § 1090 odst. 1 první věty a odst. 2 první věty ZPO to znamená, že evropský soud příslušný k vydání evropského platebního rozkazu uloží věřiteli, aby určil příslušný soud v případě sporu. Pokud to věřitel neučiní nebo neoznačí žádný soud, nedojde k žádnému postoupení věci ve prospěch jiného soudu. Pro předkládající soud z toho vyplývá následující důsledek, a sice že žalobce disponuje evropským platebním rozkazem s doložkou týkající se jeho vykonatelnosti, avšak žalovaný nemá žádnou možnost podat k soudu návrh na přezkum dodržení lhůty k podání odporu, případně skutečnosti, že tato lhůta nikdy nezačala běžet, neboť spis nebyl podle všeobecných procesních pravidel předán soudu a přezkum stanovený článkem 20 nařízení č. 1896/2006 není přímo použitelný.
II – Skutkový stav sporů v původních řízeních
A – Věc C ‑ 119/13
13. Společnost eco cosmetics GmbH & Co. KG (dále jen „společnost eco cosmetics“), se sídlem v Německu, u Amtsgericht Wedding navrhla vydání evropského platebního rozkazu proti paní V. L. B. Dupuy s bydlištěm ve Francii. Za tímto účelem jakožto bydliště posledně jmenované společnost eco cosmetics uvedla adresu ve Francii. Dne 22. března 2010 Amtsgericht Wedding návrhu společnosti eco cosmetics vyhověl a vydal evropský platební rozkaz. Tento platební rozkaz byl doručen na uvedenou adresu doporučeným dopisem s potvrzením o přijetí, na němž je uvedeno, že k doručení došlo dne 31. března 2010.
14. Vzhledem k tomu, že V. L. B. Dupuy odpor nepodala, Amtsgericht Wedding v souladu s čl. 18 odst. 1 nařízení č. 1896/2006 dne 20. května 2010 tento platební rozkaz prohlásil za vykonatelný.
15. V. L. B. Dupuy podala odpor proti evropskému platebnímu rozkazu až dopisem ze dne 28. července 2010, který Amtsgericht Wedding došel dne 3. srpna 2010. Amtsgericht Wedding upozornil V. L. B. Dupuy dopisem ze dne 5. srpna 2010 na to, že odpor byl podán po lhůtě a že může nanejvýš požádat o přezkum tohoto platebního rozkazu na základě článku 20 nařízení č. 1896/2006. V. L. B. Dupuy tak dopisem ze dne 7. října 2010 požádala o přezkum uvedeného platebního rozkazu a v dopise ze dne 13. dubna 2011 uvedla odůvodnění této žádosti o přezkum.
16. Podle V. L. B. Dupuy jí evropský platební rozkaz nebyl nikdy doručen, jelikož v říjnu 2009 opustila byt nacházející se na adrese uvedené společností eco cosmetics. Uvádí rovněž, že se o tomto platebním rozkazu dozvěděla až prostřednictvím dopisu od její banky ze dne 23. července 2010. Společnost eco cosmetics tato tvrzení zpochybňuje.
B – Věc C ‑ 120/13
17. Raiffeisenbank St. Georgen reg. Gen. m.b.H (dále jen „Raiffeisenbank“), se sídlem v Rakousku, navrhla, aby byl proti paní T. Bonchyk, s bydlištěm v Německu, vydán evropský platební rozkaz. Amtsgericht Wedding dne 2. září 2010 tomuto návrhu vyhověl a vydal tento platební rozkaz. Tento soud se dv akrát neúspěšně pokusil o doručení uvedeného platebního rozkazu poštou na adresy uvedené Raiffeisenbank. Raiffeisenbank tedy poskytla novou adresu. Evropský platební rozkaz byl tedy doručen na tuto novou adresu uložením v poštovní schránce dne 1. února 2011.
18. Vzhledem k tomu, že T. Bonchyk odpor nepodala, Amtsgericht Wedding dne 10. března 2011 tento platební rozkaz prohlásil za vykonatelný. T. Bonchyk proti uvedenému platebnímu rozkazu podala odpor faxem ze dne 1. června 2011. Rovněž uvedla, že se o existenci tohoto platebního rozkazu dozvěděla pouze náhodně. Kromě toho upřesnila, že od roku 2009 již nebydlí na adrese, na kterou jí byl evropský platební rozkaz doručen. Konečně uvedla, že jí tento platební rozkaz nebyl nikdy doručen.
19. Amtsgericht Wedding upozornil dopisem ze dne 17. června 2011 na to, že T. Bonchyk odpor podala po lhůtě a že může nanejvýš požádat o přezkum v souladu s článkem 20 nařízení č. 1896/2006. T. Bonchyk tedy dopisem ze dne 24. června 2011 podala žádost o přezkum evropského platebního rozkazu.
C – Věc C ‑ 121/13
20. Rechtsanwaltskanzlei CMS Hasche Sigle, Partnerschaftsgesellschaft (dále jen „CMS Hasche Sigle“), se sídlem v Německu, podala návrh na vydání evropského platebního rozkazu proti společnosti Xceed Holding Ltd, se sídlem na Kypru. Za tímto účelem uvedla adresu v Nikósii (Kypr). Amtsgericht Wedding dne 4. června 2010 tomuto návrhu vyhověl a následně evropský platební rozkaz doručil doporučeným dopisem s potvrzením o přijetí na adresu uvedenou CMS Hasche Sigle. Z potvrzení o přijetí vyplývá, že tento platební rozkaz byl doručen na tuto adresu dne 30. června 2010, přičemž je na tomto potvrzení o přijetí uveden podpis a razítko advokátní kanceláře, aniž by však na něm byl uveden křížek v kolonce „doručeno“ ani v žádné jiné kolonce. Amtsgericht Wedding dne 10. srpna 2010 uvedený platební rozkaz prohlásil za vykonatelný.
21. Společnost Xceed Holding Ltd dopisem ze dne 19. října 2010, došlým Amtsgericht Wedding dne 20. října 2010, podala žádost o přezkum evropského platebního rozkazu a za účelem zachování práv proti tomuto platebnímu rozkazu podala odpor.
22. Společnost Xceed Holding Ltd uvedla, aniž by to bylo zpochybněno, že jí uvedený platební rozkaz nebyl nikdy doručen. Tvrdila, že se do 18. května 2010 její sídlo nacházelo v Larnace (Kypr), následně v Limassolu (Kypr) a že nikdy nebyla v kontaktu s advokátní kanceláří, která obdržela a podepsala potvrzení o přijetí. O evropském platebním rozkaze se dozvěděla až dne 7. října 2010 v návaznosti na výzvu CMS Hasche Sigle.
23. V těchto třech věcech Amtsgericht Wedding vyjadřuje pochybnosti týkající se výkladu nařízení č. 1896/2006, který je třeba poskytnout. Předkládající soud si zejména klade otázku, zda žádosti o přezkum podané třemi žalovanými v původním řízení představují platný opravný prostředek.
III – Předběžné otázky
24. V těchto třech sporech v původních řízeních se Amtsgericht Wedding rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru předběžné otázky. V tomto stanovisku uvedu otázky položené ve věci C‑119/13, přičemž první a třetí otázka jsou totožné s otázkami položenými ve věcech C‑120/13 a C‑121/13:
„1) Je nutné nařízení [...] č. 1896/2006 [...] vykládat v tom smyslu, že žalovaný může požádat o soudní přezkum evropského platebního rozkazu i v případě, že mu platební rozkaz nebyl doručen či mu nebyl doručen platným způsobem? Lze za tímto účelem vycházet per analogiam
zejména z čl. 20 odst. 1 nebo z čl. 20 odst. 2 nařízení č. 1896/2006?
2) V případě, že bude na první otázku odpovězeno kladně, musí žalovaný v případě, že mu platební rozkaz nebyl doručen či mu nebyl doručen platným způsobem, dodržovat v rámci své žádosti o přezkum časová omezení? Je za tímto účelem třeba vycházet zejména z ustanovení čl. 20 odst. 3 nařízení č. 1896/2006?
3) Rovněž v případě kladné odpovědi na první otázku, jaké jsou procesní právní následky v případě, že bude žádost o přezkum úspěšná; lze v tomto kontextu vycházet per analogiam zejména z čl. 20 odst. 3 nebo z čl. 17 odst. 1 nařízení č. 1896/2006?“
IV – Má analýza
25. Podstatou první otázky předkládajícího soudu je, zda nařízení č. 1896/2006 musí být vykládáno v tom smyslu, že jestliže evropský platební rozkaz nebyl žalovanému doručen či mu nebyl doručen platným způsobem, může žalovaný požádat o přezkum tohoto platebního rozkazu, když bude vycházet per analogiam z čl. 20 odst. 1 nebo 2 tohoto nařízení.
26. Ve všech třech věcech v původních řízeních předkládající soud vychází z principu, že k doručení evropského platebního rozkazu nedošlo, či je doručení neplatné v rozsahu, v němž k němu nedošlo podle minimálních pravidel stanovených v uvedeném nařízení.
27. Projednávané věci ve skutečnosti vznáší otázku, jaký opravný prostředek má k dispozici žalovaný proti evropskému platebnímu rozkazu, který mu nebyl doručen či který mu nebyl doručen platným způsobem a jenž se stal vykonatelným. Nařízení č. 1896/2006 totiž neuvádí žádnou skutečnost, pokud jde o případné opravné prostředky, které jsou za takových okolností žalovanému poskytnuty, a vytváří tak právní mezeru. Podstatou otázky je tedy to, jaké jsou právní následky neexistence doručení či neplatného doručení.
28. Předkládající soud a většina stran sporu mají podle všeho za to, že jediný opravný prostředek spočívá v přezkumu evropského platebního rozkazu na základě článku 20 tohoto nařízení. Tento názor nesdílím.
29. V souladu s čl. 1 odst. 1 písm. a) uvedeného nařízení je jeho účelem zavedením řízení o evropském platebním rozkazu zjednodušit a urychlit soudní řízení týkající se nesporných peněžních nároků v přeshraničních případech a snížit náklady na ně. Toto řízení by bylo možné kvalifikovat jako „jednostranné řízení“, jelikož před soudem původu neprobíhá žádná diskuze a jelikož žalovaný do řízení vstoupí až v pozdější fázi, jakmile tento soud evropský platební rozkaz vydá a žalovanému je platební rozkaz doručen.
30. V tomto ohledu nařízení č. 1896/2006 stanoví minimální normy týkající se způsobů doručení, které jsou rozděleny do dvou kategorií.
31. Zaprvé článek 13 tohoto nařízení stanoví způsoby doručení s dokladem o přijetí žalovaným. To znamená, že je osvědčeno, že žalovaný evropský platební rozkaz vydaný proti němu dostal – a že se tedy s ním seznámil – a že mechanismus stanovený uvedeným nařízením pak bude moci vyvolat své účinky.
32. Jestliže se tak žalovaný rozhodne podat odpor proti evropskému platebnímu rozkazu v souladu s článkem 16 nařízení č. 1896/2006, pokračuje řízení před soudem původu podle pravidel běžného občanského soudního řízení, pokud žalobce výslovně nepožádal, aby v takovém případě řízení skončilo(3) . Jestliže naproti tomu žalovaný vůči tomuto platebnímu rozkazu žádný odpor nepodá, jakmile uplyne lhůta stanovená v čl. 16 odst. 2 uvedeného nařízení, prohlásí soud původu neprodleně uvedený platební rozkaz za vykonatelný v souladu s čl. 18 odst. 1 nařízení č. 1896/2006, přičemž článek 19 tohoto nařízení stanoví zejména, že evropský platební rozkaz, který se v členském státě původu stal vykonatelným, je uznáván a vykonáván v ostatních členských státech.
33. Žalovaný může o přezkum evropského platebního rozkazu požádat jen výjimečně, buď z důvodu, že nemohl popřít nárok z důvodu vyšší moci nebo mimořádných okolností, které nezavinil(4), anebo pokud byl evropský platební rozkaz s ohledem na požadavky stanovené tímto nařízením zjevně vydán chybně nebo z důvodu jiných výjimečných okolností(5) .
34. Zadruhé článek 14 nařízení č. 1896/2006 stanoví způsoby doručení bez dokladu o přijetí žalovaným, je-li evropský platební rozkaz předán třetí osobě. V takovém případě unijní zákonodárce vychází ze situace, kdy je žalovaný dočasně nepřítomen v době, kdy se dostavil soudní či poštovní doručovatel. To znamená, že se při použití těchto způsobů doručení pouze předpokládá, že žalovaný evropský platební rozkaz vydaný proti němu skutečně dostal, a že se tedy normálně seznámil se svými právy, jakož i s právními účinky, které vyplývají z podání odporu či z neuvedení odpovědi ve stanovené lhůtě, kterými je v takovém případě doložka o vykonatelnosti tohoto platebního rozkazu v souladu s článkem 18 tohoto nařízení.
35. Unijní zákonodárce však i zde stanovil, že je třeba zohlednit případné prodlení, tím, že dal žalovanému možnost požádat o přezkum evropského platebního rozkazu v souladu s čl. 20 odst. 1 a 2 tohoto nařízení.
36. S ohledem na předcházející konstatuji důležitost platného doručení v rámci řízení o evropském platebním rozkazu. Toto doručení umožní ověřit, že žalovaný měl přístup ke všem informacím, které jsou pro něj nezbytné k obraně, a tím zaručit dodržování práva na obhajobu(6) . Evropská komise již ve svých přípravných pracích tuto skutečnost zdůraznila, když uvedla, že „[z]a účelem zajištění spravedlivého procesu je třeba žalovaného řádně seznámit s jeho procesními právy a povinnostmi v rámci řízení o platebním rozkazu. [...] Stručná, avšak úplná informace tedy představuje nezbytnou podmínku k zajištění toho, aby lhůty byly krátké a aby se žalovaný mohl v rámci této lhůty rozhodnout, zda chce nárok zpochybnit či nikoli, přičemž je v plném rozsahu seznámen s důsledky, bez toho, aby musel využít služeb právního poradenství“(7) .
37. Právě v tom spočívá význam řízení zavedeného nařízením č. 1896/2006, a sice skloubit rychlost a účinnost soudního řízení s dodržováním práva na obhajobu v přeshraničních případech, které se týkají nesporných peněžních nároků. Jakmile je žalovaný informován, a seznámí se s údaji uvedenými v dokumentech, které jsou povinně přiloženy k doručované zásilce, může tak vykonat svá práva při plné znalosti věci. Z tohoto důvodu již má následně pouze omezené prostředky k tomu, aby se bránil proti výkonu evropského platebního rozkazu.
38. Vzhledem k tomu, že však byl osobně upozorněn na vydání tohoto platebního rozkazu, byla jeho práva, a zejména právo na obhajobu, v plném rozsahu dodržena.
39. Platí to i v případě, že se při výkonu uvedeného platebního rozkazu vydaného v rámci řízení podle článku 14 nařízení č. 1896/2006 zjistilo, že předpokládaný dlužník ve skutečnosti a bez jakéhokoli zavinění ze své strany platební rozkaz nedostal?
40. Zajisté nikoli.
41. Jak jsem uvedl, cílem doručení v systému zavedeném tímto nařízením je chránit právo na obhajobu. Doručení zakládá domněnku přijetí evropského platebního rozkazu žalovaným, což je fáze velmi významná v tomto systému. Dodržování těchto podmínek v řízení o evropském platebním rozkaze je prvořadé, chceme-li zachovat rovnováhu mezi jednotlivými cíli, které má uvedené nařízení dosáhnout.
42. Dodržování práva na obhajobu nemůže být zajištěno na základě uplatnění domněnky, jestliže se při výkonu tohoto platebního rozkazu zjistí, že je tato domněnka nesprávná. K tomu by bylo třeba, aby se jednalo o domněnku nevyvratitelnou, což by v oblasti práva na obhajobu nemělo žádný smysl.
43. Pokud bychom mechanismus stanovený v nařízení č. 1896/2006 chtěli zjednodušit příliš, poškodili bychom právě právo na obhajobu, a tedy článek 47 Listiny základních práv Evropské unie (dále jen „Listina“).
44. Připuštění uplatnění článku 20 tohoto nařízení per analogiam by totiž v prvé řadě znamenalo, že by žalovaný v dobré víře, který v důsledku toho, že mu nebyl evropský platební rozkaz doručen při dodržení minimálních pravidel, nebyl upozorněn na způsob popření, jenž se mu nabízí, byl zbaven svých nejzákladnějších práv, zatímco dlužník, kterému byl naproti tomu takový platební rozkaz doručen řádně, těchto práv využít mohl. Kromě skutečnosti, že by takový výklad byl v rozporu s dodržováním práva na obhajobu zaručeného článkem 47 Listiny, by z toho vyplývalo rovněž narušení rovného zacházení mezi těmito dvěma dlužníky v dobré víře.
45. Kromě toho v případě nedoručení evropského platebního rozkazu žalovanému není možné připustit, že je dotčený nárok skutečně nesporným nárokem, jelikož žalovaný jej v případě neexistence takového doručení právě v žádném okamžiku popřít nemohl. Nejen že bychom tedy v takovém případě narušili samotný cíl nařízení č. 1896/2006, které – což je třeba připomenout – zavádí řízení o evropském platebním rozkazu, pokud jde o „nesporné nároky“, ale nadto a zvláště by se v takovém případě jednalo o zjevné porušení práva na obhajobu, které by navíc mělo pro dlužníka vážné právní následky. Pokud by byl v rámci uplatnění článku 20 tohoto nařízení per analogiam na předložené případy přezkum odmítnut, evropský platební rozkaz by si totiž zachoval svou vykonatelnou povahu, neboť by zůstal v platnosti v souladu s čl. 20 odst. 3 uvedeného nařízení.
46. Poznamenávám rovněž, že unijní zákonodárce stanovil, že soud původu musí zajistit již ve fázi vydání evropského platebního rozkazu, aby byl tento rozkaz žalovanému doručen v souladu s vnitrostátním právem způsobem, který splňuje minimální normy stanovené v článcích 13 až 15 nařízení č. 1896/2006(8) . Článek 14 uvedeného nařízení, který stanoví způsoby doručení evropského platebního rozkazu bez dokladu o přijetí žalovaným, poskytuje v tomto ohledu ještě více objasnění, neboť ve svém odst. 2 uvádí, že „[...] doručení podle odstavce 1 [není] přípustné, pokud není adresa žalovaného známa s jistotou.“
47. Unijní zákonodárce tím, že trval na povinnosti soudu původu zajistit, aby minimální pravidla týkající se doručení byla dodržena, vyjádřil svou vůli zaručit, že právo na obhajobu bude dodrženo v rámci jednostranného řízení, v němž má žalovaný nakonec příležitost uplatnit svá práva až opožděně.
48. Jaká je tedy prospěšnost řízení podle článku 14 nařízení č. 1896/2006? Jeví se mi jako nepochybná. Vytváří domněnku, která umožňuje, aby řízení dále probíhalo, a v případě nepodání odporu umožňuje prohlásit evropský platební rozkaz za vykonatelný. To je logické, jelikož způsob doručení činí pravděpodobnou skutečnost, že se platební rozkaz dostane ke svému příjemci. V zájmu účinnosti tato pravděpodobnost odůvodňuje možnost zahájit následné fáze řízení, neboť v celé řadě případů se domněnka shoduje se skutečností. Ve statisticky méně často se vyskytujícím případě, kdy bude skutečnost jiná, bude naproti tomu třeba mít za to, že k doručení nedošlo. Účinnost systému bude globálně zaručena a individuální svobody budou v jednotlivých případech zachovány.
49. Jeví se mi ostatně, že pouze v rámci tohoto výkladu je možné se vyhnout tomu, aby byl postup podle článku 14 nařízení č. 1896/2006 kritizován, zejména pokud jde o kritiky formulované v právní nauce(9) .
50. Domnívám se tedy, že uplatnění článku 20 nařízení č. 1896/2006 per analogiam na takové případy, jakou jsou případy předložené v projednávaných věcech, není v souladu se zněním tohoto nařízení ani s jeho duchem a je v rozporu s článkem 47 Listiny. Podle mého názoru uvedené nařízení nemůže tolerovat takovou nerovnováhu v právech, která má chránit.
51. Kromě toho mám za to, že žalovaný nemůže být zbaven opravného prostředku z důvodu, že bylo jednoduše pravděpodobné, že k doručení došlo, i když jeho zpochybnění prokazuje, že o evropském platebním rozkaze nevěděl. Musí mít tedy k dispozici účinným způsobem takový opravný prostředek, aby před soudem původu mohl prokázat, že tento platební rozkaz nedostal. V případě, že by tento soud konstatoval, že k doručení nedošlo, je podle mého názoru jediným právním následkem, který z toho vyplývá, prohlášení uvedeného platebního rozkazu za neplatný.
52. Ve světle těchto skutečností se tedy domnívám, že nařízení č. 1896/2006 musí být vykládáno v tom smyslu, že brání uplatnění jeho článku 20 per analogiam na případ, kdy evropský platební rozkaz nebyl dlužníkovi doručen či mu nebyl doručen platným způsobem. Za účelem zaručení dodržování práva na obhajobu musí mít dlužník k dispozici nezávislý opravný prostředek u soudu původu, který mu umožní prokázat, že mu tento platební rozkaz nebyl doručen, a případně nechat určit jeho neplatnost.
53. S ohledem na odpověď, kterou navrhuji poskytnout na první otázku, není podle mého názoru třeba odpovídat na druhou a třetí otázku.
V – Závěry
54. S ohledem na všechny předcházející úvahy navrhuji, aby Soudní dvůr na předběžné otázky položené Amtsgericht Wedding odpověděl následujícím způsobem:
Nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 1896/2006 ze dne 12. prosince 2006, kterým se zavádí řízení o evropském platebním rozkazu, musí být vykládáno v tom smyslu, že brání uplatnění jeho článku 20 per analogiam
na případ, kdy evropský platební rozkaz nebyl dlužníkovi doručen či mu nebyl doručen platným způsobem.
Za účelem zaručení dodržování práva na obhajobu musí mít dlužník k dispozici nezávislý opravný prostředek u příslušného soudu v členském státě původu, který mu umožní prokázat, že mu tento platební rozkaz nebyl doručen, a případně nechat určit jeho neplatnost.
(1) .
(2)
–	Nařízení Evropského parlamentu a Rady ze dne 12. prosince 2006, kterým se zavádí řízení o evropském platebním rozkazu (Úř. věst. L 399, s. 1).
(3)
–	Viz čl. 17 odst. 1 tohoto nařízení.
(4)
–	Viz čl. 20 odst. 1 písm. b) nařízení č. 1896/2006.
(5)
–	Viz čl. 20 odst. 2 uvedeného nařízení.
(6)
–	Viz ohledně doručení návrhu na zahájení řízení, rozsudek Trade Agency (C ‑ 619/10, EU:C:2012:531, body 32 a 33). Viz rovněž rozsudek Alder (C ‑ 325/11, EU:C:2012:824, body 34 až 36).
(7)
–	Viz s. 38 zelené knihy o řízení o evropském platebním rozkazu a o opatřeních, která mají zjednodušit a zrychlit vyřízení sporů týkajících se částek malého významu [COM(2002) 746 final].
(8)
– Viz čl. 12 odst. 5 tohoto nařízení.
(9)
–	Právní nauka upozornila na tuto slabou stránku uvedeného nařízení. Viz v tomto ohledu Guinchard, E., „L’Europe, la procédure civile et le créancier: l’injonction de payer européenne et la procédure européenne de règlement des petits litiges“, Revue trimestrielle de droit commercial et de droit économique,
2008, s. 465, a Miguet, J., „Procédure d’injonction européenne“, Jurisclasseur commercial,
svazek 185, 2008. Viz rovněž Lopez de Tejada, M., a d’Avout, L., „Les non-dits de la procédure européenne d’injonction de payer“, Revue critique de droit international privé,
2007, s. 717.