62023CC0383
JULKISASIAMIEHEN RATKAISUEHDOTUS
LAILA MEDINA
12 päivänä syyskuuta 2024 (
1
)
Asia C‑383/23
Anklagemyndigheden
vastaan
ILVA A/S
(Ennakkoratkaisupyyntö – Vestre Landsret (Länsi-Tanskan hovioikeus, Tanska))
Ennakkoratkaisupyyntö – Henkilötietojen suoja – Asetus (EU) 2016/679 – 83 artikla – Hallinnolliset seuraamusmaksut – Muut kuin hallinnolliset seuraamusmaksut – Yrityksen käsite – SEUT 101 ja 102 artikla – Emo- ja tytäryhtiö – Tytäryhtiön tekemä asetuksen 2016/679 rikkominen – Seuraamusmaksun määrän laskeminen – Konsernin, johon kyseinen yhtiö kuuluu, kokonaisliikevaihdon huomioon ottaminen – Rikosoikeudellinen menettely
1.
Nyt käsiteltävässä Vestre Landsretin (Länsi-Tanskan hovioikeus, Tanska) esittämässä ennakkoratkaisupyynnössä pyydetään tulkitsemaan asetuksen (EU) 2016/679 (
2
) 83 artiklan 4–6 kohtaa. Se on esitetty rikosoikeudellisessa menettelyssä, jonka Anklagemyndigheden (syyttäjäviranomainen, Tanska) on aloittanut ILVA A/S ‑nimistä yritystä (jäljempänä ILVA) (
3
) vastaan, koska tämä ei ole noudattanut yleisen tietosuoja-asetuksen 5 artiklan 1 kohdan e alakohdan, 5 artiklan 2 kohdan ja 6 artiklan mukaisia velvollisuuksiaan vähintään 350000 entisen asiakkaan henkilötietojen rekisterinpitäjänä.
2.
Käsiteltävä asia koskee sitä, onko yleisen tietosuoja-asetuksen 83 artiklan 4–6 kohtaan sisältyvää yrityksen käsitettä tulkittava kyseisen asetuksen johdanto-osan 150 perustelukappaleen valossa siten, että se vastaa unionin kilpailuoikeuden (SEUT 101 ja SEUT 102 artikla) mukaista yrityksen käsitettä. Tästä herää kysymys, onko siinä tapauksessa, että yhtiölle määrätään seuraamusmaksu yleisen tietosuoja-asetuksen rikkomisesta, asianmukaista ottaa huomioon taloudellisen kokonaisuuden (tai konsernin), johon rikkomiseen syyllistynyt yhtiö kuuluu, vuotuinen kokonaisliikevaihto eikä vain kyseisen yhtiön vuotuista kokonaisliikevaihtoa.
3.
Käsiteltävän asian erityispiirteenä on se, että pääasian oikeudenkäynnissä seuraamusmaksua ei määrännyt kansallinen tietosuojaviranomainen valvontavaltuuksiaan käyttäessään vaan tuomioistuin rikosoikeudenkäynnissä. Unionin lainsäätäjä nimittäin lisäsi yleiseen tietosuoja-asetukseen tätä koskevan erityissäännöksen, jota sovelletaan erityisesti Tanskaan.
I Asiaa koskevat oikeussäännöt
A
Euroopan unionin oikeus
4.
Yleisen tietosuoja-asetuksen johdanto-osan 150 ja 151 perustelukappaleen sanamuoto on seuraava:
”(150)
Tämän asetuksen rikkomisen vuoksi määrättävien hallinnollisten seuraamusten vahvistamiseksi ja yhdenmukaistamiseksi jokaisella valvontaviranomaisella olisi oltava valtuudet määrätä hallinnollisia seuraamusmaksuja. Tässä asetuksessa olisi mainittava nämä rikkomiset ja niistä määrättävien seuraamusmaksujen enimmäismäärä ja määrän asettamisen perusteet, jotka toimivaltaisen valvontaviranomaisen olisi vahvistettava kussakin tapauksessa erikseen ottaen huomioon kaikki erityisen tilanteen kannalta merkittävät olosuhteet ja ottaen asianmukaisesti huomioon erityisesti rikkomisen luonne, vakavuus ja kesto ja sen seuraukset sekä toimenpiteet, jotka on toteutettu tämän asetuksen mukaisten velvoitteiden noudattamiseksi ja rikkomisen seurausten estämiseksi tai lieventämiseksi. Silloin kun seuraamusmaksuja määrätään yritykselle, yritys olisi ymmärrettävä SEUT 101 ja 102 artiklan mukaiseksi yritykseksi. – –
(151)
Tanskan ja Viron oikeusjärjestelmät eivät mahdollista tämän asetuksen mukaisia hallinnollisia seuraamusmaksuja. Hallinnollisia seuraamusmaksuja koskevia sääntöjä voi soveltaa niin, että Tanskassa seuraamusmaksun määräävät toimivaltaiset kansalliset tuomioistuimet rikosoikeudellisena seuraamuksena ja Virossa seuraamusmaksun määrää valvontaviranomainen rikkomusmenettelyn puitteissa, edellyttäen että kyseisten jäsenvaltioiden sääntöjen tällaisella soveltamisella on vastaava vaikutus kuin valvontaviranomaisten määräämillä hallinnollisilla seuraamusmaksuilla. Toimivaltaisten kansallisten tuomioistuinten olisi siksi otettava huomioon seuraamusmaksun määräävän valvontaviranomaisen antama suositus. Määrättävien seuraamusmaksujen pitäisi joka tapauksessa olla tehokkaita, oikeasuhteisia ja varoittavia.”
5.
Yleisen tietosuoja-asetuksen 83 artiklassa, jonka otsikko on ”Hallinnollisten seuraamusmaksujen määräämisen yleiset edellytykset”, säädetään seuraavaa:
”1.   Jokaisen valvontaviranomaisen on varmistettava, että 4, 5 ja 6 kohdassa tarkoitettujen tämän asetuksen rikkomisesta määrättävien hallinnollisten seuraamusmaksujen määrääminen tämän artiklan mukaisesti on kussakin yksittäisessä tapauksessa tehokasta, oikeasuhteista ja varoittavaa.
2.   Hallinnolliset seuraamusmaksut määrätään kunkin yksittäisen tapauksen olosuhteiden mukaisesti 58 artiklan 2 kohdan a–h ja j alakohdassa tarkoitettujen toimenpiteiden lisäksi tai niiden sijasta. Kun päätetään hallinnollisen seuraamusmaksun määräämisestä ja hallinnollisen seuraamusmaksun määrästä, kussakin yksittäisessä tapauksessa on otettava asianmukaisesti huomioon seuraavat seikat:
– –
3.   Jos rekisterinpitäjä tai henkilötietojen käsittelijä rikkoo samoissa tai toisiinsa liittyvissä käsittelytoimissa tahallaan tai tuottamuksellisesti useita tämän asetuksen säännöksiä, hallinnollisen seuraamusmaksun kokonaismäärä ei saa ylittää vakavimmasta rikkomuksesta määrättyä seuraamusmaksua.
4.   Seuraavien säännösten rikkomisesta määrätään 2 kohdan mukaisesti hallinnollinen seuraamusmaksu, joka on enintään 10000000 euroa, tai jos kyseessä on yritys, kaksi prosenttia sen edeltävän tilikauden vuotuisesta maailmanlaajuisesta kokonaisliikevaihdosta sen mukaan, kumpi näistä määristä on suurempi:
– –
5.   Seuraavien säännösten rikkomisesta määrätään 2 kohdan mukaisesti hallinnollinen seuraamusmaksu, joka on enintään 20000000 euroa, tai jos kyseessä on yritys, neljä prosenttia sen edeltävän tilikauden vuotuisesta maailmanlaajuisesta kokonaisliikevaihdosta sen mukaan, kumpi näistä määristä on suurempi:
– –
6.   Edellä 58 artiklan 2 kohdassa tarkoitetun valvontaviranomaisen määräyksen noudattamatta jättämisestä määrätään tämän artiklan 2 kohdan mukaisesti hallinnollinen seuraamusmaksu, joka on enintään 20000000 euroa, tai jos kyseessä on yritys, neljä prosenttia sen edeltävän tilikauden vuotuisesta maailmanlaajuisesta kokonaisliikevaihdosta sen mukaan, kumpi näistä määristä on suurempi.
– –
8.   Valvontaviranomaisen tämän artiklan mukaisien valtuuksien käyttöön sovelletaan unionin oikeuden ja jäsenvaltion lainsäädännön mukaisesti asianmukaisia menettelytakeita, muun muassa tehokkaita oikeussuojakeinoja ja asianmukaista prosessia.
– –”
B
Kansallinen oikeus
6.
Luonnollisten henkilöiden suojelusta henkilötietojen käsittelyn yhteydessä ja tällaisten tietojen vaihdosta annettua asetusta täydentävistä säännöksistä 23.5.2018 annetun lain nro 502 (lov nr. 502 af 23. maj 2018 om supplerende bestemmelser til forordning om beskyttelse af fysiske personer i forbindelse med behandling af personoplysninger og om fri udveksling af sådanne oplysninger) 41 §:ssä säädetään seuraavaa:
”[1 mom.] Jollei muun lainsäädännön nojalla määrättävä ankarampi rangaistus ole perusteltu, on määrättävä seuraamusmaksu tai enintään kuuden kuukauden vankeusrangaistus sille, joka rikkoo säännöksiä, jotka koskevat
– –
(4)
[yleisen tietosuoja-asetuksen] 5–7 ja 9 artiklaan sisältyviä käsittelyn perusperiaatteita, suostumuksen edellytykset mukaan lukien,
– –
3 mom. [Yleisen tietosuoja-asetuksen] 83 artiklan 2 kohtaa on noudatettava määrättäessä 1 ja 2 momentin mukaista rangaistusta.
– –
6 mom. Yritysten ja muiden (oikeushenkilöiden) voidaan katsoa olevan rikosoikeudellisessa vastuussa rikoslain 5 luvun säännösten mukaisesti. – –”
II Pääasian tosiseikat ja ennakkoratkaisukysymykset
7.
ILVAa syytetään Tanskan tuomioistuimissa siitä, että se on – toukokuusta 2018 tammikuuhun 2019 – laiminlyönyt yleisen tietosuoja-asetuksen 5 artiklan 1 kohdan e alakohdan, 5 artiklan 2 kohdan ja 6 artiklan mukaiset velvoitteensa rekisterinpitäjänä aikaisempien asiakkaidensa henkilötietojen säilyttämisen yhteydessä.
8.
ILVA ylläpitää huonekaluliikkeiden ketjua ja kuuluu Lars Larsen Group ‑nimiseen konserniin (jäljempänä konserni). Konsernin kokonaisliikevaihto tilikaudella 2016/2017 oli 6,57 miljardia Tanskan kruunua (DKK) (n. 881 miljoonaa euroa). Siitä tytäryhtiö ILVAn liikevaihdon osuus oli 1,8 miljardia DKK(n. 241 miljoonaa euroa).
9.
Datatilsynetin (Tanskan tietosuojavirasto, joka on yleisen tietosuoja-asetuksen mukainen ”valvontaviranomainen” Tanskassa) suosituksesta syyttäjäviranomainen vaati, että ILVAlle olisi määrättävä 1,5 miljoonan DKK:n (n. 201000 euron) suuruinen sakko. Kyseisen sakon määrän laskennassa käytettävä, liikevaihtoon perustuva kehys ei pohjaudu ILVAn liikevaihtoon vaan koko konsernin kokonaisliikevaihtoon.
10.
Retten i Aarhus (Århusin alioikeus, Tanska) totesi 12.2.2021 antamallaan tuomiolla ILVAn syylliseksi syytteen mukaisesti, mutta katsoi sen toimineen pikemminkin tuottamuksellisesti kuin tahallisesti, toisin kuin syyttäjäviranomainen väitti. Kyseinen tuomioistuin määräsi ILVAlle 100000 DKK:n (n. 13400 euron) suuruisen sakon. Lisäksi kyseinen tuomioistuin katsoi, että siltä osin kuin syytteet oli nostettu ainoastaan ILVAa eikä koko konsernia vastaan ei ollut tarpeen ottaa huomioon kyseisen konsernin liikevaihtoa sakon määrän laskemiseksi. Se myös huomautti, että ILVA harjoitti itsenäistä vähittäiskauppaa ja ettei emoyhtiö ollut perustanut kyseistä tytäryhtiötä yksinomaan siirtääkseen konsernin henkilötietojen käsittelyn sille.
11.
Syyttäjäviranomainen valitti mainitusta tuomiosta Vestre Landsretiin, joka on ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin. Kyseinen tuomioistuin pyrkii selvittämään, onko yleisen tietosuoja-asetuksen 83 artiklan 4–6 kohtaan sisältyvä yrityksen käsite ymmärrettävä siten, että määritettäessä sakkoa yhtiön tekemästä yleisen tietosuoja-asetuksen rikkomisesta on tarpeen ottaa huomioon sen konsernin liikevaihto, johon kyseinen yhtiö kuuluu.
12.
Syyttäjäviranomaisen mukaan asia on näin. Sen mukaan yleisen tietosuoja-asetuksen johdanto-osan 150 perustelukappaleesta ilmenee, että yrityksen käsite on ymmärrettävä SEUT 101 ja SEUT 102 artiklan mukaisesti.
13.
ILVA taas väittää, että määritettäessä seuraamusmaksua yrityksen tekemästä yleisen tietosuoja-asetuksen rikkomisesta huomioon ei pitäisi ottaa sen konsernin kokonaisliikevaihtoa, johon yhtiö kuuluu. Tässä nimenomaisessa tapauksessa syytteet on nostettu ainoastaan ILVAa, joka on tytäryhtiö, eikä emoyhtiötä vastaan.
14.
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin katsoo, ettei vastaus tähän kysymykseen ilmene selvästi yleisestä tietosuoja-asetuksesta.
15.
Tässä tilanteessa Vestre Landsret on päättänyt lykätä asian käsittelyä ja esittää unionin tuomioistuimelle seuraavat ennakkoratkaisukysymykset:
”1)
Onko yleisen tietosuoja-asetuksen 83 artiklan 4–6 kohdan mukaisella yrityksen käsitteellä ymmärrettävä tarkoitettavan yritystä, jota tarkoitetaan SEUT 101 ja SEUT 102 artiklassa, luettuina yhdessä kyseisen asetuksen johdanto-osan 150 perustelukappaleen ja unionin kilpailulainsäädäntöä koskevan Euroopan unionin tuomioistuimen oikeuskäytännön kanssa, jolloin yrityksen käsite kattaa minkä tahansa kokonaisuuden, joka harjoittaa taloudellista toimintaa, riippumatta tämän kokonaisuuden oikeusasemasta ja rahoitustavasta?
2)
Mikäli ensimmäiseen kysymykseen vastataan myöntävästi: onko yleisen tietosuoja-asetuksen 83 artiklan 4–6 kohtaa tulkittava siten, että määrättäessä yritykselle seuraamusmaksu on otettava huomioon taloudellisen kokonaisuuden, johon yritys kuuluu, maailmanlaajuinen vuotuinen kokonaisliikevaihto, vai onko huomioon otettava yksinomaan yrityksen itsensä maailmanlaajuinen vuotuinen kokonaisliikevaihto?”
III Menettely unionin tuomioistuimessa
16.
Kirjallisia huomautuksia esittivät ILVA ja Euroopan komissio. Molemmat asianosaiset olivat edustettuina 19.6.2024 pidetyssä istunnossa.
IV Asian tarkastelu
A
Johdanto
17.
Yleisen tietosuoja-asetuksen erityissäännösten, jotka ovat merkityksellisiä käsiteltävässä asiassa (
4
) ja joita sovelletaan muun muassa Tanskaan, taustalla on se seikka, että Datatilsynet ei voi lähtökohtaisesti määrätä hallinnollisia seuraamusmaksuja tietosuojalainsäädännön rikkomisesta. Sen on sen sijaan tehtävä rikosilmoitus, jos se pitää tätä tarpeellisena. (
5
) Tämän jälkeen poliisi tutkii asiaa ja selvittää, onko virallisen syytteen nostamiseen perusteita. Jos on, asia siirretään tuomioistuinten käsiteltäväksi, ja ne arvioivat asiaa ja määrittävät seuraamusmaksun määrän.
B
Ennakkoratkaisukysymysten tarkastelu
18.
Kahta ennakkoratkaisukysymystä on mielestäni tarkoituksenmukaista tarkastella yhdessä. Näillä kysymyksillä ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin tiedustelee lähinnä, onko yleisen tietosuoja-asetuksen 83 artiklan 4–6 kohtaan sisältyvää yrityksen käsitettä tulkittava kyseisen asetuksen johdanto-osan 150 perustelukappaleen valossa siten, että se vastaa SEUT 101 ja SEUT 102 artiklassa tarkoitettua yrityksen käsitettä. Tästä herää kysymys, onko määrättäessä hallinnollista seuraamusmaksua yleisen tietosuoja-asetuksen rikkomisesta yhtiölle otettava huomioon koko yrityksen vuotuinen kokonaisliikevaihto (taloudellisen kokonaisuuden tai konsernin, käsiteltävässä asiassa Lars Larsen Group ‑konsernin, noin 881 miljoonaa euroa), johon rikkomiseen syyllistynyt yhtiö kuuluu, (
6
) eikä ainoastaan itse yhtiön vuotuista kokonaisliikevaihtoa (ILVA, noin 241 miljoonaa euroa).
1. Tuomio Deutsche Wohnen
19.
Yleisen tietosuoja-asetuksen 83 artikla muodostaa oikeusperustan seuraamusmaksujen määräämiselle kyseisen asetuksen rikkomisesta. Yleisessä tietosuoja-asetuksessa ei määritellä yrityksen käsitettä sen noudattamisen valvonnan tarkoituksiin, mutta kyseisen asetuksen johdanto-osan 150 perustelukappaleessa todetaan, että kyseisen käsitteen tulkinnassa olisi käytettävä unionin kilpailulainsäädännön periaatteita. (
7
)
20.
Unionin tuomioistuimella on äskettäin ollut tilaisuus tulkita joitain (muttei kaikkia) yleisen tietosuoja-asetuksen 83 artiklan kohtia ja käsitellä tiettyjä seikkoja, jotka liittyvät käsiteltävässä asiassa esitettyihin kysymyksiin.
21.
Tuomiossa Deutsche Wohnen (
8
) unionin tuomioistuin totesi etenkin, että ”yleisen tietosuoja-asetuksen 83 artiklan 4–6 kohdasta, jotka koskevat kyseisissä kohdissa luetelluista rikkomisista määrättävien hallinnollisten seuraamusmaksujen laskemista, ilmenee, että jos hallinnollisen seuraamusmaksun adressaatti on SEUT 101 ja SEUT 102 artiklassa tarkoitettu yritys tai osa sitä, hallinnollisen seuraamusmaksun enimmäismäärä lasketaan prosenttiosuutena kyseisen yrityksen edellisen tilikauden maailmanlaajuisesta vuotuisesta kokonaisliikevaihdosta”.
22.
Unionin tuomioistuin selventää, että hallinnollisen seuraamusmaksun enimmäismäärä perustuu ”yrityksen” maailmanlaajuiseen vuotuiseen kokonaisliikevaihtoon, (
9
) ja kyseinen käsite on ymmärrettävä unionin kilpailulainsäädännön (SEUT 101 ja SEUT 102 artikla) mukaisesti. Unionin tuomioistuin toteaa näin ollen, että unionin lainsäätäjä pyrki rakentamaan sillan yleisen tietosuoja-asetuksen sääntöjen ja unionin kilpailulainsäädännön sääntöjen välille määritettäessä yleisen tietosuoja-asetuksen rikkomisesta määrättävien seuraamusmaksujen enimmäismäärää.
23.
Tältä osin yleisen tietosuoja-asetuksen 83 artiklan 4–6 kohta on nimittäin samankaltainen kuin asetuksen (EY) N:o 1/2003 (
10
) 23 artiklan 2 kohta sikäli, että molemmissa määritetään lakisääteinen enimmäismäärä asianomaisten asetusten perusteella määrättäville sakoille ja seuraamusmaksuille.
24.
Unionin tuomioistuin kehitti päättelyään edelleen ja tarkasteli hallinnollisen seuraamusmaksun määrän määrittämiseen sovellettavia edellytyksiä. Se huomautti tuomiossa Deutsche Wohnen (58 kohta), että ”ainoastaan hallinnollinen seuraamusmaksu, jonka määrä määritetään sen adressaatin todellisen tai aineellisen taloudellisen kapasiteetin perusteella ja jonka määrän valvontaviranomainen siis määrää oikeuskäytännössä[ (
11
)] tarkoitetun taloudellisen kokonaisuuden käsitteen perusteella, voi täyttää yleisen tietosuoja-asetuksen 83 artiklan 1 kohdassa mainitut kolme edellytystä, eli se on sekä tehokas, oikeasuhteinen että varoittava”. Vaikka unionin tuomioistuin viittasi tältä osin ”[seuraamusmaksun] adressaattiin” painottaen näin seuraamusmaksun ja henkilön, jota syytetään yleisen tietosuoja-asetuksen rikkomisesta, välistä yhteyttä, mainitun tuomion myöhemmissä kohdissa unionin tuomioistuin käytti jälleen unionin kilpailulainsäädännön mukaista yrityksen (taloudellisen kokonaisuuden) käsitettä.
25.
Lisäksi saman tuomion 59 kohdassa unionin tuomioistuin katsoi, että ”kun valvontaviranomainen päättää yleisen tietosuoja-asetuksen 58 artiklan 2 kohtaan perustuvien valtuuksiensa nojalla määrätä rekisterinpitäjälle, joka on SEUT 101 ja SEUT 102 artiklassa tarkoitettu yritys tai osa sitä, hallinnollisen seuraamusmaksun mainitun asetuksen 83 artiklan nojalla, kyseisen viranomaisen on viimeksi mainitun säännöksen, luettuna yhdessä saman asetuksen johdanto-osan 150 perustelukappaleen kanssa, nojalla tukeuduttava 83 artiklan 4–6 kohdassa tarkoitetuista rikkomuksista määrättävien hallinnollisten seuraamusmaksujen laskennassa SEUT 101 ja SEUT 102 artiklassa tarkoitettuun yrityksen käsitteeseen. (
12
)
26.
Katson näin ollen tuomiosta Deutsche Wohnen seuraavan, että asiassa, jossa yleisen tietosuoja-asetuksen rikkomiseen syyllistyy rekisterinpitäjä tai henkilötietojen käsittelijä, joka on yritys (tai osa sitä), määritettäessä seuraamusmaksun enimmäismäärää viittaus ”yrityksen” vuotuiseen maailmanlaajuiseen kokonaisliikevaihtoon on ymmärrettävä SEUT 101 ja SEUT 102 artiklan mukaisesti. Näin ei selvennetä ainoastaan kysymystä sen seuraamusmaksun enimmäismäärästä, joka voidaan määrätä kyseiselle rekisterinpitäjälle tai henkilötietojen käsittelijälle. Tämä tarkoittaa myös sitä, että yrityksen ja taloudellisen kokonaisuuden käsitteitä koskevasta erittäin monivivahteisesta (ja hyvin erityisestä) oikeuskäytännöstä tulee tietyssä määrin merkityksellinen myös silloin, kun kyse on edellytysten asettamisesta kyseisestä yleisen tietosuoja-asetuksen rikkomisesta määrättävän tosiasiallisen seuraamusmaksun määräämiselle.
27.
Seuraavissa kohdissa tarkastelen Deutsche Wohnen ‑oikeuskäytännön vaikutusta käsiteltävän asian erityiseen asiayhteyteen voidakseni ehdottaa kehystä, jota ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen olisi käytettävä ohjenuoranaan ILVAn seuraamusmaksun määrittämisessä.
2. Tuomion Deutsche Wohnen jälkeisen tarkastelun ensimmäinen vaihe: yleinen tarkastelu seuraamusmaksun enimmäismäärän määrittämiseksi
28.
Kuten edellä 25 ja 26 kohdassa todettiin, yleisen tietosuoja-asetuksen 83 artiklan sanamuodosta, luettuna kyseisen asetuksen johdanto-osan 150 kappaleen valossa, ja Deutsche Wohnen ‑oikeuskäytännöstä seuraa, että tapauksissa, joissa rekisterinpitäjä tai henkilötietojen käsittelijä on SEUT 101 ja SEUT 102 artiklassa tarkoitettu yritys (tai osa sitä), tällaisen yrityksen kokonaisliikevaihtoa olisi käytettävä seuraamusmaksun enimmäismäärän määrittämiseksi.
29.
Unionin tuomioistuimen kilpailuasioita koskevan oikeuskäytännön mukaan ”yrityksen käsitteellä tarkoitetaan jokaista yksikköä, joka harjoittaa taloudellista toimintaa, riippumatta yksikön oikeudellisesta muodosta tai rahoitustavasta”. (
13
)
30.
Unionin tuomioistuimen oikeuskäytännöstä ilmenee myös, että SEUT 101 ja SEUT 102 artiklassa tarkoitettu yrityksen käsite voi viitata yhteen ainoaan taloudelliseen kokonaisuuteen, vaikka se koostuisikin useista luonnollisista henkilöistä tai oikeushenkilöistä. Se, koostuuko tällainen kokonaisuus useista yksiköistä, riippuu pitkälti siitä, voiko yksittäinen yksikkö tehdä päätöksiä vapaasti vai käyttääkö johtava yksikkö, nimittäin emoyhtiö, ratkaisevaa vaikutusvaltaa muihin yksiköihin. Perusteet tämän määrittämiselle pohjautuvat emoyhtiön ja sen tytäryhtiön välisiin taloudellisiin, oikeudellisiin ja organisatorisiin yhteyksiin, esimerkiksi omistusosuuteen, henkilöstöllisiin tai organisatorisiin yhteyksiin, ohjeistukseen ja yhtiösopimusten olemassaoloon. (
14
)
31.
Oikeuskäytännössä myös selvennetään, että se, että emoyhtiö käyttää tosiasiallisesti ratkaisevaa vaikutusvaltaa tytäryhtiön käyttäytymiseen, voidaan lisäksi päätellä joukosta yhtäpitäviä tekijöitä, vaikkei mikään näistä tekijöistä erikseen tarkasteltuna riitäkään näyttämään toteen tällaisen vaikutusvallan olemassaoloa. (
15
) Unionin tuomioistuimet tukeutuivat tältä osin muun muassa emoyhtiön oikeuteen nimittää tytäryhtiön eri hallitusten jäsenet sekä oikeuteen kutsua osakkeenomistajat koolle yhtiökokouksiin ja ehdottaa tytäryhtiön hallitusten jäsenten tai kaikkien hallitusten erottamista. (
16
)
32.
Vakiintuneesta oikeuskäytännöstä ilmenee niin ikään, että siinä erityistapauksessa, jossa emoyhtiö suoraan tai välillisesti omistaa kilpailusääntöjä rikkoneen tytäryhtiönsä kokonaan tai lähes kokonaan, yhtäältä kyseinen emoyhtiö voi käyttää ratkaisevaa vaikutusvaltaa kyseisen tytäryhtiön käyttäytymiseen ja toisaalta on olemassa kumottavissa oleva olettama, jonka mukaan mainittu emoyhtiö käyttää tosiasiallisesti tällaista vaikutusvaltaa. (
17
)
33.
Ennakkoratkaisupyynnön 2 kohdan mukaan ILVA kuuluu Lars Larsen Group ‑konserniin. Jos ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin toteaa, että kyseisen konsernin emoyhtiö käyttää ratkaisevaa vaikutusvaltaa ILVAssa, yleisen tietosuoja-asetuksen 83 artiklan 5 kohdassa tarkoitettu yritys koostuisi i) kyseisen konsernin emoyhtiöstä, ii) ILVAsta ja iii) mistä tahansa muusta yhtiöstä, jossa emoyhtiö käyttää myös ratkaisevaa vaikutusvaltaa. Viimeksi mainittuun ryhmään kuuluvat mahdollisesti muut Lars Larsen Group ‑konsernin yritykset.
34.
”Liikevaihtoon” viitataan nimenomaisesti yleisen tietosuoja-asetuksen 83 artiklan 4–6 kohdassa sen seuraamusmaksun, joka yhtiöille voitaisiin määrätä, enimmäismäärän laskennan yhteydessä. Tämä enimmäismäärä koskee hyvin suuria yhtiöitä, koska raja-arvoa ei sovelleta, jos seuraamusmaksu on alhaisempi kuin näissä kolmessa 83 artiklan kohdassa mainittu absoluuttinen määrä, nimittäin 10 tai 20 miljoonaa euroa. Liikevaihdon perusteella määritetty enimmäismäärä on siten merkityksellinen ainoastaan sellaisten yhtiöiden kannalta, joiden maailmanlaajuinen kokonaisliikevaihto ylittää 500 miljoonaa euroa. (
18
)
35.
Tästä seuraa, että jos ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin toteaa, että Lars Larsen Group ‑konsernin emoyhtiö käyttää ratkaisevaa vaikutusvaltaa ILVAssa, silloin pääasian oikeudenkäynnissä määrättävän seuraamusmaksun enimmäismäärä on laskettava absraktisti prosenttiosuutena kyseisen yrityksen, toisin sanoen Lars Larsen Group ‑konsernin (johon ILVA kuuluu), edeltävän tilikauden vuotuisesta maailmanlaajuisesta kokonaisliikevaihdosta.
3. Tuomion Deutsche Wohnen jälkeisen tarkastelun toinen vaihe: tarkastelu tosiasiallisen seuraamusmaksun määrittämiseksi pääasian oikeudenkäynnissä kyseessä olevista rikkomisista
36.
Kysymystä seuraamusmaksun enimmäismäärän määrittämisestä, sellaisena kuin unionin lainsäätäjä on säätänyt siitä yleisen tietosuoja-asetuksen 83 artiklan 4–6 kohdassa, ei pitäisi sekoittaa eikä yhdistää valvontaviranomaisen myöhempään tehtävään, (
19
) toisin sanoen kyseisestä yleisen tietosuoja-asetuksen rikkomisesta (tai rikkomisista) määrättävän tosiasiallisen seuraamusmaksun määrittämiseen.
37.
Tätä varten on ensinnäkin huomautettava, että yleisen tietosuoja-asetuksen 83 artiklan 1 kohdassa asetetaan kolme keskeistä edellytystä, (
20
) joita valvontaviranomaisen on noudatettava. Kukin näistä edellytyksistä vaatii kyseisen rikkomisen kaikkien osatekijöiden ja määrättävän asianmukaisen seuraamusmaksun yksilöllistä punnintaa. Lisäksi 83 artiklan 2 kohdassa velvoitetaan valvontaviranomainen noudattamaan useita vaatimuksia, kun päätetään ”hallinnollisen seuraamusmaksun määräämisestä ja [tosiasiallisen] hallinnollisen seuraamusmaksun [asianmukaisesta] määrästä”. Jotta voidaan ymmärtää täysin yleisen tietosuoja-asetuksen 83 artiklan 4–6 kohdan soveltamista, kun kyse on tosiasiallisen seuraamusmaksun määrittämisestä yksittäistapauksessa, näitä kohtia on näin ollen luettava yhdessä kyseisen asetuksen 83 artiklan 1 ja 2 kohdan kanssa. Mikä tärkeämpää, viimeksi mainitussa luetellaan erityisiä tekijöitä, jotka valvontaviranomaisen on otettava huomioon määrittäessään seuraamusmaksun tosiasiallinen määrä tietyssä tapauksessa.
38.
Saman artiklan 2 kohdan sanamuodossa edellytetään, että ”kussakin yksittäisessä tapauksessa” on otettava asianmukaisesti huomioon useita seikkoja, samalla kun siinä jätetään valvontaviranomaisen tehtäväksi yksilöidä nämä erityiset seikat, jotka ovat merkityksellisiä sen käsiteltävänä olevan tapauksen kannalta, ja määrittää niiden merkityksellisyys tosiasiallisen seuraamusmaksun määräämisen kannalta. (
21
)
39.
Yleisen tietosuoja-asetuksen 83 artiklan 4–6 kohdasta (ks. tämän ratkaisuehdotuksen 34 kohta) poiketen sen 83 artiklan 2 kohtaan, tai sen paremmin 83 artiklan 1 tai 3 kohtaankaan, (
22
) ei sisälly viittausta yrityksen liikevaihtoon. Tästä seuraa, että unionin lainsäätäjä päätti olla sisällyttämättä liikevaihtoa erityisenä tekijänä tosiasiallisen seuraamusmaksun määrittämisessä. Sen sijaan 83 artiklan 2 kohdassa luetellaan muita tekijöitä, (
23
) jotka luonnehtivat rekisterinpitäjän tai henkilötietojen käsittelijän, jota syytetään rikkomisesta, käyttäytymistä, sen varmistamiseksi, että jokaista rikkomista arvioidaan kaikkien merkityksellisten yksilöllisten olosuhteiden perusteella. Edellä esitetystä voidaan mielestäni päätellä, että unionin lainsäätäjä pyrki erottamaan tekijät, jotka muodostavat perustan seuraamusmaksun enimmäismäärän määrittämiselle (vaihe 1), ja luettelon vaatimuksista, jotka sitovat valvontaviranomaista sen määrätessä tosiasiallista seuraamusmaksua (vaihe 2).
40.
Huomautan tässä yhteydessä unionin tuomioistuimen korostaneen, että ”seuraamus, myös muu kuin rikosoikeudellinen, voidaan määrätä vain, jos sillä on selvä ja yksiselitteinen oikeudellinen perusta”. (
24
) Näin on a fortiori käsiteltävässä asiassa kyseessä olevan kaltaisissa rikosoikeudellisissa menettelyissä. Unionin tuomioistuimen oikeuskäytännössä viitataan ”laillisuusperiaatteeseen[, joka] edellyttää, että laissa määritellään selvästi rikokset ja niistä määrättävät rangaistukset – – [ja] Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen oikeuskäytännön mukaisiin lain selvyyden arviointiperusteisiin”. (
25
)
41.
Tältä osin komissio väittää lähinnä, että käsiteltävässä asiassa yleinen tietosuoja-asetus edellyttää, että paitsi seuraamusmaksun enimmäismäärän myös tosiasiallisen seuraamusmaksun laskennan on perustuttava sen yrityksen liikevaihtoon, johon yhtiö kuuluu. Tämän ratkaisuehdotuksen 37–40 kohdassa esitetyistä näkökohdista ei kuitenkaan voida päätellä, että yleisen tietosuoja-asetuksen 83 artiklan 1–6 kohtaa on tulkittava siten, että sääntöjä seuraamusmaksun enimmäismäärän määrittämiselle (vaihe 1) on käytettävä myös pääasiallisena tai ainoana viitekohtana tosiasiallisen seuraamusmaksun määräämisessä (vaihe 2).
42.
Toiseksi, osana kahden oikeudenalan välisen sillanrakennuksen heijastusvaikutusta, seuraamusmaksun enimmäismäärän (vaihe 1) ja tosiasiallisen seuraamusmaksun (vaihe 2) erottamisen tarpeellisuus voidaan myös päätellä unionin kilpailuoikeudesta. Unionin kilpailuoikeudessa, sikäli kuin kyse on sakon enimmäismäärästä, komissio nimittäin käyttää – yleisen tietosuoja-asetuksen 83 artiklan tapaan – liikevaihtoa sakon enimmäismäärän (joka on 10 prosenttia yrityksen kokonaisliikevaihdosta rikkomista kohti) laskemiseen. On kuitenkin tärkeää huomauttaa, ettei sakon perusmäärää sinänsä määritetä liikevaihdon perusteella. (
26
)
43.
Sakon perusmäärä määritetään sen sijaan lähinnä prosenttiosuutena kyseisen myynnin (joka liittyy suoraan tai välillisesti kilpailulainsäädännön rikkomiseen) arvosta kerrottuna rikkomisen kestolla (vuosilla tai alle vuoden pituisilla ajanjaksoilla), mihin lisätään 15–25 prosenttia kyseisestä myyntiarvosta (lisäpelotteena kartelleille). Tämän jälkeen perusmäärää korotetaan raskauttavien seikkojen perusteella tai alennetaan lieventävien seikkojen perusteella. Tähän määrään sovelletaan sitten sakon enimmäismäärää, joka on 10 prosenttia liikevaihdosta (sakkoa on lisäksi mahdollista alentaa soveltuvin osin sakosta vapauttamisen, sopimuksen ja/tai maksukyvyttömyyden perusteella). Tämä osoittaa selvästi, että keskeisessä asemassa määritettäessä tosiasiallista sakkoa ovat rikkomista suoraan luonnehtivat tekijät (kuten kyseinen myynti, rikkomisen kesto ja tapaukseen liittyvät erityisolosuhteet) eikä maailmanlaajuinen vuotuinen kokonaisliikevaihto.
44.
Kuten oikeuskirjallisuudessa on jo todettu, ”komission SEUT 101 [ja] SEUT 102 artiklan osalta käyttämä sakotusmenetelmä ei sovellu suoran interpoloinnin avulla yleiseen tietosuoja-asetukseen, koska unionissa kilpailuoikeuden rikkomisesta määrättävillä sakoilla pyritään vangitsemaan [kilpailunvastaisen] menettelyn vaikutus kyseisiin markkinoihin sen sijaan, että tarkasteltaisiin liikevaihtoa sinänsä. Esimerkiksi kartellien osalta sakot perustuvat ’kartellin kohteena olevan tuotteen’ myyntiarvoon eikä maailmanlaajuiseen liikevaihtoon.” (
27
)
45.
Unionin tuomioistuimen oikeuskäytäntö nimittäin vahvistaa, että rikkomisen kohteena olevien tuotteiden myynnistä saatava kokonaisliikevaihdon osa (eli ”myynnin arvo”) on parhaiten omiaan heijastamaan tämän rikkomisen taloudellista merkitystä. (
28
) Yleisessä tietosuoja-asetuksessa liikevaihdon käsite sitä vastoin pyrkii heijastamaan yrityksen taloudellista merkitystä. (
29
) Näitä kahta lähestymistapaa ei saa sekoittaa toisiinsa, koska niillä on eri tavoitteet: ensiksi mainitulla pyritään arvioimaan rikkomisen vakavuutta, kun taas viimeksi mainitulla pyritään arvioimaan yrityksen taloudellista merkitystä.
46.
Edellä esitettyjen näkökohtien ja unionin tuomioistuimen (tämän ratkaisuehdotuksen 40 kohdassa esitetyn) oikeuskäytännönperusteella katson, että laillisuusperiaatteen on asetettava rajat sille vaikutukselle, joka unionin kilpailuoikeutta koskevalla oikeuskäytännöllä on tosiasiallisten seuraamusmaksujen määräämiseen yleisen tietosuoja-asetuksen rikkomisesta. On etenkin varmistettava, että tosiasialliset seuraamusmaksut yleisen tietosuoja-asetuksen rikkomisesta lasketaan yksinomaan rikkomiseen syyllistyneen toimien perusteella ja että niissä otetaan täysimääräisesti huomioon rikkomisen kaikki erityispiirteet. Näin ollen määritettäessä seuraamusmaksun enimmäismäärää liikevaihdon ja yrityksen käsitteiden tulkintaa ei voida siirtää automaattisesti tosiasiallisen seuraamusmaksun laskentaan.
47.
Jotta seuraamusmaksu on yleisen tietosuoja-asetuksen tavoitteen – kyseisen asetuksen säännösten täytäntöönpanon tehostaminen – mukainen ja ottaen huomioon edellä tarkasteltu unionin tuomioistuimen oikeuskäytäntö, seuraamusmaksun tosiasiallista määrää määritettäessä yrityksen ja liikevaihdon käsitteiden tulkinnan olisi täytettävä seuraavat vaatimukset. Tosiasiallista seuraamusmaksua määrittäessään valvontaviranomaisen on ensinnäkin otettava perustaksi kaikki kyseisen tapauksen yksilölliset olosuhteet, kuten yleisen tietosuoja-asetuksen 83 artiklan 2 kohdassa edellytetään, myös ”yrityksen”, sellaisena kuin se määritellään unionin kilpailuoikeutta koskevassa oikeuskäytännössä, keskinäiset suhteet. Toiseksi kaikkien merkityksellisten olosuhteiden punninnan seurauksena saatavan tosiasiallisen seuraamusmaksun on oltava tehokas, oikeasuhteinen ja varoittava. Kolmanneksi – mikä on samoin tärkeää – tarvittaessa on otettava huomioon tapauksen kannalta merkitykselliset rikosoikeudelliset näkökohdat.
48.
Näiden vaatimusten täyttämiseksi haluan muistuttaa seuraavista seikoista.
49.
Kuten julkisasiamies Pitruzzella on todennut, (
30
) unionin oikeudessa yrityksen käsitteen merkitys ja ulottuvuus riippuvat kulloisestakin säännöstöstä ja tällä säännöstöllä tavoiteltavista päämääristä. Kilpailuoikeudessa yrityksen käsitteellä on katsottava olevan kahtalainen tehtävä. Ensinnäkin yrityksen käsitteen kannalta ratkaisevaa on harjoitetun toiminnan laatu eivätkä toiminnan harjoittajien erityispiirteet. Kilpailu muodostuu taloudellisesta toiminnasta, ja taloudellinen toiminta vaikuttaa kilpailuun. Tästä syystä SEUT 101 ja SEUT 102 artiklassa viitataan yleisesti ”yrityksiin” ottamatta tarkemmin kantaa niiden oikeudelliseen rakenteeseen. Toiseksi se, katsotaanko toiminta taloudelliseksi – ja katsotaanko yksikkö siis yritykseksi – kilpailuoikeuden soveltamisen näkökulmasta, riippuu tarkasteltavasta asiayhteydestä. Vastaavasti se, minkä yksiköiden katsotaan kuuluvan yrityksen piiriin, riippuu asianomaisen rikkomisen kohteesta.
50.
Näissä huomautuksissa korostetaan perustellusti, että unionin kilpailuoikeudessa asetetaan etusijalle taloudelliset näkökohdat ja sivuutetaan kyseisen yksikön oikeudellinen rakenne. Edellä mainittu toinen näkökohta rajoittaa kuitenkin tätä näkemystä siten, että rikkomisesta vastuussa olevan yksikön tai henkilön yksilöiminen ja siten tosiasiallinen seuraamusmaksu riippuvat asianomaisesta rikkomisesta itsestään.
51.
Näin ollen yksi yrityksen käsitettä luonnehtivista osatekijöistä, jotka olisi otettava huomioon määritettäessä seuraamusmaksun perusmäärää ja sen mukauttamista (tosiasiallisen seuraamusmaksun määrittämiseksi), on se, missä määrin kyseisen yrityksen muut yhtiöt osallistuivat yleisen tietosuoja-asetuksen rikkomiseen. Unionin kilpailuoikeuteen liittyvässä kansallisessa oikeuskäytännössä on todettu tästä, että ”käsitteellisesti kysymys siitä, onko kyseessä ’yritys’, ja kysymys rikkomisen lukemisesta ’yrityksen’ eri yhtiöiden syyksi, ovat erillisiä – – ,[ (
31
)] [eikä] henkilö ole ipso facto vastuussa [SEUT) 101 artiklan rikkomisesta pelkästään siksi, että hän tai se on rikkomisesta unionin oikeuden nojalla vastuussa olevan yrityksen jäsen, olosuhteissa, joissa kyseinen henkilö ei osallistunut rikkomiseen eikä hänellä tai sillä ollut ratkaisevaa vaikutusvaltaa siihen osallistuneen yrityksen muiden jäsenten käyttäytymiseen merkityksellisillä markkinoilla. – – [T]ällaisissa olosuhteissa voi hyvinkin olla epätodennäköistä, että kyseisen henkilön katsottaisiin tosiasiassa olevan osa asianomaista ’yritystä’. (
32
)
52.
Edellä esitetyt argumentit ovat nähdäkseni merkityksellisiä myös, kun tarkastellaan sitä, mitkä henkilöt kuuluvat yrityksen käsitteeseen, jotta voidaan määrittää tosiasiallinen seuraamusmaksu yleisen tietosuoja-asetuksen rikkomisesta. Näin on etenkin, kun valvontaviranomainen on nimenomaisesti todennut, ettei emoyhtiö osallistunut rekisterinpitäjänä tai henkilötietojen käsittelijänä kyseiseen rikkomiseen, (
33
) kuten käsiteltävässä asiassa.
53.
Vaikka unionin lainsäätäjä on jossain määrin rakentanut sillan näiden kahden unionin oikeudenalan välille seuraamusmaksun enimmäismäärän määrittämistä varten, yleisen tietosuoja-asetuksen säännöillä ja unionin kilpailusäännöillä on selkeästi erilaiset tavoitteet. Yleisen tietosuoja-asetuksen sääntelyjärjestelmä eroaa unionin kilpailusääntöjen sääntelyjärjestelmästä ja perustuu rekisterinpitäjän (ja henkilötietojen käsittelijän) vastuuseen henkilötietojen laillisesta käsittelystä. Toisin sanoen, unionin kilpailuoikeus kohdistuu ”yrityksiin” (siinä asetettu kielto ilmaistaan viittaamalla ”yritykseen”), kun taas yleisessä tietosuoja-asetuksessa keskitytään ”rekisterinpitäjiin” ja ”henkilötietojen käsittelijöihin”. Muistutan myös, että koska ”taloudellisen kokonaisuuden” doktriinia ei voida erottaa unionin kilpailuoikeuden laajemmasta logiikasta ja sen tavoitteesta, unionin tuomioistuin on aiemmin kieltäytynyt ulottamasta sen soveltamista analogisesti muille unionin oikeuden aloille, esimerkiksi SEUT 340 artiklan toiseen kohtaan perustuvaan sopimussuhteen ulkopuoliseen vastuuseen. (
34
)
54.
Kun pidetään mielessä nämä näkökohdat, käy ilmeiseksi, miksi unionin tuomioistuin on selkeästi rajannut unionin kilpailuoikeuden vaikutukset yleisen tietosuoja-asetuksen täytäntöönpanoon (ja etenkin sen rikkomisesta määrättäviin seuraamusmaksuihin). Tuomiossa Deutsche Wohnen (53 kohta) unionin tuomioistuin totesi, että SEUT 101 ja SEUT 102 artiklassa tarkoitetulla yrityksen käsitteellä ”ei ole vaikutusta siihen, voidaanko hallinnollinen seuraamusmaksu määrätä yleisen tietosuoja-asetuksen 83 artiklan nojalla rekisterinpitäjälle, joka on oikeushenkilö, ja millä edellytyksillä näin voidaan tehdä, koska kyseistä kysymystä säännellään tyhjentävästi kyseisen asetuksen 58 artiklan 2 kohdassa ja 83 artiklan 1–6 kohdassa”. Se huomautti lisäksi (54 kohdassa), että kyseinen käsite ”on nimittäin merkityksellinen ainoastaan määritettäessä rekisterinpitäjälle yleisen tietosuoja-asetuksen 83 artiklan 4–6 kohdan [jotka koskevat seuraamusmaksun enimmäismäärää] nojalla määrättävän hallinnollisen seuraamusmaksun määrää” (kursivointi tässä). Lisäksi lausumalla (53 kohdassa), että kysymystä siitä, voidaanko hallinnollinen seuraamusmaksu määrätä ja millä edellytyksillä näin voidaan tehdä, ”säännellään tyhjentävästi kyseisen asetuksen 58 artiklan 2 kohdassa ja 83 artiklan 1–6 kohdassa” (kursivointi tässä), unionin tuomioistuin on lisäksi selventänyt, että tosiasiallista seuraamusmaksua määritettäessä 83 artiklan 1–6 kohdan vaatimuksia on sovellettava kokonaisuudessaan ja että yksikään näistä kohdista ei ole primus inter pares.
55.
Näin ollen ”yrityksen””liikevaihto” on vain yksi monista tekijöistä, jotka on otettava huomioon rekisterinpitäjän (tai henkilötietojen käsittelijän) vastuuta todettaessa ja määrättäessä yleisen tietosuoja-asetuksen mukaista seuraamusmaksua, joka on tehokas, oikeasuhteinen ja varoittava.
56.
On totta, että unionin tuomioistuimen oikeuskäytännössä todetaan, että unionin kilpailuoikeudessa yhtiön liikevaihdon huomioon ottaminen voi tietyissä tilanteissa olla perusteltua – mutta ainoastaan yhtenä merkityksellisenä tekijänä monista – laskettaessa tosiasiallisen sakon määrää (esimerkiksi kun sakon perusmäärää korotetaan pelotevaikutuksen aikaansaamiseksi). (
35
)
57.
Katson näin ollen, että SEUT 101 ja SEUT 102 artiklassa tarkoitettuun yrityksen käsitteeseen pitäisi olla mahdollista tukeutua määritettäessä tosiasiallista seuraamusmaksua, mutta vain, jos tämä on asianmukaisesti perusteltua seuraamusmaksun varoittavuuden ja tehokkuuden kannalta. Tältä osin yrityksen käsitettä on nimittäin käytettävä hienosyisesti ja yksilöllisesti kussakin yksittäistapauksessa. Tarkemmin ottaen sitä voidaan käyttää mukautusmekanismina tarkasteltaessa yksittäistapauksen erityisolosuhteita sen jälkeen, kun seuraamusmaksu on määritetty yleisen tietosuoja-asetuksen 83 artiklan 2 kohdan mukaisesti. Ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen on siis määritettävä, onko käsiteltävässä asiassa sellaisia olosuhteita, jotka oikeuttaisivat seuraamusmaksun korottamisen tällä tavalla etenkin pelotevaikutuksen aikaansaamiseksi.
58.
Myös Euroopan tietosuojaneuvosto (
36
) on käsitellyt kysymystä yleisen tietosuoja-asetuksen mukaisten seuraamusmaksujen yksilöimisestä. (
37
) Yleisen tietosuoja-asetuksen 70 artiklan 1 kohdan k alakohdan mukaisesti laadituissa suuntaviivoissaan yleisen tietosuoja-asetuksen mukaisten hallinnollisten sakkojen laskemisesta (
38
) Euroopan tietosuojaneuvosto pyrkii yhdenmukaistamaan eurooppalaisten valvontaviranomaisten yleisen tietosuoja-asetuksen mukaisia valtuuksia määrätä seuraamusmaksuja. Suuntaviivoissa todetaan etenkin, että Euroopan tietosuojaneuvosto katsoo, ”että jatkolaskennan lähtökohtana on kolme tekijää: rikkomisten luokittelu niiden luonteen perusteella yleisen tietosuoja-asetuksen 83 artiklan 4–6 kohdan mukaisesti, rikkomisen vakavuus – – ja yrityksen liikevaihto yhtenä olennaisena tekijänä, joka on otettava huomioon tehokkaan, varoittavan ja oikeasuhteisen sakon määräämiseksi yleisen tietosuoja-asetuksen 83 artiklan 1 kohdan mukaisesti”. Vaikka onkin niin, etteivät kyseiset suuntaviivat sido unionin tuomioistuinta, nämä näkökohdat osoittavat, että ainoastaan kattava lähestymistapa, joka käsittää kaikki tietyn tapauksen kannalta merkitykselliset seikat, voi varmistaa, että seuraamusmaksu täyttää kyseisen asetuksen 83 artiklan mukaiset keskeiset vaatimukset, ja etenkin sen, että määrätty tosiasiallinen seuraamusmaksu on tehokas, oikeasuhteinen ja varoittava.
59.
Tosiasiallisen seuraamusmaksun määrän määrittämiseksi kehotankin unionin tuomioistuinta katsomaan, että seuraavien näkökohtien olisi oltava merkityksellisiä sovellettaessa yrityksen käsitettä yleisen tietosuoja-asetuksen 83 artiklan mukaisen tosiasiallisen seuraamusmaksun määrittämisen yhteydessä. Ensinnäkin olisi arvioitava, onko emoyhtiö käyttänyt päätöksentekovaltaansa kyseessä olevan rekisterinpitäjän tai henkilötietojen käsittelijän nimenomaisissa toiminnoissa yleisen tietosuoja-asetuksen rikkomisessa tai rikkomisissa. Toiseksi on tarkasteltava sitä, liittyykö yleisen tietosuoja-asetuksen vastainen tietojenkäsittely kyseiseen yhtiöön ja/tai koko konserniin. Kolmanneksi on selvitettävä, osallistuiko yleisen tietosuoja-asetuksen rikkomiseen tai rikkomisiin useampi kuin yksi konserniin kuuluva yhtiö.
60.
Huomautan tältä osin, että merkityksellinen on seuraava ei-tyhjentävä luettelo tällaisista seikoista: i) käsiteltävässä asiassa (
39
) – toisin kuin tuomioon Deutsche Wohnen johtaneessa asiassa – vaikuttaa siltä, että Lars Larsen Group ‑konserni ja/tai sen emoyhtiö ei ollut osallisena rikosoikeudellisessa menettelyssä; ii) syytteet nostettiin ainoastaan ILVAa eikä koko konsernia vastaan (
40
) ja iii) pääasian oikeudenkäynnissä kyseessä oleva yleisen tietosuoja-asetuksen rikkominen koski ainoastaan ILVAn asiakkaita ja heidän tietojaan, eikä ole viitteitä siitä, että rikkominen olisi tehty konsernitasolla tai että ILVAn tekemä tietojenkäsittely olisi liittynyt muihin konsernin yhtiöihin. On aiheellista korostaa, että tuomioon Deutsche Wohnen johtaneessa asiassa ”kyseinen yhtiö” vastasi kokonaan tietojenkäsittelystä, toisin sanoen myös konsernin muiden yhtiöiden tietojenkäsittelystä. (
41
)
61.
On kuitenkin ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen – joka on yksin toimivaltainen lausumaan tosiseikoista – asia tehdä tältä osin tarvittavat selvitykset ja tarkastella näitä seikkoja sekä merkityksellisyyttä ja painoarvoa, joka niille olisi annettava ILVAn tosiasiallisen seuraamusmaksun asianmukaista määrän määrittämisen yhteydessä.
4. Loppuhuomaukset
62.
Vaikka ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin ei ole esittänyt mitään kysymystä tältä osin, katson, että – täydellisen vastauksen antamiseksi sille – on asianmukaista käsitellä lyhyesti tiettyjä käsiteltävän asian erityisiä näkökohtia.
63.
Yleisen tietosuoja-asetuksen 83 artiklan 1–6 kohtaa on tulkittava käsiteltävässä asiassa etenkin yhdessä saman artiklan 9 kohdan kanssa (
42
) – asia, jota unionin tuomioistuin ei tarkastellut tuomiossa Deutsche Wohnen. (
43
) Näin ollen yleisen tietosuoja-asetuksen 83 artiklan mukaisen asianmukaisen tosiasiallisen seuraamusmaksun määrittämistä koskevaa sääntelyä on tulkittava käsiteltävässä asiassa tavalla, joka on yhdenmukainen rikosoikeudenkäynnin olennaisten takeiden kanssa.
64.
Arvioitaessa 83 artiklan 9 kohdan vaikutusta käsiteltävään asiaan on tarpeen ottaa huomioon myös yleisen tietosuoja-asetuksen johdanto-osan 151 perustelukappale, jonka mukaan ”Tanskan ja Viron[ (
44
)] oikeusjärjestelmät eivät mahdollista tämän asetuksen mukaisia hallinnollisia sakkoja”. Kyseisessä perustelukappaleessa annetaan lisäksi ohjeita erilaisten menettelyjen yhteensopivuudesta niiden kolmen keskeisen edellytyksen kanssa, joita yleisen tietosuoja-asetuksen sääntelyn mukaiselle tosiasialliselle seuraamusmaksulle asetetaan ja joiden mukaan ”määrättävien sakkojen pitäisi joka tapauksessa olla tehokkaita, oikeasuhteisia ja varoittavia”. Onkin asianmukaista käsitellä lyhyesti unionin oikeuden vaikutusta rikosoikeudellisissa menettelyissä määrättäviin seuraamusmaksuihin sen varmistamiseksi, että nämä kolme edellytystä täyttyvät myös nyt käsiteltävän kaltaisessa erityistapauksessa.
65.
Istunnossa ILVA vetosi yhtäältä Euroopan unionin perusoikeuskirjan (jäljempänä perusoikeuskirja) 41 artiklaan. Kyseisen artiklan otsikko on ”Oikeus hyvään hallintoon”, ja etenkin sen 2 kohdan c alakohdassa viitataan ”hallintoelinten velvoitteeseen perustella päätöksensä”, mutta ILVA ei ole esittänyt mitään erityisiä argumentteja tältä osin.
66.
Toisaalta ILVA viittasi myös perusoikeuskirjan 49 artiklaan. Yleisen tietosuoja-asetuksen 83 artiklan 1–6 kohtaa tulkittaessa olisi nimittäin mielestäni otettava huomioon kyseinen perusoikeuskirjan artikla, jonka otsikko on ”Laillisuusperiaate ja rikoksista määrättävien rangaistusten oikeasuhteisuuden periaate” ja joka on siten merkityksellinen pääasian kannalta. Perusoikeuskirjan 49 artiklan 3 kohdassa määrätään etenkin, että ”rangaistus ei saa olla epäsuhteessa rikoksen vakavuuteen”.
67.
Unionin tuomioistuimen oikeuskäytännöstä nimittäin ilmenee, että suhteellisuusperiaate kuuluu unionin oikeuden yleisiin periaatteisiin, jotka ovat jäsenvaltioiden yhteisten perustuslaillisten perinteiden perustana ja joita kansallisten viranomaisten on noudatettava soveltaessaan tai pannessaan täytäntöön unionin oikeutta. Suhteellisuusperiaate velvoittaa jäsenvaltiot toteuttamaan tavoitteiden toteuttamiseksi asianmukaiset toimenpiteet, joilla ei ylitetä sitä, mikä on tarpeen niiden saavuttamiseksi. (
45
)
68.
Siten seuraamuksen ankaruuden on vastattava kyseisen rikkomisen vakavuutta, ja mainittu edellytys johtuu sekä perusoikeuskirjan 52 artiklan 1 kohdasta että perusoikeuskirjan 49 artiklan 3 kohdan mukaisesta periaatteesta, jonka mukaan rangaistuksen on oltava oikeassa suhteessa rikoksen vakavuuteen. (
46
)
69.
Perusoikeuskirjan selityksistä (
47
) ilmenee, että perusoikeuskirjan 52 artiklan 3 kohdan mukaan on niin, että siltä osin kuin sen 49 artiklassa turvattu oikeus vastaa Roomassa 4.11.1950 allekirjoitetussa, ihmisoikeuksien ja perusvapauksien suojaamiseksi tehdyssä yleissopimuksessa (jäljempänä Euroopan ihmisoikeussopimus) turvattuja oikeuksia, sillä on sama merkitys ja ulottuvuus kuin Euroopan ihmisoikeussopimuksessa turvatulla oikeudella. Siten Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen vaatimuksia seuraamusten oikeasuhteisuudesta sovelletaan pääasian kaltaisessa tapauksessa perusoikeuskirjan 17 artiklan 1 kohdan, 51 artiklan 1 kohdan ja 52 artiklan 1 ja 3 kohdan yhteisvaikutuksen nojalla. (
48
)
70.
Unionin tuomioistuimen oikeuskäytännössä selvennetään, että suhteellisuusperiaate edellyttää yhtäältä, että määrätty seuraamus vastaa rikkomisen vakavuutta, ja toisaalta, että seuraamuksen määrittämisessä ja sakon määrän vahvistamisessa otetaan huomioon kunkin yksittäistapauksen olosuhteet. (
49
) Jälkimmäisen seikan osalta oikeuskäytännössä korostetaan, että ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen on otettava huomioon rikkomisen vakavuuden ja keston kaltaiset objektiiviset perusteet sekä mahdolliset raskauttavat ja lieventävät seikat, jotta voidaan taata kyseisen sakon tehokkuus, varoittavuus ja oikeasuhteisuus. (
50
)
71.
Toiseksi tällaisissa tapauksissa Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen oikeuskäytännössä punnitaan kyseessä olevia eri intressejä ja otetaan huomioon valittajan rangaistuksen luonne, vakavuus ja varoittava vaikutus. Euroopan ihmisoikeustuomioistuin selventää, että valtioiden velvollisuuteen panna rikoslainsäädäntö täytäntöön ja määrätä rangaistus (
51
) yleisön suojelemiseksi (
52
) liittyy vastaava velvollisuus varmistaa, ettei määrätty rangaistus ole kohtuuton.
72.
Euroopan ihmisoikeustuomioistuin on todennut, että ”tarvittavaa tasapainoa ei saavuteta, jos kyseinen henkilö kantaa yksilöllisen ja kohtuuttoman taakan”; siten ”seuraamusmaksusta aiheutuva taloudellinen vastuu saattaa heikentää kyseisessä määräyksessä annettua taetta, jos sillä asetetaan henkilölle kohtuuton rasite tai puututaan perustavasti hänen taloudelliseen asemaansa”. (
53
)
73.
Tästä seuraa, että pääasian erityiset menettelylliset näkökohdat sekä rikosoikeudenkäynneissä määrättäviä sakkoja ja seuraamusmaksuja koskeva unionin oikeus ja Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen oikeuskäytäntö edellyttävät, että ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin ottaa huomioon asian kaikki merkitykselliset seikat määrittäessään tosiasiallista seuraamusmaksua yleisen tietosuoja-asetuksen rikkomisista. Syytetyn menettelylliset takeet ja suhteellisuusperiaate, sellaisena kuin sitä on tulkittu unionin tuomioistuimen ja Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen oikeuskäytännössä, edellyttävät, että seuraamukset vastaavat rikkomisen vakavuutta ja että huomioon otetaan yksittäistapauksen yksilölliset olosuhteet.
74.
Nämä vaatimukset huomioon ottaen ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen on varmistettava, että tosiasiallisen seuraamusmaksun määrittämisessä noudatetaan suhteellisuusperiaatetta, millä saatetaan oikeudenmukaiseen tasapainoon henkilötietojen suojelua koskevan yhteisön yleisen edun mukaiset vaatimukset ja rekisterinpitäjän, henkilötietojen käsittelijän tai sen yrityksen, johon se kuuluu, perusoikeuksien (
54
) suojelun vaatimukset.
V Ratkaisuehdotus
75.
Ehdotan, että unionin tuomioistuin vastaa Vestre Landsretin ennakkoratkaisukysymyksiin seuraavasti:
Luonnollisten henkilöiden suojelusta henkilötietojen käsittelyssä sekä näiden tietojen vapaasta liikkuvuudesta ja direktiivin 95/46/EY kumoamisesta 27.4.2016 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksen (EU) 2016/679 (yleinen tietosuoja-asetus) 83 artiklan 4–6 kohtaa
on tulkittava siten, että
jos rekisterinpitäjälle tai henkilötietojen käsittelijälle, joka on yritys (tai osa sitä), määrätään seuraamusmaksuja, seuraamusmaksun enimmäismäärää määritettäessä yrityksen käsitettä on tulkittava siten, että se vastaa SEUT 101 ja SEUT 102 artiklan mukaista yrityksen käsitettä. Näin ollen huomioon otetaan sen yrityksen vuotuinen maailmanlaajuinen kokonaisliikevaihto, johon rekisterinpitäjä tai henkilötietojen käsittelijä kuuluu.
Kun määritetään määrättävää tosiasiallista seuraamusmaksua, yrityksen käsitettä on kuitenkin tulkittava yhdessä asetuksen 2016/679 83 artiklan 1 ja 2 kohdan kanssa, ja sitä on käytettävä yhtenä monista merkityksellisistä seikoista yksittäistapauksen erityisolosuhteita tarkasteltaessa. Tässä yhteydessä erityisolosuhteet voivat liittyä emoyhtiön päätöksentekovaltaan, kyseisen asetuksen säännösten vastaisen tietojenkäsittelyn laajuuteen ja rikkomiseen osallistuneen yrityksen yksiköiden lukumäärään.
Lisäksi on niin, että jos kansallinen tuomioistuin määrää tällaisen seuraamusmaksun asetuksen 2016/679 83 artiklan 9 kohdan mukaisesti rikosoikeudenkäynnin yhteydessä, tosiasiallista seuraamusmaksua on arvioitava rikosoikeudessa sovellettavien periaatteiden valossa. Tässä yhteydessä kansallisen tuomioistuimen on varmistettava, että tosiasiallisen seuraamusmaksun määrittämisessä noudatetaan suhteellisuusperiaatetta, millä saatetaan oikeudenmukaiseen tasapainoon henkilötietojen suojelua koskevan yhteisön yleisen edun mukaiset vaatimukset ja rekisterinpitäjän, henkilötietojen käsittelijän tai sen yrityksen, johon se kuuluu, perusoikeuksien suojelun vaatimukset.
(
1
)	Alkuperäinen kieli: englanti.
(
2
)	Luonnollisten henkilöiden suojelusta henkilötietojen käsittelyssä sekä näiden tietojen vapaasta liikkuvuudesta ja direktiivin 95/46/EY kumoamisesta 27.4.2016 annettu Euroopan parlamentin ja neuvoston asetus (yleinen tietosuoja-asetus) (EUVL 2016, L 119, s. 1).
(
3
)	Kansallisissa lähteissä pääasiaan viitataan myös nimellä ”IDdesign A/S”, koska se oli ILVAn aiempi nimi.
(
4
)	Erityisesti yleisen tietosuoja-asetuksen 83 artiklan 9 kohta ja johdanto-osan 151 perustelukappale.
(
5
)	Ks. Overby, T., ”The Danish adaptation of the GDPR”, Blog Droit Européen, kesäkuu 2018, s. 4 ja 5.
(
6
)	Toisen ennakkoratkaisukysymyksen sanamuodosta (ks. tämän ratkaisuehdotuksen 15 kohta) on todettava, että siinä vaikuttaa olevan kirjoitusvirhe. Asiayhteydestä voidaan kuitenkin päätellä, ettei ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen tarkoituksena ollut viitata ”taloudellisen kokonaisuuden, johon yritys kuuluu” (englanniksi: ”the economic entity of which the undertaking forms part”) ja ”yrityksen itsensä” (englanniksi: ”the undertaking itself”) välillä tehtävään valintaan vaan ”taloudellisen kokonaisuuden, johon yhtiö kuuluu” (englanniksi: ”the economic entity of which the company forms part”) ja ”yhtiön itsensä” (englanniksi: ”the company itself”) (toisin sanoen yleistä tietosuoja-asetusta rikkoneen oikeushenkilön) välillä tehtävään valintaan.
(
7
)	Mainittua johdanto-osan perustelukappaletta lainataan tämän ratkaisuehdotuksen 4 kohdassa.
(
8
)	Tuomio 5.12.2023, Deutsche Wohnen (C‑807/21, EU:C:2023:950, 57 kohta; jäljempänä tuomio Deutsche Wohnen tai Deutsche Wohnen ‑oikeuskäytäntö). Ks. myös asiaan liittyvä, samana päivänä annettu tuomio Nacionalinis visuomenės sveikatos centras (C‑683/21, EU:C:2023:949).
(
9
)	Kuten unionin tuomioistuimen oikeuskäytännöstä ilmenee, ”vaikka liikevaihto on rikkomisen vakavuuden arviointiperusteena väljä ja epätäydellinen, se on asianmukainen peruste arvioitaessa asianomaisten yritysten kokoa ja taloudellista voimaa”. Ks. tuomio 8.12.2011, KME Germany ym. v. komissio (C‑272/09 P, EU:C:2011:810, 52 kohta).
(
10
)	[SEUT 101 ja SEUT 102] artiklassa vahvistettujen kilpailusääntöjen täytäntöönpanosta 16.12.2002 annettu neuvoston asetus (EYVL 2003, L 1, s. 1).
(
11
)	Tuomio 6.10.2021, Sumal (C‑882/19, EU:C:2021:800, 41 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
(
12
)	Kansallisesta oikeuskäytännöstä ks. Landgericht Bonnin (alueellinen alioikeus, Bonn, Saksa) tuomio 11.11.2020 (DE:LGBN:2020:1111.29OWI1.20.00) ja Conseil d’État’n (ylin hallintotuomioistuin, Ranska) tuomio 19.6.2020 (FR:CECHR:2020:430810.20200619). Molemmissa pohjimmiltaan noudatetaan unionin tuomioistuimen tulkintaa (vaikka ne annettiin ennen unionin tuomioistuimen tuomiota). Päinvastaisesta tulkinnasta ks. Bundesverwaltungsgerichtin (liittovaltion ylin hallintotuomioistuin, Itävalta) tuomio 19.8.2019 (AT:BVWG:2019:W211.2208885.1.00) ja Landgericht Berlinin (alueellinen alioikeus, Berliini, Saksa) tuomio 18.2.2021 (DE:LGBE:2021:0218.526OWI.LG212JS.OW.00; tämä on tuomio, joka lopulta johti unionin tuomioistuimen tuomion Deutsche Wohnen antamiseen). Oikeuskäytännöstä, joka annettiin tuomion Deutsche Wohnen jälkeen ja jossa sovelletaan kyseistä tuomiota, ks. Bundesverwaltungsgerichtin (Itävalta) tuomio 27.3.2024 (AT:BVWG:2024:W214.2243436.1.00).
(
13
)	Ks. tuomio 23.4.1991, Höfner ja Elser (C‑41/90, EU:C:1991:161, 21 kohta). Ks. myös esim. tuomio 12.9.2000, Pavlov ym. (C‑180/98–C‑184/98, EU:C:2000:428, 74 kohta); tuomio 12.7.2012, Compass-Datenbank (C‑138/11, EU:C:2012:449, 35 kohta) ja tuomio 27.4.2017, Akzo Nobel ym. v. komissio (C‑516/15 P, EU:C:2017:314, 47 kohta).
(
14
)	Ks. esim. tuomio 20.1.2011, General Química ym. v. komissio (C‑90/09 P, EU:C:2011:21, 37 kohta). Pääasiallinen peruste tämän määrittämiselle on ”ratkaiseva vaikutusvalta”, jonka olisi perustuttava tosiseikkoihin pohjautuvaan näyttöön (taloudelliset, organisatoriset ja oikeudelliset yhteydet).
(
15
)	Tuomio 27.1.2021, The Goldman Sachs Group v. komissio (C‑595/18 P, EU:C:2021:73, 67 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
(
16
)	Ibid., 71 kohta.
(
17
)	Ibid., 32 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen.
(
18
)	Kaksi prosenttia yhtiön edeltävän tilikauden vuotuisesta maailmanlaajuisesta kokonaisliikevaihdosta ylittää 10 miljoonaa euroa vain, jos yhtiön liikevaihto on yli 500 miljoonaa euroa. Samoin neljä prosenttia yhtiön edeltävän tilikauden vuotuisesta maailmanlaajuisesta kokonaisliikevaihdosta ylittää 20 miljoonaa euroa vain, jos yhtiön liikevaihto on yli 500 miljoonaa euroa.
(
19
)	Viittaan tässä ratkaisuehdotuksessa tässä yhteydessä ”valvontaviranomaiseen”, mutta – kun otetaan huomioon pääasian oikeudenkäynnissä kyseessä olevan tapauksen erityinen asiayhteys – on selvää, että sama pätee laajemmin tarkasteltuna ennakkoratkaisua pyytäneeseen tuomioistuimeen (joka määrää sakon ILVAlle – ei valvontaviranomainen).
(
20
)	”Jokaisen valvontaviranomaisen on varmistettava, että 4, 5 ja 6 kohdassa tarkoitettujen tämän asetuksen rikkomisesta määrättävien hallinnollisten seuraamusmaksujen määrääminen tämän artiklan mukaisesti on kussakin yksittäisessä tapauksessa tehokasta, oikeasuhteista ja varoittavaa” (kursivointi tässä).
(
21
)	Ks. tältä osin tämän ratkaisuehdotuksen 40 kohdassa mainittu oikeuskäytäntö.
(
22
)	Viimeksi mainittu säännös käsittelee tilanteita, joissa yleisen tietosuoja-asetuksen useita säännöksiä rikotaan samanaikaisesti.
(
23
)	Näihin tekijöihin kuuluvat muun muassa seuraavat: rikkomuksen luonne, vakavuus ja kesto, sen tahallisuus tai tuottamuksellisuus, rekisteröidyille aiheutuneen vahingon lieventämiseksi toteutetut toimet, rekisterinpitäjän tai henkilötietojen käsittelijän mahdolliset aiemmat vastaavat rikkomukset, yhteistyön määrä valvontaviranomaisen kanssa ja henkilötietoryhmät, joihin rikkomus vaikuttaa.
(
24
)	Tuomio 25.9.1984, Könecke (117/83, EU:C:1984:288, 11 kohta).
(
25
)	Tuomio 18.7.2013, Schindler Holding ym. v. komissio (C‑501/11 P, EU:C:2013:522, 57 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
(
26
)	Ks. komission suuntaviivat asetuksen n:o 1/2003 23 artiklan 2 kohdan a alakohdan mukaisesti määrättävien sakkojen laskennasta (EUVL 2006, C 210, s. 2; jäljempänä sakkojen laskentaa koskevat vuoden 2006 suuntaviivat), 32 kohta (”Lakisääteinen enimmäismäärä”) ja 13 kohta (”sakon perusmäärä”).
(
27
)	Mayer Brown, Yaros, O. ym., ”GDPR fines – Lessons from competition law”, joulukuu 2018, s. 4.
(
28
)	Tuomio 12.11.2014, Guardian Industries ja Guardian Europe v. komissio (C‑580/12 P, EU:C:2014:2363, 59 kohta).
(
29
)	Sakkojen laskentaa koskevien vuoden 2006 suuntaviivojen 30 kohdassa todetaan, että ”komissio kiinnittää erityistä huomiota sen varmistamiseen, että sakoilla on riittävä pelotevaikutus. Se voi tämän vuoksi korottaa sellaisille yrityksille määrättävää sakkoa, joilla on huomattavan suuri liikevaihto siitä riippumatta, kuinka suuri osa siitä kertyy rikkomiseen liittyvien tavaroiden ja palveluiden myynnistä” (kursivointi tässä). Ks. tässä yhteydessä tuomio 6.2.2014, Elf Aquitaine v. komissio (T‑40/10, EU:T:2014:61, 350–357 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
(
30
)	Hän esitti nämä näkökohdat kilpailuoikeutta koskevassa ratkaisuehdotuksessaan Sumal (C‑882/19, EU:C:2021:293, 23–25 kohta).
(
31
)	Ks. Brexitiä edeltäneestä oikeuskäytännöstä esim. Competition Appeal Tribunalin (kilpailuasioiden tuomioistuin, Yhdistynyt kuningaskunta) tuomio Sainsbury’s Supermarkets Ltd v. Mastercard Incorporated and Others (2016) CAT 11, 363(20)–(22) kohta.
(
32
)	Ibid., 363(23) kohta.
(
33
)	Unionin tuomioistuimen käytettävissä olevista asiakirjoista ilmenee, että näin oli käsiteltävässä asiassa siltä osin kuin syyttäjäviranomainen ei nostanut syytteitä emoyhtiötä vastaan, ”koska sille ei ollut mitään perusteita” ja tytäryhtiö (ILVA) ”harjoittaa itsenäistä vähittäiskauppaa, eikä – – ole kyse siitä, että emoyhtiö olisi perustanut tytäryhtiön ainoana tarkoituksenaan siirtää konsernin tietojenkäsittely sille”. Ks. ennakkoratkaisupyynnön 5 ja 21 kohta.
(
34
)	5.9.2019 antamansa tuomion Euroopan unioni v. Guardian Europe ja Guardian Europe v. Euroopan unioni (C‑447/17 P ja C‑479/17 P, EU:C:2019:672, 105 ja 106 kohta) unionin tuomioistuin katsoi, että yrityksen käsitettä käytetään siten ”taloudellisen kokonaisuuden” doktriinissa mainitussa tarkoituksessa erityisesti unionin kilpailuoikeuden merkityksellisten säännösten täytäntöön panemiseen ja etenkin SEUT 101 ja SEUT 102 artiklan rikkomiseen syyllistyneen tahon yksilöimiseen. Tätä käsitettä ei sitä vastoin voida soveltaa SEUT 340 artiklan toiseen kohtaan perustuvan vahingonkorvauskanteen yhteydessä. Tällainen kanne on näet yleisesti sovellettavaan lainsäädäntöön perustuva kanne, jota säännellään yleisillä menettelysäännöillä, jotka kuuluvat tässä tapauksessa yhtiöoikeuden alaan ja jotka eivät riipu vastuuta koskevasta logiikasta unionin kilpailuoikeuden kannalta.
(
35
)	Tuomio 17.6.2010, Lafarge v. komissio (C‑413/08 P, EU:C:2010:346, 102 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen). Ks. myös tämän ratkaisuehdotuksen alaviite 29.
(
36
)	Euroopan tietosuojaneuvosto on EU:n riippumaton elin, jolla on oikeushenkilöllisyys ja jonka tarkoituksena on varmistaa yleisen tietosuoja-asetuksen johdonmukainen soveltaminen ja edistää Euroopan unionin tietosuojaviranomaisten yhteistyötä.
(
37
)	Toisin sanoen pyritään saattamaan tasapainoon seuraamusmaksu ja rikkomiseen syyllistyneen erityistilanne.
(
38
)	Suuntaviivat 4/2022 yleisen tietosuoja-asetuksen mukaisten hallinnollisten sakkojen laskemisesta, Versio 2.1, hyväksytty 24. toukokuuta 2023, 48 kohta.
(
39
)	Käsiteltävässä asiassa esitetyssä ennakkoratkaisupyynnössä (s. 3) huomautetaan, että ”[kansallisen lainsäädännön] syyteperiaatteesta seuraa, että tuomioistuin ei voi antaa tuomiota sellaisesta rikkomisesta, jota ei ole mainittu syytteessä. Tämä olisi vastoin tämän säännöksen periaatetta pitää merkityksellisinä seikkoja, jotka liittyvät johonkin toiseen oikeussubjektiin, jota vastaan ei ollut nostettu syytteitä, kun annetaan ankarampi tuomio.”
(
40
)	Kun taas sakkojen määräämistä koskevissa kansallisissa suuntaviivoissa todetaan, että ”jos rekisterinpitäjä on konsernin tytäryhtiö, olisi tutkittava, voidaanko myös emoyhtiön katsoa olevan rikosoikeudellisessa vastuussa”. Ks. Bødevejledning – Udmåling af bøder til virksomheder (Sakkoja koskevat suuntaviivat – yrityksille määrättävien sakkojen arviointi), tammikuu 2021, s. 3.
(
41
)	Tuomioon Deutsche Wohnen johtaneessa asiassa rikkomiset tapahtuivat nimittäin koko sen konsernin tasolla, johon kyseinen yhtiö kuului. Ks. näiden kahden asian tosiseikkoja koskevat erot etenkin ottaen huomioon tuomion Deutsche Wohnen 10–12 kohta.
(
42
)	Muistutan, että kyseisessä säännöksessä säädetään etenkin, että ”jos jäsenvaltion oikeusjärjestelmässä ei säädetä hallinnollisista seuraamusmaksuista, tätä artiklaa voidaan soveltaa niin, että seuraamusmaksun panee vireille toimivaltainen valvontaviranomainen ja sen määräävät toimivaltaiset kansalliset tuomioistuimet siten, että samalla varmistetaan, että nämä oikeussuojakeinot ovat tehokkaita ja niillä on vastaava vaikutus kuin valvontaviranomaisten määräämillä hallinnollisilla seuraamusmaksuilla. Määrättävien seuraamusmaksujen on joka tapauksessa oltava tehokkaita, oikeasuhteisia ja varoittavia. – –”
(
43
)	Koska kyseinen säännös ei ollut merkityksellinen mainitun asian ratkaisemisen kannalta.
(
44
)	Vaikuttaa siltä, että Irlannissa tuomioistuimen on vahvistettava tietosuojaviranomaisen määräämät hallinnolliset seuraamusmaksut. Ks. vuoden 2018 tietosuojalaki (Data Protection Act 2018), 141–143 §. Lisäksi, kun otetaan huomioon Vrhovno sodiščen (ylin tuomioistuin, Slovenia) 16.3.2021 antama ratkaisu, vaikuttaa siltä, että hallinnolliset seuraamusmaksut eivät ole sallittuja myöskään Sloveniassa.
(
45
)	Ks. vastaavasti tuomio 4.10.2018, Link Logistik N&N (C‑384/17, EU:C:2018:810, 40 kohta; jäljempänä tuomio Link Logistik).
(
46
)	Ibid., 42 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen.
(
47
)	EUVL 2007, C 303, s. 17.
(
48
)	Ks. myös tuomio Link Logistik, 43 kohta.
(
49
)	Tuomio Link Logistik, 45 kohta.
(
50
)	Ks. vastaavasti tuomio 10.11.2022, Zenith Media Communications (C‑385/21, EU:C:2022:866, 41 kohta).
(
51
)	Ks. esim. Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen tuomio 4.12.2003, M.C. v. Bulgaria (CE:ECHR:2003:1204JUD003927298).
(
52
)	Ks. esim. Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen tuomio 16.12.1999, T. v. Yhdistynyt kuningaskunta (CE:ECHR:1999:1216JUD002472494, 97 kohta), jossa viitataan Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen tuomioon 23.9.1998, A. v. Yhdistynyt kuningaskunta (CE:ECHR:1998:0923JUD002559994, 22 kohta) ja Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen tuomioon 28.10.1998, Osman v. Yhdistynyt kuningaskunta (CE:ECHR:1998:1028JUD002345294, 115 kohta).
(
53
)	Ks. esim. Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen tuomio 27.10.2015, Konstantin Stefanov v. Bulgaria (CE:ECHR:2015:1027JUD003539905, 55 kohta).
(
54
)	Ibid., 54, 55, 66, 67, 69 ja 70 kohta. Ks. myös Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen tuomio 5.7.2001, Phillips v. Yhdistynyt kuningaskunta (CE:ECHR:2001:0705JUD004108798, 35 kohta) ja Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen tuomio 24.6.2021, Imeri v. Kroatia (CE:ECHR:2021:0624JUD007766814, 71 kohta).