Väliaikainen versio
JULKISASIAMIEHEN RATKAISUEHDOTUS
NICHOLAS EMILIOU
annettu 23 päivänä huhtikuuta 2026 (1)
Yhdistetyt asiat C-142/25 ja C-143/25 [Pepach](i)
LF (C-142/25) ja
CV (C-143/25)
vastaan
Pensionsversicherungsanstalt
(Ennakkoratkaisupyyntö – Oberster Gerichtshof (ylin tuomioistuin, Itävalta))
Ennakkoratkaisupyyntö – Siirtotyöläisten sosiaaliturva – Sosiaaliturvajärjestelmien yhteensovittaminen – Asetus (EY) N:o 987/2009 – 44 artiklan 2 kohta – Soveltamisala – Vanhuuseläkettä koskevan oikeuden tutkiminen – Toisessa jäsenvaltiossa täyttyneiden lastenhoitokausien huomioon ottaminen – Edellytykset – SEUT 21 artikla – Kansalaisten vapaa liikkuvuus – Tosiseikkojen rinnastamista koskeva periaate
I       Johdanto
1.        Nyt käsiteltävät yhdistetyt asiat koskevat jälleen kerran(2)SEUT 21 artiklan ja sosiaaliturvajärjestelmien yhteensovittamisesta annetun asetukseen (EY) N:o 883/2004 täytäntöönpanomenettelystä annetun asetuksen (EY) N:o 987/2009 44 artiklan 2 kohdan tulkintaa.(3) Asetuksen 44 artiklan 2 kohdassa edellytetään, että vanhuuseläkkeen myöntämiseksi henkilölle sen jäsenvaltion viranomaiset, jossa henkilö työskenteli (palkkatyössä tai itsenäisenä ammatinharjoittajana) (jäsenvaltio A) ennen kuin hän omistautui lastensa hoitamiseen toisessa jäsenvaltiossa (jäsenvaltio B), soveltavat tietyin edellytyksin lainsäädäntöään tällaisiin lastenhoitokausiin ja ottavat ne huomioon ikään kuin ne olisivat täyttyneet sen alueella.
2.        Oberster Gerichtshof (ylin tuomioistuin, Itävalta) on esittänyt ennakkoratkaisupyynnöt asioissa, joissa asianosaisina ovat yhtäältä LF (asia C-142/25) ja CV (asia C-143/25) (jäljempänä yhdessä valittajat) ja toisaalta Pensionsversicherungsanstalt (jäljempänä PVA), joka on Itävallan lakisääteisestä vanhuusvakuutusjärjestelmästä vastaava laitos. Ne koskevat sitä, että viimeksi mainittu kieltäytyi ottamasta valittajien vanhuuseläkettä laskettaessa huomioon ajanjaksoja, jotka he käyttivät lastensa hoitamiseen Belgiassa ja Italiassa.
3.        Esille tuodut kysymykset ovat kaksitahoisia. Ensinnäkin asiassa C-142/25 ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin tiedustelee, miten on tulkittava yhtä asetuksen N:o 987/2009 44 artiklan 2 kohdassa luetelluista edellytyksistä eli sitä, että jäsenvaltion A (käsiteltävässä asiassa Itävallan) on vanhuuseläkettä myönnettäessä otettava ulkomailla täyttyneet lastenhoitokaudet huomioon vain, jos ”lastenhoitokausia ei oteta huomioon” jäsenvaltiossa B (käsiteltävässä asiassa Belgia). Kyseinen tuomioistuin pohtii, edellyttääkö tämä, että jäsenvaltio B ei ole antanut lainsäädäntöä, joka mahdollistaa lastenhoitokausien huomioon ottamisen yleisesti, vai riittääkö, että riidanalaisia kausia ei otettu huomioon jäsenvaltion B lainsäädännön nojalla kyseisessä yksittäistapauksessa.
4.        Toiseksi Oberster Gerichtshof pyytää asiassa C-142/25 ja asiassa C-143/25 selvennystä ”riittävän läheistä yhteyttä” tai ”riittävää yhteyttä” koskevaan kriteeriin, jonka unionin tuomioistuin on kehittänyt oikeuskäytännössään SEUT 21 artiklan nojalla(4) ja jota sovelletaan tilanteissa, joissa asetuksen N:o 987/2009 44 artiklan 2 kohdassa luetellut edellytykset eivät täyty, jotta lastenhoitokausien huomioon ottamista eläke-etuuksia laskettaessa edistettäisiin.(5) Tämän kriteerin mukaan jäsenvaltion A (Itävalta) on sovellettava lainsäädäntöään jäsenvaltiossa B (Belgia ja Italia) täyttyneisiin lastenhoitokausiin ikään kuin nämä kaudet olisivat täyttyneet sen omalla alueella, kunhan niillä on ”riittävän läheinen yhteys” tai ”riittävä yhteys”(6) asianomaiselle henkilölle jäsenvaltiossa A kertyneisiin ”vakuutuskausiin”. Onko tällainen yhteys olemassa vain silloin, kun kyseinen henkilö on työskennellyt yksinomaan jäsenvaltiossa A sekä ennen lastensa hoitamista jäsenvaltiossa B että sen jälkeen?
II     Asiaa koskevat oikeussäännöt
A       Unionin oikeus
1.     Asetus N:o 883/2004
5.        Asetuksen N:o 883/2004 II osasto, jonka otsikkona on ”Sovellettavan lainsäädännön määrittäminen”, sisältää muun muassa 11 artiklan, jossa säädetään seuraavaa:
”1.      Henkilöt, joihin tätä asetusta sovelletaan, ovat vain yhden jäsenvaltion lainsäädännön alaisia. Kyseinen lainsäädäntö määritetään tämän osaston mukaisesti.
– –
3.      Jollei 12–16 artiklasta muuta johdu,
a)      henkilö, joka on palkkatyössä tai itsenäisenä ammatinharjoittajana jossakin jäsenvaltiossa, on kyseisen jäsenvaltion lainsäädännön alainen;
– –
e)      muut kuin a–d alakohdassa tarkoitetut henkilöt ovat asuinjäsenvaltionsa lainsäädännön alaisia, sanotun kuitenkaan rajoittamatta tämän asetuksen muita säännöksiä, joissa heille taataan etuuksia yhden tai useamman muun jäsenvaltion lainsäädännön mukaisesti.
– –”
2.     Asetus N:o 987/2009
6.        Asetuksessa N:o 987/2009 säädetään asetuksen N:o 883/2004 täytäntöönpanomenettelystä viimeksi mainitun asetuksen 89 artiklan mukaisesti.
7.        Asetuksen N:o 987/2009 johdanto-osan 14 perustelukappaleessa todetaan seuraavaa:
”Vakuutetulle eri jäsenvaltioissa täyttyneiden lastenhoitokausien huomioon ottamiseksi sovellettavan lainsäädännön määrittäminen edellyttää tiettyjä erityissääntöjä ja -menettelyjä.”
8.        Kyseisen asetuksen 44 artiklassa säädetään seuraavaa:
”1.      Tätä artiklaa sovellettaessa ’lastenhoitokaudella’ tarkoitetaan kautta, joka hyvitetään jonkin jäsenvaltion eläkelainsäädännössä tai jonka perusteella eläkkeeseen tulee lisäosa nimenomaan siitä syystä, että henkilö on hoitanut lasta, riippumatta siitä, mitä menetelmää käyttäen kyseiset kaudet lasketaan ja kertyvätkö ne lastenhoidon aikana vai myönnetäänkö ne taannehtivasti.
2.      Jos lastenhoitokausia ei oteta huomioon [asetuksen N:o 883/2004] II osaston mukaisesti toimivaltaisen jäsenvaltion lainsäädännössä, sen jäsenvaltion laitos, jonka lainsäädäntöä [asetuksen N:o 883/2004] II osaston mukaisesti sovellettiin asianomaiseen henkilöön, koska tämä toimi palkkatyössä tai itsenäisenä ammatinharjoittajana ajankohtana, jona lastenhoitokauden huomioon ottaminen kyseisen lapsen osalta tämän lainsäädännön mukaisesti alkoi, on edelleen vastuussa tämän kauden huomioon ottamisesta sen oman lainsäädännön mukaisena lastenhoitokautena ikään kuin lastenhoito olisi tapahtunut sen alueella.
– –”
B       Kansallinen oikeus
9.        Yleisen eläkelain (Allgemeines Pensionsgesetz, jäljempänä AGP) (BGBl. I, 142/2004) 16 §:n 3a momentissa säädetään nimenomaisesti, että lain 4 §:n 1 momentissa tarkoitetun vähimmäisvakuutuskauden täyttymiseksi vakuutuskausina pidetään myös yleisen sosiaaliturvalain (Allgemeines Sozialversicherungsgesetz, jäljempänä ASVG) (BGBl. 189/1955) 227a §:ssä ja ammatinharjoittajien sosiaaliturvalain (Gewerbliches Sozialversicherungsgesetz, jäljempänä GSVG) (BGBl. 560/1978) 116a §:ssä tarkoitettuja lastenhoitoon käytettyjä rinnastettavia kausia.
10.      ASVG:n 227a §:ssä säädetään seuraavaa:
”1)      Sellaisten vakuutettujen tapauksessa, jotka ovat tosiasiallisesti ja päätoimisesti hoitaneet lapsiaan (2 momentti), rinnastettaviksi kausiksi katsotaan 31.12.1955 jälkeen ja ennen 1.1.2005 myös sillä eläkevakuutuksen alalla, jolla viimeinen edeltävä maksujen suorittamiskausi täyttyi, tai tällaisen puuttuessa alalla, jolla ensimmäinen kausi, jonka aikana maksuja seuraavan kerran suoritettiin, täyttyi, hoitoon kotimassa käytetty aika, enintään 48 kalenterikuukautta lapsen syntymästä lukien. Tilanteessa, jossa lapsia syntyy kaksi tai enemmän, tämä määräaika pitenee 60 kalenterikuukauteen.
– –”
III  Tosiseikat, kansallinen menettely ja ennakkoratkaisukysymykset
A       Asia C-142/25
11.      LF on Itävallan kansalainen, syntynyt vuonna 1963. Hänelle kertyi 1.11.1980–30.4.1984 Itävallassa lakisääteisen vakuutuksen mukaista 30 maksukuukautta ansiotoiminnan perusteella (oppisopimuskoulutettava ja työntekijä) ja sen jälkeen 1.5.1984–30.9.1984 eläkkeeseen oikeuttavia rinnastettavia kausia viideltä kuukaudelta samassa jäsenvaltiossa.
12.      LF ensimmäinen lapsi syntyi 23.7.1984 Itävallassa. Hän jäi tähän jäsenvaltioon 30.4.1985 saakka ja omistautui lapsensa hoitamiseen.
13.      Toukokuussa 1985 LF muutti lapsensa kanssa Belgiaan, jossa hänen toinen lapsensa syntyi 15.3.1986. Vuoteen 1993 asti hän asui lastensa kanssa Belgiassa. Tänä aikana hän ei ollut työelämässä vaan omistautui lastensa hoitamiseen. Hänelle ei kertynyt yhtään ”vakuutuskautta”, joka voitaisiin ottaa huomioon vanhuuseläkettä myönnettäessä.
14.      Vuosina 1993–2013 LF työskenteli (rajatyöntekijänä) Saksassa. Hänelle kertyi Saksassa työsuhteen perusteella yhteensä 240 lakisääteisen vakuutuksen mukaista maksukuukautta. Hän asui edelleen Belgiassa kyseisenä aikana.
15.      Huhtikuussa 2013 LF muutti takaisin Itävaltaan ja aloitti siellä palkkatyön. Hänelle oli 1.5.2023 mennessä kertynyt vielä 120 lakisääteisen vakuutuksen mukaista maksukuukautta Itävallassa.
16.      LF pyysi PVA:ta määrittämään vanhuuseläkettä varten hänelle kertyneet ASVG:n 247 §:n 1 momentin mukaiset vakuutuskaudet.
17.      PVA katsoi 15.5.2023 tekemällään päätöksellä, että LF:lle oli Itävallan lainsäädännön mukaan kertynyt yhteensä 162 vakuutuskuukautta. Kuitenkin ainoastaan kuukaudet lokakuusta 1984 huhtikuuhun 1985 otettiin huomioon lastenhoitokausina ja katsottiin rinnastettaviksi vakuutuskausiksi.
18.      LF riitautti tämän päätöksen itävaltalaisissa tuomioistuimissa sillä perusteella, että myös toukokuun 1985 ja maaliskuun 1990 väliset kaudet on otettava huomioon merkityksellisinä lastenhoitokausina (jäljempänä asian C-142/25 riidanalaiset kaudet).
19.      PVA väitti vastineessaan, että näitä lastenhoitokausia ei voida ottaa huomioon asetuksen N:o 987/2009 44 artiklan 2 kohdan nojalla, koska ne ovat täyttyneet jäsenvaltiossa (Belgiassa), jonka lainsäädännössä säädetään lähtökohtaisesti lastenhoitokausien huomioon ottamisesta. Lisäksi se väitti, ettei riidanalaisia kausia voida ottaa huomioon myöskään SEUT 21 artiklan nojalla. Kun otetaan huomioon LF:n työskentelyvuodet Saksassa, näiden kausien ja LF:lle Itävallassa kertyneiden vakuutuskausien välillä ei voida katsoa olevan riittävän läheistä yhteyttä.
20.      Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin hyväksyi kanteen. Sen mukaan asetuksen N:o 987/2009 44 artiklan 2 kohdan mukaiset vaatimukset täyttyivät, koska Belgia ei ollut ottanut huomioon riidanalaisia kausia LF:n tapauksessa. Se katsoi lisäksi, että se, ettei PVA ottanut huomioon näitä kausia, oli SEUT 21 artiklan vastaista, koska jos LF:n asuinpaikka ei olisi siirtynyt Belgiaan ja hän olisi jäänyt Itävaltaan, kaikki hänen täyttämänsä lastenhoitokaudet olisi otettu huomioon asiaa koskevan Itävallan lainsäädännön mukaisesti.
21.      PVA valitti tästä ratkaisusta. Toisen oikeusasteen tuomioistuin hyväksyi valituksen. Se katsoi yhtäältä, että ensimmäisen lapsen osalta Belgiassa täyttyneitä lapsenhoitokausia ei voitu Itävallan lainsäädännön mukaan ottaa huomioon, koska Belgian lainsäädännössä jo sallittiin lähtökohtaisesti lastenhoitokausien huomioon ottaminen. Toisaalta toisen lapsen osalta täyttyneitä lapsenhoitokausia ei myöskään voitu ottaa huomioon, koska kyseinen lapsi ei ollut syntynyt Itävallassa. Lopuksi se katsoi, ettei LF voinut vedota SEUT 21 artiklaan, koska hän ei ollut työskennellyt yksinomaan Itävallassa.
22.      LF teki Revision-valituksen Oberster Gerichtshofiin, joka on ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin.
23.      Kyseinen tuomioistuin toteaa, että asetuksen N:o 987/2009 44 artiklan 2 kohdan nojalla Itävalta voi ottaa huomioon LF:lle Belgiassa ensimmäisen lapsensa osalta kertyneet lastenhoitokaudet vain, jos Belgia ei ota näitä kausia huomioon. Tätä edellytystä voidaan tulkita kahdella tavalla: joko näitä kausia ei pidä tunnustaa Belgian lainsäädännön mukaan (jolloin LF ei täyttäisi edellytystä, koska Belgian lainsäädännön mukaan ne voidaan lähtökohtaisesti ottaa huomioon) tai riittää, että LF:n erityistilanteessa kausia ei tosiasiallisesti otettu huomioon (jolloin LF:llä voisi Itävallan lainsäädännön mukaan olla oikeus näiden kausien tunnustamiseen).
24.      Lisäksi se muistuttaa, että unionin tuomioistuin totesi tuomiossa Pensionsversicherungsanstalt ja tuomiossa Deutsche Rentenversicherung Bund, että kun henkilö on työskennellyt ja maksanut vakuutusmaksuja tai hänelle on muutoin kertynyt vakuutuskausia yksinomaan hänen vanhuuseläkkeensä maksamisesta vastuussa olevassa jäsenvaltiossa, sekä sitä ennen ja sen jälkeen, kun hän muutti asuinpaikkansa toiseen jäsenvaltioon, jossa hän oli omistautunut lastensa hoidolle, kyseisten lastenhoitokausien ja näiden vakuutuskausien välillä voidaan katsoa olevan riittävän läheinen yhteys tai riittävä yhteys, joten näihin lastenhoitokausiin sovelletaan ensiksi mainitun jäsenvaltion lainsäädäntöä. Nyt käsiteltävässä asiassa ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin pohtii kuitenkin, voidaanko tällainen yhteys osoittaa, kun otetaan huomioon, että hoidettuaan lapsiaan Belgiassa LF työskenteli Saksassa noin 20 vuotta ennen paluutaan Itävaltaan.
25.      Tässä tilanteessa
ObersterGerichtshof päätti lykätä asian käsittelyä ja esittää unionin tuomioistuimelle seuraavat ennakkoratkaisukysymykset:
”1)      Onko [asetuksen N:o 987/2009] 44 artiklan 2 kohdan ensimmäisen virkkeen ensimmäistä lausetta tulkittava siten, että asetuksen N:o 883/2004 II osaston mukaisesti toimivaltaisen jäsenvaltion lainsäädännössä ei oteta lastenhoitokausia huomioon yleisesti tai niitä ei oteta huomioon vain tietyssä tapauksessa?
2)      Onko SEUT 21 artiklaa tulkittava siten, että siten, että vanhuusetuudet myöntävä jäsenvaltio on silloin, jos [asetuksen N:o 987/2009] 44 artiklan 2 kohdassa vahvistetut edellytykset – – eivät täyty – – mutta kyseessä olevalle henkilölle on kertynyt vakuutuskausia työskentelystä sekä ennen että jälkeen lastenhoitokausia [kyseisessä jäsenvaltiossa], velvollinen ottamaan huomioon lastenhoitokaudet siitä riippumatta, onko kyseiselle henkilölle kertynyt lastenhoitokausien päättymisen jälkeen vakuutuskausia myös kolmannessa jäsenvaltiossa palkkatyön tai itsenäisen ammatin harjoittamisesta?”
B       Asia C-143/25
26.      CV on Itävallan kansalainen, syntynyt vuonna 1962. Hän asui Itävallassa 1.8.1977–31.1.1988. Hänelle kertyi 126 lakisääteisen vakuutuksen mukaista maksukuukautta Itävallassa ansiotoiminnan (122 kuukautta) perusteella ja niihin rinnastettavia kausia (4 kuukautta).
27.      Maaliskuussa 1988 CV muutti Italiaan. Hän on siitä lähtien asunut Italiassa. Hänen ensimmäinen lapsensa syntyi 2.5.1989 ja toinen lapsensa 21.4.1994. Hän ei ole harjoittanut ammattitoimintaa eikä hänelle ole kertynyt vakuutuskausia muutettuaan Italiaan.
28.      CV haki 26.9.2022 PVA:lta vanhuuseläkettä. PVA hylkäsi 6.7.2023 tekemällään päätöksellä CV:n hakemuksen sillä perusteella, ettei CV ollut saavuttanut Itävallan oikeudessa tällaisen eläkkeen myöntämiseksi edellytettyä 180 vakuutuskuukauden vähimmäismäärää. Se selitti myös, ettei sillä ollut velvollisuutta ottaa huomioon CV:lle Italiassa täyttyneitä lastenhoitokausia.
29.      CV riitautti tämän päätöksen itävaltalaisissa tuomioistuimissa. Hän väitti, että PVA:n olisi pitänyt ottaa huomioon ajanjaksot, joiden aikana hän omistautui lastensa hoitamiseen Italiassa (yhteensä 96 kuukautta) (jäljempänä asian C-143/25 riidanalaiset kaudet).
30.      Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin hylkäsi kanteen. Se totesi ensinnäkin, ettei CV enää harjoittanut ammattitoimintaa lastensa syntymän ajankohtana; näin ollen asetuksen N:o 987/2009 44 artiklan 2 kohdan soveltamisedellytykset eivät täyttyneet. Toiseksi myöskään edellytykset riidanalaisten kausien huomioon ottamiseksi SEUT 21 artiklan nojalla eivät täyttyneet, koska CV oli maksanut vakuutusmaksuja Itävallassa vasta ennen lastensa syntymää.
31.      CV valitti tästä ratkaisusta. Toisen oikeusasteen tuomioistuin pysytti ensimmäisessä oikeusasteessa annetun ratkaisun.
32.      CV teki Revision-valituksen Oberster Gerichtshofiin, joka on ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin.
33.      Kyseinen tuomioistuin toteaa, että on ilmeistä, ettei CV täytä asetuksen N:o 987/2009 44 artiklan 2 kohdassa mainittua kolmatta edellytystä, jonka mukaan asianomaiseen henkilöön on edelleen sovellettava jäsenvaltion A lainsäädäntöä, koska tämä toimi palkkatyössä tai itsenäisenä ammatinharjoittajan ajankohtana, jona lastenhoitokauden huomioon ottaminen kyseisen lapsen osalta kyseisen jäsenvaltion lainsäädännön mukaisesti alkoi. Nyt käsiteltävässä asiassa CV:hen ei enää ensimmäisen lapsen syntymän ajankohtana sovellettu Itävallan lainsäädäntöä palkkatyön tai itsenäisen ammatinharjoittamisen vuoksi.
34.      Se lisää, että SEUT 21 artiklaa koskevan unionin tuomioistuimen oikeuskäytännön mukaan riittävän läheinen yhteys on olemassa silloin, kun asianomainen on työskennellyt ja maksanut vakuutusmaksuja (tai hänelle on kertynyt vakuutuskausia) yksinomaan yhdessä jäsenvaltiossa (jäsenvaltio A) sekä ennen asuinpaikkansa siirtämistä toiseen jäsenvaltioon, jossa hän hoiti lapsiaan (jäsenvaltio B), että sen jälkeen. Jos kuitenkin vain tällaisessa tapauksessa olisi olemassa riittävän läheinen yhteys, tämä merkitsisi sitä, että jäsenvaltion A viranomaiset voisivat kohdella henkilöä epäedullisemmin pelkästään sen vuoksi, että hän on muuttanut jäsenvaltioon B perhesyistä eikä koskaan työskennellyt uudelleen jäsenvaltiossa A. Tämä seuraus voitaisiin välttää, jos ainoa ratkaiseva tekijä riittävän läheisen yhteyden toteamiseksi olisi vakuutuskausien kertyminen jäsenvaltiossa A ennen lastenhoitokausien täyttymistä (eikä sen jälkeen).
35.      Näissä olosuhteissa
ObersterGerichtshof päätti lykätä asian käsittelyä ja esittää unionin tuomioistuimelle seuraavan ennakkoratkaisukysymyksen:
”Onko SEUT 21 artiklaa tulkittava siten, että vanhuusetuudet myöntävä jäsenvaltio on silloin, jos asetuksen (EY) N:o 987/2009 44 artiklan 2 kohdassa vahvistettu edellytys[, joka koskee] toimimista palkkatyössä tai itsenäisenä ammatinharjoittajana kyseisessä jäsenvaltiossa ajankohtana, jona kyseessä olevan lapsen osalta lastenhoitokauden huomioon ottaminen alkoi, ei täyty, velvollinen ottamaan huomioon lastenhoitokaudet, vaikka kyseiselle henkilölle on kertynyt työskentelyn perusteella vakuutuskausia yksinomaan ennen lastenhoitokausia vanhuusetuudet myöntävässä jäsenvaltiossa?”
IV     Menettely unionin tuomioistuimessa
36.      Ennakkoratkaisupyynnöt, jotka on päivätty 11.2.2025, kirjattiin saapuneeksi unionin tuomioistuimeen 18.2.2025.
37.      Unionin tuomioistuimen presidentin 10.5.2023 tekemällä päätöksellä asiat C-142/25 ja C-143/25 yhdistettiin kirjallista ja suullista käsittelyä sekä tuomion antamista varten.
38.      Kirjallisia huomautuksia esittivät PVA, Itävallan ja Tšekin hallitukset sekä Euroopan komissio. Nämä asianosaiset ja muut osapuolet sekä Saksan liittotasavalta olivat edustettuina 26.2.2026 pidetyssä istunnossa.
V       Asian arviointi
39.      Kuten totesin ratkaisuehdotuksessani Deutsche Rentenversicherung Bund,(7) asetuksen N:o 987/2009 44 artiklan 2 kohdassa otetaan käyttöön erityissääntö, jossa määritetään tilanteessa, jossa henkilö on työskennellyt ja hoitanut lapsiaan eri jäsenvaltioissa, olosuhteet, joissa jäsenvaltion A (jäsenvaltio, jossa henkilö on työskennellyt) on sovellettava lainsäädäntöään myöhemmin jäsenvaltiossa B täyttyneisiin lastenhoitokausiin,(8) ja jossa edellytetään tapauksen mukaan, että kyseisiä kausia kohdellaan ikään kuin ne olisivat täyttyneet jäsenvaltiossa A.
40.      Tätä jäsenvaltion A velvollisuutta sovelletaan vain, jos ”lastenhoitokausia ei oteta huomioon” jäsenvaltion B lainsäädännössä. Kyseisiin lastenhoitokausiin olisi nimittäin lähtökohtaisesti sovellettava jäsenvaltion B lainsäädäntöä, sillä se on asianomaisen henkilön asuinjäsenvaltio näiden kausien aikana ja näin ollen ”asetuksen N:o 883/2004 II osaston mukaisesti toimivaltainen jäsenvaltio”.(9)
41.      Juuri tätä edellytystä (jonka mukaan ”lastenhoitokausia ei oteta huomioon” jäsenvaltion B lainsäädännössä) Oberster Gerichtshof pyytää unionin tuomioistuinta tulkitsemaan asiassa C-142/25 esitetyssä ensimmäisessä ennakkoratkaisukysymyksessä.
42.      Kyseinen tuomioistuin pohti jo asiassa Pensionsversicherungsanstalt sitä, oliko se ymmärrettävä siten, että jäsenvaltion B ei ole antanut sääntöjä, joiden mukaan sen alueella täyttyneet lastenhoitokaudet voidaan yleisesti ottaa huomioon, vai siten, että siinä edellytetään ainoastaan, ettei kyseinen jäsenvaltio ole ottanut näitä kausia huomioon kyseisessä erityistapauksessa. Unionin tuomioistuin ei kuitenkaan käsitellyt tätä kysymystä aikaisemmassa tuomiossaan, koska kyseisessä asiassa kyseessä ollut henkilö ei täyttänyt muita aineellisia edellytyksiä asetuksen N:o 987/2009 44 artiklan 2 kohdan soveltamiselle hänen tilanteeseensa.
43.      Kysymys on siis jälleen noussut esiin asiassa C-142/25. Nyt käsiteltävässä asiassa LF hoiti lapsiaan Belgiassa, jonka lainsäädännössä säädetään yleisesti lastenhoitokausien tunnustamisesta. Tätä lainsäädäntöä ei kuitenkaan voida soveltaa LF:ään niiden ajanjaksojen osalta, joiden aikana hän omistautui lastensa hoitamiseen, koska hän ei kuulu Belgian vanhuuseläkejärjestelmään. Belgiassa vanhuuseläkejärjestelmään kuuluminen riippuu yleensä merkityksellisten vakuutuskausien tai vastaavien kausien täyttymisestä.(10) Vaikka LF hoiti lapsiaan Belgiassa, hänelle ei ole täyttynyt tällaisia ”vakuutuskausia” tässä jäsenvaltiossa.
44.      Selvennän jäljempänä A jaksossa asetuksen N:o 987/2009 44 artiklan 2 kohdassa säädetyn edellytyksen, jonka mukaan jäsenvaltio B ei ota huomioon lastenhoitokausia, ulottuvuutta. Sen jälkeen käsittelen asiassa C-142/25 esitettyä toista kysymystä ja asiassa C-143/25 esitettyä ainoaa kysymystä (B jakso). Nämä kysymykset koskevat unionin tuomioistuimen tuomiossa Pensionsversicherungsanstalt (joka sittemmin vahvistettiin tuomiossa Deutsche Rentenversicherung Bund) esittämää toteamusta, jonka mukaan asetuksen N:o 987/2009 44 artiklan 2 kohdassa ei ”säädetä yksinomaisesti – – lastenhoitokausien huomioon ottamisesta”.(11) Kuten johdannossa totesin, jos henkilö ei täytä edellytyksiä vedota tähän säännökseen, jäsenvaltio A on siis edelleen velvollinen soveltamaan lainsäädäntöään jäsenvaltiossa B täyttyneisiin lastenhoitokausiin ja ottamaan huomioon nämä kaudet ikään kuin ne olisivat täyttyneet sen omalla alueella, jos kyseisten lastenhoitokausien ja jäsenvaltiossa A kertyneiden vakuutuskausien välillä on riittävän läheinen yhteys (tai jopa pelkästään riittävä yhteys).(12)(13) Unionin tuomioistuin on katsonut, että tämä velvollisuus perustuu suoraan SEUT 21 artiklaan, jolla suojataan unionin kansalaisten oikeutta liikkua ja oleskella vapaasti jäsenvaltioiden alueella.
45.      Kaikki asiat, joissa unionin tuomioistuin on tähän mennessä soveltanut riittävän läheistä yhteyttä tai riittävää yhteyttä koskevaa kriteeriä, koskivat tilannetta, jossa asianomainen henkilö oli työskennellyt (tai hänelle oli muutoin kertynyt vakuutuskausia) jäsenvaltiossa A i) sekä ennen lastensa hoitoa jäsenvaltiossa B että sen jälkeen ja ii) yksinomaan jäsenvaltiossa A. Nyt käsiteltävissä asioissa kyseessä olevat tilanteet ovat erilaiset: asiassa C142/25 LF työskenteli Itävallassa ennen lastensa hoitoa Belgiassa. Sen jälkeen, kun riidanalaiset lastenhoitokaudet olivat täyttyneet Belgiassa, hän jatkoi kuitenkin työskentelyä Saksassa 20 vuoden ajan ennen kuin hän palasi Itävaltaan ja ryhtyi uudelleen harjoittamaan ammattitoimintaa siellä. Asiassa C-143/25 CV muutti Italiaan hoitaakseen lapsiaan eikä hän koskaan palannut jäsenvaltioon, jossa hänelle oli aiemmin kertynyt vakuutuskausia (Itävalta), eikä hän myöskään työskennellyt missään muussa jäsenvaltiossa. Näissä asioissa unionin tuomioistuimella on siten tilaisuus tutkia, voidaanko riittävän läheistä yhteyttä tai riittävää yhteyttä koskevaa kriteeriä laajentaa koskemaan tällaisia tilanteita.
A       Asiassa C-142/25 esitetty ensimmäinen kysymys
46.      Totean aluksi, että asetuksen N:o 987/2009 44 artiklan 2 kohdan sanamuoto on jossain määrin epäselvä,(14) koska kyseisessä säännöksessä säädetty edellytys, jonka mukaan jäsenvaltio B ei ota huomioon lastenhoitokausia, on muotoiltu seuraavasti: ”jos lastenhoitokausia ei oteta huomioon [jäsenvaltion B] lainsäädännössä – –” Kuten olen jo todennut, ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin selittää, että tämä voisi tarkoittaa joko sitä, että jäsenvaltion B lainsäädännössä ei yleisesti sallita lastenhoitokausien huomioon ottamista vanhuuseläkettä myönnettäessä (jäljempänä abstrakti tai yleinen lähestymistapa), tai sitä, että tällainen huomioon ottaminen on yleensä mahdollista, mutta käsiteltävässä asiassa asianomainen henkilö ei täytä edellytyksiä tällaisten kausien tunnustamiseksi jäsenvaltion B lainsäädännön nojalla (jäljempänä yksilöllinen lähestymistapa).
47.      PVA, Itävallan hallitus ja komissio puoltavat ensimmäistä tulkintaa. Tšekin hallitus, joka nojautuu sosiaaliturvajärjestelmien yhteensovittamista käsittelevän hallintotoimikunnan(15) lastenhoitokausia käsittelevän ad hoc -työryhmän raporttiin (jota kyseinen toimikunta ei kuitenkaan ole virallisesti hyväksynyt),(16) kannattaa jälkimmäistä tulkintaa. Se väittää, että jos noudatettaisiin abstraktia tai yleistä lähestymistapaa, asetuksen N:o 987/2009 44 artiklan 2 kohta menettäisi suurelta osin tehokkaan vaikutuksensa, koska sitä voitaisiin harvoin soveltaa. Tämä johtuu siitä, että sosiaaliturvajärjestelmien yhteensovittamista käsittelevän hallintotoimikunnan raportti osoittaa, että käytännössä vain yksi jäsenvaltio (Tanska) ei ole antanut lainsäädäntöä, jossa sallitaan yleisesti lastenhoitokausien huomioon ottaminen.
48.      Saksan liittotasavalta ehdotti istunnossa kolmatta tulkintaa. Se yhtyy PVA:n, Itävallan hallituksen ja komission näkemykseen, jonka mukaan asetuksen N:o 987/2009 44 artiklan 2 kohta koskee tilannetta, jossa jäsenvaltion B lainsäädännössä ei yleisesti sallita lastenhoitokausien huomioon ottamista vanhuuseläkettä myönnettäessä. Se lisäsi kuitenkin, että tätä säännöstä sovelletaan myös silloin, kun asianomainen on hoitanut lapsiaan jäsenvaltiossa, jonka lainsäädännössä sallitaan yleisesti lastenhoitokausien huomioon ottaminen (käsiteltävässä asiassa Belgia), mutta hän ei kuulu kyseisen jäsenvaltion eläkejärjestelmään, koska hän ei ole täyttänyt siellä eläkeoikeuksien syntymiseen oikeuttavaa ajanjaksoa. Näin ollen häneen ei voida soveltaa jäsenvaltion B lainsäädäntöä kyseisten lastenhoitokausien osalta.
49.      LF on juuri tällaisessa tilanteessa. Kuten totesin edellä tämän ratkaisuehdotuksen 42 kohdassa, hän hoiti lapsiaan Belgiassa, jonka kansallisessa lainsäädännössä lastenhoitokausien huomioon ottaminen sallitaan yleisesti. Belgian lainsäädännössä säädetään kuitenkin myös, että LF:n kaltaisella henkilöllä, jolle on tässä jäsenvaltiossa täyttynyt ainoastaan ”asumiskausia” (eikä vakuutuskausia), ei ole oikeutta vanhuuseläkkeeseen eikä hän näin ollen kuulu Belgian eläkejärjestelmän piiriin. Ymmärtääkseni syy siihen, miksi Belgian toimivaltaiset viranomaiset eivät ottaneet huomioon lastenhoitokausia LF:n tapauksessa, on se, että lastenhoitokausia koskevaa Belgian lainsäädäntöä ei tosiasiallisesti voitu soveltaa LF:ään asian C-142/25 riidanalaisten kausien osalta, koska hänet oli kokonaan jätetty Belgian eläkejärjestelmän ulkopuolelle.
50.      Selitän, miksi olen täysin samaa mieltä Saksan liittotasavallan kanssa.
51.      Muistutan aluksi, että olen jo todennut ratkaisuehdotuksessani Pensionsversicherungsanstalt (Lastenhoitokaudet ulkomailla),(17) että mielestäni asetuksen N:o 987/2009 44 artiklan 2 kohtaa ei ole annettu, jotta vanhuuseläkkeen hakijat voisivat kokeilla onneaan eri jäsenvaltioiden toimivaltaisissa viranomaisissa ja heihin sovellettaisiin eri jäsenvaltioiden lainsäädäntöä samojen lastenhoitokausien osalta.
52.      Tämä on suora seuraus siitä, että asetusten N:o 883/2004 ja N:o 987/2009 ensisijaisena tavoitteena on ”[laatia] ainoastaan yhteensovittamisjärjestelmä”(18) ja että yksi näiden välineiden keskeisistä periaatteista on se, että henkilöt, joihin niitä sovelletaan, ”ovat vain yhden jäsenvaltion lainsäädännön alaisia”.(19) Kuten unionin tuomioistuimen oikeuskäytännössä vahvistetaan, asetuksilla N:o 883/2004 ja N:o 987/2009 käyttöön otetulla yhteensovittamisjärjestelmällä pyritään estämään useampien kansallisten lainsäädäntöjen samanaikainen soveltaminen ja tästä mahdollisesti aiheutuvat vaikeudet.(20)
53.      Tässä yhteydessä on siis selvää, että asetuksen N:o 987/2009 44 artiklan 2 kohta, jossa säädetään poikkeuksesta asetuksen N:o 883/2004 II osastossa säädetyistä toimivaltasäännöistä, jotta jäsenvaltio, joka ei enää ole toimivaltainen näiden sääntöjen nojalla (jäsenvaltio A), on vastuussa toisessa jäsenvaltiossa (jäsenvaltio B) täyttyneiden lastenhoitokausien huomioon ottamisesta, on ymmärrettävä siten, että siinä otetaan käyttöön toissijainen toimivalta eikä kaksi toimivaltaa.(21)
54.      Näiden seikkojen perusteella totesin jo ratkaisuehdotuksessani Pensionsversicherungsanstalt (Lastenhoitokaudet ulkomailla),(22) että unionin tuomioistuimen pitäisi välttää tulkitsemasta asetuksen N:o 987/2009 44 artiklan 2 kohtaa Tšekin hallituksen ehdottamalla tavalla (yksilöllinen lähestymistapa) eli siten, että se sallisi henkilön ensin vaatia jäsenvaltion B viranomaisia soveltamaan häneen jäsenvaltion B kansallista lainsäädäntöä siellä täyttyneiden lastenhoitokausien osalta ja sitten, jos näitä kausia ei tosiasiallisesti oteta huomioon vanhuuseläkkeen myöntämisessä (aineellisista tai menettelyllisistä syistä), saattaa asia jäsenvaltion A viranomaisten käsiteltäväksi ja vaatia niitä soveltamaan kyseisen jäsenvaltion lainsäädäntöä häneen samojen lastenhoitokausien osalta. Selitin, että unionin tuomioistuimen olisi päinvastoin katsottava, että kyseistä säännöstä sovelletaan tilanteessa, jossa jäsenvaltion B lainsäädännössä ei yleisesti sallita lastenhoitokausien huomioon ottamista (abstrakti tai yleinen lähestymistapa).
55.      Olen edelleen vakuuttunut siitä, että tämä tulkinta on asetettava etusijalle Tšekin hallituksen ehdottamaan tulkintaan nähden.
56.      Kun otetaan huomioon, että tällä hetkellä minun on vaikea löytää yhtä ainoaa jäsenvaltiota, jonka lainsäädännössä ei tavalla tai toisella sallita ottaa lastenhoitokausia huomioon vanhuuseläkettä myönnettäessä,(23) olen samaa mieltä Saksan liittotasavallan kanssa siitä, että asetuksen N:o 987/2009 44 artiklan 2 kohtaa olisi sovellettava paitsi tilanteissa, joissa jäsenvaltion B lainsäädännössä ei yleisesti sallita lastenhoitokausien huomioon ottamista, myös pääasiassa kyseessä olevan LF:n tapauksen kaltaisissa tapauksissa, joissa asianomainen henkilö on hoitanut lapsiaan jäsenvaltiossa, jonka lainsäädännössä sallitaan yleisesti lastenhoitokausien huomioon ottaminen (käsiteltävässä asiassa Belgia), mutta kyseistä lainsäädäntöä ei voida soveltaa häneen kyseisten kausien osalta, koska hän ei ole koskaan kuulunut kyseisen jäsenvaltion eläkejärjestelmään.
57.      Muistutan tältä osin, että unionin tuomioistuin totesi, että asetuksella N:o 883/2004 (ja näin ollen asetuksella N:o 987/2009) käyttöön otetulla yhteensovittamisjärjestelmällä pyritään myös estämään se, että tämän asetuksen soveltamisalaan kuuluvat henkilöt jäisivät ilman sosiaaliturvan tarjoamaa suojaa siitä syystä, ettei heihin voitaisi soveltaa mitään lainsäädäntöä.(24) Juuri tällainen lopputulos syntyisi asiassa C-142/25, jos unionin tuomioistuin ei hyväksyisi Saksan liittotasavallan tulkintaa.
58.      Jos nimittäin noudatettaisiin ainoastaan ”yleistä tai abstraktia” lähestymistapaa, LF:n kaltainen henkilö joutuisi oikeudelliseen tyhjiöön asian C-142/25 riidanalaisten kausien osalta. Itävallan lainsäädäntöä ei voitaisi soveltaa häneen näiden kausien osalta pelkästään siitä syystä, että Belgia on antanut lainsäädäntöä, jossa sallitaan yleisesti lastenhoitokausien huomioon ottaminen. Ei ole otettu huomioon sitä, että Belgian lainsäädäntöä ei voida soveltaa
LF:ään samojen kausien osalta.
59.      Näiden seikkojen perusteella katson, että asetuksen N:o 987/2009 44 artiklan 2 kohtaa on tulkittava siten, että sitä sovelletaan tilanteessa, jossa jäsenvaltion B lainsäädännössä ei yleisesti sallita lastenhoitokausien huomioon ottamista, sekä tilanteessa, jossa kyseisen jäsenvaltion lainsäädännössä sallitaan yleisesti lastenhoitokausien huomioon ottaminen, mutta tätä lainsäädäntöä ei voida soveltaa asianomaiseen henkilöön hänelle jäsenvaltiossa B täyttyneiden lastenhoitokausien osalta, koska hän ei ole koskaan kuulunut kyseisen jäsenvaltion eläkejärjestelmään.
60.      Seuraavaksi vastaan tarkemmin Tšekin hallituksen esittämiin argumentteihin ja selitän, miksi kyseisen hallituksen ehdottama tulkinta
ei ole tarpeen asetuksen N:o 987/2009 44 artiklan 2 kohdan tehokkaan vaikutuksen säilyttämiseksi.
61.      Tältä osin muistutan, että jos unionin oikeuden säännöstä voidaan tulkita usealla tavalla, etusija on annettava tulkinnalle, jolla voidaan varmistaa säännöksen tehokas vaikutus.(25)
62.      Ensinnäkin, kuten olen selittänyt edellä 52 kohdassa, Tšekin hallituksen tulkinta on vastoin asetusten N:o 883/2004 ja N:o 987/2009 tavoitetta, joka on estää useampien kansallisten lainsäädäntöjen samanaikainen soveltaminen ja siitä mahdollisesti aiheutuvat vaikeudet.
63.      Toiseksi asetuksen N:o 987/2009 44 artiklan 2 kohdan soveltamisalasta ja tarkemmin edellytyksestä, jonka mukaan ”lastenhoitokausia ei oteta huomioon [jäsenvaltion B] lainsäädännössä – –”, käyty keskustelu on tähän mennessä(26) ollut tiukasti kaksijakoista: joko jäsenvaltiolla B ei ole lainsäädäntöä, jossa tunnustetaan yleisesti tällaiset kaudet vanhuuseläkettä myönnettäessä, tai tällainen lainsäädäntö on olemassa ja sitä sovelletaan kyseiseen henkilöön, mutta hän ei täytä (menettelyllisiä tai aineellisia) edellytyksiä, joita vaaditaan kyseisten kausien huomioon ottamiseksi.
64.      Kuten olen selittänyt, asetuksen N:o 987/2009 44 artiklan 2 kohdan kolmas tulkinta (Saksan liittotasavallan puoltama kahden edellä mainitun ratkaisun väliin sijoittuva ratkaisu) on kuitenkin mahdollinen. Jos unionin tuomioistuin hyväksyisi tämän tulkinnan, kuten ehdotan, kyseisen säännöksen soveltaminen kattaisi myös asiassa C-142/25 kyseessä olevan kaltaiset olosuhteet, joissa asianomainen henkilö (tässä tapauksessa LF) on hoitanut lapsiaan jäsenvaltiossa, jonka lainsäädännössä sallitaan yleisesti lastenhoitokausien huomioon ottaminen (tässä tapauksessa Belgia), mutta kyseistä lainsäädäntöä ei voida soveltaa häneen kyseisten lastenhoitokausien osalta, koska hän ei ole koskaan kuulunut kyseisen jäsenvaltion eläkejärjestelmään.
65.      Tilanne voi olla yleisempi kuin aluksi voisi olettaa, koska Belgia on vain esimerkki jäsenvaltiosta, jossa pelkkä asumiskausien täyttyminen ei riitä siihen, että voi kuulua vanhuuseläkejärjestelmään. Tutkimusteni perusteella vain muutamat jäsenvaltiot (mukaan lukien Alankomaat, Tanska, Ruotsi ja Suomi) ovat ottaneet käyttöön asumiseen perustuvia (tai suurelta osin asumiseen perustuvia) peruseläkejärjestelmiä, joissa oikeus etuuksiin liittyy pääasiassa asumiseen. Useimmissa muissa jäsenvaltioissa eläkeoikeudet perustuvat pikemminkin vakuutuskausiin, mukaan lukien vakuutuskausia vastaavat kaudet (esimerkiksi kaudet, joiden aikana henkilö saa eläkeoikeuksia tuottavan etuuden). Näin ollen henkilö, joka pelkästään asuu näissä jäsenvaltioissa ja hoitaa lapsiaan ilman, että hänelle kertyisi tällaisia vakuutuskausia, voi olla LF:n tilanteen kaltaisessa tilanteessa.
66.      Ratkaisuehdotuksessani Pensionsversicherungsanstalt (Lastenhoitokaudet ulkomailla)(27) totesin myös, että ”yksilöllinen lähestymistapa” (jota Tšekin hallitus tässä tukee) olisi hylättävä, koska olisi liian hankalaa ja epäkäytännöllistä velvoittaa jäsenvaltion A viranomaiset arvioimaan, hyväksyttäisiinkö henkilön vaatimus lastenhoitokausien tunnustamisesta jäsenvaltion B lainsäädännön nojalla, jotta voitaisiin määrittää, onko niiden sovellettava omaa lainsäädäntöään kyseisen henkilön tilanteeseen. Tämä ei mielestäni päde Saksan liittotasavallan ehdottaman ”välimuotoiseen lähestymistapaan”, sillä tämän lähestymistavan mukaan jäsenvaltion A viranomaisten olisi ainoastaan määritettävä, kuuluuko asianomainen henkilö jäsenvaltion B eläkejärjestelmään vai ei.
67.      Mielestäni edellä mainitsemiani ”yksilöllisen lähestymistavan” ongelmia pahentaa entisestään se, että lastenhoitokausien huomioon ottaminen vaihtelee huomattavasti jäsenvaltiosta toiseen, kuten Saksan liittotasavalta totesi istunnossa.
68.      Joissakin jäsenvaltioissa esimerkiksi rajoitetaan niiden vuosien määrää, jotka voidaan ottaa huomioon lastenhoitokausina, enemmän kuin toisissa (asettamalla kiinteän määrän vuosia lasta kohden tai enimmäismäärä vuosia lasten lukumäärästä riippumatta). Onko tällaisessa tilanteessa näiden rajojen ulkopuolelle jääviä vuosia pidettävä yksilöllisen lähestymistavan mukaan lastenhoitokausina, joita ei oteta huomioon? Jos vastaus on myöntävä, olisiko asianomaisella henkilöllä oltava oikeus vaatia, että nämä lisäkaudet arvioidaan jäsenvaltion A lainsäädännön nojalla pelkästään siksi, että tämä lainsäädäntö johtaa edullisempaan lopputulokseen? Kuten olen jo selittänyt, en usko, että unionin lainsäätäjän tarkoituksena oli asetuksen N:o 987/2009 44 artiklan 2 kohdan osalta sallia tällainen lopputulos. Itävallan hallitus totesi istunnossa perustellusti, että tämän epätoivottuna seurauksena voisi olla se, että jäsenvaltiot, joissa lastenhoitokausien huomioon ottamista koskeva lainsäädäntö on väljempi, voivat muuttaa lainsäädäntöään siten, että ne ovat hakijoiden kannalta epäedullisempia ylikuormittumisen välttämiseksi (alaspäin tasaava vaikutus).
69.      Ennen asiassa C-142/25 esitetyn toisen kysymyksen ja asiassa C-143/25 esitetyn ainoan kysymyksen tarkastelua esitän kaksi lisähuomautusta.
70.      Ensinnäkin, kun otetaan huomioon asetuksen N:o 987/2009 44 artiklan 2 kohdan epäselvä sanamuoto, kehotan unionin lainsäätäjää selventämään kyseisessä säännöksessä säädetyn edellytyksen, jonka mukaan jäsenvaltio B ei ota lastenhoitokausia huomioon, merkitystä ehdottamani tulkinnan mukaisesti antamalla tarvittaessa uuden säännöksen.
71.      Toiseksi muistutan, että mielestäni asetuksen N:o 987/2009 44 artiklan 2 kohdassa säädettyä edellytystä, jonka mukaan lastenhoitokausia ei oteta huomioon jäsenvaltiossa B, sovelletaan soveltuvin osin silloin, kun asianomainen henkilö ei voi perustaa vaatimustaan kyseiseen säännökseen vaan hänen on pikemminkin vedottava SEUT 21 artiklaan ja unionin tuomioistuimen oikeuskäytännössään kehittämään riittävän läheistä yhteyttä tai riittävää yhteyttä koskevaan kriteeriin.(28) Ratkaisuehdotuksessani Deutsche Rentenversicherung Bund esitin yksityiskohtaisesti tätä tulkintaa tukevat syyt.(29) En näe tarvetta toistaa niitä tässä ratkaisuehdotuksessa.
B       Asiassa C-142/25 esitetty toinen kysymys ja asiassa C-143/25 esitetty ainoa kysymys
72.      Asiassa C-142/25 esitetyllä toisella kysymyksellä ja asiassa C-143/25 esitetyllä ainoalla kysymyksellä ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin tiedustelee lähinnä, mikä muodostaa riittävän läheisen yhteyden tai riittävän yhteyden jäsenvaltiossa B täyttyneiden lastenhoitokausien ja jäsenvaltiossa A täyttyneiden vakuutuskausien välillä, minkä vuoksi kyseisen jäsenvaltion viranomaisilla on SEUT 21 artiklan nojalla velvollisuus soveltaa lainsäädäntöään näihin lastenhoitokausiin ja kohdella niitä ikään kuin ne olisivat täyttyneet jäsenvaltion A alueella.
73.      Muistutan, että unionin tuomioistuin kehitti riittävän läheistä yhteyttä tai riittävää yhteyttä koskevan kriteerin oikeuskäytännössään ennen asetusten N:o 883/2004 ja N:o 987/2009 antamista soveltaessaan asetukseen N:o 1408/71 sisältyviä yleisiä sääntöjä, joihin ei sisältynyt lastenhoitokausia koskevia erityissäännöksiä.(30)
74.      Tämän jälkeen unionin tuomioistuin kuitenkin totesi tuomiossa Pensionsversicherungsanstalt ja tuomiossa Deutsche Rentenversicherung Bund, että riittävän läheistä yhteyttä tai riittävää yhteyttä koskeva kriteeri on edelleen merkityksellinen sovellettaessa asetuksia N:o 883/2004 ja N:o 987/2009 tilanteissa, joissa asetuksen N:o 987/2009 44 artiklan 2 kohdassa luetellut edellytykset eivät täyty. Muistutan, että kyseisen säännöksen mukaan jäsenvaltion A velvollisuus soveltaa lainsäädäntöään jäsenvaltiossa B täyttyneisiin lastenhoitokausiin ja kohdella niitä ikään kuin ne olisivat täyttyneet sen alueella riippuu siitä, täyttyvätkö kolme seuraava edellytystä kumulatiivisesti:
–        lastenhoitokausia ei oteta huomioon jäsenvaltion B lainsäädännössä (olen tarkastellut tätä edellytystä edellä A jaksossa);
–        jäsenvaltion A lainsäädäntöä sovellettiin aiemmin asianomaiseen henkilöön, koska tämä toimi palkkatyössä tai itsenäisenä ammatinharjoittajana kyseisessä jäsenvaltiossa; ja
–        asianomaiseen henkilöön sovellettiin edelleen jäsenvaltion A lainsäädäntöä tämän toiminnan perusteella sinä ajankohtana, jona lastenhoitokauden huomioon ottaminen kyseisen lapsen osalta tämän jäsenvaltion lainsäädännön mukaan alkoi.
75.      Nyt käsiteltävissä asioissa on ilmeistä, että LF ja CV eivät kumpikaan täytä asetuksen N:o 987/2009 44 artiklan 2 kohdassa säädettyä kolmatta edellytystä, koska he eivät enää olleet jäsenvaltion A (Itävalta) lainsäädännön alaisia palkkatyön tai itsenäisen ammatinharjoittamisen perusteella ajankohtana, jona riidanalaisten kausien huomioon ottaminen alkaisi Itävallan lainsäädännön mukaan. Ymmärtääkseni LF:n tapauksessa asetuksen N:o 987/2009 44 artiklan 2 kohdassa mainitun kolmannen edellytyksen täyttämättä jättäminen vaikuttaa ainoastaan hänen toisen lapsensa osalta täyttämiin lastenhoitokausiin.
76.      Samankaltaisesta kyseisen ehdon täyttämättä jättämisestä (ja siten mahdottomuudesta vedota asetuksen N:o 987/2009 44 artiklan 2 kohtaan) oli jo kyse tuomioon Pensionsversicherungsanstalt ja tuomioon Deutsche Rentenversicherung Bund johtaneissa asioissa. Molemmissa tuomioissa unionin tuomioistuin totesi, että riidanalaisilla hoitokausilla oli riittävän läheinen yhteys tai riittävä yhteys kausiin, joiden aikana asianomainen henkilö oli työskennellyt ja maksanut vakuutusmaksuja jäsenvaltiossa A, tai vakuutuskausiin tai kausiin, jotka voidaan rinnastaa kyseisessä jäsenvaltiossa täyttyneisiin vakuutuskausiin.(31) SEUT 21 artiklan nojalla näihin lastenhoitokausiin oli siis sovellettava jäsenvaltion A lainsäädäntöä.
77.      Näiden kahden tuomion tuomiolauselmassa unionin tuomioistuin korosti, että asianomainen oli maksanut vakuutusmaksuja tai muutoin täyttänyt vakuutuskausia yksinomaan ensimmäisessä jäsenvaltiossa (jäsenvaltio A) sekä ennen kyseisten lastenhoitokausien täyttymistä että sen jälkeen.
78.      Tässä yhteydessä ei ole selvää, täyttyykö riittävän läheistä yhteyttä tai riittävää yhteyttä koskeva kriteeri myös silloin, kun – kuten pääasiassa – asianomainen henkilö ei ole maksanut vakuutusmaksuja tai muutoin täyttänyt vakuutuskausia yksinomaan jäsenvaltiossa A (asia C-142/25) tai hän on tehnyt näin yksinomaan jäsenvaltiossa A, mutta ainoastaan ennen riidanalaisten hoitokausien täyttymistä jäsenvaltiossa B eikä sen jälkeen (asia C-143/25).
79.      Mielestäni ja kuten jo selitin ratkaisuehdotuksessani Deutsche Rentenversicherung Bund,(32) riittävän läheistä yhteyttä tai riittävää yhteyttä koskevan kriteerin on perustuttava kahteen osatekijään. Ensinnäkin asianomaiselle henkilölle on täytynyt kertyä vakuutuskausia jäsenvaltiossa A ennen lastensa hoitamista jäsenvaltiossa B (muttei välttämättä sen jälkeen). Toiseksi jäsenvaltion A on oltava viimeinen jäsenvaltio, jossa asianomaiselle henkilölle on kertynyt tällaisia vakuutuskausia ennen lastensa hoitamista jäsenvaltiossa B. Ei pitäisi edellyttää, että henkilölle on kertynyt merkityksellisiä vakuutuskausia yksinomaan jäsenvaltiossa A sekä ennen lastensa hoitamista jäsenvaltiossa B että sen jälkeen.
80.      Syyt tähän päätelmään voidaan tiivistää seuraavasti.
81.      Katson ensinnäkin, että vaikka unionin tuomioistuin on todennut, että riittävän läheistä yhteyttä tai riittävää yhteyttä koskeva kriteeri on edelleen merkityksellinen tilanteessa, jossa sovelletaan asetusta N:o 883/2004 ja asetusta N:o 987/2009 mutta jossa viimeksi mainitun asetuksen 44 artiklan 2 kohdassa luetellut edellytykset eivät täyty, se ei ole koskaan pyrkinyt määrittelemään tämän kriteerin rajoja järjestelmällisesti vaan pikemminkin valinnut epäyhtenäisen lähestymistavan, joka perustuu joka kerta käsiteltävän asian olosuhteisiin. Näin ollen tuomioissa Elsen, Kauer, Reichel-Albert ja Pensionsversicherungsanstalt korostettiin eri tekijöitä, kuten sitä, että kantaja/valittaja oli työskennellyt yksinomaan jäsenvaltiossa A tai että hän oli maksanut vakuutusmaksuja yksinomaan tässä jäsenvaltiossa, eikä yhtäkään niistä pidetty ratkaisevana.(33)Näin ollen en pidä ehdottomana edellytyksenä sitä, että valittaja maksoi vakuutusmaksuja tai hänelle kertyi muutoin vakuutuskausia yksinomaan ensimmäisessä jäsenvaltiossa (jäsenvaltio A) sekä ennen merkityksellisiä lastenhoitokausia että niiden jälkeen.
82.      Toiseksi, kuten totesin ratkaisuehdotuksessani Deutsche Rentenversicherung Bund,(34) aiemmat tuomiot, joissa riittävän läheistä yhteyttä tai riittävää yhteyttä koskevaa kriteeriä on sovellettu, osoittavat, että unionin tuomioistuin pyrkii pikemminkin laajentamaan kuin rajoittamaan niiden tilanteiden määrää, joissa jäsenvaltio A voidaan velvoittaa soveltamaan lainsäädäntöään jäsenvaltiossa B täyttyneisiin lastenhoitokausiin. Esimerkiksi tuomiossa Elsen ja tuomiossa Kauer kantajat olivat pysyneet jäsenvaltion A lainsäädännön alaisina siihen asti, kunnes lastenhoitokaudet ulkomailla alkoivat,(35) mutta näin ei ollut kantajan osalta tuomiossa Reichel-Albert ja valittajan osalta tuomiossa Pensionsversicherungsanstalt,(36) mikä ei estänyt unionin tuomioistuinta toteamasta, että molemmissa tapauksissa oli olemassa riittävän läheinen yhteys. Tällä perusteella vaikuttaa siltä, että se seikka, että pääasian valittajat sen jälkeen, kun he olivat omistautuneet lastensa hoitamiseen, joko työskentelivät toisessa jäsenvaltiossa (Saksa) ennen kuin alkoivat uudelleen työskennellä Itävallassa (LF asiassa C-142/25) tai eivät aloittaneet työskentelyä uudelleen tai edes palanneet Itävaltaan lastensa syntymän jälkeen (CV asiassa C-143/25), ei unionin tuomioistuimen mukaan välttämättä ole tekijä, joka estää heitä täyttämästä riittävän läheistä yhteyttä tai riittävää yhteyttä koskevaa kriteeriä.
83.      Kolmanneksi se, että edellytetään, että asianomaisen henkilön on täytynyt työskennellä
yksinomaan yhdessä jäsenvaltiossa (jäsenvaltio A) koko elämänsä ajan (sekä ennen lastenhoitoa jäsenvaltiossa B että sen jälkeen), asettaisi epäedulliseen asemaan kansalaiset, jotka, kuten LF, ovat työskennelleet useissa jäsenvaltioissa (tässä tapauksessa sekä Itävallassa että Saksassa) ja ovat siten käyttäneet oikeuttaan vapaaseen liikkuvuuteen SEUT:n määräysten mukaisesti. Kuten jo olen muistuttanut edellä 44 kohdassa, SEUT 21 artikla, jolla suojataan unionin kansalaisten oikeutta liikkua ja oleskella vapaasti jäsenvaltioiden alueella, ei mielestäni voi johtaa siihen, että henkilöltä evätään mahdollisuus vedota jäsenvaltion A lainsäädäntöön jäsenvaltiossa B täyttyneiden lastenhoitokausien osalta pelkästään sillä perusteella, että hän on myöhemmin työskennellyt jäsenvaltiossa C eikä enää jäsenvaltiossa A. Päinvastainen päätelmä johtaisi itse asiassa perusteettomaan ja suhteettomaan puuttumiseen kyseiseen oikeuteen.
84.      On totta, että unionin lainsäätäjän asetuksen N:o 987/2009 44 artiklan 2 kohtaa antaessaan tarkoittama tosiasiallinen tilanne näyttää perustuvan, kuten komissio korosti istunnossa, siihen, että asianomainen henkilö siirtää asuinpaikkansa ainoastaan kahden jäsenvaltion (jäsenvaltion A eli työskentelyjäsenvaltion ja jäsenvaltion B eli jäsenvaltion, jossa lapset hoidettiin) välillä. Tämä ilmenee selvästi kyseisen asetuksen 44 artiklan 3 kohdasta, jossa säädetään, että kyseisen artiklan 2 kohdassa säädettyä velvollisuutta ei sovelleta, jos ”asianomaiseen henkilöön sovelletaan tai aletaan soveltaa jonkin toisen jäsenvaltion lainsäädäntöä palkkatyön tai itsenäisen ammatinharjoittamisen perusteella”.
85.      Tämä ei kuitenkaan tarkoita, että samaa rajoitusta olisi sovellettava silloin, kun asianomainen henkilö vetoaa pikemminkin riittävän läheistä yhteyttä tai riittävää yhteyttä koskevaan kriteeriin, joka puolestaan perustuu SEUT 21 artiklaan. Unionin tuomioistuin on nimittäin tukeutunut tähän kriteeriin nimenomaan tilanteissa, joissa asetuksen N:o 987/2009 44 artiklan 2 kohdan soveltamisedellytykset eivät täyttyneet, korjatakseen tiettyjä kyseisessä säännöksessä olevia aukkoja.
86.      Neljänneksi ja asiassa C-143/25 kyseessä olevan tilanteen osalta mielestäni on selvää, että ratkaiseva tekijä riittävän läheisen yhteyden tai riittävän yhteyden osoittamiseksi on se, että asianomaiselle henkilölle on kertynyt vakuutuskausia jäsenvaltiossa A ennen lastensa hoitamista jäsenvaltiossa B, muttei välttämättä sen jälkeen. Kuten olen selittänyt ratkaisuehdotuksessani Deutsche Rentenversicherung Bund,(37) se, että asianomainen henkilö on palannut takaisin töihin jäsenvaltiossa A jäsenvaltiossa B täyttyneiden lastenhoitokausien päättymisen jälkeen, voi vahvistaa päätelmää, jonka mukaan tällainen yhteys on olemassa (kuten näyttää tapahtuneen tuomiossa Reichel-Albert, tuomiossa Pensionsversicherungsanstalt ja tuomiossa Deutsche Rentenversicherung Bund). Se ei kuitenkaan ole edellytys tällaisen yhteyden olemassaololle.
87.      Jos asianomaisen henkilön olisi jäsenvaltion A lainsäädännön soveltamiseksi työskenneltävä uudelleen tai täytettävä uusia vakuutuskausia kyseisessä jäsenvaltiossa sen jälkeen, kun hän on hoitanut lapsiaan jäsenvaltiossa B, tämä vaikuttaisi hänen oikeuteensa liikkua ja oleskella vapaasti muissa jäsenvaltioissa tavalla, joka olisi SEUT 21 artiklan vastainen.
88.      Edellä esitetyn perusteella katson, että SEUT 21 artiklaa on tulkittava siten, että riittävän läheisen yhteyden tai riittävän yhteyden osoittamiseksi ei edellytetä, että asianomaiselle henkilölle kertyisi vakuutuskausia yksinomaan jäsenvaltiossa A sekä ennen lastensa hoitamista jäsenvaltiossa B että sen jälkeen.
89.      Haluan kuitenkin korostaa, että riittävän läheistä yhteyttä tai riittävää yhteyttä koskevan kriteerin laajentamista – jota ehdotan unionin tuomioistuimelle nyt käsiteltävissä asioissa – ei pidä ymmärtää kehotukseksi avata mahdollisuus siihen, että yhä useampi tilanne kuuluu tämän kriteerin soveltamisalaan.
90.      Ratkaisuehdotuksessani Deutsche Rentenversicherung Bund(38) kannustin päinvastoin tuomioistuinta määrittelemään ja rajoittamaan kyseisen kriteerin soveltamisalaa, jotta unionin lainsäätäjä voisi lopulta antaa säännöksen, jolla korvataan asetuksen N:o 987/2009 44 artiklan 2 kohta. Tämän tavoite huomioon ottaen totesin, että riittävän läheistä yhteyttä tai riittävää yhteyttä koskeva kriteeri riippuu ensinnäkin siitä, onko asianomaiselle henkilölle täyttynyt vakuutuskausia jäsenvaltiossa A ennen lastensa hoitamista jäsenvaltiossa B (muttei välttämättä sen jälkeen), ja toiseksi siitä, onko jäsenvaltio A viimeinen jäsenvaltio, jossa asianomaiselle henkilölle on täyttynyt tällaisia vakuutuskausia ennen lastensa hoitamista jäsenvaltiossa B.(39) Tältä osin kantani ei ole muuttunut.
91.      Katson erityisesti, että näillä perusteilla riittävän läheistä yhteyttä tai riittävää yhteyttä koskeva kriteeri voi kussakin yksittäistapauksessa täyttyä vain
yhden jäsenvaltion (nyt käsiteltävissä asioissa Itävallan) osalta. Ehdotan, ettei unionin tuomioistuin yhtyisi komission ehdotukseen, jonka mukaan asiassa C-142/25 olisi pääteltävä, että LF:n kaltaisella valittajalla on oikeus siihen, että sekä Itävalta että Saksa ottavat riidanalaiset lastenhoitokaudet huomioon pro rata temporis -periaatteen mukaisesti, koska hänelle on kertynyt vakuutuskausia molemmissa jäsenvaltioissa joko ennen lastensa hoitamista Belgiassa tai sen jälkeen.
VI     Ratkaisuehdotus
92.      Kaiken edellä esitetyn perusteella ehdotan, että unionin tuomioistuin vastaa Oberster Gerichtshofin esittämiin ennakkoratkaisukysymyksiin seuraavasti:
1)      Sosiaaliturvajärjestelmien yhteensovittamisesta annetun asetuksen (EY) N:o 883/2004 täytäntöönpanomenettelystä 16.9.2009 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksen (EY) N:o 987/2009 44 artiklan 2 kohtaa
on tulkittava siten, että sitä sovelletaan paitsi tilanteissa, joissa sen jäsenvaltion lainsäädännössä, jossa asianomainen henkilö on hoitanut lapsiaan, ei yleisesti sallita lastenhoitokausien huomioon ottamista, myös tapauksissa, joissa kyseinen henkilö on hoitanut lapsiaan jäsenvaltiossa, jonka lainsäädännössä lastenhoitokaudet voidaan yleisesti ottaa huomioon, mutta tätä lainsäädäntöä ei voida soveltaa häneen näiden lastenhoitokausien osalta, koska hän ei ole koskaan kuulunut kyseisen jäsenvaltion eläkejärjestelmään.
2)      SEUT 21 artiklaa
on tulkittava siten, että vanhuuseläkkeen maksamisesta vastuussa olevan jäsenvaltion on sovellettava lainsäädäntöään ja otettava huomioon toisessa jäsenvaltiossa täyttyneet lastenhoitokaudet ikään kuin tällaiset kaudet olisivat täyttyneet sen alueella, edellyttäen ensinnäkin, että asianomaiselle henkilölle on kertynyt vakuutuskausia ensimmäisessä jäsenvaltiossa ennen kuin hän siirsi asuinpaikkansa toiseen jäsenvaltioon ja toiseksi, että ensimmäinen jäsenvaltio on viimeinen jäsenvaltio, jossa hänelle on kertynyt tällaisia vakuutuskausia ennen kyseistä siirtoa. Ei
voida edellyttää, että henkilölle on kertynyt merkityksellisiä vakuutuskausia yksinomaan kyseisessä jäsenvaltiossa sekä ennen lastensa hoitamista toisessa jäsenvaltiossa että sen jälkeen.
1      Alkuperäinen kieli: englanti.
i Näiden asioiden nimet ovat kuvitteellisia nimiä. Ne eivät vastaa asioiden minkään asianosaisen todellista nimeä.
2      Ks. tuomio 7.7.2022, Pensionsversicherungsanstalt (Lastenhoitokaudet ulkomailla) (C-576/20, EU:C:2022:525; jäljempänä tuomio Pensionsversicherungsanstalt) ja tuomio 22.2.2024, Deutsche Rentenversicherung Bund (C-283/21, EU:C:2024:144; jäljempänä tuomio Deutsche Rentenversicherung Bund).
3      Euroopan parlamentin ja neuvoston asetus 16.9.2009 (EUVL 2009, L 284, s. 1).
4      Tätä kriteeriä kehitettiin ensimmäisen kerran 23.11.2000 annetussa tuomiossa Elsen (C-135/99, EU:C:2000:647; jäljempänä tuomio Elsen), 7.2.2002 annetussa tuomiossa Kauer (C-28/00, EU:C:2002:82; jäljempänä tuomio Kauer) ja 19.7.2012 annetussa tuomiossa Reichel-Albert (C-522/10, EU:C:2012:475; jäljempänä tuomio Reichel-Albert) sovellettaessa sosiaaliturvajärjestelmien soveltamisesta yhteisön alueella liikkuviin palkattuihin työntekijöihin ja heidän perheenjäseniinsä 14.6.1971 annettua neuvoston asetusta (ETY) N:o 1408/71 (EYVL 1971, L 149, s. 2). Tämä asetus on kumottu ja korvattu sosiaaliturvajärjestelmien yhteensovittamisesta 29.4.2004 annetulla Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksella (EY) N:o 883/2004 (EUVL 2004, L 166, s. 1; oikaisu EUVL 2004, L 200, s. 1) ja asetuksella N:o 987/2009.
5      Ks. tuomio 7.7.2022, Pensionsversicherungsanstalt (Lastenhoitokaudet ulkomailla) (C-576/20, EU:C:2022:525; jäljempänä tuomio Pensionsversicherungsanstalt) ja tuomio 22.2.2024 Deutsche Rentenversicherung Bund (C-283/21, EU:C:2024:144; jäljempänä tuomio Deutsche Rentenversicherung Bund).
6      Unionin tuomioistuin on käyttänyt näitä kahta ilmaisua oikeuskäytännössään.
7      C-283/21, EU:C:2023:736, 29 kohta; jäljempänä ratkaisuehdotukseni Deutsche Rentenversicherung Bund.
8      Käsite ”lastenhoitokausi” määritellään asetuksen N:o 987/2009 44 artiklan 1 kohdassa (ks. edellä 8 kohta).
9      Ks. asetuksen (EY) N:o 883/2004 11 artiklan 3 kohdan e alakohta.
10      Asetuksen N:o 883/2004 1 artiklan t alakohdan mukaan ”vakuutuskaudella” tarkoitetaan ”maksukausia, työskentelykausia tai itsenäisen ammatinharjoittamisen kausia, jotka on määritelty tai tunnustettu vakuutuskausiksi siinä lainsäädännössä, jonka mukaan ne ovat täyttyneet tai ne katsotaan täyttyneiksi, ja kaikkia sellaisina käsiteltäviä kausia, jos niiden katsotaan kyseisessä lainsäädännössä vastaavan vakuutuskausia”.
11      Ks. tuomio Pensionsversicherungsanstalt, 55 kohta.
12      Ks. tuomion Deutsche Rentenversicherung Bund 46 ja 47 kohta.
13      Ibid. 66 kohta. Ks. myös ratkaisuehdotukseni Deutsche Rentenversicherung Bund, 33 kohta.
14      Katso ratkaisuehdotukseni (C-576/20, EU:C:2022:75, 85 kohta; jäljempänä ratkaisuehdotukseni Pensionsversicherungsanstalt (Lastenhoitokaudet ulkomailla). Huomautan, että myös muut asetuksen N:o 987/2009 44 artiklan 2 kohdan kieliversiot, kuten tšekin-, ranskan-, saksan-, kreikan-, italian- ja espanjankieliset versiot, ovat yhtä lailla epäselviä.
15      Sosiaaliturvajärjestelmien yhteensovittamista käsittelevään hallintotoimikuntaan kuuluu yksi edustaja kunkin jäsenvaltion hallituksesta ja yksi komission edustaja. Sen tehtävänä on käsitellä hallinnollisia asioita ja sosiaaliturvan koordinointia koskevien unionin asetusten säännöksistä johtuvia tulkintakysymyksiä sekä edistää ja kehittää jäsenvaltioiden välistä yhteistyötä. Hallintotoimikunnan kokoonpanosta, toiminnasta ja tehtävistä säädetään asetuksen N:o 883/2004 71 ja 72 artiklassa.
16      Ks. erityisesti sosiaaliturvajärjestelmien yhteensovittamista käsittelevän hallintotoimikunnan virallisille asiakirjoille omistettu verkkosivusto, joka on saatavilla osoitteessa https://employment-social-affairs.ec.europa.eu/policies-and-activities/moving-working-europe/eu-social-security-coordination/specialised-information/official-documents_en.
17      Ratkaisuehdotuksen 88 kohta.
18      Katso mm. asetuksen N:o 883/2004 johdanto-osan neljäs perustelukappale.
19      Ks. asetuksen N:o 883/2004 11 artiklan 1 kohta.
20      Ks. vastaavasti tuomio 5.3.2020, Pensionsversicherungsanstalt (Kuntoutusraha) (C-135/19, EU:C:2020:177, 46 kohta).
21      Ks. ratkaisuehdotukseni Pensionsversicherungsanstalt (Lastenhoitokaudet ulkomailla), kohta 64.
22      Ks. kyseisen ratkaisuehdotuksen 86–89 kohta.
23      Myös Tanskassa tällaiset kaudet voidaan tosiasiallisesti ottaa huomioon, koska kyseisen jäsenvaltion lainsäädännön mukaan mikä tahansa kyseisessä jäsenvaltiossa täyttynyt ”asumiskausi” oikeuttaa eläkkeeseen riippumatta siitä, vastasiko tällainen ”asumiskausi” ”lastenhoitokautta”.
24      Ks. vastaavasti tuomio 5.3.2020, Pensionsversicherungsanstalt (Kuntoutusraha) (C-135/19, EU:C:2020:177, 46 kohta).
25      Ks. tuomio 1.8.2025, Tradeinn Retail Services (C-76/24, EU:C:2025:593, 43 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
26      Ks. julkisasiamies Jääskisen ratkaisuehdotus Reichel-Albert (C-522/10, EU:C:2012:114, 67 kohta) ja ratkaisuehdotukseni Pensionsversicherungsanstalt (Lastenhoitokaudet ulkomailla) (83 kohta) sekä kansallisten tuomioistuinten esittämän toisen kysymyksen sanamuoto viimeksi mainitussa asiassa.
27      Ks. kyseisen ratkaisuehdotuksen 86–89 kohta.
28      Ks. edellä alaviitteissä 4 ja 5 mainitut tuomiot.
29      Ks. kyseisen ratkaisuehdotuksen 38–43 kohta.
30      Katsaus asioihin, jotka johtivat kyseiseen oikeuskäytäntöön, ks. ratkaisuehdotukseni Pensionsversicherungsanstalt (Lastenhoitokaudet ulkomailla), 38–47 kohta.
31      Tätä selvennettiin tuomiossa Deutsche Rentenversicherung Bund, jossa asianomaiselle henkilölle oli kertynyt vain sellaisia kausia, jotka voitiin rinnastaa vakuutuskausiin jäsenvaltiossa A ennen kuin hän omistautui lastensa hoitamiseen jäsenvaltiossa B maksamatta vakuutusmaksuja ensin mainitun jäsenvaltion lakisääteiseen vakuutusjärjestelmään.
32      Ks. kyseisen ratkaisuehdotuksen 49–72 kohta.
33      Esim. tuomiossa Elsen yhteisöjen tuomioistuin katsoi, että koska kyseisten ajanjaksojen ja Elsenin Saksassa suorittamien työskentelykausien välillä oli läheinen yhteys, ei voitu katsoa, että Elsen olisi täysin lakannut ”työskentelemästä” ja että häneen tämän vuoksi olisi sovellettava asuinvaltion (Ranska) lainsäädäntöä. Tuomiossa Reichel‑Albert vaikuttaa sitä vastoin siltä, että unionin tuomioistuimen päätelmään vaikuttivat tavalla tai toisella erilaiset näkökohdat. Ensinnäkin Reichel‑Albert oli työskennellyt ja maksanut vakuutusmaksuja vain yhdessä jäsenvaltiossa (Saksassa) sekä sitä ennen että sen jälkeen, kun hän muutti väliaikaisesti asuinpaikkansa toiseen jäsenvaltioon (Belgiaan), jossa hän ei ollut koskaan työskennellyt. Toiseksi Reichel‑Albert oli muuttanut Belgiaan yksinomaan perhesyistä ja suoraan Saksasta, jossa hän oli työskennellyt muuttoa edeltävään kuukauteen asti.
34      Kyseisen ratkaisuehdotuksen 53 kohta.
35      Ks. tuomio Elsen (26 kohta) ja tuomio Kauer (32 kohta).
36      Kummassakin tapauksessa kantaja/valittaja oli lakannut olemasta jäsenvaltion A lainsäädännön alainen useita kuukausia tai jopa yli vuosi ennen kyseisten kausien alkamista.
37      Kyseisen ratkaisuehdotuksen 68 ja 69 kohta.
38      Kyseisen ratkaisuehdotuksen 52 ja 55 kohta.
39      Selitin kyseisessä ratkaisuehdotuksessa (70 kohta), että mielestäni jäsenvaltiossa A täyttyneiden vakuutuskausien ei tarvitse välittömästi edeltää lastenhoitokausia. Jos henkilölle kuitenkin täyttyy vakuutuskausia jäsenvaltiossa A ja sen jälkeen jäsenvaltiossa C ennen kuin hän hoitaa lapsiaan jäsenvaltiossa B, jäsenvaltion C, eikä jäsenvaltion A on sovellettava lainsäädäntöään kyseisiin lastenhoitokausiin.