Väliaikainen versio
UNIONIN TUOMIOISTUIMEN TUOMIO (viides jaosto)
16 päivänä huhtikuuta 2026 (*)
Ennakkoratkaisupyyntö – SEUT 56 artikla – Palvelujen tarjoamisen vapaus – Onnenpelien järjestämistä verkossa koskevan jäsenvaltion myöntämän luvan haltija – Toisen jäsenvaltion säännöstö, jonka mukaan onnenpelien järjestäminen verkossa edellyttää lupaa – Yleiseen etuun liittyvät pakottavat syyt – Verkossa tarjottavat peliautomaattipelit – Sekundaariset arpajaiset – Menetettyjen pelipanosten palauttaminen – Oikeuden väärinkäyttö
Asiassa C‑440/23,
jossa on kyse SEUT 267 artiklaan perustuvasta ennakkoratkaisupyynnöstä, jonka Prim’Awla tal-Qorti Ċivili (siviiliasioita käsittelevän alioikeuden ensimmäinen jaosto, Malta) on esittänyt 11.7.2023 tekemällään päätöksellä, joka on saapunut unionin tuomioistuimeen 14.7.2023, saadakseen ennakkoratkaisun asiassa
FB
vastaan
European Lotto and Betting Ltd ja
Deutsche Lotto-
und Sportwetten Ltd.,
UNIONIN TUOMIOISTUIN (viides jaosto),
toimien kokoonpanossa: jaoston puheenjohtaja M. L. Arastey Sahún sekä tuomarit J. Passer, E. Regan, D. Gratsias (esittelevä tuomari) ja B. Smulders,
julkisasiamies: N. Emiliou,
kirjaaja: hallintovirkamies C. Strömholm,
ottaen huomioon kirjallisessa käsittelyssä ja 9.4.2025 pidetyssä istunnossa esitetyn,
ottaen huomioon huomautukset, jotka sille ovat esittäneet
–        FB, itse,
–        European Lotto and Betting Ltd ja Deutsche Lotto-
und Sportwetten Ltd., edustajinaan S. Camilleri, avukat, ja R. Karpenstein, Rechtsanwalt,
–        Maltan hallitus, asiamiehenään A. Buhagiar, avustajinaan D. Sarmiento Ramírez-Escudero, abogado, ja Z. Sciberras, avukat,
–        Belgian hallitus, asiamiehinään A. De Brouwer, C. Jacob ja L. Van
den Broeck, avustajinaan V. Ramognino, R. Verbeke ja P. Vlaemminck, avocats,
–        Tšekin hallitus, asiamiehinään M. Smolek, T. Suchá ja M. J. Vláčil,
–        Saksan hallitus, asiamiehinään J. Möller ja P.-L. Krüger,
–        Italian hallitus, asiamiehinään S. Fiorentino ja G. Palmieri,
–        Euroopan komissio, asiamiehinään L. Armati ja M. Mataija,
kuultuaan julkisasiamiehen 4.9.2025 pidetyssä istunnossa esittämän ratkaisuehdotuksen,
on antanut seuraavan
tuomion
1        Ennakkoratkaisupyyntö koskee SEUT 56 artiklan ja oikeuden väärinkäytön kieltoa koskevan periaatteen tulkintaa.
2        Tämä ennakkoratkaisupyyntö on esitetty asiassa, jossa asianosaisina ovat yhtäältä FB ja toisaalta European Lotto and Betting Ltd ja Deutsche Lotto-
und Sportwetten Ltd., joiden kotipaikka on Maltalla, ja jossa on kyse vaatimuksesta, joka koskee menetettyjen pelipanosten palauttamista verkossa pelattavien peliautomaattipelien ja arvontojen tuloksia koskevan vedonlyönnin yhteydessä.
Asiaa koskevat oikeussäännöt
Unionin oikeus
Asetus (EY) N:o 593/2008
3        Sopimusvelvoitteisiin sovellettavasta laista 17.6.2008 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksen (EY) N:o 593/2008 (Rooma I) (EUVL 2008, L 177, s. 6; jäljempänä Rooma I
‑asetus) 3 artiklan, jonka otsikko on ”Valinnanvapaus”, 1 ja 3 kohdassa säädetään seuraavaa:
”1.      Sopimukseen sovelletaan sen maan lakia, jonka osapuolet ovat valinneet. Valinta (lakiviittaus) on tehtävä nimenomaisesti tai sen on käytävä selvästi ilmi sopimusehdoista tai tapaukseen liittyvistä olosuhteista. Osapuolet voivat määrätä valitsemansa lain sovellettavaksi koko sopimukseen tai vain osaan siitä.
– –
3.      Jos kaikki muut lakiviittauksen ajankohtana tilanteeseen liittyvät seikat liittyvät toiseen maahan kuin siihen, jonka laki on valittu, osapuolten tekemä valinta ei rajoita niiden kyseisen toisen maan lain säännösten soveltamista, joista ei voida sopimuksin poiketa.”
4        Rooma I
‑asetuksen 6 artiklan, jonka otsikko on ”Kuluttajasopimukset”, 1 ja 2 kohdassa säädetään seuraavaa:
”1. Sanotun rajoittamatta 5 ja 7 artiklan soveltamista, sopimukseen, jonka luonnollinen henkilö on sellaista tarkoitusta varten, jonka ei voida katsoa liittyvän hänen elinkeino- tai ammattitoimintaansa (’kuluttaja’), tehnyt toisen henkilön kanssa tämän harjoittaman elinkeino- tai ammattitoiminnan (’elinkeinonharjoittaja’) yhteydessä, sovelletaan sen maan lakia, jossa kuluttajan asuinpaikka on, edellyttäen että elinkeinonharjoittaja
a)      harjoittaa kaupallista tai ammattitoimintaansa maassa, jossa kuluttajan asuinpaikka on, tai
b)      suuntaa millä tahansa tavalla tällaista toimintaa kyseiseen maahan tai useisiin maihin kyseinen maa mukaan lukien,
ja että sopimus kuuluu kyseisen toiminnan piiriin.
2.      Sen estämättä, mitä 1 kohdassa säädetään, osapuolet voivat valita 1 kohdan vaatimukset täyttävään sopimukseen sovellettavan lain 3 artiklan mukaisesti. Tällainen lakiviittaus ei saa kuitenkaan johtaa siihen, että kuluttaja menettää hänelle sellaisin säännöksin annetun suojan, joista ei voida sopimuksin poiketa sen lain mukaan, jota lakiviittauksen puuttuessa olisi 1 kohdan nojalla sovellettu.”
5        Kyseisen asetuksen 9 artiklassa, jonka otsikko on ”Kansainvälisesti pakottavat säännökset”, säädetään seuraavaa:
”1.      Kansainvälisesti pakottava säännös on säännös, jonka noudattamista maa pitää niin olennaisen tärkeänä yleisten etujensa, kuten poliittisen, sosiaalisen tai taloudellisen järjestelmän turvaamiseksi, että sitä on sovellettava kaikissa sen soveltamisalaan kuuluvissa tilanteissa riippumatta siitä, mitä lakia sopimukseen muutoin tämän asetuksen nojalla sovellettaisiin.
2.      Tämän asetuksen säännökset eivät estä soveltamasta tuomioistuinvaltion lain kansainvälisesti pakottavia säännöksiä.
3.      Vaikutusta voidaan antaa sen maan lain kansainvälisesti pakottaville säännöksille, jossa sopimuksesta johtuvat velvoitteet on täytettävä tai on täytetty, siltä osin kuin nämä kansainvälisesti pakottavat säännökset tekevät sopimuksen täyttämisen lainvastaiseksi. Harkittaessa, annetaanko näille säännöksille vaikutusta, on otettava huomioon näiden säännösten luonne ja tavoite sekä seuraukset, joita niiden soveltamisesta tai soveltamatta jättämisestä aiheutuisi.”
6        Kyseisen asetuksen 10 artiklassa, jonka otsikko on ”Hyväksyntä ja aineellinen pätevyys”, säädetään seuraavaa:
”1.      Sopimuksen ja sopimusehdon olemassaolo ja pätevyys määräytyvät sen lain mukaan, jota sopimukseen tai ehtoon olisi tämän asetuksen nojalla sovellettava, jos se olisi pätevä.
2.      Jos olosuhteista ilmenee, että osapuolen menettelyn vaikutusten määrittäminen 1 kohdassa tarkoitetun lain mukaan ei olisi kohtuullista, tämä osapuoli voi kuitenkin osoittaakseen, ettei ole antanut hyväksyntäänsä, vedota sen maan lakiin, jossa hänen asuinpaikkansa on.”
7        Asetuksen 12 artiklan, jonka otsikko on ”Sovellettavan lain soveltamisala”, 1 kohdassa säädetään seuraavaa:
Tämän asetuksen nojalla sopimukseen sovellettavan lain mukaan säännellään erityisesti
– –
e)      sopimuksen pätemättömyyden seurauksia.
– –”
8        Rooma I
‑asetuksen 19 artiklan, jonka otsikko on ”Asuinpaikka”, 3 kohdassa säädetään seuraavaa:
”Asuinpaikan määrittämisen kannalta merkityksellinen ajankohta on sopimuksen tekohetki.”
9        Kyseisen asetuksen 21 artiklassa, jonka otsikko on ”Tuomioistuinvaltion oikeusjärjestyksen perusteet”, säädetään seuraavaa:
”Tämän asetuksen mukaan määräytyvän lain säännöstä voidaan kieltäytyä soveltamasta ainoastaan, jos soveltaminen on selvästi vastoin tuomioistuinvaltion oikeusjärjestyksen perusteita (’ordre public’).”
Asetus (EU) N:o 1215/2012
10      Tuomioistuimen toimivallasta sekä tuomioiden tunnustamisesta ja täytäntöönpanosta siviili- ja kauppaoikeuden alalla 12.12.2012 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksen (EU) N:o 1215/2012 (EUVL 2012, L 351, s. 1) 4 artiklan, joka kuuluu kyseisen asetuksen II luvun 1 jaksoon, jonka otsikko on ”Yleiset säännökset”, 1 kohdassa säädetään seuraavaa:
”Kanne sellaista henkilöä vastaan, jolla on kotipaikka jäsenvaltiossa, nostetaan hänen kansalaisuudestaan riippumatta tuon jäsenvaltion tuomioistuimessa, jollei tämän asetuksen säännöksistä muuta johdu.”
11      Kyseisen asetuksen kyseiseen 1 jaksoon sisältyvän 5 artiklan 1 kohdassa säädetään seuraavaa:
”Jos henkilön kotipaikka on jäsenvaltiossa, häntä vastaan voidaan nostaa kanne toisen jäsenvaltion tuomioistuimessa ainoastaan tämän luvun 2–7 jakson säännösten nojalla.”
12      Saman asetuksen II luvun 4 jakso, jonka otsikko on ”Toimivalta kuluttajasopimusta koskevissa asioissa”, sisältää muun muassa 17 ja 18 artiklan.
13      Asetuksen N:o 1215/2012 17 artiklan 1 kohdassa säädetään seuraavaa:
”Kun asia koskee henkilön, jäljempänä ’kuluttaja’, sellaista tarkoitusta varten tekemää sopimusta, jota ei voida pitää hänen ammattiinsa tai elinkeinotoimintaansa liittyvänä, tuomioistuimen toimivalta määräytyy tämän jakson säännösten mukaisesti – –:
a)      jos sopimus koskee irtaimen kauppaa ja hinta on suoritettava maksuerissä;
b)      jos sopimus koskee lainaa, joka on maksettava takaisin erissä, tai muuta luottoa, joka on tarkoitettu irtaimen kaupan rahoittamiseen; tai
c)      kaikissa muissa tapauksissa, jos sopimus on tehty sellaisen henkilön kanssa, joka harjoittaa kaupallista tai elinkeinotoimintaa siinä jäsenvaltiossa, jossa kuluttajalla on kotipaikka, tai joka millä keinoin tahansa suuntaa tällaista toimintaa kyseiseen jäsenvaltioon tai useisiin valtioihin kyseinen jäsenvaltio mukaan lukien, ja sopimus kuuluu kyseisen toiminnan piiriin.”
14      Kyseisen asetuksen 18 artiklan 1 kohdassa säädetään seuraavaa:
”Kuluttaja voi nostaa kanteen toista sopimuspuolta vastaan joko sen jäsenvaltion tuomioistuimissa, jossa tällä sopimuspuolella on kotipaikka, tai toisen sopimuspuolen kotipaikasta riippumatta sen paikkakunnan tuomioistuimessa, jossa kuluttajalla on kotipaikka.”
Saksan oikeus
Vuoden 2012 GlüStV
15      Osavaltioiden välillä 15.12.2011 tehdyn onnenpelejä Saksassa koskevan osavaltiosopimuksen (Staatsvertrag zum Glücksspielwesen in Deutschland), sellaisena kuin sitä sovelletaan pääasiassa (jäljempänä vuoden 2012 GlüStV), 1 §:n 2 momentissa säädetään, että yksi sen tavoitteista on ohjata ihmisten luontaista pelihimoa säänneltyihin ja valvottuihin toimintoihin tarjoamalla rajoitettua onnenpelien tarjontaa, joka on asianmukainen vaihtoehto luvattomille onnenpeleille, sekä torjua luvattomien onnenpelien kehittymistä ja leviämistä rinnakkaismarkkinoilla.
16      Vuoden 2012 GlüStV:n 4 §:n 1, 4 ja 5 momentissa säädetään seuraavaa:
”1.      Julkisia onnenpelejä saadaan järjestää tai välittää ainoastaan kyseisen osavaltion toimivaltaisen viranomaisen luvalla. Julkisten onnenpelien järjestäminen ilman lupaa (luvaton onnenpelitoiminta) ja luvattomaan onnenpelitoimintaan liittyvien maksujen välittäminen on kielletty.
– –
4.      Julkisten onnenpelien järjestäminen ja välittäminen internetissä on kiellettyä.
5.      Edellä 4 momentista poiketen osavaltiot voivat, jotta edellä 1 §:ssä mainitut tavoitteet voitaisiin parhaiten saavuttaa, sallia arpajaisten itsejakelun ja välittämisen sekä urheiluvedonlyöntien järjestämisen ja välittämisen internetissä – –”
17      Vuoden 2012 GlüStV:n 10 §:n 2 ja 6 momentin mukaan arpajaisia koskeva lupa voidaan myöntää ainoastaan valtion määräysvallassa oleville palveluntarjoajille.
Saksan siviililaki
18      Saksan siviililain (Bürgerliches Gesetzbuch) 134 §:ssä, sellaisena kuin sitä sovelletaan pääasiassa (jäljempänä Saksan siviililaki), säädetään, että oikeustoimi, jolla rikotaan lakisääteistä kieltoa, on pätemätön, jollei laista muuta johdu.
19      Saksan siviililain 812 §:n 1 momentissa säädetään seuraavaa:
”Se, joka saa toisen suorituksen johdosta tai muulla tavalla tämän kustannuksella etua ilman oikeudellista perustaa, on velvollinen palauttamaan kyseisen edun.”
Pääasia ja ennakkoratkaisukysymykset
20      Pääasian vastaajina on kaksi Maltaan sijoittautunutta yhtiötä, jotka tarjoavat verkossa
järjestettäviä onnenpelejä, erityisesti peliautomaattipelejä ja arpajaisten tuloksia koskevia vedonlyöntejä koskevia palveluja Maltese Gaming Authorityn (onnenpeliviranomainen, Malta) myöntämän toimiluvan nojalla. Kyseiset kaksi yhtiötä harjoittavat toimintaansa internetsivustonsa välityksellä kohdistaen sen muun muassa Saksan markkinoille.
21      Ennakkoratkaisupyynnöstä ja unionin tuomioistuimen käytettävissä olevasta asiakirja-aineistosta ilmenee, että Saksan säännöstössä säädettiin 1.7.2021 saakka verkossa tarjottavien onnenpelien yleisestä kiellosta, lukuun ottamatta vuodesta 2012 lähtien urheilu- ja hevoskilpailujen vedonlyöntejä sekä arpajaisten suoraa jakelua ja välittämistä; arpajaisten järjestäminen oli kuitenkin varattu julkisoikeudellisille oikeushenkilöille tai yksityisoikeudellisille oikeushenkilöille, joissa julkisoikeudellisilla oikeushenkilöillä on suoraan tai välillisesti määräävä omistusosuus. Ennakkoratkaisupyynnön mukaan kyseisestä yleisestä kiellosta huolimatta ”peliautomaatteja on Saksassa joka paikassa: sekä pelisaleissa ja ravintoloissa että lukuisissa kasinoissa”.
22      Arpajaisten tuloksia koskevan verkossa järjestettävän vedonlyönnin (jäljempänä sekundaariset arpajaiset) osalta ennakkoratkaisupyynnöstä ilmenee, että pääasiassa sovellettavan Saksan säännöstön, sellaisena kuin Saksan tuomioistuimet ovat sitä tulkinneet, mukaan sekundaaristen arpajaisten katsotaan olevan pelkkiä internetissä järjestettäviä vedonlyöntejä, jotka kuuluvat siis verkossa tarjottavia onnenpelejä koskevan yleisen kiellon soveltamisalaan.
23      Tässä yhteydessä henkilö, jonka vakinainen asuinpaikka on Saksassa (jäljempänä alkuperäinen pelaaja), käytti pääasian vastaajien tarjoamia palveluja 5.6.2019 ja 12.7.2021 välisenä aikana.
24      Vastauksesta, jonka Prim’Awla tal-Qorti Ċivil (siviilituomioistuimen ensimmäinen jaosto, Malta), joka on ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin, antoi unionin tuomioistuimen työjärjestyksen 101 artiklan 1 kohdan nojalla 15.4.2024 esittämään selvennyspyyntöön, ilmenee, että alkuperäisen pelaajan ja pääasian vastaajien välistä sopimusta koskevien yleisten ehtojen mukaan kyseessä olevaan sopimussuhteeseen olisi pitänyt soveltaa Maltan oikeutta. Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin katsoo kuitenkin, että Rooma I
‑asetuksen 6 artiklan 2 kohdan nojalla kyseiseen sopimussuhteeseen on sovellettava Saksan säännöstöä. Se katsoo tältä osin, että viimeksi mainitun oikeuden mukaan, ja kun otetaan huomioon Saksan säännöstössä pääasian tosiseikkojen tapahtuma-aikaan säädetty verkossa tarjottavien onnenpelien yleinen kielto, kyseisen pelaajan ja pääasian vastaajien välinen sopimus on Saksan siviililain 812 §:n nojalla katsottava pätemättömäksi.
25      Kyseinen pelaaja nosti kyseisen Saksan siviililain pykälän nojalla Landgericht Erfurtissa (Erfurtin alueellinen alioikeus, Saksa) pääasian vastaajia vastaan kanteen, jossa hän vaati kyseessä olevan ajanjakson aikana menettämiensä pelipanosten palauttamista. Oikeudenkäynnin ollessa vielä vireillä sama pelaaja luovutti 21.11.2021 tehdyllä sopimuksella kyseiseen sopimussuhteeseen perustuvat oikeutensa pääasian kantajalle, joka puolestaan nosti ennakkoratkaisua pyytäneessä tuomioistuimessa pääasian vastaajia vastaan kanteen, jossa vaaditaan alkuperäisen pelaajan menettämien pelipanosten palauttamista. Pääasian vastaajien unionin tuomioistuimessa pidetyssä istunnossa esittämien lausumien mukaan Landgericht Erfurtissa nostettu kanne on sittemmin peruutettu.
26      Pääasian kantaja väittää, että koska pääasian vastaajilla on ainoastaan Maltan myöntämä lupa, ne suorittivat pääasiassa kyseessä olevat palvelut alkuperäiselle pelaajalle lainvastaisesti. Kyseinen lainvastaisuus johti sen mukaan niiden ja kyseessä olevan pelaajan välisen sopimuksen pätemättömyyteen.
27      Pääasian vastaajat puolestaan katsovat, että ne eivät voineet saada lupaa tarjota peliautomaatteihin ja sekundaarisiin arpajaisiin liittyviä palveluja Saksassa, mikä on SEUT 56 artiklassa taatun palvelujen tarjoamisen vapauden vastaista. Näin ollen lainvastaista oli asetettu kielto eikä pääasiassa kyseessä olevien palvelujen tarjoaminen. Alkuperäinen pelaaja syyllistyi lisäksi ”väärinkäyttöön” ja toimi ”vilpillisessä mielessä”.
28      Pääasian kantaja kiistää kyseisen argumentaation ja vetoaa tältä osin siihen, että Saksan ylimpien tuomioistuinten oikeuskäytännön mukaan tällaisia argumentteja ei ole koskaan hyväksytty asioissa, joissa on kyse pääasiassa kyseessä olevien kaltaisten palvelujen kuluttajien menettämien pelipanosten palauttamista koskevista vaatimuksista.
29      Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin on epävarma siitä, voiko Saksan tuomioistuinten tulkinta unionin oikeudesta merkitä pääasian vastaajien kaltaisten toimijoiden palvelujen tarjoamisen vapauden oikeutettua rajoittamista.
30      Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin toteaa yhtäältä verkossa tarjottavien raha-automaattipelien osalta, että osavaltiot sopivat vuoden 2019 lopussa vuoden 2012 GlüStV:n muuttamisesta, jotta tulisi mahdolliseksi saada lupa verkossa tarjottavien onnenpelien ja erityisesti ”arpajaisten suoran jakelun ja välittämisen, urheilu- ja hevoskilpailujen vedonlyönnin järjestämisen, välittämisen ja suoraan jakelun sekä sähköisten kasinopelien, virtuaalisten peliautomaattipelien ja verkossa pelattavan pokerin suoran järjestämisen ja jakelun osalta”. Tämän sääntelykehyksen muutoksen luonnoksesta on ilmoitettu Euroopan komissiolle.
31      Kun otetaan huomioon kyseisen sääntelykehyksen kehitys, osavaltioiden valtionkanslian johtajat ja osavaltioiden senaatin johtajat antoivat uhkapelien järjestämistä koskevan soveltamisohjeen 1.7.2021 saakka ulottuvaksi siirtymäajaksi. Ennakkoratkaisupyynnön mukaan kyseisessä soveltamisohjeessa täsmennetään, että ”30.6.2021 saakka luvattomien pelitarjousten torjuminen keskittyy niihin palveluntarjoajiin, joiden osalta on ennakoitavissa, että ne haluavat myös välttyä todennäköiseltä tulevalta sääntelyltä”.
32      Tässä yhteydessä osavaltioiden ylimmät onnenpelien valvontaviranomaiset olivat ilmoittaneet sellaisten yhteisten suuntaviivojen antamisesta, joiden mukaan 1.7.2021 voimaan tulleen säännöstön muuttamisen johdosta ”sellaisten virtuaalisten peliautomaattipelien ja verkossa pelattavien pokeripelien, joille ei voida myöntää lupaa, tarjoaminen – suora jakelu ja järjestäminen – kuuluvat yleensä niihin olosuhteisiin, joita ei oteta huomioon onnenpelejä koskevaa säännöstöä sovellettaessa”, edellyttäen, että tietyt kyseisissä suuntaviivoissa asetetut edellytykset täyttyvät.
33      Pääasian vastaajat väittävät tältä osin, ettei verkossa tarjottavia kasinopelejä koskevaa aiempaa yleistä kieltoa voida perustella vuoden 2012 GlüStV:llä tavoitelluilla päämäärillä, koska osavaltiot itse suunnitellessaan edellisissä kohdissa esitetyn sääntelykehyksen muuttamista ja ilmoittaessaan muutetun GlüStV:n luonnoksesta Euroopan komissiolle ”ilmoittivat selvästi, että [kyseisen sopimuksen] tavoitteet voitiin saavuttaa lievemmällä toimenpiteellä ennakkolupajärjestelmän muodossa”, ja näin oli jo ennen kuin kyseessä olevan säännöstön muutos tuli voimaan 1.7.2021, kun otetaan huomioon tämän tuomion 31 kohdassa mainitun siirtymäkauden aikana toteutetut toimenpiteet.
34      Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin toteaa toisaalta sekundaarisista arpajaisista, että vuodesta 2017 lähtien kaikki saksalaiset tuomioistuimet ”ovat jättäneet avoimeksi kysymyksen siitä, oliko [arpajaisia koskeva] valtion monopoli perusteltu”. Sen mukaan on vaikea ymmärtää, miksi sellaisten palvelujen tapauksessa, jotka ovat kuluttajan näkökulmasta samanlaisia, olisi tehtävä ero yhtäältä valtion lottoarvonnan tuloksen arvaamiseksi valtion pelinjärjestäjän kautta pelatun lottopelin ja toisaalta tämän valtion lottoarvonnan tuloksesta toisessa jäsenvaltiossa valvotun yksityisen pelinjärjestäjän kautta järjestetyn vedonlyönnin välillä.
35      Tässä tilanteessa Prim’Awla tal-Qorti Ċivili päätti lykätä asian käsittelyä ja esittää unionin tuomioistuimelle seuraavat ennakkoratkaisukysymykset:
”1)      Onko SEUT 56 artiklaa tulkittava siten, että palvelujen tarjoamisen vapauden rajoitusta, joka johtuu alkuperävaltiossaan (Malta) luvan saaneille ja siellä säännellyille verkossa pelattavien kasinopelien järjestäjille kuluttajan jäsenvaltiossa (kohdevaltio) asetetusta verkkopeliautomaattien yleisestä kiellosta, ei voida oikeuttaa yleistä etua koskevilla pakottavilla syillä,
–        kun kohdevaltio samanaikaisesti sallii vastaavan pelitoiminnan, jota yksityiset pelinjärjestäjät harjoittavat fyysisissä toimipaikoissa pelihalleissa ja ravintoloissa olevilla luvallisilla peliautomaateilla, laajamittaisemman pelitoiminnan, jota harjoitetaan fyysisissä toimipaikoissa sijaitsevissa kasinoissa, ja luvanvaraisen kansallisen lottopelitoiminnan, jota valtiolliset toimijat harjoittavat yli 20 000:ssa yleisölle suunnatussa asiamiespisteessä, ja
–        kun kohdevaltio sallii luvanvaraisen pelitoiminnan verkossa yksityisille urheilu- ja hevoskilpailujen vedonlyönnin toimijoille ja yksityisille sähköisten arpajaispelien välittäjille, jotka myyvät valtion järjestämiin arpajaisiin ja muihin luvanvaraisiin arpajaisiin liittyviä tuotteita,
vaikka kyseinen jäsenvaltio, toisin kuin [19.10.2016 annetussa tuomiossa Deutsche Parkinson Vereinigung (C‑148/15, EU:C:2016:776, 35 kohta)], [8.9.2010 annetussa tuomiossa Stoß ym. (C‑316/07, C‑358/07–C‑360/07, C‑409/07 ja C‑410/07, EU:C:2010:504)] ja [13.11.2003 annetussa tuomiossa Lindman (C‑42/02, EU:C:2003:613)] edellytetään, ei ole esittänyt tarvittavaa tutkimustietoa, joka osoittaisi, että kyseisiin peleihin liittyy erityisiä vaaroja, jotka merkittävästi vaikeuttavat kyseisen jäsenvaltion sääntelyllä tavoiteltujen päämäärien saavuttamista ja erityisesti ongelmapelaamisen ehkäisemistä, ja
että näiden vaarojen takia kiellon rajoittamista pelkästään verkkopeliautomaatteihin – sen sijaan, että sitä sovellettaisiin myös kaikkiin niihin verkossa ja fyysisillä peliautomaateilla tarjottaviin pelimuotoihin, jotka ovat nykyisin sallittuja – voidaan pitää tavoitteisiinsa soveltuvana, välttämättömänä ja oikeasuhteisena sääntelyn tavoitteiden saavuttamiseksi?
2)      Onko SEUT 56 artiklaa tulkittava siten, että [vuoden 2012 GlüStV:n] 4 §:n 1 ja 4 momentissa määrättyä verkossa tarjottavien kasinopelien yleistä kieltoa ei voida soveltaa, koska sen 1 §:n mukaan Saksan onnenpelejä koskevan sääntelyn – – tavoitteena ei ole kieltää onnenpelejä yleisesti vaan – – ’ohjata ihmisten luontaista pelihimoa säänneltyihin ja valvottuihin toimintoihin sekä torjua luvattomien onnenpelien kehittymistä ja leviämistä rinnakkaismarkkinoilla’ ja koska on olemassa huomattava määrä verkossa tarjottavien peliautomaattipelien pelaajia
3)      Onko SEUT 56 artiklaa tulkittava siten, että verkossa pelattavien kasinopelien tarjoamisen yleistä kieltoa ei voida soveltaa,
–        kun kyseisen jäsenvaltion kaikkien osavaltioiden hallitukset ovat jo sopineet, että tällaisten verkossa pelattavien rahapelien tarjonnan vaaroja voidaan torjua tehokkaammin viralliseen ennakkolupaan perustuvalla järjestelmällä kuin yleisellä kiellolla ja
–        kun ne ovat laatineet uuden sääntelykehyksen ja sopineet siitä osavaltiosopimuksella, jossa yleinen kielto korvataan ennakkolupaan perustuvalla järjestelmällä,
–        ja kun ne ovat tätä tulevaa sääntelyä ennakoidakseen päättäneet tiettyjen vaatimusten täyttyessä sallia vastaavien rahapelien tarjoamisen ilman Saksassa annettua lupaa siihen saakka, kunnes niihin aletaan myöntää lupia Saksassa,
vaikka [8.9.2010 annetun tuomion Winner Wetten (C‑409/503, EU:C:2010:503)] mukaan unionin oikeuden vaikutusta ei voida tilapäisesti lykätä?
4)      Onko SEUT 56 artiklaa tulkittava siten, että jäsenvaltio (kohdevaltio) ei voi oikeuttaa kansallista sääntelyä yleistä etua koskevilla pakottavilla syillä,
–        kun kyseisellä sääntelyllä estetään kuluttajia pelaamasta rajojen yli toisessa jäsenvaltiossa (alkuperävaltio) luvanvaraista vedonlyöntiä, jossa lyödään vetoa kohdejäsenvaltiossa järjestettävien ja siellä sallittujen ja säänneltyjen luvanvaraisten arpajaisten tuloksesta ja
–        kun arpajaisille on myönnetty lupa kohdevaltiossa ja jos niitä koskevalla sääntelyllä pyritään suojelemaan pelaajia ja alaikäisiä
–        ja kun alkuperävaltion luvanvaraista lottovedonlyöntiä koskevalla sääntelyllä pyritään niin ikään suojelemaan pelaajia ja alaikäisiä ja säädetään samanlaisesta suojelun tasosta kuin kohdevaltion arpajaissääntelyssä?
5)      Onko SEUT 56 artiklaa tulkittava siten, että tämä määräys estää (sekundaarisia) arpajaispelejä pelattaessa menetettyjen pelipanosten palauttamisen sillä perusteella, että liiketoimet ovat väitetysti lainvastaisia, koska niihin ei ole annettu lupaa kuluttajan jäsenvaltiossa, kun
–        luvan myöntäminen yksityisiin (sekundaarisiin) arpajaispeleihin on laissa poissuljettu,
–        ja kun kansalliset tuomioistuimet perustelevat tätä poissulkemista väitetyllä erolla yhtäältä valtion arpajaisten tuloksen arvaamiseksi valtiollisen pelinjärjestäjän kautta pelatun arpajaispelin ja toisaalta saman valtion arpajaisten tuloksesta yksityisen pelinjärjestäjän kautta järjestetyn vedonlyönnin välillä?
6)      Onko SEUT 56 artiklaa tulkittava siten, että tämä määräys estää (sekundaarisia) arpajaispelejä pelattaessa menetettyjen pelipanosten palauttamisen sillä perusteella, että liiketoimet ovat väitetysti lainvastaisia, koska niihin ei ole annettu lupaa kuluttajan jäsenvaltiossa, kun
–        tällaisen luvan myöntäminen yksityisiin (sekundaarisiin) arpajaispeleihin on laissa poissuljettu
–        ja kun kansalliset tuomioistuimet perustelevat tätä valtiollisten pelinjärjestäjien kannalta edullista poissulkemista väitetyllä erolla yhtäältä valtion arpajaisten tuloksen arvaamiseksi valtiollisen pelinjärjestäjän kautta pelatun arpajaispelin ja toisaalta tämän saman valtion arpajaisten tuloksesta yksityisen pelinjärjestäjän kautta järjestetyn vedonlyönnin välillä?
7)      Onko SEUT 56 artiklaa ja väärinkäytösluonteisten menettelytapojen kieltoa ([tuomio 28.7. Kratzer (C‑423/15, EU:C:2016:604)]) tulkittava siten, että ne estävät vaatimasta menetettyjen pelipanosten palauttamista Saksassa annetun luvan puuttumisen ja perusteettoman edun saamisen perusteella, kun pelinjärjestäjälle ovat myöntäneet luvan ja sitä valvovat toisen jäsenvaltion viranomaiset ja jos pelaajan saatavat ja oikeudet on turvattu sen jäsenvaltion laissa, johon pelinjärjestäjä on sijoittautunut?”
Asian käsittelyn vaiheet unionin tuomioistuimessa
36      Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin toimitti 5.1.2026 päivätyllä kirjeellä, joka saapui unionin tuomioistuimeen 15.1.2026, pääasian vastaajien julkisasiamiehen 4.9.2025 esittämästä ratkaisuehdotuksesta esittämät huomautukset.
37      Tämän osalta on palautettava mieleen, että SEUT 252 artiklan toisen kohdan mukaan julkisasiamiehen tehtävänä on täysin puolueettomana ja riippumattomana esittää julkisessa istunnossa perustellut ratkaisuehdotukset asioissa, jotka Euroopan unionin tuomioistuimen perussäännön mukaan vaativat hänen myötävaikutustaan. Julkisasiamiehen ratkaisuehdotus tai perustelut, joiden päätteeksi hän päätyy siihen, eivät sido unionin tuomioistuinta (tuomio 29.1.2026, Keladis I ja Keladis II, C‑72/24 ja C‑73/24, EU:C:2026:51, 63 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
38      Tässä yhteydessä on myös korostettava, ettei Euroopan unionin tuomioistuimen perussäännössä ja työjärjestyksessä määrätä kyseisen perussäännön 23 artiklassa tarkoitettujen asianosaisten tai osapuolten mahdollisuudesta esittää huomautuksia vastauksena julkisasiamiehen ratkaisuehdotukseen. Tämän vuoksi se, ettei asianosainen tai tällainen osapuoli yhdy julkisasiamiehen ratkaisuehdotuksessa todettuun – riippumatta ratkaisuehdotuksessa tutkituista kysymyksistä –, ei sellaisenaan voi olla peruste suullisen käsittelyn aloittamiseksi uudelleen (tuomio 29.1.2026, Keladis I ja Keladis II, C‑72/24 ja C‑73/24, EU:C:2026:51, 64 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
39      Nyt käsiteltävässä asiassa pääasian vastaajat eivät muodollisesti vaatineet asian käsittelyn kirjallisen tai suullisen vaiheen uudelleen aloittamista unionin tuomioistuimessa, mutta ne väittivät kuitenkin tämän tuomion 36 kohdassa mainittujen huomautustensa 9.4 kohdassa, ettei niillä ollut ennakkoratkaisua pyytäneessä tuomioistuimessa eikä unionin tuomioistuimessa käydyssä menettelyssä mahdollisuutta ottaa kantaa julkisasiamiehen ratkaisuehdotuksen kohteena olevaan oikeuskysymykseen eli kysymykseen siitä, onko unionin oikeuden väitettyä rikkomista pidettävä ilmeisenä käsiteltävän asian olosuhteissa.
40      Työjärjestyksensä 83 artiklan mukaan unionin tuomioistuin voi julkisasiamiestä kuultuaan milloin tahansa määrätä asian käsittelyn suullisen vaiheen aloitettavaksi uudelleen erityisesti, jos unionin tuomioistuin katsoo, ettei sillä ole riittävästi tietoa asiasta, tai jos asianosainen on suullisen vaiheen päättyneeksi julistamisen jälkeen vedonnut uuteen seikkaan, joka voi olennaisesti vaikuttaa unionin tuomioistuimen ratkaisuun, taikka jos asia on ratkaistava sellaisella perusteella, josta asianosaisella tai Euroopan unionin tuomioistuimen perussäännön 23 artiklassa tarkoitetulla osapuolella ei ole ollut tilaisuutta lausua.
41      Nyt käsiteltävässä asiassa unionin tuomioistuimella on tiedossaan kaikki tarvittavat tiedot, jotta se voi vastata ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen esittämiin kysymyksiin. Tämän tuomion 36 kohdassa mainituista pääasian vastaajien huomautuksista ei ilmene mitään uutta seikkaa, joka voisi olennaisesti vaikuttaa ratkaisuun, joka unionin tuomioistuimen on annettava nyt käsiteltävässä asiassa.
42      Näin ollen unionin tuomioistuin katsoo julkisasiamiestä kuultuaan, että asian käsittelyn suullista vaihetta ei ole määrättävä aloitettavaksi uudelleen.
Ennakkoratkaisukysymysten tarkastelu
Tutkittavaksi ottaminen
43      Saksan ja Italian hallitukset katsovat, ettei ennakkoratkaisupyyntöä voida ottaa tutkittavaksi. Maltan hallitus puolestaan katsoo, ettei ensimmäistä, toista, kolmatta ja neljättä kysymystä voida ottaa tutkittavaksi.
44      Saksan hallitus katsoo tältä osin lähinnä, että ennakkoratkaisupyynnössä on aukkoja, sillä se ei sisällä tietoja, jotka olisivat tarpeen, jotta unionin tuomioistuin voisi sekä ymmärtää pääasian asiayhteyden että varmistua siitä, että nyt käsiteltävässä asiassa on sovellettava Saksan oikeutta. Lisäksi Saksan hallitus vetoaa Maltan onnenpeleistä annetun lain 56 A §:n soveltamiseen, jonka seurauksena ”Maltalla on lainvastaista – – nostaa kanteita sellaisia onnenpelejä tarjoavia toimijoita vastaan, joilla on Maltalla myönnetty toimilupa”. Koska kyseistä lakia sovelletaan nyt käsiteltävässä asiassa – olettaen, että se on unionin oikeuden mukainen – ennakkoratkaisupyynnöllä ei ole merkitystä pääasian ratkaisemisen kannalta.
45      Italian hallitus vetoaa muun muassa 11.3.1980 annettuun tuomioon Foglia (104/79, EU:C:1980:73), jossa unionin tuomioistuin totesi, ettei sillä ollut toimivaltaa ratkaista ennakkoratkaisupyyntöä, ja katsoi, että pääasian asianosaiset pyrkivät siihen, että väkeviä viinejä koskeva Ranskan verojärjestelmä tuomittaisiin sellaisen italialaisessa tuomioistuimessa käytävän menettelyn avulla, jossa kaksi asianosaista olivat yksimielisiä saavutettavasta tuloksesta. Italian hallitus huomauttaa yhtäältä, että nyt käsiteltävässä asiassa palautuskanne on nostettu maltalaisessa tuomioistuimessa palautussaatavan luovutuksen jälkeen, vaikka saksalaiset tuomioistuimet ovat johdonmukaisesti hyväksyneet tällaiset vaatimukset, ja toisaalta, että pääasian asianosaiset ovat ”yhdessä” pyytäneet ennakkoratkaisupyynnön esittämistä, ja pääasian kantaja väittää, että tällainen ennakkoratkaisupyyntö on tarpeen ”oikeusvarmuuden ja sen liiketoimintamallin oikeudellisen selkeyden varmistamiseksi”. Italian hallitus mainitsee tältä osin erityisesti 18.12.2007 annetun tuomion ZF Zefeser (C‑62/06, EU:C:2007:811, 15 kohta), ja muistuttaa, että unionin tuomioistuimelle SEUT 267 artiklassa annettu tehtävä ei ole antaa neuvoa-antavia lausuntoja yleisluonteisista tai hypoteettisista kysymyksistä.
46      Italian hallituksen mukaan maltalaisella tuomioistuimella ei myöskään ole parhaita edellytyksiä arvioida onnenpelejä koskevan Saksan säännöstön tavoitteita tai asianmukaisia keinoja kyseisten tavoitteiden suojelemiseksi. Lisäksi, kuten 22.1.2015 annetusta tuomiosta Stanley International Betting ja Stanleybet Malta (C‑463/13, EU:C:2015:25, 51 kohta) ilmenee, onnenpelejä koskeva lainsäädäntö kuuluu aloihin, joilla on huomattavia eroja jäsenvaltioiden välillä moraalisten, uskonnollisten ja kulttuuristen näkökohtien osalta. Kyseisessä oikeuskäytännössä tarkoitetun jäsenvaltion oman ”arvoasteikon” soveltamiseksi toimivaltainen on Italian hallituksen mukaan ainoastaan sen jäsenvaltion tuomioistuin, jonka säännöstöä sovelletaan. Kaikissa tapauksissa ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen pitäisi Saksan oikeutta soveltaessaan viitata pikemminkin Saksan oikeuden tulkintaan Saksan tuomioistuimissa, jotka ovat toistuvasti katsoneet, että Saksan säännöstössä onnenpelejä koskevien palvelujen tarjoamiselle asetetut rajoitukset ovat Saksan lainsäätäjän asettamien tavoitteiden mukaisia.
47      Maltan hallitus puolestaan vetoaa muun muassa 16.12.1981 annettuun tuomioon Foglia (244/80, EU:C:1981:302) ja 21.1.2003 annettuun tuomioon Bacardi-Martini ja Cellier des Dauphins (C‑318/00, EU:C:2003:41) ja korostaa yhtäältä unionin tuomioistuimen oikeuskäytäntöä, joka koskee fiktiivisiä riita-asioita, ja toisaalta oikeuskäytäntöä, joka koskee sitä, että ennakkoratkaisupyynnöstä on ilmettävä erityisen selvästi, että jäsenvaltion tuomioistuimen on ratkaistava, onko toisen jäsenvaltion oikeus unionin oikeuden mukainen, jotta unionin tuomioistuin suostuu vastaamaan siihen. Maltan hallitus väittää erityisesti, että ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin ei ole riittävästi perustellut tätä tarvetta pääasiassa ensimmäisen, toisen, kolmannen ja neljännen kysymyksen osalta.
48      Komissio puolestaan tuo esiin, että ennakkoratkaisupyynnössä on puutteita, ja toteaa yhtäältä, että kanteen nostaminen tuomioistuimessa, jonka kantaja katsoo todennäköisemmin käyttävän sille SEUT 267 artiklassa annettua mahdollisuutta, ei itsessään merkitse väärinkäyttöä. Toisaalta vaikuttaa siltä, että pääasian asianosaisten välillä on todellinen oikeusriita, kun taas se, onko Saksan säännöstö, jonka ulottuvuutta ei ole kiistetty, SEUT 56 artiklan mukainen, on selvästi tärkeä kysymys pääasian ratkaisemisen kannalta, jos oletetaan, että kyseistä säännöstöä voidaan todella soveltaa nyt käsiteltävässä asiassa.
49      Ensinnäkin on muistutettava, että vaikka kansalliset tuomioistuimet voivat vapaasti esittää unionin tuomioistuimelle kysymyksiä missä tahansa asianmukaiseksi katsomassaan oikeudenkäyntimenettelyn vaiheessa ja vaikka niiden yksinomaiseen toimivaltaan kuuluu niiden käsiteltäväksi saatetun asian erityispiirteiden perusteella harkita, onko ennakkoratkaisu tarpeen asian ratkaisemiseksi ja onko niiden unionin tuomioistuimelle esittämillä kysymyksillä merkitystä asian kannalta, tarve saada unionin oikeuden tulkinta, josta on hyötyä kyseisille tuomioistuimille, edellyttää kuitenkin sitä, että ne määrittävät tosiseikat ja oikeudelliset seikat, joihin niiden esittämät kysymykset liittyvät, tai ainakin selittävät ne tosiseikkoja koskevat lähtökohdat, joihin kysymykset perustuvat (määräys 25.3.2022, IP ym. (Pääasian tosiseikkojen paikkansapitävyyden osoittaminen), C‑609/21, EU:C:2022:232, 21 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
50      Unionin tuomioistuimen vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan unionin tuomioistuin voi jättää vastaamatta kansallisen tuomioistuimen esittämään kysymykseen vain, jos on ilmeistä, että pyydetyllä unionin oikeuden tulkinnalla ei ole mitään yhteyttä pääasian tosiseikkoihin tai kohteeseen, tai jos kyseinen ongelma on luonteeltaan hypoteettinen taikka jos unionin tuomioistuimella ei ole tiedossaan niitä tosiseikkoja ja oikeudellisia seikkoja, jotka ovat tarpeen, jotta se voisi antaa hyödyllisen vastauksen esitettyihin kysymyksiin. Ei kuitenkaan voida edellyttää, että ennen asian saattamista unionin tuomioistuimen käsiteltäväksi ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen olisi toteutettava kaikki ne tosiseikkoja koskevat toteamukset ja oikeudelliset arvioinnit, jotka sen on tuomiovaltansa käytön yhteydessä toteutettava. On nimittäin riittävää, että pääasiassa käsiteltävän riidan kohde ja sen merkitys unionin oikeusjärjestykselle käyvät ilmi ennakkoratkaisupyynnöstä (ks. vastaavasti määräys 25.3.2022, IP ym. (Pääasian tosiseikkojen paikkansapitävyyden osoittaminen), C‑609/21, EU:C:2022:232, 24 ja 25 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
51      Tässä yhteydessä on todettava, että – kuten tämän tuomion 24 kohdassa todetaan – unionin tuomioistuimelle esitettyyn selvennyspyyntöön antamassaan vastauksessa ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin mainitsi muun muassa seikat, joiden perusteella se päätyi katsomaan, että Saksan oikeutta voitiin soveltaa pääasiassa, ja täsmensi, ettei Maltan onnenpelilakia voitu soveltaa pääasiassa.
52      Kun siis otetaan huomioon ennakkoratkaisupyyntöön sisältyvät tiedot, sellaisina kuin ne on vahvistettu ja niitä on täsmennetty kyseisen tuomioistuimen kyseiseen selvennyspyyntöön antamassa vastauksessa, ei ole ilmeistä, että pyydetyllä unionin oikeuden tulkitsemisella ei olisi yhteyttä pääasian kohteeseen tai että ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen ratkaistavana oleva ongelma olisi luonteeltaan hypoteettinen. Lisäksi unionin tuomioistuimella on tiedossaan tarvittavat tosiseikat ja oikeudelliset seikat, jotta se voi antaa hyödyllisen vastauksen sille esitettyihin kysymyksiin.
53      Erityisesti on todettava yhtäältä, ettei mikään unionin tuomioistuimen käytettävissä olevaan asiakirja-aineistoon sisältyvä seikka anna aihetta epäillä Saksan oikeuden merkitystä pääasian ratkaisemisen kannalta.
54      Rooma I
‑asetuksen 6 artiklan 1 kohdassa säädetään, että kuluttajan elinkeinonharjoittajan kanssa tekemään sopimukseen sovelletaan sen maan lakia, jossa kuluttajan asuinpaikka on, edellyttäen, että kyseisessä säännöksessä säädettyjä seuraavia edellytyksiä noudatetaan: elinkeinonharjoittaja harjoittaa toimintaansa maassa, jossa kuluttajan asuinpaikka on, tai suuntaa millä tahansa tavalla tällaista toimintaa kyseiseen maahan tai useisiin maihin kyseinen maa mukaan lukien ja kyseinen sopimus kuuluu kyseisen toiminnan piiriin (määräys 14.3.2024, N1 Interactive, C‑429/22, EU:C:2024:245, 26 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen). Nyt käsiteltävässä asiassa ei ole kiistetty sitä, että alkuperäisen pelaajan asuinpaikka oli Saksassa, jonne pääasian vastaajat kohdistivat verkossa järjestettäviä onnenpelejä koskevan tarjontansa. Tämän seurauksena kyseisen pelaajan ja vastaajien väliseen sopimukseen sovelletaan Saksan oikeutta.
55      Kuten julkisasiamies korosti ratkaisuehdotuksensa 30 kohdassa, kyseistä päätelmää ei voi horjuttaa se, että kyseinen pelaaja on myöhemmin luovuttanut saatavansa, koska tällainen seikka ei voi muuttaa kyseisen pelaajan ja pääasian vastaajien välillä tehdyn sopimuksen luonnetta. Sama koskee sitä Saksan hallituksen kirjallisissa huomautuksissaan esiin tuomaa seikkaa, että kyseiseen sopimukseen sovellettavissa yleisissä sopimusehdoissa viitataan Maltan oikeuteen.
56      Rooma I
‑asetuksen 6 artiklan 2 kohdassa säädetään kyllä nimenomaisesti, että osapuolet voivat kyseisen asetuksen 3 artiklan mukaisesti valita kyseisen artiklan 1 kohdan alaan kuuluvaan sopimukseen sovellettavan lain edellyttäen kuitenkin, että lakiviittaus ei johda siihen, että kuluttaja menettää hänelle sellaisin säännöksin annetun suojan, joista ei voida sopimuksin poiketa sen lain mukaan, jota lakiviittauksen puuttuessa olisi sovellettu kyseisen asetuksen 6 artiklan 1 kohdan perusteella (määräys 14.3.2024, N1 Interactive, C‑429/22, EU:C:2024:245, 27 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
57      Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin, jonka toimivaltaa ratkaista pääasia asetuksen N:o 1215/2012 4, 5, 17 ja 18 artiklan nojalla ei ole kiistetty, katsoo näin ollen, että pääasian vastaajien ja alkuperäisen pelaajan tekemä sovellettavan lain valinta eli Maltan lain valinta on ristiriidassa tämän säännön kanssa, koska Saksan oikeuden, jota tällaisen valinnan puuttuessa olisi sovellettava, mukaan kyseistä sopimusta on pidettävä pätemättömänä, koska pääasiassa sovellettavan Saksan säännöstön eli vuoden 2012 GlüStV:n mukaan sen kohde oli lainvastainen.
58      Kuten julkisasiamies totesi ratkaisuehdotuksensa 31 kohdassa, sen määrittämiseksi, oliko pääasiassa kyseessä olevan sopimuksen kohde lainvastainen, on joka tapauksessa otettava huomioon sen valtion oikeudessa, jossa sopimus oli täytettävä, eli tässä tapauksessa Saksan oikeudessa säädetyt kiellot. Vaikka on totta, että pääasian vastaajat tarjosivat onnenpelejä koskevia palvelujaan Maltalta käsin, on kuitenkin niin, että kyseisiä palveluja käytti alkuperäinen pelaaja Saksassa, josta käsin hän osallistui kyseessä oleviin onnenpeleihin ja asetti kyseiset pelipanokset.
59      Vaikka toisaalta katsottaisiin, että Maltan onnenpelilain 56 A §:n soveltaminen olisi voinut tehdä esitetyistä kysymyksistä hypoteettisia, ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin täsmensi tämän tuomion 24 kohdassa tarkoitettuun selvennyspyyntöön antamassaan vastauksessa, että pääasian valittajan kanne oli nostettu 21.1.2023 eli ennen 12.6.2023, jolloin kyseinen säännös, jolla ei ole taannehtivaa vaikutusta, tuli voimaan, eikä sillä tämän vuoksi voinut olla vaikutusta pääasiassa.
60      Toiseksi oikeuskäytännöstä, johon Italian ja Maltan hallitukset ovat vedonneet, ja erityisesti 11.3.1980 annettuun tuomioon Foglia (104/79, EU:C:1980:73), 16.12.1981 annettuun tuomioon Foglia (244/80, EU:C:1981:302) ja 21.1.2003 annettuun tuomioon Bacardi-Martini ja Cellier des Dauphins (C‑318/00, EU:C:2003:41) perustuvasta oikeuskäytännöstä on riittävää todeta komission ja julkisasiamiehen ratkaisuehdotuksensa 38 ja 86–89 kohdassa esittämän tavoin, että nyt käsiteltävässä asiassa ei vaikuta siltä, että ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen kohtaama ongelma olisi hypoteettinen ja että esitettyihin kysymyksiin annettava vastaus ei näin ollen välttämättä olisi tarpeen pääasian ratkaisemiseksi tai että kyseinen oikeusriita olisi fiktiivinen.
61      Edellä esitetyn perusteella on katsottava, että ennakkoratkaisupyyntö on otettava tutkittavaksi.
Ensimmäinen, toinen ja neljäs kysymys
62      Ensimmäisellä, toisella ja neljännellä kysymyksellään, jotka on tutkittava yhdessä, ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin tiedustelee lähinnä, onko SEUT 56 artiklaa tulkittava siten, että se on esteenä kansalliselle säännöstölle, jossa kielletään kasinopelien, erityisesti peliautomaattipelien, sekä sekundaaristen arpajaisten kaltaisten vedonlyöntipelien järjestäminen verkossa, kun sen tavoitteena on ohjata ihmisten luontaista pelihimoa säänneltyihin ja valvottuihin toimintoihin sekä torjua luvattomien onnenpelien kehittymistä ja leviämistä rinnakkaismarkkinoilla, ja näin on ensinnäkin silloin, kun on olemassa huomattavaa verkossa tarjottavien peliautomaattipelien kysyntää pelaajien taholta, toiseksi, kun asianomainen jäsenvaltio sallii lisäksi samankaltaiset pelit, mukaan lukien arpajaiset, fyysisissä toimipaikoissa, kolmanneksi, kun kyseinen jäsenvaltio sallii sen, että toimiluvan saaneet toimijat tarjoavat verkossa urheilu- ja hevoskilpailujen vedonlyöntejä, sekä sen, että yksityiset toimijat välittävät valtion arpajaisten ja muiden luvanvaraisten arpajaisten tuotteita, ja neljänneksi, kun sen jäsenvaltion säännöstöllä, jossa toimijalla, joka haluaa tarjota erityisesti sekundaarisia arpajaisia koskevia palveluja, on toimilupa, pyritään samoihin tavoitteisiin kuin sen jäsenvaltion säännöstöllä, jossa asetetaan yleinen kielto tarjota tällaisia palveluja.
63      Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan toiminta, jossa käyttäjien annetaan vastiketta vastaan osallistua rahapeliin, merkitsee SEUT 56 artiklassa tarkoitettua palvelujen tarjoamista. Tällaiset palvelusuoritukset kuuluvat erityisesti kyseisen artiklan soveltamisalaan, kun palvelujen tarjoaja on sijoittautunut muuhun kuin siihen jäsenvaltioon, jossa palvelu tarjotaan muun muassa internetin välityksellä (ks. vastaavasti tuomio 8.9.2010, Carmen Media Group, C‑46/08, EU:C:2010:505, 40 ja 41 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
64      Unionin tuomioistuin on toistuvasti todennut, että jäsenvaltio, jonka alueella tällainen toimija tarjoaa tällaisia palveluja internetin välityksellä, säilyttää mahdollisuuden vaatia tätä noudattamaan lainsäädännössään tällä alalla säädettyjä rajoituksia, kunhan nämä rajoitukset täyttävät unionin oikeudesta tältä osin johtuvat edellytykset erityisesti syrjimättömyyden ja oikeasuhteisuuden suhteen (tuomio 8.9.2010, Carmen Media Group, C‑46/08, EU:C:2010:505, 44 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
65      Oikeuttamisperusteista, jotka voidaan hyväksyä palvelujen tarjoamisen vapautta rajoittavien sisäisten toimenpiteiden osalta, unionin tuomioistuin on jo useaan otteeseen todennut, että pelien ja vedonlyöntien alalla annettujen kansallisten säännöstöjen tavoitteet kokonaisuutena tarkasteltuina liittyvät useimmiten kyseisen palvelun vastaanottajien suojaamiseen sekä yleisemmin kuluttajansuojaan ja yhteiskuntajärjestyksen turvaamiseen. Unionin tuomioistuin on myös korostanut, että nämä tavoitteet kuuluvat yleistä etua koskeviin pakottaviin syihin, joilla palvelujen tarjoamisen vapauden rajoitukset voidaan oikeuttaa (tuomio 8.9.2010, Carmen Media Group, C‑46/08, EU:C:2010:505, 45 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
66      Unionin tuomioistuimen oikeuskäytännöstä ilmenee, että kunkin jäsenvaltion on arvioitava, onko tavoiteltuihin laillisiin päämääriin nähden tarpeellista kieltää tällainen toiminta kokonaan tai osittain vai onko toimintaa ainoastaan rajoitettava ja säädettävä sen valvomiseksi enemmän tai vähemmän tiukkoja valvontajärjestelyjä, ja kyseisten toimenpiteiden tarpeellisuutta ja oikeasuhteisuutta on arvioitava ottaen huomioon ainoastaan tavoitellut päämäärät ja se suojan taso, jonka kyseiset kansalliset viranomaiset haluavat turvata (ks. tuomio 8.9.2010, Carmen Media Group, C‑46/08, EU:C:2010:505, 46 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
67      Näin ollen kansallisten tuomioistuinten tehtävänä on tutkia, onko jäsenvaltion päättämä rajoitus omiaan takaamaan yhden tai useamman sillä tavoitellun, asianomaisen jäsenvaltion mainitseman päämäärän toteuttamisen ja ylittääkö se sen, mikä on tarpeen kyseisen päämäärän saavuttamiseksi (tuomio 8.9.2010, Stoß ym., C‑316/07, C‑358/07–C‑360/07, C‑409/07 ja C‑410/07, EU:C:2010:504, 78 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
68      Tässä arvioinnissa kansallisten tuomioistuinten on otettava huomioon, että onnenpelien sääntely kuuluu aloihin, joilla jäsenvaltioiden välillä on huomattavia moraalisia, uskonnollisia ja kulttuurisia eroja, ja että koska alaa ei ole yhdenmukaistettu Euroopan unionin tasolla, kunkin jäsenvaltion on arvioitava näillä aloilla omien arvojensa mukaisesti, mitä vaatimuksia kyseisten intressien suojaamiseksi on asetettava (ks. vastaavasti tuomio 24.1.2013, Stanleybet ym., C‑186/11 ja C‑209/11, EU:C:2013:33, 24 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
69      Tätä varten kansallisten tuomioistuinten on erityisesti silloin, kun niiden on – kuten pääasiassa – sovellettava toisen jäsenvaltion alaa koskevaa säännöstöä, käytettävä kaikkia käytettävissään olevia menettelyllisiä välineitä ja tarvittaessa käytettävä SEUT 267 artiklalla luotua menettelyä.
70      Oikeuskäytännön mukaan on erityisesti niin, että kun otetaan huomioon jäsenvaltioiden harkintavalta niiden määrittäessä onnenpelien alalla taattavan kuluttajien ja yhteiskuntajärjestyksen suojan tasoa, oikeasuhteisuutta koskevan kriteerin kannalta ei edellytetä, että jonkin jäsenvaltion viranomaisten säätämä rajoittava toimenpide vastaisi kaikkien jäsenvaltioiden yhteistä käsitystä kyseisen oikeutetun edun suojelemistavoista (ks. tuomio 8.9.2010, Carmen Media Group, C‑46/08, EU:C:2010:505, 104 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
71      Tässä yhteydessä on kuitenkin muistutettava, että kansallinen lainsäädäntö on omiaan takaamaan tavoitteen toteutumisen vain, jos se tosiasiallisesti vastaa tavoitteeseen johdonmukaisella ja järjestelmällisellä tavalla (tuomio 22.9.2022, Admiral Gaming Network ym., C‑475/20–C‑482/20, EU:C:2022:714, 57 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
72      Kun otetaan huomioon tämän tuomion 65 kohdassa mainittu oikeuskäytäntö, nyt käsiteltävässä asiassa on aluksi todettava, että tavoitteella, joka on ohjata ihmisten luontaista pelihimoa säänneltyihin ja valvottuihin toimintoihin sekä torjua luvattomien onnenpelien kehittymistä ja leviämistä rinnakkaismarkkinoilla, pyritään suojelemaan yhtäältä kyseessä olevien palvelujen vastaanottajia eli kuluttajia ja toisaalta yhteiskuntajärjestystä onnenpelialalla. Näin ollen sillä voidaan oikeuttaa palvelujen tarjoamisen vapauden rajoittaminen.
73      Lisäksi on huomattava, että ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin ei esitä mitään seikkaa, jolla voitaisiin osoittaa, että pääasiassa kyseessä oleva kansallinen säännöstö sisältäisi sääntöjä, jotka syrjivät muihin jäsenvaltioihin sijoittautuneita toimijoita.
74      Näiden toteamusten perusteella on seuraavaksi tutkittava yhtäältä, onko säännöstö, jolla on ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen esiin tuomat ominaispiirteet, omiaan takaamaan tämän tuomion 72 kohdassa tarkoitetun tavoitteen toteutumisen kyseessä olevan jäsenvaltion tavoitteleman suojan tasolla sekä johdonmukaisella ja järjestelmällisellä tavalla, ja toisaalta, eikö sillä ylitetä sitä, mikä on tarpeen tämän tavoitteen saavuttamiseksi.
75      Tältä osin on muistutettava, että oikeuskäytännön mukaan on niin, että sellaisten kysymysten ratkaisemisen yhteydessä, joiden tarkoituksena on antaa kansalliselle tuomioistuimelle mahdollisuus arvioida, ovatko kansalliset säännökset unionin oikeuden mukaisia, unionin tuomioistuin voi esittää unionin oikeuden tulkintaan liittyvät seikat, joiden perusteella kansallinen tuomioistuin voi ratkaista sen käsiteltäväksi saatetun oikeudellisen ongelman. Tämä pätee myös, jos on arvioitava muun jäsenvaltion kuin ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen kotijäsenvaltion säännösten yhteensoveltuvuutta unionin oikeuden kanssa (ks. tuomio 23.11.1989, Eau de Cologne & Parfümerie-Fabrik 4711, C‑150/88, EU:C:1989:594, 12 kohta; ks. myös vastaavasti ja analogisesti tuomio 8.12.2022, Luxury Trust Automobil, C‑247/21, EU:C:2022:966, 67 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
76      Ensinnäkin siitä seikasta, että pääasiassa kyseessä olevassa säännöstössä sallitaan samankaltaisten pelien, myös arpajaisten, tarjoaminen fyysisissä toimipaikoissa, on todettava, että vakiintuneesta oikeuskäytännöstä ilmenee, että internetissä tarjottavien onnenpelien ominaispiirteet voivat osoittautua sellaisten riskien lähteeksi, jotka ovat luonteeltaan erilaisia ja joilla on suurempi merkitys kuluttajien ja erityisesti nuorten ja sellaisten henkilöiden suojan kannalta, joilla on erityinen taipumus pelaamiseen tai jotka voivat kehittää tällaisen taipumuksen, verrattuna tällaisten pelien perinteisiin markkinoihin. Sen seikan lisäksi, että kuluttajan ja palvelujen tarjoajan välillä ei ole suoraa yhteyttä, internetin välityksellä tarjottavien pelien saatavuuden erityinen helppous ja jatkuvuus sekä tällaisen kansainvälisen tarjonnan mahdollisesti suuri määrä ja tiheys ympäristössä, jolle on ominaista pelaajan eristäytyneisyys, nimettömyys ja sosiaalisen kontrollin puuttuminen, ovat kaikki tekijöitä, jotka edistävät peliriippuvuuden kehittymistä ja liiallista tuhlaamista peleihin sekä tämän vuoksi niihin liittyviä negatiivisia seurauksia (ks. vastaavasti tuomio 8.9.2010, Carmen Media Group, C‑46/08, EU:C:2010:505, 103 kohta; tuomio 30.6.2011, Zeturf, C‑212/08, EU:C:2011:437, 80 kohta ja tuomio 28.2.2018, Sporting Odds, C‑3/17, EU:C:2018:130, 41 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
77      Kun otetaan huomioon jäsenvaltioiden harkintavalta niiden määrittäessä onnenpelien alalla taattavan kuluttajien ja yhteiskuntajärjestyksen suojaamisen tasoa, voidaan lähtökohtaisesti katsoa, että kiellolla, joka koskee kaikkea onnenpelien tarjoamista internetissä, voidaan saavuttaa tämän tuomion 100 kohdassa mainitun kaltaiset hyväksyttävät päämäärät, vaikka tällaisten pelien tarjoaminen on yhä sallittua perinteisemmissä jakelukanavissa (ks. vastaavasti tuomio 8.9.2010, Carmen Media Group, C‑46/08, EU:C:2010:505, 104 ja 105 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
78      Toiseksi se ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen mainitsema seikka, jonka mukaan kyseisestä kiellosta huolimatta Saksassa on huomattavaa
verkossa tarjottavien raha-automaattipelien kysyntää
pelaajien taholta, ei voi saattaa tätä päätelmää kyseenalaiseksi. Tällaisten verkossa tarjottavien palvelujen huomattava kysyntä ei nimittäin merkitse lainkaan sitä, ettei olisi yhtä huomattavaa määrää pelaajia, jotka pääasiassa kyseessä olevan rajoittavan säännöstön vuoksi eivät käytä verkossa tarjottavia palveluja vaan siirtyvät käyttämään fyysisissä toimipaikoissa tarjottavia palveluja. Näin ollen tällaisella seikalla ei voida osoittaa, ettei pääasiassa kyseessä olevalla säännöstöllä voitaisi taata tämän tuomion 82 kohdassa tarkoitetun tavoitteen toteutumista.
79      Kolmanneksi siitä seikasta, että tietyntyyppiset verkossa järjestettävät onnenpelit eli urheilu- ja hevoskilpailujen vedonlyönti sekä valtion omien arpajaisten ja muiden luvanvaraisten arpajaisten tuotteiden välittäminen eivät kuulu pääasiassa kyseessä olevan kiellon soveltamisalaan, unionin tuomioistuin on todennut, että erityyppiset onnenpelit voivat olla huomattavan erilaisia, erityisesti niiden konkreettisten järjestämistapojen, niille ominaisten panosten ja voittojen suuruuden, mahdollisten pelaajien määrän, niiden esitystavan, järjestämistiheyden, lyhytkestoisuuden tai toistuvuuden taikka niiden pelaajissa synnyttämien reaktioiden osalta (ks. vastaavasti tuomio 8.9.2010, Carmen Media Group, C‑46/08, EU:C:2010:505, 62 kohta ja tuomio 8.9.2010, Stoß ym., C‑316/07, C‑358/07–C‑360/07, C‑409/07 ja C‑410/07, EU:C:2010:504, 95 kohta).
80      Pelkästään se, että tietyntyyppiset onnenpelit kielletään ja toisentyyppiset onnenpelit ovat julkisen monopolin alaisia tai yksityisille toimijoille myönnettäviä lupia koskevan järjestelmän alaisia, ei voi johtaa siihen, etteivät toimenpiteet, jotka vaikuttavat ensi näkemältä rajoittavimmilta ja tehokkaimmilta, olisi oikeutettuja niillä tavoiteltuihin hyväksyttäviin tavoitteisiin nähden. Tällainen oikeudellisten järjestelmien erilaisuus ei nimittäin sellaisenaan voi vaikuttaa tällaisten toimenpiteiden kykyyn saavuttaa tavoitetta torjua peliriippuvuutta ja ehkäistä sitä, että kansalaisia houkutellaan tuhlaamaan liiallisesti pelitoimintaan (tuomio 8.9.2010, Carmen Media Group, C‑46/08, EU:C:2010:505, 63 kohta).
81      Nyt käsiteltävässä asiassa urheiluvedonlyönti eroaa merkittävästi muista internetissä tarjottavista onnenpeleistä, kuten kasinopeleistä, koska yhtäältä ne on suunnattu suppeammalle pelaajien piirille ja koska toisaalta niiden pelaamistiheys riippuu siitä, miten usein urheilutapahtumia, joita ne koskevat, järjestetään. Nämä toteamukset pätevät sitäkin suuremmalla syyllä verkossa järjestettäviin hevoskilpailujen vedonlyönteihin, jotka Saksan hallituksen istunnossa esittämien lausumien mukaan muodostivat vuonna 2020 vain hyvin pienen osan merkityksellisistä markkinoista.
82      Sitä vastoin internetissä pelattavat kasinopelit voivat houkutella kaikenlaisia yleisöjä ja muun muassa erityisen nuorta yleisöä myös niiden graafisen ilmeen ja niitä koskevien yleensä yksinkertaisten sääntöjen vuoksi. Lisäksi sille, miten usein tämäntyyppisiä pelejä on mahdollista pelata, ei lähtökohtaisesti ole mitään rajoituksia.
83      Edellä 81 kohdassa urheiluvedonlyönnistä esitetty koskee vastaavasti myös yksityisten toimijoiden arpajaistuotteiden myyntiä varten harjoittamaa välitystoimintaa, erityisesti siltä osin kuin on kyse mahdollisesta pelaamistiheydestä ja tällaisten arpajaisten, joiden järjestäminen on Saksassa varattu julkisille toimijoille, järjestämistä koskevista konkreettisista yksityiskohdista.
84      Pelaajille voitonjaon varalta annettujen takuiden osalta Belgian hallitus ja pääasiallisesti Saksan hallitus ovat istunnossa sitä paitsi väittäneet, että sekundaarisia arpajaisia ei voida verrata ”primaarisiin” arpajaisiin, koska riski siitä, että suuria voittoja ei makseta, on jälkimmäisissä lähes olematon, koska mahdollisia voittoja vastaavat summat ovat lähtökohtaisesti käytettävissä ennen arvontaa.
85      Tässä yhteydessä on todettava, että ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin esittää myös kysymyksiä, jotka johtuvat siitä, että asianomainen jäsenvaltio ei näytä osoittaneen, että sillä oli ennen pääasiassa kyseessä olevan säännöstön antamista tieteellistä näyttöä, joka osoittaisi, että luvattomiin peleihin liittyy erityisiä vaaroja.
86      Tältä osin unionin tuomioistuin on todennut, että jos jäsenvaltio aikoo vedota tavoitteeseen, jolla voidaan oikeuttaa rajoittavasta kansallisesta toimenpiteestä johtuva palvelujen tarjoamisen vapauden este, sen on toimitettava tuomioistuimelle, jota on pyydetty lausumaan kysymyksestä, kaikki tiedot, joiden perusteella jälkimmäinen voi varmistaa, että toimenpide täyttää suhteellisuusperiaatteesta johtuvat edellytykset (tuomio 8.9.2010, Stoß ym., C‑316/07, C‑358/07–C‑360/07, C‑409/07 ja C‑410/07, EU:C:2010:504, 71 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
87      Unionin tuomioistuin on kuitenkin myös todennut, että mainitusta oikeuskäytännöstä ei voida päätellä, ettei jäsenvaltiolla olisi mahdollisuutta osoittaa rajoittavan sisäisen toimenpiteen täyttävän tällaiset edellytykset, pelkästään sillä perusteella, että kyseinen jäsenvaltio ei kykene toimittamaan tutkimuksia, jotka olisivat olleet kyseisen lainsäädännön antamisen perusteena (tuomio 8.9.2010, Stoß ym., C‑316/07, C‑358/07–C‑360/07, C‑409/07 ja C‑410/07, EU:C:2010:504, 72 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
88      Näin ollen tämän tuomion 85 kohdassa tarkoitettu seikka ei yksinään voi saattaa kyseenalaiseksi pääasiassa kyseessä olevan säännöstön oikeasuhteisuutta ja erityisesti sen asianmukaisuutta.
89      Lisäksi on huomautettava, että unionin tuomioistuimelle toimitetuilla tiedoilla, jotka ilmenevät muun muassa Saksan hallituksen kirjallisista huomautuksista, jotka perustuvat vuoden 2012 GlüStV:tä koskeviin virallisiin selvityksiin, pyritään osoittamaan sellaisten seikkojen olemassaolo, joilla voidaan osoittaa pääasiassa kyseessä olevan säännöstön oikeasuhteisuus ja erityisesti sen asianmukaisuus.
90      Neljänneksi ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin pyrkii selvittämään, voidaanko sekundaarisia arpajaisia koskevan kiellon kaltaista kieltoa pitää perusteltuna, jos sen jäsenvaltion säännöstöllä, jossa asianomaisella toimijalla on toimilupa, pyritään samoihin tavoitteisiin kuin kohdejäsenvaltion säännöstöllä.
91      Tältä osin on riittävää muistuttaa, että koska onnenpelien alaa koskevaa lainsäädäntöä ei ole yhdenmukaistettu unionissa ja koska eri jäsenvaltioiden säännöstöt poikkeavat huomattavasti toisistaan sääntelyllä tavoiteltujen päämäärien ja suojan tason osalta, yksinomaan sitä seikkaa, että tietty pelitoiminnan harjoittaja tarjoaa laillisesti palveluja jossakin jäsenvaltiossa, johon se on sijoittautunut ja jossa siihen lähtökohtaisesti jo sovelletaan laissa säädettyjä edellytyksiä ja jonka toimivaltaiset viranomaiset valvovat sitä, ei voida pitää riittävänä takeena siitä, että toisen jäsenvaltion kuluttajia suojataan vilpillisten menettelyjen ja rikosten vaaralta, kun otetaan huomioon vaikeudet, joita sijoittautumisjäsenvaltion viranomaisilla voi olla tällaisessa tilanteessa toimijoiden ammatillisen pätevyyden ja rehellisyyden arvioinnissa (tuomio 15.9.2011, Dickinger ja Ömer, C‑347/09, EU:C:2011:582, 96 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
92      Tästä seuraa, että vaikka katsottaisiin, että kahdella jäsenvaltiolla on onnenpelialan säännöstöjensä puitteissa samankaltaiset tai jopa täysin samanlaiset tavoitteet, kunkin niistä tavoittelema suojelun taso ja keinot sen saavuttamiseksi saattavat vaihdella, minkä lisäksi tämän tuomion edellisessä kohdassa yksilöityjen mahdollisten vaikeuksien ei voida välttämättä katsoa poistuneen.
93      Näin ollen seikat, joihin ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin vetoaa, eivät voi saattaa kyseenalaiseksi pääasiassa kyseessä olevan kaltaisen säännöstön oikeasuhteisuutta, johdonmukaisuutta tai järjestelmällisyyttä.
94      Tätä toteamusta ei voida horjuttaa pääasian vastaajien väitteellä, jonka mukaan pääasiassa kyseessä oleva kielto on voimassa rinnakkain Schleswig-Holsteinin osavaltiossa internetissä järjestettävien peliautomaattipelien osalta säädetyn konsessiojärjestelmän kanssa. Saksan hallitus myönsi istunnossa, että Schleswig-Holsteinin osavaltio liittyi vuoden 2012 GlüStV:hen vasta 9.2.2013. Se huomautti kuitenkin myös yhtäältä, että kyseisen osavaltion antamaa sallivampaa säännöstöä oli sovellettu vain lyhyen ajan, ja toisaalta, että toisin kuin Maltan hallitus väitti istunnossa, joitakin vuoden 2013 jälkeen voimassa olleita konsessioita oli rajoitettu kyseisen osavaltion alueella.
95      Kuten unionin tuomioistuin on todennut, vaikka katsottaisiinkin, että muissa osavaltioissa voimassa olevia säännöksiä sallivampien osavaltion säännösten olemassaolosta voisi mahdollisesti aiheutua haittaa kaikkien kyseisten säännösten johdonmukaisuudelle, ajallisesti ja paikallisesti rajoitetulla yhden osavaltion poikkeavalla oikeudellisella tilanteella ei voida pääasian olosuhteissa vaarantaa vakavasti kaikissa muissa osavaltioissa sovellettavien rajoitusten kykyä saavuttaa niillä tavoitellut, yleisen edun mukaiset hyväksyttävät päämäärät (ks. vastaavasti tuomio 12.6.2014, Digibet ja Albers, C‑156/13, EU:C:2014:1756, 36 kohta).
96      Kaiken edellä esitetyn perusteella ensimmäiseen, toiseen ja neljänteen kysymykseen on vastattava, että SEUT 56 artiklaa on tulkittava siten, että se ei ole esteenä kansalliselle säännöstölle, jossa kielletään kasinopelien, erityisesti peliautomaattipelien, sekä sekundaaristen arpajaisten kaltaisten vedonlyöntipelien järjestäminen verkossa, kun säännöstön tavoitteena on ohjata ihmisten luontaista pelihimoa säänneltyihin ja valvottuihin toimintoihin sekä torjua luvattomien onnenpelien kehittymistä ja leviämistä rinnakkaismarkkinoilla, vaikka
–        on huomattavaa verkossa tarjottavien peliautomaattipelien kysyntää pelaajien taholta
–        kyseinen jäsenvaltio sallii lisäksi samankaltaiset pelit, mukaan lukien arpajaiset, fyysisissä toimipaikoissa
–        kyseinen jäsenvaltio sallii sen, että toimiluvan saaneet toimijat tarjoavat verkossa urheilu- ja hevoskilpailujen vedonlyöntejä, sekä sen, että yksityiset toimijat välittävät valtion arpajaisten ja muiden luvanvaraisten arpajaisten tuotteita
–         sen jäsenvaltion säännöstöllä, joka on myöntänyt toimiluvan toimijalle, joka aikoo tarjota erityisesti sekundaarisiin arpajaisiin liittyviä palveluja, pyritään samoihin tavoitteisiin kuin sen jäsenvaltion säännöstöllä, jossa asetetaan yleinen kielto tarjota tällaisia palveluja.
Kolmas kysymys
97      Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin tiedustelee kolmannella kysymyksellään lähinnä, onko SEUT 56 artiklaa tulkittava siten, että se on esteenä sille, että tietyssä oikeusriidassa tunnustetaan verkossa tarjottavien kasinopelien kiellon oikeudelliset seuraukset, kun kyseisiin seurauksiin mahdollisesti johtavien tosiseikkojen tapahtumisajankohdan jälkeen on tehty päätös kyseisen kiellon korvaamisesta ennakkolupajärjestelmällä ja otettu käyttöön siirtymäkausi, jonka aikana hyväksytään pelitarjoukset, jotka voivat olla tulevan säännöstön mukaisia, edellyttäen, että tiettyjä vaatimuksia noudatetaan.
98      On muistutettava, että kun kansallinen tuomioistuin suorittaa oikeasuhteisuuden arvioinnin, sen on suoritettava kyseessä olevan rajoittavan säännöstön antamiseen ja täytäntöönpanoon liittyvien olosuhteiden kokonaisarviointi käyttäen lähestymistapaa, joka ei ole staattinen vaan dynaaminen siten, että sen on otettava huomioon olosuhteiden kehittyminen kyseisen säännöstön antamisen jälkeen (ks. vastaavasti tuomio 14.6.2017, Online Games ym., C‑685/15, EU:C:2017:452, 52 ja 53 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen ja määräys 18.5.2021, Fluctus ym., C‑920/19, EU:C:2021:395, 46 kohta).
99      Oikeuskäytännön mukaan pelkästään se seikka, että jäsenvaltiossa sovellettavaa säännöstöä on muutettu, ei kuitenkaan voi saattaa kyseenalaiseksi sen oikeasuhteisuutta ja johdonmukaisuutta, sellaisena kuin se oli voimassa ennen kyseistä muutosta. Kuten unionin tuomioistuin on toistuvasti todennut, onnenpelitoiminnan hallittua laajentamista koskeva politiikka, kuten kieltojärjestelmän korvaaminen ennakkolupajärjestelmällä, voi olla johdonmukainen suhteessa sekä siihen tavoitteeseen, että estetään onnenpelitoiminnan käyttö rikollisiin tai vilpillisiin tarkoituksiin, että siihen tavoitteeseen, että ehkäistään kansalaisten houkuttelemista tuhlaamaan liiallisesti pelitoimintaan ja torjutaan peliriippuvuutta, ohjaamalla kuluttajia kohti luvansaaneiden toimijoiden tarjontaa, jonka oletetaan olevan suojassa rikollisilta ja soveltuvan paremmin suojaamaan kuluttajia liialliselta tuhlaukselta ja peliriippuvuudelta
(ks. vastaavasti tuomio 28.2.2018, Sporting Odds, C‑3/17, EU:C:2018:130, 29 kohta).
100    Jotta tämä valvottavissa oleviin pelimuotoihin ohjaamista koskeva tavoite saavutettaisiin, luvan saaneiden toimijoiden on oltava luotettava mutta samalla houkutteleva vaihtoehto kielletyille toiminnoille, mikä voi merkitä muun muassa turvautumista uusiin jakelutekniikoihin (tuomio 28.2.2018, Sporting Odds, C‑3/17, EU:C:2018:130, 29 kohta). Oikeuskäytännöstä ilmenee kuitenkin, että jos jäsenvaltio ottaa käyttöön ennakolliseen hallinnolliseen lupaan perustuvan järjestelmän tietyntyyppisten onnenpelien tarjontaa varten, lupien myöntämisen on perustuttava objektiivisiin arviointiperusteisiin, jotka eivät ole syrjiviä ja jotka ovat etukäteen tiedossa, siten, että kansallisten viranomaisten harkintavallan käytölle voidaan asettaa riittävät rajat, jottei harkintavaltaa käytetä mielivaltaisesti (ks. tuomio 4.2.2016, Ince, C‑336/14, EU:C:2016:72, 55 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
101    Onnenpelitoiminnan hallitun kasvun politiikkaa voidaan pitää johdonmukaisena ainoastaan sillä edellytyksellä, että yhtäältä peleihin liittyvä rikollinen ja vilpillinen toiminta sekä toisaalta peliriippuvuus saattoivat pääasian tosiseikkojen tapahtumisaikaan olla kyseessä olevassa jäsenvaltiossa ongelma ja että luvallista ja säänneltyä toimintaa kasvattamalla voitiin helpottaa tällaista ongelmaa (ks. tuomio 28.2.2018, Sporting Odds, C‑3/17, EU:C:2018:130, 31 kohta ja tuomio 11.6.2015, Berlington Hungary ym., C‑98/14, EU:C:2015:386, 71 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
102    Kuten Saksan hallitus on sekä kirjallisissa huomautuksissaan että istunnossa todennut, juuri tällaiset olosuhteet ja erityisesti ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen mainitsema peliautomaattipelien huomattava kysyntä sekä kyseisten palvelujen ”rinnakkaismarkkinoiden” olemassaolo ovat olleet motiivina kolmannessa kysymyksessä tarkoitetuille Saksassa toteutetuille uudistuksille.
103    Näin ollen sillä, että osavaltiot ovat siirtymäkauden aikana päättäneet tämän tuomion 31 kohdassa tarkoitetulla soveltamisohjeella soveltaa voimassa olevaa säännöstöä ainoastaan sellaisiin pelien tarjoajiin, jotka eivät voi täyttää tulevan säännöstön vaatimuksia, ei voi olla vaikutusta niihin oikeudellisiin seurauksiin, joita pääasiassa kyseessä olevalla kiellolla olisi mahdollisesti katsottava olevan.
104    Yhtäältä vaikuttaa nimittäin siltä, että tällaisella siirtymäkauden poikkeusjärjestelmällä pyritään varmistamaan, että siirtyminen pääasiassa kyseessä olevasta järjestelmästä sallivampaan järjestelmään toteutetaan oikeusvarmuutta mahdollisimman hyvin kunnioittaen. Toisaalta tällaisen siirtymäjärjestelmän sovellettavuus pääasian vastaajien kaltaiseen pelien tarjoajaan voi olla pääasian kaltaisessa oikeusriidassa ainoastaan hypoteettista. Lisäksi on niin, että vaikka oletettaisiin, että kyseistä siirtymäjärjestelmää on voitu soveltaa tietyissä tapauksissa, tällainen seikka ei yksinään voi vaarantaa pääasiassa kyseessä olevan oikeudellisen järjestelmän johdonmukaisuutta ja asianmukaisuutta, eikä se ole omiaan johtamaan tavoitellun päämäärän vastaiseen lopputulokseen (ks. vastaavasti ja analogisesti tuomio 8.9.2010, Carmen Media Group, C‑46/08, EU:C:2010:505, 106 ja 110 kohta).
105    Kaiken edellä esitetyn perusteella kolmanteen kysymykseen on vastattava, että SEUT 56 artiklaa on tulkittava siten, että se ei ole esteenä sille, että tietyssä oikeusriidassa tunnustetaan verkossa tarjottavien kasinopelien kiellon oikeudelliset seuraukset, kun kyseisiin seurauksiin mahdollisesti johtavien tosiseikkojen tapahtumisajankohdan jälkeen on tehty päätös kyseisen kiellon korvaamisesta ennakkolupajärjestelmällä ja otettu käyttöön siirtymäkausi, jonka aikana hyväksytään pelitarjoukset, jotka ovat tulevan säännöstön mukaisia, edellyttäen, että tiettyjä vaatimuksia noudatetaan.
Viides ja kuudes kysymys
106    Viidennellä ja kuudennella kysymyksellään, joita on tarkasteltava yhdessä, ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin tiedustelee lähinnä, onko SEUT 56 artiklaa tulkittava siten, että se on esteenä jäsenvaltiossa asuvan kuluttajan ja verkossa tarjottavia sekundaarisia arpajaisia toisesta jäsenvaltiosta käsin tarjoavan toimijan välisen sopimuksen pätemättömyyden toteamiselle, kun ensimmäisen jäsenvaltion sääntelyn mukaan yksityisille toimijoille ei voida myöntää lupaa tällaisten vedonlyöntien järjestämiseen.
107    Kuten tämän tuomion 22 kohdassa todetaan, ennakkoratkaisupyynnöstä ilmenee, että pääasiassa kyseessä olevan säännöstön, sellaisena kuin Saksan tuomioistuimet ovat sitä tulkinneet, mukaan sekundaaristen arpajaisten katsotaan olevan pelkkiä internetissä järjestettäviä vedonlyöntejä, jotka kuuluvat näin ollen pääasiassa sovellettavan verkossa tarjottavien onnenpelien kiellon soveltamisalaan.
108    Näin ollen sillä seikalla, että pääasiassa kyseessä olevan säännöstön mukaan arpajaisten järjestäminen on varattu julkisille toimijoille, ei voi olla mitään vaikutusta pääasian ratkaisuun. Ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen mukaan kyseinen riita-asia koskee nimittäin yhtäältä vain alkuperäisen pelaajan sekundaarisiin arpajaisiin osallistumisen yhteydessä menettämiä pelipanoksia, ja toisaalta Saksan hallituksen sekä kirjallisissa huomautuksissaan että istunnossa esittämien selitysten mukaan tällaisten arpajaisten järjestäminen ja välittäminen oli kyseisen säännöstön mukaan kiellettyä kaikilta toimijoilta eikä ainoastaan toimijoilta, jotka eivät ole valtion määräysvallassa.
109    Kaiken edellä esitetyn perusteella viidenteen ja kuudenteen kysymykseen on vastattava, että SEUT 56 artiklaa on tulkittava siten, että se ei ole esteenä jäsenvaltiossa asuvan kuluttajan ja verkossa järjestettäviin sekundaarisiin arpajaisiin liittyviä palveluja toisesta jäsenvaltiosta käsin tarjoavan toimijan välisen sopimuksen pätemättömyyden toteamiselle, kun ensimmäisen jäsenvaltion sääntelyn mukaan yksityisille toimijoille ei voida myöntää lupaa tällaisten vedonlyöntien järjestämiseen.
Seitsemäs kysymys
110    Seitsemännellä kysymyksellään ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin tiedustelee lähinnä, onko SEUT 56 artiklaa ja oikeuden väärinkäytön kieltoa koskevaa periaatetta tulkittava siten, että ne ovat esteenä sille, että kuluttaja, joka on osallistunut asuinjäsenvaltiostaan käsin sellaisen toimijan, jolla ei ole kyseisen jäsenvaltion myöntämää toimilupaa mutta jolla on toisen jäsenvaltion myöntämä toimilupa, internetissä tarjoamiin onnenpeleihin, nostaa kyseistä toimijaa vastaan siviilikanteen käyttämiensä pelipanosten palauttamiseksi sovellettavan sopimusoikeuden mukaisesti kyseessä olevan onnenpelisopimuksen pätemättömyyden perusteella.
111    Tältä osin on todettava, kuten julkisasiamies totesi ratkaisuehdotuksensa 30 kohdassa, että kysymys siitä, onko tietty sopimus pätemätön, kun sen kohde on lainvastainen, ja seuraako tästä pätemättömyydestä kummallekin osapuolelle oikeus saada takaisin edut, jotka se on saanut kyseisen sopimuksen perusteella, kuuluu kyseiseen sopimukseen Rooma I
‑asetuksen 10 artiklan 1 kohdan ja 12 artiklan 1 kohdan e alakohdan nojalla sovellettavan oikeuden alaan. Kuten tämän tuomion 53–58 kohdasta ilmenee, nyt käsiteltävässä asiassa alkuperäisen pelaajan ja pääasian vastaajien väliseen sopimukseen sovelletaan Saksan oikeutta.
112    Kuten julkisasiamies totesi ratkaisuehdotuksensa 93 kohdassa, on lisäksi niin, että koska – kuten ensimmäisestä kuudenteen kysymykseen esitetyistä seikoista ilmenee – SEUT 56 artiklaa on tulkittava siten, että se ei ole esteenä ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen kuvaileman kaltaiselle säännöstölle, alkuperäisen pelaajan ja pääasian vastaajien välillä tehdyn sopimuksen, jonka perusta on kyseisen säännöstön mukaan lainvastainen, kaltaisen sopimuksen pätemättömyys ei voi merkitä palvelujen tarjoamisen vapauden erillistä rajoitusta, joka edellyttäisi sopimuksen lainmukaisuuden arvioimista erikseen, vaan pätemättömyys on kyseisen sopimuksen lainvastaisuuden välttämätön seuraus.
113    Lisäksi unionin tuomioistuimen vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan oikeussubjektit eivät saa vedota unionin oikeusnormeihin vilpillisesti tai käyttää niitä väärin (tuomio 28.7.2016,
Kratzer, C‑423/15, EU:C:2016:604, 37 kohta). Kuten julkisasiamies totesi ratkaisuehdotuksensa 94 kohdassa, pääasiassa nostettu palauttamiskanne ei kuitenkaan perustu unionin oikeuteen vaan kokonaisuudessaan Saksan oikeuteen.
114    Vaikka ei voidakaan sulkea pois sitä, että pääasiassa kyseessä olevan kaltaisessa tapauksessa pelaaja on voinut käyttää pääasian vastaajien kaltaisen yrityksen tarjoamia palveluja, vaikka hän on täysin tietoinen kyseiseen oikeusriitaan sovellettavan kaltaisesta kiellosta ja sen mahdollisista seurauksista, tällainen kysymys voidaan ratkaista ainoastaan sovellettavan kansallisen oikeuden perusteella.
115    Edellä esitetyn perusteella seitsemänteen kysymykseen on vastattava, että SEUT 56 artiklaa ja oikeuden väärinkäytön kieltoa koskevaa periaatetta on tulkittava siten, että ne eivät ole esteenä sille, että kuluttaja, joka on osallistunut asuinjäsenvaltiostaan käsin sellaisen toimijan, jolla ei ole kyseisen jäsenvaltion myöntämää toimilupaa mutta jolla on toisen jäsenvaltion myöntämä toimilupa, internetissä tarjoamiin onnenpeleihin, nostaa kyseistä toimijaa vastaan siviilikanteen käyttämiensä pelipanosten palauttamiseksi sovellettavan sopimusoikeuden mukaisesti kyseessä olevan onnenpelisopimuksen pätemättömyyden perusteella.
Oikeudenkäyntikulut
116    Pääasian asianosaisten osalta asian käsittely unionin tuomioistuimessa on välivaihe kansallisessa tuomioistuimessa vireillä olevan asian käsittelyssä, minkä vuoksi kansallisen tuomioistuimen asiana on päättää oikeudenkäyntikulujen korvaamisesta. Oikeudenkäyntikuluja, jotka ovat aiheutuneet muille kuin näille asianosaisille huomautusten esittämisestä unionin tuomioistuimelle, ei voida määrätä korvattaviksi.
Näillä perusteilla unionin tuomioistuin (viides jaosto) on ratkaissut asian seuraavasti:
1)      SEUT 56 artiklaa on tulkittava siten, että se ei ole esteenä kansalliselle säännöstölle, jossa kielletään kasinopelien, erityisesti peliautomaattipelien, sekä arpajaisten tuloksia koskevan verkossa järjestettävän vedonlyönnin kaltaisten vedonlyöntipelien järjestäminen verkossa, kun säännöstön tavoitteena on ohjata ihmisten luontaista pelihimoa säänneltyihin ja valvottuihin toimintoihin sekä torjua luvattomien onnenpelien kehittymistä ja leviämistä rinnakkaismarkkinoilla, vaikka
–        on verkossa tarjottavien peliautomaattipelien huomattavaa kysyntää pelaajien taholta
–        kyseinen jäsenvaltio sallii lisäksi samankaltaiset pelit, mukaan lukien arpajaiset, fyysisissä toimipaikoissa
–        kyseinen jäsenvaltio sallii sen, että toimiluvan saaneet toimijat tarjoavat verkossa urheilu- ja hevoskilpailujen vedonlyöntejä, sekä sen, että yksityiset toimijat välittävät valtion arpajaisten ja muiden luvanvaraisten arpajaisten tuotteita, ja
–        sen jäsenvaltion säännöstöllä, joka on myöntänyt toimiluvan toimijalle, joka aikoo tarjota erityisesti arpajaisten tuloksia koskevaan verkossa järjestettävään vedonlyöntiin liittyviä palveluja, pyritään samoihin tavoitteisiin kuin sen jäsenvaltion säännöstöllä, jossa asetetaan yleinen kielto tarjota tällaisia palveluja.
2)      SEUT 56 artiklaa on tulkittava siten, että se ei ole esteenä sille, että tietyssä oikeusriidassa tunnustetaan verkossa tarjottavien kasinopelien kiellon oikeudelliset seuraukset, kun kyseisiin seurauksiin mahdollisesti johtavien tosiseikkojen tapahtumisajankohdan jälkeen on tehty päätös kyseisen kiellon korvaamisesta ennakkolupajärjestelmällä ja otettu käyttöön siirtymäkausi, jonka aikana hyväksytään pelitarjoukset, jotka ovat tulevan säännöstön mukaisia, edellyttäen, että tiettyjä vaatimuksia noudatetaan.
3)      SEUT 56 artiklaa on tulkittava siten, että se ei ole esteenä jäsenvaltiossa asuvan kuluttajan ja arpajaisten tuloksia koskevaan verkossa järjestettävään vedonlyöntiin liittyviä palveluja toisesta jäsenvaltiosta käsin tarjoavan toimijan välisen sopimuksen pätemättömyyden toteamiselle, kun ensimmäisen jäsenvaltion sääntelyn mukaan yksityisille toimijoille ei voida myöntää lupaa tällaisten vedonlyöntien järjestämiseen.
4)      SEUT 56 artiklaa ja oikeuden väärinkäytön kieltoa koskevaa periaatetta on tulkittava siten, että ne eivät ole esteenä sille, että kuluttaja, joka on osallistunut asuinjäsenvaltiostaan käsin sellaisen toimijan, jolla ei ole kyseisen jäsenvaltion myöntämää toimilupaa mutta jolla on toisen jäsenvaltion myöntämä toimilupa, internetissä tarjoamiin onnenpeleihin, nostaa kyseistä toimijaa vastaan siviilikanteen käyttämiensä pelipanosten palauttamiseksi sovellettavan sopimusoikeuden mukaisesti kyseessä olevan onnenpelisopimuksen pätemättömyyden perusteella.
Allekirjoitukset
*      Oikeudenkäyntikieli: englanti.