62023CC0790
NÁVRHY GENERÁLNEHO ADVOKÁTA
JEAN RICHARD DE LA TOUR
prednesené 30. apríla 2025 (
1
)
Vec C‑790/23 [Qassioun] (
i
)
X
proti
Maahanmuuttovirasto
[návrh na začatie prejudiciálneho konania, ktorý podal Korkein hallinto‑oikeus (Najvyšší správny súd, Fínsko)]
„Návrh na začatie prejudiciálneho konania – Azylová politika – Nariadenie (EÚ) č. 604/2013 – Kritériá a mechanizmy na určenie členského štátu zodpovedného za posúdenie žiadosti o medzinárodnú ochranu – Článok 18 – Povinnosti zodpovedného členského štátu – Povinnosť prijať späť žiadateľa o medzinárodnú ochranu, ktorého ‚žiadosť bola zamietnutá‘ – Žiadosť podaná v členskom štáte, ktorý podlieha nariadeniu č. 604/2013, ale nie je viazaný smernicami 2011/95/EÚ a 2013/32/EÚ – Štátny príslušník tretej krajiny, ktorému Dánske kráľovstvo odňalo dočasnú ochranu priznanú v súlade s vnútroštátnym právom – Pojem ‚žiadosti [o medzinárodnú ochranu, ktoré] boli zamietnuté‘“
I. Úvod
1.
Tento návrh na začatie prejudiciálneho konania opäť poskytuje Súdnemu dvoru príležitosť rozhodnúť o rozsahu dôsledkov diferencovanej účasti Dánskeho kráľovstva na pravidlách tvoriacich spoločný európsky azylový systém (SEAS) (
2
).
2.
Pokiaľ ide o tretiu časť hlavy V Zmluvy o FEÚ, do ktorej patria najmä politiky vzťahujúce sa na hraničné kontroly, azyl a prisťahovalectvo, tento členský štát má totiž na základe Protokolu (č. 22) o postavení Dánska, ktorý tvorí prílohu k Zmluve o EÚ a Zmluve o FEÚ, osobitné postavenie, ktoré ho odlišuje od ostatných členských štátov. Hoci sa podľa medzinárodnej dohody s Európskou úniou (
3
) tento členský štát zaviazal uplatňovať nariadenie (EÚ) č. 604/2013 (
4
), nie je viazaný súvisiacimi smernicami 2011/95/EÚ (
5
) a 2013/32/EÚ (
6
). Tento členský štát teda v rámci posudzovania žiadostí o medzinárodnú ochranu, ktoré sú mu predložené v súlade s ustanoveniami jeho vnútroštátneho práva, prijíma rozhodnutia podľa hmotnoprávnych podmienok a procesných postupov, ktoré sú preň špecifické.
3.
Návrh na začatie prejudiciálneho konania bol podaný v rámci sporu medzi sýrskou štátnou príslušníčkou a Maahanmuuttovirasto (Národný imigračný úrad, Fínsko) (ďalej len „fínsky imigračný úrad“), na ktorý podala žiadosť o medzinárodnú ochranu, keď jej bola bezprostredne predtým odňatá dočasná ochrana poskytnutá Dánskym kráľovstvom. Fínsky imigračný úrad zamietol jej žiadosť ako neprípustnú z dôvodu, že členským štátom zodpovedným na posúdenie tejto žiadosti je Dánske kráľovstvo, ktoré navyše súhlasilo s jej prijatím späť na základe článku 18 ods. 1 písm. d) nariadenia Dublin III. Korkein hallinto‑oikeus (Najvyšší správny súd, Fínsko), vnútroštátny súd, ktorý podal návrh na začatie prejudiciálneho konania, spochybňuje právny základ, z ktorého vychádza toto prijatie žiadateľa späť, z dôvodu, že toto ustanovenie sa vzťahuje na štátnych príslušníkov tretej krajiny, „ktorých žiadosti boli zamietnuté a ktorí podali žiadosť v inom členskom štáte“, čo nezodpovedá jej situácii.
4.
Súdny dvor už mal príležitosť rozhodnúť, že členský štát, v ktorom osoba podala novú žiadosť o medzinárodnú ochranu, môže požiadať Dánske kráľovstvo o jej prijatie späť, ak sú splnené podmienky uvedené v článku 18 ods. 1 písm. d) nariadenia Dublin III. (
7
) V prejednávanom prípade má Súdny dvor určiť, či sú takéto podmienky skutočne splnené v situácii, keď Dánske kráľovstvo nezamietlo v pravom zmysle slova predchádzajúcu žiadosť o medzinárodnú ochranu, ale odňalo dočasnú ochranu, ktorú jej predtým poskytlo podľa svojho vnútroštátneho práva.
5.
Z dôvodov, ktoré teraz vysvetlím, zastávam názor, že Dánske kráľovstvo nemožno považovať za zodpovedný členský štát, ktorý je viazaný povinnosťou prijať žiadateľa späť podľa článku 18 ods. 1 písm. d) nariadenia Dublin III. Účinné uplatňovanie tohto nariadenia vo vzťahu k Dánskemu kráľovstvu síce svedčí v prospech širokého výkladu podmienok uplatňovania tohto ustanovenia. Ako však vysvetlím, tento výklad podľa môjho názoru naráža na význam a rozsah pôsobnosti pravidiel a pojmov, ktoré normotvorca Únie zosúladil v smerniciach 2011/95 a 2013/32, na ktorých je založené nariadenie Dublin III, a v širšom zmysle SEAS.
II. Právny rámec
A.
Právo Únie
1. Dohoda medzi Úniou a Dánskom
6.
V rámci dohody medzi Úniou a Dánskom, ktorá bola v mene Únie schválená rozhodnutím 2006/188/ES (
8
), sa Únia a Dánske kráľovstvo dohodli okrem iného na rozšírení uplatňovania nariadenia (ES) č. 343/2003 (
9
)„v rámci medzinárodného práva“ na svoje vzájomné vzťahy. Následne tento členský štát v súlade s článkom 3 ods. 2 tejto dohody oznámil Európskej komisii svoje rozhodnutie uplatňovať „zmenu“ tohto nariadenia, ktorú predstavuje nariadenie Dublin III.
7.
V jedenástom odseku preambuly dohody medzi Úniou a Dánskom sa uvádza, že „Súdny dvor [Európskej únie] by mal mať právne prostriedky na zabezpečenie jednotného použitia a jednotného výkladu tejto dohody vrátane ustanovení nariadení a akýchkoľvek vykonávacích opatrení [Únie], ktoré sú súčasťou tejto dohody“.
8.
Článok 1 tejto dohody, nazvaný „Účel“, stanovuje:
„1.   Účelom tejto dohody je použitie ustanovení [nariadenia Dublin III]… a [jeho] vykonávacích opatrení na vzťahy medzi [Úniou] a Dánskom v súlade s článkom 2 ods. 1 a 2.
2.   Cieľom zmluvných strán je dospieť k jednotnému uplatneniu a výkladu ustanovení [tohto nariadenia] a [jeho] vykonávacích opatrení vo všetkých členských štátoch.
…“
9.
Článok 2 ods. 1 uvedenej dohody stanovuje:
„Ustanovenia [nariadenia Dublin III]… sa budú v rámci medzinárodného práva vzťahovať na vzťahy medzi [Úniou] a Dánskom.“
2. Nariadenie Dublin III
10.
Článok 2 písm. b) a d) nariadenia Dublin III stanovuje:
„Na účely tohto nariadenia:
…
b)
‚žiadosť o medzinárodnú ochranu‘ je žiadosť o medzinárodnú ochranu v zmysle článku 2 písm. h) smernice [2011/95] (
10
);
…
d)
‚posúdenie žiadosti o medzinárodnú ochranu‘ je akékoľvek posúdenie žiadosti o medzinárodnú ochranu, alebo rozhodnutie alebo rozsudok o žiadosti o medzinárodnú ochranu uskutočnené alebo prijaté príslušnými orgánmi v súlade so smernicou [2013/32] a smernicou [2011/95], s výnimkou postupov na určenie zodpovedného členského štátu podľa tohto nariadenia“.
11.
Článok 3 tohto nariadenia s názvom „Prístup k postupu posudzovania žiadosti o medzinárodnú ochranu“ stanovuje:
„1.   Členské štáty posúdia každú žiadosť o medzinárodnú ochranu, ktorú podá štátny príslušník tretej krajiny alebo osoba bez štátnej príslušnosti na území ktoréhokoľvek z nich, ako aj na hranici alebo v tranzitnom priestore. Žiadosť posúdi jeden členský štát, a to ten, ktorý je podľa kritérií stanovených v kapitole III označený ako zodpovedný.
2.   Keď nie je možné určiť žiaden zodpovedný členský štát na základe kritérií uvedených v tomto nariadení, je za jej posúdenie zodpovedný prvý členský štát, v ktorom bola žiadosť o medzinárodnú ochranu podaná.
…“
12.
V článku 18 tohto nariadenia sú „povinnosti zodpovedného členského štátu“ vymenované takto:
„1.   Členský štát zodpovedný podľa tohto nariadenia je povinný:
…
d)
… prijať späť štátneho príslušníka tretej krajiny alebo osobu bez štátnej príslušnosti, ktorých žiadosti boli zamietnuté a ktorí podali žiadosť v inom členskom štáte alebo ktorí sa nachádzajú na území iného členského štátu bez povolenia na pobyt.
2.   …
V prípadoch spadajúcich do rozsahu pôsobnosti odseku 1 písm. d), keď sa žiadosť zamietla len v prvostupňovom konaní, zodpovedný členský štát zabezpečí, aby sa dotknutej osobe umožnilo podať účinný opravný prostriedok…“
B.
Fínske právo
13.
Podľa § 103 ods. 2 ulkomaalaislaki (301/2004) [zákon o cudzincoch (č. 301/2004)] z 30. apríla 2004 možno žiadosť o medzinárodnú ochranu zamietnuť ako neprípustnú, ak žiadateľa možno premiestniť do iného členského štátu, ktorý je zodpovedný za posúdenie tejto žiadosti podľa nariadenia Dublin III.
C.
Dánske právo
14.
Ustanovenie § 7 ods. 1 až 3 udlændingeloven (zákon o cudzincoch) v znení uplatniteľnom na skutkové okolnosti vo veci samej (
11
) stanovuje:
„1.   Cudzincovi sa udelí povolenie na prechodný pobyt na základe žiadosti, ak sa na neho vzťahuje Dohovor o právnom postavení utečencov[ (
12
)].
2.   Cudzincovi sa udelí povolenie na prechodný pobyt na základe žiadosti, ak mu po návrate do krajiny pôvodu hrozí trest smrti, mučenie alebo neľudské či ponižujúce zaobchádzanie alebo trest. Za žiadosť podľa prvej vety sa považuje aj žiadosť o udelenie povolenia na prechodný pobyt podľa odseku 1.
3.   V prípadoch uvedených v odseku 2, ak je riziko trestu smrti alebo mučenia alebo neľudského či ponižujúceho zaobchádzania alebo trestu spojené s mimoriadne závažnou situáciou v krajine pôvodu, ktorá sa vyznačuje svojvoľným násilím a útokmi na civilné obyvateľstvo, sa povolenie na prechodný pobyt vydá na základe žiadosti. Žiadosť podľa prvej vety sa považuje aj za žiadosť o povolenie na pobyt podľa odsekov 1 a 2.“
15.
Ustanovenie § 11 ods. 2 dánskeho zákona o cudzincoch stanovuje:
„Povolenie na pobyt na dobu určitú udelené s možnosťou trvalého pobytu sa predĺži na základe žiadosti, ak nejestvujú dôvody na odňatie povolenia na pobyt… Udlændingestyrelsen [cudzinecký úrad, Dánsko (
13
)] rozhodne ex offo o dočasnom predĺžení povolení na prechodný pobyt uvedených v § 7…, ak naďalej existujú dôvody, pre ktoré boli pôvodne udelené. …“
III. Skutkové okolnosti sporu vo veci samej a prejudiciálna otázka
16.
Dňa 1. júla 2016 podala odvolateľka, sýrska štátna príslušníčka, dánskym orgánom žiadosť o medzinárodnú ochranu.
17.
Dňa 29. augusta 2016 jej bolo vydané povolenie na pobyt na základe priznania dočasnej ochrany podľa § 7 ods. 3 dánskeho zákona o cudzincoch. Toto povolenie na pobyt nadobudlo platnosť v deň vydania a pôvodne platilo jeden rok. Neskôr ho dánsky cudzinecký úrad z vlastného podnetu niekoľkokrát predĺžil na rovnaké obdobie. Dňa 17. novembra 2020 však tento úrad opäť z vlastného podnetu rozhodol o nepredĺžení platnosti tohto povolenia v zmysle § 11 ods. 2 tohto zákona preto, lebo dôvody na jeho vydanie pominuli. Flygtningenævnet (Komisia pre utečencov, Dánsko) potvrdila toto rozhodnutie 2. júla 2021 a nariadila odvolateľke, aby do jedného mesiaca opustila Dánsko.
18.
Dňa 27. júla 2021 podala odvolateľka žiadosť o medzinárodnú ochranu vo Fínsku.
19.
Dňa 29. júla 2021 predložil fínsky imigračný úrad, ktorý je vo Fínsku príslušným orgánom na posúdenie tejto žiadosti, Dánskemu kráľovstvu dožiadanie o prijatie odvolateľky späť podľa článku 18 ods. 1 písm. d) nariadenia Dublin III. Dňa 5. augusta 2021 Dánsko akceptovalo toto dožiadanie.
20.
Dňa 12. novembra 2021 fínsky imigračný úrad zamietol žiadosť odvolateľky o medzinárodnú ochranu ako neprípustnú z dôvodu, že za posúdenie tejto žiadosti je zodpovedné Dánske kráľovstvo, čím zabezpečil jej odovzdanie do tohto členského štátu a uložil jej zákaz vstupu do Fínska na dva roky.
21.
Odvolateľka podala odvolanie proti tomuto rozhodnutiu na Helsingin hallinto‑oikeus (Správny súd Helsinki, Fínsko), ktorý ho zamietol. Následne požiadala o povolenie na podanie kasačného opravného prostriedku na Korkein hallinto‑oikeus (Najvyšší správny súd).
22.
Na podporu tejto žiadosti okrem iného tvrdí, že rozhodnutie, ktorým fínsky imigračný úrad zamietol jej žiadosť o medzinárodnú ochranu ako neprípustnú, je v rozpore s právom Únie.
23.
Vnútroštátny súd sa v podstate zamýšľa nad tým, či sú splnené podmienky na vznik povinnosti prijať žiadateľa späť podľa článku 18 ods. 1 písm. d) nariadenia Dublin III, a konkrétne, či môže prvá žiadosť o medzinárodnú ochranu, ktorú odvolateľka podala v Dánsku, patriť medzi „žiadosti [o medzinárodnú ochranu, ktoré] boli zamietnuté“ príslušným dánskym orgánom v zmysle tohto ustanovenia.
24.
V prvom rade vnútroštátny súd v tejto súvislosti poukazuje na to, že v odpovedi na predmetnú žiadosť bolo spočiatku prijatých viacero čiastočne kladných rozhodnutí, keďže dánsky cudzinecký úrad vydal odvolateľke povolenie na prechodný pobyt, ktorého platnosť následne niekoľkokrát predĺžil. Tento súd dodáva, že až neskôr bolo z podnetu tohto orgánu rozhodnuté o nepredĺžení platnosti tohto povolenia na prechodný pobyt. Tento súd si kladie otázku, či možno v takejto situácii konštatovať existenciu zamietnutia žiadosti o medzinárodnú ochranu v zmysle článku 18 ods. 1 písm. d) nariadenia Dublin III.
25.
V druhom rade sa vnútroštátny súd vzhľadom na osobitné právne postavenie Dánskeho kráľovstva domnieva, že vnútroštátne postupy uplatňované v tomto členskom štáte na posúdenie žiadostí o medzinárodnú ochranu sa líšia od postupov uplatňovaných v ostatných členských štátoch, a preto si kladie otázku, ako treba vymedziť pojem „žiadosť“.
26.
Za týchto okolností Korkein hallinto‑oikeus (Najvyšší správny súd, Fínsko) rozhodol prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru túto prejudiciálnu otázku:
„Má sa článok 18 ods. 1 písm. d) nariadenia [Dublin III] vykladať v tom zmysle, že zamietnutie žiadosti v zmysle tohto ustanovenia môže vyplývať z nepredĺženia platnosti povolenia na prechodný pobyt, ktoré Dánsko predtým udelilo dotknutej osobe na základe existencie potreby ochrany, ak rozhodnutie o nepredĺžení platnosti povolenia nebolo vydané v nadväznosti na žiadosť dotknutej osoby, ale z podnetu orgánu?“
27.
Písomné pripomienky predložili fínsky imigračný úrad, fínska, dánska, nemecká, holandská a švajčiarska vláda, ako aj Komisia. Títo účastníci konania a dotknuté subjekty (s výnimkou holandskej a švajčiarskej vlády), ku ktorým sa pripojila odvolateľka, sa zúčastnili na pojednávaní, ktoré sa konalo 29. januára 2025, počas ktorého odpovedali aj na otázky položené Súdnym dvorom v rámci ústneho konania.
IV. Analýza
28.
Vnútroštátny súd sa svojou prejudiciálnou otázkou v podstate pýta Súdneho dvora, či sa má článok 18 ods. 1 písm. d) nariadenia Dublin III vykladať v tom zmysle, že sa vzťahuje na situáciu, keď bola štátnemu príslušníkovi tretej krajiny alebo osobe bez štátnej príslušnosti odňatá dočasná ochrana, ktorú im Dánske kráľovstvo priznalo po podaní žiadosti o medzinárodnú ochranu v súlade s vnútroštátnymi predpismi tohto členského štátu, a keď po tomto odňatí predložili žiadosť inému členskému štátu.
A.
Úvodné pripomienky
29.
Na úvod je potrebné spresniť povahu ochrany, ktorú Dánske kráľovstvo priznalo odvolateľke na viac než štyri roky na základe § 7 ods. 3 dánskeho zákona o cudzincoch. Fínska vláda vo svojich pripomienkach totiž vychádza z predpokladu, že priznanie takejto ochrany treba považovať za rovnocenné s priznaním medzinárodnej ochrany.
30.
Nazdávam sa však, že tento predpoklad treba odmietnuť, lebo dočasnú ochranu udelenú odvolateľne nemožno považovať za „medzinárodnú ochranu“ v zmysle článku 2 písm. a) smernice 2011/95. Zdá sa, že odvolateľka nezískala ani postavenie utečenca v zmysle článku 2 písm. e) tejto smernice, ani doplnkovú ochranu v zmysle článku 2 písm. g) tejto smernice.
31.
Je pravda, že sa táto dočasná ochrana udeľuje na základe podmienok, ktoré sú dosť podobné podmienkam upravujúcim priznanie doplnkovej ochrany uvedeným v článku 15 tejto smernice. Ochrana upravená v § 7 ods. 3 dánskeho zákona o cudzincoch sa totiž vzťahuje na štátnych príslušníkov tretích krajín, ktorí by mohli byť vystavení trestu smrti alebo mučeniu alebo neľudskému či ponižujúcemu zaobchádzaniu alebo trestu z dôvodu všeobecnej situácie v krajine pôvodu, napríklad z dôvodu vojny. (
14
)
32.
V dvoch ohľadoch sa však od nej líši. Na jednej strane sa dočasná ochrana upravená v § 7 ods. 3 dánskeho zákona o cudzincoch priznáva podľa hmotnoprávnych podmienok a procesných postupov, ktoré sú špecifické pre dánske právo. Na druhej strane sa práva priznané osobe s takýmto postavením medzinárodnej ochrany líšia tak svojou povahou, ako aj rozsahom od práv, ktoré sa viažu k postaveniu doplnkovej ochrany a sú uvedené v kapitole VII smernice 2011/95.
33.
Pri preskúmaní otázky položenej vnútroštátnym súdom budem teda vychádzať z predpokladu, že dočasná ochrana upravená v § 7 ods. 3 dánskeho zákona o cudzincoch predstavuje iný druh ochrany, ktorý nepatrí do pôsobnosti smerníc 2011/95 a 2013/32 a ktorý je stanovený a priznávaný výlučne na základe ustanovení dánskeho práva.
B.
O veci samej
34.
Článok 18 nariadenia Dublin III vymedzuje všeobecné a osobitné povinnosti členského štátu zodpovedného za posúdenie žiadosti o medzinárodnú ochranu, ktorý je dožiadaný na účely prevzatia alebo prijatia späť žiadateľa o takúto ochranu.
35.
Povinnosti týkajúce sa tak prevzatia či prijatia tohto žiadateľa späť, ako aj spracovania jeho žiadosti o medzinárodnú ochranu závisia od dosiahnutého štádia v konaní o posúdení tejto žiadosti v tomto členskom štáte. V článku 18 ods. 1 nariadenia Dublin III sú taxatívne vymenované štyri možnosti: po prvé prevzatie žiadateľa, ktorý podal žiadosť v inom členskom štáte [bod a)], po druhé prijatie späť žiadateľa, ktorého žiadosť je v procese posudzovania v zodpovednom členskom štáte a ktorý podal žiadosť v inom členskom štáte [bod b)], po tretie prijatie späť štátneho príslušníka tretej krajiny alebo osoby bez štátnej príslušnosti, ktorí vzali späť žiadosť posudzovanú v zodpovednom členskom štáte a podali žiadosť v inom členskom štáte [bod c)], po štvrté prijatie späť štátneho príslušníka tretej krajiny alebo osoby bez štátnej príslušnosti, „ktorých žiadosti [o medzinárodnú ochranu] boli zamietnuté a ktorí podali žiadosť v inom členskom štáte“ [bod d)]. Práve táto štvrtá možnosť si vyžaduje výklad. Podľa Súdneho dvora sa článok 18 ods. 1 písm. d) nariadenia Dublin III vzťahuje najmä na prípady, v ktorých zodpovedný orgán zamietol žiadosť o medzinárodnú ochranu rozhodnutím, ktoré ešte nie je právoplatné. (
15
)
36.
Vnútroštátny súd kladie túto otázku s cieľom určiť, do akej miery možno konštatovať, že Dánske kráľovstvo zamietlo žiadosť odvolateľky o medzinárodnú ochranu v zmysle článku 18 ods. 1 písm. d) nariadenia Dublin III tým, že jej odňalo dočasnú ochranu, ktorú jej udelilo podľa svojho vnútroštátneho práva.
37.
Nenechávajú ma ľahostajným tvrdenia niektorých členských štátov, ktoré vzhľadom na osobitné právne postavenie Dánskeho kráľovstva navrhujú, aby sa znenie tohto ustanovenia vykladalo dostatočne široko s cieľom zabezpečiť účinnú účasť tohto členského štátu na nariadení Dublin III tak, aby bol zaručený potrebný účinok článku 2 dohody medzi Úniou a Dánskom. Nemecká vláda napríklad tvrdí, že reštriktívny výklad ustanovení článku 18 ods. 1 písm. d) nariadenia Dublin III by znemožnil ich uplatnenie vo vzťahu k Dánskemu kráľovstvu, a to v rozpore s možnosťou dobrovoľnej a selektívnej účasti na priestore slobody, bezpečnosti a spravodlivosti, ktorá bola tomuto členskému štátu priznaná.
38.
Podľa môjho názoru však takéto tvrdenia presahujú rámec širokého výkladu znenia článku 18 ods. 1 písm. d) nariadenia Dublin III. Aj keby sa tento výklad obmedzoval na povinnosti Dánskeho kráľovstva prevziať alebo prijať žiadateľa späť, aj tak pri nich vzniká riziko zámeny pojmov a inštitútov, ktoré boli zosúladené v smerniciach 2011/95 a 2013/32, na ktorých je založené nariadenie Dublin III.
39.
Dánska a švajčiarska vláda tak v podstate podporujú myšlienku, že Dánske kráľovstvo „dočasne“ zamietlo žiadosť o medzinárodnú ochranu, ktorú odvolateľka podala 1. júla 2016, keď jej priznalo dočasnú ochranu upravenú v dánskom vnútroštátnom práve a predĺžilo jej platnosť, a potom ju „právoplatne“ zamietlo v zmysle článku 18 ods. 1 písm. d) nariadenia Dublin III, keď 2. júla 2021 potvrdilo odňatie tejto ochrany. Podľa tohto výkladu ostávala žiadosť o medzinárodnú ochranu, na základe ktorej boli postupne prijaté jednotlivé rozhodnutia o predĺžení platnosti a následnom nepredĺžení povolenia na prechodný pobyt, nedoriešená od29. augusta 2016 do 2. júla 2021, keď bola právoplatne zamietnutá. K obdobnému záveru dospela aj nemecká vláda, ktorá sa zasa opiera o vymedzenie pojmu „späťvzatie žiadosti o medzinárodnú ochranu“ uvedené v článku 2 písm. e) nariadenia Dublin III. Podľa nej možno konštatovať, že ak odvolateľka nevzala svoju žiadosť späť, táto žiadosť fakticky platila ďalej, kým nebolo prijaté konečné rozhodnutie, napríklad preto, že viedla len k vydaniu niekoľkých po sebe nasledujúcich rozhodnutí o vydaní alebo predĺžení platnosti povolenia na prechodný pobyt. Dánska vláda okrem toho dodáva, že za daných okolností by rozhodnutie o zamietnutí žiadosti o medzinárodnú ochranu a rozhodnutie o odňatí dočasnej ochrany mali rovnaké právne účinky.
40.
Fínsky imigračný úrad nesúhlasí s týmto výkladom, pričom v prvom rade tvrdí, že samotné rozhodnutie z 29. augusta 2016, ktorým bolo odvolateľke vydané povolenie na prechodný pobyt, sa chápe ako rozhodnutie o zamietnutí žiadosti o medzinárodnú ochranu, keďže týmto rozhodnutím nebola odvolateľke priznaná nijaká medzinárodná ochrana. Podľa jeho názoru rozhodnutie o odňatí dočasnej ochrany nemá právny dosah na účely uplatnenia článku 18 nariadenia Dublin III.
41.
Holandská vláda zasa tvrdí, že pojem „žiadosti [, ktoré] boli zamietnuté“ je všeobecný výraz, ktorý sa vzťahuje na rôzne prípady, keď žiadateľ nie je alebo už nie je oprávnený na medzinárodnú ochranu.
42.
Nazdávam sa, že takéto výklady vedú k právnej zmätočnosti, a tým môžu viac ťažkostí spôsobiť, než vyriešiť.
43.
Po prvé majú za následok rozšírenie pôsobnosti článku 18 ods. 1 písm. d) nariadenia Dublin III na prípad, na ktorý sa normotvorca Únie v tomto ustanovení nezameriaval, ktorý však presne upravil v článku 12 tohto nariadenia. Článok 12 ods. 4 vložený do kapitoly III nariadenia Dublin III totiž výslovne špecifikuje podmienky, za ktorých možno členský štát, ktorý vydal žiadateľovi o medzinárodnú ochranu povolenie na pobyt, považovať za zodpovedný za posúdenie jeho žiadosti.
44.
Po druhé tieto výklady nezohľadňujú „spoločné uplatnenie“ smerníc 2011/95 a 2013/32 a nariadenia Dublin III, na ktoré Súdny dvor poukázal vo svojom rozsudku z 10. decembra 2020, Minister for Justice and Equality (Žiadosť o medzinárodnú ochranu v Írsku) (
16
). Keďže idú ďaleko nad rámec významu a rozsahu základných pojmov vymedzených v rámci týchto smerníc, predstavujú riziko zavedenia meniacej sa podmienky („žiadosti[, ktoré] boli zamietnuté“) práve v bode, kde mal normotvorca Únie v úmysle stanoviť jasnú a uplatniteľnú metódu na určenie členského štátu zodpovedného za preskúmanie žiadosti o medzinárodnú ochranu, (
17
) ktorá bude založená na objektívnych a spravodlivých kritériách ako pre členské štáty, tak aj pre dotknuté osoby v súlade s odôvodneniam 4 a 5 tohto nariadenia.
45.
Článok 2 dohody medzi Úniou a Dánskom síce stanovuje, že sa na tento členský štát vzťahujú ustanovenia nariadenia Dublin III. Z článku 1 ods. 2 tejto dohody však zároveň vyplýva, že cieľom zmluvných strán je dospieť k jednotnému uplatneniu a výkladu ustanovení nariadení Dublin III a ich vykonávacích opatrení vo všetkých členských štátoch. Podľa jedenásteho odseku preambuly tejto dohody má mať Súdny dvor právne prostriedky na zabezpečenie takejto jednotnosti.
46.
Vzhľadom na to, že podmienky na uplatnenie článku 18 ods. 1 písm. d) nariadenia Dublin III vychádzajú z pravidiel, ktoré boli zosúladené v smerniciach 2011/95 a 2013/32, konštatovanie, že za okolností, o aké ide v prejednávanej veci, Dánske kráľovstvo zamietlo žiadosť o medzinárodnú ochranu, hoci iba ukončilo platnosť vnútroštátnej ochrany, ktorú poskytlo podľa svojho vnútroštátneho práva, podľa môjho názoru narúša tento cieľ.
47.
Pojem „žiadosť o medzinárodnú ochranu“ alebo „žiadosť“ v zmysle článku 18 ods. 1 písm. d) tohto nariadenia je v skutočnosti vymedzený v článku 2 písm. b) uvedeného nariadenia, ktorý odkazuje na článok 2 písm. h) smernice 2011/95. Hoci Súdny dvor zdôraznil, že žiadosť o medzinárodnú ochranu podaná príslušným orgánom Dánskeho kráľovstva v súlade s vnútroštátnymi ustanoveniami tohto členského štátu je nepochybne „žiadosťou“ o ochranu od členského štátu, rozhodol, že takáto žiadosť nepredstavuje „žiadosť o medzinárodnú ochranu“ v zmysle tejto smernice, teda žiadosť osôb „o ktorých sa predpokladá, že požadujú postavenie utečenca alebo doplnkovú ochranu“, keďže podľa Protokolu (č. 22) o postavení Dánska, ktorý tvorí prílohu k Zmluve o EÚ a Zmluve o FEÚ, sa uvedená smernica na Dánske kráľovstvo neuplatňuje, ako sa pripomína v jej odôvodnení 51. (
18
)
48.
Z toho vyvodzujem, že ak neexistuje „žiadosť o medzinárodnú ochranu“ v zmysle smernice 2011/95 predložená Dánsku, nemohlo existovať ani rozhodnutie o zamietnutí takejto žiadosti v zmysle článku 18 ods. 1 písm. d) nariadenia Dublin III.
49.
Dodávam, že sa nestotožňujem s názorom holandskej vlády, že v tomto nariadení sa nešpecifikuje, čo sa rozumie pod výrazom „žiadosti[, ktoré] boli zamietnuté“. V článku 2 písm. d) uvedeného nariadenia je totiž pojem „preskúmanie žiadosti o medzinárodnú ochranu“ vymedzený ako „akékoľvek posúdenie žiadosti o medzinárodnú ochranu, alebo rozhodnutie alebo rozsudok o žiadosti o medzinárodnú ochranu uskutočnené alebo prijaté príslušnými orgánmi v súlade so smernicou [2013/32] a smernicou [2011/95], s výnimkou postupov na určenie zodpovedného členského štátu podľa tohto nariadenia“ (
19
). Ak sa teda rozhodnutím, pokiaľ ide o postavenie utečenca a/alebo postavenie osoby s doplnkovou ochranou, zamieta žiadosť v zmysle článku 18 ods. 1 písm. d) toho istého nariadenia, toto rozhodnutie musí byť prijaté v súlade s procesnými pravidlami a postupmi uvedenými v smernici 2013/32 a najmä v jej článku 11 ods. 2 (
20
)
50.
Za daných okolností si nemyslím, že by v prípade, o aký ide vo veci samej, bolo možné pripustiť, že konanie o žiadosti o medzinárodnú ochranu prebiehalo počas štvorročného obdobia, keď bola zamietnutá dočasne a potom právoplatne.
51.
Z uvedeného vyplýva, že rozhodnutie prijaté dánskymi orgánmi odňať odvolateľke dočasnú ochranu a povolenie na pobyt, ktoré jej boli priznané 29. augusta 2016 v súlade s ustanoveniami vnútroštátneho práva, nemožno považovať za „rozhodnutie o zamietnutí“ v zmysle článku 18 ods. 1 písm. d) nariadenia Dublin III, vzhľadom na to, že jednak z tohto rozhodnutia nevyplýva, že odvolateľka nespĺňa požadované podmienky na získanie postavenia utečenca v zmysle článku 2 písm. d), smernice 2011/95 alebo doplnkovú ochranu v zmysle článku 2 písm. f) tejto smernice, a jednak toto rozhodnutie nebolo prijaté na základe procesných ustanovení upravených v smernici 2013/32.
52.
Za týchto okolností sa nestotožňujem s tvrdením holandskej vlády, že by bol narušený cieľ nariadenia Dublin III, ak by sa druhý členský štát (v prejednávanej veci Fínska republika) stal zodpovedným za preskúmanie tejto žiadosti, hoci prvý členský štát (teda Dánske kráľovstvo) už preskúmal, či žiadateľ má (alebo už nemá) nárok na medzinárodnú ochranu. V takom prípade by fínske orgány totiž nemuseli znovu preskúmať záver, ku ktorému dospeli dánske orgány, keďže postup posudzovania žiadosti by sa riadil inými pravidlami upravenými v smerniciach 2011/95 a 2013/32 vykladaných judikatúrou Súdneho dvora, ktorými Dánske kráľovstvo nie je viazané.
53.
Vzhľadom na tieto úvahy sa nazdávam, že nemožno pripustiť, že Dánske kráľovstvo zamietlo žiadosť odvolateľky o medzinárodnú ochranu v zmysle článku 18 ods. 1 písm. d) nariadenia Dublin III.
54.
Tento záver je v súlade so záverom, ku ktorému dospel Súdny dvor v rozsudku Bundesrepublik Deutschland (Žiadosť o azyl, ktorú Dánsko zamietlo), ktorý sa týkal vykonávania smernice 2013/32.
55.
Súdny dvor totiž rozhodol, že rozhodnutie prijaté Dánskym kráľovstvom v súvislosti so žiadosťou o medzinárodnú ochranu nemožno považovať za „konečné rozhodnutie“ v zmysle článku 2 písm. e) smernice 2013/32 (
21
), teda za rozhodnutie o tom, či sa štátnemu príslušníkovi tretej krajiny alebo osobe bez štátnej príslušnosti prizná postavenie utečenca alebo postavenie osoby s doplnkovou ochranou na základe smernice 2011/95 a ktoré už nepodlieha opravnému prostriedku v rámci kapitoly V smernice 2013/32.
56.
Súdny dvor tak dospel k záveru, že existencia skoršieho rozhodnutia, ktorým bola zamietnutá žiadosť o medzinárodnú ochranu podaná tomuto členskému štátu, neumožňuje kvalifikovať žiadosť o medzinárodnú ochranu v zmysle smernice 2011/95 podanú dotknutou osobou inému členskému štátu po prijatí tohto skoršieho rozhodnutia ako „následnú žiadosť“ v zmysle článku 2 písm. q) a článku 33 ods. 2 písm. d) smernice 2013/32. (
22
) Súdny dvor v tejto súvislosti dodal, že ani dohoda medzi Úniou a Dánskom, ani možnosť, že dánska právna úprava stanovuje na účel poskytovania medzinárodnej ochrany rovnaké alebo podobné podmienky, ako sú podmienky stanovené v smernici 2011/95, nemôžu viesť k odlišnému záveru. (
23
)
57.
So zreteľom na tieto skutočnosti navrhujem, aby Súdny dvor rozhodol, že článok 18 ods. 1 písm. d) nariadenia Dublin III sa má vykladať v tom zmysle, že sa nevzťahuje na situáciu, keď bola štátnemu príslušníkovi tretej krajiny alebo osobe bez štátnej príslušnosti odňatá vnútroštátna ochrana, ktorú im Dánske kráľovstvo priznalo po podaní žiadosti o medzinárodnú ochranu v súlade s vnútroštátnymi ustanoveniami tohto členského štátu, a keď po tomto odňatí predložili žiadosť inému členskému štátu.
58.
Bude preto na príslušných fínskych orgánoch, aby určili, ktorý členský štát je podľa kritérií stanovených v kapitole III nariadenia Dublin III označený ako zodpovedný za preskúmanie žiadosti odvolateľky o medzinárodnú ochranu. (
24
) Podľa môjho názoru by príslušné fínske orgány mali najmä posúdiť, či môže Dánske kráľovstvo prevziať zodpovednosť na základe článku 12 ods. 4 tohto nariadenia v dôsledku toho, že tento členský štát v minulosti vydal odvolateľke povolenie na pobyt, alebo či naopak existujú dôvody založené na osobných alebo rodinných pomeroch odvolateľky, v dôsledku ktorých sa má Fínska republika vyhlásiť za zodpovednú za posúdenie tejto žiadosti.
V. Návrh
59.
So zreteľom na všetky vyššie uvedené úvahy navrhujem, aby Súdny dvor odpovedal na prejudiciálnu otázku, ktorú položil Korkein hallinto‑oikeus (Najvyšší správny súd, Fínsko), takto:
Článok 18 ods. 1 písm. d) nariadenia Európskeho parlamentu a Rady (EÚ) č. 604/2013 z 26. júna 2013, ktorým sa stanovujú kritériá a mechanizmy na určenie členského štátu zodpovedného za posúdenie žiadosti o medzinárodnú ochranu podanej štátnym príslušníkom tretej krajiny alebo osobou bez štátnej príslušnosti v jednom z členských štátov,
sa má vykladať v tom zmysle, že:
sa nevzťahuje na situáciu, keď bola štátnemu príslušníkovi tretej krajiny alebo osobe bez štátnej príslušnosti odňatá vnútroštátna ochrana, ktorú im Dánske kráľovstvo priznalo po podaní žiadosti o medzinárodnú ochranu v súlade s vnútroštátnymi ustanoveniami tohto členského štátu, a keď po tomto odňatí predložili žiadosť inému členskému štátu.
(
1
)	Jazyk prednesu: francúzština.
(
i
)	Názov tejto veci je fiktívny. Nezodpovedá skutočnému menu ani názvu žiadneho z účastníkov konania.
(
2
)	Pozri v tejto súvislosti rozsudok z 22. septembra 2022, Bundesrepublik Deutschland (Žiadosť o azyl, ktorú Dánsko zamietlo) [C‑497/21, ďalej len „rozsudok Bundesrepublik Deutschland (Žiadosť o azyl, ktorú Dánsko zamietlo), EU:C:2022:721].
(
3
)	Dohoda medzi [Európskou úniou] a Dánskym kráľovstvom o kritériách a mechanizmoch na určenie členského štátu, ktorý je zodpovedný za posúdenie žiadosti o azyl podanej v Dánsku alebo v ktoromkoľvek inom členskom štáte Európskej únie, a o systéme Eurodac na porovnávanie odtlačkov prstov pre účinné uplatňovanie Dublinského dohovoru (Ú. v. EÚ L 66, 2006, s. 38), ďalej len „dohoda medzi Úniou a Dánskom“.
(
4
)	Nariadenie Európskeho parlamentu a Rady z 26. júna 2013, ktorým sa stanovujú kritériá a mechanizmy na určenie členského štátu zodpovedného za posúdenie žiadosti o medzinárodnú ochranu podanej štátnym príslušníkom tretej krajiny alebo osobou bez štátnej príslušnosti v jednom z členských štátov (Ú. v. EÚ L 180, 2013, s. 31), ďalej len „nariadenie Dublin III“.
(
5
)	Smernica Európskeho parlamentu a Rady z 13. decembra 2011 o normách pre oprávnenie štátnych príslušníkov tretej krajiny alebo osôb bez štátneho občianstva mať postavenie medzinárodnej ochrany, o jednotnom postavení utečencov alebo osôb oprávnených na doplnkovú ochranu a o obsahu poskytovanej ochrany (Ú. v. EÚ L 337, 2011, s. 9).
(
6
)	Smernica Európskeho parlamentu a Rady z 26. júna 2013 o spoločných konaniach o poskytovaní a odnímaní medzinárodnej ochrany (Ú. v. EÚ L 180, 2013, s. 60).
(
7
)	Pozri rozsudok Bundesrepublik Deutschland (Žiadosť o azyl, ktorú Dánsko zamietlo) (bod 49).
(
8
)	Rozhodnutie Rady z 21. februára 2006, ktoré sa vzťahuje na uzavretie Dohody medzi [Európskou úniou] a Dánskym kráľovstvom, ktorá rozširuje na Dánsko platnosť ustanovení nariadenia Rady (ES) č. 343/2003 ustanovujúceho kritériá a mechanizmy na určenie členského štátu zodpovedného za posúdenie žiadosti o azyl podanej štátnym príslušníkom tretej krajiny v jednom z členských štátov a nariadenia Rady (ES) č. 2725/2000, ktoré sa týka zriadenia systému „Eurodac“ na porovnávanie odtlačkov prstov pre účinné uplatňovanie Dublinského dohovoru (Ú. v. EÚ L 66, 2006, s. 37).
(
9
)	Nariadenie Rady z 18. februára 2003 ustanovujúce kritériá a mechanizmy na určenie členského štátu zodpovedného za posúdenie žiadosti o azyl podanej štátnym príslušníkom tretej krajiny v jednom z členských štátov (Ú. v. EÚ L 50, 2003, s. 1; Mim. vyd. 19/006, s. 109), ďalej len „nariadenie Dublin II“. Toto nariadenie bolo zrušené nariadením Dublin III.
(
10
)	Podľa článku 2 písm. h) smernice 2011/95 „žiadosť o medzinárodnú ochranu“ znamená „požiadavku predloženú štátnym príslušníkom tretej krajiny alebo osobou bez štátneho občianstva o ochranu od členského štátu, o ktorých sa predpokladá, že požadujú postavenie utečenca alebo doplnkovú ochranu, a ktorí výslovne nepožadujú iný druh ochrany mimo rozsahu tejto smernice, o ktorú možno požiadať osobitne“.
(
11
)	Zákon v znení kodifikovanom lovbekendtgørelse nr. 1079 (kodifikačné nariadenie č. 1079) z 10. augusta 2023, ďalej len „dánsky zákon o cudzincoch“.
(
12
)	Podpísaný 28. júla 1951 v Ženeve [Zbierka zmlúv Organizácie Spojených národov, zv. 189, s. 150, č. 2545 (1954)], účinný od 22. apríla 1954 a doplnený Protokolom týkajúcim sa právneho postavenia utečencov prijatým v New Yorku 31. januára 1967, ktorý nadobudol platnosť 4. októbra 1967.
(
13
)	Ďalej len „dánsky cudzinecký úrad“.
(
14
)	Pokiaľ ide o vysvetlenie rozsahu pôsobnosti dočasnej ochrany upravenej v § 7 ods. 3 dánskeho zákona o cudzincoch, pozri najmä rozsudok Højesteret (Najvyšší súd, Dánsko) zo 6. novembra 2017, č. 107/2017.
(
15
)	Pozri rozsudok z 5. júla 2018, X (C‑213/17, EU:C:2018:538, body 31 a 32).
(
16
)	C‑616/19, EU:C:2020:1010, bod 47.
(
17
)	Pozri rozsudok z 19. decembra 2024, Tudmur (C‑185/24 a C‑189/24, EU:C:2024:1036, bod 41 a citovaná judikatúra).
(
18
)	Pozri rozsudok z 19. decembra 2024, Khan Yunis a Baabda (C‑123/23 a C‑202/23, EU:C:2024:1042, bod 60), ktorý odkazuje na rozsudok Bundesrepublik Deutschland (Žiadosť o azyl, ktorú Dánsko zamietlo) (body 35 a 43). Tento posledný spomenutý rozsudok preberá závery založené na rozsudku z 20. mája 2021, L.R. (Žiadosť o azyl, ktorú Nórsko zamietlo) (C‑8/20, EU:C:2021:404), keďže Nórske kráľovstvo je treťou krajinou uplatňujúcou nariadenie Dublin III na základe dohody medzi [Európskou úniou] a Islandskou republikou a Nórskym kráľovstvom o kritériách a mechanizmoch na určenie štátu zodpovedného za preskúmanie žiadosti o azyl podanej v členskom štáte alebo na Islande, alebo v Nórsku (Ú. v. ES L 93, 2001, s. 40; Mim. vyd. 19/004, s. 78), schválenej v mene Únie rozhodnutím Rady 2001/258/ES z 15. marca 2001 (Ú. v. ES L 93, 2001, s. 38; Mim. vyd. 19/004, s. 76).
(
19
)	Kurzívou zvýraznil generálny advokát.
(
20
)	Tento článok stanovuje, že „členské štáty… zabezpečia, aby sa v prípade zamietnutia žiadosti, pokiaľ ide o postavenie utečenca a/alebo postavenie osoby s doplnkovou ochranou, v rozhodnutí písomne uviedli skutkové a právne dôvody a informácie o tom, ako možno napadnúť zamietavé rozhodnutie. Členské štáty nie sú povinné písomne poskytnúť informácie o tom, ako napadnúť zamietavé rozhodnutie, pokiaľ boli žiadateľovi poskytnuté takéto informácie už v skoršom štádiu buď písomne, alebo elektronickými prostriedkami dostupnými žiadateľovi“.
(
21
)	Pozri rozsudok Bundesrepublik Deutschland (Žiadosť o azyl, ktorú Dánsko zamietlo) (bod 45).
(
22
)	Pozri rozsudok Bundesrepublik Deutschland (Žiadosť o azyl, ktorú Dánsko zamietlo) (bod 47).
(
23
)	Pozri rozsudok Bundesrepublik Deutschland (Žiadosť o azyl, ktorú Dánsko zamietlo) (bod 48).
(
24
)	Pozri článok 3 ods. 1 nariadenia Dublin III a rozsudok zo 16. februára 2017, C. K. a. i. (C‑578/16 PPU, EU:C:2017:127, bod 56).