62003CC0165_LT
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
I – Įžanga
1. Šioje byloje nagrinėjamas Teisingumo Teismui pagal EB 234 straipsnį pateiktas Landgericht Stuttgart
(Vokietija) prašymas priimti prejudicinį sprendimą dėl 1969 m. liepos 17 d. Europos Tarybos direktyvos 69/335/EEB dėl netiesioginių kapitalo pritraukimo mokesčių(2), iš dalies pakeistos 1985 m. birželio 10 d. Tarybos direktyva 85/303/EEB(3) (toliau – direktyva), išaiškinimo.
2. Iš esmės prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas prašo Teisingumo Teismą išaiškinti, ar nutarties, priimtos byloje Gründerzentrum (4) dėl Oberlandesgericht Karlsruhe
apygardos notarų veiklos, principai taikytini ir nagrinėjamoje byloje, t. y. Oberlandesgericht Stuttgart
apygardos notarams valstybės tarnautojams.
II – Teisinis pagrindas
Bendrijos teisės aktai
3. Direktyva siekiama skatinti laisvą kapitalo judėjimą, kuris yra viena esminių sąlygų ekonominei sąjungai, kurios savybės būtų panašios į vidaus rinkos, sukurti (pirma konstatuojamoji dalis). Tokio tikslo siekimas reiškia tai, kad netiesioginiai kapitalo pritraukimo mokesčiai turi būti suderinti (antra konstatuojamoji dalis).
4. Direktyvos 4 straipsnis numato:
„1. Kapitalo mokesčiu apmokestinami tokie sandoriai:
a) kapitalo bendrovės steigimas;
b) bendrovės, firmos, asociacijos ar juridinio asmens, kurie nėra kapitalo bendrovė, pertvarkymas į kapitalo bendrovę;
c) kapitalo bendrovės kapitalo padidinimas bet kokios rūšies turto įnašais;
d) kapitalo bendrovės turto padidinimas bet kokios rūšies turto įnašais, atsilyginant už juos ne bendrovės akcijomis (dalimis), bet tos pačios rūšies teisėmis, kaip turi dalyviai, pavyzdžiui, balsavimo teisėmis, teise į dalį pelno arba į perviršį likviduojant bendrovę;
< … >
2. Kapitalo mokesčiu gali būti apmokestinami tokie sandoriai:
a) kapitalo bendrovės kapitalo padidėjimas kapitalizuojant pelną arba iš nuolatinių ar laikinųjų rezervų;
b) kapitalo bendrovės turto padidėjimas dėl jos dalyvių teikiamų paslaugų, dėl kurių bendrovės kapitalas nepadidėja, tačiau keičiasi teisių bendrovėje struktūra arba gali padidėti bendrovės akcijų (dalių) vertė;
< … >
3. Steigimas, apibrėžtas 1 dalies a punkte, nėra suprantamas kaip kapitalo bendrovės steigiamojo dokumento arba įstatų keitimas < … > “
5. Be to, direktyvos paskutinėje konstatuojamojoje dalyje numatoma panaikinti ir kitus netiesioginius mokesčius, kurių požymiai yra tokie patys kaip ir kapitalo mokesčio. Šie draudžiami taikyti mokesčiai išvardyti 10 straipsnyje, kuriame nurodoma:
„Be kapitalo mokesčio, valstybės narės netaiko jokio kito mokesčio bendrovėms, firmoms, asociacijoms ar pelno siekiantiems juridiniams asmenims:
a) už 4 straipsnyje minimus sandorius;
b) už įnašus, paskolas arba teikiamas paslaugas, kurios yra 4 straipsnyje minimų sandorių dalis;
c) atliekant registraciją arba kitus formalumus, būtinus prieš pradedant verslą, kuriuos dėl savo teisinės formos gali privalėti atlikti bendrovė, firma, asociacija arba pelno siekiantis juridinis asmuo.“
6. Galiausiai 12 straipsnio 1 dalies e punkte nurodoma:
„1. Nepaisant 10 ir 11 straipsnių, valstybės narės gali taikyti:
< … >
e) atlygintino pobūdžio mokesčius;
< … > .“ (Pataisytas vertimas)
Nacionalinės teisės aktai
7. Pagal 1982 m. balandžio 20 d. Vokietijos įstatymo dėl ribotos atsakomybės bendrovių ( Gesetz betreffend die Gesselschaften mit beschränkter Haftung ) 2 ir paskesnius straipsnius bei 53 straipsnio 2 dalį, akcininkų sprendimas, pakeičiantis GmbH (ribotos atsakomybės bendrovės) sutartį, reikalauja notaro patvirtinimo(5) .
8. Iš Federalinio notariato kodekso ( Bundesnotarordnung ) 116 straipsnio(6), skaitomo kartu su Federalinės žemės įstatymo dėl ypatingosios teisenos ( Landesgesetz über die freiwillige Gerichtsbarkeit
)(7) 3 straipsnio 2 dalimi, matyti, kad Oberlandesgericht Stuttgart
apygardoje – skirtingai nuo likusios žemės dalies, priskiriamos Oberlandesgericht Karsluhe
apygardai – notaro veiklą vykdo ne tik notarai valstybės tarnautojai, bet ir savarankiškai dirbantys notarai.
9. Mokesčių suma, kurią gali imti notarai, yra nustatyta Federaliniame įstatyme dėl mokesčių už ypatingosios teisenos aktus ( Gesetz über die Kosten in Angelegenheiten der freiwilligen Gerichtsbarkeit
( Kostenordnung ))(8), remiantis redakcija, paskelbta trečiajame Federalinio notariato kodekso reformos įstatyme, kuriuo keičiamos įvairios įstatymo nuostatos ( Drittes Gesetz zur Änderung de Bundesnotarordnung und anderei Gesetze (9), toliau – Kostenordnung ). Šios sumos vienodai taikomos visoje Vokietijos teritorijoje tiek savarankiškai dirbantiems notarams, tiek notarams valstybės tarnautojams.
10. Pagal Federalinės žemės įstatymą dėl teismo išlaidų ( Landesjustizkostengesetz ) 12 straipsnio 1 dalies 2 sakinį ir 14 straipsnio 1 dalį notarai valstybės tarnautojai, vykdantys veiklą Oberlandesgericht Stuttgart
apygardoje, skirtingai nuo notarų valstybės tarnautojų, vykdančių veiklą Oberlandesgericht Karlsruhe
apygardoje, patys yra mokėtojų, kurie už notaro patvirtinimus turi sumokėti atitinkamus mokesčius, kreditoriai. Vadovaudamiesi regioninės teisės normomis, jie turi pervesti fiksuotą šių mokesčių dalį į žemės iždą. Pagal Landesjustizkostengesetz 15 str. 2 dalį šis iždas turi teisę tiesiogiai išskaityti mokesčius tik tokiu atveju, jei, nepaisant oficialaus įspėjimo, pervedimas neatliekamas.
11. Notaro pateikto tam tikro sandorio patvirtinimo išlaidų sąskaitos apskundimo procedūra minima Kostenordnung
156 straipsnio 1 dalyje, kurioje nurodoma:
„1. Prieštaravimai dėl išlaidų apskaičiavimo, įskaitant tuos, kurie susiję su mokėjimo pareiga ir vykdomojo įrašo vykdymu, skundo forma turi būti pateikti Landgericht, kurio apygardoje notaras turi savo biurą. Prieš priimdamas sprendimą, šis Landgericht
turi išklausyti šalis ir notaro viršininką. Jei mokesčių mokėtojas apskundžia notaro atliktą išlaidų apskaičiavimą, notaras gali paprašyti Landgericht
išspręsti ginčą.
< … > .“
12. Galiausiai Kostenordnung
156 straipsnio 6 dalis numato:
„6. Pareigūnas, kuriam pavaldus yra notaras, bet kuriuo atveju gali nurodyti jam gauti Landgericht
sprendimą ir jį apskųsti. Teismo sprendimas gali padidinti išlaidų sąskaitą.“
III – Faktinės aplinkybės ir prejudiciniai klausimai
13. M. Längst (notaras valstybės tarnautojas, veiklą vykdantis Oberlandesgericht Stuttgart
apygardoje), vykdydamas savo notaro valstybės tarnautojo veiklą, patvirtino keletą sprendimų, susijusių su bendrove SABU & Marketing GmbH
(toliau – SABU ), dėl bendrovės pajų sujungimo į vieną, bendrovės įstatinio kapitalo ir pajų konvertavimu į eurus, bendrovės kapitalo didinimu įtraukiant nuosavas lėšas ir bendrovės pavadinimo keitimu.
14. Pranešime M. Längst nurodė SABU
apmokėti 2 892,46 EUR rinkliavų ir mokesčių už dokumentų patvirtinimą. Ši suma apima sprendimo patvirtinimo mokestį, kuris yra 1 584 EUR, skaičiuojamą nuo 484 007 sumos, atitinkančios kapitalo didinimą ir įstatų pakeitimą. Valstybei tenkanti šios sumos dalis yra 1 183,83 EUR, o notarui – 400,17 EUR.
15. Atsižvelgdamas į Teisingumo Teismo nutartį Gründerzentrum, notaro vadovas Landgerichts Stuttgart
pirmininkas pripažino, kad patvirtinimo išlaidų skaičiavimas iš dalies prieštarauja Direktyvai 69/335, nes, jo nuomone, mokestis už kapitalo didinimą ir įstatų keitimą yra šia direktyva draudžiami. Dėl to jis nurodė M. Längst ištaisyti sumą ir išieškoti iš SABU
tik 1 465,66 EUR sumą bei kreiptis į Landgericht Stuttgart
pagal Kostenordnung
156 straipsnio 6 dalį dėl nagrinėjamo pranešimo teisėtumo.
16. M. Längst pakluso nurodymui perduoti dokumentus Landgericht Stuttgart
skyriui, kompetentingam nagrinėti ieškinius, vis dėlto manydamas, kad jis pagrįstai apskaičiavo rinkliavas.
17. Esant tokioms skirtingoms pozicijoms ir abejodamas dėl minėtos Teisingumo Teismo nutarties išaiškinimo, Landgericht Stuttgart
vis dėlto nusprendė 2003 m. kovo 31 d. Nutartimi sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šiuos klausimus:
„1. Ar tokioje teisinėje sistemoje, kuri galioja Badeno–Viurtembergo žemės Viurtembergo regione ( Oberlandesgericht Stuttgart
apygarda), kuriame, skirtingai nuo faktų, kuriais paremta 2002 m. kovo 21 d. Teisingumo Teismo nutartis byloje C‑264/00 Gründerzentrum-Betriebs-GmbH, notaro funkcijas gali atlikti notarai valstybės tarnautojai ir savarankiškai dirbantys notarai, kurie ir vieni, ir kiti patys yra savo renkamų mokesčių kreditoriai, su tuo skirtumu, kad notarai valstybės tarnautojai pagal žemės įstatymą privalo pervesti atitinkamą šių mokesčių dalį valstybei, kuri yra jų darbdavys ir kuri naudoja šias pajamas savo išlaidoms padengti, notaro valstybės tarnautojo imami mokesčiai už sprendimo, susijusio su į iš dalies pakeistos Direktyvos 69/335 taikymo sritį patenkančiu sandoriu, patvirtinimą turi būti laikomi mokesčiais šios direktyvos prasme?
2. Jeigu taip, ar nagrinėjami mokesčiai nėra mokesčiai Direktyvos 69/335 prasme, kai valstybė atsisako reikalauti savo dalies ir nebetaiko žemės teisės akto, pagal kurį jai turi būti pervesta mokesčių dalis?“
IV – Procesas Teisingumo Teisme
18. Nagrinėjant šią bylą savo rašytines pastabas pateikė Vokietijos ir Ispanijos vyriausybės bei Europos Komisija.
19. Nagrinėdamas bylą, Teisingumo Teismas pagal Procedūros reglamento 104 straipsnio 5 dalį paprašė Landgericht Stuttgart
pateikti paaiškinimų dėl proceso eigos ir pobūdžio.
20. 2004 m. lapkričio 25 d. posėdyje dalyvavo M. Längst, Landgericht Stuttgart
pirmininkas ir Landgericht Stuttgart Bezirkrevisor
(apygardos revizorius), Ispanijos vyriausybė ir Komisija.
V – Teisinė analizė
A – Dėl ieškinio priimtinumo
21. Nagrinėjant bylą iškilo abejonių dėl Landgericht Stuttgart
nagrinėjamo ginčo buvimo ir dėl to, ar sprendimas, dėl kurio kreiptasi į šį teismą, yra teisminio pobūdžio, bei su tuo susijusios Teisingumo Teismo kompetencijos atsakyti į jam pateiktus klausimus. Taigi, prieš pateikdamas savo nuomonę šiais klausimais, trumpai panagrinėsiu šią problemą.
22. Daugiausia abejonių kyla dėl to, kad nagrinėjamą bylą savo viršininko nurodymu iškėlė M. Längst, siekdamas įsitikinti savo paties išrašytos sąskaitos teisėtumu. Todėl reikėtų manyti, kad į prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusį teismą buvo kreiptasi ne dėl ginčo tikrąja to žodžio prasme, kokiu galėtų būti laikomas notaro mokesčių kreditoriaus ir skolininko ginčas, o dėl viešojo valdymo institucijų „vidaus“ prašymo, kuris nėra nagrinėjamas pagal ginčo teisenos procedūrą.
23. Šiuo klausimu visų pirma priminsiu, kad pagal nusistovėjusią Teisingumo Teismo praktiką „iš EB 234 straipsnio matyti, kad nacionaliniai teismai į Teisingumo Teismą gali kreiptis tik tada, kai juose byla yra nagrinėjama ir kai jie privalo priimti joje teisminio pobūdžio sprendimą “(10) . Todėl lemiamą reikšmę turi faktas, kad, kaip yra nurodęs Teisingumo Teismas, prejudicinius klausimus pateikė teismai, kurie turi „išspręsti ginčą“(11), be kita ko, nepaisant to, ar „(pagrindinė) byla yra teisminio pobūdžio“(12) .
24. Tai, kad šiuo atveju teisminis ginčas egzistuoja, mano manymu, galima lengvai įrodyti atsi žvelgiant į patį pagrindinės bylos pobūdį. Iš bylos medžiagos matyti, kad pagal Kostenordnung
156 straipsnį bylos gali būti keliamos tiktai ginčijantis dėl notarinio akto teisėtumo ir (arba) dėl už jo sudarymą mokamos rinkliavos sumos. Ši nuostata reglamentuoja iš tiesų vienintelę galimą priemonę užginčyti notaro pateiktą pareiškimą dėl mokėtinos sumos. Iš to matyti, kad pagrindinės bylos dalykas kaip tik ir yra išspręsti ginčą.
25. Nemanau, kad galima daryti kitokią išvadą dėl to, jog prieštaravimus dėl M. Längst gauto mokesčio pateikė notaro viršininkas, o ne turimos omenyje rinkliavos skolininkas. M. Längst ir jo viršininkas palaiko argumentus ir siūlo sprendimus, prieštaraujančius Bendrijos teisės išaiškinimui, ypač nutarties Gründerzentrum
šiuo klausimu taikymui. Kaip buvo matyti, Landgericht Stuttgart
pirmininkas teigia, kad dalis renkamos rinkliavos yra direktyvos draudžiami mokesčiai, nors notaras tai neigia. Taigi, tikrindamas minėto mokesčio teisėtumą, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas turi rinktis vieną iš dviejų visiškai priešingų teiginių.
26. Antra, sprendimas, kurį turės priimti prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, mano nuomone, aiškiai pasižymi „teisminio sprendimo“ bruožais. Konkrečiai kalbant, kaip pabrėžta Teisingumo Teismui pateiktuose patikslinimuose, toks sprendimas turės vykdomąją galią minėtos rinkliavos kreditoriaus ir skolininko santykiuose ir galės įgyti res judicata
galią. Be to, jis galės būti apeliacine tvarka apskųstas Oberlandesgericht Stuttgart, bet remiantis tik teisės klausimais ir gavus apeliacinio teismo leidimą priimti ieškinį.
27. Atsižvelgdamas į tai, kas išdėstyta, manau, kad Teisingumo Teismas yra kompetentingas spręsti šioje byloje jam pateiktus klausimus, ir pereinu prie jų nagrinėjimo.
B – Dėl esmės
Dėl pirmojo klausimo
28. Kaip buvo matyti, pirmuoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas klausia, ar, vadovaujantis nutartimi Gründerzentrum
dėl Oberlandesgericht Karslruhe
apygardos notaro veiklos, Oberlandesgericht Stuttgart
notaro valstybės tarnautojo už direktyvoje numatyto sandorio patvirtinimą gauta rinkliava taip pat turi būti laikoma mokesčiu.
29. Norint atsakyti į šį klausimą, visų pirma reikia prisiminti, kad prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nurodytoje nutartyje Teisingumo Teismas, taikydamas savo nusistovėjusią praktiką(13), mus dominančiu klausimu nustatė, kad notaro gaunami mokesčiai už notarinį sprendimo dėl į direktyvos taikymo sritį patenkančio sandorio patvirtinimą yra mokesčiai, kai a) notarai yra valstybės tarnautojai; ir b) dalis notaro mokesčio yra pervedama viešosios valdžios institucijai, kuri juos naudoja jai tenkančioms funkcijoms atlikti(14) .
30. Be to, Teisingumo Teismas nustatė, kad tokiomis sąlygomis gautas mokestis už bendrovės steigimo notarinį patvirtinimą yra mokestis, kurio rinkimas draudžiamas pagal direktyvos 10 straipsnį, nes: a) minėtą sandorį buvo privaloma patvirtinti notariniu aktu; b) gauti mokesčiai nebuvo atlygintino pobūdžio, tai yra, „nebuvo niekaip susiję su suteiktos konkrečios paslaugos kaina“(15) .
31. Todėl, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo ir Vokietijos vyriausybės nuomone, toks sprendimas šiuo atveju negali būti taikomas. Notarų valstybės tarnautojų, vykdančių veiklą Oberlandesgericht Stuttgart
apygardoje, ir jų kolegų iš Oberlandesgericht Karlsruhe
apygardos teisinė padėtis skiriasi dviem atžvilgiais.
32. Pirma, Oberlandesgericht Stuttgart
apygardoje, priešingai negu Oberlandesgericht Karlsruhe
apygardoje, galima kreiptis ne vien į notarus valstybės tarnautojus, bet ir į savarankiškai dirbančius notarus. Esant tokiai pasirinkimo galimybei, mokesčių mokėti neprivaloma. Kadangi privatūs asmenys turi galimybę kreiptis į savarankiškai dirbančius notarus, mokesčiai už notarinių aktų parengimą nebūtinai atitenka valstybei.
33. Antra, Oberlandesgericht Karlsruhe
apygardoje mokesčių kreditorius visuomet yra iždas, o notarai valstybės tarnautojai gauna atlyginimą, atitinkantį dalį jų uždirbtų mokesčių; ir šioje byloje aptariamoje apygardoje notaras iš principo tiesiogiai gauna mokestį ir tik vėliau sumoka valstybei iš anksto nustatytą sumą. Šiuo požiūriu notaro valstybės tarnautojo, vykdančio veiklą Oberlandesgericht Stuttgart
apygardoje, padėtis kur kas labiau panaši į savarankiškai dirbančių notarų padėtį.
34. Atsižvelgdami į šiuos du vienintelius skirtumus, prašymą priimti prejudicinį pateikęs teismas ir Vokietijos vyriausybė tvirtina, kad Oberlandesgericht Stuttgart
apygardos notarų gauti mokesčiai nėra mokesčiai direktyvos 10 straipsnio prasme.
35. Iškart pasakysiu, kad nesutinku su tokiu teiginiu. Iš tiesų, kaip ir Ispanijos vyriausybė bei Komisija, manau, kad minėti abiejų apygardų notarų valstybės tarnautojų padėties skirtumai nepateisina skirtingo minėtų mokesčių kvalifikavimo.
36. Kalbėdamas apie notarų valstybės tarnautojų ir savarankiškai dirbančių notarų bendrabūvį Oberlandesgericht Stuttgart
apygardoje, pastebėsiu, kad šiuo požiūriu panaši padėtis buvo susidariusi byloje, kurioje priimta nutartis Grüderzentrum . Šioje nutartyje Teisingumo Teismas nurodė, kad „pagal Bundesnotarordnung
20 straipsnį notarinį aktą gali surašyti tiek notaras valstybės tarnautojas, tiek savarankiškai dirbantis notaras,
vykdantis veiklą Vokietijos teritorijoje, ir toks aktas turi būti pripažįstamas galiojančiu visoje valstybės teritorijoje“(16) . Kitaip sakant, priešingai negu teigia prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas ir Vokietijos vyriausybė, ir šiuo atveju yra galimybė rinktis vieną ar kitą notarą. Vis dėlto, kaip matėme, tai nesutrukdė Teisingumo Teismui padaryti išvados, kad Oberlandesgericht Karlsruhe
apygardos notarų gaunamos rinkliavos yra mokesčiai.
37. Tai paaiškinama tuo, kad mokesčių kvalifikavimo klausimas iškyla tik kalbant apie notarus valstybės tarnautojus ir nepriklauso nuo galimybės kreiptis ir į savarankiškai dirbančius notarus. Jis kyla kaskart, kai valstybė per savo atstovus gauna mokesčius už į direktyvos taikymo sritį patenkančius sandorius. Direktyvos taikymo, ypač jos 10 straipsnyje numatyto draudimo požiūriu, svarbu tik tai, kad notaro profesija verčiasi valstybės tarnautojai.
38. Todėl šiuo požiūriu Oberlandesgericht Stuttgart
apygardoje susiklosčiusi padėtis yra visiškai identiška padėčiai byloje Gründerzentrum . Iš tiesų abiejų apygardų valstybės tarnautojams leidžiama verstis notaro profesija ir gauti mokesčius už į direktyvos taikymo sritį patenkančius sandorius.
39. Nemanau, kad mokesčių kvalifikavimui galėtų turėti įtakos ir antroji prašymą pateikusio teismo nurodyta aplinkybė, kad Oberlandesgericht Stuttgart
apygardoje notarai valstybės tarnautojai yra tokių mokesčių kreditoriai.
40. Pagal Teisingumo Teismo praktiką vienintelis šiuo požiūriu svarbus kriterijus – patvirtinti, kad privačių asmenų mokami mokesčiai bent „iš dalies mokami valstybei viešosioms išlaidoms finansuoti“(17) . Taigi nesvarbu, ar jie mokami tiesiogiai, kaip Oberlandesgericht Karlsruhe
apygardoje, ar ne tokiu tiesioginiu būdu, kaip šiuo atveju. Iš tiesų svarbu, kad abiem atvejais, kaip matyti iš nurodytos nutarties, dalis gautų mokesčių būtų pervesta į iždą.
41. Manau, kad apibendrindamas galiu teigti, jog notarų valstybės tarnautojų padėtis abiejose apygardose yra panaši ir todėl šiuo atveju reikia taikyti Teisingumo Teismo nutartyje Gründerzentrum
įtvirtintus principus. Dar pastebėsiu, kad kaip tik atsižvelgdama į šiuos panašumus, kaip buvo pažymėta posėdyje, Europos Komisija pradėjo pažeidimo procedūrą prieš Vokietiją dėl visoje Badeno–Viurtembrego žemėje, tai yra ir Oberlandesgericht Karlsruhe
bei Oberlandesgericht Stuttgart
apygardose, notarams valstybės tarnautojams taikomos tvarkos.
42. Todėl siūlau Teisingumo Teismui į pirmąjį klausimą atsakyti, kad Tarybos direktyva 69/335/EEB, iš dalies pakeista Tarybos direktyva 85/303/EEB, turi būti aiškinama taip, kad esant tokiai tvarkai, kuri galioja Oberlandesgericht Stuttgart
apygardoje, mokesčiai už notarinį sprendimo dėl į šios direktyvos taikymo sritį patenkančio sandorio patvirtinimą, yra mokesčiai šios direktyvos prasme, jeigu notarai yra valstybės tarnautojai, o dalis mokesčių pervedama valstybei viešosioms išlaidoms finansuoti.
Dėl antrojo klausimo
43. Antruoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas klausia Teisingumo Teismo, ar notarų valstybės tarnautojų imami mokesčiai nebūtų pripažįstami mokesčiais, jeigu valstybė atsisakytų jai priklausančios notaro mokesčių dalies, netaikydama regioninės teisės nuostatos, numatančios dalies tokių mokesčių mokėjimą į iždą.
44. Pateikdamas tokį klausimą, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas visų pirma rėmėsi vienu 2002 m. gegužės 22 d. Badeno–Viurtembergo žemės Teisingumo ministerijos aplinkraščiu, priimtu po nutarties Gründerzentrum
priėmimo, kuriuo notarai raginami neimti notaro mokesčių, pripažintų mokesčiais direktyvos prasme. Pasak prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo, vadovaujantis šia nutartimi, iždas galėtų atsisakyti jam priklausančios mokesčių dalies, jeigu pripažintų, jog tokie mokesčiai prieštarauja Bendrijos teisei.
45. Savo ruožtu visų pirma primenu, kad pagal nusistovėjusią Bendrijos teismų praktiką „prašymo priimti prejudicinį sprendimą pateisinimas ir atitinkamai Teisingumo Teismo kompetencija yra ne teikti konsultacines nuomones dėl bendrų ar hipotetinių klausimų < … >, o būtinybė veiksmingai išspręsti ginčą“(18) .
46. Tokiomis aplinkybėmis, manau, pakanka pabrėžti, kad šis klausimas remiasi hipotetine ir atsitiktine aplinkybe arba paprasčiausia prielaida, kad Žemės vadovybė nuspręs atsisakyti nagrinėjamų mokesčių. Kitaip sakant, turima omenyje visiškai neužtikrinta galimybė, palikta laisvai viešosios administracijos nuožiūrai.
47. Tačiau bylos medžiagoje nematyti net Žemės valdžios institucijų ketinimo pasinaudoti šia galimybe. Be to, kaip nurodo pati Vokietijos vyriausybė, bylos įvykių metu nebuvo jokių teisės normų, kuriose būtų numatyta galimybė, kad valstybė atsisakys šių mokesčių, o tiktai tokio įstatymo pakeitimo projektas.
48. Kalbant apie prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nurodytą pranešimą, lengva konstatuoti, kad jis susijęs su visai kitu klausimu. Iš tiesų tame pranešime kalbama tik apie notarų valstybės tarnautojų gaunamus mokesčius, ir jie raginami neimti direktyvai prieštaraujančių mokesčių. Tačiau šiuo atveju buvo prašoma sumokėti šį mokestį, kuris yra pagrindinės bylos dalykas.
49. Mano nuomone, iš to matyti, kad šis klausimas nėra reikšmingas nacionalinio teismo nagrinėjamai bylai išspręsti, todėl Teisingumo Teismas neprivalo pareikšti savo nuomonės šiuo klausimu.
50. Vis dėlto, jeigu Teisingumo Teismas manys esant naudinga į šį klausimą atsakyti, mano nuomone, vien valstybės atsisakymo imti dalį jai priklausančių notaro mokesčių nepakaktų, kad tie mokesčiai būtų pripažinti mokesčiais direktyvos prasme.
51. Iš tiesų, jeigu notaras yra valstybės tarnautojas, integruotas į administracijos struktūrą ir gaunantis iš valstybės atlyginimą už viešųjų pareigų vykdymą, jam sumokėti notaro mokesčiai bet kuriuo atveju bent jau netiesiogiai būtų pervedami valstybei ir todėl būtų laikomi mokesčiais.
VI – Išvada
52. Todėl Teisingumo Teismui siūlau taip atsakyti į Landgericht Stuttgart
pateiktą prejudicinį klausimą:
„Tarybos direktyva 69/335/EEB, iš dalies pakeista Tarybos direktyva 85/305/EEB, turi būti aiškinama taip, kad esant tokiai tvarkai, kuri galioja Oberlandesgericht Stuttgart
apygardoje, mokesčiai už notarinį sprendimo dėl į šios direktyvos taikymo sritį patenkančio sandorio patvirtinimą yra mokesčiai šios direktyvos prasme, jeigu notarai yra valstybės tarnautojai, o dalis šių mokesčių pervedama valstybei viešosioms išlaidoms finansuoti.“
(1) .
(2)
–	OL L 249, p. 25.
(3)
–	OL L 156, p. 23.
(4)
–	2002 m. kovo 21 d. Nutartis Gründerzentrum-Betriebs-GmbH prieš Badeno-Viurtembergo žemę
(C‑264/00, Rink. p. I‑3333).
(5)
–	1892 m. balandžio 20 d. Įstatymas dėl ribotos atsakomybės bendrovių (RGBl, p. 477), iš dalies pakeistas 1898 m. gegužės 20 d. Nuomone (RGBl, p. 846).
(6)
–	1961 m. vasario 24 d. (BGBl. 1961, p. I‑98).
(7)
–	1975 m. vasario 12 d. (BGBl. p. 116).
(8)
–	1957 m. liepos 26 d. (BGBl. I, p. 960).
(9)
–	1998 m. rugpjūčio 31 d. (BGBl. 1998 I, p. 2585).
(10) –	Žr. 1995 m. spalio 19 d. Sprendimą Job Centre, vadinamąjį Job Centre I
(C‑111/94, Rink. p. I‑3361, 9 punktas); 1998 m. lapkričio 12 d. Sprendimą Victoria Film
(C‑134/97, Rink. p. I‑7023, 14 punktas) ir 2001 m. birželio 14 d. Sprendimą Salzmann
(C‑178/99, Rink. p. I‑4421, 14 punktas) bei 2002 m. sausio 22 d. Nutartį Holto
(C‑447/00, Rink. p. I‑735, 17 punktas). Pasviruoju šriftu pažymėta mano.
(11) –	Žr. pirmiausia nurodytą sprendimą Job Centre I, kuriame Teisingumo Teismas pareiškė esąs nekompetentingas priimti sprendimą Tribunale di Milano
pateiktais klausimais, manydamas, kad šis teismas, nagrinėdamas bylą dėl prašymo patvirtinti bendrovės steigimo aktą, kad ją būtų galima įregistruoti įmonių registre, „atlieka valdžios institucijos funkcijas ir neprivalo tuo pačiu metu spręsti ginčo “ (11 punktas). Pasviruoju šriftu pažymėta mano.
(12) –	1974 m. vasario 21 d. Sprendimas Birra Dreher
(162/73, Rink. p. 201, 3 punktas). Žr. iš naujesnės Teisingumo Teismo praktikos 1998 m. birželio 18 d. Sprendimą Corsica Ferries France
(C‑266/96, Rink. p. I‑3949, 23 punktas) ir 2002 m. sausio 15 d. Sprendimą Lutz
(C‑182/00, Rink. p. I‑547, 13 punktas).
(13) –	Žr., be kita ko, 1999 m. rugsėjo 29 d. Sprendimą Modelo SGPS
(C‑56/98, Rink. p. I‑6427) ir 2000 m. rugsėjo 21 d. Sprendimą Modelo Continente SGPS
(C‑19/99, Rink. p. I‑7213).
(14) –	Nurodytos nutarties Gründerzentrum
27 ir 28 punktai.
(15)
–	Nurodytos nutarties Gründerzentrum
29–33 punktai.
(16) –	Nurodytos nutarties Gründerzentrum
13 punktas. Pasviruoju šriftu pažymėta mano. Be to, šioje byloje viena iš įstojusių į bylą šalių (apygardos revizorius prie Freiburgo teismo) tvirtino, kad gauti notariniai mokesčiai negali būti laikomi mokesčiais direktyvos prasme ir dėl to, kad „nurodytoje Modelo byloje ginčijama šalies vidaus tvarka aiškiai skiriasi nuo Vokietijoje galiojančios tvarkos, nes pastarojoje, be notarų valstybės tarnautojų, pripažįstami dar dviejų statusų savarankiški darbuotojai, galintys verstis notariato veikla“ (22 punktas).
(17)
–	Nurodyti sprendimai Modelo I
(22 punktas) ir Modelo II, (22 punktas). Reikia pažymėti, kad byloje Modelo, kaip ir Oberlandesgericht Stuggart apygardoje taikomos sistemos atveju, mokesčius rinko notarai valstybės tarnautojai, kurie vėliau dalį jų pervesdavo į valstybės biudžetą. Žr. taip pat nutarties Gründerzentrum
28 punktą.
(18) –	Žr., be kita ko, 1981 m. gruodžio 16 d. Sprendimą Foglia prieš Novello (244/80, Rink. p. 3045, 18 punktas); 1995 m. birželio 15 d. Sprendimą Zabala Erasun ir kt.
(sujungtos bylos nuo C‑422/93 iki C‑424/93, Rink. p. I‑1567, 29 punktas) ir 1998 m. kovo 12 d. Sprendimą Djabali
(C‑314/96 Rink. p. I‑1149, 19 punktas).