62006CC0221
GENERALINĖS ADVOKATĖS
ELEANOR SHARPSTON IŠVADA,
pateikta 2007 m. birželio 21 d. (
1
)
Byla C-221/06
Stadtgemeinde Frohnleiten ir Gemeindebetriebe Frohnleiten GmbH
prieš
Bundesminister für Land- und Forstwirtschaft, Umwelt und Wasserwirtschaft
„Prašymas priimti prejudicinį sprendimą — Mokestis už ilgalaikį atliekų kaupimą sąvartyne — Mokestis, kurį turi mokėti sąvartyno operatorius ir kuris apskaičiuojamas pagal iškrautų atliekų svorį bei sąvartyno būklę — Atliekų, susidariusių Austrijos užterštose teritorijose, kaupimo atleidimas nuo mokesčio — Atliekų, susidariusių kitose valstybėse narėse esančiose užterštose teritorijose, kaupimo neatleidimas nuo mokesčio — EB 90 straipsnis — Vidaus mokesčiai — Diskriminacija“
1.
Nacionaline priemone apmokestinamas atliekų kaupimas sąvartynuose, bet pagal ją nuo mokesčio atleidžiama, kai atliekos atsiranda į oficialius registrus įregistruotų užterštų vietų apsaugojimo arba atkūrimo metu, tačiau į tokius registrus negali būti įregistruotos kitose valstybėse narėse esančios vietos. Šioje byloje Teisingumo Teismo prašoma nuspręsti dėl tokios priemonės suderinamumo su Bendrijos teise.
Bendrijos teisės aktai
2.
EB 90 straipsnio pirmojoje dalyje (
2
) numatyta:
„Jokia valstybė narė tiesiogiai ar netiesiogiai neapmokestina kitų valstybių narių gaminių jokiais savo vidaus mokesčiais, didesniais už tuos, kuriais ji tiesiogiai ar netiesiogiai apmokestina panašius vietos gaminius“ (
3
).
3.
1993 m. vasario 1 d. Tarybos reglamentas (EEB) Nr. 259/93 dėl atliekų vežimo Europos bendrijos viduje, į Bendriją ir iš jos priežiūros ir kontrolės (
4
) reguliuoja, inter alia, atliekų vežimą tarp valstybių narių, kad jos būtų pašalintos.
4.
Reglamento 3 straipsnio 1 dalyje reikalaujama, kad asmuo, ketinantis vežti iš vienos valstybės narės į kitą atliekas šalinti, apie tai praneštų paskirties kompetentingai institucijai, kuri pagal 4 straipsnio 2 dalies a punktą turi nuspręsti, ar leisti atliekas vežti be jokių papildomų sąlygų, ar su tam tikromis papildomomis sąlygomis, ar išvis neleisti jų vežti. Ji taip pat gali paprašyti papildomos informacijos. 4 straipsnio 2 dalies c punkte reikalaujama, kad prieštaravimai ir sąlygos, minimos a punkte, turi remtis šio straipsnio 3 dalimi, kurioje išdėstyti galimi pagrindai, be kitų, jei planuojamas vežimas „neatitinka aplinkos apsaugos, viešosios tvarkos, visuomenės saugos ir sveikatos apsaugos nacionalinių įstatymų bei kitų teisės aktų“. 5 straipsnio 1 dalyje numatyta, kad vežti galima tik tada, kai pranešėjas gauna kompetentingos paskirties institucijos leidimą.
Nacionalinės teisės aktai
5.
Kaip nurodyta, Altlastensanierungsgesetz (
5
) (Austrijos nenaudojamų pavojingų vietų atkūrimo įstatymas; toliau – ALSAG) siekiama užtikrinti nenaudojamų pavojingų vietų apsaugojimo ir atkūrimo finansavimą (1 straipsnis).
6.
Nenaudojamų pavojingų vietų sąvoka apibrėžiama 2 straipsnyje. Jis nustato:
„Sąvokos
1.
Nenaudojamos pavojingos vietos yra nenaudojamos atliekų šalinimo patalpos ir nenaudojami pramoninės veiklos objektai bei jų užteršti dirvožemiai ir gruntiniai vandenys, kurie – pagal grėsmės įvertinimo rezultatus – kelia didelį pavojų žmonių sveikatai arba aplinkai. <…>
2.
Nenaudojamos atliekų šalinimo patalpos yra patalpos, kuriose atliekos buvo pašalintos turint leidimą ar be leidimo.
3.
Nenaudojami pramoninės veiklos objektai yra patalpos, kuriose buvo dirbama su aplinkai pavojingomis medžiagomis.“
7.
ALSAG II skyriuje nustatomas nenaudojamos pavojingos vietos mokestis (toliau – mokestis), skirtas finansuoti tokių vietų apsaugojimą ir atkūrimą.
8.
II skyriaus 3 straipsnyje numatyta:
„1.   Nenaudojamos pavojingos vietos mokestis taikomas:
1)
ilgalaikiam atliekų kaupimui, įskaitant jų kaupimą sąvartyne, taip pat tuomet, kai su tuo susiję sąvartyno statybiniai techniniai arba kitokie tikslai;
2)
žemės ertmių užpildymui ar nelygumų išlyginimui atliekomis, įskaitant jų patalpinimą į geologinius darinius, išskyrus tokį užpildymą ar išlyginimą, kuris turi specialią statybinę paskirtį ant jo vykdomiems statybos darbams (pavyzdžiui, kelių pylimai ir sankasos, geležinkelių sankasos ar pagrindas, iškastų vietų ar drenavimo griovių užpildymas);
<…>
2.   Nuo mokesčio mokėjimo atleidžiama:
1)
atliekų, kurios neginčijamai susidaro apsaugant ar atkuriant
a)
Verdachtsflächenkataster (Vietų, kurios įtariamos esančios užterštos, kadastras) įregistruotas vietas, kurios įtariamos esančios užterštos, arba
b)
Altlastenatlas (Nenaudojamų pavojingų vietų kadastras) įregistruotas nenaudojamas pavojingas vietas,
kaupimas, saugojimas ir pervežimas.
<…>“
9.
4 straipsnyje nurodomi tie asmenys, kurie privalo mokėti mokestį, pirmuoju (4 straipsnio 1 dalyje) įvardijant sąvartyno operatorių (
6
).
10.
5 straipsnyje nustatyta, kad mokestis apskaičiuojamas pagal atliekų svorį.
11.
6 straipsnyje numatyti mokesčio tarifai. Jei atliekos išverčiamos vietoje, atitinkančioje nacionaliniuose teisės aktuose numatytus techninius standartus, pagal šio straipsnio 4 dalį taikomi sumažinti tarifai.
12.
ALSAG 3 straipsnio 2 dalies 1 punkte nurodytus Verdachtsflächenkataster ir Altlastenatlas reglamentuoja šio įstatymo 13 straipsnis. Pagal šią nuostatą iš esmės reikalaujama, kad Federacijos aplinkos, jaunimo ir šeimos reikalų ministras kartu su Federacijos ūkio reikalų ministru ir Federacijos žemės ir miškų ūkio ministru koordinuotų vietų, kurios įtariamos esančios užterštos, valstybinę apskaitą ir dydžio bei būklės įvertinimą. Apskaitos duomenys ir informacija perduodami Federalinei aplinkos tarnybai, ši Tarnyba juos įvertina ir jie įrašomi į Verdachtsflächenkataster. Be to, Federacijos aplinkos, jaunimo ir šeimos reikalų ministras koordinuoja visas priemones, skirtas įvertinti tokių apskaitytų vietų, kurios įtariamos esančios užterštos, keliamo pavojaus grėsmę. Jei remiantis rizikos įvertinimu nustatoma, kad vietas, kurios įtariamos esančios užterštos, reikia apsaugoti ar atkurti, jos į Altlastenatlas įtraukiamos kaip nenaudojamos pavojingos vietos.
13.
Tik Austrijoje esančios vietovės gali būti įrašytos į Verdachtsflächenkataster ir Altlastenatlas. Dėl šios priežasties nuo mokesčio atleidžiamos tik atliekos, susidariusios Austrijoje apsaugant ir atkuriant vietas, kurios įtariamos esančios užterštos, ir nenaudojamas pavojingas vietas.
14.
Svarstant šią bylą teismo posėdyje, Austrijos vyriausybė išsamiau paaiškino apie ALSAG. Šio įstatymo įsigaliojimo 1989 m. liepos 1 d. (
7
) metu Austrijoje buvo apie 3000 nenaudojamų pavojingų vietų ir kai kurias reikėjo apsaugoti ir atkurti. Todėl buvo sukurta užterštų vietų pripažinimo ir nukenksminimo sistema. Įprastai taikomas principas, kad už nukenksminimą moka teršėjas. Tačiau, jei negalima nustatyti teršėjo tapatybės ar išreikalauti iš jo mokesčio, atsakomybę prisiima valstybė. Finansuojama iš surinktų mokesčių. Mokesčio tarifas yra nustatytas taip, kad būtų užtikrinta, kad ilgainiui būtų galima atkurti susijusias vietas. Atliekoms iš tokių atkurti numatytų vietų mokestis netaikomas. ALSAG užtikrina, kad mokesčio forma surinktos lėšos būtų naudojamos vien tik užterštų vietų nukenksminimui. Siekiant, kad mokestis neapsunkintų užterštų vietų apsaugojimo ar atkūrimo, pagal ALSAG 3 straipsnio 2 dalį su atliekų šalinimu susijusios priemonės yra atleistos nuo mokesčio.
Pagrindinė byla ir prejudiciniai klausimai
15.
Gemeindebetriebe Frohnleiten GmbH (Frohnleiten savivaldybės įmonė), kurios vienintelė akcininkė yra Frohnleiten miesto savivaldybė, yra Frohnleiten atliekų sąvartyno operatorė. 2001 ir 2002 metais šiame sąvartyne buvo iškrautas tam tikras Italijoje susidariusių susmulkintų atliekų kiekis. Atliekos susidarė atkuriant Rovigo savivaldybėje, Italijoje, esančią ir kaip būtiną atkurti Italijos regioniniame nenaudojamų pavojingų vietų atkūrimo plane nurodytą teritoriją (
8
). Ši teritorija nėra įtraukta į Altlastenatlas kaip nenaudojama pavojinga vieta. Atliekas vežti į Austriją buvo leista kompetentingo ministro (toliau – institucija atsakovė) sprendimu, remiantis Reglamento Nr. 259/93 3–5 straipsniais ir Abfallwirtschaftsgesetz (Austrijos atliekų tvarkymo įstatymas) 36 straipsniu (
9
).
16.
Frohnleiten miesto savivaldybės ir Gemeindebetriebe Frohnleiten GmbH (toliau – ieškovai) prašymu Bezirkshauptmannschaft Graz-Umgebung (Graco apygardos administracija) nusprendė, kad mokestis atliekoms netaikomas, nes atsisakymas atleisti nuo mokesčio būtų laikomas diskriminavimu pagal EB 90 straipsnį. Vietinės mokesčių tarnybos skundą dėl šio sprendimo atmetė Landeshauptmann von Steiermark (Stirijos žemės ministras pirmininkas; toliau – žemės ministras pirmininkas). Žemės ministras pirmininkas taip pat laikėsi nuomonės, kad nėra pareigos mokėti mokestį, nes atliekos susidarė teisėtomis priemonėmis apsaugant ir atkuriant pavojingai užterštą žemę Italijoje ir nevienodas tokių atliekų iš Austrijos ir Italijos vertinimas prieštarautų EB 90 straipsniui.
17.
Pateikus skundą, institucija atsakovė žemės ministro pirmininko sprendimą panaikino, remdamasi tuo, kad tai buvo ne gaminių apmokestinimui skirtas mokestis, o su veikla susijęs mokestis, ir todėl EB 90 straipsnis nebuvo taikytinas. Ieškovai šį sprendimą apskundė Verwaltungsgerichtshof (Aukščiausiasis administracinis teismas).
18.
Teismo nuomone, net jeigu mokesčiu yra „apmokestinami gaminiai“ ir todėl jam taikomas EB 90 straipsnis, šis straipsnis arba (kaip papildomai tvirtina ieškovai) EB 10, 12, 23, 25 ar 49 straipsniai nėra pažeidžiami dėl tos aplinkybės, kad tik Austrijoje susidariusioms atliekoms gali būti taikomas atleidimas nuo mokesčio.
19.
Verwaltungsgerichtshof pažymi, kad ALSAG siekiama nenaudojamų pavojingų vietų apsaugojimo ir atkūrimo tikslų. O tai yra aplinkos politikos tikslai. Norint šiuos tikslus pasiekti, kartais imamasi administracinių priemonių (pavyzdžiui, administraciniai nurodymai išvalyti nenaudojamą pavojingą vietą), o kartais mokestinių priemonių (kaip antai šioje byloje nagrinėjamas atleidimas nuo mokesčio). Norint taikyti šias priemones, būtina žinoti, kokias teritorijas reikia apsaugoti ar atkurti. Siekiant nustatyti nenaudojamas pavojingas vietas, ALSAG numato tyrimus, skirtus apskaitai ir jų įtraukimui į Verdachtsflächenkataster ir Altlastenatlas, o tai savo ruožtu yra pagrindas kitoms priemonėms. Todėl šiuose registruose neišvengiamai gali būti registruojamos tik šalyje esančios vietos. Tačiau tai nereiškia, kad Austrija privalo atsisakyti taikyti mokestinę lengvatą tokiose vietose susidariusių atliekų kaupimui arba, atleidžiant nuo mokesčio, atsisakyti remtis įregistravimu Altlastenatlas ar Verdachtsflächenkataster.
20.
Verwaltungsgerichtshof nuomone, Teisingumo Teismo praktika, kuria remiasi ieškovai, netinka jų argumentams pagrįsti. Vis tik ši Teisingumo Teismo praktika nėra tokia, kad pagal ją būtų galima be jokių abejonių išspręsti kilusį klausimą, todėl Verwaltungsgerichtshof nusprendė kreiptis į Teisingumo Teismą su prašymu priimti prejudicinį sprendimą šiuo klausimu:
„Ar EB 10, 12, 23, 25, 49 arba 90 straipsniai nedraudžia nacionalinės teisės nuostatos, numatančios mokestį už atliekų kaupimą sąvartyne (Altlastenbeitrag; nenaudojamos pavojingos vietos mokestis), bet atleidžiančios nuo šio mokesčio atliekų, kurios neginčijamai atsiranda užterštų vietų (vietų, kurios įtariamos esančios užterštos arba nenaudojamų pavojingų vietų) apsaugojimo arba atkūrimo metu, kaupimą, jeigu tokios vietos (vietos, kurios įtariamos esančios užterštos, arba nenaudojamos pavojingos vietos) įregistruotos įstatymo nustatytuose oficialiuose registruose (Verdachtsflächenkataster (Vietų, kurios įtariamos esančios užterštos, kadastras) arba Altlastenatlas (Nenaudojamų pavojingų vietų kadastras), o šiuose registruose gali būti įregistruojamos tik šalyje esančios vietos, dėl ko nuo mokesčio galima atleisti tik vietose, kurios įtariamos esančios užterštos, arba nenaudojamose pavojingose vietose šalies viduje susidariusių atliekų kaupimą?“
21.
Ieškovai, Austrijos vyriausybė ir Komisija pateikė rašytines pastabas ir dalyvavo teismo posėdyje.
EB 23 ir 25 straipsniai
22.
Pagal šiuos straipsnius draudžiami importo ir eksporto muitai ar lygiaverčio poveikio privalomieji mokėjimai valstybių narių tarpusavio prekyboje. Nacionalinis teismas klausia, ar atleidimas nuo mokesčio yra importo mokesčiui lygiaverčio poveikio privalomasis mokėjimas ir todėl pažeidžia šį draudimą.
23.
Visos pastabas pateikusios šalys sutaria, kad mokestis nėra lygiaverčio poveikio privalomasis mokėjimas.
24.
Aš tam pritariu. Pagal nusistovėjusią Teisingumo Teismo praktiką bet koks piniginis apmokestinimas, nepaisant jo pavadinimo ar taikymo, kuriuo prekės apmokestinamos dėl to, kad kerta sieną, nesantis muitu tikrąja šio žodžio prasme, yra lygiaverčio poveikio mokėjimas EB 25 straipsnio prasme (
10
). Tačiau nagrinėjamu atveju mokestis taikomas ne dėl to, kad atliekos kerta sieną.
EB 90 straipsnis
25.
Ieškovai ir Komisija mano, kad atleidimo nuo mokesčio sąlygos patenka į EB 90 straipsnio taikymo sritį ir neatitinka šios nuostatos. Austrijos vyriausybė, visų pirma, tvirtina, kad 90 straipsnis nėra taikytinas, o papildomai nurodo, kad jis nėra pažeistas.
26.
Pagal EB 90 straipsnį valstybėms narėms draudžiama tiesiogiai ar netiesiogiai apmokestinti kitų valstybių narių gaminius bet kokiais savo vidaus mokesčiais, didesniais už tuos, kuriais jos tiesiogiai ar netiesiogiai apmokestina panašius vietos gaminius. Šiuo straipsniu siekiama pašalinti užslėptus laisvo prekių judėjimo apribojimus, kurie gali kilti dėl valstybės narės mokesčių nuostatų (
11
). Taigi, 90 straipsnis turi garantuoti visišką vidaus mokesčių neutralumą vidaus produktų ir importuotų produktų konkurencijos atžvilgiu“ (
12
).
Ar mokestis taikomas „gaminiams”?
27.
EB 90 straipsnis taikomas mokesčiams, kuriais apmokestinami gaminiai. Ieškovai ir Komisija tvirtina, kad mokestis taikomas gaminiams; Austrijos vyriausybė tam nepritaria.
28.
Atrodytų, bendrai pritariama Komisijos tvirtinimams, kad atliekos, nepaisant to, jos perdirbamos ar ne, turi būti laikomos „prekėmis“, kurių judėjimas iš esmės negali būti ribojamas pagal EB 28 straipsnį (
13
). Taigi, atliekos yra „gaminys“ ir EB 90 straipsnio prasme.
29.
Šalių nuomonės išsiskiria, visų pirma, dėl to, kuris vertinimas teisingas: ar mokestis, kaip teigia ieškovai ir Komisija, taikomas atliekoms kaip gaminiui, ar, kaip tvirtina Austrijos vyriausybė, už įrenginių atliekoms kaupti suteikimą.
30.
Austrijos vyriausybė teigia, kad mokesčiu apmokestinamas paslaugų teikimas, o konkrečiai, atliekų ilgalaikis kaupimas ir žemės ertmių užpildymas ar nelygumų išlyginimas atliekomis. Nors ir pripažindama, kad į 90 straipsnio taikymo sritį patenkantis mokestis nebūtinai turi būti tiesiogiai nustatytas gaminiams, ji laikosi nuomonės, kad taip būtų, jei mokestis tiesiogiai darytų įtaką gaminio savikainai. Svarstomas mokestis tokios įtakos neturi. Atvirkščiai, atliekas pristatantis asmuo sąvartyno operatoriui sumoka mokestį už tai, kad operatorius patikrina atliekas, nustato, kurias iš jų gali priimti atsižvelgiant į sąvartyno veiklos leidimą, ir pagaliau atlieka jų šalinimą. Mokestis nėra taikomas prekybai rinkoje skirtam gaminiui, kuris dėl diskriminuojančio apmokestinimo pabrangtų ir todėl netektų pranašumo prekiaujant juo šalyje. Tai veikiau politikos apmokestinti bet kokią priemonę, kuri galiausiai užbaigia gaminio gyvavimo ciklą, įrankis.
31.
Pagal ALSAG mokestis iš esmės taikomas „ilgalaikiam atliekų kaupimui“ ir „žemės ertmių užpildymui ar nelygumų išlyginimui atliekomis“ (
14
). Pareiga sumokėti mokestį pirmiausia tenka sąvartyno operatoriui (
15
). Šis mokestis apskaičiuojamas pagal atliekų svorį (
16
). Per posėdį Austrijos vyriausybės atstovas nurodė, kad mokesčio tarifas gali daryti įtaką sumos, kurią už atliekų kaupimą reikia sumokėti atliekų sąvartyno operatoriui, dydžiui. Jei susijęs sąvartynas atitinka nustatytus techninius standartus, tarifas mažinamas (
17
), todėl tokius standartus atitinkančio sąvartyno savininkas gali prašyti mažesnės sumos už kaupti priimamas atliekas. A fortiori pats mokestis ir atleidimo nuo mokesčio galimybė turės įtaką kainai, kurią prašo sumokėti sąvartyno operatorius.
32.
Ieškovų tvirtinimu, mokesčio už gaminius sąvoką reikia aiškinti plačiai dėl jos tikslų, t. y. pašalinti užslėptus laisvo prekių judėjimo apribojimus, kurie gali kilti dėl valstybės narės mokesčių nuostatų (
18
). 90 straipsnis taikomas, kai gaminiai apmokestinami „tiesiogiai ar netiesiogiai“. Šios sąlygos taip pat turi būti aiškinamos plačiai (
19
). Teisingumo Teismas šią nuostatą aiškino taip, jog ji apima ne tik įprastus tiesiogiai gaminiams taikomus mokesčius, bet ir veterinarinio bei visuomenės sveikatos tikslais atliekamo mėsos produktų patikrinimo mokesčius (
20
), vaistinių preparatų registravimo mokesčius (
21
) ir automobilių techninės būklės patikrinimo mokestį (
22
).
33.
Be to, Teisingumo Teismas mokesčio už gaminius sampratą išplėtė ir į ją įtraukė mokesčius už produktų panaudojimą ar pervežimą arba naudojimąsi įrenginiais. Pavyzdžiui, sprendime Bergandi (
23
) Teisingumo Teismas nurodė, kad 90 straipsnis buvo taikomas vidaus mokesčiui, kuris buvo nustatytas importuotų produktų naudojimui, o produktai iš esmės buvo skirti tokiam naudojimui ir vien tik šiuo tikslu importuoti. Sprendime Schöttle (
24
) Teisingumo Teismas nusprendė, kad mokestis už tarptautinį prekių vežimą keliais, apskaičiuojamas atsižvelgiant į valstybės teritorijoje nuvažiuoto kelio atstumą ir vežamų prekių svorį, yra tiesiogiai gaminiams taikomas mokestis 90 straipsnio prasme. Sprendime Haahr Petroleum (
25
) Teisingumo Teismas nustatė, kad rinkliava už prekių pervežimą ar naudojimąsi komerciniais uostais, kurią iš pradžių turėdavo sumokėti laivo savininkas ar jo vietinis atstovas, buvo gaminiams taikomas mokestis ir jį tekdavo prisiimti prekių siuntėjui ar gavėjui.
34.
Taigi, vien tos aplinkybės, kad mokestis taikomas su prekėmis susietai paslaugai, nepakanka, kad jam nebūtų taikomas 90 straipsnis, taip pat nepakanka ir to, kad mokestį pirmą kartą sumoka kitas, o ne prekėmis prekiaujantis asmuo. Svarbu tai, ar mokestis tiesiogiai daro įtaką nacionalinių ir importuotų gaminių savikainai (
26
).
35.
Kaip pirmiau paaiškinta, nagrinėjamu atveju atrodytų, kad mokestis daro įtaką kainai, kurią sąvartyno operatorius nustato konkrečiam klientui, ir ji nėra palanki importuotiems gaminiams. Nepritariu tam, kad ši įtaka (neatrodytų, kad ją kas nors būtų ginčijęs) daroma prekybai rinkoje neskirtam gaminiui. Teisingumo Teismas neperdirbamas ir pakartojamai nepanaudojamas atliekas vertino kaip „prekes“ EB 23 (taigi, ir 25 straipsnio) bei 28 straipsnių prasme: atitinkamai žr. sprendimus Komisija prieš Vokietiją (
27
) ir Komisija prieš Belgiją (
28
) bylose (
29
). Toks pats principas pagal analogiją turėtų būti taikomas ir 90 straipsniui, kuris papildo minėtuosius straipsnius (
30
). Kaip nurodo ieškovai, šalinimas yra vienintelė prekybos neperdirbamomis ir pakartojamai nepanaudojamomis atliekomis forma. Todėl su atliekų gyvavimo ciklo pabaiga susijusios nacionalinės priemonės turi neprieštarauti Sutarties nuostatoms dėl laisvo prekių judėjimo. Be to, sprendime Komisija prieš Belgiją Teisingumo Teismas atliekų šalinimą prilygino komerciniam sandoriui (
31
).
36.
Principas, kad su gaminiais susijusiai veiklai nustatytas mokestis patenka į 90 straipsnio taikymo sritį tik tada, jei jis turi tiesioginį poveikį savikainai, buvo įtvirtintas sprendimuose Schöttle ir Haahr Petroleum. Abi bylos buvo susijusios su komercinės paskirties gaminiais. Todėl tai buvo tinkamas kriterijus nustatyti, ar tose bylose nagrinėtai veiklai (atitinkamai prekių vežimas keliais ir naudojimasis uosto įrenginiais prekėms pakrauti ar iškrauti) taikytas mokestis patenka į šios nuostatos taikymo sritį. Tačiau, mano nuomone, vien tos aplinkybės, kad šis principas, kaip savaime suprantama, neapima su atliekų šalinimu susijusių sandorių ir todėl pats savaime neapima gaminių, kurie savo komercinio gyvavimo pabaigoje neturi tolesnės ekonominės vertės – ir, iš tikrųjų, įprastai (kaip ir nagrinėjamu atveju) turi neigiamą vertę, nes už jų šalinimą reikia sumokėti, – nepakanka, kad 90 straipsnis nebūtų taikomas mokesčiui už tokį šalinimą.
37.
Reikia priminti, kad šia nuostata, kuri ir buvo tiesioginis pagrindas sprendime Schöttle Teisingumo Teismo nustatytam reikalavimui dėl tiesioginio poveikio gaminio savikainai, siekiama pašalinti užslėptus laisvo prekių judėjimo apribojimus, kurie gali kilti dėl mokesčių. Jei užslėptas laisvo prekių judėjimo apribojimas dėl mokesčio kyla net tada, kai nėra tiesioginio poveikio gaminio, kuriuo nėra įprastai prekiaujama, savikainai, man atrodytų, kad tokiam apmokestinimui vis vien turėtų būti taikomas 90 straipsnis. Reikėtų pažymėti, kad iki šio momento buvo nagrinėjama vien tik tai, ar šio mokesčio atveju atliekos yra „gaminys“ minėtos nuostatos prasme. Net jeigu tai būtų nustatyta, 90 straipsnis nebūtų pažeistas, jei nebūtų įrodyta, kad mokestis yra diskriminuojantis.
38.
Be to, man atrodo, kad mokestis turi tiesioginę įtaką sandorių dėl atliekų šalinimo finansinėms pasekmėms, netgi jei dėl šios įtakos ir nepadidėja jų pardavimo kaina. Atliekų turėtojas turi sumokėti sąvartyno operatoriui mokestį už šalinti skirtų atliekų priėmimą. Šis mokestis bent jau iš dalies nustatomas atsižvelgiant į sąvartyno operatoriui tenkančio mokesčio naštą. Jei atleidimas būtų taikomas plačiau, sąvartyno operatoriaus mokamo mokesčio dydis akivaizdžiai būtų mažesnis, ir todėl tikėtina, kad jo imamas atlyginimas už šalinti skirtų atliekų priėmimą galėtų būti proporcingai sumažintas. Taigi, tai, kad atliekoms iš kitų valstybių narių netaikomas atleidimas nuo mokesčio, turi netiesiogines pasekmes, pasireiškiančias tuo, kad tokių atliekų turėtojas už jų šalinimą turi sumokėti daugiau.
39.
Pagaliau, kaip nurodo Komisija, yra dar vienas pagrindas, leidžiantis manyti, kad mokestis taikomas „prekėms“. Nagrinėjamas atvejis susijęs su pramoninėmis atliekomis, susidarančiomis gaminant tam tikrus galutinius gaminius, kuriais galima prekiauti rinkoje. Į šių gaminių savikainą, taigi ir jų kainą, įskaičiuojamos ir gamybos atliekų pašalinimo išlaidos. Todėl vien teoriškai nėra neįmanoma, kad bent jau kai kuriais atvejais dėl atleidimo nuo mokesčio naudą gaus gaminiai, dėl kurių atliekos susidarė Austrijoje, lyginant su kitos valstybės narės kilmės gaminiais, dėl kurių atliekos įprastai susidaro toje valstybėje narėje.
40.
Atsižvelgdama į pirmiau išdėstytus motyvus, manau, kad nagrinėjamu mokesčiu yra netiesiogiai apmokestinami gaminiai EB 90 straipsnio prasme.
Ar mokestis yra diskriminuojantis?
41.
Pagal EB 90 straipsnį valstybėms narėms draudžiama apmokestinti kitų valstybių narių gaminius didesniais mokesčiais už tuos, kuriais apmokestinami panašūs vietos gaminiai.
42.
Akivaizdu, kad mokestis iš esmės taikomas Austrijoje susidariusioms atliekoms ir kitose valstybėse narėse susidariusioms atliekoms ir kad abi atliekų kategorijos yra „panašūs“ gaminiai šios nuostatos tikslais.
43.
Austrijos vyriausybė papildomai tvirtina, kad mokestis neprieštarauja EB 90 straipsniui, nes jis nėra diskriminuojantis. Mokestis taikomas siekiant finansuoti užterštų vietų apsaugojimą ir atkūrimą, nežiūrint į tai, ar kaupiamos, vežamos arba naudojamos ertmėms užpildyti atliekos yra iš Austrijos ar kitų valstybių narių. ALSAG tikslas – pagerinti Austrijos aplinką efektyviau nustatant užterštas vietas ir jas apsaugant ar atkuriant. Užterštų ar galinčių būti užterštų vietų apsaugojimo ar atkūrimo metu susidariusių atliekų tvarkymo atleidimas nuo mokesčio atitinka šį tikslą. Norint pasiekti šiuos tikslus, visų pirma, reikia nustatyti vietas, kurias reikia apsaugoti ar atkurti. Tam reikia surinkti ir įvertinti informaciją ar atlikti tyrimus, kad reikiamos vietos būtų įtrauktos į Altlastenatlas. Dėl šios priežasties tik Austrijos vietos gali būti įtrauktos į registrą. Todėl situacija, kai atliekos pristatomos iš kitos valstybė narės, objektyviai skiriasi nuo tos, kai nukenksminimas ir šalinimas atliekamas toje pačioje valstybėje narėje. Todėl šiuo atveju nėra nevienodo iš esmės panašių situacijų vertinimo. Atitinkamai nėra ir diskriminavimo.
44.
Iš tiesų, Bendrijos teisė neriboja kiekvienos valstybės narės laisvės nustatyti mokesčių sistemą, diferencijuojančią tam tikras, taip pat ir 90 straipsnio prasme panašias prekes atsižvelgiant į objektyvius kriterijus, pavyzdžiui, naudojamas žaliavas ar taikomą gamybos procesą. Tačiau ši diferenciacija suderinama su Bendrijos teise tik tada, jei ja siekiama tikslų, kurie taip pat suderinami su Sutarties ir antrinės teisės reikalavimais, ir jei išsamiomis taisyklėmis siekiama išvengti bet kokios, tiesioginės ar netiesioginės, diskriminacijos importo iš kitų valstybių narių atžvilgiu (
32
).
45.
Nagrinėjamu atveju skirtingas susijusių gaminių mokestinis režimas (t. y. galimybė būti atleistam nuo mokesčio) yra, be abejonės, pagrįstas objektyviu kriterijumi, būtent, ar atliekos susidarė apsaugant ir atkuriant į Verdachtsflächenkataster įtrauktus vietas, kurios įtariamos esančios užterštos, arba į Altlastenatlas įtrauktas nenaudojamas pavojingas vietas. Šio skirtingo režimo tikslas – skatinti tokių vietų apsaugojimą ir (arba) atkūrimą ir taip siekti, kad sustiprėtų aplinkos ir visuomenės sveikatos apsauga – prima facie atitinka EB sutartyje nurodytus aplinkos ir sveikatos apsaugos tikslus (
33
). Tačiau toks požiūris gali būti pernelyg paprastas. Sutartyje išvardyti tikslai yra aiškiai nustatyti Bendrijos lygiu. Taip pat akivaizdu, kad ALSAG tikslai nustatyti nacionaliniu lygiu. Mokesčio struktūros ir atleidimo nuo jo poveikis – neskatinti kitose valstybėse narėse esančių vietų apsaugojimo ir (arba) atkūrimo, palyginti su Austrijoje esančiomis vietomis. Vien dėl šios priežasties aš nesu įsitikinusi, kad ALSAG būdingas skirtingas mokestinis režimas atitinka EB 90 straipsnį. Kad ir kaip būtų, trečioji suderinamumo sąlyga bet kuriuo atveju nėra tenkinama: išsamios taisyklės akivaizdžiai nėra tokios, kad būtų išvengta bet kokios, tiesioginės ar netiesioginės, diskriminacijos importo iš kitų valstybių narių atžvilgiu.
46.
Aiški sąlyga atleisti nuo mokesčio yra kaupiamų atliekų susidarymas vietoje, kuri pati savaime gali būti tik Austrijoje. Pagal nusistovėjusią Teisingumo Teismo praktiką didesnio mokesčio taikymo kriterijus, kurio panašus šalies gaminys niekada pats savaime negali atitikti, negali būti laikomas atitinkančiu EB 90 straipsnį (
34
).
47.
Austrija teigia, kad situacija, kai atliekos pristatomos iš kitos valstybės narės ir atkūrimas su atliekų šalinimu nėra susieti, objektyviai skiriasi nuo tos situacijos, kai nukenksminimas ir šalinimas vykdomi toje pačioje valstybėje narėje. Žinoma, tai visiškai teisinga. Tačiau tai neišsprendžia problemos. Atvirkščiai, tai sustiprina mano nuomonę, kad ALSAG aplinkos ir visuomenės sveikatos tikslų siekiama tik nacionalinėje teritorijoje. Tai nebent leistų manyti, kad mokestis turėtų būti netaikomas, kai atliekos importuojamos iš kitos valstybės narės.
48.
Papildomai nurodyčiau, kad ta aplinkybė, jog mokestis ar rinkliava yra specialus privalomas mokėjimas arba jie skirti specialiam tikslui, negali būti priežastis, kad jie nepatektų į 90 straipsnio taikymo sritį (
35
).
49.
Austrija nurodo kitose valstybėse narėse susidariusių atliekų kilmės, palyginant su ALSAG 3 straipsnio 2 dalyje nurodyta kilme, patikrinimo problemą.
50.
Tačiau tokie praktiniai sunkumai negali pateisinti vidaus mokesčių, kurie, pažeisdami EB 90 straipsnį, diskriminuoja kitų valstybių narių gaminius, taikymo (
36
). Tačiau tai nereiškia, kad valstybė narė, į kurią importuojama, negali pareikalauti patvirtinimo remiantis bendraisiais su įrodymų naštos pasidalijimu susijusiais principais, pagal kuriuos įmonės, norėdamos pasinaudoti išimtimi, turi įrodyti, kad tenkinamos tam nustatytos sąlygos. Taigi, valstybė narė, į kurią importuojama, gali reikalauti, kad būtų pateikti tokie įrodymai, kurie pašalintų mokesčių išvengimo pavojų, pavyzdžiui, pateikiant atitinkamas valstybės narės, iš kurios eksportuojama, institucijų išduotas pažymas (
37
). Tačiau ji turi suinteresuotoms įmonėms suteikti galimybę pateikti tokius įrodymus (
38
).
51.
ALSAG atleidimui nuo mokesčio jau taiko sąlygą, reikalaujančią įrodyti, kad atliekos susidarė apsaugant ar atkuriant užterštą vietą. Todėl nagrinėjamu atveju Austrijos vyriausybė turi suteikti ieškovams galimybę pateikti tokius įrodymus, pagal mutatis mutandis tokias pačias sąlygas ir taikydama tuos pačius reikalavimus, kokius ji nustato iš Austrijoje esančių vietų gaunamų atliekų turėtojams. Jei ji tai padarė, o ieškovai pagal lygiaverčius reikalavimus, kurie būtų taikomi Austrijoje susidariusių atliekų turėtojams, negalėjo įrodyti, Austrijos vyriausybė neturėtų pareigos suteikti numatytą atleidimą nuo mokesčio.
52.
Galiausiai paminėsiu institucijos atsakovės prašymą dėl prejudicinio sprendimo pateikusiam teismui pateiktą argumentą, kad nacionalinis įstatymų leidėjas neturėjo kompetencijos suteikti galimybę už valstybės teritorijos esančioms vietoms naudotis mokestine lengvata. Aš pritarčiau Komisijai, kad toks prieštaravimas pagrįstas neteisingu EB 90 straipsnio funkcijos bendroje Sutarties struktūroje supratimu ir šio straipsnio bei valstybės pagalbą reglamentuojančių straipsnių (87 straipsnis ir kt.) painiojimu. Valstybės pagalbos taisyklės susijusios su ekonominės veiklos nacionalinėje teritorijoje skatinimu ir apima plačią sritį. Dėl šio klausimo rašytinėse pastabose Austrija nurodo, kad iš tikrųjų ji pranešė apie dvi pagalbos schemas, skirtas nenaudojamų pavojingų vietų apsaugojimui ir atkūrimui tais atvejais, kai negalima nustatyti tikrojo teršėjo, ir Komisija jas abi patvirtino (
39
). Atvirkščiai, 90 straipsnio taikymo sritis ribotesnė. Šis straipsnis nedraudžia pačios pagalbos, tačiau neleidžia taikyti tam tikrų priemonių, apimančių „gaminių apmokestinimą“. Jei skirtingas režimas patenka į 90 straipsnio taikymo sritį, jis, kitaip nei valstybės pagalba, negali būti pateisinamas nurodant nacionalinį interesą nukenksminti vietas (
40
).
53.
Atsižvelgiant į tai, manau, kad mokestis prieštarauja EB 90 straipsniui.
EB 49 straipsnis
54.
EB 49 straipsnyje reikalaujama, kad valstybės narės uždraustų laisvės teikti paslaugas Bendrijoje apribojimus, taikomus valstybių narių nacionaliniams subjektams, kurie įsisteigę kitoje Bendrijos valstybėje negu valstybė, kurios subjektas yra asmuo, kuriam tos paslaugos teikiamos.
55.
Ieškovai papildomai tvirtina, kad ALSAG 3 straipsnio 2 dalies 1 punktui būdingas diskriminavimas neleidžia Austrijos sąvartynams teikti tomis pačiomis sąlygomis atliekų šalinimo paslaugas nacionalinių ir užsienio atliekų gamintojams. Taigi, dėl tokio teisės akto Austrijoje esančių sąvartynų operatoriai atgrasinami siūlyti savo paslaugas atliekų iš kitų valstybių narių importuotojams ir todėl tai yra laisvės teikti paslaugas apribojimas EB 49 straipsnio prasme.
56.
Teisingumo Teismas yra nurodęs, kad laisve teikti paslaugas gali remtis ne tik Bendrijos pilietis, įsisteigęs kitoje valstybėje narėje negu valstybė, kurioje yra paslaugų gavėjas, bet taip pat įmonė valstybės, kurioje ji įsteigta, atžvilgiu, jeigu ji teikia paslaugas kitoje valstybėje narėje įsisteigusiems paslaugų gavėjams, ir bendresne prasme – visais atvejais, kai paslaugų teikėjas teikia paslaugas kitoje nei įsisteigimo valstybėje narėje (
41
). Jei jau paslaugų teikimui taikomas taip aiškinamas EB 49 straipsnis, šis straipsnis draudžia taikyti bet kokį nacionalinės teisės aktą, kuris be objektyvaus pateisinimo trukdo paslaugų teikėjui praktikoje naudotis savo laisve jas teikti, arba valstybių narių tarpusavio paslaugų teikimą padaro sunkesnį už paslaugų teikimą vienos valstybės narės viduje. Todėl valstybių narių tarpusavyje teikiamoms paslaugoms negali būti taikomos griežtesnės sąlygos nei tos, kurios taikomos tokioms pačioms paslaugoms, teikiamoms šalyje (
42
).
57.
Akivaizdu, kad dėl mokesčio ir atleidimo nuo jo sąveikos, kaip pirmiau aptarta (
43
), atliekų, susidariusių apsaugant ar atkuriant kitoje valstybėje narėje nei Austrija esančias užterštas ar galinčias būti užterštas vietas, turėtojai turi mokėti daugiau už tokių atliekų šalinimą Austrijoje nei tokių pačių šioje šalyje susidariusių atliekų turėtojai. Todėl valstybių narių tarpusavyje teikiamoms tokių atliekų šalinimo paslaugoms taikomos griežtesnės sąlygos nei tos, kurios taikomos tokioms pačioms paslaugoms, teikiamoms šalyje.
58.
Dėl šios priežasties sutinku su tuo, kad jeigu Teisingumo Teismas nuspręstų, kad mokesčiu apmokestinamas paslaugų teikimas, o ne gaminiai, tai ta aplinkybė, kad atleidimas nuo mokesčio negali būti suteiktas atliekoms iš kitose valstybėse narėse nei Austrija esančių užterštų vietų, prieštarautų EB 49 straipsniui.
59.
Austrijos vyriausybė teigia, kad ALSAG 3 straipsnio 2 dalies 1 punktas yra pateisinamas kovos su žalingu užterštų vietų poveikiu aplinkai ir žmonių sveikatai tikslais. Šie tikslai įgyvendinami mokesčio forma surinktas lėšas privalomai panaudojant tokių vietų nukenksminimui.
60.
ALSAG nėra įtvirtintos aiškios diskriminacijos dėl, viena vertus, atliekų šalinimo paslaugos teikėjo ar gavėjo pilietybės ar, kita vertus, dėl paslaugos kilmės. Laisvę teikti paslaugas ribojančios nediskriminuojančios nacionalinės priemonės gali būti pateisinamos privalomaisiais bendrojo intereso pagrindais. Tačiau tokios priemonės turi būti tinkamos jų siekiamam tikslui įgyvendinti ir neviršyti to, kas reikalinga jam pasiekti (
44
).
61.
Nesvarstant klausimo, ar būtų tinkama šiuo atveju vien tik šalies viduje siekiamus aplinkos tikslus laikyti privalomaisiais bendrojo intereso pagrindais (
45
), bendras atleidimo nuo mokesčio netaikymas atliekoms, susidariusioms apsaugant ar atkuriant kitoje valstybėje narėje nei Austrija esančias užterštas ar galinčias būti užterštas vietas, akivaizdžiai viršija tai, kas reikalinga šiam tikslui pasiekti.
62.
Atsižvelgdama į tai, manau, kad papildomai mokestis yra nepateisinamas laisvės teikti paslaugas apribojimas.
EB 10 ir 12 straipsniai
63.
Ieškovai tvirtina, kad ALSAG 3 straipsnio 2 dalies 1 punktas pažeidžia EB 10 ir 12 straipsnius, tačiau nepateikia argumentų.
64.
Pritariu Komisijai, kad 12 straipsnio atveju nėra aišku, ar diskriminacija dėl pilietybės apima ir gaminių, kuriems taikomas 90 straipsnis, diskriminaciją dėl kilmės. Net jeigu taip būtų, 90 straipsnis (arba 49 straipsnis) būtų „specialioji nuostata“ 12 straipsnio prasme, o tai reikštų, jog būtų taikomas ne pastarasis, o 90 straipsnis. Kadangi būtų taikomas 90 straipsnis (arba 49 straipsnis), panašiai ir EB 10 straipsnis nėra reikšmingas nagrinėjamam atvejui.
Išvada
65.
Atsižvelgdama į pirmiau išdėstytus motyvus, manau, kad į Verwaltungsgerichtshof pateiktus klausimus turėtų būti atsakyta taip:
EB 90 straipsnis draudžia nacionalinės teisės nuostatą, numatančią mokestį už atliekų kaupimą atliekų šalinimo vietoje, bet atleidžiančią nuo šio mokesčio atliekų, kurios neginčijamai atsiranda užterštų vietų apsaugojimo arba atkūrimo metu, kaupimą, jeigu tokios vietos įregistruotos įstatymo nustatytuose oficialiuose registruose, o šiuose registruose gali būti įregistruojamos tik atitinkamoje valstybėje narėje esančios vietos, dėl ko nuo mokesčio galima atleisti tik toje valstybėje narėje esančiose užterštose vietose susidariusių atliekų kaupimą.
(
1
)	Originalo kalba: anglų.
(
2
)	Šioje byloje papildomai klausiama ir Teisingumo Teismui pateiktose rašytinėse (tačiau ne žodinėse) pastabose nurodomi EB 10, 12, 23, 25 ir 49 straipsniai. Šių straipsnių esmę išdėstysiu vėliau, kartu su jų taikymo vertinimu.
(
3
)	EB 90 straipsnio antroji dalis valstybėms narėms draudžia apmokestinti kitų valstybių narių gaminius tokio pobūdžio vidaus mokesčiais, kurie suteiktų netiesioginę apsaugą kitiems gaminiams. Nors nagrinėjamu atveju pateiktame prejudiciniame klausime bendrai nurodomas 90 straipsnis, akivaizdu, kad kalbama apie pirmąją dalį ir tokio požiūrio laikomasi Teisingumo Teismui pateiktose rašytinėse pastabose. Todėl nagrinėdama taip pat apsiribojau pirmąja dalimi, ir atitinkamai turėtų būti suprantamos šioje išvadoje pateikiamos nuorodos į „90 straipsnį“.
(
4
)	OL 1993 L 30, p. 1.
(
5
)	BGBl. Nr. 299/1989. Toliau dėstomos kreipimosi dėl prejudicinio sprendimo metu galiojusios – ALSAG redakcijos ištraukos. Nuo 2006 m. sausio 1 d. taikoma kita redakcija.
(
6
)	Jį taip pat turi mokėti: atliekų eksporto atveju – leidimo eksportuoti savininkas (4 straipsnio 2 dalis); asmuo, kuris atliekomis užpildo žemės ertmes ar išlygina nelygumus ar jas patalpina į geologinius darinius (4 straipsnio 3 dalis); visais kitais atvejais – asmuo, kuris organizuoja ar leidžia atlikti veiklą, už kurią reikia sumokėti mokestį (4 straipsnio 4 dalis).
(
7
)	ALSAG taikomas tik tuo metu jau užterštoms vietoms.
(
8
)	Prašymą dėl prejudicinio sprendimo pateikęs teismas taip pat yra paminėjęs Įstatyminio dekreto 22/97 22 straipsnį ir 1989 m. gegužės 16 d. Aplinkos ministro dekretą. Juos išsamiau paaiškina Komisija. Bet kuriuo atveju sutariama, kad Rovigo esanti vieta yra tokia kaip apibūdinta, nors ir neaišku, ar 1989 m. liepos 1 d. ji jau buvo nenaudojama pavojinga vieta.
(
9
)	1990 m. birželio 6 d. iš dalies pakeistas įstatymas, BGBl. Nr. 350/1990.
(
10
)	Pavyzdžiui, žr. 2006 m. birželio 8 d. Sprendimo Koornstra (C-517/04, Rink. p. I-5015) 15 punktą ir jame minimus sprendimus.
(
11
)	1977 m. vasario 16 d. Sprendimas Schöttle (20/76, Rink. p. 247, 12 punktas).
(
12
)	2003 m. birželio 17 d. Sprendimas De Danske Bilimportører (C-383/01, Rink. p. I-6065, 37 punktas).
(
13
)	1992 m. liepos 9 d. Sprendimas Komisija prieš Belgiją (C-2/90, Rink. p. I-4431).
(
14
)	3 straipsnis.
(
15
)	4 straipsnio 1 dalis.
(
16
)	5 straipsnis.
(
17
)	14 straipsnis.
(
18
)	Sprendimo Schöttle, minėto 11 išnašoje, 12 punktas.
(
19
)	1968 m. balandžio 3 d. Sprendimas Molkerei Zentrale Westfalen (28/67, Rink. p. 211).
(
20
)	1976 m. gruodžio 15 d. Sprendimas Simmenthal (35/76, Rink. p. 1871).
(
21
)	1981 m. sausio 28 d. Sprendimas Kortmann (32/80, Rink. p. 251).
(
22
)	1986 m. birželio 12 d. Sprendimas Schloh (50/85, Rink. p. 1855).
(
23
)	1988 m. kovo 3 d. Sprendimas Bergandi (252/86, Rink. P. 1343, 27 punktas).
(
24
)	Minėtas 18 išnašoje.
(
25
)	1997 m. liepos 17 d. Sprendimas Haahr Petroleum (C-90/94, Rink. p. I-4085, 38 punktas).
(
26
)	Sprendimo Haahr Petroleum 40 punktas, kuriame cituojamas sprendimas Schöttle.
(
27
)	2003 m. vasario 27 d. Sprendimas Komisija prieš Vokietiją (C-389/00, Rink. p. I-2001).
(
28
)	Minėtas 13 išnašoje.
(
29
)	Taip pat žr. 2001 m. gruodžio 13 d. Sprendimą DaimlerChrysler (C-324/99, Rink. p. I-9897), kuriame Teisingumo Teismas numanomai sutiko su tuo, kad EB 28–30 straipsniai iš esmės taikomi šalinamoms atliekoms.
(
30
)	Dėl EB 25 straipsnio žr. sprendimo Bergandi, minėto 23 išnašoje, 24 punktą.
(
31
)	Žr. 26 punktą.
(
32
)	1998 m. balandžio 2 d. Sprendimas Outokumpu (C-213/96, Rink. p. I-1777, 30 punktas).
(
33
)	Žr. 2 straipsnį ir 3 straipsnio p punktą.
(
34
)	2004 m. balandžio 29 d. Sprendimas Weigel (C-387/01, Rink. p. I-4981, 86 punktas).
(
35
)	1977 m. kovo 22 d. Sprendimas Iannelli (74/76, Rink. p. 557, 19 punktas).
(
36
)	1997 m. spalio 23 d. Sprendimas Komisija prieš Graikiją (C-375/95, Rink. p. I-5981), 47 punktas ir jame minimi sprendimai.
(
37
)	1980 m. sausio 8 d. Sprendimas Komisija prieš Italiją (21/79, Rink. p. 1, 21 punktas).
(
38
)	Sprendimo Outukumpu, minėto 32 išnašoje, 38 ir 39 punktai.
(
39
)	Austrijos vyriausybė nurodo du Pagalbos apsaugant ir atkuriant nenaudojamas pavojingas vietas gairių paketus, kuriuos Komisija patvirtino 1997 m. sausio 21 d. ir 2002 m. gegužės 31 dieną.
(
40
)	Sprendimo Komisija prieš Italiją, minėto 38 išnašoje, 26 punktas.
(
41
)	1994 m. spalio 5 d. Sprendimas Komisija prieš Prancūziją (C-381/93, Rink. p. I-5145, 14 punktas).
(
42
)	Ten pat, 16–18 punktai.
(
43
)	Žr. šios išvados 38 punktą.
(
44
)	Pavyzdžiui, žr. 1997 m. birželio 5 d. Sprendimo Ypourgas Ergasias (C-398/95, Rink. p. I-3091) 21 punktą ir jame minimus sprendimus.
(
45
)	Žr. šios išvados 45 punktą.