62003CC0519_LT
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
1. 2003 m. gruodžio 12 d. ieškiniu Europos Bendrijų Komisija (toliau – Komisija) Teisingumo Teismo prašo taikant EB 226 straipsnį nustatyti, ar Liuksemburgo Didžioji Hercogystė (toliau – Liuksemburgas) į vidaus teisę teisingai perkėlė 1996 m. birželio 3 d. Tarybos direktyvą 96/34/EB dėl Bendrojo susitarimo dėl vaiko priežiūros atostogų, sudaryto tarp UNICE, CEEP ir ETUC (Pataisytas vertimas) (toliau – Direktyva 96/34 arba tiesiog direktyva)(2) .
2. Komisija visų pirma ginčija Liuksemburgo įstatymą, kuriuo direktyva perkeliama į nacionalinę teisę, nes jis numato vaiko priežiūros atostogų pakeitimą motinystės atostogomis tuo atveju, kai jos sutampa, taip pat pirmųjų suteikimą tik vaikų, gimusių praėjus 7 mėnesiams po nustatyto termino perkelti direktyvą į nacionalinę teisę pasibaigimo, tėvams.
I – Teisinis pagrindas
A – Bendrijos teisė
3. Priimdamas Direktyvą 96/34, Bendrijos teisės aktų leidėjas įgyvendino bendrąjį susitarimą dėl vaiko priežiūros atostogų, sudarytą 1995 m. gruodžio 14 d. tarp bendrų skirtingų pramonės šakų organizacijų (UNICE, CEEP ir ETUC) (toliau – bendrasis susitarimas(3) ). Pagal direktyvos 2 straipsnį valstybės narės buvo įpareigotos priimti direktyvą, taigi ir bendrąjį susitarimą, kurį ji patvirtina, įgyvendinančius įstatymus ir kitus teisės aktus iki 1998 m. birželio 3 dienos.
4. Šiai bylai ypač svarbus bendrojo susitarimo bendrųjų nuostatų 9 punktas, pagal kurį vaiko priežiūros atostogos yra „atskirtos nuo motinystės atostogų“, ir ypač 2 straipsnio 1 dalis, pagal kurią „pagal šį susitarimą < ... > darbuotojams, vyrams ir moterims, suteikiama asmeninė teisė į vaiko priežiūros atostogas gimus vaikui ar jį įvaikinus, kurios skirtos prižiūrėti vaiką mažiausiai tris mėnesius iki tam tikro valstybių narių ir (arba) socialinių partnerių nustatyto amžiaus, kuris negali būti didesnis nei 8 metai“. (Pataisytas vertimas)
B – Nacionalinė teisė
5. Priimdamas 1999 m. vasario 12 d. Įstatymą dėl vaiko priežiūros atostogų ir atostogų dėl šeimyninių priežasčių suteikimo (toliau – 1999 m. vasario 12 d. Įstatymas)(4), Liuksemburgas ketino įgyvendinti Direktyvą 96/34.
6. Iš šio įstatymo 2 ir 8 straipsnių matyti, kad kiekvienas iš tėvų gali gauti 6 mėnesių trukmės vaiko priežiūros atostogas (kurias galima pratęsti iki 12 mėnesių, jei atostogos suteikiamos ne visą darbo dieną), per kurias jie gauna 272,68 eurų mėnesinę pašalpą, sumažintą per pusę, jei atostogos suteikiamos ne visą darbo dieną.
7. To paties įstatymo 7 straipsnio 2 dalis numato, kad vaiko priežiūros atostogų metu nėštumo (arba įvaikinimo), kuriam suteikiamos motinystės (arba įvaikinimo) atostogos, atveju vaiko priežiūros atostogos pasibaigia ir yra pakeičiamos motinystės atostogomis.
8. Pagal to paties įstatymo 19 straipsnio penktąją pastraipą nuostatomis dėl vaiko priežiūros atostogų gali remtis tik vaikų, gimusių po 1998 m. gruodžio 31 d., arba kurių įvaikinimo procedūra kompetentingame teisme pradėta po šios datos, tėvai.
9. Nors dėl priežasčių, kurias apžvelgsiu, Komisija tiesiogiai to neginčija, reikia priminti, be kita ko, nagrinėjamo įstatymo 3 straipsnio 4 dalį, kuri numato, kad vienas iš tėvų, baigiantis motinystės (ar įvaikinimo) atostogoms, privalo prašyti savo vaiko priežiūros atostogų, priešingu atveju ši teisė prarandama. Pagal 3 straipsnio 5 dalį kitas iš tėvų gali išeiti antrų vaiko priežiūros atostogų, kol vaikui nesukako penkeri metai.
10. Galiausia reikia priminti, kad 1999 m. vasario 12 d. Įstatymas pakeistas 2002 m. lapkričio 21 d. Įstatymu(5), kuris, kiek yra susijęs su šia byla, buvo papildytas 10 straipsnio šeštąja pastraipa, kurioje nustatyta:
„(Kompetentingos administracijos institucijos) galutinis prašymo suteikti numatytą pašalpą (vaiko priežiūros atostogų metu) atmetimas nedaro įtakos galimam darbdavio sprendimui suteikti vaiko priežiūros atostogas (Direktyvoje 96/34) numatytomis sąlygomis“(6) .
11. Savo rašytiniame atsiliepime į ieškinį Liuksemburgas taip pat nurodė 2003 m. Įstatymo projektą, kuriuo siekiama padaryti atitinkamų įstatymų pakeitimus, apie kuriuos vis dėlto nemanau, kad reikia užsiminti, nes jie nėra reikšmingi šiai bylai ratione temporis .
II – Faktinės bylos aplinkybės ir procedūra
12. 2001 m. gegužės 16 d. oficialiu įspėjimu Komisija pranešė Liuksemburgo vyriausybei, kad, jos manymu, 1999 m. vasario 12 d. Įstatymo 7 straipsnio 2 dalis ir 19 straipsnio penktoji pastraipa neatitinka Direktyvos 96/34.
13. 2001 m. liepos 26 d. laišku Liuksemburgas ginčijo Komisijos teiginius.
14. 2001 m. spalio 23 d. papildomu oficialiu įspėjimu Komisija pranešė Liuksemburgui, kad, jos nuomone, 1999 m. vasario 12 d. Įstatymo 3 straipsnio 6 dalis, pagal kurią, jei abu tėvai prašo vaiko priežiūros atostogų, pirmenybė turi būti teikiama motinai, taip pat prieštarauja Bendrijos teisei.
15. 2002 m. sausio 8 d. Liuksemburgas atsakė, kad minėta nuostata bus keičiama nustatant pirmenybę vienam iš tėvų, remiantis jų pavardėmis abėcėlės tvarka. Šis pakeitimas iš tiesų buvo padarytas 2002 m. lapkričio 21 d. Įstatymu.
16. Tų pačių metų lapkričio 15 d. Komisija Liuksemburgui nusiuntė pagrįstą nuomonę pagal EB 226 straipsnio 1 dalį, kurioje nurodė, kad priėmęs 1999 m. vasario 12 d. Įstatymo 3 straipsnio 6 dalį, 7 straipsnio 2 dalį ir 19 straipsnį, jis neįvykdė įsipareigojimų pagal Bendrijos teisę, susijusių būtent su: i) kriterijais dėl vaiko priežiūros atostogų suteikimo pirmenybės tvarka vienam iš tėvų, kai abiejų prašymai pateikiami vienu metu; ii) vaiko priežiūros atostogų pakeitimu motinystės atostogomis, kai jos sutampa; iii) vaiko priežiūros atostogų suteikimu tik vaikų, gimusių praėjus 7 mėnesiams po nustatyto galutinio termino perkelti direktyvą į nacionalinę teisę pasibaigimo, tėvams.
17. Šioje nuomonėje Liuksemburgui nurodyta per du mėnesius nuo pranešimo, t. y. iki 2003 m. sausio 15 d., suderinti nacionalinę teisę su Bendrijos teise.
18. Atsakydamas į pagrįstą nuomonę, 2003 m. gegužės 19 d. Liuksemburgas Komisijai nusiuntė laišką, kuriuo informavo apie ginčijamo 1999 m. Įstatymo pakeitimus, padarytus 2002 m. lapkričio 21 d. Įstatymu. Šis atsakymas, nors buvo nusiųstas prieš pareiškiant ieškinį, kuriuo pradėta ši byla (2003 m. gruodžio 12 d.), dėl kelių vidaus persiuntimo klaidų Komisijoje dar nebuvo pasiekęs Komisijos Teisės tarnybos.
19. Nors iš dalies žinodama apie 1999 m. vasario 12 d. Įstatymo 3 straipsnio 6 dalies pakeitimą, Komisija ieškinyje atsisakė kaltinimo dėl vaiko priežiūros atostogų suteikimo motinai pirmenybės tvarka tuo atveju, kai pateikiamas bendras prašymas, tačiau nepakeitė kitų dviejų kaltinimų.
20. Siekdama paaiškinti argumentus, kuriais ji grindžia savo kaltinimus, pavyzdžiais, Komisija taip pat tvirtino, kad 1999 m. vasario 12 d. Įstatymas pažeidžia direktyvą ir dėl nuostatos, pagal kurią vienas iš tėvų privalo išeiti vaiko priežiūros atostogų, pasibaigus motinystės (arba įvaikinimo) atostogoms (3 straipsnio 4 dalis). Vis dėlto ieškinyje ji aiškiai išbraukė šį klausimą, nes jis nebuvo nagrinėjamas per ikiteisminę procedūrą.
21. Po pasikeitimo du kartus, kaip įprasta, rašytiniais paaiškinimais šalys buvo išklausytos 2004 m. lapkričio 24 d. posėdyje.
III – Teisinė analizė
A – Dėl ieškinio priimtinumo
22. Visų pirma Liuksemburgas teigia, kad ieškinys yra nepriimtinas, nurodydamas, kad nėra tikslo jį pareikšti, nes galimas įsipareigojimų neįvykdymas buvo pašalintas ginčijamų nacionalinės teisės aktų pakeitimais, padarytais 2002 m. lapkričio 21 d. Įstatymu. Iš tiesų šie pakeitimai, nors apie juos Komisijai pranešta pavėluotai, vis dėlto buvo padaryti per pagrįstoje nuomonėje Liuksemburgui nurodytą terminą (2003 m. sausio 15 d.) įgyvendinti direktyvą.
23. Bet kuriuo atveju Liuksemburgo vyriausybė tęsia, kad Komisija ieškinio pareiškimo metu nebeturėjo jokio pagrindo kreiptis į Teisingumo Teismą, nes padaryti Liuksemburgo įstatymų pakeitimai, nors apie juos pranešta pavėluotai, bet kuriuo atveju laiku užbaigė įsipareigojimų nevykdymą. Pametusi atsakymą į pagrįstą nuomonę Komisija vis dėlto kreipėsi į Teisingumo Teismą, nors šiuo etapu ji prarado teisę pareikšti ieškinį dėl objektyvių priežasčių. Ieškinys yra nepriimtinas taip pat dėl šios priežasties.
24. Motyvuodamas prieštaravimą dėl priimtinumo, savo triplike Liuksemburgas pridūrė, kad pagrįstoje nuomonėje jam suteikti du mėnesiai nėra protingas terminas, nes per tokį trumpą laiką neįmanoma padaryti Komisijos nurodytų įstatymų pakeitimų.
25. Vis dėl to, manyčiau, kad remdamasi nusistovėjusia Teisingumo Teismo praktika Komisija teisingai ginčijo šiuos prieštaravimus.
26. Iš tiesų visų pirma Teisingumo Teismas nuolat tvirtina, kad „įsipareigojimų neįvykdymas turi būti vertinamas atsižvelgiant į padėtį valstybėje narėje, kuri yra baigiantis pagrįstoje nuomonėje nustatytam terminui, ir kad Teisingumo Teismas neatsižvelgia į vėliau padarytus pakeitimus“(7) . Šiuo atveju, kadangi akivaizdu, jog nors apie priimtą Liuksemburgo įstatymą Komisijai nebuvo pranešta laiku, pasibaigus nustatytam terminui jai teisėtai „atrodo, jog padėtis valstybėje narėje < ... > neatitinka pagrįstos nuomonės“.
27. Antra, iš tos pačios nusistovėjusios teismų praktikos matyti, kad Komisija turi teisę pareikšti ieškinį pagal EB 226 straipsnį, net jei ginčijamas pažeidimas buvo pašalintas pasibaigus pagrįstoje nuomonėje nustatytam terminui(8) ( a fortiori
akivaizdu, kai ji mano, yra kaip šioje byloje, kad pažeidimas nebuvo pašalintas).
28. Akivaizdu, kad šioje byloje dėl vėlavimo ir pristatymo klaidų, perduodant Liuksemburgo atsakymą į pagrįstą nuomonę, padėtis atrodo dar sudėtingesnė. Vis dėlto, kaip primena Komisija, Teisingumo Teismas patikslino, kad ieškinio dėl įsipareigojimų neįvykdymo priimtinumo tikslais neatsižvelgimas į pagrįstą nuomonę nėra reikšmingas(9) . Sprendime Komisija prieš Nyderlandus nuspręsta, kad „net darant prielaidą, jog teisminis procesas buvo pradėtas Komisijos, neatsižvelgusios į galimas naujas faktines ar teisines aplinkybes, kurias savo atsakyme į pagrįstą nuomonę nurodė suinteresuotoji valstybė narė, ieškiniu, tokios valstybės teisės į gynybą nėra pažeistos. Iš tiesų vykstant teisminiam procesui ji gali visiškai remtis šiomis aplinkybėmis nuo savo pirmojo gynybos veiksmo. Teisingumo Teismas turės įvertinti jų reikšmę, spręsdamas dėl ieškinio dėl įsipareigojimų neįvykdymo eigos“(10) .
29. Todėl manyčiau, kad Liuksemburgo pateikti prieštaravimai dėl ieškinio priimtinumo yra nepriimtini.
30. Galiausia dėl Liuksemburgo pastabų apie pagrįstoje nuomonėje jam suteikto termino tariamą netinkamumą galėčiau pastebėti, kad šis pagrindas buvo pateiktas tik triplike, todėl į jį neturėtų būti atsižvelgta, nes jis pateiktas per vėlai.
31. Bet kuriuo atveju iš esmės turiu pastebėti, kad nors EB sutartyje tai nėra įtvirtinta, Komisija pagrįstoje nuomonėje valstybėms narėms dažniausiai suteikia dviejų mėnesių terminą(11) . Nors jis gali atrodyti nepakankamas, reikia priminti, kad „leisti valstybei narei pašalinti pažeidimus prieš kreipiantis į Teisingumo Teismą“ yra visos ikiteisminės procedūros, o ne tik pagrįstos nuomonės, tikslas(12) . Iš tiesų ji yra tik, kaip žinoma, paprastai pakankamai ilgai trunkančios procedūros, leidžiančios valstybei narei atsižvelgti į Komisijos reikalavimus, galutinis aktas.
32. Toliau, atsižvelgiant į šį atvejį, galima pridurti, kad jei Liuksemburgas galėjo pakeisti ginčijamą teisės aktą per pagrįstoje nuomonėje nurodytą terminą, akivaizdu, kad šis terminas nebuvo toks netinkamas, kaip šiuo metu teigia vyriausybė. Ar tikrai dėl padarytų pakeitimų nėra tikslo pareikšti šį ieškinį, yra klausimas, į kurį Teisingumo Teismas turės atsakyti spręsdamas iš esmės.
33. Atsižvelgdamas į tai, kas išdėstyta, siūlau ieškinį pripažinti priimtinu.
B – Dėl pirmojo ieškinio pagrindo
34. Pirmu kaltinimu Komisija tvirtina, kad direktyvos neatitinka 1999 m. vasario 12 d. Įstatymo 7 straipsnio 2 dalis, pagal kurią, jei nėštumas (arba vaiko įvaikinimas), dėl kurio suteikiamos motinystės (arba įvaikinimo) atostogos, sutampa su vaiko priežiūros atostogomis, pastarosios baigiasi ir jas pakeičia motinystės atostogos.
35. Konkrečiai kalbant, Komisijos nuomone, ši nuostata prieštarauja bendrojo susitarimo, patvirtinto direktyva, bendrųjų nuostatų 9 punkte įtvirtintam principui (žr. šios išvados 3 ir 4 punktus), pagal kurį vaiko priežiūros atostogos yra atskirtos nuo motinystės atostogų.
36. Iš tiesų pagal susitarimo 2 straipsnio 1 dalį vaiko priežiūros atostogos yra teisė, priklausanti abiem dirbantiems tėvams, ir leidžia vienam iš jų nebūti darbe mažiausiai tris mėnesius iki tam tikro kiekvienos valstybės narės nustatyto vaiko amžiaus, kuris negali būti didesnis nei aštuoneri metai.
37. Motinystės atostogos apsaugo „moters biologinę būklę ir < ... > ypatingus moters ir jos vaiko ryšius po nėštumo ir gimdymo, išvengiant, kad šiems ryšiams trukdytų įsipareigojimai, kylantys dėl tuo pačiu metu vykdomos profesinės veiklos“(13) .
38. Komisija toliau nurodo: kadangi abejoms atostogoms taikomi nevienodi reikalavimai, Liuksemburgo įstatymas klaidingai numato, kad dėl motinystės atostogų suteikimo baigiasi vaiko priežiūros atostogos, nes moteris, kurios vaiko priežiūros atostogas nutraukia prasidėjusios motinystės atostogos (priešgimdinės) dėl naujo nėštumo, vėliau turi galėti tęsti nepanaudotas vaiko priežiūros atostogas.
39. Liuksemburgas ginčija, kad teisė į vaiko priežiūros atostogas gali būti pažeista, o to šitaip ir baiminamasi, tik labai retais atvejais. Jo nuomone, 1999 m. vasario 12 d. Įstatymo 3 straipsnio 4 dalis nustato, kad vienas iš tėvų išeina vaiko priežiūros atostogų iškart pasibaigus motinystės atostogoms. Kadangi dažniausiai atostogas ima motina, biologiškai neįmanoma, kad jos vaiko priežiūros atostogos būtų nutrauktos motinystės atostogomis dėl vėlesnio nėštumo. Net darant prielaidą, kad naujas nėštumas prasidėjo tuoj pat po gimdymo, priešgimdinės motinystės atostogos dėl šio naujo nėštumo prasideda po laikotarpio, kuris yra pogimdinių motinystės atostogų, susijusių su pirmuoju nėštumu, ir vaiko priežiūros atostogų, gautų pirmosioms pasibaigus, suma.
40. Liuksemburgas pripažįsta, kad jei, priešingai, tėvas prašytų vaiko priežiūros atostogų pasibaigus motinystės atostogoms, nebūtų galima atmesti galimybės, kad vaiko priežiūros atostogų, kurių vėliau išėjo motina, metu gali prasidėti naujas nėštumas, taigi ir motinystės atostogos, kurios pirma laiko nutraukia vaiko priežiūros atostogas.
41. Būtent tokiai atsitiktinei galimybei jis vis dėlto užkirto kelią iki pagrįstoje nuomonėje suteikto termino pasibaigimo priimdamas 2002 m. lapkričio 21 d. Įstatymą.
42. Kaip jau buvo pasakyta, šiuo įstatymu į ankstesnį įstatymą įtraukta 10 straipsnio šeštoji pastraipa, pagal kurią „(kompetentingos administracijos institucijos) galutinis prašymo suteikti pašalpą (vaiko priežiūros atostogų metu) atmetimas nedaro įtakos galimam darbdavio sprendimui suteikti vaiko priežiūros atostogas (Direktyvoje 96/34) numatytomis sąlygomis“.
43. Todėl motinai, kurios vaiko priežiūros atostogos baigėsi anksčiau dėl sutapimo su motinystės atostogomis, bet kuriuo atveju yra suteikta teisė vėliau atgauti trūkstamą laikotarpį, kad būtų pasiekta direktyvos numatyta vaiko priežiūros atostogoms minimali trijų mėnesių trukmė.
44. Liuksemburgas priduria, kad jis, be to, net prieš pakeičiant nurodytą įstatymą davė tikslius nurodymus kompetentingoms valdžios institucijoms, jog Komisijos tvirtinamoje padėtyje atsidūrusiai motinai būtų pripažintas nepanaudotų vaiko priežiūros atostogas likutis taip, kad būtų gauta bendra atostogų trukmė, siekianti ne direktyvoje nustatytą minimalią trijų mėnesių, bet 1999 m. vasario 12 d. Įstatyme nustatytą šešių mėnesių (dvylikos mėnesių, jei atostogos suteikiamos ne visą darbo dieną) trukmę. Be to, tokiais atvejais Liuksemburgas turi mokėti įstatymo 8 straipsnyje numatytą pašalpą net tuo atveju, jei direktyva to nereikalauja.
45. Nors pripažindamas, kad iš esmės Liuksemburgo įstatymai ginčijamoje srityje yra labai „dosnūs“, negaliu pritarti šios valstybės argumentams.
46. Pirma, jie nėra įtikinami tiek, kiek susiję su Komisijos pateiktais kaltinimais dėl prieš 2002 m. pakeitimus buvusio įstatymo, būtent – 1999 m. vasario 12 d. Įstatymo 7 straipsnio 2 dalies atitikties Direktyvai 96/34.
47. Iš tiesų, kaip jau buvo pasakyta, ši nuostata numato, jog kai su nauju nėštumu susijusios motinystės atostogos sutampa su vaiko priežiūros atostogomis, gautomis už jau anksčiau gimusį vaiką, pastarosios baigiasi ir jas keičia motinystės atostogos.
48. Kaip pripažįsta pats Liuksemburgas, tai reiškia, nors šis straipsnis galioja tik išskirtiniais atvejais, kad jį taikant motinai suteikiamos trumpesnės nei šešių mėnesių vaiko priežiūros atostogos, kaip numato Liuksemburgo teisės aktas, perkeliantis direktyvą į nacionalinę teisę.
49. Kaip posėdyje pabrėžė Komisija, direktyvos perkėlimo į nacionalinę teisę metu valstybė narė gali suteikti ilgesnes nei direktyvos nustatyti trys mėnesiai vaiko priežiūros atostogas. Tačiau kartą nusprendusi suteikti ilgesnes atostogas, ji turi tai daryti vienodai visiems asmenims, kurie patenka ratione personae
į direktyvos taikymo sritį ir, nesant objektyvių pateisinimų, negali jų šiuo atžvilgiu skirtingai vertinti.
50. Manyčiau, jog tokią išvadą reikia daryti dėl to, kad nediskriminacijos principas yra sudedamoji bendrųjų teisės principų, kurių laikymąsi užtikrina Teisingumo Teismas(14), dalis, ir kad šie principai „įpareigoja < ... > valstybes nares, kai jos įgyvendina Bendrijos teisės aktus“(15) . Vadinasi, galima vertinti, kad direktyva yra tinkamai perkelta į nacionalinę teisę tik tada, jei nacionalinis įstatymų leidėjas pasinaudojo vertinimo įgaliojimais, laikydamasis minėto principo.
51. Iš to matyti, kad nesant objektyvaus pagrindimo, kuris bet kuriuo atveju nebuvo pateiktas, tam tikroms motinoms Liuksemburgas negalėjo suteikti vaiko priežiūros atostogų, kurios, net būdamos ilgesnės nei trys mėnesiai, vis dėlto yra trumpesnės nei šeši mėnesiai, kiek paprastai suteikiama tokiais atvejais.
52. Pirmiau minėti administraciniai nurodymai (44 punktas) yra tikrai naudingi, siekiant mus dominančio tikslo, tačiau jie nėra lemiami tvirtinamos diskriminacijos pašalinimo įrodymai todėl, kad, kaip Teisingumo Teismas tai yra patvirtinęs daug kartų, „įprasta administracinė praktika, kurią valdžios institucijos gali keisti savo nuožiūra ir apie kurią nėra tinkamai pranešta, negali būti vertinama kaip tinkamas Sutartyje nustatytų įsipareigojimų vykdymas“(16) .
53. Vadinasi, dabar reikia nustatyti, ar vėliau Liuksemburgas padarė ginčijamo įstatymo pakeitimus, galinčius užbaigti įsipareigojimų neįvykdymą iki pagrįstoje nuomonėje nurodyto termino (2003 m. sausio 15 d.) tam, kad nebūtų nukrypta nuo nurodyto sprendimo Komisija prieš Nyderlandus esmės ir atsižvelgiama į iki pagrįstoje nuomonėje nurodyto termino pabaigos priimtas priemones, apie kurias pranešta per vėlai.
54. Tiesa tai, kad 2002 m. lapkričio 21 d. Įstatymu į 1999 m. vasario 12 d. Įstatymą įtraukta nuostata (10 straipsnio šeštoji pastraipa), leidžianti motinai, kurios vaiko priežiūros atostogos baigiasi anksčiau dėl motinystės atostogų, vėliau gauti naujas vaiko priežiūros atostogos, taip pasiekiant direktyvoje nurodytą minimalią atostogų trukmę.
55. Tačiau net šiomis aplinkybėmis Liuksemburgo teisės aktas ne visiškai atitinka direktyvą ir Bendrijos teisės principus, nes juo sudaromos diskriminacinės padėtys tarp suinteresuotųjų asmenų.
56. Iš tiesų pagal naują įstatymą visi tėvai ir motinos, kurių vaiko priežiūros atostogos nesibaigė prieš laiką dėl motinystės atostogų prasidėjus naujam nėštumui, gauna šešių mėnesių trukmės vaiko priežiūros atostogas ir atitinkamą pašalpą. Tačiau tos motinos, kurių vaiko priežiūros atostogos nutraukiamos anksčiau motinystės atostogomis, suteikiamomis dėl naujo nėštumo, gali pasinaudoti trumpesniu ir ne visiškai padengtu pašalpa laikotarpiu. Jos turi teisę atgauti tik dalį nepanaudotų vaiko priežiūros atostogų, kurių trūksta, kad būtų pasiektas direktyvoje numatytas minimalus trijų mėnesių trukmės laikotarpis, už tą laiką negaudamos jokios pašalpos.
57. Net atsižvelgiant į naujausią įstatymą, reikia pripažinti, kad remiantis pirmiau pateiktais vertinimais dėl nediskriminacijos principo (49 punktas ir kt.), Liuksemburgo teisės aktas teisingai neperkelia direktyvos.
58. Padarytos išvados negalima išvengti remiantis, kaip tai daro Liuksemburgas, menka tikimybe, kad dėl motinystės atostogų sutapimo su vaiko priežiūros atostogomis pastarosios baigiasi anksčiau.
59. Visiškai teisinga, kad galimi atvejai yra reti, o jei vertinama, jog pagal 1999 m. vasario 12 d. Įstatymo 3 straipsnio 4 dalį vienas iš tėvų privalo išeiti vaiko priežiūros atostogų pasibaigus motinystės atostogoms, jie yra dar retesni. Iš tiesų, jei motina išeina atostogų, kaip dažniausiai nutinka, jos vaiko priežiūros atostogų pabaiga anksčiau dėl motinystės atostogų, gautų dėl naujo nėštumo, yra patikrinama tik mažai tikėtinu atveju, kai šis nėštumas prasideda labai greitai po prieš tai buvusio gimdymo.
60. Nepaisydamas to, kad abejotina, jog ši nuostata atitinka direktyvą, ir to, kad ji nėra nagrinėjama šiame procese tik dėl to, jog nebuvo ginčyta ikiteisminės procedūros metu (žr. šios išvados 20 punktą), turiu pastebėti, jog visa tai turi įtakos ne Komisijos tvirtinamo pažeidimo egzistavimui, o tik jo reikšmei.
61. Taigi, kaip Teisingumo Teismas yra paaiškinęs, įsipareigojimų neįvykdymo pasekmių reikšmė nėra svarbi jų pripažinimui: „net darant prielaidą, kad yra nustatyta, jog žala nepadaryta, < … > Bendrijos teisės normos nustatytos pareigos nesilaikymas savaime yra įsipareigojimų neįvykdymas, o vertinimas, kad toks nesilaikymas nesukėlė neigiamų pasekmių, nėra svarbus“(17) .
62. Taigi galima daryti išvadą, kad 1999 m. vasario 12 d. Įstatymo 7 straipsnio 2 dalis neteisingai perkelė direktyvą į nacionalinę teisę ir kad 2002 m. lapkričio 21 d. Įstatymas padėties neištaisė. Dėl to siūlyčiau Teisingumo Teismui priimti pirmąjį ieškinio pagrindą.
C – Dėl antrojo ieškinio pagrindo
63. Antru kaltinimu Komisija tvirtina, kad 1999 m. vasario 12 d. Įstatymo 19 straipsnio penktoji pastraipa, pagal kurią vaiko priežiūros atostogos suteikiamos tik vaikų, gimusių po 1998 m. gruodžio 31 d., arba kurių įvaikinimo procedūra kompetentingame teisme pradėta po šios datos, tėvams, pažeidžia direktyvos 2 straipsnio 1 dalį, nustatančią galutinį direktyvos perkėlimo į nacionalinę teisę terminą, t. y. 1998 m. birželio 3 dieną.
64. Turiu pastebėti, kad Komisijos kaltinimas yra ne tiek susijęs su aplinkybe, kad Liuksemburgas pasirinko kitokią nei numatyta direktyvoje vaiko priežiūros atostogų (1998 m. gruodžio 31 d., o ne 1998 m. birželio 3 d.) pradžios datą. Tačiau pirmiausia ji yra susijusi su pasirinktu šios teisės įgijimo kriterijumi, t. y. tai, kad Liuksemburgas suteikia vaiko priežiūros atostogas tik vaikų, gimusių po šios datos, tėvams.
65. Komisija tvirtina, kad direktyva reikalauja pripažinti minėtą teisę visiems tam tikro amžiaus (valstybės narės gali jį laisvai nustatyti, tačiau jis negali būti didesnis nei aštuoneri metai, o Liuksemburgas nustatė penkerius metus) nepilnamečių, nepaisant to, ar jie gimė prieš ar po numatytos datos, skirtos perkelti direktyvą į nacionalinę teisę, tėvams. Taigi Liuksemburgas turi suteikti vaiko priežiūros atostogas taip pat visiems vaikų, gimusių iki 1998 m. birželio 3 d., tačiau kuriems vaiko priežiūros atostogų prašymo metu dar nesukako penkeri metai, tėvams.
66. Liuksemburgas pirmiausia atsako, kad vaiko priežiūros atostogų teisės pagrindas nėra vaiko amžius, bet pats jo gimimo faktas, kuris, pasak jo, aiškiai matyti iš bendrojo susitarimo 2 straipsnio 1 dalies versijų anglų ir vokiečių kalbomis(18) .
67. Antra, Liuksemburgas tęsia, kad, remiantis Komisijos teiginiu, direktyva taikoma vaikų, gimusių dar prieš direktyvos perkėlimo į nacionalinę teisę numatytą datą, tėvams, taip suteikiant jai atgalinį veikimą. Tai būtų neteisėta, nes teismo praktika nustatė, kad Bendrijos teisės nuostatos neturi tokio veikimo, išskyrus tik labai pavienius atvejus, kai iš nuostatos formuluotės akivaizdu, jog toks buvo teisės aktų leidėjo tikslas(19) .
68. Šioje byloje teisės aktų leidėjo ketinimai yra kitokie, kaip tai parodo įvairios bendrojo susitarimo ir direktyvos teksto dalys, ypač jos dešimta konstatuojamoji dalis, pagal kurią, „bendrasis susitarimas nustato minimalius vaiko priežiūros atostogų < ... > reikalavimus, ir valstybės narės nustato sąlygas, kuriomis vaiko priežiūros atostogos suteikiamos atsižvelgiant į padėtį kiekvienoje valstybėje narėje, taip pat ir į padėtį šeimos politikos atžvilgiu dėl vaiko priežiūros atostogų suteikimo sąlygų ir pasinaudojimu teise į vaiko priežiūros atostogas“. (Pataisytas vertimas)
69. Tai taip pat pagrindžia „laipsnišką“ vaiko priežiūros atostogų įtvirtinimą Liuksemburge. Jei vaiko priežiūros atostogos taip pat būtų suteikiamos vaikų, gimusių iki 1998 m. gruodžio 31 d. (iš tikrųjų, kaip matyti iš 63 ir 64 punktų, iki 1998 m. birželio 3 d.), tėvams, iškiltų daug praktinių direktyvos įgyvendinimo sunkumų, nes kiekvienu atveju būtų privalu nustatyti, ar šie tėvai dėl to paties vaiko anksčiau jau yra gavę numatytų kitokių atostogų.
70. Dėl šio klausimo negaliu pritarti Liuksemburgo argumentui. Kaip yra žinoma, „taikymo sunkumai, iškilę vykdant Bendrijos teisės aktą, neleidžia valstybei narei vienašališkai išvengti įsipareigojimų laikymosi“(20) . Vadinasi, būtinų direktyvos įgyvendinimui patikrinimų sudėtingumas (žr. pirmesnį punktą) negali atleisti Liuksemburgo nuo įsipareigojimų.
71. Patikslinęs tai, nagrinėsiu bylos šalių ginčo pagrindinę dalį, tai yra, ar vaiko priežiūros atostogų suteikimo pagrindas yra susijęs su gimimu, ar su kūdikyste ir iš to kylančiu priežiūros poreikiu.
72. Akivaizdu, kaip tai pažymi Liuksemburgas, kad pagal direktyvos patvirtinto bendrojo susitarimo formuluotę teisė į vaiko priežiūros atostogas suteikiama „dėl vaiko gimimo“. Būtų sunku įsivaizduoti priešingai, atsižvelgiant į tai, kad ši teisė atsiranda, nes gimsta vaikas. Tačiau, mano nuomone, vis dėlto tai nereiškia, kad šios teisės pagrindas yra pats gimimo, kuris vertinamas kaip tikslus įvykis, faktas. Priešingai, man atrodo akivaizdu ir tai aiškiai matyti iš direktyva patvirtinto bendrojo susitarimo 2 straipsnio 1 dalies, kad šis pagrindas remiasi būtinybe užtikrinti kūdikių priežiūrą, todėl ir siekimu tėvams, vaikui gimus ir per šiam tikslui skirtą būtiną laikotarpį, leisti juo rūpintis.
73. Vis dėlto, jeigu taip yra, iš to matyti, kad Komisijos teiginys visiškai nesuteikia direktyvai galiojimo atgaline data, bet ji taikoma pagal Teisingumo Teismo žinomoje praktikoje įtvirtintą principą, pagal kurį „nauja norma nedelsiant taikoma būsimoms padėties, susiklosčiusios galiojant ankstesnei normai, pasekmėms“(21), t. y. „esamoms padėtims“(22), kurios šioje byloje priklauso nuo kūdikio ir nuolatinės būtinybės jį prižiūrėti.
74. Todėl man atrodo, kad iš šių dviejų teiginių būtent Komisijos teiginys labiau atitinka direktyvos tikslus. Kaip nurodė Komisija, tokia, atrodo, yra ir kitų valstybių narių, kurios pritaria šiam teiginiui, nuomonė.
75. Tačiau dėl šio ieškinio Liuksemburgas pateikia kitų prieštaravimų. Visų pirma jis remiasi 1999 m. vasario 12 d. Įstatymo 3 straipsnio 4 dalimi (ji, primenu, š ioje byloje nėra ginčijama: žr. šios išvados 20 ir 60 punktus), kuri numato, kad vienas iš tėvų privalo prašyti vaiko priežiūros atostogų iškart pasibaigus motinystės atostogoms, priešingu atveju ši teisė yra prarandama.
76. Todėl, Liuksemburgo vyriausybės teigimu, dėl šios nuostatos neįmanoma suteikti vaiko priežiūros atostogų vaikų, gimusių iki 1998 m. gruodžio 31 d. (t. y. iki 1999 m. vasario 12 d. Įstatymo 19 straipsnio penktojoje pastraipoje nustatytos datos), tėvams. Iš tiesų taikant šią nuostatą vienas iš, pavyzdžiui, 1998 m. sausio 1 d. gimusio vaiko tėvų vaiko priežiūros atostogų turėtų paprašyti tų metų pavasarį, taigi baigiantis motinystės atostogoms. To nepadarę jie negrįžtamai prarastų šią teisę.
77. Vis dėlto turiu pastebėti, kad dėl Liuksemburgo įstatymų leidėjo pasirinkimo vaiko priežiūros atostogos neturėtų būti suteiktos tam iš tėvų, kuris jų prašo antrasis ir kuris gali jų paprašyti bet kuriuo metu iki tol, kol vaikui sukaks penkeri metai. Iš to matyti, kad, neatsižvelgiant į abejotiną 1999 m. vasario 12 d. Įstatymo 3 straipsnio 4 dalies atitiktį direktyvai, bent jau šiuo požiūriu Liuksemburgas nevykdo įsipareigojimų tiek, kiek jis atsisako suteikti vaiko priežiūros atostogas tėvams, nesusijusiems su šia nuostata, jei vaikas gimė iki 1998 m. gruodžio 31 d. (tiksliau iki 1998 m. birželio 3 dienos).
78. Galiausia Liuksemburgas teigia, kad 1999 m. vasario 12 d. Įstatymo papildymu 10 straipsnio šeštoji pastraipa (2002 m. lapkričio 21 d. Įstatymu, taigi iki pagrįstoje nuomonėje nurodyto termino pabaigos) įsipareigojimų neįvykdymas užbaigtas, nes ši nuostata tėvams, kurių vaikai gimė iki direktyvos perkėlimo į nacionalinę teisę termino pabaigos, išplečia direktyvoje numatytą minimalią vaiko priežiūros atostogų trukmę.
79. Vis dėl to turiu pastebėti, kad nagrinėjama nuostata tik numato, kad „(kompetentingos administracijos institucijos) galutinis prašymo suteikti numatytą pašalpą (vaiko priežiūros atostogų metu) atmetimas nepadaro įtakos galimam darbdavio sprendimui suteikti vaiko priežiūros atostogas (Direktyvoje 96/34) numatytomis sąlygomis“.
80. Iš to matyti, kad mažiausiai penkerių metų, bet gimusių iki 1998 m. gruodžio 31 d., vaikų tėvams suteikiamos vaiko priežiūros atostogos be pašalpos ir tik trijų mėnesių trukmės, atitinkančios direktyvos nustatytą minimalią trukmę, nors taip pat mažiausiai penkerių metų, bet gimusių vėliau vaikų tėvai gauna šešių mėnesių trukmės vaiko priežiūros atostogas ir pašalpą.
81. Tie patys vertinimai dėl nediskriminacijos principo, kaip teigta dėl pirmojo ieškinio pagrindo (žr. šios išvados 49 punktą ir kt.), tinka ir šiuo atžvilgiu ir, primenu, tai man leido daryti išvadą, kad minėtas Liuksemburgo įstatymas negali teisingai perkelti direktyvos į nacionalinę teisę (žr. šios išvados 57 punktą).
82. Taigi, mano nuomone, ir antrasis ieškinio pagrindas yra pagrįstas.
83. Atsižvelgdamas į tai, kas išdėstyta, siūlau šį ieškinį priimti.
IV – Dėl bylinėjimosi išlaidų
84. Pagal Procedūros reglamento 69 straipsnio 1 dalį pralaimėjusiai šaliai nurodoma padengti bylinėjimo išlaidas, jei laimėjusi šalis to prašė. Kadangi Komisija prašė priteisti iš Liuksemburgo Didžiosios Hercogystės bylinėjimosi išlaidas ir ši pralaimėjo bylą, ji turi jas padengti.
V – Išvada
85. Atsižvelgdamas į tai, kas išdėstyta, Teisingumo Teismui siūlau pripažinti:
1. Numačiusi, kad vaiko priežiūros atostogos baigiasi dėl motinystės atostogų, šių atostogų sutapimo atveju ir suteikusi teisę į vaiko priežiūros atostogų suteikimą tik vaikų, gimusių po 1998 m. gruodžio 31 d., tėvams, Liuksemburgo Didžioji Hercogystė neįvykdė įsipareigojimų pagal 1996 m. birželio 3 d. Tarybos direktyvą 96/34/EB dėl Bendrojo susitarimo dėl vaiko priežiūros atostogų, sudaryto tarp UNICE, CEEP ir ETUC.
2. Priteisti iš Liuksemburgo Didžiosios Hercogystės bylinėjimosi išlaidas.
(1) .
(2)
–	OL L 145, p. 4.
(3)
–	Šio susitarimo tekstas yra direktyvos priedas.
(4)
–	Mémorial A, Nr. 213, 1999 m. vasario 23 d., p. 209.
(5)
–	Mémorial A, Nr. 135, 2002 m. gruodžio 10 d., p. 3098.
(6)
– Neoficialus vertimas.
(7)
–	Žr., ex multis, 2002 m. rugsėjo 12 d. Sprendimą Komisija prieš Prancūziją
(C‑152/00, Rink. p. I‑6973, 15 punktas).
(8)
–	Žr., be kita ko, 2002 m. birželio 13 d. Sprendimą Komisija prieš Ispaniją (C‑474/99, Rink. p. I‑5293, 25 punktas).
(9)
–	1998 m. gegužės 19 d. Sprendimas Komisija prieš Nyderlandus
(C‑3/96, Rink. p. I‑3031, 21 punktas).
(10)
–	Ten pat, 20 punktas.
(11)
–	1996 m. liepos 2 d. Sprendimas Komisija prieš Liuksemburgą
(C‑473/93, Rink. p. I‑3207, 21 punktas).
(12)
–	1984 m. sausio 31 d. Sprendimas Komisija prieš Airiją (74/82, Rink. p. 317, 13 punktas).
(13)
–	2001 m. lapkričio 29 d. Sprendimas Griesmar
(C‑366/99, Rink. p. I‑9383, 43 punktas) ir nurodyta Teisingumo Teismo praktika.
(14)
–	2002 m. gruodžio 12 d. Sprendimas Rodríguez Caballero
(C‑442/00, Rink. p. I‑11915, 32 punktas). Taip pat žr. 2001 m. liepos 12 d. Sprendimą Jippes
(C‑189/01, Rink. p. I‑5689, 129 punktas); 1999 m. lapkričio 23 d. Sprendimą Portugalija prieš Tarybą
(C‑149/96, Rink. p. I‑8395, 91 punktas).
(15)
–	Nurodyto sprendimo Rodríguez Caballero
30 punktas. Taip pat žr. 2000 m. balandžio 13 d. Sprendimą Karlsson ir kt.
(C‑292/97, Rink. p. I‑2737, 37 punktas) ir 1994 m. kovo 24 d. Sprendimą Bostock
(C‑2/92, Rink. p. I‑955, 16 punktas).
(16)
–	Žr., ex multis, 2002 m. sausio 17 d. Sprendimą Komisija prieš Airiją (C‑394/00, Rink. p. I‑581, 11 punktas) ir 1999 m. lapkričio 11 d. Sprendimą Komisija prieš Italiją
(C‑315/98, Rink. p. I‑8001, 10 punktas).
(17)
–	1990 m. lapkričio 27 d. Sprendimas Komisija prieš Italiją
(209/88, Rink. p. I‑4313, 14 punktas). Taip yra todėl, kad „valstybės narės įsipareigojimų nevykdymo pripažinimas nepriklauso nuo dėl jo kilusios žalos“ (1997 m. gruodžio 18 d. Sprendimo Komisija prieš Belgiją, C‑263/96, Rink. p. I‑7453, 30 punktas). Galiausia „valstybė narė negali remtis tuo, kad direktyvos perkėlimo į nacionalinę teisę priemonių nebuvimas neturi jokių neigiamų pasekmių jos veikimui“ (ten pat).
(18)
–	Atitinkamai „on the grounds of the birth“ ir „im Fall der Geburt“.
(19)
–	Liuksemburgas remiasi, ex multis, 1991 m. liepos 11 d. Sprendimu Crispoltoni
(C‑368/89, Rink. p. I‑3695, 17 ir 20 punktai).
(20)
–	2004 m. kovo 9 d. Sprendimas Komisija prieš Liuksemburgą
(C‑314/03, dar neskelbtas Rinkinyje, 5 punktas). Taip pat žr. 1979 m. vasario 7 d. Sprendimą Komisija prieš Jungtinę Karalystę (128/78, Rink. p. 419, 10 punktas); 1991 m. vasario 19 d. Sprendimą Komisija prieš Belgiją
(C‑374/89, Rink. p. I‑367, 10 punktas) ir 2000 m. kovo 23 d. Sprendimą Komisija prieš Prancūziją
(C‑327/98, Rink. p. I‑1851, 21 punktas).
(21)
–	2002 m. sausio 29 d. Sprendimas Pokrzeptowicz‑Meyer
(C‑162/00, Rink. p. I‑1049, 50 punktas).
(22)
–	Ten pat, 51 punktas.