62006CC0314
GENERALINĖS ADVOKATĖS
JULIANE KOKOTT IŠVADA,
pateikta 2007 m. liepos 18 d. (
1
)
Byla C-314/06
Société Pipeline Méditerranée et Rhône (SPMR)
prieš
Administration des douanes et droits indirects
ir
Direction nationale du renseignement et des enquêtes douanières (DNRED)
„Direktyva 92/12/EEB — Akcizai — Mineralinės alyvos — Praradimas — Atleidimas nuo mokesčio — Force majeure“
I — Įžanga
1.
Pagrindinėje byloje Prancūzijos Kasaciniame teisme (Cour de Cassation) nagrinėjamas ginčas tarp Société Pipeline Méditerrannée et Rhône (SPMR) ir Prancūzijos Muitų administracijos (
2
) dėl atleidimo nuo akcizo už iš naftotiekio dėl techninių gedimų ištekėjusius naftos produktus.
2.
1992 m. vasario 25 d. Europos Tarybos direktyvos 92/12/EEB dėl bendros tvarkos, susijusios su akcizais apmokestinamais produktais ir jų laikymu, judėjimu ir kontrole (
3
), 14 straipsnio 1 dalyje numatytas atleidimas nuo mokesčio taikomas, jeigu naftos produktai, taikant jiems laikino akcizo mokėjimo atidėjimo režimą, buvo prarasti dėl nelaimingų atsitikimų arba nenugalimos jėgos (force majeure) arba jie laikomi prarastais „dėl natūralių produktų savybių“. Kasacinis teismas kreipiasi į Teisingumą Teismą dėl šių sąvokų išaiškinimo.
II — Teisinis pagrindas
A — Direktyva 92/12
3.
Pagal Direktyvos 92/12 3 straipsnį ji yra taikoma, be kita ko, mineralinėms alyvoms, kurios yra apibrėžtos atitinkamose direktyvose.
4.
Šios direktyvos 5 straipsnio 1 dalyje nustatyta, kada atsiranda pareiga mokėti akcizus:
„3 straipsnio 1 dalyje nurodyti produktai tampa akcizų objektu juos pagaminus 2 straipsnyje apibrėžtoje Bendrijos teritorijoje arba jų importo į tą teritoriją metu.
„Akcizais apmokestinamo produkto importas“ – tokio produkto įvežimas į Bendrijos teritoriją <…>“
5.
6 straipsnio 1 dalyje nustatyta, kada akcizas faktiškai tampa mokėtinu, t. y. koks yra apmokestinimo pagrindas:
„1.   Akcizas tampa mokėtinu, kai produktai išleidžiami vartojimui arba nustačius trūkumus, kuriems esant akcizas turi būti sumokėtas pagal 14 straipsnio 3 dalį.
Akcizais apmokestinamų produktų išleidimas vartojimui – tai:
a)
bet koks šių produktų išgabenimas, įskaitant ir neteisėtą, iš laikino akcizo mokėjimo atidėjimo režimo;
b)
bet kokia šių produktų gamyba, įskaitant ir neteisėtą, kitaip nei taikant šiems produktams laikino akcizo mokėjimo atidėjimo režimą;
c)
šių produktų importas, įskaitant ir neteisėtą, jeigu jiems nebuvo pritaikytas laikino akcizo mokėjimo atidėjimo režimas.“
6.
Direktyvos 14 straipsnyje nustatyta, kokiomis sąlygomis atleidžiama nuo mokesčio už prarastus produktus:
„1.   Įgaliotieji sandėlių savininkai atleidžiami nuo mokesčio už produktus, kurie prarasti taikant jiems laikino akcizo mokėjimo atidėjimo režimą, jeigu jie prarasti dėl nelaimingų atsitikimų arba nenugalimos jėgos (force majeure) ir nustatomi atitinkamos valstybės narės įgaliotos institucijos. Jie taip pat atleidžiami nuo mokesčio už produktus, kurie taikant laikino akcizo mokėjimo atidėjimo režimą produktų gaminimo, perdirbimo, sandėliavimo bei gabenimo metu prarandami dėl natūralių produktų savybių. Kiekviena valstybė narė nustato tokio atleidimo nuo mokesčių sąlygas. Atleidimas nuo mokesčių ta pačia tvarka taikomas 16 straipsnyje nurodytiems prekybininkams dėl taikant laikino akcizo mokėjimo atidėjimo režimą gabenamų produktų.
2.   1 dalyje minimi nuostoliai, patiriami gabenimo taikant laikino akcizo mokėjimo atidėjimo režimą tarp valstybių narių metu, nustatomi pagal paskirties valstybės narės taisykles.
3.   Nepažeidžiant 20 straipsnio, mokestis už trūkumus, išskyrus 1 dalyje nurodytus nuostolius bei tuos, dėl kurių pagal 1 dalį neatleidžiama nuo mokesčių, yra apskaičiuojamas taikant tarifus, galiojusius atitinkamoje valstybėje narėje tuo metu, kai buvo patirti atsakingų institucijų nustatyti nuostoliai arba, kai tai būtina, tuo metu, kai buvo nustatytas trūkumas.“
B — Nacionalinės teisės aktai
7.
Prancūzijos Muitinės kodekso 158 C straipsnyje, kuris, kaip nurodė prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, skirtas įgyvendinti Direktyvą 92/12, nustatyta:
„Prarastiems produktams, kuriems taikomas naftos produktų mokestinio saugojimo režimas, mokestis yra netaikomas, jei administracijai įrodoma, jog:
1)
praradimas įvyko dėl nelaimingo atsitikimo ar force majeure;
2)
arba praradimas įvyko dėl natūralių produktų savybių. Biudžeto ministras nutarimais gali dėl to nustatyti, kokiam prarastų produktų kiekiui galima taikyti atleidimą nuo mokesčio, atsižvelgiant į kiekvieną produktą ir kiekvieną transporto priemonę.“
III — Faktinės aplinkybės ir prejudiciniai klausimai
8.
Saint-Just-Chaleyssin (Département Isère) komunos teritorijoje kelias dienas iš naftotiekio tekėjo naftos produktai. SPMR šiuo naftotiekiu transportavo naftos produktus į Šveicariją, atidedant akcizo mokėjimą. Tokiomis aplinkybėmis 1997 m. sausio 1 d. šis naftotiekis trūko. Taigi iš naftotiekio ištekėjo naftos produktai, kurių tik dalį buvo įmanoma surinkti nuo žemės paviršiaus.
9.
Atsižvelgiant į tai, SPMR pateikė prašymą atleisti ją nuo akcizo už prarastą 795201 litrą naftos produktų. Administracija, atmetusi šį prašymą, dėl šio mokesčio sumokėjimo padavė skundą, kuris pirmojoje instancijoje buvo atmestas. Vėliau Versalio apeliacinis teismas (Cour d’appel) patenkino skundą iš dalies ir konstatavo, kad nebuvo jokio nelaimingo atsitikimo arba force majeure Muitinės kodekso 158 C straipsnio prasme. Prancūzijos teisėje force majeure apima tik nenumatomas, neišvengiamas ir dėl su suinteresuotuoju asmeniu nesusijusių priežasčių atsiradusias aplinkybes.
10.
SPMR dėl šio sprendimo pateikė kasacinį skundą. Savo skunde SPMR papildomai nurodė, kad bet kuriuo atveju praradimas turi būti siejamas su natūraliomis produktų savybėmis. 2006 m. liepos 11 d. Sprendimu Kasacinis teismas pateikė Teisingumo Teismui šiuos prejudicinius klausimus:
1.
Ar 1992 m. vasario 25 d. Tarybos direktyvos 92/12/EEB <…> 14 straipsnio 1 dalies prasme force majeure, dėl kurios taikant laikino mokėjimo atidėjimo režimą buvo prarasti produktai, sąvoka turi būti suprantama kaip nenumatomos, neišvengiamos ir dėl su įgaliotuoju sandėlio savininku nesusijusių priežasčių atsiradusios aplinkybės, kuriomis jis remiasi siekdamas pagrįsti savo prašymą dėl atleidimo nuo mokesčio, ar pakanka, kad šios aplinkybės būtų neišvengiamos įgaliotojo sandėlio savininko atžvilgiu?
2.
Ar galima laikyti, kad, ištekėjus produktams iš naftotiekio, jų praradimas dėl skystumo ir dėl žemės paviršiaus, kur jie pasklido, savybių, kurios neleido jų surinkti ir dėl to jie tapo mokesčių objektu, yra praradimas dėl natūralių produktų savybių Direktyvos 92/12/EEB <…> 14 straipsnio 1 dalies prasme?
11.
Teisingumo Teisme pastabas pateikė SPMR, Prancūzijos, Italijos ir Lenkijos vyriausybės bei Europos Bendrijų Komisija.
IV — Vertinimas
A — Išankstinės pastabos
12.
Direktyvos 92/12 6 straipsnio 1 dalyje nustatyta, kad akcizas tampa mokėtinas, ne tik kai produktai išleidžiami vartoti, bet ir nustačius trūkumus, kuriems esant akcizas turi būti sumokėtas pagal Direktyvos 92/12 14 straipsnio 3 dalį. Tačiau pagal 14 straipsnio 1 dalį atleidžiama nuo mokesčio už produktus, kurie prarasti taikant jiems laikino akcizo mokėjimo atidėjimo režimą, jeigu jie prarandami
—
dėl nelaimingų atsitikimų (cas fortuit),
—
dėl nenugalimos jėgos (force majeure) arba
—
dėl natūralių produktų savybių.
13.
Pirmuoju prejudiciniu klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas siekia sužinoti, ar ištekėję naftos produktai yra prarasti dėl nenugalimos jėgos, o antruoju klausimu – ar ištekėjusius produktus galima laikyti „prarastais“ trečioje grupėje nurodytų prarastų produktų, kurie atleidžiami nuo mokesčio, prasme.
14.
Šiuo klausimu reikia pateikti dvi išankstines pastabas. Pirma, reikia pabrėžti, kad Direktyvos 92/12 14 straipsnio 1 dalyje nurodytos sąvokos turi būti laikomos savarankiškomis Bendrijos teisės sąvokomis.
15.
Direktyvos 92/12 14 straipsnio 1 dalies trečiame sakinyje numatyta, kad kiekviena valstybė narė nustato atleidimo nuo mokesčio sąlygas. Kaip teisingai pabrėžia Komisija, vis dėlto Direktyvos 92/12 14 straipsnio 1 dalies trečias sakinys negali būti suprantamas ta prasme, kad valstybėms narėms suteikta teisė savarankiškai apibrėžti reikšmingas force majeure ir praradimo „dėl natūralių produktų savybių“ sąvokas pagal jų nacionalinės teisės sistemas.
16.
Pagal Direktyvos 92/12 ketvirtą konstatuojamąją dalį siekiant užtikrinti vidaus rinkos sukūrimą ir funkcionavimą, visose valstybėse narėse akcizai turi būti taikomi vienodai. Pasiekti šį direktyvos tikslą būtų sunku, jeigu materialios atleidimo nuo mokesčio sąlygos priklausytų tik nuo taikymo sąlygų apibrėžimo nacionalinėje teisėje. Atvirkščiai, valstybių narių teisė nustatyti atleidimo nuo mokesčio sąlygas apima tik tokias konkrečias neapmokestinimo aplinkybes – pavyzdžiui, administracinių procedūrų tvarką, – kurios nėra nustatytos direktyvoje, tačiau tai nėra susiję su šių neapmokestinimo atvejų turiniu (
4
).
17.
Be to, iki šiol ir kitose teisės srityse Teisingumo Teismas visuomet aiškino force majeure sąvoką kaip Bendrijos teisės sąvoką, neatsižvelgdamas į nacionalines sąvokas (
5
).
18.
Antroji išankstinė pastaba skirta nustatyti aplinkybei, jog, remiantis prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nurodytomis aplinkybėmis, neabejotinai yra naftos produktų „praradimas“ Direktyvos 92/12 prasme. Tai taikoma, kaip teisingai nurodo Komisija, net jeigu sąvoka aiškinama atsižvelgiant į panašią sąvoką, nustatytą Direktyvos 79/623/EEB (
6
) 4 straipsnyje. Dėl šios nuostatos Teisingumo Teismas nusprendė, jog nėra praradimo tuo atveju, jeigu kyla rizika, kad prarastas produktas pateks į Bendrijos prekybą, o tai ypač pasitaiko vagystės atveju (
7
). Šioje byloje, atvirkščiai, naftos produktai negrįžtamai susigėrė į žemę, taigi mišinys turi būti pašalinamas kaip atliekos. Todėl neįmanoma, kad šie naftos produktai patektų į prekybą.
B — Dėl pirmojo prejudicinio klausimo
19.
Pirmuoju prejudiciniu klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas pateikia Teisingumo Teismui šią alternatyvą, susijusią su konkrečiu force majeure sąvokos apibrėžimu. Nacionalinis teismas klausia, ar įvykis, dėl kurio buvo prarasti produktai, turėjo būti nenumatomas ir neišvengiamas ir sukeltas dėl su sandėlio savininku nesusijusių priežasčių, arba ar tai susiję tik su neišvengiamumu.
20.
Klausimo formuluotė akivaizdžiai paremta Prancūzijos teisėje nustatyta force majeure sąvoka. Tačiau, atsižvelgiant į aplinkybę, kad ši byla susijusi su savarankiškos Bendrijos teisės sąvokos aiškinimu, nepriimtina, kaip teisingai nurodo Komisija, vartoti nacionalinėje teisėje aiškinamus terminus, kaip yra daroma sprendime dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą. Todėl toliau reikia pateikti savarankišką force majeure sąvokos apibrėžimą.
21.
Net jeigu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas aiškiai ir neklausia dėl nelaimingo atsitikimo (cas fortuit) sąvokos, pirmiausia reikia nustatyti, kaip ši sąvoka susijusi su praradimu, kilusiu dėl nenugalimos jėgos.
1. Dėl nelaimingo atsitikimo (cas fortuit) ir force majeure sąvokų ryšio
22.
Pagal Direktyvos 92/12 vokiečių kalbos versiją atleidžiama nuo mokesčio ne tik už praradimą dėl force majeure, bet ir dėl nelaimingo atsitikimo. Nelaimingo atsitikimo sąvoka turi būti suprantama kaip bet koks negrįžtamas daikto praradimas, nepriklausantis nuo konkrečių aplinkybių arba sandėlio savininko atsakomybės. Kadangi išsilieję naftos produktai susigėrė į žemę ir nebuvo įmanoma jų dar kartą panaudoti, tai, atskirai nagrinėjant tik vokiškąją kalbinę versiją, šis atvejis būtų nelaimingas atsitikimas. Taigi už prarastus produktus turėtų būti atleidžiama nuo mokesčio, nepaisant force majeure aplinkybių buvimo.
23.
Tačiau vokiškoji versija skiriasi nuo kitų direktyvos kalbinių versijų. Akivaizdžiai matyti, kad jose force majeure sąvoka sugretinama ne su nelaimingo atsitikimo sąvoka, o su atitinkama cas fortuit sąvoka prancūzų kalboje, kurią į vokiečių kalbą tiksliausiai reikėtų versti žodžiu „Zufall“ (nenumatytos aplinkybės) (
8
). Pagal nusistovėjusią Teisingumo Teismo praktiką, jeigu nesutampa teisės akto versijos skirtingomis kalbomis arba bent jau paliekama galimybė jas aiškinti skirtingai, nagrinėjama nuostata turi būti aiškinama pagal teisės akto, kuriame ji įtvirtinta, bendrą struktūrą ir tikslą (
9
).
24.
Atsižvelgiant į direktyvos bendrą struktūrą, reikia, kaip ir kitose kalbinėse versijose, nelaimingo atsitikimo sąvoką suprasti kaip nenumatytas aplinkybes (
10
). Jeigu nelaimingo atsitikimo sąvoka būtų suprantama kaip bet koks galutinis praradimas – susijęs arba nesusijęs su kalte, – tai praradimas dėl force majeure prarastų savo savarankišką reikšmę. Praradimas dėl force majeure daugeliu atvejų susijęs su produktų išnykimu (
11
).
25.
Be to, šias dvi šioje byloje vartojamas sąvokas galima rasti ir kituose teisės aktuose, pavyzdžiui, Teisingumo Teismo statuto 45 straipsnio antrojoje pastraipoje (
12
). Tačiau pastarojoje nuostatoje į vokiečių kalbą jos verčiamos žodžiais „höhere Gewalt oder Zufall“ (force majeure arba nenumatytos aplinkybės). Todėl reikia pripažinti, kad atleidžiama nuo mokesčio tik už praradimus dėl nenumatytų aplinkybių arba force majeure, bet ne už paprastą produktų išnykimą.
26.
Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas tiesiogiai klausia tik dėl force majeure sąvokos išaiškinimo, nenagrinėjant nenumatytų aplinkybių (cas fortuit) sąvokos. Tai paaiškinama galbūt tuo, kad, remiantis vyraujančiu požiūriu, Prancūzijos teisėje, skirtingai nei, pavyzdžiui, Vokietijos teisėje (
13
), šios sąvokos dažniausiai yra persipynusios ir neįmanoma jų aiškiai atskirti vienos nuo kitos (
14
).
27.
Taip pat Bendrijos teisėje Teisingumo Teismas iki šiol neatribojo šių dviejų sąvokų (
15
), tačiau dažnai be konkrečių paaiškinimų jas nagrinėjo bendrai pagal tuos pačius kriterijus (
16
). Vis dėlto daugiausia dėmesio savo argumentuose Teisingumo Teismas skyrė force majeure sąvokai, o nenumatytų aplinkybių sąvokai neteikė jokios savarankiškos reikšmės (
17
). Taigi ir šioje byloje pagrindiniu nagrinėjimo dalyku turi būti force majeure sąvokos aiškinimas.
2. Dėl force majeure sąvokos aiškinimo
28.
Iki šiol Teisingumo Teismas nėra išsamiau išaiškinęs force majeure sąvokos Direktyvos 92/12 14 straipsnio 1 dalies prasme. Tačiau jis kelis kartus turėjo galimybę šią sąvoką aiškinti kitų teisės aktų atžvilgiu. Pirmiausia nurodysiu teismų praktiką kitose teisės srityse, o po to paanalizuosiu, ar ji be apribojimų arba su pakeitimais gali būti taikoma Direktyvai 92/12.
a) Teisingumo Teismo praktika kitose srityse
29.
Didžioji dalis Teisingumo Teismo praktikos dėl force majeure susijusi su teisės aktais dėl bendros rinkos organizavimo žemės ūkio sektoriuje. Tačiau taip pat teismų praktikoje dėl savo statuto 45 straipsnio Teisingumo Teismas turėjo aiškinti šią sąvoką.
30.
Pagal šią teismo praktiką Bendrijos teisėje įtvirtinta force majeure arba nenumatytų aplinkybių sąvoka iš esmės turi būti aiškinama kaip su asmeniu, kuris remiasi šia situacija, nesusijusios, neįprastos ir iš anksto nenumatomos aplinkybės, kurių pasekmių nebuvo įmanoma išvengti, nepaisant visų atsargumo priemonių, kurių buvo imtasi (
18
). Taigi iš to išplaukia, kad force majeure, o taip pat ir nenumatytų aplinkybių sąvoka apima objektyvų elementą, susijusį su neįprastomis ir su subjektu nesusijusiomis aplinkybėmis, ir subjektyvų elementą, susijusį su suinteresuotojo asmens pareiga apsisaugoti nuo neįprasto įvykio padarinių, imantis tinkamų priemonių, nesukeliančių jam pernelyg didelių nuostolių (
19
).
31.
Teisingumo Teismas kelis kartus akcentavo, kad force majeure sąvokos turinys įvairiose Bendrijos teisės taikymo srityse skiriasi ir todėl šios sąvokos reikšmė turi būti nustatyta pagal teisines aplinkybes, kuriomis ji turi būti taikoma (
20
). Tačiau pirmiau nurodytas apibrėžimas turi būti taikomas, „nepaisant specifinių sričių, kuriose jis taikomas, ypatumų“ (
21
). Taigi akivaizdu, kad apibrėžimo nereikia sukurti iš naujo, atsižvelgiant į kiekvieno teisės akto kontekstą, tačiau tik tam tikriems atvejams reikia taikyti bendrą apibrėžimą.
b) Pritaikymas nagrinėjamai bylai
32.
Šioje byloje kyla klausimas, ar situacijoje, kuri yra nagrinėjama, jau egzistuoja force majeure aplinkybės, nustatytos klasikiniame apibrėžime.
33.
Pagal apibrėžimą subjektyviuoju požiūriu būtina nustatyti, jog įvykio pasekmių nebuvo įmanoma išvengti, nepaisant visų atsargumo priemonių, kurių buvo imtasi. Pagrindinės bylos šalys sutaria dėl to, kad kaltės arba nerūpestingo elgesio nebuvimas yra pagrindinė sąlyga atsirasti force majeure, vadinasi, kad force majeure neatsiranda bet kuriuo atveju, jeigu asmuo, kuris remiasi šia aplinkybe, nesiėmė visų konkrečiu atveju reikalingų atsargumo priemonių.
34.
Šiuo klausimu Italijos vyriausybė tvirtina, jog jau vien dėl to, kad SPMR, vykdydama naftotiekio priežiūros darbus, elgėsi neatsargiai, atmetama galimybė taikyti force majeure. Pareiga įvertinti, ar SPMR gali būti apkaltinta dėl neatsargaus elgesio, vis dėlto tenka, kaip teisingai pabrėžia Komisija, Prancūzijos ir Lenkijos vyriausybės, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui.
35.
Tačiau pagal pirmiau nurodytą apibrėžimą norint daryti išvadą, kad tai yra force majeure atvejis, nepakanka tik aplinkybės dėl kaltės nebuvimo. Praradimą sukėlusios aplinkybės turi būti dar ir neįprastos bei iš anksto nenumatomos, o asmuo, kuris remiasi force majeure, negali būti su jomis susijęs. Taigi papildomai turi būti įvykdytas Teisingumo Teismo vadinamasis objektyvusis kriterijus: praradimą sukėlusios aplinkybės turi būti neįprastos ir nesusijusios su ūkio subjektu.
36.
Nagrinėjamoje byloje naftos produktai ištekėjo dėl įtrūkimo naftotiekyje ir pirmiausia dėl vėlesnio naftotiekio trūkimo. Taigi ištekėjimo priežastis yra techninis naftotiekio gedimas. Tačiau įvykiai, kurie glaudžiai susiję su naftotiekį eksploatuojančio asmens naudojamų techninių priemonių funkcionavimu, patenka iš esmės į minėto asmens veikimo sferą dėl to, kad jis daro tiesioginę įtaką pasirenkant bei priežiūrint priemones ir kad tai susiję su eksploatavimo rizikos (nors galbūt ir mažos) pasireiškimu.
37.
Abejonių kyla taip pat dėl tokio techninio gedimo neįprastumo ir nenumatymo, atsižvelgiant į šiuo atžvilgiu Teisingumo Teismo nustatytų kriterijų griežtumą. Taigi Teisingumo Teismas nelaikė įvykio neįprastu ir nenumatomu net tuomet, kai buvo kalbama apie retą reiškinį (
22
). Taigi santykinai retas eksploatavimo priemonių techninis gedimas taip pat neturėtų būti kvalifikuojamas kaip neįprastas ir nenumatomas, nes bet kuriai techninei priemonei būdinga techninio gedimo rizika. Tačiau vertinimas, ar atsiradęs įtrūkimas yra toks retas reiškinys, jog joks eksploatuojantis asmuo pagrįstai negalėjo tokio įvykio numatyti, yra fakto klausimas, į kurį atsakyti privalo prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas.
38.
Todėl, taikant klasikinį force majeure apibrėžimą, tokioje situacijoje, kokia yra nagrinėjama, reikia daryti išvadą, jog, nenustačius kitų faktinių aplinkybių pagrindinėje byloje, negalima teigti, kad tai yra force majeure.
3. Apibrėžimo pritaikymas Direktyvos 92/12 tikslams
39.
Komisijos ir SPMR nuomone, nurodytas apibrėžimas vis dėlto turi būti pritaikytas prie direktyvos bendros struktūros ir tikslų ypatumų. Šiuo požiūriu sandėlio savininko atsakomybė netaikoma tuo atveju, kai jis, nepaisant visų atsargumo priemonių, negali įvykio išvengti. Jeigu būtų reikalaujama papildomai nustatyti, kad žalą sukeliantis įvykis naftotiekyje kilo dėl išorinių priežasčių ir buvo nenumatomas, tokiu atveju rizika būtų neteisingai padalyta sandėlio savininko nenaudai. Tai yra taip pat pateisinama, nes sandėlio savininkas turi leidimą Direktyvos 92/12 12 straipsnio prasme.
40.
SPMR pabrėžia, jog šioje byloje, visų pirma, produktai neginčijamai buvo prarasti, o tai užtikrino, jog jie negalės patekti į Bendrijos prekybą. Antra, SPMR kaip sandėlio savininkė nėra kalta dėl praradimo. Tačiau, SPMR manymu, atsižvelgiant į Direktyvos 92/12 tikslus, tokioje situacijoje nėra jokio akivaizdaus pagrindo ją apmokestinti akcizo mokesčiu.
41.
Vis dėlto tokia pozicija prieštarauja aiškiai Direktyvos 92/12 14 straipsnio formuluotei. Šioje nuostatoje trūkumų nustatymas laikomas atskiru apmokestinimo pagrindu ir joje nėra įtvirtinta paprasta prezumpcija, nustatanti, kad prarasti produktai patenka į Bendrijos prekybą.
42.
Atsižvelgiant į Komisijos argumentus dėl teisingo rizikos padalijimo, atrodo, nėra būtina force majeure sąvoką aiškinti ypač plačiai.
43.
Šiuo atžvilgiu pirmiausia reikia pažymėti, kad direktyvoje trūkumų apmokestinimas laikomas įprastu atveju ir kad atleidimas yra tik išimtis. Bet išimtis reikia aiškinti siaurai. Be to, jau iš pačios force majeure sąvokos, vartojamos bendrinėje kalboje, matyti, kad ji apima tik nedaugelį atvejų.
44.
SPMR ir Komisijos pateiktos nuomonės galiausiai paskatino force majeure kriterijų sutapatinti su daug platesne kaltės nebuvimo sąvoka. Tačiau mokesčių teisėje kaltė kaip kriterijus nėra taikoma. Iš tiesų, rizikos, susijusios su vartojimo prekių apmokestinimu, padalijimas priklauso nuo suskirstymo į kontroliuojamas sritis, o ne nuo nustatytų atsargumo priemonių laikymosi. Šioje byloje, visų pirma, nagrinėjamas klausimas, kas turi prisiimti mokestines pasekmes tipinės eksploatavimo rizikos pasireiškimo atveju. Šiuo atžvilgiu sandėlio savininkui tenka rizika dėl jo naudojamos transporto priemonės techninių gedimų.
45.
Reikia pritarti Komisijos ir SPMR argumentams, kad sandėlio savininkui šitaip tenka labai didelė rizika, susijusi su pareiga sumokėti mokesčius už prarastus produktus. Tačiau šis rizikos padalijimas pateisinamas tuo, kad sandėlio savininkas gabena ir kontroliuoja produktus, kurie yra apmokestinami akcizu, jau juos pagaminus arba importuojant į Bendrijos teritoriją (
23
). Tam, kad būtų galima be kliūčių pervežti produktus į trečiąsias šalis, atidedamas mokesčių mokėjimas, kai produktai gabenami per Bendrijos teritoriją. Taigi kadangi sandėlio savininkas naudojasi specialiu režimu, tai neatrodo neteisinga, taikant šį režimą, jam užkrauti riziką, susijusią su jo atsakomybei priklausančia sritimi.
46.
Dėl aplinkybės, kad pagal Direktyvos 92/12 12 straipsnį sandėlio savininkas privalo būti įgaliotasis asmuo ir kad pagal 13 straipsnį jam yra nustatytos tam tikros pareigos, negalima sandėlio savininko iš dalies atleisti nuo jam priklausančios mokestinės rizikos, susijusios su akcizu apmokestintų produktų transportavimu naftotiekiu, ir perkelti šią riziką valstybei. Leidimas turi tik užtikrinti šio įgalioto sandėlio savininko patikimumą, kad būtų galima taikyti laikino mokėjimo atidėjimo režimą.
47.
Tai, kad taikant laikino (akcizų) mokėjimo atidėjimo režimą direktyvos 15 straipsnio 3 dalies antroji pastraipa suteikia galimybę produktus gabenant vamzdžiais atleisti nuo pareigos pateikti garantiją, yra reikšminga taip pat tik dėl to, jog naudojant šią gabenimo formą kyla maža rizika, susijusi su manipuliavimu ir praradimu. Tačiau jeigu, priešingai negu tikėtasi, vis dėlto produktai prarandami, tebetaikomas nurodytas rizikos padalinimas. Dėl valstybės valdžios institucijos suteikto leidimo tiesti ir eksploatuoti naftotiekį ši institucija taip pat netampa solidariai apmokestinama akcizu už produktus, kurie buvo prarasti dėl naftotiekio techninio gedimo.
48.
Galiausiai reikia atmesti argumentą, kad produktai faktiškai net nebuvo išleisti vartoti, o prarasti anksčiau. Apmokestinimui nėra reikalinga sąlyga, kad akcizu apmokestinami produktai būtų buvę iš tikrųjų tikslingai suvartoti. Jeigu taip atsitiktų, tai produktų vartotojas, jau sumokėjęs mokesčius, turėtų susigrąžinti mokesčius tuo atveju, jei apmokestintas produktas, prieš jį tikslingai suvartojant, prarandamas. Tačiau tokio susigrąžinimo Direktyva 92/12 nereglamentuoja. Todėl negalima susigrąžinti mokesčių, pavyzdžiui, jeigu vyno butelis, kurį vartotojas nusipirko, iškristų iš krepšio ir vynas išsilietų ant kelio, ir dėl to jis, be abejo, nebūtų suvartotas taip, kaip buvo tikėtasi.
4. Tarpinė išvada
49.
Taigi apibendrinant reikia konstatuoti, kad nusistovėjusioje teismų praktikoje suformuotą force majeure sąvoką, atrodo, galima taikyti ir šiomis aplinkybėmis.
50.
Todėl į pirmąjį klausimą reikia atsakyti taip: Direktyvos 92/12 14 straipsnio 1 dalies prasme force majeure, dėl kurios taikant laikino mokėjimo atidėjimo režimą buvo prarasti produktai, reiškia, kad praradimas kilo dėl su asmeniu, kuris remiasi force majeure situacija, nesusijusių, neįprastų ir iš anksto nenumatomų aplinkybių, kurių pasekmių nebuvo įmanoma išvengti, nepaisant visų atsargumo priemonių, kurių buvo imtasi.
C — Dėl antrojo klausimo
51.
Antruoju klausimu siekiama sužinoti, ar ištekėjusius naftos produktus, kurie susigėrė į žemę, galima laikyti praradimu dėl natūralių šių produktų savybių, būtent dėl skystumo.
52.
Visi proceso dalyviai, išskyrus SPMR, sutinka, kad tai nėra praradimas, dėl kurio atleidžiama nuo mokesčio Direktyvos 92/12 14  straipsnio 1 dalies prasme. Praradimo „dėl natūralių produktų savybių“ sąvoka, remiantis jau vien šios nuostatos formuluote, apima tik tokius praradimus, kurie atsiranda tik dėl natūralių priežasčių, nepaisant papildomų aplinkybių (
24
). Ši nuostata susijusi, pavyzdžiui, su išgarinimu, kaip tam tikrų medžiagų lakumo rezultatu.
53.
Šioje byloje produktai buvo prarasti dėl naftotiekio įtrūkimo ir vėlesnio jo trūkimo, taigi dėl avarijos. Todėl tai susiję pirmiausia su atsitiktiniu praradimu, o ne su natūraliu praradimu, atsiradusiu dėl įprasto transportavimo būdo, kurį išimtinai reikia priskirti prie natūralių produktų savybių.
54.
Aplinkybė, kad tik naftos skystumas leido produktams vėliau susigerti į žemę, negali šios išvados pakeisti. Priešingu atveju bet koks mineralinės alyvos išsiliejimas ir vėlesnis jos susigėrimas į žemę, nepaisant to, kokios išsiliejimo priežastys, galiausiai turėtų būti priskiriamas prie natūralių produktų savybių ir dėl to atleidžiamas nuo mokesčių – netgi tuo atveju, kai vežėjas veikia tyčia arba yra kaltas (
25
). Tai prieštarautų pirmiau nurodytai sandėlio savininko atsakomybei už jam priklausančią veiklos sritį.
55.
Šį aiškinimą, kaip teigia Prancūzijos vyriausybė, patvirtina aplinkybė, jog daugelis valstybių narių priėmė teisės aktus, siekdamos nustatyti iš patirties žinomas ribas, kuriomis remiantis galima atleisti nuo mokesčio už natūraliai prarastus produktus.
56.
Šiuo atžvilgiu SPMR pateikta nuoroda į generalinio advokato išvadą byloje Esercizio Magazzini Generali (
26
) yra nesuprantama. Nepaisant to, ar toje išvadoje nurodytas pavyzdys (
27
), susijęs su Direktyvos 69/74 11 straipsnio aiškinimu (
28
), yra tinkamas, minėtoje byloje buvo nagrinėjama nuostata, kuri skiriasi nuo šiai bylai reikšmingos nuostatos: jeigu toje byloje aiškintas 11 straipsnis nustato „produktus, prarandamus dėl natūralių produktų savybių“ arba prancūzų kalboje „pertes <…> dues <…> à des causes dépendant de la nature des marchandises“, tai šioje byloje atleidžiama nuo mokesčio tik už „praradimą“ arba „pertes naturelles“.
V — Išvada
57.
Atsižvelgdama į prieš tai išdėstytus argumentus, siūlau Teisingumo Teismui į Kasacinio teismo pateiktus prejudicinius klausimus atsakyti taip:
1.
1992 m. vasario 25 d. Tarybos direktyvos 92/12/EEB dėl bendros tvarkos, susijusios su akcizais apmokestinamais produktais ir jų laikymu, judėjimu ir kontrole, 14 straipsnio 1 dalies prasme force majeure, dėl kurios taikant laikino mokėjimo atidėjimo režimą buvo prarasti produktai, reiškia, kad praradimas kilo dėl su asmeniu, kuris remiasi force majeure situacija, nesusijusių, neįprastų ir iš anksto nenumatomų aplinkybių, kurių pasekmių nebuvo įmanoma išvengti, nepaisant visų atsargumo priemonių, kurių buvo imtasi.
2.
Iš naftotiekio ištekėjusių naftos produktų dalies, prarastos dėl jų skystumo ir dėl žemės, ant kurios jie išsiliejo, savybių, sudariusių kliūtis juos surinkti, negalima laikyti „prarasta dėl natūralių produktų savybių“ Direktyvos 92/12/EEB 14 straipsnio 1 dalies antro sakinio prasme.
(
1
)	Originalo kalba: vokiečių.
(
2
)	Tiksliau: Administration des douanes et droits indirects (netiesioginių muitų ir mokesčių administracija) ir Direction nationale du renseignement et des enquêtes douanières (Nacionalinis muitinės žvalgybos ir tyrimų direktoratas), toliau – DNRED.
(
3
)	1992 m. vasario 25 d. Tarybos direktyva 92/12/EEB dėl bendros tvarkos, susijusios su akcizais apmokestinamais produktais ir jų laikymu, judėjimu ir kontrole (OL L 76, p. 1). Per tą laiką direktyva buvo daug kartų pakeista, tačiau šioje byloje nagrinėjamos nuostatos liko nepakeistos.
(
4
)	Šia prasme žr. 2006 m. birželio 15 d. Sprendimą Heintz van Landewijck (C-494/04, Rink. p. I-5381, 41 punktas), taip pat dėl 1977 m. gegužės 17 d. Šeštosios Tarybos direktyvos 77/388/EEB dėl valstybių narių apyvartos mokesčių įstatymų derinimo – Bendra pridėtinės vertės mokesčio sistema: vienodas vertinimo pagrindas panašiai suformuluoto 13 straipsnio A skirsnio 1 dalies žr. 2005 m. gegužės 26 d. Sprendimą Kingscrest ir Montecello (C-498/03, Rink. p. I-4427, 24 punktas ir jame pateiktos nuorodos) bei 2005 m. gruodžio 15 d. mano išvadą byloje Solleveld ir van den Hout-van Eijnsbergen (C-443/04 ir 444/04, Rink. p. I-3617, 21 punktas).
(
5
)	Žr., pavyzdžiui, 18 ir 19 išnašose nurodytus sprendimus.
(
6
)	1979 m. birželio 25 d. Tarybos direktyva dėl įstatymų ir kitų teisės aktų, susijusių su skola muitinei, derinimo (OL L 179, p. 31–35).
(
7
)	1983 m. spalio 5 d. Sprendimas Esercizio Magazzini Generali (186/82 ir 187/82, Rink. p. 2951, 14 punktas).
(
8
)	Žr., pavyzdžiui, versijas tokiomis kalbomis, kuriomis direktyva buvo iš pradžių priimta: EN: „fortuitous events“; ES: „caso fortuito“; IT: „casi fortuiti“; DK.: haendelige begivenhederv; NL: „toevallige omstandigheden“; PT: „casos fortuitos“; GR: „τυχαία περιστατικά“.
(
9
)	1990 m. kovo 27 d. Sprendimas Cricket St. Thomas (C-372/88, Rink. p. I-1345, 19 punktas); 2006 m. kovo 9 d. Sprendimas Zuid-Hollandse Milieufederatie ir Natuur en Milieu (C-174/05, Rink. p. I-2443, 20 punktas) ir 2006 m. lapkričio 23 d. Sprendimas ZVK (C-300/05, Rink. p. I-11169, 16 punktas).
(
10
)	Austrijoje ir Vokietijoje Direktyva 92/12 buvo perkelta pažodžiui tiek, kad, atsižvelgiant į nelaimingo atsitikimo sąvokos reikšmę šių valstybių teisės sistemose, būtų galima nukrypti nuo direktyvos turinio (žr., pavyzdžiui, Austrijoje 1995 m. priimto Mineralölsteuergesetz 38 straipsnį (BGBl. Nr. 630/1994) ir Vokietijos Energiesteuergesetz 14 straipsnio 1 dalį (BGBl. I 2006, 1534)).
(
11
)	Tik praradimo dėl vagystės atveju (darant prielaidą, kad šį atvejį reikia laikyti force majeure), daiktas „išnyksta“ ne iš karto.
(
12
)	Žr., pavyzdžiui, Teisingumo Teismo statuto 45 straipsnio antrąją pastraipą.
(
13
)	Vokietijos teisėje dažnai atskiriamos „paprastos nenumatytos aplinkybės“ („einfachen Zufall“) nuo force majeure kaip „padidinto laipsnio nenumatytų aplinkybių“ („gesteigerten Zufall“), nepriklausančių nuo asmens.
(
14
)	Šiuo klausimu dėl išsamesnių detalių žr. Terré. Simler.Lequette „Droit civil – Les obligations“ Nr. 581, Éditions Dalloz, 9 leidimas, 2005.
(
15
)	1994 m. gruodžio 15 d. Sprendime Bayer prieš Komisiją (C-195/91 P, Rink. p. I-5619, 33 punktas) Teisingumo Teismas aiškiai neatsakė į klausimą, ar šios sąvokos skiriasi.
(
16
)	Žr., pavyzdžiui, 1967 m. kovo 2 d. Teisingumo Teismo sprendimą SIMET prieš Hohe Behörde (C-25/65, Rink. p. 42, 56 punktas); 1993 m. kovo 5 d. Nutartį Ferriere Acciaierie Sarde prieš Komisiją (C-102/92, Rink. p. I-801, 20 punktas); sprendimą Bayer prieš Komisiją, nurodytą 15 išnašoje (32 punktas).
(
17
)	Šiuo požiūriu tik labai seniai priimtame sprendime SIMET prieš Hohe Behörde (nurodytas 16 išnašoje, p. 56) Teisingumo Teismas, remdamasis savo statuto 45 straipsniu, laikė, kad aplinkybės, kai ieškinį Teisingumo Teismas gavo tik praėjus keturioms dienoms po jo gavimo Liuksemburge, buvo nenumatytos aplinkybės, kurių Teisingumo Teismas nelygino su force majeure sąvoka.
(
18
)	Žr. nusistovėjusią Teisingumo Teismo praktiką, pavyzdžiui, 1987 m. vasario 5 d. Sprendimą Denkavit (C-145/85, Rink. p. 565, 11 punktas); 1993 m. gruodžio 7 d. Sprendimą Huygen (C-12/92, Rink. p. I-6381, 31 punktas); 2006 m. spalio 5 d. Sprendimą Komisija prieš Vokietiją (C-105/02, Rink. p. I-9659, 89 punktas) ir tos pačios dienos sprendimą Komisija prieš Belgiją (C-377/03, Rink. p. I-9733, 95 punktas).
(
19
)	Sprendimo Bayer prieš Komisiją, nurodyto 15 išnašoje, 32 punktas; 2005 m. sausio 18 d. Nutartis Zuazaga Meabe/HABM (C-325/03 P, Rink. p. I-403, 25 punktas).
(
20
)	Sprendimo Huygen ir kt., nurodyto 18 išnašoje, 30 punktas; 1998 m. rugsėjo 29 d. Sprendimas First City Trading ir kt. (C-263/97, Rink. p. I-5537 41 punktas).
(
21
)	Sprendimo Ferriere Acciaierie Sarde prieš Komisiją, nurodyto 16 išnašoje, 20 punktas.
(
22
)	1993 m. spalio 13 d. Sprendime An Bord Bainne ir Inter-Agra (C-124/92, Rink. p. I-5061, 15 punktas) Teisingumo Teismas, pavyzdžiui, nelaikė neįprasta ir nenumatyta aplinkybe to fakto, jog eksporto valstybės teisės aktai, kurie nepakeisti galiojo 30 metų, buvo pakeisti be išankstinio paskelbimo ir pranešimo.
(
23
)	Žr. Direktyvos 92/12 5 straipsnio 1 dalį.
(
24
)	Prancūzų kalboje „perte naturelle“ tai parodo ypač aiškiai.
(
25
)	Šį argumentą būtų galima analizuoti netgi dar plačiau: galiausiai dėl bet kokio produkto praradimo reikia atsižvelgti į jo natūralias savybes, pavyzdžiui, praradimo dėl gaisro atveju – į produktų degumą, produktų sudužimo atveju – į jų trapumą ir t. t.
(
26
)	1983 m. liepos 6 d. generalinio advokato F. Mancini išvada byloje Esercizio Magazzini Generali (186/82 ir 187/82, Rink. p. 2951).
(
27
)	Minėtos išvados 3 punkte kaip pavyzdį, susijusį su praradimu, atsiradusiu dėl natūralių produkto savybių, generalinis advokatas F. Mancini nurodo prarastą mazutą, kuris dėl krovininės transporto priemonės gedimo ištekėjo ant kelio.
(
28
)	1969 m. kovo 4 d. Tarybos direktyva dėl įstatymų ir kitų teisės aktų, susijusių su muitinės sandėliais, derinimo (OL L 58, p. 7).