62010CC0122_ET
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
I. Sissejuhatus
1. Euroopa Liidu toimimise lepingu artikkel 169 kohustab liitu edendama tarbijate huve ja tagama viimaste kaitse kõrge taseme. Euroopa Parlamendi ja nõukogu 11. mai 2005. aasta direktiiv 2005/29/EÜ, mis käsitleb ettevõtja ja tarbija vaheliste tehingutega seotud ebaausaid kaubandustavasid siseturul ning millega muudetakse nõukogu direktiivi 84/450/EMÜ, Euroopa Parlamendi ja nõukogu direktiive 97/7/EÜ, 98/27/EÜ ja 2002/65/EÜ ning Euroopa Parlamendi ja nõukogu määrust (EÜ) nr 2006/2004 (ebaausate kaubandustavade direktiiv),(2) on mõeldud vaieldamatult selle eesmärgi edendamiseks ning see peab olema tõhus vahend ebaausate kaubandustavade ennetamisel ja nende vastu võitlemisel.
2. Direktiiviga 2005/29 otsustas liidu seadusandja kehtestada ettevõtjatele rangema teavitamiskohustuse, kui nad soovivad levitada kommertsteadaannet ostukutse erilises vormis. Käesolev kohtuasi annab Euroopa Kohtule võimaluse esimest korda seda mõistet tõlgendada.
II. Õiguslik raamistik
A. Liidu õigus
3. Direktiivi 2005/29 põhjenduses 14 on märgitud, et „[t]egevusetuse [mõiste „tegevusetus” asemel on edaspidi kasutatud täpsemat vastet „väljajäte”] osas sätestab käesolev direktiiv piiratud hulga olulist teavet, mida tarbija vajab teadlike tehinguotsuste tegemiseks. Sellist teavet ei pea avaldama kõigis reklaamides, vaid ainult juhul, kui ettevõtja teeb ostukutse, mis on käesolevas direktiivis selgelt määratletud mõiste”.
4. Direktiivi 2005/29 artiklis 1 on sätestatud, et „[k]äesoleva direktiivi eesmärk on aidata kaasa siseturu nõuetekohasele toimimisele ja tarbijakaitse kõrge taseme saavutamisele, lähendades tarbijate majandushuve kahjustavaid ebaausaid kaubandustavasid käsitlevad liikmesriikide õigus- ja haldusnormid”.
5. Direktiivi 2005/29 artikli 2 punkti i kohaselt on ostukutse „kommertsteadaanne, milles on nimetatud toote omadused ja hind kommertsteadaande edastamisvahendile kohasel viisil ja mis seega võimaldab tarbijal ostu sooritada”.
6. Direktiivi 2005/29 artikli 2 punktis k on tehinguotsust määratletud nii, et see on „tarbija mis tahes otsus selle kohta, kas, kuidas ja millistel tingimustel ostu sooritada, kas selle eest täies ulatuses või osadena maksta, toode endale jätta või sellest loobuda või toote suhtes lepingujärgseid õigusi kasutada, ning selle kohta, kas tarbija otsustab tegutseda või tegutsemisest hoiduda”.
7. Direktiivi 2005/29 artikkel 4 sätestab, et „[l]iikmesriigid ei piira teenuste osutamise vabadust ega kaupade vaba liikumist direktiiviga lähendatava valdkonnaga seotud põhjustel”.
8. Direktiivi 2005/29 artikkel 5 näeb ette:
„1. Ebaausad kaubandustavad on keelatud.
2. Kaubandustava on ebaaus, kui see:
a) on vastuolus ametialase hoolikuse nõuetega,
ja
b) seoses mingi tootega moonutab oluliselt või tõenäoliselt moonutab oluliselt selle keskmise tarbija majanduskäitumist, kes tootega kokku puutub või kellele see on suunatud, või tarbijarühma keskmise liikme majanduskäitumist, kui kaubandustava on suunatud teatavale tarbijarühmale.
[...]”
9. Direktiivi 2005/29 artikkel 7, mis käsitleb eksitavaid väljajätteid, on sõnastatud järgmiselt:
„1. Kaubandustava loetakse eksitavaks, kui see konkreetses olukorras, võttes arvesse kõiki selle iseärasusi ja asjaolusid ning kommunikatsioonivahendiga seotud piiranguid, jätab välja olulise teabe, mida keskmine tarbija antud olukorras vajab teadliku tehinguotsuse tegemiseks ja seega paneb või tõenäoliselt paneb keskmise tarbija tegema tehinguotsust, mida ta muul juhul ei teeks.
2. Eksitavateks väljajäteteks loetakse samuti seda, kui ettevõtja, võttes arvesse lõikes 1 kirjeldatud asjaolusid, varjab selles lõikes nimetatud olulist teavet või esitab seda ebaselgelt, arusaamatult, mitmetähenduslikult või ebaõigel ajal või ei määratle kaubandustava kaubanduslikku eesmärki, kui see ei ilmne juba kontekstist, ja juhul, kui see paneb või tõenäoliselt paneb keskmise tarbija tegema tehinguotsust, mida ta muul juhul ei oleks teinud.
3. Kui kaubandustava järgimisel kasutatav kommunikatsioonivahend seab ruumilisi või ajalisi piiranguid, siis võetakse teabe väljajätmise üle otsustamisel arvesse nimetatud piiranguid ning meetmeid, mida ettevõtja on võtnud, et kõnealune teave tarbijale muul viisil kättesaadavaks teha.
4. Ostukutse puhul loetakse oluliseks alljärgnev teave, kui see ei ilmne juba kontekstist:
a) toote põhiomadused kommunikatsioonivahendile ja tootele kohases ulatuses;
b) ettevõtja geograafiline aadress ja isik, näiteks tema ärinimi, ja vajadusel selle ettevõtja geograafiline aadress ja isik, kelle huvides ta tegutseb;
c) hind koos maksudega või juhul, kui toote olemusest tulenevalt ei ole hinda põhjendatult võimalik eelnevalt arvutada, hinna arvutamise viis ning vajadusel täiendavad veo-, kohaletoimetamise või postikulud või, kui neid kulusid ei ole põhjendatult võimalik eelnevalt arvutada, teave selle kohta, et võidakse nõuda selliste täiendavate kulude tasumist;
d) maksmise, kohaletoimetamise, täitmise ja kaebuste lahendamise kord, kui see erineb ametialase hoolikuse nõuetest;
e) toodete või tehingute puhul, mida on võimalik üles öelda või millest taganeda, sellise õiguse olemasolu.
5. Oluliseks loetakse kommertsteadaannetega, sealhulgas reklaami või turustamisega seotud teabele esitatavad ühenduse õigusaktidega kehtestatud nõuded, mille mittetäielik nimekiri on II lisas.”
B. Siseriiklik õigus
10. Direktiiv 2005/29 võeti Rootsi siseriiklikku õigusesse üle seadusega 2008:486 marknadsföringslagen (edaspidi „turustamistavade seadus”), mille artiklis 12 on ostukutseid reguleeritud järgmiselt:
„Turustamine on eksitav, kui ettevõtja pakub kommertsteadaandes tarbijale konkreetset toodet koos hinnaga, ilma et oleks avaldatud järgmine oluline teave:
1) toote põhiomadused kommunikatsioonivahendile ja tootele kohases ulatuses;
2) hind ja võrreldav hind, mis on esitatud prisinformationslagen’i (2004:347) (edaspidi „hinnateabe seadus”) §‑des 7−10 sätestatud viisil;
3) ettevõtja isik ja geograafiline aadress;
4) maksmise, kohaletoimetamise, täitmise ja kaebuste lahendamise kord, kui see erineb vastava majandusharu või toote tavalisest praktikast;
5) teave tarbija seadusest tuleneva ülesütlemis- või ostust taganemise õiguse kohta.
Turustamine on samuti eksitav, kui ettevõtja pakub kommertsteadaandes tarbijatele mitut konkreetset toodet ning esitab ühise hinna, ilma et kutses oleks märgitud oluline teave vastavalt esimese lõigu punktidele 1−5.”
III. Põhikohtuasi ja eelotsuse küsimused
11. Ving Sverige AB (edaspidi „Ving”) korraldab ja turustab pakettreise, kasutades tšarter- ja regulaarlende. Ta müüb ka üksikuid lennupileteid ja hotellimajutust neile, kes soovivad reisida sõltumatult. Reise, pileteid ja broneeringuid ostetakse kas Vingi müügikohtades, valitud reisibüroodes Rootsis, telefoni või Interneti teel.
12. Ving avaldas 13. augustil 2008 Rootsi päevalehes Svenska Dagbladet
teate, mis oli järgmine: üleval suurte tähtedega tekst „New York alates 7820 Rootsi kroonist”, all väiksemate tähtedega tekst „Lend Arlandast British Airwaysiga ja 2 ööd Bedfordis. Reisija hind kaheses toas koos lennujaamamaksudega. Lisaööd alates 1320 Rootsi kroonist. Kehtib valitud lendudel septembrist detsembrini. Kohtade arv on piiratud.” Kuulutuse allosas olid märgitud Vingi veebilehe aadress ja telefoninumber.
13. Rootsi tarbijakaitseameti peadirektor on ka tarbijakaitsevolinik, kelle ülesanne on jälgida, et ettevõtjad järgiksid turustamistavade seadust. Volinik leidis sellega seoses, et avaldatud teade on kommertsteadaanne, mis kujutab endast eksitavat väljajätet sisaldavat ostukutset, sest selles piirduti lihtsalt baashinna märkimisega, täpsustamata või täpsustamata piisavalt pakutava toote põhiomadusi. Ta esitas seega 27. veebruaril 2009 Marknadsdomstolenile (kaubanduskohus) (Rootsi) hagi, milles taotles sisuliselt, et Vingi kohustataks juhul, kui ta avaldab kommertsteadaande reiside kohta, mida ta turustab, näitama oma teates ära kindla hinna ja esitama täpsemad üksikasjad, kuidas reisi põhiomadused, näiteks väljumisaeg või tarbija valitavad lisavõimalused, mõjutavad näidatud baashinda. Volinik palub eelotsusetaotluse esitanud kohtul ka keelata Vingil trahvi ähvardusel toimida nii, et ta märgib ära ainult baashinnad.
14. Eelotsusetaotluse esitanud kohtus väitis volinik, et vaidlusalune teade tuleb kvalifitseerida ostukutseks ja see on eksitav, sest puudub teave reisi põhiomaduste kohta. Teade ei vasta seega turustamistavade seaduse artiklile 12. Lisaks on reisi põhiomadusi kirjeldatud eksitavalt, sest märgitud on ainult baashind. Lõpuks väidab ta, et Vingi avaldatud teade kujutab endast ebaausat tava, sest see moonutab oluliselt või tõenäoliselt moonutab oluliselt tarbija võimet teha teadlik tehinguotsus.
15. Ving omakorda leiab, et ta ei kutsunud tarbijaid ainuüksi teate avaldamisega konkreetset toodet ostma, ja vaidlustab seega selle teate kvalifitseerimise ostukutseks. Teise võimalusena väitis Ving eelotsusetaotluse esitanud kohtus, et toote põhiomadused on esitatud kasutatud kommunikatsioonivahendile ja tootele kohasel viisil. Hinda on lisaks mainitud viisil, mis on kooskõlas hinnateabe seadusega, millele on turustamistavade seaduses viidatud. Ving väidab, et mingit sisulist teavet välja ei jäetud. Kui peaks aga leitama, et teavet on välja jäetud, siis ei moonutanud see igal juhul ega saanudki moonutada tarbija võimet teha teadlik tehinguotsus ning vaidlusalune teade ei saa seega kujutada endast ebaausat kaubandustava.
16. Kaudselt kerkib küsimus, kas Vingi avaldatud teadet võib pidada ostukutseks ja kui võib, kas see kujutab endast siis ebaausat kaubandustava või mitte, sest need kaks mõistet võeti Rootsi õiguskorras kasutusele direktiivi 2005/29 ülevõtmisega.
17. Seistes silmitsi liidu õiguse tõlgendamise raskusega, otsustas Marknadsdomstolen menetluse peatada ja esitada otsusega, mis saabus Euroopa Kohtu kantseleisse 8. märtsil 2010, Euroopa Kohtule ELTL artikli 267 alusel seitse järgmist eelotsuse küsimust:
„1. Kas direktiivi 2005/29 [...] artikli 2 punktis i sätestatud tingimust „seega võimaldab tarbijal ostu sooritada” tuleb tõlgendada nii, et ostukutse eksisteerib niipea, kui teave reklaamitava toote ja selle hinna kohta on tarbijale piisav ostuotsuse tegemiseks, või on selleks vajalik, et kommertsteadaandega pakutakse ka tegelikku võimalust kõnealune toode osta (nt tellimisblankett) või et see teadaanne esitatakse selle võimaluse kontekstis (nt reklaam väljaspool kauplust)?
2. Kui vastus eeltoodud küsimusele on, et kommertsteadaanne peab sisaldama tegelikku võimalust osta, siis kas see tingimus tuleb lugeda täidetuks, kui kommertsteadaandes viidatakse telefoninumbrile või veebilehele, kus seda toodet saab tellida?
3. Kas direktiivi [2005/29] artikli 2 punkti i tuleb tõlgendada nii, et hinna nimetamise nõue on täidetud, kui kommertsteadaandes sisaldub baashind, see tähendab madalaim hind, millega reklaamitavat toodet või toodete kategooriat saab osta, ning samal ajal müüakse reklaamitavaid tooteid või toodete kategooriad ka teistes versioonides või teistsuguse sisuga ja nende hindu ei ole avaldatud?
4. Kas direktiivi [2005/29] artikli 2 punkti i tuleb tõlgendada nii, et toote omaduste nimetamise nõue on täidetud niipea, kui on olemas sõnaline või visuaalne viide tootele ( verbal or visual reference to the product ), tähendab, et toode on kindlakstehtud, kuid seda ei ole kirjeldatud?
5. Kui vastus eeltoodud küsimusele on jaatav, siis kas see kehtib ka juhul, kui reklaamitavat toodet pakutakse paljudes versioonides, kuid kommertsteadaandes viidatakse nendele ainult üldnimetuse abil?
6. Kas ostukutse puhul tuleb direktiivi [2005/29] artikli 7 lõike 4 punkti a tõlgendada nii, et piisab, kui on esitatud ainult teatavad toote põhiomadused ning ettevõtja viitab ülejäänu osas oma veebilehele, tingimusel et kõnealusel veebilehel on oluline teave toote põhiomaduste, hinna ja muude tingimuste kohta vastavalt [direktiivi 2005/29] artikli 7 lõike 4 nõuetele?
7. Kas direktiivi [2005/29] artikli 7 lõike 4 punkti c tuleb tõlgendada nii, et hinna nimetamise
nõude täitmiseks piisab, kui on ära toodud baashind?”
IV. Menetlus Euroopa Kohtus
18. Põhikohtuasja hageja, Rootsi, Saksamaa, Hispaania, Madalmaade, Poola, Ühendkuningriigi ja Norra valitsus ning komisjon edastasid Euroopa Kohtule oma kirjalikud märkused.
V. Õiguslik analüüs
A. Mõiste „ostukutse” (1.–5. küsimus)
19. Viies esimeses esitatud küsimuses palub eelotsusetaotluse esitanud kohus Euroopa Kohtul täpsustada mõistet „ostukutse” direktiivi 2005/29 tähenduses. Kuna selle direktiivi artikli 2 punktis i on ostukutset määratletud nii, et see on „kommertsteadaanne, milles on nimetatud toote omadused ja hind kommertsteadaande edastamisvahendile kohasel viisil ja mis seega võimaldab tarbijal ostu sooritada”, tuleb need viis esimest küsimust ümber järjestada vastavalt direktiivis esitatud määratluses toodud kriteeriumite järjekorrale.
20. Lisaks sooviksin kõigepealt teha märkusi kolmel teemal.
21. Esiteks tahan meenutada, et kuigi ei saa eitada, et direktiiviga 2005/29, millega ühtlustatakse täielikult õigusnormid, mis käsitlevad ettevõtjate ebaausaid kaubandustavasid tarbijate suhtes,(3) püütakse eelkõige tagada viimaste kaitse kõrge tase,(4) on liidu seadusandja muretsenud ka ettevõtjate pärast. Nõnda on direktiivi 2005/29 põhjenduses 12 märgitud, et „[ü]htlustamine suurendab tunduvalt nii tarbijate kui ettevõtjate õiguskindlust. Nii tarbijad kui ettevõtjad saavad lähtuda ühtsest, selgelt määratletud õiguslikel printsiipidel rajanevast regulatiivraamistikust, mis reguleerib ebaausate kaubandustavade kõiki aspekte kogu ELis”. Direktiivi 2005/29 tõlgendamisel tuleb seega meeles pidada seda kahepoolset eesmärki ja kaitsta tasakaalu, mille direktiiv selles osas loob.
22. Seejärel tuleb märkida, et ostukutse on direktiivi 2005/29 kohaselt reklaami erivorm, millega kaasneb selle direktiivi artikli 7 lõike 4 järgi rangem teavitamiskohustus. On teisigi reklaamivorme ja ettevõtja teeb seega tahtliku otsuse levitada ostukutset, riskides nii sellega, et tema suhtes kohaldatakse rangemat teavitamiskohustust.
23. Tõlgendamisülesande puhul, mis Euroopa Kohtul palutakse täita, tuleb minu arvates püüda järgida seda kahekordset tasakaalu: tasakaalu tarbijate ja ettevõtjate õiguste vahel, kuid ka üldiselt reklaami ja konkreetselt ostukutse vahel. Kõik asjaomased pooled, kes esitasid Euroopa Kohtule kirjalikke märkusi, rõhutasid ohtusid, mis kaasnevad mõiste „ostukutse” kas liiga kitsendava tõlgendusega – mis piirab juhtumeid, mil kohaldatakse direktiivi 2005/29 artikli 7 lõiget 4 – või liiga laiendava tõlgendusega – mis heidutaks ettevõtjaid, nii et nad ei valiks kommertsteadaande seda erivormi.
24. Lõpuks meenutan, et väljakujunenud kohtupraktika kohaselt on nii liidu õiguse ühetaolise kohaldamise kui ka võrdse kohtlemise põhimõtte seisukohalt vajalik, et liidu õiguse sätteid, mis oma sisu ja ulatuse määratlemisel ei viita sõnaselgelt liikmesriigi õigusele, tõlgendataks asjaomaste sätete konteksti ja eesmärki silmas pidades kogu liidus autonoomselt ja ühetaoliselt.(5) Kuna direktiiviga 2005/29 viidi läbi täielik ühtlustamine ja ostukutset käsitlevad asjakohased õigusnormid ei sisaldada viidet liikmesriikide õigusele, peab Euroopa Kohus esitama selle mõiste autonoomse ja ühetaolise tõlgenduse liidu õiguskorras,(6) tõlgendades direktiivi 2005/29 artikli 2 punkti i mitte ainult selle sõnastusest, vaid ka kontekstist ja nimetatud direktiivi eesmärkidest lähtudes.(7)
1. Nõue, et toote omadused peavad olema sobival viisil ära toodud (4. ja 5. küsimus)
25. Kõikide asjaomaste poolte hulgas, kes esitasid Euroopa Kohtule kirjalikke märkusi, on Ving ainus, kes väidab, et sõnalisest või visuaalsest viitest tootele ilma üksikasjaliku kirjelduseta ei piisa, et toote omaduste äratoomise nõue direktiivi 2005/29 artikli 2 punkti i tähenduses oleks täidetud ja et tegemist oleks seega ostukutsega. Selles osas veenab mitu asjaolu mind aga pigem vastupidises.
26. Direktiivi 2005/29 artikli 2 punkti i sõnastuses on nõutud ainult, et ära oleks toodud „toote omadused”, täpsustamata teabe tüüpi või selle ulatust. Seega võib kommertsteadaanne, mis sisaldab sõnalist või visuaalset viidet tootele, vastata direktiivi 2005/29 artikli 2 punktis i sätestatud tingimusele, et ära peavad olema toodud toote omadused.
27. Asjaolu, et liidu seadusandja ei saa nõuda direktiivi 2005/29 artikli 2 punktis i rohkem täpsustusi, tuleneb sellest, et sama artikli järgi on toote omaduste kirjeldus sõltuvalt ettevõtja valitud kommunikatsioonivahendist loomulikult rohkem või vähem üksikasjalik. Raadios edastatav kommertsteadaanne sisaldab paratamatult vähem üksikasju toote omaduste kohta kui samasugune teadaanne, mis hõivab riikliku päevalehe terve lehekülje. Kuigi direktiivi 2005/29 eksitavat tegevust käsitleva artikli 6 lõike 1 punktis b on seadusandja täpsustanud, mida peab mõistma „toote põhiomaduste” all,(8) tuleb märkida, et direktiivi 2005/29 artikli 2 punktis i nimetatud omaduste puhul ei ole ta seda teinud.(9)
28. Seega ei ole vaja mitte niivõrd kindlaks teha, kas toote põhi- või peamised omadused on ammendavalt loetletud, vaid pigem selgitada välja, kas võttes arvesse asjaomast toodet ja kasutatavat kommunikatsioonivahendit, on kommertsteadaandes esitatud teave piisav selleks, et tarbija suudaks toodet eristada. Seega võib mõnikord olla küllalt ainult sõnalisest või visuaalsest viitest tootele. Kõikide toodete puhul ei ole vaja ega ole ka nõutav samasugune üksikasjalikkus nende esitlemisel ja sama toodet ei saa kirjeldada samamoodi, ükskõik missugune on kasutatav kommunikatsioonivahend. Seega on siseriiklike kohtute ülesanne hinnata igal üksikul juhtumil eraldi, kas neile kontrollimiseks esitatud kommertsteadaanne vastab selle esmase kontrollimise nõuetele.(10)
29. Sõltumata sellest, kas baashinna äranäitamisest piisab, et oleks täidetud direktiivi 2005/29 artikli 2 punktis i sätestatud tingimus – seda küsimust analüüsin hiljem –, tuleb tõdeda, et baashinna äratoomine võib ka aidata tarbijal mõista, et toode, mille ta suutis eristada, eksisteerib teisteski versioonides, kuigi kasutatakse üldnimetust. See käsitlus näib mulle mõistlik, sest direktiivi 2005/29 põhjenduse 18 kohaselt „võtab [...] direktiiv võrdluse aluseks [piisavalt informeeritud] ja [mõistlikult] tähelepaneliku ning [aruka] keskmise tarbija vastavalt Euroopa Kohtu tõlgendusele, võttes samuti arvesse sotsiaalseid, kultuurilisi ja lingvistilisi näitajaid”.(11) [täpsustatud tõlge] Seega on võimalik asuda vastavalt toote olemusele või hinna äranäitamise vormile seisukohale, et üldnimetuse kasutamine kommertsteadaandes juhul, kui toodet on mitmes versioonis, võib olla piisav, et toote omaduste äratoomise nõue direktiivi 2005/29 artikli 2 punkti i tähenduses oleks täidetud.
30. Sellega seoses ja ilma et ma püüaksin tungida eelotsusetaotluse esitanud kohtu pädevusalale, sooviksin rõhutada, et Ving avaldas põhikohtuasjas vaadeldava kommertsteadaande pinnal, mille suurus jääb alla veerandi valitud ajalehe leheküljest, seda illustreerib vabadussamba kujutis, selles on mainitud lähtelennujaam, sihtlinn, lennukompanii, hotelli nimi sihtkohas, baashind(12) ja periood, mil pakkumine kehtib, koos märkega, et kohtade arv on piiratud. Nende asjaolude põhjal peabki eelotsusetaotluse esitanud kohus kindlaks tegema, kas tarbija võis pakutavat toodet selle teabe põhjal endale piisavalt täpselt ette kujutada. Tõlgendus, mille pakkus välja komisjon suuniste puhul direktiivi 2005/29 kohaldamise kohta, on ka samalaadne, et kaitsta korraga nii selle direktiivi artikli 2 punkti i kui ka artikli 7 lõike 4 kasulikku mõju.(13)
31. Niisuguses olukorras tuleb asuda seisukohale, et direktiivi 2005/29 artikli 2 punkt i ei keela kasutada kommertsteadaandes sõnalist või visuaalset viidet tootele, mis võib olla piisav, et toote omaduste äratoomise nõue oleks täidetud. See ei keela põhimõtteliselt sugugi rohkem kasutada toote üldnimetust isegi siis, kui kommertsteadaandest on võimalik mõistlikult järeldada, et toodet on mitmes versioonis. Eelotsusetaotluse esitanud kohus peab siiski igal üksikul juhul eraldi hindama, kas võttes arvesse asjaomast toodet ja kasutatavat kommunikatsioonivahendit, võimaldavad kommertsteadaandes kasutatud viide ja nimetus piisavalt informeeritud ja mõistlikult tähelepanelikul ning arukal keskmisel tarbijal toodet eristada.
2. Nõue, et toote hind peab olema sobival viisil ära toodud (3. küsimus)
32. Eelotsusetaotluse esitanud kohus soovib teada, kas baashinna äratoomisest piisab, et direktiivi 2005/29 artikli 2 punktis i nõutav teine element oleks olemas.
33. Küsimus, kas baashinna äranäitamisest kommertsteadaandes piisab, et oleks täidetud nõue, mille kohaselt peab olema ära toodud hind, on eraldi küsimus, mis eristub küsimusest, kas näidatud baashind on eksitav või mitte. Seda, kas direktiivi 2005/29 artikli 2 punktis i sätestatud tingimused on täidetud, tuleb analüüsida eraldi sellest, kas artikli 7 lõikega 4 kehtestatud teavitamiskohustust on järgitud. Väita, et selleks, et oleks tegemist ostukutsega, piisab baashinna äratoomisest, ei tähenda veel väita, et kui baashind on näidatud, on see teavitamiskohustus täidetud. Kuigi mõned Euroopa Kohtule esitatud kirjalikud märkused käsitlesid juba artikli 2 punktis i sätestatud tingimuste täidetuse analüüsimise etapis küsimust, kas baashind on eksitav, tuleb tõdeda, et need argumendid ei ole asjakohased etapis, kus arutatakse, kas teade tuleb kvalifitseerida ostukutseks.
34. Baashinna osas võib esitada väga sarnase arutluskäigu nagu eelmise nõude kohta, et ära peavad olema toodud toote omadused.
35. Kõigepealt tuleb märkida, et samamoodi nagu direktiivi 2005/29 artikli 2 punktis i ei ole täpsustusi toote omaduste äratoomise nõude kohta, on ka hinda käsitlev nõue üsna ebatäpne, mis võimaldab teha kohe järelduse, et direktiiv ei välista põhimõtteliselt, et ostukutses võib ära tuua ainult baashinna. Asjaolu, et seadusandja ei ole esitanud täpsustusi, võimaldab otsustada hinnanõude üsna laia käsitluse kasuks. Saksamaa, Madalmaade ja Norra valitsus märkisid õigesti, et kui Euroopa Kohus peaks leidma, et ainult baashinna äranäitamisest ei piisa, et asuda seisukohale, et hinna äranäitamise nõue on täidetud, pruugib ettevõtjatel igas oma kommertsteadaandes vaid ära tuua baashind, et seda teadaannet ei kvalifitseeritaks iial ostukutseks ning selle suhtes ei kohaldataks seega kunagi nimetatud direktiivi artikli 7 lõikes 4 ette nähtud teavitamiskohustust. Selle õigusnormi kasulikku mõju kahjustataks vaieldamatult.
36. Seejärel tuleb mainida, et sõltuvalt asjaomastest toodetest on täiesti mõeldav, et ettevõtja ei ole võimeline näitama kommertsteadaandes ära toote lõpphinda. Liidu seadusandja on seda võimalust muide arvesse võtnud.(14) Teatavate keerukate toodete – näiteks auto – või liittoodete puhul – näiteks reisid, sest need hõlmavad nii transpordivahendit kui ka majutust – peab lõpphind saama sõltuda teguritest, mille üle puudub ettevõtjal kommertsteadaande avaldamise või levitamise hetkel kontroll.(15) Baashind, mida märgib selle ees olev väljend „alates”, kujutab endast alampiiri – kõige madalamat hinda, millega on võimalik osta vähemalt üks toote versioon. See näitab samal ajal tarbijale, et toodet on olemas ka teistes versioonides, mida saab osta mainitud baashinnast kõrgema hinnaga.
37. Nõustumine sellega, et ära märgitakse ainult baashind („alates”), näib mulle seega olevat täielikult kooskõlas minu ettepanekuga, kuidas tõlgendada toote omaduste äratoomise nõuet: kui nõustuda sellega, et kommertsteadaanne põhineb sõnalisel või visuaalsel viitel, milles mitmes versioonis pakutava toote puhul kasutatakse selle üldnimetust, ning jätta kõrvale võimalus, et ettevõtja ei suuda tõesti lõpphinda välja arvutada, tuleb järelikult nõustuda ka sellega, et ettevõtja näitab ära ainult baashinna, sest ta ei ole võimeline tooma ära iga olemasoleva versiooni hinda.
38. Ostukutses direktiivi 2005/29 artikli 2 punkti i tähenduses tuleb toote hind ära näidata „kommertsteadaande edastamisvahendile kohasel viisil”. Mõiste „hind” ebaselgus koos asjaoluga, et tarbijale antav teave on erinevate kasutatavate vahendite puhul erinev, kõneleb hinna äranäitamise nõude laiendava tõlgenduse kasuks. Selles olukorras on iga üksikut juhtumit vaja eraldi analüüsida. Eelotsusetaotluse esitanud kohus peab seega kontrollima, kas asjaolu, et ära toodi baashind, on esiteks vastavuses kasutatava kommunikatsioonivahendiga ja teiseks piisav selleks, et tarbija oleks pärast asjaomase toote eristamist võimeline mõistma, et kirjeldatud või kujutatud toodet võib osta selle hinnaga.
3. Väljend „ja mis seega võimaldab tarbijal ostu sooritada” (1. ja 2. küsimus)
39. Oma esimese ja teise küsimusega soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus teada, kas väljend „ja mis seega võimaldab tarbijal ostu sooritada” direktiivi 2005/29 artikli 2 punktis i kujutab endast täiendavat nõuet, mis peab olema täidetud, et kommertsteadaannet võiks pidada ostukutseks, või piisab selleks, et tarbija saaks otsustada toote osta, ainult toote omaduste ja hinna samaaegsest sobival viisil äranäitamisest. Ta küsib Euroopa Kohtult, kas direktiivi 2005/29 artikli 2 punkti i kohaselt peab ostukutse tingimata sisaldama ostu sooritamise tegelikku võimalust.
40. Kõikide kirjalikke märkusi esitanud poolte väidete hulgas on kaks vastandlikku väidet. Rootsi, Saksamaa, Hispaania, Poola ja Norra valitsus toetavad tõlgendust, mille esitas komisjon oma suunistes direktiivi 2005/29 artikli 2 punkti i kohta(16), leides, et selleks, et tegemist oleks ostukutsega, ei pea kommertsteadaanne võimaldama tõesti ostu sooritada ega pea olema juurdepääsu sellisele võimalusele. Väljend „ja mis seega võimaldab tarbijal ostu sooritada” illustreerib ainult tagajärge, mis kaasneb sellega, et tarbija käsutuses on ostu tegemiseks piisav teave toote ja selle hinna kohta, ega kujuta endast täiendavat nõuet. Rootsi, Saksamaa ja Poola valitsuse sõnul näidatakse lihtsalt, missugune mõju on toote omadusi ja selle hinda sisaldaval teadaandel ostu sooritamise otsusele, mida tarbija ei pea muide tegema otsekohe, kui on tutvunud kommertsteadaandega. Mõiste „ostukutse” ei välista muuseas seda, et tarbija astub enne tegeliku ostu sooritamist veel muid samme.(17) Ving ja Madalmaade valitsus leiavad seevastu, et teatis peab sisaldama ostu sooritamise tegelikku võimalust. Nende arvamused lähevad siiski lahku selle võimaluse määratluse osas: kui Vingi meelest eeldab see müügikoha vahetut lähedust, siis Madalmaade valitsuse arvates piisab telefoninumbrist või veebilehe aadressist, mis võivad samuti kujutada endast sellist võimalust. Ühendkuningriigi valitsus pakub lõpuks välja vahepealse lahenduse. Tema leiab, et ostukutse peab võimaldama tarbijal teha lõppotsust või selle tegemist kergendama. Ühendkuningriigi valitsuse arvates ei võimalda ainuüksi toote omaduste ja selle hinna äranäitamine põhimõtteliselt tarbijal toodet osta. Üksnes kommertsteadaanded, millel on märkimisväärne mõju otsustele sooritada ost, tuleb kvalifitseerida ostukutseteks direktiivi 2005/29 tähenduses, et mitte valida mõiste liiga laiendavat käsitlust, mis rikub tasakaalu, mida liidu seadusandja soovis saavutada tarbijate ja ettevõtjate huvide vahel. Hinnata tuleb niisiis kommertsteadaande mõju ostu sooritamise otsusele, mis võidakse teha kas hiljem või kiiremini, nii et kommertsteadaanne, mis sisaldab ostu sooritamise tegelikku võimalust, on alati ostukutse, samal ajal kui ilma sellise võimaluseta kommertsteadaanded on seda harvemini. Teisisõnu ei ole ostu sooritamise tegeliku võimaluse olemasolu seega hädavajalik selleks, et tegemist oleks ostukutsega.
41. Mina omalt poolt arvan, et direktiivi 2005/29 artikli 2 punkti i ainult sõnasõnaline tõlgendamine räägib selle kasuks, et ostu sooritamise võimalus on selle tagajärg, et tarbijal on piisav teave, et teha kindlaks nii toode kui ka hind. Seda põhjuse (toodet ja hinda käsitleva teabe olemasolu) ja tagajärje (ostu sooritamise võimalus) suhet väljendab muide sõna „seega” kasutamine. Kui jääda selle sõnasõnalise tõlgenduse juurde, ei pea kommertsteadaanne selleks, et olla ostukutse, niisiis sisaldama või näitama ära ostu sooritamise tegelikku võimalust.
42. Ma märgin ka, et liidu seadusandja ei ole kasutanud direktiivi 2005/29 artikli 2 punktis i toodud määratluses väljendit „tehinguotsus”, mida on ometi kasutatud tagapool,(18) sest tarbija peab saama sooritada ostu, mitte teha tehinguotsuse, mis on laiem mõiste.(19) Direktiivi kohaldatakse nimelt „ettevõtja ja tarbija vaheliste tehingutega seotud ebaausate kaubandustavade suhtes enne ja pärast tootega seonduva äritehingu sõlmimist ja selle ajal”.(20) Direktiivi 2005/29 kohaselt võidakse tehinguotsus teha erinevatel hetkedel ja see ei ole taandatav üksnes ostu sooritamise otsusele;(21) seevastu on selge, et ostukutse saab ostule ainult eelneda.
43. Tuleb veel teha kindlaks, kas ostukutsele peab tingimata ja otsekohe järgnema ostu sooritamise otsus, st üleminek tarbijat ja ettevõtjat siduvale lepingulisele suhtele asjaomase toote osas ostu sooritamise tegeliku võimaluse abil, mida ostukutse sisaldab. Ma ei ole selles veendunud ja seda peamiselt kahel põhjusel. Kõigepealt on selge, et niisugune tõlgendus vähendab oluliselt juhtumeid, mil kommertsteadaanne kujutab endast ostukutset. Lisaks sobib tõlgendus, mille kohaselt peab ostukutsele kohe järgnema ostu sooritamise otsus, raskesti kokku direktiivi 2005/29 artiklis 7 kujutletud juhtumiga, mille kohaselt võib kommertsteadaanne mitte sisaldada kogu olulist loetletud teavet või selles võib puududa lõpphind,(22) mille tõttu lükkub ostu sooritamise otsuse tegemine paratamatult edasi, sest tarbija käsutuses ei ole kogu teavet, millest piisab ostu sooritamiseks.(23)
44. Minu meelest on raske seada liidu õiguse autonoomse mõiste määratlust sõltuvusse subjektiivsetest asjaoludest, näiteks kõik igale indiviidile omased psühholoogilised omadused, mille tõttu teeb ta teataval hetkel otsuse osta või jätta üks või teine toode ostmata. Seepärast tuleb väljendit „ja mis seega võimaldab tarbijal ostu sooritada” mõista pigem nii, et sellega kehtestatakse üldkriteerium, mis aitab kindlaks teha, kas tarbijal on objektiivsest seisukohast piisav teave ostu sooritamiseks. Näiteks peale tingimuse, et peab olema toodud teave toote ja hinna kohta, ei ole artikli 2 punktis i mainitud mingit teavet müüja isiku kohta. Seega näib ilmne, et kuigi seda teavet ei ole nimetatud õigusnormis mainitud, on see peale selle, mis tuleneb ainult artikli 2 punkti i sõnastusest, koos kõigi täpsustustega, mida on tarvis sõltuvalt müüja tuntusest,(24) kahtlemata väga oluline selleks, et tegemist oleks ostukutsega.
45. Seetõttu ei tohi tingimust, mida väljendavad sõnad „ja mis seega võimaldab tarbijal ostu sooritada”, tõlgendada nii, et ostukutsega on tegemist ainult siis, kui kommertsteadaanne sisaldab ostu sooritamise tegelikku võimalust või on üles pandud müügikoha läheduses. Seda väljendit tuleb vastupidi tõlgendada nii, et ostukutset kujutab endast ainult niisugune kommertsteadaanne, mis sisaldab piisavalt teavet toote, hinna ja müüja isiku kohta nii, nagu seda on mõistetud käesolevas ettepanekus, selleks et tarbija saaks teha otsuse sooritada ost.
46. Kui Euroopa Kohus peaks siiski järeldama, et väljend „ja mis seega võimaldab tarbijal ostu sooritada” eeldab, et selleks, et kommertsteadaanne oleks ostukutse, peab see sisaldama asjaomase toote ostmise tegelikku võimalust, võib ostu sooritamise tegelikuks võimaluseks põhimõtteliselt pidada telefoninumbrit või veebilehte, kusjuures eelotsusetaotluse esitanud kohtu ülesanne on kontrollida, kas sellele numbrile helistades või veebilehele minnes saab tõesti ostu sooritada.
B. Mõiste „eksitav väljajäte” (6. ja 7. küsimus)
1. Oluline teave toote omaduste kohta (kuues küsimus)
47. Kuuendas küsimuses soovitakse teada, kas siis, kui tegemist on ostukutsega direktiivi 2005/29 artikli 2 punkti i tähenduses, tuleb selle direktiivi artikli 7 lõike 4 punkti a tõlgendada nii, et piisab ainult toote põhiomaduste äratoomisest, kui ettevõtja viitab ülejäänu osas oma veebilehele, tingimusel et see leht sisaldab olulist teavet toote põhiomaduste, hinna ja muude tingimuste kohta, nagu on nõutud eespool viidatud artikli 7 lõikes 4.
48. Kõigepealt tuleb meenutada, et direktiivi 2005/29 eesmärk on võidelda ebaausate kaubandustavadega, mis on põhimõtteliselt keelatud.(25) Samas direktiivis on välja toodud ebaausate kaubandustavade kaks eraldi kategooriat, milleks on eksitavad kaubandustavad ja agressiivsed kaubandustavad.(26) Veel on liidu seadusandja lisanud direktiivile loetelu, milles on 31 kaubandustava, mida loetakse igal juhul ebaausaks. Ainult neid kaubandustavasid võib pidada ebaausaks nii, et neid ei hinnata igal üksikul juhtumil eraldi, lähtudes direktiivi 2005/29 artiklitest 5–9.(27) Ma märgin seega kõigepealt, et see, kui ettevõtja viitab oma veebilehele, kust saab olulist teavet, ei ole kantud lisatud loetelusse ning niisiis tuleb esitatud küsimust analüüsida direktiivi 2005/29 artiklist 7 lähtudes.
49. Selle direktiivi artikli 7 lõikes 4 on loetletud teave, mida peetakse ostukutse puhul oluliseks.(28) Konkreetsemalt on artikli 7 lõike 4 punkti a kohaselt oluliseks teabeks „toote põhiomadus[ed] kommunikatsioonivahendile ja tootele kohases ulatuses” ja seda siis, kui see ei ilmne juba kontekstist.(29) Artikli 7 lõike 4 punkti a tuleb tõlgendada koostoimes artikli 7 lõikega 1, milles on sätestatud, et „[k]aubandustava loetakse eksitavaks, kui see konkreetses olukorras, võttes arvesse kõiki selle iseärasusi ja asjaolusid ning kommunikatsioonivahendiga seotud piiranguid, jätab välja olulise teabe, mida keskmine tarbija antud olukorras vajab teadliku tehinguotsuse tegemiseks ja seega paneb või tõenäoliselt paneb keskmise tarbija tegema tehinguotsust, mida ta muul juhul ei teeks”.
50. Direktiivis 2005/29 ei ole mõistet „põhiomadused” kuidagi määratletud. Artikli 7 lõige 4 laseb selgelt aimata, et põhiomaduste äratoomine sõltub kolmest tegurist. Kõigepealt tuleb kontrollida, kas põhiomadused ei ilmne selgelt juba kontekstist,(30) sest sel juhul on toote põhiomaduste täiendav äranäitamine kommertsteadaandes, mis kujutab endast ostukutset, ülearune. Seejärel sõltub nende äratoomine veel toote olemusest ja kasutatavast edastamisvahendist. Direktiivi 2005/29 artikli 7 lõike 4 punktiga a kehtestatud kohustus teavitada toote omadustest on seega rangem või leebem sõltuvalt sellest, kas tegemist on lihtsa või keeruka tootega, mille kohta ostukutse avaldati päevalehe tervel leheküljel või seda levitati näiteks raadios.
51. Lisaks on direktiivi 2005/29 artikli 7 lõike 4 punktis a mainitud ainult põhiomadusi, mis välistab seega direktiivi tõlgenduse, mille kohaselt tuleb ostukutses ära tuua toote kõikide omaduste ammendav kirjeldus.(31) Ei ole ka mõeldav tõlgendada artikli 7 lõike 4 punkti a nii, et sellega nähakse ette põhiomaduste ammendav äranäitamine, sest see oleks vastuolus võimalusega kohandada selles sätestatud teavitamiskohustust.
52. Miski ei takista seega Euroopa Kohtul asuda seisukohale, et direktiivi 2005/29 artikli 7 lõike 4 punkti a võib tõlgendada nii, et on lubatud tuua ära üksnes mõned toote põhiomadused. Selles direktiivis on lisaks sõnaselgelt ette nähtud juhtum, mil ettevõtja korvab ruumi- ja ajapuuduse, mis sunnib teda piirduma ainult mõne põhiomadusega, viitega mõnele muule vahendile.(32) Seega võib ettevõtja põhimõtteliselt suunata tarbija oma veebilehele, tingimusel et tarbija võib sealt leida olulise teabe toote põhiomaduste kohta. Lõpuks on keset seda ebamääraste kriteeriumite (kontekst, toote olemus, kasutatav edastamisvahend) kogumit üks siiski kindel: kõikidel juhtudel peab tarbija ikka suutma teha otsuse teadlikult. Kui see nii ei ole, muutub artikli 7 lõikes 4 nimetatud olulise teabe väljajätmine eksitavaks ning siis kujutab ostukutse endast ebaausat kaubandustava. Võttes arvesse rolli, mis on direktiiviga 2005/29 selle elluviimisel ja rakendamisel antud siseriiklikele kohtutele, ning selle põhjendust 18(33) ja viidet selle artikli 7 lõikes 1 faktiliste asjaolude kontekstile, on nimetatud küsimuses otsuse tegemine muidugi nende ülesanne.
53. Seega võib ostukutses ära tuua ainult mõned asjaomase toote põhiomadused. Teised põhiomadused võivad olla näidatud väljaspool ostukutseks kasutatud kommunikatsioonivahendit, kui nende mainimine kutses endas ei ole kas vajalik (võttes arvesse konteksti või asjaomast toodet) või võimalik (võttes arvesse kasutatavat kommunikatsioonivahendit) ning kui ettevõtja viitab ülejäänu osas oma veebilehele või muule sarnasele vahendile, tingimusel et see leht või vahend võimaldab tarbijal tõesti saada täiendavat teavet põhiomaduste kohta. Kõikide nende asjaolude hindamine ja selle kontrollimine, kas mõne põhiomaduse mainimata jätmine ostukutses ei toonud kaasa seda, et tarbija ei saanud teha teadlikku tehinguotsust, on eelotsusetaotluse esitanud kohtu ülesanne.
2. Hinda käsitlev oluline teave (7. küsimus)
54. Seitsmendas küsimuses soovitakse teada, kas direktiivi 2005/29 artikli 7 lõike 4 punkti c tuleb tõlgendada nii, et selleks, et nõudeid hinna osas võiks pidada täidetuks, piisab sellest, kui ära on näidatud baashind.
55. Samasugust lähenemist, nagu esitatud direktiivi 2005/29 artikli 7 lõike 4 punkti a puhul, võib minu meelest kohaldada mutatis mutandis ka sama direktiivi artikli 7 lõike 4 punkti c analüüsides.
56. Kõigepealt ei kujuta see, kui ostukutses on mainitud ainult baashind, endast kaubandustava, mida peetakse igal juhul ebaausaks, sest seda juhtumit ei ole direktiivi 2005/29 I lisas nimetatud.
57. Lisaks on direktiivi 2005/29 artikli 7 lõike 4 punktis c endas mõeldud juhtumile, mil ettevõtja ei ole toote olemuse tõttu võimeline lõpphinda mõistlikult välja arvutama. Kui see on aga nii, siis kohustab nimetatud õigusnorm ettevõtjat näitama ära, kuidas hinda arvutatakse, ja kõik lisakulud – kui neid on –, mis võivad jääda tarbija kanda, või siis märkima, et need kulud võivad jääda tema kanda.
58. Seega ei välista direktiivi 2005/29 artikli 7 lõike 4 punkti c sõnastus iseenesest juhtumit, mil piisab baashinnast, tingimusel et baashinnale lisatakse täiendavad märked lisakulude ja selle kohta, kelle kanda need jäävad. Nüüd kerkib küsimus, kas kommertsteadaandes võib näidata ainult baashinna, kuid jätta need täiendavad märked ära, või kas artikli 7 lõike 4 punkti c tuleb tõlgendada nii, et kui ostukutses on toodud ainult baashind, peavad sellele tingimata järgnema eespool kirjeldatud täiendavad märked.
59. Selles küsimuses märgib Rootsi valitsus, et vastupidi direktiivi 2005/29 artikli 7 lõike 4 punktile a ei näe artikli 7 lõike 4 punkt c ette teavitamiskohustuse leevendamist kasutatud kommunikatsioonivahendiga seotud piirangute tõttu, mis kõneleb selle punkti c range tõlgendamise kasuks. Siiski ei saa punkti c rohkem kui punkti a tõlgendada, ilma et võetaks nõuetekohaselt arvesse kogu artiklit 7. Selle tuvastamise osas, kas tegemist on eksitava väljajättega, on artikli 7 lõikes 3 aga kehtestatud üldpõhimõte, et „[k]ui kaubandustava järgimisel kasutatav kommunikatsioonivahend seab ruumilisi või ajalisi piiranguid, siis võetakse teabe väljajätmise üle otsustamisel arvesse nimetatud piiranguid ning meetmeid, mida ettevõtja on võtnud, et kõnealune teave tarbijale muul viisil kättesaadavaks teha”. Hinda käsitleva olulise teabe ulatus selgitatakse seega välja toote olemuse (artikli 7 lõike 4 punkt c), kuid ka ostukutse puhul kasutatud kommunikatsioonivahendi põhjal ja võttes arvesse täiendavat teavet, mille ettevõtja võib olla andnud (direktiivi 2005/29 artikli 7 lõige 3).
60. Ilma et ma püüaksin ette ära otsustada, millise hinnangu peaks andma eelotsusetaotluse esitanud kohus, kelle ülesanne on kohaldada liidu õigust põhikohtuasjas, märgin seega, et hinnates, kas see, et Ving tõi kommertsteadaandes ära ainult baashinna, kujutab endast eksitavat väljajätet, peab eelotsusetaotluse esitanud kohus hindama põhikohtuasja kostja argumentide asjakohasust. Ving kinnitas nimelt, et selles kutses käsitletava toote lõpphind sõltub teguritest, mis on keskmisele tarbijale esiteks nii hästi teada(34) ja teiseks nii keerukad,(35) et teate arusaadavuse nõue ja põhimõte, mille kohaselt tuleb esitatud teabe sisu hinnata valitud kommunikatsioonivahendi võimalustest lähtudes, vabastavad ettevõtja nende äramärkimisest.
61. Ving jätkas, märkides, et selgitused erinevate tegurite kohta, mis mõjutavad niisuguse reisi lõpphinda, nagu pakutakse vaidlusaluses kommertsteadaandes, olid kättesaadavad Internetis ühe tarbijaühingu veebilehel. Ma täpsustan siiski, et direktiivi 2005/29 artikli 7 lõike 3 kohaselt ei piisa sellest, et ostukutses puuduv oluline teave on lisaks kättesaadav mõnes muus meedias, vaid on vastupidi vaja, et puuduva olulise teabe kättesaadavaks tegemine oleks ettevõtja teene.
62. Lõpuks tuleb märkida, et kuigi direktiiv 2005/29 võimaldab ilmutada teatavat sallivust, ei saa lubada mingit selle direktiivi artikli 7 lõikes 4 loetletud olulise teabe väljajätmist, kui tarbija teeb või võib teha selle tulemusena tehinguotsuse, mida ta ei oleks muidu teinud. Kuna hind on keskmise tarbija meelest tehinguotsuse tegemisel põhimõtteliselt määrava tähtsusega, peab siseriiklik kohus analüüsima ka seda aspekti. Selles osas võib ta arvesse võtta näidatud baashinnaga tegelikult müüdud toodete arvu.(36)
63. Üksnes baashinna äranäitamisest piisab selleks, et hinnast teavitamise kohustus direktiivi 2005/29 artikli 7 lõike 4 punkti c tähenduses oleks täidetud, seega ainult siis, kui lõpphinna arvutamise viisi, täiendavaid kulusid või seda, kelle kanda need jäävad, ei ole vaja märkida (võttes arvesse konteksti või asjaomast toodet) või ei ole see võimalik (võttes arvesse kasutatavat kommunikatsioonivahendit) ning kui ettevõtja viitab ülejäänu osas oma veebilehele või muule sarnasele vahendile, tingimusel et see leht või vahend võimaldab tarbijal tõesti pääseda sellele märkele ligi. Kõikide nende asjaolude hindamine ja selle kontrollimine, kas asjaolu, et ostukutses ei mainitud lõpphinna arvutamise viisi, täiendavaid kulusid või seda, kelle kanda need jäävad, ei toonud igal juhul kaasa seda, et tarbija ei saanud teha teadlikku tehinguotsust, on eelotsusetaotluse esitanud kohtu ülesanne.
VI. Ettepanek
64. Esitatud põhjendustest lähtudes teen Euroopa Kohtule ettepaneku vastata Marknadsdomstoleni eelotsuse küsimustele järgmiselt:
„1. Euroopa Parlamendi ja nõukogu 11. mai 2005. aasta direktiivi 2005/29/EÜ – mis käsitleb ettevõtja ja tarbija vaheliste tehingutega seotud ebaausaid kaubandustavasid siseturul ning millega muud etakse nõukogu direktiivi 84/450/EMÜ, Euroopa Parlamendi ja nõukogu direktiive 97/7/EÜ, 98/27/EÜ ja 2002/65/EÜ ning Euroopa Parlamendi ja nõukogu määrust (EÜ) nr 2006/2004 (ebaausate kaubandustavade direktiiv) – artikli 2 punkt i ei keela kasutada kommertsteadaandes sõnalist või visuaalset viidet tootele, mis võib olla piisav, et toote omaduste äratoomise nõue oleks täidetud. See ei keela põhimõtteliselt sugugi rohkem kasutada toote üldnimetust isegi siis, kui kommertsteadaandest on võimalik mõistlikult järeldada, et toodet on mitmes versioonis. Eelotsusetaotluse esitanud kohus peab siiski igal üksikul juhul eraldi hindama, kas võttes arvesse asjaomast toodet ja kasutatavat kommunikatsioonivahendit, võimaldavad kommertsteadaandes kasutatud viide ja toote nimetus piisavalt informeeritud, mõistlikult tähelepanelikul ning arukal keskmisel tarbijal toodet eristada.
2. Eelotsusetaotluse esitanud kohus peab ka kontrollima, kas asjaolu, et ära toodi baashind, on esiteks vastavuses kasutatava kommunikatsioonivahendiga ja teiseks piisav selleks, et tarbija oleks pärast asjaomase toote eristamist võimeline mõistma, et kirjeldatud või kujutatud toodet võib osta selle hinnaga.
3. ‑ Tingimust, mida väljendavad sõnad „ja mis seega võimaldab tarbijal ostu sooritada” direktiivi 2005/29 artikli 2 punktis i, ei tohi tõlgendada nii, et ostukutsega on tegemist ainult siis, kui kommertsteadaanne sisaldab ostu sooritamise tegelikku võimalust või on üles pandud müügikoha läheduses. Seda väljendit tuleb vastupidi tõlgendada nii, et ostukutset kujutab endast ainult niisugune kommertsteadaanne, mis sisaldab piisavalt teavet toote, hinna ja müüja isiku kohta nii, nagu seda on mõistetud käesolevas ettepanekus, selleks et tarbija saaks teha otsuse sooritada ost.
‑ Kui Euroopa Kohus peaks siiski nõudma, et selleks, et kommertsteadaanne oleks ostukutse, peab see sisaldama asjaomase toote ostmise tegelikku võimalust, võib ostu sooritamise tegelikuks võimaluseks põhimõtteliselt pidada telefoninumbrit või veebilehte, kusjuures eelotsusetaotluse esitanud kohtu ülesanne on kontrollida, kas sellele numbrile helistades või veebilehele minnes saab tõesti ostu sooritada.
4. Direktiivi 2005/29 artikli 7 lõike 4 punkti a tuleb tõlgendada nii, et
ostukutses võib ära tuua ainult mõned asjaomase toote põhiomadused. Teised põhiomadused võivad olla näidatud väljaspool ostukutseks kasutatud kommunikatsioonivahendit, kui nende mainimine kutses endas ei ole kas vajalik (võttes arvesse konteksti või asjaomast toodet) või võimalik (võttes arvesse kasutatavat kommunikatsioonivahendit) ning kui ettevõtja viitab ülejäänu osas oma veebilehele või muule sarnasele vahendile, tingimusel et see leht või vahend võimaldab tarbijal tõesti saada täiendavat teavet põhiomaduste kohta. Kõikide nende asjaolude hindamine ja selle kontrollimine, kas mõne põhiomaduse mainimata jätmine ostukutses ei toonud kaasa seda, et tarbija ei saanud teha teadlikku tehinguotsust, on eelotsusetaotluse esitanud kohtu ülesanne.
5. Üksnes baashinna äranäitamisest piisab selleks, et hinnast teavitamise kohustus direktiivi 2005/29 artikli 7 lõike 4 punkti c tähenduses oleks täidetud, seega ainult siis, kui lõpphinna arvutamise viisi, täiendavaid kulusid või seda, kelle kanda need jäävad, ei ole vaja märkida (võttes arvesse konteksti või asjaomast toodet) või ei ole see võimalik (võttes arvesse kasutatavat kommunikatsioonivahendit) ning kui ettevõtja viitab ülejäänu osas oma veebilehele või muule sarnasele vahendile, tingimusel et see leht või vahend võimaldab tarbijal tõesti pääseda sellele märkele ligi. Kõikide nende asjaolude hindamine ja selle kontrollimine, kas asjaolu, et ostukutses ei mainitud lõpphinna arvutamise viisi, täiendavaid kulusid või seda, kelle kanda need jäävad, ei toonud igal juhul kaasa seda, et tarbija ei saanud teha teadlikku tehinguotsust, on eelotsusetaotluse esitanud kohtu ülesanne.
(1) .
(2)
–	ELT 149, lk 22.
(3)
–	23. aprilli 2009. aasta otsus liidetud kohtuasjades C‑261/07 ja C‑299/07: VTB‑VAB (EKL 2009, lk I‑2949, punkt 52); 14. jaanuari 2010. aasta otsus kohtuasjas C‑304/08: Plus Warenhandelsgesellschaft (kohtulahendite kogumikus veel avaldamata, punkt 41) ja 9. novembri 2010. aasta otsus kohtuasjas C‑540/08: Mediaprint Zeitungs- und Zeitschriftenverlag (kohtulahendite kogumikus veel avaldamata, punkt 27).
(4)
–	Vt direktiivi 2005/29 põhjendused 5, 20 ja 24 ning artikkel 1.
(5)
–	Vt rikkalikust kohtupraktikast Euroopa Kohtu 16. juuli 2009. aasta otsus kohtuasjas C‑168/08: Hadadi (EKL 2009, lk I‑6871, punkt 38); 29. oktoobri 2009. aasta otsus kohtuasjas C‑174/08: NCC Construction Danmark (EKL 2009, lk I‑10567, punkt 24) ja 3. detsembri 2009. aasta otsus kohtuasjas C‑433/08: Yaesu Europe (EKL 2009, lk I‑11487, punkt 18).
(6)
–	Eespool viidatud kohtuotsus Yaesu Europe, punkt 23.
(7)
–	Eespool viidatud kohtuotsus Yaesu Europe, punkt 24 ja seal viidatud kohtupraktika.
(8)
–	Selle artikli järgi võivad toote põhiomadusteks olla „selle kättesaadavus, sellest tulenev kasu või sellega kaasnevad riskid, toote teostus, koostis, juurdekuuluvad lisandid, müügijärgne klienditeenindus ja kaebuste lahendamine, valmistamise või varumise viis ja kuupäev, kättetoimetamine, sobivus ettenähtud otstarbeks, kasutamine, kogus, toote kirjeldus, geograafiline või kaubanduslik päritolu või toote kasutamise oodatavad tulemused või tootega seotud katsete või kontrollimiste tulemused ja olulised tunnused”.
(9)
–	Sellega seoses märgin, et direktiivi ettepaneku algses tekstis oli ostukutse määratlust käsitlevas õigusnormis täpsustatud, et tegemist on põhiomadustega – täpsustus, mis direktiivi 2005/29 vastuvõtmise menetluse käigus seejärel kaotati (vt ettepanek vastu võtta Euroopa Parlamendi ja nõukogu direktiiv, mis käsitleb ettevõtja ja tarbija vaheliste tehingutega seotud ebaausaid kaubandustavasid siseturul ning millega muudetakse direktiive 84/450/EMÜ, 97/7/EÜ ja 98/27/EÜ, KOM(2003) 356 (lõplik), artikli 2 punkt k).
(10)
–	Direktiivi 2005/29 põhjenduses 7 on muide leitud, et „[k]äesoleva direktiivi, eriti selle üldklauslite kohaldamisel tuleks asjaomase üksikjuhtumi konteksti täielikult arvesse võtta”.
(11)
–	Vt eelkõige 16. jaanuari 1992. aasta otsus kohtuasjas C‑373/90: X (EKL 1992, lk I‑131, punkt 15); 13. jaanuari 2000. aasta otsus kohtuasjas C‑220/98: Estée Lauder (EKL 2000, lk I‑117, punktid 27 ja 30); 8. aprilli 2003. aasta otsus kohtuasjas C‑44/01: Pippig Augenoptik (EKL 2003, lk I‑3095, punkt 55) ja 19. septembri 2006. aasta otsus kohtuasjas C‑356/04: Lidl Belgium (EKL 2006, lk I‑8501, punktid 77 ja 78). Kuigi direktiivis 2005/29 peetakse silmas keskmist tarbijat, on selles direktiivis nähtud – kuigi üksikasjalikumalt – ette ka erikaitse tarbijatele, kes on vanuse, füüsilise või vaimse puude või kergeusklikkuse tõttu eriti vastuvõtlikud ebaausa kaubandustava või sellega seotud toote suhtes (vt direktiivi 2005/29 põhjendus 19 ja artikli 5 lõige 3).
(12)
–	Seda baashinna äranäitamist direktiivi 2005/29 artikli 2 punkti i kontekstis ongi just käsitletud käesoleva ettepaneku punktis 32 jj.
(13)
–	Vt dokument „Guidance on the implementation/application of directive 2005/29/EC on unfair commercial practices” (SEK(2009) 1666, 3.12.2009, lk 47), mille kohaselt tuleb niipea, kui on olemas sõnaline või visuaalne viide tootele, direktiivi 2005/29 artikli 2 punktis i sätestatud toote omaduste äranäitamise nõuet pidada täidetuks. Komisjon leiab nimelt, et teistsugune tõlgendus võib õhutada ettevõtjaid esitama oma kaubanduspakkumistes ebamääraseid kirjeldusi või jätma teavet välja, et eirata selle direktiivi artikli 7 lõikega 4 kehtestatud teavitamisnõudeid.
(14)
–	Vt direktiivi 2005/29 artikli 7 lõike 4 punkt c.
(15)
–	On nt levinud tava, et autotootjad piirduvad oma kommertsteadaannetes alghinna äranäitamisega, sest sama mudelit pakutakse erinevate jõuallikatega ja tarbijal on võimalus osta juurde suurel hulgal lisasid. Reiside osas meenutas Ving, et lõpphind sõltub peamiselt kolmest tegurist: kuupäevast, mil broneering tehti, asjaomasest reisiperioodist ja muidugi sihtkohast.
(16)
–	Viidatud eespool 13. joonealuses märkuses.
(17)
–	Selles küsimuses võib tunduda, et nende valitsuste märkused lähevad vastuollu komisjoni seisukohaga, sest komisjon arvab oma suunistes esitatud määratluse kohaselt, millele ta oma kirjalikes märkustes viitas, et ostukutse „kujutab endast otsustavat hetke, mil tarbija peab tegema tehinguotsuse. See on oma olemuselt tooteedenduse otsene ja vahetu vorm, mis õhutab tarbijat reageerima impulsiivselt ja võtma suurema riski” (vt komisjoni kirjalike märkuste punkt 18 ja eespool viidatud suuniste punkti 2.6.3 viimane osa).
(18)
–	Vt käesolev ettepanek, punkt 6.
(19)
–	Direktiivis 2005/29 on valitud tegelikult „matrjoškakäsitlus”: tehinguotsus on tarbija majanduskäitumise eriline väljendusvorm (vt eelkõige direktiivi 2005/29 põhjendused 11 ja 13) ning see, et tarbijal võimaldatakse sooritada ost, on ainult tehinguotsuste üks näide.
(20)
–	Direktiivi 2005/29 artikli 3 lõige 1.
(21)
–	Komisjoni toodud näide on selles osas üsna kõnekas: vt eespool 13. joonealuses märkuses viidatud suuniste punktid 2.1.1–2.1.3.
(22)
–	Neid küsimusi käsitlen, kui analüüsin 6. ja 7. küsimust.
(23)
–	Ma kahtlen, kas sel juhul, st kui lõpphinda ei ole näidatud, soovib keskmine tarbija, keda on direktiivis arvesse võetud, teha otsust sooritada ost.
(24)
–	Selleks et tarbija saaks teha ostu, peab tema käsutuses olema piisav teave toote ja selle hinna kindlakstegemiseks. On aga samuti vaja, et ta saaks ka aru, kes on müüja ja kus ta asub. Sõltuvalt müüja tuntusest piisab mõnikord ainuüksi tema logost, et tarbija suudaks kindlaks teha tema isiku ja seostaks ta otsemaid kohaga, kust seda toodet sellise hinnaga saab. Teinekord on müüja vähem tuntud ja siis peab kommertsteadaanne selleks, et võiks asuda seisukohale, et tarbija sai müüja isiku kindlaks teha, sisaldama teavet ka müügikohtade paiknemise kohta. Kõikidel juhtudel on tegemist täiendava asjaoluga ning selle mõju küsimuses, kas tarbijal võimaldati tõesti ost teha, peavad hindama eelotsusetaotluse esitanud kohtud.
(25)
–	Direktiivi 2005/29 artikli 5 lõige 1.
(26)
–	Direktiivi 2005/29 artikli 5 lõige 4 ja artiklid 6 ja 7 (eksitavad kaubandustavad) ning artiklid 8 ja 9 (agressiivsed kaubandustavad).
(27)
–	Eespool viidatud kohtuotsus Plus Warenhandelsgesellschaft, punkt 45.
(28)
–	Direktiivi 2005/29 artikli 7 lõikes 5 on nähtud ette, et „[o]luliseks loetakse kommertsteadaannetega, sealhulgas reklaami või turustamisega seotud teabele esitatavad ühenduse õigusaktidega kehtestatud nõuded, mille mittetäielik nimekiri on II lisas”. Selles lisas on aga viidatud nõukogu 13. juuni 1990. aasta direktiivi 90/314/EMÜ reisipakettide, puhkusepakettide ja ekskursioonipakettide kohta (EÜT L 158, lk 59; ELT eriväljaanne 13/10, lk 132) artiklile 3. Muidugi sarnaneb Vingi pakkumine pakettreisile. Artiklis 3 on siiski loetletud ainult oluline teave, mida korraldaja või vahendaja välja antud brošüürid peavad sisaldama. Kuna teadaanne, millega on tegemist põhikohtuasjas, ei olnud selles vormis, ei ole direktiivi 90/314 artikkel 3 käesoleva analüüsi puhul asjakohane.
(29)
–	Direktiivi 2005/29 artikli 7 lõike 4 algus.
(30)
–	Direktiivi 2005/29 artikli 7 lõike 4 algus.
(31)
–	See, kui nõuda ettevõtjatelt teabe esitamist siis, kui see ei ole vajalik (võttes arvesse konteksti või seda, mida keskmine tarbija niisugusena, nagu seda on määratletud Euroopa Kohtu praktikas, on võimeline selle põhjal mõistma või tuletama), viib pealegi selleni, et kommertsteadaanne muutub „ebaselge[ks], arusaamatu[ks või] mitmetähendusliku[ks]”, nii et see teadaanne võib veidi paradoksaalsel kombel kujutada endast eksitavat väljajätet direktiivi 2005/29 artikli 7 lõike 2 tähenduses.
(32)
–	Direktiivi 2005/29 artikli 7 lõige 3.
(33)
–	Milles on direktiivis kasutatud mõiste „keskmine tarbija” osas ette nähtud, et „[s]iseriiklikud kohtud või asutused peavad iga juhtumi puhul kasutama keskmise tarbija tüüpilise reaktsiooni kindlaksmääramisel oma otsustusvõimet, võttes arvesse Euroopa Kohtu kohtupraktikat”.
(34)
–	Need on sihtkoha atraktiivsus, hetk, mil tarbija oma broneeringu teeb, ja valitud reisiperiood.
(35)
–	Ving nimetas eelkõige viisi, kuidas lennukompaniid lennukipiletite hinna kindlaks määravad.
(36)
–	Ving väidab, et 80% registreeritud broneeringutest tehti kommertsteadaandes märgitud baashinnaga ja selles olukorras ei toonud ainult baashinna äranäitamine koos arvutusviisi puudumisega kaasa tarbija eksitamist direktiivi 2005/29 artikli 7 tähenduses. Märgin lisaks, et igal juhul, kui ostukutses peaks olema mainitud ainult baashind, kuid ettevõtja ei suuda kunagi pakkuda asjaomast toodet tarbijale näidatud baashinnaga, kerkiks küsimus, kas niisugune tava ei ole eksitav kaubandustava, mida peetakse igal juhul ebaausaks direktiivi 2005/29 I lisa punkti 5 tähenduses.