62007CC0370
KOHTUJURISTI ETTEPANEK
JULIANE KOKOTT
esitatud 23. aprillil 2009 (
1
)
Kohtuasi C-370/07
Euroopa Ühenduste Komisjon
versus
Euroopa Liidu Nõukogu
„Tühistamishagi — Ühenduse nimel lepingu alusel loodud organis võetava seisukoha kehtestamine — Põhjendamiskohustus — Viide õiguslikule alusele — Ohustatud looduslike looma- ja taimeliikidega rahvusvahelise kauplemise konventsiooni (CITES) osaliste konverentsi 14. kohtumine”
I. Sissejuhatus
1.
Käesolev kohtuasi puudutab küsimust, millistel juhtudel peavad ühenduse õigusaktid sisaldama viidet õiguslikule alusele ja millised tagajärjed on õigusliku aluse märkimata jätmisel.
2.
Käesoleva hagi esemeks on Euroopa Liidu Nõukogu otsus, millega kehtestatakse Euroopa Ühenduse nimel võetav seisukoht seoses teatavate ettepanekutega, mis esitati 3.– toimunud ohustatud looduslike looma– ja taimeliikidega rahvusvahelise kauplemise konventsiooni (CITES (
2
)) osaliste konverentsi 14. kohtumisel. Euroopa Ühenduste Komisjon taotleb selle otsuse tühistamist, kuna nõukogu ei ole otsuses viidanud ühelegi õiguslikule alusele.
II. Õiguslik raamistik
3.
EÜ artikkel 253 sätestab:
„Euroopa Parlamendi ja nõukogu ühiselt vastuvõetud määrustes, direktiivides ja otsustes ning samasugustes nõukogu või komisjoni õigusaktides märgitakse põhjendused, millel need rajanevad, ning viidatakse kõikidele ettepanekutele ja arvamustele, mille saamist käesolevast lepingust tulenevalt tuli taotleda.”
4.
EÜ artikli 300 lõige 2 näeb muu hulgas ette rahvusvaheliste organisatsioonide organites ühenduse nimel võetavate seisukohtade kehtestamise menetluse:
„Kui komisjonile selles valdkonnas antud volitustest ei johtu teisiti, otsustab nõukogu kvalifitseeritud häälteenamusega komisjoni ettepaneku põhjal lepingute allakirjutamise, millega võib kaasneda otsus ajutise kohaldamise kohta enne jõustumist, ja nende sõlmimise. Nõukogu teeb otsuse ühehäälselt, kui leping hõlmab valdkonda, mille puhul ühendusesiseste eeskirjade vastuvõtmiseks on nõutav ühehäälsus, ja artiklis 310 märgitud lepingute puhul.
Erandina lõikes 3 sätestatud eeskirjadest kohaldatakse sama menetlust lepingu kohaldamise peatamise otsuse suhtes, samuti selleks, et kehtestada seisukohad, mida tuleb ühenduse nimel võtta lepinguga loodud organil, kui seda organit kutsutakse üles võtma õiguslike tagajärgedega otsuseid, välja arvatud otsused, mis täiendavad või muudavad lepingu institutsioonilist raamistikku.
Euroopa Parlamenti teavitatakse viivitamata ja täielikult igast käesoleva lõike alusel tehtud otsusest, mis käsitleb lepingu ajutist kohaldamist või selle peatamist, samuti ühenduse seisukoha kehtestamisest lepinguga loodud organis.”
5.
Vaidlustatud otsuse põhjendustes 2–4 on toodud ühise seisukoha kehtestamise põhjused:
„(2)
Muudatused konventsiooni lisades ja osapoolte konverentsi teatavad otsused mõjutavad enamikel juhtudel asjassepuutuvaid ühenduse õigusakte ja võivad nõuda nende kohandamist.
(3)
Kuna CITES-i nn Gaborone’i parandus ei ole veel jõustunud, ei ole ühendus veel konventsiooni osaline.
(4)
Kui ühenduse õiguseeskirjad asutamislepingu eesmärkide saavutamiseks on kehtestatud, ei ole liikmesriikidel õigust väljaspool ühenduse institutsioonilist raamistikku võtta endale kohustusi, mis võivad neid eeskirju mõjutada või nende ulatust muuta.”
6.
Otsuse kaks artiklit sätestavad järgmist:
„Artikkel 1
Ühenduse seisukoht, mida esindavad ohustatud looduslike looma– ja taimeliikide rahvusvahelise kauplemise konventsiooni 14. konverentsil ühiselt ühenduse huvides tegutsevad liikmesriigid, on kooskõlas käesoleva otsuse lisades väljendatud seisukohtadega.
Artikkel 2
Kui artiklis 1 viidatud seisukohta on tõenäoliselt mõjutanud peale käesoleva otsuse vastuvõtmist ja enne osapoolte konverentsi või konverentsi ajal esitatud uus tehniline või teaduslik teave või kui ettepanekud tehakse küsimustes, mille suhtes ühendus ei ole veel seisukohta võtnud, tuleb kõnealuse ettepaneku suhtes seisukoht osas, mis puudutab ühenduse pädevusse kuuluvaid valdkondasid, vastu võtta kohapeal enne osapoolte konverentsi hääletamist antud ettepanekute üle.”
III. Vaidluse asjaolud
7.
Vaidlustatud otsuse eesmärk oli valmistada ühendusesiseselt ette seisukoht, mida liikmesriigid saaksid esindada CITES-i osaliste konverentsi 14. kohtumisel.
8.
CITES on rahvusvaheline konventsioon. Selle eesmärk on kaitsta ohustatud looma– ja taimeliike, kontrollides rahvusvahelist kauplemist nendest liikidest isenditega. (
3
)
9.
Euroopa Ühendus ei ole veel konventsiooni osaline. (
4
) Tema ühinemine sõltub CITES-i parandusest, mis ei ole veel jõustunud. Seepärast on Euroopa Ühendusel praegu CITES-i osaliste konverentsidel ainult vaatleja staatus. Siiski võtab ühendus alates 1982. aastast autonoomselt vastu meetmeid, mille eesmärk on viia ühendusesiseselt täide CITES-ist tulenevad liikmesriikide kohustused, nagu ta oleks konventsiooni osaline. (
5
)
10.
Viimati vastu võetud meede CITES-i rakendamiseks on nõukogu 9. detsembri 1996. aasta määrus (EÜ) nr 338/97 looduslike looma- ja taimeliikide kaitse kohta nendega kauplemise reguleerimise teel. (
6
) See määrus võeti vastu EÜ asutamislepingu artikli 130S lõike 1 alusel (praegu EÜ artikli 175 lõige 1).
11.
CITES-i osaliste konverentsi 14. kohtumine toimus 3.– Haagis. Kohtumisel toimus muu hulgas hääletus muudatuste üle konventsiooni lisades, milles on loetletud kaitsealused liigid. (
7
)
12.
Komisjon võttis 4. aprillil 2007 vastu nõukogu otsuse ettepaneku, millega kehtestatakse Euroopa Ühenduse nimel võetav seisukoht seoses teatavate ettepanekutega, mida kavatseti esitada sellel kohtumisel arutamiseks ja hääletamiseks. (
8
) Komisjon tugines otsuse ettepanekus EÜ artikli 175 lõikele 1 (keskkond), EÜ artiklile 133 (kaubanduspoliitika) ja EÜ artikli 300 lõike 2 teisele lõigule.
13.
Nõukogu võttis 24. mail 2007. aastal vaidlustatud otsuse nimetuse all „nõukogu otsus” (
9
) vastu, ilma et seal oleks mainitud õiguslikku alust. (
10
)
14.
Komisjon märkis sellega seoses – ilma et talle oleks selles osas vastu vaieldud – et nõukogu jättis õigusliku aluse mainimata seetõttu, et asjakohase õigusliku aluse suhtes ei olnud võimalik kokkulepet saavutada. Teatavate liikmesriikide esindajad esitasid kahe materiaalõigusliku aluse, EÜ artikli 175 lõike 1 ja EÜ artikli 133, kasutamise vastu vastuväiteid ning toetasid ainult EÜ artikli 175 lõike 1 kasutamist. Teised liikmesriigid olid vastu EÜ artikli 300 lõike 2 teise lõigu kasutamisele menetlusõigusliku alusena.
15.
Komisjon leidis, et õigusliku aluse märkimine on vajalik ning nõudis enne nõukogu otsuse tegemist otsest viidet EÜ artiklile 133, EÜ artikli 175 lõikele 1 ja EÜ artikli 300 lõike 2 teisele lõigule.
IV. Kohtumenetlus
16.
Komisjon esitas 1. augustil 2007 EÜ artikli 230 alusel hagi „Euroopa Liidu Nõukogu otsuse vastu, millega kehtestatakse Euroopa Ühenduse nimel võetav seisukoht seoses teatavate ettepanekutega, mis esitati –. aastal Haagis (Madalmaad) toimunud ohustatud looduslike looma- ja taimeliikidega rahvusvahelise kauplemise konventsiooni (CITES) osaliste konverentsi 14. kohtumisel”.
17.
Komisjon palub Euroopa Kohtul:
—
tühistada kõnealune otsus ja
—
mõista kohtukulud välja nõukogult.
18.
Nõukogu palub Euroopa Kohtul:
—
jätta hagi rahuldamata;
—
teise võimalusena juhul, kui Euroopa Kohus tühistab vaidlustatud otsuse, sedastada, et otsuse tagajärjed on lõplikud, ja
—
mõista kohtukulud välja komisjonilt.
19.
Euroopa Kohtu presidendi 20. novembri 2007. aasta määrusega lubati Suurbritannia ja Põhja–Iiri Ühendkuningriigil nõukogu toetuseks menetlusse astuda.
20.
Euroopa Kohtus arutati komisjoni hagi esmalt kirjalikus menetluses ning seejärel 4. märtsil 2009 toimunud kohtuistungil.
V. Õiguslik hinnang
A. Vastuvõetavus
21.
Kõigepealt tuleb käsitleda küsimust, kas kõnealune otsus kujutab endast üldse vaidlustatavat akti EÜ artikli 230 tähenduses. Seda peab uurima Euroopa Kohus omal algatusel.
22.
Nõukogu otsus, millega kehtestatakse ühenduse seisukoht, kujutab endast kahtlemata vaidlustatavat akti EÜ artikli 230 tähenduses. EÜ artikli 230 kohaselt kontrollib Euroopa Kohus nõukogu vastuvõetud õigusakte ning väljakujunenud kohtupraktika kohaselt võivad tühistamishagi esemeks olla nende laadist ja vormist olenemata kõik institutsioonide võetud meetmed, mille eesmärk on tekitada õiguslikke tagajärgi. (
11
)
23.
Teisiti on see nõukogus kokku tulnud liikmesriikide esindajate otsuse puhul, millega liikmesriigid koordineerivad oma ühenduseväliseid suhteid. Selline otsus ei kujuta endast õigusakti, mida Euroopa Kohus saab EÜ artikli 230 esimese lõigu kohaselt kontrollida. (
12
) See ei ole nimelt nõukogu vastuvõetud akt, vaid liikmesriikide esindajate ühiselt vastuvõetud akt.
24.
Käesoleva vaidluse puhul ei ole tegemist tavalise juhtumiga, mis puudutab ühenduse seisukoha kehtestamist seoses konventsiooniga, mille osaline ühendus on. Käesoleval juhul ühendus just ei ole CITES-i lepingupool. Kuna ühendus ei saa seepärast CITES-i osaliste konverentsi kohtumisest lepingupoolena osa võtta, ei kehtestata vaidlustatud otsusega ühenduse nimel võetavat seisukohta, vaid seisukohta, mille võtavad kohtumisel liikmesriigid kui ainsad lepingupooled.
25.
Seda arvesse võttes tuleb uurida, kas käesolevas asjas on tegemist nõukogu vastuvõetud õigusaktiga või nõukogus kokku tulnud liikmesriikide esindajate otsusega.
26.
Otsuse sõnastus räägib selle poolt, et tegemist on nõukogu vastuvõetud õigusaktiga. Selles on nimelt sõnaselgelt sedastatud, et Euroopa Liidu Nõukogu teeb otsuse. Nagu ilmneb vaidlustatud otsuse põhjendusest 2, võivad CITES-i muudatused mõjutada ühenduse asjaomaseid õigusnorme. Seepärast määrab otsus kindlaks, millist seisukohta peavad liikmesriigid kohtumisel esindama. Otsuse artiklis 1 on juttu „ühenduse seisukohast, mida esindavad […] ühiselt ühenduse huvides tegutsevad liikmesriigid”.
27.
Sellest tuleneb, et vaidlustatud otsuse puhul on tegemist nõukogu vastuvõetud õigusaktiga.
28.
Samuti ei ole nõukogu otsus EÜ artikli 300 lõike 2 teise lõigu kohaselt üksnes ettevalmistav akt, vaid see kujutab endast ühendusesisese arvamuse kujundamise protsessi lõpptulemust. Selles kehtestatud ühenduse seisukoht on lõplik ja siduv ning kuulub hiljem samal kujul esitamisele rahvusvahelistes organites. (
13
) Kuna see annab liikmesriikidele juhised, milliseid seisukohti nad peavad CITES-i osaliste konverentsi 14. kohtumisel esindama, tekitab see järelikult ka siduvaid õiguslikke tagajärgi. See on seega vaidlustatav akt EÜ artikli 230 tähenduses.
29.
Viimaks tuleb käsitleda nõukogu märkust selle kohta, et hagi ei ole vastuvõetav, kuna vaidlustatud otsusega on juba kaasnenud kõik selle õiguslikud tagajärjed ja seetõttu puudub hagil ese.
30.
Selle kohta tuleb esmalt märkida, et eelisõigusega hageja ei pea hagi esitamise õiguse kasutamiseks tõendama põhjendatud huvi olemasolu. (
14
)
31.
Isegi siis, kui seada tingimuseks põhjendatud huvi olemasolu, on see käesolevas asjas olemas. Mis puudutab üksikisikute hagisid komisjoni vastu, siis on Euroopa Kohus juba varem leidnud, et hageja põhjendatud huvi ei lange ära seetõttu, et vaidlustatud otsus on hagi esitamise ajal juba täide viidud (
15
) või ei ole vaidlustatud õigusakt enam kohaldatav. (
16
) Sellises olukorras tuletab Euroopa Kohus põhjendatud huvi olemasolu asjaolust, et hagi esitamine võimaldab takistada õigusnormi rikkumise kordumist.
32.
Komisjon on käesolevas asjas märkinud, et ta taotleb hagi esitamisega eesmärki takistada nõukogul teha tulevikus sarnaseid otsuseid, milles ei ole märgitud õiguslikku alust. Seega on ta esitanud veenva väite kordumise ohu kohta.
33.
Järelikult on komisjoni hagi vastuvõetav.
B. Põhjendatus
34.
Oma hagi põhjenduseks esitab komisjon ainult ühe väite. Ta väidab, et vaidlustatud otsuses ei ole mainitud õiguslikku alust. See kujutab endast oluliste menetlusnõuete, eriti EÜ artiklis 253 sätestatud põhjendamiskohustuse, rikkumist, millega kaasneb akti tühiseks tunnistamine.
1. Õigusliku aluse mainimise kohustus
35.
EÜ artikkel 253 sätestab, et määrustes, direktiivides ja otsustes märgitakse põhjendused, millel need rajanevad. Õiguslikule alusele viitamise kohustus on osa põhjendamiskohustusest. (
17
)
36.
EÜ artiklis 249 on loetletud õigusaktid, mida ühenduse institutsioonid võivad oma ülesannete täitmiseks vastu võtta. Seal on nimetatud järgmised õigusaktid: määrused, direktiivid, otsused, soovitused ja arvamused.
37.
Käesolevas asjas vaidlevad pooled selle üle, kas vaidlustatud otsus, mis saksa keeles on tähistatud mõistega „Beschluss”, on sui generis otsus või otsus EÜ artikli 249 tähenduses, mille suhtes kehtib EÜ artiklis 253 sätestatud põhjendamiskohustus.
38.
Komisjon on seisukohal, et otsus, millega kehtestatakse EÜ artikli 300 lõike 2 teise lõigu alusel ühenduse seisukoht, on otsus EÜ artikli 249 tähenduses, mistõttu kehtib selle suhtes EÜ artiklis 253 sätestatud põhjendamiskohustus.
39.
Nõukogu on seevastu seisukohal, et EÜ artikkel 253 ei kuulu käesolevas asjas käsitletava õigusakti suhtes kohaldamisele. Seisukoha kehtestamine vastavalt EÜ artikli 300 lõike 2 teisele lõigule on sui generis otsus, mis ei ole otsus EÜ artikli 249 tähenduses ega kuulu seega EÜ artikli 253 kohaldamisalasse. Seega ei kehti vaidlustatud otsuse suhtes põhjendamiskohustus.
40.
Komisjon tugineb oma seisukoha põhjendamisel peamiselt sellele, et asutamislepingu artikli 300 lõike 2 teise ja kolmanda lõigu enamikus keeleversioonides õigusakti tähistamiseks kasutatud mõiste esineb ka EÜ artiklis 253 sätestatud loetelus, kus on toodud õigusaktid__ mille suhtes kehtib põhjendamiskohustus. Näiteks prantsuskeelses versioonis on mõlemas sättes kasutatud mõistet „décision” ja ingliskeelses versioonis mõistet „decision”.
41.
Nõukogu tugineb seevastu asjaolule, et asutamislepingu neljas keeleversioonis tehakse vahet erinevate mõistete vahel. Saksakeelses versioonis on EÜ artiklis 253 kasutatud mõistet „Entscheidung”, samal ajal kui EÜ artikli 300 lõike 2 teises ja kolmandas lõigus kasutatakse mõistet „Beschluss”. Taanikeelses versioonis tehakse vahet mõistete „beslutning” ja „afgørelse”, hollandi keeles mõistete „beschikking” ja „besluit” ning lõpuks sloveeni keeles mõistete „odločba” ja „sklep” vahel. Asjaolu, et neljas keeleversioonis sisalduvad kaks erinevat mõistet, käsitab nõukogu tõendina, et seisukoha kehtestamine vastavalt EÜ artikli 300 lõike 2 teisele lõigule on sui generis otsus ega ole seega otsus EÜ artikli 249 ja EÜ artikli 253 tähenduses.
42.
Ühendkuningriigi valitsus viitab nõukogu seisukoha toetamiseks EÜ artikli 300 lõike 2 ettevalmistavatele materjalidele. Enne Nice’i lepinguga tehtud muudatusi tegi nõukogu sellised otsused nagu käesolevas asjas vaidlustatud otsus, millega kehtestati ühenduse seisukohad, sui generis otsustena. Muudatustega ei soovinud liikmesriigid asendada sui generis otsused EÜ artiklis 249 osutatud õigusaktidega.
43.
Pooled vaidlevad põhimõtteliselt puhtalt mõistete tasandil, käsitledes EÜ artikli 300 lõike 2 erinevaid keeleversioone.
44.
Asjaolu, et EÜ artikli 300 lõike 2 enamikus keeleversioonides on õigusakti tähistamiseks kasutatud sama mõistet, mis esineb ka EÜ artiklites 249 ja 253, on siiski alles algne tõend, mis räägib komisjoni seisukoha poolt. (
18
) See ei saa olla siiski määrava tähtsusega. Põhimõtteliselt peavad kõik keeleversioonid olema võrdväärsed. (
19
) Eri keeleversioonide lahknevuse korral näeb nende ühtse tõlgendamise nõue ette, et nende tähendus tehakse kindlaks süstemaatiliste ja teleoloogiliste kaalutluste abil. (
20
)
45.
Ainuüksi EÜ artikli 300 lõike 2 teise lõiguga seonduvate terminoloogiliste argumentide vastu räägib muu hulgas ka asjaolu, et ei ole kaugeltki selge, et käesolevas asjas käsitletav olukord kuulub üldse nimetatud sätte kohaldamisalasse. Esmapilgul kehtib EÜ artikli 300 lõike 2 teine lõik ainult seoses lepingutega, milles ühendus on osaline. Käesoleval juhul on aga tegemist sellega, et ühendus just nimelt ei ole CITES-i lepingupool. Kui kõnealuse sätte puhul ei oleks tõepoolest tegemist asjaomase õigusliku alusega, oleksid argumendid, mis tuginevad põhjendamiskohustuse tuletamisel ainult EÜ artikli 300 lõike 2 teises lõigus kasutatud mõistele, alusetud.
46.
Selleks, et otsustada, kas vaidlustatud otsust oleks pidanud põhjendama, ei saa seega lähtuda ainult EÜ artikli 300 lõikes 2 kasutatud mõistest. Selle asemel on määrava tähtsusega pigem materiaalõiguslikud kriteeriumid, millele õigusaktid peavad vastama, et kvalifitseerida need otsustena EÜ artikli 249 ja 253 tähenduses, mille suhtes kehtib põhjendamiskohustus.
47.
Sisuliselt on „otsusele” EÜ artikli 249 tähenduses iseloomulik, et see loob siduvaid ja otseseid õiguslikke tagajärgi ning on suunatud adressaadile.
48.
EÜ artikli 300 lõike 2 teises lõigus kirjeldatud tavajuhtumi puhul kehtestatakse ühenduse seisukoht, mida komisjon peab esindama sellise rahvusvahelise organisatsiooni organis, mille liige ühendus on. Sellisel õigusaktil ei ole seega otsest adressaati, kuna sellega määratletakse vaid ühendusesiseselt teise institutsiooni tegevus. See räägib selle poolt, et sellise õigusakti puhul ei ole tegemist otsusega EÜ artikli 249 tähenduses, vaid sui generis otsusega.
49.
Käesolevat juhtu iseloomustab seevastu asjaolu, et õigusakt on adresseeritud liikmesriikidele. See kehtestab liikmesriikide poolt esindatava seisukoha, kuna ühendus just nimelt ei ole rahvusvahelise organisatsiooni liige, kuigi nõukogu ja komisjon leiavad, et ühendusesiseselt omab ühendus konventsiooni osas pädevust. Seepärast on vaidlustatud otsus adresseeritud liikmesriikidele, nagu möönab ka nõukogu. Seega sarnaneb see rohkem otsusega EÜ artikli 249 tähenduses kui EÜ artikli 300 lõike 2 teises lõigus sätestatud tavajuhuga.
50.
Lõpuks võib küsimuse, mis puudutab otsuse kvalifitseerimist otsusena EÜ artikli 249 tähenduses või sui generis otsusena, käesoleval juhul siiski lahtiseks jätta.
51.
Isegi sui generis otsusena kvalifitseerimise korral kehtib selle suhtes põhjendamiskohustus. Kõnealune kohustus tuleneb õigusteoreetilises mõttes kas EÜ artiklis 253 kasutatud mõiste „otsus” laiast tõlgendusest või selle analoogia alusel kohaldamisest. Põhimõtteliselt kehtivast põhjendamiskohustusest tuleb eristada põhjendamiskohustuse ulatust (ainult viide õiguslikule alusele või ka kaugemale ulatuvad põhjendused), mida ma käsitlen allpool.
52.
EÜ artiklis 253 sätestatud põhjendamiskohustus nõuab, et kõigis asjassepuutuvates õigusaktides peab olema ära toodud ülevaade põhjendustest, millele tuginedes institutsioon need vastu võttis. Euroopa Kohus käsitab EÜ artiklis 253 sätestatud põhjendamiskohustust eelkõige nii, et see võimaldab tal teostada oma kontrolli. (
21
) Lisaks peavad nii liikmesriigid kui ka huvitatud isikud teadma, millistes tingimustes ühenduse institutsioonid asutamislepingut kohaldasid. (
22
)
53.
Põhjendamiskohustuse eesmärk, mille kohaselt tuleb tagada võimalikult ulatuslik õiguslik kontroll, ei kehti siiski ainult otsuste suhtes EÜ artikli 249 tähenduses, vaid samuti käesolevas asjas vaidlustatud otsuse suhtes, mis loob siduvaid õiguslikke tagajärgi.
54.
Euroopa Kohus on EÜ artiklit 230 tõlgendanud nii, et tühistamishagi esemeks võivad olla nende laadist ja vormist olenemata kõik institutsioonide võetud meetmed, mille eesmärk on tekitada õiguslikke tagajärgi. (
23
) Seepärast on paralleeli tõmmates loogiline oletada, et ka nende õigusaktide suhtes kehtib põhjendamiskohustus, et Euroopa Kohus saaks nende üle kohtulikku kontrolli teostada. Seega jätab EÜ artikkel 253 mainimata ainult need EÜ artiklis 249 nimetatud õigusaktid, mis ei tekita siduvaid õiguslikke tagajärgi, nimelt soovitused ja arvamused. Sellest võib järeldada, et EÜ artikkel 253 nagu ka EÜ artikkel 230 lähtub sellest, kas meede tekitab siduvaid õiguslikke tagajärgi. Seega tuleb ka sui generis otsuseid, mis loovad õiguslikke tagajärgi, põhjendada.
55.
Viidet õiguslikule alusele kui minimaalset teavet põhjendamisenõude täitmiseks nõuab ka EÜ artikli 5 esimeses lõigus sätestatud pädevuste jaotamise põhimõte. Kõnealuse põhimõtte kohaselt toimib ühendus asutamislepinguga talle antud volituste ning temale seatud eesmärkide piires nii ühenduse sisetegevuse kui ka rahvusvahelise tegevuse raamistikus. (
24
) Ilma õiguslikule alusele viitamise kohustuseta eksisteeriks oht, et selge õigusliku aluseta võib ühendus võtta endale pädevuse, mis kuulub tegelikult liikmesriikidele. Põhjendamiskohustusel on sellistel juhtudel ka hoiatav funktsioon. See sunnib pädevaid institutsioone enne meetme vastuvõtmist kindlaks tegema, kas see kuulub üldse ühenduse pädevusse.
56.
Õiguslikule alusele viitamine on vajalik ka nõukogu otsustamisprotsessi kaitsmiseks. EÜ artikli 300 lõike 2 esimene lõik sätestab, et nõukogu teeb otsused kvalifitseeritud häälteenamusega, välja arvatud juhul, kui leping hõlmab valdkonda, mille puhul ühendusesiseste eeskirjade vastuvõtmiseks on nõutav ühehäälsus. Seega sõltub hääletamise viis asjaomasest õiguslikust alusest. Seega tagatakse õigusliku aluse sõnaselge määratlemise kohustusega, et nõukogu määrab õigusliku aluse ja seega ka hääletamise viisi kindlaks enne otsuse tegemist. Selle muudab veelgi tähtsamaks asjaolu, et hääletamise viis võib mõjutada ka otsuse sisu. Ettevaatusabinõuna kehtestatud ühehäälsuse nõue võib tingida otsuse vastuvõtmise üksnes minimaalse konsensuse alusel ning seega teistsuguse tulemuse kui otsuse vastuvõtmisel kvalifitseeritud häälteenamusega.
57.
Põhjendamiskohustust toetab ka läbipaistvuse põhimõte. Seda väljendab EÜ artikli 1 lõige 2, mis näeb ette, et otsused tuleb teha nii avalikult kui võimalik. Nagu Euroopa Kohus on leidnud seoses määrusega (EÜ) nr 1049/2001 (
25
), on läbipaistvuse põhimõttel eriline tähtsus, kui nõukogu toimib seadusandjana. (
26
) Selles osas tugevdab läbipaistvus demokraatiat, võimaldades kodanikel kontrollida kogu teavet, mis võeti õigustloova akti aluseks. (
27
)
58.
Otsuste tegemine nii läbipaistvalt kui võimalik hõlmab viitamist õigusakti õiguslikule alusele. Läbipaistvuse põhimõttest saab lähtuda ka käesolevas kontekstis, kuigi selliseid õigusakte, nagu käsitletakse käesolevas asjas, alati ei avaldata. Võimalik et nõukogu hoidub esialgu õigusakti avaldamisest, et mitte nõrgendada ühenduse seisukoha avaldamisega tema läbirääkimispositsiooni. Nagu nõukogu kohtuistungil selgitas, ei tähenda see siiski, et õigusakti ei saaks üksikisikute taotlusel neile kättesaadavaks teha. Ühenduse läbirääkimispositsiooni kaitsmiseks piisaks muuseas ka sellest, kui avaldada sellised õigusaktid alles pärast kohtumiste lõppu.
59.
Nõukogu tugineb oma väites selle kohta, et sui generis otsuste suhtes põhjendamiskohustus ei kehti, Euroopa Kohtu otsusele kohtuasjas AETR. Komisjoni arvates ei ole kõnealune kohtuotsus asjakohane, kuna see puudutas ainult teatavaid „nõukogu menetlusi”, mitte õigusakti, mis oleks võrreldav käesolevas asjas käsitletava otsusega.
60.
AETR-i kohtuasi puudutas komisjoni hagi nõukogu otsuse peale. Otsus käsitles rahvusvahelises autoveos töötava personali töötingimusi käsitleva Euroopa tasandi kokkuleppe sõlmimiseks peetavaid läbirääkimisi ja kokkuleppe sõlmimist ühenduse liikmesriikide poolt ÜRO Euroopa Majanduskomisjoni eestvedamisel. Kõnealuse otsusega jõudis nõukogu „pärast arvamuste vahetamist oma liikmete ja komisjoni esindajaga mitmetele „järeldustele” selles osas, mis puudutab liikmesriikide valitsuste poolt AETR-i kokkuleppe üle peetavatel otsustavatel läbirääkimistel võetavaid seisukohti” (
28
). Esmapilgul tundub seega, et AETR-i kohtuotsuse ja käesoleva kohtuasja asjaolude vahel on teatav sarnasus.
61.
Viidatud kohtuotsuse sõnastuse kohta tuleb siinkohal siiski märkida, et Euroopa Kohus soovis igal juhul hoiduda põhimõttelise sedastuse tegemisest ja teha otsuse ainult konkreetses asjas. Kõnealust kohtuasja iseloomustas asjaolu, et komisjoni esindaja viibis nõukogu läbirääkimiste juures, ja seega oli komisjon kui ainuke huvitatud isik (
29
) juba igakülgselt informeeritud õigusakti vastuvõtmisest.
62.
Kui käesolevas asjas käsitletava otsuse õiguslikuks aluseks oleks siiski EÜ artikli 300 lõike 2 teine lõik, oleks olemas huvitatud isik, keda ei ole õigusakti vastuvõtmisse kaasatud ja kes oleks seepärast huvitatud õigusakti põhjendustest või vähemalt õigusliku aluse mainimisest.
63.
EÜ artikli 300 lõike 2 kolmas lõik paneb nimelt nõukogule kohustuse teavitada parlamenti viivitamata ja täielikult igast võetud otsusest. Vaidlustatud otsus oleks tulnud edastada viivitamata parlamendile. Õiguslikule alusele viitamine on vajalik ka seetõttu, et parlamendi õigused teavet saada oleksid selgelt näha, võimaldades seeläbi tõhusalt kontrollida nendest õigustest kinnipidamist. Kuna käesolevas asjas saatis nõukogu otsuse parlamendile alles kuus nädalat pärast selle vastuvõtmist ja üheaegselt CITES-i kohtumise algusega, ei ole kinni peetud EÜ artikli 300 lõike 2 kolmandas lõigus sätestatud nõudest esitada teave viivitamata.
64.
Vastupidi nõukogu arvamusele ei mõjutanud vaidlustatud otsus seega mitte ainult liikmesriike.
65.
Euroopa Kohus on oma hilisemas otsuses seoses komisjoni teatisega, mis nõudis liikmesriikidelt komisjonile iga–aastaste üldiste ja süsteemsete andmete esitamist teatavasse kategooriasse kuuluvate ettevõtjate finantssuhete kohta, määratlenud ka põhjendamiskohustuse ulatuse. Euroopa Kohus on otsustanud, et õiguskindlus eeldab, et kõigi niisuguste aktide siduv iseloom, mille eesmärk on tekitada õiguslikke tagajärgi, tuleneb mõnest ühenduse õigusnormist, mis on sõnaselgelt märgitud akti õiguslikuks aluseks ja mis näeb ette akti õigusliku vormi. (
30
)
66.
Järgnevalt tuleb käsitleda Ühendkuningriigi vastuväidet seoses põhjendamiskohustuse praktilisusega. Ühendkuningriik väidab, et põhjendamiskohustuse kehtestamine selliste aktide suhtes nagu käesolev otsus teeb nende vastvõtmise liiga tülikaks ja jäigaks. Nõukogu märgib selle kohta, et vaidlustatud otsuse vastuvõtmiseks oli alates komisjoni ettepanekust kuni kohtumise kuupäevani aega ainult kaks kuud.
67.
Nende vastuväidete puhul tuleb möönda, et tegutsemisvahendite paindlikkusel on suur tähtsus just väliskaubanduse kontekstis. Sellega seoses tekkida võivaid raskusi võib aga lahendada paindlike nõuetega põhjendamiskohustuse ulatuse osas. Lähtuvalt kõne all oleva akti olemusest ja selle sisust võib akti põhjendus olla vähem või rohkem üksikasjalik. (
31
) Minimaalse teabena põhjendamise nõude täitmiseks on siiski alati tingimata vajalik viide õiguslikule alusele. See ei tohiks mingil juhul nõuda ülemäärast pingutust.
68.
Erandit ei saa teha ka tähtajaga seonduvate nõuete tõttu. Mida keerulisem on käsitletav teema ja mida rohkem õiguslikke aluseid tuleb arvesse, seda tähtsam ja pakilisem on jõuda selgusele, millised on asjaomased õiguslikud alused, ja seda intensiivsemalt tuleb küsimust uurida. Pädevuste jaotamise põhimõttest tuleneb, et ühendus võib tegutsema hakata ainult siis, kui asutamisleping talle pädevuse annab. Seepärast peab ühendus enne tegutsema hakkamist tingimata kindlaks tegema, milline õiguslik alus talle pädevuse annab. Seejärel akti õigusliku aluse äramärkimine ei nõua ülemäärast pingutust. Lisaks ei ole – vastupidi nõukogu väidetule – piisav õigusliku aluse hilisem mainimine aktis, mille eesmärk on ühenduse tasandil täide viia CITES-iga tehtud muudatused. See ei muuda asjaolu, et ühendus vajab ka liikmesriikide poolt CITES-i kohtumisel võetavate seisukohtade kehtestamiseks pädevust, mis tuleb seejärel ära märkida ka vastuvõetud aktis. (
32
)
69.
Lõpuks tuleb käsitleda veel nõukogu argumenti, mille kohaselt ei ole õiguslikku alust mainitud ka varasemates samalaadsetes otsustes. Varasemat praktikat käsitlevale väitele tuleb vastu väita, et pelk nõukogu praktika ei või viia asutamislepingu normidest kõrvalekaldumiseni ega saa järelikult luua pretsedenti. (
33
)
70.
Kokkuvõtteks tuleb tõdeda, et vaidlustatud otsuses oleks igal juhul pidanud olema mainitud selle õiguslik alus.
2. Õiguslikule alusele viitamata jätmise tagajärjed
71.
Järgnevalt tuleb arutada, milline tagajärg on õiguslikule alusele viitamata jätmisel õigusakti kehtivusele.
a) Kas õiguslikku alust on võimalik kindlaks määrata akti muude elementide alusel?
72.
Viite puudumine asutamislepingu konkreetsele sättele ei pruugi alati olla EÜ artikli 253 kohase põhjendamiskohustuse rikkumine, mis tingib akti tühiseks tunnistamise. Tegemist ei ole sisulise veaga, kui õiguslikku alust on võimalik kindlaks teha akti muude osade abil. (
34
)
73.
Käesoleval juhul ei ole õiguslikku alust võimalik akti muude elementide alusel ilma kahtlusteta kindlaks määrata. See tuleneb esiteks ainuüksi sellest, et nõukogu läbirääkimistel toimus tõsine vaidlus asjakohase õigusliku aluse valiku üle ja seejuures kaaluti mitut erinevat ettepanekut. Komisjon väidab sellega seoses – ilma, et talle oleks selles osas vastu vaieldud –, et tehti ettepanekud kasutada ainult EÜ artikli 300 lõiget 2 kui menetlusõiguslikku alust, ainult materiaalõiguslikku alust ja nende kahe kombinatsiooni. Ka materiaalõigusliku aluse, kas ainult EÜ artikli 175 või EÜ artikli 175 koosmõjus EÜ artikliga 133 kasutamiseks ei olnud võimalik kokkulepet saavutada.
74.
Euroopa Kohtule esitatud kirjalikes märkustes näivad nõukogu ja komisjon lähtuvat sellest, et vaidlustatud otsuse menetlusõiguslikuks aluseks on EÜ artikli 300 lõike 2 teine lõik. Kõnealune säte näeb ette menetluse selliste otsuste vastuvõtmiseks, et kehtestada seisukohad, „mida tuleb ühenduse nimel võtta lepinguga loodud organil, kui seda organit kutsutakse üles võtma õiguslike tagajärgedega otsuseid”.
75.
Sellega seoses tõusetub ka küsimus, kas EÜ artikli 300 lõike 2 teine lõik kuulub kohaldamisele ainult olukordade suhtes, kus ühendus on rahvusvahelise konventsiooni osaline. Seda seisukohta võiks toetada iseäranis ka süstemaatiline tõlgendus, kuna EÜ artikli 300 lõige 1 käsitleb kahtlemata üksnes rahvusvaheliste lepingute sõlmimist ühenduse poolt. CITES-i puhul ei ole lepingupool aga ühendus ise, vaid ainult liikmesriigid.
76.
Teleoloogiline tõlgendus räägib seevastu selle poolt, et EÜ artikli 300 lõike 2 teist lõiku tuleb kohaldada ka selliste lepingute suhtes, mille sisu kuulub ühenduse pädevusse, kuid mille osaline ühendus rahvusvahelise lepingu vormi tõttu veel ei ole.
77.
Just nimelt tõlgendamise probleemi tõttu ei saa lähtuda sellest, et vaidlustatud otsuse õiguslikku alust saab sellest otsusest endast selgelt järeldada.
78.
Isegi kui eeldada, et õiguslik alus on EÜ artikli 300 lõike 2 teine lõik, ei oleks piisav, kui õigusliku alusena viidata ainult sellele menetlusnormile. Aktis tuleb lisaks viidata ka materiaalõiguslikule alusele, millest selgub ühenduse pädevuse ulatus ja seega lõppkokkuvõttes talle EÜ asutamislepinguga antav kaalutlusruum. (
35
)
79.
Ka vaidlustatud otsuse materiaalõiguslikku alust ei saa sellest otsusest endast siiski selgelt järeldada, kuna käesoleval juhul tuleb kõne alla mitu õiguslikku alust. Selleks võib olla nii kaubanduspoliitika, keskkonnapoliitika kui ka nende kombinatsioon. (
36
)
80.
Seega ei saa õigusakti õiguslikku alust sellest õigusaktist endast selgelt järeldada.
b) Kas tegemist on puhtalt vormilise puudusega?
81.
Nõukogu on seisukohal, et kui akti suhtes kehtib põhjendamiskohustus, ei tohi selle kohustuse rikkumine tingida akti tühiseks tunnistamist, kuna tegemist on akti puhtalt vormilise puudusega.
82.
Euroopa Kohus on juhtudel, kus lisaks õigele õiguslikule alusele oli viidatud ka ebaõigele õiguslikule alusele, leidnud, et see toob kaasa vaidlustatud akti tühiseks tunnistamise ainult siis, kui tegemist on rohkem kui puhtalt vormilise puudusega, seega puudusega, millel võib olla mõju kohaldatava menetluse ja seega lõpuks meetme sisu suhtes. (
37
)
83.
Sellist kohtupraktikat ei saa kohaldada juhtumi suhtes, kus õiguslik alus üldse puudub. Kui õiguslikku alust ei ole mainitud, on raske kindlaks teha isegi seda, millist menetlust üldse kasutati ja kas viite puudumisel õiguslikule alusele võis olla mõju kohaldatava menetluse suhtes. Seega on õige eeldada igal juhul siis, kui põhjendamisviga seisneb selles, et viide õiguslikule alusele on täielikult ära jäetud, et tegemist on sellise sisulise veaga, mis peaks alati tooma kaasa otsuse tühiseks tunnistamise. Nagu eespool märgitud, on õiguslikule alusele viitamine tingimata vajalik põhjendamisnõue.
84.
Lõpuks räägib oletuse vastu, et tegemist oli puhtalt vormilise puudusega, ka järgmine kaalutlus. Vaidlustatud meetme materiaalõigusliku alusena tulevad kõne alla EÜ artikkel 133, EÜ artikkel 175 ja nende kahe sätte kombinatsioon. EÜ artikkel 133 sätestab ühenduse ainupädevuse, samal ajal kui EÜ artikkel 175 näeb ette pädevuse jaotamise ühenduse ja liikmesriikide vahel. Seega mõjutab nende kahe artikli vahel tehtav valik pädevuste jagunemise korda ühenduse ja liikmesriikide vahel. Ka sel põhjusel ei saa käesoleval juhul rääkida puhtalt vormilisest puudusest. (
38
)
3. Vahekokkuvõte
85.
Kokkuvõttes tuleb tõdeda, et vaidlustatud otsus tuleb õigusliku aluse märkimatajätmise tõttu tühiseks tunnistada.
VI. Võimaliku tühistamise tagajärgede piiramine
86.
Nõukogu palub juhul, kui vaidlustatud otsus tühistatakse, jätta selle otsuse tagajärjed jõusse. Selle taotlusega tuleb nõustuda.
87.
Vastavalt EÜ artikli 231 teisele lõigule võib Euroopa Kohus õigusakti tühistades märkida, kui ta seda vajalikuks peab, milliseid tühiseks tunnistatud õigusakti tagajärgi loetakse kehtivaks. Kõnealust sätet kohaldatakse selle sõnastuse kohaselt tegelikult küll ainult määruste suhtes, kuid Euroopa Kohus on seda analoogia alusel kohaldanud otsuste suhtes. (
39
)
88.
Käesoleval juhul on vaidlustatud otsuse tagajärgede jõusse jätmine õigustatud, sest CITES-i osaliste konverentsi 14. kohtumine on juba toimunud ja otsused võeti vastu sellel kohtumisel. On tõsi, et ühenduse seisukohti kehtestava esialgse otsuse tühistamine ei muuda nende otsuste rahvusvaheliselt siduvaid tagajärgi liikmesriikide jaoks, kuna rahvusvahelise õiguse üldiste normide kohaselt ei oma sisemiste sätete rikkumised rahvusvahelisel konverentsil esitatava seisukoha ettevalmistamisel põhimõtteliselt tähtsust. Konverentsil vastu võetud punktid võivad aga tekitada ühenduses õiguslikku ebakindlust. Seepärast tuleb igasuguse õigusliku ebakindluse vältimiseks jätta vaidlustatud otsuse tagajärjed kehtima.
89.
Nõukogule ei ole siiski pandud kohustust võtta vastu uus otsus ilma õigusnormi rikkumata. Kuna CITES-i osaliste konverentsi 14. kohtumine on juba toimunud, ei oleks mõtet nõuda nõukogult veel kord oma seisukoha kehtestamist selle kohtumise jaoks.
VII. Kohtukulud
90.
Kodukorra artikli 69 lõike 2 alusel on kohtuvaidluse kaotanud pool kohustatud hüvitama kohtukulud, kui vastaspool on seda nõudnud. Kuna kohtuotsus on tehtud nõukogu kahjuks ja komisjon on nõudnud kohtukulude hüvitamist, mõistetakse kohtukulud välja nõukogult.
91.
Vastavalt kodukorra artikli 69 lõikele 4 kannab menetlusse astunud Ühendkuningriik oma kohtukulud ise.
VIII. Ettepanek
92.
Esitatud põhjendustest lähtudes teen Euroopa Kohtule ettepaneku langetada järgmine otsus:
1.
Tühistada nõukogu 24. mai 2007. aasta otsus, millega kehtestatakse Euroopa Ühenduse nimel võetav seisukoht seoses teatavate ettepanekutega, mis esitati –. aastal Haagis (Madalmaad) toimunud ohustatud looduslike looma- ja taimeliikidega rahvusvahelise kauplemise konventsiooni (CITES) osaliste konverentsi 14. kohtumisel.
2.
Resolutsiooni punktis 1 nimetatud otsuse tagajärjed jäävad jõusse.
3.
Suurbritannia ja Põhja-Iiri Ühendkuningriik kannab ise oma kohtukulud. Mõista kohtukulud välja Euroopa Liidu Nõukogult.
(
1
)	Algkeel: saksa.
(
2
)	Edaspidi „CITES”.
(
3
)	Vt nõukogu 9. detsembri 1996. aasta määruse (EÜ) nr 338/97 looduslike looma- ja taimeliikide kaitse kohta nendega kauplemise reguleerimise teel põhjendus 1 (EÜT L 61, lk 1; ELT eriväljaanne 15/03, lk 136).
(
4
)	Konventsioon võeti vastu 80 riigi poolt 3. märtsil 1970. Konventsioon jõustus .
(
5
)	Nõukogu 3. detsembri 1982. aasta määrus (EMÜ) nr 3626/82 ohustatud looduslike looma- ja taimeliikidega rahvusvahelise kauplemise konventsiooni ühenduses rakendamise kohta (EÜT L 384, lk 1).
(
6
)	Viidatud eespool 2. joonealuses märkuses.
(
7
)	Vt vaidlustatud otsuse põhjendus 2.
(
8
)	Ettepanek: nõukogu otsus, millega kehtestatakse Euroopa Ühenduse nimel võetav seisukoht seoses teatavate ettepanekutega, mis esitati 3.–. aastal Haagis (Madalmaad) toimunud ohustatud looduslike looma- ja taimeliikidega rahvusvahelise kauplemise konventsiooni (CITES) osaliste konverentsi 14. kohtumisel (SEK(2007) 443 lõplik).
(
9
)	Prantsuse keeles „Décision du Conseil”, inglise keeles „Council Decision”.
(
10
)	Otsust ei ole avaldatud Euroopa Liidu Teatajas.
(
11
)	Vt ainult 31. märtsi 1971. aasta otsus kohtuasjas 22/70: komisjon vs. nõukogu („AETR”, EKL 1971, lk 263, punktid 39 ja 42); . aasta otsus kohtuasjas 60/81: IBM vs. komisjon (EKL 1981, lk 2639, punkt 9) ja . aasta otsus kohtuasjas C-521/06 P: Athinaïki Techniki vs. komisjon (EKL 2008, lk I-5829, punkt 42).
(
12
)	Vt selle kohta ka minu 26. märtsi 2009. aasta ettepanek kohtuasjas C-13/07: komisjon vs. nõukogu (menetluses olev kohtuasi, punkt 33 jj).
(
13
)	Vt selle kohta minu eespool 12. joonealuses märkuses viidatud ettepanek kohtuasjas komisjon vs. nõukogu, ettepaneku punkt 34.
(
14
)	26. märtsi 1987. aasta otsus kohtuasjas 45/86: komisjon vs. nõukogu (EKL 1987, lk 1493, punkt 3).
(
15
)	24. juuni 1986. aasta otsus kohtuasjas 53/85: AKZO vs. komisjon (EKL 1986, lk 1965, punkt 21).
(
16
)	26. aprilli 1988. aasta otsus kohtuasjas 207/86: APESCO vs. komisjon (EKL 1988, lk 2151, punkt 16).
(
17
)	Vt ainult eespool 14. joonealuses märkuses viidatud kohtuotsus komisjon vs. nõukogu, punkt 9, ja 20. septembri 1988. aasta otsus kohtuasjas 203/86: Hispaania vs. nõukogu (EKL 1988, lk 4563, punkt 36 jj).
(
18
)	Euroopa Kohus viitab sellele, et enamik keeleversioone on ühtsed, alles tõlgendamise tulemuse kinnitamiseks, vt 15. oktoobri 1996. aasta otsus kohtuasjas C-298/94: Henke (EKL 1996, lk I-4989, punkt 15).
(
19
)	Teistsugune toimimisviis ei oleks kooskõlas ühenduse õiguse ühtse kohaldamise nõudega, vt ainult 27. märtsi 1990. aasta otsus kohtuasjas C-372/88: Cricket St. Thomas (EKL 1990, lk I-1345, punkt 18).
(
20
)	Vt mh 27. oktoobri 1977. aasta otsus kohtuasjas 30/77: Bouchereau (EKL 1977, lk 1999, punktid 13–14); . aasta otsus kohtuasjas C-449/93: Rockfon (EKL 1995, lk I-4291, punkt 28); . aasta otsus kohtuasjas C-72/95: Kraaijeveld jt (EKL 1996, lk I-5403, punkt 28) ja . aasta otsus kohtuasjas C-420/98: W. N. (EKL 2000, lk I-2847, punkt 21).
(
21
)	Eespool 11. joonealuses märkuses viidatud kohtuotsus „AETR”, punkt 11.
(
22
)	Vt 13. mai 1997. aasta otsus kohtuasjas C-233/94: Saksamaa vs. parlament ja nõukogu (EKL 1997, lk I-2405, punkt 25), milles on viidatud . aasta otsusele kohtuasjas C-41/93: Prantsusmaa vs. komisjon (EKL 1994, lk I-1829, punkt 34).
(
23
)	Vt ainult eespool 11. joonealuses märkuses viidatud kohtuotsus „AETR”, punktid 38–42; eespool 11. joonealuses märkuses viidatud kohtuotsus IBM vs. komisjon, punkt 9, ja eespool 11. joonealuses märkuses viidatud kohtuotsus Athinaïki Techniki vs. komisjon, punkt 42.
(
24
)	Vt 28. märtsi 1996. aasta arvamus 2/94 („EIÕK”, EKL 1996, lk I-1759, punkt 24).
(
25
)	Euroopa Parlamendi ja nõukogu 30. mai 2001. aasta määrus (EÜ) nr 1049/2001 üldsuse juurdepääsu kohta Euroopa Parlamendi, nõukogu ja komisjoni dokumentidele (EÜT L 145, lk 43; ELT eriväljaanne 01/03, lk 331).
(
26
)	1. juuli 2008. aasta otsus liidetud kohtuasjades C-39/05 P ja C-52/05 P: Rootsi ja Turco vs. nõukogu (EKL 2008, lk I-4723, punkt 46).
(
27
)	Eespool 26. joonealuses märkuses viidatud kohtuotsus Rootsi ja Turco vs. nõukogu, punkt 46.
(
28
)	Eespool 11. joonealuses märkuses viidatud kohtuotsus komisjon vs. nõukogu, „AETR”, punktid 44 ja 45.
(
29
)	Teisiti kui EÜ artikli 300 lõike 2 teise lõigu kohaselt puudus parlamendil tol ajal teabe saamise õigus.
(
30
)	16. juuni 1993. aasta otsus kohtuasjas C-325/91: Prantsusmaa vs. komisjon (EKL 1993, lk I-3283, punkt 26).
(
31
)	Vt 30. märtsi 2000. aasta otsus kohtuasjas C-265/97 P: VBA vs. Florimex jt (EKL 2000, lk I-2061); . aasta otsus kohtuasjas C-13/06 P: Bertelsmann ja Sony Corporation of America vs. Impala (EKL 2006, lk I-11563, punkt 166) ja . aasta otsus kohtuasjas C-333/07: Regie Networks (EKL 2008, lk I-10807, punkt 63).
(
32
)	Vt selle kohta 21. jaanuari 2003. aasta otsus kohtuasjas C-378/00: komisjon vs. parlament ja nõukogu (EKL 2003, lk I-937, punkt 66), milles Euroopa Kohus leidis, et ühenduse õigusakti põhjendus peab sisalduma aktis endas.
(
33
)	Vt ainult 23. veebruari 1988. aasta otsus kohtuasjas 68/86: Ühendkuningriik vs. nõukogu (EKL 1988, lk 855, punkt 24) ja . aasta otsus kohtuasjas C-271/94: parlament vs. nõukogu (EKL 1996, lk I-1689, punkt 24).
(
34
)	Eespool 14. joonealuses märkuses viidatud kohtuotsus komisjon vs. nõukogu, punkt 9.
(
35
)	Vt selle kohta ka minu eespool 12. joonealuses märkuses viidatud ettepanek kohtuasjas komisjon vs. nõukogu, ettepaneku punkt 47.
(
36
)	Küsimuse kohta, kas EÜ artiklit 133 ja EÜ artikli 175 lõiget 1 võib kombineerida, vt 10. jaanuari 2006. aasta otsus kohtuasjas C-178/03: komisjon vs. parlament ja nõukogu (EKL 2006, lk I-107, punkt 59); . aasta otsus kohtuasjas C-155/07: parlament vs. nõukogu (EKL 2008, lk I-8103, punktid 77–83); . aasta otsus kohtuasjas C-94/03: komisjon vs. nõukogu (EKL 2006, lk I-1, punktid 52–55); minu ettepanekud nendes kohtuasjades, ja kohtujurist P. Maduro . aasta ettepanek kohtuasjas C-411/06: komisjon vs. parlament ja nõukogu (EKL 2009, lk I-7585, punkt 6).
(
37
)	Vt 27. septembri 1988. aasta otsus kohtuasjas 165/87: komisjon vs. nõukogu (EKL 1988, lk 5545, punkt 19 jj) ja . aasta otsus kohtuasjas C-210/03: Swedish Match (EKL 2004, lk I-11893, punkt 44 ja selles viidatud kohtupraktika).
(
38
)	Vt selle kohta eespool 36. joonealuses märkuses viidatud kohtujurist P. Maduro ettepanek kohtuasjas komisjon vs. parlament ja nõukogu, ettepaneku punkt 7.
(
39
)	28. mai 1998. aasta otsus kohtuasjas C-22/96: parlament vs. nõukogu (EKL 1998, lk I-3231, punkt 42) ja eespool 36. joonealuses märkuses viidatud kohtuotsus parlament vs. nõukogu, punkt 87.