62005CC0051
KOHTUJURISTI ETTEPANEK
ELEANOR SHARPSTON
esitatud 22. novembril 2007 (
1
)
Kohtuasi C-51/05 P
Euroopa Ühenduste Komisjon
versus
Cantina sociale di Dolianova Soc. coop. arl jt
„Apellatsioonkaebus — Veinituru ühine korraldus — Destilleerimisabi — Kahju hüvitamise hagi — Ühenduse lepinguväline vastutus — Aegumistähtaeg — Tähtaja algus”
1.
Komisjon esitas käesoleva apellatsioonkaebuse Esimese Astme Kohtu otsuse peale kohtuasjas T-166/98: Cantina sociale di Dolianova Soc. coop. rl jt vs. komisjon. (
2
)
2.
Asjaomased menetlused on tingitud destilleerija Distilleria Agricola Industriale de Terralba (edaspidi „DAI”) maksejõuetusest, mille tulemusel ei saanud mitmed veinitootjad ühenduse abi, mida neil oli põhimõtteliselt õigus saada seoses nende veini destilleerimisega, mille DAI oli nõuetekohaselt teostanud 1983. aasta esimesel poolel. Alguses osalesid nimetatud tootjad DAI ja Azienda di Stato per gli Interventi nel Mercato Agricolo (Itaalia sekkumisamet; edaspidi „AIMA”) vahelises siseriikliku kohtu menetluses. Kõnealused menetlused venisid pikale ja olid edutud. Pärast mitmeid järelpärimisi esitasid veinitootjad 12. oktoobril 1998. aastal viimaks komisjoni vastu kahju hüvitamise hagi. Üks Esimese Astme Kohtus käsitletud küsimustest oli see, millal hakkab kulgema viieaastane aegumistähtaeg, mida kohaldatakse ühenduse vastu algatatud menetluste suhtes lepinguvälise vastutusega seotud asjades. (
3
) Käesolev apellatsioonkaebus puudutab üksnes seda küsimust.
Asjaomased ühenduse õigusnormid
3.
Nõukogu 5. veebruari 1979. aasta määruse (EMÜ) nr 337/79 veinituru ühise korralduse kohta (
4
) [siin ja edaspidi on osundatud määrust tsiteeritud mitteametlikus tõlkes] artikli 11 lõige 1 näeb ette, et lauaveinide ja lauaveinide valmistamiseks sobivate veinide eeldestilleerimine (
5
) võib toimuda iga veiniaasta kohta.
4.
Määrust nr 337/79 muutnud määruse nr 2144/82 (
6
) [siin ja edaspidi on osundatud määrust tsiteeritud mitteametlikus tõlkes] põhjenduse 6 kohaselt peetakse asjaomaste tootjate sissetulekute parandamiseks vajalikuks tagada neile teatavatel tingimustel lauaveini garanteeritud miinimumhind ja näha selleks otstarbeks eeskätt tootjale ette võimalus tarnida enda toodetud lauaveini destilleerimiseks garanteeritud miinimumhinnaga või võtta kõik muud vajalikuks peetavad meetmed.
5.
Komisjon võttis 15. septembril 1982 vastu määruse (EMÜ) nr 2499/82 veiniaasta 1982/1983 eeldestilleerimist käsitlevate sätete kehtestamise kohta (
7
) [siin ja edaspidi on osundatud määrust tsiteeritud mitteametlikus tõlkes].
6.
Määruse nr 2499/82 artikli 1 lõikes 1 on sätestatud, et tootjad, kes soovivad destilleerida oma veine määruse nr 337/79 artikli 11 alusel, peavad sõlmima tarnelepingu tunnustatud destilleerijatega ja esitama need siseriiklikule sekkumisametile.
7.
Määruse nr 2499/82 artikli 5 lõige 1 kehtestab destilleerimiseks tarnitud veini minimaalse ostuhinna. Tavaliselt ei võimalda see hind destilleerimisel saadud toodete turuhindadega turustamist. (
8
) Seetõttu näeb artikkel 6 ette hüvitusmehhanismi, mille alusel tasub sekkumisamet ettenähtud summa ulatuses abi seoses destilleeritud veiniga.
8.
Määruse nr 2499/82 põhjenduse 11 kohaselt tuleb ette näha, et tootjatele tagatud miinimumhind tasutakse neile üldreeglina sellise tähtaja jooksul, mis võimaldab neil saada tulu, mis oleks samaväärne kaubanduslikust müügist saadud tuluga. Neis tingimustes oli hädavajalik tuua kõnealuse destilleerimise eest tasutava abi maksmine varasemale kuupäevale, kindlustades sobiva tagatiskorraga tehingute korrakohase toimumise. Et nimetatud menetluse eesmärk liikmesriikides täielikult saavutada, tuleb ühtlasi ette näha abi ja ettemaksude tasumise reeglid, mis on kohandatud eri liikmesriikide halduskordadega.
9.
Määruse nr 2499/82 artikkel 8 näeb ette, et liikmesriigid võivad veini minimaalse ostuhinna maksmiseks ja sekkumisameti poolse abi tasumiseks kohaldada omal valikul ühte kahest menetlusest, mis on sätestatud sama määruse artiklites 9 ja 10. Itaalia Vabariik otsustas oma territooriumil kohaldada artiklis 9 ette nähtud menetlust.
10.
Artikkel 9 sätestab:
„1.   Destilleerija maksab artikli 5 lõike 1 esimeses lõigus ette nähtud minimaalse ostuhinna tootjale hiljemalt 90 päeva pärast seda, kui [kogu veinikogus või olenevalt olukorrast iga veinipartii] on piiritusetehasesse saabunud.
2.   Sekkumisamet tasub artikli[s] 6 […] märgitud abi destilleerijale hiljemalt 90 päeva pärast tõendi esitamist selle kohta, et kogu lepingus märgitud veinikogus on destilleeritud.
[…]
Destilleerija peab sekkumisametile esitama tõendi selle kohta, et ta on tasunud artikli 5 lõike 1 esimeses lõigus märgitud minimaalse ostuhinna […] lõikes 1 märgitud tähtajal. Kui seda tõendit ei esitata 120 päeva jooksul pärast esimeses lõigus märgitud tõendi esitamist, nõuab sekkumisamet tasutud summad tagasi […]”. (
9
)
11.
Määruse nr 2499/82 artikkel 10 näeb ette:
„1.   Hiljemalt 30 päeva jooksul pärast seda, kui [kogu veinikogus või olenevalt olukorrast iga veinipartii] on destilleerimiseks saabunud, tasub destilleerija tootjale vähemalt artikli 5 lõike 1 esimeses lõigus märgitud minimaalse ostuhinna ja artikli 6 esimeses lõigus märgitud abi summade vahelise erinevuse.
2.   Sekkumisamet tasub artikli[s] 6 […] märgitud abi hiljemalt 30 päeva jooksul pärast tõendi esitamist selle kohta, et kogu lepingus märgitud veinikogus on destilleeritud […]”.
12.
Nimetatud määruse artikkel 11 sätestab:
„1.   Artiklis 9 märgitud juhul võib destilleerija või artiklis 10 märgitud juhul tootja taotleda, et talle tasutaks ettemakse korras artikli 6 esimeses lõigus märgitud abiga võrdne summa, tingimusel et sekkumisameti nimele seatakse garantii, mis vastab 110% sellest summast.
2.   See garantii seatakse tagatise vormis, mille annab välja asutus, mis vastab selle liikmesriigi kehtestatud kriteeriumidele, kus asub sekkumisamet.
3.   Ettemakse tasutakse hiljemalt 90 päeva jooksul pärast tõendi esitamist selle kohta, et garantii on seatud, ja igal juhul pärast kuupäeva, mil lepingut või deklaratsiooni tunnustati.
4.   Ilma et see mõjutaks artikli 13 kohaldamist, vabastatakse lõikes 1 märgitud garantii üksnes siis, kui hiljemalt 29. veebruariks 1984 esitatakse tõend selle kohta,
—
et kogu lepingus märgitud veinikogus on destilleeritud,
—
ja kui destilleerijale tasuti ettemaks, et ta on maksnud tootjale artikli 5 lõike 1 esimeses lõigus märgitud minimaalse ostuhinna.
Juhul kui esimeses lõigus märgitud tõendid esitatakse pärast nimetatud lõigus märgitud kuupäeva, kuid enne 1. juunit 1984, vabastatakse 80% garantiist ning ülejäänud osa minetatakse.
Kui tõendeid ei esitata enne 1. juunit 1984, minetatakse terve garantii.”
13.
Määruse (EMÜ) nr 352/78 (
10
) artikli 2 lõike 1 kohaselt kasutavad liikmesriikide makseasutused minetatud garantiisid tervikuna Euroopa Põllumajanduse Arendus- ja Tagatisfondi (edaspidi „EPATF”) kulutuste vähendamiseks.
Vaidluse aluseks olevad asjaolud
14.
Esimese Astme Kohtu otsuses on ära toodud alljärgnevad asjaolud.
15.
Hagejad, veinitootjate ühistud, on Sardiinia (Itaalia) veinitootjad. Turundusaasta 1982/1983 eeldestilleerimise raames sõlmisid nad veini tarnelepingud tunnustatud destilleerijaga DAI. AIMA tunnustas neid lepinguid kooskõlas määruse nr 2499/82 artikliga 1.
16.
Hagejate esitatud arvetest, milles on märgitud otseselt „AIMA lisatasu” („premio AIMA” või „premio comunitario, a carico de l’AIMA”), mis sisaldub määruses nr 2499/82 kehtestatud minimaalses ostuhinnas ja mida DAI peab maksma turundusaasta 1982/1983 alusel eeldestilleerimiseks tarnitud veini eest, ilmneb, et kõikide hagejate tarnitud veini puhul oli ühenduse abi kogusumma 1275523803 Itaalia liiri (658753 eurot) suuruse minimaalse ostuhinna (koos käibemaksuga) korral 866860142 Itaalia liiri (447696 eurot) (
11
). Seega moodustas ühenduse abi umbes 68% minimaalse ostuhinna kogusummast. (
12
)
17.
Hagejate esitatud andmete põhjal, mida komisjon ei vaidlustanud, tarniti vein 1983. aasta jaanuari ja märtsi vahel. Destilleerimine toimus määruse nr 2499/82 artiklis 4 märgitud tähtajal. Seega lõppes selle määruse artikli 9 lõikes 1 märgitud tähtaeg, mille jooksul DAI pidi tootjatele tasuma, 1983. aasta juunis.
18.
DAI taotles 22. juunil 1983, et AIMA tasuks määruse nr 2499/82 artikli 11 alusel ettemakse korras ühenduse abi eeskätt hagejate tarnitud veini eest, mis oli destilleeritud. DAI seadis selleks otstarbeks nõutud garantii, mis vastas 110% abi summast; kõnealuse garantii esitas Assicuratrice Edile SpA (edaspidi „Assedile”) AIMA nimele väljastatud garantiipoliisi vormis. Garantii summa oli 1169040262 Itaalia liiri (603759 eurot).
19.
AIMA tasus 10. augustil 1983 määruse nr 2499/82 artikli 11 alusel DAI-le ettemakse korras ühenduse abi 1062763876 Itaalia liiri (548872 euro) suuruses summas.
20.
Rahaliste raskuste tõttu jättis DAI olenevalt olukorrast kas tervenisti või osaliselt tasumata tootjatele, sh hagejatele, kes olid tarninud veini destilleerimiseks.
21.
DAI esitas 17. oktoobril 1983 taotluse erilise saneerimismenetluse kohaldamiseks, mis on ette nähtud Itaalia pankrotialastes õigusnormides. Tribunale d’Oristano (ringkonnakohus), kellele asi läbivaatamiseks esitati, rahuldas taotluse. Seejärel peatas DAI kõik maksed, sh talle veini tarninud tootjatele seni välja maksmata summade osas.
22.
Olles selle menetluse algatamisest teadlik, taotles AIMA, et DAI maksaks tagasi ettemakse korras tasutud ühenduse abi, millest on maha arvatud eespool märgitud tootjatele nõuetekohaselt tasutud summad, ja seda põhjusel, et DAI ei olnud talle esitanud määruse nr 2499/82 artikli 9 lõikes 2 märgitud tähtajaks tõendit selle kohta, et ta on teistele tootjatele tasunud minimaalse ostuhinna 90 päeva jooksul pärast selle määruse artikli 9 lõikes 1 märgitud veini saabumist piiritusetehasesse. DAI ei maksnud seda ettemakset tagasi. Seejärel palus AIMA Assedilel tasuda talle garantii summa.
23.
DAI taotlusel andis Pretore de Terralba (rahukohtunik) 26. juulil 1984 ajutiste meetmete kohaldamise määruse, milles keelati Assedilel tasuda AIMA-le garantiid. DAI-le anti 60 päeva põhiküsimuses hagi esitamiseks.
24.
DAI esitas 1984. aasta septembris vastava hagi Rooma Tribunale civile’sse (tsiviilasjade ringkonnakohus). DAI taotles eeskätt seda, et nimetatud kohus tuvastaks, et tootjad olid garantii lõplikeks saajateks nende summade osas, mis neile tuli tasuda, ja teise võimalusena, et AIMA õigused võisid kõige enam olla suunatud summale, mida DAI ei olnud veel tootjatele tasunud. Sellega seoses väitis DAI, et ta oli tootjatele tasunud umbes poole AIMA ettemaksu korras saadud abist, ilma et ta oleks selles kohtus siiski kinnitanud — nagu ilmneb nimetatud kohtu 27. jaanuari 1989. aasta otsusest —, et ta sooritas need maksed määruses nr 2499/82 märgitud tähtaja jooksul (vt allpool punkt 29). DAI soovitas nimetatud kohtul pöörduda Euroopa Kohtu poole eelotsuse küsimustega kohaldatavate ühenduse määruste tõlgendamise kohta. Ta märkis, et talle ei saa süüks arvata maksete tegemata jätmist, kuna tal ei olnud võimalik kõiki makseid sooritada. Ta väitis, et garantii pidi tagama tootjatele minimaalse ostuhinna tasumise proportsioonis tarnitud toodanguga, kui destilleerija oma kohustusi ei täida. Ta märkis, et kehtivate ühenduse sätete alusel tuleb abi — kui see makstakse AIMA-le tagasi — tagastada pädevale ühenduse asutusele. Ta tõi esile, et nii kahjustataks kolmanda isiku (st isiku, kes ei ole DAI) tegude tõttu tootjaid, kellel on subjektiivne õigus abi saada.
25.
Assedile ja AIMA olid kostjad. Asjaomased tootjad — st hagejad, teine veinitootjate ühistu ning veinitootjate ühistute konsortsium — astusid sellesse menetlusse.
26.
Rooma Tribunale civile 27. jaanuari 1989. aasta otsusest ilmneb, et AIMA sõnul esitas DAI kaheteistkümne enda sõlmitud ja määruse nr 2499/82 artikli 1 sätete kohaselt tunnustatud veini ostulepingu osas ühenduse õigusnormides sätestatud tingimustel tõendeid vaid kolmele ostjale minimaalse ostuhinna tasumise kohta kogusummas 111602075 Itaalia liiri (57638 eurot). AIMA järeldas, et peale nende kolme tootja ei olnud DAI minimaalset ostuhinda tootjatele maksnud; et ta ei olnud igal juhul tõendanud, et see maksmine toimus määruse nr 2499/82 artikli 9 lõikes 1 ettenähtud tähtajal ja et ta ei esitanud seda tõendit nimetatud määruse artikli 9 lõikes 2 märgitud tähtajal. AIMA rõhutas, et selles kontekstis „minetati garantii vastavalt eespool viidatud määruse artiklile 11 tervikuna ja et seega said tootjad, kellele ei olnud makstud, oma nõuded esitada üksnes piiritusetehase vastu […]”. Seetõttu esitas AIMA vastuhagi, milles ta taotles, et Assedilet kohustataks talle tasuma garantii summas 1047084185 Itaalia liiri (540774 eurot), millele lisanduvad intressid.
27.
Rooma Tribunale civiles toimunud menetlusse astujad (
13
) toetasid DAI väidet (vt eespool punkt 24). Nad sedastasid, et Assedile seatud garantii esemeks olnud summad kuulusid neile proportsionaalselt nende tarnitud veiniga. Seejärel palusid nad Rooma Tribunale civilel otsustada, et Assedilel oli kohustus neile maksta summa, mis vastab nende rahuldamata nõuetele DAI suhtes, mida on suurendatud raha väärtuse langemist arvestades ja millele lisanduvad intressid; ja teise võimalusena otsustada, et AIMA on kohustatud neile need summad tasuma. Eeskätt märkisid hagejad, et nende rahuldamata nõuded, mis tulenevad määruse nr 2499/82 alusel tunnustatud lepingutest, olid Cantina sociale di Dolianova puhul 106571589 Itaalia liiri (55040 eurot), Cantina Trexenta puhul 79483181 Itaalia liiri (41050 eurot), Cantina sociale Marmilla puhul 506921061 Itaalia liiri (261803 eurot), Cantina sociale Santa Maria La Palma puhul 192954189 Itaalia liiri (99653 eurot) ja Cantina sociale del Vermentino puhul 54812419 Itaalia liiri (28308 eurot). Seega ulatus vaidlusalune summa 940742439 Itaalia liirini (485854 eurot).
28.
Vahepealsel ajal kuulutas Tribunale d’Oristano 27. veebruari 1986. aasta otsusega välja DAI pankroti.
29.
Rooma Tribunale civile sedastas oma 27. jaanuari 1989. aasta otsuses:
„Lõpuks annab määrus […] nr 2499/82 õiguse saada abi tingimusel, et täpselt sätestatud tähtaegu ja tingimusi järgitakse; tähtaegade ja tingimuste järgimata jätmine toob kaasa ettemaksu korras tasutud abi täieliku või osalise tagasinõudmise.
Destilleerijad on — Itaalia Vabariigi vastu võetud menetluse kohaselt [määruse nr 2499/82 artiklis 9 märgitud menetlus] — abi saajad, samas on veini- ja viinamarjatootjad abi lõplikud saajad.
Eelnevast tulenevalt on kõnealust määrust kerge tõlgendada ning Euroopa Kohtule ei ole vaja eelotsuse küsimust esitada.
[…]
Assedile ja AIMA suhte kohta märgitakse [Assedile väljastatud garantiipoliisi] üldiste kindlustustingimuste artiklis 2, et Assedile tagab AIMA-le kindlustatud summa (st 1169040262 Itaalia liiri) ulatuses nende summade tagasimaksmise, mis lepinguosaline [DAI] peab talle lõpuks tagasi maksma, tagastades täielikult või osaliselt AIMA tasutud ettemaksu, kui tuvastatakse, et tal puudus õigus erakorralise destilleerimisabi saamiseks terve või osa koguse suhtes, mis oli märgitud ettemakse saamise taotluses või destilleerimislepingus.
Üldiste kindlustustingimuste artiklis 3 märgitakse, et AIMA peab DAI-le esitama nõude alusetult saadud summa tagasisaamiseks ning DAI on kohustatud nõutud summa tasuma 15 päeva jooksul. Kui selleks tähtajaks ei ole nõuet rahuldatud, võib AIMA nõuda selle summa maksmist äriühingult [Assedile], kes on kohustatud selle summa tasuma 15 päeva jooksul pärast nõude saamist, ilma et ta võiks sellele vastu vaielda.
Üldiste kindlustustingimuste artikli 4 kohaselt on äriühingul [Assedile] tasutud summa ulatuses õigus astuda AIMA asemele kõigi õiguste, väidete ja hagide osas lepingupoole ja tema õigusjärglaste vastu.
Eespool viidatud lepingusätted on selged ja kergelt tõlgendatavad: vaidlust ei ole eeskätt selles, et tagatis seatakse AIMA kasuks, mitte aga teiste isikute kasuks nagu tootjad ja et seetõttu ei ole viimastel mingit õigust tagatise summale Assedile suhtes.
Lisaks ilmneb, et tagatise seadjal ei ole võimalik esitada vastuväiteid tagatist saama õigustatud isiku vastu, selgelt artikli 3 sõnastusest, milles seatakse äriühingule [Assedile] kohustus tasuda 15 päeva jooksul pärast maksenõude saamist õigustatud isikult, kellele ei ole tasutud.
Isegi kui soovitakse sedastada, et igasugusele tagasimaksmisele peab eelnema destilleerimisabi saamise õiguse (täieliku või osalise) puudumise tuvastamine, ei ole mingit kahtlust, et see õigus kadus seetõttu, et hageja DAI ei täitnud ühenduse määruses kehtestatud tähtaegu ja tingimusi.
Tegelikult on tõendatud, et hagejaks olev piiritusetehas rikkus oma kohustusi kolmel viisil: 1) ta ei tasunud (nagu ilmneb sellest, et toimik ei sisalda tõendit makse sooritamise kohta) tootjatele miinimumhinda, välja arvatud 110795870 Itaalia liiri [57221 eurot]; 2) ta ei tasunud tootjatele abi 90 päeva jooksul pärast veini piiritusetehasesse saabumist (tähtaeg lõppes 1983. aasta juunis) ja igal juhul 3) ta ei esitanud enne 1. juunit 1984 tõendit selle kohta, et ta on maksed sooritanud. Nende rikkumiste karistusena minetatakse garantii täielikult.
Lisaks ei saa kohus nõustuda destilleerija väidetavate õigustustega tegemata maksete kohta (võimatus teostada makseid saneerimismenetluse tõttu ning võlausaldajate võrdsuse põhimõte), kuivõrd nende maksete sooritamise tähtaeg (juuni 1983) ning abi tagastamise tähtaeg (juuli 1983) eelneb kuupäevale, mil otsustati taotleda tema suhtes saneerimismenetluse kohaldamist (oktoober 1983).
[…]
Seetõttu tuleb eespool viidatud ühenduse õigusnormide alusel tagastada AIMA-le summa, mis vastab 110%-le ettemakse korras tasutud abist, millest lahutatakse abi, mille tegelik tasumine on tõendatud, st 1047084185 Itaalia liiri [540774 eurot] (nende lepingute kogusumma, mille kohta maksetõendit ei esitatud ja mida suurendatakse 10% võrra ehk kokku 1046277980 Itaalia liiri [540357 eurot], millele lisandub selle abi, mille kohta maksetõend esitati, ning ettemakse korras tasutud abi vahe, st 806205 Itaalia liiri [416 eurot]).
Tuleb märkida, et DAI ei vaielnud kordagi nendele summadele vastu: kuigi ta kinnitas, et ta tasus tootjatele umbes poole saadud abist, ei viidanud ta ega tõendanud a fortiori, et ta on selle abi määruses nr 2499/82 sätestatud tähtajal tasunud.
[…]
On asjakohane täpsustada, et hagejaks oleval piiritusetehasel ei ole alust vaielda vastu sellele, et talle oma toodangut tarninud veinitootmisühistutel oli raskusi nõuete rahuldamisega, kuna just tema ise põhjustas oma kohustuste täitmata jätmise, kui ta algatas pankrotimenetluse vahetult pärast tootjatele väljamakstava ühenduse abi saamist.
Veinitootmisühistud, nagu ka tagatise seadja, kui ta otsustab nende asemele astuda, võivad nõuda oma nõuete rahuldamist pankrotimenetluses koos kõigi teiste võlausaldajatega, järgides võlausaldajate võrdsuse põhimõtet.”
30.
Neli hagejat, välja arvatud Cantina sociale del Vermentino, esitasid 27. septembril 1989 Rooma Corte d’appello’sse (apellatsioonikohus) apellatsioonkaebuse selle kohtuotsuse peale. Apellatsioonikohus leidis 19. novembri 1991. aasta otsusega, et apellatsioonkaebus on vastuvõetamatu, kuna hagejad ei olnud DAI pankrotihaldurile apellatsioonkaebuse esitamisest nõuetekohaselt teatanud, vaid teinud seda üksnes sellel ajal pankrotis olevale DAI-le, ja kuna nad ei olnud oma apellatsioonkaebusest seejärel nõuetekohaselt uuesti teatanud tähtaja jooksul, mille neile kehtestas uurimise eest vastutav kohtunik.
31.
Vahepealsel ajal, st 16. jaanuaril 1990 maksis Assedile AIMA-le tasumata summad.
32.
Neli hagejat esitasid kassatsioonkaebuse Corte di Cassazione’sse (kassatsioonikohus). Nad väitsid eeskätt seda, et nad olid esitanud apellatsioonkaebuse eespool märgitud Rooma Tribunale civile otsuse peale, et tuvastataks nimetatud otsuse ekslikkus üksnes seoses AIMA ning Assedilega ja mitte seoses DAI-ga. Seejärel väitsid nad, et nende apellatsioonkaebuse vastuvõetamatuks tunnistamisega rikuti menetlusnormi. (
14
) Corte di Cassazione jättis 28. novembri 1994. aasta otsusega rahuldamata hagejate kassatsioonkaebuse, mille nad olid esitanud Corte d’appello otsuse peale.
33.
Viis hagejat registreerisid nõuetekohaselt oma nõuded DAI põhivara suhtes viimase vastu algatatud pankrotimenetluse raames.
34.
Neli hagejat palusid 22. jaanuari 1996. aasta kirjas AIMA-l täita nende nõuded DAI suhtes. Nad väitsid, et AIMA oli garantii omandamisega alusetult rikastunud. AIMA jättis selle kaebuse rahuldamata, märkides, et garantii kuulus talle ja et tootjad ei saa tema vastu esitada mingit otsest hagi, et rahuldataks nende nõuded DAI vastu. Hagejad esitasid 16. veebruaril 1996 Cagliari (Itaalia) Tribunale civilesse alusetu rikastumise tuvastamise hagi AIMA vastu.
35.
Hagejad esitasid 13. novembril 1996 kaebuse komisjonile. Nad väitsid, et AIMA rikkus väidetavalt ühenduse õigusnorme, eeskätt määrust nr 2499/82, ning palusid komisjonil eelkõige nõuda AIMA-lt ja Itaalia Vabariigilt nende summade hüvitamist hagejatele, mida nad ei olnud ühenduse abina veiniaasta 1982/1983 eest saanud.
36.
Komisjon märkis 25. juuni 1997. aasta kirjas hagejatele, et Assedile tasus garantiisumma koos intressidega AIMA-le 16. jaanuaril 1990. Ta lisas, et määruse nr 352/78 artikli 2 lõike 1 kohaselt peab asjaomane sekkumisamet kasutama minetatud tagatist EPATF-i kulutuste vähendamiseks, st see tuleb EPATF-i raamatupidamisse sisse kanda. Komisjon täpsustas, et tema talitused teostavad vajalikud uurimised eeskätt AIMA juures, et kindlaks määrata AIMA saadud garantii tegelik adressaat.
37.
Komisjon teavitas 8. detsembri 1997. aasta kirjaga hagejaid AIMA-s teostatud uurimise tulemustest. AIMA oli komisjonile teatanud, et ta sai 21. veebruaril 19911047084185 Itaalia liiri (540774 eurot) suuruse tšeki, mis oli väljastatud Assedile nimel 16. jaanuaril 1990, ja et ta kandis selle summa — „mis vastab arvatavasti garantiisummale” — EPATF-i raamatupidamisse aastal 1991.
38.
23. jaanuari 1998. aasta kirjas, mis jõudis komisjoni 5. veebruaril 1998, taotlesid hagejad, et see institutsioon tasuks neile summa, mis vastab nende nõuetele DAI suhtes, kuna AIMA saadud garantii tagastati EPATF-ile. Nad väitsid, et veinitootjate kasuks koostatud määruse nr 2499/82 eesmärgist ilmneb, et veinitootjaid tuleb pidada tegelikeks ja ainsateks selles määruses sätestatud abi saajateks. Kõnealust eesmärki ei saa kahjustada liikmesriigile jäetud valik sekkumisameti poolt abi tasumise menetluste vahel, mis on ette nähtud vastavalt määruse artiklites 9 ja 10. Eeskätt nimetatud määruse artiklis 9 sätestatud menetluses peab destilleerija seatud garantii tagama eeldestilleerimise nõuetekohasuse tervikuna, eriti aga abi tegeliku maksmise tootjatele. Erinev tõlgendus rikub nende arvates EÜ artiklis 12 sätestatud võrdse kohtlemise põhimõtet. Nende sõnul kinnitavad seda järeldust ka komisjoni järjestikused määrused, millega kehtestati sätted järgnevate veiniaastate eeldestilleerimise kohta.
39.
Komisjoni põllumajanduse peadirektoraadi peadirektori allkirjaga 31. juuli 1998. aasta kirjas, mille hagejad said kätte 14. augustil 1998 (edaspidi „vaidlustatud kiri”), jättis komisjon selle taotluse rahuldamata. Ta väitis, et käesoleval juhul destilleerijale abi tasumise osas kohaldatavas menetluses on abi esmaseks saajaks destilleerija, kellele hüvitatakse veini kõrge ostuhind. Garantii seati AIMA kasuks ja tootjad ei saa pretendeerida mingile osale sellest summast. Asjaomase liikmesriigi võimalus valida selle menetluse (sätestatud määruse nr 2499/82 artiklis 9) ja menetluse vahel, mis seisneb abi maksmises otse tootjale (sätestatud sama määruse artiklis 10), ei tähenda, et nimetatud kahte sätet tuleb tõlgendada ühetaoliselt nii, et tootjad on alati abi saajad. Lisaks väitis komisjon, et nimetatud menetluste erinevused ei ole vastuolus võrdse kohtlemise põhimõttega. Erinev kohtlemine tulenes faktilistest erinevustest (erinev halduskord ja erinev tootjate arv liikmesriikides, mis õigustasid teatavates liikmesriikides destilleerijatele abi maksmist tsentraliseeritud korras).
40.
Komisjon rõhutab, et 27. jaanuari 1989. aasta jõustunud kohtuotsuses keeldus Rooma Tribunale civile tunnustamast hagejate nõudeid garantiile. Komisjon tuletas sellest, et hagejatel ei ole mingit õigust AIMA garantiisummale ja et selline õigus ei saa tekkida ka siis, kui see summa on komisjonile tagastatud. Teise võimalusena märgib komisjon, et hagejate ja DAI vahel sõlmitud lepingute tunnustamine AIMA poolt ei muuda nende lepingute eraõiguslikku laadi. Sellest järeldus, et komisjoni väidetavad kohustused hagejate suhtes on lepinguvälist laadi. Seetõttu on igasugune hagi ühenduse vastu Euroopa Kohtu põhikirja artikli 46 alusel aegunud, kuna garantii tasuti AIMA-le 16. jaanuaril 1990 ja kanti üle EPATF-ile eelarveaastal 1991.
41.
Lisaks peatati vastavalt hagejate kirjalikele vastustele Esimese Astme Kohtu küsimustele Cagliari Tribunale civiles algatatud menetlus alusetu rikastumise kohta eespool punktis 37 märgitud komisjoni uurimise tulemuste järel, et lahendada vaidlus kulude hüvitamise osas poolte vahel kohtuväliselt. Kõnealuse uurimise tulemusel ilmnes, et AIMA oli vastupidiselt sellele, mida ta oli väitnud enne eespool märgitud menetluse algatamist ja selle menetluse käigus, kandnud garantiisumma üle EPATF-ile. Hagejate sõnul kaotas menetlus eseme, kuna ilmnes, et AIMA ei saanud alusetult rikastuda.
42.
Lõpuks märkisid hagejad kirjalikus vastuses Esimese Astme Kohtu küsimusele, et pankrotimenetlus lõppes 2000. aastal. Nad osalesid pankrotivara jagamisel vastavalt Itaalia tsiviilseadustiku artikli 2751a lõikele 5a ja artiklile 2776 eelistatud võlausaldajatena, sest nad olid põllumajandusühistud. Selle jagamise käigus rahuldati nende vastuvõetud nõuetest DAI suhtes 39%. Selle jagamise järel oli Cantina sociale di Dolianova rahuldamata nõuete summa 72797022 Itaalia liiri (37597 eurot), Cantina Trexenta rahuldamata nõuete summa 54412685 Itaalia liiri (28102 eurot), Cantina sociale Marmilla rahuldamata nõuete summa 350554208 Itaalia liiri (181046 eurot), Cantina sociale Santa Maria La Palma rahuldamata nõuete summa 133888664 Itaalia liiri (69148 eurot) ja Cantina sociale del Vermentino rahuldamata nõuete summa 37212737 Itaalia liiri (19219 eurot). Seega ulatus rahuldamata nõuete kogusumma 648865316 Itaalia liirini (335094 eurot).
Esimese Astme Kohtu otsus
43.
Hagejad esitasid 12. oktoobril 1998 Esimese Astme Kohtu kantseleisse komisjoni vastu hagi, milles nad palusid esiteks Esimese Astme Kohtul tühistada vaidlustatud kirja EÜ artikli 230 alusel; teiseks väitsid, et kuna komisjon otsustas jätta asjaomastele hagejatele ühenduse abi andmata, siis on komisjon rikkunud EÜ artiklit 232, ning kolmandaks palusid Esimese Astme Kohtul kohustada komisjoni alusetu rikastumise alusel saadu tagastamise ja/või kahju hüvitamise korras EÜ artikli 235 (
15
) alusel tasuma hagejatele hüvitise summas, mis vastab nende hagis märgitud rahuldamata nõuetele DAI suhtes.
44.
Esimese Astme Kohus leidis, et kaks esimest nõuet on vastuvõetamatud. (
16
)
45.
Kolmanda nõude osas esitas komisjon kolm vastuvõetamatuse põhjendust.
46.
Esiteks väitis komisjon, et ühise põllumajanduspoliitika raames sätestatud toetusmeetmete haldamisel puudub otsene seos ühenduse ja ettevõtjate vahel. Käesolevas asjas puudub seega komisjonile ette heidetud käitumine, nii et EÜ artikli 288 teises lõigus sätestatud tingimused Euroopa Kohtusse pöördumiseks ei ole täidetud. (
17
)
47.
Esimese Astme Kohus järeldas, et komisjonile ette heidetud käitumine seisneb sisuliselt selles, et artiklis 9 sätestatud abi tasumise korra puhul — mis erineb selles küsimuses artiklis 10 ette nähtud korrast — ei taga määrus nr 2499/82 eeskätt destilleerija pankroti korral seda, et vastavalt nimetatud määruse sätetele sellele destilleerijale tarnitud ja destilleeritud veini minimaalne ostuhind tasutakse asjaomastele tootjatele. Komisjon oli määruse nr 2499/82 autor. Seepärast saab komisjonile süüks arvata väidetavat õigusvastasust. (
18
) Käesolevas apellatsioonimenetluses ei vaidlusta komisjon seda järeldust.
48.
Teiseks väitis komisjon, et hagejatele oli tagatud tõhus kohtulik kaitse siseriiklikus kohtus. Eeskätt oleksid nad saanud esitada siseriiklikus kohtus võla sissenõudmise hagi siseriikliku sekkumisameti vastu sarnaselt kohtuasjaga Unifrex (
19
). Käesoleval juhul võisid hagejad alusetu rikastumise hagis AIMA vastu (mida menetleb Cagliari Tribunale civile) veel soovitada, et siseriiklik kohus esitaks EÜ artikli 234 alusel eelotsuse küsimuse, et Euroopa Kohus saaks kontrollida kõnealuste õigusnormide kehtivust. (
20
)
49.
Esimese Astme Kohus viitab väljakujunenud kohtupraktikale, mille kohaselt tuleb EÜ artikli 235 alusel esitatud kahju hüvitamise hagi hindamisel arvestada asutamislepinguga loodud üksikisikute õiguskaitsesüsteemi tervikuna. Sellest tuleneb, et kui üksikisik leiab, et talle on kahju tekitanud tema arvates õigusvastase ühenduse õigusnormi nõuetekohane kohaldamine ja et väidetavat kahju põhjustanud asjaolu on seega üksnes ühendusele süüks arvatav, võib sellise kahju hüvitamise hagi vastuvõetavus siiski teatud olukordades sõltuda sellest, kas siseriiklikud õiguskaitsevahendid on ammendatud. Igal juhul on oluline eeltingimus see, et siseriiklikud õiguskaitsevahendid tagavad huvitatud isikute õiguste tõhusa kaitse ja võimaldavad väidetava kahju hüvitamist. Eeskätt ei saa EÜ artiklile 235 tugineva kahju hüvitamise hagi vastuvõetavus sõltuda siseriiklike õiguskaitsevahendite ammendamisest, kui olukorras, kus Euroopa Kohtule esitatud eelotsusetaotluse tagajärjel tunnistatakse vaidlusalune ühenduse õigusnorm kehtetuks, ei saaks siseriiklikud kohtud siiski rahuldada võla sissenõudmise hagi — või muud vastavat hagi — ilma ühenduse seadusandja eelneva sekkumiseta, kuna puudub ühenduse õigusnorm, mis võimaldaks pädevatel siseriiklikel ametiasutustel maksta taotletud summasid. Just esitatud olukorras on selliste isikute, kelle arvates nende õigusi on kahjustatud, õiguste kasutamine tehtud siseriiklikes kohtutes eriti keeruliseks. See on korrakohase õigusemõistmise ja menetlusökonoomia nõudega, aga ka tõhusa siseriikliku õiguskaitsevahendi puudumise tingimusega vastuolus see, kui huvitatud isikuid kohustatakse ammendama siseriikliku õigusega ette nähtud õiguskaitsevahendeid ja ootama, kuni tehakse lõplik otsus nende taotluse kohta pärast seda, kui ühenduse institutsioonid on vajaduse korral muutnud või täiendanud kohaldatavaid ühenduse sätteid Euroopa Kohtu eelotsusemenetluses tehtud otsuse põhjal, millega võidakse need sätted õigusvastaseks tunnistada. (
21
)
50.
Vastupidi komisjoni väitele ei ole käesolevas asjas hagejatel tõhusat kohtulikku kaitset siseriiklikus kohtus. Ilma et see mõjutaks hagejate nõuete võimaliku põhjendatuse hindamist, oli käesoleva vaidluse õiguslikus kontekstis siseriiklikul kohtul õigus kohustada AIMA-t tasuma hagejatele kõnealuse ühenduse abi summa alles pärast seda, kui määrust nr 2499/82 on tagasiulatuva jõuga muudetud. Nagu Esimese Astme Kohus on juba sedastanud, (
22
) eeldaks see komisjoni määruse vastuvõtmist. Isegi kui Euroopa Kohus tuvastaks eelotsusemenetluse korras nimetatud määruse mõningate sätete kehtetuse, saab vaid ühenduse seadusandja võtta vastu õigusliku aluse, mis lubaks sellist maksmist (nagu komisjon märkis oma kostja vastuses). (
23
)
51.
Sellest tulenevalt järeldas Esimese Astme Kohus, et väide, et hagejatel on tõhusad siseriiklikud õiguskaitsevahendid, tuleb tagasi lükata. (
24
) Samuti ei vaidlusta komisjon käesolevas apellatsioonimenetluses kõnealust järeldust.
52.
Kolmandaks leiab komisjon, et kahju hüvitamise nõuded on igal juhul aegunud Euroopa Kohtu põhikirja artikli 46 alusel, mida kohaldatakse menetlusele Esimese Astme Kohtus sama põhikirja artikli 53 alusel. Artikli 46 kohaselt on lepinguvälise vastutuse asjade aegumistähtaeg viis aastat alates vastutuse aluseks olevast sündmusest. See aegumistähtaeg hakkas kulgema hetkest, kui hagejad said teada kahju aluseks olevast sündmusest. Käesolevas asjas, olgu nimetatud sündmuseks ühenduse õigusnormide väär kohaldamine või nende normide õigusvastasus, said hagejad sellest teada hiljemalt nende kohaldamise hetkel (st juunis 1983). Ei Rooma Tribunale civile 27. jaanuari 1989. aasta otsus ega Rooma Corte d’appello ja Itaalia Corte di Cassazione hilisemad otsused ei saanud seda tähtaega katkestada.
53.
Esimese Astme Kohus lükkas nimetatud väite tagasi. Ta leidis, et komisjon peab hüvitama hagejatele kahju, mis tekkis pärast DAI pankrotti, kuna määruse nr 2499/82 artikli 9 alusel kehtestatud kord ei näe ette mehhanismi, mis tagaks asjaomastele tootjatele selles määruses sätestatud ühenduse abi maksmise.
54.
Eeskätt leidis Esimese Astme Kohus, et aegumistähtaeg hakkas kulgema hetkel, kui hagejad kogesid ühenduse abi täieliku või osalise maksmata jätmise tagajärgi konkreetselt. DAI oleks pidanud määruse nr 2499/82 artikli 9 lõike 1 alusel maksma neile veini minimaalse ostuhinna hiljemalt 1983. aasta juuni lõpuks. Käesoleva vaidluse asjaolude juures ei saa hagejatele 1983. aasta juuni lõpus tekkinud kahju — mis tulenes minimaalse ostuhinna täielikust või osalisest maksmata jätmisest ettenähtud tähtajal — lugeda sellel kuupäeval konkreetseks, st vahetuks ja ootuspäraseks. (
25
)
55.
Seejärel käsitles Esimese Astme Kohus asjaolusid, mida ta pidas kõige olulisemaks. (
26
) Ta leidis, et kahju „konkreetsuse” hindamiseks tuleb arvesse võtta DAI ja AIMA vahelisi siseriiklikke menetlusi (millesse hagejad astusid), mis käsitlevad eeskätt garantii saatust. Ta järeldas, et käesoleva juhtumi erakorraliste asjaolude juures oli ettevaatlikul ja informeeritud ettevõtjal väga raske teadvustada seda, et ta ei pruugi siseriiklikus kohtus saavutada kõnealuse abi maksmist.
56.
Esiteks hagejate kirjavahetus AIMA-ga ning teiseks komisjonis ja Itaalia kohtutes toimunud menetlused näitavad, et hagejad panid AIMA keeldumise maksta neile kõnealust abi esmajärjekorras määruse nr 2499/82 ebaõige kohaldamise süüks. Neis tingimustes võisid asjaomased pooled õigustatult mitte teada, et nendele tekkinud kahju allikas oli nimelt määruses nr 2499/82 esinev lünk, mistõttu neile ei hüvitatud seda kahju siseriiklikus kohtus, kuna tootjatele abi maksmiseks puudus õiguslik alus. Lisaks võisid hagejad õiguspäraselt oodata, et siseriiklik kohus mõistab AIMA-lt välja minimaalses ostuhinnas sisalduva ühenduse abi, mida DAI ei olnud neile maksnud. (
27
)
57.
Esimese Astme Kohus leidis, et eeldestilleerimise ühe peamise eesmärgiga on vastuolus see, et määruse nr 2499/82 artiklis 9 sätestatud korras puudub mehhanism, mis tagaks ühenduse abi maksmise asjaomastele tootjatele eeskätt destilleerija pankroti korral. Eeldestilleerimisega soovitakse vältida mitte üksnes keskpärase kvaliteediga veini turustamist, vaid nagu ilmneb määruse nr 2144/82 põhjendusest 6, ka parandada tootjate sissetulekuid, tagades neile teatavatel tingimustel lauaveini „garanteeritud miinimumhinna”. Lisaks tuli määruse nr 2499/82 põhjenduse 11 kohaselt ette näha, et tootjatele tasutakse garanteeritud miinimumhind üldiselt aja jooksul, mis võimaldab neil saada tulu, mis oleks samaväärne kaubanduslikust müügist saadud tuluga. Neis tingimustes oli selle põhjenduse kohaselt vajalik maksta tasumisele kuuluv abi piisavalt varasel kuupäeval, tagades samas sobiva garantiikorraga tehingute nõuetekohase toimumise. (
28
)
58.
Esimese Astme Kohus leidis, et antud tingimustes võis ettevaatlik ja informeeritud tootja õigustatult eeldada, et talle makstakse kõnealust abi. Eriti kuna destilleerija seadis määruse nr 2499/82 artikli 11 alusel garantii, et tagada tehingu nõuetekohasust, võidi õiguspäraselt arvata, et destilleerija maksejõuetuse korral on risk destilleerijale ettemaksena tasutud abi osas kaetud, kuna tootjad olid täitnud kõik oma kohustused ning vein oli destilleeritud vastavalt selle määruse nõuetele. Määruse nr 2499/82 eespool mainitud lüngast tulenevat erakorralist olukorda lauaveini eeldestilleerimise valdkonnas kinnitab lisaks asjaolu, et nimetatud määruse artiklis 9 ettenähtud mehhanism oli äärmiselt ebatavaline. (
29
)
59.
Kõigil nendel põhjustel ja võttes arvesse määrusega nr 2499/82 kehtestatud süsteemi keerukust ja esitatud erakorralisi asjaolusid, said hagejad alles garantiid puudutavate menetluste lõppedes Itaalia kohtutes teadlikuks sellest, et neile ei maksta garantii vahendusel kõnealust abi. Kuigi käesolevas asjas kasseeris AIMA garantii sisse 1991. aasta veebruaris vastavalt Rooma Tribunale civile otsusele ja see kanti EPATF-i raamatupidamisse, tuvastas Itaalia kohus lõplikult selle garantii saaja määruse nr 2499/82 sätete alusel alles pärast Itaalia Corte di Cassazione eespool märgitud 28. novembri 1994. aasta otsust. Järelikult ei saanud kuni nimetatud kuupäevani pidada hagejatele tekitatud kahju konkreetseks.
60.
Esimese Astme Kohus järeldas, et neis tingimustes ei saa Euroopa Kohtu põhikirja artiklis 46 kehtestatud viieaastane aegumistähtaeg hakata kulgema enne seda viimast kuupäeva. Seega ei saa 1998. aastal esitatud kahju hüvitamise hagi (hagejatele DAI poolt tasumata jäänud summade suuruse hüvitise saamiseks) pidada hilinenult esitatuks. (
30
)
Apellatsioonkaebus
61.
Komisjon esitas Esimese Astme Kohtu otsuse peale apellatsioonkaebuse. Apellatsioonkaebus on esitatud üksnes otsuse selle osa peale, mis puudutab Euroopa Kohtu põhikirja artikli 46 tõlgendamist (kohtuotsuse punktid 129–150, kokkuvõtvalt esitatud eespool punktides 54–58).
62.
Komisjon leiab, et Esimese Astme Kohtu järelduse puhul, et aegumistähtaeg hakkas kulgema hetkel, kui hagejad said teada, et neile ei maksta abi AIMA kasuks DAI seatud garantii vahendusel, on tegemist olulise õigusnormi rikkumisega. Apellatsioonkaebuse aluseks olev ainus väide seisneb selles, et Esimese Astme Kohus rikkus sealjuures Euroopa Kohtu põhikirja artiklit 46.
63.
Komisjon nõustub Esimese Astme Kohtu arutluskäigu alguses esitatuga, et ühenduse lepinguvälise vastutusega seotud asjade aegumistähtaeg ei saa kulgema hakata enne, kui on täidetud kõik hüvitamiskohustuse eelduseks olevad tingimused, ja eriti mitte enne, kui on tekkinud hüvitamisele kuuluv kahju. (
31
) Käesoleva asjaga sarnastel juhtudel, kus ühenduse vastutuse aluseks on õigustloov akt, ei saa aegumistähtaeg hakata kulgema enne selle akti kõikide kahjulike tagajärgede tekkimist ning järelikult mitte enne, kui hagejad kogevad kahju, mis on oma olemuselt konkreetne. (
32
) Järelikult hakkab õigustloovale aktile tugineva lepinguvälise vastutusega seotud asjade aegumistähtaeg kulgema objektiivselt tuvastataval ajahetkel, kui selle õigustloova akti kohaldamisest tingituna on hagejale tekkinud tegelik varaline kahju.
64.
Komisjon leiab, et Esimese Astme Kohus tegi küll õiged järeldused eeltoodud kohtupraktikast, kuid asub täiesti vastupidisele seisukohale. Nimetatud kohtupraktika kohaselt oleks Esimese Astme Kohus pidanud sedastama, et aegumistähtaeg hakkas kulgema hetkel, kui määruse nr 2499/82 artiklis 9 sätestatud destilleerimisabi kaudse maksmise mehhanismi kohaldamisest tingituna oli hagejatele tekkinud tegelik kahju, kuna kõnealune mehhanism ei näinud ette abi maksmist otse tootjatele destilleerija maksejõuetuse korral. Tegelikkuses tekkis hagejatele kahju siis, kui DAI ei maksnud oma maksejõuetuse tõttu hagejatele abi määrusega nr 2499/82 kehtestatud tähtaja jooksul, nimelt hiljemalt 90 päeva jooksul pärast destilleerimist.
65.
Esimese Astme Kohus sedastas hoopis, et kahju tekkis aastaid hiljem, kui hagejad said teada, et nende katsed siseriiklikes kohtutes saada garantii vahendusel abi on olnud edutud. Esimese Astme Kohus leidis, et arvestades määrusega nr 2499/82 kehtestatud abi kaudse maksmise mehhanismi keerukust, võisid hagejad õigustatult eeldada kõnealuste summade maksmist garantii vahendusel. Järelikult ei saa abi maksmata jätmisest tulenevat kahju pidada konkreetseks enne Corte di Cassazione 28. novembri 1994. aasta otsust.
66.
Esimese Astme Kohtu järeldus, mis esmapilgul tundub tuginevat ainult faktilistele asjaoludele, lähtub (komisjoni sõnul) ebaõigest õiguslikust käsitlusest, et konkreetse kahju olemasolu hindamisel tuleb lähtuda pigem subjektiivsest kui objektiivsest aspektist. Teisisõnu, Esimese Astme Kohus lähtus eeldusest, et õigusvastase õigustloova akti kohaldamisest tulenevat kahju saab konkreetseks pidada alles siis, kui asjaomane isik seda leiab, olgugi et ta teab, et nimetatud akt on talle varem kahjulikku mõju avaldanud. Esimese Astme Kohus ei arvestanud üldse asjaoluga, et määrus nr 2499/82 on hagejatele avaldanud objektiivselt kahjulikku mõju alates aastast 1983. Selle asemel keskendus nimetatud kohus asjaolule, kuidas hagejad kõnealust kahjulikku mõju tajusid. Esimese Astme Kohus leidis, et ei ole piisav, et hagejad olid teadlikud määruse nr 2499/82 kohaldamisest neile tulenevast kahjust. Ta kasutas oma arutluskäigus täiesti subjektiivset elementi, mis seisnes selles, et hagejad peaksid teadma, et neil on võimalus saada kahjuhüvist ainult komisjoni vastu kahju hüvitamise hagi esitamise kaudu.
67.
Komisjoni sõnul ei saa sellist käsitlust õigustada sellega, et arvesse tuleb võtta igasugune hagejate kahtlus seoses määruse nr 2499/82 õiguspärasusega või nende ebaõnnestunud valikud seoses abi maksmise taotlemisega AIMA kasuks seatud garantii vahendusel. Kohtupraktikast nähtub, et niisugune asjaomase isiku hindamisviga ei oma tähtaja kulgemise alguse määratlemisel tähtsust. (
33
)
68.
Samuti väidab komisjon, et Esimese Astme Kohtu seisukoht kõnealuses otsuses ei ole kooskõlas isegi mitte Euroopa Kohtu otsuses kohtuasjas Adams vs. komisjon (
34
) sätestatud põhimõtetega, millele hagejad tuginesid tähtajast kõrvalehiilimisel. Nimetatud kohtuotsus ei puuduta aegumistähtaja kulgemise alguse määratlemist, vaid pigem selle lõppemist. Lisaks arvestas Euroopa Kohus kohtuotsuses Adams kahju tekitanud sündmust puudutava teadmatusega, mitte selle asjaolu õigusvastasusega.
69.
Komisjon rõhutab, et Esimese Astme Kohus märkis, (
35
) et hagejad olid DAI-ga lepingut sõlmides täiesti teadlikud sellest, et neile antakse abi vastavalt määruses nr 2499/82 kehtestatud tingimustele ja korrale. Hagejad ei tõendanud Esimese Astme Kohtus, et neile keelduti algusest peale tasumast abisummasid, taotledes seda näiteks AIMA-lt või komisjonilt. Antud juhul ei saa hagejaid õigustada vead õigusnormi tõlgendamisel, mille tõttu nad uskusid, et neil on võimalik destilleerija maksejõuetuse korral saada garantii vahendusel abi ning mis viisid pikaleveninud ja kasutute menetluste algatamiseni siseriiklikes kohtutes. Järelikult ei saa hagejad tugineda sellele, et nad ei olnud endast sõltumatutel asjaoludel teadlikud kahju tekitanud asjaolust.
70.
Komisjoni arvates ei vasta tingimus, mida Esimese Astme Kohus kasutas, vahetu ja ootuspärase kahju määratlusele Euroopa Kohtu praktika tähenduses. (
36
) Kõnealune määratlus võimaldab hagejatel esitada kahju hüvitamise hagi varem, et vältida määratlematusest tingitud veel suuremat kahju. Vastavalt kõnealusele määratlusele ei ole õigustatud tähtaja kulgemise alguse edasilükkamine lähtuvalt subjektiivsest hinnangust tekkinud kahju vahetu ja ootuspärase olemuse kohta.
71.
Liiatigi on komisjoni sõnul Esimese Astme Kohtu järeldus vastuolus tähtaegade suhtes kohaldatavate õiguskindluse peamiste nõuetega. On ilmne, et juhul kui aegumistähtaja kulgemise algus Euroopa Kohtu põhikirja artikli 46 tähenduses sõltub hageja subjektiivsest tajust seoses kahju konkreetsusega, siis on kahju kannatanud isik võimeline otsustama, millal kahju hüvitamise nõue lõplikult aegub. Hageja võiks algatada käesoleva asjaga sarnastel juhtudel mitmeid menetlusi kas või spekulatiivselt ning seejuures väita, et ta ei pidanud kahju piisavalt konkreetseks. Sellisel juhul saab ta kunstlikult venitada kahju hüvitamise nõude aegumistähtaega isegi mitme aasta võrra.
72.
Lõpuks ning teise võimalusena leiab komisjon, et isegi lähtuvalt Esimese Astme Kohtu seisukohast on kohtu hinnang aegumistähtaja kulgemise alguse kohta osaliselt ekslik seetõttu, et selle aluseks on oluliselt moonutatud asjaolud. Nagu Esimese Astme Kohus ise märkis, esitasid ainult neli hagejat viiest apellatsioonkaebuse Rooma Tribunale civile otsuse peale. Seega ei ole põhjust arvata, et aegumistähtaeg seoses viienda hagejaga (Cantina sociale del Vermentino) hakkas kulgema Corte di Cassazione otsuse kuupäeval. Esimese Astme Kohtu seatud tingimuse kohaselt hakkaks tähtaeg kulgema Rooma Tribunale civile otsuse kuupäeval 27. jaanuaril 1989. aastal. Sellisel juhul oleks hageja kahju hüvitamise nõue olnud aegunud ajahetkeks, kui ta esitas 12. oktoobril 1998 hagi Esimese Astme Kohtusse.
73.
Hagejad väidavad esiteks seda, et nemad ise ei algatanud menetlusi siseriiklikes kohtutes. Pigem osalesid nad DAI algatatud menetlustes AIMA vastu menetlusse astujatena, taotledes AIMA kasuks seatud garantiiga tagatud summa maksmist. Seetõttu pidid hagejad enne ühenduse kohtusse pöördumist ära ootama nimetatud vaidluse lahendi. Esimese Astme Kohus oleks kindlasti jätnud varasema taotluse rahuldamata põhjusel, et siseriiklikud õiguskaitsevahendid ei olnud ammendatud.
74.
Teiseks leiavad hagejad, et komisjoni teise võimalusena esitatud väide, millele apellatsioonkaebus tugineb, on nii vastuvõetamatu kui ka põhjendamatu. See on vastuvõetamatu põhjusel, et seda ei tõstatatud Esimese Astme Kohtus. See on põhjendamatu, kuna vastavalt Itaalia menetlusõigusele oleks sõltumata Corte di Cassazione kassatsioonkaebuse lahendist olnud selle mõju kõigile viiele hagejale ühetaoline. Apellatsioonkaebuse rahuldamata jätmisel oleks esimese astme otsus jõustunud kõikide Tribunale menetlusosaliste suhtes. Täpselt samuti oleks olnud siis, kui kassatsioonkaebus oleks rahuldatud, mis oleks tühistanud Corte d’appello otsuse, ja asi oleks uue otsuse tegemiseks tagasi saadetud Tribunalesse, kus oleks tehtud otsus vaidluse põhiküsimuses seoses kõikide menetlusosalistega.
75.
Juhuks kui Euroopa Kohus nõustub teatavate komisjoni väidetega Esimese Astme Kohtusse hagi esitamise aegumistähtaja kohta, esitavad hagejad teise võimalusena [nn] vastuapellatsiooni. Seoses sellega seisneb nende väide põhiliselt selles, et Esimese Astme Kohus leidis oma otsuse punktides 159–162, et ühendus on alusetult rikastunud, kuna abi ei makstud täielikult välja mitte hagejatele, vaid (pigem) kandis AIMA garantii üle EPATF-ile. Sellest tulenevalt ei oleks saanud aegumistähtaeg kulgema hakata enne kõnealuse alusetu rikastumise juhtumi toimumist (1991). Siiski ei saanud hagejad olla teadlikud sellest, mis toimus enne 1997. aastat, kui komisjon neid vastavatest asjaoludest teavitas.
Hinnang
Esialgsed märkused
76.
Esimese Astme Kohtu menetluses väitis komisjon (korduvalt), et kõnealust tegevust ei saa temale süüks panna, et tõhusad siseriiklikud õiguskaitsevahendid olid olemas ning et hagejate hagi esitamise tähtaeg oli möödunud. Esimese Astme Kohus analüüsis kõiki kolme väidet väga põhjalikult. Ta lükkas kõik väited järjest tagasi ning asus seejärel analüüsima vaidluse põhiküsimust. Ta järeldas, et ühenduse vastutuse tekkimise tingimused, milleks on süükspandava käitumise õigusvastasus, kahju olemasolu ning väidetava õigusvastase käitumise ja osutatud kahju vahelise põhjusliku seose olemasolu, on täidetud. (
37
) Sellest tulenevalt tegi Esimese Astme Kohus vaheotsuse, et komisjon peab hüvitama hagejatele kahju, mis tuleneb sellest, et hagejatele ei makstud täielikult või osaliselt ühenduse abile vastavat osa — millele neil oli õigus määruse nr 2499/82 alusel — nende rahuldamata nõuete summast DAI suhtes. (
38
)
77.
Seoses aegumistähtaja kulgemise algusega pean märkima, et ma nõustun Esimese Astme Kohtu vaidluse põhiküsimuse analüüsiga. Selge on see, et ühenduse õiguse eesmärk ei saa olla see, et veinitootja, kes on täitnud kõik määrusest nr 2499/82 tulenevad kohustused, jäetakse ilma abist destilleerija süülise tegevuse tõttu, milles ei saa mitte mingil juhul veinitootjat süüdistada.
78.
Siinkohal meenub mulle, et kohtuotsusega Lingenfelser (
39
) tunnistas Euroopa Kohus kehtetuks määruse nr 2499/82 artikli 9 lõike 2 kolmanda lõigu, kuna see karistas abi täieliku minetamisega olukorda, kus destilleerija tootjatele tähtaegselt ei tasunud. Seda tehes omistas Euroopa Kohus suurt tähtsust asjaolule, et määruse nr 2499/82 ja eeskätt artikli 9 lõike 1 üldine eesmärk on tootjale sellise tulu tagamine, mis oleks samaväärne kaubanduslikust müügist saadud tuluga. (
40
)
79.
Käesolevas asjas oli hagejate menetluse algatamise põhjuseks samuti destilleerija tegevusetus. Tõepoolest, õigustatud hagejatele abi maksmata jätmine tulenes kõigist kolmest määruse rikkumisest, mille tuvastas siseriiklik kohus, kui ta jättis DAI hagi rahuldamata. Hagejad kaotasid siseriikliku kohtu vaidluse määruses nr 2499/82 esineva lünga tõttu, millest tulenes veinitootjate erinev kohtlemine, millel puudus objektiivne alus ja mis sõltus sellest, kas liikmesriik oli valinud määruse nr 2499/82 artiklis 9 või artiklis 10 sätestatud menetluse. Seda lünka saab täita ainult ühenduse seadusandja.
80.
Käesoleva asja erilisi asjaolusid arvesse võttes ei saa ma nõustuda, et 1983. aasta juuni lõpus hagejatele tekkinud kahju, mis tulenes neile DAI poolt maksmata jätmisest, saaks pidada konkreetseks (st vahetuks ja ootuspäraseks) alates sellest kuupäevast. Pigem olen arvamusel, et olukorras, kus hagejate suhted AIMA-ga sarnanesid lepingulistele suhetele, oli hagejatel, nagu kõrvalseisjale tundub, õiguspärane ootus, et siseriiklik kohus tunnustab neid kui kavandatava ühenduse abi saajaid ning teeb vastava otsuse hagejatele abi maksmise tagamiseks. Lõppude lõpuks olid hagejad täitnud kõik neile määrusest nr 2499/82 tulenevad kohustused ja eeldestilleerimine oli toimunud nõuetekohaselt. (
41
) Järelikult ei saa ma nõustuda arvamusega, et hagejate jaoks hakkas tähtaeg kulgema isegi enne siseriikliku kohtu menetlust, milles nad hiljem osalesid.
81.
Selleks et otsustada, milline on nimetatud nõude viieaastase aegumistähtaja kulgemise õige algushetk, on minu arvates oluline hoolikalt analüüsida siseriikliku esimese astme kohtu (Rooma Tribunale civile) otsust. Eespool (punkt 29) ma esitasin selle otsuse keskse osa.
82.
Eeskätt leidis siseriiklik kohus, et „[l]õpuks annab määrus […] nr 2499/82 õiguse saada abi tingimusel, et täpselt sätestatud tähtaegu ja tingimusi järgitakse; tähtaegade ja tingimuste järgimata jätmine toob kaasa ettemaksu korras tasutud abi täieliku või osalise tagasinõudmise. Destilleerijad on […] abi saajad, samas on veini- ja viinamarjatootjad abi lõplikud saajad.”
83.
Selliselt väljendades esitas siseriiklik kohus kaks õiget väidet ning tegi ühe olulise vea. On tõsi, et kõik ühenduse põllumajandussektori toetusmeetmed sõltuvad sellest, kas abi taotleja vastab nõutavatele tingimustele, mis tulenevad ühenduse määrustest. (
42
) Veini- ja viinamarjatootjad olid tõepoolest „abi lõplikud saajad”. Mulle tundub siiski, et määruse nr 2499/82 õigesti tõlgendamisel ei ole destilleerijad (DAI) mitte mingil juhul „abi saajad” minimaalset ostuhinda silmas pidades. Pigem on nad kanaliks, mille kaudu kavandatakse abi jõudmist veinitootjateni tingimusel, et vein on nõuetekohaselt piiritusetehasesse jõudnud ja destilleeritud. (
43
)
84.
Seejärel vastas siseriiklik kohus eitavalt, et „[e]elnevast tulenevalt on kõnealust määrust kerge tõlgendada ning Euroopa Kohtule ei ole vaja eelotsuse küsimust esitada”. Tegelikult on see tõsi, kui keskenduda ainult erinevatele tähtaegadele — nagu tegi ilmselgelt siseriiklik kohus —, mille jooksul DAI pidi astuma erinevaid samme, et ta ei minetaks garantiid, mille ta oli seadnud ühenduse abi ettemakse saamiseks.
85.
Seega on vale järeldada, et otsuse tegemisel ei võtnud siseriiklik kohus arvesse ühenduse õigust. Ta küll arvestas määrusega nr 2499/82, kuid üksnes ulatuses, mis oli vajalik selleks, et uurida nimetatud määruse artiklis 9 sätestatud DAI-le kohaldatavaid tähtaegu nii erinevate toimingute tegemiseks kui ka oma tegevuse tõendamiseks. Siseriiklik kohus keskendus üksnes DAI ja AIMA suhtele (mida väljendab Assedile antud garantii). Ta tuvastas (üsna õigesti) DAI-le kõnealusest määrusest tuleneva kolme kohustuse rikkumise: esiteks ei tasunud ta tootjatele miinimumhinda lisaks minimaalse ostuhinna tasumata jätmisele kogusummas 110795870 Itaalia liiri (57221 eurot); (
44
) teiseks ei pidanud ta maksmisel kinni 90-päevasest tähtajast ning kolmandaks ei tõendanud ta tehtud makseid enne 1. juunit 1984. (Need kolm on muidugi DAI ühe ja sama põhikohustuse rikkumise erinevad aspektid, mis seisneb selles, et ta ei maksnud tootjatele minimaalse ostuhinna kogusummat, mille ta oli kohustatud neile tasuma piiritusetehasesse tarnitud veini eest).
86.
Sellist arutluskäiku kasutades ei keskendunud siseriiklik kohus üldse peamisele (ja põhimõttelisele) küsimusele: kes on asjaomase ühenduse abi lõplik saaja? On ilmselge, et siseriiklik kohus käsitas menetlusse astujaid veinitootjaid (kavandatud minimaalse ostuhinna saajad; ühenduse korra kohaselt ainsad subjektid, kes peaks saama minimaalsest ostuhinnast rahalist kasu) samaväärselt nendega, kelle suhtes DAI-l oli maksujõuetusest tingituna rahuldamata nõudeid. Veinitootjate saamata jäänud summasid, mille puhul oli tegemist ühenduse abiga, käsitleti samaväärselt teiste DAI maksejõuetusest tingitud rahuldamata nõuetega. See nähtub ilmselgelt kohtuotsuse ühest lõigust, kus on eeskätt kirjeldatud veinitootjate huve:
„Veinitootmisühistud, nagu ka tagatise seadja [Assedile], kui ta otsustab nende asemele astuda, võivad nõuda oma nõuete rahuldamist pankrotimenetluses koos kõigi teiste võlausaldajatega, järgides võlausaldajate võrdsuse põhimõtet.”
87.
Seda väites ei saanud siseriiklik kohus aru ühenduse abikorra suunast ja eesmärgist. Oluline on ka see, et ta otsustas eelotsust mitte küsida. Siseriiklikul kohtul ei olnud muidugi ka kohustust seda teha, kuna tegemist ei ole kõrgeima astme kohtuga, kelle jaoks kehtivad rangemad nõuded, mis tulenevad muudetud numeratsiooni järgi EÜ artiklist 234 (tundub ka tõenäoline, et Rooma Tribunal civile käsitles seda küsimust ekslikult, küsides endalt, kas eelotsuse küsimine on „vajalik”). Selle tulemusel ei olnud Euroopa Kohtul võimalik tolles staadiumis uurida määruse nr 2499/82 ülesehitust ja eesmärki seoses kõnealuste menetlustega. Juhul kui ta oleks seda teinud, siis mulle tundub, et tõenäoliselt oleks Euroopa Kohus jõudnud Esimese Astme Kohtuga samale järeldusele, et määruses nr 2499/82 esineb lünk, mille tulemusel koheldakse veinitootjaid erinevalt sõltuvalt sellest, kas liikmesriik on valinud artiklis 9 või artiklis 10 sätestatud menetluse; et erinev kohtlemine on alusetu ning et selle õigusrikkumise eest vastutab ühenduse institutsioon, kes koostas määruse nr 2499/82, st komisjon. (
45
) Kuigi vastused siseriiklikule kohtule oleksid (paratamatult) viinud selleni, et hagejatele ei oleks menetlusse astujatena siseriiklikes menetlustes osalemise kaudu välja mõistetud ühenduse abi, mida neil oli õigus saada, oleksid nad objektiivselt teada saanud, et nõue tuleb esitada komisjoni vastu. Seega oleks ilmselgelt sellest hetkest alates hakanud nende jaoks kulgema kahju hüvitamise hagi esitamise tähtaeg vastavalt EÜ artiklile 235.
88.
Võib-olla ei pööranud siseriiklik kohus veinitootjate huvidele täielikku tähelepanu, kuna nad olid pigem menetlusse astujad DAI algatatud menetluses kui oma nimel menetluses osalevad hagejad. Ma leian, et antud olukorras oleks ülekohtune panna hagejatele süüks, et nad ei algatanud eraldi menetlust eeldatavalt DAI vastu (kuna tegemist oli destilleerijaga, kes ei olnud neile ühenduse abi tegelikult tasunud), kus AIMA ja ehk ka Assedile on täiendavad kostjad. Siseriiklikus kohtus oli juba vastav menetlus (DAI ja AIMA vahel) käimas. Menetluse tõhususe ja ökonoomia seisukohalt oleks olnud loomulik osaleda nimetatud menetluses menetlusse astujatena ja esitada sel viisil siseriiklikule kohtule veinitootjate nõue ühenduse abi maksmise kohta. Kui DAI oleks eelotsuse tulemusel vaidluse võitnud või kaotanud, siis oleks veinitootjatel olnud vastavalt kas palju paremad väljavaated abi maksmise osas DAI poolt või nad oleksid vähemalt teada saanud, mida neil teha tuleb. Kui selles menetluses osalemine menetlusse astujatena — võrreldes eraldi menetluse algatamisega — oli pigem viga, siis mulle tundub, et see on objektiivselt andestatav.
89.
Menetlusse astujatena käsitles siseriiklik kohus veinitootjaid (ja nende ilmseid huve) põgusalt. Selge on see, et Rooma Tribunale civile otsuses puudub otsene (veelgi vähem sõnaselge) vihje veinitootjatele seoses sellega, et neil on õigustatud nõue, kuid nad kasutavad oma menetlusõigusi vales kohtus. Vastupidi, neile öeldi, et nende seisund on samaväärne teiste isikutega, kellel on rahuldamata nõudeid DAI suhtes.
90.
Iseäranis ei suuda ma Rooma Tribunale civile otsusest tuletada seda, et kohus oleks andnud veinitootjatele selge juhtnööri, et siseriiklike kohtute menetluste (ei DAI algatatud menetluse ega nende endi algatatud menetluste) kaudu ei saa nad põhimõtteliselt oma õigusi kaitsta, kuna puudus nende huvisid kaitsev mehhanism, mis oleks takistanud DAI poolt AIMA kasuks seatud garantii minetamist ning sellele järgnenud garantii ülekandmist EPATF-ile AIMA poolt, kui liikmesriik (nagu Itaalia) oli valinud määruse nr 2499/82 artiklis 9 sätestatud menetluse. Järelikult ei nähtu kohtuotsusest, et veinitootjad oleksid seatud olukorda, milles nad oleksid objektiivsetest alustest lähtuvalt aru saanud, et nende ainus väljapääs on lõpetada osalemine siseriiklike kohtute menetlustes ning esitada ilma pikemalt mõtlemata hagi komisjoni kui puuduliku õigusakti autori vastu.
91.
Veinitootjad kaebasid edasi. Asjaomased menetlused (tundub, et apellatsioonkaebus ja kassatsioonkaebus jäeti rahuldamata menetluslikel põhjustel) (
46
) kestsid kaua. Need menetlused algasid 27. jaanuaril 1986 (Rooma Tribunale civile otsuse kuupäev) — vahepeal tegi Corte d’appello (apellatsioonikohus) 19. novembril 1991 oma otsuse — ning kestsid kuni 28. novembrini 1994, kui lõpuks Corte di Cassazione (kassatsioonikohus) jättis rahuldamata nende kassatsioonkaebuse. Euroopa Kohtule esitatud toimikust on võimatu kindlaks teha, kas hagejad juhtisid tähelepanu Euroopa Ühenduse õiguse alusel esitatud nõude sisule kassatsioonimenetluses või tõstatasid taas küsimuse, et Euroopa Kohtult peaks paluma juhtnööre määruse nr 2499/82 tõlgendamiseks eesmärgiga lahendada DAI maksejõuetusest tingitud keeruline olukord. Neil ei pruukinud selleks olla märkimisväärset või üldse mingit võimalust. Ma keeldun eeldamast hagejate kahjuks seda, et nad ei oleks üldse pidanud edasi kaebama ning et tähtaeg peaks hakkama kulgema enne 28. novembrit 1994.
92.
Liiatigi tundub mulle, et juhul kui hagejad oleksid esitanud komisjoni vastu hagi Esimese Astme Kohtusse eelnevalt siseriiklikesse kohtutesse pöördumata, siis oleks komisjon väitnud, et hagejad peaksid taotlema oma õiguste kaitset siseriiklikes kohtutes, kus on neile tagatud tõhusad õiguskaitsevahendid. Tõenäoliselt oleks komisjon sellisel juhul esitatud argumente, mis on sarnased nimetatud menetluses esitatud argumentidega. (
47
)
93.
Eeltoodut arvesse võttes käsitlen ma järgnevalt Esimese Astme Kohtu analüüsi Euroopa Kohtu põhikirja artiklis 46 sätestatud aegumistähtaja kohta.
Hinnang
94.
Vastavalt Euroopa Kohtu praktikale hakkab õigustlooval aktil põhinevate lepinguvälise vastutuse juhtudel aegumistähtaeg kulgema siis, kui on tekkinud kõik selle akti kahjulikud tagajärjed, ning järelikult siis, kui asjaomane isik kogeb kahju, mis on oma olemuselt konkreetne. (
48
)
95.
Käesolevas asjas sedastas Esimese Astme Kohus, et aegumistähtaeg hakkab kulgema hetkest, kui hagejad kogesid ühenduse abi täieliku või osalise maksmata jätmise tagajärgi konkreetselt. (
49
) Nimetatud kohus leidis, et erandjuhtudel, esiteks, võib ettevaatlik ja informeeritud tootja õigustatult eeldada, et talle makstakse kõnealust abi, ning teiseks, et on täiesti võimatu, et see tootja teaks, et tal puudub siseriiklike kohtute kaudu võimalus seda makset saada (iseäranis määruses nr 2499/82 (
50
) sätestatud mehhanismi keerukuse ning seal esinevast lüngast tingitud erandliku olukorra tõttu). Järelikult tuleb kahju konkreetsuse hindamisel arvesse võtta siseriiklikke menetlusi, mis käsitlevad eeskätt garantii saatust.
96.
Mulle tundub, et nimetatud kaks punkti võiks sama hästi sõnastada (võib-olla palju õnnestunumalt) selle järgi, mida olukorda vaatlev mõistlik kõrvalseisja oleks lugenud objektiivseks olukorraks. Objektiivselt võetuna tundub mulle, et võttes arvesse ühenduse õigusnorme; AIMA ja veinitootjate lepingulistele suhetele sarnanevaid suhteid; asjaolu, et veinitootjad olid täitnud kõik oma kohustused, ning määruse nr 2499/82 põhjendustes äratoodud ühenduse õigusnormide ilmselget eesmärki, oleks see kõrvalseisja leidnud, et kõige õigem oleks taotleda ühenduse abi siseriiklike kohtute kaudu ja suure tõenäosusega eelotsust EÜ artikli 234 alusel. Üldreeglina tehakse selliseid makseid liikmesriigi tasandil ning nende tasumist taotletakse (vajadusel) siseriiklike kohtute menetluste kaudu ning sellisel juhul esitab liikmesriik ühendusele taotluse EPATF-i arvelt tasumise kohta. Mul on raske nõustuda arvamusega, et olukorda objektiivselt jälgiv mõistlik kõrvalseisja oleks 1983. aastal leidnud, et veinitootjad peaksid esitama komisjoni vastu kahju hüvitamise hagi.
97.
Pigem olen ma arvamusel, et nimetatud kõrvalseisja oleks leidnud seoses väitega (komisjoni sõnastuses) — et „[…] ei saa aegumistähtaeg hakata kulgema enne selle akti kõikide kahjulike tagajärgede tekkimist ning järelikult mitte enne, kui hagejad kogevad kahju, mis on oma olemuselt konkreetne” —, et juunis 1983 ilmnes hagejatele ühenduse abi maksmata jätmisest tuleneva kahju üldine, kuid mitte vältimatu olemus. Hagejad „koge[sid] kahju, mis on oma olemuselt konkreetne” alles siis, kui objektiivsetest alustest lähtuvalt oli kindel, et siseriiklike kohtute menetlused ei vii abi maksmiseni. Alles siis tekkisid „selle [ühenduse] akti [lünga] kõik kahjulikud tagajärjed”.
98.
Sellest põhjendusest lähtuvalt nõustun ma täielikult Esimese Astme Kohtu seisukohaga, mis puudutab vähemalt nelja hagejat, kes esitasid apellatsioonkaebuse Rooma Tribunale civile otsuse peale. (
51
)
99.
Juhul kui Euroopa Kohus on teise võimalusena valmis erandjuhul kaaluma subjektiivse elemendiga arvestamist, siis mulle tundub, et sarnasus Adamsi kohtuotsusega (
52
) on märkimisväärne ning et käesolevas asjas on subjektiivse elemendiga arvestamise põhjused sama olulised kui eespool nimetatud kohtuasjas.
100.
Käesolevas asjas, nagu ka Adamsi kohtuasjas, on tegemist erandjuhtumiga Esimese Astme Kohtu nimetatud põhjustel.
101.
Adamsi kohtuasjas teavitas hageja komisjoni oma tööandja Hoffmann-La Roche&Co AG (edaspidi „Roche”) konkurentsivastasest tegevusest. Hiljem esitas ta komisjoni vastu kahju hüvitamise hagi seoses temale väidetavalt tekkinud kahjuga, mis tulenes komisjoni süülisest teost või tegevusetusest, mis põhjustas tema vahistamise, kinnipidamise ja süüdimõistmise Šveitsis majandusspionaaži eest seoses eespool nimetatud teadaandega. Euroopa Kohus leidis, et pärast Roche’i advokaadi külaskäiku komisjoni novembris 1974 oli see institutsioon teada saanud, millisesse ohtlikku olukorda oli Adams sattunud komisjoni varasema tegevuse tõttu (
53
) ja et see oli piisav komisjoni vastutuse tekkimiseks. Kuna komisjon ei teinud mõistlikke katseid selleks, et edastada Adamsile nimetatud külaskäigu tulemusel temani jõudnud teavet, siis tekkis komisjonil vastutus Adamsi ees seoses kahjuga, mis tõenäoliselt tulenes Adamsi isikust teadasaamisest.
102.
Adams esitas hagi juulis 1983. Komisjon väitis, et hagi oli aegunud Euroopa kohtu põhikirja artikli 43 (nüüd artikkel 46) alusel. Adamsi sõnul sai ta nendest sündmustest teada alles 1980. aastal, kui tema uuel advokaadil tekkis võimalus uurida kriminaalmenetlusega seotud dokumente. Ta ei uskunud Šveitsi politsei esitatud andmeid ning tal ei olnud võimalik lugeda Šveitsi kohtuotsuseid, kuna need olid saksa keeles. Samuti ei saanud ta teadlik olla sündmustest, mis olid seotud Roche’i advokaadi külaskäiguga komisjoni 8. novembril 1974.
103.
Euroopa Kohus sedastas, et artiklit 43 „tuleb tõlgendada nii, et aegumistähtaja möödumisele ei saa tugineda õigusliku kaitse eesmärgil kahju kannatanud isiku suhtes, kui kahju kannatanud isik sai hilinemisega teada sündmusest, mille tulemusel oli tal tekkinud nõudeõigus, ning seetõttu ei saanud ta mõistliku aja jooksul esitada hagi kas Euroopa Kohtule või muule vastavale asutusele enne tähtaja lõppemist. Kõnealuse kohtuasja puhul tuleb meeles pidada, et Euroopa Kohus tugines oma järelduses seoses ühenduse vastutusega asjaolule, et komisjon ei püüdnudki pärast 8. novembrit 1974 hagejat teavitada ega temaga nõu pidada. Euroopa Kohtule esitatud teabest nähtub, et hageja ei saanud sellest asjaolust teada enne Euroopa Kohtu menetlust ettevalmistavat järelpärimist, kuna esimest korda mainiti [Roche’i advokaadi] külaskäiku komisjoni kostja vastuses. Seepärast ei olnud Adamsil võimalik nimetatud asjaolule tuginedes esitada enne tähtaja lõppemist hagi komisjoni vastutuse tuvastamiseks”. (
54
)
104.
Adamsi kohtuasi, nagu kahtlemata leiab ka komisjon, on muidugi mitmes mõttes käesolevast asjast erinev (kuigi ma pean tunnistama oma hämmeldust seoses komisjoni väitega, et see kohtuasi ei puuduta tähtaja kulgemise alguse määratlemist, vaid pigem tähtaja lõppemist, sest tegelikult on need omavahel seotud). Siiski nähtub nimetatud kohtuotsusest, et Euroopa Kohus on erandjuhtudel valmis normidest kõrvale kalduma. Minu arvates tuleb normide kohaldamisel niisugustel erandjuhtudel olla mõistev vältimaks aegumisele tuginemist olukorras, kus see oleks ilmselgelt ebaõiglane.
105.
Käesolevas asjas otsustasid hagejad — mis oli sel ajal ja selles olukorras täiesti mõistlik — osaleda DAI poolt menetlusse astujatena 1984. aasta septembris Rooma Tribunale civiles algatatud menetluses Assedile ja AIMA vastu. Nende menetluste kestvus ei olnud ega saanudki olla hagejate kontrolli all. Kohus keeldus esitamast eelotsusetaotlust Euroopa Kohtule. Juhul kui ta oleks seda teinud, oleks selles etapis asjas selgust saadud. Niisuguse eelotsusetaotluse puhul oleks Euroopa Kohus kindlasti kontrollinud määruse nr 2499/82 ülesehitust. Seda tehes oleks nimetatud kohus kindlasti tuvastanud lünga kõnealuses määruses (nagu hiljem tuvastas Esimese Astme Kohus), mis seisnes nimelt selles, et juhul, kui liikmesriik valis ühe kahest abi andmise võimalusest, siis tagastati tootjatele kui abi lõplikele saajatele reserveeritud summad käesoleva asjaga sarnastel juhtudel pigem ühendusele, kui maksti tootjatele.
106.
Eelotsuse küsimata jätmise tõttu, mis tingis antud olukorra, said viiest hagejast neli, kes Rooma Tribunale civile otsuse (
55
) edasi kaebasid, alles pärast siseriiklike menetluste toimumist teada (Corte di Cassazione 28. novembri 1994. aasta otsus), et nad ei olekski saanud siseriiklike kohtute kaudu edukalt taotleda ühenduse abi, mida neil oli õigus saada. Mulle tundub, et siinkohal on tegemist asjaomase hetkega, millest alates hakkas tähtaeg kulgema Euroopa Kohtu põhikirja artikli 46 tähenduses.
107.
Mis puudutab viiendat hagejat, siis järeldub minu eeltoodud analüüsist, et tema jaoks hakkas tähtaeg kulgema Rooma Tribunale civile otsuse kuupäeval, st 27. jaanuaril 1989. Järelikult on viienda hageja nõue komisjoni vastu aegunud. See oleks vastupidi üksnes juhul, kui Euroopa Kohus sedastaks samuti nagu kohtuotsuses Adams, et käesoleva asja erandlikku olukorda arvestades on tal kohane sisuliselt otsustada, et Euroopa Kohtu põhikirja artiklis 46 sätestatud aegumistähtaeg ei ole kohaldatav ühegi hageja suhtes.
108.
Terviklikkuse mõttes sooviksin lisada, et seejärel esitasid hagejad siseriiklikusse kohtusse hagi AIMA vastu alusetu rikastumise tuvastamiseks. (
56
) Pärast seda, kui hagejad olid pöördunud komisjoni poole ning saanud teada, et AIMA oli Assedile antud garantii üle kandnud komisjonile ja et see on laekunud EPATF-i arvele, (
57
) mõistsid nad, et ka see nõue on kaotatud, kuna AIMA ei olnud alusetult rikastunud.
109.
Võib ju väita, et alles seejärel kadus viimanegi lootus saavutada edu siseriiklikes kohtutes. Kuid ma leian, et ei ole vajalik ega kohane nii kaugele minna.
110.
Eeltoodust tulenevalt näib mulle, et kassatsioonkaebuse rahuldamata jätmine Corte di Cassaziones lõpetas objektiivses mõttes kõik realistlikud ootused, et hagejad võiksid siseriiklikes kohtutes edukad olla. (
58
) Järelikult saab sellest hetkest alates pidada kahju „konkreetseks”. Alles nüüdsest oli kahju nii vahetu kui ka ootuspärane, kuigi seda ei olnud võimalik täpselt määratleda. (
59
)
111.
Ma nõustun, et käesoleva asja suhtes ei saa täpselt kohaldada väljakujunenud kohtupraktikat, millele on viidanud nii Esimese Astme Kohus oma otsuses kui ka komisjon oma apellatsioonkaebuses. Nimetatud kohtupraktika ei ole kujunenud käesoleva kohtuasja tinginud asjaoludel, mis jäävad kahetsusväärselt siseriikliku ja ühenduse õiguse vahele. Selles väljakujunenud kohtupraktikas ei seisnenud aga põhiküsimus selles, millise süsteemi järgsesse kohtusse asjaomases vaidluses pöörduda.
112.
Juhul kui hagejad oleksid kohe alguses komisjoni vastu hagi esitanud, siis oleks komisjon tõenäoliselt leidnud, et õigem oleks kaitsta oma menetlusõigusi siseriiklikus kohtus, kuna põllumajandussektoris makstakse ühenduse abi tavaliselt siseriikliku sekkumisameti kaudu ning kuna siseriiklik pankrotimenetlus oli pooleli. Kujunenud olukorras pean ma märkimisväärseks, et isegi Esimese Astme Kohtu menetluses kordas komisjon, et siseriiklikes menetlustes olid hagejatel tõhusad õiguskaitsevahendid.
113.
Juhul kui nimetatud aegumisele tuginev vastuväide oleks käesolevas asjas edukas, keelataks selle tulemusel hagejatele juurdepääs kohtutele ja seega õigusmõistmisele. Selline lahend oleks vastuolus aluspõhimõttega, et ühenduse õigus tagab tõhusa kohtuliku kaitse isikutele, kelle õigused tulenevad ühenduse õigusest. Hagejad on isikud, kellel on õigus saada ühenduse abi seoses veiniga, mille nad tarnisid DAI-le destilleerimiseks, ja kes jäid ilma oma rahast määruses nr 2499/82 esineva lünga tõttu, mille eest Esimese Astme Kohtu sõnul vastutas komisjon. Euroopa Kohtus ei toimu vaidlust põhiküsimuses. Minu arvates oleks täiesti vale, kui käesoleva asja erandlikus olukorras osutuks edukaks aegumisele tuginev vastuväide.
114.
Eeltoodust tulenevalt olen seisukohal, et apellatsioonkaebus tuleks jätta rahuldamata ning Esimese Astme Kohtu otsus tuleks jätta muutmata.
Kohtukulud
115.
Vastavalt kodukorra artikli 69 lõikele 2 on kohtuvaidluse kaotanud pool kohustatud hüvitama kohtukulud, kui vastaspool on seda nõudnud. Hagejad on kohtukulude hüvitamist nõudnud. Minu arvates on viies hageja (Cantina sociale del Vermentino) erinevalt esimesest neljast hagejast kohtuvaidluse kaotanud pool. Toimikust lähtuvalt tundub mulle, et üksnes viiendale hagejale omistatavad kulud on tähtsusetud ning neid on igal juhul keeruline määratleda, juhul kui selliseid kohtukulusid üldse on. Sellest tulenevalt teen ma ettepaneku, et käesolevas apellatsioonimenetluses mõistetakse komisjonilt välja kohtukulud seoses kõigi viie hagejaga.
Ettepanek
116.
Esitatud põhjendustest lähtudes teen Euroopa Kohtule ettepaneku:
—
jätta apellatsioonkaebus rahuldamata;
—
mõista apellatsioonkaebusega seotud kohtukulud välja komisjonilt.
(
1
)	Algkeel: inglise.
(
2
)	EKL 2004, lk II-3991.
(
3
)	Vt allpool 15. joonealune märkus ja punkt 52.
(
4
)	Nõukogu 5. veebruari 1979. aasta määrus (EMÜ) nr 337/79 veinituru ühise korralduse kohta (EÜT 1979, L 54, lk 1) muudetud 27. juuli 1982. aasta määrusega (EMÜ) nr 2144/82 (EÜT 1982, L 227, lk 1).
(
5
)	Veini vabatahtliku destilleerimise eesmärk oli loobuda prognoositud veini ülejäägist hindade parendamist silmas pidades.
(
6
)	Viidatud 4. joonealuses märkuses.
(
7
)	Komisjoni 15. septembri 1982. aasta määrus (EMÜ) nr 2499/82 veiniaasta 1982/1983 eeldestilleerimist käsitlevate sätete kehtestamise kohta (EÜT 1982, L 267, lk 16), muudetud komisjoni 7. veebruari 1983. aasta määrusega (EMÜ) nr 311/83 (EÜT 1983, L 36, lk 6) ja 9. augusti 1983. aasta määrusega (EMÜ) nr 2276/83 (EÜT 1983, L 219, lk 9).
(
8
)	Vt preambuli põhjendus 8.
(
9
)	Euroopa Kohus tunnistas kehtetuks artikli 9 lõike 2 kolmanda lõigu, „kuna sellest tulenevalt karistatakse sellisest tähtajast kinnipidamata jätmist, mille jooksul on destilleerija kohustatud tasuma tootjatele minimaalse ostuhinna, abi täieliku minetamisega”; vt 27. juuli 1990. aasta otsus kohtuasjas C-118/89: Lingenfelser (EKL 1990, lk I-2637).
(
10
)	Nõukogu 20. veebruari 1978. aasta määrus (EMÜ) nr 352/78 ühise põllumajanduspoliitika alusel rahastatavate garantiide, deposiitide ja tagatiste ning nende minetamise kohta (EÜT 1978, L 50, lk 1; ELT eriväljaanne 03/03, lk 179).
(
11
)	Käesoleva apellatsiooniga seotud sündmused leidsid ilmselgelt aset enne euro kasutusele võtmist. Kuna on tõenäoline, et lugejale on euro märksa tuttavam kui Itaalia liir, siis olen esitanud summad ka eurodes, näitamaks kaalul olevate summade suurusjärku.
(
12
)	Esimese Astme Kohus analüüsib õigesti maksete skeemi, mis koosneb kahest etapist: minimaalse ostuhinna maksmisest destilleerija poolt tootjale ning õige nimetusega „ühenduse abi” tasumisest sekkumisameti poolt destilleerijale. Hiljem kasutab Esimese Astme Kohus sageli oma otsuses mõistet „ühenduse abi” või „abi” viitamaks kas mõlemale maksele koos või veel täpsemalt minimaalse ostuhinna tasumisele. Sellist mõistekasutust järgin ka mina, kuna kontekstist tulenevalt on selge, mida on silmas peetud.
(
13
)	Nimelt käesoleva kohtuasja hagejad, teine veinitootjate ühistu ning veinitootjate ühistute konsortsium.
(
14
)	Euroopa Kohtule esitatud dokumentidest võib tuletada, et see pidi olema hagejate väite sisu Corte di Cassaziones.
(
15
)	Vastavalt EÜ artiklile 235 kuuluvad ühenduse kohtu pädevusse vaidlused, mis on seotud kahjude hüvitamisega artikli 288 teise lõigu alusel. Kõnealuses lõigus on sätestatud, et „[l]epinguvälise vastutuse korral heastab ühendus kõik oma institutsioonide või oma teenistujate poolt ülesannete täitmisel tekitatud kahjud vastavalt liikmesriikide seaduste ühistele üldprintsiipidele”.
(
16
)	Esimese Astme Kohtu otsuse punktid 58–84.
(
17
)	Punkt 85.
(
18
)	Punktid 109 ja 110.
(
19
)	12. aprilli 1984. aasta otsus kohtuasjas 281/82 : Unifrex vs. komisjon ja nõukogu (EKL 1984, lk 1969, punkt 11).
(
20
)	Punktid 87 ja 88. Meenutan, et varasemas siseriiklikus menetluses keeldus Rooma Tribunale civile eelotsusetaotlust esitamast, vt eespool punkt 29.
(
21
)	Punktid 115–117.
(
22
)	Vt kohtuotsuse punkt 77.
(
23
)	Punkt 118.
(
24
)	Punkt 120.
(
25
)	Punktid 131–133.
(
26
)	Punktid 134 ja 135; vt eespool punktid 18 ja 24.
(
27
)	Punktid 136–139.
(
28
)	Punkt 142.
(
29
)	Vt õigusliku olukorra selgitus Esimese Astme Kohtu otsuse punktis 144.
(
30
)	Punktid 143–147.
(
31
)	17. veebruari 1987. aasta otsus liidetud kohtuasjades 256/80, 257/80, 265/80, 267/80 ja 5/81: Birra Wührer jt vs. nõukogu ja komisjon (EKL 1982, lk 85, punkt 10).
(
32
)	Ibid.
(
33
)	Komisjon viitab 16. aprilli 1997. aasta otsusele kohtuasjas T-20/94 : Hartmann vs. nõukogu ja komisjon (EKL 1997, lk II-595, punkt 109 jj) ning seoses varasema Euratomi Kohtu põhikirjaga 18. juuli 2002. aasta otsusele kohtuasjas C-136/01 P: Autosalone Ispra dei Fratelli Rossi vs. komisjon (EKL 2002, lk I-6565, eeskätt punktid 31 ja 56).
(
34
)	7. novembri 1985. aasta otsus kohtuasjas 145/83 (EKL 1985, lk 3539).
(
35
)	Vt kohtuotsuse punktid 139 ja 140.
(
36
)	2. juuni 1976. aasta otsus liidetud kohtuasjades 56/74–60/74: Kampffmeyer vs. komisjon ja nõukogu (EKL 1976, lk 711, punkt 6); 29. jaanuari 1985. aasta otsus kohtuasjas: 147/83: Binderer vs. komisjon (EKL 1985, lk 257, punkt 19) ja 14. jaanuari 1987. aasta otsus kohtuasjas 281/84: Zuckerfabrik Bedburg vs. nõukogu ja komisjon (EKL 1987, lk 49, punkt 14).
(
37
)	Esimese Astme Kohtu otsuse punkt 178.
(
38
)	Punkt 179.
(
39
)	Viidatud eespool 9. joonealuses märkuses.
(
40
)	Vt näiteks punktid 11 ja 13.
(
41
)	Vt Esimese Astme Kohtu otsuse punkt 141.
(
42
)	Nagu nähtub mitmest kohtuotsusest, kus Euroopa Kohus on õigeks mõistnud komisjoni poolt EPATF-i kaudu abi maksmata jätmise põhjendusel, et asjaomane liikmesriik ei ole taganud kõikide nimetatud tingimuste täitmist.
(
43
)	Isegi kui selle osas esineks vähimgi kahtlus, on oluline märkida, et komisjon ei vaidlustanud Esimese Astme Kohtu otsust seoses põhiküsimusega. Järelikult ei ole kohane ega ka kooskõlas Euroopa Kohtu pädevusega apellatsiooniastmes, kui ta seaks kahtluse alla Esimese Astme Kohtu õigusnormide tõlgendamise.
(
44
)	Vt eespool punkt 26.
(
45
)	Vt hoolikat arutelu põhiküsimuse kohta punktides 151–178, eeskätt punktides 164–172. Tuleb märkida, et komisjon ei esitanud põhiküsimuses apellatsioonkaebust Esimese Astme Kohtu otsuse peale. Komisjoni apellatsioon tugineb üksnes aegumistähtajale.
(
46
)	Vt Esimese Astme Kohtu otsuse punktid 31–33.
(
47
)	Vt Esimese Astme Kohtu otsuse punkt 89. Esimese Astme Kohus selgitab veenvalt punktis 118, et hagejatel tegelikult puudus tõhus kohtulik kaitse siseriiklikes kohtutes; selle järeldusega tuleb aga nõustuda (arvestades üle kümne aasta siseriiklikes kohtutes kestnud vaidlust). Ei ole teada, kas see oleks olnud sama ilmne, kui vaidluse lahendamiseks oleks siseriiklike kohtute asemel pöördutud Esimese Astme Kohtusse.
(
48
)	31. joonealuses märkuses viidatud kohtuotsus Birra Wührer, punkt 10.
(
49
)	Punkt 131.
(
50
)	Vt kohtujurist Darmoni selgitust määruse nr 2499/82 artikli 9 lõike 2 kolmanda lõiguga kehtestatud karistuse proportsionaalsuse kohta: „Keeruline on hoiduda segadusse sattumast, kui kohata seda erilist sõnaselgelt väljendatud ja kaudselt vihjatud karistuste segu ning selliste põhi- ja kõrvalkohustuste koosesinemist, mille mõlema puhul on ette nähtud võrdväärselt range karistus, mis seisneb abi täielikus minetamises […]” (kohtujuristi ettepanek eespool 9. joonealuses märkuses viidatud kohtuasjas Lingenfelser, ettepaneku punkt 27).
(
51
)	Vt eespool punktid 30 ja 32 ning allpool punkt 107.
(
52
)	Viidatud 34. joonealuses märkuses.
(
53
)	Nimelt edastas komisjon Roche’i juhtkonnale koopia märgukirjast, mille oli esitanud Adams, mille tulemusel oli Roche’il võimalik esitada Šveitsi prokuratuuri Adamsi isiku kui peamise kahtlusaluse vastu süüdistus, mis viis omakorda Adamsi vahistamiseni ning andis tema vastu olulisi tõendeid nii politseis kui ka Šveitsi kohtutes.
(
54
)	Kohtuotsuse punktid 50 ja 51.
(
55
)	Vt eespool punktid 30 ja 32.
(
56
)	16. veebruaril 1996: vt Esimese Astme Kohtu otsuse punkt 38, millele on viidatud eespool punktis 34.
(
57
)	Vt Esimese Astme Kohtu otsuse punktid 39 ja 40.
(
58
)	Seda väites pean ma silmas, et hagejad olid teadlikud riskist, et mingis etapis maksab AIMA komisjonile summa, mille osas garantii minetati, ning et see summa kantakse üle EPATF-ile. Siseriiklikus põhikohtumenetluses lootsid hagejad, et garantiid ei tunnistata minetatuks ja/või et siseriiklikku kohut on võimalik veenda sellise otsuse tegemises, mille tulemusel makstakse neile abi. Nimetatud põhjustest lähtudes nõustun ma arvamusega, et objektiivses mõttes oli mõistlik, et hagejad selle valiku tegid. AIMA vastu alusetu rikastumise tuvastamise hagi esitamist pean ma vastupidi pigem meeleheitlikuks viimaseks lootuseks.
(
59
)	Vt Esimese Astme Kohtu otsuse punktid 129, 130 ja 149. Hagejate kahju täpset ulatust oli võimalik määratleda alles pärast seda, kui DAI oli osaliselt rahuldanud nende kui eelistatud võlausaldajate nõuded 2000. aastal toimunud pankrotimenetluse tulemusel.