62019CC0665
KOHTUJURISTI ETTEPANEK
GIOVANNI PITRUZZELLA
esitatud 29. aprillil 2021 (
1
)
Kohtuasi C‑665/19 P
NeXovation, Inc.
versus
Euroopa Komisjon
Apellatsioonkaebus – Riigiabi – Abi Nürburgringi kompleksile – Kokkusobimatuks tunnistatud riigiabi saajate vara müük – Avatud, läbipaistev, mittediskrimineeriv ja tingimusteta pakkumismenetlus – Ametliku uurimismenetluse algatamist nõudvate raskuste puudumine – Üldkohtu põhjendamiskohustus – Määruse nr 659/1999 artikli 20 lõige 2 – Huvitatud poolte menetlusõiguste rikkumine
1.
Oma apellatsioonkaebusega, mida käesolevas ettepanekus käsitletakse, palub äriühing NeXovation, Inc. (edaspidi „apellant“) tühistada Euroopa Liidu Üldkohtu 19. juuni 2019. aasta kohtuotsuse NeXovation vs. komisjon (T‑353/15, EU:T:2019:434; edaspidi „vaidlustatud kohtuotsus“), millega see kohus jättis rahuldamata tema hagi, millega ta palus tühistada komisjoni 1. oktoobri 2014. aasta otsuse (EL) 2016/151 riigiabi SA.31550 (2012/C) (ex 2012/NN) kohta, mida Saksamaa andis Nürburgringile (
2
) (edaspidi „lõplik otsus“).
2.
Käesolevas kohtuasjas on tekkinud küsimusi, mis puudutavad Üldkohtul lasuva lahendite põhjendamise kohustuse ulatust, samuti komisjonile riigiabi kohta kaebuse esitanud huvitatud poolte menetlusõiguste ulatust.
I. Faktilised asjaolud
3.
Vaidluse faktilised asjaolud on esitatud vaidlustatud kohtuotsuse punktides 1–15 ja käesoleva menetluse tarvis võib need kokku võtta järgmiselt.
4.
Saksamaa Rheinland-Pfalzi liidumaal asuvasse Nürburgringi kompleksi (edaspidi „Nürburgring“) kuuluvad autode võidusõidu ringrada, vabaajapark, hotellid ja restoranid.
5.
Aastatel 2002–2012 võeti meetmeid Nürburgringi omanike (edaspidi „müüjad“) toetuseks vabaajapargi, hotellide ja restoranide ehitamiseks ja vormel 1 võidusõitude korraldamiseks; peamiselt võttis neid meetmeid Rheinland-Pfalzi liidumaa.
6.
Saanud kaebuse, algatas komisjon nende toetusmeetmete suhtes 2012. aastal ELTL artikli 108 lõike 2 alusel ametliku uurimismenetluse.
7.
Samal aastal kuulutas Amtsgericht Bad Neuenahr-Ahrweiler (Bad Neuenahr-Ahrweileri esimese astme kohus, Saksamaa) välja müüjate maksejõuetuse ja otsustas, et nende vara (edaspidi „Nürburgringi vara“) tuleb müüa. Algatati pakkumismenetlus (edaspidi „pakkumismenetlus“), mille tulemusel müüdi see vara äriühingule Capricorn Nürburgring Besitzgesellschaft GmbH (edaspidi „Capricorn“).
8.
Apellant esitas 10. aprillil 2014 komisjonile kaebuse, milles väitis, et pakkumismenetlus ei olnud avatud, läbipaistev, mittediskrimineeriv ega tingimusteta ja et selle tulemusel ei müüdud Nürburgringi vara turuhinnaga, sest see vara võõrandati pakkujale – Capricornile –, kelle pakkumus oli tema omast madalam ja kellele sai pakkumismenetluses osaks sooduskohtlemine. Selle kaebuse kohaselt oli Capricorn seega saanud abi, mille väärtus võrdus Nürburgringi vara turuhinna ja selle vara ostuks makstud hinna vahega, ning ta tagas müüjate majandustegevuse jätkumise. Müüjatele antud abi tagasinõudmise korraldus oleks seega pidanud laienema ka sellele äriühingule.
9.
Komisjon võttis 1. oktoobril 2014 vastu lõpliku otsuse. Selles otsuses tuvastas komisjon esiteks, et teatavad meetmed, mille Saksamaa oli müüjate toetuseks võtnud, on ebaseaduslikud ja siseturuga kokkusobimatud, ning teiseks otsustas, et Capricornile ja tema tütarettevõtjatele abi tagasimaksmise nõue ei laiene (
3
) (edaspidi „esimene vaidlusalune otsus“).
10.
Teiseks tuvastas komisjon lõplikus otsuses, et Nürburgringi vara müük Capricornile ei ole riigiabi. (
4
) Komisjon leidis, et müük toimus avatud, läbipaistva ja mittediskrimineeriva pakkumismenetluse teel ning et selle menetluse tulemusel müüdi see vara turuhinnaga (edaspidi „teine vaidlusalune otsus“).
II. Menetlus Üldkohtus ja vaidlustatud kohtuotsus
11.
Apellant esitas nii esimese kui ka teise vaidlusaluse otsuse tühistamiseks hagiavalduse, mis saabus Üldkohtu kantseleisse 26. juunil 2015.
12.
Vaidlustatud kohtuotsuses tunnistas Üldkohus ennekõike hagi vastuvõetamatuks osas, milles paluti esimese vaidlusaluse otsuse tühistamist. Üldkohus leidis, et apellant ei ole tõendanud, et see otsus puudutab teda ELTL artikli 263 neljanda lõigu tähenduses isiklikult. (
5
)
13.
Teise vaidlusaluse otsuse tühistamise nõude kohta leidis Üldkohus ennekõike, et apellandil kui huvitatud poolel on õigus esitada hagi talle ELTL artikli 108 lõikega 2 tagatud menetlusõiguste kaitseks (
6
) ning et tal on selleks ka põhjendatud huvi. Seejärel analüüsis Üldkohus selle nõude põhjenduseks esitatud väiteid sisuliselt, lükkas need kõik tagasi ja jättis seega hagi tervikuna rahuldamata. (
7
)
III. Menetlus Euroopa Kohtus ja poolte nõuded
14.
Apellant palub Euroopa Kohtul tühistada vaidlustatud kohtuotsuse resolutsiooni punktid 3 ja 4 ning tühistada esimene ja teine vaidlusalune otsus või teise võimalusena suunata asi tagasi Üldkohtusse ja mõista kohtukulud välja komisjonilt.
15.
Komisjon palub Euroopa Kohtul jätta apellatsioonkaebus rahuldamata ja mõista kohtukulud välja apellandilt.
IV. Apellatsioonkaebuse analüüs
16.
Oma apellatsioonkaebuse põhjenduseks esitab apellant kuus väidet.
17.
Esimene väide puudutab vaidlustatud kohtuotsuse osa, mis käib esimese vaidlusaluse otsuse kohta. Apellant väidab, et Üldkohus eksis, kui ta järeldas, et see otsus ei puuduta apellanti isiklikult.
18.
Ülejäänud viis apellatsioonkaebuse väidet puudutavad seevastu vaidlustatud kohtuotsuse osa, mis käib teise vaidlusaluse otsuse kohta. Täpsemalt on teine väide esitatud riigiabi mõiste väära kohaldamise kohta; kolmas väide mõiste „tõsised raskused“ väära kohaldamise kohta; neljas väide määruse nr 659/1999 (
8
) artikli 20 lõike 2 väära kohaldamise kohta; viies väide selle kohta, et apellandi kaebuse läbivaatamise erapooletust hinnati valesti, ning viimaks väidab apellant oma kuuendas väites, et teise vaidlusaluse otsuse põhjenduste piisavuse hindamisel on rikutud õigusnorme.
19.
Euroopa Kohtu palvel keskendun oma analüüsis teisele kuni kuuendale väitele, mis puudutavad teise vaidlusaluse otsuse tühistamise nõuet.
20.
Selle kohta tuleb kõigepealt märkida, et ei ole vaidlust, et teine vaidlusalune otsus on esialgse uurimise etapi lõpus tehtud otsus, (
9
) milles komisjon tuvastas, et kõnealused meetmed ei kujuta endast ELTL artikli 107 lõike 1 tähenduses riigiabi, ning otsustas seetõttu ELTL artikli 108 lõikes 2 ette nähtud ametliku uurimismenetluse algatamata jätta. (
10
)
21.
Sellega seoses viitan ka, et nagu on märgitud vaidlustatud kohtuotsuse punktides 77–82, tuleneb kohtupraktikast, et kui hageja palub tühistada esialgse uurimise tulemusel vastu võetud otsuse, mille kohaselt kõnealune meede ei ole riigiabi, või vastuväidete esitamata jätmise otsuse, kritiseerib ta peamiselt asjaolu, et komisjon on jätnud ametliku uurimismenetluse algatamata, rikkudes niiviisi menetlusõigusi, mis apellandil sellises menetluses on. Oma tühistamisnõude rahuldamise saavutamiseks võib hageja esitada kõik väited, millega saab tõendada, et hinnates teavet ja asjaolusid, mis olid komisjoni käsutuses või mille ta võis enda käsutusse saada, oleks tal pidanud tekkima kahtlused selle suhtes, kas meede on riigiabi või kas see sobib siseturuga kokku. (
11
)
A. Teine väide, et riigiabi mõistet olevat valesti kohaldatud
1.
Poolte argumendid
22.
Apellatsioonkaebuse teine väide jaguneb neljaks osaks.
23.
Esimeses osas väidab apellant, et Üldkohus eksis, kui ta leidis vaidlustatud kohtuotsuse punktides 122–128, et komisjonil ei pidanud olema kahtlusi, kas üks Deutsche Banki 10. märtsi 2014. aasta kiri, mille Capricorn esitas oma pakkumuse toetuseks rahastuse tagatisena, on siduv või mitte. Apellant väidab, et mitu tegurit, eriti asjaolu, et kirja lisas on otsesõnu öeldud, et see ei ole siduv, näitavad, et kiri oli üksnes tahet väljendav kiri. Oma repliigis väidab apellant, et selle kirja siduvuse tuvastamise küsimus on õigusküsimus, mida Euroopa Kohus võib apellatsioonimenetluses kontrollida; teise võimalusena väidab ta, et igal juhul moonutas Üldkohus seda kirja.
24.
Teises osas kritiseerib ta Üldkohtu järeldust, et apellant ei tõendanud, et komisjonil oleks pidanud olema kahtlusi pakkumismenetluse läbipaistvuses seoses pakkumuste esitamise tähtaegadega.
25.
Esiteks väidab apellant, et Üldkohus jättis tähelepanuta asjaolu, et müüjad eksitasid apellanti nende tähtaegade suhtes, teatades talle, et neid pikendatakse kuni 31. märtsini 2014. Samuti eiras Üldkohus seda, et sellist menetlustingimuste muudatust oleks tulnud kohaldada kõigi pakkujate suhtes.
26.
Teiseks eiras Üldkohus ka seda, et nagu väidab apellant, kaldus selline pakkumismenetlus kõrvale sellest, kuidas oleks toiminud tavaline erainvestor. Seda kinnitab komisjoni teatise riigiabi mõiste kohta (
12
) punkt 93, mille kohaselt peaks liidu hankenormide järgimata jätmine äratama kahtlusi kokkusobivuse suhtes riigiabisätetega. Käesoleval juhul ei ole neid sätteid järgitud, kuna liidu õiguses ei ole vabad läbirääkimised pärast tähtaja möödumist lubatud. Üldkohus jättis need küsimused käsitlemata.
27.
Kolmandaks eiras Üldkohus seda, et apellandi väitel räägivad lõpliku otsuse punkt 272 ja punkti 275 alapunkt c üksteisele vastu selles küsimuses, kas müüjad pikendasid pakkumuste esitamise tähtaega või mitte.
28.
Kolmandas osas väidab apellant, et Üldkohus eiras tema kolme argumenti pakkumismenetluse käigus tehtud arvukate muudatuste kohta, millest aga kõigile potentsiaalsetele pakkujatele ei teatatud.
29.
Esiteks, kuigi esialgu tehti apellandile ettepanek omandada Nürburgringi vara puhta bilansiga (clean balance sheet), see tähendab, ilma et ta oleks pidanud võtma üle seda vara nii parasjagu koormavaid kui ka varem tekkinud võlgu ja kohustusi, siis hiljem selgus, et kõik Nürburgringi käitamisega seotud olulised lepingud oli sõlminud kolmas isik müüjatega sõlmitud ettevõtte rendilepingu (business lease) alusel, mille apellant oleks Nürburgringi omandamise korral pidanud muutmata kujul üle võtma. Vaidlustatud kohtuotsuses ei võtnud Üldkohus selle kohta esitatud argumenti üldse arvesse.
30.
Teiseks ei arvestanud Üldkohus apellandi argumenti Capricorniga sõlmitud ettevõtte rendilepingu (business lease) kohta, mis oli alguses mõeldud „varuvariandiks“, kui pakkumismenetlus peaks ebaõnnestuma või kui selle kohta tehtud komisjoni otsus peaks vaidlustatama. Kuigi see varuvariant oli lõpphinna kindlaksmääramiseks selgelt oluline, ei teatatud sellest teistele pakkujatele. Järelikult ei olnud pakkumismenetluse käigus esitatud teave täielik ja seega ei olnud see menetlus kooskõlas riigiabinormide kohase läbipaistvusnõudega.
31.
Kolmandaks ei käsitlenud Üldkohus argumenti, millega apellant viitas sellele, et müüjad olid pakkumismenetluse käigus kehtestanud keskkonna-alase valikukriteeriumi, ilma et sellest oleks kõigile pakkujatele teatatud.
32.
Neljandas osas väidab apellant, et Üldkohus eiras mitut tema argumenti, esiteks pakkumismenetluse läbipaistvuse ja teiseks selle diskrimineerivuse kohta.
33.
Komisjoni hinnangul tuleb teine väide tervikuna tagasi lükata. Selle esimene osa ja teises osas esitatud argumendid on tema hinnangul vastuvõetamatud osalt seeõttu, et nendega soovitakse seada kahtluse alla Üldkohtu tuvastatud faktilisi asjaolusid, ning osalt seetõttu, et neis ei ole täpsustatud, millistele vaidlustatud kohtuotsuse osadele vastu vaieldakse. Kolmanda osa suhtes on komisjon seisukohal, et kaks esimest argumenti põhinevad vaidlustatud kohtuotsuse ekslikul tõlgendamisel. Mis puutub kolmandasse argumenti, ei pidanud Üldkohus komisjoni arvates sellele vastama, kuna selle, et apellandi pakkumus ei olnud usutav ega siduv, tuvastas ta muude tõendite põhjal. Argumendid, mille apellant on esitanud neljandas osas, on komisjoni arvates vastuvõetamatud või tulemusetud.
2.
Hinnang
a)
Teise väite esimene osa, mis puudutab Deutsche Banki 10. märtsi 2014. aasta kirja siduvuse küsimust
34.
Teise väite esimese osaga kritiseeritakse Üldkohtu analüüsi, mis on esitatud vaidlustatud kohtuotsuse punktides 124–127 ja millest ta järeldas sama kohtuotsuse punktis 128, et komisjonil ei pidanud olema kahtlusi, kas Deutsche Banki 10. märtsi 2014. aasta kiri Capricorni pakkumuse rahastamise kohta on siduv.
35.
Seoses sellega tuleb meenutada, et väljakujunenud kohtupraktika kohaselt on Üldkohus ainsana pädev tuvastama ja hindama faktilisi asjaolusid ning põhimõtteliselt ka uurima tõendeid, millele ta faktiliste asjaolude tuvastamisel tugineb. Kui need tõendid on kogutud nõuetekohaselt ning on järgitud õiguse üldpõhimõtteid ja menetlusnorme, mis puudutavad tõendamiskoormist ja tõendite kogumist, on Üldkohtule esitatud tõendusmaterjali tõendusjõudu nimelt pädev hindama üksnes Üldkohus. See hinnang ei ole seega õigusküsimus, mida Euroopa Kohus saaks sellisena apellatsioonimenetluses kontrollida, välja arvatud juhul, kui tõendeid on moonutatud. (
13
)
36.
Käesoleval juhul on apellandi teise väite esimeses osas esitatud argumentide eesmärk seada kahtluse alla Üldkohtu hinnang Deutsche Banki 10. märtsi 2014. aasta kirja siduvusele. Seega palub apellant Euroopa Kohtul sisuliselt apellatsioonimenetluses uuesti hinnata Üldkohtule esitatud tõendit, mis eelmises punktis viidatud kohtupraktika kohaselt ei ole lubatud.
37.
Tuleb ka märkida, et oma apellatsioonkaebuses ei väida apellant kuidagi, et Üldkohus oleks seda tõendit moonutanud. Seda, et Üldkohus olevat seda kirja moonutanud, väitis apellant alles oma repliigis ja pealegi üksnes teise võimalusena. Selle kohta tuleb aga märkida, et kodukorra artikli 127 kohaselt, mida kohaldatakse apellatsioonkaebuste suhtes kodukorra artikli 190 lõike 1 alusel, on menetluse käigus uusi väiteid esitada keelatud, välja arvatud juhul, kui need tuginevad õiguslikele ja faktilistele asjaoludele, mis on tulnud ilmsiks menetluse käigus, (
14
) ning käesolevas kohtuasjas seda juhtunud ei ole.
38.
Eeltoodust lähtudes tuleb teise väite esimene osa minu hinnangul tunnistada vastuvõetamatuks.
b)
Teise väite teine, kolmas ja neljas osa ning Üldkohtul lasuva lahendite põhjendamise kohustuse ulatus
39.
Teise väite teises, kolmandas ja neljandas osas väidab apellant mitmest eri aspektist, et Üldkohus eiras mitut argumenti, mille apellant esimeses kohtuastmes esitas, ja jättis nendega arvestamata. Enne nende väiteosade analüüsimist on minu arvates otstarbekas korrata kohtupraktikast tulenevaid põhimõtteid, mille Euroopa Kohus on Üldkohtul lasuva lahendite põhjendamise kohustuse ulatuse valdkonnas välja töötanud.
1) Üldkohtul lasuva lahendite põhjendamise kohustuse ulatus
40.
Väljakujunenud kohtupraktika kohaselt nõuab Üldkohtu põhjendamiskohustus, mis langeb talle Euroopa Liidu Kohtu põhikirja artikli 36 kohaselt, mis on tema suhtes kohaldatav sellesama põhikirja artikli 53 esimese lõigu ning tema kodukorra artikli 117 kohaselt, et vaidlustatud lahendi põhjendustest nähtuks selgelt ja ühemõtteliselt Üldkohtu arutluskäik, et huvitatud isikud saaksid mõista, millega vastuvõetud otsust põhjendatakse, ja Euroopa Kohus saaks teha oma kohtulikku kontrolli. (
15
)
41.
Samuti ilmneb kohtupraktikast, et väitega, mille kohaselt ei ole Üldkohus vastanud esimeses kohtuastmes toodud argumentidele, väidetakse sisuliselt, et rikutud on põhjendamiskohustust, (
16
) ning küsimus, kas Üldkohtu lahendi põhjendused on vastuolulised või ebapiisavad, on õigusküsimus, mida võib sellisena apellatsioonkaebuses tõstatada. (
17
)
42.
Selles menetluses on Euroopa Kohtu ülesanne kontrollida eelkõige seda, kas Üldkohus on kõigile apellandi esitatud argumentidele õiguslikult piisavalt vastanud. (
18
)
43.
Sellegipoolest ilmneb väljakujunenud kohtupraktikast ka see, et Üldkohtu põhjendamiskohustus ei tähenda seda, et ta peaks oma selgitustes ammendavalt ja ükshaaval käsitlema vaidluse poolte kõiki argumente, ja et seega võivad Üldkohtu põhjendused olla tuletatavad, kui huvitatud isikutel on niiviisi võimalik teada põhjuseid, miks Üldkohus nende argumentidega ei nõustunud, ning Euroopa Kohtul saada oma käsutusse piisavalt teavet, et oma kontrolli teha. (
19
) Üldkohus ei ole siiski kohustatud võtma seisukohta selgelt asjakohatute asjaolude suhtes ega ennetama võimalikke vastuväiteid. (
20
)
44.
Eeltoodud põhimõtetest tuleneb, et kuigi kohtupraktika kohaselt võib Üldkohus eelkirjeldatud asjaoludel täita oma lahendite põhjendamise kohustuse tuletatavate põhjendustega, ei või ta siiski lihtsalt jätta – kas otseselt või tuletatavalt – vastamata talle esitatud argumentidele, mis ei ole selgelt asjakohatud, ega moonutada nende sisu. Selline vastamata jätmine tähendaks nimelt põhjenduste puudulikkust, mis on vastuolus Üldkohtu põhjendamiskohustusega, ja lisaks rikutaks sellega ka Euroopa Liidu põhiõiguste harta artikliga 47 tagatud õigust tõhusale kohtulikule kaitsele. (
21
)
45.
Seega tuleb argumente, mille apellant on esitanud teise väite teises, kolmandas ja neljandas osas, analüüsida nendest põhimõtetest lähtudes.
2) Teise väite teine osa, mis puudutab argumente pakkumuste esitamise tähtaegade kohta
46.
Teise väite teises osas väidab apellant, et Üldkohus ei arvestanud või eiras mitut argumenti, mille apellant oli esitanud pakkumuste esitamise tähtaja määramise kohta pakkumismenetluses ning mille eesmärk oli tõendada selle menetluse läbipaistmatust.
47.
Selle kohta tuleb kõigepealt märkida, et pakkumismenetluse väidetavat läbipaistmatust analüüsis Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktides 119–121. Täpsemalt tõdes Üldkohus selle kohtuotsuse punktis 119, et KPMG 17. detsembri 2013. aasta kirjast nähtub, et kinnitavate pakkumuste esitamise tähtpäevaks oli määratud 17. veebruar 2014. Üldkohus märkis siiski ka, et selles kirjas oli täpsustatud, et pärast tähtpäeva möödumist esitatud pakkumusi võetakse samuti arvesse, kuid et müüjad võivad teha valiku peatselt pärast pakkumuste esitamise tähtpäeva. Nii tuvastas Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 120 faktilise asjaolu, et võimalus esitada pakkumus pärast 17. veebruari 2014 oli kõigile pakkujatele teada.
48.
Apellant väidab esiteks, et Üldkohus jättis tähelepanuta asjaolu, et müüjad, kes teatasid apellandile nende tähtaegade pikendamisest kuni 31. märtsini 2014, eksitasid teda tähtaegade suhtes, ning et Üldkohus eiras ka seda, et sellist menetlustingimustes tehtud muudatust oleks tulnud kohaldada kõigi pakkujate suhtes.
49.
Minu arvates on need kaks argumenti vastuvõetamatud, kuna nendega soovitakse sisuliselt kahtluse alla seada faktilised asjaolud, mille Üldkohus tuvastas vaidlustatud kohtuotsuse punktides 119 ja 120 ning millele on viidatud eespool punktis 47, nimelt seoses pakkumuste esitamise tähtpäeva määramise ja sellega, kas see tähtpäev oli kõigile pakkujatele teada. Selle kohta tuleb märkida, et väidet, et faktilisi asjaolusid olevat moonutatud, ei esitanud apellant oma apellatsioonkaebuses, vaid alles repliigis, see tähendab – nagu nähtub eespool punktist 37 – liiga hilja.
50.
Teiseks väidab apellant, et Üldkohus eiras argumente, milles ta tugines õiguslikult asjaolule, et pakkumismenetluses kasutatud meetod ei vasta sellisena, nagu seda on kirjeldatud lõplikus otsuses, (
22
) tähtpäevi puudutavas osas läbipaistvusnõuetele ja et ükski erainvestor ei oleks niiviisi toiminud.
51.
Esimese kohtuastme toimikust selgub nimelt, et oma hagiavalduses väitis apellant, et pakkumismenetlus ei vastanud läbipaistva menetluse nõuetele, kuna selles ei olnud kindlaks määratud tegelikku tähtpäeva ehk menetluse tegelikku lõpp-punkti, kuid müüjatel oli õigus kvalifitseeritud pakkujad välja valida peagi pärast tähtpäevaks määratud kuupäeva, kusjuures kvalifitseerunud pakkujatel ei olnud keelatud isegi pärast seda tähtpäeva oma pakkumusi muuta või rahastuse kohta tõendeid esitada.
52.
Selle kohta märgin, et vaidlustatud kohtuotsusest, eriti punktidest 119–121, milles Üldkohus tegi otsuse pakkumismenetluse väidetava läbipaistmatuse kohta, ei paista, et Üldkohus oleks vastanud sellele õiguslikule argumendile, millega apellant seadis sisuliselt kahtluse alla kasutatud pakkumismenetluse kooskõla liidu õigusega, nimelt pakkumuste esitamise tähtpäeva kindlaksmääramise aspektist. Selle argumendi vastust ei saa Üldkohtu arutluskäigust vaidlustatud kohtuotsuse punktides 119–121 ka mitte tuletada. Et vastata õiguslikule argumendile, mille kohaselt ei ole pakkumismenetluses tegeliku tähtpäeva määramata jätmine kooskõlas läbipaistvuse põhimõttega, ei piisa minu arvates nimelt selle faktilise asjaolu tuvastamisest, et võimalus esitada pakkumus ka pärast pikendatud tähtaega oli kõigile pakkujatele teada.
53.
Seega leian, et vaidlustatud kohtuotsuse põhjendused on selles suhtes puudulikud.
54.
Kolmandaks väidab apellant, et Üldkohus eiras tema argumenti, et lõpliku otsuse punkt 272 ja punkti 275 alapunkt c räägivad üksteisele vastu seoses sellega, et müüjad pikendasid pakkumuste esitamise tähtaega.
55.
Selle kohta märgin, et kuigi vaidlustatud kohtuotsuses ei ole sellele argumendile tõepoolest otsesõnu vastatud, võib vaidlustatud kohtuotsuse punktist 119 järeldada, et Üldkohus tuvastas faktilise asjaolu, et seda tähtaega pikendati tõepoolest seal kirjeldatud korras ja tingimustel, millest minu hinnangul piisab vastamaks argumendile, et vaidlustatud kohtuotsuse põhjendused on kõnealuse tähtaja pikendamise küsimuses puudulikud. Selles osas aga, milles apellant soovib selle argumendiga väita, et Üldkohus rikkus õigusnormi, kuna ta ei pööranud tähelepanu vastuolule teise vaidlusaluse otsuse põhjendustes, kuulub argument apellatsioonkaebuse kuuenda väite juurde, mis tuleb arutamisele käesoleva ettepaneku punktis 118 ja sellele järgnevates punktides.
3) Teise väite kolmas osa, mis puudutab kolme argumenti pakkumismenetluse läbipaistmatuse kohta
56.
Teise väite kolmandas osas väidab apellant, et Üldkohus eiras kolme argumenti, mille apellant oli esitanud oma etteheite raames, milles ta väitis, et pakkumismenetlus ei olnud läbipaistev. Need kolm argumenti puudutasid selle menetluse käigus tehtud muudatusi, millest kõigile potentsiaalsetele pakkujatele apellandi sõnul ei teatatud, rikkudes niiviisi läbipaistvuse nõuet.
57.
Neist argumentidest esimese kohta selgub esimese kohtuastme toimikust, et Üldkohtus väitis apellant, et komisjon eksis, kui ta leidis lõpliku otsuse punkti 275 alapunktis a, et pakkumismenetluse käigus võõrandamispõhimõtteid ei muudetud. Apellandi seisukoht on, et kuigi müügitehing oli algul üles ehitatud puhta bilansiga (clean balance sheet) müümisena, muudeti hiljem seda ilma, et pakkujatele oleks sellest teatatud, rikkudes sellega läbipaistvusnõudeid.
58.
Mis puutub teise argumenti, siis selgub esimese kohtuastme toimikust, et apellant väitis Üldkohtus, et pakkumismenetluse käigus esitatud teave ei olnud täielik ja et järelikult ei olnud see menetlus kooskõlas riigiabinormide kohaste läbipaistvusnõuetega. Apellant väitis, et Capricorniga sõlmitud ettevõtte rendilepingu (business lease) kohta, mis oli alguses mõeldud „varuvariandiks“, kui pakkumismenetlus peaks ebaõnnestuma või kui selle kohta tehtud komisjoni otsus peaks vaidlustatama, ei olnud kõigile pakkujatele teavet antud. Apellandi väitel jättis komisjon ekslikult arvesse võtmata, et pakkumismenetluses seda teavet teistele pakkujatele ei antud, kuigi see teave oli pakkumuse hinna kindlaksmääramiseks oluline.
59.
Mis puutub kolmandasse argumenti, siis selgub toimikust, et apellant väitis Üldkohtus, et komisjoni hinnang keskkonnaaspektidele lõpliku otsuse punkti 275 alapunktis i on ekslik, kuna müüjad olid apellandi väitel kehtestanud pakkumismenetluse vältel keskkonna-alase valikukriteeriumi, ilma et seda oleks kõigile pakkujatele teatavaks tehtud, ning sellest tulenevalt on läbipaistvusnõudeid rikutud.
60.
Vaidlustatud kohtuotsusest ei ilmne, et Üldkohus oleks otsesõnu vastanud ühelegi neist argumentidest, millega püütakse kahtluse alla seada pakkumismenetluse kooskõla läbipaistvusnõudega. Lisaks ei saa selle kohtuotsuse põhjendustest minu arvates isegi tuletatavalt mõista põhjuseid, miks Üldkohus nende argumentidega ei nõustunud. Nimelt ei saa vaidlustatud kohtuotsuse punktidest 119–121, milles Üldkohus tegi otsuse pakkumismenetluse väidetava läbipaistmatuse kohta, kuidagi järeldada tuletatavat vastust neile argumentidele, eriti esimesele ja teisele argumendile. Seda ei saa järeldada ka vaidlustatud kohtuotsuse punktidest 146–150, kus Üldkohus käsitles ettevõtte rendilepingu kohta käivaid argumente ning tegi seda tõtt-öelda väga napisõnaliselt.
61.
Vastupidi sellele, mida väidab komisjon, ei saa esimesele neist argumentidest tuletatavatki vastust järeldada ka vaidlustatud kohtuotsuse punkti 9 neljandast taandest, mille sõnul pakkujad võisid esitada pakkumuse kas kogu vara, konkreetsete asjade kogumite või üksikute asjade kohta. See märge, mis asub pakkumismenetlust kirjeldavas osas, ei vasta kuidagi, isegi mitte tuletatavalt apellandi etteheitele, et pakkumismenetlus ei olnud läbipaistev.
62.
Eeltoodud kaalutlustest järeldub minu hinnangul, et kuna Üldkohus ei võtnud ei otsesõnu ega tuletatavalt arvesse mitut argumenti, millega apellant põhjendas oma etteheidet, et pakkumismenetlus oli läbipaistmatu, siis ei võimalda vaidlustatud kohtuotsuse põhjendused huvitatud isikutel mõista põhjuseid, miks Üldkohus selle etteheitega ei nõustunud, ega anna Euroopa Kohtule piisavalt teavet, et ta saaks oma kontrolli teha. Seetõttu leian ma, et vaidlustatud kohtuotsuse põhjendused on selles osas puudulikud.
4) Teise väite neljas osa, mis puudutab teatud argumente pakkumismenetluse läbipaistmatuse ja diskrimineerivuse kohta
63.
Teise väite neljandas osas väidab apellant, et Üldkohus jättis arvestamata kaks argumentide rühma, millest üks puudutab – nagu kolmandas osas nimetatud argumendidki – pakkumismenetluse väidetavat läbipaistmatust ja teine selle menetluse väidetavat diskrimineerivust.
64.
Esiteks, mis puutub argumentidesse, et pakkumismenetlus ei olnud läbipaistev, selgub esimese kohtuastme toimikust, et Üldkohtus väitis apellant järgmist: esiteks, et pakkumismenetlusest ei antud teada väljaspool Euroopa Liitu; teiseks, et mitut müügi seisukohast olulist dokumenti ei tehtud teatavaks või tehti teatavaks kas liiga hilja või eksitavalt; kolmandaks, et komisjon eksis leides, et vara ostulepingu märkustega versiooni esitamine kuulus rangelt äriläbirääkimiste konteksti ega olnud seega riigiabi aspektist oluline; neljandaks, et komisjon eksis, leides, et andmete hilinenud esitamine pakkumismenetluses ei mõjutanud pakkujate lõpliku pakkumuse esitamist ega selleks vajalike majandusarvutuste tegemist, ning viiendaks, et komisjon eksis järeldades, et KPMG esitas kõigile pakkujatele kõik andmed, mida neil oli Nürburgringi vara adekvaatseks hindamiseks vaja.
65.
Nagu käesoleva väite kolmandas osas nimetatud argumentide puhul, ei ilmne vaidlustatud kohtuotsusest, et Üldkohus oleks ühelegi eelmises punktis nimetatud argumendile otsesõnu vastanud, ning selle kohtuotsuse põhjendustest ei saa ka tuletada põhjuseid, miks Üldkohus nende argumentidega ei nõustunud. Eeskätt ei saa tuletatavat vastust neile argumentidele kuidagi järeldada vaidlustatud kohtuotsuse punktidest 119–121, milles Üldkohus otsustas pakkumismenetluse väidetava läbipaistmatuse üle, piirdudes oma analüüsis pakkumuste esitamiseks määratud tähtaja küsimusega.
66.
Teiseks, mis puutub argumentidesse pakkumismenetluse väidetava diskrimineerivuse kohta, siis ilmneb esimese kohtuastme toimikust, et Üldkohtus väitis apellant, et komisjon jättis uurimata järgmised asjaolud: esiteks tõsiasja, et apellanti diskrimineeriti, kuna pakkumismenetluse kogu dokumentatsioonist ingliskeelset koopiat ei antud; teiseks asjaolu, et Capricornile anti andmetega tutvumiseks teiste pakkujatega võrreldes eesõigus; kolmandaks asjaolu, et ühe ja sama mõjuka Ameerika advokaadibüroo advokaat nõustas kõigepealt müüjaid ja seejärel Capricorni; neljandaks asjaolu, et Capricorn sai erilist abi nii pärast 17. veebruari 2014 kui ka seoses Deutsche Bankist rahastuse saamisega.
67.
Märgin ka nende argumentide kohta, et vaidlustatud kohtuotsusest ei ole näha, et Üldkohus oleks ühelegi neist argumentidest sisuliselt otsesõnu vastanud, ning selle kohtuotsuse põhjendustest ei saa ka tuletada põhjuseid, miks Üldkohus nende argumentidega ei nõustunud. Täpsemalt ei saa minu arvates tuletatavat vastust neile argumentidele järeldada vaidlustatud kohtuotsuse osast – nimelt punktidest 122–134 –, milles Üldkohus analüüsis pakkumismenetluse väidetavat diskrimineerivust, piirdudes oma analüüsis siduva rahastamiskohustuse olemasolu nõude küsimusega. Leian seega, et vaidlustatud kohtuotsuse põhjendused on ka selles suhtes puudulikud.
68.
Eeltoodud kaalutlusi arvestades on vaidlustatud kohtuotsuse põhjendused minu hinnangul mitmest aspektist puudulikud ning seetõttu tuleb apellatsioonkaebuse teise väite teine, kolmas ja neljas osa vastu võtta.
B. Kolmas väide, et tõsiste raskuste mõistet on vääralt kohaldatud
1.
Poolte argumendid
69.
Apellatsioonkaebuse kolmas väide jaguneb kolmeks osaks.
70.
Esimeses osas väidab apellant, et kuigi Üldkohus leidis vaidlustatud kohtuotsuse punktis 91, et esialgse uurimise etapp kestis alla kuue kuu (alates kaebuse esitamisest 2014. aasta aprillis kuni lõpliku otsuse vastuvõtmiseni 2014. aasta oktoobris) ja et see ei tõenda selliste tõsiste raskuste esinemist, mis õigustaksid ametliku uurimismenetluse algatamist, jättis ta siiski vastamata teatavatele hagiavalduses esitatud argumentidele, millega püüti nende tõsiste raskuste esinemist tõendada. Apellant väitis tookord nimelt, et tõsiseid raskusi saab järeldada ka esiteks asjaolust, et lõpliku otsuse vastuvõtmist tuli mitu korda edasi lükata, ja sellest, et komisjon avaldas 13. aprillil 2015 otsuse paranduse, ja teiseks asjaolust, et komisjon oli hakanud Nürburgringi vara müügiprotsessi uurima juba 2012. aasta sügisel ja suhtles müüjatega tihedalt juba 2013. aastal. Neil asjaoludel väitis apellant, et pakkumismenetluse elluviimise üle otsustamisel on täiendav kuuekuine viivitus liiga pikk – argument, mida Üldkohus arvesse ei võtnud.
71.
Kolmanda väite teises osas kritiseerib apellant Üldkohtu arutluskäiku vaidlustatud kohtuotsuse punktis 98, mis puudutab Deutsche Banki 10. märtsi 2014. aasta kirja. Ta väidab, et selles vaidlustatud kohtuotsuse punktis sedastatut tuleb mitmest aspektist korrigeerida. Tema arvates komisjon eksis, hinnates nende tingimuste täitmist, mille korral oleks tegemist avatud, läbipaistva ja tingimusteta pakkumismenetlusega, ning tegelikult oli tal tõsiseid raskusi. Täpsemalt oli komisjonil 2014. aasta juulis vaja selle kirja parandatud redaktsiooni; komisjon möönis, et ta ei tea, kas see tahet väljendav kiri oli allkirjastatud või tagasi võetud, ning möönis ka, et ta analüüsis üksnes pakkumismenetluse ülesehitust; lisaks ei pidanud Saksamaa prokuratuur seda kirja siduvaks.
72.
Kolmandas osas väidab apellant, et Üldkohus eiras tema argumenti Nürburgringi vara müügiprotsessi jätkumise kohta, mis aga näitas, et esialgse uurimise etapis oli tõsiseid raskusi. Üldkohus piirdus vaidlustatud kohtuotsuse punktides 102–104 märkimisega, et müük toimus 28. oktoobril 2014 usalduslepingu alusel, mis oli sõlmitud 5. oktoobril 2014, tähendab, pärast lõpliku otsuse vastuvõtmist. Üldkohus eiras aga seda, et apellant oli andnud komisjonile selle kohta teavet juba 22. septembril 2014 ja et sama teavet sisaldas üks 30. septembril 2014 ehk enne lõpliku otsuse vastuvõtmist avaldatud ajakirjandusartikkel. Lisaks lubas komisjon seejärel võtta arvesse juhtumi edasist arengut.
73.
Komisjon väidab, et kolmas väide tuleb osalt vastuvõetamatuse ja osalt põhjendamatuse tõttu tagasi lükata.
2.
Hinnang
74.
Kolmanda väite esimeses osas väidab apellant just nagu teise väite teises, kolmandas ja neljandas osas, et Üldkohus jättis arvesse võtmata teatud argumendid, mille apellant esimeses kohtuastmes esitas. Selles kontekstis on juttu argumentidest esialgse uurimise etapi kestuse kohta, mis tõendasid apellandi arvates tõsiste raskuste esinemist.
75.
Selle kohta tuleb märkida, et erinevalt teise väite eelviidatud osades viidatud argumentidest, millest ei ole vaidlustatud kohtuotsuses mingit jälge, märkis Üldkohus selle kohtuotsuse punktis 88 seevastu, et apellant väitis Üldkohtus esiteks, et otsuse tegemist lükati mitu korda edasi, ja teiseks, et lõplikku otsust parandati rohkem kui aasta pärast komisjonile kaebuse esitamist.
76.
Vastates esialgse uurimise etapi kestust puudutavale etteheitele, mis esitati väite raames, mille kohaselt esines Nürburgringi vara müügi hindamisel tõsiseid raskusi, ei vastanud Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 91 neile argumentidele siiski otsesõnu, vaid piirdus tõdemisega, et kuna lõplik otsus tehti 1. oktoobril 2014, see tähendab, vähem kui kuus kuud pärast apellandi kaebust, siis ei tõenda see esialgse uurimise etapi kestus selliste tõsiste raskuste esinemist hindamisel, mis oleksid õigustanud ametliku uurimismenetluse algatamist.
77.
Selles kontekstis võib vaidlustatud kohtuotsust minu arvates mõista nii, et isegi kui Üldkohus ei lükanud eespool punktis 75 nimetatud kahte argumenti otsesõnu tagasi, siis võttes arvesse, et esialgse uurimise etapp kestis alla kuue kuu, pidas ta kaht apellandi viidatud asjaolu, nimelt et esiteks oli otsuse vastuvõtmist selle ajavahemiku jooksul korduvalt edasi lükatud ning et teiseks parandati seda otsust ühe aasta pärast, tõsiste hindamisraskuste esinemise tuvastamiseks asjakohatuks.
78.
Selles analüüsis, mille võib vaidlustatud kohtuotsusest tuletada, ei ole minu arvates viga tehtud. Esiteks võivad otsuse tegemise edasilükkamist tingida eri põhjused ning see ei tõenda iseenesest selliste tõsiste hindamisraskuste esinemist, mis õigustaks ametliku uurimismenetluse algatamist. Eriti kinnitab seda see, et lõpliku otsuse vastuvõtmisega päädinud esialgse uurimise etapp kestis nii lühikest aega.
79.
Teiseks on otsuse parandamine toiming, millega korrigeeritakse hooletus- või tehnilisi vigu, näiteks trükivigu, mitte ei muudeta otsuse sisu; järelikult ei tulene sellest kuidagi menetluse pikenemine. Igal juhul märgin, et sellest aspektist ei ole apellant esitanud oma seisukoha kinnituseks ühtegi tõendit.
80.
Viimaks, mis puutub apellandi mainitud asjaolusse, et komisjon hakkas Nürburgringi vara müügiprotsessi uurima juba 2012. aastal, siis see ei ole kooskõlas Üldkohtu tuvastatud faktilise asjaoluga, et esialgse uurimise etapp kestis alla kuue kuu, mida apellant ei ole iseenesest kahtluse alla seadnud.
81.
Eeltoodust lähtudes tuleb apellatsioonkaebuse kolmanda väite esimene osa minu arvates tagasi lükata.
82.
Kolmanda väite teise osa kohta märgin, et vaidlustatud kohtuotsuse punktis 98, mille apellant kahtluse alla seadis, leidis Üldkohus, et komisjon tõendas, et tema käsutuses oli juba alates 2014. aasta aprillist Deutsche Banki 10. märtsi 2014. aasta kiri, ja seega ei ole põhjust seada kahtluse alla komisjoni väidet, et ta analüüsis seda kirja ise, jõudes seisukohale, et see kujutab endast rahastuse tagatist, mille siduvust Saksamaa ametiasutused kinnitasid.
83.
Tegemist on Deutsche Banki eelviidatud kirja siduvusega seotud faktiliste tuvastustega ning nagu on märgitud eespool punktides 34–37, ei saa neid apellatsioonkaebuses kahtluse alla seada väitmata samas, et faktilisi asjaolusid on moonutatud, ning seda väitis apellant hilinenult alles repliigis, pealegi täpsustamata, millised asjaolud võimalikule moonutamisele viitavad. See väiteosa tuleb seega minu arvates vastuvõetamatuks tunnistada.
84.
Kolmanda väite kolmanda osaga soovitakse aga seada kahtluse alla järeldus, millele Üldkohus jõudis vaidlustatud kohtuotsuse punktis 104, nimelt et kui komisjon ei võtnud lõplikus otsuses seisukohta selle suhtes, et müügiprotsess jätkus sel teel, et Capricorni osalus spetsiaalselt Nürburgringi vara ostuks moodustatud üksuses anti üle järgmisele omandajale, siis ei saa seda komisjonile ette heita, sest see üleandmine toimus alles pärast lõpliku otsuse tegemist.
85.
Selle kohta märgin esiteks, et Üldkohus mitte ei eiranud apellandi argumenti Nürburgringi vara müügiprotsessi jätkumise kohta, vaid tuvastas faktiliselt, et see müük toimus pärast lõpliku otsuse vastuvõtmist, ning järeldas sellest kooskõlas sama kohtuotsuse punktis 102 viidatud kohtupraktikaga, et komisjonile ei saa ette heita, et ta ei võtnud selle asjaolu suhtes pärast lõpliku otsuse vastuvõtmist seisukohta.
86.
Teiseks väidab apellant, et Üldkohus eiras seda, et paar päeva enne lõpliku otsuse vastuvõtmist oli apellant komisjonile teatanud, et kõnealuse vara müügiprotsess jätkub selle müümisega järgmisele omandajale, ja eiras ka seda, et kõnealust müüki kajastas ajaleheartikkel, mis ilmus samuti paar päeva enne nimetatud otsuse vastuvõtmist. Selle kohta tuleb siiski märkida, et Üldkohus vastas sellele argumendile vaidlustatud kohtuotsuse punktis 165 ja nentis, et apellant ei ole tõendanud, et see teave oli lõpliku otsuse tegemise hetkel komisjoni käsutuses või võis seda olla. Ka siin on tegemist faktilistele asjaoludele antud hinnanguga, mida apellant ei saa apellatsioonkaebuses kahtluse alla seada, välja arvatud juhul, kui tõendeid on moonutatud. (
23
) Apellant viitas tõendite moonutamisele alles repliigis ja seega hilinenult, ilma et ta oleks pealegi täpsemalt märkinud, milliseid tõendeid on moonutatud ja milles nende moonutamine seisneb. Seega tuleb kolmanda väite kolmas osa minu arvates osalt põhjendamatuse ja osalt vastuvõetamatuse tõttu tagasi lükata.
87.
Eeltoodu põhjal tuleb apellatsioonkaebuse kolmas väide minu hinnangul tervikuna tagasi lükata.
C. Neljas väide, et määruse nr 659/1999 artikli 20 lõiget 2 on valesti kohaldatud
1.
Poolte argumendid
88.
Oma apellatsioonkaebuse neljandas väites kritiseerib apellant vaidlustatud kohtuotsuse osa, milles Üldkohus lükkas tagasi tema väite, et komisjon rikkus määruse nr 659/1999 artikli 20 lõiget 2, kuna ta ei teatanud apellandile oma kavatsusest tema kaebus rahuldamata jätta ega palunud tal ka selle kohta seisukohti esitada. (
24
)
89.
Apellandi seisukoht on, et esiteks kohaldas Üldkohus määruse nr 659/1999 artikli 20 lõiget 2 valesti, kuna sellest sättest tuleneb selgelt, et komisjon on kohustatud teatama huvitatud poolele oma kavatsusest jätta tema kaebus rahuldamata ning paluma tal esitada selle kohta oma seisukohad. Käesoleval juhul võttis komisjon, kes apellandile oma esialgsest hinnangust ei teatanud, talt võimaluse otsuse vastuvõtmist mõjutada ja vajaduse korral komisjoni uurimisse muude faktidega panustada. Kõnealuse sätte kohase seisukohtade esitamise õiguse eesmärk on see, et poolte õigused leiaks menetluses kaitsmist nii kiiresti kui võimalik, ning selle rikkumine kujutas endast seega tõsist rikkumist, mis kahjustas apellanti.
90.
Teiseks on vaidlustatud kohtuotsuse punktis 188 sisalduv viide 18. novembri 2010. aasta kohtuotsusele NDSHT vs. komisjon (C‑322/09 P, EU:C:2010:701) väär ja eksitav. Apellandi sõnul ei tulnud Euroopa Kohtul viidatud kohtuasjas käsitleda küsimust, kas enne otsuse vastuvõtmist on vaja võimaldada täiendavate seisukohtade esitamist. 17. juuli 2008. aasta kohtuotsusest Athinaïki Techniki vs. komisjon (C‑521/06 P, EU:C:2008:422) nähtub järgmiseks, et huvitatud pooltel on õigus olla menetlusse kaasatud ulatuses, mis on juhtumi asjaolusid arvestades asjakohane.
91.
Komisjon vaidleb apellandi argumentidele vastu ja on seisukohal, et neljas väide tuleb tagasi lükata.
2.
Hinnang
92.
Oma neljandas väites kinnitab apellant, et Üldkohus rikkus määruse nr 659/1999 artikli 20 lõike 2 kohaldamisel õigusnormi.
93.
Seoses sellega tuleb kõigepealt meenutada, et määrusega (EL) nr 734/2013 (
25
) muudetud redaktsioonis, mis on käesoleva kohtuasja asjaolude suhtes kohaldatav, on määruse nr 659/1999 artikli 20 lõike 2 esimeses lõigus (
26
) sätestatud, et „[i]ga huvitatud pool võib komisjonile esitada kaebuse väidetava ebaseadusliku abi ja abi väidetava kuritarvitamise kohta. Selleks täidab huvitatud pool nõuetekohaselt […] kindlaksmääratud vormi ja esitab kogu nõutava kohustusliku teabe“, ning teises lõigus, et „[k]ui komisjon leiab, et huvitatud pool ei järgi kohustuslikku kaebuse vormi või kui ta leiab, et huvitatud poole esitatud faktilised ja õiguslikud asjaolud ei võimalda prima facie kontrolli alusel piisavalt tõendada ebaseadusliku abi olemasolu või abi kuritarvitamist, teatab ta sellest huvitatud poolele ja kutsub teda üles esitama märkusi ettenähtud tähtaja jooksul, mis tavaliselt ei ületa ühte kuud. Kui huvitatud pool ei suuda oma seisukohti ettenähtud tähtaja jooksul esitada, loetakse kaebus tagasivõetuks. Komisjon teatab asjaomasele liikmesriigile, et kaebus on loetud tagasivõetuks“. Sama sätte kolmandas lõigus on ette nähtud, et „[k]omisjon saadab kaebuse eset käsitleva juhtumi kohta tehtud otsuse koopia kaebuse esitajale“.
94.
Apellant väidab, et määruse nr 659/1999 artikli 20 lõige 2 ja eriti selle teine lõik annab talle menetlusõiguse, et komisjon teataks talle enne otsuse vastuvõtmist oma kavatsusest jätta tema kaebus rahuldamata, paludes tal selle kohta oma seisukohad esitada. Kuna komisjon apellandile ei teatanud ega võimaldanud tal enne tema kaebuse rahuldamata jätmise otsuse vastuvõtmist seisukohti esitada, rikkus ta kõnealust sätet ning seega on Üldkohus rikkunud õigusnormi, jättes selle rikkumise tuvastamata.
95.
Ma ei nõustu apellandi pakutud tõlgendusega määruse nr 659/1999 artikli 20 lõike 2 teisest lõigust.
96.
Sellega seoses tuleb meeles pidada, et Euroopa Kohtu väljakujunenud praktika kohaselt ei tule liidu õigusnormi tõlgendamisel võtta arvesse mitte ainult selle sõnastust, vaid ka konteksti ja selle õigusaktiga taotletavaid eesmärke, mille osa säte on. Samuti võib liidu õiguse sätte tõlgendamiseks olulist teavet sisaldada selle kujunemislugu. (
27
)
97.
Määruse nr 659/1999 artikli 20 lõike 2 teise lõigu muudetud redaktsiooni selle sätte kujunemisloo põhjal grammatiliselt, kontekstipõhiselt ja teleoloogiliselt tõlgendades olen jõudnud seisukohale, et selle eesmärk ei ole see, mida väidab apellant ehk anda kaebuse esitajale üldiselt menetlusõigus, et enne tema kaebuse rahuldamata jätmise otsuse tegemist teatataks talle komisjoni kavatsusest see otsus vastu võtta ning et ta saaks esitada selle kohta oma seisukohad. Minu arvates kuulub see säte kohaldamisele hoopis menetluse väga algses staadiumis ja selle eesmärk on see, et komisjon saaks kaebusi, mis ei vasta ilmselgelt (prima facie) riigiabi valdkonnas haldusmenetluse – seega isegi vaidlusaluste meetmete esialgse uurimise etapi – alustamiseks ette nähtud vormilistele ja sisulistele miinimumnõuetele, haldustõhususe huvides kiiresti menetleda.
98.
Nimelt ilmneb määruse nr 659/1999 artikli 20 lõike 2 teise lõigu sisust, et see puudutab kaht olukorda: esiteks juhtu, mil ei ole täidetud kaebuse esitamiseks kehtestatud vorminõuded ehk ei ole järgitud „kohustuslikku kaebuse vormi“, ja teiseks juhtu, mil kaebus küll vastab vorminõuetele, kuid mitte sisulistele miinimumnõuetele, kuna „huvitatud poole esitatud faktilised ja õiguslikud asjaolud ei võimalda prima facie kontrolli alusel piisavalt tõendada ebaseadusliku abi olemasolu või abi kuritarvitamist“.
99.
Selles sättes on mõlema olukorra (vormiliste või sisuliste miinimumnõuete täitmatajätmise) puhuks ette nähtud sama menetluskäik ja samad õiguslikud tagajärjed. Esiteks koheldakse neid kahte olukorda menetluslikult ühtmoodi, see tähendab, kaebuse esitajale antakse võimalus esitada oma seisukohad, et vormiline või sisuline puudus kõrvaldada, andes olulist teavet, mis võimaldaks hakata riigiabi analüüsima. Teiseks on kaebuse esitaja tegevusetusel või kaebuse esitamise vormiliste või sisuliste miinimumnõuete edasisel täitmatajätmisel see tagajärg, et komisjon võib lugeda kaebuse tagasivõetuks.
100.
Sellist kõnealuse sätte tõlgendust kinnitab ka selle teleoloogiline analüüs, kui võtta arvesse seda, kuidas kujunes sellesse sättesse määrusega nr 734/2013 tehtud muudatus. Nimelt nähtub komisjoni ettepanekust nõukogu määruse kehtestamiseks, mille tulemusel see määrus vastu võeti, (
28
) et muudatuse eesmärk oli esiteks kehtestada vorminõuded, mida tuleb komisjonile riigiabi kohta kaebusi esitades täita, ja teiseks võimaldada komisjonil kiiresti ja tõhusalt menetleda „arvukalt“ selliseid kaebusi, mille see institutsioon riigiabi valdkonnas saab ja mida ei ole „ajendanud esitama tegelikud konkurentsiprobleemid või mis ei ole piisavalt põhjendatud“ (
29
). Sellisest vaatenurgast annab kõnealune säte seega komisjonile võimaluse jätta teated, mis ei vasta vormilistele ja sisulistele miinimumnõuetele, tegeliku kaebusena arvestamata, kui ta on andnud nende koostajale võimaluse „kõrvaldada“ selle esitamise vormiliste või sisuliste miinimumnõuete täitmatajätmises seisnev puudus. Selliste teadete kohta ei ole komisjon seega kohustatud ametlikku otsust vastu võtma; neid käsitatakse tagasivõetud kaebustena ning registreeritakse vajaduse korral turuteabena, mida komisjon võib kasutada mõnes hilisemas etapis ex officio uurimise korraldamiseks. (
30
)
101.
Sellisele kõnealuse sätte tõlgendusele leiab kinnitust parimate tavade juhendi riigiabi kontrollimenetluste teostamiseks (2009. aasta redaktsioonis) (
31
) punkti 48 alapunktist b, millele Üldkohus minu arvates põhjendatult viitab vaidlustatud kohtuotsuse punktis 187 ning millele on viidatud ka määruse ettepanekus, millele on viidatud eelmises punktis. (
32
)
102.
Mis puutub kohtuotsustesse Athinaïki Techniki vs. komisjon ja NDSHT vs. komisjon, millele apellant viitab, siis piisab märkimisest, et neis on kõne all selle sätte redaktsioon, mis kehtis enne määrusega nr 734/2013 tehtud muudatust, ja seega ei saa neid minu arvates kasutada selle sätte muudetud redaktsiooni tõlgenduse ega eelmises punktis viidatud järelduse kahtluse alla seadmiseks.
103.
Eeltoodud kaalutlustest lähtudes ei saa seega nõustuda tõlgendusega, et määruse nr 659/1999 artikli 20 lõige 2 ja eriti selle teine lõik annab huvitatud pooltele menetlusõiguse, et komisjon teataks neile enne otsuse vastuvõtmist oma kavatsusest jätta nende kaebus rahuldamata, paludes neil selle kohta oma seisukohad esitada.
104.
Sellega seoses tasub lisaks meenutada, et väljakujunenud kohtupraktika kohaselt ei ole huvitatud pooltel riigiabimenetlustes tegelikku kaitseõigust ega õigust võistlevale menetlusele komisjoniga ning nende roll on vaid anda kogu teave, mida komisjon oma edaspidise tegevuse kavandamiseks vajab. (
33
)
105.
Kohtupraktika kohaselt on teistel huvitatud pooltel peale asjasse puutuva liikmesriigi riigiabi kontrollimenetluses piiratud menetlusõigused, mis ei hõlma sellist otsest võistlevat menetlust komisjoniga, nagu on ette nähtud liikmesriigile, vaid neil on üksnes õigus, et nad kaasataks komisjoni haldusmenetlusse ulatuses, mis vastab antud juhtumi asjaoludele. (
34
)
106.
Nagu on märgitud eespool punktis 20, on käesoleval juhul selge, et teine vaidlusalune otsus on otsus, mis tehti esialgse uurimise etapi tulemusel, ega ole vaidlust selle üle, et nagu nähtub muu hulgas lõpliku otsuse punktist 13, osales apellant aktiivselt selles menetluses, mille tulemusel tehti otsus, millega jäeti tema kaebus sisuliselt rahuldamata, ning seda ei loetud sugugi tagasivõetuks. Sellest järeldub minu arvates, et määruse nr 659/1999 artikli 20 lõike 2 teist lõiku ei saa apellandi olukorra suhtes kohaldada; seega ei saa ta tugineda asjaolule, et komisjon on seda sätet rikkunud, ega järelikult ka sellele, et Üldkohus on selles suhtes teinud vea.
107.
Eelnevast tulenevalt ei rikkunud Üldkohus minu hinnangul määruse nr 659/1999 artikli 20 lõike 2 kohaldamisel ühtegi õigusnormi ning järelikult tuleb neljas väide tagasi lükata.
D. Viies väide, et erapooletu läbivaatamise mõistet on valesti kohaldatud
1.
Poolte argumendid
108.
Viiendas väites kritiseerib apellant seda, et Üldkohus lükkas vaidlustatud kohtuotsuse punktides 209–212 tagasi tema väite, et tema kaebust ei vaadatud läbi erapooletult. Apellandi sõnul asus Üldkohus ekslikult ja põhjendamatult seisukohale, et riigiabimenetlustes võib analoogia alusel kohaldada konkurentsi valdkonna kohtupraktikat.
109.
Igal juhul rõhutab apellant, et isegi kui seda kohtupraktikat peaks saama kohaldada, viitas ta kaudsetele tõenditele, mis näitavad, et komisjon ei kavatsenud juhtumi uurimist jätkata ega hankida täpsemat või täiendavat teavet.
110.
Komisjon arvates tuleb apellatsioonkaebuse viies väide tagasi lükata.
2.
Hinnang
111.
Vaidlustatud kohtuotsuse punktides 207–213 lükkas Üldkohus tagasi apellandi argumendi, et tema kaebuse erapooletu läbivaatamise muutis komisjonil võimatuks komisjoni konkurentsivoliniku pressiesindaja avaldus, mille kohaselt järgisid Saksamaa ametiasutused tema juhiseid Nürburgringi vara müümise kohta ning et kõnealune vara müüdi kõige parema pakkumuse esitanud pakkujale õiguspärase pakkumismenetluse tulemusel ja turuhinnaga.
112.
Üldkohus lükkas selle väite sisuliselt tagasi, kohaldades analoogia alusel kohtupraktikat, milles on leitud, et konkurentsinormide rikkumise valdkonnas võib selline eeskirjade eiramine tuua kaasa liidu kohtule edasikaevatud otsuse tühistamise selles kohtus vaid juhul, kui on tõendatud, et ilma sellise eeskirjade eiramiseta oleks otsuse sisu olnud teistsugune. Üldkohus leidis, et apellant ei ole esitanud ühtegi otsest ega kaudset tõendit selle kohta, et kui vaidlusalust avaldust ei oleks tehtud, oleks lõplik otsus võinud olla teistsuguse sisuga.
113.
Apellant väidab esiteks, et seda konkurentsivaldkonnas välja kujunenud kohtupraktikat ei saa analoogia alusel riigiabi valdkonnas kohaldada. Selle kohta märgin siiski, et see kohtupraktika, mis puudutab komisjoni kavandatavate otsustega seotud teabe – ka olulise teabe – kogemata avalikustamise õiguslikke tagajärgi, on üldise ulatusega ning seega ei ole põhjust piirata selle kohaldamist üksnes konkurentsivaldkonnaga. (
35
)
114.
Pealegi on selles kohtupraktikas konkreetse juhu suhtes kohaldatud üldisemat kohtupraktikat, milles kehtib põhimõte, et menetlusnormi rikkumine toob otsuse täieliku või osalise tühistamise kaasa ainult siis, kui tõendatakse, et ilma sellise rikkumiseta oleks vaidlustatud otsus võinud olla teistsuguse sisuga; seda kohtupraktikat kohaldatakse kahtlemata ka riigiabi valdkonnas. (
36
)
115.
Teiseks, mis puutub asjaoludesse, mille kohta apellant väidab, et ta esitas need Üldkohtule kaudse tõendina selle kohta, et ilma väidetava rikkumiseta oleks teise vaidlusaluse otsuse sisu olnud teistsugune, ei tõenda need komisjoni väidetavat erapoolikust mitte kuidagi. Need asjaolud on nimelt apellandi advokaatide ja komisjoni talituste vaheline elektrooniline teabevahetus; nende talituste väidetav tegevusetus seoses teabega, mille apellant esitas 2014. ja 2015. aastal, seega pärast lõpliku otsuse vastuvõtmist; ning määruse nr 659/1999 artikli 20 lõikes 2 ette nähtud täiendavate märkuste esitamise võimaluse väidetav puudumine, mille väidetav õigusvastasus on neljanda väite raames juba ümber lükatud. (
37
)
116.
Sellistel kaudsetel tõenditel ei ole minu arvates mingit seost komisjoni väidetava erapoolikusega ning need ei tõenda, et ilma komisjoni konkurentsivoliniku pressiesindaja avalduseta, millele apellant viitab, oleks teise vaidlusaluse otsuse sisu olnud teistsugune. Mis puutub konkreetsemalt Üldkohtu hinnangusse eelviidatud elektroonilisele teabevahetusele, ei saa seda eespool punktis 35 viidatud kohtupraktika kohaselt apellatsiooniastmes kahtluse alla seada, tõstatamata tõendite moonutamise küsimust.
117.
Eeltoodust lähtudes tuleb viies väide minu hinnangul tagasi lükata.
E. Kuues väide, et teise vaidlusalune otsuse põhjendused on ebapiisavad
1.
Poolte argumendid
118.
Apellatsioonkaebuse kuuendas väites kritiseerib apellant vaidlustatud kohtuotsuse osa, (
38
) milles Üldkohus lükkas tagasi tema esimeses kohtuastmes esitatud väite, et teise vaidlusaluse otsuse põhjendused on puudulikud. Ta väidab, et Üldkohus rikkus ELTL artikli 296 lõike 2 kohaldamisel õigusnorme. Apellant väidab, et esimeses kohtuastmes esitas ta näiteid, mis tõendasid, et komisjon on neljal viisil oma kohustusi rikkunud: jätnud vastamata tema teatavatele olulistele etteheidetele; jätnud esitamata selged ja üheselt mõistetavad põhjendused; jätnud üksikasjalikumalt põhjendamata otsustuspraktikast kõrvalekaldumise, ning viimaks jätnud arvestamata asjakohase faktilise ja õigusliku raamistiku.
119.
Seoses esimeses kohtuastmes esitatud esimese etteheitega kritiseerib apellant eelkõige Üldkohtu arutluskäiku vaidlustatud kohtuotsuse punktis 179, mille kohaselt oli komisjonil esialgse uurimise etapi lühiduse tõttu aega piiratult. Nimelt oli komisjon apellandi väitel hakanud müügiprotsessi analüüsima juba 2012. aastal ehk juba ammu enne kaebuste esitamist. Üldkohus eiras ka põhilist apellandi esitatud kriitikat, nimelt seda, et komisjon jättis ise järeldused tegemata ja viitas üksnes teiste avaldustele.
120.
Kolme ülejäänud etteheidet ja seal esitatud argumente olevat Üldkohus täielikult eiranud.
121.
Komisjon väidab, et kuues väide tuleb tagasi lükata.
2.
Hinnang
122.
Väljakujunenud kohtupraktika kohaselt peavad liidu institutsioonide aktide põhjendused, mida nõutakse ELTL artiklis 296, olema kohandatud asjasse puutuva õigusakti laadiga ning neist peab selgelt ja üheselt mõistetavalt ilmnema õigusakti vastu võtnud institutsiooni arutluskäik nii, et huvitatud isikutel oleks võimalik mõista meetme võtmise põhjuseid ja pädev kohus saaks teha kontrolli. Põhjendamiskohustuse hindamisel tuleb arvesse võtta kõiki juhtumi asjaolusid, eelkõige akti sisu, esitatud väidete olemust ning selgituste saamise huvi, mis võib olla akti adressaatidel või teistel isikutel, keda akt otse ja isiklikult puudutab. Põhjendustes ei pea tingimata täpsustama kõiki asjakohaseid faktilisi ja õiguslikke asjaolusid, kuna selle hindamisel, kas akti põhjendused vastavad ELTL artikli 296 nõuetele, ei tule silmas pidada mitte ainult akti sõnastust, vaid ka konteksti ja kõiki asjaomast valdkonda reguleerivaid õigusnorme. (
39
)
123.
Mis puutub konkreetsemalt komisjoni otsusesse, milles ta tuvastab, et kaebuse esitaja teatatud väidetav riigiabi seda ei ole, ilmneb kohtupraktikast, et komisjon peab siiski kaebuse esitajale selgitama piisavalt põhjuseid, miks kaebuses esitatud õiguslikest ja faktilistest asjaoludest ei piisa riigiabi olemasolu tõendamiseks. Sellegipoolest ei pea komisjon võtma seisukohta asjaolude suhtes, mis on ilmselgelt asjasse puutumatud, sisutühjad või selgelt teisejärgulised. (
40
)
124.
See, et kaebaja väited ja komisjoni otsuse põhjendused peavad olema vastavuses, ei saa tähendada, et komisjon peaks ükshaaval tagasi lükkama kõik nende väidete põhjenduseks esitatud argumendid. Ta võib piirduda otsuse ülesehituse seisukohast väga oluliste faktiliste asjaolude ja õiguslike kaalutluste käsitlemisega. (
41
)
125.
Pealegi tuleb meeles pidada, et otsuste põhjendamise kohustus on oluline vorminõue, mida tuleb eristada põhjenduste sisulise põhjendatuse küsimusest, mis on seotud vaidlusaluse akti sisulise õiguspärasusega. Otsuse põhjendamine tähendab nimelt otsuse aluseks olevate põhjuste sõnaselget väljendamist. Kui need põhjused on ekslikud, siis mõjutab see otsuse sisulist õiguspärasust, mitte aga selle põhjenduste olemasolu, mis võib olla piisav ka valede põhjuste esitamise korral, mistõttu Üldkohtul ei pruugi olla võimatu teha kohtuliku kontrolli. (
42
)
126.
Apellatsioonkaebuse käesoleva väite raames ei ole apellant esiteks nõus Üldkohtu viidatud asjaoluga, et komisjonil tuli esialgse uurimise etapi lõpus otsus teha „lühikese ajavahemiku“ jooksul, kuna apellandi hinnangul oli komisjon hakanud kõnealust müügimenetlust analüüsima juba ammu enne kaebuste esitamist. (
43
) Selles suhtes nõustun siiski komisjoni seisukohaga, et see argument on nii või teisiti tulemusetu, kuna sellega kritiseeritakse kohtuotsuse punkti, mille Üldkohus lisas ad abundantiam. See argument ei sea aga iseenesest kahtluse alla Üldkohtu järeldust, mis ilmneb vaidlustatud kohtuotsuse punktidest 176 ja 178, nimelt et lõpliku otsuse punktides 266–281 esitatud ülevaatest piisab meetme võtmise põhjuste mõistmiseks ja et seega ei rikkunud komisjon oma põhjendamiskohustust, kui ta ei vastanud teatud etteheidetele, kuna ta leidis, et need ei ole otsuse ülesehituse seisukohast väga olulised.
127.
Teiseks väidab apellant, et Üldkohus eiras tema põhilist kriitikat, nimelt et komisjon jättis ise järeldused tegemata ning viitas üksnes teiste avaldustele. Lisaks asjaolule, et see argument esitati Euroopa Kohtus väga üldiselt ja abstraktselt, mis ei lase täpselt kindlaks teha, millist eksimust Üldkohtule ette heidetakse, märgin selle kohta, et nii või teisiti ei tähenda otsuse aluste põhjendamiseks kellegi teise avalduste esitamine üldiselt iseenesest seda, et põhjendused oleksid ebapiisavad või puudulikud. Järelikult on seegi argument lisaks tõenäolisele vastuvõetamatusele ka tulemusetu.
128.
Kolmandaks heidab apellant Üldkohtule ette, et viimane ei vastanud teatavatele etteheidetele, mille apellant esimeses kohtuastmes esitas.
129.
Selle kohta tuleb märkida, et osas, milles apellant soovib selle argumendiga väita, et vaidlustatud kohtuotsus on puudulikult põhjendatud, tuleb see minu arvates tagasi lükata. Nimelt nähtub vaidlustatud kohtuotsuse punktidest 175–180 selgelt ja üheselt mõistetavalt Üldkohtu arutluskäik, mille alusel ta apellandi väite tagasi lükkas: Üldkohus leidis, et lõpliku otsuse punktides 266–281 esitatud ülevaatest piisab meetme võtmise põhjuste mõistmiseks ning et komisjon on esitanud faktilised asjaolud ja õiguslikud kaalutlused, mis on teise vaidlusaluse otsuse ülesehituse seisukohast väga olulised.
130.
Seevastu osas, milles apellant soovib selle argumendiga väita, et Üldkohus rikkus ELTL artikli 296 lõiget 2, kui ta jättis arvesse võtmata, et lõplik otsus oli puudulikult põhjendatud, kuna komisjon oli ise jätnud arvesse võtmata asjaolud, mida nimetati esimeses kohtuastmes teise, kolmanda ja neljanda etteheite raames, saab selle argumendiga nõustuda vaid juhul, kui neid asjaolusid peaks peetama otsuse ülesehituse seisukohast väga olulisteks faktilisteks asjaoludeks või õiguslikeks kaalutlusteks. Sellisel juhul oleks komisjon pidanud eespool punktides 123 ja 124 viidatud kohtupraktika kohaselt neid arvesse võtma.
131.
Kuid esiteks ei selgita apellant kuidagi, miks peaks esimeses kohtuastmes teise, kolmanda ja neljanda etteheite raames esitatud asjaolusid pidama otsuse ülesehituse seisukohast väga olulisteks faktilisteks asjaoludeks või õiguslikeks kaalutlusteks, mida komisjon oleks tingimata pidanud arvesse võtma. Teiseks soovitakse neis etteheidetes esitatud argumentidega sisuliselt seada kahtluse alla põhjenduste sisulist põhjendatust, mis on seotud asjaomase otsuse sisulise õiguspärasusega, mitte põhjendamisnõude täidetust. Kuigi Üldkohus võib teatud tingimustel kvalifitseerida menetluspoole esitatud argumendid ümber muud apellatsioonkaebuse väidet kinnitavateks argumentideks, (
44
) ei ole ma veendunud, et kui apellant esitab põhjendamiskohustuse rikkumist puudutava väite kinnituseks argumente, saab Üldkohtule õigusnormide rikkumist süüks panna sellepärast, et ta jättis need argumendid ümber kvalifitseerimata argumentideks põhjenduste sisulise põhjendatuse kohta, mis – nagu võib näha eespool punktis 125 viidatud kohtupraktikast – on eraldi küsimus.
132.
Eeltoodust lähtudes ei saa minu hinnangul nõustuda ka kolmanda argumendiga, mis on kuuenda väite raames esitatud, ja järelikult tuleb see väide tervikuna tagasi lükata.
V. Ettepanek
133.
Kõigist eeltoodud kaalutlustest lähtudes teen Euroopa Kohtule ettepaneku:
–
nõustuda NeXovation, Inc. apellatsioonkaebuse teise väite teise, kolmanda ja neljanda osaga, ning
–
lükata apellatsioonkaebuse teise väite esimene osa ning kolmas, neljas, viies ja kuues väide tagasi.
(
1
)	Algkeel: itaalia.
(
2
)	ELT 2016, L 34, lk 1.
(
3
)	Vt vastavalt lõpliku otsuse artikkel 2 ja artikli 3 lõige 2.
(
4
)	Vt lõpliku otsuse artikli 1 viimane taane.
(
5
)	Vt vaidlustatud kohtuotsuse punkt 57.
(
6
)	Vt vaidlustatud kohtuotsuse punkt 75.
(
7
)	Vt vaidlustatud kohtuotsuse punktid 214 ja 216.
(
8
)	Nõukogu 22. märtsi 1999. aasta määrus (EÜ) nr 659/1999, millega kehtestatakse üksikasjalikud eeskirjad EÜ asutamislepingu artikli 93 kohaldamiseks (EÜT 1999, L 83, lk 1; ELT eriväljaanne 08/01, lk 339). See määrus on nüüd kehtetuks tunnistatud ja asendatud nõukogu 13. juuli 2015. aasta määrusega (EL) 2015/1589, millega kehtestatakse üksikasjalikud eeskirjad ELTL artikli 108 kohaldamiseks (ELT 2015, L 248, lk 9).
(
9
)	Vt vaidlustatud kohtuotsuse punkt 67.
(
10
)	Vt määruse nr 659/1999 artikli 4 lõige 2.
(
11
)	Vt selle kohta 24. mai 2011. aasta kohtuotsus komisjon vs. Kronoply ja Kronotex (C‑83/09 P, EU:C:2011:341, punkt 59) ja viimati 3. septembri 2020. aasta kohtuotsus Vereniging tot Behoud van Natuurmonumenten in Nederland jt vs. komisjon (C‑817/18 P, EU:C:2020:637, punkt 81 ja seal viidatud kohtupraktika).
(
12
)	Komisjoni teatis riigiabi mõiste kohta [ELTL] artikli 107 lõike 1 tähenduses (ELT 2016, C 262, lk 1).
(
13
)	Vt ex multis5. septembri 2019. aasta kohtuotsus Euroopa Liit vs. Guardian Europe (C‑447/17 P ja C‑479/17 P, EU:C:2019:672, punkt 137 ja seal viidatud kohtupraktika).
(
14
)	Vt selle kohta ex multis3. septembri 2020. aasta kohtuotsus Vereniging tot Behoud van Natuurmonumenten in Nederland jt vs. komisjon (C‑817/18 P, EU:C:2020:637, punkt 116).
(
15
)	Vt ex multis11. juuni 2015. aasta kohtuotsus EMA vs. komisjon (C‑100/14 P, EU:C:2015:382, ei avaldata, punkt 67 ja seal viidatud kohtupraktika) ja 26. mai 2016. aasta kohtuotsus Rose Vision vs. komisjon (C‑224/15 P, EU:C:2016:358, punkt 24).
(
16
)	Vt 11. mai 2017. aasta kohtuotsus Dyson vs. komisjon (C‑44/16 P, EU:C:2017:357, punkt 37 ja seal viidatud kohtupraktika) ning 16. novembri 2017. aasta kohtuotsus Ludwig-Bölkow-Systemtechnik vs. komisjon (C‑250/16 P, EU:C:2017:871, punkt 55).
(
17
)	Vt ex multis26. mai 2016. aasta kohtuotsus Rose Vision vs. komisjon (C‑224/15 P, EU:C:2016:358, punkt 26 ja seal viidatud kohtupraktika) ja viimati 11. juuni 2020. aasta kohtuotsus China Construction Bank vs. EUIPO (C‑115/19 P, EU:C:2020:469, punkt 67 ja seal viidatud kohtupraktika).
(
18
)	Vt 11. mai 2017. aasta kohtuotsus Dyson vs. komisjon (C‑44/16 P, EU:C:2017:357, punkt 37 ja seal viidatud kohtupraktika) ning 13. detsembri 2012. aasta kohtumäärus Alliance One International vs. komisjon (C‑593/11 P, ei avaldata, EU:C:2012:804, punkt 27).
(
19
)	Vt ex multis26. mai 2016. aasta kohtuotsus Rose Vision vs. komisjon (C‑224/15 P, EU:C:2016:358, punkt 25 ja seal viidatud kohtupraktika) ning 11. mai 2017. aasta kohtuotsus Dyson vs. komisjon (C‑44/16 P, EU:C:2017:357, punkt 38 ja seal viidatud kohtupraktika).
(
20
)	Vt selle kohta 6. novembri 2012. aasta kohtuotsus Éditions Odile Jacob vs. komisjon (C‑551/10 P, EU:C:2012:681, punkt 48 ja seal viidatud kohtupraktika).
(
21
)	Vt selle kohta ka kohtujurist Kokott’i ettepanek kohtuasjas Bayer CropScience ja Bayer vs. komisjon (C‑499/18 P, EU:C:2020:735, punkt 89).
(
22
)	Vt täpsemalt lõpliku otsuse punkti 275 alapunkt c.
(
23
)	Vt käesoleva ettepaneku punktides 35 ja 37 viidatud kohtupraktika.
(
24
)	Vt vaidlustatud kohtuotsuse punktid 185 ja 190.
(
25
)	Nõukogu 22. juuli 2013. aasta määrus (EL) nr 734/2013, millega muudetakse määrust nr 659/1999 (ELT 2013, L 204, lk 15).
(
26
)	Uues määruses (EL) 2015/1589, millega määrus nr 659/1999 on asendatud, nagu on märgitud eespool 8. joonealuses märkuses, on kõnealune säte sisuliselt muutmata kujul artikli 24 lõike 2 teises lõigus.
(
27
)	Vt muu hulgas viimati 11. novembri 2020. aasta kohtuotsus EUIPO vs. John Mills (C‑809/18 P, EU:C:2020:902, punkt 55 ja seal viidatud kohtupraktika).
(
28
)	Vt 5. detsembri 2012. aasta ettepanek: nõukogu määrus, millega muudetakse määrust (EÜ) nr 659/1999, millega kehtestatakse üksikasjalikud eeskirjad EÜ asutamislepingu artikli 93 kohaldamiseks, COM(2012) 725 (final).
(
29
)	Vt eelmises joonealuses märkuses viidatud määruse ettepaneku seletuskiri, jagu 2.1, lk 4.
(
30
)	Vt 28. joonealuses märkuses viidatud määruse ettepaneku seletuskiri, jagu 2.1, lk 5. Vt samamoodi ka parimate tavade juhendi riigiabi kontrollimenetluste teostamiseks 2018. aasta redaktsiooni (ELT 2018, C 253, lk 14) punktid 70 ja 72.
(
31
)	ELT 2009, C 136, lk 13. See juhend asendati eelmises joonealuses märkuses mainitud juhendi uue redaktsiooniga. Vt selle redaktsiooni punktid 70 ja 72.
(
32
)	Vt 28. joonealuses märkuses viidatud määruse ettepaneku seletuskiri, jagu 2.1, lk 4.
(
33
)	Vt 12. juuli 1973. aasta kohtutotsus komisjon vs. Saksamaa, 70/72, EU:C:1973:87, punkt 19; 2. aprilli 1998. aasta kohtuotsus komisjon vs. Sytraval ja Brink’s France, C‑367/95 P, EU:C:1998:154, punkt 59, ja 24. septembri 2002. aasta kohtuotsus Falck ja Acciaierie di Bolzano vs. komisjon, C‑74/00 P ja C‑75/00 P, EU:C:2002:524, punktid 80–83. Vt ka hiljutisem kohtujurist Tanchevi ettepanek kohtuasjas komisjon vs. Gmina Miasto Gdynia ja Port Lotniczy Gdynia Kosakowo (C‑56/18 P, EU:C:2019:569, punkt 24) ning samas kohtuasjas tehtud 11. märtsi 2020. aasta kohtuotsus komisjon vs. Gmina Miasto Gdynia ja Port Lotniczy Gdynia Kosakowo (C‑56/18 P, EU:C:2020:192, punktid 71 ja 74).
(
34
)	Vt 11. märtsi 2020. aasta kohtuotsus komisjon vs. Gmina Miasto Gdynia ja Port Lotniczy Gdynia Kosakowo (C‑56/18 P, EU:C:2020:192, punktid 71 ja 74) ning kohtujurist Tanchevi ettepanek kohtuasjas komisjon vs. Gmina Miasto Gdynia ja Port Lotniczy Gdynia Kosakowo (C‑56/18 P, EU:C:2019:569, punktid 26 ja 27 ning seal viidatud kohtupraktika).
(
35
)	Vt selle põhimõtte kohta ka 18. septembri 2003. aasta kohtuotsus Volkswagen vs. komisjon (C‑338/00 P, EU:C:2003:473 punktid 164 ja 165).
(
36
)	Vt muu hulgas viimati 11. märtsi 2020. aasta kohtuotsus komisjon vs. Gmina Miasto Gdynia ja Port Lotniczy Gdynia Kosakowo (C‑56/18 P, EU:C:2020:192, punkt 80).
(
37
)	Vt käesoleva ettepaneku punktid 92–107.
(
38
)	Vaidlustatud kohtuotsuse punktid 175–180.
(
39
)	Vt muu hulgas riigiabi valdkonnas 1. juuli 2008. aasta kohtuotsus Chronopost vs. UFEX jt (C‑341/06 P ja C‑342/06 P, EU:C:2008:375, punkt 88 ja seal viidatud kohtupraktika) ning viimati 4. juuni 2020. aasta kohtuotsus Ungari vs. komisjon (C‑456/18 P, EU:C:2020:421, punkt 57 ja seal viidatud kohtupraktika).
(
40
)	Vt muu hulgas riigiabi valdkonnas 1. juuli 2008. aasta kohtuotsus Chronopost vs. UFEX jt (C‑341/06 P ja C‑342/06 P, EU:C:2008:375, punkt 89 ja seal viidatud kohtupraktika).
(
41
)	Vt muu hulgas riigiabi valdkonnas 1. juuli 2008. aasta kohtuotsus Chronopost vs. UFEX jt (C‑341/06 P ja C‑342/06 P, EU:C:2008:375, punkt 96 ja seal viidatud kohtupraktika).
(
42
)	Vt 10. juuli 2008. aasta kohtuotsus Bertelsmann ja Sony Corporation of America vs. Impala (C‑413/06 P, EU:C:2008:392, punkt 181 ja seal viidatud kohtupraktika).
(
43
)	Apellant mainib vaidlustatud kohtuotsuse punkti 178, kuid tundub, et tema argumendis peetakse silmas pigem selle kohtuotsuse punkti 179.
(
44
)	Niisuguse ümberkvalifitseerimise võimaluse kohta vt 19. novembri 1998. aasta kohtuotsus parlament vs. Gaspari (C‑316/97 P, EU:C:1998:558, punkt 21) ja 1. juuli 2008. aasta kohtuotsus Chronopost vs. UFEX jt (C‑341/06 P ja C‑342/06 P, EU:C:2008:375, punkt 75).