62022CC0209
KOHTUJURISTI ETTEPANEK
PRIIT PIKAMÄE
esitatud 23. märtsil 2023 (
1
)
Kohtuasi C‑209/22
Kriminaalmenetlus,
menetluses osales:
Rayonna prokuratura Lovech, TO Lukovit
(eelotsusetaotlus, mille on esitanud Rayonen sad Lukovit (Lukoviti rajoonikohus, Bulgaaria))
Eelotsusetaotlus – Õigusalane koostöö kriminaalasjades – Õigus saada kriminaalmenetluses teavet – Direktiiv 2012/13/EL – Õigus kaitsjale kriminaalmenetluses – Direktiiv 2013/48/EL – Kohtueelne menetlus – Sunnimeede, milleks on kehaline läbivaatus ja asitõendite konfiskeerimine – Riigisisesed õigusnormid, mis ei reguleeri kahtlustatava staatust – Euroopa Liidu põhiõiguste harta artiklid 47 ja 48 – Kahtlustatavate ja süüdistatavate isikute kaitseõiguste tegelik kasutamine tõendite kogumise meetmete kohtuliku kontrolli ajal
I. Sissejuhatus
1.
Selles eelotsusetaotluses, mille on esitanud Rayonen sad Lukovit (Lukoviti rajoonikohus, Bulgaaria) ELTL artikli 267 alusel, palutakse tõlgendada Euroopa Parlamendi ja nõukogu 22. mai 2012. aasta direktiivi 2012/13/EL, milles käsitletakse õigust saada kriminaalmenetluses teavet (
2
), Euroopa Parlamendi ja nõukogu 22. oktoobri 2013. aasta direktiivi 2013/48/EL, mis käsitleb õigust kaitsjale kriminaalmenetluses ja Euroopa vahistamismäärusega seotud menetluses ning õigust lasta teavitada vabaduse võtmisest kolmandat isikut ja suhelda vabaduse võtmise ajal kolmandate isikute ja konsulaarasutustega (
3
), Euroopa Liidu põhiõiguste harta (edaspidi „harta“) artikleid 47 ja 48 ning seaduslikkuse ja tõhususe põhimõtet.
2.
Eelotsusetaotlus on esitanud kriminaalmenetluse raames, mida on alustatud AB vastu ebaseaduslike ainete valdamise tõttu. Eelotsusetaotluse esitanud kohtul on sisuliselt küsimus kaitse kohta, mis peaks – võttes arvesse direktiividega 2012/13 ja 2013/48 ette nähtud õigust saada teavet ja õigust kaitsjale – olema isikul, kellele tehakse kriminaalmenetluse kohtueelses etapis kehaline läbivaatus ja kellelt konfiskeeritakse tema valduses olevad esemed. Eelotsusetaotluse esitanud kohus küsib ka, missuguse ulatusega on tõendite kogumise sunnimeetmete kohtulik kontroll, mis tuleb liidu õiguse kohaselt tagada. Käesolev kohtuasi tõstatab seega tundlikke küsimusi, mis on seotud kahtlustatavate ja süüdistavate õiguste kaitsega kriminaalmenetluste raames ning mille kohta tuleb Euroopa Kohtul võtta seisukoht liidu õiguse ühetaolise kohaldamise ning põhiõiguste tõhusa kaitse tagamiseks vabadusel, turvalisusel ja õigusel rajanevas alas.
II. Õiguslik raamistik
A.
Liidu õigus
1. Direktiiv 2012/13
3.
Direktiivi 2012/13 artikli 2 „Reguleerimisala“ lõikes 1 on nähtud ette:
„Käesolevat direktiivi kohaldatakse hetkest, mil liikmesriigi pädevad asutused on isikule teatavaks teinud, et teda kahtlustatakse või süüdistatakse kuriteo toimepanekus, kuni menetluse lõpetamiseni, mille all mõistetakse lõpliku otsuse tegemist küsimuses, kas kahtlustatav või süüdistatav isik on kuriteo toime pannud, sealhulgas kohtuotsuse tegemine ja edasikaebamisotsus, kui see on asjakohane.“
4.
Selle direktiivi artiklis 3 „Õigus saada teavet õiguste kohta“ on sätestatud:
„1.   Liikmesriik tagab, et kahtlustatavat või süüdistatavat isikut teavitatakse viivitamata vähemalt järgmistest siseriikliku õiguse alusel kohaldatavatest menetlusõigustest, et neid õigusi oleks võimalik tõhusalt kasutada:
a)
õigus kasutada kaitsjat;
b)
õigus saada tasuta õigusnõustamist ja selle saamise tingimused;
c)
õigus saada artikli 6 kohaselt teavet süüdistuse kohta;
d)
õigus suulisele ja kirjalikule tõlkele;
e)
õigus vaikida.
2.   Liikmesriik tagab, et lõike 1 alusel esitatav teave antakse suuliselt või kirjalikult lihtsas ja arusaadavas keeles, võttes arvesse haavatavate isikute hulka kuuluvate kahtlustatavate või süüdistatavate isikute mis tahes erivajadusi.“
5.
Selle direktiivi artiklis 8 „Kontrollimine ja õiguskaitsevahendid“ on nähtud ette:
„1.   Liikmesriik tagab, et kui kahtlustatavat või süüdistatavat isikut teavitatakse artiklite 3–6 kohaselt, dokumenteeritakse see vastavalt asjaomase liikmesriigi õiguses sätestatud dokumenteerimiskorrale.
2.   Liikmesriik tagab, et kahtlustataval või süüdistataval isikul või tema kaitsjal on kooskõlas siseriiklikes õigusaktides sätestatud menetlusega vaidlustamisõigus, kui pädevad asutused ei anna või keelduvad andmast käesoleva direktiivi alusel teavet.“
2. Direktiiv 2013/48
6.
Direktiivi 2013/48 artikli 2 lõige 1 on sõnastatud järgmiselt:
„Käesolevat direktiivi kohaldatakse kriminaalmenetluses kahtlustatava või süüdistatava isiku suhtes alates sellest ajast, kui liikmesriigi pädevad asutused on sellele isikule ametliku teate saatmisega või muul moel teatavaks teinud, et teda kahtlustatakse või süüdistatakse kuriteo toimepanemises, olenemata sellest, kas talt on võetud vabadus. Direktiivi kohaldatakse kuni menetluse lõpetamiseni, mille all mõistetakse selle küsimuse lõplikku otsustamist, kas kahtlustatav või süüdistatav isik on süüteo toime pannud, sealhulgas asjakohasel juhul süüdimõistmist ja edasikaebuse lahendamist.“
7.
Selle direktiivi artiklis 3 on sätestatud:
„1.   Liikmesriigid tagavad, et kahtlustataval ja süüdistataval isikul on õigus kasutada kaitsjat nii pika aja jooksul ja sellisel viisil, mis annab asjaomasele isikule võimaluse kasutada oma kaitseõigust otstarbekalt ja tõhusalt.
2.   Kahtlustatavale või süüdistatavale isikule antakse põhjendamatu viivituseta võimalus kasutada kaitsjat. Igal juhul saab kahtlustatav või süüdistatav isik võimaluse kasutada kaitsjat alates järgmisest hetkest, olenevalt sellest, milline neist on varaseim:
a)
enne nende küsitlemist politseis või muus õiguskaitse- või õigusasutuses;
b)
siis, kui uurimis- või muud pädevad asutused teostavad uurimis- või muid tõendite kogumise toiminguid kooskõlas lõike 3 punktiga c;
c)
põhjendamatu viivituseta pärast vabaduse võtmise hetke;
d)
aegsasti enne seda, kui kahtlustatav või süüdistatav isik, kes on saanud kutse ilmuda kriminaalasjades pädeva kohtu ette, ilmub selle kohtu ette.
3.   Õigus kaitsjale hõlmab järgmist:
a)
liikmesriigid tagavad, et kahtlustataval või süüdistataval isikul on õigus suhelda ja kohtuda privaatselt teda esindava kaitsjaga, sealhulgas enne küsitlemist politseis või muus õiguskaitse- või õigusasutuses;
b)
liikmesriigid tagavad, et kahtlustataval või süüdistataval isikul on õigus sellele, et tema kaitsja viibib küsitlemise juures ja osaleb selles tõhusalt. Selline osalemine toimub kooskõlas siseriiklikus õiguses sätestatud menetlustega, tingimusel et need menetlused ei piira võimalust kasutada tõhusalt ja sisuliselt asjaomast õigust. […];
c)
liikmesriigid tagavad, et kahtlustataval või süüdistataval isikul on õigus vähemalt sellele, et tema kaitsja viibiks järgmiste uurimis- või tõendite kogumise toimingute juures, kui need toimingud on sätestatud siseriiklikes õigusaktides ja kui kahtlustatav või süüdistatav isik peab asjaomase toimingu juures olema või tal on lubatud seal olla:
i)
äratundmiseks esitamised;
ii)
vastastamised;
iii)
uurimiseksperimendid.
[…]
6.   Liikmesriigid võivad erandjuhtudel ja üksnes kohtueelses etapis teha lõikes 3 sätestatud õiguste kohaldamisest ajutise erandi sellises ulatuses, mis on juhtumi konkreetsetest asjaoludest tulenevalt põhjendatud ühe või enama järgmise mõjuva põhjusega:
[…]
b)
uurimisasutuste viivitamatu tegutsemine on hädavajalik selleks, et vältida märkimisväärse kahju tekitamist kriminaalmenetlusele.“
8.
Selle direktiivi artiklis 12 „Õiguskaitsevahendid“ on nähtud ette:
„1.   Liikmesriigid tagavad, et kahtlustataval või süüdistataval isikul oleks kriminaalmenetluses ja isikul, kelle üleandmist taotletakse, oleks Euroopa vahistamismäärusega seotud menetlustes tõhus siseriiklikus õiguses sätestatud õiguskaitsevahend, kui rikutakse nende käesolevast direktiivist tulenevaid õigusi.
2.   Ilma et see piiraks tõendite lubatavust käsitlevate siseriiklike eeskirjade ja süsteemide kohaldamist, tagavad liikmesriigid, et kriminaalmenetluse raames kahtlustatava või süüdistatava isiku antud selliste ütluste või tõendite hindamisel, mille saamisel rikuti tema õigust kaitsjale, või juhtudel, kui sellest õigusest erandi tegemine oli lubatud vastavalt artikli 3 lõikele 6, austatakse kaitseõigust ja menetluse õiglust.“
B.
Bulgaaria õigus
9.
Vastavalt kriminaalmenetluse seadustiku (Nakazatelno protsesualen kodeks, DV nr 86, 28.10.2005; edaspidi „NPK“), mis kehtib alates 29. aprillist 2006, artiklile 54 on süüdistatav isik, kelle suhtes viiakse selles seadustikus ette nähtud tingimustel ja sätete kohaselt läbi kriminaalmenetlust.
10.
Selle seadustiku artiklis 55 „Süüdistatava õigused“ on nähtud ette:
„(1)   Süüdistataval on järgmised õigused: teada, millise süüteo toimepanemises teda süüdistatakse ja milliste tõendite alusel; anda süüdistuse kohta ütlusi või ütluste andmisest keelduda; tutvuda toimiku materjalidega, sh eriuurimisvahendite abil saadud teabega; saada vajalikud väljavõtted; esitada tõendeid; osaleda kriminaalmenetluses; esitada taotlusi, märkusi ja vastuväiteid; esitada oma seisukoht viimasena; esitada kaebus toimingute peale, millega on rikutud tema õigusi ja õiguspäraseid huve, ning omada kaitsjat. Süüdistataval on õigus sellele, et tema kaitsja osaleb tema osavõttu nõudvates uurimistoimingutes ja muudes menetlustoimingutes, välja arvatud juhul, kui ta sellest sõnaselgelt loobub. […]
(2)   Süüdistataval on õigus saada üldist teavet, mis hõlbustab tal valida kaitsjat. Tal on õigus oma kaitsjaga vabalt suhelda ja temaga nelja silma all kohtuda, saada õigusnõustamist ja muud õigusabi, seda ka süüdistatava osavõtul toimuva ülekuulamise ja mis tahes muu menetlustoimingu eel ja ajal.
[…]“.
11.
Selle seadustiku artiklis 164 „Isiku läbivaatus“ on nähtud ette:
„(1)   Isiku läbivaatust võib kohtueelses menetluses ilma pädeva esimese astme kohtu korralduseta või selle esimese astme kohtu korralduseta, kelle tööpiirkonnas menetlustoiming läbi viiakse, teha järgmistel juhtudel:
1)
kinnipidamisel;
2)
kui on piisavalt alust arvata, et läbiotsimisel kohal viibivad isikud varjavad menetluses asjasse puutuvaid esemeid või dokumente.
(2)   Isiku läbivaatust teeb samasooline isik samast soost tunnistajate juuresolekul.
(3)   Protokoll tehtud menetlustoimingu kohta esitatakse kohtunikule kinnitamiseks viivitamatult, kuid mitte hiljem kui 24 tunni jooksul.“
12.
NPK artiklis 212 „Kohtueelne menetlus“ on nähtud ette:
„(1)   Kohtueelset menetlust alustatakse prokuratuuri korraldusega.
(2)   Vaatluse läbiviimisel, sealhulgas kehalisel läbivaatusel, läbiotsimisel, konfiskeerimisel ja tunnistajatelt ütluste võtmisel, loetakse kohtueelne menetlus alustatuks protokolli koostamisega esimese menetlustoimingu kohta, kui selle viivitamatu läbiviimine on ainus võimalus tõendite kogumiseks ja hoidmiseks, samuti juhul, kui tehakse isiku läbivaatus vastavalt artiklile 164.
(3)   Lõikes 2 nimetatud toimingu läbi viinud uurimisasutus teavitab prokuratuuri viivimatult, kuid mitte hiljem kui 24 tunni jooksul.“
13.
Selle seadustiku artiklis 219 „Menetlusele allutamine süüdistatavana ja korralduse esitamine“ on sätestatud:
„(1)   Kui kogutakse piisavalt tõendeid konkreetse isiku süü kohta süüteo toimepanemises ja ühtegi alust kriminaalmenetlust lõpetada ei esine, teavitab uurimisasutus prokuratuuri ja allutab isiku asjaomase korralduse tegemisega süüdistatavana menetlusele.
(2)   Uurimisasutus võib isiku süüdistatavana menetlusele allutada ka protokolli koostamisega esimese menetlustoimingu kohta, millest ta teavitab prokuratuuri.
(3)   Süüdistatavana menetlusele allutamise korralduses ja lõike 2 kohaselt menetlustoimingu kohta koostatud protokollis esitatakse järgmised andmed:
1)
väljaandmise kuupäev ja koht;
2)
väljaandev asutus;
3)
süüdistatavana menetlusele allutatava isiku täielik nimi, süütegu, mille toimepanemises teda süüdistatakse, ja selle õiguslik kvalifikatsioon;
4)
tõendid, millel menetlusele allutamine põhineb, kui see ei takista kohtueelset uurimist;
5)
vabadust võttev meede, kui selle võtmiseks on antud korraldus;
6)
isiku õigused vastavalt artiklile 55, sealhulgas õigus keelduda ütluste andmisest ja õigus valitud kaitsjale või määratud kaitsjale.
[…]
(8)   Menetlustoiminguid, milles osaleb süüdistatav, ei või uurimisasutus läbi viia enne lõikes 1–7 sätestatud kohustuste täitmist.“
III. Põhikohtuasja asjaolud, põhikohtuasja menetlus ja eelotsuse küsimused
14.
Põhikohtuasi Rayonen sad Lukovitis (Lukoviti rajoonikohus) puudutab Rayonna prokuratura Lovechi (Lovechi rajooniprokuratuur) prokuröri taotlust anda tagantjärele luba AB kehaliseks läbivaatuseks ja [asitõendite] konfiskeerimiseks.
15.
Lukoviti linna kolm politseiinspektorit pidasid 8. veebruaril 2022 kontrollimiseks kinni mootorsõiduki, mida juhtis IJ ning milles olid tema kaassõitjad AB ja KL. Enne kui sõiduki juhile tehti narkootilisi aineid tuvastav test, teatasid AB ja KL politseiinspektoritele, et nende valduses on narkootiline aine. Selle kohta tehti teade Lukoviti rajooni politseiametis valves olnud uurimisametnikule, kes koostas suulise kuriteoteate kohta protokolli.
16.
Et juhi narkootiliste ainete tarbimist tuvastav test andis positiivse tulemuse, viis üks politseiinspektor läbi sõiduki kontrolli. Lisaks tehti AB‑le kehaline läbivaatus ning selle kohta koostati „Protokoll isiku läbivaatuse ja [asitõendite] konfiskeerimise kohta kiireloomulistel juhtudel, mil kohus annab loa toimingute tegemiseks tagantjärele“. Selles protokollis märkis uurimist läbi viiv politseiametnik, et nimetatud läbivaatus tehti seetõttu, et kuriteoteade andis piisavalt alust eeldada ebaseaduslike esemete valdamist, ning kohtueelse menetluse raames, mida oli alustanud Rayonno upravlenye Lukovit (Lukoviti rajooni politseiamet, Bulgaaria).
17.
Läbivaatuse käigus leiti AB juurest narkootilist ainet. Uurimist läbi viiv politseiametnik teavitas seejärel 8. veebruaril 2022 Lovechi rajooniprokuratuuri prokuröri läbivaatuse tulemustest ja selle kohta kohtueelse menetluse alustamisest. Juba alustatud kohtueelses menetluses andis AB pärast läbivaatuse tegemist ja politseijaoskonnas kirjalikke ütlusi ja kinnitas, et tema juurest leitud ained on isiklikuks tarbimiseks mõeldud narkootilised ained.
18.
Prokurör esitas 9. veebruaril 2022 Rayonen sad Lukovitile (Lukoviti rajoonikohus) taotluse kinnitada protokoll AB kehalise läbivaatuse ja [asitõendite] konfiskeerimise kohta.
19.
Eelotsusetaotluse esitanud kohtul on kahtlusi, kas riigisiseses õiguses ette nähtud kohtulik kontroll tõendite kogumise sunnimeetmete üle kriminaalmenetluse kohtueelses etapis kujutab endast direktiivides 2012/13 ja 2013/48 ette nähtud kahtlustatavate ja süüdistatavate õiguste järgimise piisavat tagatist.
20.
Kõigepealt märgib see kohus konkreetselt, et riigisiseses õiguses ei ole selget sätet, mis määraks kindlaks kohtueelses menetluses tõendite kogumiseks rakendatavate sunnimeetmete kohtuliku kontrolli ulatuse, ning et selle liikmesriigi kohtute praktika kohaselt piirdub läbiotsimise, isiku läbivaatuse ja [asitõendite] konfiskeerimise kontroll nimetatud toimingute vormilise õiguspärasusega. Ta meenutab, et Euroopa Inimõiguste Kohus (edaspidi „EIK“) on Bulgaaria Vabariigi Roomas 4. novembril 1950 allkirjastatud Euroopa inimõiguste ja põhivabaduste kaitse konventsiooni (edaspidi „EIÕK“) artiklite 3 ja 8 rikkumise eest mitu korda hukka mõistnud.
21.
Seejärel kinnitab see kohus, et Bulgaaria õiguses ei ole mõistet „kahtlustatav“, vaid mõiste „süüdistatav“, mis omistatakse prokuratuuri või uurimisasutuse otsusega, ning et politseis ja prokuratuuris valitseb levinud tava lükata kohtueelse menetluse etapis edasi seda hetke, mil puudutatud isik muutub „süüdistatavaks“, sellega tegelikult vältida kohustust järgida kahtlustatavate kaitseõigusi.
22.
Lõpuks ilmneb nii õigusteooriast kui ka riigisisesest kohtupraktikast, et pädev kohus ei või isegi juhul, kui ta on veendunud, et asjaomase isiku kaitseõigusi on rikutud, isiku süüdistatavana menetlusele allutamist kontrollida, kuna sellega rikutaks prokuratuurile põhiseadusega antud süüdistuse esitamise pädevust. Niisugusel juhul saab kohus, kes kohtueelses menetluses võetud sunnimeetmeid kontrollib, ainult menetlustoiminguga nõustuda, kui see on tehtud kiireloomulises olukorras, isegi kui see tähendab kaitseõiguste rikkumist.
23.
Eelotsusetaotluse esitanud kohus märgib, et ehkki riigisiseses õiguses ei ole mõiste „kahtlustatav“ määratletud, võiks NPK artikli 219 lõige 2 põhimõtteliselt anda kaitseõiguseid isikutele, kelle süü kindlakstegemiseks puuduvad küll piisavad tõendid, kuid kes tulenevalt menetlustoimingute tegemise vajadusest saaksid menetlusõiguslikult „süüdistatava“ staatuse ja seega õiguse kasutada direktiivide 2012/13 ja 2013/48 nõuetele vastavaid NPK artiklis 55 sätestatud õigusi. See menetlusnorm ei ole siiski selge ning seda kohaldatakse mitmeti mõistetavalt ja vastuoluliselt või ei kohaldata üldse.
24.
Eelotsusetaotluse esitanud kohtul ei ole aga kahtlust, et käsitletaval juhul on AB isik, „keda süüdistatakse kuriteos“ EIÕK tähenduses niisugusena, nagu seda on tõlgendatud EIK praktikas, olenemata riigisisestest õiguslikest lahendustest. Seetõttu leiab eelotsusetaotluse esitanud kohus, et kehtivate riigisiseste õigusaktide kohaselt tekivad kaitseõigused alles alates ajast, mil isik ametlikult „süüdistatavana“ menetlusele allutatakse, kusjuures menetlusele allutamine on uurimisasutuse kaalutlusotsus, mis tehakse prokuröri järelevalve all. Eelotsusetaotluse esitanud kohus arvab, et õigustest teavitamata jätmine ja kaitsjast ilmajätmine kriminaalmenetluse selles kõige varasemas staadiumis kujutab endast menetlusnormide rikkumist, mida ei saa heastada ja mis võib kahjustada edasise kriminaalmenetluse käigus toimuva kohtuliku arutamise õiglust ja nõuetekohasust tervikuna.
25.
Selles olukorras otsustas Rayonen sad Lukovit (Lukoviti rajoonikohus, Bulgaaria) menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmised eelotsuse küsimused:
„1.
Kas olukord, kus narkootiliste ainete valdamise alusel alustatud kriminaalmenetluses füüsilise isiku suhtes, kellega seoses on politseil narkootiliste ainete valdamise kahtlus, on rakendatud isiku läbivaatuses ja [asitõendite] konfiskeerimises seisnevad sunnimeetmed, kuulub [direktiivide 2012/13 ja 2013/48] kohaldamisalasse?
2.
Juhul kui esimesele küsimusele vastatakse jaatavalt, siis milline staatus on sellisel isikul [nende] direktiivide tähenduses, kui riigisisene õigus ei näe ette „kahtlustatava“ staatust ja isikut ei ole ametliku teadaandega „süüdistatavana“ menetlusele allutatud, ja kas sellisele isikule tuleb anda õigus saada teavet ja õigus kaitsjale?
3.
Kas seaduslikkuse põhimõttega ja meelevaldsuse keelu põhimõttega on kooskõlas selline riigisisene õigusnorm nagu [NPK] artikli 219 lõige 2, mis näeb ette, et uurimisasutus võib isiku süüdistatavana menetlusele allutada ka protokolli koostamisega esimese tema suhtes tehtud menetlustoimingu kohta, kui riigisisene õigus ei näe ette „kahtlustatava“ staatust ja riigisisese õiguse kohaselt tekivad kaitseõigused alles alates ajast, mil isik ametlikult „süüdistatavana“ menetlusele allutatakse, kusjuures menetlusele allutamine on uurimisasutuse kaalutlusotsus, ning kas selline riigisisene menetlus mõjutab direktiivi [2013/48] artikli 3 lõike 3 punktis b sätestatud õiguse kaitsjale tõhusat kasutamist ja olemust?
4.
Kas liidu õiguse soovitava toime põhimõttega on kooskõlas riigisisene tava, mille kohaselt ei saa kohtueelses menetluses tõendite kogumiseks rakendatud sunnimeetmete, sealhulgas isiku läbivaatuse ja [asitõendite] konfiskeerimise kohtulikul kontrollimisel kontrollida, kas tegemist on kahtlustatavatele ja süüdistatavatele […] harta artiklitega 47 ja 48, direktiiviga [2013/48] ja direktiiviga [2012/13] tagatud põhiõiguste piisavalt selge rikkumisega?
5.
Kas õigusriigi põhimõttega on kooskõlas riigisisesed õigusnormid ja riigisisene kohtupraktika, mille kohaselt ei ole kohtul õigust kontrollida isiku allutamist menetlusele süüdistatavana, kuigi just ja üksnes sellest vormilisest aktist sõltub, kas füüsilisele isikule tuleb tagada kaitseõigused, kui tema suhtes on kohtueelse uurimise eesmärgil rakendatud sunnimeetmeid?“
IV. Menetlus Euroopa Kohtus
26.
Eelotsusetaotlus, mis kannab 18. märtsi 2022. aasta kuupäeva, saabus Euroopa Kohtu kantseleisse samal päeval.
27.
Ungari ja Madalmaade valitsus ning Euroopa Komisjon esitasid kirjalikke seisukohti Euroopa Liidu Kohtu põhikirja artiklis 23 ette nähtud tähtaja jooksul.
28.
Euroopa Kohus otsustas 17. jaanuari 2023. aasta üldkoosolekul jätta kohtuistungi korraldamata.
V. Õiguslik analüüs
A.
Sissejuhatavad märkused
29.
ELTL artikli 67 kohaselt moodustab liit „vabadusel, turvalisusel ja õigusel rajaneva ala, kus austatakse põhiõigusi ning liikmesriikide erinevaid õigussüsteeme ja ‑traditsioone“. Et kohtuotsuste ja kohtu muude otsuste vastastikust tunnustamist peetakse liidus tsiviil‑ ja kriminaalasjades tehtava õigusalase koostöö nurgakiviks, on ilmne, et see eeldab vastastikust usaldust vastavate kohtusüsteemide vastu. Kriminaalasjades tehtud kohtuotsuste vastastikune tunnustamine saab olla tõhus üksnes usalduslikus õhkkonnas, kus mitte ainult kohtud, vaid ka kõik kriminaalmenetluses osalejad peavad teiste liikmesriikide kohtute otsuseid samaväärseks enda omadega. Kriminaalõigusnormide, sh kaitset ja menetluslikke õigusi käsitlevate õigusaktide ühtlustamine on seega üks eelistatuim vahend, mida kasutatakse vastastikuse tunnustamise tugevdamiseks ja pädevate asutuste vahelise koostöö hõlbustamiseks (
4
).
30.
Direktiivid 2012/13 ja 2013/48 asetuvad niisuguste õigusloomemeetmete ritta, mille eesmärk on just kehtestada ühised minimaalnõuded menetluslike õiguste alal. Direktiiv 2012/13 sisaldab sätteid, mida tuleb kohaldada niisuguste isikute teavitamise valdkonnas, keda kahtlustatakse või süüdistatakse kriminaalkorras karistatavas teos, samas kui direktiiviga 2013/48 on kehtestatud sätted, mis käsitlevad õigust kaitsjale kriminaalmenetlustes. Need õigused, milles väljendub õigus õiglasele ja nõuetekohasele kohtulikule arutamisele kriminaalvaldkonnas, on sätestatud harta artiklites 47 ja 48 ning EIÕK artiklis 6, mis annab neile liidu õiguskorras konstitutsioonilise staatuse.
31.
Bulgaaria Vabariik on kohustatud nagu kõik teised liikmesriigid võtma need direktiivid oma riigisisesesse õiguskorda üle. Seejuures on oluline märkida, et kuigi komisjon on juhtinud tähelepanu asjaolule, et hiljuti algatati Bulgaaria Vabariigi suhtes sellega seoses rikkumismenetlus, peab Euroopa Kohtu roll käesolevas eelotsusemenetluses ikkagi piirduma asjasse puutuvate liidu õigusnormide tõlgendamisega vastavalt pädevusele, mille annab talle ELTL artikkel 267. Mõistagi ei takista see liikmesriigi kohtul teha vajalikud järeldused tõlgendusest, millega riigisiseses õiguses sätestatu võib olla vastuolus, et tunnistada liidu õiguse esimust.
32.
Kaks esimest eelotsuse küsimust puudutavad eespool viidatud direktiivide 2012/13 ja 2013/48 kohaldatavust põhikohtuasja asjaolude suhtes. Seevastu kolm ülejäänud eelotsuse küsimust käsitlevad sisuliselt kehtivate Bulgaaria õigusnormide vastavust liidu õigusele, sest neid Bulgaaria õigusnorme iseloomustavad mõned eripärad, mida eelotsusetaotluse esitanud kohus on kirjeldanud. Et teine ja viies küsimus teema poolest osaliselt kattuvad, käsitlen neid oma analüüsis koos. Lõpuks märgin, et neljandat küsimust analüüsin enne kolmandat küsimust sel põhjusel, et sellega seoses on tarvis tõlgendada direktiive 2012/13 ja 2013/48 harta artiklitest 47 ja 48 lähtudes.
B.
Esimene eelotsuse küsimus
1. Kriteeriumid, mis tingivad direktiivide 2012/13 ja 2013/48 kohaldamise
33.
Oma esimese küsimusega küsib eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt, kas faktilised olukorrad, milles kriminaalkorras karistatavas teos kahtlustatu suhtes võeti uurimise käigus sunnimeede, eelkõige kehaline läbivaatus ja/või asitõendite konfiskeerimine, kuuluvad direktiivi 2012/13 ja direktiivi 2013/48 kohaldamisalasse. Sellele küsimusele vastamiseks on vaja teha kõigepealt kindlaks nende direktiivide kohaldamisala.
34.
Nagu tagapool näeme, tuleb asjasse puutuvate õigusnormide tõlgendamise teel kõigepealt välja selgitada, millises kriminaalmenetluse etapis tuleb asjaomasele isikule anda nende direktiividega tagatud menetluslikud õigused. Nende meetmete liik, millele asjaomane isik on kriminaalmenetluse raames allutatud, kujutab endast ka kaudset tõendit, mis võimaldab teha kindlaks, kas need direktiivid on kohaldatavad.
35.
Mis puudutab direktiivi 2012/13 kohaldamisala, siis selle artikli 2 lõikes 1 on sätestatud, et seda direktiivi kohaldatakse kahtlustatavate või süüdistavate suhtes kriminaalmenetluste raames „hetkest, mil liikmesriigi pädevad asutused on isikule teatavaks teinud, et teda kahtlustatakse või süüdistatakse kuriteo toimepanekus, kuni menetluse lõpetamiseni, mille all mõistetakse lõpliku otsuse tegemist küsimuses, kas kahtlustatav või süüdistatav isik on kuriteo toime pannud, sealhulgas kohtuotsuse tegemine ja edasikaebamisotsus, kui see on asjakohane“ (
5
).
36.
Nagu ilmneb direktiivi 2012/13 põhjendusest 19, on kahtlustatavate ja süüdistatavate õigus teabele oma õiguste kohta mõeldud selleks, et tagada kriminaalmenetluse õiglus, sest see võimaldab kaitseõigusi tõesti kasutada alates menetluse algusest. Seepärast on selles põhjenduses täpsustatud, et „teavet [tuleks] anda õigel ajal menetluse käigus ja hiljemalt enne seda, kui politsei või muu pädev asutus kahtlustatavat või süüdistatavat isikut esimest korda ametlikult küsitleb“ (
6
).
37.
Ka direktiivi 2013/48 artikli 2 lõikes 1 on sätestatud, et seda kohaldatakse „alates sellest ajast, kui liikmesriigi pädevad asutused on [kahtlustatavale või süüdistatavale] ametliku teate saatmisega või muul moel teatavaks teinud, et teda kahtlustatakse või süüdistatakse kuriteo toimepanemises, olenemata sellest, kas talt on võetud vabadus“ (
7
). Lisaks on direktiivi 2013/48 põhjendustes 12 ja 19 täpsustatud, et menetluse õigluse tagamiseks peaksid liikmesriigid kahtlustatavale või süüdistatavale isikule tagama õiguse kasutada kaitsjat „põhjendamatu viivituseta“ (
8
).
38.
Nagu Euroopa Kohus on juba otsustanud, on direktiivide 2012/13 ja 2013/48 vastavad kohaldamisalad kummagi artiklis 2 kindlaks määratud peaaegu samamoodi. (
9
) Tuleb siiski märkida, et viimane nendest kahest direktiivist, nimelt direktiiv 2013/48, sisaldab täiendavat täpsustust, et teabe võib anda „ametliku teate saatmisega või muul moel“. Seda selgitust, mis muudab need direktiivid tõhusamaks, võib minu meelest pidada üle kantavaks ka direktiivile 2012/13.
39.
Eespool viidatud sätete ja asjasse puutuvate põhjenduste tõlgendamisel ilmneb seega, et direktiive 2012/13 ja 2013/48 kohaldatakse alates hetkest, mil täidetud on kaks tingimust: esiteks kahtlustatakse või süüdistatakse asjaomast isikut de facto, et ta on pannud toime kriminaalkorras karistatava teo; teiseks on pädevad asutused teinud talle ametliku teate saatmisega või muul moel teatavaks, et ta on kahtlustatav või süüdistatav. Selgitan neid kahte kriteeriumi üksikasjalikult enne, kui neid põhikohtuasja asjaolude suhtes kohaldan.
40.
Kuigi selleks, et neid direktiive kohaldataks tõhusalt kõikide võimalike asjaolude suhtes, ei ole soovitav kehtestada selle teate vormi suhtes liiga kõrgeid nõudeid, tundub mulle vajalik, et kahtlustuses asjaomase isiku suhtes ei oleks mingit kahtlust. Niisugune nõue on oluline mitte ainult selleks, et kaitsta asjaomast isikut iga mitmeti mõistetava õigusliku olukorra eest, vaid ka võttes arvesse asjaolu, et pädevatel asutustel on teatav hulk kohustusi, mis rikkumise korral võivad kujutada endast menetlusnormide rikkumisi, mis võivad muuta nende asutuste otsused õigusvastaseks. Niisuguse stsenaariumi vältimiseks peaksid pädevad asutused veenduma, et asjaomane isik on teadlik igast kahtlustusest tema suhtes.
41.
Vastav teave tuleb edastada „õigel ajal“ või igal juhul „hiljemalt enne seda, kui“ politsei kahtlustatavat või süüdistatavat isikut kriminaalmenetluse raames esimest korda ametlikult küsitleb. Asjaolu, et direktiivides 2012/13 ja 2013/48 peetakse silmas ajavahemikku, mitte täpset hetke„menetluse käigus“, nagu vihjab direktiivi 2012/13 põhjendus 19, võimaldab järeldada, et kuigi asutustel on teatav kaalutlusruum selle hetke valimisel, mil nad asjaomast isikut teavitavad, ei saa selle teabe andmisega viivitada liiga kaua, mis takistaks asjaomasel isikul kasutamast oma kaitseõigusi. Eelnevast tuleneb, et selleks, et õiguste edastamine oleks tõhus, peab see kindlasti toimuma menetluse varases staadiumis. (
10
)
42.
Selles küsimuses tuleb täpsustada, et Euroopa Kohus on teadlik õiguste edastamise olulisusest eriti tundlikel asjaoludel, eelkõige juhul, kui mängus on asjaomase isiku vabadus, sest ta on otsustanud, et „kuriteo toimepanemises kahtlustatavat isikut tuleb teavitada tema õigustest niipea, kui talle esitatavad kahtlustused õigustavad seda, et pädevad asutused piiravad muudel kui kiireloomulistel juhtudel tema vabadust sunnimeetmetega“ (
11
).
43.
Hetke kohta, mil asjaomast isikut tuleb hiljemalt teavitada, tuleb pealegi märkida, et – nagu ilmneb direktiivi 2013/48 põhjendusest 20 – „[k]äesoleva direktiivi kohaldamisel ei hõlma küsitlemine eelküsitlemist politseis või muus õiguskaitseasutuses, mille eesmärk on […] teha kindlaks, kas tuleks alustada uurimist, näiteks liikluskontrolli käigus või regulaarsete juhuslike kontrollimiste käigus, kui kahtlustatav või süüdistatav isik on veel tuvastamata“ (
12
).
2. Kindlaks tehtud kriteeriumide kohaldamine põhikohtuasja asjaolude suhtes
44.
Kui neid kahte kriteeriumi kohaldada põhikohtuasja asjaolude suhtes, on esimesele küsimusele vastamisel määrava tähtsusega see, kas hetkel, mil kehaline läbivaatus või asitõendite konfiskeerimine toimus, kahtlustati AB‑d juba de facto ja kas talle tehti see sunnimeetmete võtmisel teatavaks. Faktiliste asjaolude kirjeldusest eelotsusetaotluses ilmneb, et AB süüstas ennast ise enne kehalist läbivaatust ja asitõendite konfiskeerimist, andes teada, et tema valduses on narkootilisi aineid. Tema ülestunnistus pandi protokolli kirja suulise kuriteoteatena. Selle põhjal paluti AB‑l tema valduses olevad narkootilised ained üle anda.
45.
Nendest faktilistest asjaoludest võib järeldada, et AB‑d kahtlustati kriminaalkorras karistatava teo toimepanemises. Nende konkreetsete menetluslike meetmete kasutamine näitab üheselt mõistetavalt, et AB‑d käsitati „kahtlustatavana“. Tundub, et AB pidi seda teadma, seda enam, et tema ülestunnistuse vahetu tagajärg oli tema kehaline läbivaatus ja asitõendite konfiskeerimine. Kaks tingimust, mis peavad olema direktiivide 2012/13 ja 2013/48 kohaldamiseks täidetud ning mida on mainitud käesoleva ettepaneku punktis 39, näivad mulle seega täidetud, sest AB teatas politseile, et tema valduses on narkootilisi aineid.
3. Asjaolud, mis direktiivide 2012/13 ja 2013/48 kohaldatavust ei mõjuta
46.
Ammendavuse huvides pean vajalikuks esitada lühidalt põhjused, miks asjaolu, et politsei ei „teinud“ AB‑le ametlikult „teatavaks“ seda, et tema suhtes on alustatud kriminaalmenetlust, ega tema staatust selles menetluses, ei avaldanud minu meelest mingit mõju nende direktiivide 2012/13 ja 2013/48 kohaldatavusele käsitletaval juhul.
47.
Esiteks tuleb märkida, et Euroopa Kohtu praktikast (
13
) ilmneb, et „on piisav, et liikmesriigi pädevad asutused isikut teavitavad, olenemata teavitamise viisist“, ning et „[t]ähtsust ei ole […] viisil, kuidas see teave isikuni jõuab“. See direktiivi 2013/48 käsitlev kohtupraktika, mis on ülekantav ka direktiivile 2012/13, kinnitab tõlgendust, mille kohaselt ei saa niisuguse teatamise vormile kehtestada liiga kõrgeid nõudeid.
48.
Teiseks ei jäta põhikohtuasja konkreetsed asjaolud, st asjaolu, et AB ilmutas ise initsiatiivi, teatades politseile, et tema valduses on narkootilisi aineid, mingit kahtlust, kas niisugust kriminaalmenetlust alustati. Nagu ma eespool juba mainisin, oli AB ilmselt sellest teadlik, sest ülestunnistuse tagajärg oli kehaline läbivaatus ja asitõendite konfiskeerimine politsei poolt. Niisuguses olukorras pidi ta olema mõistlikult valmis, et teda käsitatakse alates sellest hetkest „kahtlustatavana“. Järelikult tuleb nõnda tehtavaid toiminguid pidada samaväärseks „teatavaks tegemisega“ direktiivide 2012/13 ja 2013/48 artikli 2 lõike 1 tähenduses.
49.
Kolmandaks arvan, et nende direktiivide kohaldamisel ei ole tähtsust sellel, et liikmesriigi õigus ei tunne ametlikult mõistet „kahtlustatav“, nagu see on nähtavasti Bulgaaria õiguse puhul. Selles küsimuses tuleb märkida, et tegemist on liidu õiguse autonoomse mõistega, mis õigusliku kriteeriumina avab direktiivide 2012/13 ja 2013/48 kohaldamisala ning mida tuleb seega tõlgendada kõikides liikmesriikides ühetaoliselt. Selles kontekstis pean vajalikuks meenutada, et riigisisene õigus tuleb viia kooskõlla liidusisese õigusliku raamistikuga, mitte vastupidi. Et liikmesriigid on kohustatud oma vastavatesse riigisisestesse õiguskordadesse nõuetekohaselt üle võtma nii need direktiivid kui ka nendega seotud konkreetsed mõisted, ei saa nad tugineda oma õigusaktide puudujääkidele või võimalikele lünkadele, et end oma kohustustest vabastada.
4. Vastus esimesele eelotsuse küsimusele
50.
Eelnevate kaalutluste põhjal tuleb esimesele eelotsuse küsimusele vastata, et faktilised olukorrad, milles niisugused sunnimeetmed nagu kehaline läbivaatus ja/või asitõendite konfiskeerimine võeti uurimise raames, mida viidi läbi isiku suhtes, keda kahtlustatakse kriminaalkorras karistatavas teos, kuuluvad direktiivide 2012/13 ja 2013/48 kohaldamisalasse.
C.
Teine ja viies eelotsuse küsimus
1. Keeld kasutada meelevaldselt piiravaid praktikaid, mis võivad takistada „kahtlustatava“ staatusega seotud menetluslike õiguste tõhusat kasutamist
51.
Oma teise ja viienda küsimusega soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt teada, missugune staatus direktiivide 2012/13 ja 2013/48 tähenduses on isikul, kui riigisisene õigus ei tunnusta „kahtlustatava“ staatust ja isikut ei ole ametliku teate kui „vormilise“ aktiga „süüdistatavaks“ tunnistatud. Eelotsusetaotluse esitanud kohus küsib ka, kas sellel isikul peab olema õigus teabele ja õigus kaitsjale. Kuigi vastuse sellele küsimusele võib tuletada eelnevatest kaalutlustest, pean siiski vajalikuks analüüsida teatavaid õiguslikke aspekte selguse huvides põhjalikumalt.
52.
Nagu esimese küsimuse käsitlemisel selgitatud, on isiku menetluslik staatus eelotsusetaotluses kirjeldatud asjaoludel „kahtlustatav“ direktiivide 2012/13 ja 2013/48 tähenduses. Et tegemist on liidu õiguse autonoomse mõistega, on asjaomasel isikul see menetluslik staatus seetõttu, et need direktiivid on käsitletaval juhul kohaldatavad, hoolimata sellest, et teda ei ole tunnistatud ametliku teatega „süüdistatavaks“, nagu näevad ette kehtivad riigisisesed õigusaktid. Piisab, kui asjaomast isikut kahtlustatakse de facto, et ta on toime pannud kriminaalkorras karistatava teo, ilma et need kahtlused oleks tarvis vormistada konkreetses dokumendis või teates.
53.
Vastupidine tõlgendus, mille kohaselt peaks direktiividega 2012/13 ja 2013/48 tagatud õiguste kasutamine sõltuma täielikult sellest, kas ametiasutused on andnud „vormilise“ akti, oleks meelevaldselt piirav ega tagaks nende direktiividega ette nähtud õiguste tõhusat kasutamist. Valitseks märkimisväärne oht, et asjaomane isik süüstab ennast tema õiguste eiramise tõttu sel põhjusel, et ta ei ole saanud mingit teadet liikmesriigi asutustelt. Niisugune tulemus seaks kahtlemata kahtluse alla õiglase menetluse põhimõtted kriminaalõiguse valdkonnas. Pean aga vajalikuks rõhutada, et kuna liikmesriigi pädevad asutused ei saa tugineda oma õigusaktide puudujääkidele või võimalikele lünkadele, et vabastada end liidu õigusest tulenevatest kohustustest, on nad kohustatud tagama nende direktiividega tagatud menetluslike õiguste täieliku kasutamise.
54.
Nagu tuleneb esimese küsimuse analüüsist, peab õigustest teavitamine tingimata toimuma menetluse varases etapis (
14
), kusjuures Euroopa Kohus on täpsustanud, et see teavitamine peab toimuma „niipea, kui [asjaomasele isikule] esitatavad kahtlustused õigustavad seda, et pädevad asutused piiravad muudel kui kiireloomulistel juhtudel tema vabadust sunnimeetmetega“. (
15
) Asjaomase isiku tõhusa kaitse huvides lisaksin, et seda nõuet ei tule kohaldada mitte üksnes siis, kui asjaomase isiku suhtes võetakse niisugused kõige rangemad sunnimeetmed nagu kinnipidamine või ajutine vabaduse võtmine, vaid ka siis, kui kahtlustused tema suhtes õigustavad muid sunnimeetmeid, mis kujutavad endast olulist põhiõiguste riivet.
55.
Nendel põhjustel leian, et direktiiviga 2012/13 oleks olnud kooskõlas lähenemine, mis seisneb AB viivitamatus teavitamises tema õigustest, kui politsei otsustas teha kehalise läbivaatuse ja konfiskeerida tema valduses olevad narkootilised ained reaktsioonina tema ülestunnistusele. On ilmne, et AB suhtes võidi alates hetkest, mil ta ennast politsei juuresolekul süüstas, võtta kõik meetmed, mis on kriminaalmenetlustes pädevate asutuste käsutuses. Pealegi on tarvis seejuures rõhutada, et ehkki AB võis tema suhtes võetud sunnimeetmete tõttu kaudselt järeldada, et temast on saanud „kahtlustatav“, ei saa see asjaolu asendada tema täielikku teavitamist tema menetluslikest õigustest.
56.
Konkreetselt õiguse kohta kaitsjale tuleb märkida, et direktiivi 2013/48 artikli 3 lõigetes 1 ja 2 on ette nähtud, et kahtlustataval ja süüdistataval isikul on õigus kasutada kaitsjat „nii pika aja jooksul ja sellisel viisil, mis annab asjaomasele isikule võimaluse kasutada oma kaitseõigust otstarbekalt ja tõhusalt“, või vastavalt „põhjendamatu viivituseta“ ning igal juhul „enne nende küsitlemist politseis või muus õiguskaitse- või õigusasutuses“ (kohtujuristi kursiiv). Kuigi politsei esialgseid küsimusi „liikluskontrolli“ või „regulaarsete juhuslike kontrollimiste“ käigus ei saa – nagu ma käesoleva ettepaneku punktis 43 märkisin – pidada „küsitlemiseks“ direktiivi 2013/48 artikli 3 lõike 2 punkti a tähenduses, võimaldab eelotsusetaotluse esitanud kohtu antud teave järeldada, et AB‑d küsitleti igal juhul uurimise hilisemas etapis. Konkreetsemalt ilmneb eelotsusetaotlusest, et „[j]uba alustatud kohtueelses menetluses, kell üks ja täpselt määratlemata kohas (arvatavasti politseijaoskonnas) võttis [asjaga tegelev politseiinspektor] pärast kehalist läbivaatust AB‑lt vastavalt siseministeeriumi seadusele kirjalikke ütlusi“. Arvan seega, et AB‑l oleks hiljemalt menetluse selles etapis pidanud olema võimalus kasutada kaitsjat.
2. Vastus teisele ja viiendale eelotsuse küsimusele
57.
Eelnevate kaalutluste põhjal teen ettepaneku vastata teisele ja viiendale eelotsuse küsimusele, et mõiste „kahtlustatav“ direktiivide 2012/13 ja 2013/48 tähenduses on liidu õiguse autonoomne mõiste. Isikul, keda kahtlustatakse de facto kriminaalkorras karistatava teo toimepanemises, on „kahtlustatava“ staatus nende direktiivide tähenduses, isegi kui riigisisene õigus seda menetluslikku staatust ei tunne ega taga kahtlustatavale õigusi, mis tal peavad olema. Nende direktiividega on vastuolus riigisisesed õigusaktid ja riigisisene praktika, mille kohaselt tekivad kaitseõigused alles hetkest, mil asjaomane isik tunnistatakse ametlikult „süüdistatavaks“, kusjuures see toiming on riigisiseses õiguses ette nähtud menetluslike õiguste ja tagatiste kohaldamise eeltingimus, millega austatakse täielikult uurimisasutuse kaalutlusõigust, ning viimane ei ole kohustatud tegema de facto kahtlustatavale kahtlustusi tema suhtes teatavaks võimalikult kiiresti.
D.
Neljas eelotsuse küsimus
1. Kas õigus tegelikule piiratud kohtulikule kontrollile on kooskõlas vorminõuete järgimisega?
58.
Oma neljanda eelotsuse küsimusega – mida minu meelest tuleb käsitleda enne kolmandat küsimust – küsib eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt, kas direktiive 2012/13 ja 2013/48 ning harta artikleid 47 ja 48 tuleb tõlgendada nii, et nendega on vastuolus riigisisene kohtupraktika, mille kohaselt ei saa kohus menetluses, milles ta annab kriminaaluurimise huvides tõendite kogumise sunnimeetmeteks loa tagantjärele, analüüsida seda, kas on rikutud kahtlustatavate ja süüdistatavate põhiõigusi, mis on tagatud nende direktiivide ja artiklitega.
59.
Eelotsusetaotluse esitanud kohus täpsustab selles küsimuses, et kuigi vastavalt NPK artikli 164 lõikele 3 peab isiku läbivaatust protokolli alusel kriminaalmenetluse kohtueelse menetluse etapis kontrollima tagantjärele kohus, puudutab see kontroll asjakohase riigisisese kohtupraktika kohaselt ainult vorminõudeid, millest nimetatud meetme ja sellest tingitud asitõendite konfiskeerimise õiguspärasus sõltub, ning see ei võimalda pädeval kohtul analüüsida direktiividega 2013/48 ja 2012/13 tagatud õiguste järgimist.
60.
Selle küsimuse käsitlemisel tuleb kohe alguses meenutada, et harta artikli 47 järgi on igaühel, kelle liidu õigusega tagatud õigusi või vabadusi rikutakse, selles artiklis kehtestatud tingimuste kohaselt õigus tõhusale õiguskaitsevahendile kohtus. Vastavalt harta artikli 48 lõikele 2 on iga süüdistatava õigus kaitsele tagatud. Ei ole võimalik vaielda, et need sätted on käsitletaval juhul kohaldatavad, sest põhikohtuasi puudutab olukorda, kus Bulgaaria ametiasutused kohaldavad liidu õigust harta artikli 51 tähenduses. Et kõnesolevate Bulgaaria õigusaktide eesmärk on kohaldada direktiive 2013/48 ja 2012/13, mis tagavad kahtlustatava ja/või süüdistatava õiguse teabele ja õiguse kaitsjale kriminaalmenetluste raames, kuuluvad need harta kohaldamisalasse. Nagu Euroopa Kohus on mitu korda märkinud, rajanevad need kaks direktiivi õigustel, mis on sätestatud eelkõige harta artiklites 47 ja 48 ning mille eesmärk on nende õiguste edendamine (
16
).
61.
Direktiivi 2012/13 tõlgenduse kohta tuleb märkida, et selle artikli 8 lõikes 2 on nõutud, et „kahtlustataval või süüdistataval isikul või tema kaitsjal on kooskõlas siseriiklikes õigusaktides sätestatud menetlusega vaidlustamisõigus, kui pädevad asutused ei anna või keelduvad andmast käesoleva direktiivi alusel teavet“ (kohtujuristi kursiiv). Euroopa Kohtu praktika kohaselt on nii, et arvestades harta artiklis 47 kaitstud õiguse tõhusale õiguskaitsevahendile tähtsust ning direktiivi 2012/13 artikli 8 lõike 2 selget, tingimusteta ja täpset sõnastust, siis viimasena nimetatud sättega on vastuolus igasugune liikmesriigi meede, mis takistab tõhusa õiguskaitsevahendi kasutamist selle direktiiviga kaitstud õiguste rikkumise korral. (
17
) Euroopa Kohus on otsustanud, et sama tõlgendus kehtib ka direktiivi 2013/48 artikli 12 suhtes, mille järgi tuleb tagada, et „kahtlustataval või süüdistataval isikul oleks kriminaalmenetluses […] tõhus siseriiklikus õiguses sätestatud õiguskaitsevahend, kui rikutakse nende käesolevast direktiivist tulenevaid õigusi“ (
18
).
62.
Järelikult kohustavad need kaks direktiivi liikmesriike nägema ette tõhusa kohtuliku kaitse nendes sätestatud õiguste rikkumise korral, et tagada menetluse õiglus ja kaitseõiguste tegelik kasutamine. Et see on nii, tuleb rõhutada, et direktiivi 2012/13 artikli 8 lõike 2 ja direktiivi 2013/48 artikli 12 lõike 1 kohaselt on õigus vaidlustada nende õiguste võimalikud rikkumised antud kooskõlas „siseriiklikes õigusaktides sätestatud menetlusega“ ja „siseriikliku õigusega“. Nende sätetega ei ole seega kindlaks määratud ei nende õiguste rikkumistest teadaandmise korda ega hetke kriminaalmenetluses, mil seda saab teha, jättes liikmesriikidele teatava kaalutlusruumi konkreetsete õiguskaitsevahendite kindlaksmääramisel.
63.
Direktiivide 2012/13 ja 2013/48 sätete niisugust tõlgendust kinnitavad nende vastavad põhjendused. Näiteks direktiivi 2012/13 põhjenduses 36 on märgitud, et õigusega vaidlustada asjaolu, et pädevad asutused ei anna või keelduvad andmast teavet või avaldamast teatavaid asja materjale vastavalt sellele direktiivile „ei kaasne liikmesriikidele kohustust näha ette konkreetne apellatsioonimenetlus, eraldi mehhanism või kaebuste menetlemise kord“ (kohtujuristi kursiiv). Direktiivi 2013/48 põhjendus 50 ütleb sama, kui selles on sisuliselt märgitud, et liikmesriikide kohustus tagada, et austatakse kaitseõigusi ja menetluse õiglust, ei tohiks piirata tõendite lubatavust puudutavate riigisiseste eeskirjade või süsteemide kohaldamist ega „takistada liikmesriikidel kasutamast süsteemi, kus kõik olemasolevad tõendid võidakse saada kohtus või kohtuniku ees enne selliste tõendite lubatavuse eraldi või eelnevat hindamist“ (kohtujuristi kursiiv). Eelnevast tuleneb, et liikmesriikide menetlusautonoomia põhimõtet kohaldatakse ilma, et see piiraks liidu õigusega kehtestatud piiride järgimist.
2. Liikmesriikide menetlusautonoomia piiramine võrdväärsuse ja tõhususe põhimõttega
64.
Vastavalt Euroopa Kohtu väljakujunenud praktikale tuleb vastava valdkonna erinormide puudumise korral pädevad kohtud määrata ja isikutele liidu õigusest tulenevate õiguste rakendamise kord menetlusautonoomia põhimõtte alusel sätestada liikmesriikide õiguskordades. ELL artikli 4 lõikes 3 sätestatud lojaalse koostöö põhimõttest tuleneb aga, et menetlusnormid, mis on kehtestatud kohtuasjade läbivaatamiseks, mille eesmärk on tagada isikutele liidu õigusest tulenevate õiguste kaitse, ei tohi olla vähem soodsad kui sarnaste riigisiseste õiguskaitsevahendite puhul (võrdväärsuse põhimõte) ja need ei tohi muuta liidu õiguskorraga antud õiguste kasutamist praktiliselt võimatuks ega ülemäära keeruliseks (tõhususe põhimõte). Võrdväärsuse ja tõhususe nõuded väljendavad liikmesriikide üldist kohustust tagada isikutele liidu õigusest tulenevate õiguste, sh kaitseõiguse kohtulik kaitse. (
19
)
65.
Vajadus võtta arvesse liikmesriikide menetlusautonoomia põhimõtet on seletatav asjaoluga, et direktiivid 2012/13 ja 2013/48 on võetud vastu ELTL artikli 82 lõike 2 alusel, mis võimaldab ainult kehtestada miinimumeeskirjad, mis käsitlevad „isikute õigusi“ kriminaalmenetluses. Selle lähenemisega soovis seadusandja hõlbustada vastastikuse tunnustamise põhimõtte kohaldamist, millele ma käesolevas ettepanekus olen viidanud. (
20
) Ei tohi siiski unustada, et kuna need direktiivid aitavad kaasa kriminaalmenetluste minimaalsele ühtlustamisele vabadusel, turvalisusel ja õigusel rajanevas alas, ei saa neid pidada täielikeks ja ammendavateks õigusaktideks. Järelikult jätavad need – nagu on täpsustatud direktiivi 2012/13 põhjenduses 40 ja direktiivi 2013/48 põhjenduses 54 – liikmesriikidele võimaluse laiendada nendes sätestatud õigusi, et tagada kõrgem kaitstuse tase ka nendel juhtudel, mida nendes ei ole otseselt reguleeritud, kusjuures kaitstuse tase ei tohiks mingil juhul langeda allapoole nõuetest, mis on sätestatud EIÕKs, nagu seda on tõlgendanud EIK oma praktikas (
21
).
66.
Mis puudutab võrdväärsuse põhimõtet, siis miski Euroopa Kohtu käsutuses olevas toimikus ei näita, et seda põhimõtet oleks rikutud asjaomases riigisiseses kohtupraktikas, mille kohaselt puudutab kohtulik kontroll menetluses, milles kohus annab tagantjärele loa kriminaalmenetluse tarbeks tõendite kogumise sunnimeetmeteks, ainult vorminõudeid, millest nende meetmete õiguspärasus sõltub, ega võimalda pädeval kohtu analüüsida direktiividega 2012/13 ja 2013/48 tagatud õiguste järgimist. See kohtupraktika kaldub olema kohaldatav olenemata sellest, kas sunnimeede võeti, eirates individuaalset õigust, mis on antud riigisiseste või liidu õigusnormidega.
67.
Eelotsusetaotluse esitanud kohus avaldab aga kahtlust, kas see riigisisene praktika on kooskõlas tõhususe põhimõttega. Viidates EIK praktikale, meenutab ta, et kahtlustatava kohtuvälised ülestunnistused nii, et juures ei viibi kaitsjat, võivad selles varases etapis kaasa tuua menetluse õigluse rikkumise, millega rikutakse EIÕK artikli 6 lõikeid 1 ja 3. Eelotsusetaotluse esitanud kohtu sõnul on Bulgaaria kohtute praktikas ühtselt keeldutud tunnustamast tõenditena teavet, mille on esitanud isikud, kes on küll tegelikult kahtlustatavad, kuid kellelt on võetud ütlused „tunnistajatena“ nende endi tegude kohta. Eelotsusetaotluse esitanud kohus kahtleb siiski, kas see menetluslik sanktsioon tõendusliku väärtuse põhjal võib olla piisav tagatis, et järgitaks füüsiliste isikute kaitseõigusi, mis on nähtud ette hartas ja mida on üksikasjalikult käsitletud direktiivides 2012/13 ja 2013/48.
68.
Eespool mainitud tõhususe põhimõtte kohta tuleb kohe meenutada, et liidu õigus ei kohusta liikmesriike kehtestama muid õiguskaitsevahendeid kui need, mis on sätestatud riigisiseses õiguses, välja arvatud juhul, kui vastava liikmesriigi õiguskorra ülesehitusest nähtub, et ei ole ühtegi õiguskaitsevahendit, mis võimaldaks kas või kõrvalnõude alusel tagada õigussubjektidele liidu õigusest tulenevad õigused, või kui õigussubjektide ainus võimalus kohtusse pöördumiseks oleks õigusrikkumise toimepanek. (
22
)
69.
Euroopa Kohtu praktikast ilmneb, et tuleb analüüsida iga juhtumit, mille puhul kerkib küsimus, kas mõni riigisisene menetlusnorm muudab liidu õiguskorraga eraõiguslikele isikutele antud õiguste kasutamise võimatuks või ülemäära keeruliseks, arvestades selle normi kohta menetluses tervikuna, menetluse kulgu ning selle eripära erinevates liikmesriigi kohtutes. Selleks tuleb vajaduse korral arvesse võtta põhimõtteid, mis on liikmesriigi kohtusüsteemi aluseks, näiteks kaitseõiguste tagamist, õiguskindluse põhimõtet ja menetluse nõuetekohast kulgemist. (
23
)
70.
Selle kohtupraktika kohaselt ei ole tõhususe põhimõtte järgimise hindamisel vaja analüüsida mitte kõiki liikmesriigis olemasolevaid õiguskaitsevahendeid, vaid tuleb kontekstipõhiselt analüüsida sätet, millega väidetavalt rikutakse seda põhimõtet, mis võib tähendada, et analüüsida tuleb teisi menetlusnorme, mis on kohaldatavad niisuguse õiguskaitsevahendi raames, mille tõhususe suhtes on kahtlusi, või selliseid õiguskaitsevahendeid, millel on viimasega sama eesmärk (
24
). Euroopa Kohus leiab, et tehtavad kohtuotsused on seega ainult üksikjuhtumite eraldi hindamise tulemus – kusjuures need hinnangud on antud, võttes arvesse iga juhtumi faktilisi ja õiguslikke asjaolusid – ning neid ei saa automaatselt üle võtta muudesse valdkondadesse kui need, mille raames need on tehtud (
25
).
3. Bulgaaria kohtute kohtuliku kontrolli tunnused
71.
Käsitletava juhtumi analüüsi puhul tundub ilmnevat nii direktiivi 2012/13 artikli 8 lõike 2 ja direktiivi 2013/48 artikli 12 lõike 1 sõnastusest kui ka eesmärkidest ning eespool viidatud põhjendustes esitatud täpsustustest, et liidu õigusega ei ole vastuolus see, kui liikmesriik piirab tõendite kogumise sunnimeetmete kohtulikku kontrolli nende vormilise õiguspärasusega, kui hiljem saab asja sisuliselt arutav kohus kriminaalmenetluses kontrollida, kas tagati asjaomase isiku õigused, mis tulenevad nendest direktiividest, tõlgendatuna põhiõigustest lähtudes. Eelotsusetaotluses on oletatud, et nii on see just Bulgaaria õiguses. Nagu on märgitud käesoleva ettepaneku punktis 67, keelduvad Bulgaaria kohtud tunnustamast tõenditena teavet, mis on kogutud kriminaalmenetluse raames kahtlustatavate menetluslikke õigusi rikkudes.
72.
Teiste sõnadega võimaldab Bulgaaria kohtute praegune praktika välistada teabe ja tõendid, mis on saadud liidu õiguses, käsitletaval juhul direktiivi 2012/13 artiklis 3, mis käsitleb kahtlustatava teavitamist tema õigustest, ja direktiivi 2013/48 artiklis 3, mis käsitleb õigust kaitsjale, sätestatud nõudeid rikkudes. Võimalikud kriminaalmenetluse raames tuvastatud rikkumised ei jää seega heastamata. (
26
) Vastupidi, näib, et igal kahtlustataval on võimalus tugineda oma õiguste rikkumisele kriminaalmenetluse raames. Seega on süsteemil, mis tundub olevat Bulgaaria õiguskorras valitud, sarnasusi teistes liikmesriikides välja arendatud süsteemidega, olgu need siis ette nähtud kirjapandud õiguses (konstitutsiooniõigus/kriminaalõigusnormid) või tavaõiguses. Muide, ei ole haruldane, et nende süsteemide läte on just riigisiseste kohtute praktikas. Niisiis ei ole Bulgaaria menetlusnormid niisugusena, nagu pädevad kohtud on neid tõlgendanud, sellised, et kahtlustataval on praktiliselt võimatu või liiga raske kasutada oma õigust vaidlustada riigisiseste menetluste kohaselt eespool nimetatud menetluslike õiguste rikkumist. Kuigi eelotsusetaotluse esitanud kohus avaldab teatavat kahtlust, eelkõige küsimuses, kas Bulgaaria õiguses ette nähtud süsteemid suudavad kaitsta kahtlustatava õigusi, ei sisalda eelotsusetaotlus piisavat teavet, mis seda seisukohta kinnitaks.
73.
Tuleb ka tõdeda, et eelotsusetaotluse esitanud kohus ei näita, milliseid meetmeid saaks võtta või arendada õigusloomes või kohtupraktikas, et tugevdada kahtlustatava menetluslike õiguste kaitset kriminaalmenetluse raames. Et Bulgaaria valitsus ei ole käesolevas kohtuasjas menetlusse astunud, võib Euroopa Kohus lähtuda üksnes teabest, mille on andnud eelotsusetaotluse esitanud kohus. Seetõttu olen arvamusel, et igal juhul ei ole Euroopa Kohtu ülesanne teha pädevatele asutustele võimalike reformide ettepanekuid, eriti arvestades seda, kui mitmekesised on süsteemid ja õiguskaitsevahendid, mida eri liikmesriikides kasutatakse, et tagada direktiivide 2012/13 ja 2013/48 ülevõtmine. Euroopa Kohtu roll käesolevas kohtuasjas peab pigem piirduma sellega, et ta analüüsib küsimust, kas õiguse tõhusale õiguskaitsevahendile kasutamine on muudetud praktiliselt võimatuks või liiga raskeks. Olemasoleva teabe põhjal tuleb sellele küsimusele vastata eitavalt.
74.
Mulle näib, et analüüs, lähtudes harta artiklitest 47 ja 48, millele eelotsusetaotluse esitanud kohus viitab, ei saa seda järeldust muuta. Konkreetselt harta artikli 47 kohta, mis tagab õiguse tõhusale kohtulikule kaitsele, tuleb meenutada, et liidu õigus ei kohusta liikmesriike põhimõtteliselt kehtestama oma kohtutes õigussubjektidele liidu õigusest tulenevate õiguste kaitsmiseks muid õiguskaitsevahendeid kui need, mis on sätestatud riigisiseses õiguses. Teisiti on siiski juhul, kui vastava liikmesriigi õiguskorra ülesehitusest nähtub, et ei ole ühtegi õiguskaitsevahendit, mis võimaldaks kas või täiendava taotluse põhjal tagada õigussubjektidele liidu õigusest tulenevad õigused, või kui õigussubjektide ainus võimalus kohtusse pöördumiseks oleks õigusrikkumise toimepanek. (
27
) Nagu eelotsusetaotluse esitanud kohus aga isegi tunnistab, ei ole see käsitletaval juhul nii.
75.
Eelnevates punktides esitatud põhjustel kaldun järeldama, et Bulgaaria õigusnormid kriminaalmenetluse alal niisugusena, nagu liikmesriigi kohtud on neid tõlgendanud, ei tekita tõhususe põhimõtte seisukohast kahtlust. Selle põhimõttega ei ole vastuolus kohtulik analüüs, mis puudutab ainult niisuguse sunnimeetme nagu kehaline läbivaatus vorminõudeid, ilma et kontrollitaks õigusi, mis tulenevad direktiividest 2012/13 ja 2013/48, tõlgendatuna põhiõigustest lähtudes, tingimusel et asja sisuliselt arutav kohus saab nende järgimist kriminaalmenetluse raames kontrollida, kui teeb otsuse AB süü küsimuses. Vajalikud kontrollimised peab siiski tegema eelotsusetaotluse esitanud kohus, kes tunneb otseselt kohaldatavaid menetlusnorme, ning tegema nendest vajalikud järeldused, et tagada liidu õiguse tõhusus.
76.
Selles kontekstis tuleb meenutada, et Euroopa Kohtu väljakujunenud praktikast tuleneb, et juhul, kui direktiivi sätted on nende sätete sisu silmas pidades tingimusteta ja piisavalt täpsed, võivad eraõiguslikud isikud tugineda neile liikmesriigi kohtus vaidluses riigi vastu nii juhul, kui riik on jätnud direktiivi riigisisesesse õigusesse ettenähtud tähtajal üle võtmata, kui ka juhul, kui direktiiv on üle võetud ebakorrektselt (
28
). Euroopa Kohus on oma praktikas otsustanud, et direktiivi 2012/13 artikli 8 lõige 2 ja direktiivi 2013/48 artikkel 12 ning harta artikkel 47 on selged tingimusteta ja täpsed õigusnormid. (
29
) Seega on neil vahetu õigusmõju. Sellest järeldub, et isikud, kes on Bulgaaria õiguse kohaselt de facto kahtlustatavad nagu AB põhikohtuasjas, peavad saama otse kasutada õiguskaitsevahendeid, mis on ette nähtud direktiivi 2012/13 artikli 8 lõikes 2 ja direktiivi 2013/48 artiklis 12, tõlgendatuna koostoimes harta artiklitega 47 ja 48.
4. Neljas eelotsuse küsimus
77.
Eelnevat arvestades teen ettepaneku vastata neljandale eelotsuse küsimusele, et liidu õiguse ja eelkõige tõhususe põhimõttega ei ole vastuolus see, kui liikmesriik piirab tõendite kogumise sunnimeetmete kohtulikku kontrolli nende vormilise õiguspärasusega, kui hiljem saab asja sisuliselt arutav kohus kriminaalmenetluses kontrollida, kas tagati asjaomase isiku õigused, mis tulenevad direktiividest 2012/13 ja 2013/48, tõlgendatuna koostoimes harta artiklitega 47 ja 48.
E.
Kolmas eelotsuse küsimus
1. Ettepanek küsimus ümber sõnastada
78.
Oma kolmanda eelotsuse küsimusega soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt teada, kas seaduslikkuse ja võimu meelevaldse kasutamise keelu põhimõtet ning direktiivi 2013/48 ja konkreetsemalt selle artikli 3 lõike 3 punkti b tuleb tõlgendada nii, et nendega on vastuolus riigisisesed õigusnormid, mille kohaselt on üksnes isikutel, kes on ametlikult „süüdistatavaks“ tunnistatud, sellest direktiivist tulenevad õigused, samas kui hetk, mil ta selleks tunnistatakse, sõltub uurimisasutuse hinnangust.
79.
Mulle tundub, et vastus sellele küsimusele tuleneb selgelt eelnevate küsimuste analüüsist. Nagu ma käesolevas ettepanekus juba märkisin, (
30
) oleks tõlgendus, mille kohaselt peaks direktiividega 2012/13 ja 2013/48 tagatud õiguste kasutamine sõltuma täielikult sellest, kas liikmesriigi asutused on andnud „vormilise“ akti, meelevaldselt kitsendav ega tagaks nende direktiividega ette nähtud õiguste tegelikku kasutamist. See, kui nimetatud õiguse tegelik kasutamine seatakse sõltuvusse üksnes pädevate asutuste suvast, tundub olevat vastuolus direktiivi 2013/48 artikli 3 lõikes 2 sätestatud nõudega, et asjaomasele isikule antakse võimalus kasutada kaitsjat „põhjendamatu viivituseta“ (
31
).
80.
Ehkki kolmas küsimus võib eelnevaid kaalutlusi arvestades esmapilgul tunduda ülearune, tuleb meenutada, et Euroopa Kohus peab oma vastuses tingimata arvesse võtma põhikohtuasja konkreetseid asjaolusid, st asjaolu, et põhikohtuasi puudutab kohtu tagantjärele luba AB kehaliseks läbivaatuseks ja tema juurest leitud narkootiliste ainete konfiskeerimiseks. Tagapool analüüsin kolmandat küsimust neid asjaolusid arvesse võttes. Sellest vaatevinklist tundub eelotsusetaotluse esitanud kohtu küsimuse eesmärk olevat pigem teha kindlaks, kas direktiivi 2013/48 artiklit 3 tuleb tõlgendada nii, et sellega on vastuolus riigisisesed õigusnormid, mis võimaldavad kehalist läbivaatust ja ebaseaduslike esemete konfiskeerimist ilma, et asjaomasel isikul oleks olnud õigust kaitsjale.
81.
Kui Euroopa Kohus peaks tõlgendama kolmandat küsimust nii, nagu välja pakutud, tuleb kohe juhtida tähelepanu asjaolule, et direktiivi 2013/48 artikli 3 lõikega 2 on kehtestatud ranged nõuded, sest selles on ette nähtud, et kahtlustatavale või süüdistatavale isikule antakse „põhjendamatu viivituseta“ võimalus kasutada kaitsjat ning „igal juhul“alates ühest
selle lõike punkides a–d loetletud hetkest, olenevalt sellest, milline neist on varaseim. Et kehalist läbivaatust ja ebaseaduslike esemete konfiskeerimist kui niisuguseid selles õigusnormis nimetatud hetkede hulgas ei ole, tuleks õiguse kaitsjale rikkumine põhimõtteliselt välistada, v.a juhul, kui käsitletava juhtumi asjaolud vastavad nendest konkreetsetest hetkedest ühe või mitme kriteeriumidele – mida peab kontrollima eelotsusetaotluse esitanud kohus. Eelotsusetaotluse esitanud kohut võivad selle sätte kohaldamisel aidata järgmised kaalutlused.
2. Kahtlustatava õigus kaitsjale enne tema küsitlemist politseis
82.
Vastavalt direktiivi 2013/48 artikli 3 lõike 2 punktile a antakse kahtlustatavale või süüdistatavale isikule põhjendamatu viivituseta võimalus kasutada kaitsjat enne nende küsitlemist politseis või muus õiguskaitse- või õigusasutuses. Selles sättes on kodifitseeritud EIK praktika (
32
), mille kohaselt nõuab EIÕK artikli 6 lõikes 1 ette nähtud õigus õiglasele kohtumenetlusele reeglina, et õigus kaitsjale antakse „kahtlustatava kohe esimesel küsitlemisel politseis“, v.a juhul, kui juhtumi konkreetsed asjaolud näitavad, et on mõjuvaid põhjuseid seda õigust piirata. (
33
) Eelotsusetaotlusest ilmneb, et pärast kehalist läbivaatust küsitleti ABd politseijaoskonnas ning et ta andis nende küsitluste käigus ütlusi ja kinnitas oma ülestunnistusi kirjalikult. Näib aga, et ABd ei teavitatud tema õigusest kaitsjale ning et tegelikult ta ei kasutanud seda õigust, mis on direktiiviga 2013/48 tagatud õiguste seisukohast problemaatiline. Leian, et kriminaaluurimisi läbi viivate asutuste niisugust teguviisi ei saa pidada selle direktiivi nõuetega kooskõlas olevaks.
3. Kahtlustatava õigus kaitsjale põhjendamatu viivituseta pärast vabaduse võtmise hetke
83.
Olenemata eelnevatest kaalutlustest tekib küsimus, kas AB oleks võinud saada kehalise läbivaatuse hetkel õiguse kaitsjale, kuigi direktiivi 2013/48 artikli 3 lõikes 2 ei ole seda sunnimeedet sõnaselgelt nimetatud. Minu arvates on see nii juhul, kui olukord, milles AB oli, võis kuuluda vastavalt selle direktiivi artikli 3 lõike 2 punktis c nimetatud „vabaduse võtmise“ juhtumi alla. Et eelotsusetaotluses ei ole selle kohta antud mingit selget teavet, peab eelotsusetaotluse esitanud kohus ise analüüsima, kas põhikohtuasja asjaolud võib kvalifitseerida „vabaduse võtmiseks“ eespool viidatud sätte tähenduses.
a) Kaalutlused juhul, kui kehaline läbivaatus tehti mootorsõiduki kontrollimise käigus
84.
Esiteks näitavad mõned asjaolud, et kehaline läbivaatus toimus kohapeal, tee ääres, kui politsei auto kinni pidas ja seda kontrolliti. Niisugusel juhul tundub mulle, et ei saa asuda mõistlikult seisukohale, et AB‑lt võeti vabadus. Mulle näib, et sellist sunnimeedet, mis võeti kiireloomulisena otsekohe pärast seda, kui ilmnesid kaudsed tõendid, et on pandud toime kuritegu, ei saa samastada „vabaduse võtmisega“. Ei tohi unustada, et politsei ei vahistanud ABd ametlikult ega küsitlenud teda kinnipeetuna, vaid ta peeti lihtsalt kinni mootorsõiduki kontrollimise raames. Kuigi AB ei saanud vabalt mootorsõiduki kontrollist pääseda, ei näita käsitletava juhtumi asjaolud tema tegevusvabaduse mingit märkimisväärset piiramist. Mulle tundub, et igasugune vastupidine hinnang ei ole mitte üksnes vastuolus eespool direktiivi 2013/48 artikli 3 lõike 2 punkti c sõnastusega, vaid võib ka laiendada määratult selle õigusnormi kohaldamisala, ja seda enam, et niisugune lähenemine ei ole vajalik, et tagada põhiõiguste tõhus kaitse kriminaaluurimise raames, nagu ma tagapool selgitan.
85.
Nagu ma käesolevas ettepanekus juba märkisin, väljendavad direktiividega 2012/13 ja 2013/48 tagatud õigused õigust õiglasele kohtulikule arutamisele kriminaalvaldkonnas (
34
). Seejuures tuleb viidata Euroopa Kohtu praktikale, mille kohaselt on direktiivi 2013/48 eesmärk edendada eelkõige õigust saada nõu ja kaitset ning olla esindatud, mis on ette nähtud harta artikli 47 teises lõigus, ning kaitseõigusi, mille tagab harta artikli 48 lõige 2. (
35
) Tuleb ka märkida, et vastavalt direktiivi 2013/48 põhjendusele 12 põhineb see direktiiv hartas ning eelkõige selle artiklites 6, 47 ja 48 sätestatud õigustel, arendades edasi EIÕK artikleid 5 ja 6 niisugusena, nagu neid on tõlgendanud EIK. Sellest tuleneb vajadus tõlgendada selle direktiivi sätteid, lähtudes EIÕK artikli 6 lõike 3 punktist c, milles on sõnaselgelt ette nähtud õigus kaitsja abile.
86.
Selles küsimuses tuleb meenutada, et EIK leidis, et kehaline läbivaatus mootorsõiduki kontrollimise raames, mille puhul tehti ennast süüstavaid avaldusi, ei näita mingit märkimisväärset asjaomase isiku tegevusvabaduse piiramist, millest võiks piisata, et õigusabinõue muutuks kohaldatavaks juba menetluse selles etapis. Tuleb märkida, et EIK on lähtunud sisuliselt samadest argumentidest, mis on esitatud käesoleva ettepaneku punktis 84, st asjaolust, et politsei ei vahistanud asjaomast isikut ametlikult ega küsitlenud teda kinnipeetuna, st puuduvad vabaduse võtmise meetmed, mis võiksid õigustada advokaadi osalemist. Eelnevate kaalutluste põhjal leian, et asjaolu, et mootorsõiduki kontrollimise raames tehti kehaline läbivaatus tee ääres ilma, et ta oleks saanud õigusabi, ei kujuta endast iseenesest direktiivi 2013/48 artikli 3 lõike 2 punkti c rikkumist.
b) Kaalutlused juhul, kui kehaline läbivaatus tehti politseijaoskonnas
87.
Teistsugust hinnangut ei saa aga välistada juhul, kui kehaline läbivaatus oleks tehtud siis, kui AB‑lt oleks võetud vabadus, näiteks juhul, kui see läbivaatus oleks leidnud aset politseijaoskonnas. Niisugusel juhul saaks väita, et AB‑le oleks pidanud andma õiguse kaitsjale „põhjendamatu viivituseta“ sel põhjusel, et tema olukord kuulub direktiivi 2013/48 artikli 3 lõike 2 punkti c kohaldamisalasse. Eelotsusetaotluse esitanud kohus peab vajaduse korral arvesse võtma tervet hulka kriteeriume – mida ma tutvustan järgmistes punktides –, et teha kindlaks, kas käsitletaval juhul eksisteerib „vabaduse võtmine“ selle sätte tähenduses.
88.
Eriti asjakohane tundub mulle EIK praktika, mis käsitleb EIÕK artikli 5 lõike 1 tõlgendamist, sest selles sättes on loetletud ammendavalt põhjused, mille esinemise korral võib isikult võtta vabaduse. Kuulutades „õigust isikuvabadusele“, ei puuduta see pelgalt liikumisvabaduse piiranguid, mis kuuluvad Strasbourgis 16. septembril 1963 allkirjastatud inimõiguste ja põhivabaduste kaitse konventsiooni protokolli nr 4, millega tunnistatakse teatavaid muid kui konventsioonis ja konventsiooni esimeses protokollis sisalduvaid õigusi ja vabadusi, artikli 2 kohaldamisalasse, vaid selles on silmas peetud isiku füüsilist vabadust; selle sätte eesmärk on tagada, et kelleltki ei võetaks vabadust meelevaldselt. (
36
) Vastavalt selle lõike 1 punktile c, on see nii seadusliku „kinnipidamise“ või „vahistamisega“, et tuua isik pädeva õigusasutuse ette põhjendatult kahtlustatuna õigusrikkumises. AB olukord näib kuuluvat selle juhtumi alla, hoolimata asjaolust, et kõnesolev menetlus puudutab üksnes kriminaalmenetluse kohtueelse menetluse etappi, st kohtu tagantjärele luba AB suhtes võetud sunnimeetmeteks. Nende toimingute eesmärk on just saada tõendid, mis on vajalikud, et otsustada, kas asjaomase isiku suhtes tuleb alustada kriminaalmenetlust. Tuleb seega asuda seisukohale, et kõnesolev kohtumenetlus asetub kriminaalmenetlusse tervikuna, mistõttu EIÕK artikli 5 lõige 1 on käsitletaval juhul kohaldatav.
89.
Eespool mainitud mõiste „vabaduse võtmine“ kohta tuleb märkida, et see sisaldab korraga nii objektiivset aspekti, st isiku sulgemist teatavasse piiratud ruumi pikema aja vältel, ning subjektiivset aspekti, st asjaolu, et ta ei ole andnud oma sinna sulgemiseks nõusolekut. (
37
) Objektiivsete asjaolude hulgas, mida arvesse võtta tuleb, on võimalus kinnipidamiskohast lahkuda, asjaomase isiku liikumiste üle tehtava valve ja kontrolli intensiivsus, tema isoleerituse tase ja talle jäetud sotsiaalsete kontaktide võimalused. (
38
) EIK on otsustanud, et lähtuda tuleb isiku konkreetsest olukorrast ja arvesse võtta kõiki kriteeriume, nagu sugu, kestus ning asjaomase meetme tagajärjed ja elluviimise kord. (
39
) EIK arvates seisneb vahe, mida tuleb „(ära)võtmise“ ja „piiramise“ vahel teha, ainult tasemes ja intensiivsuses, mitte laadis või olemuses. Liigitamine ühte või teise kategooriasse on vahel keeruline, sest mõnel marginaalsel juhtumil on tegemist puhtalt hindamise küsimusega. Valik tuleb siiski kindlasti teha, sest sellest sõltub, kas EIÕK artikkel 5 on kohaldatav või mitte. (
40
) Sunnielemendi olemasolu politsei küsitlemis‑ ja läbivaatamisvolituste kasutamisel näitab „vabaduse võtmist“ hoolimata nende meetmete lühiajalisusest. (
41
) Asjaolu, et isikule ei panda käeraudu, teda ei suleta kuhugi ega hoita muul viisil füüsiliselt kinni, ei ole määrava tähtsusega, kui tuleb võtta seisukoht, kas tegemist on „vabaduse võtmisega“ (
42
).
90.
Euroopa Kohus on seega leidnud, et „vabaduse võtmisega“ EIÕK artikli 5 lõike 1 punkti c tähenduses on tegemist, kui asjaomaselt isikult võeti täielikult igasugune liikumisvabadus, isegi kui teda küsitleti või ta vaadati läbi ainult lühikese aja jooksul. Piisab, kui asjaomane isik oli sunnitud jääma sinna, kus ta oli, ja laskma end läbi vaadata (
43
) ning keeldumine oleks toonud kaasa tema kinnipidamise, vahistamise ja/või kriminaalmenetluse (
44
). See, kui politsei kasutab jõudu, on vastaval kvalifitseerimisel määrava tähtsusega asjaolu, eelkõige isiku veo korral jaoskonda või tema seal hoidmise korral (
45
). EIK on leidnud, et keeld ilma loata jaoskonnast lahkuda näitab sunnielementi, mis võib vastata EIÕK artikli 5 lõike 1 punktiga c kehtestatud kriteeriumidele (
46
).
c) Kontrollimised, mille eelotsusetaotluse esitanud kohus peab tegema
91.
Et eelotsusetaotluses puudub täpsem teave AB viibimise kohta politseijaoskonnas, tundub hädavajalik paluda, et eelotsusetaotluse esitanud kohus teeks vajalikud kontrollimised. Leian, et kui ta peaks tuvastama, et kehaline läbivaatus toimus mootorsõiduki kontrollimise ajal niisuguses olukorras, mida on kirjeldatud käesoleva ettepaneku punktis 84, peaks ta saama välistada, et on rikutud direktiivi 2013/48 artikli 3 lõike 2 punktis c sätestatud õigust kaitsjale. Et AB tegevusvabadust ei piiratud märkimisväärselt, näib mulle, et niisugust olukorda ei saa kvalifitseerida „vabaduse võtmiseks“.
92.
Küll aga peaks eelotsusetaotluse esitanud kohus saama põhimõtteliselt järeldada, et seda õigust on rikutud juhul, kui kehaline läbivaatus toimus politseijaoskonnas asjaoludel, mis vastavalt käesoleva ettepaneku eelmistes punktides nimetatud kriteeriumidele kujutavad endast „vabaduse võtmist“. Seda arvestades tuleb täpsustada, et EIK praktikas on juba pikka aega nõustutud, et erakorralistel asjaoludel võib õigusabi edasi lükata või seda ajutiselt piirata. Sellest kohtupraktikast ilmneb siiski, et isegi kui advokaadi võimaldamisest keeldumist võivad erandkorras õigustada mõjuvad põhjused, ei tohi niisugune piirang – ükskõik missugune on selle õigustus – põhjendamatult kahjustada EIÕK artiklist 6 tulenevaid õigusi. (
47
)
93.
EIK on rõhutanud, et kaitseõigusi rikutakse põhimõtteliselt nii, et seda ei ole võimalik heastada, kui isik mõistetakse süüdi süüstavate ütluste põhjal, mis anti politseipoolse küsitlemise ajal ilma, et oleks olnud võimalik kasutada kaitsja abi. (
48
) Eelotsusetaotluse esitanud kohus peab seega tegema kindlaks, kas mõjuvatel põhjustel oli õiguse kaitsjale piiramine erandkorras õigustatud, võttes ka arvesse niisuguse piiramise tagajärgi menetluse üldisele õiglusele. Käesolevas analüüsis tuleb märkida, et faktilised asjaolud niisugusena, nagu need ilmnevad asja materjalidest, ei näita ühtegi mõjuvat põhjust, mis võiks õigustada õigusabi võimaldamisest keeldumist.
94.
Lõpuks tuleb märkida ammendavuse huvides, et kuna haldus‑ või kohtupraktika peegeldab tavaliselt kehtivaid riigisiseseid õigusnorme – kui just tegemist ei ole riigisisese õiguse üksiku rikkumisega –, peaksid järeldused, mille eelotsusetaotluse esitanud kohus teeb oma hinnangust faktilistele asjaoludele, võimaldama tal ka tuvastada, kas asjasse puutuvad riigisisesed õigusnormid on direktiivi 2013/48 artikli 3 lõike 2 punktiga c vastuolus.
4. Vastus kolmandale eelotsuse küsimusele
95.
Eespool esitatud põhjustel tuleb kolmandale eelotsuse küsimusele vastata, et direktiivi 2013/48 artikli 3 lõiget 2 tuleb tõlgendada nii, et sellega on vastuolus riigisisesed õigusnormid, mis võimaldavad kehalist läbivaatust ja ebaseaduslike esemete konfiskeerimist teha ilma, et asjaomasel isikul oleks õigust kaitsjale põhjendamatu viivituseta politseipoolse „küsitlemise“ raames (selle lõike punktis a nimetatud hetk) või pärast „vabaduse võtmist“ (punktis c nimetatud hetk). Seda, kas põhikohtuasja asjaolud kuuluvad ühe või teise juhtumi alla, peab kontrollima eelotsusetaotluse esitanud kohus.
VI. Ettepanek
96.
Eelnevate kaalutluste põhjal teen Euroopa Kohtule ettepaneku vastata Rayonen sad Lukoviti (Lukoviti rajoonikohus, Bulgaaria) eelotsuse küsimustele järgmiselt:
1.
Faktilised olukorrad, milles niisugused sunnimeetmed nagu kehaline läbivaatus ja/või asitõendite konfiskeerimine võeti uurimise raames, mida viidi läbi isiku suhtes, keda kahtlustatakse kriminaalkorras karistatavas teos, kuuluvad Euroopa Parlamendi ja nõukogu 22. mai 2012. aasta direktiivi 2012/13/EL, milles käsitletakse õigust saada kriminaalmenetluses teavet, ning Euroopa Parlamendi ja nõukogu 22. oktoobri 2013. aasta direktiivi 2013/48/EL, mis käsitleb õigust kaitsjale kriminaalmenetluses ja Euroopa vahistamismäärusega seotud menetluses ning õigust lasta teavitada vabaduse võtmisest kolmandat isikut ja suhelda vabaduse võtmise ajal kolmandate isikute ja konsulaarasutustega, kohaldamisalasse.
2.
Mõiste „kahtlustatav“ direktiivide 2012/13 ja 2013/48 tähenduses on liidu õiguse autonoomne mõiste. Isikul, keda kahtlustatakse de facto kriminaalkorras karistatava teo toimepanemises, on „kahtlustatava“ staatus nende direktiivide tähenduses, isegi kui riigisisene õigus seda menetluslikku staatust ei tunne ega taga kahtlustatavale õigusi, mis tal peavad olema. Nende direktiividega on vastuolus riigisisesed õigusaktid ja riigisisene praktika, mille kohaselt tekivad kaitseõigused alles hetkest, mil asjaomane isik tunnistatakse ametlikult „süüdistatavaks“, kusjuures see toiming on riigisiseses õiguses ette nähtud menetluslike õiguste ja tagatiste kohaldamise eeltingimus, millega austatakse täielikult uurimisasutuse kaalutlusõigust, ning viimane ei ole kohustatud tegema de facto kahtlustatavale kahtlustusi tema suhtes teatavaks võimalikult kiiresti.
3.
Liidu õiguse ja eelkõige tõhususe põhimõttega ei ole vastuolus see, kui liikmesriik piirab tõendite kogumise sunnimeetmete kohtulikku kontrolli nende vormilise õiguspärasusega, kui hiljem saab asja sisuliselt arutav kohus kriminaalmenetluses kontrollida, kas tagati asjaomase isiku õigused, mis tulenevad direktiividest 2012/13 ja 2013/48, tõlgendatuna koostoimes Euroopa Liidu põhiõiguste harta artiklitega 47 ja 48.
4.
Direktiivi 2013/48 artikli 3 lõiget 2 tuleb tõlgendada nii, et sellega on vastuolus riigisisesed õigusnormid, mis võimaldavad kehalist läbivaatust ja ebaseaduslike esemete konfiskeerimist teha ilma, et asjaomasel isikul oleks õigust kaitsjale põhjendamatu viivituseta politseipoolse „küsitlemise“ raames (punktis a nimetatud hetk) või pärast „vabaduse võtmist“ (punktis c nimetatud hetk). Seda, kas põhikohtuasja asjaolud kuuluvad ühe või teise juhtumi alla, peab kontrollima eelotsusetaotluse esitanud kohus.
(
1
)	Algkeel: prantsuse.
(
2
)	ELT 2012, L 142, lk 1.
(
3
)	ELT 2013, L 294, lk 1.
(
4
)	Zerouki-Cottin, D., „À propos de la directive du 22 octobre 2013 relative au droit à l’avocat et de ses suites“, Revue internationale de droit pénal, vol. 85, 2014/3‑4, punkt 20; Suominen, A., „The sensitive relationship between the different means of legal integration: mutual recognition and approximation“ kogumikus Brière, C. ja Weyembergh, A. (dir.), The Needed Balances in EU Criminal Law, Hart Publishing, Oxford, 2017, lk 170.
(
5
)	Kohtujuristi kursiiv.
(
6
)	Kohtujuristi kursiiv.
(
7
)	Kohtujuristi kursiiv.
(
8
)	Kohtujuristi kursiiv.
(
9
)	19. septembri 2019. aasta kohtuotsus Rayonna prokuratura Lom (C‑467/18, EU:C:2019:765, punkt 38).
(
10
)	Vt minu ettepanek kohtuasjas K. B. ja F. S. (kontroll omal algatusel kriminaalvaldkonnas) (C‑660/21, EU:C:2023:52), punkt 25.
(
11
)	19. septembri 2019. aasta kohtuotsus Rayonna prokuratura Lom (C‑467/18, EU:C:2019:765, punkt 53). Kohtujuristi kursiiv.
(
12
)	Kohtujuristi kursiiv.
(
13
)	12. märtsi 2020. aasta kohtuotsus VW (õigus kaitsjale kohtusse mitteilmumise korral) (C‑659/18, EU:C:2020:201, punktid 25 ja 26). Kohtujuristi kursiiv.
(
14
)	Vt käesoleva ettepaneku punkt 41.
(
15
)	19. septembri 2019. aasta kohtuotsus Rayonna prokuratura Lom (C‑467/18, EU:C:2019:765, punkt 53). Kohtujuristi kursiiv.
(
16
)	Vt 5. juuni 2018. aasta kohtuotsus Kolev jt (C‑612/15, EU:C:2018:392, punktid 88 ja 104), 12. märtsi 2020. aasta kohtuotsus VW (õigus kaitsjale kohtusse mitteilmumise korral) (C‑659/18, EU:C:2020:201, punkt 44), 14. mai 2020. aasta kohtuotsus Staatsanwaltschaft Offenburg (C‑615/18, EU:C:2020:376, punkt 71) ning 21. oktoobri 2021. aasta kohtuotsus ZX (süüdistusakti puuduste kõrvaldamine) (C‑282/20, EU:C:2021:874, punkt 26).
(
17
)	19. septembri 2019. aasta kohtuotsus Rayonna prokuratura Lom (C‑467/18, EU:C:2019:765, punkt 57).
(
18
)	19. septembri 2019. aasta kohtuotsus Rayonna prokuratura Lom (C‑467/18, EU:C:2019:765, punkt 58). Kohtujuristi kursiiv.
(
19
)	Vt selle kohta 18. märtsi 2010. aasta kohtuotsus Alassini jt (C‑317/08–C‑320/08, EU:C:2010:146, punkt 49), 27. juuni 2013. aasta kohtuotsus Agrokonsulting‑04 (C‑93/12, EU:C:2013:432, punktid 35 ja 36) ning 1. augusti 2022. aasta kohtuotsus TL (suulise ja kirjaliku tõlke puudumine) (C‑242/22 PPU, EU:C:2022:611, punkt 75).
(
20
)	Vt käesoleva ettepaneku punkt 29.
(
21
)	Vt selle kohta 13. juuni 2019. aasta kohtuotsus Moro (C‑646/17, EU:C:2019:489, punktid 36 ja 54) ning analoogia alusel 19. septembri 2018. aasta kohtuotsus Milev (C‑310/18 PPU, EU:C:2018:732, punkt 47).
(
22
)	21. detsembri 2021. aasta kohtuotsus Randstad Italia (C‑497/20, EU:C:2021:1037, punkt 62).
(
23
)	14. detsembri 1995. aasta kohtuotsus Peterbroeck (C‑312/93, EU:C:1995:437, punkt 14), 7. juuni 2007. aasta kohtuotsus van der Weerd jt (C‑222/05–C‑225/05, EU:C:2007:318, punkt 33) ning 11. septembri 2019. aasta kohtuotsus Călin (C‑676/17, EU:C:2019:700, punkt 42).
(
24
)	28. juuni 2022. aasta kohtuotsus komisjon vs. Hispaania (liidu õiguse rikkumine seadusandja poolt) (C‑278/20, EU:C:2022:503, punktid 59 ja 60).
(
25
)	Vt selle kohta 21. novembri 2002. aasta kohtuotsus Cofidis (C‑473/00, EU:C:2002:705, punkt 37).
(
26
)	Oma kohtuasjas K. B. ja F. S. (kontroll omal algatusel kriminaalvaldkonnas) esitatud ettepanekus (C‑660/21, EU:C:2023:52, punktid 64 ja 65) juhtisin tähelepanu sellele, et Prantsusmaa õigusnorm kriminaalmenetluse valdkonnas võimaldab jätta tähelepanuta teabe ja tõendid, mille kogumisel on eiratud liidu õiguse ettekirjutusi ja konkreetsel juhul direktiivi 2012/13 artikleid 3 ja 4. Väitsin, et selliste menetlusnormide olemasolu, mis tagavad liidu õiguse tõhususe, ning see, et eelotsusetaotluse esitanud kohtul on keelatud omal algatusel tuvastada kriminaalmenetluses tehtud toimingu või otsuse tühisuse aluseks olevat rikkumist, mis puudutab kahe süüdistatava hilinenud teavitamist nende õigusest vaikida, ei kujuta endast tõhususe põhimõtte rikkumist.
(
27
)	14. mai 2020. aasta kohtuotsus Országos Idegenrendészeti Főigazgatóság Dél-alföldi Regionális Igazgatóság (C‑924/19 PPU ja C‑925/19 PPU, EU:C:2020:367, punkt 143).
(
28
)	1. juuli 2010. aasta kohtuotsus Gassmayr (C‑194/08, EU:C:2010:386, punktid 44 ja 45).
(
29
)	19. septembri 2019. aasta kohtuotsus Rayonna prokuratura Lom (C‑467/18, EU:C:2019:765, punktid 57 ja 58).
(
30
)	Vt käesoleva ettepaneku punkt 53.
(
31
)	Vt käesoleva ettepaneku punkt 56.
(
32
)	Vt selle kohta Mitsilegas, V., EU Criminal Law, Hart Publishing, Oxford, 2022 (2e éd.), lk 267.
(
33
)	EIK 27. novembri 2008. aasta otsus Salduz vs. Türgi (CE:ECHR:2008:1127JUD003639102, punkt 55).
(
34
)	Vt käesoleva ettepaneku punkt 30.
(
35
)	5. juuni 2018. aasta kohtuotsus Kolev jt (C‑612/15, EU:C:2018:392, punkt 104).
(
36
)	EIK 23. aprilli 2015. aasta otsus François vs. Prantsusmaa (CE:ECHR:2015:0423JUD002669011, punkt 47).
(
37
)	EIK 17. jaanuari 2012. aasta otsus Stanev vs. Bulgaaria (CE:ECHR:2012:0117JUD003676006, punkt 117).
(
38
)	EIK 16. juuni 2005. aasta otsus Storck vs. Saksamaa (CE:ECHR:2005:0616JUD006160300, punkt 73).
(
39
)	EIK 23. veebruari 2017. aasta otsus De Tommaso vs. Itaalia (CE:ECHR:2017:0223JUD004339509, punkt 80).
(
40
)	EIK 9. aprilli 2019. aasta otsus Tarak ja Depe vs. Türgi (CE:ECHR:2019:0409JUD007047212, punkt 53).
(
41
)	EIK 21. juuni 2011. aasta otsus Shimovolos vs. Venemaa (CE:ECHR:2011:0621JUD003019409, punkt 50).
(
42
)	EIK 23. juuli 2013. aasta otsus M.A. vs. Küpros (CE:ECHR:2013:0723JUD004187210, punkt 193).
(
43
)	EIK 11. oktoobri 2016. aasta otsus Kasparov vs. Venemaa (CE:ECHR:2016:1011JUD005365907, punkt 46).
(
44
)	EIK 12. jaanuari 2010. aasta otsus Gillan ja Quinton vs. Ühendkuningriik (CE:ECHR:2010:0112JUD000415805, punkt 57).
(
45
)	EIK 24. juuni 2008. aasta otsus Foka vs. Türgi (CE:ECHR:2008:0624JUD002894095, punkt 78).
(
46
)	EIK 26. juuni 2014. aasta otsus Krupko jt vs. Venemaa (CE:ECHR:2014:0626JUD002658707, punkt 36).
(
47
)	EIK 13. septembri 2016. aasta otsus Ibrahim jt vs. Ühendkuningriik (CE:ECHR:2016:0913JUD005054108, punkt 225).
(
48
)	EIK 12. mai 2017. aasta otsus Simeonovi vs. Bulgaaria (CE:ECHR:2017:0512JUD002198004, punkt 116).