62022CJ0278
EUROOPA KOHTU OTSUS (viies koda)
21. detsember 2023 (
*1
)
Eelotsusetaotlus – Asutamisvabadus – Teenuste osutamise vabadus – Direktiiv 2006/123/EÜ – Artikli 2 lõike 2 punkt b – Kohaldamisala – Finantsteenuste väljajätmine – Sõidukite pikaajaline üürimine – Artikli 9 lõige 1 ning artikli 10 lõiked 1 ja 2 – Teenused, mille puhul on nõutav eelnev luba
Kohtuasjas C‑278/22,
mille ese on ELTL artikli 267 alusel Upravni sud u Zagrebu (Zagrebi halduskohus, Horvaatia) 12. aprilli 2022. aasta otsusega esitatud eelotsusetaotlus, mis saabus Euroopa Kohtusse 22. aprillil 2022, menetluses
AUTOTECHNICA FLEET SERVICES d.o.o., varem ANTERRA d.o.o.
versus
Hrvatska agencija za nadzor financijskih usluga,
EUROOPA KOHUS (viies koda),
koosseisus: koja president E. Regan, Euroopa Kohtu asepresident L. Bay Larsen viienda koja kohtuniku ülesannetes, kohtunikud M. Ilešič, I. Jarukaitis ja D. Gratsias (ettekandja),
kohtujurist: M. Szpunar,
kohtusekretär: ametnik M. Longar,
arvestades kirjalikku menetlust ja 1. märtsi 2023. aasta kohtuistungil esitatut,
arvestades seisukohti, mille esitasid:
–
AUTOTECHNICA FLEET SERVICES d.o.o., varem ANTERRA d.o.o., esindajad: odvjetnik G. Božić, dikigoros A. Komninos, odvjetnica D. Simeunović ja odvjetnik J. Tomas,
–
Hrvatska agencija za nadzor financijskih usluga, esindajad: K. Brkljačić ja I. Budiša,
–
Horvaatia valitsus, esindaja: G. Vidović Mesarek,
–
Madalmaade valitsus, esindajad: M. K. Bulterman ja J. Langer,
–
Euroopa Komisjon, esindajad: C. Auvret, M. Mataija, R. Mrljić A. Nijenhuis ja D. Triantafyllou,
olles 11. mai 2023. aasta kohtuistungil ära kuulanud kohtujuristi ettepaneku,
on teinud järgmise
otsuse
1
Eelotsusetaotlus käsitleb küsimust, kuidas tõlgendada ELTL artiklit 49, Euroopa Parlamendi ja nõukogu 12. detsembri 2006. aasta direktiivi 2006/123/EÜ teenuste kohta siseturul (ELT 2006, L 376, lk 36) artikli 2 lõiget 2 ning Euroopa Parlamendi ja nõukogu 26. juuni 2013. aasta määruse (EL) nr 575/2013, mis käsitleb krediidiasutuste suhtes kohaldatavaid usaldatavusnõudeid ja millega muudetakse määrust (EL) nr 648/2012 (ELT 2013, L 176, lk 1), artikli 4 lõike 1 punkti 26.
2
Taotlus on esitatud AUTOTECHNICA FLEET SERVICES d.o.o., varem ANTERRA d.o.o. (edaspidi „Autotechnica“) ja Hrvatska agencija za nadzor financijskih usluga Republike Hrvatske (Horvaatia Vabariigi finantsteenuste järelevalveasutus; edaspidi „asutus“) vahelises kohtuvaidluses otsuse üle, millega keelati Autotechnical tegeleda liisingutegevusega ilma asutuse eelneva loata.
Õiguslik raamistik
Liidu õigus
Direktiiv 2006/123
3
Direktiivi 2006/123 põhjendustes 18, 33 ja 54 on märgitud:
„(18)
Käesoleva direktiivi reguleerimisalast tuleks välja jätta finantsteenused, sest kõnealuseid tegevusi käsitletakse praegu eraldi ühenduse õigusaktides, mille eesmärk nagu ka käesoleva direktiivi eesmärk on tõelise teenuste siseturu saavutamine. Seega peaks hõlmama väljajätmine kõiki finantsteenuseid, nagu panga-, krediidi-, kindlustus-, sealhulgas edasikindlustusteenused, ameti- või personaalpensioniteenused, väärtpaberi-, investeerimisfondide, makse- ja investeerimisnõustamisteenused, sealhulgas teenused, mis on loetletud Euroopa Parlamendi ja nõukogu 14. juuni 2006. aasta direktiivi 2006/48/EÜ krediidiasutuste asutamise ja tegevuse kohta [ELT 2006, L 177, lk 1] I lisas.
[…]
(33)
Teenused, mida käesolev direktiiv hõlmab, on seotud paljude erinevate pidevalt muutuvate tegevustega […]. Samuti on hõlmatud teenused, mida osutatakse nii ettevõtjatele kui tarbijatele, näiteks […] autorent […]
[…]
(54)
Teenuste osutamise valdkonnale juurdepääsu eeltingimuseks võiks olla pädevate asutuste autoriseering ainult juhul, kui selline otsus vastab mittediskrimineerimise, vajalikkuse ja proportsionaalsuse kriteeriumile. See tähendab eelkõige, et autoriseerimisskeemid peaksid olema lubatud ainult juhul, kui järelkontroll poleks asjaomaste teenuste puuduste tagantjärele kindlakstegemise võimatuse tõttu tõhus, võttes kohaselt arvesse eelkontrolli puudumisest tuleneda võivaid riske ja ohte. […]“.
4
Direktiivi artikli 1 lõike 1 kohaselt kehtestab see direktiiv üldsätted, mis lihtsustavad teenuseosutajate asutamisvabaduse teostamist ja teenuste vaba liikumist, säilitades samas teenuste kõrge kvaliteedi.
5
Direktiivi artikli 2 lõiked 1 ja 2 näevad ette:
„1.   Käesolevat direktiivi kohaldatakse liikmesriikides asutatud teenuseosutajate poolt osutatavate teenuste suhtes.
2.   Käesolevat direktiivi ei kohaldata järgmiste tegevusalade suhtes:
[…]
b)
finantsteenused, nagu panga-, krediidi-, kindlustus- ja edasikindlustusteenused, ameti- või personaalpensioniteenused, väärtpaberi-, investeerimisfondide, makse- ja investeerimisnõustamisteenused, sealhulgas teenused, mis on loetletud direktiivi [2006/48] I lisas;
[…]“.
6
Direktiivi artikkel 4 „Mõisted“ on sõnastatud järgmiselt:
„Käesolevas direktiivis kasutatakse järgmisi mõisteid:
1)
„teenus“ – [ELTL] artiklis [57] osutatud mis tahes iseseisev majandustegevus, mida tavaliselt osutatakse tasu eest;
[…]
6)
„autoriseerimiskeem“ – igasugune menetlus, mille alusel teenuseosutaja või teenuse kasutaja on kohustatud astuma samme, et saada pädevalt asutuselt teenuste osutamise valdkonnale juurdepääsu või selles valdkonnas tegutsemist käsitlev ametlik otsus või vaikimisi tehtud otsus;
[…]
8)
„olulise avaliku huviga seotud põhjus“ – Euroopa Kohtu kohtupraktikaga tunnustatud mõiste, mis hõlmab järgmisi valdkondi: avalik kord; avalik julgeolek, avalik ohutus; rahvatervis; sotsiaalkindlustussüsteemi finantstasakaalu säilitamine; tarbijate, teenuste kasutajate ja töötajate kaitse; kaubandustehingute ausus; pettusevastane võitlus; keskkonna- ja linnakeskkonna kaitse; loomatervis; intellektuaalomand; rahvusliku ajaloo- ja kunstipärandi säilitamine; sotsiaal- ja kultuuripoliitika eesmärgid;
[…]“.
7
Direktiivi 2006/123 artiklis 9 „Autoriseerimisskeemid“ on sätestatud:
„1.   Liikmesriigid võivad teenuste osutamise valdkonnale juurdepääsu või selles valdkonnas tegutsemise suhtes kohaldada autoriseerimisskeemi ainult siis, kui on täidetud järgmised tingimused:
a)
autoriseerimisskeem ei diskrimineeri asjaomast teenuseosutajat;
b)
vajadus autoriseerimisskeemi järele on põhjendatud olulise avaliku huviga seotud põhjusega;
c)
taotletavat eesmärki ei ole võimalik saavutada vähem piirava meetmega, eelkõige põhjusel, et tagantjärele tehtav kontroll toimuks liiga hilja selleks, et olla tõeliselt tõhus.
[…]
3.   Käesolevat jagu ei kohaldata autoriseerimisskeemide nende aspektide suhtes, mis on otseselt või kaudselt hõlmatud muude ühenduse õigusaktidega.“
8
Direktiivi artikli 10 „Autoriseeringu andmise tingimused“ lõigetes 1 ja 2 on ette nähtud:
„1.   Autoriseerimisskeemid põhinevad kriteeriumidel, mis välistavad pädevate asutuste hindamisõiguse meelevaldse kasutamise.
2.   Lõikes 1 osutatud kriteeriumid peavad olema:
a)
mittediskrimineerivad;
b)
põhjendatud olulise avaliku huviga seotud põhjusega;
c)
proportsionaalsed selle avaliku huvi eesmärgiga;
d)
selged ja ühemõttelised;
e)
objektiivsed;
f)
eelnevalt avalikustatud;
g)
läbipaistvad ja kättesaadavad.“
9
Nimetatud direktiivi artiklid 11–13 käsitlevad vastavalt autoriseeringu kehtivusaega, mitme kandidaadi vahel valimist ja autoriseerimismenetlusi.
Direktiiv 2013/36/EL
10
Direktiiv 2006/48 tunnistati kehtetuks Euroopa Parlamendi ja nõukogu 26. juuni 2013. aasta direktiivi 2013/36/EL, mis käsitleb krediidiasutuste tegevuse alustamise tingimusi ning krediidiasutuste usaldatavusnõuete täitmise järelevalvet, millega muudetakse direktiivi 2002/87/EÜ ning millega tunnistatakse kehtetuks direktiivid 2006/48/EÜ ja 2006/49/EÜ (ELT 2013, L 176, lk 338), artikli 163 kohaselt. Artiklist 163 koostoimes direktiivi 2013/36 II lisaga tuleneb, et viiteid direktiivi 2006/48 I lisale käsitatakse viidetena direktiivi 2013/36 I lisale. Viimati nimetatud I lisa pealkiri on „Vastastikku tunnustatavate tegevuste loetelu“ ja selle punktis 3 on mainitud „Kapitalirent“.
Määrus nr 575/2013
11
Määruse nr 575/2013 artikkel 1 käsitleb ühtseid õigusnorme üldiste usaldatavusnõuete kohta, mida kõik finantsinstitutsioonid, kelle üle teostatakse järelevalvet direktiivi 2013/36 alusel, peavad täitma.
12
Mõiste „finantseerimisasutus“ selle määruse tähenduses on määratletud määruse artikli 4 lõike 1 punktis 26.
Horvaatia õigus
Horvaatia finantsteenuste järelevalveasutuse seadus
13
Horvaatia finantsteenuste järelevalveasutuse seaduse (Zakon o Hrvatskoj agenciji za nadzor financijskih usluga) (Narodne novine, br. 140/05, 154/11 ja 12/12) artikli 15 lõikes 1 on sätestatud, et asutusel on õigus võtta vastu rakendussätteid, nimelt sätteid, mis käsitlevad muu hulgas finantsteenuseid. Selle artikli lõike 15 lõike 2 kohaselt on asutusel õigus teha järelevalvet artikli 15 lõikes 1 osutatud järelevalve alla kuuluvate üksuste tegevuse üle ning võtta meetmeid tuvastatud rikkumiste ja puuduste kõrvaldamiseks.
Liisinguseadus
14
Liisinguseaduse (Zakon o leasingu) (Narodne novine, br.141/13) artikli 2 lõike 4 kohaselt on liikmesriigi „liisinguühing“ liikmesriigis asuv juriidiline isik, kellel on selle liikmesriigi õigusnormide kohaselt õigus liisingutegevusega tegeleda.
15
Selle seaduse artikli 3 lõikes 1 on „liisinguühing“ määratletud kui Horvaatias asuv äriühing, mis on kantud äriregistrisse nimetatud seaduses sätestatud tingimustel asutuse väljastatud liisingutegevuse loa alusel.
16
Sama seaduse artikli 4 lõikes 1 on sätestatud, et liising on tehing, mille puhul liisinguandja omandab liisingueseme sellisel viisil, et ostab selle tarnijalt ja omandab liisingueseme omandiõiguse ning lubab liisinguvõtjal seejärel kasutada liisingueset kindlaksmääratud aja jooksul, liisinguvõtja aga kohustub selle kasutamise eest tasu maksma.
17
Liisinguseaduse artikli 5 lõikes 1 on ette nähtud, et olenevalt liisingutehingu sisust ja tunnustest võib olla tegemist „kapitaliliisingu (financijski leasing)“ või „kasutusliisinguga (operativni leasing)“.
18
„Kapitaliliising“ on selle artikli lõikes 2 määratletud kui tehing, mille raames liisinguvõtja maksab liisinguandjale liisingueseme kasutamise ajal tasu, mis võtab arvesse selle vara koguväärtust, kannab vara amortisatsioonikulud ja võib ostuvõimalusega omandada omandiõiguse sellele asjale kindlaksmääratud hinnaga, mis on selle võimaluse kasutamise kuupäeval madalam asja tegelikust väärtusest sellel kuupäeval, kusjuures suures osas kantakse vara omandiõigusega seotud riskid ja hüved üle liisinguvõtjale.
19
Nimetatud artikli 5 lõikes 3 on ette nähtud, et „kasutusliising“ kujutab endast tehingut, mille raames liisinguvõtja maksab liisinguandjale liisingueseme kasutamise ajal kindlaksmääratud tasu, mis ei pea arvesse võtma selle asja koguväärtust, liisinguandja kannab selle amortisatsioonikulud ja liisinguvõtjal ei ole lepingulist ostuvõimalust, kuna liisinguandja kannab suures osas varaga seotud riskid ja hüved, st et neid ei kanta üle liisinguvõtjale.
20
Liisinguseaduse artikli 6 lõikes 1 on sätestatud, et liisingutegevusega võib tegeleda liisinguühing, kellele on viidatud kõnealuse seaduse artiklis 3, liikmesriigi liisinguühing, kellele on viidatud selle seaduse artiklis 46, ja kolmanda riigi liisinguühingu filiaal, kellele on viidatud nimetatud seaduse artiklis 48.
Põhikohtuasi ja eelotsuse küsimused
21
Autotechnica on Horvaatias registreeritud äriühing, kes tegeleb järgmiste tegevustega: „sõidukite liisimine“, „sõidu- ja veoautode üürimine (juhiga või ilma juhita) ja liisimine“ ning „jalgrataste, rollerite jms üürimine ja liisimine“. Ta on teises Euroopa Liidu liikmesriigis asutatud emaettevõtja – kes osutab selles liikmesriigis samalaadseid teenuseid – tütarettevõtja.
22
Autotechnica kontrolli käigus tuvastas asutus, et see äriühing on sõlminud nelja sõiduki kohta kolm pikaajalist üürilepingut ning hiljem ostnud oma klientide sõnaselgel soovil sõidukid tarnijalt ära, omandades nii sõidukid, ja andnud need klientidele kasutamiseks.
23
Nendele asjaoludele tuginedes leidis asutus, et Autotechnica tegeles liisingutegevusega liisinguseaduse tähenduses, ilma et tal olnuks selleks kehtivat luba. Niisiis keelas ta 14. veebruari 2019. aasta otsusega Autotechnical sellise tegevusega tegeleda.
24
Autotechnica esitas Upravni sud u Zagrebule (Zagrebi halduskohus, Horvaatia) kaebuse selle otsuse tühistamiseks. Ta väidab, et rikutud on tema liidu õigusest tulenevaid õigusi, kuna Horvaatia Vabariik ei saa käsitleda kasutusliisingut finantsteenusena, mistõttu ei peaks selliste teenuste osutamine kuuluma asutuse järelevalve alla.
25
Eelotsusetaotluse esitanud kohus märgib, et direktiivi 2013/36 I lisa horvaadikeelses versioonis on silmas peetud üksnes „financijski lizing’ut (kapitaliliising)“ ja see ei hõlma „operativni lizing’ut (kasutusliising)“, mille suhtes oleks kohane kohaldada direktiivi 2006/123 sätteid a contrario põhjenduse alusel. Viimati nimetatud direktiivi põhjendusest 33 ja artiklist 2 selgub, et see hõlmab suurt hulka teenuseid, sh sõidukite üürile andmist, mida saab käsitada kasutusliisinguna.
26
Eelotsusetaotluse esitanud kohus lisab, et põhikohtuasjas asjasse puutuvad Horvaatia õigusnormid võimaldavad takistada või pärssida Autotechnicat ja teiste liikmesriikide isikuid, kes soovivad Horvaatias ettevõtet asutada, tegelemast ärilise üüri- või kasutusliisingutegevusega, mistõttu need õigusnormid ei pruugi vastata ELTL artiklist 49 tulenevatele nõuetele.
27
Neil asjaoludel otsustas Upravni sud u Zagrebu (Zagrebi halduskohus) menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmised eelotsuse küsimused:
„1.
a)
Kas sõidukite kasutusliisingu ja/või pikaajalise üürileandmise teenused kuuluvad direktiivi [2006/123] kohaldamisalasse, nagu on märgitud [Euroopa Komisjoni] siseturu ja teenuste peadirektoraadi 13. märtsi 2008. aasta direktiivi [2006/123] rakendamise käsiraamatus?
b)
Kas ettevõtja, kes tegeleb sõidukite kasutusliisingu (mitte aga kapitaliliisingu) ja/või sõidukite pikaajalise üürile andmisega, tuleb lugeda finantseerimisasutuseks määruse [nr 575/2013] artikli 4 lõike 1 punkti 26 tähenduses?
2.
Kui vastus [esimese küsimuse esimesele osale] on jaatav, [esimese küsimuse teisele osale] aga eitav, siis kas olukord, kus [asutusele] antakse pädevus kontrollida sõidukite kasutusliisingu ja/või pikaajalise üürileandmise teenuseid liisinguseaduse artikli 6 lõike 1 alusel ning samuti pädevus kehtestada sellise tegevusega tegelevatele ettevõtjatele lisanõudeid ja -piiranguid, on kooskõlas ELTL artikliga 49 koostoimes direktiivi 2006/123 artiklitega 9–13?
3.
Kas ELTL artiklit 49 ja direktiivi 2006/123 artikleid 9–13 tuleb niisuguste asjaolude juures nagu käesolevas asjas, kus ühe liikmesriigi emaettevõtja kavatseb tütarettevõtja vahendusel osutada teises liikmesriigis sama liiki teenuseid kui need, mida ta osutab oma asukohaliikmesriigis, tõlgendada nii, et need õigusnormid võimaldavad panna liikmesriigi seadusega (liisinguseadusega) tütarettevõtjale lisanõudeid ja -piiranguid ning sellega raskendada kõnealuse tegevusega tegelemist ja/või muuta selle vähem atraktiivseks?“
Eelotsusetaotluse vastuvõetavus
28
Oma seisukohtades kahtlesid asutus ja Horvaatia valitsus eelotsusetaotluse vastuvõetavuses põhjusel, et nende arvates jäävad kõik põhikohtuasja asjaolud üheainsa liikmesriigi, käesoleval juhul Horvaatia Vabariigi piiresse.
29
Esiteks, mis puudutab ELTL artiklit 49, siis tuleneb Euroopa Kohtu praktikast, et selles artiklis sätestatud asutamisvabadus hõlmab ELTL artikli 54 järgi liikmesriigi õigusaktide kohaselt asutatud äriühingute jaoks, kelle registrijärgne asukoht, juhatuse asukoht või peamine tegevuskoht on Euroopa Liidus, õigust tegutseda teistes liikmesriikides muu hulgas tütarettevõtja kaudu (vt selle kohta 20. jaanuari 2021. aasta kohtuotsus Lexel, C‑484/19, EU:C:2021:34, punkt 33 ja seal viidatud kohtupraktika).
30
Käesoleval juhul on aga selge, et Autotechnica on muus liikmesriigis kui Horvaatia Vabariigis asutatud äriühingu tütarettevõtja. Järelikult ei saa väita, et kõik põhikohtuasja asjaolud jäävad üheainsa liikmesriigi piiresse, ega ka seda, et teine ja kolmas küsimus on ELTL artiklit 49 puudutavas osas hüpoteetilised. Järelikult on eelotsusetaotlus ELTL artikli 49 osas vastuvõetav.
31
Teiseks ei saa eelotsusetaotlust tunnistada vastuvõetamatuks ka direktiivi 2006/123 puudutavas osas. Nimelt on selle direktiivi artiklid 9–13, millele on viidatud teises ja kolmandas eelotsuse küsimuses, igal juhul kohaldatavad ka olukorras, mille kõik asjaolud jäävad üheainsa liikmesriigi piiresse (vt selle kohta 4. juuli 2019. aasta kohtuotsus Kirschstein, C‑393/17, EU:C:2019:563, punkt 24 ja seal viidatud kohtupraktika).
32
Kolmandaks tuleb meenutada, et selleks, et Euroopa Kohtul oleks võimalik anda liidu õiguse tõlgendus, mis oleks liikmesriigi kohtule tarvilik, peab eelotsusetaotlus Euroopa Kohtu kodukorra artikli 94 punkti c kohaselt sisaldama selgitust, millistel põhjustel eelotsusetaotluse esitanud kohus tõstatas liidu õigusnormide tõlgendamise või kehtivuse küsimuse ning millist seost ta nende õigusnormide ja põhikohtuasjas kohaldatavate riigisiseste õigusnormide vahel näeb (26. jaanuari 2023. aasta kohtuotsus Ministerstvo na vatreshnite raboti (biomeetriliste ja geneetiliste andmete registreerimine politsei poolt), C‑205/21, EU:C:2023:49, punkt 55 ja seal viidatud kohtupraktika).
33
Käesoleval juhul ei ole eelotsusetaotluse esitanud kohus aga seda kohustust täitnud määruse nr 575/2013 artikli 4 lõike 1 punkti 26 tõlgendamisega seoses, millele on viidatud esimese küsimuse teises osas. Nimelt ei ole eelotsusetaotluse esitanud kohus kuidagi selgitanud, milline seos on tema hinnangul selle sätte ja põhikohtuasjas kohaldatavate riigisiseste õigusnormide vahel.
34
Sellega seoses tuleb meenutada, et mõiste „finantseerimisasutus“ on määratletud määruse nr 575/2013 artikli 4 lõike 1 punktis 26 selle määruse kohaldamiseks, mille artiklis 1 on sätestatud ühtsed eeskirjad üldiste usaldatavusnõuete kohta, mida finantsinstitutsioonid, kelle üle teostatakse järelevalvet direktiivi 2013/36 alusel, peavad täitma. Eelotsusetaotlusest ei nähtu aga, et põhikohtuasi puudutaks nende nõuete järgimist.
35
Järelikult on esimese küsimuse teine osa vastuvõetamatu.
Eelotsuse küsimuste analüüs
Esimese küsimuse esimene osa
36
Kõigepealt tuleb seoses esimese küsimuse esimese osa sõnastusega „sõidukite kasutusliisingu ja/või pikaajalise üürileandmise teenused“ märkida, et nagu nähtub eelotsusetaotlusest, teeb riigisisene õigus vahet „kasutusliisingu“ ja „kapitaliliisingu“ vahel. Erinevalt viimasest kujutab „kasutusliising“ endast sõidukite üürimise erivormi, mida iseloomustab asjaolu, et liisinguandja omandab üürile antava eseme liisinguvõtja nõudmisel ja eesmärgiga anda see üürile tasu eest, mis ei võta arvesse nimetatud eseme koguväärtust, kuna liisinguvõtja ei kanna selle amortisatsioonikulu ja tal ei ole liisinguperioodi lõppedes ka ostuvõimalust.
37
Esimese küsimuse esimese osaga palub eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt selgitada, kas direktiivi 2006/123 artikli 2 lõike 2 punkti b tuleb tõlgendada nii, et teenused, mida osutatakse pikaajalise üürilepingu alusel ja mis puudutavad sõidukit, mille liisinguandja ostis liisinguvõtja soovil eesmärgiga anda see liisinguvõtjale tasu eest üürile, kujutavad endast „finantsteenuseid“ selle sätte tähenduses.
38
Direktiivi 2006/123 artikli 2 lõike 2 punktist b nähtub, et seda direktiivi ei kohaldata selliste finantsteenuste suhtes nagu eelkõige krediiditeenused, sealhulgas direktiivi 2006/48 I lisas loetletud teenused.
39
Mis puudutab mõistet „finantsteenused“, siis tuleb märkida, et seda ei ole määratletud ei selles direktiivis ega kaudselt ka viitega liikmesriikide õigusele. Seega tuleb seda mõistet pidada liidu õiguse autonoomseks mõisteks, mida tuleb liidu territooriumil tõlgendada ühetaoliselt, võttes arvesse nii direktiivi 2006/123 artikli 2 lõike 2 punkti b sõnastust kui ka selle sätte konteksti ning selle õigusaktiga taotletavaid eesmärke, mille osa säte on (vt selle kohta 22. detsembri 2022. aasta kohtuotsus EUROAPTIEKA, C‑530/20, EU:C:2022:1014, punkt 31 ja seal viidatud kohtupraktika).
40
Esiteks tuleb osas, milles nimetatud sättes on selles loetletud näidete hulgas nimetatud krediidiga seotud teenuseid, tõdeda, et direktiiv 2006/123 ei sisalda termini „krediit“ määratlust. Üldises õiguskeeles tähendab see termin siiski seda, kui krediidiandja teeb krediidisaajale kättesaadavaks rahasumma või annab järelmaksuga tasumise või finantseerimisabi võimaluse, mistõttu tuleb krediidilepingut käsitada lepinguna, millega krediidiandja annab või lubab anda tarbijale krediiti tasumise tähtaja edasilükkamise, laenu või muu samalaadse finantseerimisabi vormis (sama kuupäevaga kohtuotsus BMW jt, C‑38/21, C‑47/21 ja C‑232/21, punkt 144).
41
Sellest järeldub, et krediidi andmiseks sõlmitud finantsteenuse lepingut iseloomustab asjaolu, et see on kantud järelmaksuga finantseerimise või tasumise loogikast, kuivõrd kaupleja teeb tarbijale maksevahendid, järelmaksuga tasumise või finantseerimisabi sel eesmärgil kättesaadavaks (sama kuupäevaga kohtuotsus BMW jt, C‑38/21, C‑47/21 ja C‑232/21, punkt 145).
42
Selleks et teha kindlaks, kas sõiduki pikaajaline üürileping on krediidileping ja seega suunatud finantsteenuste osutamisele direktiivi 2006/123 artikli 2 lõike 2 punkti b tähenduses, tuleb lähtuda selle lepingu põhiesemest, et kontrollida, kas krediidielement prevaleerib üürielemendi ees või vastupidi (vt analoogia alusel sama kuupäevaga kohtuotsus BMW jt, C‑38/21, C‑47/21 ja C‑232/21, punkt 147).
43
Seega ei saa finantsteenuse lepinguks kvalifitseerida pikaajalist sõiduki üürilepingut, mille raames peab tarbija maksma üüri sõiduki kasutusõiguse eest, osas, milles sellega ei kaasne sõiduki väljaostmise kohustust liisinguperioodi lõpus, tarbija ei vastuta sõiduki omandamisel liisinguandja kantud soetuskulude täieliku amortisatsiooni eest ja tema kanda ei ole sõiduki jääkväärtusega seotud riskid lepingu lõppemisel. Tarbija kohustus hüvitada sõiduki väärtuse kaotus, kui selle tagastamisel tuvastatakse, et sõiduki seisukord ei vasta sõiduki vanusele või et kokkulepitud maksimaalset läbisõitu on ületatud, ei võimalda samuti neid lepinguliike eristada (vt selle kohta sama kuupäevaga kohtuotsus BMW jt, C‑38/21, C‑47/21 ja C‑232/21, punktid 148 ja 149).
44
Teiseks tuleb arvesse võtta ka direktiivi 2013/36 I lisa, millele viitab direktiivi 2006/123 artikli 2 lõike 2 punkt b. Selle I lisa punktis 3 on finantsteenuste hulgas nimetatud „Kapitalirent“.
45
Sellega seoses tuleb tõdeda, et direktiivis 2013/36 ei ole mõistet „kapitalirent“ määratletud ega viidatud selle mõiste tähenduse või ulatuse kindlaksmääramiseks liikmesriikide õigusele. Järelikult tuleb vastavalt käesoleva kohtuotsuse punktis 39 viidatud kohtupraktikale seda mõistet pidada liidu õiguse autonoomseks mõisteks ja seda tuleb tõlgendada liidu territooriumil ühetaoliselt. Sellest järeldub, et ainuüksi asjaolu, et sõiduki pikaajaline üürileping ei kuulu mõiste „kapitalirent“ alla põhikohtuasjas kõne all olevate riigisiseste õigusnormide tähenduses, ei välista, et see leping kujutab endast kapitalirendilepingut direktiivi 2013/36 I lisa punkti 3 tähenduses ja puudutab seega finantsteenuste osutamist direktiivi 2006/123 artikli 2 lõike 2 punkti b tähenduses.
46
Direktiivi 2013/36 I lisa punktis 3 sisalduvat mõistet „kapitalirent“ tuleb seega tõlgendada, võttes arvesse selle mõiste tähendust üldises õiguskeeles, milles mõiste „liisinguleping“ hõlmab lepingut, millega üks pooltest annab teisele poolele krediiti niisuguse asja kasutusrendi rahastamiseks, mille omanikuks ta jääb ja mille teine pool võib lepingu lõppedes tagastada või välja osta, kusjuures olgu täpsustatud, et suurem osa seadusjärgse omandiga kaasnevatest eelistest ja riisikost läheb sellele teisele poolele üle kogu lepingu kehtivuse ajaks (sama kuupäevaga kohtuotsus BMW jt, C‑38/21, C‑47/21 ja C‑232/21, punkt 134 ja seal viidatud kohtupraktika).
47
Kolmandaks, mis puudutab direktiivi 2006/123 artikli 2 lõike 2 punkti b konteksti, siis tuleb mainida selle direktiivi põhjendust 33, millest nähtub, et sõidukite üürile andmine kujutab endast teenust, mis kuulub selle direktiivi kohaldamisalasse, ja seega ei saa seda kvalifitseerida „finantsteenuseks“ selle direktiivi artikli 2 lõike 2 punkti b tähenduses.
48
Neljandaks, mis puudutab eesmärki jätta finantsteenused direktiivi 2006/123 kohaldamisalast välja selle direktiivi artikli 2 lõike 2 punkti b alusel, siis nähtub selle direktiivi põhjendusest 18, et see väljajätmine on põhjendatud asjaoluga, et selliste tegevuste suhtes kohaldatakse liidu erinorme. Nagu nähtub nende erinormide osaks olevast direktiivist 2013/36 ja määrusest nr 575/2013, näeb viimane ette järelevalve teatavat liiki finantsinstitutsioonide finantsteenuste osutamise üle ning kehtestab usaldatavusnõuded, millele need finantsinstitutsioonid peavad vastama.
49
Käesoleval juhul nähtub eelotsusetaotlusest, et kasutus- või kapitaliliising erineb liikmesriigi õiguses pelgast pikaajalisest üürilepingust selle poolest, et üürileandja ei ole üürile antud asja algne omanik, vaid omandab selle liisinguvõtja palvel just selleks, et see viimase kasutusse anda.
50
On tõsi, et liisingutehingu raames omandab liisinguandja asja omandiõiguse ning annab selle liisinguvõtja kasutusse, kusjuures liisingulepingu alusel maksmisele kuuluvad tasud on mõeldud liisinguandja käsutusse antud vahendite tagasimaksmiseks.
51
Siiski ei saa eeldada, et iga sõiduki – mille liisinguandja on liisinguvõtja soovil ostnud, et see viimasele rendile anda – pikaajaline üürileping kujutab endast tingimata liisingulepingut, mille ese on „finantsteenuse“ osutamine direktiivi 2006/123 artikli 2 lõike 2 punkti b tähenduses. Nimelt ei mõjuta asjaolu, et liisinguandja ostab sõiduki oma kliendi erisoovil, iseenesest seda, kas selle lepingu alusel osutatud teenused vastavad ühele või teisele käesoleva kohtuotsuse punktis 43 loetletud asjakohasele kriteeriumile, et neid saaks kvalifitseerida finantsteenusteks.
52
Lisaks, võttes arvesse käesoleva kohtuotsuse punktis 43 esitatud teavet, tuleb rõhutada, et sõiduki pikaajalises üürilepingus väljaostuvõimaluse puudumist üksi ei saa pidada piisavaks, et asuda seisukohale, et selle lepingu raames osutatud teenused ei ole finantsteenused.
53
Nimelt võib olla, et üüritud kauba laadist ja allahindamise määrast tulenevalt on võimalik, et pärast pikaajalist üürile andmist kaotab see vara peaaegu kogu oma väärtuse, nii et liisinguvõtjal ei ole mingit huvi saada selle omanikuks.
54
Kõiki eeltoodud kaalutlusi arvesse võttes tuleb esimese küsimuse esimesele osale vastata, et direktiivi 2006/123 artikli 2 lõike 2 punkti b tuleb tõlgendada nii, et teenused, mida osutatakse sõiduki – mille liisinguandja ostis liisinguvõtja tellimusel eesmärgiga anda see liisinguvõtjale tasu eest üürile – pikaajalise üürilepingu alusel, ei kujuta endast „finantsteenuseid“ selle sätte tähenduses, välja arvatud juhul, kui:
–
üürilepinguga kaasneb kohustus sõiduk üürimisperioodi lõpus välja osta,
–
liisinguvõtja poolt selle lepingu alusel makstud tasude eesmärk on võimaldada liisinguandjal täielikult katta viimase poolt sõiduki ostmisel tekkinud kulud või
–
nimetatud leping sisaldab sõiduki jääkväärtusega seotud riskide üleminekut lepingu lõppemisel.
Teine küsimus
55
Euroopa Kohtu praktikast tuleneb esiteks, et riigisisest meedet valdkonnas, mis on liidu õiguse tasandil täielikult ühtlustatud, tuleb hinnata ühtlustamismeetme, mitte esmase õiguse sätete alusel, ning teiseks, et direktiivi 2006/123 artiklitega 9–13 on nende kohaldamisalasse kuuluvate teenuste regulatsioon ammendavalt ühtlustatud (14. juuli 2016. aasta kohtuotsus Promoimpresa jt, C‑458/14 ja C‑67/15, EU:C:2016:558, punktid 59 ja 61). Neil asjaoludel ja nagu kohtujurist oma ettepaneku punktis 64 sisuliselt märkis, tuleb teist küsimust analüüsida selle direktiivi alusel, ilma et oleks vaja viidata asutamisvabadust käsitlevale ELTL artiklile 49.
56
Seega tuleb asuda seisukohale, et teise küsimusega soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt teada, kas direktiivi 2006/123 artikli 9 lõiget 1 ning artikli 10 lõikeid 1 ja 2 tuleb tõlgendada nii, et nendega on vastuolus riigisisene õigusnorm, mis kehtestab sõidukite pikaajalise üürimise teenuste osutamiseks autoriseerimisskeemi selle direktiivi artikli 4 punkti 6 tähenduses ja annab seda skeemi haldavale riigisisesele ametiasutusele õiguse kehtestada selliseid teenuseid osutavatele ettevõtjatele nõudeid ja piiranguid.
57
Kõigepealt tuleb täpsustada, et nagu kinnitab ka teise küsimuse sõnastus, puudutab see sõidukite pikaajalise üürimise teenuste osutamist, mitte sellise üürilepingu alusel osutatud finantsteenuseid. Viimati nimetatud teenused ei kuulu direktiivi 2006/123 artikli 2 lõike 2 punkti b alusel selle direktiivi kohaldamisalasse.
58
Tuleb meelde tuletada, et direktiivi 2006/123 artikli 9 lõike 1 kohaselt võivad liikmesriigid teenuste osutamise valdkonnale juurdepääsu ja selles valdkonnas tegutsemise suhtes kohaldada autoriseerimisskeemi ainult siis, kui see ei ole diskrimineeriv, kui see on põhjendatud olulise avaliku huviga seotud põhjusega ja kui taotletavat eesmärki ei ole võimalik saavutada vähem piirava meetmega, eelkõige põhjusel, et tagantjärele tehtav kontroll toimuks liiga hilja selleks, et olla tõeliselt tõhus.
59
Käesoleval juhul on eelotsusetaotluse esitanud kohtu ülesanne hinnata, kas need tingimused on põhikohtuasjas kõne all oleva autoriseerimisskeemi puhul täidetud osas, milles see puudutab selliste sõidukite pikaajalise üürile andmise teenuste osutamist, mis ei kujuta endast finantsteenust.
60
Eelotsusetaotluse esitanud kohtule juhise andmiseks tuleb esiteks märkida, et nagu kohtujurist oma ettepaneku punktis 55 tõdes, ei sisalda Euroopa Kohtu käsutuses olev toimik ühtegi asjaolu, mis annaks alust arvata, et põhikohtuasjas kõne all olev skeem on Autotechnica suhtes diskrimineeriv. Siiski on eelotsusetaotluse esitanud kohtu ülesanne seda vajaduse korral kontrollida.
61
Teiseks väitsid asutus ja Horvaatia valitsus Euroopa Kohtule esitatud seisukohtades, et põhikohtuasjas kõne all oleva autoriseerimisskeemi eesmärk on tarbijakaitse. Nagu nähtub direktiivi 2006/123 artikli 4 punktist 8, kujutab tarbijakaitse endast ülekaalukat üldist huvi, millele võib tugineda, et õigustada autoriseerimisskeemi vastavalt selle direktiivi artikli 9 lõikele 1.
62
Sellegipoolest ei ilmne, et Horvaatia õigus kehtestaks sõidukite pikaajalise üürimisega analoogse tegevuse, eelkõige selliste sõidukite lühiajalise üürimise suhtes autoriseerimisskeemi. Sellega seoses tuleb märkida, et ei asutus ega Horvaatia valitsus ei ole oma seisukohtades viidanud põhjustele, mis võiksid õigustada üksnes sõidukite pikaajalise üürimise teenuste erikohtlemist.
63
Lisaks tuleb tõdeda, et põhikohtuasjas käsitletavat autoriseerimisskeemi haldab asutus, kellel on riigisisese õiguse kohaselt õigus teha järelevalvet finantstegevuse üle. Asutus ja Horvaatia valitsus ei ole oma seisukohtades esitanud ka põhjuseid, mis võiksid õigustada seda, et sellist autoriseerimisskeemi, mis hõlmab mittefinantsteenuste osutamist, haldab niisugune riigisisene ametiasutus.
64
Seega on eelotsusetaotluse esitanud kohtu ülesanne kontrollida, võttes arvesse asjaolu, et põhikohtuasjas kõne all olev autoriseerimisskeem hõlmab üksnes sõidukite pikaajalise üürimise teenuseid, mitte muid analoogseid teenuseid, ning asjaolu, et seda skeemi haldab finantsteenuste järelevalve eest vastutav riigisisene asutus, kas seda korda võib pidada õigustatuks tarbijakaitse eesmärgiga.
65
Kolmandaks, isegi kui eeldada, et see on nii, tuleb veel kontrollida, kas – nagu nõuab direktiivi 2006/123 artikli 9 lõike 1 punkt c, arvestades direktiivi põhjendust 54 – käesoleval juhul ei ole võimalik saavutada tarbijakaitse eesmärki vähem piirava meetmega, nagu sõidukite pikaajalise üürimise teenuseid osutavate ettevõtjate korrapärane kontrollimine.
66
Neljandaks, kui ilmneb, et põhikohtuasjas kõne all olev autoriseerimisskeem vastab direktiivi 2006/123 artikli 9 lõikes 1 ette nähtud tingimustele, peab eelotsusetaotluse esitanud kohus veel kontrollima, kas – nagu nõuavad selle direktiivi artikli 10 lõiked 1 ja 2 – see süsteem põhineb kriteeriumidel, mis reguleerivad pädeva ametiasutuse, käesoleval juhul asutuse kaalutlusõiguse kasutamist, mis on selged, ühemõttelised, läbipaistvad ja kättesaadavad, varem avalikustatud, objektiivsed, mittediskrimineerivad, põhjendatud olulise avaliku huviga seotud põhjusega (nagu tarbijakaitse, millele asutus ja Horvaatia valitsus tuginesid) ning proportsionaalsed selle eesmärgiga.
67
Kõiki eeltoodud kaalutlusi arvestades tuleb teisele küsimusele vastata, et direktiivi 2006/123 artikli 9 lõiget 1 ning artikli 10 lõikeid 1 ja 2 tuleb tõlgendada nii, et nendega on vastuolus liikmesriigi õigusnormid, mis esiteks kehtestavad selle direktiivi artikli 4 punkti 6 tähenduses autoriseerimisskeemi sõidukite pikaajaliseks üürimiseks lepingu raames, mis ei puuduta finantsteenuste osutamist sama direktiivi artikli 2 lõike 2 punkti b tähenduses, ning teiseks annavad selle skeemi haldamise eest vastutavale riigisisesele ametiasutusele õiguse kehtestada selliseid teenuseid osutavatele ettevõtjatele nõudeid ja piiranguid, välja arvatud juhul, kui nimetatud skeem vastab sama direktiivi artikli 9 lõikes 1 ning artikli 10 lõigetes 1 ja 2 ette nähtud nõuetele.
Kolmas küsimus
68
Arvestades käesoleva kohtuotsuse punktis 55 märgitut ja teisele küsimusele antud vastust, ei ole kolmandale küsimusele vaja vastata, kuna see puudutab piiriülest olukorda, mis kuulub ELTL artikli 49 kohaldamisalasse.
Kohtukulud
69
Kuna põhikohtuasja poolte jaoks on käesolev menetlus eelotsusetaotluse esitanud kohtus pooleli oleva asja üks staadium, otsustab kohtukulude jaotuse liikmesriigi kohus. Euroopa Kohtule seisukohtade esitamisega seotud kulusid, välja arvatud poolte kohtukulud, ei hüvitata.
Esitatud põhjendustest lähtudes Euroopa Kohus (viies koda) otsustab:
1.
Euroopa Parlamendi ja nõukogu 12. detsembri 2006. aasta direktiivi 2006/123/EÜ teenuste kohta siseturul artikli 2 lõike 2 punkti b
tuleb tõlgendada nii, et
teenused, mida osutatakse sõiduki – mille liisinguandja ostis liisinguvõtja tellimusel eesmärgiga anda see liisinguvõtjale tasu eest üürile – pikaajalise üürilepingu alusel, ei kujuta endast „finantsteenuseid“ selle sätte tähenduses, välja arvatud juhul, kui
–
üürilepinguga kaasneb kohustus üürimisperioodi lõpus sõiduk välja osta,
–
liisinguvõtja poolt selle lepingu alusel makstud tasude eesmärk on võimaldada liisinguandjal täielikult katta viimase poolt sõiduki ostmisel tekkinud kulud või
–
nimetatud leping sisaldab sõiduki jääkväärtusega seotud riskide üleminekut lepingu lõppemisel.
2.
Direktiivi 2006/123 artikli 9 lõiget 1 ning artikli 10 lõikeid 1 ja 2
tuleb tõlgendada nii, et
nendega on vastuolus liikmesriigi õigusnormid, mis esiteks kehtestavad selle direktiivi artikli 4 punkti 6 tähenduses autoriseerimisskeemi sõidukite pikaajaliseks üürimiseks lepingu raames, mis ei puuduta finantsteenuste osutamist sama direktiivi artikli 2 lõike 2 punkti b tähenduses, ning teiseks annavad selle skeemi haldamise eest vastutavale riigisisesele ametiasutusele õiguse kehtestada selliseid teenuseid osutavatele ettevõtjatele nõudeid ja piiranguid, välja arvatud juhul, kui nimetatud skeem vastab sama direktiivi artikli 9 lõikes 1 ning artikli 10 lõigetes 1 ja 2 ette nähtud nõuetele.
Allkirjad
(
*1
)	Kohtumenetluse keel: horvaadi.