62021CC0522
KOHTUJURISTI ETTEPANEK
MACIEJ SZPUNAR
esitatud 27. oktoobril 2022 (
1
)
Kohtuasi C‑522/21
MS
versus
Saatgut‑Treuhandverwaltungs GmbH
(eelotsusetaotlus, mille on esitanud Pfälzisches Oberlandesgericht Zweibrücken (Rheinland-Pfalzi liidumaa kõrgeim üldkohus Zweibrückenis, Saksamaa))
Eelotsusetaotlus – Intellektuaalomand – Sordikaitse – Määrus (EÜ) nr 2100/94 – Artikli 14 lõikes 3 ette nähtud erand – Artikli 94 lõige 2 – Õigusrikkumine – Õigus hüvitisele – Määrus (EÜ) nr 1768/95 – Artikli 18 lõige 2 – Kahju hüvitamine – Neljakordse litsentsitasu põhjal arvutatud üldsumma – Komisjoni pädevus – Kehtivuse hindamine
I. Sissejuhatus
1.
Kõnesolev eelotsusetaotlus on esitatud sordiomanike ühenduse ja põllumajandustootja vahelises kohtuvaidluses, mis puudutab niisuguse kahju summa arvutamist, mis on tekkinud selle tõttu, et asjaomane põllumajandustootja on õigusvastaselt kasvatanud üht kaitsealustest sortidest.
2.
Eelotsusetaotluse esitanud kohus palub hinnata, kas määruse (EÜ) nr 1768/95 (
2
) artikli 18 lõige 2 (edaspidi „vaidlusalune säte“), millega kehtestatakse minimaalne üldsummaline kahjuhüvitis, on määruse (EÜ) nr 2100/94 (
3
) artikli 94 lõike 2 esimese lause vaatepunktist kehtiv.
3.
Kuivõrd nimetatud kohtu kahtlused tulenevad sellest, kuidas Euroopa Kohus on tõlgendanud seda määruse nr 2100/94 sätet, annab käesolev kohtuasi Euroopa Kohtule võimaluse tulla taaskord tagasi kõnesoleva sätte tõlgendamise juurde.
II. Õiguslik raamistik
A. Liidu õigus
1.
Määrus nr 2100/94
4.
Määruse nr 2100/94 artikli 13 „Ühenduse kaitse alla võetud sordi omaniku õigused ja piirangud“ lõigetes 1–3 on sätestatud:
„1.   Ühenduse sordikaitse annab ühenduse kaitse alla võetud sordi omanikule või omanikele (edaspidi „omanik“) õiguse sooritada lõikes 2 sätestatud toiminguid.
2.   Ilma et see piiraks artiklite 15 ja 16 sätete kohaldamist, eeldavad järgmised toimingud kaitstud sordi koostisosade või koristatud materjali (edaspidi „materjal“) puhul omaniku luba:
a)
tootmine või paljundamine;
[…]
Omanik võib seada loale tingimusi ja piiranguid.
3.   Lõike 2 sätteid kohaldatakse koristatud materjali suhtes üksnes juhul, kui selle saamiseks on kaitstud sordi koostisosi kasutatud ilma loata ning kui omanikul ei ole olnud piisavat võimalust kasutada nimetatud sordi koostisosadega seotud õigust.“
5.
Selle määruse artikkel 14 „Ühenduse sordikaitse erandid“ on sõnastatud järgmiselt:
„1.   Olenemata artikli 13 lõikest 2 ning põllumajandusliku tootmise kaitsmiseks on põllumajandustootjatel lubatud kasutada paljundamise eesmärgil põllul oma põllumajandusettevõttes koristatud tooteid, mille nad on saanud, kasutades oma põllumajandusettevõttes muude ühenduse kaitse alla võetud sortide kui hübriidsortide või sünteetiliste sortide paljundusmaterjali.
2.   Lõike 1 sätteid kohaldatakse üksnes järgmiste põllumajanduslike taimeliikide suhtes:
[…]
b)
Teravili:
[…]
Hordeum vulgare L. – oder
[…]
3.   Lõikes 1 sätestatud erandi jõustamise ning aretaja ja põllumajandustootja õiguspäraste huvide kaitsmise tingimused kehtestatakse enne käesoleva määruse jõustumist artikli 114 kohastes rakenduseeskirjades järgmiste kriteeriumide põhjal:
–
põllumajandustootja põllumajandusettevõtte tasemele ei seata mingeid kvantitatiivseid piiranguid niivõrd, kuivõrd tegemist on ettevõtte vajadustega,
–
põllumajandustootja võib ise või talle pakutud teenuste abil koristatud toodet istutamise jaoks töödelda, ilma et see piiraks teatavate piirangute kohaldamist, mille liikmesriigid võivad kõnealuse koristatud toote töötlemise korraldamise osas kehtestada eelkõige selleks, et tagada töötlemisse suunatava toote identsus töötlemise tulemusel saadud tootega,
–
väiketootjad ei pea maksma omanikule mingit tasu; „väiketootjana“ käsitatakse:
[…]
–
teised põllumajandustootjad peavad maksma omanikule õiglase tasu, mis on märgatavalt väiksem kui samal maa-alal sama sordi paljundusmaterjali litsentseeritud tootmise [(edaspidi „litsentseeritud tootmine“)] puhul nõutav summa; kõnealuse õiglase tasu tegelik tase võib aja jooksul muutuda, võttes arvesse seda, mil määral kasutatakse asjaomase sordi puhul lõikega 1 ettenähtud erandit,
–
omanikul lasub täielik vastutus käesoleva artikli sätete või käesoleva artikli kohaselt vastuvõetud sätete järgimise järelevalve eest; kõnealuse järelevalve korraldamisel ei või nad paluda ametiasutuste abi,
–
põllumajandustootjad ja töötlemisteenuste osutajad edastavad omanikele nende taotlusel asjakohast teavet; samuti võivad asjakohast teavet edastada põllumajandustootmise järelevalves osalevad ametiasutused, kui selline teave on saadud nende tavaliste ülesannete läbiviimisel ilma lisakoormuse või ‑kuludeta. Käesolevad sätted ei piira isikuandmete osas ühenduse ja siseriiklike õigusaktide kohaldamist, mis käsitlevad üksikisikute kaitset isikuandmete töötlemisel ja nende andmete vaba liikumist.“
6.
Kõnealuse määruse artiklis 94 „Õigusrikkumine“ on nähtud ette:
„1.   Omanik võib esitada nõude õigusrikkumise lõpetamise või mõistliku hüvituse maksmise või mõlema kohta igaühe suhtes, kes:
a)
sooritab ühenduse kaitse alla võetud sordi puhul ühe artikli 13 lõikes 2 sätestatud toimingu, omamata selleks õigust,
[…]
2.   Igaüks, kes tegutseb tahtlikult või ettevaatamatult, peab lisaks hüvitama omanikule kõnealusest toimingust tuleneva mis tahes täiendava kahju. Kerge ettevaatamatuse korral võib selliseid nõudeid vastavalt ettevaatamatuse astmele vähendada, kuid ometi mitte sedavõrd, et nõue on väiksem kui õigusrikkumise sooritanud isiku poolt sellest saadud kasu.“
2.
Määrus nr 1768/95
7.
Määrus nr 1768/95 võeti vastu määruse nr 2100/94 artikli 114 alusel.
8.
Määruse nr 1768/95 artikli 18 „Tsiviilõiguslikud erinõuded“ lõikes 2 on sätestatud:
„Kui selline isik on sama omaniku ühe või mitme sordi suhtes korduvalt ja tahtlikult eiranud oma kohustust vastavalt [määruse nr 2100/94] artikli 14 lõike 3 neljandale taandele, hõlmab [määruse nr 2100/94] artikli 94 lõike 2 kohaselt omanikule edasiste kahjustuste hüvitamise vastutus vähemalt ühekordset summat, mis arvutatakse, korrutades […] litsentseeritud tootmise eest tasumisele kuuluv keskmine summa neljaga, ilma et see piiraks suuremate kahjustuste hüvitamist.“
III. Põhikohtuasja aluseks olevad asjaolud, eelotsuse küsimus ja menetlus Euroopa Kohtus
9.
Äriühing Saatgut‑Treuhandverwaltungs GmbH (edaspidi „STV“) on sordiomanike ühendus, mille liikmed on teda volitanud kaitsma nende õigusi ning eelkõige teostama enda nimel teabe ja tasu saamise õigusi.
10.
Põhikohtuasja apellant MS on põllumajandustootja, kellelt STV nõudis esimese astme kohtus muu hulgas teavet liidu kaitse alla võetud taliodra sordi „KWS Meridian“ õigusvastase kasvatamise kohta nelja turustusaasta jooksul 2012/2013–2015/2016.
11.
Põhikohtuasja apellant esitas tema ja STV vahelises menetluses esimest korda arvandmed nimetatud sordi seemnete külvamise kohta kõnealusel neljal turustusaastal ning need olid vastavalt 24,5, 26, 34 ja 45,4 tsentnerit.
12.
Esimeses kohtuastmes tehtud otsuse järel maksis põhikohtuasja apellant tagasiulatuvalt turustusaasta 2015/2016 eest litsentsi alusel tootmise korral nõutava keskmise summa, mis vastab määruse nr 2100/94 artikli 94 lõike 1 kohasele mõistlikule hüvitusele. (
4
)
13.
STV nõudis lisaks kahjuhüvitise maksmist turustusaastate 2013/2014, 2014/2015 ja 2015/2016 eest, mis vastas neljakordsele litsentsi alusel tootmise eest nõutavale keskmisele summale, (
5
) määruse nr 2100/94 artikli 94 lõikes 2 koostoimes vaidlusaluse sättega ette nähtud kahju hüvitisena, arvates sellest maha ühekordse litsentsitasu kaitsealuse sordi paljundusmaterjali tootmise eest, mille põhikohtuasja apellant oli tagasiulatuvalt maksnud.
14.
Põhikohtuasja apellant vaidles vastu sellele, et STV‑l on õigus seda kahjuhüvitist saada. Ta väitis, et tema õigusvastase käitumisega STV‑le tekitatud kahju oli hüvitatud ühekordse litsentsitasu maksmisega, kasvatamise tasu asemel vastavalt määruse nr 1768/95 artikli 5 lõikele 5. Ta väitis samuti, et täiendav karistuslik üldsummaline kahjuhüvitis ei ole kooskõlas Euroopa Kohtu praktikaga.
15.
Landgericht Kaiserslautern (Kaiserslauterni esimese astme kohus, Saksamaa) rahuldas 4. detsembri 2020. aasta otsusega sisuliselt STV nõuded (
6
), viidates vaidlusaluse sätte „üheselt mõistetavale sõnastusele“.
16.
Põhikohtuasja apellant esitas selle kohtuotsuse peale apellatsioonkaebuse Pfälzisches Oberlandesgericht Zweibrückenile (Rheinland-Pfalzi liidumaa kõrgeim üldkohus Zweibrückenis, Saksamaa). Tema väitel ei ole vaidlusalune säte kooskõlas määruse nr 2100/94 artikli 94 lõikega 2 ning tuleb tunnistada kehtetuks. Nimelt ei tule teisena nimetatud sätet tema väitel mõista nii, et see lubab määrata omaniku kasuks välja karistusliku üldsummalise kahjuhüvitise, käesoleval juhul neljakordse litsentsitasu summa, vaid nii, et kahjuhüvitis peab võimalikult täpselt vastama kahjule, mis on sordi omanikule tegelikult tekkinud ja seda kindlasti just tema õiguse rikkumise tõttu.
17.
STV väidab, et vaidlusalune säte ei riku määruse nr 2100/94 artikli 94 lõikes 2 sätestatud nõudeid ning on kooskõlas Euroopa Kohtu praktikaga. Ta leiab, et omaniku õiguste tahtlikku ja korduvat rikkumist arvestades kujutab minimaalse üldsummalise kahjuhüvitise kindlaksmääramine, mille arvutamiseks korrutatakse ühekordne litsentsitasu neljaga, endast õiglast ja mõistlikku hüvitist.
18.
Eelotsusetaotluse esitanud kohus leiab, et tema otsus sõltub täielikult vaidlusaluse sätte kehtivusest. Ta märgib, et see säte, millega Euroopa Komisjon määras kindlaks minimaalse üldsummalise kahjuhüvitise, mille summaks on neljakordne litsentsitasu, võib olla vastuolus määruse nr 2100/94 artikli 94 lõike 2 esimese lausega ja võidakse seetõttu tühistada.
19.
Eelotsusetaotluse esitanud kohus märgib, et määruse nr 2100/94 artikli 94 lõike 1 eesmärk on tasakaalustada eelist, mis on rikkujal ehk põllumajandustootjal, kelle suhtes ei kohaldata liidu sordikaitse erandit selle määruse artikli 14 tähenduses, nähes ette mõistliku hüvituse, mis vastab ühekordse litsentsitasu summale. Selles kontekstis võib kõnealuse määruse artikli 94 lõike 2 esimest lauset mõista nii, et sordi omanikul on tahtliku või ettevaatamatusest tuleneva rikkumise korral õigus täiendava kahju hüvitamisele ainult tingimusel, et ta seda kahju konkreetselt tõendab.
20.
Eelotsusetaotluse esitanud kohtu sõnul viitab Euroopa Kohtu praktika sellele, et minimaalse kahjuhüvitise põhimõtteline kindlaksmääramine ei ole kooskõlas määruse nr 2100/94 artikli 94 lõike 2 esimese lausega. (
7
) Ta tuletab meelde, et rakendusmäärus, mis on vastu võetud alusmääruses sisalduva volitusnormi alusel, ei või selle aluseks oleva määruse sätetest kõrvale kalduda ja tuleb vastuolu korral kehtetuks tunnistada. (
8
)
21.
Just neil asjaoludel otsustaski Pfälzisches Oberlandesgericht Zweibrücken (Rheinland-Pfalzi liidumaa kõrgeim üldkohus Zweibrückenis) 18. augusti 2021. aasta otsusega, mis saabus Euroopa Kohtu kantseleisse 24. augustil 2021, menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmise eelotsuse küsimuse:
„Kas [vaidlusalune säte] on osas, milles see näeb ette õiguse nõuda selles nimetatud tingimustel minimaalse kahjuhüvitisena neljakordse litsentsitasu summat, kooskõlas [määrusega nr 2100/94], eelkõige selle artikli 94 lõike 2 esimese lausega?“
22.
Põhikohtuasja pooled ja komisjon esitasid kirjalikud seisukohad. Samade poolte ning komisjoni suulised seisukohad kuulati ära kohtuistungil, mis toimus 14. juulil 2022.
IV. Analüüs
23.
Enne vaidlusaluse sätte kehtivuse analüüsimist tuleb kontrollida eelotsuse küsimuse vastuvõetavust.
A. Vastuvõetavus
24.
Ehkki komisjon ei väida sõnaselgelt, et eelotsusetaotlus on vastuvõetamatu, märgib ta enne sisulise analüüsi juurde asumist oma seisukohtades, et põhikohtuasja asjaolud, nii nagu need ilmnevad eelotsusetaotlusest, ei ole sugugi selged. Komisjoni sõnul on tal kahtlusi, kas käesolevas asjas olid turustusaastate 2013/2014–2015/2016 jooksul, mil põhikohtuasja apellant kõnealust kaitsealust sorti kasvatas, täidetud määruse nr 2100/94 artikli 14 lõikes 1 sätestatud tingimused, eelkõige tingimus, mis puudutab põllumajandusliku tootmise kaitsmiseks paljundamise eesmärgil põllul oma põllumajandusettevõttes kaitstud sordi koristatud toodete kasutamist. Komisjon märgib, et kui see nii ei ole, ei ole vaidlusaluse sätte kehtivuse hindamist käsitlev eelotsuse küsimus vaidluse lahendamise jaoks otsustava tähtsusega. Ta rõhutab siiski, et seda küsimust saab hinnata üksnes eelotsusetaotluse esitanud kohus, kelle ülesanne on tuvastada kõik olulised asjaolud.
25.
Esimesena tuleb märkida, et väljakujunenud kohtupraktikast tuleneb, et kuna üksnes eelotsusetaotluse esitanud kohus on pädev tuvastama ja hindama faktilisi asjaolusid tema menetletavas kohtuasjas, peab Euroopa Kohus põhimõtteliselt piirduma hinnangu andmisega neile asjaoludele, mille eelotsusetaotluse esitanud kohus otsustas talle esitada, ja seega lähtuma olukorrast, mis selle kohtu hinnangul on tuvastatud, ning ühe põhikohtuasja poole oletused ei saa olla Euroopa Kohtule siduvad. (
9
)
26.
Teisena märgin veel, et väljakujunenud praktika kohaselt eeldatakse, et liidu õigust puudutavad eelotsusetaotlused on asjakohased. (
10
) Euroopa Kohus võib keelduda liikmesriigi kohtu esitatud eelotsuse küsimusele vastamast vaid siis, kui on ilmne, et taotletud liidu õigusnormi tõlgendamine ei ole mingil viisil seotud põhikohtuasja faktiliste asjaolude või esemega, kui probleem on hüpoteetiline või kui Euroopa Kohtule ei ole teada faktilised ja õiguslikud asjaolud, mis on vajalikud, et anda talle esitatud küsimustele tarvilik vastus. (
11
)
27.
Niisuguse juhtumiga ei ole aga käesoleval juhul tegemist.
28.
Nimelt märgin esimesena, et kuigi on tõsi, et eelotsusetaotluse esitanud kohus ei esitanud põhjuseid, miks määruse nr 2100/94 artikli 14 lõiked 1 ja 3 on põhikohtuasjas kohaldatavad, ei vaidle ei põhikohtuasja apellant ega STV siiski vastu sellele, et kõnealune säte ja põhimõtteliselt vaidlusalune säte on käesolevas asjas kohaldatavad.
29.
Teisena märgin, et eelotsuse küsimuse sõnastusest võib järeldada, et eelotsusetaotluse esitanud kohtul ei ole kahtlusi mitte selle kohta, kas vaidlusalune säte on kohaldatav, vaid ainuüksi selle kohta, kas see on kooskõlas määrusega nr 2100/94 ja eelkõige selle artikli 94 lõike 2 esimese lausega.
30.
Olgu selles osas märgitud, et STV täpsustab, et vaidlust ei ole selles, et põhikohtuasja apellant kasutas oma põllumajandusettevõttes uuesti taliodra sordi „KWS Meridian“ paljundusmaterjali, mille ta oli ise tootnud, täitmata kasvatamiseks ette nähtud tingimusi, eelkõige turustusaastatel 2013/2014–2015/2016.
31.
Seega leian, et käesoleva eelotsusetaotluse vastuvõetavus on väljaspool kahtlust.
B. Sisulised küsimused
32.
Eelotsusetaotluse esitanud kohtu küsimusele vastuse ettepaneku tegemiseks selgitan esimesena, kuidas põhimõte, et kaitsealuse sordi koostisosade või koristatud materjali jaoks, eelkõige tootmise või paljundamise jaoks, on nõutav liidu kaitse alla võetud sordi omaniku luba, suhestub sellest loast tehtava erandiga, ning teisena viin seda suhet silmas pidades läbi vaidlusaluse sätte kehtivuse kontrolli enda.
1.
Üldised kaalutlused liidu kaitse alla võetud sordi omaniku loa ja sellest loast tehtava erandi vahelise suhte kohta
33.
Märgin, et määruse nr 2100/94 artikli 13 lõike 2 punkti a kohaselt on kaitstud sordi koostisosade või koristatud materjali puhul nõutav liidu kaitsealuse sordi omaniku luba muu hulgas tootmiseks või paljundamiseks. (
12
)
34.
Niisuguse loa puudumisel näeb määruse nr 2100/94 artikli 94 lõike 1 punkt a omanikule ette võimaluse esitada eelkõige mõistliku hüvituse maksmise nõude isiku suhtes, kes sooritab ilma loata kõnealust tootmist või paljundamist. Juhul kui see isik ei küsinud nõutavat luba tahtlikult või ettevaatamatusest, on omanikul vastavalt nimetatud määruse artikli 94 lõikele 2 samuti õigus kahju hüvitamisele. (
13
)
35.
Siiski on määruse nr 2100/94 artikli 14 lõikes 1 põllumajandusliku tootmise kaitsmiseks ette nähtud liidu sordikaitse erand, mida kutsutakse üldisemalt „põllumajandustootjate erandiks“. (
14
) Selle sätte kohaselt on põllumajandustootjatel lubatud kasutada paljundamise eesmärgil põllul oma põllumajandusettevõttes koristatud tooteid, mille nad on saanud, kasutades oma põllumajandusettevõttes nende kaitse alla võetud sortide paljundusmaterjali, mis kuuluvad selle määruse artikli 14 lõikes 2 esitatud põllumajanduslike taimeliikide loetellu, sealhulgas, nagu käesolevas asjas, teravilja „Hordeum vulgare L. – oder“.
36.
Selleks, et selgitada omaniku loa põhimõtte ja sellest põhimõttest tehtava erandi tingimuste vahelist suhet, käsitlen esiteks tingimusi, mida põllumajandustootja peab täitma selleks, et ta saaks kasutada määruse nr 2100/94 artikli 14 lõikes 3 ette nähtud erandit, eelkõige „õiglase tasu“ maksmise tingimust, ning selle eristamist sama määruse artikli 94 lõikes 1 ette nähtud „mõistlikust hüvitusest“. Teiseks selgitan üksikasjalikult määruse nr 2100/94 artikli 14 lõikes 1 ette nähtud erandi jõustamise tingimuste rakenduseeskirju, mis on kehtestatud määrusega nr 1768/95.
a)
Määruse nr 2100/94 artikli 14 lõikes 3 ette nähtud tingimused
37.
Liidu sordikaitse erandi suhtes kehtivad määruse nr 2100/94 artikli 14 lõikes 3 ette nähtud tingimused. (
15
) Põllumajandustootjate erandit ei saa seega kohaldada juhul, kui põllumajandustootja neid tingimusi et täida. Need „kehtestatakse […] [määruse nr 2100/94 artiklis 114 viidatud määruses nr 1768/95]“ selle määruse artikli 14 lõikes 3 loetletud kriteeriumide põhjal, mis võimaldavad ühelt poolt erandit jõustada ning teiselt poolt kaitsta aretaja ja põllumajandustootja õiguspäraseid huve. (
16
)
38.
Nimetatud kriteeriumide hulgas on määruse nr 2100/94 artikli 14 lõike 3 neljandas taandes märgitud põllumajandustootjate kohustus maksta omanikule õiglast tasu, mis selle sätte sõnastuse kohaselt „on märgatavalt väiksem kui […] litsentseeritud tootmise puhul nõutav summa“.
39.
Selle kohta tuleb märkida, et Euroopa Kohus on juba otsustanud, et põllumajandustootja, kes ei maksa omanikule õiglast tasu, kui ta kasutab koristatud tooteid, mis on saadud kaitstud sordi paljundusmaterjali kasvatades, (
17
) ei saa tugineda määruse nr 2100/94 artikli 14 lõikele 1 ning seega tuleb asuda seisukohale, et ta on ilma loata teinud ühe nimetatud määruse artikli 13 lõikes 2 osutatud toimingutest. (
18
) Sellest tulenevalt ei saa ta kasutada põllumajandustootjate erandit ning peab lihtsalt öeldes alguspunkti tagasi pöörduma. Teisisõnu, kui kasvatamise käigus ei täideta kõnealuse määruse artikli 14 lõikes 3 loetletud kriteeriume, ei ole erand kohaldatav ning kasvatamine kujutab endast omanikule määruse artikli 13 lõikega 2 antud õiguste rikkumist.
40.
Vastaval juhul kohaldatakse põllumajandustootja suhtes määruse nr 2100/94 artiklit 94. (
19
) Omanik võib sellisel juhul esitada tema vastu nõude õigusrikkumise lõpetamise või mõistliku hüvituse maksmise või mõlema kohta. Tahtlikkuse või ettevaatamatu tegutsemise korral peab põllumajandustootja lisaks hüvitama omanikule tekkinud täiendava kahju. (
20
)
41.
Pean siinkohal tarvilikuks tuua välja erinevuse määruse nr 2100/94 artikli 14 lõike 3 neljandas taandes sisalduva mõiste „õiglane tasu“ ning selle määruse artikli 94 lõikes 1 sisalduva sõnastuse „mõistlik hüvitamine“ vahel [prantsuskeelses versioonis on mõlemas sättes sõnastus „rémunération équitable“]. Euroopa Kohus on nimelt juba rõhutanud, et mõlema nimetatud sätte [prantsuskeelses versioonis] kasutatud samale sõnastusele vaatamata ei hõlma need sama mõistet. (
21
) Kui määruse nr 2100/94 artikli 14 lõike 3 neljandas taandes sätestatud mõiste „õiglane tasu“ koostoimes määruse nr 1768/95 artikli 5 lõikega 5 eesmärk on kehtestada põllumajandustootjate ja sordi omanike vastastikuste seadusjärgsete huvide vahel tasakaal, siis selle määruse artikli 94 lõige 1, mille sõnastuses ei tehta vahet rikkumise toime pannud isikute vahel, osutab konkreetselt mõistliku hüvituse maksmisele rikkumist käsitleva menetluse raames. (
22
)
42.
Euroopa Kohtu sõnul järeldub sellest, et määruse nr 2100/94 artikli 94 lõikes 1 sätestatud mõistliku hüvituse arvutamisel ei saa võtta aluseks loa alusel kasvatamise tasu sama määruse artikli 14 tähenduses. (
23
) Ükski erinev tõlgendus ei suudaks tagada nimetatud määruse eesmärki ega selle soovitavat toimet. (
24
) Tulen selle asjaolu juurde, millel on eelotsuse küsimuse analüüsimise jaoks suur tähtsus, hiljem tagasi. (
25
)
b)
Põllumajandustootjate erandi jõustamise tingimuste rakenduseeskirjad: määrus nr 1768/95
43.
Tuletan meelde, et määruse nr 2100/94 artiklis 114 viidatud määrus on määrus nr 1768/95. (
26
) Vastavalt määruse nr 1768/95 artiklile 1 kehtestab see määruse nr 2100/94 artikli 14 lõikes 1 sätestatud erandi jõustamise tingimuste rakenduseeskirjad. (
27
)
44.
Määrus nr 1768/95 näeb eelkõige esiteks ette õiglase tasu suuruse kindlaksmääramise eeskirjad (selle määruse artikkel 5) (
28
) ja teiseks hetke, mil tekib määruse nr 2100/94 artikli 14 lõike 3 neljanda taande alusel omanikule maksmise individuaalne kohustus, milleks on hetk, mil põllumajandustootja tegelikult kasutab saagist saadud toodet paljundamise eesmärgil põllul (selle määruse artikkel 6).
45.
Määruse nr 1768/95 artiklis 18 on samuti ette nähtud tsiviilõiguslikud erinõuded põllumajandustootjate erandi tingimuste täitmata jätmise puhul.
46.
Vaidlusaluses sättes on niisiis ette nähtud, et juhul, kui sama omaniku ühe või mitme sordi suhtes on korduvalt ja tahtlikult eiratud määruse nr 2100/94 artikli 14 lõike 3 neljandas taandes sätestatud kohustust maksta õiglast tasu, hõlmab selle määruse artikli 94 lõike 2 kohaselt omanikule ette nähtud kahjuhüvitis vähemalt ühekordset summat, mis arvutatakse, korrutades litsentseeritud tootmise eest tasumisele kuuluv keskmine summa neljaga, ilma et see piiraks suurema kahju hüvitamist.
47.
See säte ongi seega eelotsusetaotluse esitanud kohtu esitatud kehtivuse hindamist käsitleva küsimuse esemeks ning ma hakkan seda analüüsima eeltoodud üldiseid kaalutlusi arvestades.
2.
Kehtivuse kontroll
48.
Oma ainsa küsimusega soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt teada, kas vaidlusalune säte on kehtetu, arvestades määruse nr 2100/94 artikli 94 lõike 2 esimest lauset, kuna see näeb ette, et selle määruse artikli 14 lõike 3 neljanda taande alusel „õiglase tasu“ maksmise kohustuse korduva ja tahtliku eiramise korral tuleb maksta omanikule tekkinud kahju eest minimaalset kahjuhüvitist, mille suurus on neljakordne litsentsi alusel tootmise eest tasumisele kuuluv keskmine summa.
49.
Selle kontrolli käigus esitan kõigepealt põhjused, miks tuleb tagasi lükata põhikohtuasja apellandi argumendid selle kohta, et komisjonil puudus pädevus vaidlusaluse sätte vastuvõtmiseks. Seejärel analüüsin Euroopa Kohtu praktika põhjal selle määruse nr 2100/94 artikli 94 lõike 2 normatiivset sisu, mida arvestades eelotsusetaotluse esitanud kohus palus oma küsimuses hinnata vaidlusaluse sätte kehtivust. Lõpetuseks teen selle alusel tarvilikud järeldused küsimusele vastamiseks.
a)
Komisjoni pädevus vaidlusaluse sätte vastuvõtmiseks
50.
Põhikohtuasja apellant väidab, et komisjonil ei olnud pädevust vaidlusaluse sätte vastuvõtmiseks ning seega määruse nr 2100/94 artikli 94 alusel nõutava mõistliku hüvituse kindlaksmääramiseks.
51.
Ma ei nõustu selle seisukohaga.
52.
Tuletan meelde, et Euroopa Kohus peab hindama liidu õiguse sätte kehtivust talle esitatud eelotsuse küsimuse raames. (
29
)
53.
Käesoleval juhul puudutab küsimus vaidlusaluse sätte kooskõla eelkõige määruse nr 2100/94 artikli 94 lõike 2 esimest lauset arvestades. Vaidlustades komisjoni pädevuse vaidlusaluse sätte vastuvõtmiseks, soovib põhikohtuasja apellant seega laiendada eelotsusetaotluse esitanud kohtu küsimust. (
30
)
54.
Pealegi on selge, et vaidlusaluse sätte kehtivuse kontrollimisel, mida eelotsusetaotluse esitanud kohus Euroopa Kohtult palub, tuleb võtta arvesse selle akti laadi ja eset, mille õiguslik alus on määruse nr 2100/94 artikli 14 lõige 3, nagu ma märkisin käesoleva ettepaneku punktis 7. (
31
) Sellega seoses annab määruse nr 2100/94 artikkel 114 koostoimes selle määruse artikli 14 lõikega 3 komisjonile volituse selles sättes ette nähtud erandi rakenduseeskirjade kehtestamiseks. (
32
)
55.
Järelikult on komisjonil volitus võtta nende sätete alusel vastu niisugune rakendusmäärus nagu määrus nr 1768/95, et kehtestada määruse nr 2100/94 artikli 14 lõikes 1 ette nähtud erandi jõustamise tingimused ning kaitsta sordiaretaja ja põllumajandustootja õiguspäraseid huve. Selles osas ilmneb määruse nr 1768/95 eseme ja põhjenduste osas selle määruse põhjendustest 2, 3, 10 ja 11, et selle määruse eesmärk on kehtestada need tingimused ja täpsustada ühelt poolt omaniku õiguse ja määruse nr 2100/94 artikli 14 sätetest tulenevate õiguste vahelist seost ning teiselt poolt põllumajandustootjale antud loa ja selle loa kasutamise vahelist seost.
56.
Lisaks märgin, et kuivõrd määruse nr 1768/95 eesmärk on täpsustada määruse nr 2100/94 artikli 14 lõikes 3 sätestatud kriteeriume, mis võimaldavad jõustada kõnealust erandit ja kaitsta sordiaretaja ja põllumajandustootja õiguspäraseid huve, tuleb eelotsusetaotluse esitanud kohtu küsimust arvestades veel kindlaks teha, kas sellega, et komisjon nägi vaidlusaluses sättes ette omanikule kahju minimaalse hüvitamise summas, mille suuruseks on vähemalt neljakordne keskmine summa, mis kuulub tasumisele litsentsi alusel tootmise eest, on komisjon eiranud määruse nr 2100/94 artikli 94 lõike 2 sätete sisu, nii nagu seda on tõlgendanud Euroopa Kohus.
57.
Selleks on minu arvates vajalik tuletada lühidalt meelde määruse nr 2100/94 artiklit 94 käsitlevat asjakohast kohtupraktikat.
b)
Määruse nr 2100/94 artiklit 94 käsitlev kohtupraktika: kohtuotsus Hansson
58.
Kohtuotsus Hansson (
33
) kujutab minu arvates endast pretsedenti, millele Euroopa Kohus saab eelotsuse küsimusele vastamiseks tulemuslikult tugineda. Selle kohtuotsuse aluseks olevas kohtuasjas soovis eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt teada, milliste põhimõtete järgi määratakse kindlaks ja arvutatakse määruse nr 2100/94 artikli 94 alusel makstavate hüvitiste ja kahju hüvitamise summad.
1) Hüvitiste olemus
59.
Määruse nr 2100/94 artikli 94 alusel maksmisele kuuluvate hüvitiste olemuse kohta märkis Euroopa Kohus esiteks, et selle määruse artikli 94 lõike 2 sõnastusest tuleneb, et see säte reguleerib ainult niisuguse kahju hüvitamist, mis on liidu kaitse alla võetud sordi omanikule tekitatud selle sordi suhtes toime pandud õigusrikkumisega. (
34
)
60.
Nimelt märkis Euroopa Kohus ühelt poolt, et määruse nr 2100/94 artikli 94 lõike 1 eesmärk on kompenseerida rahaliselt rikkuja saadud kasu, mis vastab tema poolt maksmata jäetud tasu summale. (
35
) Euroopa Kohus täpsustas selle kohta, et nimetatud sättes on ette nähtud ainult niisuguse kahju hüvitamine, mis on seotud selle sätte tähenduses mõistliku hüvituse maksmata jätmisega. (
36
) Teiselt poolt märkis Euroopa Kohus, et määruse nr 2100/94 artikli 94 lõige 2 reguleerib kahju, mida rikkuja on „lisaks“ kohustatud omanikule hüvitama, kui rikkumine on toime pandud „tahtlikult või ettevaatamatult“. (
37
)
61.
Euroopa Kohtu sõnul tuleneb sellest, et määruse nr 2100/94 artikli 94 alusel on ette nähtud liidu kaitse alla võetud sordi omaniku õigus kahju hüvitamisele, „mis on mitte ainult täielik, vaid mis põhineb ka objektiivsel alusel, st see katab ainult talle rikkumisega tekitatud kahju“. (
38
) Seega kinnitas Euroopa Kohus kohtujurist Saugmandsgaard Øe ettepanekut järgides (
39
), et seda sätet ei saa tõlgendada nii, et see võib olla õiguslikuks aluseks rikkujalt selle omaniku kasuks karistusliku üldsummalise kahjuhüvitise väljamõistmiseks. Euroopa Kohus lisas, et vastupidi, kõnealuse sätte alusel hüvitatava kahju suurus peab väljendama võimalikult täpselt tegelikku ja kindlat kahju, mis on kaitse alla võetud sordi omanikule rikkumisega tekitatud. (
40
)
62.
Euroopa Kohus tunnistas teiseks direktiivi 2004/48/EÜ põhjendustele 17 ja 26 (
41
) ning selle direktiivi artikli 13 lõikele 1 viidates (
42
), et niisugune tõlgendus on kooskõlas direktiivi 2004/48 eesmärkidega, kuivõrd see direktiiv kehtestab miinimumstandardi intellektuaalomandiõiguste järgimise suhtes üldiselt. (
43
)
2) Hüvitise kindlaksmääramise viis: kahjuhüvitise suurus
63.
Määruse nr 2100/94 artikli 94 lõike 2 tähenduses kahjuhüvitise suuruse kohta märkis Euroopa Kohus, et rikkumise esemeks oleva sordi omanik peab esitama tõendid, mis näitavad, et tema kahju on suurem kui selle määruse artikli 94 lõikes 1 ette nähtud mõistliku hüvitusega kaetav summa. (
44
) Euroopa Kohus määratles selle alusel hüvitise suuruse, rõhutades, et selle kahju hüvitise kindlaksmääramiseks ei saa lähtuda tavalisest tasust, mida tuleks maksta litsentsi alusel tootmise eest. Nimelt võimaldab see tasu välja arvutada kõnealuse määruse artikli 94 lõikes 1 ette nähtud mõistliku hüvituse, kuid ei pruugi olla seotud kahjuga, mis jääb hüvitamata ja mille hüvitamine on ette nähtud sama määruse artikli 94 lõikes 2. (
45
)
64.
Selle kohta märkis Euroopa Kohus esiteks, et asjaolusid, mis on õigustanud litsentseeritud tootmise eest makstava tavalise tasu suurendamise, et välja arvutada õiglane tasu, ei saa enam teist korda arvesse võtta määruse nr 2100/94 artikli 94 lõike 2 alusel hüvitatava summa kindlaksmääramisel. (
46
) Teiseks leidis Euroopa Kohus, et eelotsusetaotluse esitanud kohtul tuleb kindlaks teha, millises ulatuses on rikkumise esemeks oleva sordi omaniku väidetav kahju täpselt tõendatud või kas tuleb määrata üldsummaline hüvitis, mis kajastab kõige õigemini tegelikku kahju. (
47
)
c)
Vaidlusaluse sätte vaidlustamine, arvestades määruse nr 2100/94 artikli 94 lõiget 2, nii nagu Euroopa Kohus on seda tõlgendanud
65.
Eelotsusetaotluse esitanud kohus küsib sisuliselt, kas kahju osas on vaidlusaluses sättes ette nähtud üldpõhimõte, mille kohaselt määratakse kindlaks üldsummaline miinimumsumma, mille suuruseks on neljakordne litsentsitasu summa, kooskõlas määruse nr 2100/94 artikli 94 lõikega 2, nii nagu Euroopa Kohus on seda tõlgendanud.
1) Põhikohtuasja apellandi, STV ja komisjoni esitatud argumendid
66.
Põhikohtuasja apellant väidab, et vaidlusalune säte, vähemalt selle teine osa, on õigustühine ning selle võib lihtsalt tunnistada kehtetuks või eemaldada, jättes samas alles ülejäänud osa määrusest nr 1768/95. Ta lisab, et selle sätte esimene osa piirab määruse nr 2100/94 artikli 94 lõikes 2 ette nähtud kahjuhüvitise maksmise kohustust juhtumitega, kus on tegemist „sama omaniku ühe või mitme sordi suhtes“ toime pandud rikkumisega. Kõnealuse sätte ulatuse ja kohaldamisala niisugune piiramine ei sisaldu selle sõnastuses ega tulene selle sisust, mistõttu esimene osa on tema väitel samuti õigusvastane ning tuleks tunnistada kehtetuks.
67.
STV väidab, et komisjon võttis vaidlusaluse sätte õiguspäraselt vastu, järgides määruse nr 2100/94 eesmärke ja suuniseid, ning seda ei tuleks kehtetuks tunnistada. Samuti on tema sõnul selge, et põhikohtuasja apellant toimis tahtlikult ilma liidu sordikaitse omaniku loata. Määruse nr 2100/94 artikli 94 lõikes 2 ja artikli 14 lõikes 3 koostoimes vaidlusaluse sättega ette nähtud tingimused on tema väitel seega vaieldamatult täidetud.
68.
Komisjon omakorda väidab, et vaidlusalune säte vastab määruse nr 2100/94 nõuetele, kuna selles sättes kehtestatud tingimustel võib nõuda neljakordse litsentsitasu suurust minimaalset kahjuhüvitist.
69.
Täpsemalt põhjendab komisjon oma kirjalikes märkustes vaidlusaluses sättes ette nähtud minimaalse üldsummalise hüvitisesumma kehtestamist sellega, et kui kaitsealuse sordi kasvatamise suhtes ei kehti põllumajandustootjate erand, see tähendab õigusvastase uuesti külvamise puhul, kujutab õiglase tasu ehk tavapärasest litsentsitasust väiksema tasu maksmata jätmine selle erandi kuritarvitamist, mis annab mitte üksnes õiguse selle tasu saamisele määruse nr 2100/94 artikli 94 lõike 1 alusel, vaid ka õiguse tekkinud kahju hüvitamisele selle määruse artikli 94 lõike 2 tähenduses. Komisjoni sõnul peaks niisiis seda kahju hüvitamist korduva ja tahtliku kuritarvitamise korral nõudma vaidlusaluses sättes kindlaks määratud minimaalsest summast lähtudes. (
48
)
70.
Komisjon väidab, et kuna põllumajandustootjate erandit käsitlev määruse nr 2100/94 artikkel 14 reguleerib sordiomanike ja põllumajandustootjate huvide vahelist keerulist tasakaalu, on kohane, et selle põllumajandustootja toime pandud rikkumist, kes saab seda erandit kasutada, kuid jätab korduvalt ja tahtlikult täitmata tavapärasest tasust väiksema õiglase tasu maksmise kohustuse (nimetatud määruse artikli 14 lõike 3 neljas taane), karistataks karmimalt kui lihtsalt tahtlikult või ettevaatamatult ilma loata sellise toimingu sooritamist, milleks on nõutav loa olemasolu (kõnealuse määruse artikli 94 lõige 2). (
49
) Vaidlusalune minimaalne üldsumma vastab tema väitel nimelt sordikaitse omanikele üldjuhul tekkiva minimaalse kahju puhul tavapäraselt kasutatavale toimimisviisile.
71.
Sellega seoses viitas komisjon kohtuistungil kohtuotsusele Stowarzyszenie Oławska Telewizja Kablowa, (
50
) milles Euroopa Kohus otsustas, et direktiivi 2004/48 artiklit 13 tuleb tõlgendada nii, et sellega ei ole vastuolus sellised riigisisesed õigusnormid, mille kohaselt võib kahju saanud intellektuaalomandi õiguse omaja intellektuaalomandi õigust rikkunud isikult nõuda kas tekkinud kahju hüvitamist, võttes arvesse kõiki konkreetse juhtumi asjakohaseid aspekte, või, ilma et õiguse omaja peaks tõendama tegelikku kahju, sellise summa maksmist, mis vastab kahekordsele asjakohasele tasule, mis oleks tulnud asjasse puutuva teose kasutamiseks antud loa alusel maksta.
72.
Peale selle väidab komisjon kohtuistungil, et sordiomanike ja põllumajandustootjate huvide vahelise tasakaalu tagamise eesmärgi keerukus seisneb eelkõige asjaolus, et õigusvastane uuesti külvamine toimub põllumajandustootja enda põllumajandusettevõttes, mis raskendab omanike järelevalvet kaitsealuse sordi kasutamise üle. Neil asjaoludel väitis komisjon, et meetmed peavad olema piisavalt innustavad, et vältida eelkõige nende põllumajandustootjate soodustamist, kes hoiavad kõrvale omanikule õiglase tasu maksmise kohustusest, mis neil lasub vastavalt määruse nr 2100/94 artikli 14 lõike 3 neljandale taandele, võrreldes nende põllumajandustootjatega, kes seda kohustust täidavad. Seda enam, et komisjoni sõnul on omanikud kõnealuse määruse nr 2100/94 artikli 14 lõike 3 viienda taande kohaselt ainsana vastutavad kaitsealuste sortide kasutamise kontrollimise ja järelevalve eest loa alusel kasvatamise raames ning sõltuvad seega asjasse puutuvate põllumajandustootjate heast tahtest ja koostööst.
2) Hinnang
73.
Esimesena tuleb alljärgnevatel põhjustel lükata tagasi argumendid asjaomase minimaalse üldsumma kohasuse kohta.
74.
Tuletan meelde, et vaidlusalune säte näeb ette, et omaniku kantud kahju hüvitamine määruse nr 2100/94 artikli 94 lõike 2 tähenduses hõlmab vähemalt ühekordset summat, mis arvutatakse, korrutades litsentseeritud tootmise eest tasumisele kuuluv keskmine summa neljaga, ilma et see piiraks suurema kahju hüvitamist.
75.
Nimelt juhul, kui põllumajandustootja täidab määruse nr 2100/94 artikli 14 lõikes 3 ette nähtud tingimusi ning eelkõige maksab turustusaasta eest õiglast tasu, maksab ta sisuliselt 50% litsentsi alusel tootmise eest nõutavast tasust, (
51
) samas kui nende tingimuste täitmata jätmise puhul (
52
) ning juhul, kui kohaldatakse vaidlusalust sätet, (
53
) maksab ta sisuliselt minimaalse üldsumma, mille suurus on 400% litsentsi alusel tootmise eest makstavast tasust ehk neli korda 100% keskmisest maksmisele kuuluvast summast, see tähendab summa, mis vastab sisuliselt määruse nr 2100/94 artikli 14 lõike 3 alusel nõutava õiglase tasu kaheksakordsele summale, ning seda iga asjakohase turustusaasta eest. (
54
)
76.
Tõsi küll, see üldsummaline miinimumsumma saab komisjoni loogika kohaselt olla „tehniliselt“ põhjendatud (
55
) asjaoluga, et loa alusel kasvatamise eest nõutavat tasu ei saa juhul, kui põllumajandustöötaja kasutab määruse nr 2100/94 artikli 14 lõikes 1 ette nähtud erandit, rakendada selle määruse artikli 94 lõikes 1 ette nähtud mõistliku hüvitise arvutamise alusena, (
56
) ning seega on põllumajandustootja ebaseadusliku uuesti külvamise korral kohustatud nimetatud sättes ette nähtud mõistliku hüvitusena maksma 100% litsentsi alusel tootmise tasust.
77.
Siiski leian määruse nr 2100/94 artikli 94 lõike 2 sisu ja kohtuotsusest Hansson tehtud järelduste põhjal, et niisugune minimaalne üldsummaline kahjuhüvitis ei ole selle sätte tekstiga kooskõlas.
78.
Esiteks märkis Euroopa Kohus kohtuasjas Hansson, et määruse nr 2100/94 artikli 94 lõike 2 eesmärk on hüvitada tekkinud kahju sordi omanikule, kelle suhtes on toime pandud rikkumine, (
57
) ning iseloomustas seda kahju hüvitamist „objektiivse ja täieliku“ hüvitamisena. Euroopa Kohus märkis, et selleks, et rikkumise esemeks oleva sordi omanikule kahju hüvitataks, peab see omanik esitama tõendid, mis näitavad, et „tema kahju on suurem kui [selle määruse artikli 94] lõikes 1 ette nähtud mõistliku hüvitusega kaetav summa“. (
58
)
79.
Teiseks tuleneb kohtuotsusest Hansson, (
59
) et eelotsusetaotluse esitanud kohtul tuleb kindlaks teha, kas rikkumise esemeks oleva sordi omaniku väidetav kahju on „täpselt“ tõendatud või kas tuleb „määrata üldsummaline hüvitis“. Niisiis, kuigi Euroopa Kohus möönab selles kohtuotsuses, et põhikohtuasja arutaval kohtul on määruse nr 2100/94 artikli 94 lõike 2 alusel võimalik määrata üldsummaline kahjuhüvitis, on minu arvates selge, et selle otsuse peab tegema see liikmesriigi kohus ning et igal juhul peab see kahjuhüvitis „väljendama võimalikult täpselt tegelikku ja kindlat kahju, mis on kaitse alla võetud sordi omanikule rikkumisega tekitatud“ (
60
). Sellest tulenevalt leiab Euroopa Kohus, et kõnealuse määruse artiklit 94 tuleb tõlgendada nii, et „õigus kahju hüvitamisele, mis on selles ette nähtud rikkumise esemeks oleva kaitse alla võetud sordi omanikule, laieneb kogu tema kahjule, kuid selle artikli alusel ei saa välja mõista üldsummalist täiendavat rikkumishüvitist“. (
61
)
80.
Seevastu, nagu ka komisjon ise märkis Euroopa Kohtu esitatud küsimuse vastuses, kui kohaldatakse vaidlusalust sätet, ei pea sordi omanik, kelle suhtes on toime pandud rikkumine, tõendama mitte talle tekkinud kahju täpset suurust, vaid ainuüksi tema õiguste korduvat ja tahtlikku rikkumist. Siiski – nagu ma esile tõin – peab omanik tõendama, et tema kahju on suurem kui mõistliku hüvitusega kaetav summa, ning tekkinud kahju täpse suuruse hindamine või võimaliku üldsummalise hüvitise määramine on põhikohtuasja arutava kohtu ülesanne. (
62
)
81.
Seega ei ole Euroopa Kohtu tõlgenduse kohaselt määruse nr 2100/94 artikli 94 lõikega 2 kooskõlas esiteks see, kui sordiomanikule tekkinud kahju hindamisel võetakse aluseks tavaline tasu, mida tuleks maksta litsentsi alusel sordi tootmise eest, see tähendab 100% sellest tasust, korrutades selle summa neljaga, nagu tuleneb vaidlusalusest sättest, kuna selle tasu eesmärk on välja arvutada kõnealuse määruse artikli 94 lõikes 1 ette nähtud mõistlik hüvitis, kuid see ei pruugi olla seotud omanikule tekkinud kahjuga, mille hüvitamine on ette nähtud nimetatud määruse artikli 94 lõikes 2. (
63
)
82.
Teiseks märgin, et kohtuotsuses Hansson lükkas Euroopa Kohus kõrvale võimaluse tõlgendada määruse nr 2100/94 artiklit 94 nii, et „see võib olla õiguslikuks aluseks rikkujalt selle omaniku kasuks [karistusliku] üldsummalise kahjuhüvitise väljamõistmiseks“. (
64
) Selle kohta lisas Euroopa Kohus, et selle sätte alusel hüvitatava kahju suurus peab väljendama „võimalikult täpselt tegelikku ja kindlat kahju, mis on sordi omanikule rikkumisega tekitatud“. (
65
)
83.
Seega on määruse nr 2100/94 artikli 94 lõikega 2, nii nagu Euroopa Kohus seda tõlgendas, vastuolus ka see, kui kehtestatakse vaidlusaluses sättes ette nähtud põhieeldus, et omaniku kahjuhüvitise summa peab olema vähemalt neljakordne litsentsi alusel tootmise eest nõutav keskmine summa. Vastupidi komisjoni väitele oleks selle põhieelduse tulemuseks karistuslike kahjuhüvitiste andmine, kuivõrd esimesena mainitud sätte eesmärk on hüvitada omanikule tulenev kahju, see tähendab ainuüksi tekkinud kahju. Selle kohta leian, et komisjoniga ei saa nõustuda, kui ta väidab nii nagu kohtuistungil, et see säte vastab omanikele üldjuhul tekkiva minimaalse kahju puhul tavapäraselt kasutatavale tüüpilisele toimimisviisile. (
66
)
84.
Teisena järeldan määrsõna „vähemalt“ kasutamisest vaidlusaluses sättes, et kohus peab rikkumise esemeks oleva sordi omaniku väidetud kahju hindamisel ja juhul, kui ta kehtestab üldsummalise hüvitisesumma, arvutama välja tekkinud kahju hüvitise, lähtudes määruses nr 1768/95 sätestatud komisjoni põhieeldusest, et hüvitise suurus peab olema vähemalt neljakordne litsentsitasu summa. (
67
) Lisaks möönis komisjon selle asjaolu kohta Euroopa Kohtu esitatud küsimuse vastuses, et isegi kui tegelikku kahju saab kergesti kindlaks teha ja see osutub väiksemaks kui vaidlusaluses sättes kehtestatud minimaalne üldsumma, võib asja arutav kohus vaidlusalusest sättest tulenevate kohustuste korduva ja tahtliku rikkumise korral seda summat suurendada, kuid mitte mingil juhul vähendada, arvestades selle sätte sõnastust.
85.
See tähendaks, et isegi kui rikkumise esemeks oleva sordi omaniku väidetud kahju saab tõendada „täpselt“, peab asja arutav kohus „määrama üldsumma“, ehkki niisuguse üldsummalise hüvitise määramine ei ole vajalik. Pealegi, juhul kui kahju ei saa täpselt tõendada ja kohus otsustab määrata üldsummalise hüvitise, ei saaks see olla väiksem kui vaidlusaluses sättes ette nähtud minimaalne üldsumma. (
68
) On selge, et niisugune asja arutava kohtu hindamisruumi piiramine oleks vastuolus mitte üksnes määruse nr 2100/94 artikli 94 lõike 2 esimese lausega, nii nagu Euroopa Kohus seda on tõlgendanud, (
69
) vaid ka proportsionaalsuse põhimõttega. Ehkki komisjon võib lege ferenda näha litsentsitasu osas ette minimaalse üldsumma, peaks seda ette nägev säte võimaldama kostjal seda minimaalset üldsummat vaidlustada ning selle määramine ei peaks olema asja arutava kohtu jaoks kohustuslik.
86.
Kolmandana ja viimasena leian, et kohtuotsusel Stowarzyszenie Oławska Telewizja Kablowa (
70
) rajanevad argumendid ei ole käesolevas asjas käsitletava kehtivuse küsimuse arutamiseks asjakohased. Nimelt paistab mulle, et põhikohtuasja asjaolud on selgelt erinevad nimetatud kohtuotsuse aluseks olnud kohtuasja asjaoludest.
87.
Esiteks, kuivõrd direktiiv 2004/48 jätab liikmesriikidele teatud kaalutlusruumi selle direktiivi ülevõtmiseks ning puudutab mitte üksnes taimesortide intellektuaalomandi õigusi, vaid ka kõiki intellektuaalomandi õigusi, sealhulgas tööstusomandi õigusi, (
71
) võivad nende õiguste võimalikud rikkumised olla mitmesugused ja arvukad. Seega, nagu kohtujurist Saugmandsgaard Øe (
72
) rõhutas, võib see direktiiv vajaduse korral olla küll asjakohane kontekstielement, mida määruse nr 2100/94 tõlgendamiseks arvesse võtta, kuid on siiski oluline vältida selle määruse kontekstipõhise tõlgendamise ettekäändel nimetatud direktiivi alusel niisuguste vahetult kohaldatavate õiguste loomist, mida ei ole määruses sätestatud.
88.
Teiseks on veelgi olulisem asjaolu, et kohtuotsuse Stowarzyszenie Oławska Telewizja Kablowa (
73
) aluseks olnud kohtuasi puudutas direktiivi 2004/48 tõlgendamist, samas kui käesolevas asjas palutakse Euroopa Kohtul arutada määruse nr 1768/95 sätte, see tähendab vaidlusaluse sätte kehtivuse hindamise küsimust, mis on rakendusmeede ning peab sellest tulenevalt olema kooskõlas määrusega nr 2100/94 ning eeskätt selle artikli 94 lõikega 2.
89.
Järelikult ei võimalda määruse nr 2100/94 artikli 94 lõige 2 vaidlusaluses sättes ette nähtud üldsummalise miinimumsumma kindlaksmääramist. Nimelt läheb vaidlusaluse sätte sisu kaugemale selle määruse artikli 94 lõike 2 sisust. Lisaks, nagu nähtub eelmistest punktidest, ei võimalda STV ja komisjoni esitatud argumendid lükata ümber seda, kuidas Euroopa Kohus tõlgendas seda sätet kohtuotsuses Hansson.
90.
Neil asjaoludel leian, et vaidlusaluses sättes ette nähtud üldpõhimõte, mille kohaselt kehtestatakse üldsummaline miinimumsumma, mille suuruseks on neljakordne litsentsitasu summa, ei ole kooskõlas määruse nr 2100/94 artikli 94 lõikega 2, nii nagu Euroopa Kohus on seda tõlgendanud, ning seda isegi juhul, kui vaidlusalune säte on kohaldatav ainuüksi selle määruse artikli 14 lõike 3 neljandas taandes ette nähtud õiglase tasu maksmise kohustuse korduva ja tahtliku rikkumise korral, nagu väidavad STV ja komisjon.
91.
Seega ületas komisjon vaidlusaluse sätte vastuvõtmisel oma pädevuse piire, arvestades eelkõige määruse nr 2100/94 artikli 94 lõiget 2.
V. Ettepanek
92.
Kõiki eeltoodud kaalutlusi arvestades teen Euroopa Kohtule ettepaneku vastata Pfälzisches Oberlandesgericht Zweibrückeni (Rheinland-Pfalzi liidumaa kõrgeim üldkohus Zweibrückenis, Saksamaa) esitatud eelotsuse küsimusele järgmiselt:
Komisjoni 24. juuli 1995. aasta määruse (EÜ) nr 1768/95 ühenduse sordikaitset käsitleva nõukogu määruse (EÜ) nr 2100/94 artikli 14 lõikes 3 osutatud põllumajandusliku erandi rakenduseeskirjade kohta artikli 18 lõige 2 on kehtetu, arvestades nõukogu 27. juuli 1994. aasta määruse (EÜ) nr 2100/94 ühenduse sordikaitse kohta artikli 94 lõike 2 esimest lauset, kuna see säte näeb määruse nr 2100/94 artikli 14 lõike 3 neljandas taandes sätestatud õiglase tasu maksmise kohustuse korduva ja tahtliku rikkumise korral ette omaniku kantud kahju hüvitamise miinimumsumma, mille arvutamiseks korrutatakse samal maa-alal sama sordi paljundusmaterjali litsentseeritud tootmise puhul nõutav keskmine summa neljaga.
(
1
)	Algkeel: prantsuse.
(
2
)	Komisjoni 24. juuli 1995. aasta määrus ühenduse sordikaitset käsitleva nõukogu määruse nr 2100/94 artikli 14 lõikes 3 osutatud põllumajandusliku erandi rakenduseeskirjade kohta (EÜT 1995, L 173, lk 14; ELT eriväljaanne 03/18, lk 63).
(
3
)	Nõukogu 27. juuli 1994. aasta määrus ühenduse sordikaitse kohta (EÜT 1994, L 227, lk 1; ELT eriväljaanne 03/16, lk 390).
(
4
)	Eelotsusetaotlusest nähtub, et kuna ühekordne tavapärane litsentsitasu oli 11,95 eurot tsentneri kohta, maksis põhikohtuasja apellant STV‑le 537,75 euro suuruse summa (11,95 eurot × 45 tsentnerit).
(
5
)	Nimelt, kahe esimesena mainitud turustusaasta eest vastavalt summad 932,10 eurot ja 1218,90 eurot, mis vastavad neljakordsele litsentsitasu üldsummale, millest oli maha arvatud tagasiulatuvalt makstud ühekordne litsentsitasu summas 310,70 eurot (11,95 eurot × 26 tsentnerit) ja 406,30 eurot (11,95 eurot x 34 tsentnerit), ehk kogusumma 2151 eurot, ning kolmanda turustusaasta eest summa 1613,25 eurot, mis vastab neljakordsele litsentsitasu üldsummale, millest on maha arvatud ühekordne litsentsitasu.
(
6
)	Välja arvatud 0,25 euro suuruse summa osas.
(
7
)	5. juuli 2012. aasta kohtuotsus Geistbeck (C‑509/10, edaspidi „kohtuotsus Geistbeck“, EU:C:2012:416, punkt 39) ja 9. juuni 2016. aasta kohtuotsus Hansson (C‑481/14, edaspidi „kohtuotsus Hansson“, EU:C:2016:419, punktid 32–34).
(
8
)	Vt 2. märtsi 1999. aasta kohtuotsus Hispaania vs. komisjon (C‑179/97, EU:C:1999:109).
(
9
)	2. aprilli 2020. aasta kohtuotsus Coty Germany (C‑567/18, EU:C:2020:267, punkt 22 ja seal viidatud kohtupraktika).
(
10
)	Kehtivust puudutava küsimuse raames vt selle kohta ka 26. juuni 2007. aasta kohtuotsus Ordre des barreaux francophones et germanophone jt (C‑305/05, EU:C:2007:383, punkt 18).
(
11
)	10. detsembri 2018. aasta kohtuotsus Wightman jt (C‑621/18, EU:C:2018:999, punkt 27 ja seal viidatud kohtupraktika).
(
12
)	Vt eelkõige 25. juuni 2015. aasta kohtuotsus Saatgut-Treuhandverwaltung (C‑242/14, EU:C:2015:422, punkt 20 ja seal viidatud kohtupraktika).
(
13
)	Selle kohta on Euroopa Kohus juba viidanud kõnealuse sätte objektiivsele laadile, täpsustades, et selle sõnastuse ja nimetatud määruse artikli 94 lõike 1 sõnastuse omavahelisest võrdlemisest ilmneb, et „lõikes 1 ei ole ühtki subjektiivset tegurit“, vt 20. oktoobri 2011. aasta kohtuotsus Greenstar-Kanzi Europe(C‑140/10, EU:C:2011:677, punkt 48).
(
14
)	Määruse nr 2100/94 põhjenduses 17 on märgitud, et „ühenduse sordikaitsega seotud õiguste kasutamine eeldab piirangute kehtestamist avalikes huvides vastuvõetud sätetega“. Selle määruse põhjendus 18 näeb ette, et „see hõlmab põllumajandusliku tootmise kaitsmist; seepärast peab põllumajandustootjatel olema luba, et teatavatel tingimustel kasutada koristatud toodet paljundamiseks“.
(
15
)	Vt eelkõige 25. juuni 2015. aasta kohtuotsus Saatgut-Treuhandverwaltung (C‑242/14, EU:C:2015:422, punkt 20 ja seal viidatud kohtupraktika).
(
16
)	Need kriteeriumid puudutavad eelkõige põllumajandustootjate erandiga seoses kvantitatiivsete piirangute puudumist (artikli 14 lõike 3 esimene taane), põllumajandustootja võimalust koristatud toodet kasvatamise jaoks ise töödelda (artikli 14 lõike 3 teine taane), väiketootjate vabastamist põllumajandustootjate kohustusest maksta omanikule õiglast tasu (artikli 14 lõike 3 kolmas taane), omanikel lasuvat täielikku vastutust kõnealuse erandi kohaldamise järelevalve eest (artikli 14 lõike 3 viies taane) ning põllumajandustootjate kohustust esitada omanikule teavet (artikli 14 lõike 3 kuues taane).
(
17
)	Seega on tegemist õigusvastase kasvatamisega ehk teisesõnu õigusvastase uuesti külvamisega.
(
18
)	Vt selle kohta 10. aprilli 2003. aasta kohtuotsus Schulin (C‑305/00, EU:C:2003:218, punkt 71), 10. aprilli 2003. aasta kohtuotsus Geistbeck (punkt 23) ja 25. juuni 2015. aasta kohtuotsus Saatgut-Treuhandverwaltung (C‑242/14, EU:C:2015:422, punkt 22).
(
19
)	Vt käesoleva ettepaneku punkt 33 jj.
(
20
)	Vt selle kohta 10. aprilli 2003. aasta kohtuotsus Schulin (C‑305/00, EU:C:2003:218, punkt 71); kohtuotsus Geistbeck (punktid 23 ja 25) ning 25. juuni 2015. aasta kohtuotsus Saatgut-Treuhandverwaltung (C‑242/14, EU:C:2015:422, punkt 22).
(
21
)	Kohtuotsus Geistbeck (punkt 28). Sama sõnastuse kasutamine, eelkõige prantsuskeelses versioonis, on selles osas eksitav. Nimelt, „teistes keeleversioonides – muu hulgas saksa ja inglise keeles – see nii ei ole“.
(
22
)	Kohtuotsus Geistbeck (punktid 30 ja 31).
(
23
)	Vt selle kohta kohtuotsus Geistbeck (punkt 32). Esitan väljamõeldud näite: kui loa alusel kasvatamise tasu on 10 eurot, siis oleks „õiglane tasu“, mida põllumajandustootjal tuleb määruse nr 2100/94 artikli 14 lõike 1 alusel maksta, viis eurot. Seevastu samal juhul, kui nimetatud määruse artikli 14 lõike 3 tingimused ei ole täidetud, ei saaks see põllumajandustootja oma erandit kasutada ja peaks maksma selle määruse artikli 94 lõike 1 alusel mõistliku hüvituse, mis oleks 10 eurot.
(
24
)	Vt kohtujurist Jääskineni ettepanek kohtuasjas Geistbeck (C‑509/10, EU:C:2012:187, punkt 58).
(
25
)	Vt käesoleva ettepaneku punktid 81 ja 82.
(
26
)	Vt käesoleva ettepaneku punkt 37.
(
27
)	Vt käesoleva ettepaneku punkt 35.
(
28
)	Komisjoni 3. detsembri 1998. aasta määrusega (EÜ) nr 2605/98, millega muudetakse määrust (EÜ) nr 1768/95 (EÜT 1998, L 328, lk 6; ELT eriväljaanne 03/24, lk 162), lisati määruse nr 1768/95 artiklisse 5 muu hulgas lõige 5. Selles lõikes 5 on sätestatud: „Kui lõikes 2 osutatud juhul ei kohaldata lõikes 4 osutatud lepinguid, on makstav tasu lõike 2 kohaselt 50% paljundusmaterjali litsentseeritud tootmise eest makstavast tasust.“
(
29
)	28. oktoobri 1982. aasta kohtuotsus Dorca Marina jt (50/82–58/82, EU:C:1982:378, punkt 13).
(
30
)	Eespool esitatud üldistest kaalutlustest omaniku loa põhimõtte ja põllumajandustootjate erandi vahelise suhte kohta on selgelt näha, et põhikohtuasja apellandi sellekohased argumendid ei ole põhjendatud. Vt käesoleva ettepaneku punkt 33 jj.
(
31
)	Vt analoogia alusel 20. mai 2021. aasta kohtuotsus Renesola UK (C‑209/20, EU:C:2021:400, punkt 31 jj).
(
32
)	Vt selle kohta käesoleva ettepaneku punktid 37–46.
(
33
)	Märgin, et selle kohtuotsuse aluseks olnud kohtuasjas oli vaidlus teatud konkreetset karikakraliiki hõlmava liidu sordikaitse õiguse omaja J. Hanssoni ja äriühingu Jungpflanzen vahel, kes oli kasvatanud ja turustanud seda lilleliiki erineva nime all seitsme aasta jooksul, ning kohtuasi käsitles selle kahju hüvitamist, mida õiguse omaja oli kandnud asjaomase liigi loata turustamise tõttu.
(
34
)	Kohtuotsus Hansson (punkt 30).
(
35
)	Kohtuotsus Hansson (punkt 31). See summa moodustab sisuliselt 100% sertifitseeritud paljundusmaterjali tootmiseks kehtestatud litsentsitasust. Käesoleva ettepaneku 23. joonealuses märkuses tehtud näites peaks maksma 10‑eurose summa.
(
36
)	Nagu ma juba märkisin käesoleva ettepaneku punktis 41, tuleb teha vahet selle mõistliku hüvituse mõiste ja määruse nr 2100/94 artikli 14 lõikes 3 sätestatud „õiglase tasu“ vahel. Vt selle kohta ka käesoleva ettepaneku punkt 42.
(
37
)	Kohtuotsus Hansson (punktid 31 ja 32).
(
38
)	Kohtuotsus Hansson (punkt 33). Kohtujuristi kursiiv. Vt ka kohtujurist Saugmandsgaard Øe ettepanek kohtuasjas Hansson (C‑481/14, EU:C:2016:73, punkt 30) ja kohtujurist Jääskineni ettepanek kohtuasjas Geistbeck (C‑509/10, EU:C:2012:187, punkt 40).
(
39
)	Vt tema ettepanek kohtuasjas Hansson (C‑481/14, EU:C:2016:73, punkt 34): „Sõnastuse „hüvitama mis tahes täiendava kahju“ („réparer le préjudice subi“) kasutamisega on minu arvates nimelt välistatud igasugune niisugune tõlgendus, et nimetatud sättel on nn karistuslik kavatsus, mis seisneb selles, et omanikule antakse hüvitis, mis ületab talle tekitatud kahju hüvitamiseks vajalikku summat.“
(
40
)	Kohtuotsus Hansson (punktid 34 ja 35). Selles kohtuasjas esitatud ettepanekus (C‑481/14, EU:C:2016:73, punkt 35) täpsustas kohtujurist Saugmandsgaard Øe, et „[m]ääruse nr 2100/94 teiste sätetega seevastu on lubatud kehtestada rikkujale kohustusi lisaks selle kahju hüvitamisele. Karistuseesmärki saab seega saavutada kriminaalkaristuste abil, mis kuuluvad selle määruse artikli 107 kohaselt liikmesriikide siseõigusesse, kuna seda valdkonda ei ole Euroopa Liidu tasemel ühtlustatud“. Kohtujuristi kursiiv.
(
41
)	Euroopa Parlamendi ja nõukogu 29. aprilli 2004. aasta direktiiv intellektuaalomandi õiguste jõustamise kohta (ELT 2004, L 157, lk 45; ELT eriväljaanne 17/02, lk 32). Selle direktiivi põhjenduses 17 on märgitud: „Käesolevas direktiivis sätestatud meetmed, menetlused ja õiguskaitsevahendid peavad iga kohtuasja korral olema piiritletud viisil, mis võtab arvesse vastava kohtuasja eripära, sealhulgas iga intellektuaalomandi õiguse iseärasused ja rikkumise tahtliku või tahtmatu iseloomu.“ Sama direktiivi põhjenduses 26 on märgitud: „Tekitatud kahju hüvitamiseks, mille on põhjustanud õiguste rikkuja, kes teadis või kes põhjendatult pidi teadma, et tema tegevus tekitab õiguste valdajale sellise kahju, tuleb kahjusummas arvesse võtta kõik asjakohased aspektid, sealhulgas õiguste valdajale osaks langenud kahjum sissetulekute vähenemise näol või rikkuja poolt teenitud ebaõiglane tulu ja kus sobiv, õiguste valdajale põhjustatud mis tahes moraalne kahju. Alternatiivse meetmena, näiteks juhtudel, kui on keerukas täpselt määratleda kahju tegelikku suurust, võib kahjutasu summa sisse nõuda kas autoritasudelt või honoraridelt, mis oleks võidud saada, kui rikkuja oleks taotlenud luba kõnealuse intellektuaalomandi õiguse kasutamiseks. Eesmärk ei ole kehtestada kahju hüvitamise kohustus karistuseks, vaid määrata objektiivsetel kriteeriumidel põhinev kompensatsioon, võttes ühtlasi arvesse õiguste valdajale tekkinud kulusid, sealhulgas kulutusi identifitseerimisele ning uurimisele.“
(
42
)	Nimetatud direktiivi kohta märgin, et ühele selle direktiivi artikli 13 „Kahjutasu“tõlgendamist käsitlevale eelotsuse küsimusele vastates leidis Euroopa Kohus, et kõnealune direktiiv on vastavalt selle artikli 2 lõikele 1 kohaldatav nii, et see ei piira selliste meetmete kohaldamist, mida kohaldatakse või võidakse kohaldada muu hulgas riigisisestes õigusaktides, tingimusel et need meetmed on õiguste omajate jaoks soodsamad. Vt 25. jaanuari 2017. aasta kohtuotsus Stowarzyszenie Oławska Telewizja Kablowa (C‑367/15, EU:C:2017:36, punkt 22). Tulen selle kohtuotsuse juurde tagasi käesoleva ettepaneku punktides 86–88. Direktiivi 2004/48 artikli 13 lõige 1 sätestab: „Liikmesriigid tagavad, et pädevad kohtuasutused määravad kannatanud osapoole avalduse alusel rikkuja, kes teadlikult rikkus või pidi põhjendatult olema rikkumisest teadlik, maksma proportsionaalselt õiguste valdajale rikkumise tagajärjel õiguste valdajale tekitatud kahju ulatuses kahjutasu. Kahjutasu suuruse määramisel kohtuasutused: a) võtavad arvesse kõiki asjakohaseid aspekte, nagu näiteks negatiivsed majanduslikud tagajärjed, sealhulgas kannatanud osapoole kaotatud tulu, rikkuja poolt teenitud mis tahes ebaõiglane tulu ja sobivatel juhtudel muud tingimused kui majanduslikud tegurid, nagu näiteks rikkuja poolt õiguste valdajale tekitatud moraalne kahju, või b) punkti a alternatiivina võivad kohtuasutused asjakohastel juhtudel kehtestada kahjutasu peamiste tegurite üldsummana, nagu näiteks vähemalt autoritasude või honoraride summa, mis oleks võidud saada, kui rikkuja oleks taotlenud kõnealuse intellektuaalomandi kasutamiseks autoriõigusi.“
(
43
)	Kohtuotsus Hansson (punktid 36–40).
(
44
)	Kohtuotsus Hansson (punktid 33–43 ja 56).
(
45
)	Kohtuotsus Hansson (punkt 57).
(
46
)	Kohtuotsus Hansson (punkt 58).
(
47
)	Vt kohtuotsus Hansson (punkt 59).
(
48
)	Komisjon väitis kohtuistungil, et niisugune minimaalne üldsummaline hüvitisesumma võimaldab samuti põllumajandustootjal korduva ja tahtliku rikkumise korral arvutada välja maksmisele kuuluv hüvitise summa, aidates nõnda kaasa nii põllumajandustootja kui ka kaitsealuse sordi omaniku õiguskindlusele.
(
49
)	STV omakorda väidab, et vaidlusalune säte „võimaldab taastada tasakaalu“ sordiomanike ja põllumajandustootjate huvide vahel, võttes arvesse sordiomanike ebasoodsat olukorda põllumajandustootjatele kasvatamiseks ette nähtud erandit arvestades. Pean siiski oluliseks märkida, et niisuguse tasakaalu loomise eesmärk on määruse nr 2100/94 artikli 14 lõike 3 neljandas taandes viidatud õiglasel tasul. Vaidlusalune säte omakorda näeb ette määruse nr 2100/94 artikli 94 lõike 2 tähenduses omanikule tekkinud kahju hüvitamise juhul, kui asjaomane põllumajandustootja on jätnud korduvalt ja tahtlikult täitmata määruse nr 2100/94 artikli 14 lõike 3 neljandast taandest tuleneva kohustuse.
(
50
)	25. jaanuari 2017. aasta kohtuotsus (C‑367/15, EU:C:2017:36, punktid 23, 25, 26 ja 31). Vt vastupidist arvamust kohtujurist Sharpstoni ettepanekus kohtuasjas Stowarzyszenie Oławska Telewizja Kablowa (C‑367/15, EU:C:2016:900). Vt ka käesoleva ettepaneku 42. joonealune märkus. Olgu meenutuseks märgitud, et Euroopa Kohus täpsustas selles kohtuotsuses, et juhul kui kahekordse hüpoteetilise autoritasu alusel arvutatud kahjuhüvitis ületab niivõrd selgelt ja märkimisväärselt tegelikult tekkinud kahju, et sellekohane nõue oleks õiguste kuritarvitamine, nähtus asjaomase valitsuse kohtuistungil esitatud seisukohtadest siiski, et põhikohtuasjas kohaldatavate õigusnormide kohaselt ei oleks kahju saanud õiguse omaja nõue sellisel juhul riigi kohtule siduv.
(
51
)	Ehk 50% sertifitseeritud paljundusmaterjali tootmiseks kehtestatud litsentsitasust.
(
52
)	Kohtuotsus Hansson (punkt 57).
(
53
)	See tähendab juhul, kui „selline isik on […] korduvalt ja tahtlikult eiranud oma kohustust, vastavalt [määruse nr 2100/94] artikli 14 lõike 3 neljandale taandele“.
(
54
)	Tuleb märkida, et vastuseks kohtuistungil esitatud Euroopa Kohu küsimusele märkis komisjon, et põhjus, miks ta lisas vaidlusalusesse sättesse niisuguse minimaalse üldsumma, ei ilmne selle määruse ettevalmistavatest dokumentidest.
(
55
)	Vt käesoleva ettepaneku punktid 39–42.
(
56
)	Vt selle kohta kohtuotsus Geistbeck (punkt 32).
(
57
)	Kohtuotsused Hansson (punkt 46) ja Geistbeck (punkt 36).
(
58
)	Kohtuotsus Hansson (punktid 33–43 ja 56). Kohtujuristi kursiiv.
(
59
)	Punkt 59.
(
60
)	Kohtuotsus Hansson (punkt 35). Kohtujuristi kursiiv.
(
61
)	Ja konkreetsemalt ei saa selle alusel välja nõuda rikkuja saadud tulu või kasu. Kohtuotsus Hansson (punkt 43).
(
62
)	Vt selle kohta käesoleva ettepaneku punktid 63 ja 64. Tuleb välja tuua, et komisjon märkis kohtuistungil, et juhul kui aretaja saab tõendada tekkinud kahju täpset suurust, ei võimalda vaidlusalune säte kohtuasja arutaval kohtul selles sättes ette nähtud üldsummalist hüvitist vähendada.
(
63
)	Vt selle kohta kohtuotsus Hansson (punkt 57).
(
64
)	Kohtuotsus Hansson (punkt 34). Nagu kohtujurist Saugmandsgaard Øe märkis kohtuasjas Hansson tehtud ettepanekus (C‑481/14, EU:C:2016:73, punkt 35, 9. joonealune märkus), tegi komisjon 2013. aastal ettepaneku muuta määrust nr 2100/94 nii, et liikmesriike kohustataks võtma vastu tõhusad, proportsionaalsed ja hoiatavad kriminaalkaristused (ettepanek: Euroopa Parlamendi ja nõukogu määrus, milles käsitletakse taimse paljundusmaterjali tootmist ja turul kättesaadavaks tegemist, 6.5.2013 (COM(2013) 262 (final), lk 98)). See ettepanek lükati Euroopa Parlamendi 11. märtsi 2014. aasta seadusandliku resolutsiooniga (T7‑0185/2014) tagasi ja komisjon võttis selle seejärel tagasi (ELT 2015, C 80, lk 20).
(
65
)	Kohtuotsus Hansson (punkt 35).
(
66
)	Vt selle kohta käesoleva ettepaneku punkt 70.
(
67
)	Tuletan sellega seoses meelde, et määruse nr 2100/94 artikli 94 lõike 2 teine lause näeb ette, et kerge ettevaatamatuse korral võib selliseid nõudeid vastavalt ettevaatamatuse astmele vähendada, kuid ometi mitte sedavõrd, et nõue on väiksem kui õigusrikkumise sooritanud isiku poolt sellest saadud kasu. Sellest sättest võiks a contrario järeldada, et selles määruses oleks vaja eraldi sätet, mis võimaldaks võtta vastu niisuguse sätte nagu vaidlusaluse sätte, mis näeb ette õiguse saada tekkinud kahjust suuremat hüvitist.
(
68
)	Vt käesoleva ettepaneku 67. joonealune märkus. Tuletan eelkõige meelde, et määruse nr 2100/94 artikli 94 lõike 2 teine lause näeb ette võimaluse kerge ettevaatamatuse korral omanikule tekitatud kahju hüvitise summat vähendada, ilma et see summa oleks väiksem kui õigusrikkumise sooritanud isiku poolt sellest saadud kasu.
(
69
)	Kohtuotsus Hansson (punkt 59).
(
70
)	25. jaanuari 2017. aasta kohtuotsus (C‑367/15, EU:C:2017:36).
(
71
)	Vt selle kohta direktiivi 2004/48 artikkel 1.
(
72
)	Vt tema ettepanek kohtuasjas Hansson (C‑481/14, EU:C:2016:73, punkt 52).
(
73
)	25. jaanuari 2017. aasta kohtuotsus (C‑367/15, EU:C:2017:36).