62009CO0112
EUROOPA KOHTU MÄÄRUS (kaheksas koda)
14. jaanuar 2010 (
*1
)
Kohtuasjas C-112/09 P,
mille ese on Euroopa Kohtu põhikirja artikli 56 alusel 20. märtsil 2009 esitatud apellatsioonkaebus,
Sociedad General de Autores y Editores (SGAE), asukoht Madrid (Hispaania), esindajad: abogado R. Allendesalazar Corcho ja abogado R. Vallina Hoset,
apellant,
teine menetlusosaline:
Euroopa Komisjon,
kostja esimeses kohtuastmes,
EUROOPA KOHUS (kaheksas koda),
koosseisus: koja esimees C. Toader, kohtunikud K. Schiemann (ettekandja) ja L. Bay Larsen,
kohtujurist: J. Kokott,
kohtusekretär: R. Grass,
olles kohtujuristi ära kuulanud,
on andnud järgmise
määruse
1
Apellatsioonkaebuses palub Sociedad General de Autores y Editores (SGAE) tühistada Euroopa Liidu Üldkohtu 13. jaanuari 2009. aasta määruse kohtuasjas T-456/08: SGAE vs. komisjon (edaspidi „vaidlustatud kohtumäärus”), millega Üldkohus jättis ilmselge vastuvõetamatuse tõttu läbi vaatamata apellandi hagi komisjoni 16. juuli 2008. aasta otsuse K(2008) 3435 (lõplik) EÜ artikli 81 ja EMP lepingu artikli 53 kohaldamise menetluse kohta (juhtum COMP/C2/38.698 – CISAC; edaspidi „vaidlusalune otsus”) osaliseks tühistamiseks, kuna hagi esitati pärast tähtaja möödalaskmist.
Vaidluse taust ja menetlus Üldkohtus
2
Apellant on Hispaanias asuv autoriõiguste kollektiivse esindamisega tegelev ühing.
3
23. juuli 2008. aasta kirjas teavitati apellanti vaidlusalusest otsusest, mis puudutab kartellikokkulepet muusikateoste avaliku esitamise õiguse kasutamise ning kollektiivse esindamise organisatsioonide poolt vastavate litsentside andmise tingimuste raames seoses vastastikuse esinduse kokkulepetes kasutatavate liikmelisuse piirangutega, nagu need on sätestatud CISAC tüüplepingus (Confédération Internationale des Sociétés d`Auteurs et Compositeurs – Autorite ja Heliloojate Ühingute Rahvusvaheline Konföderatsioon, CISAC), või seoses nende liikmelisuse piirangute tegeliku kohaldamisega.
4
Apellant esitas vaidlusaluse otsuse peale hagi, mis saabus faksi teel Üldkohtu kantseleisse 6. oktoobril 2008. Seejärel esitati hagiavalduse originaal Üldkohtu kantseleisse 9. oktoobril.
5
Olles saanud Üldkohtu kohtusekretäri 15. oktoobri 2008. aasta kirja, milles apellanti teavitati, et hagi esitamisel vaidlusaluse otsuse peale ei ole järgitud EÜ artiklis 230 ette nähtud tähtaega, tugines apellant oma 27. oktoobri 2008. aasta kirjas vabandatavale eksimusele, mis võimaldab tähtaegu reguleerivatest sätetest kõrvale kalduda.
6
Eeskätt väidab apellant, et ta arvutas hagi esitamise tähtaega alates 24. juulist 2008, mis on vaidlusaluse otsuse vastuvõtmisele järgnev päev, mille tulemusena ta jõudis järeldusele, et tähtaeg möödub 4. oktoobril 2008. Arvestades lisaks, et 4. oktoober oli laupäev, arvas apellant, et kooskõlas Esimese Astme Kohtu kodukorra artikli 101 lõikega 2 möödub see tähtaeg järgmisel tööpäeval, st 6. oktoobril 2008.
7
Esimese Astme Kohtu kodukorra artikli 101 lõike 1 punktide a ja b ning lõike 2 tõlgendamisel lähtus apellant tähtaegade arvutamise meetodist kooskõlas nõukogu 3. juuni 1971. aasta määruse (EMÜ, Euratom) nr 1182/71, millega määratakse kindlaks ajavahemike, kuupäevade ja tähtaegade suhtes kohaldatavad eeskirjad (EÜT L 124, lk 1; ELT eriväljaanne 01/01, lk 51), artikli 3 lõigetega 1 ja 2, millele Euroopa Ühenduste Komisjon viitas vaidlusaluse otsuse esemeks oleva menetluse raames. Nende kahe sätte sisu on üldjoontes sama ja komisjoni viidatud meetodi tõttu tegi apellant eksliku järelduse, et ühenduse õiguses tuleb tähtaegu alati arvutada ühtemoodi, st lisada tähtajale veel üks päev, eeldades, et tähtaja arvutus ei hõlma õigusaktist teavitamise päeva. See viga põhjustas Üldkohtule hagi esitamise pärast tähtaja möödumist.
8
Lisaks püüdis apellant kontrollida oma arvutuse õigsust, pöördudes komisjoni poole, et saada kirjalik kinnitus vaidlusalusest otsusest teavitamise kuupäeva kohta. Pärast selle kirjaliku kinnituse saamist võttis apellant ühendust Üldkohtu kantseleiga, et saada kinnitus, kas ta arvutas tähtaja õigesti. Viimati nimetatu vastas, et apellandi taotlust ei saa rahuldada.
Vaidlustatud kohtumäärus
9
Vaidlustatud kohtumäärusega jättis Üldkohus hagi vastuvõetamatuse tõttu läbi vaatamata põhjusel, et hagi ei ole esitatud selleks ettenähtud tähtaja jooksul.
10
Esiteks tuvastas Üldkohus hagi esitamise tähtaja möödumise, täpsustades, et EÜ artikli 230 viienda taande, samuti Esimese Astme Kohtu kodukorra artikli 101 lõike 1 punktide a ja b ning lõike 2 ja artikli 102 lõike 2 kohaselt nimetatud hagi esitamise tähtaeg, kaasa arvatud vahemaadega seotud lisatähtaeg algas 24. juulil 2008 ja möödus 3. oktoobril 2008.
11
Olles meenutanud ühenduse kohtupraktikat vabandatava eksimuse mõiste kohta, kummutas Üldkohus vaidlustatud kohtumääruse punktides 19–21 apellandi vastava argumentatsiooni järgmiselt:
„19
Käesoleval juhul ei saa rääkida vabandatavast eksimusest, kuna hagi esitamise tähtaja arvutamisel ei järginud apellant esiteks kodukorra artikli 101 lõike 1 punktide a ja b selget sõnastust, vaid lähtus muu institutsiooni antud tõlgendusest teisele sättele, mille sõnastus on teistsugune ja mis sisaldub teises õigusnormis, mida kohaldatakse selle muu institutsiooni menetluses. Tuleb märkida, ilma et apellant oleks seda väitnud, et asjaomase institutsiooni – Üldkohtu – tegevus ei ole apellanti ajendanud käituma sellisel viisil.
20
Teiseks on õigusnorm käesolevas asjas kohaldamisele kuuluvate tähtaegade kohta arusaadav ega kätke erilisi tõlgendusraskusi […].
21
Kolmandaks ei ole apellant üles näidanud hoolsust, kui ta palus Üldkohtu kantseleilt tähtaja arvutamise kohta kinnitust, et esitada hagi selleks ettenähtud tähtajal. Nimelt ei kuulu seisukoha andmine hagi esitamise tähtaja arvutamise kohta kantselei ametniku ülesannete hulka ega tema pädevusalasse […]”.
Apellandi nõuded
12
Apellatsioonkaebuses palub apellant Euroopa Kohtul:
—
tunnistada käesolev apellatsioonkaebus vastuvõetavaks ja põhjendatuks ning tühistada vaidlustatud kohtumäärus;
—
tunnistada Üldkohtule esitatud hagi vastuvõetavaks ja saata asi Üldkohtusse tagasi põhikohtuasja uuesti läbivaatamiseks, ning
—
mõista komisjonilt välja käesoleva apellatsioonkaebusega seotud kohtukulud.
Apellatsioonkaebus
13
Kodukorra artikli 119 kohaselt võib Euroopa Kohus, kui apellatsioonkaebus on ilmselgelt vastuvõetamatu või ilmselgelt põhjendamatu, ettekandja-kohtuniku ettekande alusel ja pärast kohtujuristi ärakuulamist igal ajal suulist menetlust avamata jätta apellatsioonkaebuse põhistatud määrusega läbi vaatamata, ilma et ta peaks vastustajat sellest teavitama.
14
Euroopa Kohtu arvates võimaldavad toimiku materjalid käesoleval juhul jätta tal apellatsioonkaebuse selle ilmselge põhjendamatuse tõttu põhistatud määrusega läbi vaatamata.
Apellandi väited
15
Apellant on apellatsioonkaebuse põhjendusena esitanud kolm väidet.
16
Esimeses väites heidab apellant Üldkohtule ette, et viimane käsitles end vaidlustatud kohtumääruse punktis 19 vabandatavat eksimust puudutava kohtupraktika tähenduses „asjaomase institutsioonina”, st institutsioonina, kelle tegevus pidi põhjustama kõnesoleva eksimuse. Sellest kohtupraktikast tuleneb sõnaselgelt, et asjaomane institutsioon on alati vaidlustatud akti vastu võtnud institutsioon, mis käesoleval juhul on komisjon.
17
Teise väitega heidab apellant Üldkohtule ette, et viimane jättis tähelepanuta asjaolu, et Esimese Astme Kohtu kodukorra artikli 101 lõiget 1 ja määruse nr 1182/71 artiklit 3 tuleb tõlgendada ühetaoliselt. Vaidlustatud kohtumääruse punktis 19 leidis Üldkohus ekslikult, et komisjoni hinnang nimetatud artiklile 3 on asjassepuutumatu, pidades seda „muu institutsiooni antud tõlgenduseks teisele sättele, mille sõnastus on teistsugune ja mis sisaldub teises õigusnormis, mida kohaldatakse selle muu institutsiooni menetluses”. Apellandi arvates tuleb tähtaegu arvutada ühetaoliselt, olgu siis kooskõlas määrusega nr 1182/71 või Esimese Astme Kohtu kodukorraga.
18
Kolmanda väitega heidab apellant Üldkohtule ette eksimuse vabandatavust käsitleva kohtupraktika rikkumist, kuna viimane on seda kohaldanud vääralt ning liiga kitsendavalt. Käesoleval juhul esinevad asjaolud, mis võimaldavad vabandatavat eksimust kindlaks teha. Esiteks esinesid erandlikud asjaolud, mis võisid isikut olulisel määral eksitada, teiseks tõendas apellant, et ilmutas tavapäraselt informeeritud isikule kohast hoolsust.
Euroopa Kohtu hinnang
19
Apellandi esitatud kolme väidet tuleb hinnata üheskoos, kuna nad kõik käsitlevad Üldkohtu keeldumist tunnistada vabandatava eksimuse esinemist käesoleval juhul.
20
Tuleb meenutada, et hagi esitamise tähtaega puudutavate ühenduse õigusnormide kohaselt saab vabandatav eksimus, mis õigustab neist õigusnormidest kõrvalekaldumist, esineda üksnes sellistel erakorralistel asjaoludel, mil asjaomane institutsioon on toiminud viisil, mis iseenesest või olulisel määral eksitab heauskset isikut, kes tõendab, et on üles näidanud tavapäraselt informeeritud ettevõtjale kohast hoolsust (vt eeskätt 15. detsembri 1994. aasta otsus kohtuasjas C-195/91 P: Bayer vs. komisjon, EKL 1994, lk I-5619, punkt 26). Nende tingimuste range kohaldamine on kooskõlas õiguskindluse nõudega ja vajadusega vältida igasugust diskrimineerimist või meelevaldset kohtlemist õigusemõistmisel (vt selle kohta 26. novembri 1985. aasta otsus kohtuasjas 42/85: Cockerill-Sambre vs. komisjon, EKL 1985, lk 3749, punkt 10; samuti 7. mai 1998. aasta määrus kohtuasjas C-239/97: Iirimaa vs. komisjon, EKL 1998, lk I-2655, punkt 7, ning 8. novembri 2007. aasta määrus kohtuasjas C-242/07 P: Belgia vs. komisjon, EKL 2007, lk I-9757, punkt 16).
21
Tuleb märkida, et Üldkohus ei ole kohaldanud seda kohtupraktikat vääralt ega liiga kitsendavalt. Üldkohus on õigesti leidnud, et käesoleval juhul ei esine vabandatavat eksimust.
22
Apellant on oma apellatsioonkaebuses küll õigesti rõhutanud, et nimetatud kohtupraktika kohaselt on „asjaomane liikmesriik” vaidlustatud otsuse vastu võtnud institutsioon – käesoleval juhul komisjon.
23
Siiski tuleb märkida, et viimane ei ole toiminud viisil, mis võiks iseenesest või olulisel määral eksitada heauskset isikut, kes tõendab, et on üles näidanud tavapäraselt informeeritud ettevõtjale kohast hoolsust.
24
Üldkohus märkis vaidlustatud kohtumääruse punktides 19 ja 20 õigesti, et Esimese Astme Kohtu kodukorra artikli 101 lõike 1 punktide a ja b sõnastus on selge ning arusaadav ega kätke erilisi tõlgendusraskusi. Selle sätte kohaldamiseks puudub tavapäraselt informeeritud ettevõtjal igasugune vajadus lähtuda komisjoni antud tõlgendusest muule sarnasele sättele, nagu määruse nr 1182/71 artikkel 3.
25
Seega ei oma käesoleval juhul hagi esitamise tähtaja kindlaksmääramise seisukohalt tähtsust küsimus, kas Esimese Astme Kohtu kodukorra artiklit 101 tuleb tõlgendada ühetaoliselt määruse nr 1182/71 artikliga 3. Järelikult tuleb märkida, et Üldkohus ei rikkunud õigusnormi, kui ta ei kontrollinud seda küsimust.
26
Igal juhul ei oleks tavapäraselt informeeritud ettevõtja eelistanud tõlgendust, mis on Esimese Astme Kohtu kodukorra sõnastusega ilmselgelt vastuolus, tuletades selle komisjoni antud tõlgendusest teisele õigusnormile, ilma et ta oleks vähemalt kontrollinud niisugusest tõlgendusest tuleneva tähtaja arvutuse õigsust.
27
Sellistel asjaoludel ei saa apellant tulemuslikult tugineda väitele, et ta on täiel määral üles näidanud tavapäraselt informeeritud ettevõtjalt nõutavat hoolsust sellega, et püüdis tulutult saada kinnitust oma arvutuse õigsuse kohta Üldkohtu kantseleilt. Üldkohus märkis vaidlustatud kohtumääruse punktis 21 õigesti, et seisukoha andmine hagi esitamise tähtaja arvutamise kohta ei kuulu kantselei ametniku ülesannete hulka ega tema pädevusalasse.
28
Lisaks tuleb asuda seisukohale, et Üldkohus ei eksinud, kui ta märkis vaidlustatud kohtumääruse punktis 19, et tema tegevus ei põhjustanud apellandi eksimust hagi esitamise tähtaja arvutamisel.
29
Isegi kui Üldkohus ei ole käesoleva määruse punktis 20 nimetatud kohtupraktika tähenduses „asjaomane institutsioon”, tuleb rõhutada, et vabandatav eksimus võib tuleneda igat laadi erakorralistest asjaoludest. Vabandatava eksimuse võib põhjustada ka kohtu enda tegevus, kui viimane eksitab isikut. Seega ei ole Üldkohus rikkunud õigusnormi, kontrollides lühidalt sellist võimalust.
30
Kõike eeltoodut arvestades tuleb tagasi lükata apellandi esitatud kolm väidet ja jätta apellatsioonkaebus tervikuna rahuldamata.
Kohtukulud
31
Euroopa Kohtu kodukorra artikli 69 lõike 1 alusel, mida kodukorra artikli 118 alusel kohaldatakse apellatsioonimenetluses, tehakse otsus kohtukulude jaotamise kohta määruses, mis lõpetab menetluse.
32
Kuna käesolev määrus on vastu võetud enne vastustaja teavitamist apellatsioonkaebusest ja seega enne, kui viimane sai esitada oma kohtukulud, piisab otsusest, et apellandi kohtukulud jäävad tema enda kanda.
Esitatud põhjendustest lähtudes Euroopa Kohus (kaheksas koda) määrab:
1.
Jätta apellatsioonkaebus rahuldamata.
2.
Jätta Sociedad General de Autores y Editoresi (SGAE) kohtukulud tema enda kanda.
Allkirjad
(
*1
)	Kohtumenetluse keel: hispaania.