62024CJ0356
PRESUDA SUDA (deseto vijeće)
27. studenoga 2025. (
*1
)
„Zahtjev za prethodnu odluku – Slobodno kretanje radnika – Članak 45. UFEU‑a – Uredba (EU) br. 492/2011 – Članak 7. stavak 1. – Socijalna politika – Jednako postupanje pri zapošljavanju i obavljanju zanimanja – Direktiva 2000/78/EZ – Zabrana diskriminacije na temelju dobi – Sustav plaća službenikâ – Nacionalni propis koji isključuje uračunavanje ranijih razdoblja istovrijedne djelatnosti ostvarenih u drugoj državi članici – Isključenje nakon odluke o dodjeli promaknuća službeniku, koja spada u diskrecijsku ovlast uprave – Promaknuće uvjetovano ostvarivanjem određenog broja godina službe – Nacionalni propis koji isključuje uračunavanje ranijih razdoblja istovrijedne djelatnosti ostvarenih u dotičnoj državi članici”
U predmetu C‑356/24,
povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Landesverwaltungsgericht Kärnten (Zemaljski upravni sud u Koruškoj, Austrija), odlukom od 16. svibnja 2024., koju je Sud zaprimio 16. svibnja 2024., u postupku
A. B.
protiv
Kärntner Landesregierung,
SUD (deseto vijeće),
u sastavu: J. Passer, predsjednik vijeća, M. L. Arastey Sahún (izvjestiteljica), predsjednica petog vijeća, D. Gratsias, sudac,
nezavisni odvjetnik: R. Norkus,
tajnik: A. Calot Escobar,
uzimajući u obzir pisani dio postupka,
uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:
–
za austrijsku vladu, A. Posch i J. Schmoll, u svojstvu agenata,
–
za Europsku komisiju, S. Delaude i B. R. Killmann, u svojstvu agenata,
odlučivši, nakon što je saslušao nezavisnog odvjetnika, da u predmetu odluči bez mišljenja,
donosi sljedeću
Presudu
1
Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 45. UFEU‑a, članka 7. stavka 1. Uredbe (EU) br. 492/2011 Europskog parlamenta i Vijeća od 5. travnja 2011. o slobodi kretanja radnika u Uniji (SL 2011., L 141, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 5., svezak 2., str. 264.), članaka 1., 2. i 6. Direktive Vijeća 2000/78/EZ od 27. studenoga 2000. o uspostavi općeg okvira za jednako postupanje pri zapošljavanju i obavljanju zanimanja (SL 2000., L 303, str. 16.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 5., svezak 1., str. 69. i ispravak SL 2020., L 63, str. 9.) te članaka 20. i 21. Povelje Europske unije o temeljnim pravima (u daljnjem tekstu: Povelja).
2
Zahtjev je upućen u okviru spora između osobe A. B. i Kärntner Landesregierunga (vlada savezne zemlje Koruške, Austrija), u vezi s neuračunavanjem određenih razdoblja profesionalne djelatnosti koja je osoba A. B. ostvarila u Austriji i u inozemstvu, radi utvrđivanja njezina radnog staža u ljestvici platnih razreda službenika.
Pravni okvir
Pravo Unije
Direktiva 2000/78
3
Člankom 1. Direktive 2000/78, naslovljenim „Svrha”, određuje se:
„Svrha ove Direktive je utvrditi opći okvir za borbu protiv diskriminacije na temelju vjere ili uvjerenja, invaliditeta, dobi ili spolne orijentacije u vezi sa zapošljavanjem i obavljanjem zanimanja, kako bi se u državama članicama ostvarila primjena načela jednakog postupanja.”
4
Članak 2. te direktive, naslovljen „Pojam diskriminacije”, glasi:
„1.   Za potrebe ove Direktive ‚načelo jednakog postupanja’ znači nepostojanje bilo kakve izravne ili neizravne diskriminacije na temelju bilo kojeg od razloga iz članka 1.
2.   Za potrebe stavka 1.:
(a)
izravna diskriminacija postoji ako se prema nekoj osobi postupa nepovoljnije nego što se postupa ili se postupalo ili bi se postupalo prema nekoj drugoj osobi u usporedivoj situaciji, zbog bilo kojeg od razloga iz članka 1.;
(b)
neizravna diskriminacija postoji ako bi naizgled neutralna odredba, kriterij ili praksa doveli osobe određene vjere ili uvjerenja, određenog invaliditeta, određene dobi ili određene spolne orijentacije u posebno nepovoljan položaj u usporedbi s drugim osobama, osim:
i.
ako su ta odredba, taj kriterij ili ta praksa objektivno opravdani legitimnim ciljem, a sredstva za postizanje tog cilja su primjerena i nužna; […]
[…]”
5
Člankom 3. navedene direktive, naslovljenim „Područje primjene”, u stavku 1. točki (c) propisuje se:
„U granicama nadležnosti prenesenih na Zajednicu, ova se Direktiva primjenjuje na sve osobe, bilo u javnom ili privatnom sektoru, uključujući javna tijela, u odnosu na:
[…]
(c)
zapošljavanje i uvjete rada, uključujući otkaze i plaće.”
6
Članak 6. te direktive, naslovljen „Opravdano različito postupanje na temelju dobi”, propisuje:
„1.   Neovisno o članku 2. stavku 2., države članice mogu predvidjeti da različito postupanje na temelju dobi ne predstavlja diskriminaciju ako su u kontekstu nacionalnog prava te razlike objektivno i razumno opravdane legitimnim ciljem, uključujući legitimne ciljeve politike zapošljavanja, tržišta rada i strukovnog osposobljavanja, te ako su načini ostvarivanja tog cilja primjereni i nužni.
[…]
2.   Neovisno o članku 2. stavku 2., države članice mogu predvidjeti da određivanje dobi za stjecanje status[a] osiguranika ili stjecanje prava na starosnu ili invalidsku mirovinu, za potrebe sustava strukovnog socijalnog osiguranja, uključujući, u okviru tih sustava, određivanje različitih dobnih granica za zaposlenike ili skupine ili kategorije zaposlenika te korištenje, u okviru tih sustava, kriterija dobi u aktuarskim izračunima, ne predstavljaju diskriminaciju na temelju dobi, pod uvjetom da nemaju za posljedicu diskriminaciju na temelju spola.”
Uredba br. 492/2011
7
Člankom 7. stavkom 1. Uredbe (EZ) br. 492/2011 određuje se:
„Prema radniku koji je državljanin države članice ne smije se, zbog njegovog državljanstva, u drugoj državi članici postupati drukčije nego što se postupa prema domaćim radnicima kad je riječ o uvjetima zapošljavanja i rada, a posebno primicima od rada i otpuštanju te, ako postane nezaposlen, vraćanju na posao ili ponovnom zapošljavanju.”
Austrijsko pravo
8
Članak 143. Kärntner Dienstrechtsgesetza (Zakon savezne zemlje Koruške o službeničkom pravu) iz 1994. (LGBl. br. 71/1994), u verziji koja proizlazi iz Zakona br. 81 savezne zemlje Koruške od 21. listopada 2021. (LGBl. br. 81/2021) (u daljnjem tekstu: K‑DRG), naslovljen „Napredovanje”, određuje:
„1.   Napredovanje se određuje s obzirom na referentni datum za napredovanje. Osim ako nije drukčije propisano ovim člankom, razdoblje potrebno za napredovanje u drugi platni stupanj ranga III iznosi pet godina, a inače dvije godine.
2.   Napredovanje se provodi 1. siječnja ili 1. srpnja koji slijedi nakon završetka dvogodišnjeg ili petogodišnjeg razdoblja (datum napredovanja), osim ako je tog dana odgođeno ili spriječeno. Rok od dvije ili pet godina također se smatra navršenim na referentni datum za napredovanje ako završava prije isteka 31. ožujka ili 30. rujna nakon referentnog datuma za napredovanje.
[…]”
9
U skladu s člankom 145. K‑DRG‑a, naslovljenim „Referentni datum za napredovanje”:
„1.   Uzimajući u obzir ograničavajuće odredbe stavaka 4. do 8., referentni datum za napredovanje utvrđuje se brojenjem unatrag od dana prijma u službu za razdoblja nakon 30. lipnja u godini u kojoj je, nakon upisa u prvi razred škole, završeno ili je trebalo završiti devet razreda škole, i to za:
1.
razdoblja navedena u stavku 2., u cijelosti;
2.
ostala razdoblja
(a)
koja ispunjavaju zahtjeve iz stavka 3., u cijelosti;
(b)
koja ne ispunjavaju zahtjeve iz stavka 3.
(aa)
do tri godine, u cijelosti, i
(bb)
do dodatne tri godine, u polovini trajanja.
[…]
11.   Razdoblja iz stavka 2. i stavka 1. točke 2. u kojima su se obavljale profesionalne djelatnosti koje su istovrijedne djelatnostima koje su se obavljale u trenutku započinjanja radnog odnosa i koje pružaju istovrijedno radno iskustvo treba uračunati u cijelosti ako su se ta razdoblja izvan Austrije provodila
1.
na području ugovorne stranke Sporazuma o [Europskom gospodarskom prostoru od 2. svibnja 1992. (SL 1994., L 1, str. 3.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 11., svezak 106., str. 4.] ili države članice Europske unije, ili
2.
u državi čiji državljani imaju ista prava pristupa obavljanju profesionalne djelatnosti kao austrijski državljani ili
3.
u tijelu Europske unije odnosno u drugoj međunarodnoj organizaciji čija je Austrija članica.
[…]”
10
Članak 181. K‑DRG‑a, naslovljen „Promaknuće”, glasi:
„1.   Promaknuće je imenovanje službenika opće uprave službenikom sljedećeg višeg ranga kategorije njegova radnog mjesta.
[…]
3.   Ako je plaća koja odgovara najnižem stupnju novog ranga predviđenog za kategoriju radnog mjesta službenika niža od njegove ranije plaće, službenik ima pravo na stupanj koji odgovara prethodnoj plaći, ali ako takva plaća nije predviđena, ima pravo na stupanj koji odgovara neposredno višem iznosu plaće.
4.   Nakon promaknuća službenik napreduje u trenutku u kojem je, u skladu sa stavkom 3., u dotadašnjoj kategoriji radnog mjesta ispunio uvjet za prelazak u sljedeći viši platni stupanj nove kategorije radnog mjesta, ali najkasnije nakon dvije godine. Razdoblje provedeno u najvišem platnom stupnju neke kategorije radnog mjesta uračunava se do trajanja od četiri godine. Iznimno, u slučajevima u kojima je za promaknuće u višu kategoriju radnog mjesta nužno propisano da su dvije godine provedene u najvišem platnom stupnju najniže kategorije radnog mjesta, vrijeme provedeno u najvišem platnom stupnju te kategorije radnog mjesta uračunava se do trajanja od četiri godine ako premašuje vrijeme koje nužno treba provesti u tom platnom stupnju. Članci 143. i 144. primjenjuju se po analogiji.
[…]”
11
Člankom 305.b K‑DRG‑a, naslovljenim „Područje primjene određenih odredbi”, predviđa se:
„[…]
2.   Do ponovnog utvrđivanja referentnog datuma za napredovanje i položaja na ljestvici platnih razreda koji iz toga proizlazi na temelju članaka 143. i 145. ovog zakona u verziji iz zakona [br. 60 savezne zemlje Koruške, od 13. lipnja 2019.] treba doći po službenoj dužnosti bez nepotrebne odgode i samo u slučajevima u kojima se postojeći položaj na ljestvici platnih razreda određuje na temelju referentnog datuma za napredovanje. […]
[…]
4.   […]
1.
Članci 143. i 145. ovog zakona nastavljaju se primjenjivati u verziji koja je bila na snazi 31. prosinca 2003., [na osobe za koje nije potrebno ponovno utvrđivanje referentnog datuma za napredovanje u skladu sa stavkom 2. K]ada je njihov datum za napredovanje utvrđen u skladu s člankom 145. ovog zakona u verziji koja je bila na snazi 30. rujna 1995., [članci 143. i 145. ovog zakona] nastavljaju se primjenjivati u verziji koja je bila na snazi 30. rujna 1995. godine.
[…]”
12
U skladu s člankom VI. stavkom 7. Gesetza, mit dem das Kärntner Dienstrechtsgesetz 1994 (20. K‑DRG‑Novelle), das Kärntner Landesvertragsbedienstetengesetz 1994 (17. Kärntner Landesvertrags‑bedienstetengesetz‑Novelle), das Kärntner Gemeindebediensteten‑gesetz, das Kärntner Stadtbeamtengesetz 1993 und das Kärntner Gemeindevertragsbedienstetengesetz geändert werden (Zakon o izmjeni Zakona savezne zemlje Koruške o službeničkom pravu iz 1994. (20. izmjena Zakona savezne zemlje Koruške o službeničkom pravu), Zakona savezne zemlje Koruške iz o statusu ugovornog osoblja iz 1994. (17. izmjena Zakona savezne zemlje Koruške o statusu ugovornog osoblja), Zakona savezne zemlje Koruške o općinskim zaposlenicima, Zakona savezne zemlje Koruške o općinskim službenicima iz 1993. i Zakona savezne zemlje Koruške o općinskom ugovornom osoblju Koruške) od 7. srpnja 2011. (LGBl. br. 82/2011, u daljnjem tekstu: Zakon br. 82/2011):
„7. Do ponovnog utvrđivanja referentnog datuma za napredovanje i položaja na ljestvici platnih razreda ili naknada koji iz toga proizlazi na temelju članaka 143. i 145. [K‑DRG‑a], kako je izmijenjen člankom I., ili članaka 41. i 42. Kärntner Landesvertragsbedienstetengesetza (Zakon savezne zemlje Koruške o statusu ugovornog osoblja), kako je izmijenjen člankom II., može doći samo na zahtjev i samo u slučajevima u kojima se postojeći položaj na ljestvici platnih razreda određuje na temelju referentnog datuma za napredovanje. […]”
13
Članak VIII. stavak 3. Gesetza, mit dem das Kärntner Dienstrechtsgesetz 1994 (39. K‑DRG‑Novelle), das Kärntner Landesvertragsbedienstetengesetz 1994 (32. K‑LVBG‑Novelle), das Kärntner Gemeindebedienstetengesetz, das Kärntner Gemeindevertrags‑bedienstetengesetz, das Kärntner Stadtbeamtengesetz 1993, das Kärntner Pensionsgesetz 2010 und das Kärntner Landes‑Personalvertretungsgesetz geändert werden (Zakon o izmjeni Zakona savezne zemlje Koruške o službeničkom pravu iz 1994. (39. izmjena K‑DRG‑a), Zakona savezne zemlje Koruške o statusu ugovornog osoblja iz 1994. (32. izmjena K‑LVBG‑a), Zakona savezne zemlje Koruške o općinskim zaposlenicima, Zakona savezne zemlje Koruške o općinskom ugovornom osoblju, Zakona savezne zemlje Koruške o općinskim službenicima iz 1993., Zakona savezne zemlje Koruške o mirovinama iz 2010. i Zakona o zastupanju zaposlenika savezne zemlje Koruške) od 21. listopada 2021. (LGBl. br. 81/2021, u daljnjem tekstu: Zakon br. 81/2021), glasi:
„Ako službenik savezne zemlje ili općinski službenik dokaže ranija razdoblja djelatnosti u smislu članka 145. stavaka 11. i 12. [K‑DRG‑a], u verziji iz članka I. ovog zakona ili članka 41. stavaka 12. i 13. [Kärntner Landesvertragsbedienstetengesetza] [Zakon savezne zemlje Koruške o statusu ugovornog osoblja], u verziji iz članka II. ovog zakona, koje još nisu u cijelosti uzete u obzir za određivanje referentnog datuma za napredovanje u skladu s drugom odredbom i koje sada treba u cijelosti uzeti u obzir na temelju ovog zakona, referentni datum za napredovanje treba, na njegov zahtjev, u skladu s tim poboljšati.”
14
Beschluss der Kärntner Landesregierung, zur Festlegung von Richtlinien für die Vorrückung, Zeitvorrückung und Beförderung der Beamten des Landes Kärnten (LAD‑PW-22/1-98) (Rezolucija Vlade savezne zemlje Koruške o smjernicama o napredovanju, napredovanje po radnom stažu i promaknuću službenika savezne zemlje Koruške (LAD‑PW-22/1-98)) od 20. listopada 1998. predviđa, među ostalim:
„Vlada savezne zemlje odlučuje o promaknuću službenika savezne zemlje.
Za promaknuća dolaze u obzir samo službenici koji ispunjavaju uvjete navedene u nastavku te čiji rezultati i sposobnosti u službi, kao i njihovo ponašanje u službi i izvan nje, opravdavaju promaknuće, pri čemu treba uzeti u obzir odgovarajući popis radnih mjesta i sistematizaciju radnih mjesta.
Vremenski uvjeti:
Kategorija radnih mjesta
Rang V.
Rang VI.
Rang VII.
Rang VIII.
A
9 godina
13 godina
19 godina
30 godina
B
19 godina
25 godina
31 godina
C
29 godina
Te godine računaju se od referentnog datuma za napredovanje.
[…]”
Glavni postupak i prethodna pitanja
15
Osoba A. B. austrijski je državljanin rođen 1968. koji je 3. listopada 2005. počeo raditi u službi savezne zemlje Koruške (u daljnjem tekstu: savezna zemlja) kao član ugovornog osoblja. Između 1. listopada 1987. i 4. travnja 2003. ostvario je razdoblja djelatnosti kod privatnih poslodavaca u Austriji i inozemstvu prije nego što ga je zaposlila savezna zemlja, na temelju potvrde o sklopljenom ugovoru o radu (Dienstzettel) koja se odnosila na razdoblje od 13. listopada 2003. do 2. listopada 2005.
16
Prilikom njezina stupanja u službu u svojstvu člana ugovornog osoblja u saveznoj zemlji, referentni datum za napredovanje osobe A. B. bio je određen kao 8. rujna 2001. U skladu s člankom 41. Kärntner Landesvertragsbedienstetengesetza (Zakon savezne zemlje Koruške o statusu ugovornog osoblja) iz 1994. (LGBl. br. 73/1994), u verziji koja se primjenjivala na dan tog stupanja u službu, u tu je svrhu uračunano razdoblje od četiri godine, 0 mjeseci i 25 dana, što odgovara razdoblju u kojemu je osoba A. B. obavljala vojnu obvezu, zatim razdoblju djelatnosti koju je obavljala u službi savezne zemlje na temelju navedene potvrde o sklopljenom ugovoru o radu, a kojima je pridodano razdoblje od godine dana i šest mjeseci. Potonje razdoblje odgovara najduljem trajanju koje je na temelju austrijskog prava bilo dopušteno uračunati za razdoblja djelatnosti ostvarena u privatnom sektoru koja nisu posebno relevantna za primjenu u radnom odnosu sa saveznom zemljom i čije uračunavanje nije bilo opravdano javnim interesom.
17
Kasnije je osoba A. B. imenovana službenikom, s učinkom od 1. siječnja 2010., na radno mjesto kategorije B, rang III., platni stupanj 7., a od tada se njezin položaj na ljestvici platnih razreda utvrđuje K‑DRG‑om. Referentni datum za napredovanje koji je utvrđen na temelju članka 145. Zakona savezne zemlje Koruške o službeničkom pravu, u verziji primjenjivoj na dan tog imenovanja, također je 8. rujna 2001.
18
Osoba A. B. napredovala je 1. srpnja 2011. u viši platni stupanj, a zatim je napredovala u sljedećim stupnjevima za sljedeće godine. Osoba A. B. promaknuta je 1. siječnja 2016., a zatim 1. siječnja 2022., u neposredno viši rang, odnosno u rang V., a zatim u rang VI.
19
Osoba A. B. zatražila je 14. studenoga 2022., na temelju Zakona br. 81/2021, uračunavanje ranijih razdoblja djelatnosti koja je istovrijedna onoj koju obavlja kao službenik, a koje je ostvarila u Austriji i inozemstvu, kao i, slijedom toga, naknadnu isplatu razlike u plaći za koju smatra da je može zahtijevati.
20
Odlukom od 20. rujna 2023. vlada savezne zemlje Koruške odbila je taj zahtjev na temelju članka VI. stavka 7. Zakona br. 82/2011 uz obrazloženje da, s obzirom na to da je imenovanje osobe A. B. u rang VI. posljedica promaknuća, njezin se položaj na ljestvici platnih razreda stoga više ne određuje na temelju referentnog datuma za napredovanje.
21
Osoba A. B. podnijela je protiv te odluke žalbu Landesverwaltungsgerichtu Kärnten (Zemaljski upravni sud u Koruškoj, Austrija), sudu koji je uputio zahtjev za prethodnu odluku.
22
Taj sud navodi da, na temelju članka 145. stavka 11. K‑DRG‑a, u verziji koja proizlazi iz Zakona br. 81/2021, ranija razdoblja istovrijedne djelatnosti ostvarena u inozemstvu treba uračunati kako bi se utvrdio referentni datum za napredovanje.
23
Međutim, članak 305.b stavak 2. K‑DRG‑a, poput članka VI. stavka 7. Zakona br. 82/2011, ne dopušta službenicima da zatraže revidiranje referentnog datuma za njihovo napredovanje ako su bili promaknuti, s obzirom na to da to promaknuće ima za posljedicu to da su obuhvaćeni drugim sustavom plaća i napredovanja.
24
U tom pogledu navedeni sud smatra, kao prvo, da se članku 45. UFEU‑a i članku 7. stavku 1. Uredbe br. 492/2011 protive takve nacionalne odredbe ako se, u svrhu određivanja radnog staža, ranija razdoblja istovrijedne djelatnosti ostvarena u inozemstvu koja prethodno nisu bila uračunana više ne mogu uračunati u slučaju promaknuća i da se, zbog toga, radni staž u ljestvici platnih razreda ne može ponovno procijeniti, dok u skladu s drugom odredbom K‑DRG‑a, koja je opće primjene, u načelu treba provesti takvo uračunavanje.
25
Kao drugo, budući da je dodjela promaknuća uvjetovana ostvarenjem određenog broja godina službe, sud koji je uputio zahtjev iz toga zaključuje da su uglavnom stariji službenici ti na koje se odnosi to promaknuće i, slijedom toga, s time povezana posljedica da ne mogu zahtijevati uračunavanje ranijih razdoblja istovrijedne djelatnosti u svrhu utvrđivanja referentnog datuma za napredovanje. Stoga smatra da predmetni austrijski propis može predstavljati neizravnu diskriminaciju na temelju dobi.
26
Kao treće, sud koji je uputio zahtjev navodi da, iako se člankom 145. K‑DRG‑a nalaže cjelovito uračunavanje ranijih razdoblja istovrijedne djelatnosti ostvarenih izvan Austrije, to nije slučaj s ranijim razdobljima istovrijedne djelatnosti ostvarenima u privatnom sektoru i na nacionalnom državnom području. Međutim, takvo isključenje ne bi bilo u skladu s člankom 20. Povelje, u kojem je utvrđeno načelo jednakog postupanja, kao ni s člankom 45. UFEU‑a i člankom 7. stavkom 1. Uredbe br. 492/2011, koji se odnose na slobodu kretanja radnika.
27
U tim je okolnostima Landesverwaltungsgericht Kärnten (Zemaljski upravni sud u Koruškoj) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:
„1.
Treba li pravo Unije, osobito članak 45. UFEU‑a i članak 7. stavak 1. Uredbe br. 492/2011, tumačiti na način da mu se protivi nacionalni propis u skladu s kojim se ranija razdoblja relevantne djelatnosti u drugoj državi članici Unije više ne uračunavaju pri utvrđivanju referentnog datuma za napredovanje ako je službenikov postojeći položaj na ljestvici platnih razreda rezultat poslodavčeve diskrecijske radnje (promaknuće), a ne više napredovanja po starosti, i ako se tim nacionalnim propisom određuje da referentni datum za napredovanje treba ponovno utvrditi samo ako se postojeći položaj na ljestvici platnih razreda određuje na temelju referentnog datuma za napredovanje?
2.
Treba li pravo Unije, osobito članke 1., 2. i 6. Direktive 2000/78, u vezi s člankom 21. Povelje, tumačiti na način da mu se protivi nacionalni propis u skladu s kojim se ranija razdoblja relevantne djelatnosti u drugoj državi članici Unije više ne uračunavaju pri utvrđivanju referentnog datuma za napredovanje ako je službenikov postojeći položaj na ljestvici platnih razreda rezultat poslodavčeve diskrecijske radnje (promaknuće), a ne više napredovanja po starosti, i ako se tim nacionalnim propisom određuje da referentni datum za napredovanje treba ponovno utvrditi samo ako se postojeći položaj na ljestvici platnih razreda određuje na temelju referentnog datuma za napredovanje, ali se to promaknuće u skladu s odgovarajućim poslodavčevim smjernicama načelno predviđa tek nakon 19 odnosno 25 godina službe (te godine računaju se od referentnog datuma za napredovanje) i stoga se odnosi na starije službenike?
3.
Protivi li se načel[u] slobodnog kretanja radnika utvrđen[om] u članku 45. UFEU‑a i članku 20. Povelje nacionalni propis na temelju kojeg se razdoblje obavljanja istovrijedne profesionalne djelatnosti u cijelosti uračunava pri utvrđivanju referentnog datuma za napredovanje ako se ta profesionalna djelatnost obavljala izvan Austrije (na području ugovorne stranke Sporazuma o [Europskom gospodarskom prostoru] ili države članice Unije, u državi čiji državljani imaju ista prava pristupa obavljanju profesionalne djelatnosti kao austrijski državljani ili u tijelu Europske unije odnosno u drugoj međunarodnoj organizaciji čija je Austrija članica), dok se ne uračunava obavljanje istovrijedne profesionalne djelatnosti u privatnom sektoru u Austriji?”
Dopuštenost zahtjeva za prethodnu odluku i nadležnost Suda
28
Austrijska vlada osporava dopuštenost zahtjeva za prethodnu odluku.
29
S jedne strane, razmatranja i objašnjenja suda koji je uputio zahtjev u vezi s prvim i drugim pitanjem odnose se na članak 305.b K‑DRG‑a koji se, međutim, ne može primijeniti na okolnosti glavnog postupka. Stoga odgovor na ta dva pitanja nije nužan za donošenje odluke u tom sporu. S druge strane, prvo i treće pitanje nisu relevantni za rješavanje spora u glavnom postupku jer se odnose na tumačenje odredaba prava Unije primjenjivih na slobodno kretanje radnika. Kad je riječ, konkretno, o prvom pitanju, austrijska vlada ističe da su razdoblja djelatnosti koja je žalitelj iz glavnog postupka ostvario izvan Austrije ostvarena u okviru upućivanja na temelju odluke njegova austrijskog poslodavca, tako da su ta razdoblja djelatnosti obuhvaćena područjem primjene odredbi o slobodi pružanja usluga. Što se tiče trećeg pitanja, austrijska vlada smatra da se ono odnosi na potpuno unutarnju situaciju.
30
U tom smislu valja podsjetiti na to da za pitanja o tumačenju prava Unije, koja je uputio nacionalni sud u pravnom i činjeničnom okviru koji utvrđuje pod vlastitom odgovornošću i čiju točnost Sud ne provjerava, vrijedi presumpcija relevantnosti. Sud može odbiti odlučivati o zahtjevu za prethodnu odluku koji je uputio nacionalni sud samo ako je očito da zatraženo tumačenje prava Unije nema nikakve veze s činjeničnim stanjem ili predmetom spora u glavnom postupku, ako je problem hipotetski ili ako Sud ne raspolaže činjeničnim i pravnim elementima nužnima kako bi se mogao dati koristan odgovor na upućena pitanja (presuda od 9. studenoga 2023., Keolis Agen, C‑271/22 do C‑275/22, EU:C:2023:834, t. 38. i navedena sudska praksa).
31
Iz te sudske prakse proizlazi da Sud ne može dovesti u pitanje tumačenje nacionalnog prava na koje se oslonio sud koji je uputio zahtjev ni činjenični okvir definiran pod odgovornošću tog suda, kako ga na to, u biti, poziva austrijska vlada svojim argumentima sažetima u točki 29. ove presude.
32
Prema tome, prvo i drugo pitanje su dopušteni.
33
Kad je riječ o argumentu prema kojem odredbe o slobodnom kretanju radnika nisu primjenjive na situaciju predviđenu u okviru trećeg pitanja jer je ona potpuno unutarnje prirode, valja podsjetiti na to da, ako odredbe prava Unije na koje se odnosi prethodno pitanje nisu primjenjive na glavni postupak, te odredbe nisu relevantne za rješavanje tog spora, a tražena prethodna odluka nije potrebna kako bi se sudu koji je uputio zahtjev omogućilo donošenje presude, tako da to pitanje treba smatrati nedopuštenim (vidjeti u tom smislu presudu od 22. listopada 2024., Kolin Inşaat Turizm Sanayi ve Ticaret, C‑652/22, EU:C:2024:910, t. 38.).
34
Usto, u skladu s ustaljenom sudskom praksom, kada pravna situacija ne ulazi u područje primjene prava Unije, Sud nije nadležan o njoj odlučivati, te eventualno prizivane odredbe Povelje ne mogu same po sebi biti temelj takve nadležnosti (presuda od 4. rujna 2025., Gnattai, C‑543/23, EU:C:2025:653, t. 56. i navedena sudska praksa).
35
U ovom slučaju valja istaknuti da se članak 45. stavak 1. UFEU‑a, kojim se načelno zabranjuje svaka prepreka slobodi kretanja radnika, primjenjuje na prekogranične situacije unutar Unije, a ne u isključivo nacionalnom kontekstu.
36
Isto vrijedi i za zabranu diskriminacije iz članka 45. stavka 2. UFEU‑a i članka 7. Uredbe br. 492/2011.
37
Međutim, slučaj koji je sud koji je uputio zahtjev opisao u okviru svojeg trećeg pitanja, odnosno neuračunavanje razdoblja istovrijedne djelatnosti ostvarenih u privatnom sektoru u Austriji radi utvrđivanja položaja službenika na ljestvici platnih razreda, pripada isključivo nacionalnom kontekstu.
38
Iz toga slijedi da se članak 45. stavci 1. i 2. UFEU‑a i članak 7. Uredbe br. 492/2011 ne primjenjuju na takav slučaj.
39
Prema tome, u ovom slučaju ne postoji poveznica na temelju članka 51. Povelje koja bi opravdala ocjenu predmetne situacije s obzirom na njezin članak 20.
40
S obzirom na prethodna razmatranja, valja zaključiti da, u dijelu u kojem se treće pitanje odnosi na tumačenje članka 20. Povelje, Sud nije nadležan za odlučivanje i da je, u dijelu u kojem se odnosi na članak 45. UFEU‑a, to pitanje nedopušteno.
O prethodnim pitanjima
Prvo pitanje
41
Uvodno valja utvrditi da, svojim prvim pitanjem, sud koji je uputio zahtjev pita, osobito, protivi li se članku 45. UFEU‑a propis države članice koji, u određenim okolnostima, isključuje uračunavanje razdoblja istovrijedne djelatnosti koja je osoba ostvarila u drugoj državi Europskog gospodarskog prostora (EGP) prije stupanja te osobe u službu kao službenika u toj državi članici.
42
Kako bi se odgovorilo na to pitanje, najprije valja naglasiti da se uračunavanje ranijih razdoblja istovrijedne djelatnosti koja je radnik iz jedne države članice ostvario u drugoj državi EGP‑a, u svrhu nagrađivanja radnog iskustva koje je taj radnik ranije stekao, treba provesti u skladu s pravilima koja isključuju, s jedne strane, svaku diskriminaciju na temelju državljanstva, u skladu s člankom 45. stavkom 2. UFEU‑a i člankom 7. Uredbe br. 492/2011, kao i, s druge strane, svaku prepreku slobodi kretanja zajamčenoj člankom 45. stavkom 1. UFEU‑a (vidjeti u tom smislu presudu od 10. listopada 2019., Krah, C‑703/17, EU:C:2019:850, t. 21. i 54.).
43
Stoga valja smatrati da se prvo pitanje sastoji od dvaju dijelova.
Prvi dio prvog pitanja
44
U svrhu ispitivanja prvog dijela prvog pitanja, valja istaknuti da se, u skladu s navodima suda koji je uputio zahtjev sažetima u točki 26. ove presude, člankom 145. K‑DRG‑a nalaže cjelovito uračunavanje ranijih razdoblja istovrijedne djelatnosti ostvarenih izvan Austrije, iako takvo uračunavanje nije predviđeno u pogledu ranijih razdoblja istovrijedne djelatnosti ostvarenih u privatnom sektoru i na nacionalnom državnom području.
45
U tim okolnostima valja smatrati da, prvim dijelom prvog pitanja, sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 45. stavak 2. UFEU‑a i članak 7. stavak 1. Uredbe br. 492/2011 tumačiti na način da im se protivi propis države članice na temelju kojeg se razdoblja istovrijedne djelatnosti, koja je osoba ostvarila u drugoj državi EGP‑a prije stupanja te osobe u službu kao službenika u prvoj državi članici i koja prethodno nisu uračunana za potrebe njezina razvrstavanja u platni razred, retroaktivno uračunavaju kada je položaj tog službenika na ljestvici platnih razreda rezultat napredovanja na temelju radnog staža, a ne njegova promaknuća na temelju odluke koja spada u diskrecijsku ovlast uprave, dok takvo uračunavanje nije predviđeno za ranija razdoblja istovrijedne djelatnosti ostvarena u privatnom sektoru i na nacionalnom državnom području.
46
Člankom 45. stavkom 2. UFEU‑a zabranjuje se svaka diskriminacija na temelju državljanstva među radnicima iz država članica u vezi sa zapošljavanjem, primicima od rada i ostalim uvjetima rada. Članak 7. stavak 1. Uredbe br. 492/2011 predstavlja samo poseban izraz načela nediskriminacije utvrđenog u tom članku 45. stavku 2. u specifičnom području uvjeta zapošljavanja i rada te ga se, prema tome, mora tumačiti na isti način kao i potonji članak (presuda od 10. listopada 2019., Krah, C‑703/17, EU:C:2019:850, t. 21. i navedena sudska praksa).
47
Propis države članice, poput onog o kojem je riječ u glavnom postupku, kojim se – u svrhu razvrstavanja radnika u platni razred – utvrđuju načini uračunavanja ranijih razdoblja istovrijedne djelatnosti koje je ostvario u državi EGP‑a, prije stupanja u službu u svojstvu službenika te države članice, nesporno spada u područje uvjeta zapošljavanja i rada. Stoga taj propis ulazi u područje primjene odredaba navedenih u prethodnoj točki ove presude (vidjeti po analogiji presudu od 10. listopada 2019., Krah, C‑703/17, EU:C:2019:850, t. 22. i navedenu sudsku praksu).
48
Prema ustaljenoj sudskoj praksi, načelom jednakog postupanja iz članka 45. UFEU‑a zabranjuje se ne samo izravna diskriminacija na temelju državljanstva nego i svi drugi neizravni oblici diskriminacije koji, uz primjenu drugih kriterija razlikovanja, u stvarnosti dovode do istog rezultata (presuda od 15. lipnja 2023., Ministero dell'Istruzione, dell'Università e della Ricerca (Posebne rang‑liste), C‑132/22, EU:C:2023:489, t. 28. i navedena sudska praksa).
49
Kad je riječ, kao prvo, o postojanju diskriminacije koja se izravno temelji na državljanstvu, valja istaknuti da se ne može smatrati da nacionalni propis o kojem je riječ u glavnom postupku, s obzirom na to da se bez razlike primjenjuje na sve službenike koje zapošljava savezna zemlja, bez obzira na njihovo državljanstvo, predstavlja takvu diskriminaciju.
50
Kao drugo, odredba nacionalnog prava, iako je primjenjiva na sve radnike bez obzira na njihovo državljanstvo, mora se smatrati neizravno diskriminatornom ako po samoj svojoj prirodi može više naštetiti radnicima državljanima drugih država članica nego domaćim radnicima i ako stoga postoji opasnost da radnike državljane drugih država članica stavlja u osobito nepovoljan položaj, osim ako je objektivno opravdana i proporcionalna cilju koji se želi postići (presuda od 10. listopada 2019., Krah, C‑703/17, EU:C:2019:850, t. 24. i navedena sudska praksa).
51
U ovom je slučaju točno da isključenje bilo kakvog retroaktivnog uračunavanja razdoblja istovrijedne djelatnosti ostvarenih u drugoj državi EGP‑a prije stupanja u službu, a koja prethodno nisu uračunana za potrebe razvrstavanja u platni razred službenika promaknutog na temelju odluke koja spada u diskrecijsku ovlast uprave, može tog službenika staviti u nepovoljniji položaj u odnosu na službenika koji se nalazi u istovrijednoj situaciji i koji nije promaknut.
52
Međutim, da bi se takva razlika u postupanju između radnika smatrala neizravno diskriminatornom, u smislu članka 45. stavka 2. UFEU‑a i članka 7. stavka 1. Uredbe br. 492/2011, ona mora po samoj svojoj prirodi moći više štetiti radnicima državljanima drugih država članica nego domaćim radnicima (vidjeti po analogiji presudu od 10. listopada 2019., Krah, C‑703/17, EU:C:2019:850, t. 31.).
53
To, međutim, nije slučaj s propisom države članice koji, poput onoga iz prvog dijela prvog pitanja, isključuje uračunavanje bilo kakvog profesionalnog iskustva stečenog u privatnom sektoru te države članice, predviđajući pritom uračunavanje razdoblja istovrijedne djelatnosti ostvarenih u drugoj državi EGP‑a, pod uvjetom da dotični službenik nije bio promaknut na temelju odluke koja spada u diskrecijsku ovlast uprave. Naime, iako državljani država EGP‑a koje nisu dotična država članica mogu, u većoj mjeri nego radnici državljani te države članice, steći profesionalno iskustvo u drugoj državi EGP‑a, vjerojatnije je da su potonji, prije svojeg stupanja u službu, stekli radno iskustvo u privatnom sektoru u toj državi članici, tako da se ne može smatrati da takav propis po samoj svojoj prirodi može stavljati službenike državljane drugih država članica u nepovoljniji položaj.
54
Iz prethodnih razmatranja proizlazi da se ne može smatrati da je propis države članice, poput onoga na koji se odnosi prvi dio prvog pitanja, neizravno diskriminatoran u odnosu na radnike koji su državljani država EGP‑a različitih od navedene države članice i da je stoga protivan članku 45. stavku 2. UFEU‑a i članku 7. stavku 1. Uredbe br. 492/2011.
55
S obzirom na sva prethodna razmatranja, na prvi dio prvog pitanja valja odgovoriti tako da članak 45. stavak 2. UFEU‑a i članak 7. stavak 1. Uredbe br. 492/2011 treba tumačiti na način da im se ne protivi propis države članice na temelju kojeg se razdoblja istovrijedne djelatnosti, koja je osoba ostvarila u drugoj državi EGP‑a prije stupanja te osobe u službu kao službenika u prvoj državi članici i koja prethodno nisu uračunana za potrebe njezina razvrstavanja u platni razred, uračunavaju retroaktivno kada je položaj tog službenika na ljestvici platnih razreda rezultat napredovanja na temelju radnog staža, a ne njegova promaknuća na temelju odluke koja spada u diskrecijsku ovlast uprave, dok takvo uračunavanje nije predviđeno za ranija razdoblja istovrijedne djelatnosti ostvarena u privatnom sektoru i na nacionalnom državnom području.
Drugi dio prvog pitanja
56
Drugim dijelom prvog pitanja sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 45. stavak 1. UFEU‑a tumačiti na način da mu se protivi propis države članice na temelju kojeg razdoblja istovrijedne djelatnosti, koja je osoba ostvarila u drugoj državi EGP‑a prije stupanja te osobe u službu kao službenika u prvoj državi članici i koja prethodno nisu uračunana za potrebe njezina razvrstavanja u platni razred, moraju retroaktivno biti uračunana kada je položaj tog službenika na ljestvici platnih razreda rezultat napredovanja na temelju radnog staža, a ne njegova promaknuća na temelju odluke koja spada u diskrecijsku ovlast uprave.
57
U tom pogledu valja podsjetiti na to da članak 45. stavak 1. UFEU‑a zabranjuje, u načelu, bilo kakve prepreke slobodi kretanja radnika unutar Unije i da sve odredbe UFEU‑a koje se odnose na slobodu kretanja osoba imaju za cilj državljanima država članica olakšati obavljanje profesionalnih djelatnosti bilo koje vrste na području Unije te se protive mjerama koje bi mogle te državljane stavljati u nepovoljniji položaj ako neku djelatnost kao zaposlene osobe žele obavljati na području neke druge države članice (vidjeti u tom smislu presudu od 10. listopada 2019., Krah, C‑703/17, EU:C:2019:850, t. 40. i navedenu sudsku praksu).
58
Državljani država članica osobito imaju pravo, izravno na temelju Ugovora, napustiti državu članicu podrijetla kako bi otišli na državno područje druge države članice i ondje boravili s ciljem obavljanja gospodarske djelatnosti. Slijedom navedenog, članku 45. UFEU‑a protivi se svaka nacionalna mjera koja može otežati ili učiniti manje privlačnim uživanje temeljne slobode koju taj članak jamči državljanima Unije (presuda od 10. listopada 2019., Krah, C‑703/17, EU:C:2019:850, t. 41. i navedena sudska praksa).
59
Sud je, međutim, podsjetio na to da se nacionalnim propisom kojim se, radi određivanja iznosa radnikove plaće, ne uzimaju u obzir cjelokupna ranija razdoblja jednakovrijedne djelatnosti ostvarena u državi EGP‑a različitoj od države članice podrijetla radnika migranta sloboda kretanja radnika može učiniti manje privlačnom, čime se povređuje članak 45. stavak 1. UFEU‑a (presuda od 23. travnja 2020., Land Niedersachsen (Ranija razdoblja relevantne djelatnosti), C‑710/18, EU:C:2020:299, t. 26. i navedena sudska praksa).
60
U ovom slučaju valja utvrditi da propis države članice poput onoga o kojem je riječ u glavnom postupku može za učinak imati isključivanje uračunavanja, za potrebe razvrstavanja radnika u platni razred, određenih ranijih razdoblja istovrijedne djelatnosti ovisno o državi EGP‑a u kojoj je radno iskustvo stečeno.
61
To razmatranje nije dovedeno u pitanje činjenicom da je, kada je službenik promaknut, njegovo napredovanje na viši stupanj u novom rangu načelno povezano s brojem godina službe ostvarenih u tom rangu. Naime, ne može se isključiti da, čak i u takvoj situaciji, profesionalno iskustvo koje je taj službenik stekao prije svojeg stupanja u službu može utjecati na njegovo razvrstavanje u platni razred. U ovom slučaju, kao što je to Komisija istaknula u svojim očitovanjima, iz članka 181. stavka 3. K‑DRG‑a proizlazi da retroaktivno uračunavanje profesionalnog iskustva koje je službenik stekao prije svojeg stupanja u službu može imati za učinak izmjenu njegova razvrstavanja u platni razred prije njegova promaknuća i, slijedom toga, utjecati na razvrstavanje tog službenika u stupanj nakon tog promaknuća.
62
Stoga nacionalni propis poput onoga iz točke 60. ove presude može odvratiti radnike od napuštanja svoje države članice podrijetla s ciljem odlaska na područje druge države EGP‑a kako bi u njoj obavljali istovrijednu profesionalnu djelatnost zbog činjenice da se, po njihovu povratku na područje te države članice, unatoč istovrijednosti djelatnosti koju su obavljali u toj drugoj državi EGP‑a, cjelokupno njihovo profesionalno iskustvo stečeno u navedenoj državi EGP‑a ne uzima u obzir prilikom određivanja njihova platnog razreda od strane tog poslodavca (vidjeti u tom smislu presudu od 23. travnja 2020., Land Niedersachsen (Ranija razdoblja relevantne djelatnosti), C‑710/18, EU:C:2020:299, t. 29. i navedenu sudsku praksu).
63
Iz toga slijedi da takav nacionalni propis čini slobodu kretanja radnika manje privlačnom, protivno članku 45. stavku 1. UFEU‑a, i stoga predstavlja prepreku toj slobodi.
64
Takav se nacionalni propis može prihvatiti samo ako slijedi jedan od legitimnih ciljeva navedenih u UFEU‑u ili je opravdan važnim razlozima u općem interesu. No, čak i u takvom slučaju njegova primjena mora biti prikladna za osiguravanje ostvarivanja predmetnog cilja, a ne bi smjela prekoračiti ono što je nužno za njegovo postizanje (presuda od 23. travnja 2020., Land Niedersachsen (Ranija razdoblja relevantne djelatnosti), C‑710/18, EU:C:2020:299, t. 34. i navedena sudska praksa).
65
U ovom slučaju valja utvrditi da austrijska vlada, u očitovanjima koja je podnijela Sudu, nije tvrdila da propis o kojem je riječ u glavnom postupku ima legitiman cilj naveden u UFEU‑u ili da je opravdan važnim razlozima u općem interesu.
66
U svakom slučaju, s jedne strane valja podsjetiti na to da, prema ustaljenoj sudskoj praksi Suda, činjenica nagrađivanja iskustva stečenog u predmetnom sektoru, koja radnika stavlja u položaj da bolje obavlja svoje obveze, predstavlja legitiman cilj politike plaća (presuda od 8. svibnja 2019., Österreichischer Gewerkschaftsbund, C‑24/17, EU:C:2019:373, t. 86. i navedena sudska praksa).
67
Ne može se, međutim, smatrati da nacionalni propis poput onoga o kojem je riječ u glavnom postupku i koji, za potrebe razvrstavanja i izračuna plaće radnika, isključuje određena ranija razdoblja istovrijedne djelatnosti koja je taj radnik ostvario, u cijelosti vrednuje tako stečeno iskustvo i stoga nije prikladan za jamčenje postizanja tog cilja (vidjeti u tom smislu presudu od 8. svibnja 2019., Österreichischer Gewerkschaftsbund, C‑24/17, EU:C:2019:373, t. 88.).
68
S druge strane, pod pretpostavkom da propis o kojem je riječ u glavnom postupku doista slijedi cilj osiguravanja vjernosti radnikâ prema njihovim poslodavcima, iako takav cilj može biti važan razlog u općem interesu (presuda od 8. svibnja 2019., Österreichischer Gewerkschaftsbund, C‑24/17, EU:C:2019:373, t. 89. i navedena sudska praksa), valja utvrditi da, s obzirom na značajke navedenog propisa, prepreka koju on predstavlja za slobodu kretanja radnika nije prikladna za jamčenje ostvarenja tog cilja.
69
Naime, na temelju nacionalnog propisa o kojem je riječ u glavnom postupku, istovrijedna razdoblja djelatnosti, koja je službenik ostvario u državi EGP‑a koja nije Republika Austrija prije stupanja tog službenika u službu u potonjoj državi članici i koja prethodno nisu uračunana za potrebe njegova razvrstavanja u platni razred, ne mogu se više retroaktivno uračunati kada je taj službenik promaknut na temelju odluke koja spada u diskrecijsku ovlast uprave, dok se moraju uračunati kada položaj službenika na ljestvici platnih razreda proizlazi isključivo iz napredovanja na temelju radnog staža.
70
U tim okolnostima, valja smatrati da to ograničenje nije opravdano važnim razlozima u općem interesu kao što su oni navedeni u točkama 66. i 68. ove presude.
71
Naposljetku, ne može se prihvatiti da cilj upravnog pojednostavljenja s jedinom svrhom olakšanja zadataka javne uprave, posebice izračuna koje ona mora obaviti, predstavlja važan razlog u općem interesu kojim se može opravdati ograničenje slobode toliko temeljne kao što je sloboda kretanja radnika koju jamči članak 45. UFEU‑a (presuda od 5. prosinca 2013., Zentralbetriebsrat der gemeinnützigen Salzburger Landeskliniken, C‑514/12, EU:C:2013:799, t. 42.).
72
U svakom slučaju, razmatranje prema kojem takvo pojednostavljenje omogućuje smanjenje upravnih troškova čisto je ekonomske prirode, i dakle ne može, sukladno ustaljenoj sudskoj praksi, biti važan razlog u općem interesu (presuda od 5. prosinca 2013., Zentralbetriebsrat der gemeinnützigen Salzburger Landeskliniken, C‑514/12, EU:C:2013:799, t. 43.).
73
Iz toga slijedi da se članku 45. stavku 1. UFEU‑a protivi nacionalni propis poput onoga o kojem je riječ u glavnom postupku.
74
S obzirom na prethodno navedeno, na drugi dio prvog pitanja valja odgovoriti tako da članak 45. stavak 1. UFEU‑a treba tumačiti na način da mu se protivi propis države članice na temelju kojeg se razdoblja istovrijedne djelatnosti, koja je osoba ostvarila u drugoj državi EGP‑a prije stupanja te osobe u službu kao službenika u prvoj državi članici i koja prethodno nisu uračunana za potrebe njezina razvrstavanja u platni razred, moraju retroaktivno biti uračunana kada je položaj tog službenika na ljestvici platnih razreda rezultat napredovanja na temelju radnog staža, a ne njegova promaknuća na temelju odluke koja spada u diskrecijsku ovlast uprave.
Drugo pitanje
75
Svojim drugim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članke 1., 2. i 6. Direktive 2000/78, u vezi s člankom 21. Povelje, tumačiti na način da im se protivi propis države članice na temelju kojeg, s jedne strane, razdoblja istovrijedne djelatnosti, koja je osoba ostvarila u drugoj državi članici prije stupanja te osobe u službu kao službenika u toj prvoj državi članici, ne mogu se uračunati za potrebe njezina napredovanja kada je taj službenik promaknut na temelju odluke koja spada u diskrecijsku ovlast uprave i, s druge strane, do takvog promaknuća može, u načelu, doći tek nakon više godina službe, obračunanih počevši od referentnog datuma za napredovanje.
76
Najprije valja podsjetiti na to da je zabrana svake diskriminacije, među ostalim, i na temelju dobi, sadržana u članku 21. Povelje i da se ta zabrana u području zapošljavanja i obavljanja zanimanja konkretizira Direktivom 2000/78 (presuda od 20. travnja 2023., Landespolizeidirektion Niederösterreich i Finanzamt Österreich, C‑650/21, EU:C:2023:300, t. 45. i navedena sudska praksa).
77
Stoga najprije valja provjeriti je li propis poput onoga na koji se odnosi drugo pitanje obuhvaćen područjem primjene Direktive 2000/78.
78
U tom pogledu, iz točke 47. ove presude proizlazi da je takav propis nesporno dio područja uvjeta zapošljavanja i obavljanja zanimanja. Stoga taj propis ulazi u područje primjene te direktive (vidjeti po analogiji presudu od 10. listopada 2019., Krah, C‑703/17, EU:C:2019:850, t. 22. i navedenu sudsku praksu).
79
Nadalje, kada je riječ o pitanju uvodi li se navedenim propisom različito postupanje na temelju dobi u smislu članka 2. stavka 1. Direktive 2000/78, valja podsjetiti na to da, u skladu s tom odredbom, „načelo jednakog postupanja” podrazumijeva nepostojanje bilo kakve izravne ili neizravne diskriminacije na temelju bilo kojeg od razloga iz članka 1. te direktive.
80
U njezinu članku 2. stavku 2. točki (a) navodi se da za potrebe stavka 1. izravna diskriminacija postoji ako se prema nekoj osobi postupa nepovoljnije nego što se postupa prema nekoj drugoj osobi u usporedivoj situaciji, zbog bilo kojeg od razloga iz članka 1. navedene direktive. Usto, iz članka 2. stavka 2. točke (b) Direktive 2000/78 proizlazi da za potrebe te direktive neizravna diskriminacija na temelju dobi postoji ako bi naizgled neutralna odredba, kriterij ili praksa doveli osobe određene dobi u posebno nepovoljan položaj u usporedbi s drugim osobama, osim ako su ta odredba, taj kriterij ili ta praksa objektivno opravdani legitimnim ciljem, a sredstva za postizanje tog cilja su primjerena i nužna.
81
Drugo se pitanje ne odnosi na nacionalni propis koji promaknuće službenika izričito čini ovisnim o njegovoj dobi. Naime, valja istaknuti da, u ovom slučaju, izostanak retroaktivnog uračunavanja cjelokupnih ranijih razdoblja istovrijedne profesionalne djelatnosti, koja je ostvarila osoba A. B., ovisi o tome što je savezna zemlja donijela odluku – koja spada u njezinu diskrecijsku ovlast – o promaknuću tog službenika koja nije u vezi s dobi tog službenika, nego s trajanjem profesionalnog iskustva koje je stekao.
82
Stoga valja utvrditi, kao prvo, da nacionalni propis poput onoga o kojem je riječ u glavnom postupku ne dovodi do izravnog različitog postupanja na temelju dobi (vidjeti u tom smislu presudu od 7. lipnja 2012., Tyrolean Airways Tiroler Luftfahrt Gesellschaft, C‑132/11, EU:C:2012:329, t. 29. i navedenu sudsku praksu).
83
Kad je riječ, kao drugo, o pitanju predstavlja li takav propis neizravnu diskriminaciju na temelju dobi, valja istaknuti da to pretpostavlja da taj propis, iako je formuliran na neutralan način, može u nepovoljniji položaj staviti, konkretno, neku dobnu skupinu. To bi bio slučaj s propisom koji promaknuće službenika čini ovisnim samo o navršavanju visokog broja godina službe, tako da samo službenici starije dobi mogu dobiti promaknuće.
84
U ovom slučaju valja istaknuti da, na temelju nacionalnog propisa o kojem je riječ u glavnom postupku, službenici iz kategorije radnog mjesta A mogu zahtijevati promaknuće u rang V. najranije nakon 9 godina rada počevši od referentnog datuma za napredovanje, dok su službenici iz kategorije radnog mjesta C, kako bi ušli u isti rang, morali ostvariti 29 godina rada. Slijedom toga, uzimajući u obzir znatnu razliku između tih dvaju trajanja djelatnosti, ne može se smatrati da pristup službenika promaknuću ovisi o njegovoj pripadnosti posebnoj dobnoj skupini.
85
Usto, u skladu s tim nacionalnim propisom, dodjela promaknuća nije automatska, nego spada u diskrecijsku ovlast vlade savezne zemlje o kojoj je riječ. Naposljetku, službenikov pristup promaknuću ovisi o njegovim rezultatima i sposobnostima u službi, kao i o njegovu ponašanju u službi i izvan nje.
86
Ti kriteriji očito nisu povezani ni s kakvim uzimanjem u obzir dobi dotičnih službenika.
87
Prema tome, valja utvrditi da se sustav koji je uspostavljen nacionalnim propisom o kojem je riječ u glavnom postupku temelji na kriteriju koji nije ni neodvojivo ni neizravno povezan s dobi službenika. Iz toga slijedi da propis države članice, poput onoga o kojem je riječ u glavnom postupku – na temelju kojeg se razdoblja istovrijedne djelatnosti, koja je osoba ostvarila u drugoj državi članici prije stupanja u službu te osobe kao službenika u prvoj državi članici, ne mogu uračunati za potrebe njezina napredovanja kada je taj službenik promaknut na temelju odluke koja ulazi u diskrecijsku ovlast uprave – ne dovodi do različitog postupanja koje se neizravno temelji na dobi.
88
S obzirom na prethodna razmatranja, na drugo pitanje valja odgovoriti tako da članke 1., 2. i 6. Direktive 2000/78, u vezi s člankom 21. Povelje, treba tumačiti na način da im se ne protivi propis države članice na temelju kojeg, s jedne strane, razdoblja istovrijedne djelatnosti, koja je osoba ostvarila u drugoj državi članici prije stupanja te osobe u službu kao službenika u toj prvoj državi članici, ne mogu se uračunati za potrebe njezina napredovanja kada je taj službenik promaknut na temelju odluke koja spada u diskrecijsku ovlast uprave i, s druge strane, do takvog promaknuća može, u načelu, doći tek nakon više godina službe, obračunanih počevši od referentnog datuma za napredovanje, pod uvjetom da, s jedne strane, broj godina službe koji treba ostvariti prije nego što se može pretendirati na promaknuće ne bude takav da se odnosi samo na službenike starije dobi i da, s druge strane, dodjela promaknuća ovisi i o drugim kriterijima, nepovezanima s bilo kakvim uzimanjem u obzir dobi.
Troškovi
89
Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.
Slijedom navedenog, Sud (deseto vijeće) odlučuje:
1.
Članak 45. stavak 2. UFEU‑a i članak 7. stavak 1. Uredbe (EU) br. 492/2011 Europskog parlamenta i Vijeća od 5. travnja 2011. o slobodi kretanja radnika u Uniji
treba tumačiti na način da im se:
ne protivi propis države članice na temelju kojeg se razdoblja istovrijedne djelatnosti, koja je osoba ostvarila u drugoj državi Europskog gospodarskog prostora prije stupanja te osobe u službu kao službenika u prvoj državi članici i koja prethodno nisu uračunana za potrebe njezina razvrstavanja u platni razred, uračunavaju retroaktivno kada je položaj tog službenika na ljestvici platnih razreda rezultat napredovanja na temelju radnog staža, a ne njegova promaknuća na temelju odluke koja spada u diskrecijsku ovlast uprave, dok takvo uračunavanje nije predviđeno za ranija razdoblja istovrijedne djelatnosti ostvarena u privatnom sektoru i na nacionalnom državnom području.
2.
Članak 45. stavak 1. UFEU‑a treba tumačiti na način da mu se protivi propis države članice na temelju kojeg razdoblja istovrijedne djelatnosti, koja je osoba ostvarila u drugoj državi Europskog gospodarskog prostora prije stupanja te osobe u službu kao službenika u prvoj državi članici i koja prethodno nisu uračunana za potrebe njezina razvrstavanja u platni razred, moraju retroaktivno biti uračunana kada je položaj tog službenika na ljestvici platnih razreda rezultat napredovanja na temelju radnog staža, a ne njegova promaknuća na temelju odluke koja spada u diskrecijsku ovlast uprave.
3.
Članke 1., 2. i 6. Direktive Vijeća 2000/78/EZ od 27. studenoga 2000. o uspostavi općeg okvira za jednako postupanje pri zapošljavanju i obavljanju zanimanja, u vezi s člankom 21. Povelje Europske unije o temeljnim pravima,
treba tumačiti na način da im se:
ne protivi propis države članice na temelju kojeg, s jedne strane, razdoblja istovrijedne djelatnosti, koja je osoba ostvarila u drugoj državi članici prije stupanja te osobe u službu kao službenika u toj prvoj državi članici, ne mogu se uračunati za potrebe njezina napredovanja kada je taj službenik promaknut na temelju odluke koja spada u diskrecijsku ovlast uprave i, s druge strane, do takvog promaknuća može, u načelu, doći tek nakon više godina službe, obračunanih od referentnog datuma za napredovanje, pod uvjetom da, s jedne strane, broj godina službe koji treba ostvariti prije nego što se može pretendirati na promaknuće ne bude takav da se odnosi samo na službenike starije dobi i da, s druge strane, dodjela promaknuća ovisi i o drugim kriterijima, nepovezanima s bilo kakvim uzimanjem u obzir dobi.
Potpisi
(
*1
)	Jezik postupka: njemački