62020CC0277
MIŠLJENJE NEZAVISNOG ODVJETNIKA
JEANA RICHARDA DE LA TOURA
od 1. srpnja 2021. (
1
)
Predmet C‑277/20
UM
uz sudjelovanje
osobe HW kao upravitelja ostavinom osobe ZL
(zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Oberster Gerichtshof (Vrhovni sud, Austrija))
„Zahtjev za prethodnu odluku – Uredba (EU) br. 650/2012 – Područje primjene – Isprave o raspolaganju imovinom zbog smrti – Pojam ‚ugovor o nasljeđivanju’ – Darovanje među živima – Izbor mjerodavnog prava za nasljeđivanje – Prijelazne odredbe – Članak 83. stavci 2. do 4.”
I. Uvod
1.
Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 3. stavka 1. točke (b) i članka 83. stavka 2. Uredbe (EU) br. 650/2012 Europskog parlamenta i Vijeća od 4. srpnja 2012. o nadležnosti, mjerodavnom pravu, priznavanju i izvršavanju odluka i prihvaćanju i izvršavanju javnih isprava u nasljednim stvarima i o uspostavi Europske potvrde o nasljeđivanju (
2
).
2.
Zahtjev je upućen u okviru postupka u kojem osoba UM, njemački državljanin, osporava to što su austrijska tijela odbila njezin zahtjev za upis prava vlasništva nad nekretninom u Austriji u zemljišne knjige koje namjerava ostvariti za potrebe ostavinskog postupka pokrenutog u Njemačkoj, na temelju ugovora o darovanju u slučaju smrti.
3.
Slijedom toga od Suda se traži da, ovisno o kvalifikaciji takvog pravnog posla sklopljenog među živima koja se može prihvatiti, odluči o području primjene Uredbe br. 650/2012 i o tumačenju njezinih prijelaznih odredbi.
4.
Iznijet ću razloge zbog kojih smatram da se ugovor o darovanju u slučaju smrti može kvalificirati kao „ugovor o nasljeđivanju”, u smislu članka 3. stavka 1. točke (b) Uredbe br. 650/2012, i zaključke koje iz toga valja izvesti u pogledu valjanosti izbora mjerodavnog prava o kojem ovisi nadležnost suda pred kojim je pokrenut postupak.
II. Pravni okvir
A.
Uredba br. 650/2012
5.
Uvodne izjave 9., 11., 14., 37. i 49. Uredbe br. 650/2012 glase:
„(9)
U područje primjene ove uredbe treba uključiti sve građanskopravne aspekte nasljeđivanja, točnije, sve oblike prijenosa imovine, prava i obveza zbog smrti, bilo dobrovoljnim prijenosom raspolaganjem imovinom zbog smrti, bilo prijenosom zakonskim nasljeđivanjem.
[…]
(11)
Ova Uredba se ne bi trebala primjenjivati na područja građanskog prava koja nisu nasljeđivanje. Radi jasnoće, određeni broj pitanja za koja bi se moglo činiti da imaju vezu s pitanjima nasljeđivanja trebala bi se izričito isključiti iz područja primjene ove Uredbe.
[…]
(14)
Imovinska prava i koristi koji nastaju ili se prenose na drugi način koji nije nasljeđivanje, na primjer darovanjem, trebali bi se također isključiti iz područja primjene ove Uredbe. Međutim, pravo određeno ovom Uredbom bi trebalo biti ono mjerodavno pravo za nasljeđivanje koje određuje trebaju li se darovi ili drugi oblici raspolaganja među živima koja uspostavljaju stvarno pravo prije smrti vratiti ili obračunati za potrebe utvrđivanja korisnikovih dijelova u skladu s mjerodavnim pravom za nasljeđivanje.
[…]
(37)
Kako bi se građanima omogućilo uživanje, sa svom pravnom sigurnošću, koristi unutarnjeg tržišta, ova bi im Uredba trebala omogućiti saznanje unaprijed o tome koje će se pravo primijeniti na njihovo nasljeđivanje. Trebala bi se uvesti usklađena kolizijska pravila radi izbjegavanja proturječnih ishoda. Osnovno pravilo bi trebalo osigurati da nasljeđivanje uređuje predvidivo pravo koje je blisko povezano. Radi pravne sigurnosti i izbjegavanja fragmentacije nasljeđivanja, to bi pravo trebalo urediti nasljeđivanje u cijelosti, to jest, svu imovinu koja čini ostavinu, bez obzira na vrstu imovine i na to je li imovina smještena u drugoj državni članici ili u trećoj državi.
[…]
(49)
Ugovor o nasljeđivanju je vrsta raspolaganja imovinom zbog smrti čija se dopustivost i prihvaćanje razlikuju među državama članicama. Kako bi se olakšalo prihvaćanje nasljednih prava stečenih kao posljedica ugovora o nasljeđivanju u državama članicama, ova bi Uredba trebala odrediti koje pravo bi trebalo uređivati dopustivost takvih ugovora, njihovu materijalnu valjanost i njihove obvezne učinke na stranke, uključujući uvjete za njihov raskid.”
6.
Stavkom 1. i stavkom 2. točkom (g) članka 1. Uredbe br. 650/2012, naslovljenog „Područje primjene”, određuje se:
„1.   Ova Uredba primjenjuje se na nasljeđivanje zbog smrti […]
2.   Sljedeće je isključeno iz područja primjene ove Uredbe:
[…]
(g)
imovinska prava i koristi koji nastaju ili se prenose na drugi način koji nije nasljeđivanje, na primjer darovanjem, zajedničko vlasništvo s pravom prelaska na preživjele osobe, planovi umirovljenja, ugovori o osiguranju i slični sporazumi, ne dovodeći u pitanje točku (i) članka 23. stavka 2.”
7.
Stavkom 1. točkama (a), (b) i (d) članka 3. Uredbe br. 650/2012, naslovljenog „Definicije”, predviđa se:
„U smislu ove Uredbe:
(a)
‚nasljeđivanje’ znači nasljeđivanje zbog smrti i obuhvaća sve oblike prijenosa imovine, prava i obveza zbog smrti, bilo dobrovoljnim prijenosom raspolaganjem imovinom zbog smrti, bilo prijenosom zakonskim nasljeđivanjem;
(b)
‚ugovor o nasljeđivanju’ znači ugovor, uključujući ugovor koji je ishod uzajamnih oporuka, koji, za protučinidbu ili bez nje, stvara, mijenja ili prekida prava na buduću ostavinu ili ostavine jedne ili više osoba stranaka ugovora;
[…]
(d)
‚raspolaganje imovinom zbog smrti’ znači oporuka, zajednička oporuka ili ugovor o nasljeđivanju.”
8.
U skladu s člankom 21. Uredbe br. 650/2012, naslovljenim „Opće pravilo”, koji se nalazi u poglavlju III. i odnosi se na „[m]jerodavno pravo”:
„1.   Osim ako je drukčije predviđeno ovom Uredbom, pravo mjerodavno za nasljeđivanje u cijelosti pravo je države u kojoj je umrli imao svoje uobičajeno boravište u trenutku smrti.
2.   Ako je, kao izuzetak, jasno iz svih okolnosti slučaja da je u trenutku smrti umrli bio očigledno bliže povezan s državom koja nije država čije bi pravo bilo mjerodavno po stavku 1., pravo mjerodavno za nasljeđivanje je pravo te druge države.”
9.
Stavci 1. i 2. članka 22. Uredbe br. 650/2012, naslovljenog „Izbor prava”, glase:
„1.   Osoba može za pravo koje će urediti u cijelost[i] njezino nasljeđivanje izabrati pravo države čiji je državljanin u trenutku izbora ili u trenutku smrti.
[…]
2.   Izbor prava se vrši izričito u izjavi u obliku raspolaganja imovinom zbog smrti ili slijedi iz odredaba takvog raspolaganja.”
10.
Stavkom 1. i stavkom 2. točkom (i) članka 23. te uredbe, naslovljenog „Područje primjene mjerodavnog prava”, predviđa se:
„1.   Pravo određeno prema članku 21. ili članku 22. uređuje nasljeđivanje u cijelosti.
2.   To pravo posebno uređuje:
[…]
(i)
sve obveze vraćanja ili obračunavanja darova, predujmova ili legata prilikom utvrđivanja dijelova različitih korisnika.”
11.
Stavcima 1. i 3. članka 25. navedene uredbe, naslovljenog „Ugovori o nasljeđivanju”, određuje se:
„1.   Ugovor o nasljeđivanju u odnosu na nasljeđivanje jedne osobe u pogledu njegove dopustivosti, materijalne valjanosti i obvezujućih učinaka na stranke, uključujući uvjete za njegov raskid, uređuje pravo koje bi po ovoj Uredbi bilo mjerodavno za nasljeđivanje te osobe da je ona umrla na dan kada je ugovor sklopljen.
[…]
3.   Neovisno o stavcima 1. i 2., stranke mogu za pravo koje će uređivati njihov ugovor o nasljeđivanju, u pogledu njegove dopustivosti, materijalne valjanosti i obvezujućih učinaka na stranke, uključujući uvjete za njegov raskid, izabrati pravo koje je osoba ili jedna od osoba čija je ostavina uključena mogla izabrati u skladu s člankom 22. pod ondje navedenim uvjetima.”
12.
Stavcima 2. i 4. članka 83. Uredbe br. 650/2012, naslovljenog „Prijelazne odredbe”, predviđa se:
„2.   Ako je umrli odabrao pravo mjerodavno za svoje nasljeđivanje prije 17. kolovoza 2015., taj izbor je valjan ako ispunjava uvjete utvrđene u poglavlju III. ili ako je valjan po pravilima međunarodnog privatnog prava koj[a] su bil[a] na snazi u trenutku izbora u državi u kojoj je umrli imao svoje uobičajeno boravište ili u bilo kojoj državi čiji je bio državljanin.
3.   Raspolaganje imovinom zbog smrti izvršeno prije 17. kolovoza 2015. dopustivo je i materijalno i formalno valjano ako ispunjava uvjete utvrđene u poglavlju III. ili ako je dopustivo i materijalno i formalno valjano po pravilima međunarodnog privatnog prava koj[a] su bil[a] na snazi u trenutku kad je raspolaganje izvršeno u državi u kojoj je umrli imao svoje uobičajeno boravište ili u bilo kojoj državi čiji je bio državljanin ili u državi članici tijela koje se bavi nasljeđivanjem.
4.   Ako je raspolaganje imovinom zbog smrti izvršeno prije 17. kolovoza 2015. u skladu s pravom koje je umrli mogao izabrati u skladu s ovom Uredbom, smatra se da je to pravo izabrano kao pravo mjerodavno za nasljeđivanje.”
B.
Austrijsko pravo
13.
Članak 956. Allgemeines Bürgerliches Gesetzbucha (Opći građanski zakonik), u verziji koja se na ovaj slučaj primjenjivala prije stupanja na snagu Erbrechts-Änderungsgesetza 2015 (Zakon o izmjeni Zakona o nasljeđivanju iz 2015.) (
3
) od 30. srpnja 2015., glasio je kako slijedi:
„Darovanje koje treba izvršiti tek nakon darovateljeve smrti valjano je kao legat uz poštovanje propisanih formalnosti. To se darovanje može smatrati ugovorom samo ako ga je obdarenik prihvatio, ako se darovatelj izričito odrekao prava na odustajanje od darovanja te se obdareniku o tome izdala pisana isprava.”
14.
Člankom 1. stavkom 1. točkom (d) Notariatsaktsgesetza (Zakon o javnobilježničkim ispravama) (
4
) od 25. srpnja 1871., u verziji koja se primjenjuje u glavnom postupku, valjanost ugovora o darovanju u pogledu kojeg se nije izvršio stvarni prijenos povezuje se sa sastavljanjem javnobilježničke isprave.
15.
Člankom 26. Allgemeines Grundbuchsgesetza (Zakon o zemljišnim knjigama) (
5
) od 2. veljače 1955., u verziji koja se primjenjuje u glavnom postupku, predviđa se:
„(1)   Upisivanje u zemljišnu knjigu i napomene mogu se dopustiti samo na temelju isprava sastavljenih u obliku propisanom za njihovu valjanost.
(2)   Kad je riječ o stjecanju ili izmjeni stvarnog prava, te isprave trebaju sadržavati valjanu pravnu osnovu.”
16.
U skladu s člankom 2. stavkom 3. Rechtspflegergesetza (Zakon o pravoskrbništvu) (
6
) od 12. prosinca 1985., u verziji koja se primjenjuje u glavnom postupku:
„Sudski službenik može se imenovati pravoskrbnikom za jedno ili više sljedećih područja rada:
[…]
3.   u zemljišnoknjižnim stvarima i stvarima koje se odnose na registar brodova.”
17.
Člankom 16. stavkom 2. točkom 6. tog zakona predviđa se:
„Sud uvijek zadržava nadležnost u pogledu:
[…]
6.   odluka na koje treba primijeniti inozemno pravo.”
III. Glavni postupak i prethodna pitanja
18.
Osoba ZL, njemački državljanin s uobičajenim boravištem u Njemačkoj u trenutku svoje smrti 13. svibnja 2018., sklopila je 22. srpnja 1975. sa svojim sinom, osobom UM, njemačkim državljaninom, i njegovom suprugom, osobom XU, austrijskom državljankom, ugovor kojim se u trenutku njezine smrti predviđa prijenos nekretnine koja se nalazi u Austriji potonjim osobama, pri čemu svakoj od njih pripada polovina. U vrijeme sklapanja tog ugovora sve su strane imale svoje uobičajeno boravište u Njemačkoj.
19.
Tim je ugovorom predviđeno da osoba ZL stječe nekretninu pod sljedećim uvjetima:
„[…]
(b) Osoba ZL obvezuje se da će na tom zemljištu, koje će tada biti u njezinu vlasništvu, izgraditi kuću s dva stana u roku od 10 godina nakon sklapanja ugovora. Ta obveza prenosi se na njezine nasljednike ako je ona ne ispuni tijekom svojeg života […].
(c) Osoba ZL u slučaju svoje smrti prenosi navedenu nekretninu na osobe XU i UM, pri čemu svakoj osobi pripada polovina sa svime što će u trenutku njezine smrti biti povezano s nekretninom, osobito s kućom koja će se nalaziti na tom zemljištu […]. Prijenos se izvršava nakon smrti osobe ZL, ali ne prije nego što je dovršena izgradnja kuće. Prijenos se uvjetuje činjenicom da u trenutku smrti osobe ZL brak [osobe UM i osobe XU] nije prestao razvodom i time da osoba XU nadživi osobu ZL. Ako taj uvjet nije ispunjen, smatra se da je prijenos u slučaju smrti izvršen samo u pogledu osobe UM i na temelju njezine smrti pravo iz ugovora koji treba sklopiti može se naslijediti već i prije smrti osobe ZL.
(d) Ako nisu ugovorene protučinidbe za taj prijenos, prijenos u slučaju smrti izvršava se darovanjem, kao što to izričito navodi osoba ZL. Osoba ZL odriče se prava na odustanak od tog ugovora.
(e) Kao djelomičnu protučinidbu za prijenos, osobe [UM i XU] obvezne su osobi […], majci osobe XU, omogućiti pravo na stanovanje u kući koju treba izgraditi […]
(f) Na pravne odnose iz ugovora koje treba sklopiti primjenjuje se austrijsko pravo.
(g) Osoba ZL obvezuje se da neće prodati ili opteretiti nekretninu u svojem vlasništvu bez odobrenja osoba UM i XU, kako bi se zaštitila njihova prava iz ugovora o prijenosu u slučaju smrti […].
(h) Osoba ZL dopušta da se u zemljišnu knjigu upiše zemljišnoknjižni uložak katastarske općine […] koji još treba otvoriti za zemljište koje je predmet ugovora.
(aa)
[…]
(bb)
na temelju ovog ugovora i službenog smrtnog lista osobe ZL, upisivanje prava vlasništva, u pogledu kojeg svakoj osobi pripada polovina, za oba primatelja, [osobe UM i XU], na zajednički zahtjev, ili upisivanje prava vlasništva u zemljišnu knjigu za osobu UM na njezin zahtjev uz podnošenje dokaza o ispunjavanju uvjeta za prijenos nekretnine samo na osobu UM samu.
[…]”
20.
U trenutku smrti osobe ZL, osoba XU, čiji je brak s osobom UM već prestao razvodom, već je bila preminula 5. studenoga 2005., a kuća nije izgrađena.
21.
Ostavinski postupak vodi se pred Amtsgerichtom Köln (Općinski sud u Kölnu, Njemačka). U tu je svrhu osoba UM, navodeći da je u trenutku očeve smrti bila jedina ovlaštena osoba na temelju ugovora o darovanju, pred nadležnim sudom, Bezirksgerichtom Hermagor (Općinski sud u Hermagoru, Austrija), zatražila da se u zemljišne knjige upiše njezino pravo vlasništva nad predmetnom nekretninom. Rechtspfleger (pravoskrbnik, Austrija) tog prvostupanjskog suda, odgovoran za razmatranje zahtjeva osobe UM, smatrao je da je mjerodavno pravo austrijsko pravo i odbio je taj zahtjev zbog nedostatka isprava kojima se dokazuje da su ispunjeni uvjeti koji se zahtijevaju ugovorom na koji se poziva osoba UM. Landesgericht Klagenfurt (Zemaljski sud u Klagenfurtu, Austrija) potvrdio je tu odluku uz obrazloženje da se Uredba br. 650/2012 ne primjenjuje jer je u ugovoru izabrana primjena austrijskog prava i da se prijenos nekretnine na temelju darovanja u slučaju smrti ne može izvršiti bez dokaza o izgradnji kuće, kao što je to predviđeno u navedenom ugovoru. Sud koji je uputio zahtjev, Oberster Gerichtshof (Vrhovni sud, Austrija), odlučuje o reviziji podnesenoj protiv te odluke.
22.
Taj sud, koji je istaknuo da se na temelju isprava podnesenih zemljišnoknjižnom sudu može zaključiti da je, u skladu s kriterijima austrijskog prava, ugovor o darovanju u slučaju smrti sklopljen u korist osobe UM, smatra da taj ugovor ulazi u područje primjene Uredbe br. 650/2012 i može se smatrati „ugovorom o nasljeđivanju” u smislu njezina članka 3. stavka 1. točke (b) ili (d).
23.
Kad je riječ o primjeni austrijskog prava, koje su izabrale ugovorne strane, Oberster Gerichtshof (Vrhovni sud) smatra da su primjenjive prijelazne odredbe navedene uredbe i dvoji o tumačenju njezina članka 83. stavka 2. u pogledu njegove primjenjivosti na izbor mjerodavnog prava u ugovoru o nasljeđivanju.
24.
U tim je okolnostima Oberster Gerichtshof (Vrhovni sud) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:
„1.
Treba li članak 3. stavak 1. točku (b) Uredbe [br. 650/2012] tumačiti na način da je ugovor o darovanju u slučaju smrti koji se odnosi na nekretninu koja se nalazi u Austriji i koji je sklopljen između dvojice njemačkih državljana čije se uobičajeno boravište nalazi u Njemačkoj te u skladu s kojim obdarenik nakon darovateljeve smrti treba u odnosu na ostavinu imati obvezno pravo na upis svojeg prava vlasništva u zemljišnu knjigu koje ostvaruje na temelju tog ugovora i darovateljeva smrtnog lista, a da ostavinski sud ne treba intervenirati, ugovor o nasljeđivanju u smislu te odredbe?
2.
U slučaju potvrdnog odgovora na to pitanje:
treba li članak 83. stavak 2. Uredbe br. 650/2012 tumačiti na način da se tom odredbom također uređuje valjanost izbora prava izvršenog prije 17. kolovoza 2015. u pogledu ugovora o darovanju u slučaju smrti koji treba smatrati ugovorom o nasljeđivanju u smislu članka 3. stavka 1. točke (b) [Uredbe 650/2012]?”
25.
Pisana očitovanja Sudu podnijele su osoba UM, španjolska vlada i Europska komisija. Te su stranke i njemačka vlada u zadanim rokovima i u pisanom obliku odgovorile na pitanja koja je postavio Sud.
IV. Analiza
26.
Najprije, čini mi se primjerenim istaknuti, zbog svrhe Uredbe br. 650/2012, da je zahtjev za prethodnu odluku, koji se odnosi na primjenjivost te odredbe, upućen tijekom nacionalnog postupka čiji je predmet priznavanje dodjele pravâ nad nekretninom koja se nalazi u Austriji, a koja je bila predmet darovanja u slučaju smrti (
7
), radi upisa u zemljišne knjige. Ostavinski postupak pokrenut je u drugoj državi članici. Stoga je zahtjev za prethodnu odluku prvi put upućen u općenitijem kontekstu provjere prava vlasništva od konteksta nasljeđivanja jer tijelo kojem se obratila osoba UM nije nadležno za donošenje odluke ili izdavanje akta koji je izravno povezan s tom odlukom. Usto, sud koji je uputio zahtjev pojasnio je da se njegovim zahtjevom želi provjeriti nadležnost tijela koje je odbilo zahtjev osobe UM, koja ovisi o primjeni austrijskog prava (
8
).
A.
Prvo prethodno pitanje
27.
Svojim prvim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita Sud treba li članak 3. stavak 1. točku (b) Uredbe br. 650/2012 tumačiti na način da je ugovor o darovanju među živima, na temelju kojeg do prijenosa vlasništva nad imovinom koja pripada darovatelju dolazi tek nakon njegove smrti, obuhvaćen pojmom „ugovor o nasljeđivanju”.
28.
Kao prvo, valja pojasniti da je pitanje o primjenjivosti te uredbe opravdano:
–
ratione temporis, u skladu s njezinim člankom 83. stavkom 1., jer se glavni postupak odnosi na nasljedstvo osobe ZL, koja je preminula nakon 17. kolovoza 2015.;
–
zbog prekograničnih implikacija koje ima nasljeđivanje jer je umrli imao uobičajeno boravište u Njemačkoj, a glavni predmet odnosi se na njegovu nekretninu koja se nalazi u Austriji (
9
) i
–
jer se spor odnosi na uvjete u kojima se pravo stječe u okviru nasljeđivanja radi njegova upisa u zemljišne knjige, a ne na načine upisa koji nisu obuhvaćeni Uredbom br. 650/2012 (
10
).
29.
Kao drugo, treba istaknuti da se, zbog nepostojanja odredbi o darovanju u slučaju smrti u Uredbi br. 650/2012 (
11
), iz nje moraju izvesti različiti elementi kako bi se utvrdilo mogu li se takvi akti smatrati „ugovorom o nasljeđivanju” u smislu članka 3. stavka 1. točke (b), kao što to tvrde sud koji je uputio zahtjev, osoba UM, njemačka vlada i Komisija, ili, naprotiv, treba li te akte smatrati darovanjem u smislu članka 1. stavka 2. točke (g) te uredbe, kao što to tvrdi španjolska vlada.
30.
U tom pogledu, valja podsjetiti na to da, u skladu s ustaljenom sudskom praksom, iz zahtjeva za ujednačenu primjenu prava Unije kao i načela jednakosti proizlazi da se izrazi odredbe prava Unije koja ne sadržava nikakvo izravno upućivanje na pravo država članica radi utvrđenja njezina smisla i dosega moraju u pravilu autonomno i ujednačeno tumačiti u cijeloj Uniji, uzimajući u obzir ne samo tekst te odredbe nego i njezin kontekst i cilj koji se želi postići propisom o kojem je riječ (
12
).
31.
Za potrebe doslovnog tumačenja odredbi Uredbe br. 650/2012, koje se primjenjuju u ovom slučaju, napominjem, s jedne strane, da se, u skladu s člankom 1. stavkom 1. prvom rečenicom te uredbe, ona primjenjuje na „nasljeđivanje zbog smrti”. U članku 3. stavku 1. točki (a) navedene uredbe pojašnjava se da „nasljeđivanje” znači nasljeđivanje zbog smrti i da taj izraz obuhvaća „sve oblike prijenosa imovine […] zbog smrti” (
13
). Ta definicija preuzima sadržaj uvodne izjave 9. iste uredbe, prema kojoj se ta uredba mora primjenjivati na „sve građanskopravne aspekte nasljeđivanja” (
14
).
32.
U njoj su navedena dva načina prijenosa imovine zbog smrti, odnosno dobrovoljni prijenos raspolaganjem imovinom zbog smrti i prijenos zakonskim nasljeđivanjem.
33.
U članku 3. stavku 1. točki (d) Uredbe br. 650/2012 pojašnjeno je da izraz „raspolaganje imovinom zbog smrti” znači „oporuka, zajednička oporuka ili ugovor o nasljeđivanju”. Taj je ugovor definiran u tom članku u točki (b) u biti kao ugovor koji stvara prava na buduću ostavinu ili ostavine jedne ili više osoba stranaka ugovora.
34.
S druge strane, te definicije, koje predstavljaju autonomne pojmove (
15
), s obzirom na to da im je cilj jamčiti ujednačenu primjenu Uredbe br. 650/2012, neovisno o pravu država članica, moraju se usporediti s isključenjem iz područja primjene te uredbe „imovinsk[ih] prava i koristi koji […] se prenose
na drugi način koji nije nasljeđivanje, na primjer darovanjem” (
16
), iz članka 1. stavka 2. točke (g) (
17
).
35.
U pogledu pojma „nasljeđivanje” (
18
) i u nedostatku definicije darovanja i oporuke, postavlja se pitanje koji bi kriterij omogućio razlikovanje darovanja (
19
) od raspolaganja imovinom zbog smrti radi ujednačenog tumačenja tih pojmova.
36.
Ističem, kao prvo, da je u uvodnoj izjavi 14. Uredbe br. 650/2012, s obzirom na koju treba tumačiti članak 1. stavak 2. točku (g) te uredbe, upotrijebljen izraz „darovi ili drugi oblici raspolaganja među živima koji uspostavljaju stvarno pravo prije smrti” (
20
).
37.
Čini mi se da se iz toga treba zaključiti – također u usporedbi s drugim načinima prijenosa imovinskih prava i koristi iz članka 1. stavka 2. točke (g) Uredbe br. 650/2012, odnosno zajedničkim vlasništvom s pravom prelaska na preživjele osobe, planovima umirovljenja, ugovorima o osiguranju i sličnim sporazumima – da je zakonodavac Unije namjeravao isključiti iz područja primjene te uredbe pravne poslove među živima na temelju kojih nastaju prava prije smrti njihova nositelja ili kojima se, u načelu, uređuje prijenos imovine izvan nasljedstva.
38.
Kao drugo, pojašnjavam da je izvor članka 1. stavka 2. točke (g) Uredbe br. 650/2012 članak 1. stavak 2. točka (d) Konvencije o pravu mjerodavnom za nasljeđivanje zbog smrti, potpisane 1. kolovoza 1989. u Haagu (
21
), koja nikada nije stupila na snagu. U izvješću s objašnjenjima uz tu konvenciju (
22
) pojašnjeno je da taj članak 1. stavak 2. točka (d) ima vrlo široko područje koje obuhvaća sve odredbe, osim onih zbog smrti, i da isključuje transakcije inter vivos kada pravo vlasništva nastaje smrću.
39.
Kao treće, ističem da, u pogledu isključenja iz područja primjene Uredbe br. 650/2012 s ciljem da se na nasljedstvo u cijelosti primjenjuje jedinstveno pravo, članak 1. stavak 2. točku (g) te uredbe treba usko tumačiti, čak i ako se ne izbjegne u potpunosti primjena zakona o nasljeđivanju na darovanje (
23
).
40.
Stoga se darovi u slučaju smrti, kojima se predviđa dodjela prava nad imovinom koja je dio ostaviteljeve imovine samo u slučaju njegove smrti, u korist obdarenika, ako ga nadživi, i na taj način uređuju načini prijenosa nasljedstva, ne mogu kvalificirati kao „darovanje” u smislu članka 1. stavka 2. točke (g). Drugim riječima, ključan je kriterij utvrđivanje prava obdarenika u pogledu imovine koja čini ostavinsku masu u odnosu na druge nasljednike (
24
) na nasljedstvu koje nije otvoreno.
41.
Budući da smrt darovatelja mora biti uvjet tog prijenosa prava, a ne njegova konkretnog izvršenja (
25
), i da darovanje proizlazi iz neopozivog ugovora (
26
) između stranaka o pravima vlasništva koja nastaju smrću na imovini koja će činiti ostaviteljevu imovinu (
27
), prema mojem mišljenju, darovanje u slučaju smrti (ili, drugim riječima, bilo koji ugovor koji se odnosi na prijenos prava vlasništva mortis causa) može se smatrati „ugovorom o nasljeđivanju” u smislu članka 3. stavka 1. točke (b) Uredbe br. 650/2012, kao autonoman pojam (
28
), čak i ako se taj akt ne odnosi na nasljedstvo u cijelosti (
29
) ili na imovinu koju darovatelj još nije posjedovao u trenutku sklapanja ugovora.
42.
Stoga treba razmotriti pitanje različitosti pravnih sustava u pogledu darovanja u slučaju smrti i ugovorâ o nasljeđivanju koje je u odnosu na njih obuhvaćeno uvodnom izjavom 49. Uredbe br. 650/2012, a koje su stranke istaknule u svojim pisanim očitovanjima i koje je navedeno u pravnoj teoriji (
30
), kako bi se zajamčila ujednačena primjena te uredbe.
43.
U tom pogledu, slažem se s mišljenjima koja je iznijelo nekoliko autora i prema kojima kvalifikacija akta treba proizlaziti iz primjene prava kojim se uređuju ugovori o nasljeđivanju, kako je to predviđeno člankom 25. Uredbe br. 650/2012 (
31
).
44.
Takvo je tumačenje u skladu s ciljem koji se želi postići tom uredbom, a to je, s jedne strane, pomoći nasljednicima i legatarima, drugim osobama bliskima umrlom i vjerovnicima nasljedstva u ostvarivanju njihovih prava u kontekstu nasljeđivanja koje ima prekogranične implikacije i omogućiti građanima Unije da urede svoje nasljeđivanje (
32
).
45.
S druge strane, radi pravne sigurnosti i izbjegavanja fragmentacije nasljeđivanja (
33
), Uredbom br. 650/2012 predviđa se, za svu imovinu koja čini ostavinu, jedinstvo nasljednog prava, koje utječe na nadležnost sudova za odlučivanje o nasljeđivanju u cijelosti (
34
), povezujući ga s pravom države članice u kojoj je umrli imao uobičajeno boravište u trenutku svoje smrti, u skladu s člankom 21. te uredbe, ili s pravom države čije je državljanstvo umrli imao i koje je izabrao na temelju članka 22. navedene uredbe.
46.
Usto, kako bi se osigurala najveća moguća prikladnost tih odredbi svrsi Uredbe br. 650/2012, zakonodavac Unije predvidio je prilagodbe, osobito načelu jedinstva nasljednog prava (
35
). To je slučaj, kao što to ističe njemačka vlada u svojim odgovorima na pisana pitanja Suda, s člankom 25. te uredbe, koji treba tumačiti s obzirom na uvodnu izjavu 49., kojom se utvrđuje – sličnim izrazima kao u članku 24. navedene uredbe, koji se odnose na ostala raspolaganja imovinom zbog smrti – da su ugovori o nasljeđivanju uređeni pravom mjerodavnim za nasljeđivanje na dan njihova sklapanja, kako bi se očuvalo uređenje nasljeđivanja predviđeno tim aktima.
47.
U tim okolnostima smatram, za razliku od španjolske vlade, da, ako se darovanje u slučaju smrti kvalificira kao „ugovor o nasljeđivanju”, to ne dovodi do fragmentacije nasljeđivanja, nego jamči stranama na koje se odnosi prijenos imovine koja čini ostaviteljevu imovinu pravnu sigurnost potrebnu u slučaju nasljeđivanja koje ima prekogranične implikacije.
48.
Suprotno tumačenje imalo bi za posljedicu isključivanje iz područja primjene drugih akata koji su uobičajeno uspostavljeni s ciljem planiranja prijenosa nasljedstva i za koje se postavljaju ista pitanja, poput darovanja posljednjoj živoj osobi ili darovanja i podjele imovine za života (
36
).
49.
Stoga na velik broj akata važnih za uređenje nasljeđivanja valja primijeniti, ovisno o slučaju, Uredbu (EU) br. 593/2008 Europskog parlamenta i Vijeća od 17. lipnja 2008. o pravu koje se primjenjuje na ugovorne obveze (Rim I) (
37
) ili nacionalna pravila ili pravila konvencija dotične države (
38
), što bi moglo ozbiljno ugroziti načelo jedinstva nasljednog prava.
50.
U ovom slučaju glavni predmet odnosi se na ugovor kojim se uređuje prijenos vlasništva nad nekretninom koji se trebao dogoditi u trenutku smrti oca podnositelja zahtjeva, u određenim uvjetima (
39
). Iako, prema mojem mišljenju, taj ugovor ima obilježja ugovora o nasljeđivanju, u smislu Uredbe br. 650/2012, ta kvalifikacija treba ovisiti o mjerodavnom nasljednom pravu, kao što sam to predložio (
40
).
51.
Zbog svih tih razloga smatram da članak 3. stavak 1. točku (b) Uredbe br. 650/2012 treba tumačiti na način da je ugovor o darovanju među živima, na temelju kojeg do prijenosa prava vlasništva nad imovinom koja barem djelomično čini nasljedstvo darovatelja, u korist obdarenika, dolazi tek nakon njegove smrti, obuhvaćen pojmom „ugovor o nasljeđivanju”.
B.
Drugo prethodno pitanje
52.
Sud koji je uputio zahtjev dvoji o valjanosti izbora austrijskog prava u ugovoru poput onoga o kojem je riječ u glavnom predmetu (
41
) s obzirom na prijelazne odredbe Uredbe br. 650/2012 i poziva se na njezin članak 83. stavak 2. Njime se predviđa upućivanje na uvjete utvrđene u članku 22. te uredbe, naslovljenom „Izbor prava”.
53.
Kao što je to istaknula Komisija, u njemačkoj verziji članka 22. Uredbe br. 650/2012, za razliku od drugih jezičnih verzija (
42
), ne navodi se da se izbor prava mora odnositi na nasljedstvo u cijelosti.
54.
U tom pogledu valja pojasniti da je Sud u presudi donesenoj neposredno nakon upućivanja predmetnog zahtjeva za prethodnu odluku presudio da osoba može izabrati pravo „koje će urediti u cijelosti njezino nasljeđivanje” na temelju tog članka 22. i da se članak 83. stavak 2. navedene uredbe odnosi na slučaj u kojem je umrli izabrao pravo „mjerodavno za svoje nasljeđivanje” prije 17. kolovoza 2015. (
43
).
55.
Stoga smatram, kao i Komisija, da se odgovor Suda ne može odnositi na tumačenje te odredbe jer iz utvrđenja suda koji je uputio zahtjev proizlazi da su strane izabrale austrijsko pravo kako bi se primjenjivalo na pravne odnose između njih, a ne da bi uređivalo nasljeđivanje u cijelosti.
56.
Međutim, s obzirom na okolnosti u kojima je postavljeno drugo prethodno pitanje, čini mi se primjerenim dopuniti svoju analizu o prijelaznim odredbama tako da navedem, s jedne strane, da će raspolaganje imovinom zbog smrti, koje je darovatelj izvršio prije 17. kolovoza 2015., a umro nakon tog datuma, biti valjano, u skladu s člankom 83. stavkom 3. Uredbe br. 650/2012, ako se ispune uvjeti utvrđeni pravom koje je utvrđeno odredbama poglavlja III., odnosno člankom 25., koji se primjenjuje na ugovor o nasljeđivanju, ili, ako to nije slučaj, u skladu s kolizijskim pravilima prije stupanja na snagu navedene uredbe.
57.
S druge strane, kao što je to istaknula Komisija, u ovom slučaju posljedice za nadležnost suda pred kojim je pokrenut postupak u pogledu kvalifikacije akta o kojem je riječ treba izvesti iz utvrđenja neprimjenjivosti članka 83. stavka 2. Uredbe br. 650/2012, zbog nedostatka izbora prava kojim se u cijelosti uređuje nasljeđivanje (
44
), i stoga, prema mojem mišljenju, iz neprimjenjivosti stavka 4. tog članka (
45
). Naime, s obzirom na to da na temelju te uredbe umrli nije mogao izabrati austrijsko pravo, ne može se smatrati da je to pravo izabrano kao mjerodavno pravo za nasljeđivanje (
46
).
58.
U tim okolnostima smatram da na drugo prethodno pitanje nije potrebno odgovoriti.
V. Zaključak
59.
S obzirom na sva prethodna razmatranja, predlažem Sudu da Oberster Gerichtshofu (Vrhovni sud, Austrija) odgovori na sljedeći način:
Članak 3. stavak 1. točku (b) Uredbe (EU) br. 650/2012 Europskog parlamenta i Vijeća od 4. srpnja 2012. o nadležnosti, mjerodavnom pravu, priznavanju i izvršavanju odluka i prihvaćanju i izvršavanju javnih isprava u nasljednim stvarima i o uspostavi Europske potvrde o nasljeđivanju treba tumačiti na način da su ugovori o darovanju među živima, na temelju kojih do prijenosa prava vlasništva nad imovinom koja barem djelomično čini nasljedstvo darovatelja, u korist obdarenika, dolazi tek nakon njegove smrti, obuhvaćeni pojmom „ugovor o nasljeđivanju”.
(
1
)	Izvorni jezik: francuski
(
2
)	SL 2012., L 201, str. 107. (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 10., str. 296. i ispravak SL 2019., L 243, str. 9.)
(
3
)	BGBl. I, 87/2015
(
4
)	BGBl., 76/1871
(
5
)	BGBl., 39/1955
(
6
)	BGBl., 560/1985
(
7
)	Isto bi se pitanje moglo postaviti i da je podnesen zahtjev za izdavanje Europske potvrde o nasljeđivanju, koja svakom ondje navedenom nasljedniku, legataru ili ovlašteniku omogućuje da u drugoj državi članici dokaže svoj status i svoja nasljedna prava u ostavinskoj masi. Vidjeti u tom pogledu presude od 1. ožujka 2018., Mahnkopf (C‑558/16, EU:C:2018:138, t. 36. i 42. i navedena sudska praksa) i od 21. lipnja 2018., Oberle (C‑20/17, EU:C:2018:485, t. 45.).
(
8
)	U pogledu uvjeta provedbe nacionalnog postupka vidjeti točke 16. i 17. ovog mišljenja.
(
9
)	Vidjeti presudu od 16. srpnja 2020., E. E. (Sudska nadležnost i mjerodavno pravo za nasljeđivanje) (C‑80/19, EU:C:2020:569, t. 34. do 36. i t. 42. i 43.).
(
10
)	Vidjeti uvodnu izjavu 18. i članak 1. stavak 2. točku (l) Uredbe br. 650/2012 i presudu od 12. listopada 2017., Kubicka (C‑218/16, EU:C:2017:755, t. 54.).
(
11
)	To je slučaj u francuskoj jezičnoj verziji. Međutim, izraz „donaciones” nalazi se u članku 23. stavku 2. točki (i) u španjolskoj jezičnoj verziji te uredbe, za razliku od ostalih jezičnih verzija, osobito na njemačkom, engleskom, talijanskom ili rumunjskom jeziku. Ističem da te razlike ne utječu na tumačenje odredbi navedene uredbe o kojem je riječ u ovom slučaju.
(
12
)	Vidjeti presudu od 23. svibnja 2019., WB (C‑658/17, EU:C:2019:444, t. 50. i navedena sudska praksa).
(
13
)	Moje isticanje
(
14
)	Moje isticanje. Taj je izraz Sud istaknuo u presudama od 1. ožujka 2018., Mahnkopf (C‑558/16, EU:C:2018:138, t. 34.) i od 21. lipnja 2018., Oberle (C‑20/17, EU:C:2018:485, t. 30.).
(
15
)	Vidjeti u tom pogledu Bonomi, A., „Article 1. Champ d’application”, u Bonomi, A. i Wautelet, P., Le droit européen des succession, Commentaire du règlement (UE) no 650/2012, du 4 juillet 2012, 2. izd., Bruylant, Bruxelles, 2016., str. 73. do 139., osobito točku 2., str. 75., i Looschelders, D., „Artikel 3 EuErbVO”, u Hüßtege, R. i Mansel, H.-P., Rom‑Verordnungen, 2. izd., Nomos, Baden‑Baden, 2015., str. 839. do 847., osobito točku 8., str. 841. i 842.
(
16
)	Moje isticanje
(
17
)	O upućivanju na ograničavajuću prirodu isključenja iz članka 1. stavka 2. navedene uredbe, osobito što se tiče pitanja režima bračne stečevine, vidjeti presudu od 1. ožujka 2018., Mahnkopf (C‑558/16, EU:C:2018:138, t. 33.).
(
18
)	Vidjeti točku 31. ovog mišljenja.
(
19
)	U tom pogledu Marie Goré ističe da „buduće nasljeđivanje nije razmotreno u punom opsegu” (Goré, M., „Les silences du règlement européen sur les successions internationales”, Droit et Patrimoine, Lamy, Pariz, 2013., br. 224, str. 34. do 37., osobito str. 6.).
(
20
)	Moje isticanje
(
21
)	Dostupno na sljedećoj internetskoj adresi: https://www.hcch.net/fr/instruments/conventions/full‑text/?cid=62. Izraz „na primjer darovanjem” dodan je u Uredbu br. 650/2012. Kad je riječ o tekstu isključenja, vidjeti uvodnu izjavu 9. i članak 1. stavak 3. točku (f) Prijedloga uredbe Europskog parlamenta i Vijeća o nadležnosti, mjerodavnom pravu, priznavanju i izvršavanju odluka i javnih isprava u nasljednim stvarima i o uspostavi Europske potvrde o nasljeđivanju (COM (2009) 154 final), koje je Parlament preoblikovao u svojem izvješću od 6. ožujka 2012. o tom prijedlogu (A7-0045/2012).
(
22
)	Vidjeti izvješće s objašnjenjima Donovana W. M. Watersa dostupno na sljedećoj internetskoj adresi: https://assets.hcch.net/docs/ed641835‑352a‑4fe0-a378‑5bf4222086c8.pdf (točke 41. (str. 542.) i 92. (str. 574.)).
(
23
)	Vidjeti članak 23. stavak 2. točku (i) Uredbe br. 650/2012.
(
24
)	Vidjeti po analogiji presudu od 1. ožujka 2018., Mahnkopf (C‑558/16, EU:C:2018:138, t. 40.).
(
25
)	Treba razlikovati darovanje u slučaju smrti i darovanje kojim se uređuje neposredni prijenos prava dok se istodobno predviđa stupanje u posjed nekretnine odgođeno do datuma koji bi mogao biti datum darovateljeve smrti. Vidjeti u tom smislu Boulanger, D., „Le renouvellement du traitement de l’anticipation successorale au travers du règlement (UE) du 4 juillet 2012”, La Semaine Juridique – Notariale et Immobilière, LexisNexis, Pariz, br. 27, str. 39. do 44., osobito točku 15., str. 41. U tom pogledu napominjem da u francuskoj jezičnoj verziji dokumenata koji se odnose na postupak izraz „prijenos nekretnine” ne bi trebao zbunjivati. Naime, prema mojem saznanju, treba se pozvati na „Abstraktionsprinzip”, u skladu s kojim prijenos nekretnine obuhvaća prijenos prava vlasništva (primjerice, kupoprodajni ugovor) i fizičku predaju imovine (upisom u zemljišne knjige). O razlici između izvršenja za vrijeme darovateljeva života i izvršenja nakon njegove smrti vidjeti Looschelders, D., „Artikel 1 EuErbVO”, u Hüßtege, R. i Mansel, H.-P., Rom‑Verordnungen, op. cit., str. 817. do 835., osobito točke 45. i 46., str. 829. i 830.
(
26
)	Vidjeti Bonomi, A., „Article 25. Pacte successoral”, u Bonomi, A. i Wautelet, P., Le droit européen des succession, Commentaire du règlement (UE) no 650/2012, du 4 juillet 2012, op. cit., str. 429. do 449., osobito točku 13., str. 436.; Pesendorfer, U., „Art. 3 EuErbVO”, u Burgstaller, A., Neumayr, M., Geroldinger, A. i Schmaranzer, G., Die EU‑Erbrechtsverordnung, LexisNexis, Beč, 2016., str. 68. do 81., osobito točke 12. i 17., str. 74. do 76. i Dutta, A., „Art. 3 EuErbVO Begriffsbestimmungen”, Münchener Kommentar zum Bürgerlichen Gesetzbuch, C. H. Beck, München, 2020., točka 8.
(
27
)	Vidjeti Boulanger, D., op. cit., točka 14., str. 41.
(
28
)	Vidjeti u istom smislu, Bonomi, A., „Article 3. Définitions”, u Bonomi, A. i Wautelet, P., Le droit européen des succession, Commentaire du règlement (UE) no 650/2012, du 4 juillet 2012, op. cit., str. 143. do 179., osobito točku 21., str. 155.; Dutta, A., „Art. 1 EuErbVO Anwendungsbereich”, Münchener Kommentar zum Bürgerlichen Gesetzbuch, op. cit., točku 37. i „Art. 3 EuErbVO Begriffsbestimmungen”, op. cit., točku 10.; Mankowski, P., „Art 1 EuErbVO”, u Deixler‑Hübner, A. i Schauer, M., Kommentar zur EU‑Erbrechtsverordnung (EuErbVO), 2. izd., Manz’sche Verlags- und Universitätsbuchhandlung, Beč, 2020., str. 16. do 66., osobito točku 79., str. 42. i 43.; Deixler‑Hübner, A. i Schauer, M., „Art 3 EuErbVO”, u Deixler‑Hübner, A. i Schauer, M., Kommentar zur EU‑Erbrechtsverordnung (EuErbVO), op. cit., str. 70. do 94., osobito točku 14., str. 77. i 78. te Fontanellas Morell, J. M., „Las donaciones mortis causa ante la reglementación comunitaria de la sucesiones”, Anuario Español de Derecho Internacional Privado, Iprolex, Madrid, Španjolska, 2011., str. 465. do 484., osobito str. 481. do 483.
(
29
)	U tom pogledu smatram, suprotno mišljenju španjolske vlade, ali u skladu s analizama drugih stranaka, da je pojam „ugovor o nasljeđivanju” iz članka 3. stavka 1. točke (b) Uredbe br. 650/2012 definiran dovoljno općenito da bi mogao obuhvaćati ugovor o samo jednoj nekretnini ili jednom dijelu ostavine. Dovoljno je da se poštuje zajednički kriterij koji proizlazi iz točke (d) istog članka, u kombinaciji s definicijom iz točke (a), a koji se odnosi na raspolaganje imovinom zbog smrti, odnosno prijenos vlasništva nad imovinom koji stupa na snagu smrću vlasnika, ugovorne strane.
(
30
)	Vidjeti Bonomi, A., „Article 1. Champ d’application”, op. cit., točke 51. i 52. te autori navedeni u bilješkama, str. 102. do 104.
(
31
)	Vidjeti Bonomi, A., „Article 1. Champ d’application”, op. cit., točka 53. i autori navedeni u bilješci 76., str. 104. Vidjeti i Dutta, A., „Art. 25 EuErbVO Erbverträge”, Münchener Kommentar zum Bürgerlichen Gesetzbuch, op. cit., točka 9. O općenitijem razmatranju da se treba pozvati na pravo mjerodavno za raspolaganja imovinom zbog smrti vidjeti Bonomi, A., „Article 1. Champ d’application”, op. cit., točka 53. i autori navedeni u bilješci 75., str. 104. U istom smislu vidjeti Köhler, A., „Teil 1 EuErbVO, § 4 Internationales Privatrecht”, u Grierl, W., Köhler, A., Kroiß, L. i Wilsch, H. Internationales Erbrecht: EuErbVO, IntErbRVG, DurchfVO, Länderberichte, 3. izd., Nomos, Beč, 2020., str. 57. do 127., osobito točku 52., str. 70. i točku 74., str. 78.
(
32
)	Vidjeti presude od 12. listopada 2017., Kubicka (C‑218/16, EU:C:2017:755, t. 56.) i od 21. lipnja 2018., Oberle (C‑20/17, EU:C:2018:485, t. 49.).
(
33
)	Vidjeti uvodnu izjavu 37. Uredbe br. 650/2012 i presude od 12. listopada 2017., Kubicka (C‑218/16, EU:C:2017:755, t. 44. i 57.) i od 21. lipnja 2018., Oberle (C‑20/17, EU:C:2018:485, t. 56.).
(
34
)	Vidjeti presude od 21. lipnja 2018., Oberle (C‑20/17, EU:C:2018:485, t. 55.) i od 16. srpnja 2020., E. E. (Sudska nadležnost i mjerodavno pravo za nasljeđivanje) (C‑80/19, EU:C:2020:569, t. 41.).
(
35
)	Vidjeti, u pogledu odredbi koje se odnose na sudsku nadležnost u nasljeđivanju, presudu od 16. srpnja 2020., E. E. (Sudska nadležnost i mjerodavno pravo za nasljeđivanje) (C‑80/19, EU:C:2020:569, t. 69.). Sud je presudio da „načelo jedinstva nasljeđivanja nije apsolutno”.
(
36
)	Vidjeti u tom pogledu Boulanger, D., op. cit., točke 16. i 17., str. 41. Vidjeti i, u njemačkom pravu, Dutta, A., „Art. 3 EuErbVO Begriffsbestimmungen”, op. cit., točku 11.
(
37
)	SL 2008., L 177, str. 6. (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 6., str. 109. i ispravci SL 2015., L 66, str. 22. i SL 2019., L 149, str. 85.). Dvije velike razlike između Uredbe br. 593/2008 i Uredbe br. 650/2012 mogu se istaknuti kad je riječ o kriteriju povezanosti koji se potonjom uredbom upravo želi napustiti. S jedne strane, u skladu s člankom 3. Uredbe br. 593/2008, strane ugovora o darovanju imaju pravo na slobodan izbor mjerodavnog prava za ugovor. S druge strane, u nedostatku izbora, na darovanja nekretnina primjenjuje se pravo države u kojoj se nekretnina nalazi, u skladu s člankom 4. stavkom 1. točkom (c) te uredbe. Usto, iz članka 4. stavka 2. navedene uredbe može se zaključiti da se, u nedostatku izbora, na darovanja nekretnina primjenjuje pravo države u kojoj darovatelj koji na karakterističan način mora ispuniti ugovor ima uobičajeno boravište.
(
38
)	U skladu s člankom 1. stavkom 2. točkom (c) Uredbe br. 593/2008, iz nje je isključeno obiteljsko nasljedno pravo. Vidjeti u tom pogledu sažetak Gaudemet‑Tallon, H., „Convention de Rome du 19 juin 1980 et règlement ‚Rome I’ du 17 juin 2008. – Champ d’application. – Clauses générales”, JurisClasseur Droit international, LexisNexis, Pariz, 2020., svezak 552‑11., točku 52.
(
39
)	Vidjeti točku 19. ovog mišljenja.
(
40
)	Vidjeti točku 43. ovog mišljenja.
(
41
)	Vidjeti stavak (f) ugovora navedenog u točki 19. ovog mišljenja.
(
42
)	Kao što je to istaknula Komisija, napominjem da je područje primjene izabranog prava točno utvrđeno u engleskoj, francuskoj, talijanskoj, nizozemskoj i poljskoj verziji te da je španjolska verzija, jednako dvosmislena kao i njemačka verzija kad je objavljena, ispravljena na sljedeći način: „Svaka osoba može za pravo koje će urediti u cijelosti njezino nasljeđivanje izabrati pravo države” (ispravak SL 2019., L 243, str. 9.).
(
43
)	Vidjeti presudu od 16. srpnja 2020., E. E. (Sudska nadležnost i mjerodavno pravo za nasljeđivanje) (C‑80/19, EU:C:2020:569, t. 88. i 92.).
(
44
)	Vidjeti članak 15. Uredbe br. 650/2012, naslovljen „Ispitivanje nadležnosti”. Vidjeti, u pogledu pravila o nadležnosti i njihova utjecaja na protok odluka, presude od 21. lipnja 2018., Oberle (C‑20/17, EU:C:2018:485, t. 37. i t. 53. do 55.) i od 16. srpnja 2020., E. E. (Sudska nadležnost i mjerodavno pravo za nasljeđivanje) (C‑80/19, EU:C:2020:569, t. 61. i 62.).
(
45
)	Vidjeti, u pogledu odnosa prijelaznih odredbi, kao i njihovih međusobnih veza, i međunarodne sudske nadležnosti, mišljenje nezavisnog odvjetnika M. Camposa Sánchez‑Bordone u predmetu E. E. (Sudska nadležnost i mjerodavno pravo za nasljeđivanje) (C‑80/19, EU:C:2020:230, t. 101. do 104. i 108. do 112.).
(
46
)	Vidjeti presudu od 16. srpnja 2020., E. E. (Sudska nadležnost i mjerodavno pravo za nasljeđivanje) (C‑80/19, EU:C:2020:569, t. 92. i 93.).