62023CJ0300
PRESUDA SUDA (deveto vijeće)
12. prosinca 2024. (
*1
)
„Zahtjev za prethodnu odluku – Zaštita potrošača – Direktiva 93/13/EEZ – Nepoštene odredbe u potrošačkim ugovorima – Ugovor o hipotekarnom kreditu – Odredba kojom se predviđa promjenjiva kamatna stopa – Referentni indeks na temelju efektivnih kamatnih stopa (EKS) za hipotekarne kredite štedionicâ – Službeni indeks utvrđen objavljenim upravnim aktom – Navodi iz preambule tog akta – Nadzor u vezi sa zahtjevom transparentnosti – Ocjena nepoštenosti – Načelo djelotvornosti”
U predmetu C‑300/23,
povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Juzgado de Primera Instancia no 8 de Donostia – San Sebastián (Prvostupanjski sud br. 8 u San Sebastiánu, Španjolska), odlukom od 27. travnja 2023., koju je Sud zaprimio 10. svibnja 2023., u postupku
NB
protiv
Kutxabank SA,
uz sudjelovanje:
Ministerio Fiscal,
SUD (deveto vijeće),
u sastavu: S. Rodin, predsjednik osmog vijeća, u svojstvu predsjednika devetog vijeća, J. Passer i O. Spineanu‑Matei (izvjestiteljica), suci,
nezavisna odvjetnica: L. Medina,
tajnik: A. Calot Escobar,
uzimajući u obzir pisani dio postupka,
uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:
–
za osobu NB, J. M. Erausquin Vázquez i M. Ortiz Pérez, abogados,
–
za Kutxabank SA, I. Ortega Ochoa, abogado, i S. Tamés Alonso, procurador,
–
za španjolsku vladu, A. Gavela Llopis i A. Pérez‑Zurita Gutiérrez, u svojstvu agenata,
–
za Europsku komisiju, J. Baquero Cruz, P. Kienapfel i N. Ruiz García, u svojstvu agenata,
odlučivši, nakon što je saslušao nezavisnu odvjetnicu, da u predmetu odluči bez mišljenja,
donosi sljedeću
Presudu
1
Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje, kao prvo, članka 3. stavka 1., članka 5., članka 6. stavka 1. i članka 7. stavka 1. Direktive Vijeća 93/13/EEZ od 5. travnja 1993. o nepoštenim odredbama u potrošačkim ugovorima (SL 1993., L 95, str. 29.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 15., svezak 12., str. 24. i ispravak SL 2024./90009, L), kao drugo, članka 7. Direktive 2005/29/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 11. svibnja 2005. o nepoštenoj poslovnoj praksi poslovnog subjekta u odnosu prema potrošaču na unutarnjem tržištu i o izmjeni Direktive Vijeća 84/450/EEZ, direktiva 97/7/EZ, 98/27/EZ i 2002/65/EZ Europskog parlamenta i Vijeća, kao i Uredbe (EZ) br. 2006/2004 Europskog parlamenta i Vijeća („Direktiva o nepoštenoj poslovnoj praksi”) (SL 2005., L 149, str. 22.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 15., svezak 8., str. 101. i ispravak SL 2016., L 332, str. 25.) te, kao treće, načela djelotvornosti.
2
Zahtjev je upućen u okviru spora između osobe NB i društva Kutxabank SA u pogledu valjanosti odredbe o periodičnoj reviziji kamatne stope iz ugovora o hipotekarnom kreditu.
Pravni okvir
Pravo Unije
Direktiva 93/13
3
U skladu s člankom 3. stavkom 1. Direktive 93/13:
„Ugovorna odredba o kojoj se nisu vodili pojedinačni pregovori smatra se nepoštenom ako u suprotnosti s uvjetom o dobroj vjeri, na štetu potrošača prouzroči znatniju neravnotežu u pravima i obvezama stranaka, proiz[i]šlih iz ugovora.”
4
Člankom 4. te direktive predviđa se:
„1.   Ne dovodeći u pitanje članak 7., nepoštenost ugovorne odredbe procjenjuje se tako da se u obzir uzimaju priroda robe ili usluga na koje se ugovor odnosi u vrijeme kada je ugovor sklopljen, sve popratne okolnosti sklapanja ugovora i sve ostale odredbe tog ugovora ili nekog drugog ugovora o kojem on ovisi.
2.   Procjena o tome jesu li neke odredbe nepoštene ne odnosi se na definiciju glavnog predmeta ugovora ni na primjerenost cijene i naknade na jednoj strani, i isporučene usluge i robu, na drugoj, sve dok su te odredbe jasno i razumljivo sastavljene.”
5
Članak 5. navedene direktive glasi kako slijedi:
„U slučaju ugovora u kojima se potrošaču sve ili određene odredbe nude u pisanom obliku, te odredbe uvijek moraju biti sročene jasno i razumljivo. Ako postoji sumnja oko značenja neke odredbe, prednost ima tumačenje koje je najpovoljnije za potrošača. Ovo pravilo o tumačenju ne primjenjuje se u kontekstu postupka utvrđenog u članku 7. stavku 2.”
6
Člankom 6. stavkom 1. Direktive 93/13 određuje se:
„Države članice utvrđuju da nepoštene odredbe upotrijebljene u ugovoru koji je prodavatelj robe ili pružatelj usluge sklopio s potrošačem nisu obvezujuće za potrošača, kako je predviđeno nacionalnim pravom, te da ugovor i dalje obvezuje stranke na temelju tih odredaba ako može i dalje važiti bez tih nepoštenih odredaba.”
7
Članak 7. stavak 1. te direktive glasi kako slijedi:
„U interesu potrošača i tržišnih konkurenata države članice osiguravaju da postoje primjerena i djelotvorna sredstva za sprečavanje stalnog korištenja nepoštenih odredaba u ugovorima koj[e] prodavatelji robe i pružatelji usluga sklapaju s potrošačima.”
8
U skladu s člankom 8. navedene direktive:
„Kako bi osigurale najviši stupanj zaštite potrošača, države članice mogu u području na koje se odnosi ova Direktiva usvojiti ili zadržati najstrože odredbe spojive s Ugovorom.”
Direktiva 2005/29
9
U skladu s člankom 19. Direktive 2005/29, države članice trebale su najkasnije do 12. lipnja 2007. donijeti i objaviti zakone i druge propise potrebne za usklađivanje s navedenom direktivom te odmah o tome obavijestiti Europsku komisiju. Ti su se propisi trebali početi primjenjivati najkasnije 12. prosinca 2007.
Španjolsko pravo
Zakon 7/1998
10
Direktiva 93/13 prenesena je u španjolsko pravo Leyom 7/1998, sobre condiciones generales de la contratación (Zakon 7/1998 o općim ugovornim uvjetima) od 13. travnja 1998. (BOE br. 89 od 14. travnja 1998., str. 12304.).
11
Člankom 5. stavkom 5. tog zakona, kako je izmijenjen Leyom 5/2019, de regulación de los contratos de crédito inmobiliario (Zakon 5/2019 kojim se uređuju ugovori o stambenom kreditu) od 15. ožujka 2019. (BOE br. 65 od 16. ožujka 2019.), predviđa se da su ništetni uvjeti koji su u ugovore uneseni netransparentno i na štetu potrošača.
Opći zakon o zaštiti potrošača i korisnika
12
Real Decretom Legislativom 1/2007 por el que se aprueba el texto refundido de la Ley General para la Defensa de los Consumidores y Usuarios y otras leyes complementarias (Kraljevska zakonodavna uredba 1/2007 o odobravanju pročišćenog teksta Općeg zakona o zaštiti potrošača i korisnika te drugih dodatnih zakona) od 16. studenoga 2007. (BOE br. 287 od 30. studenoga 2007., str. 49181.) usvojen je pročišćeni tekst tog zakona, kako je izmijenjen Zakonom 5/2019 (u daljnjem tekstu: Opći zakon o zaštiti potrošača i korisnika).
13
Člankom 8. Općeg zakona o zaštiti potrošača i korisnika određuje se:
„Temeljna prava potrošača i korisnika su:
[…]
b)
Zaštita njihovih legitimnih gospodarskih i socijalnih interesa, osobito od nepoštenih poslovnih praksi i uključivanja nepoštenih odredbi u ugovore.
[…]
d)
Točne informacije o različitim robama ili uslugama te obrazovanje i širenje informacija radi boljeg poznavanja njihove primjerene uporabe, korištenja i uživanja.
[…]”
14
Članak 60. tog općeg zakona, naslovljen „Informacije koje prethode sklapanju ugovora”, u stavku 1. predviđa:
„Prije nego što se potrošač ili korisnik obveže ugovorom ili odgovarajućom ponudom, prodavatelj robe ili pružatelj usluge mu na jasan i razumljiv način treba pružiti relevantne, istinite i dostatne informacije o osnovnim značajkama ugovora, osobito o njegovim pravnim i financijskim uvjetima […]”
15
U skladu s člankom 80. stavkom 1. navedenog općeg zakona, naslovljenim „Zahtjevi u pogledu odredbi o kojima se nije pojedinačno pregovaralo”:
„U ugovorima sklopljenima s potrošačima i korisnicima koji sadržavaju odredbe o kojima se nije pojedinačno pregovaralo, uključujući ugovore koje sklapaju javna upravna tijela te o njima ovisni subjekti i poduzeća, te odredbe moraju ispunjavati sljedeće zahtjeve:
a)
Tekst treba biti precizan, jasan i jednostavan, mora se moći izravno razumjeti i ne smije upućivati na tekstove ili dokumente koji nisu dostavljeni prije ili prilikom sklapanja ugovora i koje, u svakom slučaju, treba izričito navesti u ugovornom dokumentu;
[…]
c)
Dobra vjera i pravična ravnoteža u pravima i obvezama stranaka, što u svakom slučaju isključuje upotrebu nepoštenih odredbi.”
16
Člankom 82. stavkom 1. Općeg zakona o zaštiti potrošača i korisnika, naslovljenim „Pojam nepoštene odredbe” određuje se:
„Nepoštenima se smatraju sve odredbe o kojima se nije pojedinačno pregovaralo i sve prakse koje ne proizlaze iz izričitog sporazuma, a koje, suprotno uvjetu o dobroj vjeri, na štetu potrošača i korisnika uzrokuju znatniju neravnotežu u pravima i obvezama stranaka proizišlima iz ugovora.”
17
Člankom 83. tog općeg zakona, naslovljenim „Ništetnost nepoštenih odredbi i daljnje važenje ugovora”, predviđa se:
„Nepoštene odredbe ništetne su i smatra se da nisu bile ugovorene. U tu svrhu, nakon saslušanja stranaka, sud utvrđuje ništetnost nepoštenih odredbi ugovora, ali on i dalje obvezuje stranke prema istim uvjetima ako može i dalje važiti bez nepoštenih odredbi.
Ništetni su uvjeti koji su u ugovore uneseni netransparentno i na štetu potrošača.”
Građanski zakonik
18
Člankom 1303. Códiga Civil (Građanski zakonik) određuje se:
„Kada se obveza proglasi ništetnom, ugovorne strane moraju jedna drugoj vratiti stvari koje su bile predmet ugovora, plodove tih stvari i cijenu zajedno s kamatama, osim u slučajevima navedenima u sljedećim člancima.”
19
U skladu s člankom 1306. točkom 2. tog zakonika:
„Ako postupanje koje predstavlja nečasnu radnju nije kažnjivo djelo, poštuju se sljedeća pravila:
[…]
2)
Kada je za to postupanje odgovorna samo jedna ugovorna strana, ona ne može zahtijevati ono što je dala na temelju ugovora niti tražiti izvršenje onoga što joj je ponuđeno. Druga strana, koja nije sudjelovala u nečasnoj radnji, može zahtijevati ono što je dala, a nije dužna izvršiti ono što je ponudila.”
Okružnice 8/1990 i 5/1994
20
Banco de España (Španjolska središnja banka) usvojio je circular 8/1990, a entidades de crédito, sobre transparencia de las operaciones y protección de la clientela (Okružnica 8/1990, upućena kreditnim institucijama o transparentnosti transakcija i zaštiti klijenata), od 7. rujna 1990. (BOE br. 226 od 20. rujna 1990., str. 27498.).
21
Okružnica 8/1990 izmijenjena je, među ostalim, cirkularom 5/1994, a entidades de crédito (Okružnica 5/1994, upućena kreditnim institucijama), od 22. srpnja 1994. (BOE br. 184 od 3. kolovoza 1994., str. 25109.), kojim je Okružnici 8/1990 dodan, među ostalim, Prilog VIII. Juzgado de Primera Instancia no 8 de Donostia – San Sebastián (Prvostupanjski sud br. 8 u San Sebastiánu, Španjolska), odnosno sud koji je uputio zahtjev, u tom pogledu navodi da pročišćeni tekst Okružnice 8/1990, kako je izmijenjena Okružnicom 5/1994 (u daljnjem tekstu: Izmijenjena okružnica 8/1990), nije objavljen u Boletín Oficial del Estado.
22
Izmijenjenom okružnicom 8/1990 utvrđeni su određeni službeni referentni indeksi za hipotekarne kredite. Među njima su bile različite prosječne stope hipotekarnih kredita odobrenih na tri godine ili dulje koji su namijenjeni stjecanju stambene nekretnine čija je cijena slobodno utvrđena (u daljnjem tekstu: IRPH), a među kojima je i IRPH koji se odnosi na kredite koje odobravaju štedionice (u daljnjem tekstu: IRPH štedionicâ).
23
IRPH štedionicâ definiran je u Prilogu VIII. Izmijenjene okružnice 8/1990 na sljedeći način:
„[…] jednostavni prosjek prosječnih kamatnih stopa ponderiranih iznosima glavnica transakcija hipotekarnog kredita koji je odobren na tri godine ili dulje i odnosi se na stjecanje stambene nekretnine čija je cijena slobodno utvrđena, koje su sve štedionice započele ili obnovile u mjesecu na koji se indeks odnosi. Te ponderirane prosječne kamatne stope istovjetne su godišnjim stopama koje su za ta dospijeća Španjolskoj središnjoj banci prijavile sve štedionice […]”
24
Iz odluke kojom su upućuje zahtjev za prethodnu odluku proizlazi da je ta definicija dopunjena pojašnjenjem da su „ponderirane prosječne kamatne stope” efektivne kamatne stope (EKS) koje su sve štedionice prijavile Španjolskoj središnjoj banci za predmetne transakcije.
25
Iz te odluke također proizlazi da je Okružnica 5/1994 sadržavala upozorenje kreditnim institucijama kojima je bila upućena da izravna i jednostavna primjena IRPH‑a za posljedicu može imati povećanje EKS‑a hipotekarne transakcije iznad tržišne stope, što bi se moglo izbjeći primjenom odgovarajuće negativne marže, čija bi se vrijednost mijenjala ovisno o transakcijskim naknadama i učestalosti plaćanja.
Zakon 14/2013
26
Ley 14/2013 de apoyo a los emprendedores y su internacionalización (Zakon 14/2013 o potpori poduzetnicima i njihovoj internacionalizaciji) od 27. rujna 2013. (BOE br. 233 od 28. rujna 2013., str. 78787.) sadržava petnaestu dodatnu odredbu kojom se predviđa da od 1. studenoga 2013. prestaje važiti, među ostalim, IRPH štedionicâ.
27
Stavci 2., 3. i 4. te dodatne odredbe glase kako slijedi:
„2. Upućivanja na stope iz prethodnog stavka zamjenjuju se, od sljedeće revizije primjenjivih stopa, zamjenskom stopom ili zamjenskim referentnim indeksom predviđenim u ugovoru.
3. Ako u ugovoru nije predviđena stopa ili referentni indeks ili ako je predviđeno da će se ta stopa ili indeks ukinuti, predmetna stopa ili predmetni indeks zamjenjuju se službenom kamatnom stopom nazvanom [IRPH kreditnih institucija], uz primjenu marže koja odgovara aritmetičkoj sredini razlika između ukinute i prethodno navedene stope, koja se izračunava prema podacima dostupnima između dana sklapanja ugovora i dana kad je stopa stvarno zamijenjena.
[…]
4. Strankama nije dostupno nijedno pravno sredstvo kojim bi mogle tražiti promjenu, jednostranu izmjenu ili raskid zajma ili kredita zbog primjene ove odredbe.”
Glavni postupak i prethodna pitanja
28
NB je 11. rujna 2006. sklopio ugovor o hipotekarnom kreditu s društvom Caja de Ahorros y Monte de Piedad de Gipuzkoa y San Sebastián, koje je sada društvo Kutxabank (u daljnjem tekstu: ugovor o kreditu iz glavnog postupka), na razdoblje od 35 godina.
29
U skladu s člankom 3.a tog ugovora (u daljnjem tekstu: sporna odredba), kamatna je stopa promjenjiva, a nova kamatna stopa utvrđuje se periodično prema IRPH‑u štedionicâ.
30
U spornoj je odredbi pojašnjeno da taj indeks odgovara jednostavnom prosjeku prosječnih kamatnih stopa ponderiranih iznosom glavnica transakcija hipotekarnog kredita, koje ostvare štedionice, a traje tri godine ili dulje i odnosi se na stjecanje stambene nekretnine čija je cijena slobodno utvrđena, bez ikakve promjene, te da je referentna vrijednost ona posljednjeg indeksa koji je Španjolska središnja banka objavila u mjesecu prije dospijeća svake rate za koju je predviđena revizija kamatne stope ili, podredno, posljednjeg indeksa koji je Španjolska središnja banka objavila prije prethodno navedenog mjeseca.
31
Iz odluke kojom su upućuje zahtjev za prethodnu odluku proizlazi da se u spornoj odredbi ne navodi završni dio definicije IRPH‑a štedionicâ iz priloga VIII. Izmijenjene okružnice 8/1990 u kojem se pojašnjava da su te „prosječne ponderirane kamatne stope” EKS‑ovi koje su sve štedionice prijavile Španjolskoj središnjoj banci za predmetne transakcije.
32
NB je 4. ožujka 2022. podnio tužbu sudu koji je uputio zahtjev, kojom je, među ostalim, tražio da se utvrdi nepoštenost sporne odredbe.
33
Sud koji je uputio zahtjev pojašnjava da su IRPH‑ovi utvrđeni na temelju prosječne vrijednosti EKS‑ova za slične transakcije. Slijedom toga, usklađivanje kamatne stope određenog ugovora na temelju IRPH‑a dovela bi do povećanja te kamatne stope koja bi uključivala ono što su korisnici kredita, na koje se odnose svi ugovori koji su uzeti u obzir prilikom utvrđivanja IRPH‑a, platili ne samo na temelju nominalne kamatne stope, nego i svih troškova i eventualnih naknada, dok bi se na temelju ugovora čija je kamatna stopa tako indeksirana dodala ne samo marža, nego i slični troškovi, a naknada bi već bila plaćena. Taj sud dodaje da su određeni elementi koji su uzeti u obzir u EKS‑ovima na temelju kojih je utvrđen IRPH izvedeni iz ugovornih odredbi za koje je u međuvremenu utvrđeno da su nepoštene ili je njihova nepoštenost dovedena u pitanje.
34
Razmatrajući, kao prvo, spornu odredbu s obzirom na zahtjev transparentnosti, sud koji je uputio zahtjev pita se je li taj zahtjev ispunjen jer na temelju te odredbe potrošač ne može znati koje su točno njezine ekonomske posljedice u kontekstu ugovora koji traje 35 godina.
35
On prije svega dvoji o tome može li prosječni potrošač sam razumjeti razlike između pojmova „kamatna stopa”, „referentni indeks” ili „EKS” i, posljedično, funkcioniranje metode izračuna referentnih indeksa koji se utvrđuju na temelju EKS‑a.
36
Osim toga, sud koji je uputio zahtjev ističe da sporna odredba sadržava definiciju IRPH‑a štedionicâ u kojoj nije naveden dio te definicije koji se odnosi na činjenicu da se taj indeks temelji na EKS‑u. Iz toga zaključuje da prosječni potrošač, koji nije upoznat s okružnicama Španjolske središnje banke upućenima kreditnim institucijama i kojeg druga ugovorna strana nije obavijestila o tome da IRPH štedionicâ odgovara EKS‑u niti ga je upoznala s objašnjenjima iz Okružnice 5/1994 o razini IRPH‑a u odnosu na tržišnu stopu, nema razloga tražiti informacije u tom pogledu tijekom predugovorne faze jer smatra da je prijedlog ugovora koji mu je prezentiran zanimljiv s obzirom na to da se njime predviđa marža koja je niža od one koja se inače predviđa u ugovorima čija se kamatna stopa utvrđuje prema referentnom indeksu Euribor (europska međubankovna kamatna stopa).
37
Ta su razmatranja iznesena u prilog prvom, drugom, trećem i petom pitanju.
38
Nadalje, sud koji je uputio zahtjev navodi sudsku praksu Tribunala Supremo (Vrhovni sud, Španjolska) iz koje proizlazi da je zahtjev transparentnosti u pogledu sastava i izračuna IRPH‑a nužno ispunjen objavom Okružnice 8/1990 i načina izračuna tih indeksa u Boletín Oficial del Estado, tako da kreditna institucija koja takav indeks uključuje u ugovorne uvjete nema obvezu u ugovoru o kreditu navesti potpunu definiciju tog indeksa. Ta se sudska praksa temelji isključivo na točkama 53. i 56. presude od 3. ožujka 2020., Gómez del Moral Guasch (C‑125/18, EU:C:2020:138), a ne uzima u obzir točke 51., 52., 54. i 55. te presude.
39
Sud koji je uputio zahtjev smatra da se točke 53. i 56. te presude temelje na navodima koji u potpunosti ne odgovaraju stvarnom stanju. Naime, s jedne strane, u Okružnici 8/1990, na čijoj se objavi navedena presuda temelji, uopće se ne spominje IRPH jer je on uveden Okružnicom 5/1994. S druge strane, uvid u potonju okružnicu ni u kojem slučaju ne pruža više informacija o samoj metodi izračuna IRPH‑ova jer ona u njoj nije navedena, tako da bi potrošač iz dostupnih podataka trebao zaključiti da su IRPH‑ovi EKS‑ovi koji već uključuju marže, naknade i troškove.
40
Ta su razmatranja iznesena u prilog četvrtom, šestom, sedmom i osmom pitanju.
41
Osim toga, sud koji je uputio zahtjev dvoji je li navedena sudska praksa Tribunala Supremo (Vrhovni sud) – u dijelu kojem je njome utvrđeno da su kreditne institucije bezuvjetno oslobođene obveze da u ugovore o hipotekarnom kreditu uključe potpunu definiciju IRPH‑a koji se koristi za periodično usklađivanje kamatne stope i da potrošače obavijeste o prethodnom kretanju tog indeksa jer je on službeno objavljen – u skladu sa sudskom praksom Suda, uzimajući u obzir točku 54. presude od 3. ožujka 2020., Gómez del Moral Guasch (C‑125/18, EU:C:2020:138), i točku 34. rješenja od 17. studenoga 2021., Gómez del Moral Guasch (C‑655/20, EU:C:2021:943).
42
Zbog tih je dvojbi upućeno deveto i deseto pitanje.
43
Naposljetku, sud koji je uputio zahtjev navodi i Direktivu 2005/29, za koju smatra da je bila primjenjiva u trenutku sklapanja ugovora o kreditu iz glavnog postupka. Smatra da se nenavođenje važnih elemenata u definiciji IRPH‑a štedionicâ u tom ugovoru može izjednačiti s izostavljanjem bitne informacije u smislu članka 7. te direktive i da stoga predstavlja zavaravajuću praksu. Ako je tomu tako, taj se sud pita može li se na temelju takvog zaključka isključiti svaka dobra vjera u smislu članka 3. stavka 1. Direktive 93/13.
44
Ta su razmatranja iznesena u prilog jedanaestom i dvanaestom pitanju.
45
Kao drugo, sud koji je uputio zahtjev razmatra situaciju u kojoj treba smatrati da sporna odredba nije u skladu sa zahtjevom transparentnosti. Smatra da u takvoj situaciji treba ispitati eventualnu nepoštenost te odredbe, za što od Suda traži potvrdu, s obzirom na to da su se njegove prethodne odluke odnosile samo na taj zahtjev.
46
U tom slučaju sud koji je uputio zahtjev najprije navodi nacionalna pravila kojima se od 2019. godine predviđa da su ništetni ugovorni uvjeti koji su uneseni netransparentno i na štetu potrošača. Ističe da Tribunal Supremo (Vrhovni sud) smatra da ta pravila nisu retroaktivno primjenjiva. Nasuprot tomu, kad je riječ o odredbama o „najnižoj kamatnoj stopi” prema kojima promjenjiva kamatna stopa ne može pasti ispod određenog praga, sudskom praksom tog vrhovnog suda utvrđeno je da te odredbe nisu transparentne i da su stoga nepoštene jer se njima predviđa naizgled promjenjiva kamatna stopa, koja zapravo može samo rasti. Sud koji je uputio zahtjev smatra da tu sudsku praksu treba po analogiji primijeniti u ovom slučaju, s obzirom na to da sporna odredba sadržava zavaravajući element jer se u ugovornoj definiciji IRPH‑a ne navodi da je on EKS.
47
Ta su razmatranja iznesena u prilog trinaestom i četrnaestom pitanju.
48
Sud koji je uputio zahtjev zatim navodi sudsku praksu Tribunala Supremo (Vrhovni sud) prema kojoj primjena službenog indeksa, koji javna tijela koriste za financiranje subvencioniranog stanovanja, ne može biti u suprotnosti s uvjetom o dobroj vjeri.
49
Međutim, napominje, s jedne strane, da se službeni indeks mora primijeniti kada se sklapa ugovor o hipotekarnom kreditu i da su tijela javne vlasti koja su primijenila IRPH to učinila uzimajući u obzir upozorenje Španjolske središnje banke iz preambule Okružnice 5/1994.
50
S druge strane, sud koji je uputio zahtjev ističe da se ocjena nepoštenosti ne odnosi na primjenu IRPH‑a, nego na odredbu kojom se ta primjena predviđa u ugovoru o kreditu. S obzirom na točku 69. presude od 14. ožujka 2013., Aziz (C‑415/11, EU:C:2013:164), bilo bi dakle relevantno utvrditi je li davatelj kredita, postupajući pošteno i pravedno prema korisniku kredita, mogao očekivati da će potonji prilikom pojedinačnih pregovora prihvatiti unošenje sporne odredbe u ugovor o kreditu iz glavnog postupka, je li razumio funkcioniranje metode izračuna IRPH‑a štedionicâ da bi stoga na temelju preciznih kriterija mogao procijeniti potencijalno značajne ekonomske posljedice koje proizlaze iz primjene tog indeksa, je li upoznat s njegovim kretanjem tijekom dvije godine koje su prethodile sklapanju tog ugovora i je li bio obaviješten o tome da Okružnica 5/1994 sadržava upozorenje da, po potrebi, treba primijeniti negativnu maržu, upozorenje po kojem davatelj kredita nije namjeravao postupiti.
51
Prema mišljenju suda koji je uputio zahtjev, uzimajući u obzir točku 67. drugu alineju presude od 26. siječnja 2017., Banco Primus (C‑421/14, EU:C:2017:60), prilikom te ocjene treba osobito usporediti način izračuna stope ugovorne kamate i stvarnu visinu te stope koja iz njega proizlazi s uobičajenim načinima izračuna i zakonskom kamatnom stopom kao i kamatnim stopama na tržištu na dan zaključenja predmetnog ugovora za usporedive kredite.
52
Ta su razmatranja iznesena u prilog petnaestom do osamnaestom pitanju.
53
Kao treće i posljednje, u slučaju da se utvrdi da je sporna odredba nepoštena i da se, u načelu, bez te odredbe ugovor o kreditu iz glavnog postupka ne može održati na snazi, sud koji je uputio zahtjev smatra da bi potrošaču trebao omogućiti da izabere između utvrđenja ništetnosti tog ugovora ili njegova održavanja na snazi na način da se sporna odredba zamijeni upućivanjem na zakonski predviđeni indeks dispozitivne prirode, osobito uzimajući u obzir točku 52. rješenja od 17. studenoga 2021., Gómez del Moral Guasch (C‑655/20, EU:C:2021:943).
54
U prvom slučaju, ako potrošač odluči ugovor održati na snazi, sud koji je uputio zahtjev ističe da se, prema njegovu mišljenju, dispozitivnom odredbom koju navodi, a kojom se nakon nespornog prestanka važenja IRPH‑a štedionicâ i IRPH‑a banaka osigurava daljnje važenje ugovora, nastoji održati ravnoteža između činidaba ugovornih strana, dok utvrđenje nepoštenosti sporne odredbe znači da je njome stvorena neravnoteža koju treba otkloniti. U tim okolnostima taj sud smatra da bi ponovna uspostava ravnoteže između činidaba ugovornih strana dovela do primjene negativne marže na referentni indeks određen spornom odredbom, u skladu s onim što je Španjolska središnja banka preporučila u preambuli Okružnice 5/1994.
55
U drugom slučaju, ako se potrošač odluči za poništenje ugovora, sud koji je uputio zahtjev smatra da bi primjena članka 1303. Građanskog zakonika, koji se odnosi na uzajaman povrat davanja uvećanih za kamate, pogodovala financijskoj instituciji, iako je ona po prirodi stvari odgovorna za poništenje tog ugovora. Naime, u slučaju primjene tog članka, financijska institucija imala bi pravo na kamate po zakonskoj stopi, koja je viša od stope ugovorne kamate, i to na ukupnu pozajmljenu glavnicu od dana sklapanja navedenog ugovora. To očito ne bi bio slučaj kada bi se primijenio članak 1306. točka 2. tog zakonika, što bi bilo moguće ako bi se smatralo da ugovor o kreditu iz glavnog postupka treba poništiti zbog „nečasne radnje” u smislu te odredbe i da je ta institucija jedina odgovorna za tu nečasnu radnju jer se radi o unaprijed formuliranom standardnom ugovoru koji je nametnut korisniku kredita.
56
Ta su razmatranja iznesena u prilog devetnaestom do dvadeset drugom pitanju.
57
U tim je okolnostima Juzgado de Primera Instancia no 8 de Donostia‑San Sebastián (Prvostupanjski sud br. 8 u San Sebastiánu, Španjolska) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:
„1.
Može li se, uzimajući u obzir to da je Španjolska središnja banka u Okružnici 5/1994 […], kojom su na španjolsko tržište hipotekarn[ih kredita] uvedene kamatne stope na temelju [IRPH‑ova], upozorila i na to da njihova puka izravna primjena znači da se EKS‑u iz hipotekarne transakcije daje prednost pred tržišnim EKS‑om te da je za sprječavanje toga potrebno primijeniti odgovarajuću negativnu maržu, zanemarivanje tog upozorenja i neprimjena te negativne marže smatrati oblikom stvaranja neravnoteže u suprotnosti s uvjetom o dobroj vjeri na koji se upućuje u članku 3. stavku 1. Direktive [93/13]?
2.
Može li činjenica da financijske institucije primjenjuju negativne marže, koeficijente smanjenja ili postotke IRPH‑a, na način na koji to predviđa Španjolska narodna banka, isključivo u slučajevima u kojima su ugovori o hipotekarnom kreditu namijenjeni kupnji stambene nekretnine u okviru subvencioniranog stanovanja te podliježu nadzoru tijelâ javne uprave, ali te marže, koeficijente smanjenja ili postotke IRPH‑a ne primjenjuju kad je ugovoreni hipotekarni kredit namijenjen kupnji stambene nekretnine čija se cijena slobodno određuje, bez nadzora javnih upravnih tijela, biti oblik stvaranja neravnoteže u suprotnosti s uvjetom o dobroj vjeri na koji se upućuje u članku 3. stavku 1. Direktive [93/13]?
3.
U slučaju da se nepoštenima utvrde sastavni dijelovi EKS‑ova primijenjenih na transakcije hipotekarnog kredita koji su na mjesečnoj razini upotrebljavani za utvrđivanje IRPH‑a štedionicâ, kao što je naknada za obradu zahtjeva ili određeni troškovi koje snosi prodavatelj robe ili pružatelj usluge, protivi li se članku 6. stavku 1. Direktive [93/13] valjanost odredbe koja uključuje IRPH štedionicâ koji se na mjesečnoj razini utvrđuje na temelju podataka dobivenih primjenom odredbi koje su proglašene nepoštenima?
4.
Protivi li se točkama 51., 52., 54. i 55. presude [od 3. ožujka 2020., Gómez del Moral Guasch (C‑125/18, EU:C:2020:138),] nacionalna sudska praksa, poput one koju je utvrdio Tribunal Supremo (Vrhovni sud), prema kojoj nacionalni sud, bez potrebe za provođenjem nadzora i provjera koji se zahtijevaju navedenim točkama, treba smatrati da je, u svakom slučaju, izvršen nadzor transparentnosti odredbe kojom se IRPH referentni indeks uključuje u ugovor između potrošača i prodavatelja robe ili pružatelja usluge jer je definicija tog indeksa navedena […] u Okružnici 5/1994 […], objavljenoj u [Boletín Oficial del Estado (BOE br. 184 od 3. kolovoza 1994.], […] što su podaci s kojima potrošač nije upoznat?
5.
Treba li članak 5. Direktive [93/13], radi poštovanja zahtjeva transparentnosti odredbe unesene u ugovor o hipotekarnom kreditu s promjenjivom kamatnom stopom kojom se ugovorna kamatna stopa povezuje sa službenim indeksom kao što je IRPH, kada taj službeni indeks koji zbog značajki svojeg izračuna nije odraz samo ugovornih kamata, a kako bi bio usporediv s drugim indeksima, zahtijeva primjenu marže koju nije lako izračunati te za potrošaču predstavlja potencijalni rizik da će morati plaćati djelomično dvostruke bankovne naknade, tumačiti na način da mu se protivi propis ili sudska praksa kojom se prodavatelju robe ili pružatelju usluga dopušta da u ugovor ne uključi niti potrošaču izričito i dovoljno rano prije potpisivanja ugovora pruži sljedeće informacije:
(a)
činjenicu da referentn[i indeks] nije isključivo odraz ugovorne kamatne stope nego i naknada;
(b)
konkretno povećanje koje iz toga proizlazi;
(c)
primjenjuje li negativnu maržu u okviru referentne kamatne stope kako bi se nadoknadilo to povećanje;
s obzirom na to da se ovim podacima potrošaču omogućava da učinkovito usporedi različite moguće referentne stope, utvrdi hoće li u okviru ugovora koji se sklapa morati plaćati djelomično dvostruku bankovnu naknadu i u kojem iznosu te, ako to bude potrebno, pobija te naknade?
6.
Protivi li se točki 57. Očitovanja Europske komisije [u predmetu C‑125/18], točkama 2. i 125. mišljenja nezavisnog odvjetnika [M. Szpunara u predmetu Gómez del Moral Guasch (C‑125/18, EU:C:2019:695),] i točkama 51., 52., 54. i 55. presude [od 3. ožujka 2020., Gómez del Moral Guasch (C‑125/18, EU:C:2020:138),] nacionalna sudska praksa, poput one koju je utvrdio Tribunal Supremo (Vrhovni sud), prema kojoj je prodavatelj robe ili pružatelj usluga oslobođen svake odgovornosti u pogledu informiranja potrošača o funkcioniranju metode izračuna [referentnog] indeksa IRPH i ekonomskih posljedica koje iz toga proizlaze, pri čemu se ta odgovornost prenosi na potrošača koji, bez ikakvog financijskog znanja, sam mora tražiti [informacije] te pronaći i razumjeti definiciju objavljenu u [Boletín Oficial del Estado] u kojoj se izričito ne navodi uključivanje marži i troškova u [taj] indeks, što je okolnost koju treba sam zaključiti iz činjenice da se [navedeni] indeks utvrđuje mjesečno na temelju prosječne vrijednosti EKS‑ova za referentne transakcije?
7.
Je li tumačenje točaka 53. i 56. presude [od 3. ožujka 2020., Gómez del Moral Guasch (C‑125/18, EU:C:2020:138),] prema kojem puko objavljivanje definicije IRPH‑a u [Boletín Oficial del Estado] potrošaču omogućuje da se upozna s time da [taj indeks] uključuje marže i troškove koje primjenjuju [kreditne] institucije, u skladu s ustaljenom sudskom praksom Suda prema kojoj se potrošač nalazi u nepovoljnijem položaju u odnosu na prodavatelja robe ili pružatelja usluga u pogledu razine obaviještenosti te u skladu s točkom 2. mišljenja nezavisnog odvjetnika [M. Szpunara u predmetu Gómez del Moral Guasch (C‑125/18, EU:C:2019:695),] u kojoj se navodi da prosječni potrošač ne može razumjeti određene pojmove kao što su ‚kamatna stopa’, ‚referentni indeks’ ili ‚[EKS]’, a osobito razlike između tih pojmova, te da isto vrijedi za funkcioniranje ili konkretni izračun, i to ne samo promjenjivih kamatnih stopa, nego i službenih referentnih indeksa hipotekarnog kredita i EKS‑ova na temelju kojih se izračunavaju te kamatne stope?
8.
Protivi li se ustaljenoj sudskoj praksi Suda prema kojoj se potrošač nalazi u nepovoljnijem položaju u odnosu na prodavatelja robe ili pružatelja usluga u pogledu razine obaviještenosti i točki 2. mišljenja nezavisnog odvjetnika [M. Szpunara u predmetu Gómez del Moral Guasch (C‑125/18, EU:C:2019:695),] tumačenje točaka 53. i 56. presude [od 3. ožujka 2020., Gómez del Moral Guasch (C‑125/18, EU:C:2020:138),] prema kojem potrošač na temelju definicije objavljene u [Boletín Oficial del Estado] može znati da IRPH uključuje marže i troškove, iako je za to potrebno da taj potrošač zna što je i što predstavlja EKS kako bi mogao zaključiti da će ta kamatna stopa, s obzirom na to da se IRPH štedionicâ utvrđuje na temelju jednostavnog prosjeka EKS‑ova, nužno uključivati naknade, marže i troškove koje primjenjuju [kreditne] institucije?
9.
Je li oslobođenje prodavatelja robe ili pružatelja usluga od obveze da u ugovor uključi potpunu definiciju referentnog indeksa koji služi za izračun promjenjive kamatne stope i da uruči informativni letak u kojem se opisuje prethodno kretanje tog indeksa, predviđeno rješenjem [od 17. studenoga 2021., Gómez del Moral Guasch (C‑655/20, EU:C:2021:943)], konačno i bezuvjetno ili je pak uvjetovano time da potrošač, na temelju točnih informacija koje je pružio prodavatelj robe ili pružatelj usluga, može razumjeti funkcioniranje metode izračuna [tog] indeksa kako bi na taj način, u skladu s preciznim i razumljivim kriterijima, mogao procijeniti potencijalno značajne ekonomske posljedice na svoje financijske obveze?
10.
Odnosi li se to oslobođenje i na slučajeve u kojima je uključivanje u ugovor potpune definicije referentnog indeksa koji služi za izračun promjenjive kamatne stope i uručivanje informativnog letka u kojem se opisuje prethodno kretanje tog indeksa obvezno radi primjene nacionalnog propisa koji je na snazi u trenutku sklapanja ugovora?
11.
U slučaju primjenjivosti Direktive [2005/29] o nepoštenoj poslovnoj praksi poslovnog subjekta u odnosu prema potrošaču na unutarnjem tržištu, može li se zavaravajućom praksom, u smislu članka 7. te direktive, smatrati propust prodavatelja robe ili pružatelja usluga da pruži informacije koje su jednako važne kao i [one o] posebnom funkcioniranju metode izračuna IRPH‑ova, [o njihovom] utvrđivanju na temelju EKS‑ova za referentne transakcije, što podrazumijeva da u svojoj nominalnoj kamatnoj stopi uključuju marže, prosječne naknade i troškove za te transakcije, i [o tome] da su tijekom svih godina od njihove uspostave iznad [referentnog] indeksa Euribor, a s obzirom na to da je Španjolska središnja banka […] izdala upozorenje financijskim institucijama u pogledu potrebe uključivanja negativne marže kako bi se spriječilo da EKS transakcije bude iznad tržišnog EKS‑a?
12.
Ako nacionalni sud zaključi da je praksa prodavatelja robe ili pružatelja usluga zavaravajuća u smislu Direktive [2005/29], treba li odmah smatrati da njegovo postupanje dovodi do značajne neravnoteže u suprotnosti s uvjetom o dobroj vjeri iz članka 3. stavka 1. Direktive [93/13] ili je pak moguće da prodavatelj robe ili pružatelj usluga djeluje zavaravajuće u smislu Direktive [2005/29], iako postupa u dobroj vjeri [u smislu] Direktive [93/13]?
13.
Protivi li se načelu djelotvornosti nacionalna sudska praksa poput one koju je utvrdio Tribunal Supremo (Vrhovni sud), prema kojoj se, kada se utvrdi netransparentnost odredbe kojom se u ugovor između potrošača i prodavatelja robe ili pružatelja usluga uključuje IRPH štedionicâ, odredbe članka 83. [Općeg zakona o zaštiti potrošača i korisnika] i članka 5. stavka 5. Zakona [7/1998, nakon što je izmijenjen Zakonom 5/2019] ne mogu retroaktivno primijeniti, zbog čega dolazi do dvije razine zaštite u pogledu iste nepoštene odredbe, jedne za potrošače koji su ugovor sklopili prije te izmjene i druge za potrošače koji su ugovor sklopili nakon nje?
14.
Protivi li se načelu djelotvornosti nacionalna sudska praksa poput one koju je utvrdio Tribunal Supremo (Vrhovni sud), prema kojoj nedostatak transparentnosti odredbe povezane s cijenom ugovora, kao što je odredba o najnižoj kamatnoj stopi, pretpostavlja njezinu nepoštenost, s obzirom na to da sadržava zavaravajući element, dok nedostatak transparentnosti odredbe kojom se u ugovor uključuje IRPH štedionicâ, koja također utječe na cijenu ugovora, ne pretpostavlja njezinu nepoštenost?
15.
Protivi li se točki 69. presude [od 14. ožujka 2013., Aziz (C‑415/11, EU:C:2013:164),] i pojmu neravnoteže ‚u suprotnosti s uvjetom o dobroj vjeri’ nacionalna sudska praksa poput one koju je utvrdio Tribunal Supremo (Vrhovni sud), prema kojoj nije logično smatrati da prodavatelj robe ili pružatelj usluga nije djelovao u dobroj vjeri prilikom primjene službenog [referentnog indeksa], koji regulira Španjolska središnja banka i koji javna upravna tijela redovito upotrebljavaju u svojim programima subvencioniranog stanovanja, iz čega [se] zaključuje da je prodavatelj robe ili pružatelj usluga u svakom slučaju djelovao u dobroj vjeri, pri čemu ne treba [provjeravati] je li prodavatelj robe ili pružatelj usluga mogao znati bi li potrošač, da se prema njemu postupalo pošteno i pravedno, spornu odredbu prihvatio prilikom pojedinačnih pregovora?
16.
Treba li točku 69. presude [od 14. ožujka 2013., Aziz (C‑415/11, EU:C:2013:164),] koja se odnosi na spor u vezi s uključivanjem u ugovor [o hipotekarnom kreditu] odredbe o [kamatnoj] stopi [koja je indeksirana prema] IRPH‑u štedionicâ radi utvrđivanja ugovorne naknade, tumačiti na način da nacionalni sud treba provjeriti je li prodavatelj robe ili pružatelj usluga mogao očekivati da će potrošač pristati na unošenje te ugovorne odredbe prilikom pojedinačnih pregovora ako taj potrošač razumije funkcioniranje metode izračuna IRPH‑a štedionicâ, upoznat je s kretanjem IRPH‑a štedionicâ tijekom najmanje dvije godine prije sklapanja ugovora i obaviješten je da je Španjolska središnja banka u Okružnici 5/94 upozorila na nužnost uključivanja, prema potrebi, negativne marže, a da prodavatelj robe ili pružatelj usluge nije namjeravao postupiti po tom upozorenju?
17.
Treba li, u pogledu odredbe kojom se IRPH štedionicâ uključuje u ugovor [o hipotekarnom kreditu] sklopljenom između prodavatelja robe ili pružatelja usluga i potrošača, točku 67. presude [od 26. siječnja 2017., Banco Primus (C‑421/14, EU:C:2017:60),] tumačiti na način da nacionalni sud, kako bi ocijenio postoji li neravnoteža u suprotnosti s uvjetom o dobroj vjeri, treba usporediti metodu izračuna [tog IRPH‑a] s metodom upotrijebljenom pri određivanju [referentnog] indeksa Euribor, koji se najčešće koristi, i odgovarajućih efektivnih kamatnih stopa za kredite istovjetnog iznosa i trajanja?
18.
Je li, u pogledu odredbe kojom se IRPH štedionicâ uključuje u ugovor [o hipotekarnom kreditu] sklopljenom između prodavatelja robe ili pružatelja usluga i potrošača u svrhu ocjene postoji li neravnoteža u suprotnosti s uvjetom o dobroj vjeri u smislu točke 67. presude [od 26. siječnja 2017., Banco Primus (C‑421/14, EU:C:2017:60),] relevantna okolnost da efektivna kamatna stopa koja proizlazi iz [referentnog] indeksa Euribor predstavlja cijenu po kojoj [kreditne] institucije stječu novac koji potom pozajmljuju svojim klijentima, s obzirom na to da efektivna kamatna stopa koja proizlazi iz IRPH‑a štedionicâ koja je uvijek viša, čini ukupan trošak koji snose klijenti kojima su štedionice pozajmile taj novac?
19.
Protivi li se članku 7. stavku 1. Direktive [93/13] to da se odredba kojom se IRPH štedionicâ uključuje u ugovor [o hipotekarnom kreditu] sklopljen između prodavatelja robe ili pružatelja usluga i potrošača, nakon što se utvrdi nepoštenom na način da se nakon njezina uklanjanja ugovor ne može održati na snazi, zamijeni u skladu s [dispozitivnim pravilom iz] petnaeste dodatne odredbe [Zakona 14/2013], pri čemu bi ta zamjena dovela do toga da se u korist prodavatelja robe ili pružatelja usluga održi ista situacija neravnoteže [nastala na temelju] odredbe koju je poništio nacionalni sud, s obzirom na to da je to dispozitivno pravilo uvedeno za neosporavanu zamjenu indeksa [koja je njime propisana] i da njegov cilj nije da ta zamjena promijeni stanje koje je postojalo prije ukidanja [prvotnog referentnog] indeksa?
20.
Uzimajući u obzir to da bi se, prema mišljenju Španjolske središnje banke, svi prigovori [koji se odnose na] primjenu IRPH‑a štedionicâ izbjegli uključivanjem […] negativne marže, treba li članak 6. stavak 1. Direktive [93/13] tumačiti na način da mu se ne protivi to da nacionalni sud, nakon što se utvrdi nepoštenost odredbe kojom se IRPH štedionicâ uključuje u ugovor [o hipotekarnom kreditu] sklopljen između potrošača i prodavatelja robe ili pružatelja usluga, retroaktivno zamijeni [prvotno predviđenu] maržu negativnom maržom koju je trebalo [predvidjeti prilikom] sklapanja ugovora, uz povrat iznosa koji je potrošač neopravdano [platio], uvećanog za kamate, i to kako bi se izbjegla ništetnost navedenog ugovora [njegovom izmjenom] u ugovor koji je trebalo sklopiti u skladu s upozorenjem Španjolske središnje banke?
21.
Protivi li se članku 7. stavku 1. Direktive [93/13] to da, nakon što se nepoštenom utvrdi odredba kojom se IRPH štedionicâ uključuje u ugovor [o hipotekarnom kreditu] sklopljen između prodavatelja robe ili pružatelja usluga i potrošača i nakon što se ništetnim utvrdi taj ugovor zbog nemogućnosti da se nakon uklanjanja te odredbe održi na snazi, članak 1303. Građanskog zakonika proizvodi svoje učinke na način da počinitelj povrede ostvari korist povratom [ukupne pozajmljene glavnice], uz zakonske kamate koje su više od onih predviđenih u navedenom ugovoru, a koje se primjenjuju na ukupni pozajmljeni iznos od prvog dana?
22.
Treba li članak 7. stavak 1. Direktive [93/13], [u slučaju] unaprijed formuliranog standardnog ugovora, koji se sastoji od općih ugovornih uvjeta o kojima se nije pregovaralo i koje je izričito nametnuo prodavatelj robe ili pružatelj usluga [jer je] on jedini odgovoran za uključivanje nepoštenih odredbi u pogledu bitnih elemenata cijene, tumačiti na način da je prodavatelj robe ili pružatelj usluga odgovoran za nečasnu radnju koja je dovela do ništetnosti cijelog ugovora te da se, prema tome, treba primijeniti članak 1306. točku. 2 Građanskog zakonika?”
Zahtjev za prethodnu odluku
Dopuštenost
58
Španjolska vlada izražava sumnje u pogledu dopuštenosti zahtjeva za prethodnu odluku. U tom pogledu tvrdi da se Sud, zbog nedovoljnih podataka o činjeničnom okviru glavnog predmeta, a pored činjenice da još nije donesena odluka o prihvaćanju dokaza koje su podnijele stranke glavnog postupka i da su zahtjevi tih stranaka nepoznati, ne može učinkovito izjasniti o postavljenim pitanjima jer se ocjena transparentnosti i nepoštenosti odredbe treba temeljiti na svim posebnim okolnostima pojedinačnog slučaja. U tim okolnostima, prema mišljenju te vlade, Sud treba provesti općenito i apstraktno ispitivanje Direktive 93/13 u vezi s upotrebom IRPH‑a kao referentnog indeksa u ugovorima o hipotekarnom kreditu. Ta vlada također tvrdi da je sudska praksa Tribunala Supremo (Vrhovni sud) u odluci kojom se upućuje zahtjev za prethodnu odluku prikazana samo približno ili čak netočno te da sudska praksa Suda već sadržava odgovor na neka od tih pitanja.
59
Najprije treba podsjetiti na to da je, kao prvo, isključivo na nacionalnom sudu pred kojim se vodi postupak i koji mora preuzeti odgovornost za sudsku odluku koja će biti donesena da, uvažavajući posebnosti predmeta, ocijeni nužnost prethodne odluke za donošenje svoje presude i relevantnost pitanja koja postavlja Sudu, koja uživaju pretpostavku relevantnosti. Slijedom toga, ako se postavljeno pitanje odnosi na tumačenje ili valjanost pravila prava Unije, Sud je u načelu dužan odlučiti osim ako je očito da traženo tumačenje nema nikakve veze s činjeničnim stanjem ili predmetom spora u glavnom postupku, ako je problem hipotetski ili ako Sud ne raspolaže činjeničnim i pravnim elementima potrebnima kako bi mogao dati koristan odgovor na navedeno pitanje (presuda od 21. prosinca 2021., Trapeza Peiraios, C‑243/20, EU:C:2021:1045, t. 25. i navedena sudska praksa). Kao drugo, u skladu s člankom 94. točkama (a) i (c) Poslovnika Suda, zahtjev za prethodnu odluku treba sadržavati „sažeti prikaz” činjeničnog stanja i „prikaz” obrazloženja zahtjeva za prethodnu odluku.
60
Međutim, odluka kojom se upućuje zahtjev za prethodnu odluku sadržava navode o činjeničnim elementima glavnog predmeta koji su, iako ograničeni, ipak dovoljni za razumijevanje dosega postavljenih pitanja i njihove relevantnosti za rješavanje tog predmeta te za to da Sud može pružiti korisne odgovore, pri čemu se vladama država članica i drugim zainteresiranim osobama omogućava da podnesu očitovanja u skladu s člankom 23. Statuta Suda Europske unije.
61
U tom pogledu treba naglasiti da je nacionalni sud, a ne Sud Europske unije, dužan uzeti u obzir sve okolnosti konkretnog slučaja kako bi s obzirom na kriterije navedene u članku 3. stavku 1. i članku 5. Direktive 93/13 utvrdio ispunjava li određena ugovorna odredba zahtjeve dobre vjere, ravnoteže i transparentnosti propisane tom direktivom (vidjeti u tom smislu presudu od 26. ožujka 2019., Abanca Corporación Bancaria i Bankia, C‑70/17 i C‑179/17, EU:C:2019:250, t. 50. i navedenu sudsku praksu).
62
Nadalje, nacionalni sudovi mogu se obratiti Sudu u bilo kojem stadiju postupka koji smatraju prikladnim, pod uvjetom da objasne barem činjenične tvrdnje na kojima temelje svoja prethodna pitanja (vidjeti u tom smislu rješenje od 25. ožujka 2022., IP i dr. (Utvrđenje osnovanosti činjenica u glavnom postupku), C‑609/21, EU:C:2022:232, t. 21. i navedenu sudsku praksu).
63
Naposljetku, pitanja o tumačenju prava Unije nacionalni sud postavlja unutar pravnog i činjeničnog okvira koji utvrđuje pod vlastitom odgovornošću i čiju točnost Sud nije dužan provjeravati (vidjeti u tom smislu presudu od 8. lipnja 2016., Hünnebeck, C‑479/14, EU:C:2016:412, t. 30. i navedenu sudsku praksu).
64
Tuženik iz glavnog postupka u praksi također osporava dopuštenost svih postavljenih pitanja jer, prema njegovu mišljenju, sudska praksa Suda već sadržava odgovor na ta pitanja.
65
U tom pogledu treba navesti da bi takva okolnost, pod pretpostavkom da je dokazana, mogla opravdati samo odgovor obrazloženim rješenjem na temelju članka 99. Poslovnika, a ne odbijanje zahtjeva za prethodnu odluku. Uostalom, valja ustvrditi da, iako se odgovor na određena pitanja može izvesti iz sudske prakse, to nije slučaj sa svim pitanjima.
66
Slijedom toga, zahtjev za prethodnu odluku je dopušten, ne dirajući time u razmatranje dopuštenosti određenih pitanja.
O prethodnim pitanjima
67
Četvrto pitanje, šesto do desetog i dio petog pitanja odnose se na poštovanje zahtjeva transparentnosti odredbi potrošačkih ugovora u kontekstu sklapanja ugovora o hipotekarnom kreditu koji sadržava odredbu kao što je sporna odredba.
68
Prvo do trećeg, jedanaesto do osamnaestog pitanja i dio petog pitanja odnose se na eventualnu nepoštenost takve odredbe.
69
Devetnaesto do dvadeset drugog pitanja odnose se na posljedice eventualnog utvrđenja nepoštenosti te odredbe.
70
Ta pitanja treba razmotriti tim redoslijedom.
Četvrto pitanje, šesto do desetog i dio petog pitanja, koji se odnose na poštovanje zahtjeva transparentnosti
71
Uvodno valja podsjetiti na to da je Sud, u skladu s člankom 267. prvim stavkom UFEU‑a, nadležan odlučivati samo o prethodnim pitanjima koja se tiču tumačenja Ugovorâ i akata institucija, tijelâ, uredâ ili agencija Europske unije. On dakle ne može tumačiti mišljenja koje je nezavisni odvjetnik donio u okviru prijašnjeg zahtjeva za prethodnu odluku ili očitovanja koja je institucija iznijela u okviru takvog zahtjeva za prethodnu odluku.
72
Sud stoga nije nadležan odgovoriti na šesto, sedmo i osmo pitanje jer se ona odnose na tumačenje takvih mišljenja ili očitovanja.
73
Međutim, svojim četvrtim pitanjem, šestim do desetog i dijelom petog pitanja, koja valja razmotriti zajedno, sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 4. stavak 2. i članak 5. Direktive 93/13 tumačiti na način da je zahtjev transparentnosti koji proizlazi iz tih odredbi poštovan prilikom sklapanja ugovora o hipotekarnom kreditu u pogledu odredbe tog ugovora kojom se predviđa periodično usklađivanje kamatne stope s obzirom na vrijednost službenog indeksa uvedenog upravnim aktom u kojem je navedena definicija tog indeksa, samo zato što su taj akt i prethodne vrijednosti predmetnog indeksa objavljeni u službenom listu dotične države članice, a da davatelj kredita pritom nije dužan sam obavijestiti potrošača o definiciji tog indeksa i o njegovu prethodnom kretanju, čak i ako zbog načina njegova izračuna on ne odgovara ugovornoj kamatnoj stopi nego EKS‑u jer se tom metodom izračuna u obzir uzimaju i marže, naknade i troškovi predviđeni sličnim ugovorima koji se upotrebljavaju za utvrđivanje uzastopnih vrijednosti navedenog indeksa. Usto, sud koji je uputio zahtjev pita se o mogućem utjecaju, u tom pogledu, činjenice da je nacionalnim propisom koji se primjenjuje u trenutku sklapanja predmetnog ugovora predviđeno da kreditne institucije u ugovore sklopljene s pojedincima moraju uključiti definiciju referentnog indeksa koji se upotrebljava za periodično usklađivanje kamatne stope i dostaviti dokument s prikazom prethodnog kretanja tog referentnog indeksa tijekom određenog razdoblja.
74
Sud koji je uputio zahtjev u tom pogledu naglašava da se potrošač nalazi u nepovoljnijem položaju u odnosu na prodavatelja robe ili pružatelja usluga u pogledu razine obaviještenosti, osobito kad je riječ o točnom dosegu pojma „EKS”, o tome da način na koji se indeks kao što je IRPH izračunava može otežati usporedbu prijedloga ugovora koji sadržava odredbu o usklađivanju kamatne stope na temelju takvog indeksa s prijedlozima ugovora kojima se predviđa usklađivanje kamatne stope na temelju indeksa koji odgovaraju nominalnim kamatnim stopama, a ne EKS‑u i o tome da potrošaču nije lako utvrditi u kojoj mjeri primjena indeksa kao što je IRPH podrazumijeva, neizravno ili izravno, plaćanje drugih marži, naknada ili troškova osim onih koji su izričito navedeni u njegovu ugovoru.
75
Kako bi se odgovorilo na pitanja preoblikovana u točki 73. ove presude, valja podsjetiti na to da je obavješćivanje prije sklapanja ugovora o ugovornim uvjetima i posljedicama tog sklapanja od temeljne važnosti za potrošača. On osobito na osnovi tih informacija donosi odluku o tome želi li biti obvezan uvjetima koje je prethodno sastavio prodavatelj robe ili pružatelj usluga (presuda od 13. srpnja 2023., Banco Santander (Upućivanje na službeni indeks), C‑265/22, EU:C:2023:578, t. 51. i navedena sudska praksa).
76
Posljedično, s obzirom na to da se sustav zaštite uspostavljen Direktivom 93/13 temelji na ideji da se potrošač nalazi u slabijem položaju u odnosu na prodavatelja robe ili pružatelja usluge, osobito u pogledu razine obaviještenosti, taj zahtjev treba shvatiti u širem smislu (presuda od 13. srpnja 2023., Banco Santander (Upućivanje na službeni indeks), C‑265/22, EU:C:2023:578, t. 52. i navedena sudska praksa).
77
Zahtjev prema kojem ugovorna odredba mora biti jasno i razumljivo sastavljena podrazumijeva da, u slučajevima ugovora o kreditu, financijske institucije moraju korisnicima kredita pružiti dovoljno informacija kako bi mogli donositi razborite i informirane odluke. S tim u vezi, na nacionalnom je sudu da provjeri, kada razmatra sve okolnosti sklapanja ugovora, jesu li u predmetnom slučaju potrošaču bili priopćeni svi elementi koji bi mogli imati utjecaja na opseg njegove obveze, a na temelju kojih on može ocijeniti osobito ukupnu cijenu svojeg kredita (presuda od 13. srpnja 2023., Banco Santander (Upućivanje na službeni indeks), C‑265/22, EU:C:2023:578, t. 53. i navedena sudska praksa).
78
U toj ocjeni odlučujuću ulogu imaju, s jedne strane, pitanje jesu li odredbe sastavljene jasno i razumljivo, tako da prosječnom potrošaču, tj. uobičajeno obaviještenom potrošaču koji postupa s dužnom pažnjom i razboritošću, omogućuju ocijeniti takav trošak i, s druge strane, okolnost povezana s nenavođenjem u ugovoru o kreditu informacija koje se smatraju, u odnosu na prirodu robe ili usluga koje su predmet tog ugovora, bitnima (presuda od 13. srpnja 2023., Banco Santander (Upućivanje na službeni indeks), C‑265/22, EU:C:2023:578, t. 54. i navedena sudska praksa).
79
Kada je konkretno riječ o odredbi kojom se u okviru ugovora o hipotekarnom kreditu predviđa naknada za taj kredit u obliku kamata koje se obračunavaju na temelju promjenjive stope utvrđene, kao u glavnom postupku, pozivanjem na službeni indeks, zahtjev transparentnosti treba shvatiti tako da prosječan potrošač, koji je uobičajeno obaviješten i postupa s dužnom pažnjom i razboritošću, može shvatiti konkretno funkcioniranje načina izračuna te stope i samim time na osnovi preciznih i razumljivih kriterija procijeniti potencijalno značajne ekonomske posljedice koje bi takva ugovorna odredba mogla imati na njegove financijske obveze (presuda od 13. srpnja 2023., Banco Santander (Upućivanje na službeni indeks), C‑265/22, EU:C:2023:578, t. 55. i navedena sudska praksa).
80
Među relevantnim elementima koje nacionalni sud mora uzeti u obzir prilikom provođenja potrebnih provjera u tom pogledu nalaze se ne samo sadržaj informacija koje je davatelj kredita pružio u okviru pregovora o dotičnom ugovoru o kreditu nego i okolnost da su glavni elementi koji se odnose na izračun referentnog indeksa lako dostupni zbog njihove objave (presuda od 13. srpnja 2023., Banco Santander (Upućivanje na službeni indeks), C‑265/22, EU:C:2023:578, t. 56. i navedena sudska praksa).
81
Naime, u slučaju ugovora o kreditu s promjenjivom kamatnom stopom, čija se točna vrijednost ne može odrediti za cijelo vrijeme trajanja tog ugovora, važno je da se referentni indeks na koji upućuje navedeni ugovor utvrdi službeno objavljenim upravnim aktom jer korisnici kredita tako u načelu imaju pristup informacijama na temelju kojih prosječni potrošač može razumjeti način izračuna tog indeksa.
82
Međutim, takvom objavom profesionalni davatelj kredita može biti oslobođen obveze da potencijalnom korisniku kredita pruži određene informacije o odredbi kojom se predviđa periodično usklađivanje kamatne stope predloženog kredita, ali samo pod uvjetom da je, s obzirom na javno raspoložive i dostupne informacije te informacije koje se, kada je to primjereno, dobivaju od prodavatelja robe ili pružatelja usluga, prosječan potrošač, koji je uobičajeno obaviješten i postupa s dužnom pažnjom i razboritošću, mogao razumjeti konkretno funkcioniranje načina izračuna promjenjive kamatne stope, osobito s obzirom na to da uključuje referentni indeks, i samim time na osnovi preciznih i razumljivih kriterija procijeniti potencijalno značajne ekonomske posljedice koje bi takva ugovorna odredba mogla imati na njegove financijske obveze (vidjeti u tom smislu rješenje od 17. studenoga 2021., Gómez del Moral Guasch, C‑655/20, EU:C:2021:943, t. 29. i 34.).
83
Iz toga osobito proizlazi da informacije o određenim ugovornim aspektima, koje su potencijalnim korisnicima kredita potrebne za razumijevanje opsega prihvaćanja prijedloga ugovora o kreditu, mogu proizlaziti iz elemenata koje profesionalni davatelj kredita nije izravno pružio, pod uvjetom da su ti podaci javno raspoloživi i, po potrebi, dostupni na temelju određenih navoda koje je u tu svrhu iznio taj prodavatelj robe ili pružatelj usluga.
84
Kad je konkretno riječ o dostupnosti informacija koje prodavatelj robe ili pružatelj usluga nije izravno pružio, iz točke 60. presude od 13. srpnja 2023., Banco Santander (Upućivanje na službeni indeks) (C‑265/22, EU:C:2023:578), proizlazi da je važno da taj prodavatelj robe ili pružatelj usluga potencijalnim korisnicima kredita pruži dovoljno precizne i točne naznake kako bi se oni mogli upoznati s tim podacima bez poduzimanja koraka koji se, s obzirom na to da podrazumijevaju pravno istraživanje, ne mogu razumno očekivati od prosječnog potrošača.
85
U ovom slučaju, iz odluke kojom se upućuje zahtjev za prethodnu odluku ne proizlazi da se u ugovoru o kreditu iz glavnog postupka upućuje na Boletín Oficial del Estado ni na relevantnu okružnicu Španjolske središnje banke. Iz prethodne točke ove presude proizlazi da nepostojanje pouzdanih naznaka u tom smislu može ugroziti dostupnost dotičnih informacija prosječnom potrošaču.
86
Sporna odredba, naprotiv, sadržava definiciju IRPH‑a štedionicâ. Međutim, sud koji je uputio zahtjev pojašnjava da je ta definicija nepotpuna jer se u njoj navodi samo prvi dio službene definicije tog indeksa, kako je navedena u Okružnici 5/1994, prema kojoj spomenuti indeks predstavlja prosjek prosječnih kamatnih stopa u ugovorima sličnima ugovoru o kreditu iz glavnog postupka. U njoj je dakle izostavljen drugi dio te službene definicije u kojem se navodi da su te „prosječne kamatne stope” EKS‑ovi.
87
U spornoj se odredbi ne upućuje ni na upozorenje Španjolske središnje banke iz preambule te okružnice u pogledu te značajke, kojim se skreće pozornost kreditnih institucija na posljedicu te odredbe u pogledu razine IRPH‑a u odnosu na tržišnu stopu i, prema tome, na činjenicu da je za usklađivanje EKS‑a predmetne transakcije s tržišnom stopom potrebno primijeniti negativnu maržu.
88
Doista, kad je riječ o navedenoj značajki i tom upozorenju, Sud je u točki 59. presude od 13. srpnja 2023., Banco Santander (Upućivanje na službeni indeks) (C‑265/22, EU:C:2023:578), naveo da relevantnu indiciju o korisnosti takvih informacija za potrošača predstavlja činjenica da je institucija koja je autor Okružnice 5/1994 smatrala svrsishodnim u toj preambuli skrenuti pozornost kreditnih institucija na razinu IRPH‑ova u odnosu na tržišnu stopu i na potrebu primjene negativne marže kako bi se EKS predmetne transakcije uskladio s tržišnim EKS‑om.
89
Osim toga, navedeno upozorenje, kako je izneseno u točki 14. presude od 13. srpnja 2023., Banco Santander (Upućivanje na službeni indeks) (C‑265/22, EU:C:2023:578), pod uvjetom da sud koji je uputio zahtjev u tom smislu provjeri točnost njegova teksta, može biti relevantan pokazatelj toga razumije li prosječni potrošač u takvom kontekstu pojam EKS‑a, s obzirom na to da se čini da je Španjolska središnja banka smatrala korisnim pojasniti da su EKS‑ovi prosječne stope hipotekarnih kredita koje su uzete u obzir za određivanje vrijednosti IRPH‑a jer uključuju i učinak naknada.
90
Nasuprot tomu, čini se da primjena IRPH‑a ne bi mogla ugroziti usporedivost prijedloga ugovora kojim se taj indeks predviđa s drugim prijedlozima koji upućuju na indeks koji ne odgovara EKS‑u, pod uvjetom da su sadašnja vrijednost i prijašnje uzastopne vrijednosti tih dvaju indeksa dane ili dostupne tako da se potencijalni korisnici kredita mogu s njima upoznati bez poduzimanja koraka koji se ne mogu razumno očekivati od prosječnog potrošača. Naime, u tom slučaju prosječni potrošač može usporediti kamatne stope predviđene u različitim prijedlozima jer je za dobivanje usporedivih vrijednosti dovoljno da taj potrošač, za svaki od tih prijedloga, uzastopnim vrijednostima određenog referentnog indeksa, kakav god on bio, doda predviđenu maržu.
91
Međutim, činjenica da se indeksi kao što su IRPH‑ovi, zbog načina izračuna, utvrđuju upućivanjem na EKS‑ove nema za učinak to da se kamatna stopa kredita koja se periodično usklađuje prema uzastopnim vrijednostima IRPH‑a promijeni u EKS, koji se može podijeliti, s jedne strane, na kamatnu stopu u užem smislu i, s druge strane, na marže, naknade i troškove. Naime, jedini je cilj odredbe ugovora o kreditu kojom se određuje referentni indeks, kakav god on bio, koji se primjenjuje za periodično usklađivanje kamatne stope uspostaviti ugovorni način izračuna te stope bez promjene njezine prirode.
92
Naposljetku, kad je riječ o okolnosti da se nacionalnim propisom kreditnim institucijama nalažu određene posebne obveze obavještavanja potencijalnih korisnika kredita, iz točaka 54. i 55. presude od 3. ožujka 2020., Gómez del Moral Guasch (C‑125/18, EU:C:2020:138), proizlazi da prodavatelj robe ili pružatelj usluga mora poštovati takve obveze.
93
Naime, člankom 8. Direktive 93/13 izričito se dopušta državama članicama da, kako bi osigurale viši stupanj zaštite potrošača, u području na koje se odnosi ta direktiva usvoje ili zadrže strože odredbe spojive s Ugovorom. Takve se odredbe mogu odnositi na određene informacije koje su prodavatelji robe ili pružatelji usluga dužni pružiti u okviru sklapanja određenih ugovora.
94
Stoga na četvrto pitanje, šesto do desetog i dio petog pitanja treba odgovoriti tako da članak 4. stavak 2. i članak 5. Direktive 93/13 treba tumačiti na način da je zahtjev transparentnosti koji proizlazi iz tih odredbi poštovan prilikom sklapanja ugovora o hipotekarnom kreditu u pogledu odredbe tog ugovora kojom se predviđa periodično usklađivanje kamatne stope s obzirom na vrijednost službenog indeksa uvedenog upravnim aktom u kojem je navedena definicija tog indeksa, samo zato što su taj akt i prethodne vrijednosti tog indeksa objavljeni u službenom listu dotične države članice, a da davatelj kredita pritom nije dužan sam obavijestiti potrošača o definiciji navedenog indeksa i o njegovu prethodnom kretanju, čak i ako zbog načina njegova izračuna on ne odgovara ugovornoj kamatnoj stopi nego EKS‑u, pod uvjetom da su ti elementi, time što su objavljeni, dovoljno dostupni prosječnom potrošaču na temelju podataka koje je u tu svrhu dao taj prodavatelj robe ili pružatelj usluga. U nedostatku takvih podataka, na prodavatelju robe ili pružatelju usluga je da izravno navede potpunu definiciju tog indeksa kao i sve relevantne informacije, osobito u pogledu eventualnog upozorenja tijela koje je utvrdilo navedeni indeks a koje se odnosi na njegove posebnosti i njihove posljedice koje se mogu smatrati važnima za potrošača kako bi on pravilno procijenio ekonomske posljedice sklapanja ugovora o hipotekarnom kreditu koji mu je ponuđen. U svakom slučaju, na prodavatelju robe ili pružatelju usluga je da potrošaču pruži sve informacije čije je pružanje propisano nacionalnim propisom koji se primjenjuje u trenutku sklapanja ugovora.
Prvo do trećeg, jedanaesto do osamnaestog i dio petog pitanja, koji se odnose na eventualnu nepoštenost ugovorne odredbe
95
Najprije treba istaknuti da se jedanaesto i dvanaesto pitanje odnose na tumačenje Direktive 2005/29.
96
Kao što je to utvrdio Sud u točki 40. presude od 13. srpnja 2023., Banco Santander (Upućivanje na službeni indeks) (C‑265/22, EU:C:2023:578), Direktiva 2005/29 prenesena je u španjolsko pravo Leyom 29/2009, por la que se modifica el régimen legal de la competencia desleal y de la publicidad para la mejora de la protección de los consumidores y usuarios (Zakon 29/2009 o izmjeni zakonskog sustava nepoštenog tržišnog natjecanja i oglašavanja radi poboljšanja zaštite potrošača i korisnika) od 30. prosinca 2009. (BOE br. 315 od 31. prosinca 2009., str. 112039.).
97
Posljedično, iz istih razloga kao što su oni navedeni u točkama 37. do 39. i 42. presude od 13. srpnja 2023., Banco Santander (Upućivanje na službeni indeks) (C‑265/22, EU:C:2023:578), a s obzirom na to da Direktiva 2005/29 nije bila primjenjiva 11. rujna 2006. kada je sklopljen ugovor o kreditu iz glavnog postupka, tumačenje te direktive nije povezano s rješenjem spora iz glavnog postupka.
98
Nadalje, trinaestim se pitanjem od Suda traži da se izjasni o praksi Tribunala Supremo (Vrhovni sud) koja se odnosi na područje primjene ratione temporis nacionalnog zakona kojim se uvodi za potrošače povoljnija odredba.
99
U tom je pogledu Sud u više navrata presudio da u okviru prethodnog postupka nije nadležan odlučivati o tumačenju nacionalnih odredaba niti ocjenjivati je li ih sud koji je uputio zahtjev pravilno protumačio, s obzirom na to da su za takvo tumačenje isključivo nadležni nacionalni sudovi (vidjeti u tom smislu presudu od 16. veljače 2017., IOS Finance EFC, C‑555/14, EU:C:2017:121, t. 21. i navedenu sudsku praksu).
100
Naposljetku, četrnaestim se pitanjem od Suda traži da provjeri je li sudska praksa Tribunala Supremo (Vrhovni sud) usklađena, ali ne s pravnim pravilom prava Unije, nego s dvama elementima te sudske prakse za koja se čini da sud koji je uputio zahtjev smatra da se razlikuju bez valjanog razloga.
101
Međutim, Sud nije nadležan ni za provođenje takve provjere, osim, ovisno o slučaju, s obzirom na načelo ekvivalentnosti, koje pak nije relevantno u predmetnom slučaju pa ga sud koji je uputio zahtjev ni ne spominje.
102
Stoga su jedanaesto do četrnaestog pitanja nedopušteni.
– Prvo i drugo pitanje
103
Španjolska vlada osporava dopuštenost drugog pitanja, koje se odnosi na uobičajeno postupanje kreditnih institucija kada su ugovori o hipotekarnom kreditu sklopljeni pod nadzorom tijelâ javne vlasti, zbog toga što se to pitanje temelji na pretpostavci koja je nepotpuno ili netočno iznesena. Naime, stopa primjenjiva u ugovorima koji se odnose na stjecanje nekretnina u okviru subvencioniranog stanovanja bila je određena nacionalnim propisom, tako da se ne radi o slobodnom određivanju cijena, za razliku od ugovora o hipotekarnom kreditu koji su sklopljeni radi stjecanja drugih stambenih nekretnina, kao što je ugovor o kreditu iz glavnog postupka.
104
Međutim, u skladu sa sudskom praksom navedenom u točki 63. ove presude, pitanja o tumačenju prava Unije nacionalni sud postavlja u pravnom i činjeničnom okviru koji utvrđuje pod vlastitom odgovornošću i čiju točnost Sud nije dužan provjeravati.
105
Stoga je drugo pitanje dopušteno.
106
Svojim prvim i drugim pitanjem, koja valja razmotriti zajedno, sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 3. stavak 1. Direktive 93/13 tumačiti na način da je za ocjenu eventualne nepoštenosti odredbe ugovora o hipotekarnom kreditu s promjenjivom stopom kojom se predviđa periodično usklađivanje kamatne stope s obzirom na vrijednost službenog indeksa relevantna činjenica da se tom odredbom izravno i jednostavno upućuje na taj indeks, iako iz podataka sadržanih u upravnom aktu kojim je uveden navedeni indeks proizlazi da je zbog posebnosti načina njegova izračuna potrebno primijeniti negativnu maržu kako bi se EKS predmetne transakcije uskladio s tržišnim EKS‑om.
107
Sud koji je uputio zahtjev u tom pogledu naglašava da kreditne institucije ipak primjenjuju takvu negativnu maržu u određenim ugovorima o hipotekarnom kreditu koji su sklopljeni pod nadzorom tijelâ javne vlasti.
108
Treba podsjetiti na to da, ako nacionalni sud smatra da ugovorna odredba kojom se određuje način izračuna promjenjive kamatne stope u ugovoru o hipotekarnom kreditu nije sastavljena jasno i razumljivo u smislu članka 4. stavka 2. Direktive 93/13, na njemu je da ispita je li ta odredba nepoštena u smislu članka 3. stavka 1. navedene direktive (presuda od 26. siječnja 2017., Banco Primus, C‑421/14, EU:C:2017:60, t. 67. druga alineja; vidjeti u tom smislu i rješenje od 17. studenoga 2021., Gómez del Moral Guasch, C‑655/20, EU:C:2021:943, t. 46.).
109
Slijedom toga, odgovor na prvo i drugo pitanje, kad je riječ o eventualnoj nepoštenosti odredbe kao što je sporna odredba, pretpostavlja da iz prethodne ocjene suda koji je uputio zahtjev proizlazi da ta odredba nije u skladu sa zahtjevom transparentnosti propisanim Direktivom 93/13.
110
Osim toga, transparentnost ugovorne odredbe, koja se zahtijeva u članku 5. Direktive 93/13, jedan je od elemenata o kojima treba voditi računa prilikom ocjenjivanja njezine nepoštenosti. Međutim, iz članka 4. stavka 2. te direktive proizlazi da okolnost da odredba nije jasno i razumljivo sastavljena sama po sebi ne znači da je nepoštena (presuda od 13. srpnja 2023., Banco Santander (Upućivanje na službeni indeks), C‑265/22, EU:C:2023:578, t. 66. i navedena sudska praksa).
111
S obzirom na navedeno, treba podsjetiti na to da je člankom 3. stavkom 1. Direktive 93/13 određeno da se ugovorna odredba o kojoj se nisu vodili pojedinačni pregovori smatra nepoštenom ako u suprotnosti s uvjetom o dobroj vjeri, na štetu potrošača prouzroči znatniju neravnotežu u pravima i obvezama stranaka, proizišlih iz ugovora.
112
U okviru ocjene koju nacionalni sud treba provesti na temelju članka 3. stavka 1. Direktive 93/13, na njemu je da, s obzirom na sve okolnosti slučaja, ispita, kao prvo, moguće nepoštovanje zahtjeva dobre vjere i kao drugo, postojanje eventualne znatnije neravnoteže na štetu potrošača, u smislu te odredbe (presuda od 13. srpnja 2023., Banco Santander (Upućivanje na službeni indeks), C‑265/22, EU:C:2023:578, t. 63. i navedena sudska praksa).
113
Kad je riječ o tome u kojim je okolnostima ta neravnoteža nastala „u suprotnosti s uvjetom o dobroj vjeri”, nacionalni sud treba, vodeći računa o uvodnoj izjavi 16. Direktive 93/13, provjeriti može li prodavatelj robe ili pružatelj usluga, kada na pošten i pravičan način posluje s potrošačem, razumno očekivati da će ovaj prihvatiti takvu ugovornu odredbu prilikom pojedinačnih pregovora (presude od 14. ožujka 2013., Aziz, C‑415/11, EU:C:2013:164, t. 69. i od 13. srpnja 2023., Banco Santander (Upućivanje na službeni indeks), C‑265/22, EU:C:2023:578, t. 64. i navedena sudska praksa).
114
Osim toga, kako bi se utvrdilo stvara li neka odredba na štetu potrošača znatniju neravnotežu u pravima i obvezama stranaka proizišlima iz ugovora, u smislu članka 3. stavka 1. Direktive 93/13, osobito valja voditi računa o pravilima koja se primjenjuju u nacionalnom pravu u slučaju da se stranke o tome nisu dogovorile, kako bi se procijenilo stavlja li taj ugovor i, ako je to slučaj, u kojoj mjeri, potrošača u nepovoljniji pravni položaj od onog predviđenog nacionalnim pravom koje je na snazi. Kad je riječ o odredbi koja se odnosi na izračun kamata iz ugovora o kreditu, također je bitno usporediti način izračuna stope redovnih kamata utvrđen tom odredbom i stvarnu visinu te stope koja iz njega proizlazi s uobičajenim načinima izračuna i zakonskom kamatnom stopom kao i kamatnim stopama na tržištu na dan sklapanja predmetnog ugovora o kreditu za kredit čiji su iznos i trajanje istovjetni onima iz tog ugovora o kreditu (vidjeti u tom smislu presudu od 13. srpnja 2023., Banco Santander (Upućivanje na službeni indeks), C‑265/22, EU:C:2023:578, t. 65. i navedenu sudsku praksu).
115
Sud je već utvrdio da su, u slučaju ugovora o hipotekarnom kreditu koji sadržava odredbu kao što je sporna odredba, relevantne informacije iz okružnice u kojoj se navodi da je, uzimajući u obzir način izračuna referentnog indeksa, potrebno primijeniti negativnu maržu kako bi se EKS uskladio s tržišnim EKS‑om (vidjeti u tom smislu presudu od 13. srpnja 2023., Banco Santander (Upućivanje na službeni indeks), C‑265/22, EU:C:2023:578, t. 67.).
116
Iz svih prethodnih razmatranja proizlazi da na prvo i drugo pitanje valja odgovoriti tako da članak 3. stavak 1. Direktive 93/13 treba tumačiti na način da je za ocjenu eventualne nepoštenosti odredbe ugovora o hipotekarnom kreditu s promjenjivom kamatnom stopom kojom se predviđa periodično usklađivanje kamatne stope s obzirom na vrijednost službenog indeksa, relevantna činjenica da se tom odredbom izravno i jednostavno upućuje na taj indeks, iako iz podataka sadržanih u upravnom aktu kojim je uveden navedeni indeks proizlazi da je zbog posebnosti načina njegova izračuna potrebno primijeniti negativnu maržu kako bi se EKS predmetne transakcije uskladio s tržišnim EKS‑om, ako prodavatelj robe ili pružatelj usluga nije obavijestio potrošača o tim podacima i ako oni nisu bili dovoljno dostupni prosječnom potrošaču.
– Treće pitanje
117
Španjolska vlada osporava dopuštenost trećeg pitanja jer se ono temelji na pretpostavci koja je nepotpuno ili netočno iznesena. Naime, iz sudske prakse Tribunala Supremo (Vrhovni sud) ne proizlazi da ugovorne odredbe navedene u tom pitanju kojima se predviđaju naknade i troškovi treba smatrati nepoštenima.
118
Međutim, kao što je to navedeno u točki 63. ove presude, utvrđivanje nacionalnog pravnog okvira koji je relevantan za postavljena pitanja u isključivoj je nadležnosti suda koji je uputio zahtjev. Ta se nadležnost, ovisno o slučaju, odnosi na nacionalnu sudsku praksu koju taj sud smatra relevantnom. U svakom slučaju, iz odluke kojom su upućuje zahtjev za prethodnu odluku proizlazi da sud koji je uputio zahtjev, u kontekstu trećeg pitanja – koje se odnosi na mogućnost da je odredba, kao što je sporna odredba, nepoštena zbog svojih posljedica jer su njome u ugovor uključeni određeni elementi EKS‑ova koji se odnose na druge kredite i na temelju kojih se utvrđuje IRPH primjenjiv na taj ugovor u slučaju da ti elementi proizlaze iz nepoštenih odredbi – upućuje ne samo na ugovorne odredbe čija je nepoštenost utvrđena, nego i na odredbe čija je zakonitost sporna.
119
Stoga je treće pitanje dopušteno.
120
Uvodno valja istaknuti da, iako se to pitanje odnosi na tumačenje članka 6. stavka 1. Direktive 93/13 u vezi s valjanošću odredbe kao što je sporna odredba, pitanje suda koji je uputio zahtjev u biti se odnosi na nepoštenost takve odredbe, zbog koje može doći do njezine ništetnosti u odnosu na potrošača, kako je navedeno u tom članku 6. stavku 1.
121
Slijedom toga, treba smatrati da navedenim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 3. stavak 1. Direktive 93/13 tumačiti na način da, u slučaju da se u odredbi kojom se predviđa periodično usklađivanje kamatne stope iz ugovora o hipotekarnom kreditu upotrebljava referentni indeks utvrđen na temelju EKS‑ova primjenjivih na ugovore koji se uzimaju u obzir za izračun uzastopnih vrijednosti tog indeksa, činjenica da ti EKS‑ovi sadržavaju elemente koji proizlaze iz odredaba koje su naknadno utvrđene kao nepoštene znači da se odredba o usklađivanju kamatne stope predmetnog ugovora treba smatrati nepoštenom i, prema tome, neprimjenjivom na potrošača.
122
U tom pogledu treba podsjetiti na to da je, kao što to proizlazi iz točke 91. ove presude, jedini cilj upućivanja na službeni indeks za periodično usklađivanje kamatne stope primjenjive na ugovor o kreditu uspostaviti ugovorni način izračuna te stope, tako da postupak određivanja vrijednosti tog indeksa ne utječe na prirodu kamatne stope predmetnog ugovora, neovisno o čimbenicima koji se u tom postupku uzimaju u obzir. Stoga se ta kamatna stopa ne može smatrati EKS‑om čiji bi se određeni elementi mogli smatrati ništetnima i koji bi za posljedicu mogli imali ništetnost odredbe kojom se predviđa periodično usklađivanje navedene kamatne stope.
123
Uostalom, okolnost da u EKS‑ovima ugovora koji su uzeti u obzir za izračun uzastopnih vrijednosti indeksa određeni elementi mogu proizlaziti iz ugovornih odredbi koje se naknadno pokažu nepoštenima ne može dovesti u pitanje činjenicu da je taj indeks službena referentna vrijednost ni retroaktivno utjecati na valjanost odredbe drugog ugovora koja na njega upućuje. Naime, iz članka 4. stavka 1. Direktive 93/13 i članka 3. te direktive, kako ih tumači Sud, proizlazi da se ocjena nepoštenosti ugovorne odredbe mora provesti s obzirom na datum sklapanja predmetnog ugovora (presuda od 27. siječnja 2021., Dexia Nederland, C‑229/19 i C‑289/19, EU:C:2021:68, t. 52. i navedena sudska praksa).
124
Slijedom toga, na treće pitanje valja odgovoriti tako da članak 3. stavak 1. Direktive 93/13 treba tumačiti na način da, u slučaju da se u odredbi kojom se predviđa periodično usklađivanje kamatne stope iz ugovora o hipotekarnom kreditu upotrebljava referentni indeks utvrđen na temelju EKS‑ova primjenjivih na ugovore koji se uzimaju u obzir za izračun uzastopnih vrijednosti tog indeksa, činjenica da ti EKS‑ovi sadržavaju elemente koji proizlaze iz odredaba koje su naknadno utvrđene kao nepoštene ne znači da se odredba o usklađivanju kamatne stope predmetnog ugovora treba smatrati nepoštenom i, prema tome, neprimjenjivom na potrošača.
– Petnaesto i šesnaesto pitanje
125
Svojim petnaestim i šesnaestim pitanjem, koja valja razmotriti zajedno, sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 3. stavak 1. Direktive 93/13 tumačiti na način da se dobra vjera prodavatelja robe ili pružatelja usluga treba pretpostaviti u slučaju da se u ugovornoj odredbi kojom se predviđa periodično usklađivanje kamatne stope iz ugovora o hipotekarnom kreditu primjenjuje referentni indeks samo zato što je riječ o službenom indeksu koji je utvrdilo upravno tijelo, a upotrebljava ga javna uprava.
126
U tom pogledu, najprije treba naglasiti da konkretnu kvalifikaciju određene ugovorne odredbe u smislu članka 3. stavka 1. Direktive 93/13 treba odrediti ovisno o okolnostima konkretnog slučaja (vidjeti u tom smislu presudu od 3. listopada 2019., Kiss i CIB Bank, C‑621/17, EU:C:2019:820, t. 47. i navedenu sudsku praksu). Stoga se ne može a priori zaključiti da je uključivanje određene odredbe od strane prodavatelja robe ili pružatelja usluga u ugovor o kojem se nisu vodili pojedinačni pregovori nužno u skladu sa zahtjevom dobre vjere propisanim tom odredbom, uz iznimku primjene članka 1. stavka 2. te direktive kojim se iz njezina područja primjene isključuju ugovorne odredbe koje su odraz obaveznih zakonskih ili regulatornih odredaba, s obzirom na to da je to isključenje opravdano pretpostavkom da je nacionalni zakonodavac uspostavio ravnotežu između svih prava i obveza stranaka u određenim ugovorima, a koju je zakonodavac Unije izričito namjeravao očuvati (presuda od 5. svibnja 2022., Zagrebačka banka, C‑567/20, EU:C:2022:352, t. 57. i navedena sudska praksa). Međutim, iz odluke kojom se upućuje zahtjev za prethodnu odluku proizlazi da to isključenje nije primjenjivo u ovom slučaju, s obzirom na to da su IRPH‑ovi jedni od indeksa koje financijske institucije rijetko upotrebljavaju.
127
Nadalje, u skladu člankom 3. stavkom 1. Direktive 93/13, ugovorna se odredba smatra nepoštenom ako, u suprotnosti s uvjetom o dobroj vjeri, na štetu potrošača prouzroči znatniju neravnotežu u pravima i obvezama stranaka proizišlima iz ugovora.
128
Prema tome, kao što je navedeno u točki 113. ove presude, ocjena uvjeta o dobroj vjeri u pogledu određene odredbe podrazumijeva da se utvrdi može li prodavatelj robe ili pružatelj usluga, kada na pošten i pravedan način posluje s potrošačem, razumno očekivati da će ovaj prihvatiti takvu ugovornu odredbu prilikom pojedinačnih pregovora.
129
Taj kriterij pretpostavlja da je do takvih pregovora došlo uz potpuno poznavanje činjenica, odnosno, kad je riječ o odredbi o izračunu kamata iz ugovora o kreditu, da je potrošač bio dobro obaviješten o svim elementima uključenima u izračun kamatne stope i da je mogao procijeniti potencijalno značajne ekonomske posljedice te odredbe na svoje financijske obveze.
130
Naime, u skladu sa sudskom praksom navedenom u točki 110. ove presude, transparentnost ugovorne odredbe, koja se zahtijeva u članku 5. Direktive 93/13, jedan je od elemenata o kojima treba voditi računa prilikom ocjenjivanja njezine nepoštenosti. Međutim, kao što to proizlazi iz točke 109. te presude, ispitivanje eventualne nepoštenosti sporne odredbe pretpostavlja da je već utvrđeno da ona nije u skladu sa zahtjevom transparentnosti, što je relevantan element koji treba uzeti u obzir.
131
Naposljetku, nepoštenost odredbe ovisi i o eventualnom postojanju znatnije neravnoteže na štetu potrošača u smislu članka 3. stavka 1. Direktive 93/13. Kao što je navedeno u točki 114. ove presude, kako bi se u tom pogledu ocijenila odredba o utvrđivanju kamata iz ugovora o kreditu također je bitno usporediti način izračuna stope redovnih kamata utvrđen tom odredbom i stvarnu visinu te stope koja iz njega proizlazi s uobičajenim načinima izračuna i, među ostalim, kamatnim stopama na tržištu na dan sklapanja tog ugovora za kredit čiji su iznos i trajanje istovjetni onima iz navedenog ugovora.
132
Kad je riječ o odredbi kao što je sporna odredba, kojom se predviđa usklađivanje kamatne stope iz ugovora o hipotekarnom kreditu upućivanjem na službeni indeks koji se, s obzirom na njegove značajke, na prvi pogled čini nepovoljnim za potrošača, takva ocjena zahtijeva da se uzmu u obzir ne samo vrijednosti tog referentnog indeksa, nego i marža koja se prema ugovoru na njega primjenjuje, kako bi se stvarna kamatna stopa koja iz toga proizlazi usporedila s uobičajenim tržišnim kamatnim stopama. Naime, ne dovodeći u pitanje druge moguće relevantne aspekte načina izračuna stope ugovorne kamate ili referentnog indeksa, eventualno postojanje neravnoteže na štetu potrošača koja proizlazi iz takve odredbe, u konačnici, bitno ne ovisi o samom referentnom indeksu, nego o kamatnoj stopi koja stvarno proizlazi iz te odredbe s obzirom na uvećanje vrijednosti tog indeksa na temelju navedene odredbe.
133
Stoga na petnaesto i šesnaesto pitanje valja odgovoriti tako da članak 3. stavak 1. Direktive 93/13 treba tumačiti na način da se dobra vjera prodavatelja robe ili pružatelja usluga ne može pretpostaviti u slučaju da se u ugovornoj odredbi kojom se predviđa periodično usklađivanje kamatne stope iz ugovora o hipotekarnom kreditu primjenjuje referentni indeks samo zato što je riječ o službenom indeksu koji je utvrdilo upravno tijelo, a upotrebljava ga javna uprava. Ocjenu eventualne nepoštenosti takve odredbe treba provesti s obzirom na okolnosti konkretnog slučaja osobito uzimajući u obzir nepoštovanje zahtjeva transparentnosti i uspoređujući način izračuna stope redovnih kamata utvrđen tom odredbom i stvarnu visinu te stope koja iz njega proizlazi s uobičajenim načinima izračuna i, među ostalim, kamatnim stopama na tržištu na dan sklapanja tog ugovora za kredit čiji su iznos i trajanje istovjetni onima iz tog ugovora.
– Sedamnaesto i osamnaesto pitanje
134
Svojim sedamnaestim i osamnaestim pitanjem, koja valja razmotriti zajedno, sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 3. stavak 1. Direktive 93/13 tumačiti na način da je za ocjenu eventualne nepoštenosti odredbe ugovora o hipotekarnom kreditu s promjenjivom kamatnom stopom kojom se predviđa periodično usklađivanje kamatne stope s obzirom na vrijednost određenog referentnog indeksa važno, s jedne strane, usporediti metodu izračuna tog indeksa s metodom izračuna drugog referentnog indeksa koji se u dotičnoj državi članici uglavnom koristi za slične ugovore, kao i efektivne stope koje proizlaze iz te odredbe ili usporedivih odredbi prema kojima se primjenjuju ti drugi referentni indeksi te, s druge strane, uzeti u obzir ono što svaki od tih indeksa konkretno predstavlja.
135
U skladu sa sudskom praksom navedenom u točki 114. ove presude, kako bi se utvrdilo uzrokuje li odredba o izračunu kamata iz ugovora o kreditu na štetu potrošača znatniju neravnotežu u pravima i obvezama stranaka proizišlima iz ugovora u smislu članka 3. stavka 1. Direktive 93/13, važno je usporediti način izračuna stope redovnih kamata utvrđen tom odredbom i stvarnu visinu te stope koja iz njega proizlazi s uobičajenim načinima izračuna i, među ostalim, kamatnim stopama na tržištu na dan sklapanja predmetnog ugovora o kreditu za kredit čiji su iznos i trajanje istovjetni onima iz tog ugovora.
136
Sud koji je uputio zahtjev također se pita o eventualnoj relevantnosti metode izračuna dvaju indeksa koje navodi i o tome što ta dva indeksa predstavljaju, odnosno, u biti, kad je riječ o IRPH‑u, koji je prosječni EKS ugovora o hipotekarnom kreditu usporediv s predmetnim ugovorom o kreditu, a kad je riječ o Euriboru, drugom referentnom indeksu koji taj sud navodi, koja je prosječna kamatna stopa po kojoj europske banke dogovaraju kredite u eurima.
137
U tom pogledu valja utvrditi da se i ta podudarnost, koja proizlazi iz načina izračuna navedenih indeksa, i sami ti načini konkretno odražavaju na vrijednostima tih indeksa.
138
Osim toga, iz točke 132. ove presude proizlazi da, u pravilu, eventualno postojanje neravnoteže na štetu potrošača koja proizlazi iz odredbe o izračunu kamata iz ugovora o kreditu, u konačnici, bitno ne ovisi o samom referentnom indeksu, nego o kamatnoj stopi koja stvarno proizlazi iz te odredbe s obzirom na uvećanje vrijednosti tog indeksa na temelju navedene odredbe.
139
Međutim, ne može se isključiti da određene posebnosti načina izračuna stope ugovorne kamate ili samog referentnog indeksa mogu dovesti do neravnoteže na štetu potrošača, osobito zbog njihova utjecaja na kretanje te stope ili indeksa.
140
Stoga na sedamnaesto i osamnaesto pitanje valja odgovoriti tako da članak 3. stavak 1. Direktiva 93/13 treba tumačiti na način da je za ocjenu eventualne nepoštenosti odredbe ugovora o hipotekarnom kreditu s promjenjivom kamatnom stopom kojom se predviđa periodično usklađivanje kamatne stope s obzirom na vrijednost određenog referentnog indeksa važno usporediti način izračuna stope redovnih kamata utvrđen tom odredbom i stvarnu visinu te stope koja iz njega proizlazi s uobičajenim načinima izračuna i, među ostalim, kamatnim stopama na tržištu na dan sklapanja predmetnog ugovora o kreditu za kredit čiji su iznos i trajanje istovjetni onima iz tog ugovora. Drugi aspekti načina izračuna stope ugovornih kamata ili referentnog indeksa mogu biti relevantni ako mogu dovesti do neravnoteže na štetu potrošača.
Devetnaesto do dvadeset drugog pitanja, koja se odnose na posljedice eventualnog utvrđenja nepoštenosti ugovorne odredbe
141
Devetnaesto do dvadeset drugog pitanja odnose se na posljedice eventualnog utvrđenja nepoštenosti ugovorne odredbe kao što je sporna odredba u slučaju da se ugovor, u načelu, ne može održati na snazi bez te odredbe.
– Devetnaesto i dvadeseto pitanje
142
Svojim devetnaestim i dvadesetim pitanjem, koja valja razmotriti zajedno, sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 6. stavak 1. i članak 7. stavak 1. Direktive 93/13 tumačiti na način da je nacionalni sud, u slučaju da se ugovor o hipotekarnom kreditu s promjenjivom kamatnom stopom, u načelu, ne može održati na snazi bez odredbe kojom se predviđa periodično usklađivanje kamatne stope s obzirom na vrijednost određenog referentnog indeksa, za koju je utvrđeno da je nepoštena, a poništenje tog ugovora u cijelosti izložilo bi potrošača osobito štetnim posljedicama, dužan tu odredbu zamijeniti dispozitivnom odredbom nacionalnog prava, čak i kao bi primjena te odredbe značila održavanje neravnoteže na štetu potrošača slične onoj koja bi se uzela u obzir prilikom ocjene nepoštenosti navedene odredbe i, u slučaju negativnog odgovora, može li taj sud retroaktivno prilagoditi tu odredbu tako da u izračun kamatne stope uvede element koji može otkloniti tu neravnotežu.
143
U skladu s člankom 6. stavkom 1. Direktive 93/13, nacionalni sud obvezan je izuzeti iz primjene nepoštene ugovorne odredbe kako one ne bi proizvodile obvezujuće učinke u odnosu na potrošača, osim ako se potrošač tomu ne protivi. Taj se ugovor u načelu mora održati na snazi bez ikakve druge izmjene osim one koja proizlazi iz uklanjanja nepoštenih odredbi ako je takav kontinuitet ugovora pravno moguć prema pravilima nacionalnog prava (presuda od 25. studenoga 2020., Banca B., C‑269/19, EU:C:2020:954, t. 29. i navedena sudska praksa).
144
Kada taj kontinuitet nije moguć, članku 6. stavku 1. Direktive 93/13 ne protivi se to da nacionalni sud, primjenom načela ugovornog prava, ukloni nepoštenu ugovornu odredbu zamjenjujući je dispozitivnom odredbom nacionalnog prava u situacijama u kojima bi se poništenjem ugovora u cijelosti potrošača izložilo za njega osobito štetnim posljedicama, tako da bi, s jedne strane, on time bio kažnjen, a s druge strane, odvraćajuća funkcija proglašenja ništetnosti ugovora mogla bi biti ugrožena. Naime, kada je riječ o ugovoru o kreditu, takvo utvrđivanje ništetnosti dovelo bi u načelu do neposrednog dospijeća na naplatu preostalog iznosa kredita koji bi svojom veličinom mogao nadići financijsku sposobnost potrošača pa bi slijedom toga ono imalo prije za cilj sankcionirati potrošača, a ne davatelja kredita (vidjeti u tom smislu presudu od 25. studenoga 2020., Banca B., C‑269/19, EU:C:2020:954, t. 32. i 34. i navedenu sudsku praksu).
145
Međutim, takva zamjena pretpostavlja da je predmetna odredba stvarno dispozitivna i da ima isti doseg kao i odredba koju treba zamijeniti.
146
U ovom slučaju, čini se da sud koji je uputio zahtjev polazi od pretpostavke da bi petnaestom dodatnom odredbom Zakona 14/2013 ti uvjeti mogli biti ispunjeni.
147
Kad je riječ, kao prvo, o prirodi te odredbe, valja podsjetiti na to da je na nacionalnom sudu da utvrdi može li se određena odredba nacionalnog prava smatrati dispozitivnom s gledišta tog prava (vidjeti u tom smislu presudu od 3. ožujka 2020., Gómez del Moral Guasch, C‑125/18, EU:C:2020:138, t. 65. i 66.). U tom je smislu na sudu koji je uputio zahtjev da provjeri točan sadržaj petnaeste dodatne odredbe Zakona 14/2013.
148
Međutim, čini se da je tom odredbom nakon ukidanja, od 1. studenoga 2013., dvaju IRPH‑ova, uveden prijelazni sustav, s obzirom na to da je propisano da će u odredbama ugovora o hipotekarnom kreditu kojima se predviđa usklađivanje kamatne stope u odnosu na ukinuti IRPH, upućivanje na taj IRPH ubuduće biti zamijenjeno upućivanjem na drugi IRPH koji, uz određene prilagodbe potrebne kako bi se osigurala istovjetnost, i dalje postoji.
149
Pod uvjetom da to provjeri sud koji je uputio zahtjev, čini se da takvo prijelazno pravilo nije u skladu s općeprihvaćenom definicijom dispozitivnog pravila, koja se, prema sudskoj praksi Suda, odnosi na slučajeve u kojima stranke ili nisu odstupile od standardnog pravila predviđenog od strane nacionalnog zakonodavca za dotične ugovore ili su izrijekom odabrale primjenu pravila koje je nacionalni zakonodavac donio u tu svrhu (presuda od 3. listopada 2019., Dziubak, C‑260/18, EU:C:2019:819, t. 60.).
150
Kao drugo, kad je riječ o dosegu petnaeste dodatne odredbe Zakona 14/2013, zamjena predviđena tom odredbom očito se ne odnosi na predmetne odredbe, nego samo na jedan od njihovih elemenata, odnosno na referentni indeks koji je njima određen, dok je u ovom slučaju predviđena zamjena odredbe.
151
Usto treba istaknuti da se čini da takav mehanizam zamjene pretpostavlja valjanost predmetnih odredbi, što je pretpostavka koju, u ovom slučaju, razmatranja iznesena u odluci kojom se upućuje zahtjev za prethodnu odluku ne isključuju u potpunosti, s obzirom na to da argumenti iz ove presude koji se odnose na razmatranje pitanja o eventualnoj nepoštenosti odredbe kao što je sporna odredba pokazuju da se dvojbe suda koji je uputio zahtjev ne odnose toliko na upotrebu IRPH‑a koliko na činjenicu da je taj indeks upotrijebljen bez primjene negativne marže kako je navedeno u preambuli Okružnice 5/1994. Međutim, iz točke 142. ove presude proizlazi da su u ovom slučaju devetnaesto i dvadeseto pitanje postavljeni u slučaju da se zbog nepoštenosti takve odredbe utvrdi njezina ništetnost.
152
Štoviše, pod pretpostavkom da se odredba koja je proglašena nepoštenom ne može izuzeti iz primjene i zamijeniti dispozitivnom odredbom, valja podsjetiti na to da, kada nacionalni sud utvrdi ništetnost nepoštene odredbe u ugovoru sklopljenom između prodavatelja robe ili pružatelja usluga i potrošača, taj sud ne može dopuniti taj ugovor uz izmjenu sadržaja te ugovorne odredbe. Naime, kada bi nacionalni sud mogao izmijeniti sadržaj nepoštenih odredbi u takvom ugovoru, takva mogućnost mogla bi naštetiti ostvarenju dugoročnog cilja postavljenog člankom 7. Direktive 93/13. Ta mogućnost pridonijela bi gubitku odvraćajućeg učinka prema prodavateljima robe ili pružateljima usluga jednostavnim izuzimanjem nepoštenih ugovornih odredbi od primjene u odnosu na potrošača, s obzirom na to da bi prodavatelji robe ili pružatelji usluga ostali u napasti da koriste te odredbe znajući da bi nacionalni sud, čak i kada bi ih morao proglasiti ništetnima, mogao nadopuniti ugovor koliko je potrebno da se zaštiti interes tih prodavatelja robe ili pružatelja usluga (presuda od 25. studenoga 2020., Banca B., C‑269/19, EU:C:2020:954, t. 30. i navedena sudska praksa).
153
Doista, dodavanje dodatnog elementa u izračune kamatne stope kako su predviđeni u odredbi kao što je sporna odredba, kojim se želi otkloniti ugovorna neravnoteža koja je pridonijela utvrđenju nepoštenosti te odredbe, dovelo bi do promjene njezina sadržaja.
154
S obzirom na sva prethodna razmatranja, na devetnaesto i dvadeseto pitanje valja odgovoriti tako da članak 6. stavak 1. i članak 7. stavak 1. Direktive 93/13 treba tumačiti na način da im se ne protivi to da nacionalni sud, u slučaju da se ugovor o hipotekarnom kreditu s promjenjivom kamatnom stopom, u načelu, ne može održati na snazi bez odredbe kojom se predviđa periodično usklađivanje kamatne stope s obzirom na vrijednost određenog referentnog indeksa, za koju je utvrđeno da je nepoštena, a poništenje tog ugovora u cijelosti izložilo bi potrošača osobito štetnim posljedicama, tu odredbu zamijeni dispozitivnom odredbom nacionalnog prava, pod uvjetom da ta dispozitivna odredba ima isti doseg kao i odredba koju treba zamijeniti. Nasuprot tomu, taj sud ne može izmijeniti tu odredbu dodavanjem elementa kojim se može otkloniti neravnoteža koju ona uzrokuje na štetu potrošača.
– Dvadeset prvo pitanje
155
Tuženik iz glavnog postupka i španjolska vlada tvrde da Sud nije nadležan odgovoriti na dvadeset prvo pitanje jer se ono odnosi na primjenu odredbe nacionalnog prava.
156
Međutim, tim se pitanjem ne traži da Sud protumači odredbu nacionalnog prava na koju se ono odnosi, nego da donese odluku o tome jesu li posljedice za koje sud koji je uputio zahtjev tvrdi da proizlaze iz te odredbe, pod uvjetom da je ona primjenjiva, u skladu s Direktivom 93/13.
157
Stoga treba odgovoriti na navedeno pitanje.
158
Najprije valja primijetiti da, iako sud koji je uputio zahtjev ne navodi članak 6. stavak 1. Direktive 93/13, njega također treba uzeti u obzir jer se tom odredbom predviđaju posljedice ništetnosti ugovorne odredbe.
159
Slijedom toga, valja smatrati da svojim dvadeset prvim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 6. stavak 1. i članak 7. stavak 1. Direktive 93/13 tumačiti na način da im se, u slučaju da se ugovor o hipotekarnom kreditu ne može održati na snazi bez odredbe za koju se utvrdi da je nepoštena, protivi primjena odredbe nacionalnog prava na temelju koje prodavatelj robe ili pružatelj usluga ima pravo na povrat cjelokupnog pozajmljenog iznosa uvećanog za kamate izračunane po zakonskoj stopi od dana kada je taj iznos stavljen na raspolaganje potrošaču.
160
Treba podsjetiti na to da članak 6. stavak 1. Direktive 93/13 zahtijeva od država članica da predvide da nepoštene odredbe nisu obvezujuće za potrošače „prema nacionalnom pravu”. Međutim, uređenje u nacionalnom pravu zaštite zajamčene potrošačima Direktivom 93/13 ne može izmijeniti opseg a time ni sadržaj te zaštite i time dovesti u pitanje jačanje njezine djelotvornosti donošenjem ujednačenih pravila o nepoštenim odredbama, što je bila namjera zakonodavca Unije, kao što je navedeno u uvodnoj izjavi 10. te direktive (presuda od 15. lipnja 2023., Bank M. (Posljedice poništenja ugovora), C‑520/21, EU:C:2023:478, t. 60. i navedena sudska praksa).
161
Kad je riječ o praktičnim posljedicama ništetnosti ugovora o hipotekarnom kreditu zbog postojanja nepoštenih odredbi, Sud je presudio da usklađenost s pravom Unije nacionalnih pravila kojima se uređuju te posljedice ovisi o pitanju omogućuje li se tim pravilima, s jedne strane, ponovno uspostavljanje činjenične i pravne situacije potrošača u kojoj bi on bio da taj ugovor nije postojao i, s druge strane, da ona ne ugrožavaju odvraćajući učinak koji se nastoji postići Direktivom 93/13 (presuda od 15. lipnja 2023., Bank M. (Posljedice poništenja ugovora), C‑520/21, EU:C:2023:478, t. 68.).
162
Zahtjevi koje prodavatelj robe ili pružatelj usluga u takvoj situaciji može istaknuti prema potrošaču mogu se dakle prihvatiti samo ako ne ugrožavaju ciljeve navedene u prethodnoj točki ove presude.
163
Međutim, davanje kreditnoj instituciji prava da od potrošača zahtijeva naknadu koja premašuje povrat glavnice isplaćene na ime ispunjenja tog ugovora i, po potrebi, plaćanje zateznih kamata, moglo bi dovesti u pitanje odvraćajući učinak koji se nastoji postići Direktivom 93/13 (presuda od 15. lipnja 2023., Bank M. (Posljedice poništenja ugovora), C‑520/21, EU:C:2023:478, t. 76.).
164
Mogućnost da prodavatelj robe ili pružatelj usluga dobije takve zatezne kamate treba se odnositi na dospjele kamate računajući od poziva na povrat iznosa primljenih na temelju poništenog ugovora. Naime, u slučaju da prodavatelj robe ili pružatelj usluga može potraživati kamate od dana kada je u skladu s poništenim ugovorom korisniku kredita pozajmljena glavnica, tom bi prodavatelju robe ili pružatelju usluga bilo omogućeno da od potrošača dobije naknadu za korištenje te glavnice. Takvom bi se mogućnošću ugrozio odvraćajući učinak koji poništavanje ugovora s nepoštenom odredbom ima na prodavatelje robe ili pružatelje usluga i djelotvornost zaštite dodijeljene potrošačima Direktivom 93/13 jer bi se oni mogli naći u situaciji u kojoj bi im bilo povoljnije nastaviti s ispunjenjem ugovora koji sadržava nepoštenu odredbu nego koristiti se pravima koja imaju na temelju navedene direktive (vidjeti u tom smislu presudu od 15. lipnja 2023., Bank M. (Posljedice poništenja ugovora), C‑520/21, EU:C:2023:478, t. 78., 79. i 84.).
165
Treba još naglasiti da je takvo rješenje u skladu s načelom nemo auditur propriam turpitudinem allegans (nitko se ne može pozivati na vlastito nepoštenje), s obzirom na to da se ne može prihvatiti to da jedna stranka ima gospodarsku korist od svojeg nezakonitog postupanja ili to da joj se nadoknadi šteta za nepogodnosti nastale takvim postupanjem (vidjeti u tom smislu presudu od 15. lipnja 2023., Bank M. (Posljedice poništenja ugovora), C‑520/21, EU:C:2023:478, t. 81.).
166
To osobito vrijedi kada zakonska kamatna stopa koja se primjenjuje u slučaju obveze povrata iznosa primljenih na temelju poništenog ugovora o kreditu prelazi onu predviđenu tim ugovorom, kao što je to ovdje slučaj.
167
S obzirom na sva prethodna razmatranja, na dvadeset prvo pitanje valja odgovoriti tako da članak 6. stavak 1. i članak 7. stavak 1. Direktive 93/13 treba tumačiti na način da im se, u slučaju da se ugovor o hipotekarnom kreditu ne može održati na snazi bez odredbe za koju se utvrdi da je nepoštena, protivi primjena odredbe nacionalnog prava na temelju koje bi prodavatelj robe ili pružatelj usluga imao pravo na povrat cjelokupnog pozajmljenog iznosa uvećanog za kamate izračunane po zakonskoj stopi od dana kada je taj iznos stavljen na raspolaganje potrošaču.
– Dvadeset drugo pitanje
168
Tuženik iz glavnog postupka i španjolska vlada tvrde da Sud nije nadležan odgovoriti ni na dvadeset drugo pitanje jer se ono odnosi na primjenu odredbe nacionalnog prava.
169
Treba istaknuti da se tim pitanjem u biti želi utvrditi predstavlja li činjenica da je prodavatelj robe ili pružatelj usluga u ugovor uključio nepoštenu ugovornu odredbu o kojoj se nisu vodili pojedinačni pregovori, a čija ništetnost dovodi do ništetnosti tog ugovora, „nečasnu radnju” u smislu članka 1306. točke 2. Građanskog zakonika.
170
Međutim, razmatranje navedenog pitanja pretpostavlja tumačenje tog pojma nacionalnog prava koje, kao što to proizlazi iz sudske prakse navedene u točki 63. ove presude, nije u nadležnosti Suda.
171
Stoga nije potrebno odgovoriti na dvadeset drugo pitanje.
Troškovi
172
Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.
Slijedom navedenog, Sud (deveto vijeće) odlučuje:
1.
Članak 4. stavak 2. i članak 5. Direktive Vijeća 93/13/EEZ od 5. travnja 1993. o nepoštenim odredbama u potrošačkim ugovorima
treba tumačiti na način da je:
zahtjev transparentnosti koji proizlazi iz tih odredbi poštovan prilikom sklapanja ugovora o hipotekarnom kreditu u pogledu odredbe tog ugovora kojom se predviđa periodično usklađivanje kamatne stope s obzirom na vrijednost službenog indeksa uvedenog upravnim aktom u kojem je navedena definicija tog indeksa, samo zato što su taj akt i prethodne vrijednosti tog indeksa objavljeni u službenom listu dotične države članice, a da davatelj kredita pritom nije dužan sam obavijestiti potrošača o definiciji navedenog indeksa i o njegovu prethodnom kretanju, čak i ako zbog načina njegova izračuna on ne odgovara ugovornoj kamatnoj stopi nego efektivnoj kamatnoj stopi (EKS), pod uvjetom da su ti elementi, time što su objavljeni, dovoljno dostupni prosječnom potrošaču na temelju podataka koje je u tu svrhu dao taj prodavatelj robe ili pružatelj usluga. U nedostatku takvih podataka, na prodavatelju robe ili pružatelju usluga je da izravno navede potpunu definiciju tog indeksa kao i sve relevantne informacije, osobito u pogledu eventualnog upozorenja tijela koje je utvrdilo navedeni indeks a koje se odnosi na njegove posebnosti i njihove posljedice koje se mogu smatrati važnima za potrošača kako bi on pravilno procijenio ekonomske posljedice sklapanja ugovora o hipotekarnom kreditu koji mu je ponuđen. U svakom slučaju, na prodavatelju robe ili pružatelju usluga je da potrošaču pruži sve informacije čije je pružanje propisano nacionalnim propisom koji se primjenjuje u trenutku sklapanja ugovora.
2.
Članak 3. stavak 1. Direktive 93/13
treba tumačiti na način da je:
za ocjenu eventualne nepoštenosti odredbe ugovora o hipotekarnom kreditu s promjenjivom kamatnom stopom kojom se predviđa periodično usklađivanje kamatne stope s obzirom na vrijednost službenog indeksa, relevantna činjenica da se tom odredbom izravno i jednostavno upućuje na taj indeks, iako iz podataka sadržanih u upravnom aktu kojim je uveden navedeni indeks proizlazi da je zbog posebnosti načina njegova izračuna potrebno primijeniti negativnu maržu kako bi se efektivna kamatna stopa (EKS) predmetne transakcije uskladila s tržišnim EKS‑om, ako prodavatelj robe ili pružatelj usluga nije obavijestio potrošača o tim podacima i ako oni nisu bili dovoljno dostupni prosječnom potrošaču.
3.
Članak 3. stavak 1. Direktive 93/13
treba tumačiti na način da je:
u slučaju da se u odredbi kojom se predviđa periodično usklađivanje kamatne stope iz ugovora o hipotekarnom kreditu upotrebljava referentni indeks utvrđen na temelju efektivnih kamatnih stopa (EKS) primjenjivih na ugovore koji se uzimaju u obzir za izračun uzastopnih vrijednosti tog indeksa, činjenica da ti EKS‑ovi sadržavaju elemente koji proizlaze iz odredaba koje su naknadno utvrđene kao nepoštene ne znači da se odredba o usklađivanju kamatne stope predmetnog ugovora treba smatrati nepoštenom i, prema tome, neprimjenjivom na potrošača.
4.
Članak 3. stavak 1. Direktive 93/13
treba tumačiti na način da se:
dobra vjera prodavatelja robe ili pružatelja usluga ne može pretpostaviti u slučaju da se u ugovornoj odredbi kojom se predviđa periodično usklađivanje kamatne stope iz ugovora o hipotekarnom kreditu primjenjuje referentni indeks samo zato što je riječ o službenom indeksu koji je utvrdilo upravno tijelo, a upotrebljava ga javna uprava. Ocjenu eventualne nepoštenosti takve odredbe treba provesti s obzirom na okolnosti konkretnog slučaja osobito uzimajući u obzir nepoštovanje zahtjeva transparentnosti i uspoređujući način izračuna stope redovnih kamata utvrđen tom odredbom i stvarnu visinu te stope koja iz njega proizlazi s uobičajenim načinima izračuna i, među ostalim, kamatnim stopama na tržištu na dan sklapanja tog ugovora za kredit čiji su iznos i trajanje istovjetni onima iz tog ugovora.
5.
Članak 3. stavak 1. Direktive 93/13
treba tumačiti na način da je:
za ocjenu eventualne nepoštenosti odredbe ugovora o hipotekarnom kreditu s promjenjivom kamatnom stopom kojom se predviđa periodično usklađivanje kamatne stope s obzirom na vrijednost određenog referentnog indeksa važno usporediti način izračuna stope redovnih kamata utvrđen tom odredbom i stvarnu visinu te stope koja iz njega proizlazi s uobičajenim načinima izračuna i, među ostalim, kamatnim stopama na tržištu na dan sklapanja predmetnog ugovora o kreditu za kredit čiji su iznos i trajanje istovjetni onima iz tog ugovora. Drugi aspekti načina izračuna stope ugovornih kamata ili referentnog indeksa mogu biti relevantni ako mogu dovesti do neravnoteže na štetu potrošača.
6.
Članak 6. stavak 1. i članak 7. stavak 1. Direktive 93/13
treba tumačiti na način da im se:
ne protivi to da nacionalni sud, u slučaju da se ugovor o hipotekarnom kreditu s promjenjivom kamatnom stopom, u načelu, ne može održati na snazi bez odredbe kojom se predviđa periodično usklađivanje kamatne stope s obzirom na vrijednost određenog referentnog indeksa, za koju je utvrđeno da je nepoštena, a poništenje tog ugovora u cijelosti izložilo bi potrošača osobito štetnim posljedicama, tu odredbu zamijeni dispozitivnom odredbom nacionalnog prava, pod uvjetom da ta dispozitivna odredba ima isti doseg kao i odredba koju treba zamijeniti. Nasuprot tomu, taj sud ne može izmijeniti tu odredbu dodavanjem elementa kojim se može otkloniti neravnoteža koju ona uzrokuje na štetu potrošača.
7.
Članak 6. stavak 1. i članak 7. stavak 1. Direktive 93/13
treba tumačiti na način da im se:
u slučaju da se ugovor o hipotekarnom kreditu ne može održati na snazi bez odredbe za koju se utvrdi da je nepoštena, protivi primjena odredbe nacionalnog prava na temelju koje bi prodavatelj robe ili pružatelj usluga imao pravo na povrat cjelokupnog pozajmljenog iznosa uvećanog za kamate izračunane po zakonskoj stopi od dana kada je taj iznos stavljen na raspolaganje potrošaču.
Potpisi
(
*1
)	Jezik postupka: španjolski