null
STANOVISKO GENERÁLNÍHO ADVOKÁTA
ATHANASIA RANTOSE
přednesené dne 19. března 2026(1)
Věc C-762/24 P
Conserve Italia – Consorzio Italiano fra cooperative agricole Soc. coop. agr.,
Conserves France SA
proti
Evropské komisi
„ Kasační opravný prostředek – Hospodářská soutěž – Článek 101 SFEU – Kartely – Nařízení (ES) č. 1/2003 – Pokuty – Článek 23 odst. 2 – Stanovení zákonné horní hranice pokuty – Rozhodný obrat – Subjekt působící v odvětví zpracování zemědělských produktů – Subjekt působící ve formě družstevní společnosti – Subjekt kvalifikovaný jako ‚podnik‘ i jako ‚sdružení podniků‘ “
I.      Úvod
1.        Conserve Italia – Consorzio Italiano fra cooperative agricole Soc. coop. agr. (dále jen „Conserve Italia“) a Conserves France SA (společně dále jen „navrhovatelky“) se domáhají zrušení rozsudku Tribunálu Evropské unie ze dne 4. září 2024, Conserve Italia a Conserves France v. Komise (T-59/22,
dále jen „napadený rozsudek“, EU:T:2024:574), kterým Tribunál zamítl jejich žalobu znějící na částečné zrušení rozhodnutí Evropské komise C(2021) 8259 final ze dne 19. listopadu 2021 týkajícího se řízení podle článku 101 Smlouvy o fungování Evropské unie a článku 53 Dohody o EHP(2) (věc AT.40127 – Konzervovaná zelenina) (dále jen „sporné rozhodnutí“)(3) a na snížení pokuty, která jim byla uložena. Tímto rozhodnutím Komise konkrétně uložila navrhovatelkám společně a nerozdílně pokutu ve výši 20 milionů eur za to, že se v letech 2000 až 2013 účastnily kartelové dohody na trhu s konzervovaným hráškem
a mrkví, jakož i s konzervovanou kukuřicí.
2.        V rámci tohoto kasačního opravného prostředku, stejně jako ve své žalobě v prvním stupni, navrhovatelky nezpochybňují existenci dotčeného protiprávního jednání ani svou účast na tomto jednání, ale pouze kritizují výši pokuty uložené Komisí. V podstatě tvrdí, že společnost Conserve Italia měla být vzhledem ke své družstevní
povaze a vertikální struktuře vzájemného družstva kvalifikována jako „sdružení podniků“. Z tohoto důvodu neměla být zákonná horní hranice 10 % stanovená v čl. 23 odst. 2 nařízení (ES) č. 1/2003(4) vypočtena na základě celosvětového konsolidovaného obratu skupiny Conserve Italia jakožto „podniku“ podle druhého pododstavce tohoto ustanovení, ale pouze na základě obratu Conserve Italia připadajícího na zpracované produkty, na které se vztahovala kartelová dohoda, podle třetího pododstavce uvedeného ustanovení, jelikož tyto produkty byly dodávány 350 zemědělskými podniky jednajícími jako „členové“ Conserve Italia.
3.        Tato věc tak nabízí Soudnímu dvoru příležitost upřesnit pravidla použitelná na stanovení zákonné horní hranice pokut, které může Komise uložit v případě porušení pravidel hospodářské soutěže, zejména pokud je dotčený subjekt kvalifikován jako „podnik“ i jako „sdružení podniků“.
II.    Právní rámec
A.      Nařízení č. 1/2003
4.        Článek 23 nařízení č. 1/2003, nadepsaný „Pokuty“, v odstavci 2 stanoví:
„Komise může rozhodnutím uložit podnikům a sdružením podniků pokuty, pokud úmyslně nebo z nedbalosti:
a)      se dopouštějí jednání v rozporu s články [101 nebo 102 SFEU] [...]
[...]
Pokuta u každého podniku a sdružení podniků podílejících se na protiprávním jednání nesmí přesáhnout 10 % jeho celkového obratu za předchozí hospodářský rok.
Pokud protiprávní jednání sdružení souvisí s činností jeho členů, nesmí pokuta přesáhnout 10 % součtu celkového obratu všech členů aktivních na trhu dotčeném protiprávním jednáním sdružení.
[...]“
B.      Pokyny pro výpočet pokut
5.        Bod 14, 32 a 33 pokynů pro výpočet pokut uložených podle čl. 23 odst. 2 písm. a) nařízení č. 1/2003 (dále jen „pokyny pro výpočet pokut“)(5) stanoví:
„14.      Jestliže se protiprávní jednání sdružení podniků týká činností jeho členů, bude hodnota tržeb většinou odpovídat součtu hodnot tržeb jednotlivých členů sdružení.
[...]
32.      Konečná výše pokuty nesmí v žádném případě u jakéhokoli podniku nebo sdružení podniků podílejících se na protiprávním jednání překročit 10 % celkového obratu dosaženého v předchozím hospodářském roce, jak vyplývá z čl. 23 odst. 2 nařízení č. 1/2003.
33.      Pokud protiprávní jednání sdružení podniků souvisí s činností jeho členů, nesmí pokuta přesáhnout 10 % součtu celkového obratu všech členů působících na trhu dotčeném protiprávním jednáním sdružení.“
III. Skutečnosti předcházející sporu a sporné rozhodnutí
6.        Skutečnosti předcházející sporu, jež popsal Tribunál v bodech 2 až 9 napadeného rozsudku, lze pro účely tohoto stanoviska shrnout následovně.
7.        Conserve Italia a její dceřiná společnost Conserves France, ve které prvně uvedená vlastní 99,77 % podíl, působí v odvětví zpracování potravin.
8.        Ve sporném rozhodnutí Komise konstatovala, že se navrhovatelky účastnily jediného protiprávního jednání spočívajícího v porušení čl. 101 odst. 1 SFEU a čl. 53 odst. 1 Dohody o EHP. Toto protiprávní jednání, uskutečňované v období od 15. března 2000 do 1. října 2013, spočívalo v koordinaci cen, rozdělení trhů a výměně citlivých informací týkajících se prodeje určitých druhů konzervované zeleniny určených maloobchodníkům nebo odvětví stravovacích služeb v EHP. Konkrétně se navrhovatelky účastnily dvou samostatných dohod, z nichž jedna se týkala prodeje konzervované zeleniny, zejména zelených fazolek, hrášku a směsí hrášku s mrkví, a druhá prodeje konzervované kukuřice(6).
9.        V důsledku toho Komise uložila navrhovatelkám společně a nerozdílně pokutu ve výši 20 milionů eur podle čl. 23 odst. 2 a 3 nařízení č. 1/2003 a pokynů pro výpočet pokut(7).
IV.    Řízení před Tribunálem a napadený rozsudek
10.      Navrhovatelky podaly k Tribunálu žalobu, kterou se domáhaly částečného zrušení sporného rozhodnutí, pokud jde o stanovení výše pokuty, a snížení výše pokuty, která jim byla uložena, a to na základě pravomoci k soudnímu přezkumu v plné jurisdikci stanovené v článku 261 SFEU a v článku 31 nařízení č. 1/2003.
11.      Na podporu svých návrhových žádání navrhovatelky uplatnily dva žalobní důvody, z nichž první vycházel z porušení čl. 23 odst. 2 nařízení č. 1/2003 a bodu 33 pokynů pro výpočet pokut, pokud jde o určení obratu zohledněného pro výpočet horní hranice pokuty(8), a druhý z porušení článku 101 SFEU a čl. 23 odst. 3 nařízení č. 1/2003, jakož i bodů 14, 19, 20, 22, 24 a 25 uvedených pokynů, pokud jde o stanovení základní částky pokuty(9).
12.      Tribunál napadeným rozsudkem žalobu zamítl.
13.      První žalobní důvod, týkající se zákonné horní hranice pokuty stanovené a uplatněné Komisí ve sporném rozhodnutí, Tribunál zamítl jako neopodstatněný v podstatě z toho důvodu, že Conserve Italia byla Komisí správně kvalifikována jako „podnik“ ve smyslu čl. 23 odst. 2 druhého pododstavce nařízení č. 1/2003, takže argumenty navrhovatelek, že Conserve Italia má zároveň postavení „sdružení podniků“, jsou irelevantní, a ve zbývající části proto, že jejich argumenty týkající se jednak specifické právní a skutkové situace, tedy struktury Conserve Italia jako vzájemné družstevní společnosti, a jednak jejího chování, jakož i chování jejích členů na trzích dotčených protiprávním jednáním, jsou buď irelevantní pro účely stanovení zákonné horní hranice pokuty, která měla být navrhovatelkám uložena na základě čl. 23 odst. 2 druhého pododstavce uvedeného nařízení, nebo jsou neopodstatněné (body 29 až 46 napadeného rozsudku). Tribunál dále rozhodl, že v každém případě nejsou splněny podmínky pro použití zákonné horní hranice pokuty uvedené v čl. 23 odst. 2 třetím pododstavci uvedeného nařízení (body 47 až 51 uvedeného rozsudku).
14.      Pokud jde o druhý žalobní důvod, týkající se určení základní částky pokuty uložené navrhovatelkám, která není v rámci projednávaného kasačního opravného prostředku zpochybněna, i ten Tribunál zamítl jako neopodstatněný, přičemž odkázal, zejména ohledně určení hodnoty tržeb, na některá ze svých posouzení provedených v rámci prvního žalobního důvodu (body 67 a 68 uvedeného rozsudku).
V.      Řízení před Soudním dvorem a návrhy účastnic řízení
15.      Dne 31. října 2024 podaly navrhovatelky proti napadenému rozsudku kasační opravný prostředek. Navrhují, aby Soudní dvůr tento rozsudek zrušil, snížil částku pokuty, která jim byla uložena, a uložil Komisi náhradu nákladů tohoto řízení a řízení v prvním stupni.
16.      Komise navrhuje, aby Soudní dvůr kasační opravný prostředek zamítl a uložil navrhovatelkám náhradu nákladů řízení.
17.      Účastnice řízení přednesly svou řeč a své odpovědi na otázky položené Soudním dvorem na jednání konaném dne 17. prosince 2025.
VI.    Analýza
18.      Na podporu kasačního opravného prostředku uplatňují navrhovatelky dva důvody. První důvod kasačního opravného prostředku vychází z nedostatečného odůvodnění a nesprávného použití čl. 23 odst. 2 nařízení č. 1/2003. Druhý důvod kasačního opravného prostředku, jenž se částečně překrývá s prvním důvodem, vychází z nesprávného právního posouzení, kterého se dopustil Tribunál s ohledem na požadavky tohoto ustanovení ve spojení s článkem 49 Listiny základních práv Evropské unie (dále jen „Listina“).
A.      Úvodní poznámky
19.      Před posouzením těchto důvodů bych rád uvedl několik úvodních poznámek. Vzhledem k tomu, že se celý kasační opravný prostředek týká použití čl. 23 odst. 2 druhého a třetího pododstavce nařízení č. 1/2003, považuji za nezbytné připomenout obsah a použití uvedených ustanovení s ohledem na jejich znění, historii jejich vzniku, kontext, do kterého jsou zasazena, jakož i cíle, které sledují(10).
20.      V první řadě, pokud jde o znění čl. 23 odst. 2 druhého pododstavce nařízení č. 1/2003, toto ustanovení zavádí obecné pravidlo, podle kterého zákonná horní hranice nepřesáhne 10 % celkového obratu „u každého podniku a sdružení podniků podílejících se na protiprávním jednání“, zatímco jeho třetí pododstavec představuje jakýsi lex specialis, když stanoví, že „[p]okud protiprávní jednání sdružení souvisí s činností jeho členů, nesmí pokuta přesáhnout 10 % součtu celkového obratu
všech členů aktivních na trhu dotčeném
protiprávním jednáním sdružení“(11).
21.      Ze vzájemného vztahu těchto dvou pododstavců v zásadě vyplývá, že pokud je subjekt podílející se na protiprávním jednání spočívajícím v porušení unijního práva hospodářské soutěže kvalifikován jako „sdružení podniků“, je Komise obvykle povinna použít obecné pravidlo pro výpočet zákonné horní hranice pokuty stanovené ve druhém pododstavci, ledaže jsou zároveň splněny dvě podmínky, a to zaprvé, že protiprávní jednání „souvisí“ s činností jeho členů, a zadruhé, že přinejmenším někteří členové tohoto sdružení podniků jsou „aktivní na trhu dotčeném protiprávním jednáním“. První podmínka se jeví jako poměrně snadno splnitelná, protože „sdružení podniků“ obvykle hájí společné zájmy svých členů, zejména vůči jiným hospodářským subjektům(12), a jejich činnost tedy může snadno „souviset“ s činností jejich členů, přičemž sloveso „souviset“ je chápáno široce a není striktně vymezeno. Druhá podmínka je přísnější, protože vyžaduje, aby členové byli „aktivní na trhu dotčeném protiprávním jednáním sdružení“. Vzhledem k tomu, že tato druhá podmínka nutně předpokládá, že první podmínka už byla splněna, je ve skutečnosti jediným požadavkem třetího pododstavce to, aby protiprávní jednání, kterého se dopustilo sdružení podniků, souviselo s trhem, na kterém jsou aktivní jeho členové.
22.      Z toho vyplývá, že obrat sdružení podniků obecně představuje vhodný základ pro určení zákonné horní hranice pokuty, pokud je sdružení samo aktivní na trhu dotčeném protiprávním jednáním v tom smyslu, že generuje na tomto trhu vlastní tržby, které jsou započteny do jeho obratu. Pokud tomu tak však není a protiprávní jednání se týká trhu, na kterém jsou aktivní členové tohoto sdružení, může být tomuto sdružení uložena pokuta až do výše 10 % obratu těchto aktivních členů.
23.      Čistě doslovný výklad čl. 23 odst. 2 druhého a třetího pododstavce nařízení č. 1/2003 však neumožňuje pokrýt všechny případy. Vyvstává například otázka, jaký referenční obrat by měl být považován za nejvhodnější v případě, kdy někteří členové sdružení jsou aktivní na relevantním trhu a i sdružení jako takové vykonává na tomto trhu samostatnou činnost. Musí mít v takové situaci obecné pravidlo (druhý pododstavec) přednost před lex specialis (třetím pododstavcem)?
24.      Ve druhé řadě, pokud jde o historii vzniku čl. 23 odst. 2 nařízení č. 1/2003, konstatuji, že v dříve platném nařízení č. 17(13) žádné ustanovení odpovídající třetímu pododstavci neexistovalo. To však nebránilo unijním soudům, zejména Tribunálu, aby vypočítaly zákonnou horní hranici pokuty uložené sdružením podniků na základě obratu dosaženého jeho členy, pokud takový výpočet lépe odrážel velikost a hospodářský vliv sdružení na trhu(14).Tento přístup byl ostatně potvrzen Soudním dvorem v rozsudku Finnboard, kde bylo uznáno, že „pokud se jedná o uložení pokuty sdružení podniků, jehož vlastní obrat většinou nesouvisí s jeho velikostí nebo hospodářským vlivem na trhu, je možné odrazující sankci určit jedině zohledněním obratu členských podniků
[…]
Není přitom nutné, aby se členové sdružení skutečně podíleli na protiprávním jednání;
stačí, aby sdružení mělo podle svých interních pravidel možnost zavazovat své členy“(15). Až v návaznosti na tento rozsudek doplnil unijní normotvůrce do návrhu nařízení č. 1/2003 tento třetí pododstavec
čl. 23 odst. 2 tohoto nařízení. Tento pododstavec, který nebyl obsažen ani v původním návrhu nařízení Komise(16), ani v jednotlivých změnách navržených Parlamentem(17), byl totiž doplněn až v závěrečné fázi přijímání uvedeného nařízení, pravděpodobně za účelem kodifikace této judikatury, vycházející z čl. 15 odst. 2 nařízení č. 17(18).
25.      V návaznosti na tuto kodifikaci judikatury v nařízení č. 1/2003 vydal Soudní dvůr dva rozsudky, které jsou relevantní pro účely použití pravidel pro stanovení zákonné horní hranice pokuty na sdružení podniků, tedy na jedné straně rozsudek Coop de France bétail et viande(19) (který se však týkal analýzy čl. 15 odst. 2 nařízení č. 17), a na druhé straně rozsudek o litevských notářích. V obou případech Soudní dvůr potvrdil a posílil myšlenku, podle které je použití obratu členů sdružení odůvodněno potřebou lépe zohlednit velikost a hospodářský vliv sdružení podniků, které porušilo právo hospodářské soutěže, na trhu, aby bylo možné stanovit skutečně odrazující sankci(20).
26.      Ve třetí a poslední řadě, pokud jde o cíle sledované ustanovením čl. 23 odst. 2 nařízení č. 1/2003, konstatuji, že v souladu s ustálenou judikaturou Soudního dvora je cílem sledovaným zavedením zákonné horní hranice vyhnout se tomu, aby uložení pokuty v částce vyšší, než je tato maximální výše, překračovalo schopnost podniku (nebo sdružení podniků) zaplatit pokutu v den, kdy je uznán(o) odpovědným za protiprávní jednání a je mu Komisí uložena peněžitá sankce(21). Cílem tohoto ustanovení je zajistit, aby pokuty nebyly nepřiměřené významu podniku, který se účastnil protiprávního jednání, přičemž přibližný údaj může v tomto ohledu poskytnout pouze celkový obrat(22). Tento účel je však třeba skloubit s potřebou zajištění dostatečně odrazujícího účinku pokuty, který odůvodňuje zohlednění velkosti a hospodářské síly dotyčného podniku, to znamená celkových zdrojů pachatele protiprávního jednání(23).
27.      Právě ve světle těchto zásad je nutné posoudit tento kasační opravný prostředek.
B.      K prvnímu důvodu kasačního opravného prostředku, vycházejícímu z nedostatečného odůvodnění a z porušení čl. 23 odst. 2 nařízení č. 1/2003
28.      V prvním důvodu kasačního opravného prostředku, který je rozdělen na dvě části, navrhovatelky tvrdí, že napadený rozsudek je zjevně nedostatečně odůvodněn, jelikož Tribunál tím, že Conserve Italia neprávem kvalifikoval jako „podnik“ pro účely stanovení horní hranice pokuty podle čl. 23 odst. 2 nařízení č. 1/2003, pouze potvrdil úvahy Komise, aniž se vypořádal s argumenty navrhovatelek týkajícími se charakteristik a fungování vzájemné družstevní společnosti, jako je Conserve Italia (první část). Kromě toho podle nich Tribunál porušil čl. 23 odst. 2 tohoto nařízení, když potvrdil použití čl. 23 odst. 2 druhého pododstavce uvedeného nařízení pro účely stanovení pokuty uložené Komisí ve sporném rozhodnutí, přičemž dospěl k závěru, že nejsou splněny podmínky pro použití čl. 23 odst. 2 třetího pododstavce uvedeného nařízení (druhá část).
1.      K přípustnosti
29.      Úvodem podotýkám, že Komise, aniž formálně vznesla námitku nepřípustnosti, vyjadřuje pochybnosti o přípustnosti prvního důvodu kasačního opravného prostředku z důvodu, že navrhovatelky podle ní v podstatě změnily předmět sporu před Tribunálem. Zatímco totiž v řízení v prvním stupni se navrhovatelky snažily prokázat, že je Komise nesprávně kvalifikovala jako „podnik“, a tudíž nesprávně vyloučila použití ustanovení týkajícího se stanovení horní hranice pokuty použitelné podle Komise na „sdružení podniků“, tedy čl. 23 odst. 2 třetího pododstavce nařízení č. 1/2003, je nutno konstatovat, že v rámci prvního důvodu projednávaného kasačního opravného prostředku již napadený rozsudek nezpochybňují v rozsahu, v němž jím byla potvrzena kvalifikace Conserve Italia jako „podniku“(24), ale v zásadě tvrdí, že i na základě této kvalifikace měl Tribunál s ohledem na jejich specifické vlastnosti změnit sporné rozhodnutí a použít na ně totéž ustanovení(25).
30.      V tomto ohledu připomínám, že podle čl. 170 odst. 1 jednacího řádu Soudního dvora nesmí kasační opravný prostředek měnit předmět sporu před Tribunálem, protože pravomoc Soudního dvora v rámci kasačního opravného prostředku je totiž omezena na posuzování právního řešení žalobních důvodů, které bylo uplatněno na důvody projednávané v prvním stupni(26).
31.      V projednávané věci z posouzení písemností v řízení v prvním stupni vyplývá, že ačkoli navrhovatelky ve své žalobě skutečně tvrdily, že Komise nesprávně kvalifikovala Conserve Italia jako „podnik“, a nikoli jako „sdružení podniků“(27), a proto nepoužila čl. 23 odst. 2 třetí pododstavec nařízení č. 1/2003(28), ve své replice svůj přístup upravily a připustily, že Conserve Italia by mohla být považována za „podnik“ i za „sdružení podniků“, nicméně upřesnily, že podle nich spadá „spíše“ do druhé kategorie(29).
Z toho vyplývá, že argumentaci navrhovatelek nelze kvalifikovat jako „novou“, jelikož otázka použitelnosti čl. 23 odst. 2 třetího pododstavce uvedeného nařízení již byla před Tribunálem vznesena a projednána, a to zejména s ohledem na specifické vlastnosti této společnosti(30).
32.      S ohledem na výše uvedené mám za to, že první důvod kasačního opravného prostředku musí být prohlášen za přípustný.
2.      K věci samé
a)      K první části prvního důvodu kasačního opravného prostředku, vycházející z nedostatečného odůvodnění napadeného rozsudku
1)      Argumentace účastnic řízení
33.      Podstatou první části prvního důvodu kasačního opravného prostředku je tvrzení navrhovatelek, že v bodech 31 až 52 je napadený rozsudek nedostatečně odůvodněn, jelikož Tribunál se jak při určení kvalifikace Conserve Italia jako „podniku“, na který se vztahují ustanovení čl. 23 odst. 2 druhého pododstavce nařízení č. 1/2003, tak při prohlášení argumentů vycházejících z kvalifikace Conserve Italia jako „sdružení podniků“ za irelevantní omezil na potvrzení úvah Komise, aniž posoudil argumenty týkající se charakteristik a fungování vzájemné družstevní společnosti zaměřené na více produktů, jako je Conserve Italia(31). V tomto ohledu podle nich judikatura Soudního dvora vyžaduje, aby Komise nepřistupovala k výkonu své pravomoci ukládat sankce „formalisticky“, aniž by řádně zohlednila charakteristiky dotyčného podniku(32).
Tribunál přitom tím, že prohlásil specifické vlastnosti Conserve Italia za irelevantní, nejen opomenul tyto argumenty posoudit pro účely rozsudku, ale zároveň své odmítnutí argumentů předložených navrhovatelkami ani dostatečně neodůvodnil.
34.      Komise tvrdí, že z písemností předložených navrhovatelkami nelze přesně určit tvrzené nedostatky odůvodnění, jelikož navrhovatelky v podstatě jen opakují argumenty, které již uplatnily před Tribunálem, a tím se snaží dosáhnout toho, aby Soudní dvůr znovu přezkoumal žalobu podanou v prvním stupni. Podle Komise je tudíž argumentace navrhovatelek nepřípustná a v každém případě neopodstatněná.
2)      Posouzení
35.      Úvodem připomínám, že podle ustálené judikatury Soudního dvora povinnost uvést odůvodnění, kterou ukládá Tribunálu čl. 296 druhý pododstavec SFEU, jakož i článek 36 a čl. 53 první pododstavec statutu Soudního dvora Evropské unie, vyžaduje, aby Tribunál jasně a jednoznačně popisoval úvahy, kterými se řídil, aby dotčené osoby byly seznámeny s důvody přijetí rozhodnutí a Soudní dvůr mohl rozsudek přezkoumat(33). Nicméně, jak Soudní dvůr rovněž upřesnil, tato povinnost odůvodnit svá rozhodnutí Tribunálu neukládá, aby podal vyčerpávající vysvětlení ke každé jednotlivé úvaze uvedené stranami sporu. Odůvodnění tedy může být implicitní za podmínky, že zúčastněným osobám umožní seznámit se s důvody, proč Tribunál nepřijal jejich argumenty, a Soudnímu dvoru disponovat poznatky dostatečnými k tomu, aby mohl vykonat přezkum v rámci kasačního opravného prostředku(34). Dále upřesňuji, že povinnost odůvodnit rozhodnutí představuje podstatnou formální náležitost, kterou je třeba odlišovat od opodstatněnosti odůvodnění, jež je otázkou legality sporného aktu po meritorní stránce(35).
36.      První část prvního důvodu kasačního opravného prostředku je tedy třeba posoudit ve světle těchto úvah.
37.      V tomto ohledu se v projednávané věci zdá, na rozdíl od toho co tvrdí navrhovatelky, že Tribunál dostatečně odůvodnil, proč podle něj argumenty navrhovatelek týkající se charakteristik a fungování Conserve Italia nemohou odůvodnit použití čl. 23 odst. 2 třetího pododstavce nařízení č. 1/2003.
38.      Zaprvé totiž Tribunál v bodech 27 až 32 napadeného rozsudku dospěl k závěru, že Komise správně kvalifikovala Conserve Italia jako „podnik“ ve smyslu čl. 23 odst. 2 druhého pododstavce tohoto nařízení. Tribunál nejprve připomněl, že v právu hospodářské soutěže pojem „podnik“ zahrnuje jakýkoli subjekt vykonávající hospodářskou činnost, a to nezávisle na právním statusu tohoto subjektu a způsobu jeho financování, a poté správně uvedl, že takovou hospodářskou činností je jakákoli činnost spočívající v nabízení zboží nebo služeb na daném trhu. To byl právě případ Conserve Italia, jejíž hlavní činností byla výroba a prodej ovocných nápojů a konzervovaného ovoce a zeleniny, tedy činnost dotčená protiprávním jednáním uvedeným ve sporném rozhodnutí. Tribunál tedy v projednávané věci na základě ustálené judikatury(36) dospěl správně
k závěru, že Conserve Italia je „podnikem“ a že zákonná horní hranice pokuty musí být vypočtena z jejího obratu v souladu s čl. 23 odst. 2 druhým pododstavcem uvedeného nařízení. Tato analýza se jeví odůvodněná tím spíše, že hlavní argument navrhovatelek spočívá ve zpochybnění kvalifikace Conserve Italia jako „podniku“, jak je uvedeno v bodě 29 tohoto stanoviska.
39.      Zadruhé měl Tribunál za to, že tento závěr nemůže být zpochybněn argumenty navrhovatelek, které mají jednak zpochybnit kvalifikaci Conserve Italia jako „podniku“ z důvodu, že jde o „sdružení podniků“ (body 34 a 35 napadeného rozsudku)(37), a jednak odůvodnit použití čl. 23 odst. 2 třetího pododstavce nařízení č. 1/2003 s ohledem na
údajné specifické aspekty fungování této společnosti (body 37 až 46 uvedeného rozsudku).
40.      Vzhledem k tomu, že v rámci projednávaného kasačního opravného prostředku již není kvalifikace Conserve Italia jako „podniku“ zpochybňována(38), jsou pro posouzení dostatečnosti odůvodnění napadeného rozsudku relevantní pouze argumenty týkající se specifických vlastností Conserve Italia, které by mohly odůvodňovat použití čl. 23 odst. 2 třetího pododstavce uvedeného nařízení.
41.      V tomto ohledu považuji za nezbytné úvodem připomenout, že všechny tyto argumenty, jež jsou uvedeny v žalobě podané v prvním stupni, směřovaly k prokázání, že Conserve Italia musí být kvalifikována výlučně jako „sdružení podniků“(39).
Posouzení uvedených argumentů, pokud jde o povinnost Tribunálu uvést odůvodnění, má tedy smysl, pouze pokud Soudní dvůr uzná, že taková povinnost vůbec existovala, a to jen pro úplnost a
pro případ, že by tato kvalifikace jako „sdružení podniků“ byla relevantní pro účely použití čl. 23 odst. 2 uvedeného nařízení.
42.      V každém případě se argumenty předložené navrhovatelkami v prvním stupni zakládají na četných specifických vlastnostech týkajících se regulační, organizační a provozní struktury Conserve Italia s cílem v podstatě prokázat, že Conserve Italia působila na relevantním trhu jen proto, aby plnila svůj účel vzájemné podpory, výhradně ve prospěch zemědělských podniků, a to prostřednictvím družstev první úrovně. Zemědělské podniky totiž podle těchto argumentů udělují Conserve Italia pokyny právě prostřednictvím družstev první úrovně a rozhodují o jejím řízení a jejích činnostech, přičemž jediným a konečným cílem je plnit účel vzájemné podpory.
43.      Tyto argumenty, předložené navrhovatelkami v prvním stupni, lze shrnout takto:
–        zemědělské podniky jsou samostatné subjekty, které nejsou vertikálně integrovány v Conserve Italia, již využívají pouze k působení na trhu s konzervovanou zeleninou(40);
–        Conserve Italia je sice subjektem, který kartel fakticky realizoval, avšak nikoli tím, který z něj měl prospěch(41);
–        struktura Conserve Italia je vysoce decentralizovaná, čímž se liší od struktury skupiny podniků, jelikož: i) o druhu a množství produktů a o strategiích rozhodují zemědělské podniky autonomně(42); ii) právní povinnosti zemědělských podniků vyplývající z předpisů Conserve Italia zajišťují decentralizovaný vztah mezi posledně uvedeným subjektem a zemědělskými podniky(43); iii) dodávané zboží zůstává ve vlastnictví zemědělských podniků, dokud není prodáno na trhu třetím osobám, a tyto podniky nadále nesou nebezpečí spojené s případnou ztrátou nebo zkázou surovin i po předání zemědělských produktů(44) a iv) cena dodávaného zboží se stanovuje po prodeji konzervované zeleniny na trhu(45);
–        Conserve Italia splňuje podmínky vyžadované unijní judikaturou k tomu, aby mohla být kvalifikována jako „sdružení podniků“, jelikož na jedné straně jedná výhradně v zájmu zemědělských podniků (a není tedy jediným podnikem působícím na trhu) a na druhé straně jsou její řídicí orgány složeny převážně ze zástupců družstev první úrovně, kteří disponují většinou hlasů na valné hromadě a volí většinu členů představenstva(46), a konečně
–        Conserve Italia má strukturu srovnatelnou se strukturou organizací zemědělských podniků, pro které je stanovena evropská právní úprava ad hoc(47), jež organizacím producentů svěřuje úkol zajistit plánování produkce a její přizpůsobení poptávce, zejména pokud jde o jakost a množství, podporovat koncentraci nabídky a uvádění produktů členů na trh, snižovat produkční náklady a stabilizovat ceny na úrovni produkce. Aby však zemědělská družstevní společnost mohla být podle unijních právních předpisů považována za „organizaci producentů“, je zejména třeba, aby: i) členové demokraticky řídili svou organizaci a přijímali její rozhodnutí; ii) zemědělská družstevní společnost uváděla na trh převážně produkty dodávané členy a iii) výnosy
z prodeje produktů byly transparentním způsobem vráceny členům. Podle navrhovatelek Conserve Italia, jakožto dceřiný subjekt organizace producentů „Apo Conerpo“, všechny tyto podmínky splňuje(48).
44.      V tomto ohledu Tribunál v bodech 37 až 45 napadeného rozsudku meritorně posoudil jednotlivé argumenty týkající se specifických vlastností Conserve Italia a dospěl k závěru, že jsou v podstatě irelevantní, a to z následujících důvodů:
–        výkon hospodářské činnosti družstevní společností nelze v zásadě vyjmout z působnosti pravidel unijního práva hospodářské soutěže a podmínky použitelnosti těchto pravidel na družstva se neliší od podmínek pro jiné formy organizace hospodářské činnosti, protože hospodářský subjekt organizovaný podle zásad platných pro družstva může být kvalifikován jako podnik, i když má povahu vzájemné družstevní společnosti (body 37 a 38 napadeného rozsudku)(49);
–        i kdyby se prokázalo, že z protiprávního jednání, kterého se dopustila Conserve Italia, neměla ona sama prospěch, a to s ohledem na svou povahu vzájemné družstevní společnosti, ale pouze dotčené zemědělské podniky, podle Tribunálu to nic nemění na tom, že Conserve Italia vykonávala hospodářskou činnost na trhu dotčeném protiprávním jednáním a že se uvedeného protiprávního jednání dopustila (bod 39 napadeného rozsudku);
–        i kdyby se prokázalo, že Conserve Italia vykonává svou činnost pouze ve prospěch svých členů, je to irelevantní, jelikož kvalifikace tohoto subjektu jako podniku z důvodu výkonu činnosti hospodářské povahy není podmíněna tím, že tak činí za účelem zisku (bod 40 napadeného rozsudku)(50);
–        tvrzení, že Conserve Italia nemá pravomoc samostatně rozhodovat a představuje čistě koordinační strukturu, kterou zemědělské podniky využívají k tomu, aby prostřednictvím svých členských družstev prováděly vlastní, autonomně vymezenou obchodní strategii, je podle Tribunálu v podstatě v rozporu s jinými tvrzeními navrhovatelek obsaženými v jejich písemnostech (bod 41 napadeného rozsudku)(51);
–        tvrzení, podle kterých jsou na jedné straně rozhodnutí ohledně strategie na trhu s konzervovanou zeleninou přijímána autonomně zemědělskými podniky, a nikoli ze strany Conserve Italia, a na druhé straně předpisy Conserve Italia zaručují decentralizovaný vztah mezi zemědělskými podniky a Conserve Italia, podle Tribunálu neodpovídají skutkovým okolnostem týkajícím se organizace a činnosti této společnosti (body 42 až 44 napadeného rozsudku)(52), a konečně
–        i kdyby se prokázalo, že
zaprvé zůstává čerstvá zelenina dodávaná společnosti Conserve Italia podle italského práva ve vlastnictví zemědělských podniků do okamžiku zpracování a konzervovaná zelenina do okamžiku prodeje třetím osobám na trhu, a zadruhé, že Conserve Italia stanoví prodejní ceny konzervované zeleniny v zájmu zemědělských podniků a s jejich účastí, nic to nemění na tom, že Conserve Italia vykonává hospodářskou činnost na trhu s konzervovanou zeleninou (bod 45 napadeného rozsudku).
45.      S ohledem na tuto analýzu provedenou Tribunálem v bodech 37 až 45 napadeného rozsudku považuji za nezbytné učinit následující poznámky.
46.      Předně bych chtěl zdůraznit, že okolnost, že Tribunál, který je jediným soudem příslušným k posouzení skutkového stavu, uplatnil jiný výklad než předkládají navrhovatelky, nemůže sama o sobě představovat nedostatek odůvodnění(53). Toto konstatování je relevantní zejména s ohledem na tvrzení navrhovatelek, že Conserve Italia nemá autonomní rozhodovací pravomoc(54). Kromě toho, s výjimkou případného zkreslení skutkového stavu nebo důkazních prostředků(55), nepředstavuje posouzení skutkových okolností právní otázku, která by jako taková podléhala přezkumu Soudním dvorem(56).
47.      Dále podle mého názoru z analýzy Tribunálu rovněž vyplývá, že výslovně posoudil všechny argumenty vznesené navrhovatelkami, pravda v jiném pořadí, než jak jsou uvedeny v žalobě, vyjma argumentu vycházejícího z tvrzení, že Conserve Italia má strukturu srovnatelnou se strukturou organizací zemědělských podniků, na něž se vztahují unijní právní předpisy. Toto rozhodnutí se mi jeví plně odůvodněné.
48.      Na jedné straně je totiž třeba uvést, že ve světle písemností předložených v prvním stupni směřovala tato argumentace k prokázání, že Conserve Italia má být považována za družstevní společnost, a tím spíše za „sdružení podniků“(57).
Z repliky totiž vyplývá, že navrhovatelky považovaly za vhodné odkázat na unijní právní úpravu organizací producentů za účelem „snazšího pochopení pravidel upravujících fungování takových družstevních společností, jako je Conserve Italia“, a zdůraznit, že „specifika fungování vzájemných společností [...] stanovená vnitrostátními občanskoprávními a daňovými předpisy použitelnými na družstevní společnosti“ jsou rovněž „uznána na unijní úrovni v [nařízení č. 1435/2003], které upravuje evropské družstevní společnosti“(58).
Tribunál přitom nejen v bodě 35 napadeného rozsudku připomněl, že Komise ve sporném rozhodnutí uznala, že Conserve Italia může být kvalifikována i jako „sdružení podniků“, ale také v bodě 45 uvedeného rozsudku uvedl, že vnitrostátní právní předpisy nemohou zpochybnit skutečnost, že Conserve Italia vykonává hospodářskou činnost na trhu s konzervovanou zeleninou. Tato analýza platí per analogiam i s ohledem na právní normy unijního práva, takže v uvedeném rozsudku byla odpověď na tuto argumentaci poskytnuta, byť implicitně.
49.      Na druhé straně pro úplnost uvádím, že navrhovatelky neupřesnily, v jakém směru mohly mít povinnosti vyplývající z této unijní právní úpravy vliv na pravidla pro ukládání pokut v oblasti práva hospodářské soutěže, a tím spíše na použití čl. 23 odst. 2 nařízení č. 1/2003. Stejně tak nezmiňují žádný rozpor v rámci unijního práva, zejména mezi požadavky práva hospodářské soutěže a požadavky právní úpravy týkající se společné organizace trhů se zemědělskými produkty jak na vnitrostátní, tak na unijní úrovni(59). Omezují se totiž pouze na konstatování, že Conserve Italia přispívá k plnění cílů organizace producentů „Apo Conerpo“ a jako taková je tedy „dceřinou společností“, která splňuje podmínky vyžadované unijními právními předpisy, avšak nevysvětlují, v čem
tato okolnost podle nich vylučuje její kvalifikaci jako „podniku“. V tomto ohledu a pro všechny případy podotýkám, že i kdybychom připustili, že Conserve Italia má strukturu rovnocennou struktuře „organizace zemědělských producentů“ ve smyslu nařízení č. 1308/2013, žádné z ustanovení stanovených tímto nařízením neumožňuje za účelem uložení sankce přičíst jednání „společné organizace“ výlučně jejím členům.
50.      Za těchto podmínek mám za to, že Tribunálu nelze vytýkat, že se nevypořádal s argumenty týkajícími se specifických vlastností charakterizujících Conserve Italia, jelikož jeho odůvodnění obsažené v bodech 37 až 45 napadeného rozsudku je v tomto ohledu dostatečné k tomu, aby se navrhovatelky mohly seznámit s důvody, proč byly jejich argumenty považovány za irelevantní, a Soudní dvůr disponoval poznatky dostatečnými k tomu, aby mohl vykonat přezkum v rámci projednávaného kasačního opravného prostředku.
51.      Ostatně tento závěr nemůže být vyvrácen argumenty navrhovatelek, jež v podstatě kritizují tvrzené „formalistické“ použití dotčených ustanovení ze strany Tribunálu, které podle nich nezohledňuje charakteristiky Conserve Italia. Tento argument totiž nezpochybňuje dostatečnost odůvodnění Tribunálu, ale jeho opodstatněnost, což je analýza spadající do druhé části prvního důvodu kasačního opravného prostředku(60).
Konkrétně otázka, zda Tribunál použil čl. 23 odst. 2 nařízení č. 1/2003 příliš „formalisticky“, se týká vlastního použití právní normy, a nikoli rozsahu odůvodnění.
52.      S ohledem na výše uvedené navrhuji, aby byla první část prvního důvodu kasačního opravného prostředku zamítnuta jako neopodstatněná.
b)      Ke druhé části prvního důvodu kasačního opravného prostředku, vycházející z nesprávného použití čl. 23 odst. 2 nařízení č. 1/2003
1)      Argumentace účastnic řízení
53.      Na podporu druhé části prvního důvodu kasačního opravného prostředku navrhovatelky tvrdí, že se Tribunál v bodech 47 až 51 napadeného rozsudku dopustil nesprávného právního posouzení, když v rozporu s čl. 23 odst. 2 třetím pododstavcem nařízení č. 1/2003 použil ustanovení o výpočtu pokut „rigidně a formalisticky“. V tomto ohledu uvádějí, že ačkoli je nesporné, že judikatura Soudního dvora uznává možnost, aby byl tentýž subjekt kvalifikován zároveň jako „podnik“ i jako „sdružení podniků“, Tribunál použití tohoto ustanovení a priori vyloučil, přestože byly splněny podmínky pro jeho použití. Důvodem podle nich je zaprvé, že se dotčené protiprávní jednání týkalo činnosti přibližně 350 zemědělských podniků, které jsou „členy“ Conserve Italia jakožto „sdružení podniků“, a zadruhé, že tyto zemědělské podniky působily na trhu dotčeném protiprávním jednáním (tedy na trhu s konzervovanou zeleninou). Podle „funkčního“ použití čl. 23 odst. 2 třetího pododstavce uvedeného nařízení tudíž neměla být zákonná horní hranice pokuty určena na základě celkového obratu dosaženého navrhovatelkami(61), ale na základě celkového obratu Conserve Italia dosaženého z produktů dotčených kartelovou dohodou v posledním roce účasti na protiprávním jednání(62).
Zohlednění obratu Conserve Italia, a nikoli obratu zemědělských podniků, jak vyžaduje znění čl. 23 odst. 2 třetího pododstavce uvedeného nařízení, podle nich vyplývá z nutnosti vzít v potaz specifika družstevního prostředí, aniž by byly ohroženy cíle práva hospodářské soutěže, a zejména uložit pokutu, která je přiměřená závažnosti protiprávního jednání a hospodářskému vlivu dotyčných subjektů(63).
Tento přístup je odůvodněný tím spíše, že prospěch z uplatnění vyšších cen vyplývajících z provádění kartelové dohody mělo jen 350 zemědělských podniků, které dodávaly dotčené produkty, a ty by měly uhradit uloženou pokutu.
54.      Komise tvrdí, že argumentace navrhovatelek je nepřípustná a v každém případě neopodstatněná.
2)      Posouzení
55.      Úvodem připomínám, že podle závěrů Tribunálu byla na jedné straně horní hranice pokuty správně určena podle čl. 23 odst. 2 druhého pododstavce nařízení č. 1/2003, jelikož je nesporné, že se Conserve Italia účastnila kartelové dohody jako „podnik“ (bod 46 napadeného rozsudku), a na druhé straně „v každém případě“ nemohla být horní hranice pokuty platně vypočtena na základě čl. 23 odst. 2 třetího pododstavce tohoto nařízení, jelikož nebyly splněny podmínky stanovené v tomto ustanovení. Tribunál konkrétně vysvětlil, že protiprávní jednání se týkalo trhu s konzervovanou zeleninou, na kterém působila pouze Conserve Italia, a nikoli předcházejícího trhu prodeje čerstvé zeleniny, z níž Conserve Italia vyráběla konzervovanou zeleninu, na kterém působí zemědělské podniky sdružené ve 34 družstvech, jež jsou členy Conserve Italia (body 49 a 50 tohoto rozsudku). Tribunál navíc vyloučil použití tohoto ustanovení z toho důvodu, že v projednávané věci by jeho použití bylo v rozporu s jeho ratio legis, jímž je posílit, a nikoli zmírnit odrazující účinek uložených pokut. Tribunál měl tedy za to, že jelikož Conserve Italia vykonává jinou hospodářskou činnost než její členové a disponuje vlastním obratem, který odpovídajícím způsobem odráží její velikost a hospodářský vliv, není nutné ani vhodné zohlednit při stanovení odrazující pokuty kumulovaný obrat jejích členů (bod 51 uvedeného rozsudku).
56.      Toto posouzení se mi jeví jako opodstatněné, takže Tribunálu nelze vytýkat, že porušil právní normu, když zamítl žádost navrhovatelek na základě
„funkčního“ použití čl. 23 odst. 2 třetího pododstavce nařízení č. 1/2003.
57.      Tribunál totiž při svém rozhodnutí, že zákonná horní hranice pokuty musí být stanovena s ohledem na subjekt působící na trhu dotčeném předmětným protiprávním jednáním, který skutečně dosáhl vlastního obratu, tedy na Conserve Italia, pouze použil obecné pravidlo, podle kterého zákonná horní hranice pokuty nesmí přesáhnout 10 % celkového obratu „u každého podniku a sdružení podniků podílejících se na protiprávním jednání“(64).
58.      Takový závěr nemůže být zpochybněn jednotlivými argumenty předloženými navrhovatelkami.
59.      V první řadě konstatuji, že tato druhá část prvního důvodu kasačního opravného prostředku v podstatě zpochybňuje posouzení skutkového stavu ze strany Tribunálu, což je ve fázi kasačního opravného prostředku nepřípustné. Na jedné straně totiž navrhovatelkami vytýkaná skutečnost implicitně vychází z tvrzeného nesprávného posouzení skutkového stavu, kterého se podle nich Tribunál dopustil, když opomenul zohlednit, že se protiprávní jednání týkalo činnosti 350 zemědělských podniků sdružených v Conserve Italia. Tribunál se přitom s odkazem na body 8 a 656 odůvodnění sporného rozhodnutí s touto otázkou výslovně (a definitivně) vypořádal, když zopakoval, že trhem dotčeným tímto protiprávním jednáním byl nesporně trh s konzervovanou zeleninou, na kterém působila Conserve Italia, a nikoli předcházející trh, tj. trh s čerstvou zeleninou, na kterém působilo dotčených 350 zemědělských podniků(65).
Toto posouzení nelze v této fázi zpochybnit, protože nedošlo ke zjevně nesprávnému posouzení. Na druhé straně uvádím, že na rozdíl od svého původního stanoviska v prvním stupni(66) již navrhovatelky nezpochybňují skutečnost, že Conserve Italia může být kvalifikována jako „podnik“, jelikož vykonává hospodářskou činnost, a že jsou tedy formálně splněny zákonné podmínky pro použití čl. 23 odst. 2 druhého pododstavce nařízení č. 1/2003. Tvrdí však, že se Tribunál měl odchýlit od výkladu uvedeného nařízení, který označují za „rigidní a formalistický“, a to zejména z důvodu specifického fungování Conserve Italia. Navrhovatelky se tak pod záminkou tvrzeného porušení právní normy ve skutečnosti domáhají toho, aby Soudní dvůr přezkoumal skutkové okolnosti týkající se fungování Conserve Italia a role tohoto subjektu v protiprávním jednání, což při absenci zkreslení (které ostatně navrhovatelky nijak nedoložily(67)) nelze v této fázi řízení provést. Z těchto důvodů mám za to, že tato část by měla být odmítnuta jako nepřípustná.
60.      Ve druhé řadě, pokud by Soudní dvůr považoval za nezbytné posoudit tuto druhou část prvního důvodu kasačního opravného prostředku ve věci samé, je třeba uvést, že tvrzení navrhovatelek jsou v každém případě neopodstatněná.
61.      Zaprvé, jak již bylo uvedeno v rámci posouzení první části, Tribunál v bodech 29 až 45 napadeného rozsudku podrobně uvedl důvody, proč je třeba Conserve Italia považovat na jedné straně za „podnik“ s vlastní obchodní politikou, a nikoli za pouhý nástroj k provádění obchodní strategie zemědělských podniků, a na druhé straně za subjekt působící autonomně na trhu dotčeném předmětným protiprávním jednáním. Na základě těchto skutkových okolností považuji za zcela logické a konzistentní, že Tribunál dospěl k závěru, že Komise správně určila zákonnou horní hranici pokuty podle ustanovení čl. 23 odst. 2 druhého pododstavce nařízení č. 1/2003, což je ustanovení použitelné na „podniky“, aniž by to dokazovalo jeho „nadměrně formalistický“ přístup.
62.      Zadruhé podle mého názoru Tribunál rovněž správně rozhodl, že čl. 23 odst. 2 třetí pododstavec uvedeného nařízení se v projednávané věci nepoužije. Pomineme-li, že Tribunál uvedl důvody, proč nebyly v projednávané věci splněny podmínky stanovené v tomto ustanovení a že se jedná o posouzení skutkového stavu, které nespadá do pravomoci Soudního dvora (viz body 55 až 59 tohoto stanoviska), je třeba uvést, že i pokud by toto ustanovení bylo použitelné, výklad předložený navrhovatelkami zjevně neodpovídá znění uvedeného ustanovení(68).
63.      Připomínám, že podle tvrzení navrhovatelek měla být zákonná horní hranice pokuty vypočtena na základě „obratu Conserve Italia dosaženého z produktů dotčených kartelovou dohodou v posledním roce účasti na protiprávním jednání“. Takové použití však neodpovídá znění třetího pododstavce čl. 23 odst. 2 uvedeného nařízení. Na jedné straně toto ustanovení stanoví, že se zohledňuje obrat „členů“ sdružení podniků, a nikoli obrat samotného sdružení, natož jeho poměrná část. Na druhé straně, zatímco čl. 23 odst. 2 třetí pododstavec uvedeného nařízení neupřesňuje referenční rok obratu – což je z hlediska předvídatelnosti a právní jistoty nedostatečné – je třeba zdůraznit, že druhý pododstavec uvedeného ustanovení výslovně stanoví jako referenční rok hospodářský rok předcházející přijetí rozhodnutí. V zájmu konzistentnosti,
a na rozdíl od toho, co namítají žalobkyně ve fázi kasačního opravného prostředku, tedy není důvod odchýlit se při použití tohoto třetího pododstavce od tohoto pravidla(69).
64.      Zatřetí a pro úplnost považuji za vhodné posoudit, zda „funkční“ použití čl. 23 odst. 2 třetího pododstavce nařízení č. 1/2003 nemohlo být odůvodněno i jinými skutečnostmi uvedenými navrhovatelkami v rámci druhé části prvního důvodu kasačního opravného prostředku.
65.      Pokud jde o tvrzenou „nutnost zohlednit specifika družstevního prostředí, aniž by byly obětovány cíle práva hospodářské soutěže“, je nutno konstatovat, že argument, podle kterého by bylo zohlednění obratu Conserve Italia dosaženého z dotčených produktů, a nikoli obratu 350 zemědělských podniků zpracovávajících tyto produkty, podstatně spravedlivější vůči jiným zemědělským podnikům, které se nespojily do družstva, ale místo toho produkty zpracovávají a uvádějí na trh samy, je
irelevantní. Ze spisu předloženého Soudnímu dvoru totiž nevyplývá, že by se takové zemědělské podniky skutečně účastnily dotčené kartelové dohody. Kromě toho tento argument nezpochybňuje nespornou skutečnost, že konzervovanou zeleninu na trhu prodávala a protiprávního jednání se dopustila Conserve Italia, a že tedy její obrat přesně odráží její činnost na trhu s konzervovanou zeleninou, kde došlo k protiprávnímu jednání, i její velikost a hospodářský vliv.
66.      Na druhé straně navrhovatelky v podstatě tvrdí, že prospěch z uplatnění vyšších cen vyplývajících z provádění dotčené kartelové dohody mělo pouze uvedených 350 zemědělských podniků, a proto by měly být k zaplacení uložené pokuty vyzvány tyto podniky. Kromě toho, že toto tvrzení Komise ve sporném rozhodnutí podle všeho důrazně popřela(70), je třeba uvést, že cílem ustanovení čl. 23 odst. 2 nařízení č. 1/2003 není určit osobu povinnou zaplatit pokutu, ale stanovit zákonnou horní hranici této pokuty, aby bylo zajištěno, že bude přiměřená vzhledem k hospodářském vlivu dotyčných subjektů. V každém případě identifikace osob, které mají prospěch z protisoutěžního jednání v rámci nějakého uskupení subjektů, ať už jde o „skupinu“, nebo o „sdružení podniků“, nemůže představovat rozhodnou skutečnost pro účely uložení pokuty, pokud byla prokázána odpovědnost tohoto uskupení. Stejně tak úvahy týkající se schopnosti zaplatit pokutu spadají spíše pod pravidla týkající se platební neschopnosti stanovená zejména v bodě 35 pokynů pro výpočet pokut, na jejichž základě byla v projednávané věci pokuta dodatečně snížena o 49,83 %(71).
67.      S ohledem na výše uvedené navrhuji, aby byla druhá část prvního důvodu kasačního opravného prostředku odmítnuta jako nepřípustná a v každém případě zamítnuta jako neopodstatněná.
C.      Ke druhému důvodu kasačního opravného prostředku
1.      Argumentace účastnic řízení
68.      Ve druhém důvodu kasačního opravného prostředku, který se týká týchž bodů 48 až 51 napadeného rozsudku a částečně se překrývá s druhou částí prvního důvodu kasačního opravného prostředku, se navrhovatelky dovolávají porušení a nesprávného použití čl. 23 odst. 2 nařízení č. 1/2003 ve spojení s článkem 49 Listiny. Podle nich Tribunál nesprávně vyložil judikaturu Soudního dvora týkající se tohoto ustanovení(72), zejména když v bodě 48 uvedeného rozsudku potvrdil výjimečnou povahu použití třetího pododstavce tohoto čl. 23 odst. 2, který by měl být použit pouze k zachování odrazujícího účinku pokuty. Navrhovatelky tvrdí, že takový restriktivní výklad je v rozporu s požadavky legality a proporcionality použitelnými na pokuty podle článku 49 Listiny. Z této judikatury podle nich vyplývá, že cíl uvedeného čl. 23 odst. 2 nelze sledovat čistě z represivního hlediska, takže by se neměl omezovat rozsah působnosti sporného ustanovení pouze na případy, kdy je nutné pro určení pokuty stanovit vyšší horní hranici.
69.      Komise má za to, že i tento důvod kasačního opravného prostředku musí být zamítnut jako neopodstatněný.
2.      Posouzení
70.      Úvodem připomínám, že, jak vyplývá z bodu 55 tohoto stanoviska, Tribunál v podstatě vyloučil použití čl. 23 odst. 2 třetího pododstavce nařízení č. 1/2003 z důvodu, že nebyly splněny skutkové podmínky vyžadované tímto ustanovením. Proto by tedy jiný závěr vyžadoval znovu posoudit skutkový stav, což je ve fázi kasačního opravného prostředku vyloučeno.
71.      Následující analýzu, týkající se druhého důvodu kasačního opravného prostředku, tudíž předkládám jen pro úplnost.
72.      V tomto ohledu uvádím, že Tribunál dospěl v bodě 48 napadeného rozsudku k závěru, že čl. 23 odst. 2 třetí pododstavec nařízení č. 1/2003 v podstatě kodifikuje ustálenou judikaturu Soudního dvora a Tribunálu, která v některých konkrétních případech umožňuje zohlednit obrat dosažený podniky, které jsou členy sdružení, pokud z obratu sdružení nelze zjistit jeho velikost ani jeho hospodářský vliv, aby se zabránilo oslabení odrazujícího účinku pokut uložených za porušení unijních pravidel hospodářské soutěže.
73.      Jak jsem upřesnil v bodech 24 a 25 tohoto stanoviska, tato tvrzení jsou opodstatněná a podle mého názoru nemohou být zpochybněna jednotlivými argumenty předloženými navrhovatelkami.
74.      Na jedné straně argument navrhovatelek, podle kterého z bodu 97 rozsudku Coop de France bétail et viande vyplývá, že obrat členů sdružení může být zohledněn nejen za účelem zajištění odrazujícího účinku, ale i pro jiné účely, jako je skutečnost, že se členové podíleli na protiprávním jednání, že se toto protiprávní jednání týká jejich činnosti a že se provádí přímo ve prospěch členů, je zjevně výsledkem neúplného a selektivního výkladu uvedeného rozsudku, jelikož opomíjí skutečnost, že v bodě 96 uvedeného rozsudku Soudní dvůr výslovně uvedl, že možnost Komise zohlednit obraty členských podniků je relevantní v případě, kdy tento obrat není přiměřený jeho činnostem a jeho velikosti, a to právě pro „vymezení odrazující sankce“. Kromě toho je třeba zdůraznit, že ústřední povaha odrazujícího účinku při rozhodování o zohlednění obratu členů byla znovu potvrzena v bodě 123 rozsudku o litevských notářích.
75.      Na druhé straně je nutné odmítnout výtku vycházející z porušení článku 49 Listiny, týkající se přiměřenosti uložené sankce, jelikož pokuta byla vypočtena na základě skutečného obratu, kterého Conserve Italia dosáhla na trhu dotčeném protiprávním jednáním. Na rozdíl od toho, co tvrdí navrhovatelky, by tedy použití obratu Conserve Italia dosaženého z produktů dodaných jednotlivými zemědělskými podniky neumožnilo odpovídajícím způsobem zohlednit, jak to zamýšlel unijní normotvůrce, velikost a hospodářský vliv subjektu odpovědného za protiprávní jednání, tedy Conserve Italia, pomineme-li, že k jeho použití chybí právní základ.
76.      S ohledem na výše uvedené navrhuji, aby byl druhý důvod kasačního opravného prostředku odmítnut jako nepřípustný nebo v každém případě zamítnut jako neopodstatněný, a tím i kasační opravný prostředek jako celek.
VII. K nákladům řízení
77.      Podle čl. 184 odst. 2 jednacího řádu Soudního dvora platí, že není-li kasační opravný prostředek opodstatněný, Soudní dvůr rozhodne o nákladech řízení. V souladu s čl. 138 odst. 1 tohoto jednacího řádu, který se použije na řízení o kasačním opravném prostředku podle čl. 184 odst. 1 uvedeného jednacího řádu, se účastníku řízení, který neměl úspěch ve věci, uloží náhrada nákladů řízení, pokud to účastník řízení, který měl ve věci úspěch, požadoval. Vzhledem k tomu, že navrhovatelky podle mého názoru neměly ve věci úspěch, navrhuji, aby jim byla uložena náhrada nákladů řízení.
VIII. Závěry
78.      S ohledem na výše uvedené úvahy navrhuji, aby Soudní dvůr rozhodl takto:
–        kasační opravný prostředek se zamítá a
–        Conserve Italia – Consorzio Italiano fra cooperative agricole Soc. coop. agr. a Conserves France SA ponesou vlastní náklady řízení a nahradí náklady řízení vynaložené Evropskou komisí.
1–      Původní jazyk: francouzština.
2      Dohoda o Evropském hospodářském prostoru ze
dne 2. května 1992 (Úř. věst. 1994, L 1, s. 3; Zvl. vyd. 11/52 s. 3, dále jen „Dohoda o EHP“).
3–      Úř. věst. 2022, C 412, s. 6. Konsolidované znění rozhodnutí Komise (dostupné pouze v italštině) je k dispozici na adrese https: //ec.europa.eu/competition/antitrust/cases1/202244/AT_40127_8594806_3044_5.pdf.
4–      Nařízení Rady ze dne 16. prosince 2002 o provádění pravidel hospodářské soutěže stanovených v článcích [101] a [102 SFEU] (Úř. věst. 2003, L 1, s. 1; Zvl. vyd. 08/02, s. 205).
5–      Úř. věst. 2006, C 210, s. 2.
6–      Tyto dvě dohody konkrétně spočívaly ve stanovení prodejních cen, koordinaci politiky a struktury prodejních cen, rozdělení objemových kvót a podílů na trhu, rozdělení odběratelů a trhů, koordinaci nabídkových řízení a návrhů cen, které měly být předkládány maloobchodním prodejcům nebo odběratelům v odvětví stravovacích služeb, koordinaci dalších podmínek prodeje a slev, včetně marketingové strategie a propagační politiky, jakož i v komunikaci a výměně citlivých obchodních informací (viz bod 8 napadeného rozsudku).
7–      Pokud jde o stanovení výše pokuty, viz body 577 až 683 sporného rozhodnutí, na něž Tribunál odkazuje v bodech 17 až 23 napadeného rozsudku. Pokuta byla stanovena následovně: Komise nejprve konstatovala, že hodnota tržeb z konzervované zeleniny dotčených protiprávním jednáním uvedeným v předchozím bodě činí přibližně 40 milionů eur. Následně na tuto částku použila sazbu ve výši 18 %, odpovídající závažnosti tohoto protiprávního jednání, a poté provedla několik úprav takto vypočtené částky, kterými zohlednila dobu trvání protiprávního jednání a zajistila odrazující účinek pokuty, čímž dospěla k „základní částce“ pokuty ve výši přibližně 102 milionů eur. Tato částka byla poté z důvodu určitých polehčujících okolností snížena na 81 milionů eur. Komise nicméně konstatovala, že i po snížení tato částka přesahuje zákonnou horní hranici pokuty, jež je stanovena na 10 % posledního konsolidovaného celkového obratu dotyčného subjektu (tedy přibližně 797 milionů eur) v souladu s čl. 23 odst. 2 druhým pododstavcem nařízení č. 1/2003 (tedy přibližně 80 milionů eur), a dále ji snížila, aby nepřesahovala tuto horní hranici. Komise nakonec tuto částku ještě dále dvakrát značně snížila (jednou o 50 % a podruhé o 49,83 %), aby zohlednila jednak spolupráci společnosti Conserve Italia v rámci její žádosti o shovívavost a jednak skutečnost, že v případě, že by
pokuta nebyla snížena, „nezvratně by ohrozila ekonomickou životaschopnost“ navrhovatelek (podle bodu 35 pokynů pro výpočet pokut).
8–      V prvním žalobním důvodu navrhovatelky vytýkaly Komisi, že stanovila horní hranici pokuty na základě celkového konsolidovaného obratu společnosti Conserve Italia dosaženého v hospodářském roce předcházejícím datu sporného rozhodnutí (tj. částky přibližně 800 milionů eur), a to podle čl. 23 odst. 2 druhého pododstavce nařízení č. 1/2003, ačkoli podle nich měla zohlednit jen tu část obratu společnosti Conserve Italia dosaženého za stejné období, která připadala na zemědělské podniky dodávající zemědělské produkty uvedené ve sporném rozhodnutí, a to podle čl. 23 odst. 2 třetího pododstavce tohoto nařízení (tj. částky přibližně 57 milionů eur). V tomto ohledu Komise podle nich ve sporném rozhodnutí nesprávně kvalifikovala Conserve Italia jako „podnik“, a nikoli jako „sdružení podniků“, a tudíž nesprávně odmítla použít ustanovení o stanovení horní hranice pokuty vztahující se na sdružení podniků.
9–      V rámci druhého žalobního důvodu, rozděleného na čtyři části, navrhovatelky na základě těchto ustanovení zpochybnily určení základní částky pokuty, pokud jde zaprvé o použitou hodnotu tržeb, zadruhé o zohlednění závažnosti protiprávního jednání, zatřetí o zohlednění doby trvání tohoto protiprávního jednání a začtvrté o uplatnění dodatečné částky s cílem zajistit odrazující povahu pokuty.
10–      V tomto smyslu viz rozsudek ze dne 3. září 2024, Illumina a Grail v. Komise (C-611/22 P a C-625/22 P, EU:C:2024:677, bod 116 a citovaná judikatura).
11      Kurzivou zdůraznil autor stanoviska.
12–      Viz rozsudek ze dne 19. února 2002, Wouters a další (C-309/99, EU:C:2002:98, body 59 až 62), jakož i stanovisko generálního advokáta P. Légera ve věci Wouters a další (C-309/99, EU:C:2001:390, bod 61).
13–      Nařízení Rady ze dne 6. února 1962, první nařízení, kterým se provádějí články 85 a 86 Smlouvy (Úř. věst. 1962, 13, s. 204; Zvl. vyd. 08/01, s. 3). Toto nařízení v čl. 15 odst. 2 pouze stanovilo, že Komise může „podnikům nebo sdružením podniků uložit rozhodnutím pokuty ve výši od 1000 do 1000000 zúčtovacích jednotek nebo v částce tuto výši přesahující, ale nepřesahující 10 % obratu dosaženého v předchozím účetním roce všemi podniky, které se na porušení podílely“ (kurzivou zvýraznil autor stanoviska).
14–      V tomto smyslu viz rozsudky ze dne 23. února 1994, CB a Europay v. Komise (T-39/92 a T-40/92, EU:T:1994:20, body 136 a 137); ze dne 21. února 1995, SPO a další v. Komise (T-29/92, EU:T:1995:34, bod 385), jakož i rozsudek ze dne 14. května 1998, Finnboard v. Komise (T-338/94, EU:T:1998:99, body 270 a 282), potvrzený v řízení o kasačním opravném prostředku rozsudkem ze dne 16. listopadu 2000, Finnboard v. Komise (C-298/98 P, dále jen rozsudek „Finnboard“, EU:C:2000:634).
15–      Viz rozsudek Finnboard (bod 66) (kurzivou zvýraznil autor stanoviska). Viz rovněž usnesení předsedy Soudního dvora ze dne 23. března 2001, FEG v. Komise [C-7/01 P(R), EU:C:2001:183, bod 11].
16–      Návrh nařízení Rady o provádění pravidel hospodářské soutěže stanovených v článcích 81 a 82 Smlouvy a o změně nařízení (EHS) č. 1017/68, (EHS) č. 2988/74, (EHS) č. 4056/86 a (EHS) č. 3975/87, předložený Komisí [COM(2000) 582 final] (Úř. věst. 2000, C 365 E, s. 284).
17–      Viz zpráva Evropského parlamentu ze dne 21. června 2001 o návrhu nařízení Rady o provádění pravidel hospodářské soutěže stanovených v článcích 81 a 82 Smlouvy a o změně nařízení (EHS) č. 1017/68, 2988/74, 4056/86 a 3975/87 – Hospodářský a měnový výbor (A5-0229/2001).
18–      V tomto smyslu viz rozsudek ze dne 18. ledna 2024, Lietuvos notarų rūmai a další (C-128/21, dále jen „rozsudek o litevských notářích“, EU:C:2024:49, bod 125), v němž Soudní dvůr potvrdil, že toto ustanovení představuje „kodifikaci“ uvedené judikatury.
19–      Rozsudek ze dne 18. prosince 2008, Coop de France bétail et viande a další v. Komise (C‑101/07 P a C‑110/07 P, dále jen „rozsudek Coop de France bétail et viande“, EU:C:2008:741).
20–      Viz rozsudek Coop de France bétail et viande (body 94 a 98), a rozsudek o litevských notářích (body 123 až 125).
Viz rovněž bod 11 usnesení předsedy Soudního dvora ze dne 23. března 2001, FEG v. Komise [C-7/01 P(R), EU:C:2001:183], podle něhož „[t]aková analýza vychází z myšlenky, že vliv, který sdružení podniků mohlo uplatnit na trhu, nezávisí na jeho vlastním ‚obratu‘, který nevypovídá ani o jeho velikosti, ani o jeho hospodářské síle, nýbrž na obratu jeho členů, jenž představuje ukazatel jeho velikosti a hospodářské síly“.
21–      Viz rozsudek ze dne 26. ledna 2017, Laufen Austria v. Komise (C‑637/13 P, EU:C:2017:51, bod 47 a citovaná judikatura).
22–      V tomto smyslu viz rozsudek ze dne 7. června 1983, Musique Diffusion française a další v. Komise (100/80 až 103/80, EU:C:1983:158, body 119 až 121).
23–      Viz rozsudek ze dne 26. listopadu 2013, Groupe Gascogne v. Komise (C-58/12 P, EU:C:2013:770, body 47 a 48, jakož i citovaná judikatura).
24–      Viz body 29 až 32 napadeného rozsudku, ve kterých Tribunál zamítl první žalobní důvod, jelikož dospěl k závěru, že Komise správně považovala Conserve Italia za „podnik“ ve smyslu čl. 23 odst. 2 druhého pododstavce nařízení č. 1/2003, jelikož je nesporné, že vykonává hospodářskou činnost spočívající v nabízení produktů, zejména na trhu s konzervovanou zeleninou.
25–      Viz bod 28 kasačního opravného prostředku, kde je uvedeno, že „na základě správného předpokladu, že Conserve Italia musí být kvalifikována jako podnik, jelikož vykonává hospodářskou činnost na trhu, se Tribunál omezil na závěr, že všechny argumenty, kterými navrhovatelky dokládaly specifické charakteristiky uvedeného subjektu, je třeba a priori
odmítnout, jelikož jsou jednoduše irelevantní“ (kurzivou zvýraznil autor stanoviska).
26–      Viz rozsudek ze dne 25. března 2021, Slovak Telekom v. Komise (C-165/19 P, EU:C:2021:239, body 98 a 99, jakož i citovaná judikatura). Účastník řízení nemůže vznést důvod, který neuplatnil u Tribunálu, poprvé až před Soudním dvorem v rámci kasačního opravného prostředku, neboť by to znamenalo umožnit mu, aby Soudnímu dvoru, jehož pravomoc ve věci kasačního opravného prostředku je omezená, předložil spor širšího rozsahu než spor, který projednával Tribunál. Nové důvody, které nebyly předloženy Tribunálu, tedy musí být v rámci kasačního opravného prostředku prohlášeny za nepřípustné.
27–      První důvod žaloby v prvním stupni byl totiž nadepsán: „První žalobní důvod, vycházející z porušení čl. 101 odst. 1 SFEU, čl. 23 odst. 2 třetího pododstavce nařízení č. 1/2003 a bodu 33 pokynů v důsledku nesprávného posouzení skutkového stavu a nesprávného právního posouzení, pokud jde o kvalifikaci Conserve Italia jako ‚podniku‘, a nikoli ‚sdružení podniků‘, a v důsledku chybného stanovení zákonné horní hranice pokuty“ (kurzivou zvýraznil autor stanoviska). Viz rovněž bod 81 žaloby k Tribunálu, podle kterého se „Komise dopustila nesprávného posouzení skutkového stavu a nesprávného právního posouzení, když pro účely použití čl. 101 odst. 1 SFEU a článku 53 Dohody o EHP kvalifikovala Conserve Italia jako podnik, a nikoli jako sdružení podniků“. Viz dále bod 173 žaloby k Tribunálu, v němž navrhovatelky tvrdí, že „nelze souhlasit s tím, že Conserve Italia musí být pro účely práva hospodářské soutěže, konkrétně pro účely výpočtu zákonné horní hranice pokuty, kvalifikována jako podnik, jelikož z hlediska vnitrostátního (občanského a daňového) a unijního práva je Conserve Italia naopak nástrojem sdružení zemědělských producentů působících v zájmu a výhradně ve prospěch svých členů, kteří jí musí řídit“.
28–      Conserve Italia vychází z toho, že „čl. 23 odst. 2 nařízení č. 1/2003 stanoví dva různé způsoby výpočtu, podle toho, zda se protiprávní jednání spočívající v porušení práva hospodářské soutěže dopustil podnik (druhý pododstavec), nebo ‚sdružení podniků‘ (třetí pododstavec)“ (v tomto ohledu viz bod 86 žaloby k Tribunálu). Takový výklad těchto ustanovení přitom opomíjí skutečnost, že i druhý pododstavec výslovně odkazuje na „sdružení podniků“.
29–      Viz bod 58 repliky v řízení před Tribunálem, podle kterého „[p]okud jde o dvojí povahu Conserve Italia jakožto ‚podniku‘ i ‚sdružení podniků‘, Komise upřednostnila první z těchto dvou kvalifikací a o druhé neodůvodněně pomlčela“.
30–      V bodě 16 repliky v řízení před Tribunálem totiž navrhovatelky tvrdily, že „vzhledem k tomu, že Conserve Italia byla (zjevně nesporně) kvalifikována jako ‚sdružení podniků‘, měla Komise určit, který z případů uvedených v čl. 23 odst. 2 druhém pododstavci, resp. v čl. 23 odst. 2 třetím pododstavci nařízení č. 1/2003, nejlépe odpovídá mechanismům fungování zemědělského družstva se stejnou strukturou, jako má Conserve Italia“ (kurzivou zvýraznil autor stanoviska).
31–      Podle navrhovatelek měl Tribunál na základě těchto specifických vlastností, které odlišují Conserve Italia od kapitálových společností nebo družstevních společností zaměřených na jediný produkt, stanovit výši pokuty v souladu s ustanoveními čl. 23 odst. 2 třetího pododstavce nařízení č. 1/2003.
32–      Obdobně viz rozsudek ze dne 25. listopadu 2020, Komise v. GEA Group (C-823/18 P, EU:C:2020:955, bod 65 a citovaná judikatura). Pokud jde o družstevní společnosti, vyplývá podle nich toto zohlednění jak z judikatury Soudního dvora (obdobně viz rozsudek ze dne 8. září 2011, Paint Graphos a další, C-78/08 až C-80/08, EU:C:2011:550, bod 55), tak z unijní právní úpravy [viz nařízení Rady (ES) č. 1435/2003 ze dne 22. července 2003 o statutu Evropské družstevní společnosti (SCE) (Úř. věst. 2003, L 207, s. 1; Zvl. vyd. 17/01, s. 280), jakož i sdělení Komise Radě, Evropskému parlamentu, Evropskému hospodářskému a sociálnímu výboru a Výboru regionů o podpoře družstevních společností v Evropě COM(2004) 18 final].
33–      Viz rozsudek ze dne 2. dubna 2009, France Télécom v. Komise (C-202/07 P, EU:C:2009:214, bod 29 a citovaná judikatura).
34–      Viz rozsudek ze dne 21. prosince 2023, United Parcel Service v. Komise (C-297/22 P, EU:C:2023:1027, bod 47). V tomto smyslu viz rovněž rozsudek ze dne 2. září 2021, Ja zum Nürburgring v. Komise (C-647/19 P, EU:C:2021:666, bod 36 a citovaná judikatura).
35–      Viz rozsudek ze dne 4. října 2024, Ferriere Nord v. Komise (C-31/23 P, EU:C:2024:851, bod 172 a citovaná judikatura).
36      Viz rozsudek ze dne 21. prosince 2023, European Superleague Company (C‑333/21, EU:C:2023:1011, bod 112 a citovaná judikatura).
37–      V bodech 34 a 35 napadeného rozsudku Tribunál totiž rozhodl, že s ohledem na ustálenou judikaturu Komise v bodě 647 odůvodnění sporného rozhodnutí správně uvedla, že i kdyby bylo možné považovat Conserve Italia zároveň za „sdružení podniků“ ve smyslu článku 101 SFEU, jelikož jeho členy jsou podniky nebo sdružení podniků, tato okolnost nemá žádný vliv na kvalifikaci Conserve Italia jako „podniku“.
38–      Viz body 29 až 32 tohoto stanoviska.
39–      Viz žaloba před Tribunálem (body 99 až 167, nadepsané „Conserve Italia je sdružením podniků“).
40–      Viz žaloba k Tribunálu (body 84, 99 a 100).
41–      Viz žaloba k Tribunálu (bod 99).
42–      Viz žaloba k Tribunálu (body 112 až 121).
43–      Viz žaloba k Tribunálu (body 122 až 126).
44–      Viz žaloba k Tribunálu (body 127 až 132 a 133 až 135).
45–      Viz žaloba k Tribunálu (body 136 až 147).
46–      Viz žaloba k Tribunálu (body 148 až 167).
47–      A sice nařízení Rady (ES) č. 2200/96 ze dne 28. října 1996 o společné organizaci trhu s ovocem a zeleninou (Úř. věst. 1996, L 297, s. 1; Zvl. vyd. 03/20, s. 55), nařízení Rady (ES) č. 1234/2007 ze dne 22. října 2007, kterým se stanoví společná organizace zemědělských trhů a zvláštní ustanovení pro některé zemědělské produkty („jednotné nařízení o společné organizaci trhů“) (Úř. věst. 2007, L 299, s. 1), které bylo zrušeno nařízením Evropského parlamentu a Rady (EU) č. 1308/2013, ze dne 17. prosince 2013, kterým se stanoví společná organizace trhů se zemědělskými produkty a zrušují nařízení Rady (EHS) č. 922/72, (EHS) č. 234/79, (ES) č. 1037/2001 a (ES) č. 1234/2007 (Úř. věst. 2013, L 347, s. 671), jakož i nařízení č. 1435/2003.
48–      Viz žaloba k Tribunálu (body 168 až 173).
49–      Tyto body odkazují v tomto smyslu na rozsudky ze dne 16. listopadu 1995, Fédération française des sociétés d’assurance a další (C-244/94, EU:C:1995:392, bod 20), a ze dne 2. července 1992, Dansk Pelsdyravlerforening v. Komise (T-61/89, EU:T:1992:79, bod 52).
50–      V tomto smyslu viz rozsudek ze dne 16. listopadu 1995, Fédération française des sociétés d’assurance a další (C-244/94, EU:C:1995:392, bod 21).
51–      Tribunál se v tomto ohledu opírá o skutečnost, že navrhovatelky zdůrazňují jednak absenci integrace mezi zemědělskými podniky a Conserve Italia a jednak významnou a ústřední roli zemědělských podniků ve vnitřní struktuře Conserve Italia.
52–      Tribunál totiž konstatoval, že řada skutečností je v rozporu s argumentem navrhovatelek, podle kterého Conserve Italia postrádá autonomii a je pouhým nástrojem zemědělských podniků. Tribunál na jedné straně uvedl, že je nesporné, že Conserve Italia zpracovává čerstvé ovoce a zeleninu, které jí dodávají zemědělské podniky čítající přibližně 14 000 členů z jejích 34 členských družstev, a to v závodě, který vlastní a provozuje, a že zpracované produkty prodává svým odběratelům (bod 43 napadeného rozsudku). Na druhé straně z předpisu o zeleninových produktech přijatém společností Conserve Italia dne 26. října 2018, jenž upravuje vztah mezi ní a jejími členy, vyplývá, že obchodní strategii dotyčného podniku na trhu s konzervovanou zeleninou určuje Conserve Italia, a nikoli zemědělské podniky. Článek 1 tohoto předpisu totiž stanoví, že představenstvo Conserve Italia rozhoduje o tom, jaké produkty budou uváděny na trh, o jejich množství a o druzích
potřebných surovin. Článek 6 uvedeného předpisu ukládá členům Conserve Italia povinnost používat pouze sazenice, které jim tato společnost dodá (bod 44 napadeného rozsudku).
53–      Navíc, jak správně připomněl Tribunál v bodě 15 napadeného rozsudku, unijní soudy nesmí nahradit odůvodnění autora napadeného aktu svým odůvodněním (viz v tomto smyslu rozsudek ze dne 25. července 2018, Orange Polska v. Komise, C-123/16, EU:C:2018:590, bod 105).
54–      Viz poznámka pod čarou 49 tohoto stanoviska.
55      Navrhovatelky se v rámci kasačního opravného prostředku omezují na tvrzení, že jejich úvodní poznámky týkající se fungování Conserve Italia „měly objasnit zkreslení skutečností
ze strany Tribunálu […]“, aniž přesně uvádějí, které konkrétní skutečnosti Tribunál podle nich zkreslil, nebo proč takové zkreslení zjevně vyplývá z písemností
ve spise (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 24. října 2024, Komise v. Intel Corporation, C‑240/22 P, EU:C:2024:915, bod 228).
56–      Viz rozsudek ze dne 14. října 2010, Deutsche Telekom v. Komise (C-280/08 P, EU:C:2010:603, bod 53).
57–      Tato argumentace je totiž v žalobě před Tribunálem uvedena pod nadpisem „Conserve Italia má strukturu srovnatelnou se strukturou organizací zemědělských podniků, pro které je stanovena evropská právní úprava ad hoc“, který je jedním z podnadpisů kapitoly III.A.4, nadepsané „Conserve Italia je sdružením podniků“. Kromě toho bod 173 uvedené žaloby, v němž navrhovatelky tvrdí, že „nelze souhlasit s tím, že Conserve Italia musí být pro účely práva hospodářské soutěže, konkrétně pro účely výpočtu zákonné horní hranice pokuty, kvalifikována jako podnik, jelikož z hlediska vnitrostátního (občanského a daňového) a unijního práva je Conserve Italia naopak nástrojem sdružení zemědělských producentů působících v zájmu a výhradně ve prospěch svých členů, kteří jí musí řídit“ (kurzivou zvýraznil autor stanoviska).
58–      Viz body 36 a 37 repliky před Tribunálem.
59      Viz zejména bod 173 odůvodnění a článek 206 nařízení č. 1308/2013, který uvádí, že „[n]ení-li
v tomto nařízení stanoveno jinak […], použijí se články 101 až 106 [SFEU] a prováděcí předpisy k těmto článkům s výhradou článků 207 až 210[a] tohoto nařízení na všechny dohody, rozhodnutí a jednání uvedené v čl. 101 odst. 1 a článku 102 [SFEU], které se týkají produkce zemědělských produktů a obchodu s nimi“.
60–      V tomto smyslu viz rozsudek ze dne 16. června 2016, SKW Stahl-Metallurgie a SKW Stahl-Metallurgie Holding v. Komise (C-154/14 P, EU:C:2016:445, bod 39 a citovaná judikatura).
61–      Tedy obrat z prodeje zpracovaných produktů dodaných všemi 14 000 zemědělskými podniky produkujícími rajčata, hrušky, broskve, kukuřici, hrášek, fazole, cizrnu, meruňky, jablka, zelené fazolky, kiwi a čočku.
62–      Tedy obrat z prodeje zpracovaných produktů na trhu dodaných 350 zemědělskými podniky produkujícími pouze zelené fazolky, hrášek a kukuřici.
63–      V tomto ohledu navrhovatelky připomínají, že částka, již Conserve Italia vyplácí zemědělským podnikům, se stanoví tak, že od celkových příjmů z prodeje produktů na trhu se odečtou náklady vynaložené družstvem na zpracování a uvádění této kategorie produktů na trh. Z toho vyplývá, že částka fakturovaná zemědělskými podniky je výrazně nižší než částka fakturovaná za prodej konzervované zeleniny. To by poskytlo podnikům sdruženým ve formě družstva neodůvodněnou výhodu oproti podnikům, které se naopak rozhodnou zpracovávat produkty a uvádět je na trh samy. Proto považovaly navrhovatelky za vhodnější, aby byl zohledněn obrat Conserve Italia, avšak pouze v rozsahu omezeném na produkty dotčené kartelovou dohodou. V souladu se zásadou transparentnosti je třeba tento obrat v podstatě považovat za přičitatelný zemědělským podnikům, i kdyby byl dosahován prostřednictvím mechanismu spolupráce.
64–      V tomto ohledu viz body 20 až 22 tohoto stanoviska.
65–      V tomto ohledu poznamenávám, že podle Komise tyto zemědělské podniky nepůsobily na trhu dotčeném předmětným protiprávním jednáním, tj. na trhu s konzervovanou zeleninou, ale na trhu se syrovou zeleninou, kterou prodávaly mimo jiné družstvům, která jsou členy společnosti Conserve Italia (viz bod 656 odůvodnění sporného rozhodnutí).
66–      Viz body 175 až 177 žaloby k Tribunálu, podle nichž navrhovatelky původně tvrdily, že použití třetího pododstavce je nutné jen z důvodu, že Conserve Italia je sdružením podniků, přičemž opomenuly, že i druhý pododstavec se týká „sdružení podniků“.
67      Viz poznámka pod čarou 55 tohoto stanoviska.
68–      Což navrhovatelky podle všeho samy uznávají v bodě 48 žaloby: „[p]ožadavek, aby byl zohledněn obrat Conserve Italia, a nikoli obrat zemědělských podniků (jak by vyžadovalo znění čl. 23 odst. 2 třetího pododstavce nařízení č. 1/2003), vyplývá z nutnosti zohlednit specifické vlastnosti družstevního prostředí […]“ (kurzivou zvýraznil autor stanoviska).
69–      Zdůrazňuji, že navrhovatelky v bodě 179 své žaloby k Tribunálu skutečně použily jako referenční rok hospodářský rok 2020/2021, tedy rok předcházející přijetí sporného rozhodnutí, zatímco ve svém kasačním opravném prostředku navrhly jako referenční rok období odpovídající poslednímu roku účasti na protiprávním jednání, tedy hospodářský rok 2012/2013.
70–      Viz bod 639 odůvodnění sporného rozhodnutí.
71–      Viz poznámka pod čarou 7 tohoto stanoviska.
72–      Zejména rozsudek Coop de France bétail et viande (body 97 a 98).