62021CJ0767
PRESUDA SUDA (treće vijeće)
14. prosinca 2023. (
*1
)
„Žalba – Institucionalno pravo – Zastupnici u Europskom parlamentu – Poslovnik Europskog parlamenta – Pravila ponašanja – Članak 10. stavak 3. – Zabrana upotrebe natpisâ tijekom sjednica Parlamenta – Usmena mjera predsjednika Parlamenta kojom se zastupnicama zabranjuje izlaganje nacionalne zastavice na njihovim klupama – Tužba za poništenje – Članak 263. UFEU‑a – Pojam ‚akt koji se može pobijati’”
U predmetu C‑767/21 P,
povodom žalbe na temelju članka 56. Statuta Suda Europske unije, podnesene 8. prosinca 2021.,
Jérôme Rivière, sa stalnom adresom u Nici (Francuska),
Dominique Bilde, sa stalnom adresom u Lagardeu (Francuska),
Joëlle Mélin, sa stalnom adresom u Aubagneu (Francuska),
Aurélia Beigneux, sa stalnom adresom u Hénin‑Beaumontu (Francuska),
Thierry Mariani, sa stalnom adresom u Parizu (Francuska),
Jordan Bardella, sa stalnom adresom u Montmorencyju (Francuska),
Jean‑Paul Garraud, sa stalnom adresom u Libourneu (Francuska),
Jean‑François Jalkh, sa stalnom adresom u Gretz‑Armainvilliersu (Francuska),
Gilbert Collard, sa stalnom adresom u Marseilleu (Francuska),
Gilles Lebreton, sa stalnom adresom u Montivilliersu (Francuska),
Nicolaus Fest, sa stalnom adresom u Berlinu (Njemačka),
Gunnar Beck, sa stalnom adresom u Neussu (Njemačka),
Philippe Olivier, sa stalnom adresom u Draveilu (Francuska),
koje zastupa F. Wagner, avocat,
žalitelji,
a druga stranka u postupku je:
Europski parlament, koji zastupaju N. Lorenz i T. Lukácsi, u svojstvu agenata,
tuženik u prvostupanjskom postupku,
SUD (treće vijeće),
u sastavu: K. Jürimäe, predsjednica vijeća, N. Piçarra (izvjestitelj), M. Safjan, N. Jääskinen i M. Gavalec, suci,
nezavisna odvjetnica: T. Ćapeta,
tajnik: A. Calot Escobar,
uzimajući u obzir pisani postupak,
saslušavši mišljenje nezavisne odvjetnice na raspravi održanoj 16. veljače 2023.,
donosi sljedeću
Presudu
1
Svojom žalbom Jérôme Rivière, Dominique Bilde, Joëlle Mélin, Aurélia Beigneux, Thierry Mariani, Jordan Bardella, Jean Paul Garraud, Jean‑François Jalkh, Gilbert Collard, Gilles Lebreton, Nicolaus Fest, Gunnar Beck i Philippe Olivier, zastupnici u Europskom parlamentu, zahtijevaju ukidanje presude Općeg suda Europske unije od 6. listopada 2021., Rivière i dr./Parlament (T‑88/20, u daljnjem tekstu: pobijana presuda, EU:T:2021:664), kojom je kao nedopuštena odbačena njihova tužba za poništenje usmene mjere predsjednika Parlamenta od 13. siječnja 2020., kojom se zastupnicama zabranjuje izlaganje nacionalne zastavice na njihovim klupama (u daljnjem tekstu: sporna mjera).
Pravni okvir
2
Naslovljen „Pravila ponašanja”, članak 10. Poslovnika Europskog parlamenta (Deveti parlamentarni saziv – 2019. – 2024.) (u daljnjem tekstu: Poslovnik) predviđa:
„1.   Ponašanju zastupnika svojstveno je međusobno poštovanje i to se ponašanje temelji na vrijednostima i načelima utvrđenima u Ugovorima, a naročito u Povelji o temeljnim pravima. […]
2.   Zastupnici ne smiju ugroziti neometani rad Parlamenta, održavanje sigurnosti i reda u prostorima Parlamenta ni funkcioniranje opreme Parlamenta.
3.   Zastupnici ne smiju narušavati red u vijećnici i suzdržavaju se od neprimjerenog ponašanja. Zastupnici ne smiju isticati natpise.”
3
Članak 171. tog poslovnika, naslovljen, „Raspodjela vremena za izlaganje i popis govornika”, u stavku 4. predviđa:
„Vrijeme za izlaganje za [prvi] dio rasprave raspodjeljuje se u skladu sa sljedećim kriterijima:
(a)
prvi dio vremena za izlaganje ravnomjerno se dijeli među svim klubovima zastupnika;
(b)
drugi dio dijeli se među klubovima zastupnika ovisno o ukupnom broju njihovih članova;
(c)
nezavisnim zastupnicima ukupno vrijeme za izlaganje dodjeljuje se ovisno o dijelovima dodijeljenima svakom klubu zastupnika u skladu s točkama (a) i (b);
(d)
raspodjela vremena za izlaganje uzima u obzir činjenicu da će zastupniku s invaliditetom možda trebati više vremena.”
4
Članak 175. navedenog poslovnika, naslovljen „Trenutačne mjere”, u stavcima 1. do 3., određuje:
„1.   Predsjednik opominje svakog zastupnika koji prekrši pravila ponašanja utvrđena u članku 10. stavcima 3. ili 4.
2.   Ako se kršenje ponovi, predsjednik zastupnika opominje drugi put, što se unosi u zapisnik.
3.   Ako se kršenje nastavi ili je počinjeno daljnje kršenje, predsjednik dotičnom zastupniku može oduzeti riječ i udaljiti ga iz vijećnice do kraja dnevne sjednice. […]”
Okolnosti spora
5
Okolnosti spora kako proizlaze iz točaka 1. do 3. pobijane presude mogu se sažeti kako slijedi.
6
Tijekom plenarne sjednice od 13. siječnja 2020. predsjednik Parlamenta je, na temelju članka 10. stavka 3. Poslovnika, usmeno donio mjere čiji je cilj bio osiguranje poštovanja reda u vijećnici, među kojima je bila i sporna mjera.
7
Tijekom plenarnih sjednica od 29. i 30. siječnja 2020. potpredsjednici koji su predsjedali tim sjednicama ponovili su spornu mjeru.
Tužba pred Općim sudom i pobijana presuda
8
Tužbom podnesenom tajništvu Općeg suda 13. veljače 2020. žalitelji su pokrenuli postupak radi poništenja sporne mjere.
9
U prilog svojoj tužbi oni su istaknuli četiri tužbena razloga. Prvi se sastojao od dva dijela, od kojih se prvi temeljio na povredi i iskrivljavanju članka 10. Poslovnika, a drugi na povredi članka 4. stavka 2. UEU‑a. Drugi se tužbeni razlog temeljio na povredi načela pravne sigurnosti, treći na zlouporabi ovlasti, a četvrti na povredi načela jednakog postupanja, zakonitosti, dobre uprave, na fumus persecutionisu i na povredi slobode izražavanja zastupnika.
10
Parlament je kao glavno istaknuo prigovor nedopuštenosti tužbe, koji se temeljio na nepostojanju, prvo, akta koji se može pobijati u smislu članka 263. UFEU‑a, drugo, procesne legitimacije žaliteljâ i treće, njihova pravnog interesa. Parlament je podredno tvrdio da tužba nije osnovana.
11
Opći sud je prihvatio argument o postojanju zapreke vođenju postupka koji se temeljio na nepostojanju akta koji se može pobijati u smislu članka 263. UFEU‑a.
12
U točki 38. pobijane presude Opći je sud smatrao da iz podnesaka stranaka proizlazi da se sporna mjera sastoji u zabrani koja je izrečena zastupnicima, na temelju članka 10. stavka 3. Poslovnika, da izlažu nacionalne zastavice na svojim klupama. S tim u vezi pojasnio je da se, iako su žalitelji isto tako istaknuli da je zastupnicima koji nisu poštovali navedenu mjeru bilo zabranjeno govoriti, ni na temelju čega ne može zaključiti da je time prekoračena zabrana izlaganja nacionalnih zastavica.
13
U točkama 42. do 44. te presude Opći je sud istaknuo da se, na temelju Poslovnika, koji je nadahnut parlamentarnim tradicijama zajedničkima državama članicama, zastupnici „izražavaju govoreći”. Pojasnio je da, osim ovlasti dodijeljene tim poslovnikom da tijekom sjednice jednom predaju pisanu izjavu od najviše 200 riječi, navedeni poslovnik „ne predviđa nijedno drugo sredstvo izražavanja kojim bi raspolagali sudionici na raspravama”. Prema mišljenju Općeg suda, cilj tako utvrđenog ograničenja koje se odnosi na sredstvo izražavanja zastupnikâ jamstvo je njihove jednakosti i, slijedom toga, neometanog rada Parlamenta. Taj se dvostruki cilj također nastoji postići i člankom 171. stavkom 4. navedenog poslovnika, koji predviđa precizne kriterije za raspodjelu vremena kojim zastupnici raspolažu za izlaganje.
14
U točkama 45. i 48. pobijane presude Opći je sud presudio da „slika ili predmet, preko simbola koji predstavljaju ili poruke koju šalju, nedvojbeno mogu poslužiti kao sredstvo izražavanja, čime zastupnicima koji se njima koriste daju mogućnost isticanja ili obrane njihovih političkih uvjerenja izvan njihova vremena za izlaganje” tijekom plenarnih sjednica Parlamenta. On je smatrao da je u predmetnom slučaju zastavica koju su žalitelji postavili na svoje klupe postala „određena vrsta barjaka određene političke skupine i simbol cilja koji ona zastupa”. Usto u točki 49. te presude on je smatrao da „isticanje zastavice države članice osobito na klupi zastupnika izabranog u Parlament nije u skladu sa zastupničkom funkcijom [tog] zastupnika”, kako je, među ostalim, definirana člankom 14. stavkom 2. UEU‑a i člankom 22. stavkom 2. UFEU‑a.
15
U točki 50. navedene presude Opći je sud presudio da je, zbog smisla koji joj žalitelji pripisuju, tako izložena nacionalna zastavica na njihovoj klupi bila „svedena na puko sredstvo izražavanja ili priopćavanja mišljenja”, koje se ne razlikuje od predmeta predviđenih izrazom „natpisi”, koji je upotrijebljen u članku 10. stavku 3. Poslovnika ili njegovim istoznačnicama u različitim jezičnim verzijama te odredbe.
16
Uzimajući u obzir sva ta razmatranja, Opći je sud u točkama 51. i 52. pobijane presude presudio da, s obzirom na to da ponašanje žaliteljâ moglo ometati rad Parlamenta, ono ulazi u područje primjene članka 10. stavka 3. Poslovnika Parlamenta, da je sporna mjera dio „unutarnje organizacije rada Parlamenta” i da ona ne proizvodi pravne učinke koji mogu utjecati na uvjete u kojima žalitelji obnašaju svoj mandat bitno mijenjajući njihov pravni položaj. Stoga je Opći sud smatrao ta mjera nije akt koji se može pobijati u smislu članka 263. UFEU‑a.
17
Stoga je Opći sud odbacio tužbu kao nedopuštenu.
Zahtjevi stranaka
18
Žalitelji od Suda zahtijevaju da:
–
ukine pobijanu presudu;
–
proglasi tužbu dopuštenom;
–
poništi spornu mjeru, i
–
naloži Parlamentu snošenje troškova.
19
Parlament navodi da žalbu treba odbiti, a žaliteljima treba naložiti snošenje troškova.
O žalbi
Dopuštenost žalbe
20
Parlament ističe da žalba ne ispunjava pretpostavke dopuštenosti navedene u članku 168. Poslovnika Suda jer u njoj nisu precizno navedeni pravni argumenti u potporu istaknutim razlozima, koji nisu ni na koji način pravno argumentirani.
21
S tim u vezi iz članka 256. stavka 1. drugog podstavka UFEU‑a, članka 58. prvog stavka Statuta Suda Europske unije te članka 168. stavka 1. točke (d) i članka 169. stavka 2. Poslovnika proizlazi da se u žalbi moraju precizno navesti pobijani dijelovi presude čije se ukidanje traži te pravni argumenti koji posebno podupiru taj zahtjev, inače će žalba ili dotični žalbeni razlog biti nedopušteni (presuda od 23. studenoga 2021.Vijeće/Hamas, C‑833/19 P, EU:C:2021:950, t. 50. i navedena sudska praksa).
22
Međutim, žalba omogućuje nedvosmisleno određivanje dvaju žalbenih razloga u okviru kojih žalitelji prigovaraju Općem sudu, s jedne strane, iskrivljavanje činjenica i njihovu pogrešnu pravnu kvalifikaciju u točki 38. pobijane presude i, s druge strane, pogreške koje se tiču prava kojima su zahvaćene točke. 41. do 50. te presude kad je riječ o tumačenju članka 10. stavka 3. Poslovnika. Osim toga, iz odgovora Parlamenta na žalbu proizlazi da je on mogao razumjeti bît tih razloga i dati odgovor u pogledu njihova merituma.
23
U tim okolnostima valja smatrati da se žalbom dovoljno precizno određuju, u svakom od njezinih žalbenih razloga, pobijani dijelovi presude i iznose razlozi zbog kojih su ti dijelovi, prema mišljenju žaliteljâ, zahvaćeni pogreškama koje se tiču prava, što omogućuje Sudu da provede svoj nadzor zakonitosti.
24
Stoga ovu žalbu valja proglasiti dopuštenom.
Meritum žalbe
Prvi žalbeni razlog
– Argumentacija stranaka
25
U okviru prvog žalbenog razloga žalitelji tvrde da je Opći sud u točki 38. pobijane presude iskrivio činjenice te ih je pogrešno pravno kvalificirao time što nije smatrao da je praktični učinak sporne mjere bio oduzimanje riječi zastupnicima i stoga bitna izmjena uvjeta u kojima svoj mandat obnašaju zastupnici koji su odbili ukloniti nacionalne zastavice sa svojih klupa tijekom plenarnih sjednica 29. i 30. siječnja 2020.
26
Parlament smatra da je prvi žalbeni razlog očito neosnovan.
– Ocjena Suda
27
Iz članka 256. stavka 1. UFEU‑a i članka 58. prvog stavka Statuta Suda Europske unije proizlazi da je žalba ograničena na pitanja prava i da je stoga Opći sud jedini nadležan za utvrđivanje i ocjenu relevantnih činjenica kao i dokaza. Ta ocjena stoga ne čini, osim u slučaju njihova iskrivljavanja, pravno pitanje koje je kao takvo podložno nadzoru Suda u okviru žalbe (presuda od 10. srpnja 2019., VG/Komisija, C‑19/18 P, EU:C:2019:578, t. 47. i navedena sudska praksa).
28
Takvo iskrivljavanje postoji kada je bez izvođenja novih dokaza ocjena postojećih dokaza očito pogrešna. To iskrivljavanje mora jasno proizlaziti iz dokumenata u spisu a da nije potrebno provoditi novu ocjenu činjenica i dokaza. Kada navodi da je Opći sud iskrivio dokaze, žalitelj treba precizno navesti dokaze koje je Opći sud iskrivio i dokazati pogreške u analizi koja je prema njegovoj procjeni dovela do toga da je Opći sud iskrivio dokaze (presuda od 3. prosinca 2015., Italija/Komisija, C‑280/14 P, EU:C:2015:792, t. 52. i navedena sudska praksa).
29
Međutim, iz tužbe u prvostupanjskom postupku nedvosmisleno proizlazi da su žalitelji pred Općim sudom zahtijevali poništenje samo sporne mjere, koja se sastoji isključivo u usmenoj zabrani isticanja nacionalnih zastavica na njihovim klupama. Oni pred Općim sudom nisu osporavali naknadne mjere oduzimanja riječi tijekom plenarnih sjednica 29. i 30. siječnja 2020. U tim okolnostima oni ne mogu prigovarati Općem sudu da je u pobijanoj presudi iskrivio i pogrešno pravno kvalificirao činjenice.
30
U svakom slučaju, valja dodati da je Opći sud u točki 38. pobijane presude pravilno utvrdio da se, iako su žalitelji isto tako istaknuli da je zastupnicima koji nisu poštovali navedenu mjeru bilo zabranjeno govoriti, ni na temelju čega ne može zaključiti da je tom mjerom „prekoračena zabrana izlaganja nacionalnih zastavica na njihovim klupama, izrečena zastupnicima u Parlamentu na temelju članka 10. stavka 3. Poslovnika”.
31
Stoga je Opći sud, a da pritom nije iskrivio ni pogrešno pravno kvalificirao činjenice, presudio da je cilj sporne mjere bio samo taj da na zastupničkim klupama više ne budu izložene nacionalne zastavice, a da konkretan učinak te mjere tijekom plenarnih sjednica 29. i 30. siječnja 2020. nije bio zabrana govora zastupnicima o kojima je riječ.
32
Iz toga proizlazi da je prvi žalbeni razlog neosnovan i da ga stoga valja odbiti.
Drugi žalbeni razlog
– Argumentacija stranaka
33
U okviru svojeg drugog žalbenog razloga žalitelji ističu da je Opći sud u točkama 41. do 50. pobijane presude počinio „povredu i pravno i činjenično iskrivljavanje” članka 10. stavka 3. Poslovnika te „očitu pogrešku u ocjeni”, na temelju kojih je u točki 52. te presude presudio da je sporna mjera dio unutarnje organizacije rada Parlamenta, da ne proizvodi pravne učinke koji mogu utjecati na uvjete u kojima žalitelji obnašaju svoje zastupničke mandate te da stoga nije akt koji se može pobijati u smislu članka 263. UFEU‑a.
34
S tim u vezi žalitelji tvrde, prvo, da nacionalne „zastavice” nisu obuhvaćene područjem primjene članka 10. stavka 3. Poslovnika, koji se odnosi samo na „natpise”. Opći je sud morao utvrditi da je nacionalna zastavica „natpis” u smislu te odredbe prije nego što je odredio narušava li to što zastupnici upotrebljavaju takvu zastavicu red u vijećnici ili predstavlja li ono njihovo neprimjereno ponašanje koje može ugroziti neometan rad Parlamenta.
35
U tom kontekstu žalitelji tvrde da izraz „natpisi” treba definirati u uobičajenom smislu tog izraza u francuskom jeziku, kako je pojašnjen u stajalištu službe Dictionnairea de l’Académie française (Rječnik Francuske akademije), u dopisu od 20. veljače 2020., kao odgovor na zahtjev koji joj je uputilo dvoje od žalitelja.
36
Oni također tvrde da Opći sud nije morao, u točki 50. pobijane presude, uzeti u obzir različite jezične verzije članka 10. stavka 3. Poslovnika kako bi utvrdio može li se „nacionalne zastavice” o kojima je riječ kvalificirati kao „natpise” u smislu te odredbe. Na taj je način, prema njihovu mišljenju, Opći sud povrijedio članak 1. Uredbe Vijeća br. 1 o određivanju jezika koji se koriste u Europskoj ekonomskoj zajednici (SL 1958., 17, str. 385.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 1., svezak 3., str. 3.) kako je izmijenjena Uredbom Vijeća (EU) br. 517/2013 od 13. svibnja 2013. (SL 2013., L 158, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 1., svezak 10., str. 31.), u kojem je navedeno da je francuski jezik službeni i radni jezik institucija Europske unije. Stoga je izraze o kojima je riječ, što se tiče francuskih zastupnika, trebalo tumačiti samo u skladu s dosegom koji im daje francuski jezik.
37
Drugo, žalitelji tvrde da je Opći sud pogrešno protumačio članak 10. stavak 3. drugu rečenicu Poslovnika, koji zabranjuje samo upotrebu „natpisa”, a ne i „zastavica”. Posljedično, Opći je sud pogrešno izjednačio „zastavicu” na klupi zastupnikâ s isticanjem „natpisa”, iako žalitelji ni u kojem slučaju nisu imali „stalno” istaknute nacionalne zastavice.
38
Treće, Opći sud nije, u okviru kontekstualne analize članka 10. stavaka 2. i 3. Poslovnika, istražio je li cilj sporne mjere bio ispraviti eventualnu smetnju, uzrokovanu prisutnošću tih zastavica, radu Parlamenta ili redu i sigurnosti sjednica. Stoga on nije obrazložio zašto je isticanje nacionalne zastavice na klupi zastupnika neprimjereno ponašanje.
39
Četvrto, žalitelji tvrde da je Opći sud počinio pogrešku koja se tiče prava time što je u točkama 43. do 45. pobijane presude smatrao da je cilj sporne mjere bio jamstvo jednakosti zastupnika i da joj osnova može biti članak 10. Poslovnika iako se taj cilj nastoji postići člankom 171. tog poslovnika.
40
Peto, prema mišljenju žaliteljâ, „zastupnike [u Parlamentu] prije svega izabiru državljani njihove zemlje na temelji nacionalnih popisa u okviru koji je utvrdila svaka država [članica]”. Okolnost da se državljani drugih država članica mogu nalaziti na tim popisima i da oni mogu glasati u toj državi ne oduzima „tu nacionalnu prirodu” glasu. Osim toga, potvrda „nacionalne pripadnosti” proizlazi iz članka 4. stavka 2. UEU‑a. Stoga, suprotno onomu što je Opći sud presudio u točki 49. pobijane presude, prisutnost nacionalne zastavice na klupi zastupnika u Parlamentu nije u neskladu s njegovom zastupničkom funkcijom, kako je definirana Ugovorima, niti može narušiti neometan rad Parlamenta.
41
Parlament smatra da je drugi žalbeni razlog očito neosnovan.
– Ocjena Suda
42
U okviru drugog žalbenog razloga žalitelji u biti prigovaraju Općem sudu da je u točkama 41. do 50. pobijane presude pogrešno protumačio članak 10. stavak 3. Poslovnika. Prema njihovu mišljenju, ta odredba ne može biti osnova sporne mjere, s obzirom na to da nacionalne zastavice nisu obuhvaćene njezinim područjem primjene. U takvim okolnostima takva bi mjera mogla utjecati na uvjete u kojima oni obnašaju svoj zastupnički mandat bitno mijenjajući njihov pravni položaj te bi stoga bila akt koji se može pobijati u smislu članka 263. UFEU‑a.
43
Valja podsjetiti na to da se „aktima koji se mogu pobijati” u smislu članka 263. UFEU‑a smatraju sve odredbe koje su donijele institucije čiji je cilj proizvoditi obvezujuće pravne učinke, bez obzira na njihov oblik (presude od 20. veljače 2018, Belgija/Komisija, C‑16/16 P, EU:C:2018:79, t. 31. i od 9. srpnja 2020., Češka Republika/Komisija, C‑575/18 P, EU:C:2020:530, t. 46. i navedena sudska praksa).
44
Kako bi se utvrdilo proizvodi li sporna mjera takve učinke, valja razmotriti njezinu bit i ocijeniti njezine učinke s obzirom na objektivne kriterije poput sadržaja navedenog akta, uzimajući u obzir, prema potrebi, kontekst njegova donošenja kao i ovlasti institucije koja ga je donijela (vidjeti u tom smislu presude od 20. veljače 2018, Belgija/Komisija, C‑16/16 P, EU:C:2018:79, t. 32. i od 9. srpnja 2020., Češka Republika/Komisija, C‑575/18 P, EU:C:2020:530, t. 47.).
45
Valja podsjetiti na to da se sporna mjera sastoji u usmenoj zabrani izlaganja nacionalnih zastavica na klupama zastupnika i da je ona donesena na temelju članka 10. stavka 3. druge rečenice Poslovnika koja predviđa da „[z]astupnici ne smiju isticati natpise” tijekom parlamentarnih sjednica. Kako je istaknula nezavisna odvjetnica u točki 71. svojega mišljenja, ta je odredba izravno primjenjiva, a da nisu potrebne provedbene mjere.
46
Kako bi se utvrdilo je li Opći sud, kao što to tvrde žalitelji, počinio pogrešku koja se tiče prava prilikom tumačenja članka 10. stavka 3. Poslovnika, valja uzeti u obzir, kao što je to istaknuto u točki 40. pobijane presude, ne samo tekst te odredbe nego i kontekst i ciljeve propisa kojeg je ona dio (presuda od 28. rujna 2023., Gargždų geležinkelis, C‑671/21, EU:C:2023:709, t. 50. i navedena sudska praksa).
47
Formulacija korištena u jednoj od jezičnih verzija neke odredbe prava Unije ne može služiti kao jedini temelj za tumačenje te odredbe ili imati prednost u odnosu na druge jezične verzije. Potreba da se svaka odredba prava Unije tumači i primjenjuje ujednačeno isključuje to da se ona razmatra izdvojeno u jednoj od svojih jezičnih verzija, nego zahtijeva njezino tumačenje s obzirom na opću strukturu i svrhu propisa kojeg je dio (vidjeti u tom smislu presudu od 27. listopada 1977., Bouchereau, 30/77, EU:C:1977:172, t. 14. i presudu od 15. rujna 2022., Minister for Justice and Equality (Državljanin treće zemlje, bratić građanina Unije), C‑22/21, EU:C:2022:683, t. 20.).
48
Stoga je Opći sud pravilno uzeo u obzir, u točki 50. pobijane presude, jezične verzije članka 10. stavka 3. druge rečenice Poslovnika različite od francuske, kako bi odredio jesu li nacionalne zastavice „natpisi”, u smislu te odredbe. Osim toga, suprotno navodima žaliteljâ, Opći sud time nije ni na koji način povrijedio članak 1. Uredbe Vijeća br. 1, kako je izmijenjena Uredbom br. 517/2013, u kojoj su samo navedeni službeni i radni jezici institucija Unije.
49
Što se tiče toga odnosi li se zabrana isticanja „natpisa”, utvrđena člankom 10. stavkom 3. drugom rečenicom Poslovnika, i na nacionalne zastavice, Opći je sud u točki 50. pobijane presude istaknuo da izrazi upotrijebljeni u drugim jezičnim verzijama te odredbe koji odgovaraju francuskim izrazima banderoles i bannières općenito označavaju predmete često izrađene od tkanine, ponekad ovješene o drveni štap, na kojima su ispisani posebice politički slogani, geslo ili iskaz poziva ili političkog cilja. On je stoga pravilno mogao u toj istoj točki 50. presuditi da se, zbog funkcije koju u predmetnom slučaju žalitelji pripisuju nacionalnoj zastavici, tu zastavicu može smatrati sredstvom izražavanja ili priopćavanja koje je istovjetno natpisima.
50
Takvo tumačenje potvrđuju kontekstualni i teleološki elementi članka 10. stavka 3. druge rečenice Poslovnika.
51
Naime, kako je Opći sud istaknuo u točkama 42. do 44. pobijane presude, tradicija usmene debate, koja je svojstvena parlamentarnoj aktivnosti, odražava se u Poslovniku. Iz njegove opće strukture proizlazi da se zastupnici izražavaju govorenjem i u načelu ne raspolažu nijednim drugim sredstvom izražavanja. U tom kontekstu članak 10. stavak 3. druga rečenica Poslovnika, u vezi s njegovim člankom 175., ograničava sredstva izražavanja zastupnika izvan njihova vremena za izlaganje, kako bi se zajamčili i njihova jednakost i red u vijećnici.
52
Slijedom toga, suprotno onomu što tvrde žalitelji, Opći je sud pravilno smatrao da su oni istaknuli natpis, u smislu članka 10. stavka 3. druge rečenice Poslovnika kada su stavili nacionalnu zastavicu na svoje klupe. Naime, s obzirom na političku funkciju tako dodijeljenu toj zastavici radnju zastupnika o kojima je riječ treba razumjeti kao izražavanje političkog mišljenja jednako kao i isticanje „natpisa” predviđeno člankom 10. stavkom 3. drugom rečenicom Poslovnika.
53
Kad je riječ o argumentaciji žaliteljâ u skladu s kojom Opći sud pogrešno nije obrazložio zašto smatra da isticanje tih nacionalnih zastavica narušava neometan red u vijećnici i predstavlja neprimjerno ponašanje zastupnikâ, dostatno je istaknuti da zabrana utvrđena člankom 10. stavkom 3. drugom rečenicom Poslovnika ne ovisi o konkretnom dokazivanju toga da takvo isticanje narušava neometan rad Parlamenta.
54
Što se tiče argumentacije žaliteljâ prema kojoj je Opći sud pogrešno protumačio članak 10. stavak 3. drugu rečenicu Poslovnika na način da je cilj te odredbe očuvanje jednakosti zastupnika u pogledu njihova vremena za izlaganje, dostatno je istaknuti da je Opći sud u točki 44. pobijane presude pravilno presudio da se cilj te odredbe, u vezi s člankom 175. tog poslovnika, sastoji u jamstvu jednakosti zastupnika kad je riječ o njihovim sredstvima izražavanja i stoga, uzimajući u obzir da se zastupnici u načelu izražavaju usmeno, jednakosti njihova vremena za izlaganje.
55
Naposljetku, što se tiče argumentacije žaliteljâ u skladu s kojom oni raspolažu pravom stavljanja nacionalne zastavice na svoju klupu na temelju prava na poštovanje nacionalnog identiteta zajamčenog člankom 4. stavkom 2. UEU‑a, najprije valja podsjetiti na to da ta odredba, suprotno onomu što tvrde žalitelji, ne upućuje na „nacionalnu pripadnost”. Suprotno tomu, navedena odredba nalaže Uniji da poštuje jednakost država članica pred Ugovorima, kao i njihove nacionalne identitete, koji su neodvojivo povezani s njihovim temeljnim političkim i ustavnim strukturama te da poštuje temeljne državne funkcije.
56
Osim toga, zastupnici u Parlamentu predstavljaju građane Unije, kao što izričito proizlazi iz članka 10. stavka 2. i članka 14. stavka 2. UEU‑a te iz članka 22. stavka 2. UFEU‑a, iako su izabrani na popisima utvrđenima na razini država članica. U skladu s načelom predstavničke demokracije na kojem se, u skladu s člankom 10. stavkom 1. UEU‑a, temelji funkcioniranje Unije, sastav Parlamenta vjerno i u potpunosti odražava slobodno izražavanje izbora građana Unije na općim neposrednim izborima u pogledu osoba za koje ti građani žele da ih zastupaju tijekom određenog saziva (vidjeti u tom smislu presudu od 19. prosinca 2019., Junqueras Vies, C‑502/19, EU:C:2019:1115, t. 83.).
57
Iz toga slijedi da, kao što je Opći sud pravilno presudio u točki 49. pobijane presude, isticanje zastavica država članica na klupama zastupnika izabranih u Parlament nije u skladu s njihovom zastupničkom funkcijom, kao što je definirana Ugovorima, na koje izričito upućuje članak 10. stavak 1. Poslovnika.
58
U tim okolnostima valja smatrati da sporna mjera ne proizvodi pravne učinke koji mogu utjecati na uvjete u kojima žalitelji obnašaju svoj zastupnički mandat bitno mijenjajući njihov pravni položaj, s obzirom na to da ti učinci ne prekoračuju one koje proizvodi zabrana predviđena člankom 10. stavkom 3. drugom rečenicom Poslovnika.
59
Stoga je Opći sud, a da pritom nije počinio pogrešku koja se tiče prava, u točki 52. pobijane presude presudio da sporna mjera nije akt koji se može pobijati.
60
Stoga drugi žalbeni razlog valja odbiti kao neosnovan.
61
S obzirom na sva prethodna razmatranja, žalbu valja odbiti u cijelosti.
Troškovi
62
Na temelju članka 184. stavka 2. Poslovnika Suda, kad žalba nije osnovana, Sud odlučuje o troškovima. U skladu s člankom 138. stavkom 1. tog poslovnika, koji se na temelju njegova članka 184. stavka 1. primjenjuje na žalbeni postupak, stranka koja ne uspije u postupku dužna je, na zahtjev protivne stranke, snositi troškove.
63
Budući da je Parlament zatražio da se žaliteljima naloži snošenje troškova te da oni nisu uspjeli u postupku, treba im naložiti da, uz vlastite, snose i troškove Parlamenta.
Slijedom navedenog, Sud (treće vijeće) proglašava i presuđuje:
1.
Žalba se odbija.
2.
Žaliteljima Jérômeu Rivièreu, Dominique Bilde, Joëlle Mélin, Auréliji Beigneux, Thierryju Marianiju, Jordanu Bardelli, Jean‑Paulu Garraudu, Jean‑Françoisu Jalkhu, Gilbertu Collardu, Gillesu Lebretonu, Nicolausu Festu, Gunnaru Becku i Philippeu Olivieru nalaže se da, osim svojih, snose i troškove Europskog parlamenta.
Potpisi
(
*1
)	Jezik postupka: francuski