62011CC0526
MIŠLJENJE NEZAVISNOG ODVJETNIKA
PAOLA MENGOZZIJA
izneseno 30. siječnja 2013. (
1
)
Predmet C‑526/11
IVD GmbH & Co. KG
protiv
Ärztekammer Westfalen‑Lippe
(zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Vergabesenat de l’Oberlandesgericht Düsseldorf)
„Javna nabava — Članak 1. stavak 9. drugi podstavak točka (c) Direktive 2004/18/EZ — Pojmovi ‚tijela kojim se upravlja na temelju javnog prava’ i financiranja i nadzora od strane države — Komora koju zakon ovlašćuje da ubire članarine od svojih članova, ali koja ima široku marginu prosudbe u određivanju iznosa članarina“
I – Uvod
1.
Svojim zahtjevom za prethodnu odluku Vergabesenat de l’Oberlandesgericht Düsseldorf (vijeće nadležno u postupcima javne nabave Višeg regionalnog suda u Düsseldorfu) (Njemačka) postavlja pitanje Sudu o tumačenju članka 1. stavka 9. drugog podstavka točke (c) Direktive 2004/18/EZ (
2
), vezano uz pojam „tijela kojim se upravlja na temelju javnog prava”. Sud koji je uputio zahtjev u bitnome pita je li Liječnička komora Westfalen‑Lippe (u daljnjem tekstu: Liječnička komora) tijelo kojim se upravlja na temelju javnog prava i je li, stoga, javni naručitelj u smislu te Direktive.
II – Pravni okvir
A – Pravo Unije
2.
Sukladno članku 1. stavku 9. drugom i trećem podstavku Direktive 2004/18:
„‚Tijelo kojim se upravlja na temelju javnog prava’, znači svako tijelo koje:
a)
je osnovano za određenu svrhu radi zadovoljavanja potreba u općem interesu, koje nema industrijski ili trgovački karakter;
b)
ima pravnu osobnost; i
c)
financira, većim dijelom, država, regionalne ili lokalne vlasti ili druga tijela kojima se upravlja na temelju javnog prava, ili koje je podložno nadzoru nad poslovanjem od strane tih tijela, ili koje ima upravni, upraviteljski ili nadzorni odbor čijih je više od polovice članova imenovala država, regionalne ili lokalne vlasti ili druga tijela kojima se upravlja na temelju javnog prava.
Nepotpuna lista tijela i kategorija tijela kojima se upravlja na temelju javnog prava koja ispunjavaju kriterije navedene u drugom podstavku točkama (a), (b) i (c) navedena je u Prilogu III. [...]”
3.
Vezano uz Saveznu Republiku Njemačku, u navedenom prilogu se u okviru tijela koja su ustanovile savezne, državne ili lokalne vlasti spominju profesionalna udruženja, među ostalim i liječničke komore (dio III, 1.1., druga alineja).
B – Pravo Njemačke
4.
Članak 6. stavak 1. točke 1. do 5. Zakona o zdravstvenim zanimanjima savezne zemlje Sjeverne Rajne‑Vestfalije (Heilberufsgesetz des Landes Nordrhein‑Westfalen, u daljnjem tekstu: HeilBerG NRW) na općenit način propisuje zadaće liječničke komore.
5.
Prema toj odredbi, u zadaće liječničke komore osobito spada pružanje podrške službama javnog zdravstva i javnim veterinarskim službama, davanje mišljenja na zahtjev nadzornih tijela, osiguranje, izvan radnog vremena hitne medicinske i stomatološke službe, osiguranje obavještavanja javnosti o tim službama i određivanje pravila kojima se uređuje njihovo ustrojstvo, osiguranje i promicanje stalne strukovne izobrazbe članova, kao i osiguravanje i promicanje kvalitete zdravstvenih i veterinarskih usluga.
6.
Štoviše, iz spisa koji je podnesen Sudu proizlazi da HeilBerG NRW daje pravo liječničkoj komori da u cilju ispunjenja tih zadaća od svojih članova prikuplja članarinu (članak 6. stavak 4. prva rečenica), predviđa da iznos članarine mora biti određen pravilnikom koji je donijela skupština te komore (članak 23. stavak 1.) te propisuje da je za donošenje tog pravilnika potrebna suglasnost nadzornog tijela (članak 23. stavak 1.), pri čemu je cilj te suglasnosti jedino osigurati uravnoteženost proračuna te komore.
III – Glavni postupak i prethodno pitanje
7.
Liječnička komora pokrenula je postupak javne nabave za tisak i distribuciju svog letka te za oglašavanje i prodaju pretplata, pri čemu je poziv na nadmetanje objavljen u Službenom listu Europske unije5. studenoga 2010. Nakon što su druga dva ponuditelja odbijena, izbor je izvršen između IVD GmbH & Co. KG (u daljnjem tekstu: IVD) i WWF Druck + Medien GmbH, te je na kraju odabrana ponuda posljednje navedenoga.
8.
IVD je osporio sklapanje navedenog ugovora najprije putem pritužbe, a zatim u okviru revizijskog postupka pred Vergabekammerom (vijećem nadležnim za postupke javne nabave), tvrdeći da uspješni ponuditelj nije podnio određene potvrde koje je zahtijevao javni naručitelj. Navedeno tijelo odbilo je zahtjev za reviziju IVD‑a kao neosnovan.
9.
Sud koji je uputio zahtjev i koji je pozvan presuditi u sporu, odnosno Oberlandesgericht Düsseldorf – Vergabesenat, odlučio je po službenoj dužnosti postaviti pitanje može li liječnička komora biti javni naručitelj, o čemu ovisi dopuštenost zahtjeva za reviziju koji je podnio IVD.
10.
Navedeni sud smatra da su zadaće koje su toj komori dodijeljene na temelju članka 6. stavka 1. točaka 1. do 5. HeilBerG NRW‑a „zadaće općeg interesa koje nemaju industrijski ili trgovački karakter”. Također navodi da predmetna komora ima pravnu osobnost. Stoga sud koji je uputio zahtjev smatra da su ispunjeni uvjeti iz članka 1. stavka 9. drugog podstavka točaka (a) i (b) Direktive 2004/18.
11.
Taj sud, međutim, traži odgovor na pitanje predstavlja li pravo liječničke komore da od svojih članova prikuplja članarine posredno državno financiranje koje ispunjava uvjet iz članka 1. stavka 9. drugog podstavka točke (c) Direktive 2004/18.
12.
Sud koji je uputio zahtjev primjećuje da HeilBerG NRW ne određuje iznos članarina koje ubire liječnička komora, a isto tako ni opseg ni detaljna pravila za izvršavanje njezinih zadaća na takav način da bi ta komora iznos članarina mogla odrediti samo unutar uskog okvira. Naprotiv, s obzirom na to da ima široku marginu prosudbe u odnosu na ispunjenje svojih zadaća, on tvrdi da ova komora ima široku marginu prosudbe i u određivanju svojih financijskih potreba, a time i u određivanju iznosa članarina. Sud koji je uputio zahtjev također navodi da je, iako postoji sustav davanja suglasnosti od strane nadzornog tijela, svrha takve suglasnosti isključivo osiguranje uravnoteženosti proračuna liječničke komore.
13.
Uzimajući u obzir ove specifične faktore, kao i presude od 13. prosinca 2007., Bayerischer Rundfunk i dr. (
3
), i od 11. lipnja 2009., Hans & Christophorus Oymanns (
4
), sud koji je uputio zahtjev postavlja si pitanje je li nužno postojanje značajki koje je Sud naveo u tim presudama kako bi bio zadovoljen uvjet posrednog državnog financiranja.
14.
U tim okolnostima sud koji je uputio zahtjev odlučio je prekinuti postupak i postaviti Sudu sljedeće prethodno pitanje:
„Financira li […] neku komoru, u smislu članka 1. stavka 9. drugog podstavka točke (c) Direktive 2004/18/EZ […], „većim dijelom država” odnosno je li njeno „poslovanje”„podložno nadzoru” od strane države:
—
ako to tijelo ima zakonsku ovlast da od svojih članova ubire članarine, pri čemu taj zakon ne određuje ni iznos tih članarina ni opseg usluga koje se njima financiraju,
—
ali ako je za donošenje pravilnika kojim se određuju naknade potrebna suglasnost države?”
IV – Postupak pred Sudom
15.
Svoja očitovanja podnijeli su IVD, liječnička komora, češka vlada kao i Europska komisija.
16.
Liječnička komora i Komisija saslušani su na raspravi održanoj 8. studenoga 2012.
V – Pravna analiza
A – Doseg prethodnog pitanja
17.
Najprije, potrebno je podsjetiti da Prilog III. Direktivi 2004/18 navodi njemačke liječničke komore među javnim naručiteljima za koje se smatra da ispunjavaju materijalne uvjete navedene Direktive (
5
).
18.
Shodno tome, takav popis uključuje i liječničku komoru o kojoj je riječ u glavnom predmetu.
19.
Iako se pitanje suda koji je uputio zahtjev odnosi na tumačenje članka 1. stavka 9. drugog podstavka točke (c) Direktive 2004/18, ono zapravo neizravno dovodi u pitanje valjanost upisa navedene komore u Prilog III. toj Direktivi.
20.
Kao što je Sud već imao prilike razjasniti u gore navedenoj presudi Hans & Christophorus Oymanns, upis nekog tijela u Prilog III. Direktivi 2004/18 predstavlja samo oborivu predmnjevu da navedeno tijelo jest javni naručitelj u smislu ove direktive, tako da je na sudu Unije da se uvjeri postoji li dosljednost unutar akta Unije o kojem se radi na način da provjeri predstavlja li taj upis pravilnu primjenu materijalnih kriterija definiranih člankom 1. stavkom 9. drugim podstavkom Direktive 2004/18 (
6
) (
7
).
21.
Sud je zapravo već imao priliku naglasiti da Direktiva 2004/18 sadrži kako materijalnopravne odredbe, kao što je članak 1. stavak 9. drugi podstavak te Direktive koji propisuje uvjete kojima tijelo mora odgovarati kako bi ga se smatralo javnim naručiteljem u smislu ove Direktive, tako i mjere kojima se provode te materijalnopravne odredbe pravila, kao što je uvrštavanje nepotpune liste javnih tijela za koja se smatra da ispunjavaju te uvjete (
8
) u Prilog III navedenoj Direktivi.
22.
Zato će odgovor na postavljeno prethodno pitanje omogućiti i da se utvrdi jesu li njemačke liječničke komore, u koje se ubraja i liječnička komora o kojoj je riječ u glavnom postupku, s pravom uvrštene u Prilog III. Direktivi 2004/18.
23.
Prema tome, valja prvenstveno podsjetiti da su tri kriterija propisana člankom 1. stavkom 9. Direktive 2004/18 kumulativne naravi (
9
), tako da neki subjekt predstavlja tijelo kojim se upravlja na temelju javnog prava i na njega se primjenjuju postupci javne nabave ako je osnovano za određenu svrhu radi zadovoljavanja potreba u općem interesu, koje nema industrijski ili trgovački karakter; [pod (a)]; ima pravnu osobnost [pod (b)]; ga financira, većim dijelom, država, regionalne ili lokalne vlasti ili druga tijela kojima se upravlja na temelju javnog prava, ili koje je podložno nadzoru nad poslovanjem od strane tih tijela, ili koje ima upravni, upraviteljski ili nadzorni odbor čijih je više od polovice članova imenovala država, regionalne ili lokalne vlasti ili druga tijela kojima se upravlja na temelju javnog prava [pod (c)].
24.
Kao što i proizlazi iz odluke kojom je sud uputio zahtjev, uvjeti propisani člankom 1. stavkom 9. dugim podstavkom, točkama (a) i b), Direktive 2004/18 su u glavnom predmetu (
10
) ispunjeni.
25.
Kao drugo, valja uzeti u obzir tri alternativna kriterija ustanovljena člankom 1. stavkom 9. dugim podstavkom točkom (c) Direktive 2004/18.
26.
U tom smislu, čini se da je sud koji je uputio zahtjev smatrao da, načelno, u ovom predmetu nije udovoljeno ni posljednje navedenom kriteriju koji se odnosi na imenovanje većine članova jednog organa nekog subjekta od strane javnih vlasti, a ni drugom kriteriju koji se odnosi na nadzor nad poslovanjem nekog subjekta od strane javnih vlasti.
27.
Valja međutim primijetiti da u odnosu na kriterij nadzora nad poslovanjem pod strane javnih vlasti, iako se u formulaciji prethodnog pitanja koje je upućeno Sudu spominje taj kriterij, sud koji je uputio zahtjev nije naveo nikakvo obrazloženje kojim bi objasnio svoje eventualne sumnje vezane uz primjenu tog kriterija u predmetnom slučaju.
28.
Ova nesigurnost trebala bi dakle razumno dovesti do pretpostavke da sud koji je uputio zahtjev namjerava isključiti primjenu tog kriterija u glavnom predmetu. Čak štoviše, kao što su liječnička komora i Komisija navele u svojim pisanim očitovanjima, čini se da, uzimajući u obzir elemente koje je pružio sud koji je uputio zahtjev, treba isključiti mogućnost da je poslovanje navedene komore podložno nadzoru. I dok postojanje takvog nadzora treba omogućiti utjecanje na odluke tijela koje mu je podređeno, a koje ono donosi u postupcima javne nabave, Sud je već utvrdio da se u slučaju jednostavnog nadzora koji je izvršen a posteriori kriterij nadzora nad poslovanjem ne može smatrati ispunjenim (
11
). Međutim, po svemu sudeći, čini se da je upravo takva priroda nadzora nad zakonitošću, uz pravo na informaciju, kakav nadzorno tijelo vrši nad liječničkom komorom u skladu s člankom 28. stavkom 1. HeilBerG NRW‑a (
12
).
29.
Uzimajući u obzir ova očitovanja, smatram da više nema potrebe zadržavati se na pitanju je li ispunjen kriterij nadzora nad poslovanjem od strane javnih vlasti nad tijelom o kojem je riječ u glavnom predmetu.
30.
Važno je, međutim, provjeriti je li u ovom predmetu ispunjen kriterij koji se odnosi na većinsko financiranje od strane javnih vlasti.
B – Kriterij većinskog financiranja od strane javnih vlasti
31.
Podsjećam da sud koji je uputio zahtjev pita je li ispunjen uvjet većinskog financiranja od strane javnih vlasti, propisan člankom 1. stavkom 9. drugim podstavkom točkom (c) Direktive 20004/18 ako se neka komora, kao što je komora o kojoj je riječ u glavnom predmetu, (većim dijelom) (
13
) financira članarinom svojih članova, ako je zakon ovlašćuje da ubire tu članarinu, pri čemu tim zakonom nije određen iznos ili opseg usluga koje se njima financiraju.
32.
Liječnička komora i Republika Češka u svojim očitovanjima predlažu da se na to pitanje odgovori negativno, dok Komisija zauzima suprotno stajalište.
33.
Kao što je opširnije iznijela na raspravi pred Sudom, Komisija temelji svoja razmatranja na tezi prema kojoj je i obična „bliskost” s državnim vlastima dovoljna da kriterij većinskog financiranja od strane javnih vlasti bude ispunjen.
34.
Točno je, i u potpunosti se slažem s tim da, kada je riječ o tumačenju tog izraza, valja uputiti na cilj direktiva koje se odnose na postupke javne nabave, te osobito na cilj isključenja kako rizika davanja prednosti nacionalnim ponuditeljima ili natjecateljima u postupcima sklapanja ugovora koje provode javni naručitelji tako i mogućnosti da se tijelo koje financira ili nadzire država, regionalne ili lokalne vlasti ili druga tijela kojima se upravlja na temelju javnog prava, rukovodi razlozima koji nisu ekonomske prirode (
14
).
35.
Shodno tome, pojam „javnog naručitelja”, uključujući i pojam „tijela kojim se upravlja na temelju javnog prava”, treba tumačiti u funkcionalnom smislu, pri čemu se teži ostvarenju cilja uklanjanja prepreka slobodi kretanja usluga i roba, kao i uspostavljanja neiskrivljenih i najširih mogućih uvjeta tržišnog natjecanja u državama članicama (
15
).
36.
Pristup koji je branila Komisija, koji se temelji na ciljevima koje slijedi Direktiva 2004/18, mogao bi dakle dovesti do fleksibilnog ili širokog tumačenja veze između javne vlasti i tijela čije je financiranje, a time i svojstvo „javnog naručitelja”, u pitanju.
37.
Ne treba međutim izgubiti iz vida, što proizlazi i iz sudske prakse, da svaki od tri alternativna kriterija, navedena u članku 1. stavku 9. drugom podstavku točki (c) Direktive 2004/18, predstavlja jednu varijantu „uske povezanosti” s drugim javnim naručiteljem, odnosno državom, regionalnim ili lokalnim vlastima ili drugim tijelom kojim se upravlja na temelju javnog prava (
16
).
38.
Preširoko tumačenje prvog od tri kriterija propisana tom odredbom moglo bi ne samo iskriviti nužnost dokazivanja postojanja uske povezanosti tijela o kojem je riječ s javnim vlastima, nego bi također lišilo iole korisnog učinka druga dva kriterija iz navedenog članka.
39.
Stoga se ne mogu složiti s nerazmjerno širokim tumačenjem kriterija većinskog financiranja od strane javnih vlasti koje podupire Komisija, a kojim se nastoji izjednačiti „uska povezanost” i obična „bliskost” tijela o kojem je riječ s javnim vlastima.
40.
Isključenje preširokog tumačenja koje podržava Komisija čini mi se tim više opravdanim što ovaj predmet, kao i predmeti koji su doveli do gore navedenih presuda Bayerischer Rundfunk i dr. i Hans & Christophorus Oymanns, postavlja osjetljivo pitanje posrednog financiranja od strane javnih vlasti i granice primjene pravila Unije u postupcima javne nabave.
41.
Naime, slijedeći tvrdnju prema kojoj članak 1. stavak 9. drugi podstavak točka (c) Direktive 2004/18 ne sadrži nikakvo pojašnjenje o načinu na koji bi se trebalo vršiti financiranje o kojemu je riječ, Sud je među ostalim, u dvjema gore navedenim presudama smatrao da ova odredba ne zahtijeva da djelatnosti tijela o kojima je riječ budu neposredno financirane od strane države ili kojeg drugog javnog subjekta, tako da je posredno financiranje u tom pogledu dovoljno (
17
).
42.
Iako je Sud u objema gore navedenim presudama utvrdio da su tijela o kojima je bila riječ doista bila posredno financirana od strane javnih vlasti, točne i relevantne okolnosti na kojima se to utvrđenje temelji bile su predmetom žestoke rasprave u ovom postupku između liječničke komore i Republike Češke s jedne i Komisije s druge strane.
43.
Te okolnosti potrebno je podrobnije razmotriti.
44.
U predmetu u kojem je donesena gore navedena presuda Bayerischer Rundfunk i dr. Sudu je postavljeno pitanje jesu li javna radiotelevizijska tijela u Njemačkoj javni naručitelji, iako se njihova djelatnost većim dijelom financira putem televizijske naknade koju su pojedinci koji posjeduju prijamnik dužni plaćati.
45.
U tom slučaju Sud je utvrdio da se televizijska naknada temelji na državnom sporazumu o emitiranju, odnosno na državnom aktu, a ne proizlazi iz ugovornog odnosa između tih tijela i potrošača (
18
). Iznos naknade određen je formalnom odlukom koju su parlamenti i vlade saveznih zemalja donijeli na temelju izvještaja pripremljenog od strane nezavisne komisije stručnjaka zaduženih za ispitivanje financijskih potreba koje su izrazila navedena tijela. Parlamenti i vlade mogu odstupiti od ovih preporuka samo zbog taksativno navedenih razloga (
19
).
46.
Sud je međutim utvrdio da bi se, čak i da se pretpostavi da parlamenti i vlade saveznih zemalja te preporuke moraju slijediti bez izmjena, takav mehanizam određivanja iznosa naknade svejedno smatrao ustanovljenim od strane države koja je na tu komisiju prenijela javne ovlasti (
20
).
47.
Vezano uz načine ubiranja ove naknade, Sud je utvrdio da iz državnog ugovora proizlazi da tu naknadu naplaćuje udruženje kojim se upravlja na temelju javnog prava, čija je zadaća naplata i izdavanje računa za naknadu putem obavijesti o dugovanju (
21
), a koja djeluje za račun javnih radiotelevizijskih tijela. Također, u slučaju kašnjenja u plaćanju, opomene o dugovanju bile su predmetom prisilne naplate u okviru upravnog postupka, kroz mogućnost provođenja ovrhe na temelju prijedloga za ovrhu radiotelevizijskih tijela o kojima je riječ, tako da su predmetna tijela raspolagala ovlastima javne vlasti (
22
).
48.
Sud je zaključio da činjenica, iako je država navedenim tijelima dala pravo da sami ubiru naknadu, da to financiranje proizlazi iz akta države, da ima državno jamstvo i da je osigurano načinima naplate i ubiranja koji proizlaze iz javne ovlasti, ispunjava uvjet „državnog financiranja” u svrhu primjene pravila Unije koja se odnose na postupke javne nabave (
23
).
49.
U drugoj od dviju gore navedenih presuda, Hans & Christophorus Oymanns, koja se među ostalim odnosila i na Njemačku, sud koji je uputio zahtjev u bitnome je postavio pitanje osobito može li se, uzimajući u obzir način njihovog financiranja, i državne fondove zdravstvenog osiguranja smatrati većim dijelom financiranima od strane države u smislu članka 1. stavka 9. drugog podstavka točke (c) Direktive 2004/18.
50.
Sud je svoj pozitivan odgovor utemeljio na četiri razmatranja.
51.
Kao prvo, Sud je utvrdio da se financiranje državnih fondova zdravstvenog osiguranja većim dijelom osiguravalo obveznim doprinosima osiguranika koji se plaćaju bez posebne protuusluge, s obzirom na to da su osiguranici bili dužni plaćati te doprinose na temelju zakona zbog same činjenice da sudjeluju u tom fondu, pri čemu je obveza sudjelovanja bila također propisana zakonom (
24
).
52.
Kao drugo, i iako, za razliku od predmeta koji su doveli do gore navedene presude Bayerischer Rundfunk i dr., visinu stope tih doprinosa određuju sami fondovi, Sud je prihvatio ocjenu nacionalnog suda prema kojem je, u tom smislu, margina prosudbe tih fondova bila iznimno ograničena, utoliko što su za zadaću imali osiguranje pružanja usluga predviđenih propisima socijalne sigurnosti. Shodno tome, Sud je smatrao da bi, s obzirom na to da su usluge i rashodi povezani s njima bili propisani zakonom i da ti fondovi svoje funkcije nisu izvršavali u cilju stjecanja dobiti, visina stope doprinosa trebala je biti određena tako da prihodi koji iz njih proizlaze ne budu ni manji ni veći od rashoda (
25
).
53.
Kao treće, Sud je istaknuo da je svaki od državnih fondova zdravstvenog osiguranja u svakom slučaju trebao odobrenje nadzornog tijela svakog od fondova za određenje visine stope doprinosa, tako da je stopa tih doprinosa u određenoj mjeri bila pravno određena, s time da su ostali prihodi (izravna plaćanja saveznih vlasti) nedvojbeno predstavljali neposredno državno financiranje (
26
).
54.
Naposljetku, kao četvrto, u odnosu na ubiranje i naplatu doprinosa, Sud je napomenuo da se ubiranje naknade obavljalo bez ikakve mogućnosti utjecaja od strane osiguranika, dok se njena naplata obavljala također prisilno na temelju odredaba javnog prava (
27
).
55.
Sud je iz gore navedenog stoga zaključio da su državne fondove zdravstvenog osiguranja ipak većim dijelom, iako u biti na posredan način, financirale javne vlasti.
56.
Što se može zaključiti na temelju ovih dviju presuda?
57.
Na prvom mjestu, potpuno je jasno da se Sud, kako bi utvrdio da se neko tijelo na posredan način financira većim dijelom od strane javnih vlasti, služi metodom „ukupnih dokaza”.
58.
Po mojem mišljenju, ti dokazi su sljedeći. Prvenstveno je riječ o državnom i obvezujućem izvoru prihoda u pitanju, nadalje o prisilnoj prirodi ubiranja tih prihoda od obveznika, kao i o načinu njihovog određivanja, i, kada je prikladno, opsegu i stupnju nadzora koji nad tim prihodima vrše nadzorna javna tijela, te naposljetku o javnim ovlastima koje se dodjeljuju tijelima o kojima je riječ radi osiguravanja njihove naplate.
59.
Na drugom mjestu, ostaje međutim nejasno mora li se u danoj situaciji utvrditi postojanje svakog od tih dokaza i koju težinu Sud pripisuje svakom pojedinom.
60.
Po mom mišljenju, odgovor na ta pitanja moguće je djelomično naći u nužnosti utvrđivanja „uske povezanosti” između tijela o kojemu je riječ i javnih vlasti.
61.
Čini mi se međutim, da s obzirom na dokaze koji su istaknuti u točki 58. ovog mišljenja, takva uska povezanost u pogledu tijela o kojemu je riječ u glavnom predmetu ne postoji.
62.
Najprije valja reći da je točno da HeilBerG NRW, odnosno zakon njemačke savezne zemlje, daje liječničkoj komori pravo ubiranja članarina kako bi osigurala financiranje zadaća koje su u tom zakonu navedene u članku 6. stavku 1. Obveza plaćanja te članarine, što su i priznale sve zainteresirane stranke koje su podnijele svoja očitovanja Sudu, proizlazi iz javnog izvora, koji je u ovom slučaju poddržavne prirode. Štoviše, članarina se plaća bez posebne protuusluge.
63.
Međutim, kako je s pravom primijetila Republika Češka, valja istaknuti da se, za razliku od predmeta koji su doveli do gore navedenih presuda Bayerischer Rundfunk i dr. i Hans & Christophorus Oymanns, ova članarina ne ubire od trećih osoba (obveznika ili potrošača), nego od samih članova tijela o kojem je riječ.
64.
U tom se pogledu ovlast dodijeljena liječničkoj komori ne čini bitno različitom od ovlasti koje su dane svim „reguliranim” komorama radi osiguranja financiranja njihovih dužnosti, koje su, među ostalim, zaštita deontoloških i etičkih pravila, visoka razina stručnosti i profesionalna izobrazba njihovih članova te njegovanje dobrih odnosa među potonjima. Štoviše, riječ je o istoj vrsti zadaća kao što su one navedene u članku 6. HeilBerG NRW‑a, a čije financiranje se osigurava članarinama koje ubire liječnička komora.
65.
Nadalje, i na osnovi zaključivanja po analogiji, ne mogu se složiti s argumentom Komisije prema kojem postoji prijenos javnih ovlasti na liječničku komoru u odnosu na određivanje iznosa članarina. Naime, javna ovlast se prema definiciji izvršava na nekom subjektu, fizičkoj ili pravnoj osobi koja nema mogućnost utjecaja na iznos tražene članarine, kao u primjeru obveznika i potrošača u gore navedenim predmetima Bayerischer Rundfunk i dr. i Hans & Christophorus Oymanns.
66.
Nije međutim sporno da u glavnom predmetu iznos članarina određuje glavna skupština liječničke komore za koju svi članovi mogu odrediti zastupnike koji u njoj sudjeluju i imaju pravo glasa te da stoga svaki član može utjecati na visinu iznosa. Ako bi se prihvatila argumentacija Komisije, to bi bilo jednako tome da se prizna da su na članove liječničke komore, koji čine dio njezine skupštine, prenesene javne ovlasti koje bi oni, paradoksalno, izvršavali sami na sebi (
28
).
67.
Nadalje, s tim da je dakako ova točka povezana s prijašnjom, rekao bih da je margina prosudbe kojom raspolaže liječnička komora u odnosu na izračun članarina, suprotno onome što tvrdi Komisija, važan element pri utvrđivanju postojanja „uske povezanosti” tog tijela s javnim vlastima.
68.
Doista, u mjeri u kojoj su, kao što i priznaje Komisija, zadaće liječničke komore određene na poprilično širok i neodređen način, autonomija koju ima u pogledu izračuna iznosa članarina omogućava joj također da u značajnoj širini ocijeni opseg i detaljna pravila za izvršavanje zadaća koje će morati financirati (
29
). Pored toga, ovaj će subjekt određivanjem iznosa članarina moći izabrati koju će od svojih zadaća privilegirati ili dalje razvijati.
69.
Uostalom, iz HeilBerG NRW‑a kao i iz navoda liječničke komore koje je iznijela na raspravi pred Sudom proizlazi da nadzorno tijelo nema mogućnost interveniranja u iznos članarina koji odredi skupština navedne komore. Zapravo, jedina ovlast koju to tijelo u tom pogledu ima sastoji se u zakonskom nadzoru uravnoteženosti proračuna između prihoda i rashoda liječničke komore.
70.
Ta situacija se stoga razlikuje od situacije u predmetu koji je doveo do gore navedene presude Hans & Christophorus Oymanns, u kojoj je, podsjećam, Sud utvrdio postojanje margine prosudbe koja je kod državnih fondova zdravstvenog osiguranja bila „iznimno ograničena” u odnosu na određenje stope njihovih doprinosa. Takvu ocjenu bi prema mom mišljenju trebalo tumačiti s obzirom na točku 17. iste presude, prema kojoj su navedeni fondovi iznos doprinosa morali izračunati na takav način da, zajedno s ostalim prihodima, pokrivaju rashode propisane zakonom i osiguravaju da sredstva za poslovanje i zakonske rezerve budu dostupni.
71.
Međutim, iz konstatacija suda koji je uputio zahtjev proizlazi da liječnička komora ima značajnu marginu prosudbe u odnosu na opseg njezinih rashoda koji su određeni u skladu s metodama koje je ta Komora izabrala za ispunjenje svojih zadaća, koje pored toga HeilBerG NRW propisuje na poprilično širok i neodređen način.
72.
Nadalje, Sud je u gore navedenoj presudi Hans & Christophorus Oymanns, u svrhu utvrđivanja postojanja uske povezanosti između državnih fondova zdravstvenog osiguranja i javnih vlasti, također istaknuo da te fondove neposredno financira država, dok u glavnom predmetu nije ni na koji način predviđeno takvo financiranje u korist liječničke komore.
73.
Pored toga, čini se vjerojatnim da će se članovi skupštine liječničke komore, odnosno sami obveznici plaćanja članarina, s obzirom na široku marginu prosudbe kojom raspolaže ta komora, prilikom određivanja načina ispunjenja zadaća komore i shodno tome visine iznosa članarina koje su spremni platiti (
30
), rukovoditi razmatranjima pretežno ekonomske prirode.
74.
U tim okolnostima mislim da takvo tijelo, ako se odluči poslužiti tržištem, neće preuzeti financijske troškove koji bi bili viši od troškova koje mu nalažu razmatranja čisto ekonomske prirode, tako da mi u skladu s tim nije moguće zamisliti postojanje uske povezanosti s državom sve dok sami obveznici plaćanja članarina određuju iznos članarina koje su dužni plaćati.
75.
Naposljetku, u odnosu na ovlast liječničke komore da donosi unutarnje odredbe, da odredi kazne protiv članova koji ne poštuju svoje zakonske ili statutarne obveze, kao i da pokrene postupak naplate navedenih kazni (
31
), smatram, kao što je već navedeno, da se takva ovlast, ne razlikuje u mnogo čemu od ovlasti dodijeljenih komorama u odnosu na njihove članove u svrhu reguluranja zanimanja za koje osnivaju „komoru”.
76.
U tim okolnostima, predlažem da se na prethodno pitanje odgovori na način da činjenica da državni akt ovlašćuje tijelo, kao što je liječnička komora, da od svojih članova ubire članarinu, pri čemu tim aktom nije određen ni iznos članarina ni opseg usluga koje se njima financiraju, nije dovoljna za uspostavljanje uske povezanosti s javnim vlastima u smislu članka 1. stavka 9. drugog podstavka točke (c) Direktive 2004/18.
77.
Slijedom navedenog, predmnjeva o ispunjavanju materijalnopravnih uvjeta propisanih tom odredbom Direktive 2004/18, koja proizlazi iz uvrštavanja liječničke komore o kojoj je riječ u glavnom predmetu u Prilog III. navedenoj Direktivi, može se smatrati oborivom.
VI – Zaključak
78.
Uzimajući u obzir sve naprijed navedene razloge, predlažem da Sud na prethodno pitanje koje je uputio Vergabesenat de l’Oberlandesgericht Düsserdorf odgovori kako slijedi:
„Članak 1. stavak 9. drugi podstavak točku (c) Direktive Europskog parlamenta i Vijeća 2004/18/EZ od 31. ožujka 2004. o usklađivanju postupaka za sklapanje ugovora o javnim radovima, ugovora o javnoj nabavi robe te ugovora o javnim uslugama treba tumačiti na način da činjenica da državni akt ovlašćuje tijelo kao što je liječnička komora o kojoj je riječ u glavnom predmetu da od svojih članova ubire članarinu, pri čemu tim aktom nije određen ni iznos članarina ni opseg usluga koje se njima financiraju, nije dovoljna za uspostavljanje uske povezanosti s javnim vlastima koja je nužna za ispunjenje kriterija većinskog financiranja od strane države, regionalne ili lokalne vlasti ili drugih tijela kojima se upravlja na temelju javnog prava”.
(
1
)	Izvorni jezik: francuski
(
2
)	Direktiva Europskog parlamenta i Vijeća 2004/18/EZ od 31. ožujka 2004. o usklađivanju postupaka za sklapanje ugovora o javnim radovima, ugovora o javnoj nabavi robe te ugovora o javnim uslugama (SL L 134, str. 114.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 6., svezak 1., str. 156.)
(
3
)	C‑337/06, Zb., str. I‑11173
(
4
)	C‑300/07, Zb., str. I‑4779
(
5
)	Osim toga, u tom smislu valja utvrditi da je Savezna Republika Njemačka jedina među državama članicama koja je u kategoriju „tijela” na listu uvrstila profesionalna udruženja, uključujući i liječničke komore.
(
6
)	U tom smislu vidjeti gore navedenu presudu Hans & Christophorus Oymanns, (točke 41. do 47.). Međutim, kao što je već iznio nezavisni odvjetnik u točki 29. svog mišljenja u predmetu koji je doveo do gore navedene presude Hans & Christophorus Oymanns, države članice ne mogu jednostrano izmijeniti Prilog III. Direktivi. Naime, iz članka 79. Direktive 2004/18 proizlazi da je samo Komisija ovlaštena izmijeniti „popis tijela i kategorija tijela kojima se upravlja na temelju javnog prava u Prilogu III., kada se, na temelju obavijesti od strane država članica, ovo pokaže nužnim”.
(
7
)	Takvo ispitivanje od strane sudova Unije potrebno je razumjeti uzimajući također u obzir razgraničenja nadležnosti između nacionalnih sudova i Suda vezano uz nadzor valjanosti akta Unije. Naime, iako nacionalni sudovi mogu u načelu preuzeti odgovornost za njegovu provedbu, Sud je jedini nadležan proglasiti ništavost tog akta [u tom smislu, vidjeti osobito presude od 21. veljače 1991., Zuckerfabrik Süderdithmarschen i Zuckerfabrik Soest (C‑143/88 i C‑92/89, Zb., str. I‑415., točku 17.), od 18. srpnja 2007., Lucchini (C‑119/05, Zb., str. I‑6199., točku 53.) i od 21. prosinca 2011., Air Transport Association of America i dr. (C‑366/10, Zb., str. I‑13755., točke 47. i 48.)].
(
8
)	Gore navedena presuda Hans & Christophorus Oymanns (točka 45.).
(
9
)	Presude od 15. siječnja 1998., Mannesmann Anlagenbau Austria i dr. (C‑44/96, Zb., str. I‑73., točka 21.), od 10. studenoga 1998., BFI Holding (C‑360/96, Zb., str. I‑6821., točka 29.), od 10. svibnja 2001., Agorà i Excelsior (C‑223/99 i C‑260/99, Zb., str. I‑3605., točka 26.), od 10. travnja 2008., Ing. Aigner (C‑393/06, Zb., str. I‑2339., točka 36.) i gore navedena Bayerischer Rundfunk i dr. (C‑393/06, Zb., str. I‑2339., točka 48.).
(
10
)	U točkama 7. do 9. svojih očitovanja Republika Češka izrazila je sumnju da je uvjet propisan člankom 1. stavkom 9. drugim podstavkom točkom (a) Direktive ispunjen, navodeći osobito da su djelatnosti liječničke komore sektorske i da stoga nemaju opći značaj. Takva ocjena, koja je u biti faktične naravi, pripada u nadležnost suda koji je uputio zahtjev, koji, kao što je već naznačeno, (s pravom) smatra da je, s obzirom na zadaće liječničke komore u vezi s javnim zdravstvom, uvjet iz točke (a) ispunjen.
(
11
)	Vidjeti presudu od 27. veljače 2003., Adolf Truley (C‑373/00, Zb., str. I‑1931, točku 70.).
(
12
)	Komisija u tom pogledu ističe da članak 28. stavak 1. HeilBerG NRW‑a treba čitati u vezi s člankom 20. stavkom 1. Zakona o administativnoj organizaciji savezne zemlje Sjeverne Rajne‑Vestfalije, prema kojem se nadzor nad tijelima odnosi na usklađenost ispunjenja zadaća posljednje navedenih, sa zakonodavstvom koje je na snazi, kao i s člankom 121. Zakona o općinama iste savezne zemlje, na temelju kojeg se nadzorna tijela mogu u svakome trenutku informirati o poslovanju tijela.
(
13
)	Svojstvo „većinskog finanicranja” liječničke komore putem članarina potvrdio je i predstavnik navedene komore na raspravi pred Sudom. U skladu sa sudskom praksom (u tom smislu vidjeti gore navedenu presudu Bayerischer Rundfunk i dr., točku 33. i navedenu sudsku praksu), ovaj uvjet je ispunjen ako više od polovine prihoda proizlazi iz predmetnog izvora.
(
14
)	Gore navedena presuda Bayerischer Rundfunk i dr. (točka 36. i navedena sudska praksa)
(
15
)	Ibidem (točke 37. do 39.)
(
16
)	U tom smislu vidjeti gore navedenu presudu Mannesmann Anlagenbau Austria i dr. (točku 20.), od 3. listopada 2000., University of Cambridge (C‑380/98, Zb., str. I‑8035., točku 20.) i gore navedenu presudu Bayerischer Rundfunk i dr. (točku 53.)
(
17
)	Gore navedene presude Bayerischer Rundfunk i dr. (točke 34. i 49.) i Hans & Christophorus Oymanns (točka 51.)
(
18
)	Gore navedena presuda Bayerischer Rundfunk i dr. (točka 41.)
(
19
)	Ibidem (točka 42.)
(
20
)	Ibidem (točka 43.)
(
21
)	Ibidem (točka 44.)
(
22
)	Ibidem (točka 44.)
(
23
)	Ibidem (točke 47. i 48.)
(
24
)	Gore navedena presuda Hans & Christophorus Oymanns (točke 52. i 53.)
(
25
)	Ibidem (točka 54.)
(
26
)	Ibidem (točka 55.)
(
27
)	Ibidem (točka 56.)
(
28
)	Za razliku od situacija u gore navedenim predmetima Bayerischer Rundfunk i dr. i Hans & Christophorus Oymanns, obavijesti o članarinama, koje je u ovom slučaju izdaje liječnička komora, a koje su, prema mišljenju Komisije, usporedive s nalozima za naplatu, naslovljene su na same članove predmetne komore koji su odredili iznos tih članarina, a ne na treće osobe koje nemaju nikakav utjecaj na određivanje navedenog iznosa.
(
29
)	Liječnička komora je u svojim očitovanjima objasnila pomoću primjera prirodu diskrecijskog prava kojim raspolaže u cilju ispunjenja svojih zadaća. Tako je, u vezi sa zadaćom obavještavanja svojih članova i javnosti o djelatnostima liječničke komore i o temama koje se tiču profesije, a što čini sastavni dio zadaća komora, te u suradnji s udruženjem fondova liječnika Vestfalija‑Lippe, osnovala „savjetovalište za pacijente” koje se sastoji od tri liječnika i tri administrativna djelatnika. Lista iz članka 6. stavka 1. HeilBerG NRW‑a izrijekom ne predviđa osnivanje i stavljanje na raspolaganje savjetovališta za pacijente. Liječnička komora stoga ima široku marginu prosudbe u odnosu na načine ispunjenja svojih zadaća.
(
30
)	Štoviše, ne čini mi se relevantnom argumentacija Komisije, prema kojoj bi se liječničku komoru zbog teritorijalne ekskluzivnosti kojom raspolaže trebalo smatrati javnim naručiteljem u cilju otvaranja tržišta. Osim što nije riječ o kriteriju za primjenu Direktive 2004/18, sudjelovanje članova liječničke komore u određivanju njezinih zadaća i u određivanju članarina koje će naplatiti, dovodi do toga da njezini članovi, a i sama komora, donesu odluke na temelju razmatranja koja su uglavnom ekonomske prirode, ako se odluči poslužiti tržištem.
(
31
)	Članak 58. HeilBerG NRW‑a.