62023CC0530
MIŠLJENJE NEZAVISNE ODVJETNICE
TAMARE ĆAPETA
od 14. studenoga 2024. (
1
)
Predmet C‑530/23 [Barało] (
i
)
K. P.
uz sudjelovanje:
Prokurator Rejonowy we Włocławku
(zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Sąd Rejonowy we Włocławku (Općinski sud u Włocławeku, Poljska))
„Zahtjev za prethodnu odluku – Pravosudna suradnja u kaznenim stvarima – Postupovna jamstva za ranjive osobe osumnjičene ili optužene u kaznenom postupku – Pravo na pristup odvjetniku – Direktiva 2013/48/EU – Direktiva (EU) 2016/1919 – Dopuštenost dokaza”
I. Uvod
1.
Koji se konkretni zahtjevi pravom Unije propisuju nacionalnim tijelima koja provode kazneni postupak koji uključuje ranjive osobe? To je zajedničko svim 15 pitanjima suda koji je uputio zahtjev u ovom predmetu.
2.
Ta se pitanja odnose na Direktivu 2013/48 (
2
) o pravu na pristup odvjetniku i Direktivu 2016/1919, (
3
) kojom se povećava učinkovitost tog prava time što se države članice obvezuje da osiguraju pravnu pomoć. Člankom 13. Direktive 2013/48, kao i člankom 9. Direktive 2016/1919, državama članicama nalaže se obveza da uzmu u obzir posebne potrebe ranjivih osoba.
3.
Budući da stranka glavnog postupka boluje od psihičke bolesti te je stoga ranjiva, sud koji je uputio zahtjev želi saznati koje konkretne obveze u tom kontekstu imaju nacionalna tijela koja provode kazneni postupak.
4.
Iako je Sud već razmatrao Direktivu 2013/48, dosad još nikad nije tumačio Direktivu 2016/1919, izuzev usputno u jednoj presudi (
4
), te je u nekolicini mišljenja spominju i nezavisni odvjetnici (
5
).
II. Činjenično stanje, prethodna pitanja i postupak pred Sudom
5.
Kazneni postupak je pokrenut protiv K. P.-a zbog, kao prvo, posjedovanja 8,50 grama marihuane i 33,83 grama amfetamina te, kao drugo, upravljanja vozilom pod utjecajem tvari slične alkoholu i amfetamina pronađenih u krvi. Optužnica je podignuta na temelju sljedećih činjenica.
6.
Prema tvrdnjama suda koji je uputio zahtjev, policijski službenici primijetili su 21. srpnja 2022., netom prije ponoći, vozilo koje se kretalo na neuobičajen način te je proizvodilo neobične zvukove. Približili su se vozilu kojim je upravljao K. P. te su se nakon razgovora s njim udaljili.
7.
Nekoliko trenutaka poslije, isti policijski službenici zaprimili su informacije preko policijskog radija o sudaru dvaju vozila, i, misleći da opis jednog od vozila uključenih u sudar odgovara K. P.-ovu vozilu, vratili su se na mjesto gdje su ga prvi put vidjeli. K. P. se nalazio izvan vozila, izgledao je nervozno i govorio je nepovezano. Policijski službenici su ga ispitali i tražili da im preda bilo kakve predmete koji bi mogli biti zabranjeni.
8.
K. P. je izjavio da nije upravljao vozilom te im je predao plastične vrećice koje je imao kod sebe, koje su sadržavale bijeli prah i zelenu osušenu tvar. Nakon što je vezan lisicama i uhićen (22. srpnja 2022. u 00:05), prevezen je u bolnicu gdje mu se uzela krv radi ispitivanja na prisutnost psihotropnih tvari.
9.
Nakon što su tvari ispitane te je utvrđeno da je riječ o marihuani i amfetaminima, K. P. je 22. srpnja 2022. u 12:15 optužen za posjedovanje nezakonitih tvari. Obaviješten je da ima pravo na pomoć odvjetnika po vlastitom izboru i mogućnost da zatraži pravnu pomoć u slučaju da je to potrebno zbog njegove ekonomske situacije. Obaviješten je i da ima pravo na davanje izjava i pravo na šutnju.
10.
K. P. se nije odrekao prava na pomoć odvjetnika niti je zatražio da mu se odredi branitelj po službenoj dužnosti. Nije zabilježeno da je policijski službenik tijekom ispitivanja pokušao provjeriti je li osumnjičenik bio pod utjecajem psihotropnih tvari niti je li sposoban razumjeti i sjetiti se proteklih događaja.
11.
K. P. nije priznao počinjenje navodnog kaznenog djela; odbio je davati izjave, potpisati zapisnik, kao i pogledati spis na kraju istrage. Ispitivanje nije zabilježeno u obliku audiovizualnog zapisa. U ispitivanju nije sudjelovao branitelj, niti je istražno tijelo zatražilo od suda da odredi branitelja po službenoj dužnosti. K. P. je pušten na slobodu 22. srpnja 2022. u 12:31.
12.
U kolovozu i rujnu 2022. policija je ispitala psihijatra o stanju K. P.-ova mentalnog zdravlja, a državni je odvjetnik pribavio njegovu medicinsku dokumentaciju od psihijatrijske bolnice u kojoj je bio hospitaliziran.
13.
Nakon što su stigli rezultati analize njegove krvi, K. P. je 7. kolovoza 2022. dodatno optužen za upravljanje vozilom pod utjecajem psihotropnih tvari. K. P. je o tome obaviješten 14. listopada 2022. dok je kao pacijent boravio u psihijatrijskoj bolnici, u kojoj je zatim ispitan.
14.
Kao što je to bio slučaj prilikom ispitivanja provedenog 22. srpnja 2022., i drugo ispitivanje je provedeno bez prisutnosti odvjetnika, državni odvjetnik nije zatražio od suda da K. P.-u odredi branitelja, a ispitivanje nije zabilježeno u obliku audiovizualnog zapisa. Isto tako, K. P. je obaviješten da ima pravo na pomoć odvjetnika, pravo da zatraži pravnu pomoć u slučaju da je to potrebno zbog njegove ekonomske situacije, pravo na davanje izjava te pravo na šutnju. K. P. je zatražio pristup svojem spisu i obrazloženju optužnice, koji su 27. listopada 2022. u pisanom obliku dostavljeni njegovoj majci.
15.
Državni odvjetnik podignuo je 15. prosinca 2022. protiv K. P.-a optužnicu pred Sądom Rejonowym we Włocławku (Općinski sud u Włocławeku, Poljska). K. P. je odredio vlastitog odvjetnika.
16.
Rješenjem od 28. veljače 2023. sud koji je uputio zahtjev naložio je Prokuratoru Rejonowom we Włocławku (Općinsko državno odvjetništvo u Włocławeku, Poljska) da dopuni istragu ispitivanjem K. P.-a u prisutnosti branitelja i pribavljanjem stručnih mišljenja psihijatara u pogledu stanja K. P.-ova mentalnog zdravlja u trenutku počinjenja djela i tijekom postupka.
17.
Državni odvjetnik podnio je 3. ožujka 2023. žalbu protiv tog rješenja u kojoj je naveo da dokaze ne treba dopuniti, a na temelju već pribavljene medicinske dokumentacije nema osnove za to da K. P.-a ispitaju stručnjaci radi utvrđivanja stanja njegova mentalnog zdravlja. Sąd Okręgowy we Włocławku (Okružni sud u Włocławeku, Poljska) prihvatio je 29. ožujka 2023. žalbu državnog odvjetnika te je vratio predmet sudu koji je uputio zahtjev.
18.
Sud koji je uputio zahtjev smatra da Direktiva 2016/1919 i Direktiva 2013/48 nisu pravilno i sveobuhvatno provedene u poljskom pravnom poretku, zbog čega su povrijeđena prava koja pravo Europske unije dodjeljuje K. P.-u kao ranjivoj osobi.
19.
U tim je okolnostima Sąd Rejonowy we Włocławku (Općinski sud u Włocławeku, Poljska), sud koji je uputio zahtjev, uputio sljedeća prethodna pitanja Sudu:
1.
Treba li članak 2. stavak 1. točku (b) i članak 4. stavak 5. te članak 9. u vezi s uvodnim izjavama 18., 19., 24. i 27. [Direktive 2016/1919], u vezi s člankom 3. stavkom 2. točkama (a) i (c) i člankom 3. stavkom 3. točkom (a) [Direktive 2013/48], s obzirom na točke 6., 7., 11. i 13. [Preporuke Komisije] tumačiti na način da se njima uvodi obvezujuće pravilo s izravnim učinkom prema kojem je nedopušteno provođenje mjere u obliku ispitivanja ranjive osobe bez sudjelovanja branitelja ako su ispunjene činjenične pretpostavke za odobravanje pravne pomoći, a istodobno istražno tijelo ne odobri pravnu pomoć (ni hitnu ili privremenu) bez nepotrebnog odgađanja i prije nego što tu osobu [ranjivu osobu in concreto] ispita policija, drugo tijelo kaznenog progona ili pravosudno tijelo, ili prije provođenja konkretnih istražnih radnji ili radnji povezanih s prikupljanjem dokaza[?]
2.
Treba li članak 2. stavak 1. točku (b) i članak 4. stavak 5. te članak 9. u vezi s uvodnim izjavama 18., 19., 24. i 27. [Direktive 2016/1919], u vezi s člankom 1. stavkom 2. [te direktive], s obzirom na točke 6., 7., 11. i 13. [Preporuke Komisije], unatoč činjeničnim pretpostavkama za provođenje trenutnog utvrđivanja, tumačiti na način da nedostatak postupovnog utvrđivanja mogućeg ranjivog položaja ili priznavanja da je osoba ranjiva te nemogućnost osporavanja ocjene njezina potencijalno ranjivog položaja i odobravanja toj osobi pravne pomoći bez nepotrebnog odgađanja nisu dopušteni ni u kojem slučaju u predmetima povodom kaznenih djela za koja je propisano oduzimanje slobode, a okolnosti propuštanja utvrđivanja i određivanja branitelja po službenoj dužnosti treba izričito navesti u odluci o nastavku ispitivanja u odsutnosti odvjetnika, koja se načelno može pobijati[?]
3.
Treba li članak 2. stavak 1. točku (b) i članak 4. stavak 5. te članak 9., u vezi s uvodnim izjavama 18., 19., 24. i 27. [Direktive 2016/1919], u vezi s člankom 1. stavkom 2. [te direktive], s obzirom na odjeljak 3. točku 7. [Preporuke Komisije], tumačiti na način da propust države članice da predvidi pretpostavku ranjivosti u okviru kaznenog postupka treba tumačiti na način da se time osumnjičeniku onemogućuje korištenje jamstva iz članka 9. [Direktive 2016/1919], s obzirom na točku 11. [Preporuke Komisije], te su stoga pravosudna tijela dužna u takvoj situaciji izravno primijeniti odredbe direktive[?]
4.
U slučaju potvrdnog odgovora na barem prvo, drugo ili treće pitanje, treba li odredbe obiju direktiva koje se navode u tim pitanjima tumačiti na način da im se protive nacionalne odredbe kao što su:
(a)
članak 301. druga rečenica Kodeksa postępowania karnego (Zakonik o kaznenom postupku) prema kojem se, samo na njegov zahtjev, osumnjičenika ispituje uz sudjelovanje određenog branitelja, a nedolazak branitelja na ispitivanje osumnjičenika ne odgađa ispitivanje;
(b)
članak 79. stavak 1. točke 3. i 4. Zakonika o kaznenom postupku prema kojem u kaznenom postupku optuženik (osumnjičenik) mora imati branitelja ako postoji opravdana sumnja da je njegova sposobnost shvaćanja značenja djela ili kontroliranja svojih postupaka bila isključena ili znatno ograničena prilikom počinjenja tog djela i kad postoji opravdana dvojba u pogledu toga dopušta li njegovo mentalno zdravlje da sudjeluje u postupku ili da se samostalno i razumno brani[?]
5.
Treba li članak 3. stavak 2. točku (a), u vezi s člankom 3. stavkom 3. točkom (b) [Direktive 2013/48], u vezi s načelom nadređenosti i izravnog učinka direktiva, tumačiti na način da se njima nalaže istražnim tijelima, sudovima i svim državnim tijelima da izuzmu iz primjene odredbe nacionalnog prava koje nisu u skladu s Direktivom, kao što su one navedene u četvrtom pitanju, i slijedom toga, zbog isteka roka za prijenos, nacionalnu odredbu zamijene navedenim odredbama Direktive koje imaju izravan učinak[?]
6.
Treba li članak 2. stavak 1. točku (b) i članak 4. stavak 5. te članak 9., u vezi s uvodnim izjavama 19., 24. i 27. [Direktive 2016/1919] tumačiti na način da su, u slučaju nedonošenja odluke o odobravanju pravne pomoći ili u slučaju njezina neodobravanja ranjivoj osobi ili osobi u pogledu koje postoji pretpostavka ranjivosti u skladu s odjeljkom 3. točkom 7. [Preporuke Komisije], a zatim zbog istražnih radnji koje uz sudjelovanje takve osobe provodi policijsko tijelo ili drugo tijelo kaznenog progona, uključujući radnje koje se ne mogu ponoviti pred sudom, nacionalni sud koji razmatra predmet u kaznenom postupku i sva druga državna pravosudna tijela (odnosno istražna tijela) dužni izuzeti iz primjene odredbe nacionalnog prava koje nisu u skladu s Direktivom, kao što su one navedene u četvrtom pitanju, i slijedom toga, zbog isteka roka za prijenos, nacionalnu odredbu zamijeniti navedenim odredbama Direktive koje imaju izravan učinak, čak i kada je takva osoba nakon završetka istrage (ili progona) i nakon što je državni odvjetnik podignuo optužnicu pred sudom odredila branitelja po vlastitom izboru[?]
7.
Treba li članak 2. stavak 1. točku (b) i članak 4. stavak 5. te članak 9., u vezi s uvodnim izjavama 19., 24. i 27. [Direktive 2016/1919], u vezi s člankom 1. stavkom 2. [te direktive 2016/1919], s obzirom na točke 6., 7., 11. i 13. [Preporuke Komisije], tumačiti na način da je država članica dužna osigurati da se odmah utvrdi i prizna ranjivi položaj osumnjičenika te odobri pravna pomoć osumnjičenicima ili optuženicima u kaznenom postupku za koje postoji pretpostavka ranjivosti, a ta je pomoć obvezna i kada nadležno tijelo nije zatražilo mišljenje neovisnog stručnjaka u pogledu ocjene težine ranjivog položaja, potreba ranjive osobe i prikladnosti svih mjera poduzetih ili izrečenih ranjivoj osobi, sve do pravilne ocjene neovisnog stručnjaka[?]
8.
U slučaju potvrdnog odgovora na sedmo pitanje, treba li navedene odredbe Direktive i [Preporuke Komisije] tumačiti na način da im se protivi nacionalna odredba kao što je članak 79. stavak 1. točke 3. i 4. Zakonika o kaznenom postupku, u skladu s kojim u kaznenom postupku optuženik mora imati branitelja samo ako postoji opravdana sumnja da je njegova sposobnost shvaćanja značenja djela ili kontroliranja svojih postupaka bila isključena ili znatno ograničena prilikom počinjenja tog djela i kad postoji opravdana dvojba u pogledu toga dopušta li njegovo mentalno zdravstveno stanje da sudjeluje u postupku ili da se samostalno i razumno brani[?]
9.
Treba li članak 2. stavak 1. točku (b) i članak 4. stavak 5. te članak 9., u vezi s uvodnim izjavama 19., 24. i 27. [Direktive 2016/1919], u vezi s člankom 1. stavkom 2. [te direktive], s obzirom na točke 6., 7., 11. i 13. [Preporuke Komisije], te načelo pretpostavke ranjivosti tumačiti na način da su nadležna tijela (državno odvjetništvo, policija), najkasnije prije prvog ispitivanja osumnjičenika koje provodi policija ili drugo nadležno tijelo, dužna odmah postupovno utvrditi i priznati ranjivi položaj osumnjičenika u kaznenom postupku i odobriti mu pravnu ili hitnu (privremenu) pomoć te odustati od ispitivanja osumnjičenika sve dok se osobi ne odobri pravna pomoć ili hitna (privremena) pomoć[?]
10.
U slučaju potvrdnog odgovora na deveto pitanje, treba li članak 2. stavak 1. točku (b) i članak 4. stavak 5. te članak 9., u vezi s uvodnim izjavama 19., 24. i 27. [Direktive 2016/1919], u vezi s člankom 1. stavkom 2. [te direktive], s obzirom na točke 6., 7., 11. i 13. [Preporuke Komisije], tumačiti na način da se njima državama članicama nalaže obveza da u svojem nacionalnom pravu jasno naznače temelje i kriterije za bilo kakva odstupanja od trenutnog utvrđivanja i priznavanje ranjivog položaja osumnjičenika u kaznenom postupku i da osiguraju da mu se odobri pravna ili hitna (privremena) pomoć, a sva eventualna odstupanja moraju biti proporcionalna, vremenski ograničena i ne smiju povređivati načelo poštenog suđenja te bi pritom trebala imati postupovni oblik odluke o odobrenju privremenog odstupanja protiv koje bi stranka načelno mogla zahtijevati da tu odluku preispita sud[?]
11.
Treba li članak 19. stavak 1. drugi podstavak UEU‑a i članak 47. [Povelje Europske unije o temeljnim pravima, u daljnjem tekstu: Povelja], u vezi s člankom 3. stavkom 2. točkom (a) i člankom 3. stavkom 3. točkama (a) i (b) [Direktive 2013/48], u vezi s člankom 1. stavkom 2. i uvodnom izjavom 27. [Direktive 2016/1919] te u vezi s člankom 8. [Direktive 2016/1919], tumačiti na način da, ako postupovno tijelo propusti odobriti pravnu pomoć i utvrditi razloge za odustajanje od odluke o odobravanju pravne pomoći osobi za koju postoji pretpostavka ranjivosti (u skladu s točkama 7. i 11. [Preporuke Komisije]), ta osoba ima pravo na djelotvoran pravni lijek, a njime treba smatrati institut nacionalnog postupovnog prava predviđen člankom 344.a Zakonika o kaznenom postupku kojim se nalaže da se predmet vrati državnom odvjetniku kako bi:
(a)
istražno tijelo provelo postupak utvrđivanja i priznavanja ranjivog položaja osumnjičenika u kaznenom postupku;
(b)
se osumnjičeniku omogućilo da se savjetuje s braniteljem prije ispitivanja;
(c)
se provelo ispitivanje osumnjičenika u prisutnosti branitelja uz audiovizualno snimanje samog ispitivanja; i
(d)
se branitelju omogućio uvid u spis te kako bi se omogućilo da ranjiva osoba i odvjetnik koji je određen po službenoj dužnosti ili odvjetnik kojeg je odredio osumnjičenik podnese eventualne dokazne prijedloge[?]
12.
Treba li članak 4. [Povelje], u vezi s člankom 6. stavcima 1. i 2. te članak 6. stavak 3. [UEU‑a], u vezi s člankom 3. Konvencije za zaštitu ljudskih prava i temeljnih sloboda [u daljnjem tekstu: EKLJP] od 4. studenoga 1950. potpisane u Rimu, a zatim izmijenjene Protokolima br. 3, 5 i 8 i dopunjene Protokolom br. 2, u vezi s pretpostavkom ranjivog položaja u skladu s točkom 7. [Preporuke Komisije], tumačiti na način da ispitivanje osumnjičenika koje policijski službenik ili druga osoba ovlaštena za provođenje istražnih radnji provede u psihijatrijskoj bolnici a da pritom ne uzme u obzir stanje nesigurnosti, i u okolnostima u kojima je posebno ograničena sloboda izražavanja i postoji svojevrsna psihička bespomoćnost te u odsutnosti odvjetnika predstavlja nečovječno postupanje i kao takvo u potpunosti diskvalificira tu postupovnu radnju ispitivanja kao protivnu temeljnim pravima Unije[?]
13.
U slučaju potvrdnog odgovora na dvanaesto pitanje, treba li odredbe navedene u dvanaestom pitanju tumačiti na način da ovlašćuju (odnosno obvezuju) nacionalni sud koji razmatra predmet u kaznenom postupku obuhvaćenom područjem primjene [Direktive 2016/1919], u vezi s točkom 7. [Preporuke Komisije] i područjem primjene [Direktive 2013/48], i sva druga tijela kaznenog progona koja poduzimaju postupovne radnje da izuzmu iz primjene odredbe nacionalnog prava koje nisu u skladu s Direktivom, uključujući osobito izuzimanje članka 168.a Zakonika o kaznenom postupku, i slijedom toga, zbog isteka roka za prijenos, nacionalnu odredbu zamijene navedenim odredbama Direktive koje imaju izravan učinak, čak i kada je takva osoba nakon završetka istrage (ili progona) i nakon što je državni odvjetnik podignuo optužnicu pred sudom odredila branitelja po vlastitom izboru[?]
14.
Treba li članak 2. stavak 1. točku (b) i članak 4. stavak 5. te članak 9., u vezi s uvodnim izjavama 19., 24. i 27. [Direktive 2016/1919], u vezi s člankom 3. stavkom 2. točkama (a), (b) i (c) te člankom 3. stavkom 3. točkom (b) [Direktive 2013/48], u vezi s člankom 19. stavkom 1. drugim podstavkom UEU‑a i načelo djelotvornosti u pravu Europske unije, tumačiti na način da državni odvjetnik koji postupa u fazi koja prethodi sudskom postupku u kaznenom predmetu treba poštovati zahtjeve iz [Direktive 2016/1919] koji imaju izravan učinak i time osigurati da osumnjičeniku ili optuženiku obuhvaćenom zaštitom te direktive bude zajamčena djelotvorna pravna zaštita u bilo kojem od sljedećih trenutaka, ovisno o tome koji je od njih najraniji:
(a)
prije nego što ga ispita policija ili drugo tijelo zaduženo za provedbu zakona ili pravosudno tijelo;
(b)
nakon istražne radnje ili radnje prikupljanja dokaza koju u skladu s člankom 3. stavkom 3. točkom (c) [Direktive 2013/48] izvršavaju istražna ili druga nadležna tijela;
(c)
bez nepotrebnog odgađanja nakon oduzimanja slobode (što podrazumijeva i boravak u psihijatrijskoj bolnici), a kada je to potrebno, dužan je izuzeti iz primjene eventualne naloge nadređenih državnih odvjetnika ako je uvjeren da bi postupanje u skladu s njima naštetilo djelotvornoj obrani osumnjičenika za kojeg postoji pretpostavka ranjivosti, uključujući njegovo pravo na pošteno suđenje ili drugo pravo koje mu se dodjeljuje Direktivom 2016/1919 u vezi s [Direktivom 2013/48][?]
15.
U slučaju potvrdnog odgovora na četrnaesto pitanje, treba li članak 19. stavak 1. drugi podstavak UEU‑a kojim se utvrđuje načelo djelotvorne pravne zaštite, u vezi s člankom 2. UEU‑a i u vezi s načelom poštovanja vladavine prava, kako ga se tumači u sudskoj praksi Suda (vidjeti presudu Suda od 27. svibnja 2019. [OG i PI (Državna odvjetništva u Lübecku i Zwickau), C‑508/18 i C‑82/19 PPU, EU:C:2019:456] te načelom neovisnosti sudaca iz članka 19. stavka 1. drugog podstavka UEU‑a i članka 47. [Povelje], kako ih se tumači u sudskoj praksi Suda (vidjeti presudu od 27. veljače 2018., Associação Sindical dos Juízes Portugueses, C‑64/16, EU:C:2018:117), tumačiti na način da se tim načelima, s obzirom na mogućnost da glavni državni odvjetnik ili nadređena državna odvjetništva izdaju obvezujuće naloge kojima obvezuju podređene državne odvjetnike da izuzmu iz primjene odredbe Unije koje imaju izravan učinak ili kojima otežavaju njihovu primjenu, protivi nacionalno zakonodavstvo koje upućuje na izravnu ovisnost državnog odvjetništva o tijelu izvršne vlasti, kao što je ministar pravosuđa, i da im se protivi postojanje nacionalnih odredbi kojima se ograničava neovisnost državnog odvjetnika u pogledu primjene prava Unije, a osobito:
(a)
članak 1. stavak 2., članak 3. stavak 1. točke 1. i 3. te članak 7. stavci 1. do 6. i stavak 8., kao i članak 13. stavci 1. i 2. Ustawe z dnia 28 stycznia 2016 roku Prawo o prokuraturze (Zakon od 28. siječnja 2016. o državnom odvjetništvu) čiji sadržaj upućuje na to da ministar pravosuđa, koji je ujedno i glavni državni odvjetnik i najviše tijelo državnog odvjetništva, može davati naloge koji obvezuju podređene državne odvjetnike i u pogledu ograničavanja ili sprečavanja izravne primjene prava Unije[?]
20.
Pisana očitovanja podnijeli su Općinsko državno odvjetništvo u Włocławeku (Poljska), češka i poljska vlada te Europska komisija.
21.
Rasprava nije održana.
III. Relevantno pravo
A.
Direktiva 2013/48
22.
Člankom 3. stavcima 1. do 3. Direktive 2013/48 propisuje se pravo na pristup odvjetniku u kaznenom postupku na sljedeći način:
„1.   Države članice osiguravaju da osumnjičenici ili optužene osobe imaju pravo na pristup odvjetniku u takvom trenutku i na takav način da dotičnoj osobi omogućavaju praktično i učinkovito ostvarivanje svojih prava obrane.
2.   Osumnjičenici ili optužene osobe imaju pristup odvjetniku bez nepotrebnog odlaganja. U svakom slučaju, osumnjičenici ili optužene osobe imaju pristup odvjetniku od bilo kojeg od sljedećih trenutaka, ovisno o tome koji je od njih najraniji:
(a)
prije nego što su ispitani od strane policije ili drugog tijela zaduženog za provedbu zakona ili pravosudnog tijela;
(b)
po izvršenju istražne radnje ili radnje prikupljanja dokaza, u skladu sa stavkom 3. točkom (c), od strane istražnih ili drugih nadležnih tijela;
(c)
bez nepotrebnog odlaganja nakon oduzimanja slobode;
(d)
ako su pozvani na sud nadležan za kaznene stvari, pravovremeno prije nego što se pojave pred tim sudom.
3.   Pravo na pristup odvjetniku obuhvaća sljedeće:
(a)
države članice osiguravaju da osumnjičenici ili optužene osobe imaju pravo na privatni sastanak i komunikaciju s odvjetnikom koji ih zastupa, uključujući prije ispitivanja od strane policije ili od strane drugog tijela odgovornog za provedbu zakona ili pravosudnog tijela;
(b)
države članice osiguravaju da osumnjičenici ili optužene osobe imaju pravo na prisutnost svojega odvjetnika te pravo da on učinkovito sudjeluje u ispitivanju. Takvo je sudjelovanje u skladu s postupcima utvrđenima nacionalnim pravom, pod uvjetom da takvi postupci ne dovode u pitanje učinkovito ostvarenje i bit dotičnog prava. Ako odvjetnik sudjeluje u ispitivanju, činjenica da se takvo sudjelovanje dogodilo bilježi se koristeći postupak bilježenja u skladu s pravom dotične države članice;
(c)
države članice osiguravaju da osumnjičenici ili optužene osobe imaju, kao minimum, pravo da njihov odvjetnik prisustvuje sljedećim istražnim radnjama ili radnjama prikupljanja dokaza, ako su te radnje predviđene nacionalnim pravom i ako se od osumnjičenika ili optužene osobe zahtijeva ili joj je dopušteno da posjećuje:
i.
dokazne radnje prepoznavanja;
ii.
suočavanja;
iii.
rekonstrukcije zločina.”
23.
Člankom 12. Direktive 2013/48, naslovljenim „Pravni lijekovi”, određuje se:
„1.   Države članice osiguravaju da osumnjičenici ili optužene osobe u kaznenom postupku, kao i tražene osobe u postupku na temelju europskog uhidbenog naloga, imaju učinkovit pravni lijek u okviru nacionalnog prava u slučaju kršenja njihovih prava iz ove Direktive.
2.   Ne dovodeći u pitanje nacionalna pravila i sustave o prihvatljivosti dokaza, države članice osiguravaju, tijekom kaznenog postupka, prilikom procjene izjava koje su dali osumnjičenici ili optužene osobe ili dokaza prikupljenih uslijed kršenja njihova prava na odvjetnika ili u slučajevima kad je odstupanje od tog prava bilo odobreno u skladu s člankom 3. stavkom 6., poštivanje prava obrane i pravičnosti postupka.”
24.
Naposljetku, u članku 13. Direktive 2013/48, naslovljenom „Ugrožene osobe”, navodi se:
„Države članice osiguravaju da se osobite potrebe ugroženih osumnjičenika i ugroženih optuženih osoba uzimaju u obzir prilikom primjene ove Direktive.”
B.
Direktiva 2016/1919
25.
Direktivom 2016/1919 uređuje se pružanje pravne pomoći osumnjičenicima, optuženicima ili traženim osobama u odnosu na koje je izdan europski uhidbeni nalog (
6
). U članku 2. stavku 1. te direktive određuje se njezino područje primjene na sljedeći način:
„Ova se Direktiva primjenjuje na osumnjičenike i okrivljenike u kaznenom postupku koje imaju pravo na pristup odvjetniku na temelju Direktive 2013/48/EU i:
(a)
kojima je oduzeta sloboda,
(b)
kojima mora pomagati odvjetnik u skladu s pravom Unije ili nacionalnim pravom; ili
(c)
od kojih se traži ili kojima se dopušta da prisustvuju istražnoj radnji ili radnji povezanoj s prikupljanjem dokaza koja obuhvaća najmanje sljedeće:
i.
dokazne radnje prepoznavanja;
ii.
suočavanja;
iii.
rekonstrukcije događaja na mjestu počinjenja kaznenog djela.”
26.
U članku 3. Direktive 2016/1919 pravna pomoć definira se kao „financiranje pomoći odvjetnika od strane države članice, kojom se omogućuje ostvarivanje prava na pristup odvjetniku”.
27.
Člankom 4. Direktive 2016/1919 uređuju se uvjeti za odobravanje pravne pomoći u kaznenim postupcima na sljedeći način:
„1.   Države članice osiguravaju da osumnjičenici i okrivljenici koji nemaju dovoljno sredstava za plaćanje pomoći odvjetnika imaju pravo na pravnu pomoć kad to nalaže interes pravde.
2.   Države članice mogu provesti provjeru imovinskog stanja, provjeru osnovanosti zahtjeva ili obje te provjere kako bi utvrdile treba li se odobriti pravna pomoć u skladu sa stavkom 1.
3.   Pri provjeri imovinskog stanja država članica uzima u obzir sve relevantne i objektivne čimbenike, kao što su prihod, imovina i obiteljske prilike dotične osobe, kao i troškovi pomoći odvjetnika i životni standard u toj državi članici, kako bi, na temelju kriterija koji se primjenjuju u toj državi članici, utvrdila nedostaje li osumnjičeniku ili okrivljeniku dovoljno sredstava za plaćanje pomoći odvjetnika.
4.   Pri provjeri osnovanosti zahtjeva država članica uzima u obzir ozbiljnost kaznenog djela, složenost predmeta i težinu očekivane sankcije kako bi utvrdila nalaže li interes pravde odobravanje pravne pomoći. U svakom slučaju smatra se da su uvjeti u slučaju provjere osnovanosti zahtjeva ispunjeni u sljedećim situacijama:
(a)
kada je osumnjičenik ili okrivljenik izveden pred nadležni sud ili suca kako bi se odlučilo o pritvoru u bilo kojem stadiju postupka u okviru područja primjene ove Direktive; i
(b)
tijekom pritvora.
5.   Države članice osiguravaju da se pravna pomoć odobrava bez nepotrebnog odgađanja, a najkasnije prije ispitivanja osobe koje provodi policija, neko drugo tijelo kaznenog progona ili pravosudno tijelo, ili prije provođenja istražnih radnji ili radnji povezanih s prikupljanjem dokaza navedenih u članku 2. stavku 1. točki (c).
6.   Pravna pomoć odobrava se samo u svrhu kaznenog postupka u kojem je dotična osoba osumnjičena ili okrivljena da je počinila kazneno djelo.”
28.
Na temelju članka 8. Direktive 2016/1919 države članice „osiguravaju da osumnjičenici, okrivljenici i tražene osobe u slučaju kršenja njihovih prava iz ove Direktive imaju učinkovito pravno sredstvo u okviru nacionalnog prava”.
29.
Naposljetku, člankom 9. Direktive 2016/1919, naslovljenim „Ranjive osobe”, određuje se da države članice „osiguravaju da se pri provedbi ove Direktive uzimaju u obzir posebne potrebe ranjivih osumnjičenika, okrivljenika i traženih osoba”.
IV. Analiza
30.
15 pitanja suda koji je uputio zahtjev odnosi se na različite aspekte kaznenog postupka kada on uključuje ranjive osobe. Analizirat ću ta pitanja kroz pet tema, a u svakom od njih neću analizirati samo bit pitanja, nego i prigovore nedopuštenosti koje su istaknuli neki od sudionika postupka.
31.
Prvih 14 pitanja odnosi se na četiri teme koje se uređuju direktivama 2013/48 i 2016/1919: ranjivost, djelotvorne pravne lijekove, nečovječno ili ponižavajuće postupanje i izravni učinak. Petnaesto pitanje odnosi se na neovisnost državnog odvjetnika, što nije obuhvaćeno područjem primjene tih dviju direktiva. Nakon kratke analize primjene dviju direktiva (dio A), razmotrit ću uzastopno svaku od pet tema (dijelovi B do F).
A.
Primjena dviju direktiva o kojima je riječ
32.
U skladu s člankom 2. stavkom 1. Direktive 2013/48 ta se direktiva primjenjuje „od trenutka kada su [osumnjičenicima ili optuženicima] nadležna tijela države članice, putem službene obavijesti ili na drugi način, ukazala na to da su osumnjičeni ili optuženi za počinjenje kaznenog djela te neovisno o tome je li im oduzeta sloboda ili ne”. Sud je već pojasnio da to uključuje obavještavanje u bilo kojem obliku, pa stoga način na koji je ta informacija došla do te osobe nije relevantan (
7
).
33.
Uzimajući u obzir činjenice iznesene u točkama 7., 8. i 9. ovog mišljenja, jasno je da se Direktiva 2013/48 primjenjivala na K. P.-a od trenutka u kojem su policijski službenici od njega zatražili da im preda bilo kakve nezakonite tvari, vezali ga lisicama i zadržali ga (
8
).
34.
Nadalje, u članku 2. stavku 1. Direktive 2016/1919 navodi se da se ona primjenjuje na osobe koje imaju pravo na pomoć odvjetnika na temelju Direktive 2013/48 i na, među ostalim, osobe kojima je oduzeta sloboda ili kojima mora pomagati odvjetnik u skladu s pravom Europske unije ili nacionalnim pravom.
35.
Primjena Direktive 2016/1919 na K. P.-a stoga ovisi o tome ima li pravo na pomoć odvjetnika na temelju Direktive 2013/48.
36.
Na temelju članka 3. stavka 2. Direktive 2013/48 osumnjičenici ili optuženici „imaju pristup odvjetniku bez nepotrebnog odlaganja”. Na temelju članka 3. stavka 2. točke (a) to u svakom slučaju vrijedi barem „prije nego što su ispitani od strane policije ili drugog tijela zaduženih za provedbu zakona ili pravosudnog tijela”. U članku 4. stavku 5. Direktive 2016/1919 istodobno se navodi da se pravna pomoć odobrava „bez nepotrebnog odgađanja, a najkasnije prije ispitivanja osobe koje provodi policija, neko drugo tijelo kaznenog progona ili pravosudno tijelo”.
37.
Prema tome, zaključujem da je na temelju Direktive 2013/48 K. P.-u trebao pomagati odvjetnik (
9
) te je stoga obuhvaćen područjem primjene Direktive 2016/1919 (
10
).
B.
Ranjivost (prvo, drugo, treće, sedmo, deveto i deseto pitanje)
38.
Sud koji je uputio zahtjev prvim pitanjem pita je li zbog ranjivosti osobe zabranjeno da tijela u kaznenom postupku tu osobu ispitaju bez sudjelovanja branitelja i bez odobrenja pravne pomoći kad su ispunjeni uvjeti za njezino odobravanje.
39.
Sud koji je uputio zahtjev drugim pitanjem želi saznati mora li se, u situacijama u kojima je osoba o kojoj je riječ optužena za kazneno djelo koje se kažnjava oduzimanjem slobode, u odluci izričito navesti činjenicu da se nije utvrdila ranjivost te osobe, što je preduvjet za ispitivanje bez prisutnosti branitelja.
40.
Sud koji je uputio zahtjev trećim pitanjem pita uvodi li se Direktivom 2016/1919 i Direktivom 2013/48 pretpostavka ranjivosti koju tijela države članice trebaju poštovati tijekom provođenja kaznenog postupka.
41.
Sud koji je uputio zahtjev sedmim pitanjem pita koje se obveze Direktivom 2013/48 i Direktivom 2016/1919 nalažu nacionalnim tijelima kako bi osigurala da se prizna ranjivost i koja prava u kaznenom postupku time nastaju za osobu o kojoj je riječ.
42.
Sud koji je uputio zahtjev devetim pitanjem želi doznati imaju li nadležna tijela u kaznenom postupku obvezu bez odgađanja utvrditi i priznati ranjivost osumnjičenika, pružiti mu pravnu pomoć i suzdržati se od toga da ga ispitaju dok se ne pruži takva pomoć.
43.
Naposljetku, desetim pitanjem, koje se upućuje u slučaju potvrdnog odgovora na deveto pitanje, sud koji je uputio zahtjev pita moraju li države članice u svojem zakonodavstvu navesti detaljne razloge i kriterije za odstupanje od trenutnog utvrđivanja i priznavanja ranjivosti te posljedičnog pružanja pravne pomoći. Nadalje, pita mora li takvo odstupanje biti proporcionalno, vremenski ograničeno te mora li se njime poštovati načelo poštenog suđenja, u skladu s kojim stranka o kojoj je riječ mora imati pravo zatražiti provedbu sudskog nadzora.
44.
Tim pitanjima zajednički je opseg pojma ranjivosti i obveze nacionalnih tijela da je utvrde bez nepotrebnog odgađanja te da primijene pravilne posljedice na temelju tog utvrđenja. U nastavku teksta ću stoga iznijeti smjernice o tome koga se smatra ranjivom osobom (pododjeljak 1.), te nakon toga tumačenje dviju direktiva i obveza koje se njima nalažu nacionalnim tijelima kad je osumnjičenik ili optuženik ranjiva osoba (pododjeljak 2.).
1. Tko je ranjiva osoba?
45.
2009. godine Vijeće je pozvalo na postupni pristup uređivanju različitih postupovnih prava u kaznenom postupku, uključujući posebnu zaštitu osumnjičenika ili optuženika koji su ranjivi (
11
). Međutim, dosada je ta zakonodavna ambicija, kad je riječ o ranjivim osobama (
12
), ostvarena samo u pogledu djece koja su osumnjičenici ili optuženici u kaznenom postupku (
13
).
46.
Budući da nije doneseno daljnje zakonodavstvo Unije kojim se detaljnije utvrđuje ranjivost u kaznenom postupku (
14
), Komisija je objavila Preporuku o postupovnim jamstvima za ranjive osobe osumnjičene ili optužene u kaznenom postupku (
15
).
47.
U njoj se ranjive osobe definiraju kao osobe „koje nisu u mogućnosti razumjeti i učinkovito sudjelovati u kaznenim postupcima zbog svoje dobi, psihičkog ili fizičkog stanja ili invaliditeta” (
16
).
48.
Nadalje, u Preporuci Komisije uvodi se pretpostavka ranjivosti pri čemu se navodi sljedeće: „Države članice trebale bi predvidjeti pretpostavku ranjivosti posebno za osobe s teškim psihološkim, intelektualnim, fizičkim ili osjetilnim oštećenjima ili psihičkim bolestima ili kognitivnim poremećajima, koji im otežavaju razumijevanje i učinkovito sudjelovanje u postupku” (
17
).
49.
Psihičke bolesti i psihičke poremećaje općenito je teže utvrditi nego ranjivost koja proizlazi iz rane dobi, a u pravnoj teoriji kritizira se Komisijina odluka da donese direktivu koja se odnosi isključivo na djecu, dok se zaštita ranjivih odraslih osoba uređuje pukom preporukom (
18
).
50.
Preporuka Komisije je neobvezujući akt koji nema pravnu snagu potrebnu da bi se naložile konačne obveze nacionalnim tijelima u kaznenom postupku.
51.
Iako je Sud u presudi Grimaldi (
19
) odlučio da nacionalni sudovi preporuke trebaju uzimati u obzir, to utvrđenje ne znači da su preporuke pravno obvezujuće prirode. Sud je samo ustanovio da se preporuke ne može zanemariti prilikom tumačenja drugih pravila prava Unije, ali nije naveo da one stvaraju bilo kakvu obvezu postizanja točno određenog rezultata. Stoga se preporukama nacionalnim sudovima ne nalaže obveza ujednačenog tumačenja.
52.
Ni činjenica da je Vijeće pozvalo države članice da nastoje „uzeti u obzir” Preporuku Komisije (
20
) ne mijenja njezinu neobvezujuću prirodu. Zapravo, samo je jedna država članica uopće dostavila Komisiji mjere koje su potrebne radi provedbe te preporuke (
21
).
53.
Prema tome, ni definicija ranjive osobe ni pretpostavka ranjivosti osoba s određenim smanjenjem sposobnosti, bolestima ili poremećajima, koje se predlažu u Preporuci Komisije (vidjeti točke 47. i 48. ovog mišljenja) nisu obvezujuće za države članice.
54.
Budući da u pravu Unije nisu donesene nikakve konkretne odredbe osim Preporuke Komisije, preostaju samo paralelne odredbe članka 13. Direktive 2013/48 (
22
) i članka 9. Direktive 2016/1919 (
23
) u kojima se od država članica traži da osiguraju „da se osobite potrebe ugroženih osumnjičenika i ugroženih optuženih osoba uzimaju u obzir” (
24
).
55.
Sud je prilikom tumačenja članka 13. Direktive 2013/48 odlučio da bi umobolne osobe (
25
) trebalo smatrati ranjivim osobama. To vrijedi neovisno o činjenici da ta direktiva ne navodi izričito kategorije ranjivih osoba (
26
).
56.
Sudska praksa Europskog suda za ljudska prava (u daljnjem tekstu: ESLJP) potvrđuje taj pristup. ESLJP je smatrao da je sudjelovanje u kaznenom postupku učinkovito ako „optuženik dobro razumije prirodu sudskog procesa te moguće rizike za njega, uključujući važnost bilo koje kazne koja se može izreći” (
27
).
57.
Nadalje, kad se ocjenjuje sveukupna pravednost kaznenog postupka, ESLJP je sastavio popis relevantnih čimbenika, od kojih se prvi odnosi na to „je li podnositelj zahtjeva posebno ranjiva osoba, primjerice zbog svoje dobi ili mentalnih sposobnosti” (
28
).
58.
Naposljetku, ESLJP je odlučio i da je odrasla osoba posebno ranjiva u slučajevima kroničnog alkoholizma i/ili akutne alkoholne intoksikacije, tjelesnog invaliditeta ili zdravstvenog stanja, pripadnosti socijalno ugroženoj skupini i psihičkog poremećaja (
29
).
59.
Sve u svemu, i bez potrebe da se iscrpno definira ranjiva osoba za potrebe ovog predmeta, sa sigurnošću se može utvrditi da se osobe s psihičkim poremećajima, kao što je K. P., smatraju ranjivim osumnjičenicima ili optuženicima na temelju prava Unije.
60.
Sada ću analizirati obveze koje se dvjema direktivama o kojima je riječ nalažu nacionalnim tijelima u pogledu postupanja prema ranjivim osobama u predsudskoj fazi kaznenog postupka i s njima povezana prava koja imaju ranjive osobe.
2. Obveze nacionalnih tijela u kaznenom postupku u kojem je osumnjičenik ili optuženik ranjiva osoba
61.
Komisija tvrdi da članak 9. Direktive 2016/1919 treba tumačiti na način da se njime uvodi obveza nadležnih tijela da provedu ocjenu ranjivosti u slučaju da saznaju za elemente koji upućuju na postojanje određenog psihičkog poremećaja ili bolesti. Prema Komisijinu mišljenju, drukčijim bi se tumačenjem toj odredbi oduzeo njezin koristan učinak. Ta institucija proširuje to tumačenje na način da se ranjivoj osobi ne smije odbiti pravna pomoć a da se prije toga ne provede ispitivanje psihičkog zdravlja osobe o kojoj je riječ.
62.
Poljska vlada na sličan način tvrdi da se poljskim pravom također određuje da nadležna tijela trebaju pružiti pravnu pomoć ako saznaju da bi osoba o kojoj je riječ mogla biti ranjiva. Međutim, za razliku od Komisije, ta vlada ne priznaje nikakvu pretpostavku ranjivosti kao što je ona koja se priznaje u Preporuci Komisije.
63.
Slažem se s poljskom vladom, kao što sam prethodno objasnila (
30
), da Preporuka Komisije, u skladu s kojom bi države članice u svojim pravnim porecima trebale u određenim situacijama predvidjeti pretpostavku ranjivosti, nije pravno obvezujuća. U tom pogledu, također smatram da je način utvrđivanja ranjivosti osobe trenutačno još uvijek u nadležnosti država članica.
64.
Međutim, Komisija pravilno tvrdi da bi se članku 9. Direktive 2016/1919, a stoga i članku 13. Direktive 2013/48, oduzeo smisao kad ne bi postojala nikakva obveza nacionalnih tijela da utvrde ranjivost osumnjičenika ili optuženika i postupe u skladu s time. Nacionalni sudovi moraju tumačiti nacionalno pravo tako da pritom ne oduzmu smisao pravu Unije.
65.
Članak 9. Direktive 2016/1919 i članak 13. Direktive 2013/48 treba tumačiti na način da se njima zahtijeva da nadležna tijela budu svjesna mogućnosti da je osumnjičenik ili optuženik ranjiva osoba jer mu je teško razumjeti postupak i sudjelovati u njemu (
31
). Ta obveza ima izravan učinak. Ako postoji sumnja na ranjivost, tijela moraju s posebnom pažnjom osigurati zaštitu prava koja se dodjeljuju Direktivom 2013/48 i Direktivom 2016/1919.
66.
Kad je riječ o pravu na pristup odvjetniku, na temelju članka 3. stavka 2. Direktive 2013/48 zaključuje se da je K. P.-u, čak i da nije bio ranjiva osoba, trebao pomagati odvjetnik tijekom policijskog ispitivanja, a svakako bez nepotrebnog odgađanja nakon njegova pritvaranja. Kad je riječ o ranjivoj osobi, još je važnije poštovati to pravo.
67.
Stoga zaključujem da članak 3. stavak 2. Direktive 2013/48, u vezi s njezinim člankom 13., ima izravan učinak te ga treba tumačiti na način da nadležna tijela osumnjičeniku ili optuženiku, kad shvate da postoji mogućnost da je on ranjiva osoba, moraju osigurati pomoć odvjetnika.
68.
Kad je riječ o odobravanju pravne pomoći, paralelno tumačenje mi se čini uvjerljivim (
32
).
69.
U situacijama u kojima se primjenjuje Direktiva 2016/1919, pravna pomoć može se odobriti na temelju provjere imovinskog stanja (
33
), provjere osnovanosti zahtjeva (
34
) ili na temelju obje te provjere. Općenito, člankom 4. stavkom 1. te direktive određuje se da „osumnjičenici i okrivljenici koji nemaju dovoljno sredstava za plaćanje pomoći odvjetnika imaju pravo na pravnu pomoć kad to nalaže interes pravde”.
70.
Slažem se sa svim sudionicima ovog postupka da se, kad se utvrdi ranjivost osumnjičenika ili optuženika, njihovo učinkovito sudjelovanje u postupku može ugroziti ako im se ne pruži pravna pomoć. To je u skladu s člankom 4. stavkom 5. Direktive 2016/1919, kojim se države članice obvezuje da osiguraju da se pravna pomoć odobri bez nepotrebnog odgađanja, a najkasnije prije prvog policijskog ispitivanja osobe.
71.
To vrijedi tim više u situaciji kao što je ona o kojoj je riječ u glavnom postupku, u kojoj propisana kazna uključuje oduzimanje slobode (
35
).
72.
Stoga zaključujem da članak 2. stavak 1. Direktive 2016/1919, u vezi s njezinim člankom 4. stavcima 1. i 5. te člankom 9., ima izravan učinak i treba ga tumačiti na način da nadležna tijela osumnjičeniku ili optuženiku, kad shvate da postoji mogućnost da je on ranjiva osoba, moraju odobriti pravnu pomoć. To je posebno važno u situacijama u kojima izrečena sankcija za navodno kazneno djelo uključuje oduzimanje slobode.
3. Zaključak o ranjivosti
73.
Pravo Unije trenutačno državama članicama ne nalaže obvezu da uvedu pretpostavku ranjivosti. Točni uvjeti i postupci za određivanje ranjivosti osoba propisuju se u nacionalnom pravu.
74.
Članak 9. Direktive 2016/1919 i članak 13. Direktive 2013/48 treba tumačiti na način da se njima zahtijeva da nadležna tijela budu svjesna mogućnosti da bi osumnjičenik ili optuženik mogao biti ranjiva osoba jer mu je teško razumjeti postupak i sudjelovati u njemu. Ta obveza ima izravan učinak. Ako postoji sumnja na ranjivost, tijela moraju s posebnom pažnjom osigurati zaštitu prava koja se dodjeljuju Direktivom 2013/48 i Direktivom 2016/1919.
75.
Članak 3. stavak 2. Direktive 2013/48, u vezi s njezinim člankom 13., ima izravan učinak te ga treba tumačiti na način da nadležna tijela osumnjičeniku ili optuženiku, kad shvate da postoji mogućnost da je on ranjiva osoba, moraju osigurati pomoć odvjetnika.
76.
Članak 2. stavak 1. Direktive 2016/1919, u vezi s njezinim člankom 4. stavcima 1. i 5. te člankom 9., ima izravan učinak i treba ga tumačiti na način da nadležna tijela osumnjičeniku ili optuženiku, kad shvate da postoji mogućnost da je on ranjiva osoba, moraju odobriti pravnu pomoć. To je posebno važno u situacijama u kojima propisana kazna za navodno kazneno djelo uključuje oduzimanje slobode.
C.
Pravni lijekovi (drugo i deseto pitanje)
77.
Drugim i desetim pitanjem sud koji je uputio zahtjev pita postoji li obveza država članica da osiguraju mogućnost provedbe sudskog nadzora odluka o provedbi ispitivanja ranjive osobe bez prisutnosti odvjetnika i odluka da se odmah ne utvrdi i prizna ranjivost osobe.
78.
Člankom 12. Direktive 2013/48 i člankom 8. Direktive 2016/1919 predviđa se obveza država članica da osumnjičenicima i optuženicima osiguraju djelotvorne pravne lijekove u slučaju povrede prava koja imaju na temelju dviju direktiva.
79.
Pravo na djelotvoran pravni lijek uključuje pravo na pristup sudu koji ima ovlast ocijeniti i ispraviti povredu prava na temelju prava Unije. Sud je to potvrdio još u svojoj presudi Johnston (
36
), a isto danas proizlazi iz članka 47. Povelje.
80.
Međutim, u direktivama o kojima je riječ ne navodi se posljedica ako sud utvrdi povredu prava na pristup odvjetniku ili na pravnu pomoć. Umjesto toga, one taj odabir ostavljaju državama članicama, pri čemu samo zahtijevaju da je odabrani pravni lijek djelotvoran.
81.
Konkretnije, u direktivama se ne navodi ništa o tome treba li odbaciti dokaze koji su prikupljeni povredom takvog prava. Čini mi se da je to srž pitanja suda koji je uputio zahtjev kojim pita može li se provesti sudski nadzor određenih mjera koje su tijela poduzela tijekom postupka istrage.
82.
Sudionici, osobito državni odvjetnik, u pisanim su očitovanjima Sudu posebno naglasili činjenicu da te dvije odredbe navedene u ovom mišljenju ne sadržavaju pravilo prema kojem bi nacionalni sud trebao proglasiti nedopuštenim dokaze prikupljene povredom direktiva, te se to pitanje uopće ne uređuje pravom Unije.
83.
Zauzimajući isto stajalište koje sam zauzela u predmetu M. S. i dr. (
37
), slažem se s argumentom Općinskog državnog odvjetništva prema kojem se relevantnim zakonodavstvom Unije trenutačno ne uređuje dopuštenost dokaza u nacionalnim kaznenim postupcima. Pitanje dopuštenosti dokaza zasad se uređuje nacionalnim pravom (
38
).
84.
Međutim, kad se primjenjuje pravo Unije, relevantne nacionalne odredbe ne smiju povređivati članke 47. i 48. Povelje (
39
).
85.
Prema mojem mišljenju, poštovanje temeljnih prava, kako su utvrđena u člancima 47. i 48. Povelje, zahtijeva da nacionalni sudovi raspolažu potrebnom fleksibilnošću kako bi ocijenili sveukupnu pravičnost postupka. Ako smatraju da bi neki dokaz trebao biti isključen jer je pribavljen na način kojim se povređuju prava obrane, trebali bi biti slobodni isključiti ga. Drugim riječima, dopuštenost dokaza nije uređena pravom Unije, kojem se ipak protivi to da se nacionalnim pravom ograniče ovlasti sudaca koji odlučuju o meritumu da slobodno ocjenjuju dokaze i da iz te ocjene izvedu sve posljedice koje smatraju potrebnima (
40
).
86.
Sličan pristup slijedi i Europski sud za ljudska prava koji je smatrao da dopuštenost dokaza nije uređena EKLJP‑om (
41
), kojim se samo propisuje ocjena toga je li sveukupna pravičnost postupka bila dovedena u pitanje (
42
).
87.
Zaključno, načelo djelotvorne sudske zaštite zahtijeva da se u pogledu svake povrede prava koje se temelji na pravu Unije može provesti sudski nadzor. Člankom 12. Direktive 2013/48 i člankom 8. Direktive 2016/1919 ipak se ne određuje koji su pravni lijekovi prikladni, nego se taj izbor ostavlja državama članicama, pri čemu se samo zahtijeva da je odabrani pravni lijek djelotvoran. Međutim, poštovanje temeljnih prava, kako su utvrđena u člancima 47. i 48. Povelje, zahtijeva da nacionalni sudovi raspolažu potrebnom fleksibilnošću kako bi ocijenili sveukupnu pravičnost postupka. Ako smatraju da bi neki dokaz trebao biti isključen jer je pribavljen na način kojim se povređuju postupovna prava, čime je došlo do povrede prava obrane, trebali bi biti slobodni isključiti ga.
D.
Nečovječno ili ponižavajuće postupanje (dvanaesto pitanje)
88.
Dvanaestim pitanjem sud koji je uputio zahtjev pita predstavlja li ispitivanje osumnjičenika koje policijski službenik ili druga ovlaštena osoba provede u psihijatrijskoj bolnici, a da pritom ne uzme u obzir stanje nesigurnosti, i u okolnostima u kojima mu je posebno ograničena sloboda izražavanja, s posebnom psihičkom ranjivošću te u odsutnosti odvjetnika nečovječno ili ponižavajuće postupanje na temelju članka 4. Povelje.
89.
U skladu s člankom 94. Poslovnika Suda na sudu koji je uputio zahtjev je da definira činjenični i pravni okvir unutar kojeg se pojavljuju pitanja koja postavlja ili da barem pojasni činjenične okolnosti na kojima zasniva ta pitanja (
43
).
90.
Sud koji je uputio zahtjev objasnio je u odluci kojom se upućuje zahtjev za prethodnu odluku da je, kad je policija ispitala K. P.-a 14. listopada 2022., on bio u psihijatrijskoj bolnici. Međutim, ne navode se dodatni detalji o tom ispitivanju na temelju kojih bi Sud mogao pružiti smjernice u pogledu moguće povrede zabrane nečovječnog ili ponižavajućeg postupanja.
91.
Zbog tog razloga i zbog nedostatnosti informacija, smatram da Sud treba proglasiti dvanaesto pitanje nedopuštenim.
92.
Međutim, radi sveobuhvatnosti, Sud bi mogao nacionalnom sudu pružiti relevantne parametre koje nacionalni sud tada može upotrijebiti prilikom utvrđivanja činjenica i odlučivanja o mogućoj povredi zabrane nečovječnog ili ponižavajućeg postupanja.
93.
Sud je odlučio u presudi Jawo (
44
) da članak 4. Povelje i članak 3. EKLJP‑a imaju isti doseg i smisao. Stoga je korisno uputiti na sudsku praksu Europskog suda za ljudska prava (
45
).
94.
Prilikom odlučivanja o postojanju nečovječnog i ponižavajućeg postupanja prema ranjivoj osobi u kaznenom postupku, Europski sud za ljudska prava je u presudi Khlaifia i drugi protiv Italije odlučio da je ocjena toga je li postupanje nečovječno i ponižavajuće „relativna i ovisi o svim okolnostima slučaja, osobito o trajanju postupanja i njegovim fizičkim i mentalnim učincima kao i, katkad, o spolu, dobi i zdravstvenom stanju žrtve” (
46
).
95.
Europski sud za ljudska prava dao je primjere onoga što se može uzeti u obzir prilikom određivanja težine postupanja u svakom pojedinačnom slučaju. Takvi primjeri uključivali su svrhu zlostavljanja, zajedno s namjerom i razlozima zbog kojih je počinjeno; kontekst tog počinjenog zlostavljanja, kao što je okruženje u kojem vladaju izražene napetosti i emocije; okolnost je li žrtva bila u ranjivom položaju, što je obično slučaj s osobama kojima je oduzeta sloboda (
47
).
96.
Sa sigurnošću se može zaključiti da sama činjenica da je K. P. ispitan bez prisutnosti odvjetnika u psihijatrijskoj bolnici kao takva ne predstavlja nečovječno i ponižavajuće postupanje, ako je se ocijeni s obzirom na sudsku praksu Europskog suda za ljudska prava navedenu u ovom mišljenju.
97.
Međutim, na nacionalnom je sudu da provede ocjenu činjenica i dođe do utvrđenja moguće povrede članka 4. Povelje.
E.
Izravan učinak (četvrto, peto, šesto, osmo, jedanaesto, trinaesto i četrnaesto pitanje)
98.
U četvrtom, petom, šestom, osmom, jedanaestom, trinaestom i četrnaestom pitanju sud koji je uputio zahtjev pita koje posljedice valja izvesti iz izravnog učinka relevantnih odredbi direktiva o kojima je riječ.
99.
Općinsko državno odvjetništvo, poljska vlada i Komisija tvrde da četrnaesto pitanje, koje se odnosi na obveze državnog odvjetnika tijekom predsudske faze kaznenog postupka, nije relevantno za rješenje spora koji se vodi pred sudom koji je uputio zahtjev te je stoga nedopušteno.
100.
Ne slažem se s time. Za sud koji je uputio zahtjev relevantno je pitanje je li postupanje državnog odvjetnika u predsudskoj fazi u skladu s pravom Unije kako bi pravilno ocijenio, i eventualno isključio, dokaze koji su mu podneseni. Stoga smatram da je četrnaesto pitanje dopušteno.
101.
Potrebno je dodati da Općinsko državno odvjetništvo u pisanim očitovanjima tvrdi da nacionalne odredbe o kojima je riječ nisu problematične s obzirom na pravo Unije, nego da su osobe uključene u postupak počinile pogreške i propuste u odnosu na K. P.-a.
102.
Budući da to u konačnici utvrđuje sud koji je uputio zahtjev, sada ću samo ukratko navesti posljedice koje proizlaze iz situacije u kojoj se relevantno pravo Unije, kako ga tumači Sud, razlikuje od nacionalnog prava, kako ga shvaća sud koji je uputio zahtjev.
103.
Sud je već u više navrata u svojoj sudskoj praksi objasnio posljedice izravnog učinka. Stoga ću, kao što sam to učinila u predmetu M. S. i dr. (
48
), ponoviti samo najvažnije posljedice koje se odnose na ovaj predmet.
104.
Sud je na temelju članka 19. stavka 1. UEU‑a i članka 267. prvog stavka UFEU‑a nadležan tumačiti samo pravo Unije, dok su za tumačenje nacionalnog prava nadležni isključivo nacionalni sudovi (
49
).
105.
U skladu s tom strogom podjelom rada između Suda i nacionalnih sudova, Sud nije nadležan za odlučivanje o usklađenosti nacionalnog prava s pravom Unije (
50
). Na sudu koji je uputio zahtjev je da, nakon što dobije odgovor Suda, izvede nužne zaključke o primjenjivom nacionalnom pravu (
51
).
106.
Posljedice mogućeg utvrđenja nacionalnog suda u pogledu neusklađenosti nacionalnog prava s pravom Unije su sljedeće.
107.
Ako nacionalni sud može tumačiti postojeće odredbe nacionalnog zakona u skladu s pravom Unije kako ga tumači Sud, trebao bi to učiniti (
52
). Takvo usklađeno tumačenje nacionalnog prava i njegova primjena trebali bi sud koji je uputio zahtjev dovesti do istog rezultata kao što je onaj koji se propisuje primjenjivim pravom Unije. U ovom slučaju to znači da treba postojati pravo ranjive osobe da nadležna tijela utvrde njezinu ranjivost i da je se ispita u prisutnosti odvjetnika ili, ako nema odvjetnika, da joj se pruži pravna pomoć.
108.
Ako nacionalni sud ne može tumačiti nacionalno pravo u skladu s pravom Unije, primjenjuje se načelo izravnog učinka. U skladu s tim načelom, pojedinci se radi ostvarivanja svojih prava na temelju prava Unije mogu pred nacionalnim sudovima izravno pozivati na odredbe prava Unije, a nacionalni su sudovi tako obvezni priznati ta prava te izravno primijeniti relevantne odredbe prava Unije (
53
).
109.
Ako su ta prava u suprotnosti s onime što je predviđeno nacionalnim pravom, onda pravo Unije ovlašćuje nacionalne sudove da takve protivne odredbe nacionalnog prava izuzmu iz primjene. To ovlaštenje proizlazi iz zajedničkog učinka ustavnih načela Unije, odnosno načela izravnog učinka i nadređenosti prava Unije (
54
).
110.
Ukratko, sud koji je uputio zahtjev trebao bi ukloniti svaku eventualnu prepreku priznavanju prava koja se temelje na pravu Unije, na način da relevantne odredbe nacionalnog prava tumači na način koji je u skladu s pravom Unije. Ako se usklađeno tumačenje pokaže nemogućim, sud koji je uputio zahtjev mora izuzeti iz primjene protivna nacionalna pravila i zaštititi prava koja proizlaze iz prava Unije.
111.
Naposljetku, obveza da se odredbama prava Unije osigura pun učinak nije samo na nacionalnim sudovima, nego i na nacionalnim upravnim tijelima (
55
) i svim drugim državnim tijelima (
56
). Prema tome, usklađeno tumačenje, izravni učinak i nadređenost prava Unije obvezuju sva državna tijela koja su također dužna priznati prava koja proizlaze iz prava Unije.
112.
To znači da, u predsudskoj fazi kaznenog postupka, državni odvjetnik i policija moraju utvrditi prava ranjivih osoba i obveze koje za njih izravno proizlaze iz relevantnih direktiva. Oni moraju tumačiti nacionalno pravo u skladu s rezultatima koji se zahtijevaju tim direktivama. Podredno, imaju obvezu izuzeti iz primjene pravila nacionalnog prava kako bi omogućili da se ranjive osobe zaštiti na način na koji se to zahtijeva tim direktivama. To uključuje svako pravilo nacionalnog prava koje bi spriječilo državnog odvjetnika koji vodi predmet da osigura puni učinak primjene prava Unije, kao što su obvezujuće upute nadređenog državnog odvjetnika ili nekog drugog tijela.
113.
Ako državni odvjetnik ili neko drugo tijelo koje vodi predmet ne osigura puni učinak prava Unije (ili time da ne tumači nacionalna pravila u skladu s pravom Unije ili time da primjenjuje nacionalna pravila koja se protive pravu Unije), sud pred kojim se vodi kazneni postupak mora utvrditi da su ta državna tijela povrijedila obveze koje imaju na temelju prava Unije.
F.
Neovisnost državnog odvjetnika
114.
Petnaestim pitanjem sud koji je uputio zahtjev pita zahtijeva li se člankom 2. UEU‑a, člankom 19. stavkom 1. UEU‑a, vladavinom prava, načelom neovisnosti pravosuđa i člankom 47. Povelje da je državni odvjetnik neovisan.
115.
Općinsko državno odvjetništvo, poljska vlada i Komisija iznose dvojbe u pogledu dopuštenosti tog pitanja.
116.
Prema ustaljenoj sudskoj praksi Suda, za pitanja o tumačenju prava Unije koja je uputio nacionalni sud „u pravnom i činjeničnom okviru koji je on sam odgovoran odrediti i čiju točnost Sud nije dužan provjeravati vrijedi pretpostavka relevantnosti” (
57
). Međutim, ako Sud ustanovi da odgovor na prethodno pitanje nije potreban kako bi se sudu koji je uputio zahtjev omogućilo da odluči u predmetu koji se pred njim vodi, proglasit će se nenadležnim (
58
).
117.
Ne čini mi se da je pitanje koje se odnosi na opću organizaciju državnog odvjetništva u Poljskoj izravno relevantno za kazneni postupak koji se vodi pred sudom koji je uputio zahtjev. Državni odvjetnik je, bez obzira na njegovu neovisnost o izvršnoj vlasti, dužan osigurati prava koja ranjive osobe na temelju prava Unije uživaju u kaznenom postupku (
59
).
118.
Stoga predlažem Sudu da petnaesto pitanje proglasi nedopuštenim.
V. Zaključak
119.
S obzirom na prethodno navedeno, predlažem Sudu da na prethodna pitanja koja je uputio Sąd Rejonowy we Włocławku (Općinski sud u Włocławeku, Poljska) odgovori na sljedeći način:
1.
Na prvo, drugo, treće, sedmo, deveto i deseto pitanje suda koji je uputio zahtjev treba odgovoriti da se u trenutačnom stanju prava Unije državama članicama ne nalaže obveza da uvedu pretpostavku ranjivosti. Točni uvjeti i postupci za određivanje ranjivosti osoba propisuju se u nacionalnom pravu.
Članak 9. Direktive (EU) 2016/1919 Europskog parlamenta i Vijeća od 26. listopada 2016. o pravnoj pomoći za osumnjičenike i okrivljenike u kaznenom postupku i za tražene osobe u postupku na temelju europskog uhidbenog naloga i članak 13. Direktive 2013/48/EU Europskog parlamenta i Vijeća od 22. listopada 2013. o pravu na pristup odvjetniku u kaznenom postupku i u postupku na temelju europskog uhidbenog naloga te o pravu na obavješćivanje treće strane u slučaju oduzimanja slobode i na komunikaciju s trećim osobama i konzularnim tijelima tijekom trajanja oduzimanja slobode treba tumačiti na način da se njima zahtijeva da nadležna tijela budu svjesna mogućnosti da je osumnjičenik ili optuženik ranjiva osoba jer mu je teško razumjeti postupak i sudjelovati u njemu. Ta obveza ima izravan učinak. Ako postoji sumnja na ranjivost, tijela moraju s posebnom pažnjom osigurati zaštitu prava koja se dodjeljuju Direktivom 2013/48 i Direktivom 2016/1919.
Članak 3. stavak 2. Direktive 2013/48, u vezi s njezinim člankom 13. Direktive 2013/48, ima izravan učinak te ga treba tumačiti na način da nadležna tijela osumnjičeniku ili optuženiku, kad shvate da postoji mogućnost da je on ranjiva osoba, moraju osigurati pomoć odvjetnika.
Članak 2. stavak 1. Direktive 2016/1919, u vezi s njezinim člankom 4. stavcima 1. i 5. te člankom 9., ima izravan učinak i treba ga tumačiti na način da nadležna tijela osumnjičeniku ili optuženiku, kad shvate da postoji mogućnost da je on ranjiva osoba, moraju toj osobi odobriti pravnu pomoć. To je posebno važno u situacijama u kojima propisana kazna za navodno kazneno djelo uključuje oduzimanje slobode.
2.
Na drugo i deseto pitanje suda koji je uputio zahtjev treba odgovoriti da načelo djelotvorne sudske zaštite zahtijeva da se u pogledu svake povrede prava koje se temelji na pravu Unije može provesti sudski nadzor. Člankom 12. Direktive 2013/48 i člankom 8. Direktive 2016/1919 ipak se ne određuje koji su pravni lijekovi prikladni, nego se umjesto toga taj izbor ostavlja državama članicama, pri čemu se samo zahtijeva da je odabrani pravni lijek djelotvoran. Međutim, poštovanje temeljnih prava, utvrđenih u člancima 47. i 48. Povelje Europske unije o temeljnim pravima, zahtijeva da nacionalni sudovi raspolažu potrebnom fleksibilnošću kako bi ocijenili sveukupnu pravičnost postupka. Ako smatraju da bi neki dokaz trebao biti isključen jer je pribavljen na način kojim se povređuju postupovna prava, čime je došlo do povrede prava obrane, trebali bi biti slobodni isključiti ga.
3.
Zbog nedostatnosti informacija, dvanaesto je pitanje nedopušteno.
4.
Na četvrto, peto, šesto, osmo, jedanaesto, trinaesto i četrnaesto pitanje treba odgovoriti da bi sud koji je uputio zahtjev trebao ukloniti svaku eventualnu prepreku priznavanju izravnog učinka pravima koja se dodjeljuju Direktivom 2013/48 i Direktivom 2016/1919, na način da nacionalno pravo tumači u skladu s tim direktivama. Ako to nije moguće, sud koji je uputio zahtjev trebao bi, u skladu s izravnim učinkom i nadređenosti prava Unije, izuzeti iz primjene protivna pravila nacionalnog prava. Usklađeno tumačenje, izravni učinak i nadređenost prava Unije obvezuju sva državna tijela koja su također dužna priznati prava koja proizlaze iz prava Unije. To znači da, u predsudskoj fazi kaznenog postupka, državni odvjetnik i policija moraju priznati prava ranjivih osoba i obveze koje za njih izravno proizlaze iz relevantnih direktiva. Ako to ne učine, sud pred kojim se vodi kazneni postupak mora utvrditi da su ta državna tijela povrijedila svoje obveze na temelju prava Unije.
5.
Budući da petnaesto pitanje nije izravno relevantno za glavni postupak koji se vodi pred sudom koji je uputio zahtjev, to je pitanje nedopušteno.
(
1
)	Izvorni jezik: engleski
(
i
)	Naziv ovog predmeta je izmišljen. On ne odgovara stvarnom imenu nijedne stranke u postupku.
(
2
)	Direktiva 2013/48/EU Europskog parlamenta i Vijeća od 22. listopada 2013. o pravu na pristup odvjetniku u kaznenom postupku i u postupku na temelju europskog uhidbenog naloga te o pravu na obavješćivanje treće strane u slučaju oduzimanja slobode i na komunikaciju s trećim osobama i konzularnim tijelima tijekom trajanja oduzimanja slobode (SL 2013., L 294, str. 1. i ispravak SL 2023., L 90091) (u daljnjem tekstu: Direktiva 2013/48)
(
3
)	Direktiva (EU) 2016/1919 Europskog parlamenta i Vijeća od 26. listopada 2016. o pravnoj pomoći za osumnjičenike i okrivljenike u kaznenom postupku i za tražene osobe u postupku na temelju europskog uhidbenog naloga (SL 2016., L 297, str. 1. i ispravak SL 2017., L 91, str. 40.) (u daljnjem tekstu: Direktiva 2016/1919)
(
4
)	Presuda od 22. lipnja 2023., K. B. i F. S. (Razmatranje po službenoj dužnosti u kaznenim stvarima) (C‑660/21, EU:C:2023:498, t. 44., 49. i 53.)
(
5
)	Mišljenja nezavisnog odvjetnika M. Bobeka u predmetu Moro (C‑646/17, EU:C:2019:95, bilješka 15.); nezavisnog odvjetnika P. Pikamäea u predmetu Specializirana prokuratura (Obavijest o pravima) (C‑649/19, EU:C:2020:758, t. 53. i 81.); nezavisnog odvjetnika P. Pikamäea u predmetu K. B. i F. S. (Razmatranje po službenoj dužnosti u kaznenim stvarima) (C‑660/21, EU:C:2023:52, bilješka 58.); nezavisne odvjetnice T. Ćapeta u predmetu M. S. i dr. (Postupovna prava maloljetnika) (C‑603/22, EU:C:2024:157, bilješke 14. i 34.) i nezavisnog odvjetnika P. Pikamäea u predmetu 1Dream, 1Dream i dr. i Lireva Investments i FORTRESS FINANCE (C‑767/22, C‑49/23 i C‑161/23, EU:C:2024:608, t. 55.)
(
6
)	U skladu s člankom 1. stavkom 2. Direktive 2016/1919: „Ovom se Direktivom dopunjuju direktive 2013/48/EU i (EU) 2016/800. Ništa u ovoj Direktivi ne tumači se kao ograničenje prava predviđenih u tim direktivama”.
(
7
)	Presuda od 7. rujna 2023., Rajonna prokuratura Loveč, teritorialno otdelenie Lukovit (Osobna pretraga) (C‑209/22, EU:C:2023:634, t. 37.). O tome kako su to široko tumačenje i sudska praksa Europskog suda za ljudska prava usklađeni vidjeti mišljenje nezavisnog odvjetnika M. Bobeka u predmetu VW (Pravo na pristup odvjetniku u slučaju nepojavljivanja stranke na suđenju) (C‑659/18, EU:C:2019:940, t. 35. i navedenu sudsku praksu).
(
8
)	Slično tomu, osoba se smatra osumnjičenikom te je stoga obuhvaćena područjem primjene navedene direktive u situaciji u kojoj policijski službenici „pretraže osobu o kojoj je riječ i oduzmu joj ono za što je izjavila da ima u posjedu, tim se radnjama, s jedne strane, utvrđuje da nadležno tijelo tu osobu tada sumnjiči i, s druge strane, implicitno, ali nužno obavješćuje navedenu osobu o toj sumnji”. Vidjeti presudu od 7. rujna 2023., Rajonna prokuratura Loveč, teritorialno otdelenie Lukovit (Osobna pretraga) (C‑209/22, EU:C:2023:634, t. 43.).
(
9
)	U spisu predmeta nema informacija koje bi uputile na to da se K. P. odrekao prava na pomoć odvjetnika. Međutim, da je to učinio, nadležna tijela bi imala dodatnu odgovornost da osiguraju da je K. P. „na jednostavnom i razumljivom jeziku dobio jasne i zadovoljavajuće informacije o sadržaju […] prava [na pomoć odvjetnika] i mogućim posljedicama odricanja od tog prava”. Presuda od 14. svibnja 2024., Stachev (C‑15/24 PPU, EU:C:2024:399, t. 64.).
(
10
)	Je li zapravo imao pravo primiti pravnu pomoć na temelju uvjeta iz Direktive 2016/1919 zasebno je pitanje koje ću razmotriti u dijelu IV. odjeljku B. pododjeljku 2. ovog mišljenja.
(
11
)	Rezolucija Vijeća od 30. studenoga 2009. o smjernicama za jačanje postupovnih prava osumnjičenika ili optuženika u kaznenom postupku (SL 2009., C 295, str. 1.)
(
12
)	Komisija je priznala da ne postoji konsenzus među državama članicama u pogledu pojma ranjivosti u svojem radnom dokumentu službi naslovljenom Procjena učinka – Priložena dokumentu – Prijedlog direktive Europskog parlamenta i Vijeća o postupovnim jamstvima za djecu koja su osumnjičenici ili optuženici u kaznenim postupcima od 27. studenoga 2013., SWD(2013) 480 final, str. 12. do 28.
(
13
)	Direktiva (EU) 2016/800 Europskog parlamenta i Vijeća od 11. svibnja 2016. o postupovnim jamstvima za djecu koja su osumnjičenici ili optuženici u kaznenim postupcima (SL 2016., L 132, str. 1.), uvodne izjave 4. do 6.
(
14
)	Mergaerts, L., „Defence lawyers’ views on and identification of suspect vulnerability in criminal proceedings”, International Journal of the Legal Profession, sv. 29(3), 2022., str. 281. i 283.
(
15
)	Preporuka Komisije od 27. studenoga 2013. o postupovnim jamstvima za ranjive osobe osumnjičene ili optužene u kaznenom postupku (SL 2013., C 378, str. 8.) (u daljnjem tekstu: Preporuka Komisije). Za kritiku prema kojoj je ta preporuka općenita i nejasna, vidjeti Meysman, M., „Quo vadis with vulnerable defendants in the EU?”European Criminal Law Review, sv. 4(2), 2014., str. 179. i 188.
(
16
)	Preporuka Komisije, uvodna izjava 1. Za kritiku prema kojoj je ta definicija preuska, vidjeti Waddington, L., „Exploring vulnerability in EU law: An analysis of ‚vulnerability’ in EU criminal law and consumer protection law”, European Law Review, sv.45(6), 2020., str. 779. i 791.
(
17
)	Preporuka Komisije, t. 7. Komisija je 2003. utvrdila da ranjive osobe uključuju osobe s psihičkim bolestima (primjerice osobe koje boluju od psihijatrijske bolesti kao što je shizofrenija). Vidjeti Zelenu knjigu Komisije o postupovnim jamstvima za osumnjičenike i optuženike u kaznenim postupcima diljem Europske unije COM(2003) 75 final
(
18
)	O toj kritici i općenitije o Komisijinu oklijevanju da ustraje u donošenju pravno obvezujućeg akta za ranjive odrasle osobe te problemima koji su iz toga proizašli vidjeti djelo Meysmana, M., bilješka 15., op. cit., str. 191. do 193. O slijedu događaja koji je doveo do toga da Komisija u konačnici odabere preporuku vidjeti van der Aa, S., „Variable vulnerabilities? Comparing the rights of adult vulnerable suspects and vulnerable victims under EU law”, New Journal of European Criminal Law, sv. 7(1), 2016., str. 39. i 43. do 47.
(
19
)	Nacionalni sudovi „moraju uzeti u obzir preporuke radi rješavanja sporova koji se pred njima vode, osobito kada te preporuke pomažu u tumačenju nacionalnih odredbi usvojenih radi osiguravanja njihove primjene ili kada im je svrha nadopunjavanje obvezujućih odredbi prava Zajednice”. Presuda od 13. prosinca 1989., Grimaldi (C‑322/88, EU:C:1989:646, t. 18.).
(
20
)	Zaključci Vijeća o zaštiti ranjivih odraslih osoba u cijeloj Europskoj uniji (SL 2021., C 330I, str. 1.) (u daljnjem tekstu: Zaključci Vijeća), str. 5. i 6. U tom je dokumentu Vijeće također pozvalo Komisiju da „ispita postoji li potreba za sveobuhvatnim jačanjem postupovnih jamstava za ranjive odrasle osobe koje su osumnjičenici ili optuženici u kaznenom postupku”.
(
21
)	Ibidem, t. 10.
(
22
)	Uvodna izjava 51. Direktive 2013/48 nadalje glasi: „Dužnost pružanja skrbi osumnjičenicima ili optuženim osobama koje su u potencijalno slabom položaju podupire pošteno pravosuđe. Tužiteljstvo, tijela odgovorna za provedbu zakona i pravosudna tijela stoga bi trebala olakšati da navedene osobe učinkovito ostvaruju prava predviđena ovom Direktivom, primjerice uzimajući u obzir bilo kakvu potencijalnu slabost koja utječe na njihovu sposobnost da ostvare pravo na pristup odvjetniku te da se treću osobu obavijesti u slučaju oduzimanja slobode i da se poduzmu odgovarajuće mjere za osiguravanje zajamčenosti tih prava”.
(
23
)	Uvodna izjava 18. Direktive 2016/1919 nadalje glasi: „Države članice trebale bi utvrditi praktične dogovore za pružanje pravne pomoći. Tim bi se dogovorima moglo odrediti da se pravna pomoć odobrava na zahtjev osumnjičenika, okrivljenika ili tražene osobe. Međutim, uzimajući osobito u obzir potrebe ranjivih osoba, taj zahtjev ne bi trebao biti temeljni uvjet za odobravanje pravne pomoći”.
(
24
)	Slična odredba postoji u pogledu prava na informiranje; vidjeti članak 3. stavak 2. Direktive 2012/13/EU Europskog parlamenta i Vijeća od 22. svibnja 2012. o pravu na informiranje u kaznenom postupku (SL 2012., L 142, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 15., str. 48.).
(
25
)	„Umobolnici se stoga moraju smatrati ranjivim osobama u svrhe te odredbe jer zbog ozbiljnih duševnih poremećaja kod tih osoba postoji opasnost da ne razumiju informacije o svojim pravima.”. Presuda od 19. rujna 2019., Rajonna prokuratura Lom (C‑467/18, EU:C:2019:765, t. 47.). Sud je došao do istog zaključka u pogledu nepismene osobe u presudi od 14. svibnja 2024., Stachev (C‑15/24 PPU, EU:C:2024:399, t. 60.).
(
26
)	Presuda od 19. rujna 2019., Rajonna prokuratura Lom (C‑467/18, EU:C:2019:765, t. 48.)
(
27
)	Presuda ESLJP‑a od 10. studenoga 2004., S. C. protiv Ujedinjene Kraljevine (CE:ECHR:2004:0615JUD006095800, t. 29.). Vidjeti i presudu ESLJP‑a od 23. ožujka 2016., Blokhin protiv Rusije (CE:ECHR:2016:0323JUD004715206, t. 195.).
(
28
)	Presuda ESLJP‑a od 13. rujna 2016., Ibrahim i drugi protiv Ujedinjene Kraljevine (CE:ECHR:2016:0913JUD005054108, t. 274.)
(
29
)	Presude ESLJP‑a od 31. ožujka 2009., Płonka protiv Poljske (CE:ECHR:2009:0331JUD002031002); od 27. siječnja 2011., Bortnik protiv Ukrajine (CE:ECHR:2011:0127JUD003958204); od 16. ožujka 2010., Oršuš i drugi protiv Hrvatske (CE:ECHR:2010:0316JUD001576603); od 23. ožujka 2016., Blohkin protiv Rusije (CE:ECHR:2016:0323JUD004715206) i od 16. prosinca 2010., Borotjuk protiv Ukrajine (CE:ECHR:2010:1216JUD003357904). Za pregled vidjeti Mergaerts, L. i Dehaghani, R., „Protecting vulnerable suspects in police investigations in Europe: Lessons learned from England and Wales and Belgium”, New Journal of European Criminal Law, sv. 11(3), 2020., str. 313.
(
30
)	Vidjeti točke 46. do 53. ovog mišljenja.
(
31
)	Sud koji je uputio zahtjev objasnio je da su policijski službenici primijetili da se K. P. ponašao i govorio nesuvislo. To je svakako okolnost zbog koje su mogli razmotriti mogućnost da je K. P. na neki način ranjiva osoba.
(
32
)	Uvodnom izjavom 23. Direktive 2016/1919 određuje se da bi države članice trebale osigurati poštovanje smjernica Ujedinjenih naroda o pristupu pravnoj pomoći u kaznenopravnim sustavima. Načelom 10. tih smjernica predviđa se da bi nadležna tijela trebala poduzeti posebne mjere kako bi osigurala da osobe s, među ostalim, psihičkim bolestima imaju odgovarajući pristup pravnoj pomoći. Dostupne ovdje: https://www.unodc.org/documents/justice‑and‑prison‑reform/UN_principles_and_guidlines_on_access_to_legal_aid.pdf
(
33
)	U skladu s člankom 4. stavkom 3. Direktive 2016/1919, pri provjeri imovinskog stanja država članica „uzima u obzir sve relevantne i objektivne čimbenike, kao što su prihod, imovina i obiteljske prilike dotične osobe, kao i troškovi pomoći odvjetnika i životni standard u toj državi članici, kako bi, na temelju kriterija koji se primjenjuju u toj državi članici, utvrdila nedostaje li osumnjičeniku ili okrivljeniku dovoljno sredstava za plaćanje pomoći odvjetnika”.
(
34
)	Na temelju članka 4. stavka 4. Direktive 2016/1919, pri provjeri osnovanosti zahtjeva država članica „uzima u obzir ozbiljnost kaznenog djela, složenost predmeta i težinu očekivane sankcije kako bi utvrdila nalaže li interes pravde odobravanje pravne pomoći. U svakom slučaju smatra se da su uvjeti u slučaju provjere osnovanosti zahtjeva ispunjeni u sljedećim situacijama: (a) kada je osumnjičenik ili okrivljenik izveden pred nadležni sud ili suca kako bi se odlučilo o pritvoru u bilo kojem stadiju postupka u okviru područja primjene ove Direktive; i (b) tijekom pritvora”.
(
35
)	Primjerice u članku 4. stavku 4. Direktive 2016/1919 navode se „ozbiljnost kaznenog djela, složenost predmeta i težin[a] očekivane sankcije” kao čimbenici koje države članice mogu uzeti u obzir kad provode provjeru osnovanosti zahtjeva za odobravanje pravne pomoći.
(
36
)	Presuda od 15. svibnja 1986., Johnston (222/84, EU:C:1986:206, t. 58.)
(
37
)	Mišljenje nezavisne odvjetnice T. Ćapeta u predmetu M. S. i dr. (Postupovna prava maloljetnika) (C‑603/22, EU:C:2024:157, t. 118. do 127.)
(
38
)	To je u pogledu Direktive 2016/800 potvrdio Sud u presudi od 5. rujna 2024., M. S. i dr. (Maloljetnikova postupovna prava) (C‑603/22, EU:C:2024:685, t. 169. do 174.). Iznimka od toga može se pronaći u tumačenju koje je Sud utvrdio u pogledu članka 14. stavka 7. Direktive 2014/41/EU Europskog parlamenta i Vijeća od 3. travnja 2014. o Europskom istražnom nalogu u kaznenim stvarima (SL 2014., L 130, str. 1. i ispravak SL 2015., L 143, str. 16.). Vidjeti presudu od 30. travnja 2024., M. N. (EncroChat) (C‑670/22, EU:C:2024:372, t. 126. do 131.).
(
39
)	Presuda od 7. rujna 2023., Rajonna prokuratura Loveč, teritorialno otdelenie Lukovit (Osobna pretraga) (C‑209/22, EU:C:2023:634, t. 58. do 61.)
(
40
)	Za isto utvrđenje u pogledu Direktive 2016/800, u kojoj su ranjive osobe djeca, vidjeti presudu od 5. rujna 2024., M. S. i dr. (Maloljetnikova postupovna prava) (C‑603/22, EU:C:2024:685, t. 167., 168. i 174.).
(
41
)	Presude ESLJP‑a od 12. srpnja 1988., Schenk protiv Švicarske (CE:ECHR:1988:0712JUD001086284, t. 45. i 46.); od 1. ožujka 2007., Heglas protiv Češke Republike (CE:ECHR:2007:0301JUD000593502, t. 84.) i od 11. srpnja 2017., Moreira Ferreira protiv Portugala (br. 2) (CE:ECHR:2017:0711JUD001986712, t. 83.)
(
42
)	Presuda ESLJP‑a od 17. siječnja 2017., Habran i Dalem protiv Belgije (CE:ECHR:2017:0117JUD004300011, t. 94.)
(
43
)	Presuda od 21. ožujka 2024., Remia Com Impex (C‑10/23, EU:C:2024:259, t. 29.)
(
44
)	Presuda od 19. ožujka 2019., Jawo (C‑163/17, EU:C:2019:218, t. 91.)
(
45
)	Kao što je to Sud učinio u više navrata, primjerice u presudi od 15. srpnja 2021., Komisija/Poljska (Sustav stegovnih mjera za suce) (C‑791/19, EU:C:2021:596, t. 165.).
(
46
)	Presuda ESLJP‑a od 15. prosinca 2016., Khlaifia i drugi protiv Italije (CE:ECHR:2016:1215JUD001648312, t. 159.)
(
47
)	Europski sud za ljudska prava je tomu dodao da „na temelju te odredbe država mora osigurati da je osoba pritvorena u uvjetima kojima se poštuje ljudsko dostojanstvo, da zbog načina i metode izvršenja mjere dotična osoba nije izložena nelagodi ili poteškoćama intenziteta koji prelazi neizbježnu razinu patnje svojstvene oduzimanju slobode te da u pogledu praktičnih zatvorskih uvjeta na odgovarajući način budu osigurani zdravlje i dobrobit zatvorenika”, ibidem, t. 160.
(
48
)	Moje mišljenje u predmetu M. S. i dr. (Postupovna prava maloljetnika) (C‑603/22, EU:C:2024:157, t. 128. do 135.)
(
49
)	Presude od 17. lipnja 1999., Piaggio (C‑295/97, EU:C:1999:313, t. 29.) i od 15. siječnja 2013., Križan i dr. (C‑416/10, EU:C:2013:8, t. 58.)
(
50
)	Presuda od 21. siječnja 1993., Deutsche Shell (C‑188/91, EU:C:1993:24, t. 27.)
(
51
)	Vidjeti u tom smislu presudu od 17. lipnja 1999., Piaggio (C‑295/97, EU:C:1999:313, t. 32.).
(
52
)	Presude od 13. studenoga 1990., Marleasing (C‑106/89, EU:C:1990:395, t. 8.) i od 24. siječnja 2012., Dominguez (C‑282/10, EU:C:2012:33, t. 23. do 27.)
(
53
)	Presude od 5. veljače 1963., van Gend & Loos (26/62, EU:C:1963:1, str. 13.); od 8. ožujka 2022., Bezirkshauptmannschaft Hartberg‑Fürstenfeld (Izravan učinak) (C‑205/20, EU:C:2022:168, t. 37.) i od 5. rujna 2024., M. S. i dr. (Maloljetnikova postupovna prava) (C‑603/22, EU:C:2024:685, t. 118.)
(
54
)	Vidjeti primjerice presude od 18. siječnja 2022., Thelen Technopark Berlin (C‑261/20, EU:C:2022:33, t. 25. i 26.) i od 24. lipnja 2019., Popławski (C‑573/17, EU:C:2019:530, t. 53. i 54.).
(
55
)	Presuda od 22. lipnja 1989., Costanzo (103/88, EU:C:1989:256, t. 31.)
(
56
)	Presuda od 4. prosinca 2018., Minister for Justice and Equality i Commissioner of An Garda Síochána (C‑378/17, EU:C:2018:979, t. 38.)
(
57
)	Presuda od 8. prosinca 2022., Inspektor v Inspektorata kam Visšia sadeben savet (Svrhe obrade osobnih podataka – Kaznena istraga) (C‑180/21, EU:C:2022:967, t. 66.)
(
58
)	Presuda od 26. ožujka 2020., Miasto Łowicz i Prokurator Generalny (C‑558/18 i C‑563/18, EU:C:2020:234, t. 43. i 45.)
(
59
)	Tekst petnaestog pitanja gotovo je jednak četrnaestom pitanju točki (b) postavljenom u predmetu M. S. i dr. Kao što sam navela u svojem mišljenju u tom predmetu, to je pitanje nedopušteno jer, kao u ovom slučaju, nije povezano s kontekstom tog predmeta te je stoga hipotetsko. Vidjeti moje mišljenje u predmetu M. S. i dr. (Postupovna prava maloljetnika) (C‑603/22, EU:C:2024:157, t. 54. do 59.).