62023TJ0036
PRESUDA OPĆEG SUDA (veliko vijeće) (
*1
)
„Pristup dokumentima – Uredba (EZ) br. 1049/2001 – Dokumenti o tekstualnim porukama koje su razmijenili predsjednica Komisije i glavni izvršni direktor farmaceutskog društva Pfizer – Odbijanje pristupa – Pretpostavka istinitosti izjave o neposjedovanju dokumenata – Nepostojanje uvjerljivih objašnjenja na temelju kojih je moguće utvrditi razloge nepostojanja ili neposjedovanja dokumenata – Čuvanje dokumenata – Načelo dobre uprave”
U predmetu T‑36/23,
Matina Stevi, sa stalnom adresom u Bruxellesu (Belgija),
The New York Times Company, sa sjedištem u New Yorku, New York (Sjedinjene Američke Države),
koje zastupaju B. Kloostra i P.-J. Schüller, odvjetnici,
tužitelji,
protiv
Europske komisije, koju zastupaju P. Stancanelli, A. Spina i M. Burón Pérez, u svojstvu agenata,
tuženika,
OPĆI SUD (veliko vijeće),
u sastavu: M. van der Woude, predsjednik, S. Papasavvas, R. da Silva Passos, J. Svenningsen, L. Truchot, R. Mastroianni, H. Kanninen, J. Schwarcz, P. Nihoul, J. Martín y Pérez de Nanclares, G. Hesse, M. Sampol Pucurull (izvjestitelj), M. Stancu, I. Nõmm i K. Kecsmár, suci,
tajnik: A. Marghelis, administrator,
uzimajući u obzir pisani dio postupka, osobito mjeru upravljanja postupkom od 11. rujna 2024. i odgovore stranaka podnesene tajništvu Općeg suda 4. i 7. listopada 2024.,
nakon rasprave održane 15. studenoga 2024.,
donosi sljedeću
Presudu
1
Tužbom na temelju članka 263. UFEU‑a tužitelji Matina Stevi i The New York Times Company zahtijevaju poništenje Odluke Europske komisije C(2022) 8371 final od 15. studenoga 2022., donesene na temelju članka 4. Provedbenih pravila u vezi s Uredbom (EZ) br. 1049/2001 Europskog parlamenta i Vijeća od 30. svibnja 2001. o javnom pristupu dokumentima Europskog parlamenta, Vijeća i Komisije (SL 2001., L 145, str. 43.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 1., svezak 16., str. 70.), o zahtjevu za pristup svim tekstualnim porukama koje su predsjednica Komisije i glavni izvršni direktor farmaceutskog društva Pfizer razmijenili između 1. siječnja 2021. i 11. svibnja 2022. (u daljnjem tekstu: pobijana odluka).
Okolnosti spora
2
Porukom elektroničke pošte od 11. svibnja 2022. M. Stevi, novinarka zaposlena u dnevnim novinama The New York Times, zatražila je od Komisije, na temelju Uredbe br. 1049/2001, pristup svim tekstualnim porukama koje su predsjednica Komisije i glavni izvršni direktor farmaceutskog društva Pfizer razmijenili između 1. siječnja 2021. i 11. svibnja 2022. Taj je zahtjev registriran 12. svibnja 2022. pod referentnom oznakom GESTDEM 2022/2678 (u daljnjem tekstu: početni zahtjev).
3
Budući da od Komisije nije primila nikakav odgovor u roku predviđenom člankom 7. stavkom 1. Uredbe br. 1049/2001, zastupnica tužiteljâ podnijela je 28. lipnja 2022.„u ime gđe Matine Stevi, koja djeluje za The New York Times [Company]” prvi ponovni zahtjev za pristup dokumentima na temelju članka 7. stavka 4. navedene uredbe.
4
Komisija je u dopisu od 20. srpnja 2022., upućenom M. Stevi, odgovorila na početni zahtjev i navela da ne može udovoljiti navedenom zahtjevu s obzirom na to da ne posjeduje dokumente koji odgovaraju opisu iz tog zahtjeva.
5
Dopisom od 9. kolovoza 2022. zastupnica tužiteljâ je, na temelju članka 7. stavka 2. Uredbe br. 1049/2001, podnijela, „u ime [gđe] Stevi, koja djeluje za The New York Times [Company]”, drugi ponovni zahtjev za pristup dokumentima (u daljnjem tekstu: ponovni zahtjev), koji je Komisija registrirala istog dana.
6
Porukom elektroničke pošte od 31. kolovoza 2022. Komisija je obavijestila M. Stevi da je ponovni zahtjev još uvijek u postupku obrade i da je, u skladu s člankom 8. stavkom 2. Uredbe br. 1049/2001, rok za obradu tog zahtjeva potrebno produljiti za 15 radnih dana, odnosno do 21. rujna 2022.
7
Porukom elektroničke pošte od 21. rujna 2022. Komisija je obavijestila M. Stevi da je ocjena ponovnog zahtjeva dovršena, ali da njezin nacrt odluke tek treba odobriti njezina pravna služba, obećavajući da će joj odgovor dostaviti u najkraćem mogućem roku.
8
Komisija je 16. studenoga 2022. dostavila M. Stevi pobijanu odluku u kojoj je navela da, s obzirom na to da ne posjeduje nijedan dokument koji odgovara opisu iz početnog zahtjeva, ne može udovoljiti navedenom zahtjevu.
Zahtjevi stranaka
9
Tužitelji od Općeg suda zahtijevaju da:
–
poništi pobijanu odluku;
–
naloži Komisiji snošenje troškova.
10
Komisija od Općeg suda zahtijeva da:
–
odbije tužbu;
–
naloži tužiteljima snošenje troškova.
Pravo
Dopuštenost
Aktivna procesna legitimacija društva The New York Times Company
11
U odgovoru na tužbu Komisija ističe da The New York Times Company nema aktivnu procesnu legitimaciju. U tom pogledu ističe da je početni zahtjev podnijela isključivo M. Stevi, a da je naknadne ponovne zahtjeve podnijela Bondine Kloostra, koja je izjavila da zastupa „[gđu] […] Stevi, koja djeluje za The New York Times [Company]”. Usto, Komisija navodi da je M. Stevi jedini adresat pobijane odluke.
12
Valja istaknuti da je tužba dopuštena u mjeri u kojoj ju je podnijela M. Stevi, što Komisija uostalom i ne osporava. Prema ustaljenoj sudskoj praksi, kada je riječ o samo jednoj tužbi i kada jedan od tužitelja ima aktivnu procesnu legitimaciju, nije potrebno ispitivati aktivnu procesnu legitimaciju drugih tužitelja (vidjeti, u tom smislu, presude od 9. lipnja 2011., Comitato Venezia vuole vivere i dr./Komisija, C‑71/09 P, C‑73/09 P i C‑76/09 P, EU:C:2011:368, t. 37. i od 11. prosinca 2013., Cisco Systems i Messagenet/Komisija, T‑79/12, EU:T:2013:635, t. 40.).
13
Slijedom toga, budući da M. Stevi ima aktivnu procesnu legitimaciju za pokretanje postupka protiv pobijane odluke, ovu tužbu valja proglasiti dopuštenom a da pritom nije potrebno ispitati aktivnu procesnu legitimaciju društva The New York Times Company.
Dopuštenost dokaza koje su tužitelji prvi put podnijeli u prilogu replici
14
Prilog replici koju su podnijeli tužitelji sadržava, pod brojevima R.1 i R.2, transkripte razgovora koje je M. Stevi 25. travnja 2021. odvojeno vodila s predsjednicom Komisije i glavnim izvršnim direktorom farmaceutskog društva Pfizer (u daljnjem tekstu: transkripti razgovora).
15
U odgovoru na repliku Komisija tvrdi da tužitelji nisu opravdali kašnjenje u podnošenju transkripata razgovora, kao što se to zahtijeva člankom 85. stavkom 2. Poslovnika Općeg suda, tako da su ti transkripti nedopušteni. Komisija pojašnjava da su ti dokazi već postojali na dan podnošenja tužbe i da su se stoga bez poteškoća mogli priložiti tužbi.
16
U skladu s člankom 85. stavkom 1. Poslovnika, dokazi i dokazni prijedlozi podnose se u okviru prve razmjene podnesaka. Na temelju članka 85. stavka 2. istog poslovnika, stranke mogu podnositi dokaze i stavljati dokazne prijedloge u prilog svojim argumentima i u replici i u odgovoru na repliku, pod uvjetom da opravdaju kašnjenje u podnošenju takvih dokaza odnosno stavljanju dokaznih prijedloga.
17
Valja primijetiti da je M. Stevi razgovarala s predsjednicom Komisije i glavnim izvršnim direktorom farmaceutskog društva Pfizer 25. travnja 2021., odnosno gotovo dvije godine prije datuma na koji su tužitelji podnijeli ovu tužbu. Tako su tužitelji mogli transkribirati navedene razgovore i njihove transkripte podnijeti Općem sudu već u stadiju tužbe.
18
Stoga valja ispitati je li u ovom slučaju kašnjenje u podnošenju transkripata razgovora bilo opravdano, u skladu s člankom 85. stavkom 2. Poslovnika.
19
U tom pogledu, tužitelji u bilješci br. 2 koja se nalazi na 3. stranici replike navode da se u tužbi predsjednici Komisije greškom pripisuju izjave glavnog izvršnog direktora farmaceutskog društva Pfizer i da se, kako bi se izbjegla svaka zabuna, Općem sudu dostavljaju transkripti razgovora u prilogu replici. Usto, u odgovoru na pisano pitanje Općeg suda postavljeno u okviru mjere upravljanja postupkom tužitelji ističu da, iako su doista na dan podnošenja tužbe imali zapise razgovora, navedene su razgovore, međutim, transkribirali tek prilikom podnošenja replike kako bi otklonili bilo kakvu nejasnoću u pogledu identiteta osobe koja je dala predmetne izjave.
20
S obzirom na prethodno navedeno, u okolnostima ovog predmeta valja zaključiti da je nepravodobno podnošenje transkripata razgovora u prilogu replici opravdano i da stoga te dokaze treba proglasiti dopuštenima u smislu članka 85. stavka 2. Poslovnika.
Meritum
21
U prilog svojoj tužbi tužitelji ističu tri tužbena razloga, od kojih se prvi temelji na povredi članka 3. točke (a) Uredbe br. 1049/2001 i članka 11. Povelje Europske unije o temeljnim pravima (u daljnjem tekstu: Povelja), drugi na povredi članka 2. stavka 3. Uredbe br. 1049/2001 i treći na povredi načela dobre uprave.
22
Opći sud smatra da najprije treba ispitati treći tužbeni razlog.
23
U okviru trećeg tužbenog razloga tužitelji u biti osporavaju zakonitost Komisijina odbijanja da otkrije zatražene dokumente.
24
U prilog tom tužbenom razlogu tužitelji prigovaraju Komisiji da je povrijedila načelo dobre uprave time što se, kako bi odbila prihvatiti njihov zahtjev za pristup dokumentima, pozvala samo na nepostojanje zatraženih dokumenata a da pritom nije pružila nikakvo objašnjenje koje bi omogućilo da se razumije zašto se traženi dokumenti nisu mogli pronaći. U tom pogledu tužitelji ističu da Komisijino puko poricanje postojanja zatraženih dokumenata u pobijanoj odluci nije dovoljno.
25
Konkretnije, tužitelji tvrde da članak objavljen u The New York Timesu28. travnja 2021. kao i razgovori M. Stevi s predsjednicom Komisije i glavnim izvršnim direktorom farmaceutskog društva Pfizer dokazuju da zatraženi dokumenti postoje. Stoga, s obzirom na to da je pretpostavka istinitosti Komisijine izjave da ona ne posjeduje zatražene dokumente oborena, na Komisiji je da dokaže nepostojanje ili neposjedovanje tih dokumenata na način da pruži uvjerljiva objašnjenja na temelju kojih je moguće utvrditi razloge nepostojanja ili neposjedovanja tih dokumenata.
26
Međutim, tužitelji tvrde da se na temelju izjave iz pobijane odluke prema kojoj su provedene „nove temeljite pretrage” radi pronalaska zatraženih dokumenata nikako ne može utvrditi jesu li pretraženi samo dokumenti registrirani u Komisijinu sustavu za upravljanje evidencijama ili su također pretraženi i dokumenti koji nisu registrirani u navedenom sustavu za upravljanje. Osim toga, pobijana je odluka neprecizna u pogledu repozitorija evidencija koji su eventualno pretraženi, u njoj nije navedeno jesu li pretraženi mobilni telefon odnosno mobilni telefoni predsjednice Komisije niti su navedeni razlozi zbog kojih zatražene tekstualne poruke nisu pronađene.
27
Komisija osporava argumente tužiteljâ.
28
Uvodno, Komisija u odgovoru na repliku ističe da je argumentacija tužiteljâ prema kojoj je pretpostavka istinitosti njezine izjave da ne posjeduje zatražene dokumente bila oborena i prema kojoj je, slijedom toga, na njoj da pruži uvjerljiva objašnjenja koja dokazuju nepostojanje ili neposjedovanje tih dokumenata prvi put istaknuta u fazi replike. Stoga Komisija ističe da je riječ o novom tužbenom razlogu čije je nepravodobno podnošenje zabranjeno člankom 84. Poslovnika.
29
U svakom slučaju, pod pretpostavkom da je taj novi tužbeni razlog dopušten, Komisija u biti smatra da tužitelji nisu iznijeli nijedan element koji bi mogao dovesti u pitanje pretpostavku istinitosti njezine izjave da ne posjeduje zatražene dokumente. Komisija u tom pogledu ističe da se razmjena poruka između njezine predsjednice i glavnog izvršnog direktora farmaceutskog društva Pfizer spominje na samo jednom mjestu, i to na 15. stranici dokumenta koji su tužitelji podnijeli u prilogu R.2 replici, u izjavi koja se pripisuje tom glavnom izvršnom direktoru. Osim toga, prema Komisijinu mišljenju, iz navedene izjave proizlazi samo da su tekstualne poruke koje su razmijenili njezina predsjednica i glavni izvršni direktor farmaceutskog društva Pfizer imale samo pomoćnu ulogu u razgovorima koji su se između njih vodili.
30
Usto, Komisija tvrdi da, čak i pod pretpostavkom da je izjava glavnog izvršnog direktora farmaceutskog društva Pfizer dovoljna kako bi se oborila pretpostavka istinitosti izjave prema kojoj ona ne posjeduje zatražene dokumente, ona još uvijek može pružiti uvjerljiva objašnjenja koja omogućuju potvrđivanje njezinih navoda. U tom pogledu ističe da su u pobijanoj odluci dana navedena objašnjenja tako što je navedeno, s jedne strane, da su bile provedene nove temeljite pretrage, koje su nažalost bile neuspješne, i, s druge strane, da bi tekstualne poruke bile registrirane, i stoga identificirane, da su sadržavale važne informacije koje nisu prolaznog karaktera ili da su informacije koje su se u njima nalazile uključivale djelovanje ili daljnje postupanje Komisije ili jedne od njezinih službi.
Komisijin argument o postojanju zapreke vođenju postupka
31
U skladu s člankom 84. stavkom 1. Poslovnika, tijekom postupka zabranjeno je iznositi nove razloge, osim ako se ne temelje na pravnim ili činjeničnim pitanjima za koja se saznalo tijekom postupka. Međutim, tužbeni razlog ili argument koji predstavlja dopunu tužbenog razloga iznesenog ranije, izravno ili implicitno, u tužbi kojom je pokrenut postupak i koji je s njim usko povezan treba proglasiti dopuštenim (vidjeti presudu od 11. srpnja 2013., Ziegler/Komisija, C‑439/11 P, EU:C:2013:513, t. 46. i navedenu sudsku praksu).
32
U ovom slučaju tužitelji su u tužbi branili tezu prema kojoj su predsjednica Komisije i glavni izvršni direktor farmaceutskog društva Pfizer razmjenjivali tekstualne poruke te su iznijeli indicije radi dokazivanja da zatraženi dokumenti postoje. Također su prigovorili Komisiji da nije pružila nikakvo objašnjenje iz kojeg je vidljivo zašto ne posjeduje te tekstualne poruke.
33
U tom pogledu valja utvrditi da je tužba već sadržavala pravne elemente na kojima se temelji treći tužbeni razlog, odnosno postojanje pretpostavke istinitosti izjava institucija i navodno nepostojanje obrazloženja kojim se može objasniti nepostojanje zatraženih tekstualnih poruka.
34
Stoga, iako je točno da su tužitelji, u odgovoru na Komisijina očitovanja iz odgovora na tužbu, u repliku umetnuli te pravne elemente u ispravljeni činjenični okvir, argumentacija iz replike ipak je usko povezana s argumentacijom iz tužbe.
35
Slijedom toga, argument o postojanju zapreke vođenju postupka koji ističe Komisija treba odbiti.
Osnovanost tužbenog razloga
– Uvodna razmatranja
36
Valja podsjetiti, kao što to proizlazi iz članka 1. Uredbe br. 1049/2001, osobito u vezi s njezinom uvodnom izjavom 4., na to da je njezina svrha dati najveći mogući značaj pravu javnog pristupa dokumentima u posjedu institucija i da bi, u skladu s uvodnom izjavom 11. navedene uredbe, „[u] načelu svi dokumenti institucija trebali biti dostupni javnosti”.
37
Svako odbijanje pristupa dokumentima zatraženima od institucije Europske unije može se osporavati sudskim putem. Navedeno vrijedi neovisno o tome koji su razlozi za odbijanje tog pristupa. Svako drugo rješenje onemogućilo bi sudu Unije nadzor osnovanosti odluke o odbijanju pristupa dokumentima institucija jer bi bilo dovoljno da dotična institucija utvrdi da dokument ne postoji kako bi izbjegla svaki sudski nadzor. Stoga valja utvrditi da nepostojanje dokumenta kojem se traži pristup ili okolnost da on nije u posjedu dotične institucije ne isključuje primjenu načela transparentnosti i prava na pristup dokumentima. Naprotiv, institucija o kojoj je riječ mora odgovoriti podnositelju zahtjeva i eventualno pred sudom opravdati zašto je zbog toga pristup odbijen (vidjeti presudu od 20. rujna 2019., Dehousse/Sud Europske unije, T‑433/17, EU:T:2019:632, t. 35. i navedenu sudsku praksu).
38
Osim toga, ostvarivanje prava na pristup svake zainteresirane osobe nužno pretpostavlja da zatraženi dokumenti postoje i da ih dotična institucija posjeduje, međutim, na pravo na pristup dokumentima nije se moguće pozivati kako bi se instituciju obvezalo da stvori dokument koji ne postoji. Štoviše, valja podsjetiti na to da, prema ustaljenoj sudskoj praksi, kada institucija u okviru zahtjeva za pristup tvrdi da dokument ne postoji, pretpostavlja se da taj dokument ne postoji, u skladu s pretpostavkom istinitosti koja vrijedi za tu izjavu (vidjeti, u tom smislu, presude od 20. rujna 2019., Dehousse/Sud Europske unije, T‑433/17, EU:T:2019:632, t. 36. i navedenu sudsku praksu; od 24. ožujka 2021., BK/EASO, T‑277/19, neobjavljenu, EU:T:2021:161, t. 60. i navedenu sudsku praksu te od 15. ožujka 2023., Basaglia/Komisija, T‑597/21, neobjavljenu, EU:T:2023:133, t. 25. i navedenu sudsku praksu).
39
Međutim, takva se pretpostavka može oboriti svim sredstvima na temelju relevantnih i usklađenih indicija koje podnese podnositelj zahtjeva za pristup. Tu pretpostavku treba po analogiji primijeniti u slučaju da institucija izjavi da ne posjeduje zatražene dokumente (vidjeti presudu od 20. rujna 2019., Dehousse/Sud Europske unije, T‑433/17, EU:T:2019:632, t. 37. i navedenu sudsku praksu).
40
Ako je ta pretpostavka oborena te se Komisija na nju više ne može pozivati, na njoj je da dokaže nepostojanje ili neposjedovanje zatraženih dokumenata na način da pruži uvjerljiva objašnjenja na temelju kojih je moguće utvrditi razloge nepostojanja ili neposjedovanja tih dokumenata (vidjeti, u tom smislu, presudu od 20. rujna 2019., Dehousse/Sud Europske unije, T‑433/17, EU:T:2019:632, t. 49. i navedenu sudsku praksu).
41
Usto, pravo na pristup dokumentima zahtijeva da institucije učine sve što je potrebno kako bi se olakšalo djelotvorno ostvarivanje tog prava. Za to je potrebno da dotične institucije u najvećoj mogućoj mjeri te na nearbitraran i predvidljiv način sastavljaju i čuvaju dokumentaciju o svojim aktivnostima (vidjeti presudu od 20. rujna 2019., Dehousse/Sud Europske unije, T‑433/17, EU:T:2019:632, t. 38. i navedenu sudsku praksu).
– Obaranje pretpostavke nepostojanja
42
U ovom je slučaju Komisija u pobijanoj odluci navela da, s obzirom na to da ne posjeduje nijedan dokument koji odgovara opisu iz zahtjeva za pristup dokumentima, ne može udovoljiti navedenom zahtjevu.
43
Međutim, važno je naglasiti da iz objašnjenja koja je Komisija pružila u odgovoru na pitanje koje joj je Opći sud postavio u okviru mjere upravljanja postupkom proizlazi da ona „nije demantirala da su predsjednica Komisije i [glavni izvršni direktor farmaceutskog društva] Pfizer razmjenjivali tekstualne poruke dok su bili u kontaktu tijekom prvih mjeseci 2021.” te da je čak potvrdila da „nikad nije zanijekala tu činjenicu”.
44
Komisija na raspravi nije ni potvrdila ni osporila postojanje te razmjene tekstualnih poruka u prošlosti te je mogla samo pretpostaviti da je do te razmjene moglo doći. U tom pogledu Komisija je tvrdila da ne zna jesu li zatraženi dokumenti stvarno postojali jer ih ne posjeduje. Usto, Komisija je također navela da su njezina predsjednica i glavni izvršni direktor farmaceutskog društva Pfizer – koji imaju vrlo mnogo obveza i čije sastanke obično planiraju njihova tajništva, asistenti ili suradnici – razmijenili tekstualne poruke kako bi organizirali i isplanirali svoju usmenu komunikaciju s obzirom na to da u posebnim okolnostima pandemije bolesti COVID-19 to nisu mogli učiniti na navedeni način.
45
U tim okolnostima valja utvrditi da su se Komisijini odgovori temeljili ili na pretpostavkama ili na promjenjivim odnosno nepreciznim informacijama.
46
Međutim, unatoč tim nepreciznostima ne mijenja se činjenica da Komisija tvrdi da ne posjeduje zatražene dokumente, tako da je na tužiteljima da podnesu relevantne i dosljedne indicije kojima se može oboriti pretpostavka neposjedovanja tih dokumenata, u skladu sa sudskom praksom navedenom u točkama 38. i 39. ove presude.
47
U tom se pogledu izraz „posjedovanje” ili „držanje” ne može odnositi samo na institucijino posjedovanje odnosno držanje dokumenata u trenutku u kojem ona odgovara na ponovni zahtjev jer bi ostvarivanje prava na pristup dokumentu postalo bespredmetno ako bi dotična institucija mogla, kako bi izbjegla svoje obveze, samo tvrditi da se zatraženi dokumenti nisu mogli pronaći.
48
Stoga u ovom slučaju valja provjeriti jesu li tužitelji podnijeli relevantne i dosljedne indicije koje dokazuju da je Komisija u određenom trenutku posjedovala zatražene tekstualne poruke, što, s obzirom na Komisijine tvrdnje, znači provjeriti jesu li takvi dokumenti mogli postojati.
49
U tom pogledu, kao prvo, tužitelji ističu da je postojanje zatraženih dokumenata otkriveno u članku objavljenom u The New York Timesu28. travnja 2021. koji je bio napisan na temelju razgovora koje je M. Stevi vodila s predsjednicom Komisije i glavnim izvršnim direktorom farmaceutskog društva Pfizer.
50
Iz navedenog novinskog članka osobito proizlazi da je „u razdoblju od mjesec dana [predsjednica Komisije] razmjenjivala tekstualne poruke i vodila telefonske razgovore s glavnim izvršnim direktorom [farmaceutskog društva] Pfizer”.
51
Osim toga, iz navedenog novinskog članka također proizlazi da su „[predsjednica Komisije] i [glavni izvršni direktor farmaceutskog društva Pfizer] prvi put stupili u kontakt u siječnju [2021.], kada je [glavni izvršni direktor farmaceutskog društva Pfizer] morao objasniti zašto je njegovo društvo moralo privremeno prekinuti opskrbu cjepivima [u Uniji] za vrijeme modernizacije svojih proizvodnih postrojenja u Belgiji”. U tom se novinskom članku dodatno pojašnjava da, „[d]ok su radovi poboljšanja belgijske tvornice napredovali relativno glatko, razgovori između [predsjednice Komisije] i [glavnog izvršnog direktora farmaceutskog društva Pfizer] su se nastavili, kao što su to oboje izjavili tijekom intervjua koje su dali za [dnevne novine] The New York Times”. Usto, iz istog novinskog članka proizlazi da su „[t]i pozivi rezultirali nizom sporazuma između Unije […] i [farmaceutskih] društava [Pfizer i BioNTech]”. Naposljetku, iz navedenog novinskog članka također proizlazi da je glavni izvršni direktor farmaceutskog društva Pfizer izjavio da je „razvio blizak odnos s [predsjednicom Komisije]”.
52
Kao drugo, tužitelji ističu da postojanje zatraženih dokumenata potvrđuju i razgovori koje je M. Stevi vodila s predsjednicom Komisije i glavnim izvršnim direktorom farmaceutskog društva Pfizer.
53
U tom pogledu, iz transkripta razgovora M. Stevi s glavnim izvršnim direktorom farmaceutskog društva Pfizer proizlazi, među ostalim, da je potonji izjavio da su, „[s] obzirom na poteškoće […], [predsjednica Komisije i on] počeli surađivati sve [češće]”, da „[mu je predsjednica Komisije] poslala svoj [broj] telefona”, da „[su] mogli razgovarati ako je [Komisija] imala pitanja” i da su „razmjenjivali tekstualne poruke kada [su] nešto trebali raspraviti”. Osim toga, glavni izvršni direktor farmaceutskog društva Pfizer istaknuo je da je „[predsjednici Komisije] pružalo veliko olakšanje to što [su bili] dostupni [i što ga je predsjednica Komisije] mogla kontaktirati te [da je ona imala mogućnost] s njim stupiti u kontakt u vezi sa svojim zahtjevima”. Naposljetku, glavni izvršni direktor farmaceutskog društva Pfizer izjavio je da „ono što je bilo mnogo drukčije s [predsjednicom Komisije] je to da su razvili duboko povjerenje zahvaljujući kojemu [su] mogli voditi detaljne rasprave”.
54
Usto, iz razgovora M. Stevi s predsjednicom Komisije proizlazi da je, u odgovoru na pitanje M. Stevi o tome je li „u tom razdoblju postojao neki telefonski poziv […] ili neka poruka elektroničke pošte koji su [joj] ostali u sjećanju kao prekretnica u načinu na koji je rješavala situaciju”, predsjednica Komisije spomenula je kontakte s glavnim izvršnim direktorom farmaceutskog društva Pfizer, čiju je „osobnu reakciju” cijenila.
55
Kao treće, tužitelji smatraju da posebno izvješće Europskog revizorskog suda o kupnji cjepiva od strane Unije u kontekstu pandemije bolesti COVID-19 potvrđuje neformalni pregovarački proces koji se odvijao tijekom pregovora o ugovorima o cjepivima u kontekstu pandemije bolesti COVID-19, kako su ga predsjednica Komisije i glavni direktor farmaceutskog društva Pfizer opisali u razgovorima s M. Stevi. U tom pogledu, tužitelji ističu da je Revizorski sud proveo ocjenu pregovora o navedenim ugovorima i utvrdio da Komisija nije pružila nikakve informacije o preliminarnim pregovorima o prethodno navedenim ugovorima, kao što su raspored pregovora, zapisnici s rasprava i pojedinosti dogovora.
56
Iz prethodno navedenog izvješća proizlazi, među ostalim, da je „[p]redsjednica Komisije tijekom ožujka 2021. vodila preliminarne pregovore za sklapanje ugovora s društvom Pfizer/BioNTech”. Nadalje, Revizorski sud u svojem izvješću navodi da „nije primio nikakve informacije o preliminarnim pregovorima o najvažnijem ugovoru [Unije]”.
57
U ovom slučaju iz svih tih indicija proizlazi da su tužitelji podnijeli relevantne i dosljedne elemente koji prikazuju da se u okviru Komisijine kupnje cjepiva od farmaceutskog društva Pfizer u kontekstu pandemije bolesti COVID-19 između predsjednice Komisije i glavnog izvršnog direktora navedenog društva odvijala komunikacija, osobito putem tekstualnih poruka.
58
Iz prethodno navedenog proizlazi da su tužitelji uspjeli oboriti pretpostavku nepostojanja i, posljedično, kao što to proizlazi iz točke 48. ove presude, pretpostavku neposjedovanja zatraženih dokumenata.
– Komisijina objašnjenja
59
Valja podsjetiti na to da djelotvorno ostvarivanje prava na pristup dokumentima, koje proizlazi iz zahtjeva transparentnosti, pretpostavlja da dotične institucije u najvećoj mogućoj mjeri te na nearbitraran i predvidljiv način sastavljaju i čuvaju dokumentaciju o svojim aktivnostima. Drugim riječima, iz prava na pristup dokumentima koje drži dotična institucija proizlazi da ona ima obvezu osigurati i njihovo čuvanje tijekom vremena, koja je povezana s obvezom dobre uprave iz članka 41. Povelje, pri čemu se, naravno, ne dovode u pitanje drugi primjenjivi pravni zahtjevi poput onih koji se odnose na zaštitu podataka (vidjeti, u tom smislu, presudu od 20. rujna 2019., Dehousse/Sud Europske unije, T‑433/17, EU:T:2019:632, t. 47. i navedenu sudsku praksu). Isto tako, obveza dužne pažnje, koja je sastavni dio načela dobre uprave i koja obvezuje upravu Unije da u odnosima s javnošću postupa s pažnjom i oprezom, podrazumijeva da navedena uprava traži dokumente kojima se traži pristup sa svom mogućom pažnjom, kako bi se otklonile sumnje koje postoje i razjasnila situacija (vidjeti po analogiji presudu od 4. travnja 2017., Ombudsman/Staelen, C‑337/15 P, EU:C:2017:256 t. 34. i 114.).
60
Slijedom toga, kao što to proizlazi iz točke 40. ove presude, kada se Komisija više ne može pozivati na pretpostavku istinitosti svoje izjave prema kojoj ona ne posjeduje zatražene dokumente, ona je dužna, na temelju načela transparentnosti i obveze dužne pažnje na kojima se temelji pravo na pristup dokumentima i koji podrazumijevaju da uprava Unije postupa s pažnjom i oprezom, pružiti uvjerljiva objašnjenja koja podnositelju zahtjeva za pristup, kao i Općem sudu, omogućuju da razumije zašto se zatraženi dokumenti nisu mogli pronaći.
61
U ovom slučaju iz pobijane odluke proizlazi da je Komisija navela da unatoč novim temeljitim pretragama nije u posjedu zatraženih dokumenata. U tom je pogledu utvrdila da se nije moguće pozivati na Uredbu br. 1049/2001 kako bi se instituciju obvezalo da stvori dokument koji ne postoji. Usto, Komisija je spomenula članak 3. točku (a) navedene uredbe, u kojem se definira pojam „dokument” u smislu te uredbe, kao i članak 7. stavak 1. Odluke Komisije (EU) 2021/2121 оd 6. srpnja 2020. o upravljanju evidencijama i arhivima (SL 2021., L 430, str. 30.), iz kojeg proizlazi da se „[Komisijini] [d]okumenti […] registriraju ako sadržavaju važne informacije koje nisu prolaznog karaktera ili ako možda uključuju djelovanje ili daljnje postupanje Komisije ili jedne od njezinih službi”. Komisija je istaknula da bi tekstualne poruke bile registrirane da su ispunjavale kriterije predviđene člankom 7. stavkom 1. Odluke 2021/2121. Navela je da se nije mogao identificirati nijedan dokument iz zahtjeva za pristup dokumentima. Komisija je stoga zaključila da, s obzirom na to da ne posjeduje nijedan dokument koji bi odgovarao zahtjevu za pristup, ne može dati pristup zatraženim dokumentima.
62
Na prvom mjestu, Komisija je u pobijanoj odluci samo navela da unatoč novim temeljitim pretragama nije mogla identificirati nijedan dokument iz zahtjeva za pristup dokumentima, a da pritom nije pojasnila opseg tih pretraga ni način na koji ih je provela. Naime, ona u pobijanoj odluci nije precizirala vrste pretraga koje su provedene ni eventualne repozitorije evidencija u koje je bio izvršen uvid.
63
U odgovoru na pisano pitanje koje je postavio Opći sud Komisija je navela da izjava iz pobijane odluke prema kojoj je provela „novu temeljitu pretragu” znači da je provela dodatne pretrage u odnosu na one koje je provela nakon početnog zahtjeva. Komisija je usto istaknula da su najprije bili pretraženi spisi koji se odnose na pregovore o ugovorima o kupnji cjepiva koju je provela u okviru pandemije bolesti COVID-19 te da je, s obzirom na to da te pretrage nisu dovele do rezultata, njezino Glavno tajništvo stupilo u kontakt s uredom svoje predsjednice. Taj ured je najprije provjerio, s jedne strane, jesu li zatraženi dokumenti bili registrirani u bilo kojem relevantnom spisu i, s druge strane, jesu li se takvi dokumenti eventualno mogli nalaziti izvan Komisijina sustava za upravljanje evidencijama.
64
Osim toga, u prilogu odgovoru na repliku Komisija je podnijela izjavu predstojnika ureda svoje predsjednice u kojoj se navodi da „ured [predsjednice] ne posjeduje nijedan dokument iz zahtjeva za pristup tužiteljâ”.
65
U tom pogledu valja istaknuti da je Komisija na raspravi navela da ne može precizirati koje je repozitorije evidencija pregledao ured njezine predsjednice. Usto, Komisija nije pružila nikakvu naznaku o mjestima izvan sustava za upravljanje evidencijama koje se pretražilo. Naposljetku, Komisija nije pojasnila je li ured njezine predsjednice, kako bi pronašao zatražene dokumente, pretražio mobilni telefon odnosno mobilne telefone koje je ona imala na raspolaganju odnosno jesu li oni bili uzeti u obzir tijekom pretraga provedenih slijedom početnog i ponovnog zahtjeva.
66
Kad joj je o tome postavljeno pitanje na raspravi, Komisija je tvrdila da ne može podnijeti nove dokaze o provedenim pretragama niti pojasniti na koji su način one bile provedene te je li predsjednica Komisije bila ispitana o postojanju zatraženih dokumenata.
67
Međutim, Komisija tvrdi da načini potrage za traženim dokumentima ni na koji način ne utječu na to je li ona posjedovala te dokumente. Međutim, u nedostatku preciznih objašnjenja o načinu na koji se tražilo zatražene dokumente, predmetna institucija nije ispunila svoju dužnost davanja uvjerljivih objašnjenja o neposjedovanju dokumenata koji su postojali u prošlosti (vidjeti, u tom smislu, presudu od 28. listopada 2020., Dehousse/Sud Europske unije, T‑857/19, neobjavljenu, EU:T:2020:513, t. 97.).
68
Slijedom toga, objašnjenja koja je Komisija iznijela u pobijanoj odluci i u okviru ovog postupka u pogledu pretraga koje su provedene kako bi se pronašli zatraženi dokumenti nisu dovoljna da bi se uvjerljivo objasnilo zašto se ti dokumenti nisu mogli pronaći.
69
Na drugom mjestu, Komisija u pobijanoj odluci utvrđuje da se nije moguće pozivati na Uredbu br. 1049/2001 kako bi se instituciju obvezalo da stvori dokument koji ne postoji, čime upućuje na mogućnost da ti dokumenti ne postoje ili da više ne postoje, a da pritom ipak ne pojašnjava zašto oni ne postoje.
70
U odgovoru na pisano pitanje Općeg suda Komisija je u vezi s tekstualnim porukama navela da se ta vrsta komunikacija, za razliku od poruka elektroničke pošte koje su se razmjenjivale unutar Komisije, ne briše automatski nakon proteka razumnog roka, nego da ih dotična osoba može ručno izbrisati. Međutim, Komisija nije navela jesu li zatražene poruke bile izbrisane.
71
Usto, u odgovoru na drugo pisano pitanje koje joj je uputio Opći sud, Komisija je upozorila na to da se mobilni telefoni njezinih članova iz sigurnosnih razloga obvezno zamjenjuju nakon razumnog razdoblja uporabe. Međutim, Komisija nije potvrdila jesu li mobilni telefon odnosno mobilni telefoni koje je njezina predsjednica imala na raspolaganju bili zamijenjeni nakon podnošenja zahtjeva za pristup dokumentima ili između pretraga provedenih slijedom početnog i ponovnog zahtjeva. Upitana o tome na raspravi, Komisija je tvrdila da pretpostavlja da je mobilni telefon njezine predsjednice zamijenjen nakon podnošenja početnog zahtjeva jer je riječ o obveznom pravilu zbog sigurnosnih razloga. Osim toga, navela je da pretpostavlja da mobilni telefon koji je trenutačno na raspolaganju njezinoj predsjednici nije isti kao onaj koji je imala u travnju 2021., ali da ne može potvrditi odgovara li sadržaj tog novog mobilnog telefona sadržaju starog.
72
Stoga nije moguće sa sigurnošću znati, s jedne strane, postoje li još uvijek zatražene tekstualne poruke ili su izbrisane i je li, u potonjem slučaju, do takvog brisanja došlo dobrovoljno ili automatski te, s druge strane, jesu li mobilni telefon odnosno mobilni telefoni predsjednice Komisije bili zamijenjeni i, ako jesu, što se dogodilo s tim uređajima, ili su pak bili pretraženi slijedom početnog zahtjeva i ponovnog zahtjeva.
73
U tim se okolnostima Komisijina objašnjenja, koja se temelje na pretpostavkama, ne mogu smatrati uvjerljivima.
74
Na trećem mjestu, u pobijanoj se odluci upućuje na članak 7. stavak 1. Odluke 2021/2121, nakon kojeg slijedi utvrđenje da bi „tekstualne poruke bile registrirane da su sadržavale važne informacije koje nisu prolaznog karaktera ili da su uključivale djelovanje ili daljnje postupanje Komisije ili jedne od njezinih službi, u skladu s njezinim pravilima u području registracije dokumenata”.
75
Valja istaknuti da se u pobijanoj odluci izričito ne pojašnjava je li razlog zbog kojeg zatraženi dokumenti nisu u posjedu Komisije taj što nisu bili registrirani u njezinu sustavu za upravljanje evidencijama. Osim toga, ona također ne navodi nedvosmisleno da zatraženi dokumenti nisu bili registrirani jer su bili prolaznog karaktera i nevažni te jer nisu zahtijevali daljnje postupanje Komisije ili jedne od njezinih službi.
76
Komisija je tek u svojim pismenima i na raspravi istaknula da zatražene tekstualne poruke nisu sadržavale važne informacije, informacije koje nisu prolaznog karaktera odnosno informacije koje su zahtijevale daljnje postupanje Komisije ili jedne od njezinih službi, što objašnjava da prilikom pretraga provedenih slijedom početnog i ponovnog zahtjeva nije bila identificirana nijedna tekstualna poruka obuhvaćena zahtjevom za pristup dokumentima koji je podnijela M. Stevi.
77
Komisija tvrdi da je praktički nemoguće registrirati i čuvati sve dokumente koje sastavi i koje primi s obzirom na velik broj digitalnih datoteka koje generiraju njezine svakodnevne aktivnosti i da se stoga, u skladu s njezinom unutarnjom politikom upravljanja evidencijama, registriraju i čuvaju samo dokumenti koji sadržavaju važne informacije koje nisu prolaznog karaktera ili informacije koje zahtijevaju daljnje postupanje.
78
U tom pogledu, Komisija je na raspravi u prilog svojoj argumentaciji navela da je Opći sud u predmetu u kojem je donesena presuda od 13. studenoga 2024., Kargins/Komisija (T‑110/23, neobjavljena, EU:T:2024:805) istaknuo da, iako djelotvorno ostvarivanje prava na pristup dokumentima pretpostavlja da dotične institucije u najvećoj mogućoj mjeri te na nearbitraran i predvidljiv način čuvaju dokumentaciju o svojim aktivnostima, interna komunikacija i nacrti koji se odnose na dokument, kao što je to dopis, ne mogu sami po sebi biti toliko važni ili posebni da bi to opravdalo njihovu registraciju i čuvanje.
79
Valja podsjetiti na to da, kao što to proizlazi iz točke 41. ove presude, djelotvorno ostvarivanje prava na pristup dokumentima pretpostavlja da dotične institucije u najvećoj mogućoj mjeri te na nearbitraran i predvidljiv način sastavljaju i čuvaju dokumentaciju o svojim aktivnostima. Stoga institucije ne mogu pravo na pristup dokumentima koje posjeduju lišiti svakog smisla tako da ne registriraju dokumente o svojim aktivnostima (vidjeti, u tom smislu, presudu od 25. rujna 2024., Herbert Smith Freehills/Komisija, T‑570/22, neobjavljenu, EU:T:2024:644, t. 76.).
80
Osim toga, činjenice ovog predmeta razlikuju se od onih u predmetu u kojem je donesena presuda od 13. studenoga 2024., Kargins/Komisija (T‑110/23, neobjavljena, EU:T:2024:805). Naime, s jedne strane, tužitelj u prethodno navedenom predmetu, za razliku od tužiteljâ u ovom predmetu, nije uspio oboriti pretpostavku nepostojanja zatraženih dokumenata (vidjeti točku 57. ove presude).
81
S druge strane, u ovom slučaju Komisija nije iznijela razlog zbog kojeg je došla do zaključka da se za tekstualne poruke koje su njezina predsjednica i glavni izvršni direktor farmaceutskog društva Pfizer razmijenili u vezi s Komisijinom kupnjom cjepiva u kontekstu pandemije bolesti COVID-19 nije smatralo da sadržavaju važne informacije koje nisu prolaznog karaktera odnosno informacije koje zahtijevaju da ona ili jedna od njezinih službi s njima dalje postupa, a koje se odnose na politike, aktivnosti i odluke iz područja njezine nadležnosti.
82
U svakom slučaju, čak i pod pretpostavkom da takve poruke nisu sadržavale važne informacije koje nisu prolaznog karaktera odnosno informacije koje zahtijevaju da ona ili jedna od njezinih službi s njima dalje postupa, koje bi opravdale njihovu registraciju i stoga njihovo čuvanje, Komisija je ipak morala pružiti uvjerljiva objašnjenja na temelju kojih je mogla doći do tog zaključka.
83
Međutim, u vezi s potonjim, s jedne strane, valja utvrditi da se Komisija, kako bi utvrdila da ne posjeduje zatražene dokumente, ne može pozivati samo na to da navedeni dokumenti nisu registrirani u njezinu sustavu za upravljanje evidencijama, bez ikakvog drugog objašnjenja. S druge strane, kao što to proizlazi iz točaka 62. do 73. ove presude, Komisijina objašnjenja o tome što se dogodilo s dokumentima koji su postojali u prošlosti, ili za koje se smatra da su postojali, temelje se na nepreciznim pretpostavkama ili tvrdnjama te ih se stoga ne može smatrati uvjerljivima.
– Zaključak
84
Slijedom toga, valja utvrditi da Komisija u pobijanoj odluci nije pružila nikakvo uvjerljivo objašnjenje koje bi omogućilo da se razumije zašto nije mogla pronaći zatražene dokumente. Objašnjenja koja je Komisija dala u odgovoru na pitanja postavljena u okviru mjere upravljanja postupkom i ponovljena tijekom rasprave, pod pretpostavkom da su relevantna za ocjenu zakonitosti pobijane odluke, također nisu u skladu s onime što se zahtijeva jer se na temelju njih ne može utvrditi što se konkretno dogodilo sa zatraženim dokumentima.
85
Budući da je pretpostavka nepostojanja zatraženih dokumenata bila oborena, na Komisiji je bilo da, kao što to proizlazi iz točke 40. ove presude, pruži uvjerljivo objašnjenje koje omogućuje da se razumije zašto nije mogla pronaći zatražene dokumente, za koje se smatralo da su postojali u prošlosti, ali koji na dan podnošenja zahtjeva za pristup dokumentima više nisu postojali ili ih se barem nije moglo pronaći. Međutim, kao što to proizlazi iz prethodnog ispitivanja, Komisija je u biti samo navela da ne posjeduje zatražene dokumente. U tim okolnostima valja zaključiti da je Komisija povrijedila obveze koje ima u okviru obrade zahtjeva za pristup dokumentima, kako su navedene u točki 59. ove presude, te da je stoga povrijedila načelo dobre uprave predviđeno u članku 41. Povelje.
86
Slijedom toga, treba prihvatiti treći tužbeni razlog i poništiti pobijanu odluku a da pritom nije potrebno odlučiti o ostalim tužbenim razlozima ni o zahtjevu tužiteljâ za određivanje mjere izvođenja dokazâ.
Troškovi
87
U skladu s člankom 134. stavkom 1. Poslovnika, stranka koja ne uspije u postupku dužna je, na zahtjev protivne stranke, snositi troškove. Budući da Komisija nije uspjela u postupku, treba joj naložiti snošenje troškova postupka u skladu sa zahtjevom tužiteljâ.
Slijedom navedenog,
OPĆI SUD (veliko vijeće)
proglašava i presuđuje:
1.
Poništava se Odluka Europske komisije C(2022) 8371 final od 15. studenoga 2022., donesena na temelju članka 4. Provedbenih pravila u vezi s Uredbom (EZ) br. 1049/2001 Europskog parlamenta i Vijeća od 30. svibnja 2001. o javnom pristupu dokumentima Europskog parlamenta, Vijeća i Komisije.
2.
Komisiji se nalaže snošenje troškova.
van der Woude
Papasavvas
da Silva Passos
Svenningsen
Truchot
Mastroianni
Kanninen
Schwarcz
Nihoul
Martín y Pérez de Nanclares
Hesse
Sampol Pucurull
Stancu
Nõmm
Kecsmár
Objavljeno na javnoj raspravi u Luxembourgu.
Potpisi
(
*1
)	Jezik postupka: engleski