PRESUDA SUDA8. travnja 1976.*„Jednake plaće muških i ženskih radnika“U predmetu C-43/75_povodom
zahtjeva koji je na temelju članka 177. Ugovora o EEZ-u Sudu uputio
Cour de travail u Bruxellesu, s ciljem da u sporu koji se vodi pred tim
sudom između Gabrielle Defrenne, bivše stjuardese, s prebivalištem u Bruxelles-Jetteu_protivSOCIETE ANONYME BELGE DE NAVIGATION AERIENNE SABENA, sa sjedištem u Bruxellesu_SUD_u
sastavu: R. Lecourt, predsjednik, H. Kutcher i A. O'Keeffe,
predsjednici vijeća, A. M. Donner, J. Mertens de Wilmars, P. Pescatore i
M. Sørensen, suci_nezavisni odvjetnik: M. Trabucci_tajnik: A. Van Houtte_donosi sljedećuPresudu1        Presudom
od 23. travnja 1975., koju je tajništvo Suda zaprimilo 2. svibnja
1975., Cour du travail u Bruxellesu, sukladno članku 177. Ugovora o
Europskoj zajednici, postavio je dva pitanja o učinku i provedbi članka
119. Ugovora koji se odnosi na načelo jednake plaće za jednak rad
muškaraca i žena.2        Ta
su se dva pitanja pojavila u okviru spora između stjuardese i njezinog
poslodavca, Sabena S.A., radi naknade koju tužiteljica zahtijeva u
glavnom postupku iz razloga što je u razdoblju od 15. veljače 1963. do
1. veljače 1996. kao radnica trpjela diskriminaciju u plaći u usporedbi s
muškim kolegama koji su obavljali jednak rad u svojstvu stjuarda.3        Prema
presudi kojom je upućen zahtjev za prethodnu odluku, stranke se slažu
da je rad stjuardese identičan radu stjuarda i da u ovim okolnostima
nije sporno postojanje diskriminacije u plaći na štetu stjuardese
tijekom navedenog razdoblja. Prvo pitanje (izravan učinak članka 119)4        Prvim
pitanjem želi se saznati uvodi li članak 119. Ugovora izravno u
nacionalno pravo svake države članice načelo jednakosti plaće muškaraca i
žena za jednak rad i ovlašćuje li stoga radnike, neovisno o nacionalnim
propisima, da pokrenu postupak pred nacionalnim sudovima kako bi
osigurali poštovanje tog načela.5        U
slučaju potvrdnog odgovora postavlja se i pitanje od kojeg se datuma
mora priznati takav učinak. 6        Odgovor
na zadnji dio prvog pitanja dat će se zajedno s odgovorom na drugo
pitanje.7        Pitanje
izravnog učinka članka 119. mora se razmotriti u svjetlu naravi načela
jednake plaće, cilja ove odredbe i njezinog mjesta u sustavu Ugovora.8        Članak 119. ima dvostruki cilj.9        S
jedne strane, uzimajući u obzir različite stupnjeve razvoja socijalnog
zakonodavstva u različitim državama članicama, cilj članka 119. je
izbjeći situaciju u kojoj bi poduzeća s poslovnim nastanom u državama
koje su stvarno provele načelo jednake plaće bila u nepovoljnijem
položaju u tržišnoj utakmici unutar Zajednice u odnosu na poduzeća s
poslovnim nastanom u državama koje još nisu uklonile diskriminaciju
ženskih radnika u pogledu plaće.10      S
druge strane, ova odredba čini dio socijalnih ciljeva Zajednice, koja
nije samo ekonomska unija, već istovremeno treba zajedničkim djelovanjem
osigurati socijalni napredak i stalno poboljšavanje uvjeta života i
rada europskih naroda, kao što naglašava Preambula Ugovora.11      Ovaj
je cilj naglašen umetanjem članka 119. u poglavlje posvećeno socijalnoj
politici, čija uvodna odredba, tj. članak 117., ističe „potrebu
promicanja poboljšavanja životnih i radnih uvjeta radnika, omogućavajući
time njihovo ujednačavanje u napretku“.12      Iz
ovog dvostrukog cilja, koji je ujedno ekonomski i socijalan, proizlazi
da je načelo jednake plaće dio temelja Zajednice.13      Navedeno
razmatranje osim toga objašnjava zašto je Ugovor predvidio potpunu
primjenu tog načela do kraja prve faze prijelaznog razdoblja.14      Kod
tumačenja ove odredbe stoga nije moguće temeljiti argumente na sporosti
i otporu koji su u nekim državama članicama odgodili stvarnu primjenu
ovog temeljnog načela.15      Posebice,
kako se članak 119. pojavljuje u kontekstu ujednačavanja radnih uvjeta u
smjeru napretka moguće je otkloniti prigovor da bi se taj članak mogao
poštovati i na drugi način, a ne podizanjem najnižih plaća.16      S
obzirom da su sukladno članku 119. stavku 1. države članice dužne
osigurati i održati „primjenu načela jednake plaće muškaraca i žena za
jednak rad“.17      Stavci
2. i 3. istog članka dodaju određen broj pojašnjenja koja se odnose na
pojmove plaće i rada iz stavka 1.18      Radi
provedbe ovih odredaba valja ustanoviti razliku unutar cijelog područja
primjene članka 119. između, s jedne strane, izravne i otvorene
diskriminacije koja se može utvrditi već i pomoću samih kriterija
jednakog rada i jednake plaće određenih navedenim člankom i, s druge
strane, neizravne i prikrivene diskriminacije koju je moguće utvrditi
samo pomoću detaljnijih nacionalnih ili provedbenih mjera Zajednice.19      Nemoguće
je ne prepoznati da potpuna provedba cilja iz članka 119., kroz
uklanjanje svake diskriminacije, izravne ili neizravne, između muškaraca
i žena radnika, ne samo unutar pojedinih poduzeća već i cijelih grana
industrije pa čak i čitavog gospodarskog sustava, može u određenim
slučajevima uključivati određivanje kriterija čija provedba zahtijeva
poduzimanje odgovarajućih mjera na nacionalnoj i razini Zajednice.20      Takvo
se stajalište tim više nameće jer akti Zajednice o tom pitanju, na koje
se odnosi odgovor na drugo pitanje, koji provode članak 119. proširuju
uski pojam „jednakog rada“, u skladu osobito s odredbama Konvencije
Međunarodne organizacije rada br. 100. o jednakoj plaći iz 1951., čiji
članak 2. uspostavlja načelo jednake plaće za rad „jednake vrijednosti“21      Među
oblike izravne diskriminacije koje je moguće utvrditi već i pomoću
kriterija iz članka 119. nužno je ubrojiti osobito one koji proizlaze iz
zakonskih odredaba ili kolektivnih radnih ugovora i koji se mogu
otkriti na temelju čisto pravne analize.22      Ovo
je osobito primjenjivo u slučaju nejednake plaće muškaraca i žena za
jednak rad, obavljen u istoj organizaciji ili službi, bilo privatnoj ili
javnoj.23      U
takvoj situaciji − kao što pokazuju i utvrđenja presude kojom je upućen
zahtjev za prethodnu odluku − sud može utvrditi sve činjenice koje mu
omogućuju da odluči prima li radnica nižu plaću nego njezin muški kolega
koji obavlja jednake poslove.24      U
najmanju ruku u tim uvjetima članak 119. je izravno primjenjiv i stoga
može za pojedince stvoriti subjektivna prava koja sudovi moraju štititi25      Uostalom,
nacionalne zakonske odredbe donesene radi provedbe načela jednake plaće
u pravilu u bitnome samo reproduciraju sadržaj pojmova iz članka 119.
koji se odnose na izravne oblike diskriminacije u slučaju jednakog rada26      Belgijsko
zakonodavstvo osobito je prikladno za ilustraciju ovog stajališta s
obzirom na to da članak 14. Kraljevskog dekreta br. 40. od 24. listopada
1967. o zapošljavanju žena samo predviđa pravo radnica na pokretanje
postupaka pred nadležnim sudom radi primjene načela jednake plaće iz
članka 119. na koji jednostavno upućuje.27      Nije moguće pozivati se na pojmove iz članka 119. kako bi se osporio ovaj zaključak.28      Kao
prvo, nije moguće iznijeti argument protiv izravnog učinka na temelju
uporabe riječi „načelo“ u ovom članku jer se u jeziku Ugovora ovaj pojam
koristi upravo zato da bi označio određene odredbe kao temeljne, kao
što proizlazi i iz naslova prvog dijela Ugovora koji je posvećen
„načelima“ i iz članka 113., prema kojem se trgovinska politika
Zajednice temelji na „jedinstvenim načelima“.29      Ublažavanje
tog pojma do te mjere da ga se svede na razinu nejasne deklaracije
neizravno bi utjecalo na same temelje Zajednice i na skladnost njezinih
vanjskih odnosa.30      Također
je nemoguće temeljiti argumente na činjenici da se članak 119. izričito
odnosi samo na „države članice“.31      Činjenica,
kao što je Sud već utvrdio u drugim okolnostima, da su određene odredbe
Ugovora doista formalno upućene državama članicama ne isključuje
istovremenu dodjelu prava svakom pojedincu koji ima interes za
ispunjenje obveza propisanih tim odredbama.32      Iz
samog teksta članka 119. proizlazi da on državama nameće obvezu
postizanja rezultata koji se mora obvezno postići u određenom roku.33      Na
učinkovitost ove odredbe ne može utjecati okolnost da određene države
članice nisu ispunile obvezu propisanu Ugovorom i da zajedničke
institucije nisu dovoljno odlučno reagirale na ovaj propust.34      Prihvatiti
suprotno stajalište značilo bi riskirati uzdizanje povrede prava u rang
interpretativnog načela, a usvajanje takvog stajališta ne bi bilo u
skladu sa zadaćom koju Sudu povjerava članak 164. Ugovora.35      Napokon,
pozivajući se na „države članice“, članak 119. smjera na te države pri
ostvarivanju onih njihovih funkcija koje mogu korisno pridonijeti
provedbi načela jednake plaće.36      Stoga
je, suprotno onome što je izneseno tijekom postupka, ova odredba daleko
od toga da samo upućuje na ovlasti nacionalnih zakonodavnih vlasti.37      Pozivanje
na „države članice“ u članku 119. ne može se stoga tumačiti tako da
isključuje intervenciju sudova u izravnu primjenu Ugovora.38      Ne
može se prihvatiti ni prigovor da bi primjena načela jednake plaće od
strane nacionalnih sudova uzrokovala izmjene sporazuma koji su
zaključeni u okviru osobne ili profesionalne autonomije kao što su
pojedinačni ugovori o radu i kolektivni ugovori.39      Zapravo,
s obzirom na prisilnu narav članka 119., zabrana diskriminacije između
muškaraca i žena ne odnosi se samo na djelovanje javnih tijela nego i na
sve sporazume koji kolektivno reguliraju plaćeni rad kao i na ugovore
između pojedinaca.40      Odgovor
na prvo pitanje je stoga da se na načelo jednake plaće sadržano u
članku 119. može pozivati pred nacionalnim sudovima i da oni imaju
dužnost osigurati zaštitu prava koje ova odredba dodjeljuje pojedincima,
posebno u slučaju onih oblika diskriminacije koji izravno proizlaze iz
zakonskih odredaba ili kolektivnih ugovora, kao i u slučajevima kada
muškarci i žene primaju za jednak rad koji se obavlja u istoj
organizaciji ili službi, bilo privatnoj ili javnoj, nejednaku plaću.  Drugo pitanje (provedba članka 119. i ovlasti Zajednice i država članica)41      Drugim
pitanjem želi se saznati je li članak 119. postao „primjenjiv u
unutarnjem pravu država članica na temelju akata koje su donijela tijela
Zajednice“ ili treba li „u tom području priznati nacionalnom
zakonodavcu isključivu nadležnost“.42      Sukladno
onome što je gore već navedeno, ovome pitanju valja pridružiti i
pitanje datuma od kojega se mora priznati izravan učinak članka 119.43      U
svjetlu svih ovih problema najprije je potrebno ustanoviti kronološki
red akata Zajednice donesenih kako bi se osigurala provedba odredbe čije
se tumačenje traži.44      Sukladno
članku 119., primjena načela jednake plaće morala se ravnomjerno
osigurati najkasnije do kraja prve faze prijelaznog razdoblja.45      Iz
informacija koje je dostavila Komisija proizlazi da u provedbi ovog
načela postoje važne razlike i neusklađenost između različitih država.46      Iako
je u nekim državama članicama ovo načelo već u bitnom bilo ostvareno i
prije stupanja Ugovora na snagu, bilo na temelju izričitih ustavnih i
zakonskih odredaba bilo na temelju socijalne prakse uspostavljene
kolektivnim ugovorima, u drugim je državama puna provedba ovog načela
trpjela duge odgode.47      U
toj situaciji države članice su, 30. prosinca 1961., dan uoči isteka
roka određenog člankom 119., donijele rezoluciju o izjednačavanju plaća
za muškarce i žene koja je imala namjeru precizirati neke aspekte
sadržaja načela jednake plaće, istovremeno odgodivši njegovu primjenu u
skladu s planom raspoređenim kroz određeno vremensko razdoblje.48      Na
temelju odredaba te rezolucije, svaka diskriminacija, izravna i
neizravna, trebala je u potpunosti biti otklonjena do 31. prosinca 1964.49      Iz
informacija koje je dostavila Komisija proizlazi da nekoliko izvornih
država članica nije poštovalo odredbe te rezolucije, pa je iz tog
razloga, u kontekstu zadaća koje su joj povjerene člankom 155. Ugovora,
Komisija sazvala predstavnike vlada i socijalne partnere kako bi
proučili situaciju i dogovorili mjere radi osiguranja napretka prema
punom ostvarenju cilja propisanog člankom 119. 50      To
je dovelo do izrade nekoliko uzastopnih izvješća o stanju u izvornim
državama članicama, od kojih ono najnovije od 18. srpnja 1973., rezimira
sve činjenice.51      U
zaključku tog izvješća Komisija je najavila svoju namjeru da protiv
onih država članica koje do tog datuma nisu ispunile svoje obaveze iz
članka 119. pokrene postupak zbog propusta države, na temelju članka
169. Ugovora, da se poduzmu potrebne mjere, a da nakon tog upozorenja
ipak nisu uslijedile posljedice.52      Nakon
slične prepiske s nadležnim tijelima u novim državama članicama
Komisija je u svojem izvješću od 17. srpnja 1974. izjavila da se, što se
tiče tih država, članak 119. u potpunosti primjenjuje od 1. siječnja
1973. i da je od tog datuma položaj novih država članica izjednačen s
položajem izvornih država članica.53      Vijeće
je sa svoje strane, kako bi ubrzalo punu provedbu članka 119., donijelo
10. veljače 1975. Direktivu br. 75/117 o usklađivanju zakonodavstava
država članica koja se odnose na primjenu načela jednake plaće za
muškarce i žene (SL L 45, str. 19.).54      Ta
Direktiva precizira u nekim vidovima materijalni doseg članka 119. i
osim toga predviđa različite odredbe kojima je u biti svrha poboljšanje
sudske zaštite radnika koji su eventualno bili oštećeni neprimjenom
načela jednake plaće propisanog člankom 119.55      Članak
8. spomenute Direktive daje državama članicama rok od godine dana da
donesu odgovarajuće zakone, podzakonske akte i upravne mjere.56      Iz
izričitih odredaba članka 119. slijedi da je primjena načela jednake
plaće za muškarce i žene morala biti osigurana potpuno i nepovratno do
isteka prve faze prijelaznog razdoblja, odnosno do 1. siječnja 1962.57      Rezolucijom
država članica od 30. prosinca 1961. nije se mogao valjano izmijeniti
rok određen Ugovorom, ne dovodeći u pitanje učinke koje je mogla imati u
svrhu poticanja i ubrzanja cjelovite provedbe članka 119.58      Naime,
ne dovodeći u pitanje posebne odredbe, Ugovor se može izmijeniti samo
putem izmjene predviđene člankom 236.59      Štoviše,
iz navedenog slijedi da zbog nepostojanja prijelaznih odredaba načelo
sadržano u članku 119. proizvodi učinak za nove države članice od
trenutka stupanja na snagu Ugovora o pristupanju, tj. od 1. siječnja
1973.60      Ta
se pravna situacija nije mogla izmijeniti Direktivom br. 75/117 koja je
donesena u okviru članka 100. o usklađivanju zakonodavstava, kojoj je
cilj poticanje ispravne primjene članka 119. donošenjem niza mjera koje
je trebalo poduzeti na nacionalnoj razini kako bi se, posebice, uklonili
neizravni oblici diskriminacije, ali nije mogla umanjiti djelotvornost
tog članka ni promijeniti njegov vremenski učinak.61      Iako
je članak 119. izričito upućen državama članicama utoliko što im
propisuje obvezu osiguranja u propisanom roku i nakon toga primjene
načela jednake plaće, ta obveza država članica ne isključuje ovlast
Zajednice u tom području.62      Naprotiv,
postojanje ovlasti na strani Zajednice proizlazi iz toga što je članak
119. jedan od ciljeva Ugovora u okviru „socijalne politike“ koja je
predmet Glave III., a smještena je u trećem dijelu Ugovora posvećenog
„politici Zajednice“.63      U
nedostatku izričite upute iz članka 119. o funkcijama koje bi Zajednica
trebala vršiti u cilju provedbe socijalne politike, valja uputiti na
opći sustav Ugovora i na sredstva koja je on uveo, poput onih
predviđenih člancima 100., 155. i po potrebi, 235.64      Kako
je navedeno u odgovoru na prvo pitanje, nijedna provedbena mjera, bez
obzira na to jesu li je donijele institucije Zajednice ili nacionalna
tijela, ne smije štetno utjecati na izravnu primjenu članka 119.65      Na
drugo pitanje valja odgovoriti da izvorne države članice moraju u
potpunosti osigurati primjenu članka 119. od 1. siječnja 1962., početka
druge faze prijelaznog razdoblja, a nove države članice od 1. siječnja
1973., dana stupanja na snagu Ugovora o pristupanju.66      Rezolucija država članica od 30. prosinca 1961. nije izmijenila prvi od tih rokova.67      Kako
je naznačeno u odgovoru na prvo pitanje, Direktiva Vijeća br. 75/117 ne
dovodi u pitanje izravan učinak članka 119. i rok određen tom
direktivom ne utječe na rokove određene člankom 119. Ugovora o EEZ-u i
Ugovorom o pristupanju.68      Čak
i u područjima u kojima članak 119. nema izravan učinak, ta se odredba
ne može tumačiti na način da nacionalnom zakonodavcu pridržava
isključivu ovlast za provedbu načela jednake plaće, s obzirom na to da, u
mjeri u kojoj je takva provedba potrebna, ona može biti ostvarena
kombinacijom mjera Zajednice i nacionalnih mjera.  Vremenski učinci ove presude69      Vlade
Irske i Ujedinjene Kraljevine upozorile su Sud na moguće gospodarske
posljedice priznavanja izravnog učinka odredbama članka 119., s obzirom
na to da bi takva odluka u mnogim područjima gospodarskog života mogla
rezultirati zahtjevima koji datiraju unazad do trenutka kad su takvi
učinci nastali.70      Uzevši
u obzir velik broj osoba zainteresiranih za podnošenje takvih zahtjeva,
a koje poduzeća nisu mogla predvidjeti, mogle bi nastati ozbiljne
posljedice na njihovu financijsku situaciju do te mjere da bi neka
poduzeća mogla završiti u stečaju.71      Iako
se praktične posljedice svake sudske odluke moraju brižljivo uzeti u
obzir, ne može se ići tako daleko da se umanji objektivnost prava i
ugrozi njegova buduća primjena zbog mogućih posljedica koje bi neka
sudska odluka mogla imati retroaktivno.72      Ipak,
s obzirom na ponašanje nekoliko država članica i stajališta koja je
Komisija zauzela i više puta iznijela zainteresiranim krugovima, valja
iznimno uzeti u obzir da su, tijekom dužeg razdoblja, zainteresirane
stranke bile navođene da održe praksu koja je bila suprotna članku 119.,
ali ne još i zabranjena njihovim nacionalnim pravom.73      To
što Komisija nije, usprkos upozorenjima, podnijela tužbe zbog povrede
obveze države na temelju članka 169. protiv država članica na koje se to
odnosilo, vjerojatno je učvrstilo pogrešan dojam o učincima članka 119.74      U
tim okolnostima valja utvrditi da, s obzirom da opća razina u kojoj su
iznosi plaće trebali biti određeni nije poznata, važni razlozi pravne
sigurnosti koji utječu na sve uključene interese, kako javne tako i
privatne, u načelu onemogućavaju ponovno preispitivanje plaća za
proteklo razdoblje.75      Stoga
se na izravan učinak članka 119. ne može pozivati u potporu zahtjevima
koji se odnose na razdoblja plaće koje prethodi datumu donošenja ove
presude, osim kad se radi o radnicima koji su već pokrenuli sudski
postupak ili postavili istovrstan zahtjev. Troškovi76      Troškovi Komisije Europskih zajednica, koja je podnijela očitovanja Sudu, ne nadoknađuju se.77      Budući
da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog
postupka pred Cour de travail u Bruxellesu koji je uputio zahtjev, na
tom je sudu da odluči o troškovima postupka.slijedom navedenog_SUD na temelju zahtjeva koje mu je podnio Cour de travail u Bruxellesu presudom od 23. travnja 1975. odlučuje:1)      Pred
nacionalnim sudovima može se pozivati na načelo da muškarci i žene
moraju primati jednaku plaću, koje je propisano člankom 119. Ti sudovi
dužni su osigurati zaštitu prava koja ta odredba dodjeljuje pojedincima,
posebice u slučaju onih oblika diskriminacije koji izravno proizlaze iz
zakonskih odredaba ili kolektivnih ugovora, kao i u slučajevima kada
muškarci i žene za jednak rad obavljen u istoj organizaciji ili službi,
bilo privatnoj ili javnoj, primaju nejednaku plaću.2)      Primjenu
članka 119. morale su u potpunosti osigurati izvorne države članice od
1. siječnja 1962., početka druge faze prijelaznog razdoblja, a nove
države članice od 1. siječnja 1973., dana stupanja na snagu Ugovora o
pristupanju. Rezolucija država članica od 30. prosinca 1961. nije
izmijenila prvi od tih rokova.3)      Direktiva
Vijeća br. 75/117 ne dovodi u pitanje izravan učinak članka 119. i rok
određen tom direktivom ne utječe na rokove određene člankom 119. Ugovora
o EEZ-u i Ugovorom o pristupanju.4)      Čak
i u područjima u kojima članak 119. nema izravan učinak, ta se odredba
ne može se tumačiti na način da nacionalnom zakonodavcu pridržava
isključivu ovlast za provedbu načela jednake plaće, s obzirom na to da, u
mjeri u kojoj je takva provedba potrebna, ona može biti ostvarena
kombinacijom mjera Zajednice i nacionalnih mjera.5)      Osim
kad se radi o radnicima koji su već pokrenuli sudski postupak ili
postavili istovrstan zahtjev, na izravan učinak članka 119. ne može se
pozivati u potporu zahtjeva koji se odnose na razdoblja plaće koje
prethodi datumu donošenja ove presude.LecourtKutscherO'KeeffeDonner
Mertens de Wilmars
PescatoreSørensenObjavljeno na javnoj raspravi u Luxembourgu 8. travnja 1976.Tajnik       PredsjednikA. Van Houte       R. Lecourt