62012CC0611_HR
Mišljenje nezavisnog odvjetnika
Mišljenje nezavisnog odvjetnika
1. Ova žalba koju je podnio Jean-François Giordano dio je šireg konteksta u kojem se također nalaze žalbe u predmetima C‑12/13 P i C‑13/13 P (Buono i dr./Komisija), o kojima ću se izjasniti u drugome mišljenju od ovog istog datuma. Svima im je zajednički zahtjev za naknadu štete usmjeren protiv Unije zbog usvajanja Uredbe Komisije (EZ) br. 530/2008, kojom su uvedene hitne mjere primjenjive na plivarice tunolovke koje love plavoperajnu tunu u Atlantskom oceanu, istočno od meridijana 45º Z i u Mediteranskome moru(2) .
2. Budući da se ovaj predmet odnosi na presudu Općeg suda različitu od one pobijane u predmetima C‑12/13 P i C‑13/13 P te zbog razlike u istaknutim žalbenim razlozima, u ovome mišljenju ću u svrhu primjerenog odgovora vezano za tu žalbu ponajprije analizirati pitanje naknadive štete. Točnije, detaljno ću se baviti time može li „gubitak prilike“ biti naknadiva šteta koju je moguće naknaditi u okviru tužbe zbog izvanugovorne odgovornosti Europske unije.
3. U sudskoj praksi Suda gubitak prilike već je u nekoliko različitih navrata priznat kao naknadiva šteta. Međutim, do spomenutog priznavanja uvijek je dolazilo u posebnim okolnostima, kao na primjer u okviru europske javne službe ili javnopravnih ugovora Unije. Ovaj slučaj omogućit će Sudu da se o tom pitanju izjasni sa šireg stajališta.
I – Pravni okvir
4. Članak 340. stavak 2. UFEU-a uspostavlja materijalnopravno uređenje primjenjivo na izvanugovornu odgovornost Unije na sljedeći način:
„U pogledu izvanugovorne odgovornosti Unija je, u skladu s općim načelima koja su zajednička pravima država članica, dužna naknaditi svaku štetu koju njezine institucije ili službenici prouzroče pri obavljanju svojih dužnosti.“
5. Ribolov plavoperajne tune uređen je i na međunarodnoj i na europskoj razini. Unija je od 1997. stranka Međunarodne konvencije o očuvanju atlantskih tuna, čije Međunarodno povjerenstvo za očuvanje atlantskih tuna (ICCAT) usvaja preporuke i razvija planove s ciljem osiguranja očuvanja spomenutog bogatstva. Provodeći odluke ICCAT‑a Unija je usvojila različite akte, među kojima se u sklopu ovog postupka ističu Uredba (EZ) br. 520/2007 o utvrđivanju tehničkih mjera za očuvanje određenih stokova vrlo migratornih vrsta i o stavljanju izvan snage Uredbe (EZ) br. 973/2001(3) te Uredba (EZ) br. 1559/2007 o utvrđivanju višegodišnjeg plana oporavka plavoperajne tune u istočnom Atlantskom oceanu i Mediteranskome moru i o izmjeni Uredbe (EZ) br. 520/2007(4) .
6. Spomenute odredbe prava Unije su također obuhvaćene područjem primjene Uredbe (EZ) br. 2371/2002 o očuvanju i održivom iskorištavanju ribolovnih resursa u okviru Zajedničke ribarstvene politike(5) . Ta uredba uvodi skup općih mjera namijenjenih očuvanju, upravljanju i iskorištavanju živih vodenih bogatstava na području država članica ili u vodama Zajednice ili koje izvršavaju ribarska plovila Unije.
7. Između različitih mjera koje predviđa Uredba br. 2371/2002 ističe se članak 7., pod naslovom „Hitne mjere Komisije“, prema kojemu:
„1.	Ako postoje dokazi da ribolovne aktivnosti dovode u ozbiljnu opasnost očuvanje živih vodenih bogatstava ili morski ekosustav i da je potrebno odmah postupati, Komisija može, na temelju opravdanog zahtjeva države članice ili na vlastitu inicijativu, odlučiti o uvođenju hitnih mjera koje ne smiju trajati dulje od šest mjeseci. Komisija može donijeti novu odluku o produženju hitnih mjera za razdoblje od najviše šest mjeseci.
2.	Država članica dostavlja zahtjev istodobno Komisiji, drugim državama članicama i regionalnim savjetodavnim vijećima. Oni mogu, u roku od pet radnih dana od primitka zahtjeva, dostaviti Komisiji pismene primjedbe.
Komisija donosi odluku u roku od 15 radnih dana od primitka zahtjeva iz stavka 1.
3.	Hitne mjere odmah stupaju na snagu. O njima se obavješćuju dotične države članice i objavljuju se u Službenom listu.
4.	Odluku Komisije dotične države članice mogu uputiti Vijeću u roku od deset radnih dana od primitka obavijesti.
5.	U roku od mjesec dana od primitka te odluke, Vijeće može kvalificiranom većinom donijeti drukčiju odluku.“
8. Uredba (EZ) br. 40/2008 utvrđuje, za 2008. godinu, ribolovne mogućnosti i odgovarajuće uvjete za određene stokove riba, uključujući plavoperajnu tunu(6) . Uredba uvodi ograničenja ulova i određuje količinu plavoperajne tune koju ribarska plovila Zajednice smiju uloviti u 2008. godini u Atlantskom oceanu istočno od meridijana 45º Z i u Mediteranskome moru. Navedena ograničenja i količine izmijenjeni su na temelju Uredbe Komisije (EZ) br. 446/2008(7) .
9. Komisija je, u svjetlu podataka koje su u tom trenutku tijekom posjeta predmetnim državama prikupili nadzornici, ustvrdila da se ribolovne mogućnosti za plavoperajnu tunu u Atlantskom oceanu istočno od meridijana 45º Z i u Mediteranskome moru, koje su dodijeljene plivaricama tunolovkama koje plove pod zastavom Grčke, Francuske, Italije, Cipra i Malte trebaju smatrati iskorištenima 16. lipnja 2008. Za razliku od toga, ribolovne mogućnosti plivarica tunolovki pod španjolskom zastavom trebalo je smatrati iskorištenima 23. lipnja 2008. Imajući u vidu te okolnosti, Komisija je u skladu s gore navedenim člankom 7. Uredbe br. 2371/2002 usvojila Uredbu br. 530/2008(8) . Prva tri članka Uredbe br. 530/2008 propisuju sljedeće:
„Članak 1.
Plivaricama tunolovkama koje plove pod zastavom Grčke, Francuske, Italije, Cipra ili Malte ili onima koje su registrirane u tim državama od 16. lipnja 2008. zabranjen je ribolov plavoperajne tune u Atlantskom oceanu istočno od meridijana 45° Z i u Mediteranskome moru.
Od tog datuma također je zabranjeno zadržavati na plovilu, stavljati u kaveze za tov ili uzgoj, prekrcavati, prevoziti ili iskrcavati stok koji su ulovila navedena plovila.
Članak 2.
Od 23. lipnja 2008. plivaricama tunolovkama pod zastavom Španjolske ili onima koje su registrirane u toj državi zabranjen je ribolov plavoperajne tune u Atlantskom oceanu istočno od meridijana 45° Z i u Mediteranskome moru.
Od tog datuma također je zabranjeno zadržavati na plovilu, stavljati u kaveze za tov ili uzgoj, prekrcavati, prevoziti ili iskrcavati stok koji su ulovila navedena plovila.
Članak 3.
1. Ne dovodeći u pitanje odredbe stavka 2., gospodarski subjekti Zajednice od 16. lipnja 2008. neće u vodama ili lukama Zajednice prihvaćati nikakve radnje iskrcaja, stavljanja u kaveze za tov ili uzgoj ni prekrcaja plavoperajne tune koju u Atlantskom oceanu istočno od meridijana 45º Z i u Mediteranskome moru ulove plivarice tunolovke.
2. U vodama ili lukama Zajednice bit će dopušteno iskrcavati, stavljati u kaveze za tov ili uzgoj te prekrcavati plavoperajnu tunu koju do 23. lipnja 2008. u Atlantskom oceanu istočno od meridijana 45º Z i u Mediteranskome moru ulove plivarice tunolovke pod zastavom Španjolske.“ [neslužbeni prijevod]
II – Okolnosti
10. J.-F. Giordano vlasnik je plovila „Janvier Giordano“, plivarice tunolovke pod francuskom zastavom koja ribolovnu djelatnost obavlja u Mediteranskome moru.
11. Na temelju odredbi propisa Unije, kvota Francuske Republike za ribolov plavoperajne tune u 2008. godini iznosila je 4.164 tone, od čega je otprilike 90 % dodijeljeno plivaricama tunolovkama koje u Mediteranskome moru love pod francuskom zastavom.
12. Ministarstvo poljoprivrede i ribolova (el Ministro de Agricultura y Pesca) je Odlukom br. 2008PS008-LR od 16. travnja 2008. plovilu „Janvier Giordano“ za 2008. godinu izdalo posebnu dozvolu za ribolov plavoperajne tune, za kvotu do 132,02 tone. Dozvola je omogućavala ribolov od 1. travnja do 30. lipnja 2008.
13. Dana 2. lipnja 2008. plovilo „Janvier Giordano“ započelo je ribolovnu sezonu u vodama Mediteranskog mora, koja je bila prekinuta 16. lipnja 2008. zbog usvajanja i stupanja na snagu Uredbe Komisije br. 530/2008, čija je provedba dovela do odluke prefekta pokrajine Langedoc-Roussillon od 16. lipnja 2008. o ukidanju prethodno spomenutih dozvola za ribolov.
14. J.-F. Giordano obratio se upravnim francuskim sudovima pobijajući spomenutu odluku prefekta. Prvostupanjski upravni sud i drugostupanjski upravni sud u Marseilleu odbili su žalbe J.-F. Giordana s obrazloženjem da je uzrok mjere zabrane Uredba Komisije br. 530/2008, a ne odluka prefekta.
III – Postupak pred Općim sudom i pobijana presuda
15. Tužba zbog izvanugovorne odgovornosti Unije koju je J.-F. Giordano podnio zbog zabrane ribolova koja je propisana Uredbom Komisije br. 530/2008 zaprimljena je u Tajništvu Općeg suda 25. veljače 2011.
16. Nekoliko dana poslije, 17. ožujka 2011., Sud je donio odluku u predmetu AJD Tuna(9) povodom prethodnog pitanja o valjanosti koje je uputio Prim’Awla tal-Qorti Ċivili de Malta. Navedeni predmet odnosio se na različita pitanja vezana uz valjanost navedene uredbe.
17. U spomenutoj presudi Sud je utvrdio da ta uredba krši opće načelo zabrane diskriminacije na temelju državljanstva.
18. Stoga su prije usmene rasprave pred Općim sudom J.-F. Giordano i Europska komisija u svojstvu tuženika pozvani da se na raspravi očituju o posljedicama presude AJD Tuna na ovaj predmet.
19. U svojim pisanim i usmenim očitovanjima J.-F. Giordano je od Općeg suda zatražio da utvrdi postojanje štete koju je Uredba br. 530/2008 nanijela pravnom položaju tužitelja te da naloži Komisiji plaćanje iznosa od 542.594 eura na ime naknade štete i kamata. Komisija je pak od Općeg suda zatražila da se tužba u cijelosti odbije.
20. Opći sud je presudom od 7. studenoga 2012. odbio tužbu koju je podnio J.-F. Giordano i naložio mu snošenje troškova. U obrazloženju koje se sastojalo od jedanaest točaka, Opći sud je zaključio da J.-F. Giordano nije uspio pokazati izvjesnost navodno pretrpljene štete.
21. Prema mišljenju Općeg suda, koji se pritom oslonio na vlastitu presudu donesenu u predmetu Cofradía de pescadores „San Pedro“ de Bermeo i dr./Vijeće(10), dodjeljivanje ribolovne kvote ne daje subjektivno pravo na konkretan ekonomski iznos, već je samo ograničenje najvećeg broja ulova koji ničime nisu zajamčeni. Stoga je Opći sud presudio da neiskorištena kvota, unatoč tomu što je to posljedica zabrane koju je propisalo javno tijelo, nije uzrokovala ni stvarnu ni izvjesnu štetu.
22. Budući da jedna od tri pretpostavke nužne za utvrđenje izvanugovorne odgovornosti Unije nije ispunjena, Opći sud je u cijelosti odbio tužbu i tužitelju naložio snošenje troškova.
IV – Žalba i navodi stranaka
23. Dana 8. siječnja 2013. tajništvo Suda zaprimilo je žalbu koju je J.-F. Giordano podnio protiv presude Općeg suda od 7. studenoga 2012.
24. J.-F. Giordano od Suda zahtijeva da:
– ukine pobijanu presudu;
– utvrdi da je usvajanje Uredbe Komisije br. 530/2008 od 12. lipnja 2008. žalitelju prouzročilo naknadivu štetu;
– naloži Komisiji da žalitelju isplati iznos od 542.594 eura na ime naknade štete i kamata;
– naloži Komisiji snošenje troškova ovog žalbenog postupka kao i prvostupanjskog postupka.
25. Komisija od Suda zahtijeva da:
– odbaci žalbu kao nedopuštenu;
– podredno, odbije žalbu;
– podredno, odbije tužbu zbog izvanugovorne odgovornosti;
– naloži žalitelju snošenje troškova ovog žalbenog postupka kao i prvostupanjskog postupka.
V – Dopuštenost
26. Prema mišljenju Komisije žalba je nedopuštena s obzirom na to da se dva žalbena razloga (drugi i treći) odnose na pretpostavke izvanugovorne odgovornosti koje Opći sud nije analizirao i da je svrha trećeg žalbenog razloga (prvi) analiza činjenica koju je Opći sud već izvršio.
27. Valja odbiti oba razloga nedopuštenosti.
28. Prvi uzrok nedopuštenosti koji je Komisija istaknula formalno ne utječe na dopuštenost žalbe, već na drugi i treći žalbeni razlog na koje se žalitelj poziva. U biti, ocjena spomenutih žalbenih razloga bit će potrebna samo u slučaju da Sud ukine pobijanu presudu i sukladno članku 61. Statuta Suda odluči izravno sam odlučiti o meritumu predmeta. Dakle, treba odbiti navode Komisije da su drugi i treći žalbeni razlog nedopušteni.
29. Također valja odbiti drugi razlog nedopuštenosti koji je navela Komisija. Ona smatra da je Opći sud, zaključivši da šteta na koju se pozvao tužitelj u prvostupanjskom postupku nije bila ni stvarna ni izvjesna, izvršio analizu činjenica koju, prema ustaljenoj sudskoj praksi, nije moguće ponovno ispitivati u žalbenom postupku. Međutim, stajalište koje Komisija brani nije u skladu s ograničenjima žalbe na koja je Sud učestalo upućivao jer se zabrana bilo kakve analize činjenica tiče strogo činjeničnih ocjena nepravnih stajališta koja su stranke iznijele u postupku.
30. To ovdje nije slučaj jer žalitelj ne dovodi u pitanje analizu činjenica koju je izvršio Opći sud, već okolnost da je Opći sud smatrao da dodjeljivanje ribolovnih kvota nije pravno relevantno za utvrđivanje štete. Drugim riječima, Opći sud nije izvršio analizu konkretnih činjenica koje je iznio tužitelj, nego je donio pravnu ocjenu na temelju koje ribolovne kvote koje su ostale neiskorištene iz neočekivanih razloga nisu naknadiva šteta. To utvrđenje koje se nalazi u točkama 18. i 19. pobijane presude nije činjenično, već pravno, i stoga ga se u žalbenom postupku može ponovno ispitati.
31. Dakle, drugi razlog nedopuštenosti koji je Komisija istaknula valja odbiti.
VI – Žalba
A – O žalbenom razlogu koji se temelji na „izvjesnosti“ pretrpljene štete
1. Navodi stranaka
32. Žalitelj odbacuje argumente Općeg suda koji se temelje na nepostojanju izvjesne štete. Suprotno pobijanoj presudi, žalitelj dovodi u pitanje koliko je nužna veza koju između subjektivnog prava na iskorištavanje kvota i naknadive štete zahtijeva Opći sud. Prema mišljenju žalitelja, činjenica da ne postoji subjektivno pravo na iskorištavanje kvote ne znači i da ne postoji sama ozbiljna mogućnost njezinog iskorištavanja. Doista, žalitelj smatra da praksa potvrđuje da je razlog za to što plivarice tunolovke sustavno iskorištavaju svoje kvote to što su trenutačne dozvole za ribolov plavoperajne tune ograničene.
33. Prema mišljenju žalitelja jedna plivarica tunolovka može ispuniti svoju godišnju kvotu u roku od 15 dana. Doista, u trinaest dana ribolovne sezone koji su izravno prethodili zabrani koja je propisana Uredbom br. 530/2008, plovilo „Janvier Giordano“ ulovilo je ukupno 71.571 tonu, to jest 54 % svoje kvote. Prema žalitelju, da se ribolovnu sezonu moglo nastaviti bez prekida do njezinog zatvaranja 30. lipnja 2008., kvota bi se iskoristila. Uredba br. 530/2008 je stoga prouzročila stvarnu i izvjesnu štetu, čiji iznos žalitelj detaljno objašnjava s obzirom na prodajnu cijenu kilograma plavoperajne tune tijekom ribolovne sezone 2008. i s obzirom na količinu ukupno neiskorištene kvote. Stoga bi visina pretrpljene štete, uključujući kamate, prema mišljenju žalitelja dosegnula iznos od 542.594 eura.
34. Žalitelj također ističe da se pretrpljena šteta treba smatrati gubitkom prilike te da je Sud u svojoj sudskoj praksi prepoznao tu vrstu štete. U prilog tomu poziva se na presudu od 14. svibnja 1975., CNTA/Komisija (74/74, Recueil, str. 533.). Isto tako žalitelj skreće pozornost na činjenicu da pravo Unije predviđa mjere naknade štete nastale prekidima ribolovne djelatnosti koji onemogućuju iskorištavanje kvote. Tako za primjer navodi članak 21. stavak 4. Uredbe (EEZ) br. 2847/93 od 12. listopada 1993.(11) Pravilo koje na općeniti način upućuje na „mjere“ kojima je svrha da „na prikladan način naknade“ potvrdilo bi da pravo Unije priznaje to da zbog naloga o prekidu ribolova neiskorištena kvota uzrokuje naknadivu štetu.
35. Komisija opovrgava žaliteljeve argumente s dvije skupine argumenata.
36. Na prvome mjestu Komisija odbacuje mogućnost isticanja gubitka prilike u slučaju kao što je ovaj o kojemu je riječ. Prema njezinome mišljenju sudska praksa Suda razilazi se oko toga može li se gubitak prilike prihvatiti samo u okviru naknade štete kada se dokaže da postoji pravo, ili barem legitimna očekivanja s tim u svezi, na ostvarivanje dobiti. Komisija smatra da J.-F. Giordano nije uspio dokazati da je imao bilo kakvo pravo na određenu količinu ulova te da nije iznio dokaze koji bi s matematičkom točnošću pokazali njegove stvarne izglede da dosegne takvu količinu ulova.
37. Na drugome mjestu Komisija odbacuje navod da kvota dodijeljena J.-F. Giordanu stvara pravo ili da europski propisi u području ribarstva priznaju pravo na naknadu štete u slučaju neiskorištavanja kvote. Prema Komisiji jedini cilj kvote jest to da se odredi najviši prag ulova, a ne to da jamči izglede za ulov. Ta uloga ograničavanja ulova u skladu je s osnovnim ciljem koji se pripisuje zajedničkoj ribarstvenoj politici, koja nastoji ostvariti ravnotežu između gospodarske djelatnosti i očuvanja živih vodenih bogatstava. Isto tako prema mišljenju Komisije odredbe Unije usmjerene su k očuvanju načela relativne stabilnosti na temelju kojeg su države članice te koje su nositelji „prava“ na neku unaprijed određenu razinu ribolovnih mogućnosti. Međutim, to što države članice imaju to „pravo“ ne znači da time postoje i pojedinačna prava za svakoga korisnika ribolovnih kvota. Pravila koja žalitelj navodi trebaju se tumačiti u tom kontekstu, s obzirom na to da se ona odnose više na „pravo“ država članica da im se naknade njihove neiskorištene kvote nego na pravo korisnika kvota u slučaju iznenadnog prekida djelatnosti radi zaštite okoliša i očuvanja živih vodenih bogatstava.
2. Analiza
a) Uvodno razmatranje
38. U vezi s ovim žalbenim razlogom ponajprije se postavlja pitanje „izvjesnosti“ štete koju je tužitelj pretrpio. Opći sud je smatrao da tužitelj nije pretrpio „izvjesnu“ štetu samim time što je unaprijed iskorištena njegova kvota za sezonu ribolova plavoperajne tune, zbog toga što tužitelj nije nositelj subjektivnog prava na ostvarivanje kvote. Tužitelj odbacuje tu ocjenu.
39. Iz podneska tužitelja i iz podneska Komisije proizlazi da se u ovom predmetu radi o gubitku prilike. Naloživši obvezni prekid sezone dva tjedna prije njezinog zatvaranja Komisija je tužitelja lišila mogućnosti da iskoristi svoju kvotu za 2008. godinu. Opći sud je odbio razmotriti tu okolnost gubitka prilike za ostvarivanje dobiti, a ne okolnost gubitka zajamčene dobiti jer je smatrao da se ne radi o „izvjesnoj“ šteti u smislu u kojem se taj pojam koristi u sudskoj praksi Suda o izvanugovornoj odgovornosti Unije.
40. Do danas se taj pojam gubitka prilike u sudskoj praksi Suda razvijao u drugom planu. S jedne strane ga je Sud službeno priznao u okviru žalbenih postupaka u vezi s javnom službom Unije i u okviru žalbenih postupaka u vezi s javnopravnim ugovorima Unije, premda ga je u potonjem slučaju koristio u vrlo ograničenim okvirima(12) . S druge strane zakonodavac Unije predvidio je sektorske mjere usklađivanja kojima je cilj jamčiti to da države članice u okviru zahtjeva za naknadu štete koji su protiv njih podneseni priznaju tu vrstu štete(13) . Da bi stvari bile još složenije, sudska praksa je prikladno proširila kategoriju izmakle dobiti do te mjere da se u nekim slučajevima u nju svrstava nešto što bi bilo prikladnije smatrati gubitkom prilike.
41. To su elementi kojima se Sud treba voditi u trenutku davanja odgovora u predmetu u kojem sa šireg stajališta treba razmotriti pitanje gubitka prilike u žalbenom postupku u vezi s izvanugovornom odgovornošću Unije i, točnije, imajući u vidu članak 340. stavak 2. UFEU-a.
b) Gubitak prilike i teorija rizika
42. Gubitak prilike se u odštetnom pravu pojavio relativno nedavno. Kao što je poznato, ta vrsta štete postala je dio odštetnog prava tek krajem dvadesetog stoljeća, istodobno s pojavom takozvanih teorija rizika u području društvenih znanosti(14) .
43. Općenito govoreći, gubitak prilike se od drugih sastavnih dijelova naknadive štete razlikuje u činjenici da se odnosi na buduću, ali samo vjerojatnu dobit. Gubitak prilike se ne odnosi na sigurnu dobit, već na prilike za ostvarivanje dobiti koje su same po sebi stvarne, bez obzira na njihovu visinu. Kao što je i logično, takve prilike za ostvarivanje dobiti ne mogu biti čisto hipotetske, već se mora raditi o stvarnim prilikama za koje postoji velika vjerojatnost da će se pretvoriti u dobit. Stoga ono što obilježava gubitak prilike i ono što ga ponajprije razlikuje od izgubljene dobiti jest faktor vjerojatnosti, iako ne bilo kakve vrste vjerojatnosti, već one ozbiljne
da će se očekivano ostvariti.
44. Doista je točno da priznavanje prava na naknadu štete zbog toga što je netko lišen same vjerojatnosti buduće dobiti može dovesti do značajne pravne nesigurnosti. Zato ne treba čuditi što gubitak prilike dugo nije ušao u odštetno pravo država članica ni u pravo trećih zemalja, kao što su države common law
tradicije ili države koje su pod utjecajem europskoga kontinentalnog prava, kao na primjer latinoameričke države(15) . Međutim, pojava velikog broja teorija rizika pomoću kojih je u izvjesnim činjeničnim okolnostima moguće odrediti stupanj vjerojatnosti budućih događaja, omogućila je nacionalnim sudovima i zakonodavcima pojedinih država da vjerojatnost buduće dobiti uključe u sadašnju imovine fizičke ili pravne osobe(16) .
45. U biti, ozbiljna i odrediva vjerojatnost buduće dobiti mora se moći izraziti kao sastavni dio naknadive štete. U mjeri u kojoj je moguće dokazati tu vjerojatnost dobiti i kada je takvu vjerojatnost u skladu s dovoljno preciznom metodologijom moguće odrediti, primjerice u postotku, spomenuta prilika za ostvarivanje dobiti postaje sastavni dio imovine onoga koji ju ostvaruje. Stoga njezin gubitak zbog nezakonitog akta treba postati sastavni dio naknadive štete.
46. Područje u kojem se u odštetnom pravu prvi put i u najjasnijem obliku pojavio gubitak prilike jest područje liječničke odgovornosti(17) . Liječnik koji zbog liječničke pogreške ne dijagnosticira tešku bolest za koju je u tom trenutku prema službenim statistikama postojala 80‑postotna vjerojatnost za preživljavanje uzrokuje naknadivu štetu ako je ta liječnička pogreška završila smrću pacijenta. Takva vrsta situacija u kojima se spajaju element vjerojatnosti, povišena razina vjerojatnosti koju je tehnički moguće odrediti i očita štetna posljedica otvorila je vrata priznanju gubitka prilike u odštetnom pravu.
47. Isto tako, razvoj visokosofisticiranih metodologija izračuna rizika, ponajprije na području ekonomije, doprinio je tome da elementi vjerojatnosti uđu u imovinu fizičke ili pravne osobe u sadašnjosti, a ne u budućnosti. Mogućnosti rasta nekog poduzeća, planovi o javnom ulaganju u sektor u kojem djeluje poduzeće ili predviđanje burzovnog razvoja, među mnogim drugima, stvarno utječu na sadašnju, a ne na buduću vrijednost takvih poduzeća. Činjenica da spomenute mogućnosti ovise o događajima čija vjerojatnost nije zajamčena ni na koji način ne utječe na uračunavanje takvih prilika (odnosno njihove ekonomske vrijednosti) u trenutačnu imovinu dotične osobe. Gubitak prilike koji je posljedica protupravnog ponašanja uzrokovao bi stoga naknadivu štetu.
48. Trenutačno je u području izvanugovorne građanske odgovornosti i u području imovinske odgovornosti država članica takva situacija raširena u većini država članica(18) . Doduše, istina je da se gubitak prilike ponajprije pojavljuje u određenim područjima kao što su javnopravni ugovori, medicinsko pravo ili trgovačko pravo. Međutim, to ne isključuje mogućnost da je ta kategorija u tim područjima dosegnula dovoljnu razinu općenitosti.
c) Sudska praksa Suda i Općeg suda
49. Dokaz o tome da je gubitak prilike dio spomenutih „općih načela koja su zajednička pravima država članica“, u smislu članka 340. stavka 2. UFEU-a nalazi se u sudskoj praksi Suda. Naime, tijekom posljednjih nekoliko godina može se primijetiti vrlo očita namjera da se prizna naknadivost štete nastale gubitkom prilike. Riječ je o napretku koji se ostvaruje s oprezom i ponajprije u određenim područjima, a čija ću osnovna obilježja izložiti u nastavku.
50. Područje u kojem je izričito i u nekoliko navrata priznat gubitak prilike jest područje javne službe Unije. Naime, Sud je presudom Komisija/Girardot(19) općenito potvrdio sudsku praksu Općeg suda na temelju koje je gubitak prilike, u specifičnom području službeničkih sporova i stoga na temelju članka 270. UFEU-a, „stvarna i izvjesna“ naknadiva šteta. Isto tako takva šteta nije nematerijalna ili moralna, već materijalna(20) .
51. Vrlo su reprezentativne činjenice u predmetu Girardot, s obzirom na to da je bila riječ o radnici koja je zaposlena kao član privremenog osoblja, a koja je bila isključena iz internog natječaja za popis uspješnih kandidata zbog toga što nije ispunjavala propisane pretpostavke. Kasnije se tužiteljica prijavljivala na natječaje za različita radna mjesta u istoj instituciji, no bila je isključena iz postupaka odabira jer nije bila dio osoblja obuhvaćenog pravilnikom te institucije. Stoga, da je uspjela na internom natječaju za popis uspješnih kandidata, tužiteljica bi ispunjavala uvjete potrebne za prijavu na drugi natječaj.
52. Opći sud je u presudi od 31. ožujka 2004.(21) odlučio da je prvo isključivanje tužiteljice iz natječaja bilo nezakonito te je nadalje u međupresudi zaključio da je spomenuto nezakonito isključenje oduzelo tužiteljici priliku da se prijavi na iduće natječaje(22) . Naime, tužiteljica je podnijela prijavu za devet radnih mjesta ponuđenih u drugom natječaju. Opći sud je smatrao da joj je neopravdano oduzeta ozbiljna prilika da dobije neko od spomenutih radnih mjesta. Sud je presudom u žalbenom postupku potvrdio stajalište Općeg suda.
53. U točki 115. presude u predmetu Girardot Opći sud tvrdi sljedeće: „ne može se smatrati da bi Komisija po završetku prvog stadija postupka za popunjavanje slobodnih radnih mjesta predviđenoga u članku 29. stavku 1. Pravilnika o osoblju […] sigurno izabrala neku od prijava Marie-Claude Girardot ni, posljedično, da je potonja imala velike izglede da joj se ponudi ugovor člana privremenog osoblja […] Međutim, valja smatrati da je M.-C. Girardot u svakom slučaju imala u tom pogledu ozbiljnu priliku, koja joj je oduzeta time što je Komisija odbacila sve njezine prijave, a da pritom nije provela odgovarajuće ispitivanje“(23) .
54. Ta tvrdnja je osnova na kojoj se temelji zaključak da je M.-C. Girardot pretrpjela naknadivu štetu čiji iznos nije istovrijedan iznosu prihoda koji je primala kao član privremenog osoblja, već se prema odluci Općeg suda donesenoj ex aequo et bono
na taj iznos treba primijeniti faktor množenja 0,5. Sud je izričito potvrdio sustav računanja koji je Opći sud osmislio i primijenio.
55. Slična argumentacija može se pronaći u sudskoj praksi koja se odnosi na javnopravne ugovore Unije, ali ovaj put vezano za članak 340. stavak 2. UFEU-a. Moguće je da u slučajevima kada je ponuditelj nezakonito isključen iz javne nabave koju je organizirala institucija Unije nije moguće ponovno otvoriti postupak prikupljanja ponuda. U takvim okolnostima Opći sud je u nekoliko navrata priznao da isključeni ponuditelj ima pravo zahtijevati naknadu štete koja odgovara „gubitku prilike koji je posljedica toga što mu nije dodijeljen ugovor“(24) kao i izmakloj dobiti, u slučaju da se sa sigurnošću može utvrditi da je tom ponuditelju trebao biti dodijeljen ugovor. Opći sud je nekoliko puta istaknuo „mogućnost da se gubitku prilike koji je posljedica nedodjeljivanja ugovora pripiše ekonomska vrijednost“(25) .
56. Iz prethodno navedenoga slijedi da je, u području javne službe kao i u području javnopravnih ugovora Unije, ozbiljan gubitak prilike koji je posljedica nezakonitog akta naknadiva materijalna šteta. Iako se ta tvrdnja općenito nije proširila u odštetno pravo Unije, u nekim presudama Suda može se vidjeti da taj pojam nije stran općoj sudskoj praksi Suda.
57. Kao prvo treba istaknuti jednu struju rane sudske prakse Suda iz sredine sedamdesetih godina u kojoj se jasno tvrdi da se pretpostavka o „izvjesnoj“ šteti ne odnosi na utvrđivanje s apsolutnom sigurnošću(26) . Ta tvrdnja nije slučajno tako formulirana, već namjerno kako bi se razlikovale pretpostavke za tužbu zbog izvanugovorne odgovornosti iz članaka 34. i 40. Ugovora o EZUČ-u od onih koje su propisane Ugovorom o EEZ-u, a koje je bilo lakše ispuniti. Sud je potvrdivši da šteta treba biti „izvjesna“, ali ne i apsolutno precizirana, htio biti dosljedan širem sadržaju teksta bivšeg članka 215. UEEZ-a. Spomenuto pojašnjenje nije izravno utjecalo na konkretnu situaciju tužitelja jer se formulacija pojavila u dijelu koji se odnosi na dopuštenost tužbe. Isto se dogodilo u različitim predmetima tijekom sedamdesetih i osamdesetih godina, u kojima je Sud opuštenije tumačio pretpostavku „izvjesne“ štete radi utvrđivanja pravnog interesa tužitelja potrebnoga za aktivnu legitimaciju, a poslije, odlučujući o meritumu, mogao je odbiti tužbu zbog nepostojanja nezakonitog akta(27) .
58. Sud je isto tako u drugim predmetima imao priliku analizirajući meritum iznijeti svoje mišljenje u svezi s „izvjesnošću“ štete, koje je bilo slično razmišljanju opisanom u prethodnoj točki. Tako je Sud u predmetu Ireks-Arkady/Vijeće i Komisija(28) utvrdio odgovornost Zajednice zbog ukidanja naknada za proizvodnju quellmehla . To ukidanje je kao protivno načelu nediskriminacije najprije proglašeno nezakonitim u presudi Suda u predmetu Ruckdeschel i dr.(29) jer se smatralo da postoji neopravdana razlika u postupanju s quellmehlom
u odnosu na preželatinirani škrob. Iako je Vijeće ponovno uspostavilo naknade za proizvodnju quellmehla, to je učinjeno s retroaktivnim učinkom od datuma već navedene presude Ruckdeschel i dr.
59. Na taj je način Sud, priznajući tužbu zbog izvanugovorne odgovornosti koju su nakon presude Ruckdeschel podnijeli proizvođači quellmehla, u predmetu Ireks-Arkady/Vijeće i Komisija utvrdio da je Vijeće ozbiljno očito prekoračilo granice u izvršavanju svojih diskrecijskih ovlasti. Prema mišljenju Suda uzrok štete koju je tužitelj potraživao bilo je to što je Vijeće ukinulo naknade koje su između datuma povlačenja naknada i datuma objave presude Ruckdeschel i dr. trebale biti dodijeljene proizvođačima quellmehla . Premda u svojoj odluci zaključuje da utvrđivanje točnog iznosa spomenute štete sa sobom nosi poteškoće, činjenica da ta šteta nije bila apsolutno izvjesna nije bila nikakva prepreka utvrđivanju odgovornosti Zajednice.
60. Obrazloženje presude Ireks-Arkady/Vijeće i Komisija nije izoliran slučaj u sudskoj praksi. Sud se nedavno u predmetu Agraz i dr./Komisija(30) suočio sa sporom u kojem se raspravljalo o tome je li diskrecija koju Komisija ima pri utvrđivanju minimalne cijene i iznosa pomoći za proizvođače prerađivačkih proizvoda na bazi rajčica za sezonu 2000./2001. onemogućila da se za štetu koju su u različitim državama članicama pretrpjeli proizvođači spomenutih proizvoda smatra da je bila „izvjesna“. U spomenutom predmetu Komisija u trenutku utvrđivanja iznosa pomoći nije vodila računa o cijeni kineskih rajčica, a što zahtijevaju europski propisi iz tog područja. Prvostupanjski sud proglasio je nezakonitost uredbe kojom su određivani iznosi pomoći, zaključivši da je prilikom njezinog donošenja iz prethodno navedenog razloga došlo do apsolutno bitne povrede postupka. Međutim, s obzirom na to da je pri utvrđivanju iznosa pomoći diskrecija Komisije vrlo široka, Prvostupanjski sud smatrao je da se nije radilo o „izvjesnoj“ šteti.
61. Sud se u presudi Agraz i dr./Komisija udaljio od rješenja koje je ponudio Prvostupanjski sud te je zaključio da je šteta koju su proizvođači rajčica pretrpjeli u biti bila „izvjesna“. Prema riječima Suda „postojanje štete na koju se tužitelji pozivaju je neosporno i daleko je od hipotetskog ili samo mogućeg. Osim toga, unatoč činjenici da u pogledu određivanja njezinog točnog iznosa postoji dvojba, tu štetu je moguće ekonomski procijeniti.“(31) Sud nije smatrao relevantnom činjenicu da tijekom sezone u predmetnoj godini nije bilo poteškoća u stavljanju na tržište proizvoda Zajednice kao ni to što je zahvaljujući sustavu planskog upravljanja tijekom sezone zajamčena prodaja proizvoda od rajčice. Zbog toga što je iznos pomoći utvrđen suprotno pravu, proizvođači rajčice u različitim državama članicama bili su lišeni mogućnosti da ih prodaju pod povoljnijim uvjetima. Prema mišljenju Suda, ta je okolnost omogućila tužiteljima da zahtijevaju naknadu materijalne štete koja je naknadiva, ne dovodeći u pitanje to da određivanje iznosa štete nije bilo apsolutno izvjesno.
d) Sažetak i zaključak
62. Uzimajući u obzir sve prethodno navedeno, smatram da je sudska praksa Suda već značajno napredovala i da stoga zaslužuje da ju se preispita sa šireg stajališta. Iz prethodne analize proizlazi da gubitak prilike nije samo isključivo pravo na odštetu osoblja institucija, već se iscrtava kao samostalna kategorija na koju se može naići u različitim područjima prava Unije. Doda li se tome da je riječ o kategoriji koja je prisutna u većem broju država članica, ne čini se nategnutim tvrditi da gubitak prilike, kao sastavni dio naknadive štete, spada u „opća načela zajednička pravima država članica“, kao što to zahtijeva članak 340. stavak 2. UFEU-a.
63. Prethodno navedena sudska praksa ne priznaje olako gubitak prilike. Naprotiv, u spomenutim presudama zamjećuje se znatan oprez pri priznavanju takve vrste štete, za koju se vežu različiti uvjeti koje nije jednostavno ispuniti.
64. Na prvome mjestu, gubitak prilike mora biti „ozbiljan“, kako se ističe u presudi Girardot. Iako postoje različiti načini procjene vjerojatnosti, Sud se mora odlučiti za jedno mjerilo koje se temelji na tome da je postojanje buduće štete izvjesno. U svakom slučaju, gubitak prilike mora uvijek biti dovoljno predvidiv da bi se mogao dokazati pomoću uobičajenih načina dokazivanja.
65. Na drugome mjestu, ozbiljan gubitak prilike nije istovrijedan šteti za koju je vjerojatnost da će nastati apsolutna jer inače ne bi bila riječ o gubitku prilike, već o izmakloj dobiti. Valja primijetiti da su sudovi Unije u većini predmeta kojima su se u tom pogledu bavili odlučili da se iznos gubitka prilike odredi u međupresudi ili, u slučaju žalbenog postupka, novoj prvostupanjskoj presudi nakon vraćanja predmeta na ponovno odlučivanje. To objašnjava zašto Sud dosad nije imao mnogo prilika za razvijanje sudske prakse o tom pitanju.
66. Na trećem mjestu, gubitak prilike ne daje pravo na naknadu cjelokupnoga
gubitka dobiti koju se očekivalo ostvariti. M.-C. Girardot nije mogla zahtijevati ukupan iznos plaća koje bi dobila u slučaju da je bila sklopila ugovor o radu, isto kao što isključeni ponuditelj nije mogao zahtijevati ukupnu cijenu iz ugovora pod istim uvjetima koji su bili određeni u njegovoj ponudi. Sud i Opći sud slijedili su praksu država članica priznajući štetu u manje ili više nižem iznosu od dobitka koji se očekivalo ostvariti. Tako je Opći sud u predmetu Girardot odabrao metodu, koju je Sud izričito potvrdio, pomoću koje je na prihode koje je M.-C. Girardot izgubila primijenio faktor množenja 0,5. Taj je faktor procjena postotka vjerojatnosti toga da bi M.-C. Girardot dobila jedno od radnih mjesta, a što je u tom slučaju iznosilo 50 %.
67. Na četvrtom i posljednjem mjestu, dokazivanje prilike u ovom je konkretnom slučaju očito na tužitelju jer je na njemu to da dokaže ne samo ozbiljnost neostvarene prilike, već i stupanj vjerojatnosti koji je doista postojao. Pojava visokosofisticiranih metodologija pomoću kojih je moguće izmjeriti vjerojatnost budućih dobiti, uključujući neostvarene buduće dobiti, u trenutku kada je s preciznošću potrebno odrediti ekonomski iznos izgubljene prilike olakšava strankama taj zadatak, osobito u području gospodarskog prava.
68. Zaključno, ne vidim razloge zašto bi se općenito isključila mogućnost da je gubitak prilike sastavni dio naknadive štete na osnovi članka 340. stavka 2. UFEU-a. Razvoj komparativnog prava, sudske prakse Suda i načina dokazivanja koji su trenutačno na raspolaganju strankama omogućuju Sudu da utvrdi da se u odštetnom pravu Unije naknađuju ozbiljni gubici prilike koji su posljedica nezakonitog akta koji je usvojila neka institucija.
69. Imajući u vidu prethodno izložena razmišljanja, u nastavku ću ispitati razlog koji je istaknuo J.-F. Giordano, a koji se odnosi na to je li u predmetnom slučaju šteta „izvjesna“.
e) Ocjena razloga koji se ispituje
70. Opći sud je u pobijanoj presudi smatrao da tužitelj nije pretrpio izvjesnu štetu zbog činjenice da zakonodavac Unije nije dodijelio subjektivno pravo na iskorištavanje kvote. Opći sud je na osnovi te premise koja uz pojam subjektivnog prava na kvotu i njezino iskorištavanje usko veže treću pretpostavku izvanugovorne odgovornosti Unije, to jest postojanje naknadive štete, utvrdio da šteta koju je J.-F. Giordano pretrpio nije bila „izvjesna“ te je stoga odbio njegovu tužbu.
71. U prilog svojoj argumentaciji Prvostupanjski sud je „analogijom“ naveo presudu Prvostupanjskog suda u predmetu Cofradía de pescadores „San Pedro“ de Bermeo i dr./Vijeće(32), u kojoj se ustanovilo da to što neki akt Unije utvrđuje kvotu ne dodjeljuje njezinom korisniku nikakvo pravo, već samo utvrđuje najveću količinu ulova(33) .
72. Važno je istaknuti da je protiv presude Cofradía de pescadores „San Pedro“ de Bermeo Sudu podnesena žalba i da je Sud većim dijelom usvojio obrazloženje Prvostupanjskog suda(34) . Međutim Sud je samo odlučivao o tome dodjeljuje li kvota pravo na isticanje nezakonitosti akta, a ne i o pitanju naknade štete. Sud je, jednako kao i Prvostupanjski sud, došao do zaključka da su mjere koje su proglašene nezakonitima bile protivne pravilima prava Unije, točnije načelu relativne stabilnosti i aktu koji se odnosi na uvjete pristupanja Kraljevine Španjolske i Portugalske Republike, a „kojima nije cilj pojedincima dodijeliti subjektivna prava“(35) . Stoga kršenjem navedenih odredbi ne bi nastala prava tužitelja na naknadu štete u skladu s tadašnjim člankom 288. UEZ-a (kasnije članak 340. stavak 2. UFEU-a).
73. U presudi Suda u spomenutom predmetu ni u jednom se trenutku nije odlučivalo o tome je li povreda uzrokovala „izvjesnu“ štetu. No to je u presudi koja je pobijana učinio Prvostupanjski sud, koji je smatrao da zbog nepostojanja subjektivnog prava i zbog nepredvidivosti budućih ulova šteta koju su tužitelji pretrpjeli nije bila „izvjesna“ i da ju stoga nije bilo moguće naknaditi.
74. S obzirom na prethodno navedeno, smatram da Opći sud u presudi koja je predmet ove žalbe nije slijedio sudsku praksu Suda kada je zaključio da šteta koju je pretrpio J.-F. Giordano nije bila „izvjesna“, već je primijenio sudsku praksu koja se odnosi na nezakonitost mjere koja je uzrokovala štetu(36) . Ta doktrina je po mom sudu navela Opći sud da počini pogrešku koja se tiče prava.
75. Naime, u predmetu Cofradía de Pescadores „San Pedro“ de Bermeo pozivalo se na štetu koja je posljedica povrede načela relativne stabilnosti i akta koji se odnosi na uvjete pristupanja Kraljevine Španjolske i Portugalske Republike. Sud je s pravom utvrdio da te odredbe ne dodjeljuju subjektivno pravo korisnicima ribolovnih kvota, već uvode sustav razdiobe živih vodenih bogatstava među države članice, za čiju su provedbu nužne mnogobrojne odredbe prava Unije i nacionalnog prava.
76. Međutim, u ovom predmetu, kao što će kasnije biti izloženo i kao što sam imao priliku detaljno objasniti u svojemu mišljenju u spojenim predmetima Buono i dr./Komisija, nezakoniti uzrok štete nije ništa drugo nego povreda načela nediskriminacije na temelju državljanstva, odredbe koja prema vrlo ustaljenoj sudskoj praksi u slučaju povrede doista jest kršenje više odredbe koja pojedincima dodjeljuje subjektivna prava. Stoga je Opći sud pogriješio kada je smatrao da se povredu poput one o kojoj je riječ u predmetu Cofradía de pescadores „San Pedro“ de Bermeo i dr./Consejo može usporediti s onom u ovom predmetu, koja se tiče upravo načela nediskriminacije na temelju državljanstva.
77. Zbog povezivanja tih dvaju predmeta u pobijanoj presudi došlo se do zaključka da šteta koju je J.-F. Giordano pretrpio nije „izvjesna“. Međutim, takvo razmišljanje ne stoji.
78. Iz spisa predmeta proizlazi da je J.-F. Giordano imao dozvolu za ribolov koju je izdao prefekt, a koja je bila ograničena na odgovarajuću kvotu do 132,02 tone. Dozvola je omogućavala ribolov između 1. travnja i 30. lipnja 2008. Zbog uredbe je prekinut ribolov plavoperajne tune u vodama u kojima je lovio J.-F. Giordano, s učinkom od 16. lipnja. Do tog trenutka se prema podacima u spisu ulov J.-F. Giordana popeo na ukupno 71.571 tonu. Stoga zbog Uredbe br. 530/2008 J.-F. Giordano nije mogao uloviti 60.449 tona na koje je prema dozvoli imao pravo.
79. U svjetlu kriterija izloženih u točkama 38. do 69. ovog mišljenja, očito je da je J.-F. Giordano lišen prilike da ostvari buduću dobit, drugim riječima, dobit koja bi proizišla iz iskorištavanja njegove ribolovne kvote. To što ne postoji pravo na kvotu nije istovjetno tomu da je šteta neizvjesna, isto kao što činjenica da neka institucija ima pravo na diskreciju ne oduzima izvjesnost šteti koja time može nastati. Opći sud za pretpostavku da je dodijeljeno pravo, kakvu u slučaju utvrđivanja nezakonitosti zahtijeva sudska praksa Suda, pogrešno veže pretpostavku o izvjesnosti štete. Riječ je o povezivanju koje nije samo protivno tradicionalnom pojmu štete kako ga određuje sudska praksa Suda, nego i otežava i u nekim slučajevima u potpunosti niječe svaku mogućnost ostvarivanja naknade unatoč tomu što je nastala ekonomski značajna šteta.
80. Presudna je presuda Agraz i dr./Komisija zato što se odnosi na slučaj u kojem doduše postoji ekonomska šteta, ali je njezina vjerojatnost isto tako vrlo teško odrediva. Nakon što je utvrdio da Komisija ima široku diskreciju, koja ne jamči da će se u budućnosti donijeti odluka koja bi bila povoljnija za interese tužitelja, Sud je odlučio da „unatoč tomu što nije moguće sa sigurnošću odrediti točan iznos štete, ona jest ekonomski odrediva“(37) . U svakom slučaju, i kao što sam izložio u točki 64. ovog mišljenja, važno je da je ozbiljno
vjerojatno da bi došlo do ostvarivanja dobiti.
81. Kao što je prethodno izloženo, pobijanom presudom samo je utvrđeno da šteta nije „izvjesna“ zato što iz kvote ne proizlazi subjektivno pravo. Takvo stajalište, zajedno s činjenicom da je J.-F. Giordano lišen ostvarivanja dobiti neupitne ekonomske vrijednosti, dovoljni su za zaključak da je razlog na koji se poziva J.-F. Giordano utemeljen i stoga za ukidanje presude Općeg suda.
B – Preostali žalbeni razlozi
82. S obzirom na prethodno navedeno, preostali razlozi postaju bespredmetni, zbog čega predlažem Sudu da djelomično uvaži žalbu usvajajući prvi žalbeni razlog, koji se temelji na pogrešnom tumačenju članka 340. stavka 2. UFEU-a, koji se odnosi na to je li šteta koju je žalitelj pretrpio „izvjesna“.
VII – Konačno rješenje spora
83. U skladu s člankom 61. Statuta Suda Europske unije, „ako je žalba osnovana, Sud nakon ukidanja odluke Općeg suda“ može „konačno odlučiti o sporu, ako stanje postupka to dopušta“.
84. Smatram da je Sud u mogućnosti djelomično odlučiti o sporu.
85. U tom pogledu, prema ustaljenoj sudskoj praksi u području izvanugovorne odgovornosti Unije za nezakonito ponašanje njezinih institucija i organa priznato je pravo na naknadu štete kada su ispunjene tri pretpostavke, odnosno da prekršeno pravno pravilo ima za cilj dodijeliti prava pojedincima i da je kršenje dovoljno jasno, da je dokazano postojanje štete i da konačno postoji izravna uzročna veza između povrede pripisive Uniji i štete nastale oštećenicima(38) .
A – Prekršeno pravno pravilo koje ima za cilj dodijeliti prava pojedincima i čije je kršenje dovoljno jasno
86. Kao što je već izloženo, ovaj predmet obilježen je činjenicom da je prekršeno pravno pravilo zapravo načelo nediskriminacije na temelju državljanstva, kao što je Sud potvrdio u svojoj presudi AJD Tuna. Sudska praksa Suda je u tom pogledu bogata, pri čemu je povreda tog za Uniju ključnog načela dovoljna da se utvrdi da je kršenje dovoljno jasno(39) .
87. Međutim, od pravnih pravila koja je naveo žalitelj, jedino je prekršeno spomenuto načelo, s obzirom na to da je Sud imao priliku izjasniti se o mogućim kršenjima, među ostalima, načela proporcionalnosti, legitimnih očekivanja ili vlasništva koja je uzrokovala Uredba br. 530/2008. Jedina nezakonitost koja se nakon iscrpne analize koju je Sud proveo u navedenom predmetu AJD Tuna može pripisati spomenutoj Uredbi jest ona koja se tiče načela nediskriminacije na temelju državljanstva. J.-F. Giordano je protivno spomenutom načelu bio spriječen u obavljanju ribolovne djelatnosti tjedan dana prije nego plivarice tunolovke pod španjolskom zastavom.
88. Stoga je ispunjena pretpostavka koja se odnosi na postojanje prekršenog pravnog pravila koje je za cilj imalo dodijeliti prava pojedincima i čije je kršenje dovoljno jasno.
B – Izravna uzročna veza između povrede pripisive Uniji i štete nastale oštećeniku
89. Također smatram da postoji izravna uzročna veza između povrede pripisive Uniji i štete nastale oštećeniku jer je očito da je Uredba br. 530/2008 jedini uzrok prekida djelatnosti koji je J.-F. Giordano doživio.
90. Unatoč tomu, važno je uvesti mjerilo koje uvjetuje doseg odgovornosti.
91. Kao što je već izloženo, štetu koja je nastala J.-F. Giordanu nezakonito je uzrokovala povreda načela nediskriminacije na temelju državljanstva, imajući u vidu neopravdano različito postupanje s plivaricama tunolovkama pod španjolskom zastavom u odnosu na ostale. Dok su španjolske plivarice tunolovke koristile dodatni tjedan ribolovne sezone, J.-F. Giordanu je bilo uskraćeno dragocjeno razdoblje djelatnosti, a koje su imali drugi brodovi.
92. Budući da se odgovornost na koju se žalitelj poziva temelji na nezakonitom aktu i da je u prethodnoj točki odbačeno postojanje ostalih nezakonitosti koje bi utjecale na Uredbu br. 530/2008, smatram da postoji samo jedna uzročna poveznica između akta iz kojeg proizlazi diskriminacija, to jest dodatnog tjedna ribolova koji su koristile plivarice tunolovke pod španjolskom zastavom, i pretrpljene štete. Diskriminacija koju je Sud u navedenom predmetu AJD Tuna proglasio nezakonitom stavila je žalitelja u lošiji položaj samo na tjedan dana, ali ne i tjedan poslije kada je ribolovna djelatnost bila zabranjena svim plivaricama tunolovkama, uključujući i one španjolske.
93. Stoga činjenica da se izvanugovorna odgovornost Unije napose temelji na protupravnosti štete, kako se u ovom predmetu na nju pozvao žalitelj, zahtijeva da se uzročna veza ograniči na povezivanje pretrpljene štete i nezakonitih činjenica, ali ne i drugih činjenica koje nisu nezakonite, ma koliko bi mogle biti u velikoj mjeri vezane za okolnosti predmeta. Budući da se utvrđena nezakonitost tiče tjedna u kojem je žalitelj neopravdano bio lišen prava na obavljanje ekonomske djelatnosti, upravo to je razdoblje relevantno za posljedice izvanugovorne odgovornosti za nezakonit akt.
94. Stoga predlažem Sudu da uzročnu vezu ograniči na onu koja se tiče razdoblja između 16. i 23. lipnja 2008., u kojem je Uredbom br. 530/2008 žalitelju, za razliku od španjolskih plivarica tunolovki, bila nezakonito zabranjena ribolovna djelatnost.
95. Posljedično, ispunjena je pretpostavka koja se odnosi na postojanje izravne uzročne veze između povrede pripisive Uniji i štete nastale oštećeniku, ako se šteta ograniči na razdoblje između 16. lipnja i 23. lipnja 2008.
C – Izvjesna i stvarna šteta
96. Konačno, valja utvrditi je li dokazano da je doista nastala stvarna i izvjesna šteta.
97. Kao što je izloženo u točkama 49. do 61. ovog mišljenja, sudska praksa Suda je u nekoliko navrata potvrdila da šteta ne mora nužno biti apsolutno izvjesna, već da je izvjesnost moguće utvrditi u slučaju ozbiljnoga gubitka prilike koji je izravno uzrokovan nezakonitim aktom Unije. Sada neću ponavljati ono što sam već detaljno izložio u točkama 38. do 69. ovog mišljenja, ovdje je dovoljno podsjetiti na to da bi ozbiljni gubitak prilike mogao biti stvarna i izvjesna šteta koju je moguće naknaditi.
98. Iz spisa proizlazi da je J.-F. Giordano imao dozvolu za ribolov koja mu je omogućavala obavljanje ekonomske djelatnosti do 30. lipnja 2008. Isto tako, a što Komisija nije dovela u pitanje, ribolovne kvote brodovlasnika kao što je J.-F. Giordano načelno su iskorištene prethodnih godina.
99. Usto, čini se da činjenica da su postojali ozbiljni indiciji da je u lovištima kvota bila iskorištena i prije početka ribolovne sezone nije spriječila plivarice tunolovke pod španjolskom zastavom da nastave loviti između 16. i 23. lipnja 2008., uključujući one vode u kojima obično love plivarice tunolovke pod francuskom zastavom, kao što je ona J.-F. Giordana.
100. Upravo zato što gubitak prilike ne pokriva cjelokupni iznos neostvarene dobiti, argumenti koje je Komisija izložila samo potvrđuju da vjerojatnost da bi J.-F. Giordano nastavio koristiti kvotu u tjednu između 16. i 23. lipnja 2008. nije bila apsolutna, ali ni po čemu ne umanjuju ozbiljnost izgubljene prilike.
101. Stranke nisu imale priliku u prvostupanjskom postupku detaljno raspraviti o točnoj vjerojatnosti koja je postojala da J.-F. Giordano u spomenutim danima 2008. godine ostvari dobit. O tom se pitanju, koje je u velikoj mjeri povezano s određivanjem iznosa pretrpljene štete, nije raspravljalo u postupku pred Općim sudom u okviru ovdje izloženih pojmova.
102. Posljedično, pozivam Sud da predmet vrati na odlučivanje Općem sudu, kako bi u pogledu ranije izloženih argumenata odlučio o točnom iznosu štete koju je žalitelj pretrpio.
VIII – Troškovi
103. Premda se Sudu predlaže da djelomično vrati predmet na odlučivanje Općem sudu, smatram da su riješene glavne točke glavnog pitanja ove žalbe. Stoga u skladu s člankom 138. stavkom 1. i člankom 184. stavkom 2. Poslovnika Suda predlažem Sudu da snošenje troškova ovog žalbenog postupka naloži Komisiji.
IX – Zaključak
104. Na temelju izloženih razmatranja, predlažem Sudu da odluči:
Djelomično usvojiti žalbu prihvaćanjem prvog žalbenog razloga, koji se temelji na pogrešnom tumačenju članka 340. stavka 2. UFEU-a, vezano za „izvjesnost“ štete koju je žalitelj pretrpio i posljedično:
1) Ukine presudu Općeg suda u predmetu T‑114/11 od 7. studenoga 2012.
2) Prihvati tužbu zbog izvanugovorne odgovornosti koju je podnio J.-F. Giordano i utvrdi izvanugovornu odgovornost Unije zbog usvajanja Uredbe Komisije br. 530/2008 od 12. lipnja 2008., s obzirom na to da je dokazano da su ispunjene konstitutivne pretpostavke izvanugovorne odgovornosti predviđene u članku 340. stavku 2. Ugovora o funkcioniranju Europske unije.
3) Vrati predmet Općem sudu da odluči o iznosu štete koju je J.-F. Giordano pretrpio.
4) Naloži Komisiji snošenje troškova prvostupanjskog postupka u predmetu T‑114/11 od 7. studenoga 2012. kao i troškova žalbenog postupka.
(1) .
(2)  –	Uredba od 12. lipnja 2008. (SL L 155, str. 9.)
(3)  –	Uredba Vijeća od 7. svibnja 2007. (SL L 123, str. 3.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 4., svezak 3., str. 92.)
(4)  –	Uredba Vijeća od 17. prosinca 2007. (SL L 340, str. 8.) [neslužbeni prijevod]
(5)  –	Uredba Vijeća od 20. prosinca 2002. (SL L 358, str. 59.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 4., svezak 3., str. 38.)
(6)  –	Uredba Vijeća od 16. siječnja 2008. o utvrđivanju, za 2008. godinu, ribolovnih mogućnosti i odgovarajućih uvjeta za određene stokove i skupine stokova riba primjenjivih u vodama Zajednice i, u slučaju ribarskih plovila Zajednice, u svim drugim vodama gdje bi bilo potrebno utvrditi ograničenja ulova (SL L 19, str. 1.) [neslužbeni prijevod]
(7)  –	Uredba Komisije od 22. svibnja 2008. kojom se prilagođavaju kvote određene za plavoperajnu tunu u 2008. sukladno članku 21. stavku 4. Uredbe Vijeća (EEZ) br. 2847/93 o uspostavi sustava kontrole koji se primjenjuje na zajedničku ribarstvenu politiku (SL L 134, str. 11.) [neslužbeni prijevod]
(8)  –	Gore navedena
(9)  –	Presuda od 17. ožujka 2011. (C‑221/09, Recueil, str. I‑1655.)
(10)  –	Presuda od 19. listopada 2005. (C-415/03, Recueil, str. II-4355.)
(11)  –	Uredba Vijeća o uspostavi sustava kontrole primjenjivoga na zajedničku ribarstvenu politiku (SL L 261, str. 1.) [neslužbeni prijevod]
(12)  –	Općenito vidjeti Van Raepenbusch, S., „La convergence entre les régimes de responsabilité extracontractuelle de l’Union européenne et des États membres“, ERA Forum (2012) i Giacobbo-Peyronnel, V., „L’indemnisation de la perte de chance en droit de la fonction publique de l’Union européenne“, u Mahieu, S. (ed.) Contentieux de l’Union européenne – Questions choisies, Ed. Larcier, 2014.
(13)  –	Primjerice vidjeti članak 2. točku 7. Direktive Vijeća 92/13/EEZ od 25. veljače 1992. (SL L 76, str. 14.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 6., svezak 10., str. 72.), prema kojem „Kod zahtjeva za naknadu štete koji se odnosi na troškove pripreme ponude ili sudjelovanja u postupku nabave, od osobe koja podnosi zahtjev zahtijeva se da dokaže samo kršenje prava Zajednice u području nabave ili nacionalnih propisa o provedbi toga prava, da je imala velike izglede za dobivanje ugovora i da je kršenje negativno utjecalo na te izglede.“
(14)  –	Za sve vidjeti De Ferra, C., „De Finetti, la rivoluzione della probabilità”, Assicurazioni, br. 2., 2002., str. 185. do 195. i Majone, G., „Foundations of Risk Regulation: Science, Decision-Making, Policy Learning and Institutional Reform”, European Journal of Risk Regulation, br. 1., 2010., str. 5. i slj.
(15)  –	O razvoju s povijesnog i komparativnog stajališta vidjeti Medina Alcoz, L., La teoría de la pérdida de oportunidad. Estudio doctrinal y jurisprudencial de derecho de daños público y privado,
Thomson-Civitas, Madrid, 2007., str. 127. i slj.
(16)  –	Za sve vidjeti Loevinger, L., Jurimetrics: „Science and Prediction in the Field of Law“, Minnesota Law Review, br. 46., 1961.-1962., str. 269. i slj.
(17)  –	Vidjeti Truckor, M.L., „The Loss of Chance Doctrine: Legal Recovery for Patients on the Edge of Survival“, University of Dayton Law Review, br. 24., 1999. i Fischer, D.A., „Tort Recovery for Loss of a Chance“, Wake Forest Law Review,
br. 36., 2001., str. 608. i slj.
(18)  –	Vidjeti komparativnu analizu Fleischer, H., „Schadensersatz für verlorene Chancen im Vertrags- und Deliktsrecht“, JZ 15/16 1999, VVAA, Les limites de la réparation du préjudice, Dalloz, París, 2009. i Medina Alcoz, L., op. cit.,
str. 130. do 167.
(19)  –	Presuda od 21. veljače 2008. (C‑348/06 P, Recueil, str. I‑833.)
(20)  –	Vidjeti komentar Giacobbo-Peyronnela, V., op. cit .
(21)  –	Predmet Girardot/Komisija (T-10/02, Zb. SS, str. I‑A‑109. i II‑483.)
(22)  –	Presuda od 6. lipnja 2006., Girardot/Komisija (T-10/02, Zb. SS str. I-A-2-129. i II-A-2-609.)
(23)  –	Kurziv dodan
(24)  –	Presuda od 20. rujna 2011., Evropaïki Dynamiki/BEI (T-461/08, Recueil, str. II-6367.)
(25)  –	Rješenja predsjednika od 25. travnja 2008., Vakakis/Komisija (T-41/08), t. 66. i 67.; od 20. siječnja 2010., Agriconsulting Europe/Komisija (T-443/09), t. 32. i gore navedena presuda Evropaïki Dynamiki/EIB, t. 66.
(26)  –	Presuda od 2. lipnja 1976., Kampffmeyer/Vijeće i Komisija (56/74, 57/74, 58/74, 59/74 i 60/74, Recueil, str. 711.), t. 7. i 8.
(27)  –	Među ostalima vidjeti presude od 2. ožujka 1977., Eier-Kontor/Vijeće i Komisija (44/76, Recueil, str. 393.), t. 8. i od 14. siječnja 1987., Zuckerfabrik Bedburg/Vijeće i Komisija (281/84, Recueil, str. 49.), t. 14.
(28)  –	Presuda od 4. listopada 1979. (238/78, Recueil, str. 2955.)
(29)  –	Presuda od 19. listopada 1997. (117/76 i 16/77, Recueil, str. 1753.)
(30)  –	Presuda od 9. studenoga 2006. (C‑243/05 P, Recueil, str. I‑10833.)
(31)  –	Gore navedena presuda Agraz i dr./Komisija, t. 42.
(32)  –	Gore navedena
(33)  –	Gore navedena presuda Cofradía de pescadores „San Pedro“ de Bermeo i dr./Vijeće, t. 118.
(34)  –	Presuda Suda od 22. studenoga 2007., Cofradía de pescadores „San Pedro“ de Bermeo i dr./Vijeće, (C‑6/06 P)
(35)  –	Gore navedena presuda Suda Cofradía de pescadores „San Pedro“ de Bermeo i dr./Vijeće, t. 56.
(36)  –	Valja primijetiti da se u pobijanoj presudi „analogijom“ svjesno navodi presuda Cofradía de pescadores „San Pedro“ de Bermeo i dr./Vijeće, premda se ne odnosi na isto pitanje.
(37)  –	Gore navedena presuda Agraz i dr./Komisija, t. 42.
(38)  –	Među ostalim vidjeti presude Suda od 4. srpnja 2000. (Bergaderm i Goupil/Komisija, C‑352/98 P, Recueil, str. I‑5291.), t. 42.; od 10. prosinca 2002., Komisija/Camar i Tico (C‑312/00 P, Recueil, str. I‑11355.), t. 53. i od 10. srpnja 2003., Komisija/Fresh Marine (C‑472/00 P, Recueil, str. I‑7541.), t. 25.
(39)  –	Među ostalima vidjeti presude od 25. svibnja 1978., HNL i dr./Vijeće i Komisija (83/76 i 94/76, 4/77, 15/77 i 40/77, Recueil, str. 1209.), t. 5.; gore navedena Ireks-Arkady i dr./Komisija, t. 11.; od 15. rujna 1982. (Kind/EEZ (106/81, Recueil, str. 2885.), t. 22. do 25. i od 18. travnja 1991., Assurances du crédit/Vijeće i Komisija (C‑63/89, Recueil, str. I‑1799.), t. 14. do 23.