62019CC0804
MIŠLJENJE NEZAVISNOG ODVJETNIKA
HENRIKA SAUGMANDSGAARDA ØEA
od 29. listopada 2020. (
1
)
Predmet C‑804/19
BU
protiv
Markt24 GmbH
(zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Landesgericht Salzburg (Zemaljski sud u Salzburgu, Austrija))
„Zahtjev za prethodnu odluku – Područje slobode, sigurnosti i pravde – Pravosudna suradnja u građanskim i trgovačkim stvarima – Uredba (EU) br. 1215/2012 – Poglavlje II. odjeljak 5. (članci 20. do 23.) – Nadležnost za pojedinačne ugovore o radu – Ugovor o radu sklopljen u državi članici A između zaposlenika koji ima domicil u toj državi i poslodavca koji ima domicil u državi članici B, koji se odnosi na poslove koje treba obaviti u potonjoj državi – Ugovor o radu koji nije izvršen – Tužba za isplatu dogovorene plaće koju zaposlenik podnosi protiv poslodavca – Isključenje pravila o nadležnosti predviđenih u nacionalnom pravu koja se odnose na sud pred kojim se vodi postupak – Članak 21. stavak 1. točka (b) podtočka i. – Pojam ‚mjesto u kojem ili iz kojeg zaposlenik redovno obavlja svoj rad’ – Mjesto u kojem zaposlenik treba obavljati svoj rad, koje je dogovoreno u ugovoru”
I. Uvod
1.
BU, fizička osoba s domicilom u Austriji, sklopila je ugovor o radu s društvom Markt24 GmbH koje je uređeno njemačkim pravom. U skladu s tim ugovorom osoba BU treba, za i prema uputama tog društva, obavljati usluge čišćenja u Njemačkoj. Međutim, predmetni je ugovor zapravo ostao samo mrtvo slovo na papiru tijekom nekoliko mjeseci dok ga Markt24 nije raskinuo tako što je dao otkaz osobi BU. Tijekom tog razdoblja navedeno društvo nije zaposlenici dodijelilo nikakav zadatak, iako je ona u svojem domicilu čekala radni angažman. To joj društvo nije isplatilo ni ugovorenu plaću.
2.
U tim je okolnostima osoba BU podnijela Landesgerichtu Salzburg (Zemaljski sud u Salzburgu, Austrija), u čijem mjestu nadležnosti ima domicil, tužbu za isplatu te plaće protiv društva Markt24. Taj je sud pak uputio Sudu ovaj zahtjev za prethodnu odluku koji se odnosi na tumačenje Uredbe (EU) br. 1215/2012 o nadležnosti, priznavanju i izvršenju sudskih odluka u građanskim i trgovačkim stvarima (
2
) (u daljnjem tekstu: Uredba Bruxelles I.a).
3.
Svojim različitim pitanjima sud koji je uputio zahtjev u biti želi utvrditi je li nadležan za odlučivanje o tužbi koju je podnijela osoba BU ili je tu tužbu trebalo podnijeti njemačkom sudu. To ovisi o pitanjima, najprije, jesu li pravila o nadležnosti iz Uredbe Bruxelles I.a, konkretno njezin članak 21. o tužbama koje zaposlenici podnose protiv svojih poslodavaca, primjenjiva na sličnu tužbu, zatim, omogućuje li se tim člankom zaposleniku, po potrebi, da pokrene postupak pred sudom u čijem mjestu nadležnosti ima domicil u okolnostima kao što su one u ovom slučaju i, naposljetku, u slučaju nepostojanja te mogućnosti, protivi li se toj uredbi da se potonji sud proglasi nadležnim na temelju nacionalnih pravila kojima se zaposleniku pruža taj izbor.
4.
U ovom ću mišljenju objasniti da je tužba poput one koju je podnijela osoba BU obuhvaćena Uredbom Bruxelles I.a, tako da sudove nadležne za odlučivanje o toj tužbi treba odrediti s obzirom na odredbe te uredbe, a ne s obzirom na nacionalna pravila o nadležnosti. Objasnit ću i da u situaciji u kojoj ugovor o radu nije izvršen, zbog bilo kojeg razloga, zaposlenik može tužiti svojeg poslodavca, na temelju navedenog članka 21., pred sudovima države članice u kojoj ima domicil ili pred sudom u mjestu u kojem treba obavljati svoj rad, koji je dogovoren u tom ugovoru.
II. Pravni okvir
A.
Uredba Bruxelles I.a
5.
U uvodnoj izjavi 18. Uredbe Bruxelles I.a određuje se da bi „[u] pogledu osiguranja, u potrošačkim ugovorima i ugovorima o radu, slabija stranka […] trebala biti zaštićena pravilima o nadležnosti koja su povoljnija za njene interese od općih pravila”.
6.
Odjeljak 5. poglavlja II. te uredbe, naslovljen „Nadležnost za pojedinačne ugovore o radu”, obuhvaća članke 20. do 23. navedene uredbe. Člankom 20. stavkom 1. te uredbe određuje se:
„U stvarima koje se odnose na pojedinačne ugovore o radu, nadležnost se određuje ovim Odjeljkom, ne dovodeći u pitanje članak 6., točku 5. članka 7., te u slučaju postupka protiv poslodavca, točku 1. članka 8.”
7.
Člankom 21. stavkom 1. Uredbe Bruxelles I.a predviđa se:
„Poslodavac s domicilom u državi članici može biti tužen:
(a)
pred sudom države članice u kojoj ima domicil;
ili
(b)
u drugoj državi članici:
i.
pred sudom mjesta u kojem ili iz kojeg zaposlenik redovno obavlja svoj rad ili pred sudom zadnjeg mjesta u kojem je tako radio; ili
ii.
ako zaposlenik redovno ne obavlja ili nije obavljao svoj rad u jednoj te istoj zemlji, pred sudom mjesta u kojima se nalazi ili se nalazila poslovna jedinica koja ga je zaposlila.”
B.
Austrijsko pravo
8.
Člankom 4. Bundesgesetza über die Arbeits- und Sozialgerichtsbarkeit (Arbeits- und Sozialgerichtsgesetz) (Zakon o nadležnostima i postupku u području socijalne sigurnosti i radnog prava od 7. ožujka 1985., u daljnjem tekstu: ASGG) u njegovu stavku 1. točkama (a) i (d), određuje se:
„Za pravne sporove iz članka 50. stavka 1., prema izboru tužitelja mjesno je nadležan,
1.
u slučajevima iz točki 1. do 3., i sud u čijem mjestu nadležnosti
(a)
zaposlenik ima domicil ili uobičajeno boravište za vrijeme radnog odnosa ili ga je imao u trenutku prestanka radnog odnosa,
[…]
(d)
mu treba isplatiti plaću i, ako je radni odnos prestao, mu je trebalo isplatiti plaću ili […]”
III. Glavni postupak, prethodna pitanja i postupak pred Sudom
9.
Osoba BU je fizička osoba s domicilom u Salzburgu (Austrija). Markt24 je društvo uređeno njemačkim pravom čije se sjedište nalazi u Unterschleißheimu (Njemačka).
10.
Na neodređen dan osobi BU prišao je čovjek koji joj je rekao da Markt24 traži zaposlenike, nakon čega je osoba BU s tim čovjekom, u pekarnici u Salzburgu, potpisala ugovor o radu na kojem su se nalazili pečat tog društva i austrijski telefonski broj i njemačka adresa. U skladu s tim ugovorom osoba BU bila je zaposlena u nepunom radnom vremenu kao čistačica za obavljanje usluga čišćenja u Münchenu (Njemačka) uz mjesečnu plaću.
11.
Predviđalo se da osoba BU počne raditi 6. rujna 2017. Međutim, nikada nije počela raditi. Naime, Markt24 nije joj dodijelio nikakav posao. Iako je osoba BU bila dostupna telefonski i čekala radni angažman u svojem domicilu, nije izvršila nikakve aktivnosti čišćenja niti obavila bilo koju drugu vrstu usluga za to društvo. Osoba BU nije imala telefonski broj čovjeka s kojim je sklopila ugovor o radu. Osoba BU tijekom radnog odnosa nije primila plaću. Međutim, kao i tri ostala zaposlenika navedenog društva, bila je prijavljena na austrijskom zavodu za socijalno osiguranje kao zaposlenica.
12.
Markt24 otpustio je osobu BU 15. prosinca 2017.
13.
Osoba BU tužila je 27. travnja 2018. Markt24 pred Landesgerichtom Salzburg (Zemaljski sud u Salzburgu) zbog isplate neisplaćenih plaća, alikvotne posebne naknade i naknade za neiskorišteni godišnji odmor za razdoblje od 6. rujna 2017. do 15. prosinca 2017. Tužiteljica u glavnom postupku tvrdi da je taj sud nadležan jer je navedeno društvo na početku radnog odnosa imalo ured u Salzburgu.
14.
Budući da se društvu Markt24 i zastupnicima tog društva čije prebivalište nije poznato nije mogla uručiti tužba, Landesgericht Salzburg (Zemaljski sud u Salzburgu) postavio je zastupnika da ga u njegovoj odsutnosti zastupa. Aktom od 7. siječnja 2019. potonji zastupnik osporio je međunarodnu i mjesnu nenadležnost tog suda.
15.
U tim je okolnostima Landesgericht Salzburg (Zemaljski sud u Salzburgu) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:
„1.
Primjenjuje li se članak 21. [Uredbe Bruxelles I.a] na radni odnos u pogledu kojeg je u Austriji doista sklopljen ugovor o radu u Njemačkoj, ali zaposlenica koja je nekoliko mjeseci u Austriji čekala radni angažman nije obavljala posao?
U slučaju potvrdnog odgovora na prvo pitanje:
2.
Treba li članak 21. [Uredbe Bruxelles I.a] tumačiti na način da se može primjenjivati nacionalna odredba, kao što je članak 4. stavak 1. točka (a) [ASGG‑a], kojom se zaposlenici omogućuje (pojednostavnjeno) podnošenje tužbe u mjestu prebivališta koje je imala tijekom radnog odnosa ili prilikom prestanka radnog odnosa?
3.
Treba li članak 21. [Uredbe Bruxelles I.a] tumačiti na način da se može primjenjivati nacionalna odredba, kao što je članak 4. stavak 1. točka (d) ASGG‑a, kojom se zaposleniku omogućuje (pojednostavnjeno) podnošenje tužbe u mjestu u kojem mu treba isplatiti plaću ili u kojem mu je trebalo isplatiti plaću prilikom prestanka njegova radnog odnosa?
Ako je odgovor na drugo i treće pitanje niječan:
4.
(a)
Treba li članak 21. [Uredbe Bruxelles I.a] tumačiti na način da u slučaju radnog odnosa u kojem zaposlenica nije obavila nikakav posao tužbu treba podnijeti u državi članici u kojoj je zaposlenica čekala radni angažman?
(b)
Treba li članak 21. [Uredbe Bruxelles I.a] tumačiti na način da u slučaju radnog odnosa u kojem zaposlenica nije obavila nikakav posao tužbu treba podnijeti u državi članici u kojoj su izvršeni priprema i sklapanje ugovora o radu čak i ako je u njemu dogovoreno, odnosno čak i ako je njime predviđeno obavljanje posla u drugoj državi članici?
Ako je odgovor na prvo pitanje niječan:
5.
Primjenjuje li se članak 7. točka 1. [Uredbe Bruxelles I.a] na radni odnos u pogledu kojeg je u Austriji doista sklopljen ugovor o radu u Njemačkoj, ali zaposlenica koja je nekoliko mjeseci u Austriji čekala radni angažman nije obavila nikakav posao ako se može primjenjivati nacionalna odredba, kao što je članak 4. stavak 1. točka (a) ASGG‑a, kojom se zaposlenici omogućuje (pojednostavnjeno) podnošenje tužbe u mjestu prebivališta koje je imala tijekom radnog odnosa ili prilikom prestanka radnog odnosa, ili ako se može primijeniti nacionalna odredba, kao što je članak 4. stavak 1. točka (d) ASGG‑a, kojom se zaposleniku omogućuje (pojednostavnjeno) podnošenje tužbe u mjestu u kojem mu treba isplatiti plaću ili u kojem mu je trebalo isplatiti plaću prilikom prestanka njegova radnog odnosa?”
16.
Zahtjev za prethodnu odluku od 23. listopada 2019. Sud je zaprimio 31. listopada 2019. Markt24, češka vlada i Europska komisija podnijeli su pisana očitovanja Sudu. U ovom predmetu nije održana rasprava.
IV. Analiza
17.
Ovaj predmet odnosi se na međunarodnu nadležnost sudova država članica Unije kako bi se odlučilo o tužbi za isplatu plaće predviđene u ugovoru o radu koju je zaposlenik podnio protiv svojeg poslodavca u okolnostima koje su u najmanju ruku posebne i u kojima zaposlenik zapravo nije obavio nijedan posao u skladu s tim ugovorom jer mu poslodavac nije dodijelio dogovorene zadatke. Kao što sam to naveo u uvodu ovog mišljenja, navedeni je ugovor takoreći ostao mrtvo slovo na papiru između dana njegova potpisivanja i datuma na koji ga je poslodavac raskinuo tako što je dao otkaz zaposlenici.
18.
Predmetna tužba je dio konteksta prekograničnog spora. Naime, dotična zaposlenica, osoba BU, ima domicil u Salzburgu, dok se sjedište društva poslodavca Markt24 nalazi u Njemačkoj, pri čemu je to društvo usto možda imalo ured u Salzburgu na početku njihova ugovornog odnosa (
3
). Osim toga, sporni ugovor o radu sklopljen je u tom gradu, dok su se dogovoreni poslovi, odnosno usluge čišćenja, trebali obaviti u Münchenu.
19.
U tom kontekstu, prvim pitanjem suda koji je uputio zahtjev u biti se želi utvrditi primjenjuju li se pravila o nadležnosti predviđena u Uredbi Bruxelles I.a, konkretno, pravila o nadležnosti iz odjeljka 5. njezina poglavlja II., na tužbu kao što je ona koju je osoba BU podnijela protiv društva Markt24.
20.
U toj fazi valja podsjetiti da taj odjeljak sadržava posebna pravila o sudskim postupcima „u stvarima koje se odnose na pojedinačne ugovore o radu”. Predmetna pravila, koja su već dovela do relevantne sudske prakse Suda (
4
), osobito imaju za cilj (
5
) zaštititi zaposlenika koji se smatra slabijom stranom ugovora o radu (
6
). U tom kontekstu, člankom 21. Uredbe Bruxelles I.a pružaju se različiti izbori nadležnosti zaposleniku koji želi podnijeti tužbu protiv svojeg poslodavca. S jedne strane, u skladu sa stavkom 1. točkom (a) tog članka, zaposlenik može tužiti svojeg poslodavca pred sudom države članice u kojoj potonji ima domicil, ali je važno pojasniti da se tužba ne može podnijeti pred sudom države članice u kojoj ima vlastiti domicil. S druge strane, stavkom 1. točkom (b) navedenog članka zaposleniku se daje mogućnost da svoju tužbu podnese i. pred sudom „mjesta u kojem ili iz kojeg […] redovno obavlja svoj rad” ili pred sudom „zadnjeg mjesta u kojem je tako radio”, ili ii. ako zaposlenik redovno ne obavlja ili nije obavljao svoj rad u jednoj te istoj zemlji, pred sudom „mjesta u kojima se nalazi ili se nalazila poslovna jedinica koja ga je zaposlila […]”.
21.
Sud koji je uputio zahtjev dvoji o tome jesu li ta pravila primjenjiva na tužbu koja mu je podnesena zbog toga što, iako je osoba BU sklopila ugovor o radu s društvom Markt24, zapravo nije obavila nijedan posao u skladu s tim ugovorom. Međutim, u odjeljku A objasnit ću zašto su navedena pravila primjenjiva na takvu tužbu, neovisno o činjenici da sporni ugovor o radu nije izvršen.
22.
Svojim drugim i trećim pitanjem sud koji je uputio zahtjev želi znati može li se proglasiti nadležnim za odlučivanje o tužbi koju je osoba BU pokrenula na temelju pravila predviđenih u nacionalnom pravu, konkretnije članku 4. stavku 1. točkama (a) i (d) ASGG‑a, jer se tim pravilima, izravno ili neizravno (
7
), austrijskim zaposlenicima omogućuje da pokrenu postupak pred sudom koji se nalazi u mjestu u kojem oni imaju domicil u Austriji i da su ta pravila u tom pogledu povoljnija za potonje zaposlenike od onih iz Uredbe Bruxelles I.a. Međutim, u odjeljku B objasnit ću zašto su samo pravila o nadležnosti iz te uredbe primjenjiva na takvu tužbu, osim sličnih nacionalnih pravila, i to čak kad su potonja pravila povoljnija za zaposlenike od prvonavedenih pravila.
23.
Četvrto pitanje odnosi se u biti na pravilo predviđeno u članku 21. stavku 1. točki (b) podtočki i. Uredbe Bruxelles I.a. Tim se pitanjem želi odrediti je li moguće utvrditi „mjest[o] u kojem ili iz kojeg zaposlenik redovno obavlja svoj rad”, u smislu te odredbe, u okolnostima u kojima zaposlenik nije obavio nijedan posao. Kao što to naglašava sud koji je uputio zahtjev, Sud dosad nikad nije odlučivao o načinu na koji se navedena odredba treba tumačiti u takvom kontekstu. U odjeljku C iznijet ću razloge zbog kojih se, čak u tim okolnostima, to „mjesto” može utvrditi i zbog kojih ono ne odgovara mjestu u kojem je sklopljen ugovor o radu ni mjestu u kojem je zaposlenik čekao radni angažman, kao što to predlaže sud koji je uputio zahtjev, nego mjestu u kojem je zaposlenik trebao obavljati svoj rad, koje je dogovoreno u tom ugovoru.
A.
Primjenjivost Uredbe Bruxelles I.a i, konkretnije, odjeljka 5. njezina poglavlja II. (prvo pitanje)
24.
Kao prvo, nema nikakve dvojbe, prema mojem mišljenju, da je tužba kao što je ona koju je podnijela osoba BU u cijelosti obuhvaćena Uredbom Bruxelles I.a. Naime, ta je tužba očito obuhvaćena materijalnim područjem primjene te uredbe (
8
). Obuhvaćena je i njezinim osobnim područjem primjene jer se pravila o nadležnosti koja se tom uredbom predviđaju načelno primjenjuju kad tuženik ima domicil na državnom području države članice (
9
), a domicil društva Markt24 nalazi se u Njemačkoj (
10
). Naposljetku, iako primjena tih pravila u teoriji zahtijeva prisutnost međunarodnog elementa (
11
), podsjećam da se navedena tužba odnosi na prekogranični spor (
12
).
25.
Kao drugo, smatram da je također jasno da je ta tužba obuhvaćena, konkretnije, odjeljkom 5. poglavlja II. Uredbe Bruxelles I.a.
26.
U tom pogledu podsjećam da se, u skladu s člankom 20. stavkom 1. te uredbe, taj odjeljak primjenjuje na sudske postupke „u stvarima koje se odnose na pojedinačne ugovore o radu”. Dva uvjeta proizlaze iz tog teksta: s jedne strane, treba postojati takav „pojedinačni ugovor o radu” između stranaka; s druge strane, tužba treba biti povezana s tim „ugovorom”.
27.
Što se tiče prvog uvjeta, Sud je nekoliko puta presudio da se navedenim pojmom „pojedinačni ugovor o radu” ne upućuje na kategorije predviđene u nacionalnom pravu suda pred kojim se vodi postupak (takozvani lex fori), nego ga treba autonomno definirati kako bi se zajamčila ujednačena primjena pravila o nadležnosti utvrđenih Uredbom Bruxelles I.a u svim državama članicama (
13
).
28.
Sud je tako autonomno definirao takav „ugovor” upućivanjem na pojam „radnog odnosa”. Prema ustaljenoj sudskoj praksi, temeljna značajka takvog odnosa je okolnost da neka osoba tijekom određenog razdoblja u korist druge osobe i prema njezinim uputama obavlja poslove za koje u zamjenu dobiva naknadu (
14
).
29.
Iz toga slijedi da ugovor treba kvalificirati kao „pojedinačni ugovor o radu”, u smislu članka 20. stavka 1. Uredbe Bruxelles I.a, kad se njime propisuju obveze koje odgovaraju takvom radnom odnosu između ugovornih strana. U ovom je slučaju nesporno da je ugovor koji je osoba BU sklopila s društvom Markt24, s obzirom na njegove odredbe, podrazumijevao takve obveze i stoga ga treba kvalificirati kao takvog (
15
).
30.
Što se tiče drugog uvjeta, on je očito ispunjen u ovom slučaju jer se tužba osobe BU temelji na neispunjavanju obveza koje proizlaze iz spornog ugovora o radu (
16
).
31.
Sud koji je uputio zahtjev ipak se pita treba li, kako bi tužba bila obuhvaćena odjeljkom 5. poglavlja II. Uredbe Bruxelles I.a, sporni radni odnos imati određenu trajnost i stabilnost, čime se, po potrebi, može isključiti primjena tog odjeljka osobito u situaciji, kao što je ona o kojoj je riječ u ovom predmetu, u kojoj zaposlenik nije počeo raditi.
32.
Poput društva Markt24, češke vlade i Komisije, ne slažem se s tim mišljenjem. Naime, primjenom odjeljka 5. poglavlja II. Uredbe Bruxelles I.a zahtijeva se, kao što sam to naveo, da se predmetna tužba odnosi na „pojedinačni ugovor o radu” koji povezuje stranke u sporu. Suprotno tomu, pitanje otkad je taj ugovor sklopljen (
17
) ili je li zaista izvršen nije važno.
33.
Kao što to tvrdi ta vlada, to rješenje proizlazi iz samog cilja navedenog odjeljka, a to je da se predvide pravila o nadležnosti za sporove „u stvarima koje se odnose na pojedinačne ugovore o radu”. Očito je da takvi sporovi mogu nastati nedugo nakon sklapanja takvog ugovora (
18
), odnosno prije njegova izvršenja (
19
). U potonjem pogledu napominjem da vrlo često upravo neizvršenje dijela ili svih obveza koje proizlaze iz ugovora o radu dovodi do podnošenja tužbe koja je obuhvaćena tim odjeljkom.
34.
Uostalom, suprotno tumačenje bilo bi protivno cilju izuzetne predvidljivosti pravila o nadležnosti koji se nastoji ostvariti u Uredbi Bruxelles I.a. Naime, u skladu s tim ciljem, kao što to naglašava Komisija, svaka ugovorna strana mora razumno moći predvidjeti, odmah nakon sklapanja ugovora, pred kojim sudom odnosno sudovima može podnijeti tužbu protiv druge strane ili je druga strana može tužiti.
35.
Takvim tumačenjem doveo bi se u pitanje i cilj zaštite zaposlenika na kojem se temelji odjeljak 5. poglavlja II. te uredbe. U tom pogledu podsjećam da, ako se taj odjeljak nije primijenio na spor kao što je onaj između osobe BU i društva Markt24, na taj će se spor primijeniti opća pravila predviđena tom uredbom koja su u većini slučajeva (
20
) manje povoljna za zaposlenika. Konkretno, potonji zaposlenik izgubit će pravo da ga njegov poslodavac može tužiti samo pred sudovima koji se nalaze u mjestu u kojem i on ima svoj domicil (
21
) i pravo na temelju kojeg se poslodavac ne može pozivati na sporazum o prenošenju nadležnosti protivno zaposlenikovim interesima (
22
).
36.
Međutim, samom činjenicom da je ugovor o radu sklopljen nedavno ili da zapravo nije izvršen teško bi se opravdalo izuzimanje iz primjene pravila utvrđenih u navedenom odjeljku, s obzirom na sporove koji su nastali povodom tog ugovora. Čak ako zaposlenik raskine ugovor o radu odmah nakon što ga je sklopio ili na samom početku njegova izvršenja, treba ga zaštititi, i to vrijedi tim više ako se bi takav raskid mogao pripisati poslodavcu. Slično tomu, kad zaposlenik namjerava, kao u ovom slučaju, podnijeti tužbu protiv svojeg poslodavca jer ugovor njegovom krivnjom nije izvršen, nema razloga da potonji poslodavac ima mogućnost pozivati se na sporazum o prenošenju nadležnosti protivno zaposlenikovim interesima (
23
).
37.
S obzirom na prethodna razmatranja, predlažem Sudu da na prvo pitanje odgovori da je tužba za isplatu plaće dogovorene u ugovoru o radu koju je podnio zaposlenik koji ima domicil u državi članici, koji je sklopio ugovor o radu s poslodavcem koji ima domicil u drugoj državi članici obuhvaćena Uredbom Bruxelles I.a i, konkretnije, odjeljkom 5. njezina poglavlja II., i to i čak kad taj zaposlenik zapravo nije obavio nijedan posao u skladu sa spornim ugovorom.
B.
Isključenje nacionalnih pravila o nadležnosti (drugo i treće pitanje)
38.
U slučaju da Sud odgovori na prvo pitanje, kao što mu to predlažem, da je tužba kao što je ona koju je podnijela osoba BU obuhvaćena Uredbom Bruxelles I.a i, konkretnije, odjeljkom 5. njezina poglavlja II., sud koji je uputio zahtjev svojim drugim i trećim pitanjem u biti pita protivi li se toj uredbi primjena pravila o nadležnosti, predviđenih u nacionalnom pravu tog suda, koja omogućuju zaposleniku da pokrene postupak pred sudom u čijem mjestu nadležnosti ima domicil ili uobičajeno boravište tijekom trajanja radnog odnosa ili da pokrene postupak pred sudom u čijem mu mjestu nadležnosti treba isplatiti plaću.
39.
U tom pogledu u ovom slučaju nije sporno da se pravilima predviđenim u članku 4. stavku 1. točkama (a) i (d) ASGG‑a – ili barem prvim pravilom – za odlučivanje o tužbi koju je podnijela osoba BU utvrđuje nadležnost suda koji je uputio zahtjev. S obzirom na navedeno, poput društva Markt24, češke vlade i Komisije, uopće ne dvojim u pogledu činjenice se Uredbi Bruxelles I.a protivi primjena takvih nacionalnih pravila o nadležnosti.
40.
Naime, iz zajedničkog tumačenja članka 4. stavka 1. i članka 6. stavka 1. Uredbe Bruxelles I.a proizlazi da se za prekogranične sporove u „građanskim i trgovačkim stvarima” pravila o nadležnosti predviđena u toj uredbi primjenjuju kad tuženik ima domicil u državi članici, dok su nacionalna pravila o nadležnosti načelno relevantna samo kad tuženik ima domicil u trećoj državi (
24
).
41.
Štoviše, kad su pravila o nadležnosti utvrđena u Uredbi Bruxelles I.a primjenjiva, njima se jednostavno isključuju pravila predviđena u nacionalnom pravu suda pred kojim se vodi postupak. To proizlazi iz članka 5. stavka 1. te uredbe, u kojem se pojašnjava da su jedina dopuštena odstupanja od temeljnog pravila o nadležnosti sudova države članice u kojoj tuženik ima domicil, iz navedenog članka 4. stavka 1., ona predviđena u odjeljcima 2. do 7. poglavlja II. navedene uredbe (
25
).
42.
Slijedom toga, budući da je tužba koju je osoba BU podnijela protiv društva Markt24 obuhvaćena, kao što sam to objasnio u točki 24. ovog mišljenja, Uredbom Bruxelles I.a i, konkretnije, odjeljkom 5. njezina poglavlja II., sud koji je uputio zahtjev ne može primijeniti pravila predviđena u članku 4. stavku 1. točkama (a) ili (d) ASGG‑a (
26
). Naprotiv, treba utvrditi svoju nadležnost samo s obzirom na odredbe te uredbe.
43.
Činjenicom da su predmetna nacionalna pravila povoljnija za zaposlenike ne dovodi se u pitanje to tumačenje.
44.
U tom pogledu valja pojasniti da odredbe odjeljka 5. poglavlja II. Uredbe Bruxelles I.a nisu „minimalni zahtjevi” zaštite zaposlenika, poput onih utvrđenih određenim direktivama o usklađivanju socijalnog zakonodavstva (
27
). Naime, tom se uredbom ne provodi takvo minimalno usklađivanje: njome se predviđa ujednačeni sustav pravila o nadležnosti kako bi se olakšao slobodni protok odluka u građanskim i trgovačkim stvarima, a time i nesmetano funkcioniranje unutarnjeg tržišta, te zajamčila sigurnost u pogledu podjele nadležnosti između sudova država članica i u tom pogledu pojačala pravna sigurnost (
28
).
45.
Države članice stoga nemaju mogućnost zamijeniti pravila o nadležnosti utvrđena u Uredbi Bruxelles I.a nacionalnim pravilima koja su povoljnija za zaposlenike niti im dodati ta nacionalna pravila. Takva bi mogućnost poremetila ujednačenost koju želi postići zakonodavac Unije, kao što to tvrdi Markt24. Ugrozila bi i pravnu sigurnost, kao što to naglašava češka vlada, jer poslodavci mogu teže predvidjeti pred kojim ih sudovima zaposlenici koje zapošljavaju mogu tužiti (
29
).
46.
S obzirom na prethodna razmatranja, predlažem Sudu da na drugo i treće pitanje odgovori da se Uredbi Bruxelles I.a protivi primjena pravila o nadležnosti, predviđenih u nacionalnom pravu suda pred kojim se vodi postupak, koja omogućuju zaposleniku da pokrene postupak pred sudom u čijem mjestu nadležnosti ima domicil ili uobičajeno boravište tijekom trajanja radnog odnosa ili da pokrene postupak pred sudom u čijem mu mjestu nadležnosti treba isplatiti plaću.
C.
Određivanje uobičajenog mjesta rada u smislu članka 21. stavka 1. točke (b) podtočke i. Uredbe Bruxelles I.a (četvrto pitanje)
47.
Pod pretpostavkom da Sud odluči, u odgovoru na prvo pitanje, kao što mu predlažem, da je tužba koju je osoba BU podnijela protiv društva Markt24 obuhvaćena Uredbom Bruxelles I.a i, konkretnije, odjeljkom 5. njezina poglavlja II., sud koji je uputio zahtjev morat će utvrditi svoju nadležnost s obzirom na pravila predviđena u tom odjeljku.
48.
U tom kontekstu, člankom 21. stavkom 1. točkom (a) Uredbe Bruxelles I.a predviđa se, podsjećam, da zaposlenik može tužiti svojeg poslodavca pred sudom države članice u kojoj potonji poslodavac ima domicil. U ovom slučaju nije sporno da Markt24 ima domicil u Njemačkoj. Njemački sudovi stoga su nadležni na temelju te odredbe.
49.
Sud koji je uputio zahtjev stoga postavlja pitanje o tumačenju članka 21. stavka 1. točke (b) te uredbe. U tom pogledu podsjećam da se tom odredbom zaposleniku omogućuje da također podnese tužbu protiv poslodavca:
–
i. pred sudom „mjesta u kojem ili iz kojeg zaposlenik redovno obavlja svoj rad” ili pred sudom „zadnjeg mjesta u kojem je tako radio” ili
–
ii. ako zaposlenik redovno ne obavlja ili nije obavljao svoj rad u jednoj te istoj zemlji, pred sudom „mjesta u kojima se nalazi ili se nalazila poslovna jedinica koja ga je zaposlila […]”.
50.
Uobičajeno mjesto rada stoga je glavni kriterij nadležnosti u okviru te odredbe, dok je mjesto u kojem se nalazi poslovna jedinica za zapošljavanje podredni kriterij. Stoga u svakom predmetu najprije treba ispitati prvi kriterij (
30
).
51.
Prema ustaljenoj sudskoj praksi Suda, uobičajeno mjesto rada, za potrebe navedenog članka 21. stavka 1. točke (b) podtočke i., ne treba odrediti upućivanjem na zakon primjenjiv na predmetni ugovor o radu (takozvani lex contractus), nego na temelju autonomnih kriterija koje je Sud utvrdio s obzirom na sustav i ciljeve Uredbe Bruxelles I.a, ponovno kako bi osigurao ujednačenu primjenu u svim državama članicama pravila o nadležnosti koja se tom uredbom predviđaju (
31
).
52.
Prema toj sudskoj praksi, to mjesto odgovara mjestu „u kojem zaposlenik zapravo obavlja poslove dogovorene s poslodavcem” (
32
). Utvrđivanje navedenog mjesta stoga je u biti činjenično pitanje. Na nacionalnim sudovima je da odrede to mjesto s obzirom na okolnosti svakog predmeta o kojem odlučuju, uz poštovanje kriterija koje je utvrdio Sud.
53.
U tom pogledu podsjećam da je posebnost glavnog predmeta upravo u tome da, iako je u spornom ugovoru o radu bilo predviđeno da će osoba BU obavljati poslove u Münchenu, zapravo nije obavila nijedan posao za Markt24.
54.
U takvim okolnostima može se na prvi pogled činiti da se primjena članka 21. stavka 1. točke (b) podtočke i. Uredbe Bruxelles I.a isključuje u korist primjene podtočke ii. te odredbe. Naime, tekstom prve točke i sudskom praksom Suda navedenom u točki 52. ovog mišljenja podrazumijeva se, na prvi pogled, da zaposlenik doista obavlja usluge.
55.
Međutim, poput Komisije, smatram da je takvo tumačenje nepotrebno usko i protivno svrsi navedene odredbe.
56.
Naime, kao što je to Sud objasnio u svojoj sudskoj praksi, kriterijem uobičajenog mjesta rada utvrđuje se nadležnost koja je u pravilu najbliža ugovoru o radu i sporovima koji se na njega odnose (
33
). Tim bi se kriterijem također trebala pružiti odgovarajuća zaštita zaposleniku jer on u većini slučajeva u tom mjestu može uz najmanje troškove pokrenuti sudski postupak protiv poslodavca (
34
). Suprotno tomu, kriterijem mjesta u kojem se nalazi poslovna jedinica za zapošljavanje ne utvrđuje se uvijek nadležnost koja je tako usko povezana s ugovorom s obzirom na to da ta poslovna jedinica može biti slučajna i ne pruža se jednaka zaštita zaposleniku jer poslodavac obično ima potpun nadzor nad određivanjem tog mjesta (
35
). Stoga, prema toj sudskoj praksi, prvi kriterij treba tumačiti široko i treba ga zamijeniti drugim kriterijem samo u (iznimnim) situacijama kad sud pred kojim se vodi postupak ne može odrediti takvo mjesto rada (
36
).
57.
Međutim, poput češke vlade, smatram da je, u predmetu kao što je onaj u glavnom postupku, iako zaposlenik zapravo nije obavio nijedan posao, moguće odrediti uobičajeno mjesto rada, za potrebe članka 21. stavka 1. točke (b) podtočke i. Uredbe Bruxelles I.a, na temelju ugovora koji su strane sklopile. Osobito ne vidim razlog da se zaposlenicima, u svim situacijama u kojima zbog bilo kojeg razloga njihov ugovor o radu nije izvršen ili nije još izvršen, uskrati izbor nadležnosti koja se smatra povoljnom za njihove interese. Slijedom toga, kriterij mjesta u kojem se nalazi poslovna jedinica za zapošljavanje, koji je predviđen u stavku 1. točki (b) podtočki ii. tog članka, prema mojem mišljenju, nije primjenjiv u ovom slučaju (
37
).
58.
Što se tiče identifikacije tog uobičajenog mjesta rada, slažem se s jednoglasnim mišljenjem društva Markt24, češke vlade i Komisije prema kojem u svim situacijama u kojima spor između zaposlenika i poslodavca nastane kad ugovor o radu nije izvršen ili nije još izvršen, navedeno mjesto odgovara onom mjestu u kojem zaposlenik treba ili je trebao obavljati svoj rad, koje je u načelu dogovoreno u tom ugovoru (
38
). U ovom slučaju stoga smatram da se člankom 21. stavkom 1. točkom (b) podtočkom i. Uredbe Bruxelles I.a ne utvrđuje nadležnost suda koji je uputio zahtjev, nego sudova grada Münchena u kojem se nalazi mjesto rada koje su stranke glavnog postupka utvrdile u svojem ugovoru.
59.
U pododjeljku 1. pojasnit ću osnovanost tog tumačenja prije nego što u pododjeljku 2. odbijem alternativna rješenja koja navodi sud koji je uputio zahtjev.
1. Osnovanost predloženog tumačenja
60.
Kao prvo, ako je utvrđivanje uobičajenog mjesta rada, kao što sam to naveo u točki 52. ovog mišljenja, u biti činjenično pitanje, to ne znači da namjera strana ugovora o radu u pogledu tog mjesta nije važna. Naprotiv, valja uzeti u obzir način na koji su te strane predvidjele izvršenje svojeg ugovora (
39
). Sud je uostalom već uzeo u obzir tu namjeru u svojoj sudskoj praksi (
40
).
61.
Napominjem da nije riječ o tome da se poslodavcu omogući da umjetno utvrdi nadležni sud tako da u ugovoru o radu odredi fiktivno mjesto rada. Naime, s jedne strane, mjesto rada predviđeno u ugovoru relevantno je samo u dijelu u kojem odražava stvarnu namjeru strana. Ako zaposlenik dokaže, pomoću objektivnih elemenata, da je zapravo trebao obavljati poslove u drugom mjestu, to razmatranje ima prednost (
41
). S druge strane, sigurno je da u svim situacijama u kojima je ugovor o radu izvršen, ono što je odlučujuće jest način na koji je to učinjeno. U slučaju kad se mjesto rada određeno u tom ugovoru razlikuje od stvarnog mjesta rada u kojem je zaposlenik obavio svoje poslove, prednost ima točnost činjenica kako bi se spriječilo da poslodavac na bilo koji način manipulira nadležnošću, u skladu s ciljem zaštite zaposlenika na kojem se temelji članak 21. stavak 1. točka (b) podtočka i Uredbe Bruxelles I.a (
42
). Međutim, kad ugovor o radu nije izvršen, namjera koju su strane izrazile u ugovoru načelno je jedini element koji zaista omogućuje da se utvrdi uobičajeno mjesto rada za potrebe te odredbe. Ukratko, ugovorne odredbe odlučujuće su osobito ako njegovo neizvršenje ili vrlo kratko trajanje tog izvršenja onemogućava utvrditi to mjesto s obzirom na način na koji se odnos odvija u praksi.
62.
To me dovodi do činjenice da je, kao drugo, to tumačenje, prema mojem mišljenju, u skladu s navedenim ciljem zaštite zaposlenika. Osobito logika navedena u točki 56. ovog mišljenja, prema kojoj zaposlenik u uobičajenom mjestu rada u pravilu može podnijeti tužbu protiv svojeg poslodavca uz najmanje troškove vrijedi i kad sporni ugovor o radu zapravo nije izvršen ili nije još izvršen.
63.
Kao treće, navedenim tumačenjem jamči se, prema mojem mišljenju, visok stupanj predvidljivosti pravila o nadležnosti, kao što to tvrdi češka vlada. Naime, mjesto rada koje su predvidjele strane načelno se može lako utvrditi na temelju ugovora o radu. Zaposlenik stoga može lako utvrditi sud pred kojim eventualno može podnijeti tužbu, a poslodavac može predvidjeti sud pred kojim može biti tužen, i to odmah nakon sklapanja ugovora (
43
). K tomu, to se rješenje može primijeniti na sve situacije u kojima ugovor o radu nije izvršen zbog bilo kojeg razloga (
44
), čime se također pridonosi osiguranju pravne sigurnosti (
45
).
64.
Kao četvrto, to je tumačenje u skladu s načelom blizine na kojem se temelji članak 21. stavak 1. točka (b) podtočka i. Uredbe Bruxelles I.a, navedenim u točki 56. ovog mišljenja. Naime, blizina se definira s obzirom na pravni odnos koji je uspostavljen tim ugovorom i pitanja do kojih može dovesti. U tom je smislu sud uobičajenog mjesta rada, koji su strane predvidjele u ugovoru o radu, blizak sporovima o tom ugovoru, čak i ako potonji nije izvršen ili nije još izvršen.
65.
Štoviše, povijesnim argumentom ističe se tumačenje koje predlažem. U tom pogledu valja podsjetiti da su pravila o nadležnosti primjenjiva na sporove koji se odnose na ugovore o radu prvotno bila povezana s člankom 5. točkom 1. Konvencije iz Bruxellesa. Konkretno, tom se odredbom, u njezinoj izmijenjenoj verziji, koja proizlazi iz Konvencije iz San Sebastiána (
46
), utvrđuje nadležnost suda „u mjestu izvršenja predmetne obveze” i pojašnjava se da je to, „u stvarima koje se odnose na pojedinačne ugovore o radu, pred sudovima u mjestu u kojemu zaposlenik obično obavlja svoj posao”. Stoga je dovoljno tumačiti ta dva izraza zajedno kako bi se bez ikakve dvojbe znalo da je u području ugovora o radu utvrđena nadležnost suda mjesta u kojem je posao obavljen ili se treba obaviti (
47
). Međutim, ništa ne upućuje na to da je zakonodavac Unije, time što je pravila o nadležnosti u području pojedinačnog ugovora premjestio u samostalan odjeljak, namjeravao ponovno primijeniti to rješenje (
48
).
2. Odbijanje alternativnih rješenja
66.
Sud koji je uputio zahtjev u dijelovima svojeg četvrtog pitanja predviđa dva rješenja alternativna onomu koje se predlaže u ovom mišljenju. Taj se sud u biti pita je li u situaciji u kojoj zapravo nije obavljen nijedan posao u skladu sa spornim ugovorom o radu, zbog toga što poslodavac nije dodijelio zaposleniku dogovorene zadatke, moguće utvrditi nadležnost, na temelju članka 21. stavka 1. točke (b) podtočke i. Uredbe Bruxelles I.a, (1.) suda mjesta u kojem je zaposlenik čekao radni angažman ili (2.) suda mjesta u kojem su izvršeni priprema i sklapanje ugovora o radu.
67.
U ovom bi se slučaju bilo kojim od tih rješenja utvrdila nadležnost suda koji je uputio zahtjev s obzirom na to da je nadležan za oba mjesta navedena u prethodnoj točki: s jedne strane, osoba BU čekala je radni angažman u svojem domicilu u Salzburgu; s druge strane, u tom su gradu izvršeni priprema i sklapanje spornog ugovora o radu.
68.
Međutim, poput društva Markt24, češke vlade i Komisije, imam ozbiljne zadrške u pogledu tih alternativnih rješenja. Prema mojem mišljenju, ta se rješenja znatno udaljavaju od kriterija nadležnosti predviđenog u članku 21. stavku 1. točki (b) podtočki i. Uredbe Bruxelles I.a i prirode ispitivanja koje treba provesti radi utvrđivanja uobičajenog mjesta rada. Naime, u tom se pogledu ne treba usredotočiti na bilo koju okolnost spora, nego u teoriji na okolnosti koje se odnose na obavljanje predmetnih poslova.
69.
Konkretnije, što se tiče prvog rješenja koje predlaže sud koji je uputio zahtjev, smatram da mjesto u kojem je zaposlenik čekao radni angažman nije relevantno za potrebe navedenog članka 21. stavka 1. točke (b) podtočke i.
70.
Naime, s jedne strane, ne može biti riječ o „mjest[u] u kojem […] zaposlenik redovno obavlja svoj rad”, u smislu te odredbe. Čak i ako se zadrži osobito široko tumačenje pojma „posao”, sama činjenica da treba čekati da se dodijele dogovoreni zadaci ne može se smatrati takvom (
49
). Usto, podsjećam da se ovaj predmet temelji na pretpostavci prema kojoj nijedan posao nije obavljen u skladu s ugovorom.
71.
S druge strane, u ovom se slučaju domicilom osobe BU, u kojem ona čeka radni angažman, ne može smatrati „mjest[om] […] iz kojeg zaposlenik redovno obavlja svoj rad”, u smislu članka 21. stavka 1. točke (b) podtočke i. Uredbe Bruxelles I.a, zbog toga što bi, na primjer, osoba BU morala napustiti svoj domicil kako bi obavila svoj posao u Münchenu i ondje bi se vratila nakon što obavi zadatke.
72.
U tom pogledu napominjem da se tim izrazom, koji je u Uredbu Bruxelles I.a dodao zakonodavac Unije (
50
), nastoji kodificirati ustaljena sudska praksa Suda prema kojoj, kad se zaposlenikov posao odvija u različitim mjestima, kao što je to slučaj s putujućim radnicima, članovima posade ili vozačima itd., kako bi se odredilo njegovo uobičajeno mjesto rada, kad se ne može utvrditi mjesto „u kojem” se predmetni rad uglavnom obavlja, valja uzeti u obzir mjesto „iz kojeg” taj zaposlenik stvarno ispunjava većinu svojih obveza prema poslodavcu (
51
). Drugim riječima, u takvom slučaju sud pred kojim se vodi postupak treba pokušati utvrditi „bazu” iz koje zaposlenik organizira svoj posao, odnosno bazu koja se u određenim slučajevima podudara s njegovim domicilom (
52
).
73.
Doista, ta se sudska praksa ne može primijeniti na predmet kao što je onaj u glavnom postupku. U ovom slučaju nije riječ o poslu koji se obavlja u nekoliko mjesta. Naprotiv, dogovoreni poslovi trebali su se obaviti u jednom mjestu. Domicil osobe BU nije bio „baza” iz koje je trebala organizirati poslove za svojeg poslodavca.
74.
Štoviše, kad bi se prihvatilo tumačenje „mjesta […] iz kojeg zaposlenik redovno obavlja svoj rad”, koje je navedeno u točki 71. ovog mišljenja, to bi upućivalo na to da bilo koji pogranični radnik, koji boravi u državi članici A i svako jutro putuje u državu članicu B kako bi u uobičajenom mjestu obavljao svoju poslovnu djelatnost prije nego što se navečer vrati u državu članicu A, mogao pokrenuti postupak pred sudom u čijem mjestu ima domicil, iako stvarno ispunjava većinu svojih obveza prema poslodavcu u državi članici B. Takav bi rezultat bio protivan samoj logici članka 21. stavka 1. točke (b) podtočke i. Uredbe Bruxelles I.a.
75.
Usto, u situaciji kao što je ona u glavnom postupku tumačenje te odredbe na način da je njezin cilj to da se nadležnim utvrdi sud mjesta u kojem je zaposlenik čekao radni angažman, bilo bi protivno cilju visokog stupnja predvidljivosti pravila o nadležnosti. Naime, to bi tumačenje činilo izrazito kazuistički odgovor, koji se temelji na tumačenju kriterija uobičajenog mjesta rada koje je u najmanju ruku kreativno i u tom pogledu neočekivano, kojim se usto ne bi omogućilo nikakvo poopćavanje drugih situacija u kojima nije izvršen ugovor o radu.
76.
Takvo rješenje ne bi se dopustilo ni ciljem zaštite zaposlenika. U tom pogledu nitko ne osporava da bi za zaposlenike to rješenje bilo osobito povoljno jer bi im omogućilo forum actoris. Međutim, člankom 21. stavkom 1. točkom (b) Uredbe Bruxelles I.a zaposlenicima se ne pruža maksimalna zaštita. Zakonodavac Unije osobito nije predvidio mogućnost da ti zaposlenici pokrenu postupak, kao takvim, pred sudom u čijem mjestu imaju domicil (
53
), iako je to učinio za potrošače (
54
). U trenutačnoj verziji te uredbe, sud u čijem mjestu zaposlenik ima domicil može biti nadležan, na temelju podtočke i. te odredbe, samo ako se taj domicil zaista podudara s njegovim uobičajenim mjestom rada (
55
). Problem se ne može zaobići tako da se iskrivi potonji kriterij. Naime, nije moguće odstupiti od jasnog teksta navedene odredbe, čak i ako je to u skladu s tim ciljem zaštite (
56
).
77.
Što se tiče drugog rješenja koje predlaže sud koji je uputio zahtjev, samo ću napomenuti da mjesto u kojem su izvršeni priprema i sklapanje ugovora o radu u tom slučaju ne čini kriterij nadležnosti koji je zakonodavac Unije odabrao u članku 21. stavku 1. točki (b) podtočki i. Uredbe Bruxelles I.a (
57
). K tomu, kako bi se odredilo uobičajeno mjesto rada, u skladu s tom odredbom, valja se usredotočiti, kao što sam to naveo u točki 68. ovog mišljenja, na okolnosti koje se odnose na obavljanje predmetnih poslova, osim onih u kojima je sklopljen ugovor o radu i u kojima se o njemu pregovaralo (
58
).
78.
Treba ispitati zadnji prigovor, koji se odnosi na načelo blizine, prije nego što se zaključi ovaj odjeljak. Kao što sam to nekoliko puta naveo u ovom mišljenju, to se načelo temelji na kriteriju uobičajenog mjesta rada. Naime, sud tog mjesta smatra se najbližim sporovima o ugovoru o radu. Međutim, konkretne okolnosti glavnog predmeta, razmatrane zajedno, upućuju na drugo mjesto: osoba BU ima domicil u Salzburgu; u tom joj je gradu prišao čovjek koji je očito djelovao u ime i za račun društva Markt24; to je društvo možda imalo ured u navedenom gradu; ondje su izvršeni priprema i sklapanje ugovora o radu; osoba BU prijavljena je na austrijskom zavodu za socijalno osiguranje. Ne treba li stoga utvrditi nadležnost suda koji je uputio zahtjev jer je, uzimajući u obzir sve te okolnosti, najbliži sporu?
79.
Odgovor je očito niječan. Kriterij uobičajenog mjesta rada, koji je predviđen u članku 21. stavku 1. točki (b) podtočki i. Uredbe Bruxelles I.a, odražava odvagivanje, koje apstraktno provodi zakonodavac Unije, između zahtjeva predvidljivosti, blizine i zaštite zaposlenika. U tom se kontekstu utvrdila nadležnost suda uobičajenog mjesta rada jer je taj sud u pravilu najbliži sporovima o pojedinačnim ugovorima o radu. Suprotno tomu, nije potrebno provjeravati je li to doista slučaj u svakom predmetu. Sud koji je različit od suda uobičajenog mjesta rada ne može se stoga proglasiti nadležnim na temelju te odredbe jer je, uzimajući u obzir okolnosti postupka koji se pred njim vodi, najbliži predmetnom sporu (
59
).
80.
Usporedno čitanje navedene odredbe i članka 8. Uredbe Rim I potvrđuje to tumačenje.
81.
Naime, dok se tim člankom 8., u stavcima 2. i 3., za utvrđivanje prava primjenjivog na ugovor o radu predviđaju kriteriji slični onima iz članka 21. stavka 1. točke (b) Uredbe Bruxelles I.a (
60
), njegov stavak 4. sadržava „klauzulu o izuzećima” koja nema ekvivalent u navedenom članku 21. Tim stavkom 4. u tom pogledu predviđa se da, „[k]ad je jasno iz svih okolnosti slučaja da je ugovor u najbližoj vezi s državom koja nije država navedena u stavcima 2. i 3., mjerodavno je pravo te druge države”. Tom se „klauzulom o izuzeću” stoga omogućuje sudu da na ugovor o radu o kojem odlučuje primijeni pravo različito od prava zemlje u kojoj zaposlenik uobičajeno izvršava svoj posao kad je očito, uzimajući u obzir sve okolnosti, kao što su nacionalnost stranaka, mjesto zapošljavanja, mjesto isplate plaće, mjesto prijave na zavod za socijalno osiguranje itd., da je to drugo pravo bliže tom ugovoru (
61
).
82.
Međutim, iako se članak 21. Uredbe Bruxelles I.a i članak 8. Uredbe Rim I trebaju tumačiti dosljedno (
62
), tomu je tako samo u dijelu u kojem su njihove odredbe istovjetne. Stoga nije moguće tumačenjem uvrstiti u prvi članak takvu „klauzulu o izuzeću” zbog toga što se ona predviđa drugonavedenom uredbom (
63
). U tom se slučaju problem u predmetu poput ovog ne može zaobići određivanjem uobičajenog mjesta rada, koje je predviđeno u navedenom članku 21. stavku 1. točki (b) podtočki i., uzimajući u obzir okolnosti, odnosno zaposlenikov domicil, mjesto sklapanja ugovora itd., koje kao takve nisu povezane s obavljanjem predmetnih poslova. Takvim tumačenjem iskrivio bi se taj kriterij nadležnosti, kao što sam to naveo u točki 68. ovog mišljenja, te bi ono usto moglo dovesti do neusklađenosti s Uredbom Rim I jer se njome narušava funkcioniranje sustava kriterija načela/klauzule o izuzeću koji se tom uredbom uspostavlja u članku 8. stavcima 2. do 4.
83.
S obzirom na sva prethodna razmatranja, predlažem Sudu da na četvrto pitanje odgovori da, kad su zaposlenik i poslodavac sklopili ugovor o radu i kad, zbog bilo kojeg razloga, zapravo taj radnik nije obavio nijedan posao u skladu s ugovorom, „mjest[o] u kojem ili iz kojeg zaposlenik redovno obavlja svoj rad”, u smislu članka 21. stavka 1. točke (b) podtočke i. Uredbe Bruxelles I.a, načelno odgovara mjestu rada koje je dogovoreno u navedenom ugorovu.
84.
S obzirom na navedeno, budući da se mjesto u kojem je osoba BU trebala obavljati svoj rad, u skladu sa spornim ugovorom o radu, ne nalazi u mjestu suda koji je uputio zahtjev te, iako on nije postavio pitanje u tom pogledu, čini mi se primjerenim, kako bi mu se pružio koristan odgovor, u odjeljku D, iznijeti zašto taj sud može biti nadležan na temelju članka 7. točke 5. Uredbe Bruxelles I.a.
D.
Moguća primjenjivost članka 7. točke 5. Uredbe Bruxelles I.a
85.
Valja podsjetiti na to da se u članku 20. stavku 1. Uredbe Bruxelles I.a izričito navodi, u pogledu tužbi „u stvarima koje se odnose na pojedinačne ugovore o radu”, primjena članka 7. točke 5. te uredbe.
86.
Navedenim člankom 7. točkom 5. svakom se tužitelju pruža mogućnost odabira nadležnosti. Omogućuje mu da podnese tužbu „u pogledu spora koji nastaje iz poslovanja podružnice, predstavništva ili druge poslovne jedinice pred sudom mjesta u kojem se nalazi ta podružnica, predstavništvo ili poslovna jedinica”.
87.
Iz tog teksta proizlaze dva uvjeta: s jedne strane, mora postojati tuženikova „podružnica”, „predstavništvo” ili „druga poslovna jedinica” u mjestu suda pred kojim se vodi postupak; s druge strane, tužba se mora „odnositi na djelovanje” tog tijela.
88.
Što se tiče prvog uvjeta, Sud je autonomno definirao pojmove „podružnica”, „predstavništvo” i „druga poslovna jedinica” na način da podrazumijevaju poslovno središte koje se na stalan način očituje na van kao nastavak društva majke. To središte mora imati svoju upravu i biti materijalno opremljeno za poslovanje s trećim osobama koje se tako ne trebaju izravno obraćati društvu majci (
64
). Ukratko, ti se pojmovi odnose na svaku stabilnu strukturu poduzeća, uključujući urede, iako ta struktura nema pravnu osobnost (
65
).
89.
Što se tiče drugog uvjeta, pojam „djelovanja” podružnice, predstavništva ili druge poslovne jedinice obuhvaća, među ostalim, sporove koji se odnose na ugovorne obveze koje je predmetno tijelo preuzelo u ime društva majke (
66
). U tom je pogledu Sud presudio da se tim uvjetom zahtijeva da je navedeno tijelo pregovaralo o predmetnom ugovoru i/ili ga sklopilo, a ne da se obveze koje proizlaze iz tog ugovora trebaju izvršiti u državi članici u kojoj se nalazi njegovo sjedište (
67
).
90.
Iz prethodno navedenog proizlazi da u stvarima koje se odnose na pojedinačne ugovore o radu zaposlenik može tužiti svojeg poslodavca na temelju članka 7. točke 5. Uredbe Bruxelles I.a. pred sudom mjesta u kojem potonji poslodavac ima podružnicu, predstavništvo ili drugu poslovnu jedinicu, ako je to tijelo sudjelovalo u pregovaranju o spornom ugovoru o radu i/ili njegovu sklapanju, odnosno, konkretno, ako je zaposlenika zaposlilo navedeno tijelo ili njegov posrednik, iako je obavljao ili treba obavljati svoj rad u drugom mjestu (
68
). Stoga su okolnosti pregovaranja o ugovoru o radu i njegova sklapanja jedine relevantne za potrebe te odredbe.
91.
U ovom slučaju, podsjećam da je osoba BU pregovarala o spornom ugovoru i sklopila ga u mjestu suda koji je uputio zahtjev, s čovjekom koji je očito djelovao u ime i za račun društva Markt24.
92.
Ako je taj čovjek bio u Salzburgu samo privremeno kako bi zaposlio osobu BU, to nije dovoljno kako bi se utvrdila nadležnost tog suda na temelju članka 7. točke 5. Uredbe Bruxelles I.a. Suprotno tomu, ako je Markt24 imao ured u tom gradu, moglo bi se priznati da je taj ured sudjelovao u pregovoranju i/ili sklapanju ugovora o radu i da se stoga primjenjuje ta odredba (
69
). Međutim, ističem da osoba BU tvrdi da je Markt24 doista imao ured u Salzburgu na početku radnog odnosa (
70
), što pak zastupnik tog društva u njegovoj odsutnosti osporava. Na sudu je koji je uputio zahtjev da to provjeri.
93.
Napominjem da, prema mojem mišljenju, pitanje postoji li taj mogući ured trenutačno nije toliko važno kao pitanje je li postojao u vrijeme kad je osoba BU zaposlena. Osim toga, smatram da pitanje je li dotični čovjek koji je zaposlio osobu BU bio zaposlen u navedenom uredu nije odlučujuće. Naime, unutarnja organizacija poslodavca nije toliko važna koliko položaj njegova poduzeća u očima trećih strana. Stoga prije svega valja odrediti je li osoba BU mogla opravdano vjerovati da je taj čovjek bio iz tog ureda ili da je djelovao usklađeno s tim uredom. Što se tiče činjenice da sporni ugovor o radu nije sklopljen u predmetnom uredu, nego u pekarnici u Salzburgu, smatram da ni to ne treba biti odlučujuće za primjenu navedenog članka 7. točke 5. U suprotnom bi tuženik previše lako mogao izbjeći osnovu nadležnosti predviđenu u toj odredbi jer bi za to bilo dovoljno da njegovi službenici sklope ugovor izvan poslovnih prostora.
E.
Peto pitanje
94.
Peto pitanje, koje se odnosi na tumačenje članka 7. točke 1. Uredbe Bruxelles I.a, relevantno je samo u slučaju ako Sud u okviru ispitivanja prvog pitanja odgovori da tužba kao što je ona koju je podnijela osoba BU nije obuhvaćena odjeljkom 5. poglavlja II. te uredbe (
71
). Budući da se, kao što sam to objasnio u ovom mišljenju, taj odjeljak nedvojbeno primjenjuje na takvu tužbu, nije potrebno odgovoriti na to pitanje.
V. Zaključak
95.
S obzirom na sva prethodna razmatranja, predlažem Sudu da na pitanja koja je uputio Landesgericht Salzburg (Zemaljski sud u Salzburgu, Austrija) odgovori kako slijedi:
1.
Tužba za isplatu dogovorene plaće koju je podnio zaposlenik koji ima domicil u državi članici, koji je sklopio ugovor o radu s poslodavcem koji ima domicil u drugoj državi članici, obuhvaćena je Uredbom (EU) br. 1215/2012 Europskog parlamenta i Vijeća od 12. prosinca 2012. o nadležnosti, priznavanju i izvršenju sudskih odluka u građanskim i trgovačkim stvarima i, konkretnije, odjeljkom 5. njezina poglavlja II., i to čak i kad taj zaposlenik zapravo nije obavio nijedan posao u skladu sa spornim ugovorom.
2.
Uredbi br. 1215/2012 protivi se primjena pravila o nadležnosti, predviđenih u nacionalnom pravu suda pred kojim se vodi postupak, koja omogućuju zaposleniku da pokrene postupak pred sudom u čijem mjestu nadležnosti ima domicil ili uobičajeno boravište tijekom trajanja radnog odnosa ili da pokrene postupak pred sudom u čijem mu mjestu nadležnosti treba isplatiti plaću.
3.
Kad su zaposlenik i poslodavac sklopili ugovor o radu i kad, zbog bilo kojeg razloga, taj zaposlenik zapravo nije obavio nijedan posao u skladu s ugovorom, „mjest[o] u kojem ili iz kojeg zaposlenik redovno obavlja svoj rad”, u smislu članka 21. stavka 1. točke (b) podtočke i. Uredbe br. 1215/2012, načelno odgovara dogovorenom mjestu rada u navedenom ugorovu.
(
1
)	Izvorni jezik: francuski
(
2
)	Uredba Europskog parlamenta i Vijeća od 12. prosinca 2012. (SL 2012., L 351, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 11., str. 289. i ispravci SL 2014., L 160, str. 40. i SL 2016., L 202, str. 57.)
(
3
)	O tome se raspravljalo među strankama u glavnom postupku (vidjeti točke 85. do 93. ovog mišljenja).
(
4
)	Podsjećam da je Uredbom Bruxelles I.a zamijenjena Uredba Vijeća (EZ) br. 44/2001 od 22. prosinca 2000. o nadležnosti, priznavanju i izvršenju sudskih odluka u građanskim i trgovačkim stvarima (SL 2001., L 12, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 3., str. 30., u daljnjem tekstu: Uredba Bruxelles I), kojom je pak zamijenjena Konvencija o nadležnosti i izvršenju sudskih odluka u građanskim i trgovačkim stvarima, potpisana u Bruxellesu 27. rujna 1968. (SL 1972., L 299, str. 32.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 15., str. 3., u daljnjem tekstu: Konvencija iz Bruxellesa). Prema ustaljenoj sudskoj praksi Suda, tumačenje tog suda o odredbama Konvencije iz Bruxellesa i Uredbe Bruxelles I može se prenijeti na istovjetne odredbe Uredbe Bruxelles I.a. Konkretno, tumačenje Suda u stvarima koje se odnose na pojedinačne ugovore o radu iz članka 5. točke 1. Konvencije iz Bruxellesa može se prenijeti na članak 19. točku 2. Uredbe Bruxelles I (vidjeti presudu od 14. rujna 2017., Nogueira i dr. (C‑168/16 i C‑169/16, EU:C:2017:688, t. 45. i 46.) i sudska praksa povezana s tim dvjema odredbama vrijedi i za članak 21. stavak 1. Uredbe Bruxelles I.a. Stoga ću radi praktičnosti upućivati samo na potonju uredbu u ovom mišljenju, pri čemu ću bez razlikovanja navoditi presude i mišljenja koji se odnose na instrumente koji su joj prethodili. Razlikovat ću te instrumente samo kad to bude potrebno.
(
5
)	Pravila o nadležnosti predviđena u Uredbi Bruxelles I.a imaju općenito za cilj zajamčiti pravnu sigurnost i u tom kontekstu pojačati pravnu zaštitu osoba sa sjedištem na državnom području država članica. U tu svrhu ta pravila moraju biti izuzetno predvidljiva: tužitelj treba moći lako utvrditi sudove pred kojima može podnijeti tužbu, a tuženik treba moći razumno predvidjeti sudove pred kojima može biti tužen. K tomu, navedenim se pravilima nastoji osigurati dobro sudovanje. Vidjeti uvodne izjave 15. i 16. te uredbe i osobito presudu od 4. listopada 2018., Feniks (C‑337/17, EU:C:2018:805, t. 34. i navedena sudska praksa).
(
6
)	Vidjeti uvodnu izjavu 18. Uredbe Bruxelles I.a i osobito presudu od 21. lipnja 2018., Petronas Lubricants Italy (C‑1/17, EU:C:2018:478, t. 23. i navedena sudska praksa).
(
7
)	Prema mojem shvaćanju, člankom 4. stavkom 1. točkom (d) ASGG‑a utvrđuje se nadležnost suda koji se nalazi u mjestu u kojem zaposlenik ima domicil u slučajevima kada se, u skladu sa zakonom primjenjivim na ugovor o radu, plaća može prenijeti i stoga je poslodavac mora isplatiti u tom domicilu.
(
8
)	Podsjećam da je, čak prije uvođenja posebnih pravila u stvarima koje se odnose na pojedinačne ugovore o radu u Konvenciji iz Bruxellesa, Sud odlučio da su sporovi koji se odnose na takve ugovore obuhvaćeni „građanskim i trgovačkim stvarima”, u smislu članka 1. stavka 1. Uredbe Bruxelles I.a. Vidjeti presudu od 13. studenoga 1979., Sanicentral (25/79, EU:C:1979:255, t. 3.).
(
9
)	Vidjeti uvodnu izjavu 13. i članak 4. stavak 1. Uredbe Bruxelles I.a. Međutim, određene odredbe iz te uredbe primjenjuju se čak kad tuženik ima domicil u trećoj državi. Vidjeti osobito članak 20. stavak 2. i članak 21. stavak 2. navedene uredbe.
(
10
)	U skladu s člankom 63. stavkom 1. Uredbe Bruxelles I.a, za potrebe te uredbe, trgovačko društvo ima domicil, među ostalim, u mjestu gdje ima svoje statutarno sjedište.
(
11
)	Vidjeti osobito presudu od 19. prosinca 2013., Corman‑Collins (C‑9/12, EU:C:2013:860, t. 18. i navedena sudska praksa).
(
12
)	Vidjeti točku 18. ovog mišljenja.
(
13
)	Vidjeti presudu od 10. rujna 2015., Holterman Ferho Exploitatie i dr. (C‑47/14, EU:C:2015:574, t. 35. do 37.), i po analogiji presudu od 11. travnja 2019., Bosworth i Hurley (C‑603/17, EU:C:2019:310, t. 24.).
(
14
)	Vidjeti presudu od 10. rujna 2015., Holterman Ferho Exploitatie i dr. (C‑47/14, EU:C:2015:574, t. 41.), i po analogiji presudu od 11. travnja 2019., Bosworth i Hurley (C‑603/17, EU:C:2019:310, t. 25.).
(
15
)	Ne želim reći da kvalifikacija ugovora, u svrhu članka 20. stavka 1. Uredbe Bruxelles I.a, ovisi samo o njegovim odredbama. Naime, kad te odredbe ne odgovaraju načinu na koji se odnos u praksi odvija, prednost ima točnost činjenica (vidjeti točku 61. ovog mišljenja). Konkretno, ugovor koji se prikazuje kao „pojedinačni ugovor o radu” neće se tako kvalificirati ako zapravo ne postoji nikakav odnos podređenosti između strana i obrnuto (vidjeti po analogiji presudu od 11. travnja 2019., Bosworth i Hurley (C‑603/17, EU:C:2019:310, t. 34.). Međutim, taj problem nije prisutan u ovom slučaju. Sud pred kojim se vodi postupak može odrediti kvalifikaciju spornog ugovora, koju uostalom nitko ne osporava, s obzirom na njegove odredbe, čak i ako nije moguće potvrditi prirodu odnosa s obzirom na činjenice jer taj ugovor nije izvršen.
(
16
)	Štoviše, podsjećam da je dovoljno, kako bi se ispunio taj drugi uvjet, da postoji materijalna povezanost između tužbe i predmetnog pojedinačnog ugovora o radu. To je slučaj kad se tužba odnosi na spor koji je nastao prilikom njezina podnošenja, čak i kad se ne temelji na obvezi koja proizlazi iz tog ugovora. Vidjeti moje mišljenje u predmetu Bosworth i Hurley (C‑603/17, EU:C:2019:65, t. 92. do 98.).
(
17
)	Napominjem ipak da se primjenom odjeljka 5. poglavlja II. Uredbe Bruxelles I.a ne zahtijeva formalno sklapanje ugovora između strana jer se taj odjeljak primjenjuje i na radni odnos de facto (vidjeti po analogiji presudu od 11. travnja 2019., Bosworth i Hurley (C‑603/17, EU:C:2019:310, t. 27.)). Napominjem i da strane moraju biti povezane ugovorom o radu ili radnim odnosnom de facto
u trenutku nastanka spornih činjenica, neovisno o tome je li tužba podnesena, kao u ovom slučaju, nakon što je taj ugovor raskinut ili taj odnos prestao.
(
18
)	Napominjem da ne namjeravam ovdje iznositi stajalište o tome primjenjuje li se odjeljak 5. poglavlja II. Uredbe Bruxelles I.a na sporove koji su nastali prije sklapanja ugovora o radu ili koji se odnose na to sklapanje ugovora o radu, kao što je tužba zbog diskriminacije pri zapošljavanju.
(
19
)	Spor može nastati i prije izvršenja ugovora o radu zbog mnogobrojnih razloga. Na primjer, zaposlenik se može razboljeti odmah nakon sklapanja ugovora. Ako poslodavac da otkaz tom zaposleniku prije njegova povratka s bolovanja, može nastati spor u pogledu tog davanja otkaza. Zaposlenik i poslodavac mogu sklopiti i ugovor o radu kojim se predviđa kasniji datum početka rada kako bi se zaposleniku omogućilo da završi svoje poslove kod prethodnog poduzeća. Ako zaposlenik raskine ugovor i prije početka rada, poslodavac se može odlučiti na podizanje tužbe protiv njega.
(
20
)	Za usporednu i detaljnu analizu pravila o nadležnosti iz odjeljaka 1., 2. i 5. poglavlja II. Uredbe Bruxelles I.a, vidjeti Grušić, U., The European Private International Law of Employment, Cambridge University Press, 2015., str. 106. do 129.
(
21
)	Vidjeti članak 22. stavak 1. Uredbe Bruxelles I.a.
(
22
)	Vidjeti članak 23. Uredbe Bruxelles I.a.
(
23
)	K tomu, podvrgavanjem primjene odjeljka 5. poglavlja II. Uredbe Bruxelles I.a uvjetu koji se odnosi na trajnost i stabilnost radnog odnosa iz tog bi se odjeljka mogli izuzeti sporovi koji se odnose na „netipične” ugovore o radu, kao što su ugovori zaposlenika zaposlenih na određeno razdoblje, odnosno vrlo kratko razdoblje (događaj), iako te zaposlenike osobito treba zaštititi. Vidjeti moje mišljenje u predmetu Bosworth i Hurley (C‑603/17, EU:C:2019:65, bilješka 20.).
(
24
)	Vidjeti i uvodne izjave 13. i 14. Uredbe Bruxelles I.a. Međutim, kao što sam to naveo u bilješci 9. ovog mišljenja, određene odredbe iz te uredbe primjenjuju se čak kad tuženik ima domicil u trećoj državi.
(
25
)	Vidjeti presudu od 19. prosinca 2013., Corman‑Collins (C‑9/12, EU:C:2013:860, t. 20. do 22.).
(
26
)	Suprotno onomu što tvrdi sud koji je uputio zahtjev, ne smatram da se tim tumačenjem poslodavcu omogućuje da izbjegne ASGG‑ova pravila tako da samo odredi, u ugovoru o radu koji je sklopio s austrijskim zaposlenikom, da se uobičajeno mjesto rada tog zaposlenika nalazi u drugoj državi članici. Naime, primjena Uredbe Bruxelles I.a ovisi o objektivnim okolnostima, kao što su tuženikov domicil i stvarno uobičajeno mjesto rada (vidjeti točku 61. ovog mišljenja). Usto, što se tiče spora u glavnom postupku, bio bi prekogranične prirode i stoga bi bio obuhvaćen tom uredbom čak i u slučaju da se u ugovoru predviđalo uobičajeno mjesto rada u Austriji jer osoba BU i Markt24 nemaju domicil u istoj državi članici.
(
27
)	Vidjeti na primjer Direktivu 2003/88/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 4. studenoga 2003. o određenim vidovima organizacije radnog vremena (SL 2003., L 299, str. 9.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 5., svezak 2., str. 31.).
(
28
)	Vidjeti uvodne izjave 4. i 6. Uredbe Bruxelles I.a i presudu od 1. ožujka 2005., Owusu (C‑281/02, EU:C:2005:120, t. 39. i 43.).
(
29
)	Usto, prema mišljenju Suda, odjeljak 5. poglavlja II. Uredbe Bruxelles I.a „nije samo poseban, nego i iscrpan” (vidjeti osobito presudu od 22. svibnja 2008., Glaxosmithkline i Laboratoires Glaxosmithkline (C‑462/06, EU:C:2008:299, t. 18.)). Ta je tvrdnja, prema mojem mišljenju, pretjerana jer se različite odredbe iz te uredbe primjenjuju u stvarima koje se odnose na pojedinačne ugovore o radu iako se ne nalaze u tom odjeljku i iako taj odjeljak nije izričito namijenjen njihovoj primjeni (vidjeti osobito članak 26. navedene uredbe). Međutim, tom se tvrdnjom još jednom naglašava da sud pred kojim se vodi postupak ne može primijeniti, što se tiče konkretno tužbi koje su obuhvaćene tim odjeljkom, pravila o nadležnosti predviđena u njegovu nacionalnom pravu.
(
30
)	U tom pogledu napominjem da, prema mojem mišljenju, poseban slučaj „zadnjeg mjesta u kojem je tako radio”, u smislu članka 21. stavka 1. točke (b) podtočke i. Uredbe Bruxelles I.a, nije relevantan u ovom slučaju.
(
31
)	Vidjeti osobito presudu od 14. rujna 2017., Nogueira i dr. (C‑168/16 i C‑169/16, EU:C:2017:688, t. 47. i 48. i navedena sudska praksa).
(
32
)	Vidjeti osobito presudu od 10. travnja 2003., Pugliese (C‑437/00, EU:C:2003:219, t. 19. i navedena sudska praksa).
(
33
)	Naime, sud mjesta u kojem treba biti izvršena obveza rada najpodobniji je za odlučivanje o tužbama koje se odnose na ugovor o radu. Vidjeti osobito presudu od 14. rujna 2017., Nogueira i dr. (C‑168/16 i C‑169/16, EU:C:2017:688, t. 58. i navedena sudska praksa).
(
34
)	Vidjeti osobito presudu od 14. rujna 2017., Nogueira i dr. (C‑168/16 i C‑169/16, EU:C:2017:688, t. 58. i navedena sudska praksa).
(
35
)	Vidjeti u tom smislu presudu od 15. veljače 1989., Six Constructions (32/88, EU:C:1989:68, t. 13. i 14.). Vidjeti po analogiji i presudu od 15. ožujka 2011., Koelzsch (C‑29/10, EU:C:2011:151, t. 43.) i mišljenje nezavisnog odvjetnika N. Wahla u predmetu Schlecker (C‑64/12, EU:C:2013:241, bilješka 27.).
(
36
)	Vidjeti, među ostalim, presudu od 14. rujna 2017., Nogueira i dr. (C‑168/16 i C‑169/16, EU:C:2017:688, t. 57.). Vidjeti po analogiji i presudu od 15. ožujka 2011., Koelzsch (C‑29/10, EU:C:2011:151, t. 43.).
(
37
)	Međutim, sud mjesta u kojem se nalazi poslovna jedinica za zapošljavanje, koji je predviđen u članku 21. stavku 1. točki (b) podtočki ii. Uredbe Bruxelles I.a, podudara se sa sudom u članku 7. točki 5. te uredbe. U praksi je sud tog mjesta stoga uglavnom dostupan zaposleniku zahvaljujući potonjoj odredbi (vidjeti točke 85. do 92. ovog mišljenja).
(
38
)	Drugim riječima, ako ugovor o radu nije izvršen, relevantno mjesto jest ono u kojem je zaposlenik trebao obavljati svoj rad u skladu s tim ugovorom. U slučaju u kojem je u ugovoru o radu dogovoreno nekoliko mjesta rada, sudska praksa prema kojoj treba odrediti glavno mjesto rada i kriteriji koje je Sud za to utvrdio primjenjuju se mutatis mutandis. Tako bi moglo biti nužno odrediti mjesto „iz kojeg” bi zaposlenik trebao (ili je trebao) obavljati svoj rad (vidjeti točku 72. ovog mišljenja). To međutim ovdje nije slučaj (vidjeti točku 73. ovog mišljenja).
(
39
)	Vidjeti u tom smislu presudu od 15. veljače 1989., Six Constructions (32/88, EU:C:1989:68, t. 20.) i po analogiji mišljenje nezavisne odvjetnice V. Trstenjak u predmetu Koelzsch (C‑29/10, EU:C:2010:789, t. 91.).
(
40
)	Sud je osobito presudio da je, kad je zaposlenik obavio svoj rad tijekom određenog razdoblja na određenom mjestu, a zatim je počeo obavljati poslove u drugom mjestu, potonje mjesto odlučujuće kad, „u skladu s jasnom voljom strana, treba postati novo uobičajeno mjesto rada” (presuda od 27. veljače 2002., Weber (C‑37/00, EU:C:2002:122, t. 54.)).
(
41
)	Napominjem da u ovom slučaju osoba BU ne osporava da je trebala raditi u Münchenu.
(
42
)	Vidjeti u tom smislu presudu od 14. rujna 2017., Nogueira i dr. (C‑168/16 i C‑169/16, EU:C:2017:688, t. 62.). Vidjeti po analogiji i presude od 4. listopada 2012., Format Urządzenia i Montaże Przemysłowe (C‑115/11, EU:C:2012:606, t. 41. do 46.) i od 15. prosinca 2011., Voogsgeerd (C‑384/10, EU:C:2011:842, t. 62.). Vidjeti i bilješku 15. ovog mišljenja.
(
43
)	Vidjeti u tom pogledu točku 34. ovog mišljenja. Po analogiji, u području sukoba zakona, zakon primjenjiv na ugovor treba se moći, koliko je to moguće, odrediti ab initio radi osiguranja pravne sigurnosti. Predloženo rješenje, koje je preneseno u članak 8. stavak 2. Uredbe (EZ) br. 593/2008 Europskog parlamenta i Vijeća od 17. lipnja 2008. o pravu koje se primjenjuje na ugovorne obveze (SL 2008., L 177, str. 6.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 6., str. 109., u daljnjem tekstu: Uredba Rim I) omogućuje i da se postigne taj rezultat.
(
44
)	Vidjeti za različite primjere bilješku 19. ovog mišljenja.
(
45
)	Naime, ako je određivanje uobičajenog mjesta rada u biti činjenično pitanje, koje se može razlikovati ovisno o predmetu, sudska praksa Suda treba omogućiti određeno poopćavanje rješenja, osim ako se ne primijeni u potpunosti kazuistički pristup kojim se uklanja svaka predvidljivost za stranke. Uostalom, dosadašnja sudska praksa Suda omogućuje takva poopćavanja. Upućujem, na primjer, na pretpostavku prema kojoj se, kad zaposlenik obavlja svoj rad u nekoliko država članica, ali ima ured u kojem organizira svoj posao, smatra da mjesto u kojem se nalazi taj ured, osim ako se ne dokaže drukčije, odgovara mjestu u kojem redovno obavlja svoj posao za poslodavca (vidjeti točku 72. ovog mišljenja.
(
46
)	Konvencija od 26. svibnja 1989. o pristupanju Kraljevine Španjolske i Portugalske Republike Konvenciji iz Bruxellesa (SL 1989., L 285, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 4., str. 39.)
(
47
)	Uostalom, kad su pravila u stvarima koje se odnose na pojedinačne ugovore o radu još bila sastavni dio članka 5. točke 1. Konvencije iz Bruxellesa, Sud je izričito upućivao na mjesto u kojem je posao obavljen ili se treba obaviti. Vidjeti presude od 15. siječnja 1987., Shenavai (266/85, EU:C:1987:11, t. 16.); od 15. veljače 1989., Six Constructions (32/88, EU:C:1989:68, t. 14., 19. i 22); od 13. srpnja 1993., Mulox IBC (C‑125/92, EU:C:1993:306, t. 17.); od 9. siječnja 1997., Rutten (C‑383/95, EU:C:1997:7, t. 16.), i od 10. travnja 2003., Pugliese (C‑437/00, EU:C:2003:219, t. 17.).
(
48
)	Štoviše, navedeno rješenje i dalje je izričito predviđeno, za većinu ugovora, u članku 7. točki 1. Uredbe Bruxelles I.a.
(
49
)	U tom pogledu napominjem da u glavnom predmetu nije a priori riječ o pripravnosti u smislu radnog prava, odnosno razdoblju tijekom kojeg je zaposlenik, a da pritom nije stalno i trenutačno dostupan svojem poslodavcu, ipak obvezan biti fizički prisutan u svojem domu ili njegovoj okolici, u svakom trenutku odgovoriti na moguće pozive poslodavca i po potrebi doći na svoje radno mjesto ili intervenirati u kratkom razdoblju kako bi obavio posao (vidjeti osobito presudu od 21. veljače 2018., Matzak (C‑518/15, EU:C:2018:82, t. 61.)). Naime, odluka kojom se upućuje zahtjev za prethodnu odluku ne sadržava nijedan element na temelju kojeg se može zaključiti da je osoba BU na temelju spornog ugovora o radu imala takve obveze. Ako se u toj odluci navodi da je potonja osoba bila dostupna telefonski i čekala radni angažman u svojem domicilu (vidjeti točku 11. ovog mišljenja), to samo znači, prema mojem mišljenju, da je općenito ostala dostupna za obavljanje dogovorenog posla, a ne da je bila obvezna biti fizički prisutna u svojem domu, odgovoriti na pozive svojeg poslodavca u svakom trenutku i biti spremna da brzo otputuje u München kako bi obavila moguću hitnu uslugu čišćenja. U svakom slučaju, čak i u slučaju pripravnosti, smatram da se domicil zaposlenika ne može smatrati njegovim uobičajenim mjestom rada, za potrebe članka 21. stavka 1. točke (b) podtočke i. Uredbe Bruxelles I.a samo zbog toga što zaposlenik čeka da ga kontaktira njegov poslodavac kako bi došao na svoje mjesto rada ili intervenirao.
(
50
)	Naime, članak 19. stavak 2. točka (a) Uredba Bruxelles I odnosio se samo na „mjest[o] u kojemu zaposlenik obično obavlja posao”.
(
51
)	Vidjeti osobito presudu od 14. rujna 2017., Nogueira i dr. (C‑168/16 i C‑169/16, EU:C:2017:688, t. 58. i navedenu sudsku praksu).
(
52
)	Mjesto u kojem se nalazi zaposlenikov domicil može u određenim okolnostima biti i naznaka mjesta u kojem se nalazi njegovo glavno mjesto rada jer većina zaposlenika obavlja svoju poslovnu djelatnost u blizini svojeg domicila. Država članica u kojoj je zaposlenik prijavljen na zavodu za socijalno osiguranje također može činiti takvu naznaku (vidjeti mišljenje nezavisnog odvjetnika F. G. Jacobsa u predmetu Mulox IBC (C‑125/92, neobjavljeno, EU:C:1993:217, t. 35.)). Međutim, iako je u ovom slučaju osoba BU bila prijavljena na austrijskom zavodu za socijalno osiguranje (vidjeti točku 11. ovog mišljenja), ta okolnost ne može imati prednost pred činjenicom da se posao nije trebao obavljati u Austriji i da zapravo ondje ni nije bio obavljen.
(
53
)	Čak i ako se tužba koju je podnio zaposlenik odnosi, kao što je to slučaj u ovom predmetu, na obveze isplate plaće koje se, u skladu s lexom contractusom, mogu izvršiti u njegovu domicilu. Naime, člankom 21. stavkom 1. točkom (b) podtočkom i. Uredbe Bruxelles I.a utvrđuje se nadležnost suda uobičajenog mjesta rada neovisno o obvezi koja proizlazi iz predmetnog ugovora o radu.
(
54
)	Vidjeti članak 18. stavak 1. Uredbe Bruxelles I.a.
(
55
)	Usto, napominjem da se kriterijem uobičajenog mjesta rada zaposlenicima već omogućilo, u velikom broju slučajeva, da pokrenu postupak pred sudom u čijem mjestu imaju domicil jer većina zaposlenika obavlja svoju poslovnu djelatnost u blizini svojeg domicila, odnosno u domicilu. U okolnostima glavnog predmeta, nedostatak koji za osobu BU predstavlja činjenica da na temelju članka 21. stavka 1. točke (b) Uredbe Bruxelles I.a treba pokrenuti postupak pred njemačkim sudom proizlazi samo iz činjenice da se sklapanjem spornog ugovora o radu obvezala raditi u drugoj državi članici. Stoga se tom odredbom toj osobi ni u kojem slučaju nije dala mogućnost da podnese tužbu povezanu s tim ugovorom u Austriji, a samom činjenicom da navedeni ugovor nije izvršen ne opravdava se iskrivljavanje kriterija nadležnosti koji se njome predviđa.
(
56
)	Vidjeti moje mišljenje u predmetu Bosworth i Hurley (C‑603/17, EU:C:2019:65, t. 100.).
(
57
)	Vidjeti po analogiji presudu od 15. prosinca 2011., Voogsgeerd (C‑384/10, EU:C:2011:842, t. 55.).
(
58
)	Suprotno tomu, potonje okolnosti relevantne su u svrhu primjene članka 7. točke 5. i članka 21. stavka 1. točke (b) podtočke ii. Uredbe Bruxelles I.a, kao što sam to pojasnio u točki 90. ovog mišljenja.
(
59
)	Jednako tako, sud koji je određen tom odredbom ne može odbiti svoju nadležnost jer bi neki drugi sud bio u boljem položaju, uzimajući u obzir sve okolnosti slučaja, da odlučuje o sporu (vidjeti po analogiji presudu od 29. lipnja 1994., Custom Made Commercial (C‑288/92, EU:C:1994:268, t. 21.)).
(
60
)	Konkretnije, člankom 8., u stavcima 1. do 3., Uredbe Rim I određuje se: „1. Individualni ugovor o radu podliježe pravu koje odaberu ugovorne stranke u skladu s člankom 3. Međutim, takav izbor prava ne može za posljedicu imati lišavanje zaposlenika zaštite koju im osiguravaju odredbe od kojih se ne može sporazumno odstupiti na temelju prava koje bi, u slučaju da ono nije odabrano, bilo mjerodavno na temelju stavaka 2., 3. i 4. ovog članka. 2. Ako se mjerodavno pravo ne može utvrditi na temelju stavka 2., ugovor podliježe pravu države u kojoj, odnosno iz koje zaposlenik uobičajeno izvršava svoj posao na temelju ugovora. Ne smatra se da je država u kojoj se posao uobičajeno izvršava promijenjena, ako je zaposlenik privremeno zaposlen. 3. Ako se mjerodavno pravo ne može utvrditi na temelju stavka 2., ugovor podliježe pravu države u kojoj se nalazi mjesto poslovanja u kojoj je zaposlenik zaposlen.”
(
61
)	Drugim riječima, dok se člankom 21. stavkom 1. točkom (b) podtočkom i. Uredbe Bruxelles I.a predviđa strogo pravilo o nadležnosti, člankom 8. stavkom 2. Uredbe Rim I utvrđuje se oboriva pretpostavka u pogledu primjenjivog prava.
(
62
)	Vidjeti presudu od 14. rujna 2017., Nogueira i dr. (C‑168/16 i C‑169/16, EU:C:2017:688, t. 55. i 56.).
(
63
)	U tom pogledu nisam siguran u rasuđivanje Suda u točki 73. presude od 14. rujna 2017., Nogueira i dr. (C‑168/16 i C‑169/16, EU:C:2017:688). Naime, nakon što je pravilno podsjetio na to da se u području zračnog prijevoza „mjest[o] iz kojeg” članovi posade redovno obavljaju svoj rad načelno podudara s njegovom „domaćom bazom”, odnosno zračnom lukom u kojoj počinju i završavaju svoj rad, Sud je u tom pogledu presudio da sud tog mjesta ne bi trebao biti nadležan „u slučaju ako zahtjevi poput onih o kojima je riječ u glavnom postupku, uzimajući u obzir činjenične elemente svakog pojedinog slučaja, imaju užu poveznicu s [drugim] mjestom”, pri čemu je, među ostalim, „po analogiji” uputio na presudu od 12. rujna 2013., Schlecker (C‑64/12, EU:C:2013:551, t. 38.). Međutim, potonja presuda odnosila se na pitanje prava primjenjivog na ugovor o radu i mogućnosti suda da primijeni prethodno opisanu „klauzulu o izuzeću” (u ranijoj verziji iz članka 6. stavka 2. posljednjeg podstavka Konvencije o pravu koje se primjenjuje na ugovorne obveze, otvorena za potpisivanje u Rimu 19. lipnja 1980. (SL 1980., L 266, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 1., svezak 13., str. 7.)). Prema mojem mišljenju, navedena točka 73. može se shvatiti samo na način da se njome upućuje na to da je moguće da je posao sam po sebi usko povezan s mjestom različitim od mjesta „domaće baze” (na primjer, zato što je zaposlenik imao drugu značajniju bazu u drugoj državi članici itd.) i da se stoga ondje nalazilo glavno mjesto obavljanja rada. Ne mogu se uzeti u obzir sve činjenične okolnosti slučaja, uključujući one koje nisu povezane s obavljanjem tog posla, kako bi se odredio sud koji je najbliži sporu.
(
64
)	Vidjeti osobito presudu od 11. travnja 2019., Ryanair (C‑464/18, EU:C:2019:311, t. 33. i navedena sudska praksa).
(
65
)	Prema mojem mišljenju, pojmovi „podružnica”, „predstavništvo” i „druga poslovna jedinica”, predviđeni u članku 7. točki 5. Uredbe Bruxelles I.a, imaju jednako značenje kao i pojam „poslovna jedinica” koja je zaposlila zaposlenika iz članka 21. stavka 1. točke (b) podtočke ii. te uredbe. Vidjeti po analogiji presudu od 15. prosinca 2011., Voogsgeerd (C‑384/10, EU:C:2011:842, t. 54. i 58.).
(
66
)	Vidjeti presudu od 22. studenoga 1978., Somafer_33/78, EU:C:1978:205, t. 13.).
(
67
)	Vidjeti presudu od 6. travnja 1995., Lloyd’s Register of Shipping (C‑439/93, EU:C:1995:104, t. 22.).
(
68
)	Vidjeti po analogiji presudu od 15. prosinca 2011., Voogsgeerd (C‑384/10, EU:C:2011:842, t. 43. i 52.). Prema tome, kao što sam to naveo u bilješci 37. ovog mišljenja, sud predviđen u članku 7. točki 5. Uredbe Bruxelles I.a načelno se podudara sa sudom mjesta u kojem se nalazi „poslovna jedinica koja ga je zaposlila”, u smislu članka 21. stavka 1. točke (b) podtočke ii. te uredbe. Razlika između tih dvaju pravila jest u tome da je prvo pravilo i dalje primjenjivo, dok je drugo pravilo primjenjivo samo kad ne postoji uobičajeno mjesto rada. Vidjeti Grušić, U., op. cit., str. 125.
(
69
)	Vidjeti po analogiji presudu od 15. prosinca 2011., Voogsgeerd (C‑384/10, EU:C:2011:842, t. 55. i 56.).
(
70
)	Vidjeti točku 13. ovog mišljenja.
(
71
)	Naime, odjeljkom 5. poglavlja II. Uredbe Bruxelles I.a isključuje se primjena članka 7. točke 1. te uredbe. Vidjeti osobito presudu od 10. rujna 2015., Holterman Ferho Exploitatie i dr. (C‑47/14, EU:C:2015:574, t. 51.).