62021CC0354
MIŠLJENJE NEZAVISNOG ODVJETNIKA
MACIEJA SZPUNARA
od 14. srpnja 2022. (
1
)
Predmet C‑354/21
R. J. R.
uz sudjelovanje
Registrų centras
(zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Lietuvos vyriausiasis administracinis teismas (Vrhovni upravni sud Litve))
„Zahtjev za prethodnu odluku – Pravosudna suradnja u građanskim stvarima – Uredba (EU) br. 650/2012 – Europska potvrda o nasljeđivanju – Učinci potvrde – Ograničenja – Upis ostavine u zemljišne knjige – Odbijanje”
I. Uvod
1.
Žena živi u Njemačkoj, isto kao i njezin sin. Ona umire ostavljajući ga kao jedinog nasljednika. Imala je nepokretnu imovinu u Njemačkoj i Litvi. Njezin sin pribavlja od njemačkih tijela Europsku potvrdu o nasljeđivanju u kojoj je navedeno da je on jedini nasljednik cijele imovine umrle. Litavskim tijelima podnosi tu potvrdu uz prijedlog za upis nepokretne imovine u zemljišne knjige. Ona odbijaju prihvatiti taj prijedlog uz obrazloženje da je navedena potvrda nepotpuna.
2.
U okviru ovog zahtjeva za prethodnu odluku pojavljuje se, dakle, složeno pitanje razgraničenja odnosnih područja primjene lex successionis i lex registrii i, konkretnije, podjele nadležnosti između tijela izdavanja Europske potvrde o nasljeđivanju i tijela zaduženog za zemljišne knjige koje se nalazi u drugoj državi članici.
II. Pravni okvir
A. Pravo Unije
1.
Uredba (EU) br. 650/2012
3.
Članak 1. Uredbe br. 650/2012 (
2
), naslovljen „Područje primjene”, određuje:
„1.   Ova Uredba primjenjuje se na nasljeđivanje zbog smrti. Ne primjenjuje [se] na porezne, carinske ili upravne stvari.
2.   Sljedeće je isključeno iz područja primjene ove Uredbe:
[…]
(k)
priroda stvarnih prava; i
(l)
bilo koje upisivanje u upisnik prava na nepokretnoj i pokretnoj imovini, uključujući pravne zahtjeve za takav upis te učinci upisa ili neupisa takvih prava u upisnik.”
4.
Poglavlje VI. te uredbe, naslovljeno „Europska potvrda o nasljeđivanju”, sadržava njezine članke 62. do 73.
5.
Članak 62. navedene uredbe, naslovljen „Uspostava Europske potvrde o nasljeđivanju”, određuje u svojima stavcima 1. i 3.:
„1.   Ova Uredba uspostavlja Europsku potvrdu o nasljeđivanju (dalje u tekstu: ‚Potvrda’) koja se izdaje za korištenje u drugoj državi članici i stvara učinke navedene u članku 69.
[…]
3.   Potvrda ne nadomješta unutarnje isprave koje se u državama članicama koriste za slične svrhe. Međutim, jednom kada je izdana za korištenje u drugoj državi članici, Potvrda također stvara učinke navedene u članku 69. u državama članicama čija su je tijela izdala u skladu s ovim poglavljem.”
6.
Članak 63. iste uredbe, naslovljen „Svrha Potvrde”, predviđa u svojim stavcima 1. i 2.:
„1.   Potvrdu mogu koristiti nasljednici […] koji se u drugoj državi članici moraju pozvati na svoj status ili izvršavati svoja prava kao nasljednici […].
2.   Potvrda se može koristiti za dokazivanje jedne ili više sljedećih stvari:
[…]
(b)
pripadnost određene imovine koja čini dio ostavine nasljednicima ili, ovisno o slučaju, legatarima spomenutima u Potvrdi;
[…]”
7.
Članak 67. Uredbe br. 650/2012, naslovljen „Izdavanje Potvrde”, predviđa u svojem stavku 1.:
„Tijelo izdavanja izdaje Potvrdu bez odgode u skladu s postupkom utvrđenim u ovom poglavlju kada su elementi koji se trebaju potvrditi utvrđeni po pravu mjerodavnom za nasljeđivanje ili po bilo kojem drugom pravu mjerodavnom za određene elemente. Tijelo koristi obrazac uspostavljen u skladu sa savjetodavnim postupkom navedenim u članku 81. stavku 2.”
8.
Članak 68. te uredbe, naslovljen „Sadržaj Potvrde”, određuje:
„Potvrda mora sadržavati sljedeće podatke, u mjeri potrebnoj za svrhu za koj[u] se izdaje:
[…]
(l) dio svakog nasljednika te, ako je potrebno, popis prava i/ili imovine za svakog nasljednika;
[…]”
9.
Članak 69. navedene uredbe, naslovljen „Učinci Potvrde”, predviđa:
„1.   Potvrda proizvodi svoje učinke u svim državama članicama a da nije potreban poseban postupak.
2.   Za Potvrdu se predmnijeva da točno dokazuje elemente koji su utvrđeni po pravu mjerodavnom za nasljeđivanje ili po bilo kojem drugom pravu mjerodavnom za određene elemente. Za osobu koja je u Potvrdi navedena kao nasljednik […] predmnijeva se da ima status naveden u Potvrdi i/ili prava ili ovlasti navedene u Potvrdi, bez ikakvih uvjeta i/ili ograničenja vezanih za ta prava ili ovlasti, osim onih navedenih u Potvrdi.
[…]
5.   Potvrda je valjana isprava za upisivanje imovine za nasljeđivanje u relevantnom upisniku države članice, ne dovodeći u pitanje članak 1. stavak 2. točke (k) i (l).”
2.
Provedbena uredba (EU) br. 1329/2014
10.
U članku 1. stavku 5. Provedbene uredbe (EU) br. 1329/2014 (
3
) navedeno je:
„Za Europsku potvrdu o nasljeđivanju iz članka 67. stavka 1. [Uredbe br. 650/2012] koristi se obrazac određen u Prilogu 5. kao Obrazac V. [u daljnjem tekstu: Obrazac V].”
11.
U Obrascu V. naveden je popis priloga među kojima se nalazi Prilog IV. naslovljen „Status i prava nasljednika ili više njih (OBVEZNO ako je svrha Potvrde potvrđivanje navedenih elemenata)”.
12.
Točkom 9. tog Priloga IV. želi se odrediti „[i]movina koja je pripala nasljedniku i za koju je zatraženo potvrđivanje”. Također se zahtijeva da se navede imovina i naznače sve bitne pojedinosti za identifikaciju. Osim toga, bilješka na dnu stranice 13. u vezi s tom točkom sastavljena je na sljedeći način: „U slučaju upisane imovine, molimo naznačiti podatke koji se zahtijevaju po pravu države članice u kojoj se vodi upisnik, kako bi se omogućila identifikacija imovine (npr. za nepokretnu imovinu točna adresa nekretnine, broj u zemljišnoj knjizi, broj čestice ili katastarski broj, opis nekretnine (prema potrebi priložiti relevantne isprave).”
B. Litavsko pravo
13.
Lietuvos Respublikos nekilnojamojo turto registro įstatymas (Zakon Republike Litve o zemljišnim knjigama), kako je izmijenjen Zakonom br. XII‑1833 od 23. lipnja 2015. (u daljnjem tekstu: Zakon o zemljišnim knjigama) određuje u svojem članku 5. stavku 2. da je voditelj zemljišnih knjiga odgovoran, u skladu s tim zakonom, za točnost i zaštitu podataka prikupljenih u zemljišnim knjigama. To je tijelo odgovorno samo za usklađenost podataka upisanih u zemljišne knjige s dokumentima na temelju kojih su ti podaci upisani.
14.
Članak 22. navedenog zakona uređuje pravne osnove za upis u zemljišne knjige stvarnih prava na nekretninama, tereta koji utječu na takva prava i pravnih činjenica. U toj je odredbi sastavljen popis isprava koje potvrđuju nastanak stvarnih prava na nekretninama ili pravnih činjenica, na temelju kojih se ta prava, tereti koji utječu na njih ili te pravne činjenice upisuju u zemljišne knjige, navodeći, među ostalim, u točki 1. odluke tijela javne vlasti, u točki 2. pravne radnje, presude, rješenja i odluke sudova te u točki 5. potvrde kojima se potvrđuje nasljedno pravo.
15.
Članak 23. tog istog zakona, koji određuje pravila za podnošenje prijedloga za upis stvarnih prava na nekretninama, tereta koji utječu na takva prava i pravnih činjenica, predviđa u svojem stavku 2. da se uz prijedlog moraju podnijeti dokumenti kojima se potvrđuje nastanak stvarnog prava, tereta koji utječu na to pravo ili pravne činjenice čiji se upis predlaže. U članku 23. stavku 3. Zakona o zemljišnim knjigama određeno je da dokumenti na temelju kojih se stvarna prava na nekretninama, tereti koji utječu na takva prava kao i pravne činjenice potvrđuju, nastaju, prestaju, prenose ili opterećuju moraju biti u skladu sa zakonskim zahtjevima i sadržavati podatke potrebne za upis u zemljišne knjige. Prema članku 23. stavku 4. tog zakona, dokumenti na temelju kojih se predlaže upis u upisnik moraju biti čitljivo napisani i sadržavati puna imena, prezimena, pravne nazive, adrese, identifikacijske brojeve osoba povezanih s upisom te jedinstveni broj nepokretne dotične imovine, a koji se dodjeljuje u skladu s Lietuvos Respublikos nekilnojamojo turto kadastro nuostatai (Pravilnik o katastru Republike Litve).
16.
Prema članku 29. navedenog zakona voditelj zemljišnih knjiga odbit će u upisnik upisati stvarna prava na nekretnini, terete koji utječu na takva prava i pravne činjenice, ako se tijekom razmatranja prijedloga za upis utvrdi da dokument na temelju kojeg je predložen upis nije u skladu sa zahtjevima tog istog zakona ili da prijedlog ili dokument podnesen tom tijelu ne sadržava podatke iz Nekilnojamojo turto registro nuostatai (Pravilnik o zemljišnim knjigama) (
4
), a koji su potrebni za identifikaciju nepokretne imovine i osoba koje na njima stječu stvarna prava.
17.
U točki 14.2.2. Pravilnika o zemljišnim knjigama navedeno je da su podaci za identifikaciju nepokretne imovine: 1. katastarsko područje, katastarska općina i katastarski broj zemljišne čestice, 2. jedinstveni (identifikacijski broj) zemljišne čestice, 3. jedinstveni broj (identifikacijski broj) zgrade, i 4. jedinstveni broj (identifikacijski broj) stana ili prostorija.
III. Glavni postupak, prethodno pitanje i postupak pred Sudom
18.
Žalitelj u glavnom postupku je građanin koji ima litavsko i njemačko državljanstvo i boravi u Njemačkoj.
19.
Dana 6. prosinca 2015. preminula je majka žalitelja u glavnom postupku (u daljnjem tekstu: umrla) čije se uobičajeno boravište tada nalazilo u Njemačkoj. Žalitelj u glavnom postupku, jedini nasljednik, bezuvjetno je prihvatio nasljedstvo od umrle u Njemačkoj. Obratio se nadležnom njemačkom sudu kako bi pribavio Europsku potvrdu o nasljeđivanju jer je nasljedstvo obuhvaćalo imovinu koja se ne nalazi samo u Njemačkoj, nego i u Litvi.
20.
Dana 24. rujna 2018. Amtsgericht Bad Urach (Općinski sud u Bad Urachu, Njemačka) izdao je žalitelju u glavnom postupku potvrdu o nasljeđivanju br. 1 VI 174/18 (u daljnjem tekstu: potvrda o nasljeđivanju) u kojoj je bilo navedeno da je G. R., koji je preminuo 10. svibnja 2014., ostavio svoju imovinu umrloj, svojoj jedinoj nasljednici.
21.
Taj je isti sud izdao istog dana Europsku potvrdu o nasljeđivanju br. 1 VI 175/18 (u daljnjem tekstu: Europska potvrda o nasljeđivanju) u kojoj je bilo navedeno da je umrla ostavila svoju imovinu žalitelju u glavnom postupku koji je bio njezin jedini nasljednik i bezuvjetno je prihvatio nasljedstvo.
22.
Dana 15. ožujka 2019. žalitelj u glavnom postupku podnio je Registrų centras (Središnji registar), državnom tijelu zaduženom, među ostalim, za vođenje katastra i zemljišnih knjiga u Litvi, prijedlog za upis u upisnik svojeg prava vlasništva na nepokretnoj imovini upisanoj koja je pripadala umrloj u Litvi. U prilog svojem prijedlogu on je podnio potvrdu o nasljeđivanju i Europsku potvrdu o nasljeđivanju koje je izdao njemački sud.
23.
Dana 20. ožujka 2019. Odsjek u Tauragėu Odjela za zemljišne knjige Službe za upravljanje zemljišnim knjigama Državnog poduzeća za poslove središnjeg registra (u daljnjem tekstu: Odsjek) odbio je taj prijedlog uz obrazloženje da podnesena Europska potvrda o nasljeđivanju ne sadržava podatke nužne za identifikaciju nepokretne imovine koji su predviđeni Zakonom o zemljišnim knjigama, to jest da u njoj nije navedena imovina koju je žalitelj naslijedio.
24.
Žalitelj je protiv te odluke podnio žalbu Povjerenstvu za sporove pri Središnjem registru Državnog poduzeća za poslove središnjeg registra (u daljnjem tekstu: Povjerenstvo) koje je odlukom od 9. svibnja 2019. potvrdilo odluku Odsjeka.
25.
Žalitelj u glavnom postupku podnio je tužbu protiv odluka Odsjeka i Povjerenstva pred Regionų apygardos administracinio teismo Klaipėdos rūmai (Okružni upravni sud u Klaipėdi, Litva), koji je odlukom od 30. prosinca 2019. odbio tu tužbu kao neosnovanu.
26.
Žalitelj u glavnom postupku podnio je žalbu protiv te presude pred Lietuvos vyriausiasis administracinis teismas (Vrhovni upravni sud Litve). Odlučujući u proširenom sastavu taj je sud ocijenio da se u sporu koji mu je podnesen pojavljuju pitanja o tumačenju Uredbe br. 650/2012.
27.
Sud koji je uputio zahtjev ponajprije primjećuje da je na temelju članka 69. stavka 5. Uredbe br. 650/2012 Europska potvrda o nasljeđivanju valjana isprava za upisivanje imovine za nasljeđivanje u relevantnom upisniku države članice, ne dovodeći u pitanje njezin članak 1. stavak 2. točke (k) i (l), to jest da ta potvrda ne utječe na primjenu članka 1. stavka 2. točke (l) te uredbe.
28.
Sud koji je uputio zahtjev naglašava da su u Litvi isprave koje mogu poslužiti kao osnova za upis stvarnih prava na nekretninama u zemljišne knjige navedene u članku 22. Zakona o zemljišnim knjigama i da su u članku 23. stavcima 2. do 4. tog zakona kogentno određene informacije i podaci koje te isprave moraju potvrđivati. Taj sud pojašnjava da voditelj zemljišnih knjiga, kao tijelo javne uprave, djeluje samo na temelju ovlasti koje su mu povjerene zakonom koji mu ne priznaje ovlast da sam utvrdi doseg prava vlasništva niti da prikuplja informacije i dokaze koji potvrđuju postoje li određene činjenice. Navodi da slijedom toga i primjenom normi nacionalnog prava relevantnih u ovom slučaju informacije nužne za upis u zemljišne knjige mogu biti pružene samo u ispravama navedenima u članku 22. Zakona o zemljišnim knjigama i da u slučaju da su pružene informacije nepotpune voditelj zemljišnih knjiga nema ovlast uzeti u obzir druge informacije.
29.
Sud koji je uputio zahtjev ističe također, glede okolnosti predmeta u glavnom postupku, da je Europska potvrda o nasljeđivanju koju je izdao njemački sud bila sastavljena upotrebom Obrasca V. i sadržava Prilog IV. tom obrascu koji potvrđuje status i prava nasljednika. Primjećuje međutim da u točki 9. tog priloga nije pružena nikakva informacija kako bi se identificirala imovina koja je pripala nasljedniku i za koju se zahtijeva potvrda.
30.
Taj sud ističe da argumenti koje je iznio žalitelj u glavnom postupku kao i njemačka sudska praksa koju navodi upućuju na to da tijelo koje je izdalo Europsku potvrdu o nasljeđivanju nije samo zbog nepažnje propustilo pružiti te informacije. Naime, žalitelj ističe, među ostalim, da je njemačko nasljedno pravo uređeno načelom univerzalne sukcesije i da, slijedom toga, kada postoji samo jedan ovlaštenik, on dobiva cijelu imovinu umrlog i da se u njemačkom pravu imovina za nasljeđivanje ne može navesti ili na bilo koji drugi način označiti. Navodi da u skladu s ustaljenom sudskom praksom njemački sudovi ne primjenjuju članak 68. točku (l) Uredbe br. 650/2012 koja određuje da se u toj potvrdi mora navesti dio svakog nasljednika te, ako je potrebno, popis pravâ i/ili imovine za svakog nasljednika.
31.
Uzimajući u obzir ciljeve koje je zadao zakonodavac Unije time što je uspostavio Europsku potvrdu o nasljeđivanju, a osobito onaj za brzo, skladno i učinkovito rješavanje nasljeđivanja s prekograničnim implikacijama unutar Unije, sud koji je uputio zahtjev gaji dvojbe o načinu na koji valja protumačiti članak 1. stavak 2. točku (l) i članak 69. stavak 5. Uredbe br. 650/2012, osobito glede odnosa tih odredbi s nacionalnim pravom države članice u kojoj se nalazi imovina za nasljeđivanje, a koje uređuje pretpostavke za upis prava vlasništva u zemljišne knjige.
32.
U tim je okolnostima Lietuvos vyriausiasis administracinis teismas (Vrhovni upravni sud Litve) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeće prethodno pitanje:
„Treba li članak 1. stavak 2. točku (l) i članak 69. stavak 5. [Uredbe br. 650/2012] tumačiti na način da im se ne protive pravna pravila države članice u kojoj se nalazi nepokretna imovina prema kojima se prava vlasništva mogu upisati u zemljišne knjige na temelju Europske potvrde o nasljeđivanju samo ako su svi podaci potrebni za upis navedeni u Europskoj potvrdi o nasljeđivanju?”
33.
Pisana očitovanja podnijele su litavska, češka, njemačka, španjolska, francuska i mađarska vlada kao i Europska komisija. Litavska, njemačka i španjolska vlada kao i Komisija iznijele su svoja usmena očitovanja na raspravi održanoj 4. svibnja 2022.
IV. Analiza
34.
Svojim prethodnim pitanjem sud koji je uputio zahtjev pita, u biti, protivi li se Uredbi br. 650/2012, osobito njezinu članku 1. stavku 2. točki (l), njezinu članku 68. točki (l) i njezinu članku 69. stavku 5. primjena odredaba nacionalnog prava na temelju kojih se nepokretna imovina koju je jedini nasljednik stekao primjenom nasljednog prava uređenog načelom univerzalne sukcesije može upisati na temelju Europske potvrde o nasljeđivanju u zemljišne knjige države članice na čijem se državnom području ta imovina nalazi, samo pod uvjetom da su u toj potvrdi navedeni svi podaci za identifikaciju nepokretne imovine koji su potrebni na temelju nacionalnog prava te države članice.
35.
To se pitanje tiče, s jedne strane, zahtjeva u vezi s Europskom potvrdom o nasljeđivanju i, s druge strane, razgraničenja između sustava uvedenog Uredbom br. 650/2012 i onog uvedenog nacionalnim pravom kojim je uređen upis prava na nepokretnoj imovini u upisnik.
36.
Podsjećam na to da je umrla, koja je preminula 2015., sama bila nasljednica svojeg muža (2014.). No, uzimajući u obzir elemente koje je pružio sud koji je uputio zahtjev i postavljeno pitanje, predmet ovog mišljenja je samo nasljedstvo umrle koje je njezin sin prihvatio.
37.
U tom pogledu valja, prema mojem mišljenju, razlikovati pitanje mora li se ili može li se imovina za nasljeđivanje spomenuti u Europskoj potvrdi o nasljeđivanju (
5
) od pitanja može li registarsko tijelo države članice odbiti upis na tu imovinu zato što nije spomenuta u Europskoj potvrdi o nasljeđivanju (
6
). Želio bih ukratko izložiti položaj Europske potvrde o nasljeđivanju u strukturi Uredbe br. 650/2012 prije analize tih dvaju pitanja.
38.
Da se izrazim još izravnije, kako bi se riješila problematika u ovom slučaju, ili njemačka tijela moraju na temelju odredbi Uredbe br. 650/2012 navesti u Europskoj potvrdi o nasljeđivanju predmetnu imovinu ili su litavska tijela dužna na temelju odredbi Uredbe br. 650/2012 prihvatiti prijedlog na temelju Europske potvrde o nasljeđivanju kako su je sastavila njemačka tijela.
A. Europska potvrda o nasljeđivanju u strukturi Uredbe br. 650/2012
39.
Iz njezine uvodne izjave 7. proizlazi da je cilj Uredbe br. 650/2012 olakšati pravilno funkcioniranje unutarnjeg tržišta uklanjanjem prepreka slobodnom kretanju osoba koje žele ostvariti svoja prava u kontekstu nasljeđivanja koje ima prekogranične implikacije (
7
). Ta je uredba, dakle, dio okvira za uspostavu područja slobode, sigurnosti i pravde koje prati unutarnje tržište i mora se, slijedom toga, tumačiti s obzirom na ta načela (
8
).
40.
Uredbom br. 650/2012 ne usklađuje se materijalno nasljedno pravo. Ona, dakle, načelno (
9
) ne sadržava materijalne odredbe u području nasljeđivanja. S druge strane, ta uredba određuje putem pravila o sukobu zakona (nacionalno) nasljedno pravo mjerodavno za nasljeđivanje (
10
). U tom pogledu članak 21. stavak 1. navedene uredbe postavlja kao opće pravilo načelo da se na nasljeđivanje u cijelosti primjenjuje pravo države članice u kojoj je umrli imao svoje uobičajeno boravište u trenutku smrti. Usto, prema članku 22. stavku 1. te iste uredbe osoba može za pravo koje će urediti u cijelosti njezino nasljeđivanje izabrati pravo države čiji je ona državljanin u trenutku izbora ili u trenutku smrti. Doseg mjerodavnog prava određen je u članku 23. Uredbe br. 650/2012. Dovoljno je ovdje istaknuti da pravo određeno u skladu s člancima 21. i 22. te uredbe uređuje nasljeđivanje u cijelosti (
11
), uključujući prijenos imovine (
12
).
41.
Uredba br. 650/2012 ne uređuje samo mjerodavno pravo, nego i sudsku nadležnost te priznavanje i izvršavanje odluka donesenih u državi članici.
42.
Članak 62. i sljedeći te uredbe uređuju jednu od njezinih ključnih inovacija (
13
): Europsku potvrdu o nasljeđivanju.
43.
Tom se potvrdom žele ispuniti tri glavne funkcije u državama članicama (
14
): kao prvo, legitimirati nasljednika spram tijela poput zemljišnih knjiga ili privatnih dužnika ostavine poput banaka, kao drugo, pružiti oborivu predmnjevu o točnosti i potpunosti njezina sadržaja i kao treće, zaštititi treću osobu u dobroj vjeri koja izvrši činidbe onomu koji je određen kao nasljednik ili koji od njega stekne imovinu za nasljeđivanje.
44.
Na Europsku potvrdu o nasljeđivanju primjenjuje se autonomni pravni sustav uspostavljen odredbama poglavlja VI. Uredbe br. 650/2012 (
15
), kojim se želi osigurati njezina jedinstvena primjena u svim državama članicama (
16
). Glede te potvrde, članci 63. do 69. te uredbe tiču se, među ostalim, njezine svrhe, nadležnosti potrebne za njezino izdavanje, pravila o zahtjevu za izdavanje potvrde, o razmatranju tog zahtjeva i njezinu izdavanju, kao i njezina sadržaja i učinaka.
45.
Na temelju članka 63. stavka 1. Uredbe br. 650/2012, koji se odnosi na svrhu Europske potvrde o nasljeđivanju, njezina je namjena da je koriste, među ostalim, nasljednici koji se u drugoj državi članici moraju pozvati na svoj status ili izvršavati svoja prava kao nasljednici.
46.
Članak 63. stavak 2. točke (a) i (b) Uredbe br. 650/2012 određuju u tom pogledu da se ta potvrda može osobito koristiti za dokazivanje stvari poput statusa i/ili prava svakog nasljednika ili pripadnosti određene imovine koja čini dio ostavine nasljedniku ili, ovisno o slučaju, legataru spomenutom u Potvrdi.
B. Sadržaj Europske potvrde o nasljeđivanju
1.
Članak 68. Uredbe br. 650/2012
47.
U članku 68. Uredbe br. 650/2012 sastavljen je popis podataka koje mora sadržavati Europska potvrda o nasljeđivanju „u mjeri potrebnoj za svrhu za koj[u] se izdaje”, među kojima se nalazi „dio svakog nasljednika te, ako je potrebno, popis prava i/ili imovine za svakog nasljednika” (
17
).
a)
Obveza određivanja predmetne imovine
48.
Postavlja se sljedeće pitanje: je li tijelo zaduženo za izdavanje Europske potvrde o nasljeđivanju dužno odrediti prava i/ili imovinu koji pripadaju određenom nasljedniku?
49.
Europska potvrda o nasljeđivanju osmišljena je kao instrument prikladan da se upotrijebi za dokazivanje različitih elemenata. Kao što to osobito proizlazi iz članka 68. prvog stavka Uredbe br. 650/2012, ona sadržava podatke potrebne za svrhu za koju se izdaje.
50.
Stoga (konkretna) svrha kojoj je Europska potvrda o nasljeđivanju namijenjena, kako ju je podnositelj zahtjeva naveo u skladu s člankom 65. stavkom 3. točkom (f) Uredbe br. 650/2012 i mjerodavno nacionalno nasljedno pravo određuju sadržaj te potvrde. Iz članka 63. stavka 2. točke (a) te uredbe proizlazi da je svrha navedene potvrde, među ostalim, dokazati status „nasljednika”. Očito, kao što to proizlazi iz članka 63. stavka 2. točke (b) navedene uredbe, ista se potvrda može koristiti i za dokazivanje drugih podataka poput pripadnosti određene imovine koja čini dio ostavine nasljedniku/nasljednicima. Ti se podaci mogu, prema mojem mišljenju, uključiti u mjeri u kojoj je to opravdano pravilnim funkcioniranjem Europske potvrde o nasljeđivanju kako bi ona mogla u potpunosti proizvesti svoje učinke.
51.
Kao što to namjeravam dokazati u sljedećim razmatranjima, nije nužno koristiti se podacima spomenutima u članku 63. stavku 2. točki (b) Uredbe br. 650/2012 kako bi se upis mogao provesti.
1) Univerzalna sukcesija
52.
Nesporno je da nacionalno nasljedno pravo mjerodavno u ovom predmetu na temelju članka 21. stavka 1. Uredbe br. 650/2012 jest njemačko pravo. Slijedom toga, u skladu s tom odredbom, to pravo uređuje nasljeđivanje u cijelosti i, među ostalim, prijenos imovine na nasljednika (
18
).
53.
U ovom slučaju, prema mjerodavnom njemačkom pravu, na temelju članka 1922. stavka 1. Bürgerliches Gesetzbucha (Građanski zakonik) u trenutku smrti osobe (otvaranje nasljedstva) cijela njezina imovina (nasljedstvo) prenosi se na jednu ili više osoba (nasljednika). Radi se o načelu univerzalne sukcesije. Kao što to navodi njemačka vlada, to podrazumijeva da nasljednik postaje pravni sljednik umrlog čim nastane događaj koji je doveo do nasljeđivanja, to jest smrt umrlog.
54.
Valja naglasiti da njemačko pravo ne predviđa drugu sukcesiju do univerzalne, što znači da se ne prenosi posebno određena imovina, nego sva imovina kao cjelina.
55.
U tim okolnostima nije nužno u Europsku potvrdu o nasljeđivanju uključiti popis ostavine, s obzirom na to da ne nastaje situacija iz članka 68. točke (l) Uredbe br. 650/2012 na temelju izraza „ako je potrebno”, to jest u slučaju popisa imovine za određenog nasljednika.
56.
Naime, u tom slučaju u toj se potvrdi navodi da je predmetna osoba nasljednik određene imovine umrlog. Međutim, ako je nasljednik univerzalni nasljednik, u navedenoj potvrdi nije nužno odrediti konkretnu imovinu.
57.
U tom kontekstu sklon sam opovrgnuti pretpostavku prema kojoj izraz „ako je potrebno” treba shvatiti na način da odražava samo želju podnositelja zahtjeva za izdavanje Europske potvrde o nasljeđivanju (
19
). Iako je podnositelj zahtjeva dužan obavijestiti tijelo izdavanja te potvrde o njezinoj svrsi (
20
), ipak je na tom tijelu da odluči na temelju te informacije, treba li odrediti imovinu.
58.
Međutim, Komisija tvrdi da takav pristup nije u skladu sa zahtjevima Uredbe br. 650/2012. Naime, ona smatra da se opseg podataka pruženih u Europskoj potvrdi o nasljeđivanju ne određuje prema mjerodavnom nacionalnom nasljednom pravu, nego prema članku 68. te uredbe.
59.
Držim da se u tom pristupu Komisije ne uzima u obzir činjenica da Uredba br. 650/2012 ne uređuje samo sudsku nadležnost i sadržaj Europske potvrde o nasljeđivanju, nego, kao što sam to naveo, i nacionalno nasljedno pravo mjerodavno u predmetu koje nužno ima utjecaja na sadržaj te potvrde.
60.
Doduše, članak 68. Uredbe br. 650/2012 iscrpno uređuje sadržaj Europske potvrde o nasljeđivanju, ali to ipak ne isključuje da mjerodavno nacionalno nasljedno pravo, kako je određeno na temelju te uredbe, može imati utjecaja na taj sadržaj. Naprotiv, korištenje izraza „u mjeri [u kojoj su podaci] potrebn[i] za svrhu za koj[u] se [Europska potvrda o nasljeđivanju] izdaje” i „ako je potrebno” u toj odredbi upućuje na volju zakonodavca Unije da uzme u obzir mjerodavno nasljedno pravo (moje isticanje). Jasno je, dakle, da postoji međuovisnost između nacionalnog prava i te uredbe s obzirom na to da mjerodavno nasljedno pravo kao prvo određuje sadržaj potvrde.
61.
Unatoč tomu, tijelo izdavanja mora, ako je potrebno, pokazati određenu fleksibilnost i slijediti prakse što nužno nema običaj raditi, osobito kada mora primijeniti strano pravo. Međutim, to ovdje nije tako.
2) Sukcesija koja nije univerzalna
62.
Kada situacija nije obuhvaćena nacionalnim nasljednim pravom koje je uređeno načelom univerzalne sukcesije (
21
) i kada se gore spomenuta svrha može postići samo navođenjem dijela nasljedstva predmetne osobe, vrlo je vjerojatno da se predmetna imovina mora odrediti.
63.
Nametnute obveze i pretpostavke potrebne u tom području mogu se razlikovati među državama članicama. Konkretno, mjerodavno nasljedno pravo u drugoj državi članici može zahtijevati cjelovit popis imovine, što bi podrazumijevalo obvezu da se takvi podaci uključe u Europsku potvrdu o nasljeđivanju. Takva bi situacija odgovarala situaciji na koju se odnosi izraz „ako je potrebno” u članku 68. točki (l) Uredbe br. 650/2012.
b)
Mogućnost određivanja predmetne imovine
64.
Ostaje pitanje je li u situaciji poput one o kojoj je riječ u glavnom postupku tijelo izdavanja Europske potvrde o nasljeđivanju slobodno uključiti predmetnu nepokretnu imovinu u tu potvrdu, kada dotična osoba podnese zahtjev u tom smislu.
65.
Valja istaknuti u tom pogledu da se zahtijeva određeni stupanj suradnje i uzajamnog povjerenja među tijelima država članica, kako bi Europska potvrda o nasljeđivanju mogla u cijelosti proizvesti svoje učinke. To može podrazumijevati obvezu tijela izdavanja da u duhu lojalne suradnje s tijelima drugih država članica uzme u obzir zahtjeve prava u vezi s upisnikom druge države članice, nadasve ako to tijelo raspolaže relevantnim podacima i elementima.
66.
S obzirom na to, takva suradnja ostaje složena jer iz nje mogu proizaći drugi pravni problemi.
67.
Pretpostavimo da kada je podnesen zahtjev u tom smislu, navođenje predmetne imovine ostaje fakultativno za tijelo izdavanja Europske potvrde o nasljeđivanju. Bi li to u takvoj situaciji bilo obvezujuće za tijelo nadležno za upisnik koje provodi upis te imovine koja se nalazi u drugoj državi članici? Što je s člankom 69. stavkom 2. Uredbe br. 650/2012 koji predviđa da se za tu potvrdu predmnijeva da točno dokazuje elemente koji su utvrđeni po nacionalnom pravu mjerodavnom za nasljeđivanje ili po bilo kojem drugom pravu mjerodavnom za određene elemente? Proteže li se ta predmnjeva na pripadnost predmetne imovine?
68.
Također treba istaknuti, među ostalim, da pitanje pripadnosti određene imovine ostavinskoj masi ne spada u propise o nasljeđivanju, nego u propise o pravu vlasništva (
22
). Naime, pravo mjerodavno za nasljeđivanje koje uređuje pitanje prijenosa vlasništva i pitanje tko postaje vlasnik imovine umrlog treba razlikovati od pitanja je li određena imovina pripadala umrlom.
69.
Naposljetku valja naglasiti da kako bi moglo navesti konkretnu imovinu tijelo izdavanja Europske potvrde o nasljeđivanju mora imati potpuni pregled nad ostavinskom masom (
23
). No, to može biti teško kao što to pokazuje ovaj slučaj.
2.
Obrazac V.
70.
Točkom 9. Priloga IV. Obrascu V. želi se identificirati imovina koja je pripala nasljedniku i za koju se zahtijeva potvrda te se u njoj navodi da se u tom pogledu moli da se navede imovina i naznače sve bitne pojedinosti za identifikaciju (
24
).
71.
Suprotno argumentima nekih stranaka u postupku i mišljenju nekih autora pravne teorije (
25
), iz tog se obrasca ne može izvesti nikakav zaključak.
72.
Naime, podaci na koje upućuje ta točka 9. moraju se pružiti samo kada se predmetna imovina mora navesti (
26
). Kao što sam to naveo (
27
), to ovdje nije slučaj s obzirom na to da se radi o univerzalnoj sukcesiji.
73.
Štoviše, valja podsjetiti na to da zato što je (jedini) cilj Provedbene uredbe br. 1329/2014 konkretizirati odredbe Uredbe br. 650/2012, ona nikako ne može nadograditi materijalne odredbe Uredbe br. 650/2012. Bilo koji drugi pristup doveo bi u pitanje načelo institucionalne ravnoteže. Kao autor Provedbene uredbe br. 1329/2014 Komisija je, dakle, dužna poštovati volju zakonodavca. Drugim riječima, ta provedbena uredba u Obrascu V. ne može zahtijevati pružanje podataka koji nisu nužni s obzirom na svrhu Europske potvrde o nasljeđivanju. U suprotnom bi slučaju to neopravdano lišilo biti odredbe Uredbe br. 650/2012.
74.
Slijedom navedenog, budući da točno tumačenje članka 68. Uredbe br. 650/2012 dovodi do zaključka da ta odredba ne zahtijeva posebnu identifikaciju litavske imovine u Europskoj potvrdi o nasljeđivanju, niti jedna norma Provedbene uredbe br. 1329/2014 ne dopušta drukčiji zaključak. Ta se provedbena uredba mora, dakle, tumačiti s obzirom na Uredbu br. 650/2012.
C. Učinci Europske potvrde o nasljeđivanju i njezin odnos s nacionalnim zemljišnoknjižnim pravom (članak 1. stavak 2. točka (l) i članak 69. stavak 5. Uredbe br. 650/2012)
75.
Na temelju članka 69. stavka 5. Uredbe br. 650/2012, Europska potvrda o nasljeđivanju je valjana isprava za upisivanje imovine za nasljeđivanje u relevantnom upisniku države članice, ne dovodeći u pitanje članak 1. stavak 2. točke (k) i (l) te uredbe.
76.
Članak 1. stavak 2. točka (l) Uredbe br. 650/2012 kojom se nastoji razgraničiti odnosna područja primjene lex successionis i lex registrii određuje da je iz njezina područja primjene isključeno „bilo koje upisivanje u upisnik prava na nepokretnoj i pokretnoj imovini, uključujući pravne zahtjeve za takav upis te učinci upisa ili neupisa takvih prava u upisnik”.
77.
Predmet povodom kojeg je donesena presuda Kubicka (
28
) bio je jedina prilika dana Sudu da protumači članak 1. stavak 2. točku (l) Uredbe br. 650/2012. U toj je presudi Sud odlučio da članak 1. stavak 2. točke (k) i (l) kao i članak 31. te uredbe treba tumačiti na način da im se protivi odbijanje tijela države članice da prizna stvarnopravne učinke vindikacijskog legata, koji poznaje pravo mjerodavno za nasljeđivanje koje je oporučitelj izabrao u skladu s člankom 22. stavkom 1. navedene uredbe, ako se to odbijanje temelji na činjenici da se taj legat odnosi na pravo vlasništva na nekretnini koja se nalazi u toj državi članici čije zakonodavstvo ne poznaje institut legata s izravnim stvarnopravnim učinkom na dan otvaranja nasljedstva.
78.
Ta presuda Kubicka imala je za posljedicu to da njemački zakon o kojemu je riječ u glavnom postupku nije bio primijenjen na prijenos vlasništva. No, nije bilo riječi o pravilima o zemljišnim knjigama. Nacionalno zemljišnoknjižno pravo države članice može, dakle, određivati dodatne postupovne zahtjeve, ali to samo ako se ti dodatni zahtjevi ne odnose na status koji potvrđuje Europska potvrda o nasljeđivanju.
79.
Kao što je to istaknuo nezavisni odvjetnik Y. Bot u svojem mišljenju u predmetu Kubicka (
29
), u praksi je moguće zahtijevati druge isprave ili podatke kao dopunu Europskoj potvrdi o nasljeđivanju kada ta potvrda, na primjer, ne sadržava dovoljno precizne podatke kako bi se identificirala nekretnina za koju treba upisati prijenos vlasništva.
80.
Međutim, valja primijetiti da u ovom slučaju litavska tijela raspolažu svim podacima potrebnima za provedbu upisa u zemljišne knjige: ona su u mogućnosti odrediti komu predmetna imovina pripada ili je pripadala te preko Europske potvrde o nasljeđivanju uvjeriti se u status žalitelja u glavnom postupku kao nasljednika.
81.
U takvoj bi situaciji koristan učinak Europske potvrde o nasljeđivanju bio ugrožen, ako bi se litavskim zemljišnoknjižnim pravom mogle podnositelju zahtjeva nametnuti dodatne obveze.
82.
Naime, čak i ako konkretna imovina stečena nasljeđivanjem nije određena u Europskoj potvrdi o nasljeđivanju, njezino se stjecanje može dokazati tom potvrdom. Prema toj logici, temelj za promjenu u zemljišnim knjigama nije identifikacija te imovine u navedenoj potvrdi, nego status dotične osobe kao nasljednika (
30
). U tom pogledu ista je potvrda dokaz o univerzalnoj sukcesiji provedenoj na temelju njemačkog prava koja obuhvaća također nepokretnu imovinu umrlog koja se nalazi u inozemstvu. Na tijelu nadležnom za zemljišne knjige je da provjeri, je li predmetna imovina obuhvaćena nasljedstvom i, dakle, je li pripadala umrlom. To tijelo mora izvesti sve posljedice koje podrazumijevaju podaci sadržani u Europskoj potvrdi o nasljeđivanju, to jest da osoba navedena kao nasljednik umrle jest njezin univerzalni nasljednik.
83.
Nema, dakle, nikakva legitimnog razloga za litavska tijela da u svrhu upisa zahtijevaju dodatne element kako bi utvrdila, je li predmetna osoba nasljednik predmetne imovine. Obvezivanje te osobe da se obrati njemačkim tijelima kako bi ona odredila predmetnu nepokretnu imovinu svelo bi se na formalizam koji se ne može opravdati.
84.
Zaključno, sve dok koristan učinak Uredbe br. 650/2012 i, u konkretnom slučaju, koristan učinak Europske potvrde o nasljeđivanju uspostavljene tom uredbom nisu ugroženi, države članice su slobodne izrađivati zakonodavstvo u području zemljišnoknjižnog prava. No, članak 1. stavak 2. točka (l) navedene uredbe ne može dovesti do ugrožavanja korisnog učinka Europske potvrde o nasljeđivanju koja je, kao što sam na to podsjetio, na temelju članka 69. stavka 5. iste uredbe valjana isprava za upisivanje imovine za nasljeđivanje u relevantnom upisniku države članice.
85.
Drugim riječima, iako se pretpostavke za stjecanje imovine za nasljeđivanje ne mogu načelno zanemariti odredbama nacionalnog zakona o zemljišnim knjigama (
31
), Europska potvrda o nasljeđivanju kojom se dokazuje nasljeđivanje ipak je obvezujuća i mora služiti kao temelj za upis u upisnik, bez obzira na to odgovara li njezin sadržaj praksi koja se obično slijedi radi sastavljanja takve potvrde (ili usporedive nacionalne isprave) u države članici u kojoj se nalaze zemljišne knjige (
32
). Samo se u slučaju kada je objektivno nemoguće odrediti predmet prijedloga u okviru upisa u zemljišne knjige može pokazati nužnim dopuniti Europsku potvrdu o nasljeđivanju, kako bi se dokazala univerzalna sukcesija umrlog dodatnim ispravama nužnima za preciznu identifikaciju naslijeđene imovine (
33
).
D. Suradnja među tijelima (članak 66. stavak 5. Uredbe br. 650/2012)
86.
Članak 66. Uredbe br. 650/2012 koji se odnosi na razmatranje zahtjeva za izdavanje Europske potvrde o nasljeđivanju određuje u svojem petom stavku da za potrebe tog razmatranja nadležno tijelo države članice dostavlja na zahtjev tijelu izdavanja Europske potvrde o nasljeđivanju koje se nalazi u drugoj državi članici podatke iz zemljišnih knjiga, matičnih knjiga i upisnika u koji se upisuju isprave i činjenice od važnosti za nasljeđivanje ili za režim bračne stečevine ili ekvivalentni imovinski režim umrlog, ako bi to nadležno tijelo po svojem nacionalnom pravu bilo ovlašteno dostaviti takve podatke drugom nacionalnom tijelu.
87.
Komisija smatra da u konkretnom slučaju njemačko tijelo izdavanja Europske potvrde o nasljeđivanju mora stupiti u kontakt s litavskim tijelima kako bi se raspitalo o nepokretnoj imovini u okviru razmatranja zahtjeva za izdavanje Europske potvrde o nasljeđivanju.
88.
Iako je očito da mehanizam suradnje uveden člankom 66. stavkom 5. Uredbe br. 650/2012 ima primarnu ulogu za uredno funkcioniranje prilikom postupanja po zahtjevu i, u konačnici, izdavanje potvrde, ne slažem se, međutim, s Komisijinim stajalištem i to zbog jednostavnog razloga da se suradnja nameće samo kada je nužna.
89.
Kao što je to dokazano u ovom mišljenju, to nije slučaj ovdje gdje tijelo nadležno za upis raspolaže svim podacima nužnima za provedbu upisa.
V. Zaključak
90.
S obzirom na sva prethodna razmatranja, predlažem Sudu da na prethodno pitanje koje je uputio Lietuvos vyriausiasis administracinis teismas (Vrhovni upravni sud Litve) odgovori na sljedeći način:
Članku 1. stavku 2. točki (l), članku 68. točki (l) i članku 69. stavku 5. Uredbe (EU) br. 650/2012 Europskog parlamenta i Vijeća od 4. srpnja 2012. o nadležnosti, mjerodavnom pravu, priznavanju i izvršavanju odluka i prihvaćanju i izvršavanju javnih isprava u nasljednim stvarima i o uspostavi Europske potvrde o nasljeđivanju protivi se primjena odredaba nacionalnog prava na temelju kojih se nepokretna nekretnina koju je jedini nasljednik stekao na osnovi nasljednog prava uređenog načelom univerzalne sukcesije može upisati na temelju Europske potvrde o nasljeđivanju u zemljišne knjige države članice na čijem se državnom području ta imovina nalazi, samo pod uvjetom da su u toj potvrdi navedeni svi podaci za identifikaciju nepokretne imovine koji su potrebni na temelju nacionalnog prava te države članice.
(
1
)	Izvorni jezik: francuski
(
2
)	Uredba Europskog parlamenta i Vijeća od 4. srpnja 2012. o nadležnosti, mjerodavnom pravu, priznavanju i izvršavanju odluka i prihvaćanju i izvršavanju javnih isprava u nasljednim stvarima i o uspostavi Europske potvrde o nasljeđivanju (SL 2012., L 201, str. 107.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 10., str. 296.)
(
3
)	Provedbena uredba Komisije (EU) br. 1329/2014 оd 9. prosinca 2014. o uspostavi obrazaca iz Uredbe (EU) br. 650/2012 Europskog parlamenta i Vijeća o nadležnosti, mjerodavnom pravu, priznavanju i izvršavanju odluka i prihvaćanju i izvršavanju javnih isprava u nasljednim stvarima i o uspostavi Europske potvrde o nasljeđivanju (SL 2014., L 359, str. 30.)
(
4
)	Pravilnik donesen na temelju Odluke Vlade Republike Litve br. 379 od 23. travnja 2014.
(
5
)	Ovdje se radi o tumačenju članka 68. Uredbe br. 650/2012.
(
6
)	To se pitanje tiče tumačenja članka 1. stavka 2. točke (l) i članka 69. stavka 5. Uredbe br. 650/2012.
(
7
)	Vidjeti presudu od 12. listopada 2017., Kubicka (C‑218/16, EU:C:2017:755, t. 56.).
(
8
)	Vidjeti u tom smislu Baldus, Ch., u Gebauer, M., Wiedmann, T., Europäisches Zivilrecht, 3. izd., C. H. Beck, München, 2021., poglavlje 44. („Europäische Erbrechtsverordnung”), članak 1. točka 4.
(
9
)	Vidjeti, međutim, članke 32. i 33. Uredbe br. 650/2012.
(
10
)	Vidjeti poglavlje III. Uredbe br. 650/2012.
(
11
)	Vidjeti članak 23. stavak 1. Uredbe br. 650/2012.
(
12
)	Vidjeti članak 23. stavak 2. točku (e) Uredbe br. 650/2012.
(
13
)	Ta je potvrda od ključnog značenja za praktično postupanje u prekograničnom nasljeđivanju; za više detalja vidjeti Hess, B., Europäisches Zivilprozessrecht, 2. izd., De Gruyter, Berlin/Boston, t. 7.220. Vidjeti također Wautelet, P., u Bonomi, A., Wautelet, P., Le droit européen des successions. Commentaire du règlement (UE) no 650/2012 du 4 juillet 2012, 2. izd., Bruylant, Bruxelles, 2016., članak 62. točka 1. i sljedeće.
(
14
)	Vidjeti Kleinschmidt, J., „Optionales Erbrecht: Das Europäische Nachlasszeugnis als Herausforderung an das Kollisionsrecht”, Rabels Zeitschrift für ausländisches und internationales Privatrecht, 2013., sv. 4., br. 77, str. 723. do 785., osobito str. 726. Vidjeti također Stamatiadis, D. u Pamboukis, H. P., EU Succession Regulation No 650/2012. A Commentary, Nomiki Bibliothiki/C. H. Beck/Hart/Nomos, Athènes/Munich/Oxford/Baden‑Baden, 2017., članak 62. točka 26. i sljedeće.
(
15
)	Vidjeti presude od 21. lipnja 2018., Oberle (C‑20/17, EU:C:2018:485, t. 46.), i od 16. srpnja 2020., E. E. (Sudska nadležnost i pravo mjerodavno za nasljeđivanje) (C‑80/19, EU:C:2020:569, t. 70.).
(
16
)	Vidjeti moje mišljenje u predmetu Oberle (C‑20/17, EU:C:2018:89, t. 90.).
(
17
)	Vidjeti članak 68. točku (l) Uredbe br. 650/2012. Moje isticanje
(
18
)	Vidjeti članak 23. stavak 2. točku (e) Uredbe br. 650/2012.
(
19
)	U tom smislu vidjeti također Semelová, M., „Praktische Probleme mit dem (deutschen) Europäischen Nachlasszeugnis in der Tschechischen Republik”, Zeitschrift für das Privatrecht der Europäischen Union (GPR), 2018., br. 4, str. 200. do 203., osobito str. 201.
(
20
)	Vidjeti članak 65. stavak 3. točku (f) Uredbe br. 650/2012.
(
21
)	Radilo bi se, dakle, o situaciji različitoj od one u ovom slučaju.
(
22
)	U tom smislu vidjeti također Raff, Th., „Praktische Probleme mit dem (deutschen) Europäischen Nachlasszeugnis in der Tschechischen Republik – Stellungnahme”, Zeitschrift für das Privatrecht der Europäischen Union (GPR), 2018., str. 203. do 205., osobito str. 204.
(
23
)	U tom smislu vidjeti također Wautelet, P., op. cit., članak 68. točka 26.
(
24
)	Glede teksta bilješke na dnu stranice 13. u vezi s tom točkom 9. vidjeti točku 12. ovog mišljenja.
(
25
)	Vidjeti, osobito, Semelová, M., op. cit., str. 203.
(
26
)	U tom smislu vidjeti također Raff, Th., op. cit., str. 203., kao i Budzikiewicz, Ch. u Calvo Caravaca, A.-L., Davì, A., Mansel, H.-P., The EU Succession Regulation. A Commentary, Cambridge University Press, 2016., članak 68. točka 19.
(
27
)	Vidjeti točku 53. ovog mišljenja.
(
28
)	Vidjeti presudu od 12. listopada 2017. (C‑218/16, EU:C:2017:755, izreka).
(
29
)	C‑218/16, EU:C:2017:387, t. 67.
(
30
)	U tom smislu vidjeti također Nordmeier, C. F., „Die Aufnahme einzelner Nachlassgegenstände in das Europäische Nachlasszeugnis – zum durch den Todesfall bedingten Rechtserwerb und zur Reichweite der Art. 68 lit. l und m EuErbVO”, Praxis des Internationalen Privat- und Verfahrensrechts (IPrax), 2019., str. 306. do 312., osobito str. 311.
(
31
)	Vidjeti presudu od 12. listopada 2017., Kubicka (C‑218/16, EU:C:2017:755, t. 54.).
(
32
)	U tom smislu vidjeti također Margoński, M., Europejskie poświadczenie spadkowe, Wolters Kluwer, Varšava, 2022., str. 429.
(
33
)	U tom smislu vidjeti također Margoński, M., op. cit., str. 429.