62022CC0435
ANTHONY MICHAEL COLLINS
FŐTANÁCSNOK INDÍTVÁNYA
Az ismertetés napja: 2022. október 13. (
1
)
C‑435/22. PPU. sz. ügy
Generalstaatsanwaltschaft München
kontra
HF
(az Oberlandesgericht München [müncheni regionális felsőbíróság, Németország] által benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem)
„Előzetes döntéshozatal – Sürgősségi előzetes döntéshozatali eljárás – Büntetőügyekben folytatott igazságügyi együttműködés – A Schengeni Megállapodás végrehajtásáról szóló egyezmény – 54. cikk – Az Európai Unió Alapjogi Chartája – 50. cikk – A ne bis in idem elve – Személyek szabad mozgása – Uniós polgárság – Harmadik országbeli állampolgárnak valamely tagállam által az Egyesült Államok részére kétoldalú kiadatási szerződés alapján történő kiadatása – Harmadik országbeli állampolgár, akit ugyanazon bűncselekmények miatt egy másik tagállamban jogerősen elítéltek, és aki büntetésének teljes idejét már letöltötte ebben az államban – Az Európai Unió és az Amerikai Egyesült Államok közötti, kiadatásról szóló megállapodás – EUMSZ 351. cikk”
Bevezetés
1.
Az Oberlandesgericht München (müncheni regionális felsőbíróság, Németország) ezen előzetes döntéshozatal iránti kérelmet az Amerikai Egyesült Államok által a Németországi Szövetségi Köztársasághoz abból a célból intézett kiadatási megkeresésével összefüggésben terjesztette elő, hogy egy harmadik országbeli állampolgárral szemben olyan cselekmények miatt folytasson le büntetőeljárást, amelyek miatt e személyt egy másik tagállamban már jogerősen elítélték, és büntetését teljes egészében végrehajtották.
2.
A 2013. június 26‑i 610/2013/EU európai parlamenti és tanácsi rendelettel (HL 2013. L 182., 1. o.; helyesbítés: HL 2014. L 225., 91. o.) módosított, a Benelux Gazdasági Unió államai, a Németországi Szövetségi Köztársaság és a Francia Köztársaság kormányai között a közös határaikon történő ellenőrzések fokozatos megszüntetéséről szóló, 1985. június 14‑i Schengeni Megállapodás végrehajtásáról szóló, 1990. június 19‑én Schengenben aláírt és 1995. március 26‑án hatályba lépett egyezménynek (a továbbiakban: SMVE) (
2
) az Európai Unió Alapjogi Chartájának (a továbbiakban: Charta) 50. cikkével összefüggésben értelmezett 54. cikkében szereplő ne bis in idem elve vajon alkalmazható‑e ilyen helyzetben, arra is figyelemmel, hogy az érintett személy nem uniós polgár? A megkeresett tagállam és az érintett harmadik állam közötti kétoldalú kiadatási szerződés akadályát képezheti‑e annak, hogy a ne bis in idem elvére hivatkozva megtagadják az adott személy kiadatását? Milyen szerepet játszhat az EUMSZ 351. cikk ilyen esetben? Lényegében ezek a jelen ügy központi kérdései.
Jogi háttér
Az uniós jog
Az SMVE
3.
Az SMVE 20. cikkének (1) bekezdése, amely az egyezmény II. címének „A külföldiek mozgásának feltételei” című 4. fejezetében található, a következőképpen rendelkezik:
„A vízumkötelezettség hatálya alá nem tartozó külföldiek az első beutazás időpontjától számított bármely 180 napos időszakban legfeljebb 90 napig szabadon mozoghatnak a Szerződő Felek területén, amennyiben megfelelnek az 5. cikk (1) bekezdése a), c), d) és e) pontjában említett beutazási feltételeknek.” (
3
)
4.
Az SMVE III. címének „A kétszeres büntetés tilalma (ne bis in idem) elvének alkalmazása” című 3. fejezetében található 54. cikke a következőképpen szól:
„Az ellen a személy ellen, akinek a cselekményét a Szerződő Felek egyikében jogerősen elbírálták, ugyanazon cselekmény alapján nem lehet egy másik Szerződő Fél területén büntetőeljárást indítani, amennyiben elítélés esetén a büntetést már végrehajtották, végrehajtása folyamatban van, vagy az ítélet meghozatalának helye szerinti Szerződő Fél jogszabályainak értelmében azt többé nem lehet végrehajtani.”
A schengeni vívmányoknak az uniós jogba történő beillesztéséről szóló jegyzőkönyv
5.
Az SMVE‑t az uniós jogba a schengeni vívmányoknak az Európai Unió keretébe történő beillesztéséről szóló, az Amszterdami Szerződéssel az Európai Unióról szóló szerződéshez és az Európai Közösséget létrehozó szerződéshez csatolt jegyzőkönyv (
4
) a mellékletében meghatározottak szerint, „schengeni vívmányok” címen illesztette be.
6.
Az Európai Közösséget létrehozó szerződés és az Európai Unióról szóló szerződés vonatkozó rendelkezéseinek megfelelően a schengeni vívmányokat alkotó valamennyi rendelkezés, illetve határozat jogalapjának meghatározásáról szóló, 1999. május 20‑i 1999/436/EK tanácsi határozat (
5
) 2. cikkéből és annak A. mellékletéből kitűnik, hogy a Tanács az EUSZ 34. és az EUSZ 31. cikket (
6
) jelölte meg az SMVE 54–58. cikkének jogalapjaként.
Az Európai Unió és az Amerikai Egyesült Államok közötti kiadatásról szóló megállapodás
7.
Az Európai Unió és az Amerikai Egyesült Államok között a kiadatásról szóló, 2003. június 25‑i megállapodás (
7
) (a továbbiakban: EU–USA megállapodás) „Tárgy és célkitűzés” című 1. cikke a következőket mondja ki:
„A Szerződő Felek vállalják, hogy e megállapodás rendelkezéseinek megfelelően, a jogsértők kiadatásának szabályozására vonatkozó kiadatási viszonyokkal összefüggésben előírják a tagállamok és az Amerikai Egyesült Államok közötti együttműködés fokozását.”
8.
Ezen megállapodásnak „Az eltérés tilalma” című 17. cikke a következőképpen rendelkezik:
„(1)   E megállapodás nem érinti a megkeresett állam azon jogát, hogy az e megállapodásban nem szabályozott ügyhöz kapcsolódó olyan elutasítási okokra hivatkozzon, amelyek a tagállam és az Amerikai Egyesült Államok között hatályban lévő kétoldalú kiadatási szerződésnek megfelelően rendelkezésre állnak.
(2)   Amennyiben a megkeresett államot alkotmányos elvei vagy a végső, kötelező bírósági határozatok esetleg megakadályozzák kiadatási kötelezettsége teljesítésében, és ezen ügy megoldását e megállapodás vagy az alkalmazandó kétoldalú szerződés nem írja elő, a megkeresett és a megkereső állam között konzultációkat kell folytatni. [helyesen: Amennyiben a megkeresett államot az alkotmányos elvei vagy végleges, rá nézve kötelező bírósági határozatok akadályoznák kiadatási kötelezettsége teljesítésében, és e tekintetben sem e megállapodás, sem az alkalmazandó kétoldalú szerződés nem nyújt megoldást, a megkeresett és a megkereső állam konzultációt folytat.]”
A Schengeni határellenőrzési kódex
9.
Az Európai Utasinformációs és Engedélyezési Rendszer (ETIAS) létrehozásáról, valamint az 1077/2011/EU rendelet, az 515/2014/EU rendelet, az (EU) 2016/399 rendelet, az (EU) 2016/1624 rendelet és az (EU) 2017/2226 rendelet módosításáról szóló, 2018. szeptember 12‑i (EU) 2018/1240 európai parlamenti és tanácsi rendelettel (
8
) módosított, a személyek határátlépésére irányadó szabályok uniós kódexéről (Schengeni határ‑ellenőrzési kódex) szóló, 2016. március 9‑i (EU) 2016/399 európai parlamenti és tanácsi rendelet (
9
) (a továbbiakban: Schengeni határellenőrzési kódex) 6. cikkének (1) bekezdése a következőképpen szól:
„A tagállamok területén történő, bármely 180 napos időszakban 90 napot meg nem haladó tervezett tartózkodás esetén, figyelembe véve a megelőző 180 napos időszak minden egyes tartózkodási napját, a harmadik országok állampolgáraira a következő beutazási feltételek vonatkoznak:
a)
aki olyan, érvényes határátlépésre feljogosító úti okmánnyal rendelkezik, amely megfelel a következő kritériumoknak:
i.
érvényessége legalább három hónappal meghaladja a tagállamok területéről történő tervezett távozás időpontját. Sürgős és indokolt esetben azonban e kötelezettségektől el lehet tekinteni;
ii.
a megelőző tíz éven belül bocsátották ki;
b)
érvényes vízummal rendelkeznek, amennyiben az szükséges a [külső határok átlépésekor vízumkötelezettség alá eső, illetve az e kötelezettség alól mentes harmadik országbeli állampolgárok országainak felsorolásáról szóló, 2018. november 14‑i (EU) 2018/1806 európai parlamenti és tanácsi rendelet] (
10
) értelmében, illetve érvényes utazási engedéllyel rendelkeznek, amennyiben az szükséges [ugyanezen rendelet értelmében], kivéve, ha érvényes tartózkodási engedéllyel vagy huzamos tartózkodásra jogosító vízummal rendelkeznek;
c)
igazolják a tervezett tartózkodás célját és körülményeit, és megfelelő anyagi fedezettel rendelkeznek mind a tervezett tartózkodás időtartamára, mind pedig a származási országba való visszatéréshez vagy egy olyan harmadik országba történő átutazáshoz, ahová őket biztosan beengedik, illetve képesek ezt a fedezetet jogszerűen biztosítani;
d)
nem állnak beutazási tilalmat elrendelő figyelmeztetőjelzés hatálya alatt a [Schengeni Információs Rendszerben (SIS)];
e)
nem jelentenek veszélyt a tagállamok közrendjére, belső biztonságára, közegészségügyére vagy nemzetközi kapcsolataira, különösen nem állnak a tagállamok nemzeti adatbázisaiban szereplő ugyanezen okok miatt beutazási tilalmat elrendelő figyelmeztető jelzés hatálya alatt;
f)
biometrikus adatokat szolgáltatnak […].”
10.
Az SMVE 20. cikkének (1) bekezdését úgy kell értelmezni, hogy az a Schengeni határellenőrzési kódex 6. cikkének (1) bekezdésére utal. Ez utóbbi rendelkezés ugyanis a személyek határátlépésére irányadó szabályok közösségi kódexének létrehozásáról szóló, 2006. március 15‑i 562/2006 európai parlamenti és tanácsi rendelet (Schengeni határellenőrzési kódex) (
11
) 5. cikkének (1) bekezdését váltotta fel, amely rendelkezés pedig az SMVE 5. cikkének (1) bekezdésének helyébe lépett.
A 2018/1806 rendelet
11.
A 2018/1806 rendelet 3. cikkének (1) bekezdése előírja:
„Az I. mellékletben felsorolt harmadik országok állampolgárai a tagállamok külső határainak átlépésekor vízumkötelezettség alá esnek.”
12.
E rendelet 4. cikkének (1) bekezdése értelmében:
„A II. mellékletben felsorolt harmadik országok állampolgárai mentesülnek a 3. cikk (1) bekezdésében rögzített kötelezettség alól a bármely 180 napos időszakban 90 napot meg nem haladó tartózkodások esetében.”
13.
Szerbia a II. mellékletben felsorolt harmadik országok közé tartozik.
A Németországi Szövetségi Köztársaság és az Amerikai Egyesült Államok közötti kiadatási szerződés
14.
Az 1978. június 20‑i Auslieferungsvertrag zwischen der Bundesrepublik Deutschland und den Vereinigten Staaten von Amerika (
12
) (a Németországi Szövetségi Köztársaság és az Amerikai Egyesült Államok közötti kiadatási szerződés; a továbbiakban: Németország–USA kiadatási szerződés) „Kiadatási kötelezettség” című 1. cikke szerint:
„(1)   A Szerződő Felek vállalják, hogy e szerződés rendelkezéseinek megfelelően kölcsönösen átadják egymásnak azokat a személyeket, akiket a megkereső állam területén elkövetett bűncselekmény elkövetésével vádolnak, illetve azokat, akikkel szemben büntetést vagy szabadságelvonással járó intézkedést kívánnak végrehajtani, és akik a másik Szerződő Fél területén tartózkodnak.
(2)   Ha a bűncselekményt a megkereső állam területén kívül követték el, a megkeresett állam e szerződéssel összhangban akkor hagyja jóvá a kiadatást, ha
a)
a hasonló körülmények között elkövetett ilyen bűncselekmény a nemzeti joga alapján büntethető, vagy
b)
az a személy, akinek a kiadatását kérik, a megkereső állam állampolgára.”
15.
Az 1986. október 21‑i Zusatzvertrag zum Auslieferungsvertrag zwischen der Bundesrepublik Deutschland und den Vereinigten Staaten von Amerika (a Németországi Szövetségi Köztársaság és az Amerikai Egyesült Államok közötti kiadatási szerződés kiegészítő szerződése) által módosított Németország‑USA kiadatási szerződés (
13
) (a továbbiakban: első kiegészítő szerződés) „Kiadatási bűncselekmények” című 2. cikke a következőképpen rendelkezik:
„(1)   E szerződés értelmében kiadatásra azok a bűncselekmények adhatnak okot, amelyek mindkét Szerződő Fél joga szerint büntetendők. Annak meghatározásához, hogy kiadatási bűncselekményről van‑e szó, nincs jelentősége annak, hogy a Szerződő Felek joga a bűncselekményt ugyanazon bűncselekményi kategóriába sorolja, hogy ugyanazt a fogalmat alkalmazzák‑e, vagy hogy a kettős büntethetőség szövetségi, állami vagy tartományi jogból fakadóan áll fenn. […]
(2)   Kiadatási bűncselekmény miatt a kiadatást
a)
büntetőeljárás lefolytatása céljából [engedélyezik], ha a bűncselekmény mindkét Szerződő Fél joga szerint egy évet meghaladó szabadságvesztés‑büntetéssel büntetendő […]
[…].”
16.
A Németország‑USA kiadatási szerződés „Ne bis in idem” című 8. cikke értelmében:
„A kiadatást nem engedélyezik, ha a megkeresett állam illetékes hatóságai a terheltet azon bűncselekmény miatt, amely miatt a kiadatást kérik, már jogerősen felmentették vagy elítélték.”
17.
E szerződésnek a „Ratifikáció; Hatálybalépés; Felmondás” című 34. cikkének (4) bekezdése a következőket írja elő:
„Ez a szerződés attól a naptól számított egy évig marad hatályban, amikor az egyik Szerződő Fél írásban értesíti a másik Felet a szerződés felmondásáról.”
18.
A kérdést előterjesztő bíróság szerint a Németország‑USA kiadatási szerződést a 2006. április 18‑i Zweiter Zusatzvertrag zum Auslieferungsvertrag zwischen der Bundesrepublik Deutschland und den Vereinigten Staaten von Amerika (a Németországi Szövetségi Köztársaság és az Amerikai Egyesült Államok közötti kiadatási szerződés második kiegészítő szerződése) (
14
) (a továbbiakban: második kiegészítő szerződés) igazította az EU–USA megállapodáshoz.
Az alapjogvita alapját képező tényállás és az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdés
19.
2022. január 20‑án a szerb állampolgárságú HF‑et a Nemzetközi Bűnügyi Rendőrség Szervezete (Interpol) által az Amerikai Egyesült Államok hatóságainak kérésére kiadott vörös riasztás alapján Münchenben (Németország) előzetes letartóztatásba helyezték. Az USA hatóságai a HF által 2008 szeptembere és 2013 decembere között állítólagosan elkövetett bűncselekmények miatt lefolytatandó büntetőeljárás céljából kérték kiadatását. A vörös riasztást a US District Court for the District of Columbia (az Amerikai Egyesült Államok columbiai szövetségi kerületi bírósága) által 2018. december 4‑én kibocsátott elfogatóparancs alapján adták ki, a Title 18, U. S. Code, Section 1962 [d] és 1349 szerinti „bűnözői befolyás alatt álló korrupt szervezetekben való részvételben történő megállapodás, banki csalás és távközlési eszköz felhasználásával elkövetett csalás elkövetésében való megállapodás” vádjával. (
15
) HF jelenleg – kiadatására várva – kiadatási őrizetben van Németországban.
20.
2022. január 25‑i levelükben az Amerikai Egyesült Államok hatóságai a német hatóságoktól HF ideiglenes letartóztatásának elrendelését kérték, és megküldték részükre a 2018. december 4‑i elfogatóparancsot, valamint a United States Court of Appeals for the District of Columbia Circuit (az Egyesült Államok columbiai szövetségi fellebbviteli bírósága, Egyesült Államok) vádesküdtszékének ugyanezen a napon kelt vádiratát. 2022. március 17‑i levelükben megküldték a kiadatási kérelemhez mellékelendő dokumentumokat a német hatóságoknak.
21.
HF a letartóztatásának időpontjában azt közölte, hogy Szlovéniában rendelkezik lakóhellyel, és egy 2016. július 11‑én kiállított, 2026. július 11‑ig érvényes szerb útlevelet, egy 2017. november 3‑án kiállított és 2019. november 3‑án lejárt szlovén tartózkodási engedélyt, valamint egy koszovói személyi igazolványt mutatott be. Az előzetes döntéshozatalra utaló határozat szerint a szlovén hatóságok 2020‑ban elutasították HF tartózkodási engedélyének meghosszabbítása iránti kérelmét.
22.
A kérdést előterjesztő bíróság és a Generalstaatsanwaltschaft München (müncheni főügyészség, Németország) kérésére a szlovén hatóságok a következő információkat közölték:
–
HF‑et az Okrožno sodišče v Mariboru (maribori regionális bíróság, Szlovénia) 2012. július 6‑i, 2012. október 19‑én jogerőre emelkedett ítéletével 1 év 3 hónap szabadságvesztés‑büntetésre ítélte a Kazenski zakonik (büntetőtörvénykönyv) 221. cikkének (2) bekezdésével összefüggésben értelmezett (4) bekezdése szerinti „információs rendszer elleni támadás” bűncselekménye miatt, amelyet a 2009. december és 2010. június közötti időszakban követett el, és a kiszabott szabadságvesztés‑büntetést 480 óra közérdekű munkára változtatták;
–
HF a közérdekű munkát 2015. június 25‑ig teljes egészében teljesítette;
–
az Okrožno sodišče v Kopru (koperi regionális bíróság, Szlovénia) 2020. szeptember 23‑i végzésével elutasította HF‑nek az Amerikai Egyesült Államok részére büntetőeljárás lefolytatása céljából történő kiadatása iránti megkeresést, azzal az indokkal, hogy a kiadatás iránti megkeresésben ismertetett tényállások 2010 júniusáig az Okrožno sodišče v Mariboru (maribori regionális bíróság) ítéletével jogerősen elbírálásra kerültek;
–
a kiadatás iránti megkeresésben szereplő, 2010 júniusát követő egyéb tényállások tekintetében nem áll fenn bűncselekmény gyanúja;
–
e végzést a Višje sodišče v Kopru (koperi felsőbíróság, Szlovénia) 2020. október 8‑i végzésével helybenhagyta, és az jogerőre emelkedett.
23.
Az előzetes döntéshozatalra utaló végzés szerint a szlovén hatóságokhoz intézett kiadatási kérelem és a jelen ügyben szóban forgó kiadatási kérelem ugyanazokra a bűncselekményekre vonatkozik. Ezenkívül az Okrožno sodišče v Mariboru (maribori regionális bíróság) által megállapított tényállás azonos az utóbbi kérelemben foglalt tényállással, amennyiben abban 2010 júliusa előtt elkövetett bűncselekmények szerepelnek.
24.
A kérdést előterjesztő bíróságnak kétségei vannak a HF Egyesült Államok részére történő kiadatásának jogszerűségét illetően az elfogatóparancsban és a 2018. december 4‑i vádiratban a 2010 júliusát megelőző időszakra vonatkozóan felrótt cselekményeket illetően.
25.
E tekintetben a kérdést előterjesztő bíróság előadja, hogy a Bíróság által a 2021. május 12‑i Bundesrepublik Deutschland (Az Interpol vörös riasztása) ítéletben (
16
) lefektetett elvek nem elegendőek az előtte folyamatban lévő ügy megoldásához, tekintettel ez utóbbi és az említett ítélet alapjául szolgáló ügy közötti különbségekre. Így megjegyzi, hogy a jelen ügyben először is az érintett személy nem uniós polgár, másodszor, hogy hivatalos kiadatási kérelemről van szó, nem pedig az Interpol által kiadott vörös riasztás alapján történt ideiglenes letartóztatásról, harmadszor pedig, ha a Németországi Szövetségi Köztársaság a ne bis in idem elv betartására vonatkozó uniós jogi kötelezettség alapján megtagadná HF kiadatását, úgy megszegné a Németország és az Egyesült Államok közötti kiadatási szerződésből eredő kiadatási kötelezettségét. Az utóbbival kapcsolatban a kérdést előterjesztő bíróság jelzi, hogy a jelen ügyben az Amerikai Egyesült Államok hatóságai benyújtották azokat az iratokat, amelyeket az említett szerződés 14. cikke szerint a kiadatási kérelemhez csatolni kell, hogy a HF‑nek felrótt magatartás mind az amerikai, mind a német jog szerint büntetendő, (
17
) és hogy a szóban forgó bűncselekmények az amerikai jog szerint legfeljebb 20, illetve 30 évig terjedő szabadságvesztéssel, a német jog szerint pedig legfeljebb 2 évtől 10 évig terjedő szabadságvesztéssel büntethetők. (
18
)
26.
A dolgok jelenlegi állása szerint tehát HF kiadatásának jogszerűségét az 1982. december 23‑i Gesetz über die internationale Rechtshilfe in Strafsachen (IRG) (
19
) (a nemzetközi bűnügyi jogsegélyről szóló törvény) 2. és azt követő §‑ai, valamint a Németország–USA kiadatási szerződés 4. és azt követő §‑ai nem akadályozzák.
27.
Konkrétabban, ami az e szerződés 8. cikkében foglalt ne bis in idem elvét illeti, a kérdést előterjesztő bíróság előadja, hogy az a körülmény, hogy HF‑et az Okrožno sodišče v Mariboru (maribori regionális bíróság) 2012. július 6‑i ítéletével már jogerősen elítélte a szóban forgó kiadatási kérelemben szereplő, 2010 júliusa előtt elkövetett bűncselekmények miatt, és hogy az e bíróság által vele szemben kiszabott büntetést már teljes egészében végrehajtották, nem zárja ki az Egyesült Államok részére történő kiadatását. Mindenekelőtt ugyanis e cikk szövegéből egyértelműen kitűnik, hogy az csak arra a helyzetre vonatkozik, amelyben a terheltet a megkeresett állam, a jelen esetben a Németországi Szövetségi Köztársaság illetékes hatóságai már jogerősen elítélték. Nem értelmezhető úgy, hogy az a más tagállamokban hozott büntetőítéletekre is vonatkozik. Ezenfelül, a Németországi Szövetségi Köztársaság és az Amerikai Egyesült Államok a Németország‑USA kiadatási szerződésről folytatott tárgyalások keretében megállapodtak abban, hogy a harmadik államokban hozott határozatok nem akadályozzák a kiadatást. Egyébiránt a második kiegészítő szerződés, amellyel a Németország‑USA kiadatási szerződést az EU‑USA megállapodáshoz igazították, nem írt elő különös rendelkezéseket a kétszeres büntetés tilalmának valamennyi tagállamra való kiterjesztésére vonatkozóan, és nem módosította ez utóbbi szerződés 8. cikkét sem. Végezetül, a Bundesverfassungsgericht (szövetségi alkotmánybíróság, Németország) ítélkezési gyakorlata szerint még nincs olyan nemzetközi szokásjogi elv, amely szerint e tilalom a harmadik államokban hozott büntetőítéletek esetében is alkalmazandó lenne.
28.
A kérdést előterjesztő bíróság azonban felteszi a kérdést, hogy a Chartának az SMVE 54. cikkével összefüggésben értelmezett 50. cikke nem követeli‑e meg, hogy a Németországi Szövetségi Köztársaság megtagadja HF Egyesült Államok részére történő kiadatását az Okrožno sodišče v Mariboru (maribori regionális bíróság) ítéletével elbírált bűncselekmények tekintetében, vagyis a szóban forgó kiadatás iránti megkeresésben szereplő azon tényállások tekintetében, amelyekre 2010 júniusáig bezárólag került sor.
29.
E tekintetben a kérdést előterjesztő bíróság először is úgy véli, hogy az e két cikk együttes értelmezéséből eredő feltételek a jelen ügyben teljesülnek. Egyrészt HF‑et egy tagállami bíróság, nevezetesen az Okrožno sodišče v Mariboru (maribori regionális bíróság) jogerősen elítélte, és az ítéletet teljes egészében végrehajtották. Másrészt, e rendelkezések nem kapcsolódnak az uniós polgársághoz vagy valamely tagállam állampolgárának jogállásához. Harmadrészt, az Interpol vörös riasztása ítélet 94. és 95. pontjából kitűnik, hogy az Interpol harmadik állam kérésére kiadott vörös riasztásával érintett személy valamely szerződő állam általi ideiglenes letartóztatása (
20
) az SMVE 54. cikke értelmében vett „büntetőeljárásnak” minősül. Ezért a kiadatás teljesíthetőségéről szóló határozatot, amely az érintett személynek egy harmadik államnak büntetőeljárás céljából történő átadásához vezet, szintén „büntetőeljárásnak” kell tekinteni. Negyedrészt, a valamely tagállamban letartóztatott harmadik országbeli állampolgár Egyesült Államok részére történő kiadatásának teljesíthetőségéről való döntés esetében a Charta 51. cikke értelmében az uniós jog végrehajtásáról van szó, mivel az mindenesetre az EU–USA megállapodás körébe tartozik. Ezért e megállapodás alkalmazása során figyelembe kell venni a Charta által biztosított alapvető jogokat. Ezenkívül a kérdést előterjesztő bíróság szerint HF‑et a letartóztatásának időpontjában az SMVE 20. cikkének a Schengeni határellenőrzési kódex 6. cikke (1) bekezdésének b) pontjával, valamint a 2018/1806 rendelet 4. cikkének (1) bekezdésével összefüggésben értelmezett (1) bekezdése alapján megillette a szabad mozgáshoz való jog, mivel szerb állampolgárként mentesült a vízumkötelezettség alól. Az említett alapvető jogokat ezen okból is figyelembe kell venni.
30.
Másodszor, a kérdést előterjesztő bíróság azt a kérdést veti fel, hogy a Chartának az SMVE 54. cikkével összefüggésben értelmezett 50. cikke eredményezheti‑e azt, hogy harmadik országbeli állampolgár nem adható ki az Egyesült Államoknak, amely nem részes állama az SMVE‑nek és nem is uniós tagállam. E tekintetben előadja, hogy az Interpol vörös riasztása ítéletének és annak hatályának indokolásához a Bíróság az ezen ügyben a vörös riasztással érintett személy, egy német állampolgár EUMSZ 21. cikk értelmében vett szabad mozgáshoz való jogára hivatkozott. Márpedig HF‑et szerb állampolgárként nem illeti meg az EUMSZ 21. cikk (1) bekezdése értelmében vett szabad mozgáshoz való jog. Ezzel szemben az SMVE 20. cikke értelmében vett szabad mozgáshoz való jog megilleti, mivel mentesül a vízumkötelezettség alól. A kérdést előterjesztő bíróság hozzáfűzi, hogy az Interpol vörös riasztása ítélet 98. pontjában a Bíróság hangsúlyozta, hogy az említett ügyben az előzetes döntéshozatal iránti kérelem tárgyát az Interpol vörös riasztásával érintett személy harmadik állam kérésére történő ideiglenes letartóztatása képezte, nem pedig e személy ez utóbbi állam részére történő kiadatása. A Bíróság tehát még nem foglalt állást a jelen ügyben szóban forgó helyzetről, amely kifejezetten egy kiadatási kérelemmel kapcsolatos.
31.
A kérdést előterjesztő bíróság úgy véli, hogy az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésre azt a választ kell adni, hogy a jelen ügyben az SMVE 54. cikkének és a Charta 50. cikkének együttesen értelmezett rendelkezéseivel nem ellentétes HF‑nek az Egyesült Államok részére történő kiadatása, mivel a Németországi Szövetségi Köztársaságnak tiszteletben kell tartania a terhelt kiadatására vonatkozóan fennálló nemzetközi jogi kötelezettségét.
32.
Ebben az összefüggésben a kérdést előterjesztő bíróság osztja azt a jogirodalomban kifejtett álláspontot, amely szerint az EUMSZ 351. cikk (1) bekezdését alkalmazni kell azokra a megállapodásokra, amelyeket valamely tagállam ugyan 1958. január 1‑jét követően kötött meg, amelyek azonban olyan területre vonatkoznak, amely hatáskörbővülés következtében csak később került az Unió hatáskörébe, és „a hatáskör megváltozása a tagállam számára a [szóban forgó] szerződés megkötésekor objektíve nem volt előrelátható”. A Commune de Mesquer ügyre (
21
) vonatkozó indítványában Kokott főtanácsnok láthatóan ugyanezt az álláspontot képviseli. E tekintetben a kérdést előterjesztő bíróság rámutat arra, hogy a Schengeni Megállapodás és az SMVE a Németország‑USA kiadatási szerződés 1980. július 30‑i hatálybalépését követően jött létre, és hogy a Schengeni Megállapodás csupán 1997‑ben, az Amszterdami Szerződéssel vált az uniós jog részévé. Így a Németországi Szövetségi Köztársaság számára 1978‑ban és 1980‑ban nem volt előrelátható, hogy az „európai szinten” alkalmazandó ne bis in idem elvével, illetve a büntetőjog területén folytatott rendőrségi és igazságügyi együttműködéssel kapcsolatos kérdések az Unió hatáskörébe fognak tartozni.
33.
A kérdést előterjesztő bíróság úgy véli, hogy az első kiegészítő szerződés és a második kiegészítő szerződés által bevezetett módosítások nem változtatnak ezen a helyzeten. Az első kiegészítő szerződés nem tekinthető a Németország–USA kiadatási szerződés lényeges újratárgyalásának, és már 1993. március 11‑én hatályba lépett. Álláspontja szerint a második kiegészítő szerződéssel a Németországi Szövetségi Köztársaság csupán átültette az EU–USA megállapodást, és semmilyen különös rendelkezést nem fogadott el a ne bis in idem elvének „európai szintű” alkalmazását illetően.
34.
Végezetül a kérdést előterjesztő bíróság úgy érvel, hogy mivel az EU‑USA megállapodás nem irányozza elő a ne bis in idem elvének a Charta – SMVE 54. cikkével összefüggésben értelmezett – 50. cikkének megfelelő „európai szintű” alkalmazását, ebből a contrario arra lehet következtetni, hogy egy kétoldalú kiadatási szerződést, amely ezen elv tiszteletben tartását csak nemzeti szinten írja elő, továbbra is tiszteletben kell tartani.
35.
E körülmények között az Oberlandesgericht München (müncheni tartományi felsőbíróság, Németország) a Bíróság Hivatalához 2022. július 1-jén benyújtott 2022. június 21-i határozatával úgy határozott, hogy az eljárást felfüggeszti, és előzetes döntéshozatal céljából a következő kérdést terjesztette a Bíróság elé:
„Úgy kell‑e értelmezni a[z SMVE‑nek] [a Charta] 50. cikkével összefüggésben értelmezett 54. cikkét, hogy e jogi szabályokkal ellentétes az, hogy az ezen egyezményben részes valamely állam és uniós tagállam hatóságai kiadnak egy, az EUMSZ 20. cikk értelmében uniós polgárnak nem minősülő harmadik országbeli állampolgárt egy harmadik állam részére, amennyiben az érintett személyt az Európai Unió egy másik tagállamában ugyanazon cselekmények miatt, mint amelyekre a kiadatás iránti megkeresés vonatkozik, már jogerősen elítélték és ezt az ítéletet végrehajtották, és amennyiben az e személy e harmadik állam részére történő kiadatásának megtagadására vonatkozó döntés csak az e harmadik állammal fennálló kétoldalú kiadatási szerződés megsértésével lenne lehetséges?”
A Bíróság előtti eljárás
36.
Mivel HF 2022. január 20. óta meg van fosztva a szabadságától, és az előzetes döntéshozatal iránti kérelem az EUM‑Szerződés harmadik része V. címének hatálya alá tartozó területre vonatkozó kérdéseket vet fel, (
22
) a kérdést előterjesztő bíróság ugyanezen határozatban azt is kérte a Bíróságtól, hogy a jelen előzetes döntéshozatal iránti kérelmet az eljárási szabályzat 107. cikkében előírt sürgősségi eljárásban bírálja el.
37.
2022. július 15‑i határozatával a Bíróság e kérelemnek helyt adott.
38.
A Generalstaatsanwaltschaft München (müncheni főügyészség), HF, a német kormány és az Európai Bizottság nyújtott be írásbeli észrevételeket, amelyekben többek között a Bíróság által hozzájuk intézett írásbeli választ igénylő kérdésekre is válaszoltak. Ugyanezek a felek szóbeli észrevételeket terjesztettek elő, és válaszoltak a Bíróság által a 2022. szeptember 13‑án tartott tárgyaláson feltett kérdésekre.
Elemzés
Előzetes megjegyzések
39.
Az SMVE‑nek a ne bis in idem elvét rögzítő 54. cikkével ellentétes az, ha valamely személy ellen büntetőeljárást indítanak ugyanazon tényállás alapján, amelyet egy másik szerződő államban már jogerősen elbíráltak, feltéve hogy elítélés esetén a büntetést már végrehajtották, végrehajtása folyamatban van, vagy azt az utóbbi szerződő állam joga szerint többé nem lehet végrehajtani.
40.
A Charta 50. cikke ezt az elvet alapvető jogként rögzíti, és kimondja, hogy „[s]enki sem vonható büntetőeljárás alá és nem büntethető olyan bűncselekményért, amely miatt az Unióban a törvénynek megfelelően már jogerősen felmentették vagy elítélték”.
41.
Ezenkívül, amint e két cikkből kitűnik, a ne bis in idem elve mind a tagállamok, mind a szerződő államok közös alkotmányos hagyományaiból ered. Az SMVE 54. cikkét tehát a Charta 50. cikkével összefüggésben kell értelmezni, mivel annak lényeges tartalmának tiszteletben tartását biztosítja. (
23
)
42.
Az állandó ítélkezési gyakorlat szerint a res iudicata elvének folyományaként a ne bis in idem elvnek az a célja, hogy garantálja a jogbiztonságot és a méltányosságot annak biztosításával, hogy az érintett személy a vele szemben folytatott eljárást és adott esetben az elmarasztalását követően biztos lehessen abban, hogy ugyanazon jogsértésért nem fogják még egyszer eljárás alá vonni. (
24
)
43.
Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdés megválaszolása érdekében először is azt fogom megvizsgálni, hogy a Bíróság által az Interpol vörös riasztása ítéletben az SMVE 54. cikkének értelmezésére vonatkozóan lefektetett elvek átültethetők‑e az alapügyben szereplőhöz hasonló helyzetre, és ha igen, akkor a Németországi Szövetségi Köztársaság azzal, hogy a ne bis in idem elve alapján megtagadja HF kiadatását az Egyesült Államok részére, megsérti‑e az EU‑USA megállapodással összefüggésben értelmezett Németország‑USA kiadatási szerződésből eredő kötelezettségeit, és végül azt, hogy az utóbbi kérdéshez kapcsolódóan releváns‑e az EUMSZ 351. cikk a kérdést előterjesztő bíróság által kért értelmezés szempontjából.
Az Interpol vörös riasztása ítéletben lefektetett elvek jelen ügyben való alkalmazhatóságáról
44.
Az Interpol vörös riasztása ítéletében a Bíróság kimondta, hogy az SMVE 54. cikkét és az EUMSZ 21. cikk (1) bekezdését a Charta 50. cikkével összefüggésben úgy kell értelmezni, hogy azokkal nem ellentétes az, ha a valamely harmadik állam kérésére az Interpol által kiadott vörös riasztással érintett személyt valamely szerződő állam vagy tagállam hatóságai ideiglenes letartóztatásba veszik, kivéve ha a valamely szerződő államban vagy tagállamban hozott jogerős bírósági határozatban megállapítást nyer, hogy e személynek a vörös riasztás alapjául szolgáló tényállással megegyező cselekményét valamely szerződő államban vagy tagállamban már jogerősen elbírálták.
45.
A jelen ügyben a kérdést előterjesztő bíróság megállapításaiból kitűnik, hogy a 2012. július 6‑i ítéletében az Okrožno sodišče v Mariboru (maribori regionális bíróság), azaz egy szerződő állam bírósága jogerősen elbírálta a HF által 2010 júliusát megelőzően elkövetett, terhére rótt cselekményeket, és hogy vele szemben teljes mértékben végrehajtották a vele szemben kiszabott büntetést. E megállapításokból az is világosan kitűnik, hogy ez a tényállás (
25
) megegyezik az Amerikai Egyesült Államok által a HF kiadatására vonatkozóan előterjesztett kérelemben foglalt tényállással, amennyiben ott 2010 júliusa előtt elkövetett bűncselekmények szerepelnek. Az előzetes döntéshozatalra utaló határozat szerint az Amerikai Egyesült Államok hatóságainak a kiadatásra irányuló kérelme tágabb értelemben olyan bűncselekményekre vonatkozik, amelyeket HF 2008 szeptembere és 2013 decembere között követett el. Az előzetes döntéshozatal iránti kérelem azonban csak a 2010 júliusa előtt elkövetett bűncselekményekre vonatkozik. A jelen indítvány és a meghozandó ítélet szempontjából az előterjesztett kérdésben szereplő feltevést kell alapul venni, vagyis azt, hogy a szóban forgó tényállás – és így a bűncselekmények – azonosak. Nem a Bíróság, hanem a kérdést előterjesztő bíróság feladata annak megállapítása, hogy a szlovén bíróságok által jogerősen elbírált tényállás megegyezik‑e a kiadatási kérelemben szereplővel.
46.
Ahhoz, hogy az SMVE 54. cikke alkalmazható legyen a jelen ügyben, az is szükséges, hogy ugyanazon cselekmény miatt egy másik szerződő állam, a jelen esetben a Németországi Szövetségi Köztársaság által HF ellen indított újabb „büntetőeljárásról” legyen szó. Az Interpol vörös riasztása ítéletben a Bíróság kimondta, hogy az Interpol vörös riasztásával érintett személynek egy harmadik állam kérésére valamely szerződő állam által az e személy ellen a harmadik államban indított büntetőeljárás céljából történő ideiglenes letartóztatásba vétele e szerződő állam aktusának minősül, amely így a szerződő államok területére kiterjedő büntetőeljárás keretébe illeszkedik. (
26
) Véleményem szerint ez a megoldás tökéletesen átültethető az alapügy tárgyát képező jogvitára, még akkor is, ha – amint arra a kérdést előterjesztő bíróság rámutat – az egy hivatalos kiadatási kérelemről szóló határozatra vonatkozik. Amint arra a Bizottság írásbeli észrevételeiben helyesen rámutat, ha már az ilyen ideiglenes letartóztatás is – amelynek éppen a kiadatás előkészítése a célja –, az SMVE 54. cikke értelmében vett „büntetőeljárás” fogalmába tartozik, ez még inkább érvényes, ha kiadatási kérelemről szóló határozatról van szó. Ezt az álláspontot egyébként a kérdést előterjesztő bíróság is osztja.
47.
Következésképpen a jelen ügy olyan helyzetre vonatkozik, amelyben az egyik szerződő államban bizonyos cselekmény miatt jogerősen elbírált személy ellen ugyanazon cselekmény miatt egy másik szerződő államban újabb büntetőeljárást indítottak.
48.
A kérdést előterjesztő bíróság által kiemelt, az Interpol vörös riasztása ítélet alapjául szolgáló ügy és az alapügy tárgyát képező ügy közötti másik különbség az, hogy az előbbi esetben az érintett személy uniós polgár volt, és ezáltal az EUMSZ 21. cikk (1) bekezdésében biztosított szabad mozgáshoz való joggal rendelkezett, míg az utóbbi esetben egy harmadik ország állampolgáráról van szó.
49.
E tekintetben először is meg kell jegyezni, hogy az SMVE 54. cikke minden olyan „személyre” vonatkozik, akinek a cselekményét valamely szerződő állam jogerősen elbírálta, tehát nem korlátozódik azokra, akik valamely tagállam vagy valamely szerződő állam állampolgárságával rendelkeznek. Hasonlóképpen, a Charta 50. cikke, amely a „senki” határozatlan névmást használja, azt nem kapcsolja össze az uniós polgársággal. Ez utóbbi cikk egyébiránt nem „A polgárok jogai” című V. fejezetben, hanem az „Igazságszolgáltatás” című VI. fejezetben található.
50.
Másodszor, tény, hogy a Bíróság az Interpol vörös riasztása ítéletében az SMVE 54. cikkének értelmezése során az e cikk által követett célkitűzés tekintetében a személyek, különösen az uniós polgárok szabad mozgásának elvére támaszkodik. Így az ítélet 79. pontjában a Bíróság megállapítja, hogy az ítélkezési gyakorlatból kitűnik, hogy az e cikkben rögzített ne bis in idem elve annak elkerülésére irányul, hogy a szabadságon, a biztonságon és a jog érvényesülésén alapuló térségen belül azt a személyt, akinek az ügyét jogerősen elbírálták, a szabad mozgáshoz való jog gyakorlása következtében ugyanazon cselekmény alapján több szerződő államban is büntetőeljárás alá lehessen vonni. Álláspontja szerint e tekintetben az említett cikket az EUSZ 3. cikk (2) bekezdése fényében kell értelmezni. (
27
) Pontosítja, hogy közelebbről ezen ítélkezési gyakorlatból az következik, hogy az a személy, akinek az ügyét jogerősen elbírálták, szabadon mozoghat anélkül, hogy félnie kellene attól, hogy ugyanazon cselekmény miatt újabb büntetőeljárást indítanak ellene egy másik szerződő államban. Az is igaz, hogy ugyanebben az ítéletben a Bíróság indokolásának a jelen ügyben érintett kérdésekre vonatkozó részében (
28
) többször hivatkozik az EUMSZ 21. cikk (1) bekezdésére. (
29
)
51.
Véleményem szerint azonban e megállapításokból nem vonható le az a következtetés, hogy – amint azt a Generalstaatsanwaltschaft München (müncheni főügyészség) és a német kormány állítja – az SMVE 54. cikkének hatálya azokra az uniós polgárokra korlátozódik, akik gyakorolják a szabad mozgáshoz való jogukat.
52.
Álláspontom szerint az EUMSZ 21. cikk (1) bekezdésére való ezen különféle hivatkozásokra nagyrészt az Interpol vörös riasztása ítélet alapjául szolgáló ügy kontextusa nyújt magyarázatot. Az érintett személy ugyanis német állampolgár volt, aki azt kívánta elérni, hogy az érintett német bíróság kötelezze a Németországi Szövetségi Köztársaságot arra, hogy tegyen meg minden szükséges intézkedést a vele szemben kiadott vörös riasztás visszavonása érdekében, mivel a fő aggálya az volt, hogy a riasztás megakadályozza abban, hogy letartóztatásának kockáztatása nélkül a Németországi Szövetségi Köztársaságtól eltérő tagállamba vagy szerződő államba utazzon. Ennek megfelelően a Bíróság elé előzetes döntéshozatalra terjesztett kérdések közül kettő kifejezetten az EUMSZ 21. cikk (1) bekezdésére vonatkozott.
53.
Ami a Bíróságnak a jelen indítvány 50. pontjában idézett és a német kormány által átvett kijelentését illeti, amely szerint az SMVE 54. cikkét az EUSZ 3. cikk (2) bekezdésének fényében kell értelmezni – amely az „uniós polgár” fogalmára való utalást tartalmaz –, véleményem szerint nem döntő jelentőségű. A Spasic ítéletben (
30
) a Bíróság ilyen értelmezést alkalmazott, jóllehet az érintett személy szerb állampolgár volt. Hasonlóképpen, a korábbi ítélkezési gyakorlat az SMVE 54. cikkét az EUSZ 3. cikk (2) bekezdésének hatálybalépését megelőzően érvényes rendelkezés, azaz az EUSZ 2. cikk első bekezdésének negyedik franciabekezdése (
31
) fényében értelmezte, noha ez utóbbi rendelkezés nem hivatkozott az említett fogalomra. (
32
)
54.
Következésképpen úgy vélem, hogy az SMVE 54. cikkében rögzített ne bis in idem elve minden olyan személyt véd, akit megillet a schengeni térségen belüli szabad mozgáshoz való jog, függetlenül attól, hogy uniós polgár‑e vagy sem.
55.
E tekintetben emlékeztetni kell arra, hogy – amint azt a kérdést előterjesztő bíróság és a Bizottság helyesen megjegyzi – bizonyos feltételek mellett a harmadik országbeli állampolgároknak – különösen ha érvényes tartózkodási engedéllyel rendelkeznek, vagy mentesülnek a vízumkötelezettség alól – is joguk van a schengeni térségen belüli szabad mozgáshoz, legalábbis egy bizonyos ideig. A jelen ügyben a kérdést előterjesztő bíróság ily módon megjegyzi, hogy HF‑nek a letartóztatásának időpontjában az SMVE 20. cikkének (1) bekezdése értelmében joga volt a schengeni térségen belüli szabad mozgáshoz, mivel szerb állampolgársága alapján mentesült a vízumkötelezettség alól. Ezen állampolgárok helyzete az SMVE összefüggésében tehát bizonyos esetekben összehasonlítható az uniós polgárok helyzetével, ami – amint azt a Bizottság is megjegyzi – lehet azon okok egyike, amelyek miatt az egyezményben részes felek nem korlátozták a ne bis in idem elvének alkalmazását a személyek ez utóbbi csoportjára.
56.
Kétségtelen, hogy – amint arra a Generalstaatsanwaltschaft München (müncheni főügyészség) és a német kormány hivatkozik – a harmadik országok állampolgárainak ily módon elismert szabad mozgása és az uniós polgárok által élvezett szabad mozgás nem egyenértékű. A méltányosság és a „háborítatlanság” (
33
) azonban éppúgy, mint az uniós polgárok esetében, megköveteli, hogy ezen állampolgárok, amennyiben valamely szerződő államban jogerős ítéletet hoztak velük szemben, a schengeni térségen belüli szabad mozgáshoz való jogukat anélkül gyakorolhassák, hogy egy másik szerződő államban ugyanazon cselekmények miatt újabb büntetőeljárástól kellene tartaniuk.
57.
Harmadszor, abban is osztom a Bizottság álláspontját, hogy a ne bis in idem SMVE 54. cikkében rögzített elvének nem csupán a személyek szabad mozgásának biztosítása a kizárólagos célja, még akkor sem, ha a vonatkozó ítélkezési gyakorlatban tagadhatatlanul fontos szerepet tölt be. (
34
) Ugyanis ez az elv emellett arra is irányul, hogy a szabadságon, a biztonságon és a jog érvényesülésén alapuló térségen belül a tagállamok büntető jogszabályainak harmonizációja vagy közelítése hiányában garantálja a jogbiztonságot a közszervezetek jogerőre emelkedett határozatainak tiszteletben tartásával. (
35
) Abban, hogy a ne bis in idem elve, amelynek hatálya eredetileg csak az egyes országok külön–külön vett területére terjedt ki, az SMVE 54. cikke alapján „határokon átívelő” értelmezést kap, a kölcsönös bizalom és a büntetőügyekben hozott bírósági határozatok kölcsönös elismerésének elvén nyugvó, a szabadságon, a biztonságon és a jog érvényesülésén alapuló térség fejeződik ki. Ily módon az Interpol vörös riasztása ítéletben – más korábbi ítélethez hasonlóan – a Bíróság kiemeli, hogy ez a cikk szükségképpen feltételezi, hogy a szerződő államok kölcsönös bizalommal viseltetnek egymás büntető igazságszolgáltatási rendszerei iránt, illetve hogy mindegyikük elfogadja a másik szerződő államban érvényben lévő büntető jogszabályok alkalmazását, még akkor is, ha saját nemzeti jogának alkalmazása eltérő eredményre vezetne. (
36
) Amint azt a Bizottság helytállóan megjegyzi, ha a szabadságon, a biztonságon és a jog érvényesülésén alapuló térségben ugyanazon személlyel szemben, ugyanazon cselekmények miatt több büntetőeljárást lehetne lefolytatni, az e térség céljával lenne ellentétes, és sértené a kölcsönös bizalom, valamint a büntetőügyekben hozott bírósági határozatok kölcsönös elismerésének elvét.
58.
A fenti megfontolásokat látszik alátámasztani egyebekben az Interpol vörös riasztása ítélet 89. pontja is, amelyben a Bíróság kimondta, hogy mivel igazolást nyert, hogy az Interpol által kiadott vörös riasztással érintett személyre vonatkozik a ne bis in idem elve, „mind az SMVE 54. cikke értelmében a szerződő államokra irányadó […] kölcsönös bizalommal, mind pedig az EUMSZ 21. cikknek a Charta 50. cikkével összefüggésben értelmezett (1) bekezdésében biztosított szabad mozgáshoz való joggal ellentétes az említett személynek [az azon szerződő állam vagy tagállam hatóságai, amelybe e személy utazik] általi ideiglenes letartóztatásba vétele, illetve adott esetben e letartóztatás fenntartása”. (
37
) E döntésével a Bíróság az SMVE 54. cikkének alkalmazását nem tette az EUMSZ 21. cikk (1) bekezdésének alkalmazásától függővé, és nem is értelmezte az előbbi rendelkezést az utóbbi fényében.
59.
A fenti megfontolások összességére tekintettel úgy vélem, hogy a Bíróság által az Interpol vörös riasztása ítéletben az SMVE 54. cikkét illetően kialakított elvek alkalmazandók a jelen ügyhöz hasonló ténybeli és jogi helyzetben. Mivel az SMVE az uniós jog szerves részét képezi, (
38
) egyebek között azt is meg kell állapítani, hogy hasonló helyzetben a tagállami hatóságok a Charta 51. cikke (1) bekezdése értelmében uniós jogot hajtanak végre, és ily módon tiszteletben kell tartaniuk az abban biztosított alapvető jogokat, így közöttük a Charta 50. cikkében foglalt azon alapvető jogot is, amely szerint senki nem vonható büntetőeljárás alá és nem büntethető kétszer ugyanazon bűncselekményért. (
39
) Ennélfogva úgy vélem, hogy a Németországi Szövetségi Köztársaság arra vonatkozó döntése, hogy HF‑et kiadja az Egyesült Államoknak ugyanazon cselekmények miatt lefolytatandó büntetőeljárás céljából, amelyekért Szlovéniában már jogerősen elítélték, és a büntetést teljes egészében végrehajtották, sértené az SMVE‑nek a Charta 50. cikkével összefüggésben értelmezett 54. cikkét.
60.
E következtetéseket véleményem szerint nem kérdőjelezheti meg a Generalstaatsanwaltschaft München (müncheni főügyészség) azon érvelése, amely szerint a ne bis in idem elvének a harmadik államoknak történő kiadatás területére történő kiterjesztése – és azt a megkeresett államtól eltérő államokban hozott ítéletekhez kapcsolva – azzal a veszéllyel jár, hogy az elkövetők a büntetőeljárás elkerülése érdekében visszaélésszerűen hivatkoznak erre az elvre. Ez – az egyébként nehezen értelmezhető – érvelés valójában puszta feltételezésen alapul. (
40
) Ezenkívül az említett veszély mindenesetre olyan helyzetekben is felmerülhet, amelyek csak szerződő államokat vagy uniós polgárokat érintenek. Végezetül az előzetes döntéshozatalra utaló határozatban semmi nem enged arra következtetni, hogy HF a jelen ügyben visszaélésszerűen hivatkozna a ne bis in idem elvére.
A Németország–USA kiadatási szerződésről és az EU–USA megállapodásról
61.
A fenti megállapításokra tekintettel meg kell vizsgálni, hogy a Németországi Szövetségi Köztársaság azáltal, hogy a ne bis in idem elvére hivatkozva megtagadja HF‑nek az Egyesült Államok részére történő kiadatását, megsérti‑e az adott esetben az EU‑USA megállapodással összefüggésben értelmezett Németország‑USA kiadatási szerződésből eredő kötelezettségeit, és igenlő válasz esetén, hogy ez akadályát képezheti‑e a kiadatás megtagadásnak.
62.
Az előzetes döntéshozatalra utaló határozatban szereplő, a jelen indítvány 25–27. pontjában ismertetett megállapításokra tekintettel úgy tűnik, hogy a jelen ügyben – amint arra a kérdést előterjesztő bíróság hivatkozik – a német hatóságok a Németország‑USA kiadatási szerződés 1. cikke alapján főszabály szerint kötelesek kiadni HF‑et az Egyesült Államoknak, mivel az e szerződésben előírt valamennyi feltétel teljesülni látszik. Ami közelebbről az említett szerződés „Ne bis in idem” című 8. cikkében foglalt megtagadási okot illeti, a kérdést előterjesztő bíróság azt állítja, hogy az nem alkalmazható a jelen ügyben, mivel a korábbi jogerős határozatot nem a megkeresett állam, azaz a Németországi Szövetségi Köztársaság hatóságai, hanem a szlovén hatóságok hozták meg.
63.
A kérdést előterjesztő bíróság az EU‑USA megállapodásra hivatkozik, rámutatva arra, hogy az nem írja elő a ne bis in idem elvének „európai szintű” alkalmazhatóságát, és ebből a contrario azt a következtetést vonja le, hogy a Németország‑USA kiadatási szerződésből eredő kiadatási kötelezettséget tiszteletben kell tartani.
64.
E tekintetben, a kérdést előterjesztő bírósághoz és a Bizottsághoz hasonlóan magam is úgy vélem, hogy az EU–USA megállapodás, amelynek célja az 1. cikke értelmében az, hogy fokozza az Unió és az Amerikai Egyesült Államok közötti együttműködést a tagállamok és e harmadik állam kiadatási viszonyaiban, alkalmazandó a jelen ügyben szóban forgóhoz hasonló helyzetben. (
41
) Amint azt a Bizottság helytállóan pontosítja, ez a megállapodás „olyan közös keretet biztosít, amely kiegészíti és felülírja a tagállamok és az [Amerikai] Egyesült Államok közötti kétoldalú kiadatási megállapodásokat, és így az főszabály szerint az e felek közötti valamennyi kiadatási viszonyra alkalmazandó”. Az említett megállapodás egyetlen rendelkezéséből sem lehet arra következtetni, hogy a tagállamok által kötött kétoldalú kiadatási szerződések elsőbbséget élveznének a megállapodással szemben. Különösen az EU–USA megállapodás e szerződéseknek való esetleges alárendelése nem következhet sem annak 3. cikkéből – amely szerint e megállapodás egyes rendelkezései csak az említett szerződések megfelelő rendelkezéseinek hiányában alkalmazandók –, sem pedig 17. cikkének (1) bekezdéséből, amely szerint a megkeresett állam fenntartja annak lehetőségét, hogy egy kétoldalú kiadatási szerződésben szereplő olyan megtagadási okokra hivatkozzon, amelyek az említett megállapodásban nem szabályozott kérdésre vonatkoznak. Éppen ellenkezőleg, az EU–USA megállapodás más rendelkezései, mint például a 18. cikke, amelyekből kitűnik, hogy e megállapodás hatálybalépését követően csak azzal összhangban álló kétoldalú szerződések köthetők valamely tagállam és az Amerikai Egyesült Államok között, azt erősítik meg, hogy e megállapodás általános hatályú.
65.
Kétségtelen, hogy – amint arra a Bíróság az Interpol vörös riasztása ítélet 97. pontjában rámutat – az EU–USA megállapodás nem írja elő kifejezetten, hogy a ne bis in idem elvének alkalmazhatósága lehetővé tenné a tagállamok hatóságai számára, hogy megtagadják az Amerikai Egyesült Államok által kért kiadatást. Általánosabban, a halálbüntetésre vonatkozó 13. cikk kivételével ez a megállapodás nem határozza meg a kiadatás megtagadásának konkrét indokait. (
42
) Amint azt Bobek főtanácsnok a Bundesrepublik Deutschland (Az Interpol vörös riasztása) ügyre vonatkozó indítványában (
43
) hangsúlyozza, vonatkozó uniós szabályok hiányában ez a tagállamok hatáskörébe tartozik, amelyek ebben az összefüggésben kétoldalú megállapodásokat köthetnek harmadik államokkal. A tagállamok azonban ezt a hatáskört az uniós joggal és különösen a Charta által garantált alapvető jogokkal, köztük a Charta 50. cikkében foglalt ne bis in idem elvvel összhangban kötelesek gyakorolni, és ennélfogva nem vállalhatnak az uniós jogból eredő kötelezettségekkel összeegyeztethetetlen kötelezettségeket.
66.
Ennélfogva úgy vélem, hogy a kérdést előterjesztő bíróságnak az EU–USA megállapodás a contrario értelmezésére alapított érvelésének nem lehet helyt adni, és hogy az EUMSZ 351. cikk alábbiakban vizsgálandó rendelkezéseire is figyelemmel meg kell állapítani, hogy a Németországi Szövetségi Köztársaság a HF kiadatására vonatkozó kérelem teljesítése érdekében nem hivatkozhat a Németország–USA kiadatási szerződésből eredő kötelezettségeire.
67.
Ezzel együtt, éppen az EU–USA megállapodás alapján, a Bizottság álláspontjával összhangban megállapítható, hogy HF Egyesült Államok részére történő kiadatásának megtagadása nem feltétlenül sérti a Németország–USA kiadatási szerződést. E megállapodás 17. cikkének (2) bekezdéséből ugyanis kitűnik, hogy „a megkeresett államot alkotmányos elvei vagy a végső, kötelező bírósági határozatok” megakadályozhatják „kiadatási kötelezettsége teljesítésében”, és ha „ezen ügy megoldását e megállapodás vagy az alkalmazandó kétoldalú szerződés nem írja elő, a megkeresett és a megkereső állam között konzultációkat kell folytatni”. Noha igaz, hogy ez a rendelkezés ebben az esetben csak az érintett államok közötti konzultációs kötelezettséget helyezi kilátásba jogkövetkezményként, mégis tükrözi az EU–USA megállapodás feleinek annak elismerésére irányuló szándékát, hogy az alkalmazandó kétoldalú kiadatási szerződésben nem kifejezetten szereplő körülmények a kiadatás akadályát képezhetik. (
44
)
68.
Amellett, hogy az Okrožno sodišče kontra Mariboru (maribori regionális bíróság) 2012. július 6‑i ítélete a Németországi Szövetségi Köztársaságra nézve „kötelező erejű jogerős bírósági határozatnak” tekinthető, úgy tűnik számomra, hogy egy tagállam „alkotmányos elvei” közé sorolható az uniós jog elsőbbsége és az alapvető jogok védelme. Véleményem szerint ezért a jelen ügyben szóban forgóhoz hasonló helyzetben elsősorban a megkeresett tagállam illetékes hatóságainak kell konzultációt kezdeményezniük az Amerikai Egyesült Államok illetékes hatóságaival. Bár egyetértek a Bizottság azon értékelésével, miszerint ezek a konzultációk nem vezethetnek arra, hogy a tagállam figyelmen kívül hagyja az uniós jog által létrehozott „akadályt”, azt azért nem állítanám, ahogy a Bizottság teszi, hogy az EU–USA megállapodással együttesen értelmezett Németország–USA kiadatási szerződés végső soron nem ellentétes az uniós joggal. Ha az ilyen konzultációk nem vezethetnének a kiadatási kérelemnek az Amerikai Egyesült Államok illetékes hatóságai általi visszavonásához vagy adott esetben korlátozásához, a megkeresett tagállamnak nem lenne más választása, mint hogy az uniós jognak ad elsőbbséget a kétoldalú kiadatási szerződésből eredő kötelezettségeivel szemben.
Az EUMSZ 351. cikk alkalmazhatóságáról
69.
Azt kell még megvizsgálni, hogy a Németországi Szövetségi Köztársaság hivatkozhat‑e az EUMSZ 351. cikk (1) bekezdésére annak érdekében, hogy teljesítse a Németország–USA kiadatási szerződésben foglalt, HF‑nek az Egyesült Államok részére történő kiadatására vonatkozó kötelezettségét annak ellenére, hogy ez a kötelezettség ellentétes az uniós joggal. (
45
)
70.
Az EUMSZ 351. cikk első bekezdése úgy rendelkezik, hogy az egyrészről egy vagy több tagállam, másrészről egy vagy több harmadik állam által egymás között 1958. január 1‑je előtt, illetve a csatlakozó államok esetében a csatlakozásukat megelőzően kötött megállapodásokból eredő jogokat és kötelezettségeket a Szerződések rendelkezései nem érintik. (
46
)
71.
A Németország‑USA kiadatási szerződést 1978. június 20‑án írták alá, és 1980. július 30‑án, vagyis 1958. január 1‑je után lépett hatályba, amely időpontban a Németországi Szövetségi Köztársaság már tagja volt az akkori Európai Gazdasági Közösségnek. Ennélfogva, ha ragaszkodunk az EUMSZ 351. cikk első bekezdésének szigorú értelmezéséhez, azt a következtetést kellene levonni, hogy e rendelkezés a jelen ügyben nem alkalmazható.
72.
Mindazonáltal a kérdést előterjesztő bírósághoz, a Generalstaatsanwaltschaft Münchenhez (müncheni főügyészség), a német kormányhoz és a Bizottsághoz hasonlóan magam is úgy vélem, hogy az EUMSZ 351. cikk első bekezdését tágan kell értelmezni, és azt analógia útján ki kell terjeszteni a tagállamok által 1958. január 1‑jét, illetve a csatlakozásuk időpontját követően, viszont azelőtt megkötött szerződésekre, amikor az ezen szerződésekkel érintett terület az Unió hatáskörébe került.
73.
A jelen ügyben csak a Maastrichti Szerződés 1993. november 1‑jei hatálybalépését, majd az Amszterdami Szerződés 1999. május 1‑jei hatálybalépését követően került az Unió hatáskörébe a büntetőügyekben folytatott rendőrségi és igazságügyi együttműködés, tehát a Németország–USA kiadatási szerződés hatálybalépésének időpontját követően. Ugyanez igaz a Schengeni Megállapodásra és az SMVE‑re is, amelyeket 1985. június 14‑én, illetve 1990. június 19‑én írták alá, és csak az Amszterdami Szerződés iktatott be az uniós jogba.
74.
Ennélfogva véleményem szerint úgy tekinthető, hogy a Németországi Szövetségi Köztársaság a Németország–USA kiadatási szerződésnek az Amerikai Egyesült Államokkal való megkötésekor az EUMSZ 351. cikk (1) bekezdésében szereplőhöz hasonló helyzetben volt.
75.
Ez azt jelenti‑e, hogy a jelen ügyben lehetővé kell tenni számára, hogy teljesítse az Amerikai Egyesült Államoknak a HF kiadatására irányuló kérelmét? Úgy gondolom, hogy nem.
76.
A Bíróság ugyanis már a Kadi és Al Barakaat International Foundation kontra Tanács és Bizottság ítéletében kimondta, hogy az EUMSZ 351. cikk elődjének számító EK 307. cikk semmilyen esetben sem teheti lehetővé az uniós jogrend alapjait képező elvek, köztük az alapvető jogok védelme elvének a megkérdőjelezését. (
47
) Szemben azzal, amit a Bizottság az írásbeli észrevételeiben állít, a Bíróság által az ezen ítéletben meghatározott elvek teljes mértékben átültethetők a jelen ügyre, mivel az alapvető jogok között nincs helye különbségtételnek a szerint, hogy egyes jogok alapvetőbbek, mint mások. (
48
) Ebből álláspontom szerint az következik, hogy a Németországi Szövetségi Köztársaság nem igazolhatja a Charta 50. cikkében foglalt ne bis in idem elv megsértését – amit HF‑nek az Egyesült Államok részére történő kiadatása eredményezne – a Németország–USA kiadatási szerződésből fakadó kötelezettségével.
77.
Az EUMSZ 351. cikk második bekezdése ezenkívül arra kötelezi a tagállamokat, hogy tegyék meg a megfelelő lépéseket a szóban forgó megállapodások és a Szerződések közötti esetleges összeegyeztethetetlenség kiküszöbölésére. E lépések keretében megkövetelhetik a bíróságaiktól, hogy vizsgálják meg, hogy az ilyen összeegyeztethetetlenség kiküszöbölhető‑e úgy, hogy a szóban forgó megállapodás – lehetőségekhez mérten és a nemzetközi jog tiszteletben tartásával – az uniós joggal összhangban lévő értelmezést kap. (
49
) Ilyen összhangban lévő értelmezés hiányában a tagállamok a jelenlegihez hasonló helyzetben konzultációt kezdeményezhetnek, amint azt az EU–USA megállapodás 17. cikkének (2) bekezdése is előírja, vagy akár – amennyiben olyan nehézségekbe ütköznek, amelyek az adott szerződés módosítását lehetetlenné teszik – annak felmondására is kötelezhetők. (
50
) Ez utóbbit illetően meg kell jegyezni, hogy a Németország–USA kiadatási szerződés 34. cikkének (4) bekezdése olyan rendelkezést tartalmaz, amely kifejezetten lehetőséget ad e szerződés bármely fél általi felmondására.
Végkövetkeztetés
78.
A fenti megfontolásokra tekintettel azt javaslom, hogy a Bíróság az Oberlandesgericht München (müncheni regionális felsőbíróság, Németország) által előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésre a következő választ adja:
A 2013. június 26‑i 610/2013/EU európai parlamenti és tanácsi rendelettel módosított, a Benelux Gazdasági Unió államai, a Németországi Szövetségi Köztársaság és a Francia Köztársaság kormányai között a közös határaikon történő ellenőrzések fokozatos megszüntetéséről szóló, 1985. június 14‑i Schengeni Megállapodás végrehajtásáról szóló, 1990. június 19‑én Schengenben aláírt és 1995. március 26‑án hatályba lépett egyezmény 54. cikkét az Európai Unió Alapjogi Chartájának 50. cikkével összefüggésben
a következőképpen kell értelmezni:
ezekkel a rendelkezésekkel ellentétes, ha az Európai Unió valamely tagállamának hatóságai harmadik államnak adnak ki egy személyt, függetlenül attól, hogy az EUMSZ 20. cikk értelmében vett uniós polgár‑e vagy sem, ha ezt a személyt egy másik tagállamban már jogerősen elítélték az adott harmadik állam által benyújtott kiadatási kérelemben szereplő cselekményekkel azonos cselekmények miatt, és az ítéletet végrehajtották, még akkor is, ha a kiadatás csak az adott harmadik állammal fennálló kétoldalú kiadatási szerződés megsértése árán tagadható meg.
(
1
)	Eredeti nyelv: francia.
(
2
)	HL 2000. L 239., 19. o.; magyar nyelvű különkiadás 19. fejezet, 2. kötet, 9. o. Az SMVE‑t a Benelux Gazdasági Unió államai, a Németországi Szövetségi Köztársaság és a Francia Köztársaság kormányai között a közös határaikon történő ellenőrzések fokozatos megszüntetéséről szóló, 1985. június 14‑i Schengeni Megállapodás (HL 2000. L 239., 13. o.; magyar nyelvű különkiadás 19. fejezet, 2. kötet, 3. o.) végrehajtása érdekében kötötték meg.
(
3
)	Lásd a jelen indítvány 10. pontját.
(
4
)	HL 1997. C 340., 93. o.
(
5
)	HL 1999. L 176., 17. o.; magyar nyelvű különkiadás 19. fejezet, 1. kötet, 152. o. E határozatot a schengeni vívmányoknak az Európai Unió keretébe történő beillesztéséről szóló jegyzőkönyv 2. cikke (1) bekezdésének második albekezdése alapján fogadták el, amely többek között előírja, hogy „[a]z Európai Unió Tanácsa […] a Szerződések vonatkozó rendelkezéseivel összhangban meghatározza a schengeni vívmányokat alkotó valamennyi rendelkezés, illetve határozat jogalapját”.
(
6
)	Az EUSZ 34. cikket a Lisszaboni Szerződés hatályon kívül helyezte, míg az EUSZ 31. cikk helyébe az EUMSZ 82., EUMSZ 83. és EUMSZ 85. cikk lépett.
(
7
)	HL 2003. L 181., 27. o.; magyar nyelvű különkiadás 19. fejezet, 6. kötet, 161. o.
(
8
)	HL 2018. L 236., 1. o.; helyesbítés: HL 2020. L 193., 16. o.
(
9
)	HL 2016. L 77., 1. o.
(
10
)	HL 2018. L 303., 39. o.
(
11
)	HL 2006. L 105., 1. o.; helyesbítés: HL 2015. L 57., 19. o.
(
12
)	BGBl. 1980 II, 646. o. Az előzetes döntéshozatalra utaló végzés szerint ez a szerződés 1980. július 30‑án lépett hatályba.
(
13
)	BGBl. 1988 II., 1087. o.
(
14
)	BGBl. 2007 II., 1618. o.
(
15
)	Az előzetes döntéshozatalra utaló határozat jelzi, hogy e bűncselekmények, amelyek miatt HF szerepelt a Bundeskriminalamt (szövetségi bűnügyi rendőrség, Németország) által keresett személyek nemzeti jegyzékében, a német jog szerint „bűnszövetkezet létrehozásának”. „kémkedésnek és adathalászatnak” és „informatikai szabotázsnak” minősülnek.
(
16
)	C‑505/19, EU:C:2021:376; a továbbiakban: az Interpol vörös riasztása ítélet. Lásd a jelen indítvány 44. pontját.
(
17
)	Lásd e tekintetben a Németország–USA kiadatási szerződés 2. cikkének (1) bekezdését.
(
18
)	Lásd e tekintetben a Németország–USA kiadatási szerződés 2. cikkének (2) bekezdését.
(
19
)	BGBl. 1982 I., 2071. o.
(
20
)	A „szerződő állam” kifejezés alatt a Schengeni Megállapodásban részes államot kell érteni.
(
21
)	C‑188/07, EU:C:2008:174, 95. pont.
(
22
)	Lásd a jelen indítvány 6. pontját.
(
23
)	Az Interpol vörös riasztása ítélet (70. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
(
24
)	2022. március 22‑iNordzucker és társai ítélet (C‑151/20, EU:C:2022:203, 62. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
(
25
)	Meg kell jegyezni, hogy a Charta 50. cikke a „bűncselekmény” kifejezést használja, míg az SMVE 54. cikke az „ugyanazon cselekmény” fogalmára hivatkozik. Az ítélkezési gyakorlat az utóbbi fogalmat úgy értelmezte, hogy „kizárólag a történeti tényállásra vonatkozik, és magában foglalja az egymáshoz elválaszthatatlanul kötődő konkrét körülmények együttesét, függetlenül e tényállás jogi minősítésétől és a védett jogi tárgytól” (2010. november 16‑iMantello ítélet, C‑261/09, EU:C:2010:683, 39. pont, valamint ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat). Ugyanebben az értelemben a Charta 50. cikke értelmében vett ugyanazon „bűncselekmény” fennállásának megítéléséhez az állandó ítélkezési gyakorlat szerint a terhelt jogerős felmentését vagy elítélését megalapozó történeti tényállás, azaz az egymáshoz elválaszthatatlanul kötődő konkrét körülmények vagy magatartások együttesének azonossága minősül releváns szempontnak (lásd többek között: 2018. március 20‑iMenci ítélet, C‑524/15, EU:C:2018:197, 35. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
(
26
)	Az Interpol vörös riasztása ítélet (90., 94. és 95. pont).
(
27
)	Ez a rendelkezés kimondja, hogy „[az] Unió egy belső határok nélküli, a szabadságon, a biztonságon és a jog érvényesülésén alapuló olyan térséget kínál polgárai számára, ahol a személyek szabad mozgásának biztosítása […] a bűnmegelőzésre és bűnüldözésre vonatkozó megfelelő intézkedésekkel párosul”.
(
28
)	Azaz a kérdést előterjesztő bíróság által az ezen ítélet alapjául szolgáló ügyben előzetes döntéshozatalra előterjesztett első három kérdés.
(
29
)	Az Interpol vörös riasztása ítélet (71., 72., 85., 89., 91–93., 100., 102. és 106. pont).
(
30
)	2014. május 27‑i ítélet (C‑129/14 PPU, EU:C:2014:586, 61–63. pont).
(
31
)	Lásd többek között: 2003. február 11‑iGözütok és Brügge ítélet (C‑187/01 és C‑385/01, EU:C:2003:87, 36. pont; az ezen ítélet alapjául szolgáló ügyek egyike török állampolgárt érintett); 2006. szeptember 28‑iGasparini és társai ítélet (C‑467/04, EU:C:2006:610, 34–37. pont).
(
32
)	Az EUSZ 2. cikk első bekezdésének negyedik franciabekezdése úgy rendelkezett, hogy az Unió célja „az Unió fenntartása és fejlesztése a szabadságon, a biztonságon és a jog érvényesülésén alapuló olyan térségként, ahol a személyek szabad mozgásának biztosítása a külső határok ellenőrzésére, a menekültügyre, a bevándorlásra, valamint a bűnmegelőzésre és bűnüldözésre vonatkozó megfelelő intézkedésekkel párosul”.
(
33
)	2006. szeptember 28‑iGasparini és társai ítélet (C‑467/04, EU:C:2006:610, 27. pont).
(
34
)	Lásd különösen: 2003. február 11‑iGözütok és Brügge ítélet (C‑187/01 és C‑385/01, EU:C:2003:87, 38. pont).
(
35
)	2014. május 27‑iSpasic ítélet (C‑129/14 PPU, EU:C:2014:586, 77. pont). Lásd még ebben az értelemben az Interpol vörös riasztása ítélet 79. pontját, amelynek tartalmát a jelen indítvány 50. pontja ismerteti.
(
36
)	Az Interpol vörös riasztása ítélet (80. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat). Lásd még: 2003. február 11‑iGözütok és Brügge ítélet (C‑187/01 és C‑385/01, EU:C:2003:87, 33. pont); 2006. szeptember 28‑iVan Straaten ítélet (C‑150/05, EU:C:2006:614, 43. pont).
(
37
)	Kiemelés tőlem.
(
38
)	Lásd a jelen indítvány 5. pontját.
(
39
)	Lásd különösen: 2018. március 20‑iGarlsson Real Estate és társai ítélet (C‑537/16, EU:C:2018:193, 26. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat). Lásd még a jelen indítvány 41. pontját.
(
40
)	Írásbeli észrevételeiben a Generalstaatsanwaltschaft München (müncheni főügyészség) azzal érvel, hogy „[a]z érintett személy bármikor elérheti, hogy vele szemben eljárást indítsanak, azáltal, hogy maga ellen feljelentést tesz”, és ha „például kezdetleges beismerő vallomást tesz, azzal messzemenő következmények nélküli felfüggesztésre nyílik lehetősége, ami várhatóan bekövetkezik, ha más bizonyítékok begyűjtésére nem terjed ki a nyomozó hatóság hatásköre, és ha a hatóság a beismerő vallomás alapján nem tudja felmérni milyen terjedelmű bűncselekményről van szó”.
(
41
)	Ami szükség esetén megerősíti, hogy az uniós jog hatálya alá tartozó területről van szó, és hogy különösen a Charta által biztosított alapvető jogokat figyelembe kell venni.
(
42
)	2018. április 10‑iPisciotti ítélet (C‑191/16, EU:C:2018:222, 38. pont).
(
43
)	C‑505/19, EU:C:2020:939, 78–80. pont. Lásd még ebben az értelemben: 2016. szeptember 6‑iPetruhhin ítélet (C‑182/15, EU:C:2016:630, 26. pont); Az Interpol vörös riasztása ítélet (100. pont).
(
44
)	Lásd ebben az értelemben: Bobek főtanácsnok Bundesrepublik Deutschland (Az Interpol vörös riasztása) ügyre vonatkozó indítványa (C‑505/19, EU:C:2020:939, 76. pont).
(
45
)	Ez a cikk általános hatályú, és – tárgytól függetlenül – valamennyi nemzetközi megállapodásra vonatkozik, amely érintheti a Szerződés alkalmazását (2002. november 5‑iBizottság kontra Egyesült Királyság ítélet, C‑466/98, EU:C:2002:624, 23. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat). Ennélfogva az alkalmazható a Németország‑USA kiadatási szerződésre.
(
46
)	Az ítélkezési gyakorlat szerint ennek a rendelkezésnek az a célja, hogy a nemzetközi jog elveivel összhangban egyértelművé tegye, hogy a Szerződések alkalmazása nem érinti az érintett tagállam arra vonatkozó kötelezettségvállalását, hogy tiszteletben tartsa harmadik országoknak egy korábban létrejött megállapodásból eredő jogait, valamint hogy teljesítse az abból következő kötelezettségeit (2012. február 9‑iLuksan ítélet, C‑277/10, EU:C:2012:65, 61. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat). Jääskinen főtanácsnok által a Bizottság kontra Szlovákia ügyre vonatkozó indítványában használt szavakkal élve, „e rendelkezés a két összeegyeztethetetlen kötelezettség közötti ellentmondást az előbbi kötelezettség javára oldja fel, és ezáltal kodifikálja azt a nemzetközi jogelvet, amely szerint valamely korábbi szerződéssel ellentétes későbbi szerződés nem befolyásolja azon állam jogait, amely csak a korábbi szerződésnek részese” (C‑264/09, EU:C:2011:150, 73. pont).
(
47
)	2008. szeptember 3‑i ítélet (C‑402/05 P és C‑415/05 P, EU:C:2008:461, 304. pont).
(
48
)	Végezetül, Wahl főtanácsnoknak a Powszechny Zakład Ubezpieczeń na Życie ügyre vonatkozó indítványában használt szavaival élve, a ne bis in idem elve „a jogállamiságra épülő minden jogrendszer egyik sarokköve” (C‑617/17, EU:C:2018:976, 18. pont). Ehhez hasonlóan az ítélkezési gyakorlat azt „az uniós jog alapvető elvének” minősíti (lásd különösen: 2021. február 25‑iSlovak Telekom ítélet, C‑857/19, EU:C:2021:139, 40. pont).
(
49
)	2020. október 22‑iFerrari ítélet (C‑720/18 és C‑721/18, EU:C:2020:854, 68. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
(
50
)	Lásd ebben az értelemben: 2020. október 22‑iFerrari ítélet (C‑720/18 és C‑721/18, EU:C:2020:854, 69. pont).