62016CC0133
MACIEJ SZPUNAR
FŐTANÁCSNOK INDÍTVÁNYA
Az ismertetés napja: 2017. április 6. (
1
)
C‑133/16. sz. ügy
Christian Ferenschild
kontra
JPC Motor SA
(a Cour d’appel de Mons [monsi fellebbviteli bíróság, Belgium] által benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem)
„Előzetes döntéshozatal – Fogyasztóvédelem – 1999/44/EK irányelv – Használt fogyasztási cikkek – A fogyasztó jogai a fogyasztási cikk szerződésnek való megfelelése hibájának esetén – Az a határidő, amely alatt az eladó felelős a fogyasztási cikk szerződésnek való megfelelésének valamennyi hibájáért – Elévülési határidők”
I. Bevezetés
1.
A jelen előzetes döntéshozatal iránti kérelemmel a Cour d’appel de Mons (monsi fellebbviteli bíróság, Belgium) azt kívánja megtudni, hogy a használt fogyasztási cikkek kereskedelmére is alkalmazni kell‑e az 1999/44 irányelv (
2
) 5. cikke (1) bekezdésének második mondatában foglalt azon szabályt, amelynek értelmében a fogyasztási cikk megfelelésének hibájára alapított igény elévülési határideje (
3
) nem járhat le az annak átadásától számított két éven belül.
2.
A nemzeti bíróság által előterjesztett kérdés megválaszolása során a Bíróság tisztázhatja, hogy a használt cikket szerző fogyasztó részesül‑e védelemben, és ha igen milyen mértékben. Azon elévülési határidők lejárta, amelyekre az előzetes döntéshozatal iránti kérelem vonatkozik, valamely jog megszűnését vagy gyakorlásának ellehetetlenülését vonhatja maga után. Ha a fogyasztó rendelkezik valamely joggal, de azt nem tudja gyakorolni, ez nagyobb problémát jelenthet számára, mint ha e joggal egyáltalán nem rendelkezne. (
4
)
II. A jogi háttér
A. Az uniós jog
3.
Az 1999/44 irányelv (16) és (17) preambulumbekezdése szerint:
„(16)
[…] a használt fogyasztási cikkek sajátos jellege általában nem teszi lehetővé azok kicserélését; […] ezért a fogyasztó kicseréléshez való joga az ilyen fogyasztási cikkek esetében általában nem érvényesíthető; […] az ilyen fogyasztási cikkek vonatkozásában a tagállamok lehetővé tehetik a felek számára, hogy rövidebb felelősségi időtartamban állapodjanak meg.
(17)
[…] indokolt annak az időtartamnak a korlátozása, amely alatt az eladó a fogyasztási cikknek az átadás időpontjában meglévő hibáiért felel; […] a tagállamok korlátozhatják azt az időtartamot is, amely alatt a fogyasztó a jogait gyakorolhatja, feltéve, hogy ez az időtartam nem rövidebb az átadás időpontjától számított két évnél; […] olyan esetekben, amikor a nemzeti jog szerint az ilyen elévülési határidő kezdő időpontja nem esik egybe a fogyasztási cikk átadásának időpontjával, a nemzeti jog szerinti határidő teljes tartama nem lehet rövidebb az átadás időpontjától számított két évnél.”
4.
Az irányelv „Szerződésszerűség” címet viselő 2. cikkének (1) bekezdése kimondja:
„Az eladó köteles a fogyasztónak az adásvételi szerződésnek megfelelő fogyasztási cikket átadni.”
5.
Az 1999/44 irányelvnek „A fogyasztó jogai” címet viselő 3. cikkének (1) és (2) bekezdése ismerteti a hiba következményeit:
„(1)   Az eladó felel a fogyasztóval szemben a fogyasztási cikk átadásának időpontjában meglévő minden hibáért.
(2)   A szerződésnek való megfelelés hibája esetén a fogyasztó jogosult akár a (3) bekezdésnek megfelelően a fogyasztási cikk szerződésszerű állapotának kijavítás vagy kicserélés formájában történő térítésmentes helyreállítására, akár az (5) és (6) bekezdésnek megfelelően kérheti a vételár megfelelő leszállítását, vagy az adott fogyasztási cikk vonatkozásában elállhat a szerződéstől.”
6.
Ugyanezen irányelv „Határidők” címet viselő 5. cikkének (1) bekezdése a következőket írja elő:
„Az eladó a 3. cikk szerint akkor felel, ha a megfelelés hibája a fogyasztási cikk átadásától számított két éven belül megnyilvánul. Ha a nemzeti jog a 3. cikk (2) bekezdése szerinti jogok érvényesítésére elévülési határidőt ír elő, az nem járhat le az átadástól számított két éven belül.”
7.
Az 1999/44 irányelv 7. cikke (1) bekezdésének megfelelően:
„Az eladóval a megfelelés hibájáról való értesítését megelőzően kötött olyan szerződési kikötés vagy megállapodás, amely az ezen irányelvben biztosított jogokat közvetve vagy közvetlenül elvonja vagy korlátozza, a fogyasztót a nemzeti jogban szabályozottak szerint nem köti.
A használt fogyasztási cikkek adásvételére nézve a tagállamok előírhatják, hogy az eladó és a fogyasztó megállapodhat olyan szerződési kikötésben vagy olyan megállapodást köthet, amely alapján az eladó az 5. cikk (1) bekezdésében meghatározott időtartamnál rövidebb ideig felel. Ez az időtartam nem lehet rövidebb egy évnél.”
B. A belga jog
8.
A belga code civil (polgári törvénykönyv) 2004. szeptember 1‑jei törvénnyel (
5
) bevezetett 1649c. cikke ülteti át az 1999/44 irányelv 3. cikkének (1) bekezdését, 5. cikkének (1) bekezdését és 7. cikkének (1) bekezdését. Ez a rendelkezés előírja:
„1. § Az eladó felel a fogyasztóval szemben a fogyasztási cikk átadásának időpontjában meglévő minden hibáért, és amely az ettől számított két éven belül megnyilvánul.
[…]
Az első bekezdésben foglaltaktól függetlenül, az eladó és a fogyasztó használt fogyasztási cikkek esetén megállapodhatnak egy évnél hosszabb, de két évnél rövidebb határidőben.
[…]
3. § A fogyasztó igényének elévülési határideje a hiba megállapításának napjától kezdve egy év, azonban ez a határidő nem járhat le az 1. § szerinti kétéves határidő lejárta előtt.”
III. Az alapeljárás
9.
2010. szeptember 21‑én Christian Ferenschild a JPC Motor SA‑tól (a továbbiakban: JPC) egy Volvo márkájú használt járművet vett 14000 euróért.
10.
2010. szeptember 22‑én C. Ferenschilddel szemben azzal az indokkal tagadták meg e jármű nyilvántartásba vételét, hogy az a Schengeni Információs Rendszerben lopott gépjárműként szerepelt.
11.
Végül is megállapították, hogy a C. Ferenschild által megvett járművet sohasem lopták el. Ugyanakkor a gépjármű papírjait 2007‑ben azért lopták el, hogy felhasználják egy hasonló autó csalárd eredetének „leplezéséhez” Olaszországban.
12.
2011. január 7‑én C. Ferenschild járművét nyilvántartásba lehetett venni.
13.
2012. március 12‑én C. Ferenschild keresetet indított a JPC ellen a monsi kereskedelmi bíróság előtt, és kérte 5499,83 euró kártérítés megfizetésére való kötelezését, azaz 2000 eurót a gépjármű túl magas vételárának megfizetéséből eredő kára címén, 2999,83 eurót a csereautó 2010. szeptember 21. és 2011. január 14. közötti bérleti díjának költségei címén, és 500 eurót a felmerült adminisztratív költségek és egyéb kiadások címén.
14.
A tribunal de commerce de Mons (monsi kereskedelmi bíróság) az összes kereseti kérelmet elutasította.
15.
A C. Ferenschild által benyújtott fellebbezés alapján a Cour d’appel de Mons (monsi fellebbviteli bíróság) kimondta, hogy a jármű az 1999/44 irányelv átültetését biztosító belga polgári törvénykönyv rendelkezései értelmében vett megfelelési hibában szenved. A kérdést előterjesztő bíróság mindamellett kijelentette, hogy ezt a hibát a jármű nyilvántartásba vételével orvosolták. Ezzel egyidejűleg a bíróság hivatalból elrendelte a jogvita újbóli megnyitását, hogy lehetőségük legyen a feleknek az igény elévülésére és a kár mértékére vonatkozó indítványaikat előterjeszteni.
16.
Az előzetes döntéshozatal iránti kérelemben a nemzeti bíróság jelzi, hogy kétségei vannak a C. Ferenschild által megszerzett jármű megfelelési hibájára alapított igény elévülését illetően.
17.
A kérdést előterjesztő bíróság megállapításai szerint C. Ferenschild a járművet 2010. szeptember 21‑én vette át, a hibát 2010. szeptember 22‑én ismerte fel, és a fent hivatkozott keresetet 2012. március 12‑én indította el.
18.
A belga jogban főszabály szerint a fogyasztó megfelelési hibára alapított igényének elévülési határideje a hiba megállapításának napjától kezdve egy év (a belga polgári törvénykönyv 1649c. cikkének 3. §‑a).
19.
Tekintettel arra, hogy a keresetet 2012. március 12‑én nyújtották be, közel 17 hónappal a hiba felismerését követően, C. Ferenschild keresetét elévültnek kell tekinteni. (
6
)
20.
A belga polgári törvénykönyv fent hivatkozott 1649c. cikkének 3. §‑a in extenso úgy rendelkezik, hogy a fogyasztó igényének elévülési határideje a hiba megállapításának napjától kezdve egy év, azonban ez a határidő nem járhat le az 1. § szerinti kétéves határidő lejárta előtt.
21.
Ebből az a következtetés vonható le, hogy a 2012. március 12‑én benyújtott kereset még nem évült el. Ezen időpontban az átadás időpontjától számított kétéves határidő még nem járt le.
22.
Az 1999/44 irányelv 7. cikke (1) bekezdése második albekezdésének átültetésekor a belga jogalkotó a 1649c. cikk 1. §‑ának harmadik albekezdésében kimondta, hogy a használt cikkekre vonatkozó adásvételi szerződés felei valamennyi megfelelési hiba esetén megállapodhatnak két évnél rövidebb, de egy évnél mindenképpen hosszabb szavatossági határidőben.
23.
A jelen ügyben a felek között ilyen megállapodás jött létre, és megegyeztek abban, hogy az eladó a fogyasztási cikknek valamennyi, az átadás napjától számított egy éven belül megnyilvánuló megfelelési hibájáért felelni fog.
24.
A kérdést előterjesztő bíróság megjegyezte, hogy azon értelmezéssel összhangban, amelynek szellemében az 1999/44 irányelv átültetésével kapcsolatos előkészítő munkák folytak, ha a felek két évnél rövidebb határidőben egyeznek meg (például egy évben), a belga polgári törvénykönyv 1649c. cikkének 3. §‑ában az 1. §‑ra való hivatkozást („azonban ez a határidő nem járhat le az 1. § szerinti kétéves határidő lejárta előtt”) úgy kell értelmezni, hogy az egyéves határidőnek felel meg.
IV. Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések és a Bíróság előtti eljárás
25.
E körülmények között a Cour d’appel de Mons (monsi fellebbviteli bíróság) felfüggesztette az eljárást, és előzetes döntéshozatal céljából a következő kérdéseket terjesztette a Bíróság elé:
„Úgy kell–e értelmezni a fogyasztási cikkek adásvételének és a kapcsolódó jótállásnak egyes vonatkozásairól szóló, 1999. május 25‑i 1999/44/EK európai parlamenti és tanácsi irányelv [5. cikke (1) bekezdésének] és [7. cikke (1) bekezdése második albekezdésének] együttesen értelmezett rendelkezéseit, hogy azokkal ellentétes a nemzeti jog akként értelmezett rendelkezése, hogy az használt termékek esetén lehetővé teszi, hogy a fogyasztó igényének elévülési határideje a hibás fogyasztási cikk átadásától számított kétéves határidő vége előtt lejárjon, ha az eladó és a fogyasztó két évnél rövidebb szavatossági időben állapodtak meg?”
26.
Az előzetes döntéshozatal iránti kérelmet 2016. március 4‑én nyújtották be a Bírósághoz.
27.
C. Ferenschild, a belga és osztrák kormány, valamint az Európai Bizottság terjesztett elő írásbeli észrevételeket.
V. Elemzés
28.
A kérdést előterjesztő bíróság az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésével arra keres választ, hogy az 1999/44/EK irányelv 5. cikkének (1) bekezdése és 7. cikkének (1) bekezdése ellentétes‑e a nemzeti jog akként értelmezett rendelkezéseivel, hogy azok használt termékek esetén lehetővé teszik, hogy az elévülési határidő a fogyasztási cikk átadásától számított kétéves határidő vége előtt lejárjon, ha a felek a megfelelési hiba esetére abban állapodtak meg, hogy az átadástól számított, főszabály szerint kétéves szavatossági időt egyéves időtartamra korlátozzák.
29.
Ahhoz, hogy a kérdést előterjesztő bíróságnak hasznos választ lehessen adni, két alternatíva közül kell választani.
30.
Az első abból indul ki, hogy az 1999/44/EK irányelv 5. cikke (1) bekezdésének első mondatában foglalt azon határidő, amely alatt az eladó valamennyi megfelelési hibáért felel, meghatározza azt az időszakot, amely alatt az 1999/44/EK irányelv 5. cikke (1) bekezdésének második mondatában előírt „elévülési határidő” nem járhat le. Ezen határidők közül az első korlátozása a második korlátozását is jelenti.
31.
A második lehetőség alapvetően abból az elvből indul ki, hogy az a szabály, amelynek értelmében a megfelelési hibára alapított igények „elévülési határideje” semmiképpen sem járhat le a fogyasztási cikk átadásától számított kétéves időszak vége előtt, az 1999/44 irányelvben biztosított fogyasztóvédelem minimális modelljének egyik eleme, ideértve a használt cikkeket is, mivel a szabály ezekre is vonatkozik. Következésképpen, még akkor is, ha a felek abban állapodnak meg, hogy az eladónak – a használt fogyasztási cikkek esetén – az átadás időpontját követő évben felismert megfelelési hibákért kell felelnie, ez nem jelenti azt, hogy az elévülési idő az ezen időponttól számított kétéves időszak vége előtt lejárhatna.
A. Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdés elfogadhatóságáról
32.
Mielőtt továbbmennék, néhány bevezető megjegyzést szeretnék tenni. C. Ferenschild járművén észlelt megfelelési hiba egyedi jellege miatt kétségesnek lehet tekinteni, hogy a jelen ügy az 1999/44 irányelv hatálya alá tartozik. Bár abból a következtetésből, amelyre az alábbiakban fogok jutni, az derül ki, hogy ezek az aggodalmak nem megalapozottak, az e kérdéshez kapcsolódó fejtegetések a nemzeti bíróság részére hasznosak lehetnek abban az esetben, ha azt állapítaná meg, hogy az irányelv nem szabályozza – legalábbis közvetlenül – azt a helyzetet, amelyhez a jelen ügy tényállása kapcsolódik.
33.
A kérdést előterjesztő bíróság rámutat, hogy amint az az előzetes döntéshozatal iránti kérelemben szereplő információkból kitűnik, C. Ferenschild, mivel megpróbálta elkerülni az igény elévülését, a rejtett hibáért való felelősségre vonatkozó rendelkezésekre csak a jogvita újbóli megnyitását követően hivatkozott.
34.
Egyes jogrendszerekben, beleértve a belga jogot is, az 1999/44 irányelv 3. cikke értelmében vett megfelelési hibáért való felelősség mellett létezik a rejtett hibáért való felelősség is. (
7
) A nemzeti bíróság mindazonáltal megállapította, hogy még ha a C. Ferenschild által indított kereset ilyen eltérő jogalapon alapult is volna, akkor is elkésett lett volna.
35.
A nemzeti bíróságra kell hagyni az érintett fél által végzett eljárási cselekmények hatásának értékelését a nemzeti eljárási szabályok alapján. E bíróság mindamellett megállapította, hogy a Bíróság válasza számára nélkülözhetetlen lesz a jogvita eldöntéséhez. Véleményem szerint tehát a kérdést előterjesztő bíróság úgy véli, hogy egy másik jogalapra való egyszerű hivatkozás nem eredményezte a kereset olyan módosulását, amely kizárná az irányelvet átültető rendelkezések alkalmazását. Az előzetes döntéshozatal iránti kérelem további részei ugyanis kizárólag az irányelv rendelkezéseinek értelmezésére vonatkoznak.
36.
Hangsúlyozni szeretném azt is, hogy az 1999/44 irányelv nem tesz egyértelmű különbséget a megfelelő fogyasztási cikk átadására vonatkozó kötelezettség megsértéséért való felelősség és a rejtett hibáktól mentes fogyasztási cikk átadására vonatkozó kötelezettség megsértéséért való felelősség között. (
8
) Az irányelvben alkalmazott modellben e két kategóriát az ezen irányelv 3. cikke értelmében vett megfelelési hiba eseteinek kell tekinteni. (
9
)
37.
Azt sem hiszem, hogy léteznek egyéb olyan indokok, amelyek lehetővé tennék annak a megállapítását, hogy az előzetes döntéshozatal nem érinti az uniós jogot. Még annak feltételezése esetén is, hogy az 1999/44 irányelv nem vonatkozik a jogi hibákra, – és egy olyan gépjárműnek a vevő részére való átadása, amelynek iratait egy hasonló autó „leplezéséhez” használták fel, úgy tekinthető, mint amely e fogalom alá tartozik –, véleményem szerint az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdés továbbra is elfogadható lenne.
38.
Egyes tagállamokban a kellékhiba mellett létezik az értékesített dolgot érintő rendellenesség különös esete, amit „jogi hiba” (Rechtsmängel) kifejezéssel jelölnek. Előfordul azonban, hogy a jogalkotók nem tulajdonítanak normatív hatást az ily módon tett megkülönböztetésnek, mivel nehéz meghúzni a határt a kellékhiba és a jogi hiba között. E különbségtétel ritkán, kizárólag a jogirodalomban található meg. Mindenesetre valamely jogi hiba felmerülése általában olyan helyzetet érint, amelyben az értékesített dolog harmadik személy tulajdonát képezi vagy azt harmadik személy javára fennálló jog terheli. (
10
)
39.
Nem vagyok meggyőződve arról, hogy a jelen ügy az ebben az értelemben vett jogi hibát érinti. Egyébiránt felmerül bennem a kérdés, hogy valójában az irányelvet alkalmazni kell‑e a jogi hibákra abban az értelmükben, amelyben e fogalom a fentiekben meghatározásra került.
40.
Mindamellett osztom a kérdést előterjesztő bíróság azon véleményét, hogy a jelen esetben az 1999/44 irányelv 3. cikke értelmében vett fogyasztási cikk megfelelési hibája áll fenn. Az irányelv előírja, hogy az eladó köteles a szerződésnek megfelelő fogyasztási cikket átadni, amely alatt többek között olyan állapotban lévő fogyasztási cikk átadását kell érteni, amely lehetővé teszi a rendeltetésszerű használatot. (
11
) A szokásos használattal általában ellentétes az, ha a járművet nem lehet nyilvántartásba venni.
41.
Ugyanakkor, még ha feltételezzük is, hogy a jelen ügyben a gépjármű jogi hibában szenved, és az ilyen hiba nem tartozik az irányelv értelmében vett, „a fogyasztási cikk szerződésnek való megfelelésének hibája” fogalom alá, a Bíróságnak mindenképpen meg kell állapítania hatásköre fennállását a nemzeti bíróság által feltett kérdés megválaszolására. A belga jogalkotónak lehetősége volt arra, hogy a fogyasztó jogainak meghatározása céljából, – ideértve azokat az eseteket is, amelyekre maga az irányelv nem vonatkozik – alkalmazza az irányelvben előírt megoldásokat. Az uniós jog egységes értelmezésének szükségessége – függetlenül attól, hogy azt milyen körülmények között alkalmazzák – a Dzodzi ítélettel (
12
) kezdődő állandó ítélkezési gyakorlat értelmében a jelen előzetes döntéshozatal iránti kérelem elfogadhatósága mellett szól. (
13
)
42.
A fenti megfontolásokra tekintettel úgy vélem, hogy a Cour d’appel de Mons (monsi fellebbviteli bíróság) által benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem elfogadható, ami lehetővé teszi az elemzésem elvégzését, de ezt megelőzően néhány előzetes megjegyzéssel fogok kezdeni. Úgy gondolom, hogy ezek lehetővé teszik, hogy a Bíróság átfogóbban vizsgálja a jelen ügyet.
B. Előzetes észrevételek
43.
Az eladónak a fogyasztási cikk megfelelési hibájáért fennálló felelősségére vonatkozó, az 1999/44 irányelvben foglalt szabályok az Európai Unión belüli fogyasztóvédelmi rendszer lényeges elemét képezik.
44.
Bár ezen irányelv a minimális harmonizáció modelljén alapul, valamennyi tagállamban hozzájárult a fogyasztóvédelem magas szintjének megvalósításához. Így az lehetővé tette az uniós politika egyik fő célkitűzésének konkrét megvalósulását. (
14
)
45.
Az 1999/44 irányelv 2. cikkének (1) bekezdésével összefüggésben értelmezett 3. cikkének (1) bekezdése a pacta sunt servanda elvének kifejeződése. E rendelkezések értelmében az eladó felel a fogyasztási cikk szerződésnek való megfelelésével kapcsolatos valamennyi hibájáért, ha e hiba a fogyasztási cikk átadásának időpontjában fennáll. A hiba későbbi időpontban történő felismerése mit sem változtat ezen az elven. A megfelelési hiba fennállásának értékelése szempontjából a releváns időpont továbbra is a fogyasztási cikk átadásának időpontja.
46.
Az eladó felelősségére vonatkozó rendelkezések keretei között az időmúláshoz kapcsolódóan két intézményt kell megkülönböztetni: a megfelelési hiba esetén alkalmazandó szavatossági időt, és azt az „elévülési időnek” is nevezett határidőt, amely alatt a megfelelési hibára alapított jogok gyakorolhatók (Verjährungsfrist, limitation period).
47.
Azon határidő, amelyre az 1999/44 irányelv 5. cikke (1) bekezdésének első mondata vonatkozik, azt az időszakot határozza meg, amely alatt a megfelelési hibának meg kell nyilvánulnia. Az ilyen hibának e határidő lejártát követő felismerése nem vonja maga után az eladó felelősségét.
48.
Az 1999/44 irányelv 5. cikke (1) bekezdésének második mondata szerinti elévülési határidő azt az időszakot határozza meg, amely alatt a fogyasztó a megfelelési hiba esetén gyakorolhatja a jogait az eladóval szemben.
49.
Következésképpen azok a rendelkezések, amelyek a szavatossági idő kezdetét és végét határozzák meg, arra a kérdésre adnak választ, hogy a megfelelési hibának mikor kell megjelennie ahhoz, hogy a vevőt az eladóval szemben e jogcímen különös jogok illessék meg. Az elévülési határidőre vonatkozó szabályok azt határozzák meg, hogy a fogyasztó legkésőbb mely időpontig gyakorolhatja a szavatossági idő alatt keletkezett jogokat.
C. A szavatossági határidők és az elévülési határidők közötti különbség az 1999/44 irányelv által bevezetett fogyasztóvédelmi modell keretében
50.
Az 1999/44 irányelv rendelkezéseire tekintettel, eltérő célkitűzése van annak a határidőnek, amely alatt az eladó valamennyi megfelelési hibáiért felel, és annak a határidőnek, amelyet az ezen irányelv 5. cikke (1) bekezdésének második mondata határoz meg.
51.
Az 1999/44 irányelv 5. cikke (1) bekezdésének első mondata előírja, hogy „[a]z eladó a 3. cikk szerint akkor felel, ha a megfelelés hibája a fogyasztási cikk átadásától számított két éven belül megnyilvánul[…]” (
15
). Az 5. cikk (1) bekezdésének második mondata az elévülési határidőkre vonatkozó szabályt állapítja meg: „[h]a a nemzeti jog a 3. cikk (2) bekezdése szerinti jogok érvényesítésére elévülési határidőt ír elő, az nem járhat le az átadástól számított két éven belül”.
52.
Az 1999/44 irányelv legalább kétéves elévülési idő megállapítását írja elő, amely alatt az eladó felelőssége minden megfelelési hibáért fennáll. Ezenkívül az elévülési határidők bevezetése mellett a nemzeti jogalkotókra hagyja azon határidő meghatározását, amely alatt a fogyasztók az ilyen hibákhoz kapcsolódó jogokat gyakorolhatják. Az irányelv ezen határidők tartamára sincs hatással. Mindazonáltal, ha ilyen határidők kerülnek bevezetésre, azok az 1999/44 irányelv 5. cikke (1) bekezdésének második mondata alapján nem járhatnak le az átadástól számított két éven belül.
53.
Véleményem szerint magának az irányelv 5. cikke (1) bekezdése második mondatának a megfogalmazása is az e határidők közötti kapcsolat hiányára utal. E rendelkezés az elévülési határidőt nem az 5. cikk (1) bekezdésének első mondatában foglalt szavatossági időhöz köti, hanem az átadásától számított kétéves határidőhöz. Az 1999/44 irányelv 5. cikke (1) bekezdésének második mondata egyáltalán nem utal e rendelkezés első mondatára, amely azon határidőre vonatkozik, amely alatt az eladó minden megfelelési hibáiért felel.
54.
Ezt az érvelést az irányelv (17) preambulumbekezdése is alátámasztja, amely kétszer említi az elévülési határidőre alkalmazandó kétéves időtartamot: először egy általánosabb összefüggésben megerősíti, hogy ezek a határidők bevezethetőek a nemzeti jogban, másodszor arra az esetre hivatkozik, amikor a nemzeti jogalkotó amellett döntött, hogy az elévülési határidő ne a fogyasztási cikk átadásának időpontjával kezdődjön.
55.
Tisztában vagyok vele, hogy a szavatossági határidők és az elévülési határidők – amelyek nem járhatnak le az átadástól számított két éven belül – minimális időtartama közötti hasonlóság alapján arra a következtetésre lehet jutni, hogy ezek között szoros kapcsolat áll fenn.
56.
Pontosítanom kell ugyanakkor, hogy a tagállamok által e területen elfogadott különböző megközelítésmódok összeegyeztetésére irányuló kompromisszum eredménye az a kétéves határidő, amely alatt az eladó minden megfelelési hibáiért felel. (
16
) Azonban, bár e határidő lényegesen rövidebb, mint az egyes tagállamok jogában hasonló szerepet betöltő határidők, úgy ítélték meg, hogy az – az elfogadott minimális harmonizáció modelljére tekintettel – elegendő lesz a fogyasztóvédelem kívánatos szintjének létrehozásához. (
17
)
57.
Annak a szavatossági időnek a tartama, amelyre az 1999/44 irányelv 5. cikke (1) bekezdésének első mondata utal az Egyesült Nemzeteknek az áruk nemzetközi adásvételi szerződéseiről szóló 1980. április 11‑i egyezményének rendelkezésein alapul, (
18
) amelyek közül a 39. cikk (2) bekezdése a következőképpen szól: „[a] vevő minden esetben elveszti az áru minőségi hibájára való hivatkozás jogát, ha legkésőbb az áru átadásától számított két éven belül a hibát az eladóval nem közölte, hacsak ez a határidő nem ellentétes a szerződéses jótállás határidejével”.
58.
A modellegyezmény – amelyre az uniós jogalkotó támaszkodott – nem azon az előfeltevésen alapul, amely szerint a vevő igénye a szavatossági idő lejárta előtt nem évülhet el. (
19
)
59.
Azt sem gondolom, hogy az uniós jogalkotónak az volt a szándéka, hogy összekösse e határidőket azon elvből kiindulva, hogy a felelősség megszűnése előtt az igény nem évülhet el. A szavatossági határidők és az elévülési határidők között kizárólag annyiban van kapcsolat, amennyiben az igénynek – az elévülhetőség miatt – a szavatossági idő alatt kell keletkeznie. Ellenben a fordított kapcsolatot semmi nem igazolja. Az irányelv rendelkezései sem teszik lehetővé annak megállapítását.
60.
Ha magyarázatot akarunk adni az 1999/44 irányelvben megállapított azon időtartamra, amely alatt az igény nem évülhet el, csak feltételezni lehet, hogy a kétéves határidőt elegendőnek találták a fogyasztók minimális védelmének biztosításához.
61.
A fenti megfontolásokra figyelemmel meg vagyok győződve arról, hogy az uniós jog által biztosított fogyasztóvédelem egyik eleme az a szabály, amely szerint a fogyasztó által a fogyasztási cikk szerződésnek való megfelelése hibája miatt érvényesített igény a fogyasztási cikk átadásától számított kétéves határidő lejárta előtt elévülhet.
D. Az 1999/44 irányelv 7. cikke (1) bekezdésének második albekezdése mint kivételt engedő rendelkezés értelmezése
62.
Meg vagyok győződve, hogy az 1999/44 irányelv 7. cikke (1) bekezdésének második albekezdése, amely a használt termékek esetén lehetővé teszi a szavatossági idő korlátozását, nem igazolja az eltérő értelmezés elfogadását.
1.
Az 1999/44 irányelv 7. cikke (1) bekezdésének második albekezdésében szereplő utalás tartalma
63.
Döntő fontosságú a jelen előzetes döntéshozatal szempontjából az 1999/44 irányelv 7. cikke (1) bekezdése második albekezdésének értelmezése, amely kimondja, hogy „[a] használt fogyasztási cikkek adásvételére nézve a tagállamok előírhatják, hogy az eladó és a fogyasztó megállapodhat olyan szerződési kikötésben vagy olyan megállapodást köthet, amely alapján az eladó az 5. cikk (1) bekezdésében meghatározott időtartamnál rövidebb ideig felel”, és hogy „[e]z az időtartam nem lehet rövidebb egy évnél”.
64.
A Bizottság írásbeli észrevételeiben azonban azt hangsúlyozza, hogy az 1999/44 irányelv 7. cikke (1) bekezdésének második albekezdésében az 5. cikk (1) bekezdésében meghatározott „határidőre” történő utalás nem igazán szerencsés, mivel nem derül ki egyértelműen, hogy mely határidőkre vonatkozik. Nem egyértelmű, hogy arról a határidőről van‑e szó, amely alatt a megfelelési hibának meg kell nyilvánulnia (az 5. cikk (1) bekezdésének első mondata) vagy az elévülési határidőről (az 5. cikk (1) bekezdésének második mondata). (
20
)
65.
Az irányelv bizonyos nyelvi változataiban a 7. cikk (1) bekezdésének második albekezdése lehetővé teszi rövidebb határidő előírását (liability of the seller, responsabilità del venditore). Ugyanezek a kifejezések szerepelnek az irányelv 5. cikke (1) bekezdésének első mondatában azon határidő vonatkozásában, amely alatt a fogyasztási cikk megfelelési hibájának meg kell nyilvánulnia. (
21
) Semmi kétségem sincs afelől, hogy az irányelv 7. cikke (1) bekezdésének második albekezdése kizárólag az 5. cikk (1) bekezdésének első mondatában említett szavatossági időre vonatkozik, és nem pedig az 5. cikk (1) bekezdésének második mondatában előírt elévülési határidőre.
66.
E megközelítést támasztja alá az 1999/44 irányelv elfogadásához vezető jogalkotási folyamat elemzése is. A Bíróság állandó ítélkezési gyakorlata értelmében valamely uniós jogi rendelkezés értelmezése szempontjából annak keletkezése is relevánsnak bizonyulhat. (
22
)
67.
Az irányelvre vonatkozó eredeti javaslat (
23
) nem tartalmazott használtcikk‑kereskedésre vonatkozó rendelkezéseket.
68.
E szakaszban egységes kétéves szavatossági időt fogadtak el, amelyet valamennyi olyan fogyasztási cikkre alkalmazni kellett, amely az irányelv hatálya alá tartozott.
69.
A további munkálatok során az Európai Gazdasági és Szociális Bizottság (EGSZB) rámutatott, hogy tekintettel „az értékesített fogyasztási cikk sajátos jellegére” a kétéves szavatossági idő néha túl hosszú lehet. Az EGSZB azt javasolta, hogy a felek a kétéves határidőtől eltérve „e szavatosság időtartamát” egy évre „korlátozhassák” (
24
).
70.
Végül a Tanács és a Bizottság közös álláspontban e szellemiségnek megfelelő megközelítés mellett döntött, megengedve a használt cikkek vonatkozásában az irányelv 5. cikkének (1) bekezdésében meghatározott határidő szerződésben való korlátozását, amennyiben a nemzeti jog előírja ezt a lehetőséget. E határidő azonban nem lehet egy évnél rövidebb (a 7. cikk (1) bekezdésének második albekezdése). Az előkészítő anyagokban, (
25
) az 1999/44 irányelv szövege végleges változatának (16) preambulumbekezdéséhez hasonlóan ezen eltérést a használt cikkek sajátos jellege („sajátosságuk figyelembevétele”) indokolja.
71.
Úgy vélem, hogy az EGSZB azon álláspontjára való hivatkozásról van szó, amely hasonló szabály bevezetését azzal magyarázta, hogy bizonyos fogyasztási cikkek sajátos jellegére tekintettel szükség van a szavatossági idők megkülönböztetésére. Meg vagyok tehát győződve, hogy a 7. cikk (1) bekezdésének második albekezdésében foglalt szabály az 5. cikk (1) bekezdésének első mondatában említett szavatossági időre vonatkozik, az EGSZB javaslatában kezdeményezett módosításokkal összhangban („szavatossági […] időtartam”).
72.
Közbenső következtetésként tehát megállapítom, hogy az 1999/44 irányelv 7. cikke (1) bekezdésének második albekezdése értelmében a nemzeti jogalkotók bevezethetnek olyan szabályokat, amelyek a használt fogyasztási cikkek értékesítése tekintetében megengedik a feleknek, hogy kizárólag az ezen irányelv 5. cikke (1) bekezdésének első mondatában foglalt szavatossági időt egy évre korlátozzák.
2.
Az 1999/44 irányelv 7. cikke (1) bekezdése második albekezdésének értelmezése
73.
Az 1999/44 irányelv 5. cikke (1) bekezdése első mondatának fényében azon kétéves határidő, amely alatt az eladó felelős a megfelelési hibáért, a fogyasztóvédelem uniós jog által biztosított minimális szintjének alapvető elemét képezi. Ahogy az az irányelv 7. cikke (1) bekezdésének első albekezdéséből következik, a felek e határidőt nem korlátozhatják, illetve nem is térhetnek el attól.
74.
A tagállamoknak ugyanakkor megvan a lehetőségük arra, hogy kivételesen a nemzeti jogukban olyan szabályt hozzanak, amely szerint a felek a használt cikkek esetében megállapodhatnak rövidebb szavatossági időben. E határidő azonban nem lehet egy évnél rövidebb (a 7. cikk (1) bekezdésének második albekezdése).
75.
Ezért a 7. cikk (1) bekezdésének második albekezdését, amely valamennyi megfelelési hiba esetén megengedi a rövidebb szavatossági idő megállapítását, mint kivételt tartalmazó rendelkezést megszorítóan kell értelmezni, ami nem lépheti túl az azon célkitűzés eléréséhez szükséges mértéket, amelyre tekintettel e rendelkezést meghozták. (
26
)
76.
Mivel a nemzeti jogalkotók kivételesen lehetővé tehetik a felek számára, hogy rövidebb szavatossági időben állapodjanak meg, e hatáskört nem lehet úgy kiszélesíteni, hogy az magában foglalja azon elévülési határidőre vonatkozó rendelkezések módosításának lehetőségét is, amelyre az irányelv 5. cikke (1) bekezdésének második mondata hivatkozik. Következésképpen a nemzeti jog nem engedheti meg az adásvételi szerződés feleinek, hogy eltérjenek attól a szabálytól, amelynek értelmében a fogyasztói jogok elévülési határideje nem járhat le a fogyasztási cikk átadásától számított két éven belül.
77.
Úgy vélem, hogy az irányelv is akadályát képezi egyéb olyan megoldások elfogadásának, amelyek hasonló eredményhez vezetnének. Különösen az 1999/44 irányelv 7. cikke (1) bekezdése második albekezdésének szigorú értelmezésével ellentétes az, hogy az elévülési határidő lejártának időpontját a szavatossági határidőhöz kössék, mivel ez utóbbit maguk a felek korlátozhatják egy évre.
78.
Ezek a megfontolások arra a következtetésre vezetnek, hogy az 1999/44 irányelv 7. cikke (1) bekezdése második albekezdésének kivételes jellegével ellentétes a nemzeti jogi rendelkezések olyan értelmezése, amely azon szabály megsértéséhez vezetne, amelynek értelmében az elévülési határidő nem járhat le a fogyasztási cikk átadásától számított két éven belül.
E. Az 1999/44 irányelv 7. cikke (1) bekezdésének második albekezdésében előírt kivétel célja
79.
Az 1999/44 irányelv 7. cikke (1) bekezdésének második albekezdése által elérni kívánt célra tekintettel nem gondolom, hogy a fent bemutatott értelmezéstől eltérő módon, tágabban kellene értelmezni az ezen rendelkezés által előírt kivételt.
1.
A 2009/28 irányelv 7. cikke (1) bekezdésének második albekezdésében előírt kivétel és a szerződéses egyensúly
80.
A jelen indítvány 69. és 70. pontjában tett megállapításokból az következik, hogy az irányelv 7. cikke (1) bekezdésének második albekezdése megengedi a használt cikkek sajátosságának figyelembevételét.
81.
Álláspontom szerint e célkitűzés mindenekelőtt azon kísérletnek a tükröződése, amely az eladó és a vevő érdekei között kíván egyensúlyt teremteni oly módon, hogy az eladó felelősségének terjedelme a használt cikkek természetéhez képest ne legyen aránytalan. Az irányelv (17) preambulumbekezdésének elemzése alapján azt a következtetést vonom le, hogy magának a kétéves szavatossági időnek a bevezetését az a félelem indokolta, hogy az eladó felelősségének körvonalait túl tágan határoznák meg. Úgy gondolom, hogy valószínűleg ugyanezen érv befolyásolta a használt cikkekkel kapcsolatos azon megközelítés elfogadását, amely lehetővé teszi az eladó felelősségének jelentősebb korlátozását.
82.
Úgy vélem tehát, hogy az 1999/44 irányelv 7. cikke (1) bekezdésének második albekezdésében előírt kivételnek nem is annyira a használt cikkek sajátosságának figyelembevétele a célja, hanem az, hogy lehetővé tegye a felek számára a szerződéses kockázat kezelését. Annak megengedéséről van szó, hogy a felek a használt cikkekre vonatkozó szerződés megkötése ellenére eltérjenek az irányelv bizonyos rendelkezéseitől. A felek arra való kötelezése, hogy az irányelvben előírt valamennyi követelményt teljesítsék, a használt cikkek piaca fejlődésének akadályát képezhetné. A fogyasztóvédelem magasabb szintjének fenntartása viszonylag magas tranzakciós költségeket von maga után, ami visszatarthatja a vállalkozásokat attól, hogy ilyen típusú tevékenységet végezzenek. Ha az árnak tartalmaznia és a fogyasztónak viselnie kellene ezeket a költségeket, a használt cikkek piaca elveszítené alapvető jellegzetességét, nevezetesen azt, hogy a fogyasztók számára vonzó áron tud fogyasztási cikkeket kínálni.
83.
Következésképpen, ügyelve a fogyasztóvédelem magas szintjének fenntartására, nem szabad szem elől téveszteni azt a tényt, hogy a belső piac fejlődése érdekében fenn kell tartani az adásvételi szerződés felei közötti egyensúlyt. A Bíróság által az 1999/44 irányelv rendelkezései értelmezésének keretében előadott érvelés, amelyben a Bíróság elismeri az eladó pénzügyi érdekei védelmének szükségességét, megfelel e szellemiségnek. (
27
)
84.
Felmerül a kérdés, hogy az adásvételi szerződésben részes felek érdekei közötti szükséges egyensúly fenntartására irányuló célkitűzés igazol‑e olyan megközelítést, amelynek értelmében a szavatossági idő korlátozása annak a kétéves időszaknak a lerövidülését is maga után vonja, amely alatt az elévülési idő nem járhat le.
85.
Álláspontom szerint az e kérdésre adandó válasz nemleges.
86.
Maga az 1999/44 irányelv meghatároz bizonyos számú megoldást, amelyek a szerződéses egyensúly fenntartására irányuló szándékot tükrözik. A megfelelési hiba esetén alkalmazandó, fent említett kétéves szavatossági időn túl, ezek közül meg kell említeni – amint arra a Bíróság a Quelle ítéletben (
28
) emlékeztetett – az irányelv 3. cikke (3) bekezdésében szereplő azon lehetőséget, hogy az eladó elutasítsa a fogyasztási cikk kicserélését, ha az ilyen orvoslás számára észszerűtlen költségeket okoz. A Gebr. Weber és Putz ítéletben a Bíróság e felsorolást kiegészítette, és kimondta, hogy az irányelv 4. cikke biztosítja az eladó számára a jogot, hogy a gyártóval, egy korábbi eladóval vagy bármely más közvetítővel szemben viszontkereseti igényt érvényesítsen. (
29
)
87.
Következésképpen, amennyiben az irányelv a szerződéses egyensúly fenntartására törekszik, akkor a fogyasztó bármilyen jogorvoslattól való megfosztása olyan végső eszköz__ amelynek alkalmazását az uniós jogalkotó el kívánja kerülni.
88.
Az irányelv használt cikkekre vonatkozó rendelkezéseinek elemzése alapján ugyanerre a következtetésre lehet jutni.
89.
Így magában az irányelvben – a szavatossági határidő korlátozásának lehetőségén túl – a használt cikkek tekintetében esetlegesen releváns megoldásokra két másik példát is látok.
90.
Az 1999/44 irányelv (16) preambulumbekezdése kiemeli, hogy a használt fogyasztási cikkek sajátos jellege általában nem teszi lehetővé azok kicserélését. Az irányelv rendelkezéseiben részében ezt az elgondolást a 3. cikk (3) bekezdése tükrözi, amelynek értelmében az eladó elutasíthatja a fogyasztási cikk kicserélését, ha az lehetetlen.
91.
Ezenkívül lehetséges az 1999/44 irányelv 5. cikkének (3) bekezdése alapján azon vélelem mellőzése, amely szerint a fogyasztási cikk átadásától számított hat hónapon belül megnyilvánult hiba már az átadás időpontjában létezett, ha ez a vélelem nem egyeztethető össze a fogyasztási cikk természetével vagy a hiba jellegével. A jogirodalom még az irányelv átültetési határidejének lejárta előtt rámutatott, hogy e rendelkezés a használt cikkekre is alkalmazható. (
30
) A belga jogalkotó is hivatkozott erre a lehetőségre. A belga polgári törvénykönyv 1649c. cikkének 4. §‑a a vélelemnek „a fogyasztási cikk jellegével” való összeegyeztethetetlenségére vonatkozó feltételt határoz meg a nemzeti jog szintjén, hozzátéve, hogy az összeegyeztethetetlenség vizsgálata során figyelembe kell venni a fogyasztási cikk új vagy használt jellegét.
92.
Mindenesetre a használt cikkek sajátosságának figyelembevétele nem a fogyasztó védelemtől való megfosztására irányul, hanem kizárólag az őt megillető jogok széles körének korlátozására (az 1999/44 irányelv 3. cikkének (3) bekezdése) vagy a bizonyítási teher könnyítésére (az 5. cikk (3) bekezdése).
93.
Egy olyan megoldás elfogadása, amelynek értelmében a szavatossági idő korlátozása azon időszak lerövidülését is maga után vonná, amely alatt az elévülési határidő nem járhat le, mindazonáltal alkalmas lehet arra, hogy a fogyasztót még a fogyasztási cikk átadásától számított két év eltelte előtt megfossza minden jogorvoslattól.
94.
A fenti megfontolásokra tekintettel úgy vélem, hogy az adásvételi szerződésben részes két fél érdekei figyelembevételének szükségessége nem teszi lehetővé az azon szabálytól való eltérést, amelynek értelmében a fogyasztó által érvényesített igény nem évülhet el a fogyasztási cikk átadásától számított kétéves határidő lejárta előtt.
2.
A használt cikkek sajátosságának figyelembevétele mint az 1999/44 irányelv 7. cikke (1) bekezdésének második albekezdésében előírt kivétel közvetlen célja
95.
Amint azt már jeleztem, az 1999/44 irányelv 7. cikke (1) bekezdésének második albekezdésében előírt kivétel a használt cikkek sajátosságának figyelembevételére irányul.
96.
Az osztrák kormány az írásbeli észrevételeiben rámutat, hogy mivel az 1999/44 irányelv 7. cikke (1) bekezdése második albekezdésének bevezetése az imént leírt célt szolgálja, összhangba kell hozni a megfelelési hiba esetén alkalmazandó lerövidített szavatossági időt azon időszakkal, amely alatt a fogyasztó igényei nem évülhetnek el. Ezen érvet kifejtve úgy véli, hogy figyelemmel a használt cikkek jellegére, amelyek olyan cikkek, amelyeket már használtak, egyrészt növekszik annak valószínűsége, hogy az átvétel időpontjában megfelelési hiba áll fenn, másrészt az idő múlásával nehezebbé válhat annak bizonyítása, hogy egy hiba abban az időpontban is fennállt.
97.
Nem gondolom azonban, hogy ezek a megfontolások igazolják azt az álláspontot, amely szerint a megfelelési hiba esetén alkalmazandó lerövidített szavatossági időt összhangba kell hozni az 1999/44 irányelv 5. cikke (1) bekezdésének első mondatában foglalt határidővel.
98.
Ami a megfelelési hiba felmerülésének megnövekedett valószínűségét illeti, a használt cikkek sajátosságát az eladó felelősségének oly módon való korlátozása kellően figyelembe veszi, hogy az csak az értékesítéstől számított egyéves határidőn belül megjelent hibákra vonatkozik. E felelősség azonban – legalábbis annak összefüggésében, hogy az idő múlásával valamely hiba megjelenésének valószínűsége nő – nem bővül pusztán a hosszabb elévülési határidők rögzítése miatt. Ugyanis kizárólag azok az igények évülhetnek el, amelyek a szavatossági idő alatt keletkeznek. Egy másik kérdés azonban az, hogy el kell oszlatni az eladónál az annak folytán felmerülő bizonytalanságot, hogy a fogyasztó élni kíván‑e a rendelkezésére álló jogorvoslati lehetőségekkel.
99.
Az időmúlással összefüggő bizonyítási nehézségekre alapított érv sem győzött meg.
100.
A jelen ügy viszonylag rövid határidőket érint. Ezt támasztják alá az alapügyben fennálló körülmények, amelyek között a fogyasztási cikk értékesítésétől számított egyéves határidőt kevesebb mint hat hónappal lépték túl. (
31
)
101.
Úgy vélem továbbá, hogy az olyan bizonyítással kapcsolatos akadályok fennállása, mint amelyekre az osztrák kormány hivatkozik, nem sértené az eladó érdekeit. Az időmúlás miatt csak a fogyasztó teszi ki magát az annak igazolásával összefüggő bizonyítási nehézségeknek, hogy a megfelelési hiba már a fogyasztási cikk értékesítésének időpontjában megvolt. A használt cikkek vonatkozásában a fogyasztó ugyancsak szembekerülhet ilyen típusú nehézségekkel. Az a tény, hogy valamely fogyasztási cikk használt, jelentheti azt, hogy a fogyasztó majd nem támaszkodhat azon vélelemre, amely szerint a megfelelési hiba az átadás időpontjában létezett, még akkor sem, ha e hiba a fogyasztási cikk átadásától számított hat hónapon belül nyilvánul meg. (
32
)
102.
Úgy vélem tehát, hogy az adásvételi szerződés felei közötti egyensúly fenntartására irányuló célkitűzés nem igazolja az 1999/44 irányelv rendelkezéseinek olyan értelmezését, amely az ezen irányelv 5. cikke (1) bekezdésének második mondatában előírt határidő hosszát az 5. cikke (1) bekezdésének első mondatában említett határidő tartamától tenné függővé, amennyiben ez utóbbit maguk a felek egy évre korlátozzák.
103.
A fentiekre tekintettel azon a véleményen vagyok, hogy az 1999/44 irányelvben biztosított fogyasztóvédelem minimális modelljének egyik elemét képezi azon szabály, amelynek értelmében a fogyasztót nem lehet megfosztani azon jogainak gyakorlásától, amelyek a fogyasztási cikk szerződésnek való megfelelése hibájának esetén az átadásától számított kétéves határidő lejárta előtt az eladóval szemben megilletik.
VI. Végkövetkeztetések
104.
A fenti megállapításokra tekintettel azt javaslom a Bíróságnak, hogy a Cour d’appel de Mons (monsi fellebbviteli bíróság, Belgium) által előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésre a következőképpen válaszoljon:
A fogyasztási cikkek adásvételének és a kapcsolódó jótállásnak egyes vonatkozásairól szóló, 1999. május 25‑i 1999/44/EK európai parlamenti és tanácsi irányelv 5. cikke (1) bekezdésének második mondatával összhangban az uniós jog által biztosított fogyasztóvédelem – ideértve a használt cikkeket is – minimális modelljének egyik elemét képezi azon szabály, amelynek értelmében a fogyasztót nem lehet megfosztani azon jogainak gyakorlásától, amelyek a fogyasztási cikk szerződésnek való megfelelése hibájának esetén az átadásától számított kétéves határidő lejárta előtt az eladóval szemben megilletik.
(
1
)	Eredeti nyelv: lengyel.
(
2
)	A fogyasztási cikkek adásvételének és a kapcsolódó jótállásnak egyes vonatkozásairól szóló, 1999. május 25‑i 1999/44/EK európai parlamenti és tanácsi irányelv (HL 1999. L 171., 12. o.; magyar nyelvű különkiadás 15. fejezet, 4. kötet, 223. o.). Ezen irányelvet a fogyasztók jogairól szóló, 2011. október 25‑i 2011/83/EU európai parlamenti és tanácsi irányelv (HL 2011. L 304., 64. o.) módosította. Azonban ezen irányelvet csak a 2014. június 13‑i követően kötött szerződésekre kell alkalmazni (a 28. cikk (2) bekezdése). A bevezetett módosítások egyébként sem érintik a jelen előzetes döntéshozatali eljárás szempontjából különös fontossággal bíró kérdéseket.
(
3
)	E lábjegyzet csak a jelen indítvány lengyel nyelvi változatára vonatkozik.
(
4
)	E. Łętowska szavait fogalmazom itt át, aki hangsúlyozza, hogy a fogyasztóknak – mint a szerződéses jogviszony gyengébb felének – védelme nem korlátozódhat a jogalkotási tevékenységre. Figyelmet kell fordítani arra is, hogy a fogyasztók hatékony jogorvoslathoz való joggal rendelkezzenek, mivel „ha valamely (elméleti) joggal rendelkeznek, de azt nem tudják gyakorolni, az sokkal súlyosabb megfosztást (a tehetetlenség szülte reménytelenség) jelent, mint ha e joggal egyáltalán nem rendelkeznének”. Łętowska, E., „Wirtualizacja sądowej ochrony słabszych”, Ochrona strony słabszej stosunku prawnego. Księga jubileuszowa ofiarowana Profesorowi Adamowi Zielińskiemu, szerk., M. Boratyńska, Varsó, Wolters Kluwer SA, 2016, 73. o.
(
5
)	Ez a törvény azt követően lépett hatályba, hogy a Bíróság a 2004. február 19‑iBizottság kontra Belgium ítéletében (C‑312/03, EU:C:2004:116) kimondta, hogy a Belga Királyság, mivel legkésőbb 2002. január 1‑jéig nem ültette át az 1999/44 irányelvet, nem teljesítette az uniós jogból eredő kötelezettségeit.
(
6
)	Mellékesen pusztán azt szeretném megjegyezni, hogy a kérdést előterjesztő bíróság által az előzetes döntéshozatal iránti kérelemben kifejtett álláspont szerint a kétéves szavatossági idő nyugodott 2011. január 7‑ig, amikor a járművet nyilvántartásba lehetett venni. A nemzeti bíróság továbbá megjegyzi, hogy C. Ferenschild szerint e határidő az ezen időpontot követő hónapok alatt is nyugodott, amikor a felek tárgyalásokat folytattak a megfelelés hibáról. A kérdést előterjesztő bíróság elvonatkoztatott ezen tényektől, amikor az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdést megfogalmazta, és nem kíván pontosítást a fent ismertetett körülmények elévülési időre gyakorolt hatását illetően. Maga az 1999/44 irányelv sem ír elő részletesebb követelményeket az elévülési idő nyugvása tekintetében. Ezen irányelv (18) preambulumbekezdése csak arra utal, hogy „[…] a tagállamok előírhatnak egy időtartamot, amely alatt a hibának meg kell nyilvánulnia, és azt, hogy adott esetben, a nemzeti jognak megfelelően lehetséges az elévülési idő nyugvása vagy megszakadása, amennyiben kijavítás, kicserélés történik vagy egyezség reményében tárgyalások folynak az eladó és a fogyasztó között”.
(
7
)	Az 1999/44 irányelv átültetésének keretében lásd: Boden, D., „Le retard pris par la Belgique pour transposer la directive 1999/44/CE »sur certains aspects de la vente et des garanties des biens de consommation«” Zeitschrift für Gemeinschaftsprivatrecht, 4. kötet, 2003–2004, 192. o.; Pinna, A., „La transposition en droit français”, European Review of Private Law, 9. kötet, 2. szám, 2001, 224–231. o.
(
8
)	A fogyasztási cikkek adásvételéről és a kapcsolódó jótállásról szóló európai parlamenti és tanácsi irányelvre irányuló javaslat, COM(95) 520 végleges – 96/0161(COD), 11. o.
(
9
)	Bizonyos mértékben „a fogyasztási cikk szerződésnek való megfelelésének hibájával” kapcsolatos egységes fogalom elfogadásának hatásait enyhíti az irányelv 2. cikkének (3) bekezdése, amely szerint nem áll fenn megfelelési hiba, ha a szerződés megkötésének időpontjában a fogyasztó a hibáról tudott vagy arról észszerűen eljárva tudnia kellett. Lásd: Pelet, S., „L’impact de la directive 99/44/CE relative à certains aspects de la vente et des garanties des biens de consommation sur le droit français”, Revue européenne de droit de la consommation, 1. kötet, 2000, 49. és 50. o.
(
10
)	A Bürgerliches Gesetzbuch (német polgári törvénykönyv) 435. §‑ának értelmében a dolog akkor mentes a jogi hibától, ha harmadik személy a vevővel szemben e dolog felett fennálló jogra nem hivatkozhat vagy csak a szerződésben átvállalt jogokra hivatkozhat. Az Allgemeines bürgerliches Gesetzbuch (osztrák polgári törvénykönyv) 923. §‑a az eladó felelősségét megalapozó körülmények között említi a más dolgának értékesítését, a dolog felett fennálló jogokkal kapcsolatos információk elhallgatását a vevő előtt, illetve a dolgot terhelő jogok hiányával kapcsolatban hamis biztosíték nyújtását ez utóbbinak. Az Egyesült Királyságban egészen a közelmúltig hatályos Sale of Goods Act 1979 (a fogyasztási cikkek adásvételéről szóló 1979. évi brit törvény) 12. §‑a előírta, hogy fennáll az eladó felelőssége, ha a fogyasztási cikk feletti rendelkezési jog nem illeti meg (vagy ha e joggal nem rendelkezik akkor, amikor a fogyasztási cikk tulajdonjogát a vevőre át kell ruháznia), továbbá, ha a fogyasztási cikk az értékesítés időpontjában nem tehermentes, és e tehermentesség nem áll fenn addig az időpontig, amikor a fogyasztási cikk tulajdonjogát a vevőre át kell ruházni. Jelenleg – legalábbis a fogyasztói szerződéseket illetően – e problémakört hasonlóképpen szabályozza a Consumer Rights Act 2015 (a fogyasztók jogairól szóló 2015. évi brit törvény) 17. §‑ának (2) bekezdése. A kodeks cywilny (lengyel polgári törvénykönyv) 5563. §‑a értelmében fennáll az eladó felelőssége a vevővel szemben, ha az értékesített fogyasztási cikk harmadik személy tulajdonát képezi, vagy ha azt harmadik személy joga terheli. Végül az uniós jogalkotó számára az 1999/44 irányelvvel kapcsolatos munkák során iránymutatásul szolgáló, az Egyesült Nemzeteknek az áruk nemzetközi adásvételi szerződéseiről szóló, Bécsben, az 1980. évi április hó 11. napján kelt Egyezményének 41. cikke értelmében „[a]z eladó az árut harmadik személy mindennemű jogától vagy igényétől mentesen köteles szolgáltatni”. E rendelkezések szolgáltak alapjául az európai magánjog azon egységes szabályainak (közös referenciakeret‑tervezet), amelyeket az összehasonlító jogi megközelítés alkalmazásával dolgoztak ki. E szabályok 4. könyvének A. részében szereplő 2:301. cikk d) pontjával együttesen értelmezett 2:305. cikk első mondata szerint azt a tényt, hogy valamely dolgot harmadik személy joga vagy észszerű igénye terhel, a fogyasztási cikk megfelelési hibája egyik esetének kell tekinteni („A fogyasztási cikknek harmadik személy mindennemű jogától vagy észszerűen egyértelmű igényétől mentesnek kell lennie”). Lásd: Principles, Definitions and Model Rules of European Private Law. Draft Common Frame of Reference (DCFR). Outline Edition, Ch. Von Bar, E. Clive, H. Schulte‑Nölke és társai (szerk.), München, Sellier European Law Publishers, 2009, 282. o.
(
11
)	Lásd az 1999/44 irányelv 2. cikke (2) bekezdésének (c) pontját.
(
12
)	Lásd: 1990. október 18‑iDzodzi ítélet, C‑297/88 és C‑197/89, EU:C:1990:360, 38–41. pont).
(
13
)	Lásd: 1997. július 17‑iGiloy ítélet (C‑130/95, EU:C:1997:372, 28. pont); 2003. január 7‑iBIAO‑ítélet (C‑306/99, EU:C:2003:3, 18–20. és 92–94. pont).
(
14
)	Lásd az 1999/44 irányelv (1) preambulumbekezdését, ahol hivatkozás található az EK 153. cikkre, amelynek helyébe az Európai Unió működéséről szóló szerződés 169. cikke lépett, és amelynek jelentőségét napjainkban még inkább megerősíti az Európai Unió Alapjogi Chartájának 38. cikke.
(
15
)	Kiemelés tőlem.
(
16
)	A fogyasztási cikkek adásvételéről és a kapcsolódó jótállásról szóló európai parlamenti és tanácsi irányelvre irányuló javaslat indokolása, COM(95) 520 végleges – 96/0161(COD), 12. o.
(
17
)	Lásd: a fogyasztási cikkek adásvételéről és a kapcsolódó jótállásról szóló európai parlamenti és tanácsi irányelvre irányuló javaslat indokolása, COM(95) 520 végleges – 96/0161(COD), 9. és 16. o.
(
18
)	A fogyasztási cikkek adásvételéről és a kapcsolódó jótállásról szóló európai parlamenti és tanácsi irányelvre irányuló javaslat indokolása, COM(95) 520 végleges – 96/0161(COD), 13. o. A szakirodalom azt is kiemelte, hogy az uniós jogalkotó számára az 1999/44 irányelvvel kapcsolatos munkák során az egyezmény iránymutatásul szolgált. Lásd különösen: Magnus, U., „The CISG’s Impact on European Legislation”, The 1980 Uniform Sales Law: Old Issues Revisited in the Light of Recent Experiences, szerk., F. Ferrari, Milánó, Sellier European Law Publishers, 2003, 135–141. o.; Montfort, C., „A la recherche d’une notion de conformité contractuelle. Étude comparée de la Convention de Vienne, de la directive 1999/44 et de certaines transpositions nationales”, European Review of Private Law, 4. kötet, 2006, 499. o.
(
19
)	Az egyezmény egyáltalán nem szabályozza az áruk nemzetközi adásvételi szerződésein alapuló igények elévülését. Az e kérdésre vonatkozó rendelkezésnek az egyezményben való hiánya „belső szabályozási hézagot” képez, azaz olyan hézagot, amelyre megoldást a nemzetközi magánjogi szabályok által kijelölt jogban kell keresni. Magnus, U., „CISG vs. CESL”, CISG in: Regional Sales Law Unification: With a Focus on the New Common Sales Law, (szerk.), U. Magnus, München, 2012, 112. és 113. o. Végeredményben az egyezmény hatálya alá tartozó szerződésen alapuló igények elévülését a nemzeti jog rendelkezései szabályozzák. Nem ez a megfelelő hely az egyes tagállamokban elfogadott különböző szabályok bemutatására. Sőt, ahhoz sem fér kétség, hogy e tekintetben különböző megközelítésmódokat fogadtak el. Az elévülés kérdése az áruk nemzetközi adásvételi szerződéseire vonatkozó elévülési időről szóló, New Yorkban, 1974. június 14‑én elfogadott egyezményben szereplő külön szerződéses rendelkezések tárgyát is képezi. Nem kívánom itt részletesebben kifejteni, hogy ezen egyezmény milyen módon vehető figyelembe. Az mindenesetre alkalmazható a nemzeti jog helyett az 1980‑as egyezmény hatálya alá tartozó szerződésen alapuló igények elévülésének elbírálására. Az 1974‑es egyezmény 8. cikke értelmében főszabály szerint a négyéves elévülési határidő érvényesül. Ez az észrevétel annál is inkább releváns, mivel az 1980‑as egyezménynek az elévüléssel kapcsolatos rendelkezéseitől való eltérésnek egyik oka azon feltevés volt, amely szerint az egyezmény elévüléssel kapcsolatos rendelkezéseit e tekintetben olyan módon lehet igazítani, hogy azok kiegészítsék egymást. Kruisinga, S.A., „What consumer and commercial sales law have in common? A comparaison of the EC Directive on consumer sales law and the UN Convention on contracts for the international sale of goods”, European Review of Private Law, 9. kötet, 2. szám, 2001, 185. o.
(
20
)	Az 1999/44 irányelv 7. cikke (1) bekezdése második albekezdésének francia nyelvi változata az 5. cikk (1) bekezdésére utal a „határidő” szó használatával, amely e rendelkezés második mondatában az „elévülési határidő” kifejezésben szerepel. Hasonlóan az angol nyelvi változatban az irányelv 7. cikkének (1) bekezdése az 5. cikk (1) bekezdésében meghatározott határidőkre („period”) utal, ahol a „limitation period” kifejezés a második mondatban az elévülési határidők jelölésére jelenik meg. Az irányelv lengyel fordítása, amely a 7. cikk (1) bekezdésének második albekezdésében hivatkozik az 5. cikk (1) bekezdésében meghatározott „okresyre”, e tekintetben szintén nem egyértelmű. Ez utóbbi rendelkezésben az „okres” szó csak az „okresy przedawnieniára” vonatkozó szabályok jelölésére jelenik meg. Az irányelv 7. cikke (1) bekezdése második albekezdésének spanyol nyelvi változata a „plazo de responsabilidad por parte del vendedor menor que el establecido en el apartado 1 del artículo 5” fordulattal utal az 5. cikk (1) bekezdésére, bár ugyanezen „plazo” szó megjelenik az elévülési határidők jelölésére az 5. cikk (1) bekezdésében („plazo de prescripción”). Az irányelv olasz nyelvi változata kétségeket vethet fel. Ezen változatban a 7. cikk (1) bekezdésének második albekezdése a „periodo di tempo” kifejezés használatával hivatkozik az 5. cikk (1) bekezdésére. E kifejezés azonban nem jelenik meg az 5. cikk (1) bekezdésében, ahol az eladónak a fogyasztási cikk átadásától számított két éven belül megnyilvánuló megfelelési hiba miatti felelősségéről „il difetto di conformità si manifesta entro il termine di due anni”) és az elévülés hatásainak bekövetkezéséről (az 5. cikk (1) bekezdésének második mondata: „[…] prescrizione, questa non può intervenire […]”) van szó. Meg kívánom jegyezni, hogy bizonyos nyelvi változatokban az 1999/44 irányelv 7. cikkének (1) bekezdésében szereplő utalás nem jelent ilyen értelmezési nehézségeket. Így az irányelv 7. cikke (1) bekezdése második albekezdésének litván nyelvi változata az említett irányelv 5. cikkének (1) bekezdésében előírt szavatossági időre („trumpesnis pardavėjo atsakomybės laikotarpis nei tas, kuris nurodytas 5 straipsnio 1 dalyje”) hivatkozik, míg az irányelv 5. cikke (1) bekezdése második mondatának litván nyelvi változata az elévülési határidőket a „senaties terminas” kifejezés használatával említi.
(
21
)	Az irányelv német nyelvi változatában a 7. cikk (1) bekezdése második albekezdése második mondatának megfogalmazása további információkat szolgáltathat. Míg az irányelv 7. cikke (1) bekezdése második albekezdésének első mondata lehetővé teszi az irányelv 5. cikkének (1) bekezdésében említett, eladót kötő szavatossági idő korlátozását („der Verkäufer weniger lange haftet als in Artikel 5 Absatz 1 vorgesehen”), a 7. cikk (1) bekezdése második albekezdésének második mondata pedig azt mondja ki, hogy a szóban forgó hivatkozás a szavatossági időre (Haftungsdauer) vonatkozik, amely egy évnél nem lehet rövidebb.
(
22
)	Lásd: 2015. szeptember 2‑iSurmačs ítélet, C‑127/14, EU:C:2015:522, 28. pont.
(
23
)	A fogyasztási cikkek adásvételéről és a kapcsolódó jótállásról szóló európai parlamenti és tanácsi irányelvre irányuló javaslat, COM(95) 520 végleges – 96/0161(COD), 17. és az azt követő oldalak.
(
24
)	A Gazdasági és Szociális Bizottságnak „a fogyasztási cikkek adásvételéről és a kapcsolódó jótállásról szóló európai parlamenti és tanácsi irányelvre irányuló javaslatra” vonatkozó állásfoglalása (HL 1997. C 66., 8. és 10. o.).
(
25
)	Lásd: a Tanács által az Európai Közösséget létrehozó szerződés 189b. cikkében megállapított eljárással összhangban eljárva, a fogyasztási cikkek adásvételének és a kapcsolódó jótállásnak egyes vonatkozásairól szóló európai parlamenti és tanácsi irányelv elfogadása céljából 1998. szeptember 24‑én elfogadott 51/98/EK közös álláspont (HL 1998. C 333., 50. és 54. o.).
(
26
)	Lásd: 2012. március 1‑jeiGonzález Alonso ítélet, C‑166/11, EU:C:2012:119, 26. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat.
(
27
)	2008. április 17‑iQuelle ítélet, C‑404/06, EU:C:2008:231, 42. pont; 2011. június 16‑iGebr. Weber és Putz, ítélet C‑65/09–C‑87/09, EU:C:2011:396, 58. pont. Lásd még: Trstenjak főtanácsnok Quelle ügyre vonatkozó indítványa, C‑404/06, EU:C:2007:682, 48. pont és a 32. lábjegyzetben tett megállapítások; Mazák főtanácsnok Gebr. Weber ügyre vonatkozó indítványa (C‑65/09, EU:C:2010:274, 30., 85. és 86. pont).
(
28
)	2008. április 17‑iQuelle ítélet, C‑404/06, EU:C:2008:231, 42. pont.
(
29
)	2011. június 16‑iGebr. Weber és Putz ítélet C‑65/09–C‑87/09, EU:C:2011:396, 58. pont.
(
30
)	Mindazonáltal az is kiemelésre került, hogy az e rendelkezés szerinti vélelem olyan típusú megfelelési hibákra vonatkozik, amelyek a fogyasztási cikk használatából erednek, és nem pedig – ahogy én is gondolom – valamennyi, önmagában vett megfelelés hibára. Staudenmayer, D., „The Directive on the Sale of Consumer Goods and Associated Guarantees – A Milestone in the European Consumer and Private Law”, European Review of Private Law, 4. kötet, 2000, 561. o.
(
31
)	A jelen előzetes döntéshozatal iránti kérelem alapjául szolgáló alapeljárásban a kérelmező 2012. március 12‑én indított keresetet, a gépjármű 2010. szeptember 21‑én került értékesítésre, és a hibát 2010. szeptember 22‑én ismerték fel.
(
32
)	Lásd a jelen indítvány 91. pontját.