62022CJ0403
A BÍRÓSÁG ÍTÉLETE (ötödik tanács)
2026. február 26. (
*1
)
„Fellebbezés – Verseny – Kartellek – A légi árufuvarozás piaca – Az EUMSZ 101. cikkbe, az Európai Gazdasági Térségről szóló megállapodás 53. cikkébe, valamint az Európai Közösség és a Svájci Államszövetség között létrejött légi közlekedési megállapodás 8. cikkébe ütköző jogsértést megállapító európai bizottsági határozat – A légi árufuvarozási szolgáltatások árösszetevőinek (üzemanyagpótdíj, biztonsági pótdíj és a pótdíjak utáni jutalékfizetés megtagadása) összehangolása – Védelemhez való jog – Iratbetekintési jog – Terhelő és mentő bizonyítékok – Bejövő árufuvarozási szolgáltatások – A Bizottság joghatósága – Minősített hatások – Kifogásközlés – A meghallgatáshoz való jog – Egységes és folyamatos jogsértés – A kartell földrajzi kiterjedése – Az állami kényszerre alapított védekezési jogalap – Alkalmazási feltételek – Az egységes és folyamatos jogsértésben való részvétel bizonyítása – A bírság kiszámítása – Az Európai Unió Törvényszékének korlátlan felülvizsgálati jogköre – Elferdítés”
A C‑403/22. P. sz. ügyben,
az SAS Cargo Group A/S (székhelye: Kastrup [Dánia]),
a Scandinavian Airlines System Denmark‑Norway‑Sweden (székhelye: Stockholm [Svédország]),
az SAS AB (székhelye: Stockholm)
(képviselik őket: B. Creve és M. Kofmann advokater, valamint G. Forwood és J. Killick avocats)
fellebbezőknek
az Európai Unió Bírósága alapokmányának 56. cikke alapján 2022. június 17‑én benyújtott fellebbezése tárgyában,
a másik fél az eljárásban:
az Európai Bizottság (képviselik: A. Dawes és C. Zois, meghatalmazotti minőségben, segítőjük: B. Doherty BL)
alperes az elsőfokú eljárásban,
A BÍRÓSÁG (ötödik tanács),
tagjai: I. Jarukaitis, a negyedik tanács elnöke, az ötödik tanács elnökeként eljárva (előadó), E. Regan és D. Gratsias bírák,
főtanácsnok: A. Rantos,
hivatalvezető: R. Stefanova‑Kamisheva tanácsos,
tekintettel az írásbeli szakaszra és a 2024. április 19‑i tárgyalásra,
a főtanácsnok indítványának a 2024. szeptember 5‑i tárgyaláson történt meghallgatását követően,
meghozta a következő
Ítéletet
1
Fellebbezésével az SAS Cargo Group A/S (a továbbiakban: SAS Cargo), a Scandinavian Airlines System Denmark‑Norway‑Sweden (a továbbiakban: SAS Consortium) és az SAS AB (a továbbiakban együtt: SAS Cargo és társai) az Európai Unió Törvényszéke 2022. március 30‑i SAS Cargo Group és társai kontra Bizottság ítéletének (T‑324/17, a továbbiakban: megtámadott ítélet, EU:T:2022:175) hatályon kívül helyezését kéri, amely ítéletben a Törvényszék elutasította az elsődlegesen az EUMSZ 101. cikk, az EGT‑Megállapodás 53. cikke és az Európai Közösség és a Svájci Államszövetség között létrejött légi közlekedési megállapodás 8. cikke szerinti eljárásban (AT.39258 – „légi teherszállítás” ügy) 2017. március 17‑én hozott C(2017) 1742 final bizottsági határozat (a továbbiakban: vitatott határozat) fellebbezőre vonatkozó részében történő megsemmisítése, illetve másodlagosan az e határozatban vele szemben kiszabott bírságok összegének csökkentése iránti keresetét.
Jogi háttér
Az EK–Svájc légi közlekedési megállapodás
2
A légi közlekedésről szóló, az Európai Közösség és a Svájci Államszövetség között létrejött, Luxembourgban, 1999. június 21‑én aláírt megállapodás, amelyet az Európai Közösség nevében a Svájci Államszövetséggel létrejött hét megállapodás megkötéséről szóló, 2002. április 4‑i 2002/309/EK, Euratom tanácsi és – a tudományos és műszaki együttműködésről szóló megállapodás tekintetében – bizottsági határozat (HL 2002. L 114., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 11. fejezet, 41. kötet, 89. o.) hagyott jóvá (a továbbiakban: EK–Svájc légi közlekedési megállapodás), 2002. június 1‑jén lépett hatályba. E megállapodás 8. és 9. cikke mutatis mutandis az EUMSZ 101., illetve EUMSZ 102. cikknek felel meg.
3
Az említett megállapodás 11. cikke értelmében:
„(1)   E megállapodás melléklete szerint a Közösség intézményeinek a 8. és 9. cikk rendelkezéseit kell alkalmazniuk […] a közösségi jognak megfelelően, figyelemmel a Közösség intézményei és a Svájc hatóságai közötti szoros együttműködés szükségességére.
(2)   Svájc hatóságainak a 8. és 9. cikk rendelkezései szerint kell elbírálniuk minden megállapodás, döntés vagy összehangolt gyakorlat megengedhetőségét, […] amely Svájc és harmadik országok kereskedelmi kapcsolatában merül fel.”
4
A[z EUMSZ 101.] és [EUMSZ 102. cikkben] meghatározott versenyszabályok végrehajtásáról szóló, 2002. december 16‑i 1/2003/EK tanácsi rendeletet (HL 2003. L 1., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 8. fejezet, 2. kötet, 205. o.) ugyanezen megállapodás keretében 2007. december 5‑i hatállyal alkalmazandóvá tette a légi közlekedésről szóló, az Európai Közösség és a Svájci Államszövetség között létrejött megállapodással létrehozott Közösség–Svájc Légiközlekedési Vegyes Bizottságnak az Európai Közösség és a Svájci Államszövetség között létrejött légi közlekedési megállapodás mellékletének helyettesítéséről szóló, 2007. december 5‑i 1/2007 határozata (HL 2008. L 34., 19. o.). E rendelet ezen időpontban a légiközlekedési ágazat vállalkozásaira vonatkozó versenyszabályok alkalmazásával kapcsolatos eljárás megállapításáról szóló, 1987. december 14‑i 3975/87/EGK tanácsi rendelet (HL 1987. L 374., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 7. fejezet, 1. kötet, 262. o.) helyébe lépett, amely utóbbi rendelet az EK–Svájc légi közlekedési megállapodás hatálybalépése óta szerepelt e megállapodás mellékletében.
Az EUM‑Szerződés
5
Az EUMSZ 101. cikk (1) bekezdése a következőképpen rendelkezik:
„A belső piaccal összeegyeztethetetlen és tilos minden olyan vállalkozások közötti megállapodás, vállalkozások társulásai által hozott döntés és összehangolt magatartás, amely hatással lehet a tagállamok közötti kereskedelemre, és amelynek célja vagy hatása a belső piacon belüli verseny megakadályozása, korlátozása vagy torzítása, így különösen:
a)
a beszerzési vagy eladási árak, illetve bármely egyéb üzleti feltétel közvetlen vagy közvetett rögzítése;
b)
a termelés, az értékesítés, a műszaki fejlesztés vagy a befektetés korlátozása vagy ellenőrzése;
c)
a piacok vagy a beszerzési források felosztása;
[…]”
Az EGT‑Megállapodás
6
Az Európai Gazdasági Térségről szóló 1992. május 2‑i megállapodás (HL 1994. L 1., 3. o.; magyar nyelvű különkiadás 11. fejezet, 52. kötet, 3. o.; a továbbiakban: EGT‑Megállapodás) 53. cikke mutatis mutandis az EUMSZ 101. cikknek felel meg.
7
A 2004. február 26‑i 411/2004/EK tanácsi rendelettel (HL 2004. L 68., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 7. fejezet, 8. kötet, 17. o.) módosított 1/2003 rendeletet az EGT‑Megállapodásba illesztette egyrészt az EGT‑megállapodás XIV. mellékletének (Verseny), 21. jegyzőkönyvének (Vállalkozások esetében alkalmazandó versenyszabályok végrehajtásáról) és 23. jegyzőkönyvének (Felügyeleti hatóságok közötti együttműködésről) módosításáról szóló, 2004. szeptember 24‑i 130/2004 EGT‑vegyesbizottsági határozat (HL 2005. L 64., 57. o.), amely 2005. május 19‑én lépett hatályba, másrészt pedig az EGT‑megállapodás XIII. mellékletének (Közlekedés) és 21. jegyzőkönyvének (A vállalkozásokra alkalmazandó versenyszabályok végrehajtásáról) módosításáról szóló, 2005. március 11‑i 40/2005 EGT‑vegyesbizottsági határozat (HL 2005. L 198., 38. o.), amely ugyanazon a napon lépett hatályba.
A 2006. évi iránymutatás
8
Az 1/2003/EK rendelet 23. cikke (2) bekezdésének a) pontja alapján kiszabott bírságok megállapításáról szóló iránymutatás (HL 2006. C 210., 2. o.; a továbbiakban: 2006. évi iránymutatás) 13., 25., 28., 29. és 37. pontja kimondja:
„13.
A kiszabásra kerülő bírságok alapösszegének meghatározásához [az Európai] Bizottság a jogsértés által közvetlenül vagy közvetve érintett, a vállalkozás által az [Európai Gazdasági Térségen (EGT) belül], az érintett földrajzi területen értékesített áruk és szolgáltatások eladásának értékét alkalmazza. A Bizottság rendszerint a vállalkozásnak a jogsértésben való részvétel utolsó teljes üzleti évében történt eladásait veszi figyelembe. […]
[…]
25.
Ezenkívül, függetlenül attól, hogy a vállalkozás milyen hosszú időszakon keresztül vett részt a jogsértésben, a Bizottság […] az alapösszegbe beépít egy olyan összeget, mely az eladások értékének 15 és 25%‑a között mozog, annak érdekében, hogy a vállalkozásokat elrettentsék attól, hogy egyáltalán árrögzítésről, piacfelosztásról és termeléskorlátozásról szóló horizontális megállapodásokat kössenek. A Bizottság más jogsértések esetén is alkalmazhat ilyen kiegészítő összeget. Annak eldöntésére, hogy adott esetben az eladások értékének mekkora hányada alkalmazandó, a Bizottság figyelembe fog venni bizonyos – főként a 22. pontban meghatározott – tényezőket. […]
[…]
28.
A bírság alapösszege csökkenthető, ha a Bizottság enyhítő körülményeket állapít meg, mint például:
–
amikor egy vállalkozás ugyanolyan vagy hasonló jogsértést folytat vagy ismétel meg azután, hogy a Bizottság vagy valamely nemzeti versenyhatóság megállapította, hogy a vállalkozás megsértette [az EUMSZ] 81. vagy [az EUMSZ] 102. [cikk] rendelkezéseit. Az alapösszeget minden megállapított jogsértés után 100%‑kal emelik fel;
[…]
29.
A bírság alapösszege csökkenthető, ha a Bizottság enyhítő körülményeket állapít meg, mint például:
[…]
–
amennyiben a versenyellenes magatartást közhatóságok vagy jogszabályok engedélyezték vagy ösztönözték […].
[…]
37.
Bár a jelen [i]ránymutatás meghatározza az általános módszertant a bírságok megállapítását illetően, azonban az egyes ügyek egyedisége vagy egy bizonyos ügy esetében az elrettentő hatás elérésének szükségessége okán a Bizottság eltérhet ezektől a módszerektől, valamint a 21. pontban megszabott határértékektől.”
A jogvita előzményei és a vitatott határozat
9
A jogvita előzményei és a vitatott határozat, amint azokat a megtámadott ítélet 1–63. pontja ismerteti, a jelen eljárás szempontjából a következőképpen foglalhatók össze.
10
Az SAS Cargo és társai a légi árufuvarozási szolgáltatások piacán tevékenykednek. Az árufuvarozási szolgáltatásokat nyújtó SAS Cargo az SAS közvetett kizárólagos tulajdonában lévő leányvállalata. 2001. június 1‑jéig az SAS Cargo nem volt elkülönült jogalany, hanem az SAS Consortium kereskedelmi egységének minősült. Az SAS Consortium az SAS tulajdonában áll.
11
Az árufuvarozás ágazatában a légitársaságok légi úton biztosítják a rakományok szállítását (a továbbiakban: fuvarozók). A fuvarozók általában a szállítmányozóknak nyújtanak árufuvarozási szolgáltatásokat, akik megszervezik e rakományoknak a feladók nevében történő szállítását. E szállítmányozók ennek ellentételezéseként olyan árat fizetnek a fuvarozóknak, amely egyrészt kilogrammonként számított díjakból, másrészt pedig különböző pótdíjakból tevődik össze.
A közigazgatási eljárás
12
2005. december 7‑én a Bizottsághoz a kartellügyek esetében a bírságok alóli mentességről és a bírságok csökkentéséről szóló közlemény (HL 2002. C 45., 3. o.; magyar nyelvű különkiadás 8. fejezet, 2. kötet, 155. o.) alapján mentesség iránti kérelem érkezett a Deutsche Lufthansa AG (a továbbiakban: Lufthansa) és két leányvállalata, a Lufthansa Cargo AG és a Swiss International Air Lines AG részéről. E kérelemben több fuvarozó között fennálló versenyellenes kapcsolatokról számoltak be, amelyek a légi árufuvarozás piacán nyújtott szolgáltatások árának több összetevőjére, nevezetesen az „üzemanyag‑” és „biztonsági” pótdíj bevezetésére, valamint a pótdíjak után a szállítmányozóknak járó jutalék fizetésének e fuvarozók általi megtagadására (a továbbiakban: jutalékfizetés megtagadása) terjedtek ki.
13
2006. február 14‑én és 15‑én a Bizottság több fuvarozó helyiségeiben előre be nem jelentett helyszíni vizsgálatot folytatott le.
14
E helyszíni vizsgálatokat követően több fuvarozó, köztük az SAS Cargo és az SAS Consortium a jelen ítélet 12. pontjában említett, a kartellügyek esetében a bírságok alóli mentességről és a bírságok csökkentéséről szóló közlemény alapján mentesség iránti kérelmet nyújtott be.
15
2007. december 19‑én a Bizottság kifogásközlést intézett 27 fuvarozóhoz, köztük az SAS Cargo és társaihoz, amely fuvarozók ezt követően írásbeli észrevételeket nyújtottak be. 2008. június 30. és július 4. között meghallgatásra került sor.
Az eredeti határozat
16
2010. november 9‑én a Bizottság elfogadta az EUMSZ 101. cikk, az EGT‑Megállapodás 53. cikke és az Európai Közösség és a Svájci Államszövetség között létrejött légi közlekedési megállapodás 8. cikke szerinti eljárásról (COMP/39258 – „légi teherszállítás” ügy) szóló C(2010) 7694 végleges határozatot (a továbbiakban: eredeti határozat). E határozat címzettje 21 fuvarozó volt, amelyek között szerepeltek az SAS Cargo és társai is.
17
Az említett határozat indokolása kifejtette, hogy az eljárás alá vont fuvarozók az árufuvarozási szolgáltatások nyújtása vonatkozásában összehangolták a díjszabással kapcsolatos magatartásukat, mivel megegyeztek az üzemanyagpótdíjban, a biztonsági pótdíjban és a jutalékfizetés megtagadásában, és ezáltal az EUMSZ 101. cikkbe, az EGT‑Megállapodás 53. cikkébe és az EK–Svájc légi közlekedési megállapodás 8. cikkébe ütköző, az EGT és Svájc területére kiterjedő egységes és folyamatos jogsértésben vettek részt.
A 2015. december 16‑i ítéletek
18
A 2015. december 16‑iSAS Cargo Group és társai kontra Bizottság ítéletben (T‑56/11, EU:T:2015:990) a Törvényszék az eredeti határozatot az SAS Cargo és társaira vonatkozó részében megsemmisítette. Az ugyanezen a napon hozott további tizenkét ítéletben a Törvényszék e határozatot egészben vagy részben szintén megsemmisítette annyiban, amennyiben az tizenkét másik fuvarozóra, illetve fuvarozói csoportra vonatkozott.
19
A Törvényszék úgy ítélte meg, hogy az említett határozat indokolása hibás.
A vitatott határozat
20
2016. május 20‑án a Bizottság levelet küldött az eredeti határozatban említett – és e határozattal szemben a Törvényszékhez keresetet benyújtó – fuvarozóknak, amelyben arról tájékoztatta őket, hogy újból olyan határozatot kíván hozni, amely megállapítja, hogy részt vettek az EUMSZ 101. cikkbe, az EGT‑Megállapodás 53. cikkébe és az EK–Svájc légi közlekedési megállapodás 8. cikkébe ütköző egységes és folyamatos jogsértésben, az ezen eredeti határozatban említett valamennyi útvonalon. A Bizottság egy hónapos határidőt biztosított számukra észrevételeik megtételére. Mindannyian éltek e lehetőséggel.
21
2017. március 17‑én a Bizottság elfogadta a vitatott határozatot, amelynek 19 fuvarozó, köztük az SAS Cargo és társai a címzettje.
22
A vitatott határozat kifejti, hogy az eljárás alá vont fuvarozók az árufuvarozási szolgáltatások nyújtása vonatkozásában az egész világon összehangolták a díjszabással kapcsolatos magatartásukat az üzemanyagpótdíj, a biztonsági pótdíj és a jutalékfizetés megtagadása révén (a továbbiakban: vitatott kartell), és ezáltal az EUMSZ 101. cikkbe, az EGT‑Megállapodás 53. cikkébe és az EK–Svájc légi közlekedési megállapodás 8. cikkébe ütköző egységes és folyamatos jogsértést követtek el.
23
E határozatnak „A tényállás ismertetése” című 4. szakaszában a Bizottság többek között jelezte, hogy a vizsgálat egy, a versenytársak között hosszú ideig fenntartott, két‑ és többoldalú kapcsolatok hálózatán alapuló, világszintű kartellt tárt fel azon magatartást illetően, amelyet a versenytársak az árufuvarozási szolgáltatások árának az előző pontban említett különböző elemeivel kapcsolatban elhatároztak, elterveztek, vagy amelynek elfogadását fontolgatták. Hangsúlyozta, hogy e kapcsolati hálózat közös célja a versenytársak díjszabással kapcsolatos magatartásának összehangolása, illetve az árpolitikájukkal kapcsolatos bizonytalanság csökkentése volt. Ezt követően ismertette az üzemanyagpótdíjra, a biztonsági pótdíjra, illetve a jutalékfizetés megtagadására vonatkozó kapcsolatokat, és értékelte egyrészt a vitatott kartell egészére, másrészt pedig az említett határozat egyes címzettjeire vonatkozó ténybeli bizonyítékokat.
24
A vitatott határozatnak „A releváns versenyszabályok alkalmazása” című 5. szakaszában a Bizottság a jelen ügy tényállására az EUMSZ 101. cikket alkalmazta, kifejtve, hogy az e cikkre való hivatkozásokat az EGT‑Megállapodás 53. cikkére és az EK–Svájc légi közlekedési megállapodás 8. cikkére való hivatkozásként is kell érteni, mivel e rendelkezések – eltérő rendelkezés hiányában – mutatis mutandis alkalmazandók.
25
E tekintetben a joghatóságát illetően a Bizottság megvizsgálta a jelen ügyben a versenyszabályok megsértésének megállapítására és szankcionálására vonatkozó időbeli és területi joghatóságának korlátait.
26
Egyrészt a vitatott határozatnak „A Bizottság joghatósága” című 5.2 alszakaszát alkotó (822)–(832) preambulumbekezdésében a Bizottság lényegében rámutatott arra, hogy nem alkalmazza először is az EUMSZ 101. cikket a 2004. május 1. előtti, az Európai Unión belüli repülőterek és az EGT‑n kívüli repülőterek közötti útvonalakat (a továbbiakban: Unió – harmadik ország útvonalak) érintő megállapodásokra és magatartásokra, továbbá az EGT‑Megállapodás 53. cikkét a 2005. május 19. előtti, az Unió – harmadik ország útvonalakat, valamint az EGT‑Megállapodásban részes, de nem uniós tagországokban található repülőterek és harmadik országokban található repülőterek közötti útvonalakat (a továbbiakban: az EGT Unión kívüli része – harmadik ország útvonalak) érintő megállapodásokra és magatartásokra, végül pedig nem alkalmazza az EK–Svájc légi közlekedési megállapodás 8. cikkét a 2002. június 1. előtti, az Unión belül található repülőterek és a Svájcban található repülőterek közötti útvonalakat (a továbbiakban: Unió–Svájc útvonalak) érintő megállapodásokra és magatartásokra. E határozat (832) preambulumbekezdésében a Bizottság kifejtette, hogy a határozat „egyáltalán nem kíván arra utalni, hogy a Svájc [és] harmadik országok [közötti] árufuvarozási szolgáltatásokkal kapcsolatban bármilyen módon megsértették [az EK–Svájc légi közlekedési] megállapodás 8. cikkét”.
27
Másrészt a vitatott határozatnak „Az [EUMSZ] 101. cikknek és az EGT‑Megállapodás 53. cikkének a bejövő útvonalakra való alkalmazhatósága” című 5.3.8 alszakaszát alkotó (1036)–(1046) preambulumbekezdésében a Bizottság kifejtette, hogy milyen okokból utasítja el az eljárás alá vont több fuvarozó azon érveit, amelyek szerint a Bizottság a nemzetközi közjogi szabályokra tekintettel túllépte a joghatóságának korlátait, amikor megállapította és szankcionálta e két rendelkezés megsértését a harmadik országokból induló és az EGT‑be irányuló útvonalak (a továbbiakban: bejövő útvonalak, illetve az ezen útvonalakon nyújtott árufuvarozási szolgáltatások a továbbiakban: bejövő árufuvarozási szolgáltatások) vonatkozásában.
28
Közelebbről az említett határozat (1045) preambulumbekezdésében a Bizottság rámutatott arra, hogy a bejövő árufuvarozási szolgáltatásokat érintő versenyellenes magatartások „közvetlen, jelentős és előre látható hatásokkal járhatnak az Unión és az EGT‑n belül, mivel az EGT‑be irányuló légi szállítás megnövekedett költségei és ezáltal az importált áruk magasabb árai természetüknél fogva hatással lehetnek az EGT‑n belüli fogyasztókra”. Hozzátette, hogy a jelen ügyben e magatartások alkalmasak voltak arra is, hogy ilyen hatást gyakoroljanak az EGT‑n belül más fuvarozók által biztosított olyan árufuvarozási szolgáltatások nyújtására is, amelyekre a harmadik országok fuvarozói által használt EGT‑beli elosztópontok („hubs”) és az e szállítmányok célállomását jelentő azon EGT‑beli repülőterek között került sor, amelyeket a harmadik országbeli fuvarozó nem szolgált ki.
29
Egyébiránt ugyanezen határozat (1046) preambulumbekezdésében a Bizottság rámutatott arra, hogy a vitatott kartellt „világszinten hajtották végre”, a bejövő útvonalakra vonatkozó megállapodások szerves részét képezték az EUMSZ 101. cikkbe és az EGT‑Megállapodás 53. cikkébe ütköző egységes és folyamatos jogsértésnek, továbbá a pótdíjak világszinten történő egységes alkalmazása e kartell kulcsfontosságú eleme volt.
30
A vitatott határozat 5.3 alszakasza, amely az EUMSZ 101. cikknek, az EGT‑Megállapodás 53. cikkének és az EK–Svájc légi közlekedési megállapodás 8. cikkének a jelen ügyben való alkalmazására vonatkozik, a (833)–(1052) preambulumbekezdéseket tartalmazza. Először is e határozat (846) preambulumbekezdésében a Bizottság megállapította, hogy az eljárás alá vont fuvarozók összehangolták magatartásukat, illetve befolyásolták a díjszabást, ami az üzemanyagpótdíjjal, a biztonsági pótdíjjal és a pótdíjak utáni jutalék szállítmányozóknak való fizetésével „összefüggésben végső soron árrögzítéssel járt”. Az említett határozat (861) preambulumbekezdésében a Bizottság megállapította, hogy „az árufuvarozási szolgáltatások díjszabási gyakorlata összehangolásának általános rendszere” – amelyet az általa folytatott vizsgálat feltárt – „olyan különböző cselekményekből álló összetett jogsértés” fennállását tanúsítja, „amelyek olyan megállapodásnak vagy összehangolt magatartásnak minősíthetők, amely keretében a versenytársak tudatosan az egymás közötti gyakorlati együttműködéssel helyettesítették a verseny kockázatait”.
31
Másodszor, a vitatott határozat (869) preambulumbekezdésében a Bizottság megállapította, hogy „a szóban forgó magatartás az [EUMSZ] 101. cikkbe ütköző egységes és folyamatos jogsértésnek minősül”, kifejtve e határozat (870)–(902) preambulumbekezdésében, hogy a szóban forgó megállapodások egységes versenyellenes célt követtek, amely abban állt, hogy az EGT‑n belül az árufuvarozási ágazatban korlátozzák a versenyt, továbbá az árufuvarozási szolgáltatások nyújtására és azok díjszabására vonatkoztak, ugyanazon vállalkozásokat érintették, egységes és folyamatos jellegűek voltak, és három összetevőre, vagyis az üzemanyagpótdíjra, a biztonsági pótdíjra és a jutalékfizetés megtagadására vonatkoztak. Ennek keretében a határozat (882) preambulumbekezdésében többek között kifejtette, hogy az SAS Cargo és társai az egységes jogsértés három összetevője közül kettőben, vagyis az biztonsági pótdíjra és az üzemanyagpótdíjra irányuló részében vettek részt, azonban „tekintettel a jogsértés többi elemében való részvételükre, észszerűen előre láthatták a felek közötti, a pótdíjak utáni jutalékfizetésre vonatkozó, kapcsolódó tárgykörre vonatkozó információcserét, és készek voltak vállalni ennek kockázatát”.
32
Harmadszor, az említett határozat (903) preambulumbekezdésében a Bizottság kifejtette, hogy a szóban forgó versenyellenes magatartás célja a versenynek legalább az Unión, az EGT‑n és Svájcon belüli korlátozása volt. E határozat (917) preambulumbekezdésében a Bizottság lényegében hozzátette, hogy ezért nem szükséges figyelembe venni e magatartás konkrét hatásait.
33
Ugyanezen határozat (922)–(971) preambulumbekezdésében a Bizottság megvizsgálta a WOW szövetséget, amelyhez a tényállás idején a Lufthansa, az SAS Cargo, a Singapore Airlines Cargo Pte Ltd és a Japan Airlines International Co. Ltd (a továbbiakban: Japan Airlines) tartozott. A (971) preambulumbekezdésben kifejti, hogy „[a] WOW szövetségi megállapodás tartalmát és annak végrehajtását figyelembe véve a Bizottság úgy véli, hogy a pótdíjaknak a WOW [szövetség] tagjai közötti összehangolása a szövetség jogszerű keretein kívül történt, ami nem igazolja azt. A tagoknak valójában tudomásuk volt az ilyen összehangolás jogellenességéről. Tisztában voltak azzal is, hogy a pótdíjak összehangolásában több olyan [fuvarozó] is részt vesz, amely nem tagja a WOW [szövetségnek]. A Bizottság ezért úgy véli, hogy a WOW [szövetség] tagjai közötti kapcsolatokra vonatkozó bizonyítékok […] bizonyítják az EUMSZ 101. cikk megsértésében való részvételüket az e határozatban leírtak szerint”.
34
Negyedszer, a vitatott határozat (972)–(1021) preambulumbekezdésében a Bizottság megvizsgálta hét harmadik ország szabályozását, amellyel kapcsolatban az eljárás alá vont több fuvarozó is azt állította, hogy az arra kötelezte őket, hogy a pótdíjakkal kapcsolatban egyeztessenek, ami így kizárja a releváns versenyszabályok alkalmazását. A Bizottság úgy ítélte meg, hogy e fuvarozók nem bizonyították, hogy e harmadik országok kényszere alatt jártak el.
35
Ötödször, e határozat (1024)–(1035) preambulumbekezdésében a Bizottság úgy ítélte meg, hogy az egységes és folyamatos jogsértés alkalmas volt arra, hogy érzékelhetően érintse a tagállamok közötti, az EGT‑Megállapodásban részes felek közötti és az EK–Svájc légi közlekedési megállapodásban részes felek közötti kereskedelmet.
36
A vitatott határozatnak „A jogsértés időtartama” című 7. szakasza tartalmazza e határozat (1146)–(1169) preambulumbekezdését. Amint az említett határozat (1146) preambulumbekezdéséből kitűnik, a Bizottság megállapította, hogy a vitatott kartell 1999. december 7‑én kezdődött, és 2006. február 14‑ig tartott. E (1146) preambulumbekezdésben kifejtette, hogy a kartell megsértette:
–
az EUMSZ 101. cikket az Unión belüli repülőterek közötti légi közlekedés tekintetében 1999. december 7‑től 2006. február 14‑ig;
–
az EUMSZ 101. cikket az Unió – harmadik ország útvonalakon zajló légi közlekedés tekintetében 2004. május 1‑jétől 2006. február 14‑ig;
–
az EGT‑Megállapodás 53. cikkét az EGT‑n belüli repülőterek közötti légi közlekedés tekintetében 1999. december 7‑től 2006. február 14‑ig;
–
az EGT‑Megállapodás 53. cikkét az EGT Unión kívüli része – harmadik ország útvonalakon zajló légi közlekedés tekintetében 2005. május 19‑től 2006. február 14‑ig;
–
az EK–Svájc légi közlekedési megállapodás 8. cikkét az Unió–Svájc útvonalakon zajló légi közlekedés tekintetében 2002. június 1‑jétől 2006. február 14‑ig.
37
Ugyanezen határozat (1169) preambulumbekezdésében a Bizottság megállapította, hogy a jogsértés időtartama az SAS Cargo és társai esetében 1999. december 13‑től 2006. február 14‑ig tartott.
38
A vitatott határozat 8. szakaszában a Bizottság a 2006. évi iránymutatásra hivatkozva megvizsgálta a meghozandó korrekciós intézkedéseket és a kiszabandó bírságokat. A Bizottság ezen iránymutatás 37. pontja alapján többek között 50%‑kal csökkentette a bírságok alapösszegeit, mivel a bejövő útvonalakra, valamint az EGT‑ből induló, harmadik országok felé irányuló útvonalakra – az Unió–Svájc útvonalak kivételével – vonatkozó szolgáltatások egy részét az EGT‑Megállapodás hatálya alá tartozó területen kívül nyújtják, tehát a kár egy része e területen kívül keletkezhetett. Ezenkívül ezen iránymutatás 29. pontja alapján a Bizottság az eljárás alá vont fuvarozók esetében további 15%‑kal csökkentette az alapösszegeket azzal az indokkal, hogy bizonyos szabályozási rendszerek ösztönözték a vitatott kartellt.
39
A Bizottság a vitatott határozat (1221), (1223) és (1227)–(1229) preambulumbekezdésében azt is megállapította, hogy az eladások értékének 16%‑át kitevő kiegészítő összeget a 2006. évi iránymutatás 25. pontja alapján úgy kell felosztani az SAS Cargo és társai között, hogy az tükrözze az egyes jogalanyok egységes és folyamatos jogsértésben való részvételének időtartamát; ezen iránymutatás 28. pontja alapján az SAS Cargóval és az SAS Consortiummal szemben visszaesés miatt 50%‑kal növelte a bírság alapösszegét, az említett iránymutatás 29. pontja alapján pedig az SAS Cargo és társai esetében 10%‑kal csökkentette a bírság alapösszegét az egységes és folyamatos jogsértésben való korlátozott részvételük miatt. A Bizottság emellett 15%‑os csökkentést alkalmazott velük szemben annak érdekében, hogy figyelembe vegye az engedékenység iránti kérelmükben való közreműködésüket. Így az SAS‑sal, az SAS Cargóval és az SAS Consortiummal szemben kiszabott bírságok összegét 38250000 euróban, 64812500 euróban, illetve 14875000 euróban állapította meg.
40
A vitatott határozat rendelkező részének 1., 3. és 4. cikke a következőképpen szól:
„1. cikk
Azáltal, hogy a légi árufuvarozási szolgáltatások nyújtása esetében díjszabással kapcsolatos magatartásukat világszerte összehangolták az üzemanyagpótdíj, a biztonsági pótdíj és a pótdíjak utáni jutalékfizetés tekintetében, az alábbi vállalkozások az alábbi útvonalakon és időszakokban a következő egységes és folyamatos jogsértést követték el az [EUMSZ] 101. cikk, az [EGT‑Megállapodás] 53. cikke és az [EK–Svájc légi közlekedési megállapodás] 8. cikke tekintetében.
(1)
A következő vállalkozások megsértették az EUMSZ 101. cikket és az EGT‑Megállapodás 53. cikkét az EGT‑n belüli repülőterek közötti útvonalak tekintetében a következő időszakokban:
[…]
o)
az [SAS] 2001. augusztus 17‑től 2006. február 14‑ig;
p)
az [SAS–KLM] 2001. június 1‑jétől 2006. február 14‑ig;
q)
az [SAS Consortium] 1999. december 13‑tól 2003. december 28‑ig;
[…]
(2)
A következő vállalkozások megsértették az EUMSZ 101. cikket [az Unió – harmadik ország útvonalak] tekintetében a következő időszakokban:
[…]
o)
az [SAS] 2004. május 1‑jétől 2006. február 14‑ig;
p)
az [SAS Cargo] 2004. május 1‑jétől 2006. február 14‑ig;
[…]
(3)
A következő vállalkozások megsértették az EGT‑Megállapodás 53. cikkét [az EGT Unión kívüli része – harmadik ország útvonalak] tekintetében a következő időszakokban:
[…]
o)
az [SAS] 2005. május 19‑től 2006. február 14‑ig;
p)
az [SAS Cargo] 2005. május 19‑től 2006. február 14‑ig;
[…]
(4)
A következő vállalkozások megsértették az [EK–Svájc légi közlekedési megállapodás] 8. cikkét [az Unió–Svájc útvonalak] tekintetében a következő időszakokban:
[…]
o)
az [SAS] 2002. május 1‑jétől 2006. február 14‑ig;
p)
az [SAS Cargo] 2002. június 1‑jétől 2006. február 14‑ig;
p)
az [SAS Consortium] 2002. június 1‑jétől 2003. december 28‑ig;
[…]
3. cikk
A Bizottság a következő bírságokat szabja ki a jelen határozat 1. cikkében hivatkozott egységes és folyamatos jogsértés miatt […]:
[…]
n)
[SAS Consortium]: 5355000 [euró];
o)
[SAS Cargo és SAS Consortium] együttesen és egyetemlegesen: 4254250 [euró];
p)
[SAS Cargo és társai] együttesen és egyetemlegesen: 5265750 [euró];
q)
[SAS Cargo és SAS] együttesen és egyetemlegesen: 32984250 [euró];
r)
SAS Cargo: 22308250 [euró];
[…]
4. cikk
Az 1. cikkben hivatkozott vállalkozások haladéktalanul megszüntetik az említett cikkben hivatkozott egységes és folyamatos jogsértést, amennyiben ezt még nem tették meg.
Kötelesek továbbá tartózkodni minden olyan cselekménytől vagy magatartástól, amelynek azonos vagy hasonló célja vagy hatása van.”
A Törvényszék előtti eljárás és a megtámadott ítélet
41
A Törvényszék Hivatalához 2017. május 29‑én benyújtott keresetlevelükkel az SAS Cargo és társai keresetet indítottak az iránt, hogy a Törvényszék rendeljen el pervezető intézkedéseket vagy bizonyításfelvételt – előírva, hogy a Bizottság biztosítson számukra betekintést az ügy teljes iratanyagába –, vagy a Törvényszék által szükségesnek ítélt egyéb intézkedéseket; az őket érintő részében teljesen vagy részben semmisítse meg a vitatott határozatot, másodlagosan pedig csökkentse az e határozatban velük szemben kiszabott bírság összegét.
42
E kereset alátámasztására az SAS Cargo és társai öt megsemmisítési jogalapra hivatkoztak. Az első a védelemhez való jog és a fegyveregyenlőség elvének azáltal történő megsértésén alapult, hogy megtagadták a hozzáférést bizonyos terhelő és mentő bizonyítékokhoz. A második a meghallgatáshoz való jog megsértésén, valamint a Bizottság joghatóságának hiányán alapult, egyrészt az EUMSZ 101. cikk és az EGT‑Megállapodás 53. cikke bejövő árufuvarozási szolgáltatásokra való alkalmazása tekintetében, másrészt pedig az EGT‑Megállapodás 53. cikkének a Svájc és az EGT Unióhoz nem tartozó három országa közötti útvonalakon (a továbbiakban: az EGT Unión kívüli része – Svájc útvonalak) nyújtott árufuvarozási szolgáltatásokra való alkalmazása tekintetében. A harmadik jogalappal azt állították, hogy tévesen értékelték azon magatartásokat, amelyekben részt vettek, valamint azt, hogy e magatartások bizonyították az egységes és folyamatos jogsértésben való részvételüket, illetve az arról való tudomásukat. A negyedik jogalap az EUMSZ 266. cikknek, az EUMSZ 296. cikk második bekezdésének és az Európai Unió Alapjogi Chartája (a továbbiakban: Charta) 17. cikkének megsértésén alapult, mivel a vitatott határozat belső ellentmondásokat tartalmaz. Az ötödik jogalap a velük szemben kiszabott bírság összegének meghatározása során elkövetett hibákon alapult.
43
A bírság összegének módosítására irányuló kérelmeik alátámasztása érdekében az ötödik megsemmisítési jogalapjuk alátámasztására felhozott összes érvre hivatkoztak.
44
2021. január 7‑i végzésével a Törvényszék újból megnyitotta az eljárás szóbeli szakaszát, mivel megítélése szerint a feleket egy meg nem vitatott érvvel kapcsolatos észrevételeik előterjesztésére kellett felhívni. Ennek keretében a Törvényszék 2021. január 12‑én, március 2‑án és április 12‑én írásbeli kérdéseket intézett a Bizottsághoz. A Bizottság ez utóbbi kérdésre 2021. április 22‑én válaszolt (a továbbiakban: 2021. április 22‑i válasz). Az SAS Cargo és társai a Bizottság ezen összes kérdésre adott válaszával kapcsolatos észrevételeit 2021. május 14‑én nyújtották be. 2021. július 26‑án a Törvényszék újból lezárta az eljárás szóbeli szakaszát.
45
A Törvényszék a megtámadott ítéletben:
–
megsemmisítette a vitatott határozat 1. cikke (1) bekezdésének o), p) és q) pontját, (2) bekezdésének o) és p) pontját, (3) bekezdésének o) és p) pontját, valamint (4) bekezdésének o), p) és q) pontját, amennyiben azok megállapítják, hogy az SAS Cargo és társai részt vettek az egységes és folyamatos jogsértésnek a jutalékfizetés megtagadásával kapcsolatos összetevőjében;
–
megsemmisítette:
–
egyrészt e határozat 1. cikke (2) bekezdésének o) és p) pontját, amennyiben az a 2005. július 20. és 2006. február 14. között a Thaiföldről az Unióba irányuló útvonalakon az EUMSZ 101. cikk megsértését állapítja meg az üzemanyagpótdíjjal kapcsolatos összetevő tekintetében, és
–
másrészt az említett határozat (3) bekezdésének o) és p) pontját, amennyiben az a 2005. július 20. és 2006. február 14. között a Thaiföldről az EGT‑be irányuló útvonalakon az EGT‑Megállapodás 53. cikkének megsértését állapítja meg az üzemanyagpótdíjjal kapcsolatos összetevő tekintetében;
–
megsemmisítette ugyanezen határozat 3. cikkének n)–r) pontját;
–
a következőképpen állapította meg a kiszabott bírság összegét:
–
az SAS Consortium esetében 7030618 euró;
–
az SAS Cargo és az SAS Consortium esetében együttesen és egyetemlegesen 5937909 euró;
–
az SAS Cargo és társai esetében egyetemlegesen 6314572 euró;
–
az SAS Cargo és az SAS esetében együttesen és egyetemlegesen 29045427 euró, és
–
az SAS Cargo esetében 21687090 euró,
–
a keresetet ezt meghaladó részében elutasította, továbbá
–
a Bizottságot kötelezte saját költségeinek, valamint az SAS Cargo és társai költségei háromnegyedének viselésére, az SAS Cargo és társait pedig saját költségei egynegyedének viselésére.
46
A Törvényszék többek között részben helyt adott az első jogalapnak. E tekintetben úgy ítélte meg, hogy a Bizottság hibát követett el, amikor megtagadta, hogy az SAS Cargo és társai betekintsenek a kifogásközlésre adott válaszok vitatott határozatban hivatkozott bizonyos részeihez. Megítélése szerint azonban ez nem befolyásolta azt, hogy a Bizottság megállapította az EUMSZ 101. cikknek és az EGT‑Megállapodás 53. cikkének a Hongkongban és Japánban tanúsított, kifogásolt magatartásokra való alkalmazhatóságát.
47
A második jogalapot illetően a Törvényszék úgy ítélte meg, hogy a vitatott határozat 1. cikkének (3) bekezdésében a Bizottság nem állapította meg az SAS Cargo és társai felelősségét az EGT‑Megállapodás 53. cikkének megsértéséért az Unió–Svájc útvonalak kivételével az EGT‑útvonalakon. Mindazonáltal megállapította, hogy a Bizottság elismerte, hogy az eladások értékéből nem zárt ki 262084 eurót az SAS Cargo és társai által 2005‑ben az Unió–Svájc útvonalak kivételével az EGT‑útvonalakon nyújtott árufuvarozási szolgáltatások értékesítése után. Ugyanakkor, mivel a Törvényszék úgy ítélte meg, hogy e körülmény kizárólag a bírság alapösszegének kiszámítása során figyelembe veendő bevételeket érinti, elutasította e második jogalapot.
48
A harmadik jogalap keretében, amelynek részben helyt adott, a Törvényszék többek között megállapította, hogy azt a tényt, hogy a vitatott határozatban az SAS Cargo és társaival szemben figyelembe vett egyes bizonyítékokat – ez utóbbiak kérelmének megfelelően – el kell utasítani, nem teszi lehetővé az egységes és folyamatos jogsértésnek sem az üzemanyagpótdíjjal, sem pedig a biztonsági pótdíjjal kapcsolatos összetevőjében való részvételük bizonyítása érdekében a Bizottság által hivatkozott valószínűsítő körülmények csoportjainak megkérdőjelezését. A Thaiföldön alkalmazandó szabályozással kapcsolatban azonban megállapította, hogy az SAS Cargo és társai bizonyítani tudták, hogy 2005. július 20‑tól kezdődően ezen ország hatóságai olyan jogi keretet alakítottak ki, amely önmagában teljesen kizárta a fuvarozók versenyző magatartásának lehetőségét az ezen országból induló járatokra alkalmazandó üzemanyagpótdíj összegének meghatározása tekintetében. Azt is megállapította, hogy a Bizottság hibát követett el, amikor felelősségre vonta őket az egységes és folyamatos jogsértésnek a jutalékfizetés megtagadásával kapcsolatos összetevőjéért.
49
Az ötödik jogalap keretében a Törvényszék többek között megállapította, hogy mivel a Bizottság tévesen tudta be az SAS Cargo és társainak a felelősséget az egységes és folyamatos jogsértés jutalékfizetés megtagadásával kapcsolatos összetevőjéért, ezen intézmény túlbecsülte az egységes és folyamatos jogsértésben való részvételük mértékét. Úgy ítélte meg, hogy ezért a Bizottság jogellenességet követett el a vitatott határozatban, mivel az egységes és folyamatos jogsértésben való korlátozott részvételük alapján nem engedélyezte az SAS Cargo és társai számára a bírság alapösszegének 10%‑nál nagyobb mértékű csökkentését.
50
E megállapítások következtében a Törvényszék a jelen ítélet 45. pontjában megjelölt mértékben megsemmisítette a vitatott határozatot, és a megsemmisítés iránti kérelmeket ezt meghaladó részükben elutasította.
51
A bírság összegének módosítására irányuló kérelmeket illetően a Törvényszék az eladások értékéből kizárta az EGT Unión kívüli része – Svájc útvonalakon szerzett bevételeket, mivel ezek az útvonalak nem tartoznak az egységes és folyamatos jogsértés körébe.
52
Mindemellett – a Bizottság által az egyik írásbeli kérdésére adott válaszra tekintettel, valamint a vitatott határozattal szemben keresetet benyújtó, eljárás alá vont fuvarozókkal szembeni egyenlő bánásmód biztosítása érdekében – úgy ítélte meg, hogy az SAS Cargo és társai esetében figyelembe veendő eladások értékébe vissza kell számítani a kizárólag Dánián, Svédországon és Norvégián belül (a továbbiakban: belső útvonalak) kiszolgált útvonalakon elért eladásokra vonatkozó forgalmat, amely 7991282 euró volt.
53
Egyébiránt, figyelembe véve, hogy részben helyt adott bizonyos megsemmisítési jogalapoknak, csökkentette a jogsértés súlyosságára vonatkozó együtthatót a vitatott határozatban megállapítotthoz képest, a Bizottság által megállapítottnál kissé alacsonyabb kiegészítő összeget állapított meg, valamint a fellebbezőknek az egységes és folyamatos jogsértésben való korlátozott részvétele címén a Bizottság által megállapítottnál nagyobb mértékű csökkentést alkalmazott. Úgy ítélte meg viszont, hogy egyes bizonyítékok kizárása nem igazol további csökkentést az egységes és folyamatos jogsértésben való korlátozott részvétel címén.
54
A bírság e tényezők alapján történő kiszámítását követően a Törvényszék a fellebbezőkkel szemben kiszabott bírságokat a jelen ítélet 45. pontjában megjelölt összegekben állapította meg.
55
A Törvényszék a keresetet az ezt meghaladó részében elutasította.
A felek kérelmei a fellebbezési eljárásban
56
Az SAS Cargo és társai azt kérik, hogy a Bíróság:
–
helyezze hatályon kívül a megtámadott ítéletet annyiban, amennyiben az elutasítja a megsemmisítés iránti keresetüket;
–
az őket érintő részében teljesen vagy részben semmisítse meg a vitatott határozatot;
–
törölje vagy lényegesen csökkentse a velük szemben kiszabott bírságot;
–
másodlagosan, utalja vissza az ügyet a Törvényszék elé, és
–
a Bizottságot kötelezze mind a fellebbezés, mind pedig a Törvényszék előtti eljárás során felmerült költségek viselésére.
57
A Bizottság azt kéri, hogy a Bíróság:
–
utasítsa el a fellebbezést, és a fellebbezőket kötelezze a költségek viselésére;
–
másodlagosan, amennyiben a fellebbezésnek helyt ad, utalja vissza az ügyet a Törvényszék elé, és a költségekről jelenleg ne határozzon.
A fellebbezésről
58
Fellebbezésük alátámasztása érdekében az SAS Cargo és társai öt jogalapra hivatkoznak. Első jogalapjuk azon alapul, hogy a Törvényszék tévesen alkalmazta a jogot, amikor a védelemhez való joguk és az iratbetekintéshez való joguk megsértését értékelte. Második jogalapjuk a versenyellenes magatartások Unión belüli minősített hatásain alapuló kritérium (a továbbiakban: minősített hatásokon alapuló kritérium) alkalmazásával és a bejövő útvonalakkal kapcsolatos meghallgatáshoz való jogukat érintő téves jogalkalmazáson alapul. Harmadik jogalapjukban azt állítják, hogy a Törvényszék e kritérium alkalmazásakor tévesen alkalmazta a jogot. Negyedik jogalapjuk az egységes és folyamatos jogsértés fennállásának értékelése során elkövetett téves jogalkalmazáson alapul. Ötödik jogalapjukban azt állítják, hogy a Törvényszék a korlátlan felülvizsgálati jogkörének gyakorlása során tévesen alkalmazta a jogot.
Az első, a védelemhez való jogra és az iratbetekintési jogra vonatkozó jogalapról
59
Az SAS Cargo és társai első jogalapja két részből áll. Az első részben arra hivatkoznak, hogy a Törvényszék megsértette a védelemhez való jogukat és a Bizottság igazgatási aktájába való betekintéshez való jogukat, amikor nem szankcionálta azt, hogy a Bizottság megtagadta tőlük a terhelő bizonyítékokhoz való hozzáférést. A második részben ugyanezen jogsértésekre hivatkoznak a mentő bizonyítékokhoz való hozzáférést illetően.
Az első, a terhelő bizonyítékokra vonatkozó részről
– A felek érvelése
60
Az SAS Cargo és társai kifejtik, hogy a Törvényszék előtt arra hivatkoztak, hogy megsértették a védelemhez való jogukat, mivel a vitatott határozat harmadik országok jogszabályi hátterének és közigazgatási gyakorlatainak leírásán alapul, amely többek között más fuvarozók által a kifogásközlésre adott válaszokból, valamint az e válaszokra hivatkozó dokumentumokból származik. Márpedig e dokumentumokat nem közölték velük, holott terhelő bizonyítékokról van szó. Noha – amint az a megtámadott ítélet 104–109., 115. és 124. pontjából kitűnik – a Törvényszék valóban helyt adott a kifogásközlésre adott bizonyos válaszokkal kapcsolatos érvelésüknek, tévesen tagadta meg tőlük a terhelő dokumentumok más kategóriáiba való betekintést.
61
Elsőként, a megtámadott ítélet 110. pontjában a Törvényszék tévesen alkalmazta a jogot, amikor úgy ítélte meg, hogy a Bizottság nem támaszkodott a japán biztonsági pótdíjra vonatkozó, hozzáférhetővé nem tett dokumentumokra. A vitatott határozat (1008) és (1012) preambulumbekezdéséből ugyanis kitűnik egyrészt az, hogy egyes felek azt állították, hogy nem biztonsági pótdíjat, hanem az üzemanyagpótdíjat illetően volt szükség összehangolásra, másrészt pedig az, hogy más fuvarozók bizonyítékokat nyújtottak be hozzá, amelyek azonban elégtelenek. Az SAS Cargo és társai, akik maguk is észrevételeket nyújtottak be a biztonsági pótdíjra vonatkozóan, amelyek bizonyították, hogy az (1008) preambulumbekezdés téves, ezért a Bizottság ezzel kapcsolatos megállapításainak ellenőrzése érdekében betekintést kellett volna számukra biztosítani az e többi fuvarozó által a kifogásközlésre adott válaszokhoz.
62
Másodsorban, ezen ítélet 112–114. pontjában a Törvényszék tévesen alkalmazta a jogot, amikor úgy ítélte meg, hogy nem szükséges, hogy az SAS Cargo és társai hozzáférjenek a Bizottság által Japán és más harmadik országok jogszabályi rendszereinek értékeléséhez felhasznált dokumentumokhoz, mivel a vitatott határozat az alkalmazandó rendelkezések leírására szorítkozott, és az érintett harmadik országok jogszabályi hátterére vonatkozó információk főszabály szerint nyilvánosak és hozzáférhetők.
63
Először is, a nemzeti jog tartalma ténykérdés, és azt bizonyítékokkal kell alátámasztani. A Bizottság e harmadik országok jogszabályi hátterére vonatkozó következtetéseinek tehát szükségszerűen az aktában szereplő, de nyilvánosságra nem hozott dokumentumokon kellett alapulniuk. Ezek továbbá terhelő bizonyítékok, mivel azokat az SAS Cargo és társai ellen használták fel. Másodszor, az ezen 114. pontban hivatkozott, a Törvényszék 2006. szeptember 27‑iJungbunzlauer kontra Bizottság ítélete (T‑43/02, EU:T:2006:270) nem a nemzeti jogra vonatkozott, hanem az uniós bíróság ítélkezési gyakorlatára, ezért az nem releváns. Harmadszor, az ügy iratainak egyetlen eleméből sem tűnik ki, hogy a szóban forgó szabályozások a nyilvánosság számára hozzáférhetők lettek volna. Negyedszer, amint az a megtámadott ítélet 558–661. pontjából kitűnik, a vitatott határozat az azon egyéb harmadik országokban alkalmazandó adminisztratív követelményeket is megemlíti, amelyek szabályozási rendszereivel e határozat foglalkozik. Márpedig azok nem érhetők el a nyilvánosság számára.
64
Harmadsorban, a Törvényszék nem válaszolt az SAS Cargo és társai azon érvére, amely szerint a Bizottságnak betekintést kellett volna biztosítania számukra a kifogásközlés többi címzettje által a japán szabályozásra vonatkozóan adott válaszokhoz. Így a Törvényszék nem válaszolt többek között a vitatott határozat (1011) preambulumbekezdésével kapcsolatos érvükre, amit ugyanakkor a megtámadott ítélet 103. pontja megállapít. Legalábbis meg kellett volna jelölnie azokat az indokokat, amelyek miatt nem vette figyelembe az SAS Cargo és társai azon terhelő bizonyítékokkal kapcsolatos érveit, amelyek a vitatott határozat részleges vagy teljes megsemmisítéséhez vezethettek volna.
65
A Törvényszék által a megtámadott ítélet 115. és 124. pontjában levont következtetések a fentiekből következően szintén tévesek.
66
A Bizottság válaszában azt állítja, hogy ez a rész nem megalapozott.
– A Bíróság álláspontja
67
A védelemhez való jog tiszteletben tartásának elvéből következő iratbetekintési jog magában foglalja, hogy a Bizottság lehetőséget biztosít az érintett vállalkozás számára a vizsgálati iratok között található valamennyi olyan dokumentum vizsgálatára, amely releváns lehet a védelme szempontjából. Ezek magukban foglalják mind a terhelő, mind a mentő okiratokat, kivéve más vállalkozások üzleti titkait, a Bizottság belső iratait és egyéb bizalmas információkat (2010. július 1‑jei Knauf Gips kontra Bizottság ítélet, C‑407/08 P, EU:C:2010:389, 22. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat; lásd még ebben az értelemben: 2020. május 14‑iNKT Verwaltung és NKT kontra Bizottság ítélet, C‑607/18 P, EU:C:2020:385, 262. pont).
68
A Bíróság állandó ítélkezési gyakorlatának megfelelően valamely dokumentum közlésének elmulasztása csak abban az esetben sérti a védelemhez való jogot, ha az érintett vállalkozás bizonyítja egyrészről azt, hogy a Bizottság e dokumentummal támasztotta alá a jogsértéssel kapcsolatos kifogását, másrészről pedig azt, hogy e kifogás csak az említett dokumentumra történő hivatkozással bizonyítható. Ha léteztek egyéb olyan okirati bizonyítékok, amelyekről az érintett vállalkozások a közigazgatási eljárás során tudomást szereztek, és amelyek a Bizottság következtetéseit kifejezetten alátámasztották, a nem közölt terhelő bizonyítéknak minősülő dokumentum figyelmen kívül hagyása nem érinti a vitatott határozatban felhozott kifogások megalapozottságát. Az érintett vállalkozásnak kell tehát bizonyítania, hogy azon következtetés, amelyre a Bizottság a határozatában jutott, eltérő lett volna, ha terhelő bizonyítékként nem kellett volna figyelembe venni azt a nem közölt dokumentumot, amelyre a Bizottság az érintett vállalkozással szemben támaszkodott (2010. július 1‑jei Knauf Gips kontra Bizottság ítélet, C‑407/08 P, EU:C:2010:389, 13. pont, valamint ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
69
A jelen ügyben elsőként, a megtámadott ítélet 110. pontja ellen irányuló kifogással kapcsolatban meg kell állapítani egyrészt azt, hogy abban a Törvényszék kifejtette, hogy a vitatott határozat (1012) preambulumbekezdésének azon részéből, amely szerint „nem állítható, hogy a felek kötelesek lettek volna megállapodni [a biztonsági pótdíjról] vagy a [jutalékfizetés megtagadásáról]”, nem tűnik ki, hogy a Bizottság hozzáférhetővé nem tett terhelő bizonyítékokra támaszkodott volna. Ezzel kapcsolatban kifejtette, hogy a Bizottság megelégedett annak megjegyzésével, hogy a kifogásközlésre adott válaszokban egyetlen ilyen kötelezettséget tanúsító bizonyítékot sem terjesztettek elő.
70
Márpedig az SAS Cargo és társai – amikor lényegében azzal érvelnek, hogy a Bizottság arra támaszkodott, hogy a biztonsági pótdíjról való egyeztetés kötelezettségére vonatkozó állítások állítólagos hiánya önmagában is terhelő bizonyíték – valójában csupán az (1012) preambulumbekezdésnek a Törvényszék által a megtámadott ítéletben adott értelmezését vitatják.
71
Az EUMSZ 256. cikk (1) bekezdésének második albekezdése és az Európai Unió Bírósága alapokmánya 58. cikkének első bekezdése szerint azonban a fellebbezés csak jogkérdésekre vonatkozhat.
72
Ezért kizárólag a Törvényszék rendelkezik hatáskörrel a releváns tények megállapítására és értékelésére, valamint a bizonyítékok értékelésére. Amennyiben ugyanis e bizonyítékok megszerzése szabályszerűen történt, valamint az általános jogelveket, valamint a bizonyítási teherre és a bizonyításfelvételre vonatkozó eljárási szabályokat tiszteletben tartották, kizárólag a Törvényszék feladata annak mérlegelése, hogy a hozzá benyújtott bizonyítékoknak milyen bizonyító erőt kell tulajdonítani. E tények és bizonyítékok értékelése tehát – az elferdítésük esetét kivéve – nem minősül olyan jogkérdésnek, amelyet mint ilyet fellebbezés keretében a Bíróságnak felül kellene vizsgálnia (1998. május 28‑iDeere kontra Bizottság ítélet, C‑7/95 P, EU:C:1998:256, 22. pont; 2021. március 18‑iPometon kontra Bizottság ítélet, C‑440/19 P, EU:C:2021:214, 50. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
73
E kifogás következésképpen elfogadhatatlan, mivel az SAS Cargo és társai nem azt állítják, hogy a Törvényszék a megtámadott ítélet 110. pontjában elferdítette a vitatott határozatot.
74
Másrészt, amennyiben az SAS Cargo és társai arra hivatkoznak, hogy a vitatott határozat (1008) preambulumbekezdése helytelen, elegendő megállapítani, hogy ez az érvelés nem a megtámadott ítélet ellen irányul, amelynek vitatott részei még csak nem is említik kifejezetten ezt a preambulumbekezdést, hanem a vitatott határozatellen Ezért mint elfogadhatatlant el kell utasítani (lásd analógia útján: 2023. június 29‑iTUIfly kontra Bizottság ítélet, C‑763/21 P, EU:C:2023:528, 53. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
75
Másodsorban meg kell állapítani, hogy – amint arra a megtámadott ítélet 111. pontja rámutat – a Törvényszék a 112–114. pontban az SAS Cargo és társainak azon, hozzáférhetővé nem tett dokumentumokkal kapcsolatos érvelése megválaszolásával foglalkozott, amelyekre a Bizottság anélkül támaszkodott, hogy ez utóbbiak szükségszerűen más, a kifogásközlés címzettjének minősülő fuvarozóktól származtak volna. E tekintetben a vitatott határozat (998)–(1001), (1009), (1010) és (1013)–(1019) preambulumbekezdésében említett azon dokumentumokra hivatkoztak, amelyek a japán jogszabályok, valamint a Hongkongtól és Japántól eltérő harmadik országokban alkalmazandó légiszolgáltatási megállapodások (air‑service agreement, a továbbiakban: ASA) elemzésének alapjául szolgáltak.
76
Ezen ítélet 112. pontjában a Törvényszék megállapította, hogy a (998)–(1001), (1009), (1010) és (1013)–(1019) preambulumbekezdésben a Bizottság a japán jogszabályok és azon ASA‑k alkalmazandó rendelkezéseinek ismertetésére szorítkozik, amelyeknek az érintett harmadik országok részesei, továbbá annak megállapítására, hogy nem volt bizonyított, hogy e rendelkezések megkövetelik a fuvarozóktól a díjösszehangolást. Azt is megállapította, hogy – amint az a vitatott határozat (1002), (1003) és (1013) preambulumbekezdéséből kitűnik – a szóban forgó rendelkezések azok, amelyekre a kifogásközlés egyes címzett fuvarozói hivatkoznak a kifogásközlésre válaszul ismertetett érvelésükben.
77
Az említett ítélet 113. pontjában a Törvényszék megállapította, hogy az SAS Cargo és társai nem fejtik ki, hogy e határozat szóban forgó részei mennyiben tárják fel egy vagy több hozzáférhetővé nem tett olyan terhelő dokumentum létezését, amelyre a Bizottság támaszkodik.
78
Ugyanezen ítélet 114. pontjában hozzátette, hogy – még ha feltételezzük is, hogy az SAS Cargo és társai itt azt kívánják kifogásolni, hogy a Bizottság nem biztosított számukra hozzáférést a szóban forgó jogi rendelkezések szövegéhez – a Japánban és a többi érintett harmadik országban alkalmazandó, a pótdíjakra vonatkozó jogi szabályozás önmagában nem minősülhet terhelő bizonyítéknak, és ez az információ főszabály szerint mindenféleképpen nyilvános és hozzáférhető. Hozzátette továbbá, hogy a kifogásközlés végül is lehetővé tette számukra, hogy a közigazgatási eljárás során érdemben kifejtsék álláspontjukat a szóban forgó jogi rendelkezésekkel kapcsolatban.
79
E körülményekből mindenekelőtt az következik, hogy a 112. és 113. pontban a Törvényszék nem azt állapította meg, hogy nem volt szükséges, hogy az SAS Cargo és társai betekinthessenek a Bizottság által Japán és más harmadik országok jogszabályi rendszereinek értékeléséhez felhasznált dokumentumokba, amint azt a jelen kifogásban állítják, hanem az, hogy a vitatott határozat azon részei, amelyekre hivatkoznak, nem fedték fel olyan hozzáférhetővé nem tett terhelő dokumentumok létezését, amelyekre a Bizottság e határozatban támaszkodott. A megtámadott ítélet 112. és 113. pontjára vonatkozó kifogást tehát mint megalapozatlant el kell utasítani, mivel az ezen ítélet e téves értelmezésén alapul.
80
Ezt követően, amennyiben az SAS Cargo és társai a megtámadott ítélet 114. pontjára hivatkoznak, és azt állítják, hogy valójában terhelő dokumentumokról van szó, az e 114. pontban hivatkozott ítélkezési gyakorlat nem releváns, és az érintett szabályozások nyilvánossága nem bizonyított, elegendő rámutatni arra, hogy ez az érvelés a Törvényszék mellékes megfontolásaira vonatkozik, amint az a jelen ítélet 75–78. pontjából kitűnik. Ennélfogva az említett érvelést mint hatástalant el kell utasítani a Bíróság azon állandó ítélkezési gyakorlatának megfelelően, amely szerint a Törvényszék valamely határozatában mellékesen kifejtett indokok ellen irányuló kifogások nem vezethetnek e határozat hatályon kívül helyezéséhez, és ezért hatástalanok (2002. október 15‑iLimburgse Vinyl Maatschappij és társai kontra Bizottság ítélet, C‑238/99 P, C‑244/99 P, C‑245/99 P, C‑247/99 P, C‑250/99 P–C‑252/99 P és C‑254/99 P, EU:C:2002:582, 537. pont; 2024. október 4‑ithyssenkrupp kontra Bizottság ítélet, C‑581/22 P, EU:C:2024:821, 263. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
81
Végül, amennyiben az SAS Cargo és társai a megtámadott ítélet 558–561. pontját vitatják, elegendő rámutatni arra, hogy e pontokban a Törvényszék a thaiföldi polgári repülési osztály azon utasításaira utalt, amelyek az SAS Cargo és társai által a közigazgatási eljárásban és a Törvényszék előtt egyaránt benyújtott levélben szerepelnek. Márpedig az SAS Cargo és társai nem adnak elő egyetlen olyan jogi érvet sem, amely megmagyarázná, hogy e megállapítás mennyiben tárna fel olyan téves jogalkalmazást, amelyet az SAS Cargo és társai által az állítólagos terhelő bizonyítékokkal kapcsolatban elé terjesztett érvelésnek a megtámadott ítélet 103–115. pontjában szereplő értékelése során követett el a Törvényszék.
82
Márpedig az EUMSZ 256. cikk (1) bekezdésének második albekezdése, a Bíróság alapokmánya 58. cikkének első bekezdése, valamint az Európai Unió Bírósága eljárási szabályzata 168. cikke (1) bekezdésének d) pontja és 169. cikkének (2) bekezdése szerint a fellebbezésben pontosan meg kell jelölni azon ítélet kifogásolt részeit, amelynek megsemmisítését kérik, valamint a kérelmet konkrétan alátámasztó jogi érveket, ellenkező esetben az érintett fellebbezés vagy jogalap elfogadhatatlan. Így a fellebbezés azon elemei, amelyek nem tartalmaznak egyetlen olyan érvet sem, amely kifejezetten a megtámadott ítéletben szereplő téves jogalkalmazás azonosítására irányul, nem felelnek meg e követelménynek, és azokat mint elfogadhatatlanokat el kell utasítani (2024. október 4‑iFerriere Nord kontra Bizottság ítélet, C‑31/23 P, EU:C:2024:851, 51. és 52. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
83
Az 558–561. pontra vonatkozó kifogás következésképpen elfogadhatatlan.
84
Harmadsorban emlékeztetni kell arra, hogy az Európai Unió Bírósága alapokmánya 53. cikkének első bekezdésével összefüggésben értelmezett 36. cikke értelmében őt terhelő indokolási kötelezettség alapján a Törvényszék köteles világosan és egyértelműen, oly módon megfogalmazni az általa követett okfejtést, hogy az érdekeltek megismerhessék a meghozott határozat indokait, a Bíróság pedig gyakorolhassa felülvizsgálati jogkörét (2013. április 11‑iMindo kontra Bizottság ítélet, C‑652/11 P, EU:C:2013:229, 29. pont; 2024. szeptember 26‑iCovestro Deutschland és Németország kontra Bizottság ítélet, C‑790/21 P és C‑791/21 P, EU:C:2024:792, 113. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
85
E kötelezettség azonban nem írja elő a Törvényszék számára, hogy olyan magyarázatot adjon, amely egyenként és kimerítően követi a jogvitában részt vevő felek által előadott összes érvet. Az indokolás így lehet hallgatólagos is, feltéve hogy lehetővé teszi az érdekeltek számára, hogy megismerjék azon indokokat, amelyeken a Törvényszék ítélete alapul, illetve a Bíróság számára, hogy elegendő információval rendelkezzen ahhoz, hogy a fellebbezés keretein belül gyakorolni tudja felülvizsgálati jogkörét (2004. január 7‑iAalborg Portland és társai kontra Bizottság ítélet, C‑204/00 P, C‑205/00 P, C‑211/00 P, C‑213/00 P, C‑217/00 P és C‑219/00 P, EU:C:2004:6, 372. pont; 2024. szeptember 26‑iCovestro Deutschland és Németország kontra Bizottság ítélet, C‑790/21 P és C‑791/21 P, EU:C:2024:792, 114. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
86
Márpedig a megtámadott ítélet 103–109. pontjából kitűnik, hogy a Törvényszék válaszolt az SAS Cargo és társai azon érvelésére, amely szerint a Bizottságnak betekintést kellett volna biztosítania számukra a kifogásközlés többi címzettjének a japán szabályozással kapcsolatos válaszaiba. Amint arra e 103. pont rámutat, ez az érvelés többek között a vitatott határozat (1011) preambulumbekezdésére irányult, amely kifejezetten a Japan Airlines és más fuvarozók által a kifogásközlésre adott, a Japánból induló járatok után fizetendő üzemanyagpótdíjjal kapcsolatos válaszokra vonatkozik. A jelen ítélet 84. és 85. pontjában felidézett ítélkezési gyakorlatra tekintettel az indokolási kötelezettség Törvényszék általi állítólagos megsértése tehát nem bizonyított.
87
A fentiekből következik, hogy az első fellebbezési jogalap első részét mint részben elfogadhatatlant, részben pedig megalapozatlant el kell utasítani.
A második, a mentő bizonyítékokra vonatkozó részről
– A felek érvelése
88
Az SAS Cargo és társai kifejtik, hogy a Törvényszék előtt a védelemhez való joguk megsértésére hivatkoztak, mivel a Bizottság nem bocsátott rendelkezésükre olyan esetlegesen mentő dokumentumokat, amelyeket a Bizottság a kifogásközlést követően kapott, többek között a többi fuvarozótól a kifogásközlésre adott válaszokat, valamint a kifogásközlés többi címzettjének az eredeti határozattal szemben benyújtott kereseteik keretében a Törvényszékhez benyújtott észrevételeit. Ezen érvelés elutasításával a Törvényszék tévesen alkalmazta a jogot.
89
Elsőként, a Törvényszék a megtámadott ítélet 123. pontjában megállapította, hogy az 1995. június 29‑iSolvay kontra Bizottság ítéletből (T‑30/91, EU:T:1995:115) eredő azon elv, amely szerint nem egyedül a Bizottság feladata annak eldöntése, hogy valamely irat hasznos‑e a védelem szempontjából, nem alkalmazható a kifogásközlést követően keletkezett bizonyítékokra. Márpedig az általa ezzel kapcsolatban hivatkozott ítélet, vagyis a Törvényszék 2011. június 16‑iHeineken Nederland és Heineken kontra Bizottság ítélete (T‑240/07, EU:T:2011:284) nem zárja ki a betekintés megadását, ha az a fegyveregyenlőség elvének tiszteletben tartásához szükséges. A Charta 41., illetve 47. cikkében biztosított, megfelelő ügyintézéshez és a tisztességes eljáráshoz való jog megköveteli, hogy a vizsgáló hatóságok a birtokukban lévő összes releváns bizonyítékot közöljék. Annak eldöntése során, hogy biztosítani kell‑e a bizonyítékokhoz való hozzáférést, az alapvető kérdés nem az, hogy azokat mikor vették fel a Bizottság aktájába, hanem csak az, hogy azok hasznosak lehetnek‑e a védelem szempontjából. A fellebbezők e tekintetben arra hivatkoznak, hogy a Chartában biztosított jogoknak ugyanolyan hatályt kell tulajdonítani, mint az emberi jogok és alapvető szabadságok védelméről szóló, 1950. november 4‑én Rómában aláírt európai egyezményben (kihirdette: az 1993. évi XXXI. tv.) biztosított jogoknak. Márpedig az Emberi Jogok Európai Bíróságának ítélkezési gyakorlata megköveteli, hogy a vizsgáló hatóságok közöljék a birtokukban lévő, releváns terhelő és mentő bizonyítékokat, még akkor is, ha azokat ők nem tartják relevánsnak.
90
Másodsorban, a Törvényszék 2011. július 12‑iHitachi és társai kontra Bizottság ítéletére (T‑112/07, EU:T:2011:342) való, a megtámadott ítélet 117. pontjában szereplő utalás nem releváns, mivel ez az ítélet a kifogásközlés más címzettjei által előterjesztett „érvekre” vonatkozik, míg az SAS Cargo és társai más fuvarozók „adataiba” kértek betekintést. Valamely fuvarozó mentő bizonyítékai nagy valószínűséggel más fuvarozókat is mentesítenek, amint azt a Bizottság bizonyos bizonyítékok kifogásközlést követő nyilvánosságra hozatalával elismerte.
91
Harmadsorban, a megtámadott ítélet 118–122. pontjában a Törvényszék elferdítette a bizonyítékokat és nem válaszolt az érvelésükre, amikor úgy ítélte meg, hogy a fellebbezők nem szolgáltattak bizonyítékkezdeményt a kért dokumentumoknak az eljárás szempontjából való hasznosságára vonatkozóan. A keresetlevélben és a Törvényszékhez benyújtott válaszban ugyanakkor előterjesztettek ilyen bizonyítékkezdeményeket a WOW szövetség magatartásával; a harmadik országokban alkalmazott gyakorlatokkal, a többi fuvarozó SAS Cargo és társaira vonatkozó kapcsolatos belső spekulációival és eltérő helyi gyakorlatokkal, valamint a vertikális kapacitásszolgáltatási megállapodások és az azokra vonatkozó, az úgynevezett „Kedves partnerek” e‑mailekkel kapcsolatban. E bizonyítékok nagy részét a Törvényszék nem vizsgálta meg.
92
Ami konkrétan ezeket az e‑maileket illeti, a Törvényszék a megtámadott ítélet 476–487. pontjában elutasította az SAS Cargo és társai hihető magyarázatát, amely szerint azokat a Lufthansa kérés nélkül, nem kölcsönösen küldte meg az ügyfeleinek minősülő légitársaságoknak, így az említett e‑maileket terhelő bizonyítékokként kezelte. Ugyanakkor a Törvényszék egy kapcsolódó ügyben, a 2022. március 30‑iLatam Airlines Group és Lan Cargo kontra Bizottság ügyben hozott ítéletének (T‑344/17, EU:T:2022:185) 512. pontjában ugyanezeket az e‑maileket mentő bizonyítékként kezelte. Így megsértette azt az elvet, amely szerint valamely ítéletnek – beleértve annak indokolását is – erga omnes hatályúnak kell lennie. Az azonos bizonyítékokat az ügytől függetlenül azonos módon kell értékelni.
93
Negyedsorban, ami az eljárás alá nem vont fuvarozók által szolgáltatott bizonyítékokat illeti, a Törvényszék a megtámadott ítélet 121. pontjában tévesen alkalmazta a jogot, illetve másodlagosan elmulasztotta indokolni határozatát, amikor úgy határozott, hogy az SAS Cargo és társai érvelése „rendkívül általános feltételezéseken” alapult. Valójában ez utóbbiak konkrét bizonyítékokat nyújtottak be arra vonatkozóan, hogy az Air Canada és egy másik fuvarozó válaszai a rájuk vonatkozó részükben mentő bizonyítékokat, más szóval pedig bizonyítékkezdeményeket tartalmaztak arra vonatkozóan, hogy e dokumentumok hasznosak lettek volna a védekezésükhöz. A Törvényszék tehát megsértette a fegyveregyenlőség elvét és a védelemhez való jogot. Az SAS Cargo és társai többek között a megtámadott ítélet 477. és 478. pontjára hivatkoznak, amelyekben a Törvényszék a Lufthansa és egy másik fuvarozó közötti e‑mail‑váltásokat hozta fel az SAS Cargóval és társaival szemben terhelő bizonyítékként. Márpedig a Lufthansát nem vonták eljárás alá. Ezenkívül az SAS Cargo és társai nem férhettek hozzá az általa előterjesztett védekezési jogalapokhoz és bizonyítékokhoz, ami erősen azt sugallja, hogy megtagadták a mentő bizonyítékokhoz való hozzáférést. A Törvényszék nem fejtette ki azokat az indokokat, amelyek miatt e bizonyítékkezdemény nem volt elegendő, és nem határozott az előterjesztett bizonyítékkezdemények összességéről.
94
Ötödsorban, a megtámadott ítélet 118. pontjában a Törvényszék tévesen alkalmazta a jogot, amikor úgy ítélte meg, hogy az esetlegesen mentő bizonyítékokhoz való, a kifogásközlést követő hozzáférés az SAS Cargo és társai számára lehetővé tenné, hogy előnyre tegyenek szert a többi fuvarozó adott esetben jelentősebb erőfeszítéseiből és forrásaiból. Egy személy forrásai nem érinthetik a védelemhez való jogát. Az ítélkezési gyakorlat csupán azt állapítja meg, hogy nem vélelmezhető, hogy a kifogásközlésre adott többi válaszban szereplő érvek mentő bizonyítékok.
95
A Bizottság azzal érvel, hogy e második rész részben elfogadhatatlan, részben pedig megalapozatlan.
– A Bíróság álláspontja
96
Valamely állítólagosan mentő irat közlésének elmaradását illetően – az állandó ítélkezési gyakorlat szerint – annak megállapításához, hogy az érintett vállalkozás védelemhez való jogát megsértették, az érintett vállalkozásnak kizárólag azt kell bizonyítania, hogy e dokumentum hozzáférhetővé tételének hiánya a hátrányára befolyásolhatta az eljárás lefolyását és a Bizottság határozatának tartalmát. Így elegendő, ha a vállalkozás bizonyítja, hogy az említett mentő dokumentumokat fel tudta volna használni a védekezéséhez, abban az értelemben, hogy amennyiben a közigazgatási eljárás során ebbe betekinthetett volna, olyan tényezőkre tudott volna hivatkozni, amelyek nem egyeztek a Bizottságnak az ebben a szakaszban levont következtetéseivel, tehát bármilyen módon befolyásolhatta volna az általa az esetleges határozatban elfogadott értékelést, legalábbis az e vállalkozásnak felrótt magatartás súlyát és időtartamát illetően, és ebből következően a bírság szintjét. Az érintett vállalkozásnak tehát egyrészt bizonyítania kell, hogy nem férhetett hozzá bizonyos mentő bizonyítékokhoz, másrészt pedig azt, hogy azokat fel tudta volna használni a védekezéséhez (lásd ebben az értelemben: 2010. július 1‑jei Knauf Gips kontra Bizottság ítélet, C‑407/08 P, EU:C:2010:389, 23. és 24. pont; 2020. május 14‑iNKT Verwaltung és NKT kontra Bizottság ítélet, C‑607/18 P, EU:C:2020:385, 265. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
97
A jelen ügyben elsőként meg kell állapítani, hogy – amint azt az SAS Cargo és társai állítják – a Törvényszék a megtámadott ítélet 123. pontjában kifejtette, hogy hiába hivatkoznak a Törvényszék 1995. június 29‑iSolvay kontra Bizottság ítéletére (T‑30/91, EU:T:1995:115), mivel a 2011. június 16‑iHeineken Nederland és Heineken kontra Bizottság ítéletének (T‑240/07, EU:T:2011:284) 254. pontjában már kimondta, hogy az a megállapítás, amely szerint a Bizottság nem határozhat egyedül arról, hogy melyek az érintett vállalkozás védelme szempontjából hasznos iratok, a Bizottság aktájának részét képező dokumentumokra vonatkozik, és nem alkalmazható a többi érintett fél által a Bizottság kifogásközlésére adott válaszokra.
98
Márpedig az SAS Cargo és társai – amikor azt állítják, hogy a Törvényszék tévesen állapította meg, hogy a Bizottság jogosult a kartell többi résztvevője által a kifogásközlésre adott válaszokban szereplő, potenciálisan mentő bizonyítékok első értékelésére – lényegében az e válaszokhoz való teljes körű és automatikus hozzáférés jogára hivatkozik. Márpedig, amint azt a Bíróság már megállapította, ilyen jog nem létezik. Ugyanis, mivel a védelemhez való jogának megsértésére hivatkozó vállalkozásnak kell az első valószínűsítő körülményt előterjesztenie arra vonatkozóan, hogy a Bizottság által vele nem közölt ilyen dokumentumok a védelme szempontjából hasznosak lennének, nem tekinthető úgy, hogy önmagában az, hogy a Bizottság nem biztosított a kartell többi résztvevőjének a kifogásközlésre válaszaihoz teljes körű és automatikus hozzáférést, megsértette a vállalkozás védelemhez való jogát (lásd ebben az értelemben: 2019. november 28‑i, Brugg Kabel és Kabelwerke Brugg kontra Bizottság ítélet, C‑591/18 P, EU:C:2019:1026, 40. pont; 2020. május 14‑i, NKT Verwaltung és NKT kontra Bizottság ítélet, C‑607/18 P, EU:C:2020:385, 259., 260. és 265. pont).
99
E tekintetben meg kell állapítani, hogy az Emberi Jogok Európai Bíróságának az SAS Cargo és társai által hivatkozott ítélkezési gyakorlata nem biztosít teljes körű és automatikus iratbetekintési jogot a közigazgatási eljárás során. Mindenesetre az SAS Cargo és társai nem fejtették ki, hogy ezen ítélkezési gyakorlat milyen módon cáfolhatja meg a Bizottság által alkalmazott megközelítést, amely az általa a kifogásközlést követően kapott dokumentumokat illetően éppen abban áll, hogy betekintést biztosít e dokumentumokba, amennyiben azok új – akár terhelő, akár mentő – bizonyítékoknak minősülhetnek (lásd analógia útján: 2020. május 14‑iNKT Verwaltung és NKT kontra Bizottság ítélet, C‑607/18 P, EU:C:2020:385, 268. és 269. pont).
100
A jelen rész első kifogása tehát nem megalapozott.
101
Másodsorban, a megtámadott ítélet 117. pontjával szembeni kifogást illetően rá kell mutatni, hogy a Törvényszék e pontban megállapította, hogy az SAS Cargo és társai nagyrészt azon tény kiemelésére szorítkoznak, hogy a kifogásközlésre adott válaszukban vagy a Törvényszékhez benyújtott észrevételeikben egyes eljárás alá vont fuvarozók vagy a kifogásközlés címzettjei ugyanazokra az érvekre hivatkoztak, mint ők. Kifejtette, hogy az ilyen megfontolások nem alapozhatják meg mentő bizonyítékok fennállását, és e tekintetben a 2011. július 12‑iHitachi és társai kontra Bizottság ítélet (T‑112/07, EU:T:2011:342) 43. és 44. pontjára hivatkozott.
102
Márpedig a jelen ítélet 96. pontjában már felidézett ítélkezési gyakorlatból következik, hogy valamely mentő irat közlésének elmaradását illetően az érintett vállalkozásnak azt kell bizonyítania, hogy az irat hozzáférhetővé tételének hiánya a hátrányára befolyásolhatta az eljárás lefolyását és a Bizottság határozatának tartalmát. Következésképpen nem állapítható meg, hogy az SAS Cargo és társai által a Törvényszék előtt megfogalmazott, a megtámadott ítélet 117. pontjában felidézett általános állításokkal az SAS Cargo és társai eleget tettek volna ennek a kötelezettségnek.
103
A megtámadott ítélet 117. pontja ellen irányuló kifogás következésképpen megalapozatlan.
104
Harmadsorban, amennyiben az SAS Cargo és társai arra hivatkoznak, hogy a megtámadott ítélet 118–122. pontjában a Törvényszék elferdítette a bizonyítékokat és nem válaszolt az érvelésükre, meg kell állapítani, hogy az SAS Cargo és társai nem a 118. pontban meghatározott, a jelen ítélet előző pontjában lényegében felidézett jogi kritériumot kifogásolják, hanem annak Törvényszék általi alkalmazását.
105
E tekintetben a megtámadott ítélet 119. pontjában a Törvényszék a Bizottság által a WOW szövetség kapcsán a COMP/M.3770 – Lufthansa/Swiss ügyben 2005. július 4‑én hozott határozatában (HL 2005. C 204., 3. o.) tett nyilatkozatát alátámasztó dokumentumokra hivatkozott, és lényegében azt állapította meg, hogy a Bizottság azokra nem támaszkodott a vitatott határozat elfogadásához vezető eljárás során. A megtámadott ítélet 120. pontjában a Törvényszék megvizsgálta az annak alátámasztására irányuló a bizonyítékokat is, hogy a Lufthansa és az általa az üzemanyagpótdíj mértékének kiigazítása tárgyában küldött több e‑mail címzettje kapacitásmegállapodásokat kötött. Ebben az összefüggésben rámutatott arra, hogy az SAS Cargo és társai a kifogásközlésre adott válaszukban már felhoztak egy ezzel kapcsolatos érvet, a vizsgálati aktában szereplő információk alapján az SAS Cargo és társai már rendelkeztek a Lufthansával kötött kapacitásvásárlási megállapodásban részt vevő fuvarozók listájával, és a Bizottság a vitatott határozat (797) preambulumbekezdésében már elutasította az érvüket. Ebből azt a következtetést vonta le, hogy az SAS Cargo és társai nem bizonyították, hogy e bizonyítékok közlése hasznos lehetett volna számukra a védekezésük során.
106
A megtámadott ítélet 121. pontjában a Törvényszék megvizsgálta továbbá az SAS Cargo és társai azon bizonyítékokra vonatkozó érvelését, amelyeket az eljárás alá nem vont fuvarozók terjesztettek elő, és amely szerint azokat mentő bizonyítékként lehetett volna előterjeszteni, mivel e fuvarozókat érintették a vitatott határozat keretében a felperesekkel szemben felhozott vitatott kapcsolatok. E tekintetben úgy ítélte meg, hogy az SAS Cargo és társai „rendkívül általános feltételezésekre” támaszkodnak, és az általuk megfogalmazott a feltételezés általában nem minősülhet kellően pontos jelzésnek arra vonatkozóan, hogy az említett fuvarozók válaszaiban mentő bizonyítékok szerepelnek. Ezen ítélet 122. pontjában hozzátette, hogy ugyanez vonatkozik a azon érvükre is, amelyben azt állítják, hogy mivel munkavállalóik csak a szóban forgó magatartások „kis részében” vettek részt, az említett magatartások többségével kapcsolatos bizonyítékok az eljárás alá vont többi fuvarozó birtokában vannak.
107
Meg kell tehát állapítani, hogy a megtámadott ítélet 119–122. pontjára vonatkozó kifogásukkal az SAS Cargo és társai valójában a tényeknek és bizonyítékoknak a Törvényszék által e pontokban elvégzett értékelését kívánják megkérdőjelezni. Az állítólagos mentő bizonyítékok esetleges relevanciája és bizonyító ereje ugyanis nyilvánvalóan ténybeli jellegű, így azok önmagukban nem tartoznak a Bíróság felülvizsgálata alá (2012. december 19‑iHeineken Nederland és Heineken kontra Bizottság ítélet, C‑452/11 P, EU:C:2012:829, 28. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat). Következésképpen e kifogás elfogadhatatlan.
108
E tekintetben – az SAS Cargo és társai állításának megfelelően – nem tekinthető úgy, hogy a 119–122. pontban a Törvényszék elferdítette a bizonyítékokat és nem válaszolt az érvelésükre. Egyrészt az elferdítés akkor valósul meg, ha a meglévő bizonyítékok értékelése új bizonyítékok felhasználása nélkül is nyilvánvalóan téves vagy a szövegükkel nyilvánvalóan ellentétes. Az ilyen elferdítésnek azonban nyilvánvalóan ki kell tűnnie az ügy irataiból, anélkül hogy szükség lenne a tényállás és a bizonyítékok újbóli értékelésére. Egyébiránt, amikor a fellebbező a bizonyítékok Törvényszék általi elferdítésére hivatkozik, pontosan meg kell jelölnie a Törvényszék által elferdített bizonyítékokat, és bizonyítania kell azokat az elemzési hibákat, amelyek a Törvényszéket az értékelése során ezen elferdítéshez vezették (lásd ebben az értelemben: 2024. szeptember 26‑iJCDecaux Street Furniture Belgium kontra Bizottság ítélet, C‑710/22 P, EU:C:2024:787, 63. pont; 2025. május 22‑iLuossavaara‑Kiirunavaara kontra Bizottság ítélet, C‑621/23 P, EU:C:2025:368, 108. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
109
Márpedig e követelményekre tekintettel a jelen ítélet 91. pontjában kifejtett érvelés nem elegendő az állítólagos elferdítés bizonyításához, mivel az SAS Cargo és társai nem jelölik meg azt sem, hogy a Törvényszék által a megtámadott ítéletben elvégzett értékelés mennyiben nyilvánvalóan téves.
110
Másrészt, a jelen ítélet 84. és 85. pontjában már felidézett ítélkezési gyakorlat alapján nem állapítható meg, hogy a Törvényszék azáltal, hogy a megtámadott ítélet 119–122. pontjában elutasította a SAS Cargo és társai által elé terjesztett érveket, megsértette volna az indokolási kötelezettségét.
111
Negyedsorban elegendő rámutatni arra, hogy a jelen ítélet 93. pontjában kifejtett érveléssel az SAS Cargo és társai – a jelen ítélet 104–110. pontjában már elutasított érvekhez hasonló érvekre hivatkozva – ismét a megtámadott ítélet 121. pontját vitatják. E kifogást tehát mint részben elfogadhatatlant, részben pedig megalapozatlant szintén el kell utasítani.
112
Ötödsorban, mivel a jelen ítélet 94. pontjában kifejtett érvelés csak a megtámadott ítélet 118. pontjának második mondatára vonatkozik, amely – amint azt a „végeredményben” kifejezés jelzi – az indokolás mellékes része, a jelen ítélet 80. pontjában felidézett ítélkezési gyakorlatnak megfelelően hatástalan.
113
A fentiekből következik, hogy az első fellebbezési jogalap második részét mint részben elfogadhatatlant, részben hatástalant és részben megalapozatlant el kell utasítani, következésképpen az első jogalapot teljes egészében el kell utasítani.
A második, a minősített hatásokon alapuló kritériummal kapcsolatos meghallgatáshoz való jogra vonatkozó jogalapról
114
Az SAS Cargo és társai második jogalapja három részből áll. Az első részben arra hivatkoznak, hogy a Törvényszék tévesen alkalmazta a jogot, amikor úgy ítélte meg, hogy az, hogy a Bizottság a vitatott határozatban a minősített hatásokon alapuló kritériumra támaszkodott, holott e kritérium a kifogásközlésben nem szerepelt, nem jelenti a meghallgatáshoz való joguk megsértését. A második részben azt állítják, hogy a Törvényszék tévesen állapította meg, hogy a határozatban e kritérium alkalmazásának alátámasztása érdekében hivatkozott bizonyítékokat a kifogásközlésben már megfelelően ismertették. A harmadik részben arra hivatkoznak, hogy a Törvényszék tévesen alkalmazta a jogot, amikor úgy ítélte meg, hogy a kifogásközlésre adott válaszuk bizonyítja, hogy a védelemhez való jogukat tiszteletben tartották.
Az első, a minősített hatásokon alapuló kritériumnak a kifogásközlésben való felhozatalának szükségességére vonatkozó részről
– A felek érvelése
115
Az SAS Cargo és társai arra hivatkoznak, hogy a megtámadott ítélet 140. pontjában a Törvényszék tévesen alkalmazta a jogot, amikor megállapította, hogy a Bizottság azáltal, hogy joghatóságának megállapítása érdekében a minősített hatásokon alapuló kritériumra támaszkodott, nem rótt fel új kifogásokat, és nem is módosította a kifogásközlésben felhozott kifogások tartalmát. Az ítélkezési gyakorlat megköveteli, hogy a kifogásközlés tartalmazza a címzettnek felrótt tényeket, valamint azok minősítését is. Márpedig azáltal, hogy a Törvényszék e 140. pontban elismerte, hogy a kifogásközlés nem hivatkozott a minősített hatásokon alapuló kritériumra, nem állapíthatta meg hiba elkövetése nélkül, hogy közömbös az a körülmény, hogy e kritériumot a közigazgatási eljárás során nem vitatták meg kifejezetten, és az nem vezetett a védelemhez való joguk megsértéséhez. A Bizottságnak legalábbis a 2007. évi kifogásközlést kiegészítő kifogásközlést kellett volna elfogadnia, és új meghallgatást kellett volna tartania, mivel az elemzését jelentős mértékben megváltoztatta.
116
A Bizottság állításával ellentétben az SAS Cargo és társai a Törvényszékhez benyújtott keresetlevelük 34. pontjában a „tények minősítésének” hibájára alapított érvet fogalmaztak meg, nevezetesen azt, hogy a kifogásközlésben nem szerepelt, hogy a Bizottság a „közvetlen, jelentős és előre látható hatások” megállapítása vagy a minősített hatásokon alapuló kritérium alkalmazása érdekében kíván‑e a tényekre hivatkozni. Az SAS Cargo és társai azt is állítják, hogy nem kötelesek fellebbezésüket a keresetlevelükkel azonos módon előterjeszteni.
117
A Bizottság azt válaszolja, hogy a jelen rész a Bíróság eljárási szabályzatának 170. cikke alapján elfogadhatatlan. A Törvényszék előtt ugyanis az SAS Cargo és társai nem azt állították, hogy a Bizottságnak a kifogásközlésben a minősített hatásokon alapuló kritériumot a „tények minősítésével” kellett volna számukra ismertetnie, hanem csupán azt, hogy a Bizottság elemzése olyan ténybeli megállapításokon alapult, amelyeket nem közöltek velük, továbbá a kifogásközlésben nem szerepelt, hogy a Bizottság a vitatott határozat (1045) preambulumbekezdésében később meghatározott tényekre kíván támaszkodni, valamint nem volt lehetőségük ezen állításokra válaszolni. Mindenesetre e rész megalapozatlan.
– A Bíróság álláspontja
118
Az eljárási szabályzat 170. cikke (1) bekezdésének második mondata értelmében a Törvényszék előtti jogvita tárgyát a fellebbezésben nem lehet megváltoztatni. Így a Bíróság hatásköre a fellebbezés vizsgálata során a Törvényszék előtt megvitatott jogalapokról hozott jogi döntés megítélésére korlátozódik. Ezért nem engedhető meg, hogy valamely fél először a Bíróság előtt hozzon fel olyan jogalapot, amelyet nem terjesztett a Törvényszék elé, mivel ez azt jelentené, hogy a Törvényszék által eldöntött jogvitán túlterjedő jogvitával fordulhatna a fellebbezési eljárásban korlátozott hatáskörrel rendelkező Bírósághoz (2010. október 14‑iDeutsche Telekom kontra Bizottság ítélet, C‑280/08 P, EU:C:2010:603, 34. pont; 2023. február 2‑iSpanyolország és társai kontra Bizottság ítélet, C‑649/20 P, C‑658/20 P és C‑662/20 P, EU:C:2023:60, 29. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
119
A fellebbező ugyanakkor jogosult olyan fellebbezést előterjeszteni, amelyben olyan jogalapokra és érvekre hivatkozik a Bíróság előtt, amelyek magából a vitatott ítéletből erednek, és arra irányulnak, hogy vitassák annak jogi megalapozottságát (2007. november 29‑iStadtwerke Schwäbisch Hall és társai kontra ítélet, C‑176/06 P, EU:C:2007:730, 17. pont; 2023. február 2‑iSpanyolország és társai kontra Bizottság ítélet, C‑649/20 P, C‑658/20 P és C‑662/20 P, EU:C:2023:60, 30. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
120
A jelen ügyben kétségtelen, hogy a megtámadott ítéletből és különösen annak 133. pontjából nem tűnik ki, hogy az SAS Cargo és társai a Törvényszék előtt olyan kifogást fogalmaztak volna meg, amely a minősített hatásokon alapuló kritériumnak a kifogásközlésben való jogi minősítése hiányára vonatkozott. Ráadásul nem állítják, hogy a Törvényszék ebben az ítéletben elferdítette volna az általuk elé terjesztett érvelést.
121
Mindazonáltal, amint arra a jelen rész keretében hivatkoznak, keresetlevelük 34. pontjából kitűnik, hogy a Törvényszék előtt azt hozták fel, hogy a kifogásközlés nem tartalmazta, hogy a Bizottság az abban szereplő – egyébként általuk vitatott – ténybeli megállapításokra a „közvetlen, jelentős és előre látható hatások” megállapítása vagy „a hatások kritériumának alkalmazása” érdekében kíván támaszkodni.
122
Igaz, hogy ennek során nem hivatkoztak kifejezetten arra, hogy a Bizottság jogilag nem minősítette joghatóságának alapját. A Törvényszék a megtámadott ítélet 140. pontjában azonban azt állapította meg, hogy a felek nem vitatják, hogy a vitatott határozattól eltérően a kifogásközlés nem hivatkozott a minősített hatásokon alapuló kritériumra, és ezen ítélet 145. pontjában megállapította, hogy a megtámadott ítélet 140–144. pontjában említett körülményekre tekintettel a védelemhez való joguk tiszteletben tartásának értékelése szempontjából közömbös az a körülmény, hogy e kritériumot nem vitatták meg kifejezetten a közigazgatási eljárás során.
123
E körülmények között, figyelembe véve a jelen ítélet 119. pontjában felidézett ítélkezési gyakorlatot, a Bizottság által felhozott elfogadhatatlansági kifogást el kell utasítani, és a jelen részt érdemben meg kell vizsgálni.
124
E tekintetben az állandó ítélkezési gyakorlatból az következik, hogy a védelemhez való jog tiszteletben tartása minden olyan eljárásban, amely szankció – különösen bírság vagy kényszerítő bírság kiszabásához – vezethet, az uniós jog alapelvét képezi, amelyet a Bizottság teljes mértékben köteles biztosítani (lásd ebben az értelemben: 1979. február 13‑iHoffmann‑La Roche kontra Bizottság ítélet, 85/76, EU:C:1979:36, 9. pont; 2022. június 16‑iQuanta Storage kontra Bizottság ítélet, C‑699/19 P, EU:C:2022:483, 61. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
125
Ennek kapcsán az 1/2003 rendelet előírja, hogy a Bizottság kifogásközlést intéz a felekhez, amelynek világosan fel kell tüntetnie minden olyan lényeges bizonyítékot, amelyre a Bizottság az eljárás e szakaszában támaszkodik. E kifogásközlés az eljárási biztosíték azon uniós jogi alapelv érvényesülésére, amely megköveteli a védelemhez való jog tiszteletben tartását minden olyan eljárásban, amely szankció kiszabásához vezethet. Ezen elv megköveteli többek között, hogy a Bizottság azon kifogásközlése, amelyet olyan vállalkozáshoz intézett, amellyel szemben a versenyszabályok megsértése miatt szankciót kíván kiszabni, tartalmazza az e vállalkozás ellen felhozott lényeges tényezőket, mint például a vele szemben kifogásolt tényeket, a minősítésüket, a feltételezett jogsértés súlyát és időtartamát, valamint azon bizonyítékokat, amelyekre a Bizottság támaszkodik, annak érdekében, hogy az említett vállalkozás az ellene indult közigazgatási eljárás során érveit megfelelően kifejthesse (lásd ebben az értelemben: 2006. június 29‑iShowa Denko kontra Bizottság ítélet, C‑289/04 P, EU:C:2006:431, 69. pont; 2022. június 16‑iQuanta Storage kontra Bizottság ítélet, C‑699/19 P, EU:C:2022:483, 62. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
126
A jelen ügyben a megtámadott ítélet 141. pontjában a Törvényszék úgy ítélte meg, hogy a Bizottság már a kifogásközlésben jelezte, hogy az érintett útvonalak vonatkozásában meg kívánja állapítani az EUMSZ 101. cikknek és az EGT‑Megállapodás 53. cikknek a megsértését. E tekintetben kifejtette, hogy a kifogásközlés 129. pontjában a Bizottság így megjegyezte, hogy „a jogsértés az [Unióban]/EGT‑ben és Svájcban, valamint az Unió/ EGT repülőterei közötti útvonalakon és az egész világon található harmadik országok közötti útvonalakon mindkét irányban végzett […] árufuvarozási szolgáltatásokat fedte le.” Továbbá rámutatott arra, hogy a kifogásközlés 1430. pontjában a Bizottság megállapította, hogy „minden olyan versenyellenes tevékenység, amelyben minden egyes résztvevő részt vett, átfogó célkitűzésbe illeszkedik, vagyis az EGT árufuvarozási piacán – beleértve az EGT repülőterei és harmadik országok közötti útvonalakat is – az árról való megegyezés, vagy legalábbis az árakkal kapcsolatos bizonytalanság kiküszöbölésének célkitűzésébe.”
127
A megtámadott ítélet 142. pontjában a Törvényszék hozzátette, hogy a Bizottság az EUMSZ 101. cikk és az EGT‑Megállapodás 53. cikke megsértésének megállapítására vonatkozó joghatóságát már a kifogásközlés szakaszában a bejövő útvonalak vonatkozásában is igazolta. E tekintetben megállapította, hogy e kifogásközlés 1390. pontjában a Bizottság így kiemelte, hogy „joghatósággal rendelkezik az [EUMSZ 101. cikk] alkalmazására az [uniós] repülőterek és harmadik országok közötti légi közlekedésre vonatkozó olyan megállapodások vonatkozásában, amelyek érinthették a tagállamok közötti kereskedelmet.” Megjegyezte továbbá, hogy az említett kifogásközlés 1394. pontjában a Bizottság hozzátette, hogy „joghatósága van arra is, hogy […] az EGT‑Megállapodás 53. cikkét alkalmazza az [EGT] repülőterei és harmadik országok közötti légi közlekedésre vonatkozó olyan megállapodásokra, amelyek hatással lehettek a tagállamok és az EGT‑Megállapodás szerződő felei közötti vagy az EGT‑Megállapodás szerződő felei közötti kereskedelemre”.
128
A Törvényszék egyébiránt ezen ítélet 147. pontjában kimondta, hogy a vitatott határozat (1045) és (1046) preambulumbekezdésének alapjául szolgáló tények mind szerepelnek a kifogásközlésben.
129
Ebből következik, hogy a Bizottság – azáltal, hogy a vitatott határozatban megállapította, hogy a vitatott kartell olyan országokban történő értékesítésekhez kapcsolódó magatartásokra terjedt ki, amelyek nem tartoznak sem az Unióhoz, sem az EGT‑hez – e határozatot nem olyan kifogásokra alapította, amelyekkel kapcsolatban az SAS Cargo és társai nem tudták kifejteni érveiket, megsértve ezzel a jelen ítélet 125. pontjában felidézett kötelezettséget. A Bizottság által a kifogásközlésben megjelölt és a Törvényszék által a megtámadott ítélet 141., 142. és 147. pontjában ismertetett elemekre tekintettel ugyanis – amelyekről az SAS Cargo és társai nem állítják, hogy elferdítik e kifogásközlést – az SAS Cargo és társainak tudniuk kellett, hogy a Bizottság e magatartásokkal összefüggésben az EUMSZ 101. cikknek és az EGT‑Megállapodás 53. cikkének megsértését rója fel nekik.
130
Végeredményben azon pontos jogi kritérium minősítése, amelyre a Bizottság az EUMSZ 101. cikknek és az EGT‑Megállapodás 53. cikkének az e területeken kívül tanúsított versenyellenes magatartásokra való alkalmazását érintő joghatóságát vélhetően alapozhatja, nem befolyásolja azon lényeges elemek tartalmát, amelyekre vélhetően e joghatóságot alapíthatja, és amelyeket olyan vállalkozással szemben kíván érvényesíteni, amelyet e rendelkezések megsértése miatt szankcionálni szándékozik.
131
Ezért nem állapítható meg, hogy a Bizottság megsérti a kifogásközlés címzettjének minősülő vállalkozások védelemhez való jogát, és különösen a Bizottságnak az Unió vagy az EGT területén kívül tanúsított versenyellenes magatartások szankcionálására vonatkozó joghatóságával kapcsolatos meghallgatáshoz való jogukat, pusztán amiatt, hogy e kifogásközlésben nem jelöli meg kifejezetten, hogy az ilyen magatartások szankcionálására vonatkozó joghatóságát a „végrehajtási kritériumra” vagy a „minősített hatásokon alapuló kritériumra”, vagy pedig más olyan jogi kritériumra kívánja alapítani, amelyet a körülményektől függően alkalmasnak ítélhet e joghatóság igazolására, amennyiben a jelen esethez hasonlóan az említett kifogásközlésben kifejti, hogy annak címzettjeit az EUMSZ 101. cikknek és az EGT‑Megállapodás 53. cikkének megsértése miatt kívánja szankcionálni e magatartások miatt, és ismerteti azokat a lényeges elemeket, amelyeket e célból figyelembe kíván venni.
132
A fentiekből következik, hogy a Törvényszék nem alkalmazta tévesen a jogot, amikor a megtámadott ítélet 140–142. és 146. pontjában megállapította, hogy a Bizottság – azáltal, hogy a vitatott határozatban az EUMSZ 101. cikk és az EGT‑Megállapodás 53. cikke megsértésének a bejövő útvonalakon való megállapítására és szankcionálására vonatkozó joghatóságának megalapozása érdekében a minősített hatásokon alapuló kritériumra hivatkozott – nem hozott fel új kifogásokat az SAS Cargo és társaival szemben, és nem módosította az általa a kifogásközlésben előzetes jelleggel felhozott kifogások tartalmát sem. A Bizottság ugyanis már a kifogásközlésben egyrészt jelezte, hogy ezen útvonalakon ilyen jogsértésért kívánja szankcionálni őket, másrészt pedig ismertette az erre vonatkozó joghatóságát igazoló lényeges tényezőket.
133
A fentiekből következik, hogy a második jogalap első részét mint megalapozatlant el kell utasítani.
A második, a kifogásközlés tartalmára vonatkozó részről
– A felek érvelése
134
Az SAS Cargo és társai azt állítják, hogy a Törvényszék a megtámadott ítélet 141. és 142. pontjában tévesen állapította meg, hogy a kifogásközlés elegendő információt nyújtott számukra a minősített hatásokon alapuló kritériumra vonatkozóan, és így tiszteletben tartották a védelemhez való jogukat. E kifogásközlésnek az ezen ítélet 141. és 142. pontjában említett részei mindössze olyan állítások, amelyeket nem támasztanak alá bizonyítékok. Az említett kifogásközlésnek a Bizottság joghatóságára vonatkozó 5.2. szakasza nem említi sem ezt a kritériumot, sem annak alkotóelemeit, sem pedig az azt alátámasztó bizonyítékokat, hogy a jelen ügyben teljesül.
135
Ráadásul a megtámadott ítélet 147. pontjában a Törvényszék további pontosítás nélkül tévesen állapította meg, hogy a vitatott határozatban a minősített hatásokon alapuló kritérium alátámasztása érdekében hivatkozott bizonyítékokat a kifogásközlésben megfelelően kifejtették. Így a Törvényszék megközelítése következtében az SAS Cargo és társainak találgatniuk kellett a Bizottság által elfogadott jogi kritériumot, és a teljes kifogásközlésben kellett keresniük azt, hogy az tartalmaz‑e olyan elemeket, amelyek lehetővé teszik e kritérium alátámasztását. A kifogásközlés e 147. pontban hivatkozott szakaszai még a releváns tényeket sem tartalmazzák.
136
A Bizottság arra hivatkozik, hogy e rész nem megalapozott.
– A Bíróság álláspontja
137
Először is, amennyiben az SAS Cargo és társai lényegében arra hivatkoznak, hogy a Törvényszék tévesen állapította meg, hogy a kifogásközlés elegendő bizonyítékot tartalmazott ahhoz, hogy lehetővé tegye számukra annak megértését, hogy a Bizottság az EUMSZ 101. cikknek és az EGT‑Megállapodás 53. cikkének megsértését kívánja megállapítani a bejövő útvonalak tekintetében, és így tiszteletben tartották a védelemhez való jogukat, elegendő megállapítani, hogy ez az érvelés lényegében nem különbözik az SAS Cargo és társai által a jelen jogalap első részének alátámasztása érdekében már előadott érveléstől. Következésképpen e kifogást a jelen ítélet 124–133. pontjában kifejtettekkel azonos indokokkal mint megalapozatlant el kell utasítani.
138
Másodszor, ami az SAS Cargo és társai által a megtámadott ítélet 147. pontjával szemben felhozott kifogást illeti, meg kell állapítani, hogy e pontban a Törvényszék kifejtette, hogy ez utóbbiak megalapozatlanul állították, hogy a minősített hatásokon alapuló kritérium a vitatott határozat (1045) és (1046) preambulumbekezdésében való alkalmazása olyan tényeken alapult, amelyeket a Bizottság a kifogásközlésben nem vett figyelembe.
139
E tekintetben rámutatott arra, hogy az (1045) és (1046) preambulumbekezdés alapjául szolgáló valamennyi ténybeli elem szerepel a kifogásközlésben. Ily módon pontosította, hogy az ezen (1045) preambulumbekezdésben hivatkozott, a vitatott magatartás által az EGT fogyasztóira gyakorolt hatásra vonatkozó indok az árufuvarozási szolgáltatások árszerkezetére, a szállítmányozók fuvarozók és feladók közötti közvetítői szerepére, valamint az egységes és folyamatos jogsértés jellegére vonatkozó megfontolásokon alapul, amelyek már szerepeltek a kifogásközlés 7., 104., 1396–1411. és 1434–1438. pontjában. A Törvényszék arra is rámutatott, hogy az ugyanezen (1045) preambulumbekezdésben említett, a járatközi szolgáltatások versenyére gyakorolt hatásokra vonatkozó indok az árufuvarozási ágazat működésére vonatkozó, a kifogásközlés 7., 9., 102. és 105. pontjában említett megfontolásokon alapul. Ami a vitatott határozat (1046) preambulumbekezdésében említett elemeket, azaz a vitatott kartell földrajzi kiterjedését, valamint a bejövő árufuvarozási szolgáltatásoknak az egységes és folyamatos jogsértésbe való belefoglalását illeti, a Törvényszék megállapította, hogy azokat a kifogásközlés 3., 125., 129., 1045., 1390., 1394. és 1430. pontja tárgyalja.
140
Következésképpen az SAS Cargo és társai – amikor azt állítják, hogy a Törvényszék tévesen állapította meg, hogy a vitatott határozatban a minősített hatásokon alapuló kritérium teljesülésének alátámasztására felhozott bizonyítékokat a kifogásközlésben megfelelően ismertette a Bizottság, és e kifogásközlés említett részei nem tartalmaznak releváns tényeket – anékül kérik, hogy a Bíróság újból értékelje a kifogásközlésnek a Törvényszék által a megtámadott ítéletben kifejtett tartalmát, hogy annak elferdítésre hivatkoznának. Márpedig a tények ilyen újbóli értékelése a jelen ítélet 72. pontjában felidézett ítélkezési gyakorlatnak megfelelően fellebbezés szakaszában nem tartozik a Bíróság hatáskörébe.
141
A fentiekből következik, hogy a második fellebbezési jogalap első részét mint részben elfogadhatatlant, részben pedig megalapozatlant el kell utasítani.
A harmadik, az SAS Cargo és társai által a kifogásközlésre adott válaszokra vonatkozó részről
– A felek érvelése
142
Az SAS Cargo és társai azt állítják, hogy a Törvényszék a megtámadott ítélet 143. pontjában tévesen állapította meg, hogy a védelemhez való joguk tiszteletben tartását alátámasztják a kifogásközlésre adott válaszaik. E válaszok ugyanis nem tudták pótolni e kifogásközlésnek a minősített hatásokon alapuló kritériummal kapcsolatos hiányosságait. Ezen ítélet 144. pontja ezért szintén téves, amennyiben a Törvényszék abban azt mondja ki, hogy a vitatott határozat (1042)–(1046) preambulumbekezdése csak az SAS Cargo és társai érveire válaszolt, mivel ez utóbbiak soha nem foglalkoztak ez utóbbi kritériummal. Bár kétségtelen, hogy a kifogásközlésben kifejtett érvek felülvizsgálhatók vagy kiegészíthetők, az állítólagos jogsértés lényeges elemei azonban nem módosíthatók. Következésképpen szintén téves az említett ítélet 145. pontja, amelyben a Törvényszék úgy ítélte meg, hogy közömbös az a körülmény, hogy a minősített hatásokon alapuló kritériumot nem vitatták meg, és az ítélet 146. pontja is, amelyben a Törvényszék megállapította, hogy az SAS Cargo és társai védelemhez való jogát tehát nem sértették meg.
143
A Bizottság válaszában azt állítja, hogy ez a rész megalapozatlan.
– A Bíróság álláspontja
144
Elegendő megállapítani, hogy a jelen rész azon az előfeltevésen alapul, amely szerint a kifogásközlés hiányos volt, mivel abban a Bizottság nem állította kifejezetten, hogy az EUMSZ 101. cikk és az EGT‑Megállapodás 53. cikke megsértésének megállapítására és szankcionálására vonatkozó joghatóságát a bejövő útvonalakat illetően a minősített hatásokon alapuló kritériumra kívánja alapítani. Márpedig a jelen jogalap első részének elemzéséből az következik, hogy ezen előfeltevés téves.
145
Ebből következik, hogy a második fellebbezési jogalap harmadik részét mint megalapozatlant el kell utasítani, következésképpen a második fellebbezési jogalapot mint részben elfogadhatatlant, részben pedig megalapozatlant el kell utasítani.
A harmadik, a minősített hatásokon alapuló kritérium alkalmazására vonatkozó jogalapról
146
Az SAS Cargo és társai harmadik jogalapja öt részből áll. Az első részben arra hivatkoznak, hogy a megtámadott ítélet ellentmondásokat tartalmaz, és tévesen alkalmazza a minősített hatásokon alapuló kritériumot. A második részben azt állítják, hogy a Törvényszék jogellenesen helyettesítette saját érvelésével a Bizottság által a vitatott határozatban kifejtett érvelést. A harmadik részben a bizonyítási teher jogellenes megfordítására hivatkoznak. A negyedik részben azt állítják, hogy a Törvényszék téves kritériumot alkalmazott az általa értékelt hatás közvetlen jellegét illetően. Az ötödik részben arra hivatkoznak, hogy a Törvényszék tévesen alkalmazta a jogot, amikor megállapította, hogy a Bizottság arra vonatkozó joghatósága, hogy az EUMSZ 101. cikket és az EGT‑Megállapodás 53. cikkét alkalmazza a bejövő útvonalakra, az egységes és folyamatos jogsértés alapján megállapítható.
Az első, a minősített hatásokon alapuló kritérium alkalmazása során felmerülő ellentmondásokra és hibákra alapított részről
– A felek érvelése
147
Az SAS Cargo és társai arra hivatkoznak, hogy a megtámadott ítélet 167–171., 179–181., 197., 198., 203., 221., 222. és 226. pontja ellentmondásokat tartalmaz, és tévesen alkalmazza a minősített hatásokon alapuló kritériumot. Amint arra a Törvényszék ezen ítélet 161. és 165. pontjában rámutatott, e kritérium alkalmazásához a Bizottságnak valószínű, előre látható, közvetlen és jelentős hatásokat kell megállapítania. Márpedig a Törvényszéknek az említett ítélet 167., 170. és 171. pontjában szereplő, a cél általi jogsértésekre és a konkrét hatások bizonyítására való hivatkozásai nem foglalkoznak azzal a kérdéssel, hogy a Bizottság bizonyította‑e, hogy e négy feltétel teljesült. A „cél általi” versenykorlátozás fogalma nem kapcsolódik a Bizottság joghatóságához, kivéve ha elfogadjuk, hogy az ilyen joghatóság megállapításához soha nem szükséges a versenyellenes hatások bizonyítása.
148
A Törvényszéknek az általa azonosított, fogyasztókra gyakorolt hatásokat illetően – vagyis egyrészt az EGT‑ben letelepedett feladók által igénybe vett szolgáltatások árának emelkedése (a továbbiakban: a feladókra gyakorolt hatás), amelyre a megtámadott ítélet 179. és 181. pontja hivatkozik, másrészt pedig az EGT‑ben a végső fogyasztók által vásárolt áruk árának emelkedése (a továbbiakban: árukra gyakorolt hatás), amelyre a megtámadott ítélet 181. és 226. pontja hivatkozik – meg kellett volna vizsgálnia, hogy e hatások mindegyike valószínű, előre látható, jelentős és közvetlen volt‑e, a 2017. szeptember 6‑iIntel kontra Bizottság ítélet (C‑413/14 P, EU:C:2017:632) 51. pontjában kifejtetteknek megfelelően ugyanis a valószínűség és az előreláthatóság külön kritériumnak minősül. A Törvényszék az elemzése során megalapozatlanul módosította az általa vizsgált hatás leírását annak érdekében, hogy könnyebben teljesüljön a minősített hatásokon alapuló kritérium.
149
A Törvényszék azonban így járt el. Még csak nem is említi a „valószínű” szót a megtámadott ítélet 166–237. pontjában, kivéve ezen ítélet 188. és 189. pontját, amelyekben az SAS Cargo és társait kötelezi a bizonyítási teher viselésére. Ezenkívül a Törvényszék nem bizonyította, hogy a feladókra gyakorolt hatás és az árukra gyakorolt hatás megfelel a minősített hatásokon alapuló kritérium másik három feltételének, hanem felváltva utalt e hatások egyikére vagy másikára, illetve e feltételek valamelyikére. Az SAS Cargo és társai e tekintetben az említett ítélet 179., 198., 203., 221. és 222. pontjára hivatkoznak. E megközelítés jelentősen csökkentette a Bizottságra háruló bizonyítási terhet, amint az ugyanezen ítélet 180. pontjából kitűnik.
150
E 179. pont egyébiránt nem vizsgálta meg az összes releváns tényt, illetve másodlagosan megsértette az indokolási kötelezettséget, ami a minősített hatásokon alapuló kritérium téves alkalmazásához és az ártatlanság vélelmének megsértéséhez vezet. A Törvényszék nem vette figyelembe sem az SAS Cargo és társainak az EGT‑ben letelepedett – a bejövő útvonalakon ritka – feladókra gyakorolt hatással ellentétes bizonyítékokait, sem pedig azt a minimális többletköltséget, amelyet a pótdíjak összege jelent az EGT‑n belüli vásárlók számára, noha e körülmények kizárják a feladókra gyakorolt hatás jelentős jellegét. A megtámadott ítélet 226. pontja ezenkívül téves, mivel a Törvényszék az árukra gyakorolt hatásra vonatkozó ténybeli megállapításra támaszkodott, amely pusztán hipotetikus, és így nem alkalmas a feladókra gyakorolt jelentős és közvetlen hatás fennállásának bizonyítására. Mivel a Törvényszék a feladókra gyakorolt hatás jelentős jellegének egyszerű feltételezésére támaszkodott, elegendő volt, hogy az SAS Cargo és társai olyan magyarázatot adnak elő, amely más megvilágításba helyezi a Bizottság által hivatkozott tényeket.
151
A Bizottság azzal érvel, hogy e második rész részben elfogadhatatlan, részben pedig megalapozatlan.
– A Bíróság álláspontja
152
Előzetesen meg kell állapítani, hogy a megtámadott ítélet 156. pontjában a Törvényszék megállapította, hogy a vitatott határozatban a Bizottság lényegében három önálló indokra támaszkodott annak megállapításakor, hogy a minősített hatásokon alapuló kritérium a jelen ügyben teljesült. Ezen ítélet 157. pontjában a Törvényszék megállapította, hogy az első két indok a vitatott határozat (1045) preambulumbekezdésében szerepel, és mindkettő a bejövő árufuvarozási szolgáltatásokra vonatkozó, önmagában figyelembe vett összehangolás hatásaira vonatkozik. Így e 157. pontban megállapította, hogy az első indok arra vonatkozott, hogy „az EGT‑be irányuló légi fuvarozás megnövekedett költségei, és így az importált áruk magasabb ára jellegüknél fogva alkalmasak arra, hogy hatást gyakoroljanak a fogyasztókra az EGT‑n belül” (a továbbiakban: az importált áruk árára gyakorolt hatás), a második pedig arra, hogy a bejövő árufuvarozási szolgáltatások összehangolása hatást gyakorolhat „az EGT‑n belül más fuvarozók által biztosított olyan [árufuvarozási] szolgáltatások nyújtására is, amelyekre a harmadik országok fuvarozói által használt EGT‑beli elosztópontok (»hubs«) és az e szállítmányok célállomásaként szereplő azon EGT‑beli repülőterek között került sor, amelyeket a harmadik országbeli fuvarozó nem szolgál ki”. Az említett ítélet 158. pontjában a Törvényszék rámutatott, hogy a harmadik indok a vitatott határozat (1046) preambulumbekezdésében szerepelt, és az egészében figyelembe vett egységes és folyamatos jogsértés hatásaira vonatkozott. Ugyanezen ítélet 159. pontjában jelezte, hogy ezen indokok közül az elsőt és a harmadikat tartja célszerűnek megvizsgálni, amit a megtámadott ítélet 160–227., illetve 228–236. pontjában meg is tett.
153
Ebből következik, hogy az SAS Cargo és társai állításával ellentétben a Törvényszék a megtámadott ítélet általuk hivatkozott pontjaiban nem azt vizsgálta, hogy a minősített hatások fennállását jellemző feltételek teljesültek‑e mind a „feladókra gyakorolt állítólagos hatás”, mind pedig az „árukra gyakorolt állítólagos hatás” tekintetében. E vizsgálatot ugyanis kizárólag az importált áruk árára gyakorolt hatás tekintetében végezte el, amellyel kapcsolatban – amint az a megtámadott ítélet 162. pontjából kitűnik – az SAS Cargo és társai azt állították, hogy az nem tartozik a vitatott magatartás által kiváltott azon hatások közé, amelyeket a Bizottság megalapozottan vett figyelembe a minősített hatásokon alapuló kritérium alkalmazásához.
154
Mindjárt az elején el kell tehát utasítani az SAS Cargo és társai azon érvelését, amely szerint a megtámadott ítélet ellentmondásokat tartalmaz, mivel a Törvényszék által vizsgált hatás – hogy megalapozhatta‑e a Bizottság joghatóságát a minősített hatásokon alapuló kritérium – változna az elemzése során, és azon érvelését is el kell utasítani, amely azon az előfeltevésen alapul, amely szerint a Törvényszék a megtámadott ítéletben két hatást azonosított, amelyeket eltérően elemzett, ezáltal tévesen alkalmazta a jogot, megfordította a bizonyítási terhet, valamint megsértette az indokolási kötelezettségét, ezek az érvek ugyanis a megtámadott ítélet téves értelmezésén alapulnak.
155
Egyébiránt, amennyiben e résszel az SAS Cargo és társai először is arra hivatkoznak, hogy a Törvényszék tévesen alkalmazta a jogot, amikor a megtámadott ítélet 167., 170. és 171. pontjában a „cél általi” versenykorlátozás fogalmára hivatkozott, holott e fogalom nem kapcsolódik a Bizottság joghatóságához, és így nem vizsgálta meg, hogy a minősített hatásokon alapuló kritérium megállapítását lehetővé tevő feltételek a jelen ügyben teljesültek‑e, meg kell állapítani, hogy e pontok a Törvényszéknek az ezen ítélet 163–185. pontjában szereplő, az importált áruk árára gyakorolt hatás relevanciájának értékelésére vonatkozó elemzésébe illeszkednek, vagyis – amint az a jelen ítélet 152. pontjában már megállapításra került – ez az első azon három indok közül, amelyre a Bizottság a vitatott határozat (1045) és (1046) preambulumbekezdésében támaszkodott azon megállapításának alátámasztása érdekében, amely szerint a minősített hatásokon alapuló kritérium teljesült a jelen ügyben.
156
E tekintetben igaz ugyan, hogy a Törvényszék a megtámadott ítélet 167. pontjában ezzel kapcsolatban rámutatott, hogy olyan magatartás esetén, amellyel kapcsolatban a Bizottság a jelen ügyhöz hasonlóan úgy ítélte meg, hogy az a belső piacon vagy az EGT‑n belül fennálló verseny tekintetében olyan károssági fokot mutat, hogy az az EUMSZ 101. cikk és az EGT‑Megállapodás 53. cikke értelmében vett „cél általi” versenykorlátozásnak minősíthető, a minősített hatásokon alapuló kritérium alkalmazása nem követelheti meg a konkrét hatások olyan bizonyítását, mint amelyet valamely magatartás e rendelkezések értelmében vett „hatás általi” versenykorlátozásnak minősítése feltételez.
157
Ehhez hasonlóan, a megtámadott ítélet 170. pontjában rámutatott arra, hogy – amint arra a Bizottság a vitatott határozat (917) preambulumbekezdésében rámutatott – felesleges figyelembe venni a vitatott magatartás konkrét hatásait, ha annak versenyellenes célja már megállapítást nyert.
158
A megtámadott ítélet 171. pontjában ebből azt a következtetést vonta le, hogy a minősített hatásokon alapuló kritérium olyan értelmezése, amely még akkor is megköveteli a vitatott magatartás konkrét hatásainak bizonyítását, ha „cél általi” versenykorlátozásról van szó, az EUMSZ 101. cikk és az EGT‑Megállapodás 53. cikke megsértésének megállapítására és szankcionálására vonatkozó bizottsági joghatóságot olyan feltételtől tenné függővé, amelynek e rendelkezések szövegében nincs alapja.
159
A 167., 170. és 171. pontból azonban nem lehet arra következtetni, hogy a Törvényszék úgy ítélte volna meg, hogy a szóban forgó jogsértés „cél általi” jogsértésnek minősítése feleslegessé teszi a hatások EGT‑n belüli esetleges bekövetkezésére vonatkozó minden olyan értékelést, amely alapján megállapítható lenne, hogy a Bizottság joghatósággal rendelkezik arra, hogy az EUMSZ 101. cikket és az EGT‑Megállapodás 53. cikkét az EGT‑n kívüli magatartásokra alkalmazza.
160
A megtámadott ítélet 163–181. pontjának együttes olvasatából ugyanis kitűnik, hogy ezen ítélet vitatott pontjaiban a Törvényszék kizárólag azt fejtette ki, hogy az a tény, hogy a vitatott határozat (917) preambulumbekezdésében a Bizottság jelezte, hogy nem végzi el a szóban forgó versenyellenes magatartások versenyellenes hatásainak értékelését, nem jelenti azt, hogy a Bizottság e magatartások jellege miatt nem értékelte, hogy ezek az intézkedések az Unión vagy az EGT‑n belüli versenyre gyakoroltak‑e olyan hatást, amely lehetővé tenné a Bizottság arra vonatkozó joghatóságának a minősített hatások kritériumára tekintettel való megalapozását, hogy az EUMSZ 101. cikket és az EGT‑Megállapodás 53. cikkét a bejövő árufuvarozási szolgáltatásokra alkalmazza.
161
Ezenkívül, amint arra az SAS Cargo és társai hivatkoznak, és amint arra a Törvényszék a megtámadott ítélet 161. és 165. pontjában lényegében emlékeztetett, az ítélkezési gyakorlatból az következik, hogy a minősített hatásokon alapuló kritérium a nemzetközi közjogra tekintettel akkor igazolhatja az uniós vagy az EGT‑versenyjog alkalmazását, ha előre látható, hogy a szóban forgó magatartás az Unióban közvetlen és jelentős hatást fejt ki. E tekintetben elegendő valamely magatartásnak a versenyre gyakorolt valószínű hatásait figyelembe venni ahhoz, hogy az előreláthatóság követelményével kapcsolatos feltétel teljesüljön. A közvetlenség követelményének teljesüléséhez továbbá elegendő, ha a szóban forgó magatartás „alkalmas” arra, hogy az Unióban vagy az EGT‑ben közvetlen hatást fejtsen ki (lásd ebben az értelemben: 2017. szeptember 6‑iIntel kontra Bizottság ítélet, C‑413/14 P, EU:C:2017:632, 45., 49., 51. és 52. pont).
162
Márpedig, amint azt a Törvényszék a megtámadott ítélet 182. pontjában kimondta, ezen ítélet 183–227. pontjában megvizsgálta, hogy az importált áruk árára gyakorolt hatás megfelel‑e ezeknek a feltételeknek, ezen ítélet 183–200. pontja ugyanis e hatás előreláthatóságára, a 201–216. pontja a jelentőségére, a 217–226. pontja pedig a közvetlen jellegére vonatkozik.
163
E körülményekből következik, hogy az SAS Cargo és társai lényegében megalapozatlanul kifogásolják egyrészt azt, hogy a Törvényszék a „cél általi” versenykorlátozás fogalmára hivatkozott annak bizonyítása érdekében, hogy a minősített hatásokon alapuló kritérium a jelen ügyben teljesült, másrészt pedig azt, hogy nem vizsgálta meg, hogy bizonyítást nyert‑e, hogy az importált áruk árára gyakorolt hatás megfelel azon feltételeknek, amelyek lehetővé teszik annak megállapítását, hogy e kritérium teljesült. A jelen ítélet 147. pontjában kifejtett, ezzel kapcsolatos érvelés ezért megalapozatlan.
164
Másodszor, amennyiben az SAS Cargo és társai azt kifogásolják, hogy a Törvényszék nem vizsgálta meg az importált áruk árára gyakorolt hatás „valószínű” jellegét, meg kell állapítani, hogy a jelen ítélet 161. pontjában felidézett ítélkezési gyakorlatnak megfelelően elegendő valamely magatartás versenyre gyakorolt valószínű hatásait figyelembe venni ahhoz, hogy teljesüljön az előreláthatóság követelményére vonatkozó feltétel. Következésképpen a valószínűség követelménye nem különbözik az előreláthatóság követelményétől. Márpedig, amint az a jelen ítélet 162. pontjában már megállapításra került, a Törvényszék a megtámadott ítéletben ténylegesen megvizsgálta az importált áruk árára gyakorolt hatás előreláthatóságát. Ez az érvelés következésképpen az ítélkezési gyakorlatnak az SAS Cargo és társai általi téves értelmezésén alapul.
165
Harmadszor, amennyiben az SAS Cargo és társai a megtámadott ítélet 179. pontját kifogásolják, meg kell állapítani, hogy a Törvényszék e pontban kimondta, hogy bár a szállítmányozók a bejövő árufuvarozási szolgáltatásokat igénybe veszik, ezt többek között közvetítőként, annak érdekében, hogy azokat egy olyan szolgáltatáscsomagban összesítsék, amelynek célja fogalmilag az áruk feladók nevében történő integrált fuvarozásának megszervezése az EGT területére. Hozzátette, hogy a vitatott határozat (70) preambulumbekezdéséből kitűnik, hogy a feladók lehetnek többek között a szállított áruk vevői vagy tulajdonosai, és legalábbis valószínű tehát, hogy az EGT‑ben van a székhelyük.
166
Meg kell tehát állapítani, hogy a 179. pont csak ténybeli értékeléseket tartalmaz, – amelyek elferdítésre vonatkozó állítás hiányában – a jelen ítélet 72. pontjában felidézett ítélkezési gyakorlatnak megfelelően a fellebbezés keretében nem tartoznak a Bíróság felülvizsgálata alá. Elfogadhatatlan tehát az SAS Cargo és társai annak bizonyítására irányuló érvelése, hogy a 179. pont téves.
167
Egyébiránt, amennyiben a fellebbezők arra is hivatkoznak, hogy ugyanezen 179. pontban a Törvényszék megsértette az indokolási kötelezettségét, meg kell állapítani, hogy a megtámadott ítélet 178. pontjában a Törvényszék többek között megállapította, hogy a vitatott határozat (14), (17) és (70) preambulumbekezdéséből, valamint a felek által a Törvényszék által elfogadott pervezető intézkedésekre adott válaszokból kitűnik, hogy a fuvarozók árufuvarozási szolgáltatásait kizárólag vagy szinte kizárólag szállítmányozók veszik igénybe, és ami a bejövő árufuvarozási szolgáltatásokat illeti, ezen igénybevétel szinte mindegyike a szóban forgó útvonalak kiindulási pontján, az EGT‑n kívül történik, ahol az említett szállítmányozók székhelye található. E tekintetben megállapította, hogy az SAS Cargo és társai keresetleveléből kitűnik, hogy 2004. május 1. és 2006. február 14. között a bejövő árufuvarozási szolgáltatásaiknak csak elhanyagolható részét értékesítették az EGT‑ben található ügyfelek részére. E körülményekre, valamint a jelen ítélet 84. és 85. pontjában már felidézett ítélkezési gyakorlatra tekintettel nem fogadható el az SAS Cargo és társai azon állítása, amely szerint a Törvényszék nem vette figyelembe az általuk elé terjesztett bizonyítékokat, és megsértette a megtámadott ítélet indokolására vonatkozó kötelezettségét.
168
Ráadásul, amennyiben a fenti kifogással e bizonyítékok Törvényszék általi értékelését vitatják, emlékeztetni kell arra, hogy az indokolási kötelezettség olyan lényeges eljárási szabálynak minősül, amelyet külön kell választani az indokolás megalapozottságának kérdésétől, amely a vitatott jogi aktus érdemi jogszerűségére vonatkozik (1998. április 2‑iBizottság kontra Sytraval és Brink’s France ítélet, C‑367/95 P, EU:C:1998:154, 67. pont; 2024. október 4‑iUPL Europe és Indofil Industries [Netherlands] kontra Bizottság ítélet, C‑262/23 P, EU:C:2024:862, 134. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat). Így tehát ismét elfogadhatatlan módon vitatják a Törvényszék által a megtámadott ítélet 179. pontjában elvégzett ténybeli értékeléseket, anélkül hogy bármilyen elferdítést rónának fel neki.
169
Ugyanez vonatkozik az ártatlanság vélelmének megsértésére vonatkozó állításra is. Arra hivatkozva ugyanis, hogy a Törvényszék megsértette ezt az elvet, az SAS Cargo és társai valójában az importált áruk árára gyakorolt hatás jelentős jellegére vonatkozó tények és bizonyítékok újbóli értékelését kérik, anélkül hogy azok elferdítésére hivatkoznának. Ezen állítás tehát a jelen ítélet 72. pontjában felidézett ítélkezési gyakorlatnak megfelelően szintén elfogadhatatlan.
170
Negyedszer, a megtámadott ítélet 217–226. pontjának együttes olvasatából kitűnik, hogy e 226. pontban a Törvényszék azon indokok kifejtésére szorítkozott, amelyek miatt úgy ítélte meg, hogy téves a második előfeltevés, amelyre az SAS Cargo és társai a tárgyaláson annak bizonyítása érdekében hivatkozott érvüket alapították, hogy az importált áruk árára gyakorolt hatás nem volt a megkövetelt közvetlen jellegű, és amely szerint az „EGT‑n belüli fogyasztók” érintettsége érdekében a többletköltségnek a „közvetítők hosszú láncán”, így feladókon, szállítmányozókon és importőrökön kell keresztülmennie. Így az említett 226. pontban a Törvényszék megállapította, hogy e második előfeltevés az volt, hogy – még ha a vitatott határozat (1045) preambulumbekezdésében az „EGT‑n belüli fogyasztókra” való hivatkozás csak a végső fogyasztókat foglalja is magában – ez utóbbiak az importált árukat csak „közvetítők hosszú láncának” beavatkozását követően szerezhetik meg. E tekintetben úgy ítélte meg, hogy a végső fogyasztók ezen árukat közvetlenül a feladótól is megvásárolhatják.
171
Mindezekből az következik, hogy a téves jogalkalmazásra vonatkozó állítással az SAS Cargo és társai valójában a tények és bizonyítékok Bíróság általi újbóli értékelését kívánják elérni, ami a jelen ítélet 72. pontjában már felidézett ítélkezési gyakorlatnak megfelelően fellebbezés keretében nem tartozik felülvizsgálatának körébe.
172
A fentiek összességére tekintettel a harmadik jogalap első részét mint részben elfogadhatatlant, részben pedig megalapozatlant el kell utasítani.
A második, az indokolás megváltoztatására vonatkozó részről
– A felek érvelése
173
Az SAS Cargo és társai arra hivatkoznak, hogy a megtámadott ítélet 173., 179–181., 185–188., 191., 193., 195., 198., 199., 204., 205., 208–210., 220., 224–226. és 233. pontjában a Törvényszék tévesen alkalmazta a jogot, amikor a Bizottság érvelését a sajátjával helyettesítette. Az uniós bíróság ítélkezési gyakorlata szerint a Törvényszék nem pótolhatja a Bizottság határozatának indokolásában lévő hiányosságot, nem ferdítheti el e határozat tartalmát, és az említett határozatban szereplőkhöz képest új tényeket sem vehet figyelembe vagy hozhat fel.
174
Márpedig, először is, a feladókra gyakorolt hatás nem jelenik meg a vitatott határozatban, amelyet tehát a megtámadott ítélet 173., 179–181., 225. és 226. pontja részben új tények felhozatalával elferdített. Közelebbről, e 173. pont úgy mutatja be a vitatott határozat (1045) preambulumbekezdését, hogy az kizárólag a feladókra gyakorolt hatásra vonatkozik, miközben az egyértelműen az árukra gyakorolt hatásra vonatkozott. Ráadásul e határozat hiányosságainak orvoslása érdekében az említett 173. pont új tényt tartalmaz, nevezetesen azt, hogy legalábbis valószínű, hogy a feladók az EGT‑ben vannak letelepedve. Ez az új tény lehetővé tette a Törvényszék számára, hogy figyelmen kívül hagyjon egy szakaszt a pótdíjak és az EGT‑n belüli fogyasztók közötti közvetítői láncból, valamint azt, hogy ezen ítélet 180. és 181. pontjában megállapítsa, hogy a szállítmányozók közvetlenül továbbhárítják a többletköltségeket az EGT‑ben letelepedett jogalanyra. Az említett új tényt ezenkívül az említett ítélet 198. és 225. pontja annak megállapításához használta fel, hogy az előreláthatósági és a közvetlenségi feltétel teljesül.
175
Másodszor, a Törvényszék a megtámadott ítélet 226. pontjában új tényt vezetett be az árukra gyakorolt hatást illetően, nevezetesen azt, hogy véleménye szerint a végső fogyasztók ezen árukat közvetlenül a feladótól is megvásárolhatják. Ez volt az egyetlen alap, amely lehetővé tette számára az SAS Cargo és társai azon érvének elutasítását, amely szerint az árukra gyakorolt hatás nem volt közvetlen, mégpedig annak ellenére, hogy a Törvényszék egyébként soha nem állapította meg, hogy a Bizottság bizonyította volna ezt a közvetlenséget. Az árukra gyakorolt hatásnak a megtámadott ítéletben szereplő meghatározása egyébként eltér a vitatott határozatban szereplőtől, ami az indokolás újabb megváltoztatásának minősül.
176
Harmadszor, a Törvényszék a megtámadott ítélet 185–187., 193., 196., 204., 205., 209. és 210. pontjában tévesen pótolta a Bizottság érvelésének hiányosságait úgy, hogy új érvelés kidolgozása érdekében a vitatott határozat minősített hatásokra vonatkozó szakaszán kívüli preambulumbekezdéseiből származó bizonyítékokat egyesített. Ezenkívül még csak nem is végezte el e bizonyítékok kritikai vizsgálatát, amint azt ezen ítélet 209. pontja is mutatja, amely e határozat (1031) preambulumbekezdését idézi, holott az ott szereplő megállapítás nem releváns bizonyítékon alapul.
177
Negyedszer, a megtámadott ítélet 208. pontjában a Törvényszék az általa elemzett hatás jelentőségére vonatkozó olyan bizonyítékokra támaszkodott, amelyek nem szerepeltek a vitatott határozatban. Márpedig a Törvényszék nem támaszkodhat olyan indokra, amely nem szerepel a vitatott határozatban, még akkor sem, ha az annak alapjául szolgáló bizonyítékok a keresetlevélben vagy annak mellékleteiben szerepelnek.
178
A Bizottság azzal érvel, hogy e második rész részben elfogadhatatlan, részben pedig megalapozatlan.
– A Bíróság álláspontja
179
Az ítélkezési gyakorlatból kitűnik, hogy az EUMSZ 263. cikkben foglalt jogszerűségi vizsgálat kétségtelenül kiterjed a Bizottság által az EUMSZ 101. és EUMSZ 102. cikk alkalmazására vonatkozó eljárásban hozott határozatok valamennyi elemére, amelyeket a Törvényszék mind jogi, mind pedig ténybeli szempontból alapos felülvizsgálatnak vet alá a fellebbező által felhozott jogalapok fényében, és az általa bemutatott bizonyítékok összességére tekintettel. Az uniós bíróságok azonban semmi esetre sem helyettesíthetik a szóban forgó jogi aktus kibocsátójának indokolását a sajátjukkal (2024. július 4‑iWestfälische Drahtindustrie és Pampus Industriebeteiligungen kontra Bizottság ítélet, C‑70/23 P, EU:C:2024:580, 38. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
180
A Törvényszék tehát nem pótolhatja a saját indokolásával a megtámadott jogi aktus indokolásában fennálló hiányosságot, amely folytán a vizsgálata az ezen aktusban szereplő egyetlen értékeléshez se kapcsolódna (2013. július 18‑iUEFA kontra Bizottság ítélet, C‑201/11 P, EU:C:2013:519, 65. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
181
Ha azonban a Törvényszék az előtte hivatkozott érvelés megválaszolására és a megtámadott jogi aktus indokolásának ily módon történő kifejtésére szorítkozik, nem tekinthető úgy, hogy a Törvényszék e jogi aktus kibocsátójának indokolását a saját indokolásával helyettesíti (lásd ebben az értelemben: 2014. június 12‑iDeltafina kontra Bizottság ítélet, C‑578/11 P, EU:C:2014:1742, 56. pont; 2023. november 23‑iRyanair kontra Bizottság ítélet, C‑209/21 P, EU:C:2023:905, 49. pont).
182
A jelen ügyben először is meg kell állapítani, hogy a jelen ítélet 174. pontjában kifejtett érvelés legalábbis részben azon az előfeltevésen alapul, amely szerint a Törvényszék a megtámadott ítéletben két különböző hatást nevezett meg annak ellenőrzéséhez, hogy a Bizottság a vitatott határozatban megfelelően bizonyította‑e a minősített hatásokon alapuló kritérium teljesülését, az egyik ezek közül a „feladókra gyakorolt” állítólagos „hatás” volt, amely nem szerepel a vitatott határozatban. Márpedig a jelen ítélet 152. és 153. pontjában kifejtett okokból kiderül, hogy ezen előfeltevés téves. Ezért, mivel ez az érvelés a megtámadott ítélet ezen téves értelmezésén alapul, az nem megalapozott.
183
Egyebekben meg kell jegyezni, hogy a megtámadott ítélet 173. pontjában a Törvényszék megállapította, hogy a vitatott határozat (1045) preambulumbekezdésében a Bizottság lényegében úgy ítélte meg, hogy az egységes és folyamatos jogsértés, amennyiben a bejövő útvonalakra vonatkozott, növelheti a pótdíjak összegét, következésképpen pedig a bejövő árufuvarozási szolgáltatások teljes árát, és hogy a szállítmányozók ezt a többletköltséget az EGT‑ben letelepedett feladókra hárították át, akiknek az általuk vásárolt árukért magasabb árat kellett fizetniük, mint amelyet az említett jogsértés hiányában számítottak volna fel nekik.
184
Márpedig e (1045) preambulumbekezdésben a Bizottság valójában arra mutatott rá, hogy a bejövő légi árufuvarozási szolgáltatásokat érintő versenyellenes magatartások közvetlen, jelentős és előre látható hatásokkal járhatnak az Unión és az EGT‑n belül, mivel az EGT‑be irányuló légi szállítás megnövekedett költségei és ezáltal az importált áruk magasabb árai természetüknél fogva hatással lehetnek az EGT‑n belüli fogyasztókra. Egyébiránt ezen ítélet 178–180. és 196. pontjából – amelyek többek között a vitatott határozat (14), (17), (70) és (1031) preambulumbekezdésére utalnak – következik, hogy a Törvényszék az e határozatban szereplő elemek alapján vizsgálta meg a feladóknak az áruk EGT‑n belüli végső árának meghatározásában játszott, a vitatott határozat (1045) preambulumbekezdésében említett szerepét.
185
Másodszor, ami a megtámadott ítélet 226. pontjára vonatkozó, az indokolás megváltoztatására vonatkozó állítást illeti, az a Törvényszék által figyelembe vett, az „árukra gyakorolt” állítólagos „hatáson” alapul. Márpedig a jelen ítélet 152. és 153. pontjából következik, hogy a „feladókra gyakorolt” állítólagos „hatáshoz” hasonlóan ezt az előfeltevést a megtámadott ítélet nem támasztja alá.
186
Harmadszor, amennyiben az SAS Cargo és társai azt kifogásolják, hogy a Törvényszék a megtámadott ítélet 185–187., 193., 196., 204., 205., 209. és 210. pontjában a vitatott határozatnak a Bizottság joghatóságára vonatkozó szakaszán kívüli preambulumbekezdésekből eredő elemeket egyesített, meg kell állapítani, hogy az a körülmény, hogy az e pontokban említett elemekre a Bizottság e határozatnak a joghatóságának megállapítására vonatkozó részében nem hivatkozott kifejezetten, nem bizonyíthatja az indokolás jogellenes helyettesítését, egyrészt figyelembe véve a jelen ítélet 180. pontjában felidézett ítélkezési gyakorlatot, amely csak azt követeli meg, hogy a Törvényszék vizsgálata a felülvizsgálata alá vont jogi aktusban szereplő értékelésekhez kapcsolódjon, másrészt pedig, mivel – amint a megtámadott ítélet említett pontjaiból kitűnik – a vitatott határozat (1045) preambulumbekezdésének első mondata – még ha tömören is – tartalmazta azokat az elemeket, amelyek lehetővé tették a Törvényszék számára annak vizsgálatát, hogy a Bizottság a minősített hatásokra tekintettel igazolta‑e a területen kívüli joghatóságát. Ezek azok az elemek ugyanis, amelyek – e határozatnak a megtámadott ítélet ugyanezen pontjaiban hivatkozott többi preambulumbekezdésével együttesen – lehetővé tették a Törvényszék számára annak vizsgálatát, hogy a Bizottság bizonyította‑e ilyen hatások fennállását.
187
Egyébiránt, amennyiben az SAS Cargo és társai arra hivatkoznak, hogy a Törvényszék nem végezte el az említett bizonyítékok kritikus vizsgálatát, azt szeretnék, hogy a Bíróság újból értékelje e bizonyítékokat, anélkül hogy bármilyen elferdítésre hivatkoznának. Ezen érvelés tehát a jelen ítélet 72. pontjában felidézett ítélkezési gyakorlatnak megfelelően elfogadhatatlan.
188
Negyedszer, ami a megtámadott ítélet 208. pontjára vonatkozó kifogást illeti, elegendő rámutatni arra, hogy – amint arra ezen ítélet 207. pontja rámutat – e 208. pont, amely egyébként csak ténybeli megállapításokat tartalmaz, mellékes. Következésképpen a 208. pontra vonatkozó kifogást a jelen ítélet 80. pontjában felidézett ítélkezési gyakorlatnak megfelelően mindenképpen el kell utasítani mint hatástalant.
189
A fentiekből következik, hogy a harmadik fellebbezési jogalap második részét mint részben elfogadhatatlant, részben hatástalant, részben pedig megalapozatlant el kell utasítani.
A harmadik, a bizonyítási teher jogellenes megfordítására alapított részről
– A felek érvelése
190
Az SAS Cargo és társai azt állítják, hogy a megtámadott ítélet 180., 181., 188–190., 194–199. és 221. pontjában a Törvényszék jogellenesen megfordította a bizonyítási terhet, és arra kötelezte az SAS Cargo és társait, hogy cáfolják a minősített hatások fennállását, anélkül hogy először megvizsgálta volna, hogy a Bizottság bizonyított‑e ilyen hatásokat a vitatott határozatban. A minősített hatásokon alapuló kritérium csak valószínű hatásokra vonatkozik. Márpedig a vitatott határozat (1045) preambulumbekezdése semmilyen bizonyítékkal nem szolgál a hatások fennállására vonatkozóan, és alá nem támasztott állításokon alapul. Így a Törvényszék tévesen alkalmazta a jogot, először is ezen ítélet 180. és 181. pontjában, amikor megelégedett e feltevésekkel, majd az említett ítélet 188–191. pontjában, amikor azt rótta fel az SAS Cargo és társainak, hogy nem cáfolták a hatást, holott a Törvényszék nem vizsgálta meg, hogy a Bizottság kellően jelentős bizonyítékokat szolgáltatott‑e, végül pedig ugyanezen ítélet 180., 196., 197., 199. és 219. pontjában, amikor elismerte, hogy a Bizottság a pótdíjak áthárításának feltételezésére szorítkozik, miközben ezen ítélet 194. és 221. pontjában megkövetelte, hogy az SAS Cargo és társai cáfolják ezt. Márpedig a költségek áthárítása soha nem vélelmezhető. Egyébiránt a Bizottság állításával ellentétben a jelen rész elfogadható, mivel megjelöli a Törvényszék téves jogalkalmazásait.
191
A Bizottság válaszul azt állítja, hogy az SAS Cargo és társai a megtámadott ítéletben szereplő ténybeli értékelések vitatására szorítkoznak. Álláspontja szerint e rész mindenképpen megalapozatlan.
– A Bíróság álláspontja
192
Amennyiben a jelen rész azon az általános előfeltevésen alapul, amely szerint a Törvényszék arra kötelezte az SAS Cargo és társait, hogy anélkül cáfolják a minősített hatások fennállását, hogy először megkísérelte volna megvizsgálni, hogy a Bizottság bizonyította‑e ilyen hatások fennállását a vitatott határozatban, emlékeztetni kell egyrészt arra, hogy a megtámadott ítélet 183–227. pontjában a Törvényszék megvizsgálta, hogy a Bizottság megfelelően bizonyította‑e, hogy az importált áruk árára gyakorolt hatás – amely, amint az a jelen ítélet 152. pontjában már megállapításra került, azon három indok egyike, amelyekre a Bizottság a vitatott határozat (1045) és (1046) preambulumbekezdésében támaszkodott annak érdekében, hogy a bejövő árufuvarozási szolgáltatásokat illetően megalapozza az EUMSZ 101. cikk és az EGT‑Megállapodás 53. cikke megsértésének megállapítására és szankcionálására vonatkozó joghatóságát – megfelelt az előreláthatóság, a jelentőség és a közvetlenség azon feltételének, amelyek a minősített hatásokon alapuló kritérium teljesülének megállapításához szükségesek.
193
Másrészt a jelen jogalap második részének elemzéséből az következik, hogy az SAS Cargo és társai e tekintetben hiába hivatkoztak arra, hogy a megtámadott ítélet e pontjaiban a Törvényszék a saját indokolásával helyettesítette a Bizottság által a vitatott határozatban kifejtett indokokat annak igazolása érdekében, hogy joghatósággal rendelkezik az EUMSZ 101. cikk és az EGT‑Megállapodás 53. cikke megsértésének megállapítására és szankcionálására a bejövő árufuvarozási szolgáltatások tekintetében.
194
Ebből következik, hogy mint megalapozatlant el kell utasítani az SAS Cargo és társai azon általános állítását, amely szerint a Törvényszék jogellenesen fordította meg a bizonyítási terhet azáltal, hogy megelégedett feltételezésekkel vagy vélelmekkel, és megkövetelte, hogy az SAS Cargo és társai cáfolják a minősített hatások fennállását, anélkül hogy először megkísérelte volna megvizsgálni, hogy a Bizottság a vitatott határozatban bizonyította‑e azokat.
195
Egyebekben, amennyiben a jelen részben az SAS Cargo és társai először is a bizonyítási tehernek a megtámadott ítélet 180., 181., 191., 196., 197., 199. és 219. pontjában történő jogellenes megfordítására hivatkoznak, elegendő megállapítani, hogy e pontokban a Törvényszék csupán ténybeli megállapításokat fogalmazott meg, és nem hárította a bizonyítási terhet az SAS Cargo és társaira egyetlen bizonyíték esetében sem. Ezt az állítást tehát a megtámadott ítélet nem támasztja alá.
196
Másodszor, amennyiben a megtámadott ítélet 188–190. pontjára hivatkoznak, meg kell állapítani, hogy a 189. pontban a Törvényszék kétségkívül kifejtette, hogy az SAS Cargo és társai nem bizonyították, hogy a vízágyhatás olyan mértékben valószínű, hogy előre nem láthatóvá teszi az importált áruk árára gyakorolt hatást. E megállapítást azonban a megtámadott ítélet 187. és 188. pontjában olyan elemzés előzi meg, amelynek végén a Törvényszék a vitatott határozatban szereplő elemek alapján azt a következtetést vonta le, hogy az eljárás alá vont fuvarozók számára előre látható volt, hogy az üzemanyagpótdíj és a biztonsági pótdíj horizontális rögzítése, valamint a jutalékfizetés megtagadása a bejövő árufuvarozási szolgáltatások teljes árának emelkedését fogja eredményezni.
197
Így a Törvényszék előbb megállapította, hogy a Bizottság a vitatott határozatban megfelelően bizonyította az ilyen emelkedés előre látható jellegét, és csak ezt követően vizsgálta meg azt, hogy az SAS Cargo és társai előterjesztettek‑e olyan bizonyítékokat, amelyek lehetővé teszik e megállapítás megdöntését. Mivel az SAS Cargo és társai e tekintetben a „vízágyhatás” fennállására hivatkoztak, a megtámadott ítélet 190. pontjában a Törvényszék megállapította, hogy megelégedtek a „közgazdaságtanra” való homályos utalással, valamint egy szakértő által a Bizottság előtti meghallgatása során tett szóbeli nyilatkozatra való hivatkozással, amelyhez nem csatolták az alapjául szolgáló tanulmányt és adatokat sem, és amely továbbá az e pontban részletezett indokok miatt a vitatott határozatban meghatározott egységes és folyamatos jogsértés terjedelmével kapcsolatban kevéssé koherens módszertanon alapult. Lényegében arra is rámutatott, hogy e nyilatkozat más fuvarozókra vonatkozott, amelyek díjszámlázási módszerei rugalmasabbak voltak az SAS Cargo és társai által alkalmazott módszereknél.
198
Márpedig emlékeztetni kell arra, hogy az állandó ítélkezési gyakorlat szerint a Bizottságnak kell azon bizonyítékokat előterjesztenie, amelyek alkalmasak a versenyjogi jogsértést megvalósító tényállás fennállásának a jogilag megkövetelt módon történő bizonyítására. Ezzel szemben az ilyen jogsértés megállapításával szemben védekezésül felhozott jogalapra hivatkozó vállalkozásnak kell bizonyítania, hogy e védekezési jogalapnak helyt kell adni. Azonban, még ha a bizonyítási teher ezen elvek szerint vagy a Bizottságra, vagy pedig az érintett vállalkozásra hárul is, az egyik fél által hivatkozott tényállási elemek olyan jellegűek lehetnek, hogy a másik felet magyarázatra vagy igazolásra kötelezhetik, amelynek hiányában megállapítható, hogy a bizonyítási teherre vonatkozó szabályoknak eleget tettek (lásd ebben az értelemben: 2023. december 21‑iRoyal Antwerp Football Club ítélet, C‑680/21, EU:C:2023:1010, 120. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
199
A bizonyításfelvétel általános szabályain alapuló ezen ítélkezési gyakorlat átültethető arra a helyzetre, amelyben a Bizottságnak az Unió vagy az EGT területén kívül tanúsított magatartások tekintetében fennálló joghatóságát kell bizonyítania.
200
Ebből következik, hogy mivel a Törvényszék előzetesen megállapította, hogy a Bizottság megfelelően bizonyította a Törvényszék által a megtámadott ítélet 187. és 188. pontjában felidézett körülményeket, nem állapítható meg, hogy a Törvényszék a megtámadott ítélet 189. és 190. pontjában tett megállapításával jogellenesen megfordította a bizonyítási terhet. A 189. pontra vonatkozó kifogás tehát nem megalapozott.
201
Harmadszor, amennyiben az SAS Cargo és társai azt állítják, hogy a megtámadott ítélet 194. és 221. pontjában a Törvényszék jogellenesen megfordította a bizonyítási terhet, amikor azt követelte meg, hogy cáfolják a downstream pótdíjak áthárításának fennállását, noha e körülményt a Bizottság nem bizonyította, meg kell állapítani, hogy e 194. pontban a Törvényszék kétségkívül rámutatott arra, hogy az SAS Cargo és társai egyetlen olyan bizonyítékot sem terjesztenek elő, amely alátámasztaná, hogy a jelen ügy körülményei nem igazán segítették elő az egységes és folyamatos jogsértésből eredő többletköltségek downstream áthárítását a feladókra a bejövő útvonalakon. Ehhez hasonlóan e 221. pontban a Törvényszék megállapította, hogy az SAS Cargo és társai nem bizonyították, és még csak nem is állították, hogy a többletköltségnek az EGT‑ben letelepedett feladókra való előre látható áthárítása felróható, vagy idegen a piac rendes működésétől.
202
Mindazonáltal egyrészt az említett 194. pontot, amely az előreláthatóság feltételére vonatkozik, a megtámadott ítélet 193. pontjában az a megállapítás előzi meg, hogy a vitatott határozat (14) és (70) preambulumbekezdéséből kitűnik, hogy az árufuvarozási szolgáltatások ára a szállítmányozók számára inputot képez, és olyan változó költségről van szó, amelynek a növekedése főszabály szerint növeli azt a határköltséget, amelyre tekintettel a szállítmányozók meghatározzák a saját áraikat.
203
Másrészt az említett 221. pontot megelőzi a megtámadott ítéletben a 217., 218. és 220. pont, amelyekben a Törvényszék felidézte a közvetlenségi feltétel értékelését szerinte meghatározó elveket, amelyek annak megállapításához szükségesek, hogy adott esetben teljesül‑e a minősített hatásokon alapuló kritérium. E pontot szintén megelőzi a 219. pontjában tett azon megállapítás, hogy a jelen ügyben a szállítmányozók közreműködése, akikről előre látható volt, hogy autonómiájukkal élve áthárítják majd a feladókra az általuk fizetendő a többletköltséget még akkor is, ha e beavatkozás hozzájárulhatott az importált áruk árára gyakorolt hatás bekövetkezéséhez, e közreműködés viszont önmagában nem volt alkalmas arra, hogy megszakítsa a vitatott magatartás és az említett hatás közötti okozati láncolatot, és így megfossza e hatást a közvetlen jellegétől. Ezenkívül emlékeztetni kell arra, hogy a megtámadott ítélet 192–195. pontjában a Törvényszék többek között a vitatott határozat (14) és (70) preambulumbekezdésében foglalt elemekre tekintettel úgy ítélte meg, hogy a szállítmányozók általi ezen áthárítás bizonyított.
204
A Törvényszék tehát előbb lényegében megállapította, hogy a Bizottság megfelelően bizonyította az említett áthárítást, és csak ezt követően állapította meg azt, hogy az SAS Cargo és társai nem terjesztettek elő olyan bizonyítékokat, amelyek lehetővé tennék annak megcáfolását, sem a hatásnak az importált áruk árára gyakorolt hatásának értékelése, sem pedig e hatás közvetlen jellegének értékelése keretében.
205
Így a jelen ítélet 198. pontjában felidézett ítélkezési gyakorlatra tekintettel az sem állapítható meg, hogy a Törvényszék az említett 194. és 221. pontban jogellenesen megfordította volna a bizonyítási terhet.
206
A fentiekből következik, hogy a harmadik jogalap harmadik részét mint megalapozatlant el kell utasítani.
A negyedik, az importált áruk árára gyakorolt hatás közvetlen jellegére vonatkozó részről
– A felek érvelése
207
Az SAS Cargo és társai azt állítják, hogy a megtámadott ítélet 222. pontjában a Törvényszék téves kritériumot alkalmazott az általa vizsgált hatás közvetelen jellegének megállapítása érdekében, mivel nem vizsgálta meg, hogy kellően közvetlen okozati összefüggés áll‑e fenn a kárt okozó magatartás és az állítólagos kár között, amint azt többek között a 2010. március 18‑iTrubowest Handel és Makarov kontra Tanács és Bizottság ítélet (C‑419/08 P, EU:C:2010:147) 53. pontja előírja. A megtámadott ítélet 219. és 221. pontjában a Törvényszék annak megállapítására szorítkozik, hogy a hatás közvetlen volt, mivel előre látható volt. Márpedig az előreláthatósági feltétel olyan sajátos feltétel, amelynek a minősített hatásokon alapuló kritérium alkalmazása során teljesülnie kell, és amely különbözik a közvetlenség feltételétől.
208
Ráadásul az említett ítélet 220. pontja jogellenesen megfordítja a bizonyítási terhet, amennyiben a Törvényszék azt sugallja, hogy valamely harmadik személy beavatkozása csak akkor szakítja meg az okozati láncolatot, ha e beavatkozás vétkes és idegen a piac rendes működésétől, ami az SAS Cargóra és társaira hárítja e közvetlenségi feltétel megcáfolásának terhét. E tekintetben, mivel a szállítmányozók piaca kartellhelyzetben volt, a „vétkes” beavatkozás megállapítható lett volna. A Törvényszék azonban ezt nem vette figyelembe. Ugyanezen ítélet 224. és 225. pontjában a Törvényszék a többletköltségek áthárítása közvetlen jellegének bizonyítása érdekében a feladókra gyakorolt hatásra is támaszkodott, holott semmi nem utalt arra, hogy az EGT‑ben a fogyasztókra gyakorolt általános hatás kellően közvetlen lenne.
209
A Bizottság arra hivatkozik, hogy ez a rész elfogadhatatlan.
– A Bíróság álláspontja
210
Először is meg kell állapítani, hogy a 2010. március 18‑iTrubowest Handel és Makarov kontra Tanács és Bizottság ítélet (C‑419/08 P, EU:C:2010:147) 53. pontjában, amelyre az SAS Cargo és társai a jelen rész alátámasztása érdekében hivatkoznak, a Bíróság emlékeztetett azon ítélkezési gyakorlatára, amely szerint nem lehet hivatkozni az EUMSZ 340. cikk második bekezdése által hivatkozott, a tagállamok jogában közös általános elvekre annak alátámasztására, hogy fennáll az Unió kötelezettsége arra, hogy orvosolja szervei magatartásának bármilyen, akár távoli káros következményét, mivel az okozati összefüggésre vonatkozóan e rendelkezésben előírt feltétel kellően közvetlen okozati összefüggés fennállását feltételezi az intézmények magatartása és a kár között.
211
Egyébiránt a jelen ítélet 161. pontjában felidézett ítélkezési gyakorlatnak megfelelően elegendő, ha a szóban forgó versenyellenes magatartás alkalmas arra, hogy közvetlen hatást fejtsen ki az Unióban vagy az EGT‑ben, ahhoz, hogy teljesüljön a közvetlenség követelménye, amely az előreláthatóság és a jelentőség követelményével együtt lehetővé teszi azon minősített hatások fennállásának megállapítását, amelyek megalapozhatják a Bizottságnak az Unió vagy az EGT területén kívül tanúsított versenyellenes magatartások megállapítására és szankcionálására vonatkozó joghatóságát.
212
Meg kell tehát állapítani, hogy az 53. pont, amely azokra a feltételekre vonatkozik, amelyek esetén az Unió szerződésen kívüli felelőssége megállapítható, nincs összefüggésben a közvetlenség e feltételével. Az SAS Cargo és társai tehát hiába hivatkoznak az említett 53. pontra annak bizonyítása érdekében, hogy a Törvényszék tévesen alkalmazta a jogot az említett feltétel elemzése során.
213
Arra is emlékeztetni kell, hogy azt a kérdést, hogy az importált áruk árára gyakorolt hatás megfelel‑e a jelen ítélet 211. pontjában felidézett három feltétel mindegyikének, a Törvényszék a megtámadott ítélet 183–227. pontjában minden egyes feltétel tekintetében külön‑külön elemezte. Az SAS Cargo és társai tehát szintén eredménytelenül hivatkoznak lényegében arra, hogy a Törvényszék tévesen alkalmazta a jogot, amikor a megtámadott ítélet 219. és 221. pontjában összekeverte az előreláthatósági és a közvetlenségi feltételt. Közelebbről, a Törvényszék ezen ítélet 219. pontjában helyesen vizsgálta meg, hogy előre látható volt‑e, hogy a szállítmányozók áthárítják a feladókra az általuk viselendő többletköltséget, mivel – amint azt a jelen ítélet 211. pontja felidézi – a közvetlenség követelményének teljesüléséhez elegendő, ha a szóban forgó versenyellenes magatartás alkalmas arra, hogy közvetlen hatást fejtsen ki az Unióban vagy az EGT‑ben.
214
Másodszor, amennyiben az SAS Cargo és társai a megtámadott ítélet 220. pontját kifogásolják a bizonyítási tehernek a közvetlenségi feltétel e pontból eredő megfordítása miatt, ez az érvelés lényegében nem különbözik a jelen ítélet 201. és 203–205. pontjában már megvizsgált érveléstől. Ezért azt ugyanazon indokokkal el kell utasítani.
215
Harmadszor, amennyiben az SAS Cargo és társai azt állítják, hogy a Törvényszék nem vette figyelembe azt, hogy a szállítmányozók kartellt alkottak a piacon, és semmi nem utalt arra, hogy az EGT‑ben a fogyasztókra gyakorolt általános hatás kellően közvetlen lett volna, ezen állítások valójában arra irányulnak, hogy a Bíróság újból értékelje a tényeket és a bizonyítékokat, anélkül hogy azt állítaná, hogy a Törvényszék azokat elferdítette volna. Ezen érvelés tehát a jelen ítélet 72. pontjában felidézett ítélkezési gyakorlatnak megfelelően elfogadhatatlan.
216
Következésképpen a harmadik jogalap negyedik részét mint részben elfogadhatatlant, részben pedig megalapozatlant el kell utasítani.
Az ötödik részről, amely azon lehetőségre vonatkozik, hogy a Bizottság az egységes és folyamatos jogsértés fennállására alapítsa a joghatóságát
– A felek érvelése
217
Az SAS Cargo és társai azt állítják, hogy a Törvényszék a megtámadott ítélet 236. pontjában tévesen alkalmazta a jogot, amikor úgy ítélte meg, hogy a Bizottság az egységes és folyamatos jogsértés egészét figyelembe véve megállapíthatta, hogy a minősített hatásokon alapuló kritérium teljesült. Az „egységes és folyamatos jogsértés” fogalom kizárólag eljárási jellegű, és így nem terjesztheti ki a Szerződések hatályát, és nem módosíthatja a nemzetközi jogot sem.
218
Mindenekelőtt a Törvényszék tévesen értelmezte a vitatott határozat (1046) preambulumbekezdését, amely nem említi a „hatás” kifejezést, és nem utal közvetlen, jelentős és előre látható hatásra sem. E preambulumbekezdés tehát nem képez olyan önálló alapot, amely megalapozza a Bizottság joghatóságát.
219
Ezen ítélet 235. pontja továbbá téves, mivel – amint az már kifejtésre került – a Bizottság joghatóságának megállapítása érdekében nem lehet arra hivatkozni, hogy a szóban forgó magatartás célja a verseny korlátozása. Az említett ítélet 230. és 236. pontjában a Törvényszék akkor is tévesen alkalmazta a jogot, amikor a Bizottság joghatóságának megállapítása érdekében az egységes és folyamatos jogsértés fennállására támaszkodott. A vitatott határozat (872) preambulumbekezdése ugyanis megállapítja, hogy az egységes és folyamatos jogsértés csak az „EGT‑n belüli” légi árufuvarozás ágazatára vonatkozott. Márpedig nem lehetséges az, hogy az egységes és folyamatos jogsértés egyszerre tartalmazzon a Bizottság joghatóságát alátámasztó, „EGT‑n kívüli” elemeket, és „korlátozódjon” az EGT‑re.
220
Végül ugyanezen ítélet 228. és 234. pontja is téves, amennyiben a Törvényszék úgy ítélte meg, hogy a Bizottság joghatósággal rendelkezik a bejövő útvonalakon tanúsított olyan magatartás szankcionálására, amely egyébként nem felelt meg a minősített hatásokon alapuló kritériumnak. Az „egységes és folyamatos jogsértés doktrínájának” e célból történő alkalmazása túlságosan széles körben kiterjesztené a Bíróság által a 2017. szeptember 6‑iIntel kontra Bizottság ítéletben (C‑413/14 P, EU:C:2017:632) kifejtett érvelést.
221
A Bizottság szerint e részt el kell utasítani.
– A Bíróság álláspontja
222
Elegendő rámutatni arra, hogy a Törvényszék elé terjesztett második jogalapjuk első részében, amelyet a Törvényszék a megtámadott ítélet 128–237. pontjában vizsgált, az SAS Cargo és társai annak vitatására szorítkoztak, hogy a Bizottság joghatósággal rendelkezik arra, hogy az EUMSZ 101. cikket és az EGT‑Megállapodás 53. cikkét alkalmazza a vitatott magatartásra annyiban, amennyiben azok a bejövő árufuvarozási szolgáltatásokra vonatkoztak. E tekintetben a Törvényszék a megtámadott ítélet 227. pontjában megállapította, hogy a Bizottság megalapozottan állapította meg, hogy a minősített hatásokon alapuló kritérium a bejövő árufuvarozási szolgáltatásokra vonatkozó, önmagában figyelembe vett összehangolást illetően teljesül, így a Bizottságnak az EUMSZ 101. cikknek és az EGT‑Megállapodás 53. cikkének a vitatott magatartásra való alkalmazására vonatkozó joghatósága – amennyiben azt vitatták – bizonyítást nyert. Ebből következően a Törvényszék a megtámadott ítélet 228–236. pontjában mellékesen vizsgálta meg azt, hogy a Bizottság az EUMSZ 101. cikknek és az EGT‑Megállapodás 53. cikkének a vitatott magatartásra való alkalmazására vonatkozó joghatóságának alátámasztása érdekében a vitatott határozat (1046) preambulumbekezdésében azt is megalapozottan állapította‑e meg, hogy a minősített hatásokon alapuló kritérium az egészében figyelembe vett egységes és folyamatos jogsértés hatásaira tekintettel is teljesül.
223
Ezenkívül, amint az a jelen jogalap első–negyedik részének elemzéséből következik, a Törvényszék nem alkalmazta tévesen a jogot, amikor a megtámadott ítélet 227. pontjában így határozott.
224
E körülmények között meg kell állapítani, hogy a jelen jogalap jelen része a megtámadott ítélet indokolásának mellékes részére vonatkozik, következésképpen a jelen ítélet 80. pontjában felidézett ítélkezési gyakorlatnak megfelelően hatástalan.
225
A fentiek összességéből következik, hogy a harmadik fellebbezési jogalapot mint részben elfogadhatatlant, részben hatástalant, részben pedig megalapozatlant el kell utasítani.
A negyedik, az egységes és folyamatos jogsértésre vonatkozó jogalapról
226
Az SAS Cargo és társai negyedik jogalapja három részből áll. Az első részben a vitatott határozat indokolása és rendelkező része között fennálló, a szóban forgó magatartás földrajzi kiterjedését érintő ellentmondásokra hivatkoznak. A második rész az állami kényszerre alapított védekezési jogalap értékelése során elkövetett téves jogalkalmazáson alapul. A harmadik részben azzal érvelnek, hogy a Törvényszék tévesen alkalmazta a jogot, amikor helybenhagyta a Bizottság azon megállapítását, amely a szóban forgó magatartást egységes és folyamatos jogsértésnek minősítette.
Az első, a vitatott határozatnak a szóban forgó magatartás földrajzi kiterjedését érintő ellentmondásaira alapított részről
– A felek érvelése
227
Az SAS Cargo és társai azt állítják, hogy a Törvényszék tévesen alkalmazta a jogot, amikor elutasította érvelésüket, amelyben azt állították, hogy a Bizottság tévedett, amikor „világszintűnek” minősítette a szóban forgó versenyellenes magatartás terjedelmét. Ellentmondás áll fenn különösen a vitatott határozatnak az ilyen kiterjedést megállapító rendelkező része, és e határozat indokolása között, amely elismeri, hogy a Dubajba irányuló és onnan induló útvonalak nem tartoztak a vitatott kartell hatálya alá. Az SAS Cargo és társai azt is hangsúlyozzák, hogy azzal érveltek, hogy e határozat nem tartalmaz bizonyítékot a harmadik országok többségében kifejtett, kifogásolható magatartásra vonatkozóan, és a világszintű kartell fennállása a csupán néhány konkrét útvonalra vonatkozó bizonyítékok alapján nem vetíthető ki.
228
E tekintetben először is a megtámadott ítélet 268. és 269. pontjában a Törvényszék tévesen alkalmazta a jogot, amikor úgy ítélte meg, hogy az említett határozat rendelkező részének 1. cikkében szereplő, „világszinten” megvalósuló összehangolásra való hivatkozás csupán „tények megállapítása”, következésképpen e rendelkező rész „nem hagy teret kétségnek”. A „világszintre” való hivatkozás ugyanis alapvető fontosságú ezen 1. cikk egészének értelmezéséhez, mivel a többi bekezdésében azonosított útvonalak nem utalnak konkrét országokra. A „világszintre” való hivatkozás miatt a vitatott határozat 1. cikkének (2) és (3) bekezdése szükségképpen az EGT repülőterei és az ott említett összes harmadik ország közötti valamennyi útvonalra kiterjed. Következésképpen ellentmondás áll fenn egyrészt e rendelkező rész – amely nem teszi lehetővé annak megállapítását, hogy Dubaj és Thaiföld nem tartozik a vitatott határozat hatálya alá –, másrészt pedig e határozat preambulumbekezdései, különösen az (1375) preambulumbekezdése között, amely kimondja, hogy a Dubajban tanúsított magatartás nem képezte a kartell részét. A Bizottság nem orvosolhatta volna ezt az ellentmondást azzal, hogy tájékoztatta egy másik ügy, nevezetesen a 2022. március 30‑iCathay Pacific Airways kontra Bizottság ítélet (T‑343/17, EU:T:2022:184) alapjául szolgáló ügy felperesét arról, hogy Dubaj ténylegesen ki van zárva e hatály alól.
229
Másodszor, a megtámadott ítélet 276. és 277. pontja, amelyben a Törvényszék megállapította, hogy „az, hogy a vitatott kartellből kizárnak egy helyi magatartást, nem mond ellent a kartell világszintű jellegének”, megváltoztatja az indokolást, logikai hibát tartalmaz, és belső ellentmondásokon alapul, mivel a „világszintű” kifejezés alatt „világszerte” értendő. E 277. pont azt is nyilvánvalóvá teszi, hogy ellentmondás van egyrészt a vitatott határozat (889) és (890) preambulumbekezdésében szereplő indokok, másrészt pedig e határozat (1375) preambulumbekezdése között. A szóban forgó magatartás ugyanis nem alkalmazható egyidejűleg „valamennyi útvonalra”, és nem zárhatók ki egyúttal a Dubajból induló útvonalak, vagy részben Thaiföld is. Azáltal, hogy megpróbálta orvosolni ezt az ellentmondást, a Törvényszék jogellenesen megváltoztatta az indokolást, holott meg kellett volna állapítania ezt az ellentmondást, és így meg kellett volna semmisítenie az említett határozatot.
230
Harmadszor, a megtámadott ítélet 270. pontja, amelyben a Törvényszék megállapítja, hogy a vitatott határozat (1210) preambulumbekezdésében a világszintű jogsértésre való hivatkozás „egyszerű elírás”, valójában e határozat átírását jelenti. A rendelkező rész egyetlen elfogadható értelmezése ugyanis az, hogy az említett határozat világszintű jogsértést, vagy legalábbis az Unió joghatósága alá tartozó valamennyi világszintű útvonalra vonatkozó jogsértést állapított meg.
231
Negyedszer, a megtámadott ítélet 286. pontja sérti az ártatlanság vélelmét, és megfordítja a bizonyítási terhet, mivel a Törvényszék e pontban úgy ítélte meg, hogy a hét országban folytatott koordináció bizonyítása elegendő a világszintű összehangolás megállapításához. A vitatott határozat rendelkező része azt jelenti, hogy a fuvarozók felelősek az EGT és az összes harmadik ország közötti útvonalak tekintetében. Ugyanakkor, noha a Bizottságnak nem sikerült bizonyítékot szolgáltatnia, a Törvényszék megkövetelte a fuvarozóktól, hogy cáfolják meg, hogy bizonyos útvonalak a vitatott kartell részét képezik.
232
Ötödször, a megtámadott ítélet 276–278. pontjában a Törvényszék megsértette az ártatlanság vélelmének elvét, amikor azt sugallta, hogy Dubaj a vitatott kartell hatálya alá tartozik, noha tudnia kellett arról, hogy nem ez a helyzet, tekintettel a 2022. március 30‑iCathay Pacific Airways kontra Bizottság ítélet (T‑343/17, EU:T:2022:184) alapjául szolgáló ügyben elé terjesztett bizottsági állításokra.
233
Hatodszor, a megtámadott ítélet 313. pontjában szereplő, a jogsértés egységes jellegére vonatkozó következtetés hibás, mivel az ezen ítélet 311. pontjában szereplő azon téves előfeltevésen alapul, amely szerint a szóban forgó magatartás világszintű volt.
234
A Bizottság azzal érvel, hogy e rész részben elfogadhatatlan, részben pedig megalapozatlan.
– A Bíróság álláspontja
235
Először is meg kell állapítani, hogy a megtámadott ítélet 268. pontjában a Törvényszék kifejtette, hogy a jelen ügyben az SAS Cargo és társai állításával ellentétben a Bizottság a vitatott határozat rendelkező részében nem állapította meg világszintű jogsértés fennállását. E tekintetben rámutatott arra, hogy e határozat 1. cikkének bevezető bekezdésében szereplő azon hivatkozás, hogy az eljárás alá vont fuvarozók „az […] árufuvarozási szolgáltatások nyújtása esetében díjszabással kapcsolatos magatartásukat világszerte” összehangolták, csupán azon tények megállapítása, amelyeket a Bizottság ugyanezen cikk (1)–(4) bekezdésében az alkalmazandó versenyszabályok megsértésének minősített az általa a szóban forgó időszakok során – vagyis az EGT‑n belüli útvonalak esetében 1999. december 7. és 2006. február 14. között, az Unió – harmadik országok útvonalak esetében 2004. május 1. és 2006. február 14. között, az EGT Unión kívüli része – harmadik ország útvonalak esetében 2005. május 19. és 2006. február 14. között, az Unió–Svájc útvonalak esetében pedig 2002. június 1. és 2006. február 14. között – a joghatósága alá tartozónak tekintett útvonalakon.
236
Ezen ítélet 269. pontjában pontosította, hogy mivel a vitatott határozat rendelkező része nem hagy teret kétségnek, kizárólag a teljesség kedvéért teszi hozzá, hogy a vitatott határozat indokolása megerősíti ezt a következtetést, amit a Törvényszék e 269. pont további részében, valamint az említett ítélet 270. és 271. pontjában fejtett ki. Ezen indokokból ez utóbbi pontban azt a következtetést vonta le, hogy az a megállapítás, amely szerint az egész világon fennállt az árufuvarozási szolgáltatások díjainak összehangolása, a Bizottság által – a vitatott határozat teljes egészében – a vitatott kartell földrajzi kiterjedésével kapcsolatban kifejtett álláspontot tükrözi.
237
E tekintetben különbséget kell tenni a „magatartás” fogalma – amely ténybeli elemek összességére vonatkozik – és a „jogsértés” fogalma között, amely e magatartások jogi minősítésére vonatkozik (lásd ebben az értelemben: 2022. június 16‑iQuanta Storage kontra Bizottság ítélet, C‑699/19 P, EU:C:2022:483, 70. pont).
238
Márpedig a jelen ügyben a vitatott határozat 1. cikkének szövegéből – amely tekintetében az SAS Cargo és társai nem állítják, hogy azt a Törvényszék elferdítette volna – egyértelműen kitűnik, hogy a Bizottság nem állapította meg az SAS Cargo és társai felelősségét egy „világszintű jogsértés” tekintetében, mivel az arra való hivatkozás, hogy e határozat címzettjei „a légi árufuvarozási szolgáltatások nyújtása esetében díjszabással kapcsolatos magatartásukat világszerte összehangolták az üzemanyagpótdíj, a [biztonsági pótdíj] és a pótdíjak utáni jutalékfizetés tekintetében”, valójában csak a szóban forgó versenyellenes magatartás ténybeli leírása, és nem tartalmaz olyan jogi minősítést, amely alkalmas lenne a vitatott határozat rendelkező részében szereplő ellentmondás megállapítására.
239
E körülményekből továbbá az következik, hogy mivel a Törvényszék helyesen állapította meg, hogy a Bizottság a vitatott határozat rendelkező részében nem állapította meg világszintű jogsértés fennállását, nem állapítható meg, hogy ellentmondás állna fenn egyrészt az ilyen jogsértés megállapítása, másrészt pedig a vitatott határozat indokolása között.
240
Egyébiránt, amennyiben az SAS Cargo és társai arra hivatkoznak, hogy ellentmondás áll fenn egyrészt a között, hogy az 1. cikk többi bekezdésében azonosított útvonalak nem hivatkoznak konkrét országokra, így azt kellett volna megállapítani, hogy – mivel e program „világszintű kartellre” utal – az EGT repülőterei és minden harmadik ország közötti összes útvonalat érintette a kartell, másrészt pedig e határozat indokolása között, amelyből kitűnik, hogy Dubaj és Thaiföld nem tartozik ebbe a kartellbe, elegendő megjegyezni, hogy a jelen ítélet 235–239. pontjában kifejtettekből az következik, hogy ez az érvelés e rendelkező rész hatályának téves értelmezésén alapul.
241
A fentiekre tekintettel a jelen ítélet 228. pontjában kifejtett érvelés nem megalapozott.
242
Másodszor, ami a jelen ítélet 229. pontjában kifejtett érvelést illeti, meg kell állapítani egyrészt, hogy az – az ezen ítélet 82. pontjában felidézett ítélkezési gyakorlat alapján – elfogadhatatlan, mivel ezen érveléssel az SAS Cargo és társai azon állításra szorítkoznak, hogy a megtámadott ítélet 276. és 277. pontja „megváltoztatta az indokolást, valamint logikai hiba és belső következetlenségeket” tartalmaz, ugyanis „a »világszerte« kifejezés azt jelenti, hogy »az egész világon«”, az ilyen állítások azonban túl homályosak és általánosak ahhoz, hogy lehetővé tegyék a megtámadott ítélet 276. és 277. pontjában szereplő téves jogalkalmazás megállapítását. Ugyanez vonatkozik a jelen ítélet 232. pontjában kifejtett érvelésre is, mivel az lényegében a megtámadott ítélet ugyanazon pontjaira vonatkozik, és amelyben az SAS Cargo és társai ismét az ártatlanság vélelmének megsértésére való hivatkozásra szorítkoznak.
243
Másrészt, amennyiben a 229. pontban kifejtett érveléssel az SAS Cargo és társai lényegében azt állítják, hogy a 277. pontban a Törvényszék tévesen alkalmazta a jogot, amikor nem állapította meg az indokolás feltárt ellentmondásosságát, rá kell mutatni arra, hogy az említett 277. pontban a Törvényszék megállapította, hogy a Bizottság a vitatott határozat (889) preambulumbekezdésében megjegyezte, hogy a pótdíjak „általánosan alkalmazandó intézkedések”, és „céljuk, hogy azokat világszinten valamennyi útvonalon alkalmazzák”, ugyanez vonatkozik továbbá a jutalékfizetés megtagadására is, amely szintén „általános jellegű”. Így rámutatott arra, hogy a Bizottság kifejtette, hogy a pótdíjakat a vitatott határozat (107), (1046) és (1300) preambulumbekezdésében leírt többszintű, központi és helyi rendszer keretében hajtják végre. Ebből azt a következtetést vonta le, hogy e körülmények között az, hogy a vitatott kartell hatálya alól kizárnak egy helyi magatartást, nem mond ellent a kartell világszintű jellegének.
244
Meg kell tehát állapítani, hogy egyrészt a megtámadott ítélet 277. pontjában – amint azt az SAS Cargo és társai állítják – a Törvényszék nem mondta ki, hogy a vitatott magatartás egyidejűleg vonatkozott „valamennyi útvonalra”, Dubajra, vagy részben Thaiföldre viszont nem, másrészt pedig e 277. pont nem tár fel semmilyen ellentmondást a vitatott határozat indokolásában. Az ugyanis egyrészt a szóban forgó pótdíjak általános hatálya, másrészt pedig azon struktúra közötti különbség kifejtésére szorítkozik, amely szerint azok elfogadását megvitatták és végrehajtották. Az SAS Cargo és társainak a jelen ítélet 243. pontjában összefoglalt érve következésképpen a megtámadott ítélet téves értelmezésén alapul.
245
Harmadszor elegendő rámutatni arra, hogy – amint azt a Törvényszék a megtámadott ítélet 269. pontjában kifejtette – az ítélet 270. pontja mellékes. Következésképpen a jelen ítélet 230. pontjában kifejtett érvelés a jelen ítélet 80. pontjában hivatkozott ítélkezési gyakorlat alapján mindenképpen hatástalan.
246
Negyedszer, ami a jelen ítélet 231. pontjában kifejtett érvelést illeti, az SAS Cargo és társai nyilvánvalóan tévesen értelmezik a megtámadott ítélet 286. pontját, amikor azt állítják, hogy a Törvényszék úgy ítélte meg, hogy hét országban történő összehangolás elegendő a világszintű összehangolás megállapításához. A 286. pontban ugyanis a Törvényszék csupán azt állapította meg, hogy a Bizottság bizonyítékokat terjesztett elő annak alátámasztására, hogy a jutalékfizetés megtagadására vonatkozó összehangolásra sor került számos országban az egész világon, „köztük” Hongkongban, Svájcban, Olaszországban, Franciaországban, Spanyolországban, Indiában és az Egyesült Államokban. Egyebekben, amennyiben az SAS Cargo és társai ezen értékelést vitatják, valójában a tények és bizonyítékok Törvényszék általi értékelését vitatják. Ez tehát a jelen ítélet 72. pontjában felidézett ítélkezési gyakorlatnak megfelelően e tekintetben elfogadhatatlan.
247
Végül ötödször elegendő rámutatni arra, hogy az SAS Cargo és társai által a jelen rész alátámasztása érdekében hivatkozott hatodik kifogás azon az előfeltevésen alapul, amely szerint sikerült bizonyítaniuk, hogy a Törvényszék tévesen alkalmazta a jogot, amikor úgy ítélte meg, hogy a Bizottság megalapozottan állapította meg, hogy a pótdíjak általánosan alkalmazandó intézkedések, amelyeket „világszinten valamennyi útvonalon” alkalmazni kell, és a jutalékfizetés megtagadása „szintén általános”. Márpedig a fenti elemzésből az következik, hogy az SAS Cargo és társai nem bizonyították ezen előfeltevés megalapozottságát.
248
A fentiek összességéből az következik, hogy a negyedik fellebbezési jogalap első részét mint részben elfogadhatatlant, részben hatástalant, részben pedig megalapozatlant el kell utasítani.
A második, az állami kényszerre alapított védekezési jogalapra vonatkozó részről
– A felek érvelése
249
Az SAS Cargo és társai azt állítják, hogy a Törvényszék tévesen alkalmazta a jogot az állami kényszerre alapított védekezési jogalapjuk értékelésekor. E hiba a megtámadott ítélet 500., 501., 509–514., 532., 549., 562. és 564. pontját érinti. A Törvényszék annak bizonyítását követelte meg az SAS Cargo és társaitól, hogy harmadik országok nemzeti jogszabályai a szóban forgó magatartás tanúsítására kötelezik őket. Márpedig a Törvényszék által ezen ítélet 509–512. pontjában e tekintetben hivatkozott ítélkezési gyakorlat csak a tagállami határozatokkal összefüggésben releváns. A be nem avatkozás elve ugyanis, amely az államok szuverén egyenlősége elvének velejárója, jogot biztosít a harmadik országoknak arra, hogy saját ügyeiket külső beavatkozás nélkül folytassák.
250
A jelen ügyben az ASA‑k vagy a helyi szabályozások ösztönözték a meghatározott útvonalakra kijelölt fuvarozók közötti díjtárgyalásokat, így a Bizottság az alkalmazandó nemzetközi jogi elveknek megfelelően köteles lett volna a hatásköreinek gyakorlása során mérsékletet és visszafogottságot tanúsítani. Következésképpen a Törvényszék tévesen alkalmazta a jogot az állami kényszerre alapított védekezési jogalap értékelése során. E védekezési jogalap alkalmazhatósága ugyanis nem korlátozódik azokra a helyzetekre, amelyekben a nemzeti szabályozás és gyakorlat a fuvarozóktól a díjak megtárgyalását követeli meg, hanem azokra a magatartásokra is kiterjed, amelyeket a nemzeti jogszabályok és gyakorlatok kifejezetten szabályoznak és ösztönöznek. E hiba nemcsak a megtámadott ítélet 509–514. pontját érinti, hanem különböző harmadik országokban fennálló magatartások értékelését is.
251
Így először is a Törvényszék Hongkongra vonatkozó értékelései nem tarthatók fenn. A megtámadott ítélet 531. pontjából ugyanis az következik, hogy a nemzeti hatóságok nem kívántak az üzemanyagpótdíj bevezetésével kapcsolatban egyedi kérelmeket kapni. Így, helyesen értelmezve, az állami kényszerre alapított védekezési jogalap teljesül, mivel e hatóságok minden, az ügyfelekkel megállapodásban elfogadott kollektív magatartást ösztönöztek Hongkongban, tehát az nem minősül versenyellenes kartellnek. A megtámadott ítéletnek a fellebbezők hongkongi felelősségére vonatkozó 515–532. pontja tehát téves.
252
Másodsorban, a Törvényszéknek a megtámadott ítélet 537–540. pontjában szereplő, Japánra vonatkozó értékelése, valamint az abból a 549. és 550. pontban levont következtetései sem tarthatók fenn. Egyrészt a Japánnal kötött ASA‑k előírták a díjak – köztük a pótdíjak – összehangolásának kötelezettségét. A Törvényszék – azáltal, hogy ezen ítélet 537. pontjában ennek ellenkezőjét állapította meg – elferdítette a szóban forgó, díjszabási kikötésnek a Törvényszékhez benyújtott keresetlevél 140. pontjában kifejtett, egyértelmű jelentését. Ezek a Japánnal kötött megállapodások legalábbis ösztönözték az összehangolást. Az említett ítélet 538. pontjában a Törvényszék el is ferdítette az SAS Cargo és társai érvelését. Ez utóbbiaknak a Törvényszékhez benyújtott beadványaiból kitűnik, hogy kifejtették, hogy az ASA díjszabási rendelkezései lehetővé teszik az EGT‑n belül különböző célországokat kiszolgáló több fuvarozó közötti általános tárgyalásokat, kifejtve többek között, hogy a japán polgári repülési hivatal azonos mértékű pótdíjat hagyott jóvá az EGT valamennyi országa tekintetében. A Törvényszék ugyanezen ítélet 545. pontjában elferdítette az üzemanyagpótdíjra vonatkozó érveiket is. Kifejtette ugyanis, hogy az e pótdíjra vonatkozó kollektív kérelmek benyújtására irányuló kezdeményezés a fuvarozóknak, nem pedig e japán hatóságnak tudható be, miközben Japánban soha nem nyújtottak be kollektív kérelmeket, hanem csak az egyeztetést követő egyéni kérelmeket, amint azt az e beadványokhoz csatolt bizonyítékok is tanúsítják.
253
Másrészt a megtámadott ítélet 543. pontja elferdíti a bizonyítékokat, amennyiben a Törvényszék abban megállapította, hogy olyan iratokról van szó, amelyeket az SAS Cargo és társai „maguk állítottak ki”, holott nem ez a helyzet. Konkrétan, ez utóbbiak benyújtották egyrészt az International Air Transport Association (a továbbiakban: IATA) 2000. májusi határozatát, amely valamennyi nemzetközi útvonal tekintetében egységes üzemanyagpótdíj‑szintet állapított meg, másrészt pedig a Japan Airlines szolgálatközi közleményét, amely szerint a japán polgári repülési hivatal elfogadta az üzemanyagpótdíj mechanizmusát, valamint e társaság levelét, amely megerősíti, hogy e mechanizmust az ügyfelek kérték. A vitatott határozat (1002) preambulumbekezdése így említést tesz egy, a Japan Airlines által benyújtott dokumentumról is, amely alátámasztja az SAS Cargo és társai álláspontját, de az e bizonyítékhoz való hozzáférését megtagadták tőlük. Ez utóbbiak egy másik fuvarozó ügyvédje által a Bizottság előtti meghallgatása során tett nyilatkozatra is hivatkoztak, amely ellentmond a vitatott határozatban neki tulajdonított nyilatkozatnak. A Törvényszék azáltal, hogy nem válaszolt ezekre a bizonyítékokra, és megtagadta az SAS Cargo és társaitól a kifogásközlést követően keletkezett, azonban egyértelműen azonosított bizonyítékokhoz való hozzáférést, az egyenlőség elvét is megsértette.
254
Harmadsorban, ami a többi olyan harmadik országot, vagyis az Indiai Köztársaságot, a Thaiföldi Királyságot, a Szingapúri Köztársaságot, a Koreai Köztársaságot és a Brazil Szövetségi Köztársaságot illeti, amelyek szabályozási rendszereivel a vitatott határozat foglalkozik, a (506) preambulumbekezdése 2004. május 1‑jét követően az SAS Cargo és társait érintő egyetlen eseményt említ. Márpedig ez a Thaiföldre vonatkozó bizonyíték nyilvánvalóan nem elegendő az e többi országgal kapcsolatos jogsértés bizonyításához, annál is inkább, mivel mentő bizonyítéknak minősül. A megtámadott ítélet 558–562. pontjában a Törvényszék továbbá azt is elismerte, hogy az egyetlen olyan esemény, amely az SAS Cargo és társait egy állítólagos thaiföldi kartellhez fűzte, nem volt ellentétes a versenyjoggal, mivel az SAS Cargo és társai által benyújtott bizonyítékból kitűnik, hogy a thaiföldi hatóságok előírták a fuvarozók által alkalmazandó üzemanyagpótdíj‑szinteket, ami 2005. július 20‑tól teljesen megszüntette a verseny lehetőségét. Mindazonáltal tévesen alkalmazta a jogot a Törvényszék, amikor arra a következtetésre jutott, hogy az SAS Cargo és társai nem bizonyították, hogy ezen időpont előtt megszűnt minden versenylehetőség.
255
E tekintetben először is a Törvényszéknek nem azt kellett volna megvizsgálnia, hogy a szóban forgó magatartás kötelező volt‑e, hanem azt, hogy azt ösztönözték‑e. Másodszor, az SAS Cargo és társait a vitatott határozat (506) preambulumbekezdésében leírt, thaiföldi jogsértő magatartáshoz kötő egyetlen bizonyíték a thaiföldi polgári repülési osztály utasításának betartására vonatkozott. A megtámadott ítélet 562. pontja tehát belső ellentmondásokat tartalmaz. Harmadszor, az SAS Cargo és társai bizonyítékokat terjesztettek elő – amelyeket a Bizottság soha nem vitatott – arra vonatkozóan, hogy 2003‑tól kezdve kötelező és azonos mértékű pótdíjakat vetettek ki a Thaiföldről induló és az EGT‑be irányuló útvonalakra. A Törvényszék tehát tévesen alkalmazta a jogot, amikor a megtámadott ítélet 562. pontjával ellentétes előfeltevésből indult ki, és nem foglalkozott az SAS Cargo és társai által benyújtott bizonyítékokkal. Negyedszer, az a tény, hogy egy thaiföldi fuvarozó felelősségét nem állapították meg jogsértés elkövetésében, azt bizonyítja, hogy az e fuvarozó által a kifogásközlést követően benyújtott bizonyítékok további mentő bizonyítékokat tartalmaztak, amelyekhez a fellebbezőknek hozzá kellett volna férniük.
256
Ami a jelen ítélet 254. pontjában említett szabályozási rendszerek Bizottság általi értékelését illeti, amely a vitatott határozat (1019) preambulumbekezdésében szerepel, az kizárólag a hongkongi és japán rendszerre vonatkozó érvelésére való hivatkozáson alapul, amint az a megtámadott ítélet 552. pontjában megállapításra került. Következésképpen, ha a Bíróság figyelmen kívül hagyná a Törvényszék e két utóbbi országra vonatkozó megfontolásait, figyelmen kívül kellene hagynia a Törvényszék 555–557., 562. és 563. pontjában szereplő, ezen egyéb harmadik országokra vonatkozó megfontolásokat is. Ezenkívül, mivel Thaiföld és Dubaj nem tartozott a vitatott kartell hatálya alá, a Törvényszéknek az SAS Cargo és társai javára kellett volna értékelnie a kétséget, és meg kellett volna állapítania, hogy bizonyíték nélkül nem vélelmezhető a világszintű kartell. Így tehát megsértette az ártatlanság vélelmét. Ugyanezen indokokkal a megtámadott ítélet 623. és 624. pontja is téves.
257
A Bizottság válaszul azt állítja, hogy ez a rész részben elfogadhatatlan, részben pedig megalapozatlan.
– A Bíróság álláspontja
258
Előzetesen meg kell állapítani, hogy a megtámadott ítélet 500. és 501. pontjában a Törvényszék rámutatott egyrészt arra, hogy a be nem avatkozás elvét a nemzetközi szokásjog elismeri, másrészt pedig, még ha feltételezzük is, hogy az SAS Cargo és társai hivatkozhatnak ezen elvre, a Bizottság nem sértette meg azt azáltal, hogy a minősített hatásokon alapuló kritériumot alkalmazta az olyan harmadik országokban tanúsított és megvalósított olyan magatartások szankcionálása céljából, amelyeket ez utóbbiak politikai indokok alapján engedélyeztek. E tekintetben rámutatott arra, hogy az EUMSZ 101. cikk (1) bekezdésének olyan magatartásokra történő alkalmazása, amelyekről előre látható, hogy közvetlen és jelentős hatást fejtenek ki az EGT‑ben, a nemzetközi közjogra, és ennélfogva a be nem avatkozás elvére tekintettel is igazolt.
259
Meg kell tehát állapítani, hogy az 500. és 501. pont – amelyekben a Törvényszék az elé terjesztett harmadik jogalap hatodik részében szereplő első, a szuverenitás és a be nem avatkozás elvének megsértésére alapított kifogást elemzi – nem az állami kényszerre alapított védekezési jogalap Törvényszék általi elemzésére vonatkozik, amelyet a Törvényszék a megtámadott ítélet 504–564. pontjában vizsgált, a negyedik fellebbezési jogalap jelen része pedig egyedül az állami kényszerre vonatkozik.
260
Márpedig az SAS Cargo és társai nem terjesztenek elő olyan érvet, amely megmagyarázná, hogy a megtámadott ítélet 500. és 501. pontja mennyiben tartalmaz téves értékeléseket az állami kényszerre alapított védekezési jogalapra tekintetében, amely nem képezi az említett pontok tárgyát. Az e pontokra vonatkozó kifogás tehát a jelen ítélet 82. pontjában hivatkozott ítélkezési gyakorlatnak megfelelően elfogadhatatlan.
261
Egyébiránt, amennyiben az SAS Cargo és társai elsőként arra hivatkoznak, hogy a Törvényszék téves jogi kritériumot alkalmazott az állami kényszerre alapított védekezési jogalapjuk értékelése során, emlékeztetni kell arra, hogy az EUMSZ 101. és EUMSZ 102. cikk csak azon versenyellenes magatartásokra vonatkozik, amelyeket a vállalkozások saját kezdeményezésükre valósítanak meg. Ha a vállalkozások versenyellenes magatartását nemzeti szabályozás írja elő, vagy ha e szabályozás olyan jogi keretet biztosít, amely maga zárja ki a vállalkozás részéről a versenyző magatartás bármilyen lehetőségét, akkor e cikkek nem alkalmazandók. Ilyen esetben ugyanis a versenykorlátozás nem a vállalkozás önálló magatartásából származik, ahogy e rendelkezések azt előírják. Ezzel szemben alkalmazhatók e cikkek, ha kitűnik, hogy a nemzeti szabályozás nyitva hagyja a lehetőséget, hogy a vállalkozások autonóm magatartása a verseny megakadályozására, korlátozására vagy torzítására vezethessen (lásd ebben az értelemben: 1997. november 11‑iBizottság és Franciaország kontra Ladbroke Racing ítélet, C‑359/95 P és C‑379/95 P, EU:C:1997:531, 33. és 34. pont; 2010. október 14‑iDeutsche Telekom kontra Bizottság ítélet, C‑280/08 P, EU:C:2010:603, 80. pont).
262
A Bíróság csak szűk körben ismerte el annak lehetőségét, hogy egy adott versenyellenes magatartást azért zárjanak ki az EUMSZ 101. és EUMSZ 102. cikk hatálya alól, mert azt valamely létező állami szabályozás írta elő a szóban forgó vállalkozás számára, vagy mert a szabályozás kizárta a vállalkozás részéről a versenyző magatartás bármilyen lehetőségét (lásd: 2010. október 14‑iDeutsche Telekom kontra Bizottság ítélet, C‑280/08 P, EU:C:2010:603, 81. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
263
Így a Bíróság kimondta, hogy amennyiben a nemzeti szabályozás arra korlátozódik csupán, hogy a vállalkozásokat önálló versenyellenes magatartás folytatására készteti, illetve annak folytatását könnyebbé teszi, e magatartásra alkalmazandó az EUMSZ 101. és EUMSZ 102. cikk (2010. október 14‑iDeutsche Telekom kontra Bizottság ítélet, C‑280/08 P, EU:C:2010:603, 82. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
264
Az SAS Cargo és társai állításával szemben ez az ítélkezési gyakorlat nem tesz különbséget a tagállamok és a harmadik országok nemzeti jogszabályai között.
265
Egyébiránt a jelen ítélet 198. pontjában felidézett ítélkezési gyakorlatnak megfelelően, bár a versenyszabályok megsértését állító hatóság feladata a jogsértés bizonyítása, az e szabályok megsértésének megállapítása ellen védekezésül felhozott jogalapra hivatkozó vállalkozásnak kell bizonyítania, hogy fennállnak a védekezésül felhozott jogalap alapjául szolgáló szabály alkalmazásának feltételei, így az említett hatóságnak más bizonyítékokra kell hivatkoznia.
266
E körülményekből következik, hogy az SAS Cargo és társai megalapozatlanul állítják, hogy a Törvényszék a megtámadott ítélet 509–512. pontjában tévesen alkalmazta a jogot, amikor lényegében emlékeztetett a jelen ítélet 258–263. és 265. pontjában ismertetett ítélkezési gyakorlat megállapításaira, és a megtámadott ítélet 513. pontjában megállapította, hogy azok ugyanúgy alkalmazandók valamely tagállam vagy az EGT‑Megállapodás valamely szerződő felének jogszabályaira és magatartására, mint valamely harmadik ország jogszabályaira és magatartására, valamint következésképpen nekik kell bizonyítaniuk, hogy az érintett harmadik országok nemzeti jogszabályai nem ösztönözték, hanem kényszerítették őket a szóban forgó magatartás tanúsítására.
267
Az SAS Cargo és társai által előadott, az állami kényszerre alapított ezen védekezési jogalap értelmezésének elfogadása egyébiránt sértené e jogalap szükségszerűen szigorú alkalmazását, amely az egyetlen olyan értelmezés, amely nem mond ellent az EUMSZ 101. és EUMSZ 102. cikk egyértelmű szövegének, amelyek a vállalkozások által tanúsított magatartásokra vonatkoznak.
268
Ennélfogva, mivel a jelen rész azon az előfeltevésen alapul, amely szerint ahhoz, hogy valamely harmadik ország állami kényszerére alapított védekezési jogalapnak helyt lehessen adni, elegendő, ha ezen ország jogszabályai ösztönzik a versenyellenes magatartás elfogadását, e részt mint megalapozatlant el kell utasítani, mivel ez az előfeltevés téves.
269
Másodsorban, ami az SAS Cargo és társainak a Törvényszék Japánra vonatkozó értékeléseire vonatkozó érvelését illeti, egyrészt az első, az elferdítésre vonatkozó állításukat illetően meg kell állapítani, hogy a megtámadott ítélet 537. pontjában a Törvényszék kifejtette, hogy ami az SAS Cargo és társai azon állítását illeti, amely szerint a Bizottság a vitatott határozatban nem említette a Japán által kötött ASA‑k szabványzáradékának (1) bekezdését, e bekezdés felsorolja a díjak megállapítása során figyelembe veendő tényezőket és előírja, hogy e díjakat az abban szereplő cikk következő rendelkezéseinek megfelelően kell meghatározni. Ebből azt a következtetést vonta le, hogy sem ebből a rendelkezésből, sem pedig a vitatott határozatban átvett rendelkezésből nem következik tehát, hogy az ASA‑k a pótdíjak meghatározása érdekében előírnák a fuvarozók közötti egyeztetési kötelezettséget. Hozzátette, hogy egyébként az SAS Cargo és társai nem terjesztettek elő olyan megalapozott érvet, amely alátámaszthatná az ellenkezőjét.
270
Márpedig a Törvényszékhez benyújtott keresetlevél 140. pontjában az SAS Cargo és társai kifejtették, hogy az SAS Cargóra alkalmazandó ASA‑ban szereplő ezen (1) bekezdés a következőket tartalmazza:
„A megállapodás szerinti szolgáltatásokért fizetendő díjat észszerű szinten kell megállapítani, megfelelően figyelembe véve az összes releváns tényezőt, ideértve az üzemeltetési költségeket, az észszerű nyereséget, a szolgáltatás jellemzőit (például a sebességre és a létesítményekre vonatkozó előírásokat), valamint más légitársaságoknak a meghatározott útvonal bármely részén érvényes díjait. E díjakat a jelen cikk következő rendelkezéseivel összhangban kell meghatározni.”
271
Meg kell tehát állapítani, hogy a jelen ítélet 108. pontjában felidézett ítélkezési gyakorlatra tekintettel az állítólagos elferdítés nem bizonyított, mivel a megtámadott ítélet 537. pontja pontosan mutatja be e bekezdés tartalmát.
272
Ami a megtámadott ítélet 538. pontjára vonatkozó, elferdítésre vonatkozó állítást illeti, meg kell állapítani, hogy e pontban a Törvényszék kifejtette, hogy az SAS Cargo és társai nem vitatják, hogy az ASA‑knak a meghatározott útvonalakra kijelölt fuvarozók közötti díjtárgyalásokra vonatkozó rendelkezései nem engedélyezhetnek díjakkal kapcsolatos, a vitatott határozatban említettekhez hasonló jellegű általános tárgyalásokat különböző célországokat kiszolgáló több fuvarozó között.
273
Márpedig a Törvényszékhez benyújtott keresetük 128. pontjában, amelyet állítólag elferdített a Törvényszék ebben az 538. pontban, a következőket adták elő:
„[…] a hongkongi, japán és thaiföldi helyi légi közlekedési hatóságok nem alkalmaztak útvonalonkénti díjszabási kikötéseket. Ehelyett a pótdíjak mértékét az útvonalak nemzetközi vagy nemzeti jellege (például Japánban) vagy az IATA tarifakonferenciájának területei (például Hongkongban, Thaiföldön) alapján határozták meg. Mivel valamennyi EGT‑ország a nemzetközi útvonalak kategóriájába és az IATA tarifakonferenciájának ugyanazon területéhez tartozik […], azonos mértékű pótdíjat hagytak jóvá az EGT‑be irányuló valamennyi útvonalon. E megközelítés a helyi belföldi fuvarozók, valamint a helyi szállítmányozók és feladók tranzakciós költségeinek csökkentését célozza […]. Így közvetlenül a hatályos ASA‑kat végrehajtó közigazgatási rendszerekből következett, hogy az ázsiai hatóságok az Európába árut szállító valamennyi fuvarozó számára azonos mértékű pótdíj alkalmazását írták elő, még ha eltérő módszerekkel is, az alább általunk adandó magyarázatoknak megfelelően. Ez teljes mértékben megfelelt az ASA díjszabási kikötéseinek, mivel ugyanazon légitársaság(ok) volt(ak) az egyes hatályos ASA‑kban kijelölt fuvarozó(k). A hongkongi hatóságok és az Egyesült Arab Emírségek (Dubaj) ezt elmagyarázták a Bizottságnak […]”.
274
Bár az SAS Cargo és társai ily módon arra hivatkoztak, hogy „az ázsiai hatóságok az Európába irányuló árufuvarozást végző valamennyi fuvarozót azonos mértékű pótdíj alkalmazására köteleznek”, e 128. pontból nem tűnik ki, hogy azt állították volna, hogy a Japán által kötött ASA‑k lehetővé tették volna az EGT‑n belül különböző célországokat kiszolgáló több fuvarozó közötti díjakra vonatkozó olyan általános tárgyalásokat, mint amilyeneket a vitatott határozat szankcionált. A jelen ítélet 108. pontjában felidézett ítélkezési gyakorlatra tekintettel tehát az elferdítésre vonatkozó második állítás sem nyert bizonyítást.
275
Ami az elferdítésre vonatkozó harmadik, a megtámadott ítélet 545. pontját érintő állítást illeti, a Törvényszék e pontban kifejtette, hogy mivel az SAS Cargo és társai által benyújtott bizonyítékok nem bizonyítják a fuvarozóknak az üzemanyagpótdíj szintjére vonatkozó egyeztetési kötelezettségének fennállását, egyik bizonyíték sem alkalmas arra, hogy megcáfolja a vitatott határozat (198), (244), (256), (391), (392), (488) és (491) preambulumbekezdésében foglalt információkat, amelyekből kitűnik, hogy az üzemanyagpótdíjra vonatkozó kollektív kérelmek benyújtására irányuló kezdeményezés a fuvarozóknak, nem pedig a japán polgári repülési hivatalnak tudható be. Meg kell tehát állapítani, hogy az e pontra vonatkozó, a jelen ítélet 252. pontjában kifejtett érvelésükkel az SAS Cargo és társai valójában a vitatott határozat ezen, a Törvényszék által az 545. pontban hivatkozott preambulumbekezdéseinek értelmezését kifogásolják. Ezen értelmezéssel tehát nem ferdíthette el a Törvényszék az üzemanyagpótdíjra vonatkozó érvelésüket. E harmadik állítás tehát következésképpen megalapozatlan.
276
Ami a megtámadott ítélet 543. pontjára vonatkozó, egyrészt a bizonyítékok állítólagos elferdítésére vonatkozó, a jelen ítélet 253. pontjában kifejtett érvelést illeti, elegendő rámutatni arra, hogy ezen 543. pontban a Törvényszék, miután értékelte az SAS Cargo és társai által állításaik alátámasztására benyújtott bizonyítékokat, arra a következtetésre jutott, hogy a benyújtott iratok egyike sem bizonyítja az EUMSZ 101. cikk (1) bekezdése alkalmazásának mellőzését igazoló állami kényszer fennállását. Az elferdítésre vonatkozó állítással tehát az SAS Cargo és társai valójában e bizonyítékok Bíróság általi újbóli értékelését kívánják elérni. Ezen érvelés tehát a jelen ítélet 72. pontjában felidézett ítélkezési gyakorlatnak megfelelően elfogadhatatlan.
277
Másrészt, amennyiben az említett érveléssel azt állítják, hogy a Törvényszék nem válaszolt bizonyos érveikre, arra hivatkoznak, hogy a Törvényszék megsértette az indokolási kötelezettségét. Az állandó ítélkezési gyakorlat szerint ugyanis az arra alapított jogalap, hogy a Törvényszék nem válaszolt bizonyos, az elsőfokú eljárásban hivatkozott érvekre, lényegében egyenértékű az indokolási kötelezettség megsértésére való hivatkozással, amely kötelezettség az Európai Unió Bírósága alapokmányának – az ezen alapokmány 53. cikkének első bekezdése értelmében a Törvényszékre is alkalmazandó – 36. cikkéből és a Törvényszék eljárási szabályzatának 117. cikkéből következik (2023. szeptember 28‑iChangmao Biochemical Engineering kontra Bizottság ítélet, C‑123/21 P, EU:C:2023:708, 185. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat). Márpedig, figyelembe véve a jelen ítélet 85. pontjában felidézett ítélkezési gyakorlatot, és tekintettel arra, amit a Törvényszék nemcsak a megtámadott ítélet 543. pontjában, hanem 542. és 544. pontjában is megállapított, amely pontok az SAS Cargo és társai által a Törvényszék elé terjesztett bizonyítékokat és azok Törvényszék általi értékelését is ismertetik, az ilyen jogsértés nem bizonyított.
278
Ami azt az állítást illeti, amely szerint a Törvényszék megsértette az „egyenlőség elvét” azáltal, hogy nem adott számukra betekintést a kifogásközlést követően keletkezett bizonyítékokba, elegendő rámutatni arra, hogy még ha feltételezzük is, hogy ez az állítás elfogadható, az nem különbözik az első fellebbezési jogalapban kifejtett állítástól, tehát azt ugyanezen indokok alapján mindenképpen el kell utasítani.
279
Harmadsorban, ami a jelen ítélet 254–256. pontjában kifejtett érvelést illeti, először is meg kell állapítani, hogy az az ezen ítélet 72. pontjában szereplő ítélkezési gyakorlat alapján elfogadhatatlan, mivel azzal az SAS Cargo és társai a Thaiföldön fennálló helyzetre vonatkozó téves jogalkalmazásra vonatkozó állításokra hivatkozva a tények és bizonyítékok újbóli értékelését kívánják elérni.
280
Másodszor, amennyiben az SAS Cargo és társai ezen érveléssel a vitatott határozat belső koherenciáját vitatják, az említett érvelés a jelen ítélet 74. pontjában felidézett ítélkezési gyakorlatnak megfelelően elfogadhatatlan.
281
Harmadszor, amennyiben az említett érveléssel azt állítják, hogy a Törvényszék nem vizsgálta meg az általuk benyújtott összes bizonyítékot, elegendő megállapítani, hogy a thaiföldi hatóságok eljárását a Törvényszék a megtámadott ítélet 556–561. pontjában vizsgálta, az ítélet 562. pontjában pedig megállapította, hogy a Thaiföldön alkalmazandó szabályozást illetően az SAS Cargo és társai bizonyítani tudták – anélkül, hogy azt a Bizottság érdemben cáfolta volna –, hogy 2005. július 20‑tól ezen ország hatóságai olyan jogi keretet alakítottak ki, amely maga szüntette meg a fuvarozók közötti versenyző magatartás bármely lehetőségét a Thaiföldről induló járatokra alkalmazandó üzemanyagpótdíj összegének meghatározását illetően. A Törvényszék arra is rámutatott, hogy ezzel szemben nem bizonyították, hogy a thaiföldi szabályozás a biztonsági pótdíj tekintetében kizárja a verseny bármilyen lehetőségét, vagy hogy az üzemanyagpótdíjat illetően a 2005. július 20‑át megelőző időszakra nézve a verseny bármilyen lehetősége megszűnt volna.
282
Meg kell tehát állapítani, hogy a jelen ítélet 255. pontjában kifejtett harmadik érvvel a fellebbezők – az indokolási kötelezettség Törvényszék általi megsértésére vonatkozó állításra hivatkozva – azt kívánják elérni, hogy a Bíróság újból értékelje a tényeket és a bizonyítékokat. Ezen érvelés tehát a jelen ítélet 72. pontjában felidézett ítélkezési gyakorlatnak megfelelően elfogadhatatlan.
283
Negyedszer, amennyiben azt állítják, hogy további mentő bizonyítékokhoz kellett volna hozzáférniük, ez az érvelés nem különbözik a jelen ítélet 253. pontjának végén kifejtett érveléstől, és azt ezen ítélet 278. pontjában már kifejtettekkel azonos indokokkal el kell utasítani.
284
Ötödször, ami a jelen ítélet 256. pontjában kifejtett érvelést illeti, elegendő rámutatni arra, hogy a megtámadott ítélet 555–557., 562. és 563. pontjában nem állapítható meg téves jogalkalmazás, mivel az SAS Cargo és társai ezzel kapcsolatos állításai azon az előfeltevésen alapulnak, amely szerint sikerült bizonyítaniuk, hogy a Törvényszéknek a hongkongi és japán szabályozási rendszerekre vonatkozó megfontolásai tévesek voltak. Márpedig, amint az a fenti elemzésből következik, ez az előfeltevés nem megalapozott.
285
Ami az ártatlanság vélelmének megsértésére vonatkozó állítást illeti, az azon is alapul, hogy a Thaiföldi Királyságot nem sorolták azon országok közé, amelyek tekintetében az EUMSZ 101. cikk (1) bekezdésének megsértése az SAS Cargo és társai terhére róható. Márpedig a Törvényszék – bár megállapította, hogy az e harmadik országból induló járatok tekintetében az üzemanyagpótdíjat illetően 2005. július 20‑tól nem állapítható meg velük szemben ilyen jogsértés – nem zárta ki az ilyen jogsértés fennállását az említett országból induló valamennyi járatot illetően a jogsértés teljes időszaka tekintetében, így ezen érvelés előfeltevése szintén ténybelileg megalapozatlan.
286
Ami a megtámadott ítélet 623. és 624. pontjában a harmadik országoknak az egységes és folyamatos jogsértés körébe sorolásával kapcsolatos kifogást illeti, elegendő rámutatni, hogy azok ugyanazokon érveken alapulnak, amelyeket a jelen ítélet előző két pontja már elutasított.
287
A fentiek összességéből az következik, hogy a negyedik fellebbezési jogalap második részét mint részben elfogadhatatlant, részben pedig megalapozatlant el kell utasítani.
A harmadik, a szóban forgó magatartás egységes és folyamatos jogsértésnek minősítésére vonatkozó részről
– A felek érvelése
288
Az SAS Cargo és társai azt állítják, hogy a Törvényszék tévesen alkalmazta a jogot, amikor elutasította a Bizottság azon megállapítását vitató érvelésüket, amely szerint a vitatott határozatban leírt magatartás egységes és folyamatos jogsértésnek minősül. A szóban forgó magatartás ugyanis olyannyira eltérő volt, hogy észszerűen nem lehetett volna „egységes” jogsértésnek tekinteni. A Törvényszék értékelése e tekintetben több szempontból is téves.
289
Elsőként, a megtámadott ítélet 302–304. pontjában a Törvényszék az SAS Cargo és társai által felhozott lényeges szempontot hagyott figyelmen kívül, vagyis azt, hogy a vitatott határozat 4. szakaszában említett magatartások eltérő összefüggésben valósultak meg és különböző célokat követtek. Kétségtelen, hogy e 302. pontban a Törvényszék mindegyik magatartástípusra utal. Ugyanakkor soha nem tér ki arra a központi kérdésre, amely szerint e különböző típusú magatartásoknak nincsenek közös vonásai. Ezzel megsértette az indokolási kötelezettségét.
290
Másodszor, a Törvényszék hibákat követett el a Svájcban tanúsított magatartást illetően. A megtámadott ítélet 612–618. pontjában a Törvényszék megerősítette, hogy az SAS Cargo és társaival 2002. június 1‑jét követően létesített egyetlen kapcsolat nem volt jogellenes. Ugyanakkor ezen ítélet 604. pontjában a Törvényszék elferdítette a bizonyítékokat, amikor a tényleges súlyra vonatkozó kritérium alkalmazása során a „folyamatosság” fogalmára hivatkozott. A Törvényszék az említett ítélet 604. és 605. pontjában továbbá nem válaszolt a keresetlevél 161. pontjában előadott érvekre és bizonyítékokra, amelyekben lényegében nem egy adott találkozó megtörténtét, hanem az azon való részvételüket vitatták. A 605. pontból végeredményben az következik, hogy nem volt megállapodás a tekintetben, hogy az üzemanyagpótdíj kiszámításához az „adóköteles súly” helyett a tényleges súlyt használják, míg a Törvényszék ugyanezen ítélet 606. pontjában jóváhagyta a Bizottság azon következtetését, amely szerint részt vettek egy ilyen megállapodásban, de úgy határoztak, hogy nem alkalmazzák. A megtámadott ítélet 610. pontja szintén téves, mivel abban az szerepel, hogy a fellebbezők egyik alkalmazottjának az üzemanyagpótdíj eltörlésére vonatkozó levele sérti az EUMSZ 101. cikk (1) bekezdését, noha e levél nyilvános volt. A Törvényszéknek meg kellett volna vizsgálnia, hogy az említett levél az árak nagyobb átláthatóságát eredményezte‑e, vagy megkönnyítette‑e a kartell tiszteletben tartását. Mivel ezt nem tette meg, megsértette az indokolási kötelezettségét. Ezenkívül a Svájcból induló útvonalakat terhelő pótdíjakkal kapcsolatos 2001. decemberi helyi magatartásra sem az EUMSZ 101. cikk, sem az EK–Svájc légi közlekedési megállapodás 8. cikke nem alkalmazható, így ezen ítélet 611. pontja jogilag téves.
291
Harmadsorban, a Törvényszék hibákat követett el a többi fuvarozónak az SAS Cargo és társai magatartására vonatkozó állításai értékelése során. A megtámadott ítélet 625–650. pontjában helyesen állapította meg, hogy a vitatott határozat több preambulumbekezdésében említett, bizonyítékként benyújtott e‑mailek nem bizonyítják közöttük és más fuvarozók közötti jogsértő kapcsolatok fennállását. Ugyanakkor tévesen nem cáfolta a vitatott határozat (273) preambulumbekezdésében említett, egy másik, Egyesült Királyságban letelepedett fuvarozó alkalmazottja által 2003. február 17‑én küldött belső e‑mail relevanciáját sem. Ezen ítélet 634. és 635. pontjában úgy ítélte meg, hogy az SAS Cargo és társai nem szolgáltattak bizonyítékot álláspontjuk alátámasztására. Azonban hibát követett el, amikor nem vizsgálta meg az általuk felvetett valódi kérdést. Így egyrészt a Törvényszék nem vett figyelembe bizonyos, általuk megfogalmazott érveket. Másrészt az e 635. pontban szereplő állítással ellentétben nem csupán arra támaszkodtak, hogy a szállítmányozó információkat kapott más fuvarozóktól. E hibákból az következik, hogy e bizonyíték velük szemben sem fogadható el.
292
Negyedsorban, a Törvényszék többek között a megtámadott ítélet 407–411. pontjában elismerte, hogy bizonyos magatartások – a WOW szövetségre tekintettel – igazoltak voltak. Mindazonáltal tévesen vélte úgy, hogy az e szövetségen belüli bizonyos magatartások integrált közös árképzési politika hiányában „túl messzire mentek”. Mindenesetre, még ha az említett szövetségen belüli ilyen kapcsolatok az EUMSZ 101. cikk (1) bekezdésébe ütköző jogsértésnek is minősültek volna, csak akkor képezték volna az egységes és folyamatos jogsértés részét, ha objektív kötelék állt volna fenn az említett kapcsolatok, valamint ezen egységes és folyamatos jogsértés között, vagy ha az SAS Cargo és társainak a világszintű kartellben való részvétel lett volna a céljuk, nem pedig az e szövetséghez köthető magatartásban való részvétel. Márpedig a Törvényszék nem bizonyította, hogy ilyen objektív kötelék áll fenn a WOW szövetségen belüli kapcsolatok, valamint az egységes és folyamatos jogsértés között. Ezen ítélet 430. pontja e tekintetben csak egy megállapítást tartalmaz, így az említett ítélet indokolása elégtelen. Ebből következik, hogy ugyanezen ítélet 428–432. pontját figyelmen kívül kell hagyni, következésképpen a WOW szövetségen belüli kapcsolatokat ki kell zárni az SAS Cargo és társai egységes és folyamatos jogsértésben való részvételére vonatkozó bizonyítékokból.
293
Ötödsorban, ami a vertikális szállítási megállapodásokat illeti, a Törvényszék tévesen utasította a megtámadott ítélet 475–487. pontjában az SAS Cargo és társai által azzal kapcsolatban adott magyarázatokat, hogy megkapta‑e az úgynevezett „Kedves partnerek” e‑maileket. Először is, az ezen ítélet 477–479., 484. és 485. pontjában szereplő indokolást elégtelen, továbbá sérti a személyes felelősségnek és az ártatlanság vélelmének elvét, mivel csak más fuvarozók alkalmazottainak kapcsolataira vagy cselekményeire utal, anélkül hogy kitérne az SAS Cargo és társai e kapcsolatokban való részvételére vagy az azokról való tudomásukra. Nem bizonyíthatják tehát, hogy az SAS Cargo és társai jogsértést követtek el. Másodszor, az említett ítélet 479. pontja megismétli a Bizottság által a Törvényszékhez benyújtott ellenkérelmében kifejtett álláspontot, az SAS Cargo és társai által előterjesztett érvre vagy bizonyítékokra viszont nem tér ki. Harmadszor, ugyanezen ítélet 480. és 481. pontjában a Törvényszék nem vizsgálta meg, hogy azok a bizonyítékok, amelyekre a Bizottság támaszkodott, lehetővé tették‑e számára, hogy helyesen állapítsa meg, hogy nem volt más hihető magyarázat arra, hogy az SAS Cargo és társai megkapták az említett e‑maileket. Negyedszer, a Törvényszékek a megtámadott ítélet 482. és 483. pontjában szereplő állításait sem a kifogásközlés, sem a vitatott határozat nem támasztja alá. Az indokolás jogellenes megváltoztatásáról van tehát szó, így 482. és 483. pontot figyelmen kívül kell kell hagyni.
294
Hatodsorban, a Törvényszék hibásan ítélte meg, hogy az SAS Cargo és társai tudomással bírtak‑e az egységes és folyamatos jogsértésről. A Törvényszék a megtámadott ítélet 669. pontjában elismerte, hogy a Bizottság nem bizonyította, hogy az SAS Cargo és társai közvetlenül részt vettek valamennyi versenyellenes tevékenységben. Ebből következik, hogy a Bizottságnak bizonyítania kellett volna, hogy az SAS Cargo és társainak tudomásuk volt a többi fuvarozó magatartásáról, vagy hogy azt észszerűen előre láthatták. E tekintetben ezen ítélet 670. pontjában a Törvényszék megjegyezte, hogy a vitatott határozat nyolc kapcsolatfelvételre hivatkozik. Márpedig, mindenekelőtt, az SAS Cargo és társai azt állították – anélkül, hogy erre az érvre válaszolt volna a Törvényszék –, hogy a szóban forgó egyeztetéssel kapcsolatban semmit nem derül ki e kapcsolatfelvételből. Továbbá, mivel ezek közül négy úgynevezett „Kedves partnerek” e‑mail, azokra nem lehet hivatkozni, amint az az előző pontból következik. A másik négy e‑mailt a Törvényszék elferdítette, és ezenkívül nem indokolta kellőképpen az álláspontját. Ráadásul a megtámadott ítélet 671., 672., 677. és 678. pontjában a Törvényszék jogellenesen megváltoztatta az indokolást. Ezen ítélet 678. és 679. pontjában továbbá elferdíti egy másik, 2003. február 17‑i e‑mail egyértelmű jelentését, és nem veszi figyelembe a mentő bizonyítékokat. Ami az említett ítélet 681. és 683. pontját illeti, azokat szintén figyelmen kívül kell hagyni, mivel a Törvényszék nem fejtette ki azon indokokat, amelyek miatt a hivatkozott e‑mailek lehetővé tették volna az SAS számára, hogy tudomást szerezzen egy olyan magatartásról, amelyben nem vett részt. Ugyanezen ítélet 685. pontja szintén téves, mivel hiányosan mutatja be az SAS Cargo és társai azon érvét, amelyre a Törvényszék e pontban válaszol. A Törvényszék nem orvosolhatta volna a Bizottság által a vitatott határozat (791) preambulumbekezdésében hivatkozott nyolc e‑mail elégtelenségét kizárólag azzal, hogy más preambulumbekezdésekre hivatkozik, és nem fejti ki, hogy e kapcsolatfelvételek hogyan tették lehetővé az SAS Cargo és társai számára, hogy tudomást szerezzenek olyan magatartásokról, amelyekben nem vettek részt. El kell tehát utasítani a Törvényszéknek a megtámadott ítélet 660–694. pontjában szereplő, arra vonatkozó elemzését, hogy az SAS Cargo és társai tudomással bírtak a többi fuvarozó magatartásáról, csakúgy mint a Törvényszéknek az ezen ítélet 713–728. pontjában szereplő, a jogsértésben való részvételük terjedelmére vonatkozó megállapításait.
295
A Bizottság arra hivatkozik, hogy ez a rész elfogadhatatlan annyiban, amennyiben a Törvényszék ténybeli értékelésére vonatkozik, a fennmaradó részében pedig megalapozatlan.
– A Bíróság álláspontja
296
Az állandó ítélkezési gyakorlatból kitűnik, hogy az EUMSZ 101. cikk (1) bekezdésének megsértése nemcsak elszigetelt cselekmény eredménye lehet, hanem cselekmények sorozata vagy akár folyamatos magatartás eredménye is, miközben e cselekménysorozat vagy e folyamatos magatartás egy vagy több eleme önmagában, külön‑külön is e rendelkezés megsértésének minősülhet. Így, amennyiben a különböző magatartások azonos, a belső piacon fennálló versenyt torzító céljuk alapján „átfogó terv” keretébe illeszkednek, a Bizottság az e magatartások miatti felelősséget jogszerűen tudhatja be az összességében figyelembe vett jogsértésben való részvétel alapján (lásd ebben az értelemben: 2012. december 6‑iBizottság kontra Verhuizingen Coppens ítélet, C‑441/11 P, EU:C:2012:778, 41. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat; 2024. június 27‑iServier és társai kontra Bizottság ítélet, C‑201/19 P, EU:C:2024:552, 240. pont).
297
Így az a vállalkozás, amely ilyen egységes és folyamatos jogsértésben a saját magatartása révén vett részt, amely az EUMSZ 101. cikk (1) bekezdése értelmében vett versenyellenes célú „megállapodás” vagy „összehangolt magatartás” fogalmába tartozik, és a jogsértés egészének megvalósításához való hozzájárulásra irányult, az ugyanezen jogsértésben való részvételének teljes időszakát illetően felelősségre vonható azon magatartásokért is, amelyeket az említett jogsértés keretében más vállalkozások tanúsítottak (lásd ebben az értelemben: 2012. december 6‑iBizottság kontra Verhuizingen Coppens ítélet, C‑441/11 P, EU:C:2012:778, 42. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat; 2024. június 27‑iServier és társai kontra Bizottság ítélet, C‑201/19 P, EU:C:2024:552, 241. pont).
298
E tekintetben emlékeztetni kell arra, hogy ahhoz, hogy különböző magatartásokat egységes és folyamatos jogsértésnek lehessen minősíteni, nem kell megvizsgálni azt, hogy e magatartások kiegészítik‑e egymást abban az értelemben, hogy mindegyiknek a rendes verseny egy vagy több következményének kezelése a célja, és hogy kölcsönhatás révén hozzájárulnak‑e a gazdasági szereplők által – egységes célra irányuló átfogó terv keretében – elérni kívánt versenyellenes hatások egészének megvalósításához. Ezzel szemben az „egységes cél” fogalmával kapcsolatos feltétel magában foglalja, hogy meg kell vizsgálni, hogy nincsenek‑e a jogsértés részét képező különböző magatartásokat meghatározó olyan elemek, amelyek arra utalhatnak, hogy a más részt vevő vállalkozások által ténylegesen végrehajtott magatartások nem ugyanazon versenyellenes célra vagy hatásra irányulnak, következésképpen pedig nem illeszkednek „átfogó terv” keretébe az azonos, a belső piacon fennálló versenyt torzító céljuk alapján (2017. január 26‑iVilleroy & Boch kontra Bizottság ítélet, C‑644/13 P, EU:C:2017:59, 50. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat; 2024. június 27‑iServier és társai kontra Bizottság ítélet, C‑201/19 P, EU:C:2024:552, 242. pont).
299
A jelen ügyben, amennyiben elsőként az SAS Cargo és társai arra hivatkoznak, hogy a Törvényszék nem indokolta a megtámadott ítéletet, mivel nem válaszolt azon érvelésükre, amely szerint a szóban forgó magatartások eltérő összefüggésben valósultak meg és különböző célokat követtek, így azok nem minősíthetők egységes jogsértésnek, elegendő rámutatni arra, hogy az SAS Cargo és társai által felhozott, a jogsértés egységes jellegével kapcsolatos téves megállapításokra alapított kifogást nem kizárólag a megtámadott ítélet 302–304. pontjában vizsgálta, hanem a 296–325. pontban végig. Ennek keretében az SAS Cargo és társai által felhozott, az egységes versenyellenes cél fennállását vitató érvelés 302–304. pontban szereplő elemzésén kívül a Törvényszék ezen ítélet 317. pontjában többek között rámutatott arra, hogy ez utóbbiak azt róják fel a Bizottságnak, hogy az egységes és folyamatos jogsértés jellegét illetően figyelmen kívül hagyta az összehangolások azon sajátosságait, amelyeket a helyi szabályozási háttér tett szükségessé, vagy amelyek jogszerű szövetségek keretébe illeszkedtek, és ezt az érvelést azzal az indokkal utasította el, hogy az SAS Cargo és társai ezzel az egységes versenyellenes célkitűzés fennállásával kapcsolatos kifogásuk alátámasztására már felhozott érvek megismétlésére szorítkoznak, így azokat ugyanezen indokok alapján el kell utasítani.
300
Ezenkívül ugyanezen ítélet 318–321. pontjában a Törvényszék elemezte azt az érvelést, amellyel az SAS Cargo és társai arra hivatkoztak, hogy a jutalékfizetés megtagadása abban különbözik az egységes jogsértés többi összetevőjétől, hogy az a fuvarozók és a szállítmányozók között az általános szerződési feltételek értelmezése tárgyában fennálló nyilvános vitából ered, ellentétben „az [üzemanyagpótdíjjal és a biztonsági pótdíjjal] kapcsolatos, maroknyi fuvarozó közötti titkos összehangolással”. A Törvényszék ezt elutasította, lényegében megállapítva, hogy a vitatott határozatból következik, hogy a jutalékfizetés megtagadásának tárgya nemcsak hogy elkülönült az SAS Cargo és társai által hivatkozott jogi jellegű nyilvános vita tárgyától, hanem az erősítette a pótdíjakkal kapcsolatos összehangolást is.
301
A Törvényszék tehát megfelelően kifejtette azon indokokat, amelyek miatt az SAS Cargo és társai nem bizonyították, hogy ezen állítólagos eltérő összefüggések és különböző célok miatt a Bizottság a vitatott határozatban nem bizonyította kellően a jogsértés egységes jellegét. Ezért a jelen ítélet 84. és 85. pontjában felidézett ítélkezési gyakorlatra tekintettel az indokolási kötelezettség állítólagos megsértése nem bizonyított.
302
Másodsorban, ami a jelen ítélet 290. pontjában kifejtett érvelést illeti, mindenekelőtt meg kell állapítani, hogy amennyiben ezzel az érveléssel az SAS Cargo és társai a Törvényszék által a megtámadott ítélet 604. pontjában állítólagosan elkövetett elferdítésre hivatkoznak, amennyiben az a tényleges súly kritériumának alkalmazásában a „folytonosság” fogalmára hivatkozott („alkalmazzák”), elegendő rámutatni arra, hogy ez az érv nem felel meg a jelen ítélet 108. pontjában felidézett ítélkezési gyakorlatból következő pontosság követelményeinek, mivel az SAS Cargo és társai nem ismertetik többek között az állítólagosan elferdített e‑mail tartalmát sem. Ez az érv ezért elfogadhatatlan.
303
Továbbá, amennyiben az SAS Cargo és társai azt állítják, hogy a Törvényszék megsértette az indokolási kötelezettségét azáltal, hogy nem válaszolt a keresetlevelük 161. pontjában kifejtett érvelésre, elegendő emlékeztetni arra, hogy – amint az a jelen ítélet 85. pontjában már kifejtésre került – ez az indokolási kötelezettség nem kötelezi a Törvényszéket arra, hogy olyan magyarázatot adjon, amely egyenként és kimerítően követi a felek által előadott összes érvet, feltéve hogy a megtámadott ítélet indokolása lehetővé teszi az érdekelt felek számára, hogy megismerjék azon indokokat, amelyekre a Törvényszék támaszkodott, illetve a Bíróság számára azt, hogy a felülvizsgálatának gyakorlásához elegendő információ álljon rendelkezésére a fellebbezés keretében. Márpedig a Törvényszék a megtámadott ítélet 597–618. pontjában értékelte az SAS Cargo és társainak a Svájcban tanúsított magatartásra vonatkozó érvelését, amely e keresetlevél 158–164. pontjának tárgyát képezte. Az SAS Cargo és társai továbbá azt sem állítják, hogy nem tették lehetővé számukra azon indokok megértését, amelyek miatt az elsőfokú eljárásban előadott érvelésüknek a Törvényszék csak részben adott helyt. E körülmények között az indokolási kötelezettség állítólagos megsértése nem bizonyított.
304
Végül, amennyiben az SAS Cargo és társai a megtámadott ítélet 605., 606. és 610. pontját kifogásolják, elegendő rámutatni arra, hogy valójában azt szeretnék, ha a Bíróság a tények és bizonyítékok Törvényszék általi értékelését a sajátjával helyettesítse, anélkül hogy bármilyen elferdítést rónának fel neki. Ebből következik, hogy e kifogások a jelen ítélet 72. pontjában szereplő ítélkezési gyakorlat alapján elfogadhatatlanok.
305
Harmadsorban, meg kell állapítani, hogy a jelen ítélet 291. pontjában kifejtett érveléssel az SAS Cargo és társai ismét azt próbálják elérni, hogy a Bíróság újból értékelje a többi fuvarozónak a magatartásukkal kapcsolatos állításaira vonatkozó tényeket és bizonyítékokat, konkrétan pedig azon értékeléseit, amelyekkel a Törvényszék csak részben adott helyt azon kérelmüknek, hogy bizonyos kapcsolatfelvételeket zárjanak ki a vitatott határozatban velük szemben felhozott valószínűsítő körülmények csoportjából. Ez az érvelés tehát, amely semmilyen elferdítést nem ró fel a Törvényszéknek, a jelen ítélet 72. pontjában szereplő ítélkezési gyakorlat alapján szintén elfogadhatatlan.
306
Negyedsorban, lényegében ugyanez vonatkozik a jelen ítélet 292. pontjában kifejtett érvelésre is, amelynek keretében az SAS Cargo és társai azt szeretnék elérni, hogy a Bíróság újból értékelje a WOW szövetségen belüli kapcsolatok terjedelmére vonatkozó tényeket és bizonyítékokat.
307
Egyebekben, amennyiben az SAS Cargo és társai azt állítják, hogy a Törvényszék nem bizonyította, hogy objektív kötelék áll fenn e kapcsolatok, valamint az egységes és folyamatos jogsértés között, meg kell állapítani, hogy az SAS Cargo és társai arra vonatkozó kifogását, hogy a WOW szövetségen belüli kapcsolatok az egységes és folyamatos jogsértés körébe tartoznak, a Törvényszék nem kizárólag a megtámadott ítélet 430. pontjában vizsgálta, hanem ezen ítélet 429–431. pontjában is, amelyekben a Törvényszék részletesen kifejtette azokat az indokokat, amelyek miatt az SAS Cargo és társai által annak bizonyítása érdekében hivatkozott tényezők, hogy nem állt fenn objektív kötelék a WOW szövetség tagjai közötti kapcsolatok, valamint az egységes és folyamatos jogsértés között, lényegében nem voltak alkalmasak a vitatott határozatban megállapított átfogó terv fennállásának megcáfolására. Az indokolási kötelezettség állítólagos megsértése tehát nem bizonyított.
308
Ötödsorban, ami a jelen ítélet 293. pontjában kifejtett érvelést illeti, először is meg kell állapítani, hogy amennyiben ezzel az érveléssel az SAS Cargo és társai azt állítják, hogy a Törvényszék tévesen értékelte a „Kedves partnerek” e‑mailek tartalmát, ismét azt szeretnék elérni, hogy a Bíróság a megtámadott ítélet 477–485. pontjában a tények és bizonyítékok Törvényszék általi értékelését a sajátjával helyettesítse, anélkül hogy bármilyen elferdítést rónának fel neki. Ez az érvelés tehát a jelen ítélet 72. pontjában szereplő ítélkezési gyakorlat alapján szintén elfogadhatatlan.
309
Másodszor, amennyiben az SAS Cargo és társai a személyes felelősség és az ártatlanság vélelme elvének megsértésére hivatkoznak, elegendő megállapítani, hogy ez az állítás azon az előfeltevésen alapul, amely szerint a „Kedves partnerek” e‑mailek, amelyek – amint az a megtámadott ítélet 468. pontjából kitűnik – a Lufthansa Cargo által küldött csoportos e‑mailek, nem bizonyítják a jogsértés elkövetését, mivel csak a más fuvarozók munkavállalóinak kapcsolataira vagy cselekményeire utalnak, és nem foglalkoznak az SAS Cargo és társai e kapcsolatokban való részvételével, vagy azzal, hogy tudomással bírtak‑e ezekről a kapcsolatokról. Valójában az említett állítás tehát arra kéri fel a Bíróságot, hogy vizsgálja felül a Törvényszék által a megtámadott ítélet 475–488. pontjában már értékelt tényeket és bizonyítékokat, anélkül hogy bármilyen elferdítést rónának fel neki. Következésképpen ezen érvelés a jelen ítélet 72. pontjában szereplő ítélkezési gyakorlatnak megfelelően elfogadhatatlan.
310
Harmadszor, az indokolási kötelezettség Törvényszék általi megsértésére vonatkozó állítás sem fogadható el. Ugyanis, bár a megtámadott ítélet 480. és 481. pontja azon indokok kifejtésére szorítkozik, amelyek miatt a Törvényszék úgy ítélte meg, hogy az SAS Cargo és társai hiába hivatkoztak a vitatott határozat (446), (450), (482) és (495) preambulumbekezdésében ismertetett e‑mailekben szolgáltatott információk nyilvános jellegére, ezen ítélet 475–479., valamint 482–488. pontja megvizsgálja az SAS Cargo és társai által előterjesztett egyéb érveket és bizonyítékokat, amelyek különösen arra irányulnak, hogy ezek az e‑mailek nem az egységes és folyamatos jogsértésre, hanem az üzemanyagpótdíj Lufthansa és más fuvarozók közötti kapacitásfoglalási megállapodásokban való alkalmazására vonatkoztak.
311
Márpedig e tekintetben a megtámadott ítélet 476–483. pontjában ismertetett indokokkal megállapította a Törvényszék, hogy az SAS Cargo és társai állításával ellentétben nem lehet úgy tekinteni, hogy az említett e‑mailek kizárólag a feltételezett kapacitásfoglalási megállapodások megfelelő teljesítésének biztosítására irányultak. Ezzel szemben megállapította, hogy ezen e‑mailek célja az volt, hogy csoportosan tájékoztassák a címzetteket, köztük az SAS Cargót a Lufthansa azon szándékáról, hogy egy meghatározott jövőbeli időpontban növelni kívánja az üzemanyagpótdíját. E körülményekre tekintettel, valamint figyelembe véve a jelen ítélet 84. és 85. pontjában felidézett ítélkezési gyakorlatot, nem állapítható meg, hogy a Törvényszék elmulasztotta megvizsgálni, hogy azok a bizonyítékok, amelyekre a Bizottság támaszkodott, lehetővé tették‑e számára annak megállapítását, hogy nem volt más hihető magyarázat arra, hogy az SAS Cargo és társai is megkapták ugyanezeket az e‑maileket.
312
Negyedszer, az indokolás megváltoztatására vonatkozó állítást illetően rá kell mutatni egyrészt arra, hogy a megtámadott ítélet 482. pontjában a Törvényszék a vitatott határozat (446), (450), (482) és (495), valamint (797) preambulumbekezdésében ismertetett e‑mailekre hivatkozva jegyezte meg, hogy a Lufthansa nem csak olyan információkat közölt, amelyek nyilvánosan hozzáférhetőek a feltételezett kapacitásfoglalási megállapodásokban részes felek számára, hanem éppen ellenkezőleg, csoportos e‑maileket küldött nekik, így valamennyi címzett számára felfedte az érintett fuvarozók kilétét, valamint azon üzemanyagpótdíj összegét és ütemezését, amelyet e feltételezett megállapodások alapján kellett fizetniük. Másrészt ezen ítélet 483. pontjában a Törvényszék a vitatott határozat (453) és (450) preambulumbekezdésére, valamint a keresetlevél A.59–A.61. mellékletére hivatkozva megállapította, hogy az SAS Cargo és társai még csak nem is állítják, hogy e feltételezett megállapodások végrehajtásához ilyen csoportos üzenetküldésekre volt szükség, és az ügy iratai is azt támasztják alá, hogy nem ez volt a helyzet. Az indokolás állítólagos megváltoztatása tehát nem bizonyított, mivel a Törvényszék által e 482. és 483. pontban kifejtett megfontolások a vitatott határozatban szereplő értékelésekhez kapcsolódnak, és az SAS Cargo és társai által a Törvényszék terjesztett érvelésre válaszolnak, a jelen ítélet 180. és 181. pontjában felidézett ítélkezési gyakorlatnak megfelelően.
313
Hatodsorban, a jelen ítélet 294. pontjában kifejtett érvelést illetően először is rá kell mutatni arra, hogy a megtámadott ítélet 669. pontjában a Törvényszék kétségtelenül megállapította, hogy a Bizottság azt állapította meg, hogy az SAS Cargo és társai az egységes jogsértés három összetevője közül kettőben, vagyis az biztonsági pótdíjra és az üzemanyagpótdíjra irányuló részében vettek részt, nem pedig azt, hogy azokról pusztán bizonyított vagy vélelmezhető tudomásuk volt, a Bizottság azonban nem állapította meg, hogy közvetlenül részt vettek az ezen összetevők körébe tartozó versenyellenes tevékenységek összességében.
314
A Törvényszék azonban ezt követően egyrészt a megtámadott ítélet 670–676. pontjában kifejtette azokat az okokat, amelyek miatt az SAS Cargo és társai egyébként nem bizonyították, hogy a vitatott határozat (274), (279), (346), (411), (446), (450), (482) és (495) preambulumbekezdésében szereplő e‑mailek az üzemanyagpótdíj összehangolásának hihető alternatív magyarázatául szolgálhattak, a Bizottság megállapíthatta, hogy azok alapján kellő tudomással bírhattak a Lufthansa és más eljárás alá vont fuvarozók közötti összehangolásról. E tekintetben a megtámadott ítélet 677–679. pontjában a teljesség kedvéért fejtette ki megfontolásait. Ezen ítélet 681. és 682. pontjában továbbá ismertette azon indokokat, amelyek alapján a Bizottság helyesen állapította meg, hogy az SAS Cargo és társai a megkövetelt kellő tudomással rendelkeztek az olyan harmadik országokban az üzemanyagpótdíjjal kapcsolatban tanúsított magatartásokról, amelyekben nem voltak jelen.
315
Másrészt a megtámadott ítélet 684–693. pontjában kifejtette azokat az indokokat, amelyek miatt a vitatott határozatban szereplő elemekre, valamint az SAS Cargo és társai által elé terjesztett érvekre tekintettel megalapozatlanul rótták fel a Bizottságnak, hogy megállapította, hogy kellő tudomásuk volt az egységes és folyamatos jogsértés biztonsági pótdíjra vonatkozó összetevőinek azon elemeiről, amelyekben nem vettek részt közvetlenül.
316
Az SAS Cargo és társai tehát megalapozatlanul hivatkoznak a jelen rész hatodik kifogásában lényegében arra, hogy a Törvényszék tévesen alkalmazta a jogot, amikor nem vizsgálta meg, hogy a Bizottság bizonyította‑e, hogy tudomásuk volt a többi fuvarozó azon versenyellenes tevékenységeiről, amelyekben nem vettek közvetlenül részt. Egyébiránt, amennyiben érvelésükkel azt állítják, hogy a Törvényszék nem értékelte helyesen az általa hivatkozott bizonyos kapcsolatok vagy e‑mailek tartalmát, tévesen tulajdonított jelentőséget a vitatott határozatban szereplő bizonyos olyan e‑maileknek vagy preambulumbekezdéseknek, amelyek másokhoz képest nem kellően meggyőzőek, vagy nem vett figyelembe bizonyos, állítólagosan mentő bizonyítékokat, valójában a tényeknek és bizonyítékoknak a Törvényszék által a megtámadott ítélet e 669–693. pontjában szereplő értékelését vitatják. Következésképpen az említett érvelés a jelen ítélet 72. pontjában felidézett ítélkezési gyakorlatnak megfelelően e tekintetben elfogadhatatlan.
317
Másodszor, a Törvényszéknek felrótt, a megtámadott ítélet 670., 678. és 679. pontjára vonatkozó elferdítésre vonatkozó állítások nem felelnek meg a jelen ítélet 108. pontjában szereplő ítélkezési gyakorlatból eredő pontosság követelményeinek. Ezért elfogadhatatlanok.
318
Harmadszor, figyelembe véve a jelen ítélet 313–315. pontjában kifejtetteket, valamint a 84. és 85. pontban felidézett ítélkezési gyakorlatot, az indokolási kötelezettség megsértésére vonatkozó, a jelen ítélet 294. pontjában kifejtett állítás nem megalapozott.
319
Negyedszer, a megtámadott ítélet 671., 672., 677. és 678. pontjában az indokolás Törvényszék általi megváltoztatására vonatkozó állítás is megalapozatlan, tekintettel a jelen ítélet 180. pontjában felidézett ítélkezési gyakorlatra, mivel e pontok a vitatott határozatban szereplő elemek ismertetésére szorítkoznak.
320
A fenti megfontolásokból következik, hogy a negyedik fellebbezési jogalap harmadik részét mint részben elfogadhatatlant, részben pedig megalapozatlant el kell utasítani.
321
Következésképpen a negyedik fellebbezési jogalapot mint részben elfogadhatatlant, részben hatástalant, részben pedig megalapozatlant el kell utasítani.
Az ötödik, a Törvényszék által korlátlan felülvizsgálati jogkörének gyakorlása során elkövetett téves jogalkalmazásra alapított jogalapról
A felek érvelése
322
Az SAS Cargo és társai azzal érvelnek, hogy a Törvényszék korlátlan felülvizsgálati jogkörében eljárva tévesen alkalmazta a jogot, aminek következtében a Bíróságnak csökkentenie kell a bírság összegét abban az esetben, ha az első négy fellebbezési jogalap alapján nem törölné teljes mértékben a bírságot.
323
A megtámadott ítélet 940. pontjában a Törvényszék úgy ítélte meg, hogy az eljárás alá vont fuvarozók közötti egyenlő bánásmód biztosítása érdekében kizárólag az SAS Cargo és társai által a belső útvonalakon elért forgalmat kell az eladások értékébe „visszaépítenie”. E tekintetben ezen ítélet 934. pontjában elismeri, hogy a fellebbezők és a Bizottság sem kérte a bírság ilyen módosítását. Az említett ítélet 932. pontjában ugyanakkor megállapította, hogy a Bizottságnak a Törvényszék által feltett kérdésre adott válasza alapján „lehetséges”, hogy a többi fuvarozó nem vonta le az egyetlen országon belüli útvonalakon elért forgalmukat. Ezt követően ugyanezen ítélet 935–937. és 939. pontjában – anélkül, hogy erre az előtte folyamatban lévő eljárás során hivatkoztak volna – úgy ítélte meg, hogy a vitatott határozat 1. cikke (1) bekezdésének szövegéből és a fuvarozókhoz intézett tájékoztatáskérésből kitűnik, hogy az egyetlen országon belüli útvonalakon elért forgalmat bele kellett volna számítani az eladások értékébe. Úgy tűnik, hogy a Törvényszék ezt követően a megtámadott ítélet 938. és 939. pontjában azt feltételezi, hogy a fuvarozók beleszámították ezt a forgalmat az eladásaik értékébe, következésképpen ezen ítélet 940. pontjában megállapította, hogy az SAS Cargo és társaival szemben kiszabott bírság hátrányosan megkülönböztető.
324
Elsőként, a Törvényszék azáltal, hogy a bírságot ily módon úgy igazította ki, amely túllép az elé terjesztett kereseti kérelmeken, megsértette a ne ultra petita elvét, amelynek terjedelmét nem változtatja meg a Törvényszék korlátlan felülvizsgálati jogköre. A Törvényszék előtti kérelmeikkel, valamint ötödik jogalapjukkal az SAS Cargo és társai a bírság összegének csökkentését kérték. Ráadásul a 2021. április 22‑i válaszra tett észrevételeikben kifejezetten jelezték, hogy a belső útvonalakon elért forgalmat nem kell beleszámítani az eladások értékébe az olyan új bírság kiszámítása céljából, amelyet a Törvényszék korlátlan felülvizsgálati jogköre alapján kiszabhat. Hasonlóképpen, a Törvényszék kérdésére válaszolva a Bizottság egyértelműen kifejtette, hogy a Törvényszéknek nem kell figyelembe vennie az SAS Cargo és társai által az EGT egy és ugyanazon országán belül teljesített értékesítéseket, ha korlátlan felülvizsgálati jogkörének gyakorlása mellett dönt. E körülmények között a Törvényszék nem rendelkezett hatáskörrel arra, hogy hivatalból foglalkozzon ezzel a kérdéssel, mivel nem eljárásgátló jellegű kérdésről volt szó.
325
Másodsorban, a Törvényszék megsértette az SAS Cargo és társai meghallgatáshoz való jogát, valamint a kontradiktórius eljárás elvét. Ez utóbbiaknak soha nem volt lehetőségük arra, hogy vitassák azon következtetését, amely szerint a bírság hátrányosan megkülönböztető, mivel az eljárásban részt vevő egyik fél sem vetette fel ezt a kérdést. Márpedig, még ha feltételezzük is, hogy a Törvényszék hivatalból növelheti a bírság összegét, az érintett vállalkozásnak – különösen a teljes fegyveregyenlőség biztosítása érdekében – legalább ugyanolyan meghallgatáshoz való joggal kell rendelkeznie, mint amelyre akkor jogosult, ha a Bizottság a közigazgatási vagy bírósági eljárás során a bírság megváltoztatását kívánja elérni.
326
E tekintetben az SAS Cargo és társai kifejtik, hogy kétségtelen, hogy 2021. április 28‑án a Törvényszék Hivatala felhívta őket, hogy tegyenek észrevételeket a Bizottság által a Törvényszék több kérdésére adott válaszokra, ideértve a 2021. április 22‑i választ is. Ugyanakkor e válaszból egyértelműen kitűnik, hogy a belső útvonalakon elért eladásokból származó forgalmat nem kell beleszámítani az eladások értékébe. Soha nem hívták fel őket arra, hogy válaszoljanak a Törvényszék ezzel kapcsolatos kérdésére, és soha nem tájékoztatták őket arról, hogy az egyenlő bánásmód elve alapján emelni kívánják a bírságot úgy, hogy az a belső útvonalakon elért eladásokat is magában foglalja. Mindenesetre, még ha fel is tették volna nekik is a Bizottsághoz intézett kérdést, az túl pontatlan volt ahhoz, hogy úgy lehessen tekinteni, hogy a meghallgatáshoz való jogukat tiszteletben tartották.
327
Harmadsorban, a Törvényszék a megtámadott ítélet 932. és 939. pontjában az SAS Cargo és társai hátrányára megsértette az ártatlanság vélelmét, valamint az egyenlő bánásmód elvét. A Bizottság a 2021. április 22‑i válaszában egyértelműen jelezte, hogy nem tudja, hogy a többi fuvarozó beleszámította‑e a belső útvonalakon elért forgalmat. Ezenkívül egyes fuvarozók nem üzemeltettek ilyen útvonalakat, így nem kerülhettek hátrányos helyzetbe. A Törvényszék e 932. pontban maga is elismeri, hogy a Bizottság kijelentette, hogy „lehetséges”, hogy a többi fuvarozó kizárta a belső útvonalakon elért forgalmat.
328
Ezáltal a Törvényszék tévesen alkalmazta a jogot, amikor hipotetikus bizonyítékra támaszkodott. Tekintettel arra, hogy kétséges, hogy a többi fuvarozó beleszámította‑e a belső útvonalait, a Törvényszéknek az uniós bíróság ítélkezési gyakorlatának megfelelően az SAS Cargo és társai javára kellett volna határoznia. A Törvényszék által a megtámadott ítélet 935. és 937. pontjában megállapított körülmények e tekintetben nem relevánsak, mivel e körülmények nem alkalmasak annak bizonyítására, hogy a többi fuvarozó a Bizottsággal közölt forgalmukba beleszámította‑e vagy azokból kizárta a belső útvonalakon elért forgalmat. A Törvényszék soha nem vizsgálta meg az adataikat, és a Bizottság soha nem erősítette meg e beszámítást. Így az említett tényezők nem teszik lehetővé sem a hátrányos megkülönböztetés fennállásának megállapítását, sem annak biztosítását, hogy a megtámadott ítélet maga nem tartalmaz hátrányos megkülönböztetést. Ezen ítélet 938. pontja egyébiránt logikátlan, mivel az SAS Cargo és társai e pontban szereplő kérelme abból ered, hogy a Bizottság tájékoztatáskérése nem volt egyértelmű. Ami az említett ítélet 939. pontját illeti, annak semmilyen ténybeli alapja nincs, és elferdíti a 2021. április 22‑i választ.
329
Negyedsorban, a megtámadott ítélet 934. és 940. pontjában a Törvényszék megsértette az indokolási kötelezettségét, mivel nem válaszolt az SAS Cargo és társai azon észrevételeire, amelyek szerint egyrészt nem voltak a többi fuvarozóéhoz hasonló helyzetben, mivel kizárólag ők kérték a Bizottságtól a belső útvonalak kizárását, másrészt pedig nem állt fenn jogellenes magatartás a belső útvonalakon, mivel a skandináv kabotázspiacokon tett lépéseiket csak a Lufthansával való jogszerű összehangolt magatartásuk befolyásolta.
330
Következésképpen a Bíróságnak meg kell semmisítenie, hogy a Törvényszék a fellebbezők bírságának kiszámításakor figyelembe vett forgalomba beleszámította a belső útvonalakon elért eladásokat, és ezzel összefüggésben csökkentenie kell a bírságot.
331
A Bizottság megjegyzi, hogy a közigazgatási eljárás során felhívta az SAS Cargót és társait, hogy közöljék vele a forgalmukat, és ez utóbbiak azt kérték tőle, hogy zárja ki az egyetlen tagállamon belüli útvonalakon elért forgalmat, amit elfogadott, amint azt a Törvényszéknek 2021. április 22‑én adott válaszában jelezte. Előadja, hogy kifejtette a Törvényszéknek, hogy a Bíróságnak az eredeti határozat elfogadása óta kialakult ítélkezési gyakorlata értelmében e forgalmat bele kellett volna számítania az eladások értékébe. Hozzáteszi, hogy pontosította, hogy nehéz meghatározni, hogy más fuvarozók is beleszámították‑e az ilyen típusú forgalmat a vele közölt adatokba, és ezért méltányossági alapon azt javasolta a Törvényszéknek, hogy azt ne vegye figyelembe a fellebbezőkkel szemben kiszabott bírság kiszámítása során. A Törvényszék nem fogadta el ezt a javaslatot. Ez az ötödik jogalap azonban nem megalapozott.
332
Elsőként, korlátlan felülvizsgálati jogkörének gyakorlása keretében a Törvényszék jogosult arra, hogy a Bizottság értékelését a sajátjával helyettesítse, és így a kiszabott bírságot törölje, csökkentse vagy növelje. Az uniós bíróság továbbá még megsemmisítés hiányában is megváltoztathatja a megtámadott jogi aktust annak érdekében, hogy az összes ténybeli körülmény figyelembevételével törölje, csökkentse vagy növelje a kiszabott bírságot. Az, hogy a Bizottság az SAS Cargo és társai eladásainak értékéből kizárta az egyetlen tagállamon belüli útvonalakon elért forgalmat, ilyen körülménynek minősült. Az SAS Cargo és társai álláspontjának követése lehetetlenné tenné a bírság növelését, mivel egy felperes soha nem kérne ilyen növelést, és ezért vétójoga lenne azzal szemben. Így, mivel a Törvényszék korlátlan felülvizsgálati jogköre nem korlátozódik a felperes érveire, az elsőbbséget élvez a ne ultra petita elvével szemben.
333
Másodsorban, az SAS Cargo és társai meghallgatáshoz való jogát sem sértették meg. A Törvényszék valóban lehetőséget biztosított számukra, hogy előterjesszék észrevételeiket a forgalom kiszámításának e konkrét szempontjával kapcsolatban, a Bizottság a 2021. április 22‑i válaszában kifejezetten foglalkozott ezzel a kérdéssel. Az a körülmény, hogy nem kérték fel őket arra, hogy kifejezetten válaszoljanak a Törvényszék kérdésére, nem releváns.
334
Harmadsorban, a megtámadott ítélet indokolásának e szakaszában a Törvényszék már alaposan megvizsgálta az ügy tényállását, és megállapította az SAS Cargo és társai felelősségét a versenyjog megsértéséért. Következésképpen a felperesekre a bírság összege kiszámításának szakaszában már nem vonatkozik az ártatlanság vélelme.
335
Negyedsorban, a Törvényszék a megtámadott ítélet 936. pontjában megállapította, hogy az egységes és folyamatos jogsértéssel közvetlenül vagy közvetve összefüggő valamennyi forgalmat bele kell számítani az eladások értékébe, még akkor is, ha azok a belső útvonalakra vonatkoztak. Az egyenlő bánásmód elve csak akkor sérülne, ha az SAS Cargo és társaival azonos helyzetben lévő más személyeket eltérően kezelnének. Ez utóbbiaknak kell ezt bizonyítaniuk, amit nem tettek meg, mivel az SAS Cargo és társai annak megállapítására szorítkoztak, hogy ez lehet a helyzet.
336
Végül ötödsorban, a Törvényszék – az indokolási kötelezettségének terjedelmére vonatkozó ítélkezési gyakorlatra tekintettel – megfelelően válaszolt az SAS Cargo és társai által a helyzetüknek a többi fuvarozó helyzetéhez hasonlóságát illetően elé terjesztett érvelésre, a Bizottság e tekintetben a megtámadott ítélet 765., 766. és 936. pontjára hivatkozik.
A Bíróság álláspontja
337
Amennyiben az SAS Cargo és társai a jelen jogalappal lényegében a megtámadott ítélet 931–940. pontját kifogásolják, rá kell mutatni arra, hogy a megtámadott ítélet 931. pontjában a Törvényszék megállapította, hogy az általa a Bizottsághoz intézett írásbeli kérdésre az utóbbi által adott válaszokból kitűnik, hogy az SAS Cargóval és társaival szemben kiszabott bírság kiszámításához a Bizottság által figyelembe vett eladások összértékéből kizárta az SAS Cargo és társai által kizárólag a belső útvonalakon elért forgalmat.
338
Ezen ítélet 932. pontjában a Törvényszék kifejtette, hogy e kizárásnak az egyenlő bánásmód elvével és a 2006. évi iránymutatás 13. pontjával való összeegyeztethetőségére vonatkozó kérdésre válaszolva a Bizottság megjegyezte, hogy egyrészt az eredeti határozatot követő ítélkezési gyakorlat szerint e kizárt bevételek valóban a 13. pont értelmében vett, a jogsértéssel közvetlen vagy közvetett összefüggésben megvalósított eladások közé tartoznak, másrészt pedig „lehetséges, hogy az ilyen »belső eladásokat« nem vonta le az eladásoknak az eljárás alá vont többi fuvarozó esetében alkalmazott értékéből, mivel a közigazgatási eljárás során nem hívta fel őket arra, hogy ezt tegyék meg, amikor a bírság összegének kiszámítása céljából a forgalmukról intézett hozzájuk kérdést, és mivel e fuvarozók – [az SAS Cargo és társai] kivételével – nem hivatkoztak válaszaikban arra, hogy úgy döntöttek, hogy az említett »belső eladásaikat« kizárják”.
339
A Törvényszék az említett ítélet 933. pontjában hozzátette, hogy a Bizottság egyébként úgy véli, hogy a Törvényszéknek korlátlan felülvizsgálati jogköre esetleges gyakorlása során nem kell figyelembe vennie az SAS Cargo és társai által a belső útvonalakon elért forgalmat, mivel a velük szemben kiszabott bírság e forgalom figyelmen kívül hagyása mellett is továbbra is megfelelő és arányos marad. Hozzátette, hogy a Bizottság szerint az eljárás alá vont többi fuvarozó, akik a közigazgatási eljárás során a Bizottsággal közölt forgalmi adatokba esetlegesen belefoglalták ezeket a belső eladásokat, nem tehetnek szert előnyre harmadik személy javára elkövetett jogellenes magatartás folytán.
340
Ugyanezen ítélet 934. pontjában a Törvényszék rámutatott arra, hogy az SAS Cargo és társai a Bizottság válaszaira adott válaszaikban szintén arra hivatkoztak, hogy nem kell az eladásaik értékébe beleszámítani a belső útvonalakon elért forgalmukat.
341
A megtámadott ítélet 935. pontjában a Törvényszék mindazonáltal úgy ítélte meg, hogy a vitatott határozat 1. cikke (1) bekezdésének szövegéből az következik, hogy az mind a tagállamok közötti, illetve az EGT‑Megállapodásban szerződő felek közötti útvonalakon, mind az egyetlen tagállamon vagy egyetlen szerződő félen belül kiszolgált útvonalakon tanúsított magatartásokra vonatkozik.
342
Ezen ítélet 936. pontjában megállapította, hogy e körülmények között az eljárás alá vont fuvarozók által az egyetlen tagállamon belül vagy egyetlen szerződő félen belül kiszolgált útvonalakon elért forgalom nyilvánvalóan az egységes és folyamatos jogsértés körébe tartozik, és nem értékelnék helyesen a jogsértés gazdasági jelentőségét és az eljárás alá vont egyes fuvarozók által e tekintetben játszott szerepet, ha e forgalmat nem kellene figyelembe venni a bírság összegének kiszámítása során.
343
Az említett ítélet 937. pontjában a Törvényszék hozzátette, hogy egyébiránt a Bizottság által a közigazgatási eljárás során az eljárás alá vont fuvarozókhoz intézett információkérések, amelyek többek között az EGT‑n belüli útvonalakon elért forgalmuk megismerésére irányultak, „azon útvonalak[ra vonatkoznak], amelyek esetében mind a kiindulási hely, mind a célállomás repülőterei az EGT‑n belül helyezkedtek el”, anélkül hogy pontosította volna, hogy ezek az útvonalak szükségképpen határokon átnyúlóak voltak. Azt is megjegyezte, hogy a vitatott határozat (1197) preambulumbekezdésében a Bizottság az eladások értékét illetően megállapította, hogy „[az EGT‑n belüli] forgalom az EGT‑Megállapodásban akkor szerződő félként részt vevő [28 országból 18] országon belül valósul meg”, valamint hogy „[az Unió–Svájc] forgalom az akkori [25] tagállamból [15] és Svájc közötti útvonalakon valósul meg”. Úgy ítélte meg tehát, hogy az egyik esetben a „belül” kifejezés, a másik esetben pedig a „közötti” kifejezés használata a Bizottság azon szándékára utal, hogy az első esetben ne tegyen különbséget a belső útvonalak és a határokon átnyúló útvonalak között, mert ellenkező esetben azt emelte volna ki, hogy az EGT‑n belüli forgalom a szerződő felek „közötti” útvonalakon valósult meg.
344
Ugyanezen ítélet 938. pontjában megállapította, hogy ez az értelmezés a Bizottságnak az eljárás alá vont fuvarozók által értelmezett szándékát tükrözi. A Törvényszék hozzátette, hogy ezt megerősíti, hogy az SAS Cargo és társai a közigazgatási eljárás során kifejezetten azt állították, hogy a belső útvonalakon elért eladásokat ki kell zárni az EGT‑n belüli útvonalakon elért eladásaik értékéből, mivel a belső útvonalak kizárására irányuló e kérelemnek csak akkor van értelme, ha főszabály szerint elfogadják, hogy az EGT‑n belüli útvonalak azokat magukban foglalják.
345
A megtámadott ítélet 939. pontjában a Törvényszék úgy ítélte meg, hogy ebből az következik, hogy az eljárás alá vont fuvarozók által az EGT‑n belüli útvonalakon egy és ugyanazon szerződő félen belül elért forgalmat „– amint azt a Bizottság állítja, figyelmetlenségből – nem vették figyelembe az eladások értékében”, hanem e forgalom szerepelt a Bizottság által a közigazgatási eljárás során kért elemek között, az eladásoknak a Bizottság által a vitatott határozatban az általa követett módszer alapján felhasznált értékének részét képezte, és tükrözte az egységes és folyamatos jogsértés földrajzi kiterjedését, amint az e határozat 1. cikkének (1) bekezdéséből kitűnik.
346
Végül ezen ítélet 940. pontjában hozzátette, hogy ezért a Törvényszéknek – a vitatott határozat ellen keresetet benyújtó, eljárás alá vont fuvarozók közötti egyenlő bánásmód biztosítása érdekében is – az SAS Cargo és társaival szemben kiszabott bírság kiszámításának alapjául szolgáló eladások értékébe vissza kell építenie az általuk a belső útvonalakon elért forgalmat, amely 7991282 eurót tett ki.
347
Ennek kimondásával a Törvényszék – amint azt az SAS Cargo és társai állítják – a megtámadott ítéletben többször is tévesen alkalmazta a jogot. Először is ugyanis e 939. pontban nemcsak hogy ellentmondott a 2021. április 22‑i válasz általa történő ismertetésének, amelyet a megtámadott ítélet 932. pontjában fejtett ki, hanem el is ferdítette e választ, amikor úgy ítélte meg, hogy abban a Bizottság annak kijelentésére szorítkozott, hogy az eljárás alá vont fuvarozók által az EGT‑n belüli útvonalakon egy és ugyanazon szerződő félen belül elért forgalmat figyelmetlenségből nem vették figyelembe az eladások értékében, míg e válasz tartalmából egyértelműen kitűnik, hogy az SAS Cargo és társai csatolták fellebbezésükhöz, hogy a Bizottság álláspontja árnyaltabb volt, és észszerűen nem támaszthatta alá a Törvényszéknek az említett 939. pontban szereplő értelmezését.
348
Ugyanezen válasz 4. pontjában ugyanis a Bizottság először is a vitatott határozat többi címzettje által az egyetlen tagállamon vagy egyetlen szerződő félen belül kiszolgált útvonalakon esetlegesen elért forgalom figyelmen kívül hagyását nem bizonyosságként, hanem egyszerű lehetőségként mutatta be („the Commission may inadvertently not have deducted sales within one and the same EEA country when calculating the fines of certain other addresse[e] of the 2017 Decision”).
349
Ezenkívül kifejtette, hogy a beszámítás ezen esetleges mellőzése, még ha figyelmetlenségből ered is, két indokkal magyarázható. Egyrészt azzal, hogy a 2009. január 26‑i tájékoztatáskérésében nem jelezte kifejezetten, hogy az eljárás alá vont fuvarozóknak az egyetlen tagállamon belül vagy egyetlen szerződő félen belül kiszolgált útvonalakon nyújtott árufuvarozási szolgáltatások értékesítését bele kell‑e számolniuk vagy ki kell‑e zárniuk a 2005‑ben az EGT‑t alkotó – az időszaktól függően 18 vagy 28 – állam repülőterei közötti útvonalakon elért forgalmukból. Másrészt azzal, hogy az e tájékoztatáskérésre adott válaszaikban azok a fuvarozók, amelyek azt állították, hogy 2005‑ben az EGT‑t alkotó – az időszaktól függően 18 vagy 28 – állam repülőterei közötti útvonalakon forgalmat bonyolítottak, az SAS Cargo és társai kivételével nem állították, hogy a forgalmukba beleszámították‑e, vagy abból kizárták, az EGT‑hez tartozó egyetlen államon belül kiszolgált útvonalakon nyújtott árufuvarozási szolgáltatások értékesítéseit.
350
A 2021. április 22‑i válasz 5. pontjában ebből azt a következtetést vonta le, hogy a jogszerűség és az egyenlő bánásmód elvének összeegyeztetése érdekében a Törvényszéknek nem kell figyelembe vennie az SAS Cargo és társai által e belső útvonalakon elért forgalmat, ha úgy dönt, hogy korlátlan felülvizsgálati jogkörét gyakorolja, és kifejtette e tekintetben egyrészt azt, hogy az SAS Cargo és társaival szemben kiszabott bírság e figyelmen kívül hagyás ellenére továbbra is megfelelő és arányos, másrészt pedig, még ha más fuvarozók bele is számították volna az EGT‑hez tartozó egyetlen államon belül kiszolgált útvonalakon teljesített eladásokat, nem hivatkozhatnak saját érdekükben a Bizottság által az SAS Cargo és társai bírságának kiszámítása során elkövetett hibára.
351
Másodszor, a Törvényszék azáltal, hogy a megtámadott ítélet 938. pontjában továbbá úgy ítélte meg, hogy támaszkodhat „a Bizottságnak az eljárás alá vont fuvarozók által értelmezett szándékára”, és úgy ítélte meg, hogy álláspontját alátámasztja az a tény, hogy az SAS Cargo és társai azt állították, hogy a belső útvonalakon teljesített eladásokat ki kell zárni az EGT‑n belüli útvonalakon teljesített eladások értékéből, e pontban nyilvánvalóan túllépte az elé terjesztett bizonyítékok észszerű értékelésének korlátait. Egyrészt ugyanis a Bizottság e feltételezett szándéka, amely szerint a Törvényszék úgy ítélte meg, hogy a Bizottság a vitatott határozat (1197) preambulumbekezdésében a „belüli” és a „közötti” fordulatokat használta, amelyek legalábbis kétértelműek azon kérdést illetően, hogy a belső útvonalakon teljesített eladások értékét ki kell‑e zárni az EGT‑n belüli útvonalakon teljesített eladások értékéből, közvetlenül ellentmond az ezen intézmény által a 2021. április 21‑én adott válaszában kifejtett álláspontnak. Másrészt, amint arra az SAS Cargo és társai hivatkoztak, az ezen értékesítéseknek a releváns forgalomból való kizárására vonatkozó álláspontjuk abból eredhetett, hogy a Bizottság tájékoztatáskérése nem volt egyértelmű. Márpedig e válaszában a Bizottság maga is elismerte ezt a körülményt.
352
E körülményekből következik, hogy harmadszor, és amint arra az SAS Cargo és társai hivatkoznak, a Törvényszék a megtámadott ítélet 940. pontjában is tévesen alkalmazta a jogot, amikor a vitatott határozat megsemmisítését kérő fuvarozók közötti egyenlő bánásmód biztosítása érdekében az SAS Cargo és társaival szemben kiszabott bírság kiszámításának alapjául szolgáló eladások értékébe mégis beszámította az általuk a belső útvonalakon elért forgalmat. Amint ugyanis a jelen ítélet 347–351. pontjából kitűnik, az elé terjesztett bizonyítékok egyáltalán nem támasztották alá, hogy az eljárás alá vont és a vitatott határozatot vitató valamennyi fuvarozó – az SAS Cargo és társaitól eltérően – beleszámította a bírságaik kiszámításának alapjául szolgáló eladások értékébe az EGT‑hez tartozó egyetlen államon belül kiszolgált útvonalakon esetlegesen elért forgalmukat. A Törvényszék tehát nem rendelkezett olyan információkkal, amelyek lehetővé tették volna, hogy teljes bizonyossággal megállapítsa az egyenlő bánásmód elvének megsértését, amelyet orvosolnia kellett volna.
353
A fentiek összességéből következik, hogy a jelen ítélet 327. és 328. pontjában kifejtett érvek megalapozottak. Következésképpen helyt kell adni az ötödik fellebbezési jogalapnak, és hatályon kívül kell helyezni a megtámadott ítéletet annyiban, amennyiben az a rendelkező részének 4. pontjában az SAS Cargo és társaival szemben kiszabott bírság összegét az általuk 2005‑ben kizárólag a belső útvonalakon teljesített árufuvarozási szolgáltatások eladásait magában foglaló forgalom alapján állapítja meg, anélkül hogy meg kellene vizsgálni az e jogalap alátámasztása érdekében előadott többi érvet.
A Törvényszék előtti keresetről
354
Az Európai Unió Bírósága alapokmánya 61. cikke első albekezdésének megfelelően, ha a fellebbezés megalapozott, a Bíróság a Törvényszék határozatát hatályon kívül helyezi. Ha a per állása megengedi, az ügyet maga a Bíróság is érdemben eldöntheti, illetve határozathozatalra visszautalhatja a Törvényszékhez.
355
A jelen ügyben – figyelemmel különösen arra a körülményre, hogy az SAS Cargo és társai keresete olyan jogalapokon alapul, amelyek a Törvényszék előtt kontradiktórius vita tárgyát képezték, és amelyek vizsgálata nem igényli semmiféle további pervezető intézkedés elfogadását vagy az iratok elemzését – a Bíróság úgy véli, hogy a per állása megengedi a jogvita eldöntését, továbbá arról érdemben kell dönteni az előtte folyamatban lévő jogvita korlátain belül (lásd analógia útján: 2021. március 4‑iBizottság kontra Fútbol Club Barcelona ítélet, C‑362/19 P, EU:C:2021:169, 108. pont, valamint ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
356
Tekintettel ugyanis arra, hogy a Bíróság elutasította az SAS Cargo és társai által benyújtott fellebbezést, amennyiben az a megtámadott ítélet azon részét támadta, amely elutasította a vitatott határozat megsemmisítése iránti kérelmeiket, a T‑324/17. sz. ügyben benyújtott keresetnek csak annyiban lehet helyt adni, amennyiben az a Törvényszék korlátlan felülvizsgálati jogkörének gyakorlására vonatkozik. Ezenkívül, figyelembe véve a megtámadott ítélet e részében történő részleges hatályon kívül helyezését, valamint azt, hogy fellebbezésükkel az SAS Cargo és társai csak abban a tekintetben kérdőjelezték meg a korlátlan felülvizsgálati jogkörének a Törvényszék általi gyakorlását, hogy a bírságuk kiszámításának alapjául szolgáló forgalomba belefoglalták a belső útvonalakon teljesített árufuvarozási szolgáltatásaik értékét, csak az SAS Cargo és társai azon érvét kell megvizsgálni, amely szerint az ilyen forgalom nem számítható bele a bírság kiszámításának alapjául szolgáló forgalomba.
357
Márpedig a jelen ítélet 347–352. pontjában kifejtett indokokból az következik, hogy ilyen beszámításra nem kerülhet sor.
358
E körülmények között a Bíróság úgy ítéli meg, hogy mindössze el kell tekinteni a Törvényszék által megvalósított beszámítástól. E tekintetben, tekintettel egyrészt a Törvényszék azon döntésére, hogy a Bizottság által a vitatott határozatban alkalmazott bírságszámítási módszert alkalmazza, amely a 2006. évi iránymutatásban kifejtett módszert követi, és azt fellebbezés keretében nem vitatták, másrészt pedig arra, hogy biztosítani kell az e határozatban szankcionált fuvarozókkal szembeni egyenlő bánásmódot, valamint korrigálni kell a Törvényszék számításait érintő tárgyi tévedéseket, az SAS Consortiummal szemben kiszabott bírság összegét 4744224 euróban, az SAS Cargóval és az SAS Consortiummal szemben együttesen és egyetemlegesen kiszabott bírság összegét 4069120 euróban, az SAS Cargo és társaival szemben együttesen és egyetemlegesen kiszabott bírság összegét 4365056 euróban, az SAS Cargóval és az SAS‑szel szemben együttesen és egyetemlegesen kiszabott bírság összegét 27730944 euróban, az SAS Cargóval szemben kiszabott bírság összegét pedig 21974880 euróban kell megállapítani.
A költségekről
359
A Bíróság eljárási szabályzata 184. cikkének (2) bekezdése értelmében, ha a fellebbezés megalapozott, és a Bíróság maga hoz a jogvita kapcsán végleges határozatot, a Bíróság határoz a költségekről.
360
Ezen eljárási szabályzat 138. cikkének (1) bekezdése értelmében – amely az említett eljárási szabályzat 184. cikkének (1) bekezdése szerint a fellebbezési eljárásban is alkalmazandó – a Bíróság a pervesztes felet kötelezi a költségek viselésére, ha a pernyertes fél ezt kérte.
361
Az említett szabályzat 138. cikkének (3) bekezdése, amelyet a 184. cikkének (1) bekezdése értelmében a fellebbezési eljárásban is alkalmazni kell, akként rendelkezik, hogy részleges pernyertesség esetén mindegyik fél maga viseli a költségeit.
362
A jelen ügyben, mivel az SAS Cargo és társai, illetve a Bizottság egy vagy több kereseti kérelem tekintetében pervesztes lett, és kérték a másik fél költségek viselésére való kötelezését, az SAS Cargo és társai és a Bizottság is maga viseli az elsőfokú eljárásban és a fellebbezési eljárásban felmerült saját költségeit.
A fenti indokok alapján a Bíróság (ötödik tanács) a következőképpen határozott:
1)
A Bíróság az Európai Unió Törvényszéke által 2022. március 30‑ánhozott SAS Cargo Group és társai kontra Bizottság ítélet (T‑324/17, EU:T:2022:175) rendelkező részének 4., 6. és 7. pontját hatályon kívül helyezi.
2)
A Bíróság a fellebbezést az ezt meghaladó részében elutasítja.
3)
A Bíróság a Scandinavian Airlines System Denmark‑Norway‑Swedennel szemben kiszabott bírság összegét 4744224 euróban, az SAS Cargo Group A/S‑sel és a Scandinavian Airlines System Denmark‑Norway‑Swedennel szemben együttesen és egyetemlegesen kiszabott bírság összegét 4069120 euróban, az SAS Cargo Grouppal, a Scandinavian Airlines System Denmark‑Norway‑Swedennel és az SAS AB‑val szemben együttesen és egyetemlegesen kiszabott bírság összegét 4365056 euróban, az SAS Cargo Grouppal és az SAS‑szel szemben együttesen és egyetemlegesen kiszabott bírság összegét 27730944 euróban, az SAS Cargo Grouppal szemben kiszabott bírság összegét pedig 21974880 euróban állapítja meg.
4)
Az SAS Cargo Group A/S, a Scandinavian Airlines System Denmark‑Norway‑Sweden, az SAS AB és az Európai Bizottság maga viseli az elsőfokú eljárással és a fellebbezéssel kapcsolatos saját költségeit.
Aláírások
(
*1
)	Az eljárás nyelve: angol.