62019CC0084
GERARD HOGAN
FŐTANÁCSNOK INDÍTVÁNYA
Az ismertetés napja: 2020. április 2. (
1
)
C‑84/19., C‑222/19. és C‑252/19. sz. egyesített ügyek
Profi Credit Polska S.A. z siedzibą w Bielsku‑ Białej
kontra
QJ (C‑84/19)
(a Sąd Rejonowy Szczecin – Prawobrzeże i Zachód w Szczecinie [Szczecin – Prawobrzeże és Zachód‑i kerületi bíróság, Szczecin, Lengyelország] által benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem)
és
BW
kontra
D. R. (C‑222/19)
és
QL
kontra
C. G. (C‑252/19)
(a Sąd Rejonowy w Opatowie [opatówi kerületi bíróság, Lengyelország] által benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem)
„Előzetes döntéshozatal – Fogyasztóvédelem – Fogyasztói hitelmegállapodások – 93/13/EGK irányelv – A fogyasztókkal kötött szerződésekben alkalmazott tisztességtelen feltételek – Az 1. cikk (2) bekezdése – A kötelező érvényű törvényi vagy rendeleti rendelkezéseket tükröző feltételek vonatkozásában előírt kivétel – A hitel fogyasztó által viselt teljes, kamatot nem tartalmazó költségének maximális összegét meghatározó nemzeti rendelkezés – A 4. cikk (2) bekezdése – Hatály – A kamaton kívül díjat előíró feltételekre történő alkalmazás – A feltételek világos és érthető megfogalmazásának kötelezettsége – A 3. cikk (1) bekezdése – A hitel nem kamatjellegű költségeinek maximális összegét rögzítő nemzeti szabályozás összeegyeztethetősége – 2008/48 irányelv – A 3. cikk g) pontja – A hitel nem kamatjellegű költségeinek maximális összegét a hitelintézet általános kiadásait is figyelembe véve meghatározó nemzeti szabályozás összeegyeztethetősége”
1.
A jelen előzetes döntéshozatal iránti kérelmek tárgyát ismételten a 93/13/EGK tanácsi irányelv (
2
) 1. cikke (2) bekezdésének és 4. cikke (2) bekezdésének, valamint a 2008/48/EK irányelv (
3
) 3. cikke g) pontjának és 22. cikkének értelmezése képezi.
2.
A 93/13 irányelv mind a Bíróság, mind pedig a nemzeti bíróságok részéről már terjedelmes ítélkezési gyakorlatot eredményezett. Habár ezen irányelv egyértelműen növelte a fogyasztóvédelmi szabályozás mértékét azzal, hogy lehetővé tette a bíróságok számára annak megállapítását, hogy a szolgáltató vagy termelő által általános használatra kidolgozott szerződési feltételek tisztességtelenek (következésképpen kikényszeríthetetlenek), ezen irányelv 4. cikkének (2) bekezdése e szabályozás alól két fontos kivételt ír elő, vagyis azt, ha az állítólagosan tisztességtelen feltétel a szerződés elsődleges tárgyának a meghatározására, illetve azt, ha az az ár vagy díjazás terméknek vagy szolgáltatásnak való megfelelésére vonatkozik. E kivételek hatálya áll a jelen előzetes döntéshozatal iránti kérelmek középpontjában azzal, hogy az egyik fő kérdést (a C‑84/19. sz. ügyben) az képezi, hogy e kivételek hatálya alá tartozik‑e a valamely banki ügyfél által kölcsönszerződésre tekintettel megfizetett nem kamatjellegű díj.
3.
E kérdések három különböző fogyasztói hitelmegállapodás vonatkozásában vetődnek fel. Az egyes ügyekben a fogyasztó lényegében a szerződés bizonyos feltételeinek tisztességtelen jellegére vonatkozó kifogást hozott fel, hogy így védekezzen a tartozás valamely hitelintézet általi követelésével és a kölcsön általa történő behajtásával szemben. Ezen ügyek mindegyike önálló – habár néha egymást átfedő – kérdéseket vet fel a 93/13 irányelvben szereplő feltételeknek a hitelmegállapodásokkal összefüggésben történő alkalmazását illetően. E kérdések vizsgálata előtt azonban először a releváns jogszabályi rendelkezéseket kell ismertetni.
I. A jogi háttér
A.
Az uniós jog
1. A 93/13 irányelv
4.
A 93/13 irányelv 1. cikkének (2) bekezdése a következőképpen rendelkezik:
„Azok a feltételek, amelyek kötelező érvényű törvényi vagy rendeleti rendelkezéseket, valamint olyan nemzetközi egyezmények alapelveit vagy rendelkezéseit tükrözik, amely egyezményeknek a tagállamok vagy a Közösség aláíró [helyesen: aláírói], különösen a fuvarozás területén, nem tartoznak az ebben az irányelvben előírt rendelkezések hatálya alá.”
5.
A 93/13 irányelv 3. cikkének (1) bekezdése a következőképpen rendelkezik:
„(1) Egyedileg meg nem tárgyalt szerződési feltétel abban az esetben tekintendő tisztességtelen feltételnek, ha a jóhiszeműség követelményével ellentétben a felek szerződésből eredő jogaiban és kötelezettségeiben jelentős egyenlőtlenséget idéz elő a fogyasztó kárára.”
6.
A 93/13 irányelv 4. cikkének (2) bekezdése a következőképpen rendelkezik:
„A feltételek tisztességtelen jellegének megítélése nem vonatkozik sem a szerződés elsődleges tárgyának a meghatározására, sem pedig az ár vagy díjazás megfelelésére az ellenértékként szállított áruval vagy nyújtott szolgáltatással, amennyiben ezek a feltételek világosak és érthetőek.”
7.
A 93/13 irányelv 5. cikke a következőképpen rendelkezik:
„Olyan szerződések esetében, amelyekben a fogyasztónak ajánlott valamennyi feltétel vagy a feltételek némelyike írásban szerepel, ezeknek a feltételeknek világosnak [helyesen: feltételeknek mindig világosaknak] és érthetőnek kell lenniük. Ha egy feltétel értelme kétséges, akkor a fogyasztó számára legkedvezőbb értelmezés az irányadó. […]”
8.
A 93/13 irányelv 8. cikke szerint:
„A tagállamok az ezen irányelv által szabályozott területen elfogadhatnak vagy hatályban tarthatnak a Szerződéssel összhangban lévő szigorúbb rendelkezéseket annak érdekében, hogy a fogyasztóknak magasabb szintű védelmet biztosítsanak.”
9.
Ezen irányelv 8a. cikkének (1) bekezdése szerint:
„Amennyiben egy tagállam a 8. cikkel összhangban rendelkezéseket fogad el, arról, valamint annak minden későbbi változásáról tájékoztatja a Bizottságot […]”
2. A 2008/48 irányelv
10.
A 2008/48 irányelv „Fogalommeghatározások” címet viselő 3. cikke a következőképpen rendelkezik:
„Ezen irányelv alkalmazásában a következő fogalommeghatározások alkalmazandók:
[…]
g)
»a hitel fogyasztó által viselt teljes költsége«: minden költség, ideértve a kamatot, jutalékot, az adókat és bármely olyan egyéb díjat, amelyet a fogyasztónak a hitelmegállapodás vonatkozásában meg kell fizetnie és amelyek a hitelező előtt ismertek, kivéve a közjegyzői költségeket; továbbá a hitelmegállapodáshoz kapcsolódó járulékos szolgáltatások költségei is, különösen a biztosítási díjak, amennyiben ezenfelül egy szolgáltatási szerződés megkötése a hitel megszerzéséhez, vagy a meghirdetett feltételek melletti megszerzéséhez kötelező.”
11.
A 2008/48 irányelv „Harmonizáció és az irányelv kötelező jellege” címet viselő 22. cikkének (1) bekezdése rögzíti:
„Amennyiben ez az irányelv harmonizált rendelkezéseket tartalmaz, a tagállamok nem tarthatnak fenn vagy a nemzeti jogukba nem vezethetnek be az ebben az irányelvben meghatározottaktól eltérő rendelkezéseket.”
B.
A nemzeti jog
12.
A nemzeti szabályozás bemutatását illetően utalok a Mikrokasa és Revenue Niestandaryzowany Sekurytyzacyjny Fundusz Inwestycyjny Zamknięty w Warszawie ügyre vonatkozó indítványomra. (
4
) A lengyel jog lényegében éves szinten, vagyis a törvényes kamat összegének kétszeresében határozza meg a jogügyletek után felszámítható kamat maximális összegét. Egyes hitelezők azonban megkerülték ezt a korlátozást azzal, hogy mesterségesen növelték a felszámított jutalék és díj összegét. A lengyel jogalkotó ezt követően válaszként a felszámítható nem kamatjellegű költségek összegének maximalizálására szolgáló mechanizmust vezetett be az ustawa z dnia 12 maja 2011 r. o kredycie konsumenckim (a fogyasztói hitelről szóló, 2011. május 12‑i törvény) (egységes szerkezetbe foglalt változat: Dz.U. 2018.993) (a továbbiakban: a fogyasztói hitelről szóló törvény) 5. cikkének 6a) pontja és 36a. cikke révén.
II. A tényállások és az előzetes döntéshozatal iránti kérelmek
A.
A C‑84/19. sz. ügy
13.
2016. szeptember 19‑én egy fogyasztó közvetítő révén fogyasztói hitelmegállapodást kötött a Profi Credit Polskával. A megállapodás az adós által 36 havi egyenlő részletben megfizetendő, 9000 lengyel zloty (PLN) (hozzávetőleg 2090 euró) nyújtásának ellenértékeként akként rendelkezik, hogy a fogyasztó köteles megfizetni először is a felvett tőkeösszeg 9,83%‑ának megfelelő éves kamatot, másodszor 129 PLN (hozzávetőleg 30 euró) összegű, úgynevezett „előkészítési” díjat, harmadszor 7771 PLN (hozzávetőleg 1804 euró) összegű, úgynevezett „jutalékot”, negyedszer pedig 1100 PLN (hozzávetőleg 255 euró), úgynevezett „Twój Pakiet – Pakiet Extra” („Te Csomagod – Extra Csomag”) ellenében fizetendő díjat.
14.
A kérdést előterjesztő bíróság álláspontja szerint a hitelmegállapodásban meghatározott, nem kamatjellegű költségeket a fogyasztói hitelről szóló törvény 36a. cikkében szereplő nemzeti szabályozásban rögzített felső határnak megfelelő összegben állapították meg. A megállapodás azonban nem határozta meg, hogy milyen minőségben jár el az a személy, akivel az alperes szerződést kötött, az előkészítési díj vagy a jutalék fogalmát, és nem szerepelt benne, hogy a felperes mely konkrét szolgáltatásai ellentételezésére szolgálnak a fenti díjak. Kizárólag a „Te Csomagod – Extra Csomag” ellenében fizetendő díj ellenértékét lehetett meghatározni, amely tartalmazta a fogyasztó két részlet megfizetésének egy alkalommal való elhalasztására vagy négy részlet összegének csökkentésére vonatkozó jogát a szerződés időtartamának meghosszabbításával (halasztás esetében) vagy a részletek későbbi időpontban történő megfizetésének kötelezettségével (csökkentés esetén).
15.
A Profi Credit Polska fizetési meghagyás kibocsátását kérte a törlesztési időszak lejárta előtt. A kérdést előterjesztő bíróság mulasztási ítéletet hozott a Profi Credit Polska javára, amellyel szemben a fogyasztó egyes szerződési feltételek tisztességtelenségével kapcsolatos kifogást felhozva védekezett. A hitelintézet a jelen eljárás során kifejtette, hogy az „előkészítési díj” a szerződés megkötésével kapcsolatban ténylegesen felmerült költségeknek felel meg, és hogy a „jutalék” megnevezésű díj a hitelnyújtás rendelkezésre bocsátásának ellentételezését képezi, míg a kamat a pénzeszközök fogyasztó rendelkezésére bocsátásának az ellenértékét képezi.
16.
A kérdést előterjesztő bíróságnak kétségei vannak azzal kapcsolatban, hogy az e díjakról rendelkező feltételeket olyanoknak kell‑e tekinteni, mint amelyek ki vannak zárva a szerződési feltételek tisztességes jellegére vonatkozóan a 93/13 irányelvben előírt értékelés köréből. E kétségek a következő okokból merülnek fel. Először is, amennyiben e költségek nem haladják meg a nemzeti szabályozásban előírt összeghatárt, azzal lehet érvelni, hogy e feltételek pusztán a szóban forgó nemzeti szabályozást tükrözik, ezért azokra – a 93/13 irányelv 1. cikkének (2) bekezdésével összhangban – nem vonatkoznak ezen irányelv rendelkezései. Másodszor, a Profi Credit Polska vonatkozásában ezen, árra vonatkozó feltételek a megállapodás elsődleges tárgyát képezhetik, ekként pedig ezen irányelv 4. cikkének (2) bekezdése révén az irányelv hatályán kívül eshetnek. Harmadszor, mivel e díjak indokoltságának vizsgálata a díjazás ellenértékként nyújtott szolgáltatásnak való megfelelésének értékelésével lenne egyenértékű, ezen irányelv 4. cikkének (2) bekezdése révén ez az értékelés is az irányelv hatályán kívül eshet. Végezetül a kérdést előterjesztő bíróságnak kétségei vannak azzal kapcsolatban, hogy a kamatokat, díjakat és jutalékot az egyes költségek közötti különbségek bemutatása vagy azok természetének meghatározása nélkül előíró feltétel megfogalmazása a 93/13 irányelv 4. cikkének (2) bekezdése értelmében világosnak és érthetőnek minősíthető‑e, ha nem határozza meg, milyen minőségben jár el az a személy, akivel a fogyasztó szerződést kötött.
17.
Ilyen körülmények között a Sąd Rejonowy Szczecin – Prawobrzeże i Zachód w Szczecinie – III Wydział Cywilny (Szczecin – Prawobrzeże és Zachód‑i kerületi bíróság, harmadik polgári kollégium, Lengyelország) úgy határozott, hogy az eljárást felfüggeszti, és a következő kérdéseket terjeszti a Bíróság elé:
„1)
Úgy kell‑e értelmezni a [93/13 irányelv] 1. cikkének (2) bekezdését, hogy az kizárja az irányelv rendelkezéseinek alkalmazását a hitelek nem kamatjellegű költségeire vonatkozó egyes feltételek tisztességtelen jellegének vizsgálata tekintetében, abban az esetben, ha a tagállamban hatályos törvényi rendelkezések meghatározzák e költségek felső határát annak előírásával, hogy a hitel fogyasztói hitelmegállapodásból eredő nem kamatjellegű költségeit, a hitel törvényben meghatározott módon számított, maximális, nem kamatjellegű költségeit meghaladó részükben vagy a hitel teljes összegét meghaladó részükben nem lehet követelni?
2)
Úgy kell‑e értelmezni [a 93/13 irányelv] 4. cikkének (2) bekezdését, hogy nem képezi az e rendelkezés szerinti értékelés tárgyát az adósnál a kölcsönnel együtt, a kamat mellett felmerülő, és az adós által (díjak, jutalékok vagy egyéb jellegű költségek formájában) fizetendő nem kamatjellegű költségek tisztességtelen jellege – amely költségek magának a szerződésnek a megkötéséhez és a kölcsön rendelkezésre bocsátásához kapcsolódó szerződési feltételeknek minősülnek –, ha e költségeket érthető és világos módon határozták meg?
3)
Úgy kell‑e értelmezni az 1993. április 5‑i [93/13 irányelv] 4. cikkének (2) bekezdését, hogy a kölcsön rendelkezésre bocsátásával kapcsolatos, különböző típusú költségeket meghatározó szerződési feltételek nem »világosak és érthetőek«, ha nem fejtik ki, hogy milyen konkrét szolgáltatások ellenértékeként kell e költségeket megfizetni, és nem teszik lehetővé, hogy azokat a fogyasztók meg tudják különböztetni?”
B.
A C‑222/19. sz. ügy
18.
A BW és egy fogyasztó 2018. március 8‑án két évre fogyasztói hitelmegállapodást kötött. Az egyedileg meg nem tárgyalt megállapodás alapján a BW 4500 PLN (hozzávetőlegesen 1048 euró) összeget nyújt 24 havi egyenlő részletben történő visszafizetési kötelezettséggel; a visszafizetést biankó váltó biztosítja. A megállapodás e készpénzösszeg fogyasztó rendelkezésére bocsátásának ellenértékeként évi 10%‑os mértékű, összesen 900 PLN (hozzávetőlegesen 210 euró) összegű kamatfizetésről, 1125 PLN (hozzávetőlegesen 262 euró) összegű, a kölcsön nyújtásáért fizetendő díjról, és 2700 PLN (hozzávetőlegesen 628 euró) összegű kezelési költségről rendelkezik. A nemzeti bíróság szerint a teljes hiteldíjmutatót 119,42%‑ban határozták meg. A hitel fogyasztói hitelről szóló törvény 36a. cikke értelmében vett nem kamatjellegű költsége azonban nem haladja meg az e rendelkezésben meghatározott felső összeghatárt.
19.
A fogyasztó megkapta a megállapodás szerinti összeget, és elkezdett törleszteni. A hitelező fizetési késedelmet követően az alperessel szemben keresetet terjesztett a kérdést előterjesztő bíróság elé, amelyben a fennmaradó egyenlegnek a törvényes késedelmi kamatokkal együtt történő megfizetését követelte. Ezzel egy időben fizetési meghagyás kibocsátását is kérte a kitöltött biankó váltó alapján.
20.
A kérdést előterjesztő bíróságnak azonban kétségei vannak azzal kapcsolatban, hogy összeegyeztethető‑e a 93/13 irányelvvel a lengyel szabályozás abban a tekintetben, hogy az a hitel hitelintézetek által felszámítható nem kamatjellegű költségére vonatkozóan felső összeghatárt állapít meg, mivel ezen összeghatárt nem csupán a hitelmegállapodás megkötésével vagy kezelésével összefüggő költségek alapján, hanem a hitelező általános kiadásait is figyelembe véve határozzák meg. Ez nem akadályozza meg a hitelezőt abban, hogy adatbázis fenntartásának, a munkavállalók díjazásának vagy a működési kockázat kezelésének költségéhez hasonló költségeket hárítson át a fogyasztóra. A Constructora Principado ítélet (
5
) azonban úgy értelmezhető, hogy a Bíróság abban megállapította, hogy a 93/13 irányelv 3. cikkének (1) bekezdése értelmében vett „jelentős egyenlőtlenséget” előidézőnek tekinthető az olyan eset, amelyben valamely eladó vagy szolgáltató általános feltételek révén olyan díjat hárít át a fogyasztóra, amelyet ezen eladónak vagy szolgáltatónak kellett volna viselnie.
21.
Ilyen körülmények között a Sąd Rejonowy w Opatowie – I Wydział Cywilny (opatówi kerületi bíróság, első polgári kollégium, Lengyelország) úgy határozott, hogy az eljárást felfüggeszti, és előzetes döntéshozatal céljából a következő kérdést terjeszti a Bíróság elé:
„Úgy kell‑e értelmezni a [93/13] irányelv rendelkezéseit, különösen az irányelv 3. cikkének (1) bekezdését, valamint az uniós jognak a fogyasztók védelmével és a szerződéses egyensúllyal kapcsolatos alapelveit, hogy a hivatkozott rendelkezésekkel és elvekkel ellentétes a »hitel maximális, nem kamatjellegű költségei« intézményének, valamint a szerződés e költségei összegének kiszámítására vonatkozó – [a fogyasztói hitelről szóló törvény] 36a. cikkével összhangban értelmezett 5. cikkének 6a) pontjában előírt – matematikai képlet nemzeti jogrendbe történő bevezetése, amely jogi megoldások lehetővé teszik, hogy a vállalkozó által folytatott gazdasági tevékenység költségeit beleszámítsák a fogyasztó által viselt, hitelmegállapodással kapcsolatos költségekbe (hitel teljes költsége)?”
C.
A C‑252/19. sz. ügy
22.
2016. augusztus 31‑én a QL és egy fogyasztó egyedileg meg nem tárgyalt hitelmegállapodást kötött 5000 PLN (hozzávetőleg 1149 euró) összegre, amelyet 36 havi egyenlő részletekben kellett visszafizetnie. A megállapodás a hitelintézetnek járó díjazásként először is évi 9,81%‑os, vagyis összesen 796 PLN (hozzávetőleg 182 euró) összegű kamatfizetésről, másodszor 129 PLN (hozzávetőleg 29 euró) összegű előkészítési díjról, harmadszor 900 PLN (hozzávetőleg 206 euró) összegű, a „Twój Pakiet [Te Csomagod]” szolgáltatásért fizetendő díjról, negyedszer pedig 3939 PLN (hozzávetőleg 905 euró) összegű jutalékról rendelkezik. Ennek eredményeképp a tényleges éves teljes kamatláb 77,77%. E hitel a fogyasztói hitelről szóló törvény 36a. cikkének értelmében vett nem kamatjellegű költsége az e rendelkezésben meghatározott összeghatárok közé esik.
23.
A kérdést előterjesztő bíróságnak azonban kétségei vannak azzal kapcsolatban, hogy összeegyeztethető‑e a 2008/48 irányelvvel az olyan nemzeti rendelkezés, amely korlátozza a hitelintézetek által felszámítható díj összegét. Ezen összeghatár meghatározása során ugyanis nem csupán a valamely konkrét megállapodás megkötésével vagy kezelésével összefüggő költségeket vették figyelembe, hanem a hitelező általános kiadásait is. A 2008/48 irányelv 3. cikkének g) pontjából azonban az következik, hogy a fogyasztóval szemben fel lehet számítani költségeket, de csak elhanyagolhatóakat, vagyis azokat a költségeket, amelyek összefüggenek a hitelmegállapodással.
24.
Ilyen körülmények között a Sąd Rejonowy w Opatowie I Wydział Cywilny (opatówi kerületi bíróság, első polgári kollégium) úgy határozott, hogy az eljárást felfüggeszti, és előzetes döntéshozatal céljából a következő kérdést terjeszti a Bíróság elé:
„Úgy kell‑e értelmezni a [2008/48 irányelv] rendelkezéseit, különösen az irányelv 3. cikkének g) pontját és 22. cikkének (1) bekezdését, hogy a hivatkozott rendelkezésekkel ellentétes a »hitel maximális, nem kamatjellegű költségei« intézményének, valamint a szerződés e költségei összegének kiszámítására vonatkozó – [a fogyasztói hitelről szóló törvény] 36a. cikkével összhangban értelmezett 5. cikkének 6a) pontjában előírt – matematikai képletnek a nemzeti jogrendbe történő bevezetése, amely jogi megoldások lehetővé teszik, hogy a vállalkozó által folytatott gazdasági tevékenység költségeit is beleszámítsák a fogyasztó által viselt, hitelmegállapodással kapcsolatos költségekbe (a hitel teljes költségébe)?”
III. Elemzés
A.
A C‑84/19. sz. ügyben feltett első kérdésről
25.
A kérdést előterjesztő bíróság a C‑84/19. sz. ügyben feltett első kérdésével lényegében arra kíván választ kapni, hogy úgy kell‑e értelmezni a 93/13 irányelv 1. cikkének (2) bekezdését, hogy nem tartozik az irányelv hatálya alá az egyedileg meg nem tárgyalt hitelmegállapodás olyan feltétele, amelynek értelmében a fogyasztónak díjat kell fizetnie, ha e díj összességében nem haladja meg a nemzeti szabályozás által megállapított felső összeghatárt.
26.
E tekintetben szem előtt kell tartani, hogy a 93/13 irányelv 2. cikkével és 3. cikkének (1) bekezdésével összhangban értelmezett 1. cikkének (1) bekezdése révén ezen irányelv a valamely eladó vagy szolgáltató és fogyasztó között megkötött, egyedileg meg nem tárgyalt bárminemű szerződés feltételeire vonatkozik. A 93/13 irányelv 1. cikkének (2) bekezdése azonban kivételként akként rendelkezik, hogy nem tartoznak ezen irányelv hatálya alá azok a feltételek, amelyek kötelező érvényű törvényi vagy rendeleti rendelkezéseket tükröznek.
27.
Jóllehet a kérdést előterjesztő bíróság feladata annak meghatározása, hogy az alapeljárásban szereplőhöz hasonló konkrét feltétel a szóban forgó kivétel hatálya alá esik‑e, a Bíróság adhat olyan iránymutatást a kérdést előterjesztő bíróságnak, amelyet ez utóbbinak figyelembe kell vennie az érintett feltétel tisztességtelen jellegének értékelése során. (
6
) A kérdést előterjesztő bíróság számára tehát lehetővé válhat annak megvizsgálása, hogy a szóban forgó rendelkezésben előírt kivétel valószínűsíthetően vonatkozik‑e az alapeljárás tárgyát képező ügyekben.
28.
A kérdést előterjesztő bíróság a jelen ügyben felveti, hogy vajon a 93/13 irányelv 1. cikkének (2) bekezdése kivételt előíró rendelkezéseinek hatálya alá eshetnek‑e a nemzeti rendelkezésben rögzített felső összeghatárt meg nem haladó díjat előíró feltételek.
29.
E tekintetben megjegyzendő, hogy pusztán abból, hogy a szerződési feltételek megfelelnek valamely jogszabályi rendelkezésnek, önmagában nem következik, hogy e feltételek szükségszerűen „tükrözik” e rendelkezés szövegét.
30.
Úgy tűnik, a kérdést előterjesztő bíróság által a jelen ügyben kifejezett kétség a Bíróság ítélkezési gyakorlatában előforduló olyan megjegyzésekből ered, amelyek értelmében a 93/13 irányelv 1. cikkének (2) bekezdésében előírt kivétel mögött meghúzódó elgondolást az a körülmény igazolja, hogy joggal feltételezhető, hogy a nemzeti jogalkotó a meghatározott szerződések feleit illető jogok és kötelezettségek összességére nézve egyensúlyt teremtett, olyan egyensúlyt, amelyet az uniós jogalkotó kifejezetten védeni kívánt. (
7
)
31.
Ami azonban engem illet, nem gondolom úgy, hogy a Bíróságtól származó e megjegyzéseket akként kell érteni, hogy valamely maximális összeghatár nemzeti jogalkotó általi meghatározásából szükségszerűen következik, hogy a nemzeti jogalkotó egyensúlyt teremtett a feleket illető jogok és kötelezettségek összességére nézve. Az alábbi indokok miatt helyezkedem erre az álláspontra.
32.
Először is, a Bíróság megállapította, hogy mivel az 1. cikk (2) bekezdése a fogyasztók védelmét célzó kivételt vezet be a 93/13 irányelv hatálya alól, e rendelkezést szigorúan kell értelmezni. (
8
)
33.
Másodszor, ha valamely jogalkotó felső összeghatárt határoz meg, ebből nem feltétlenül következik, hogy az ezen összeghatár alatti díjfizetésre vonatkozó mindennemű feltételt minden esetben kiegyensúlyozottnak kell tekinteni. Ha ez így lenne, bármely tagállam megszüntethetné a 93/13 irányelvben biztosított védelmet azáltal, hogy rendkívül magas felső összeghatárt határoz meg.
34.
Harmadszor, a lengyel kormány rámutat arra, hogy a 93/13 irányelv meg lenne fosztva minden érdemi hatástól, ha úgy kellene tekinteni, hogy azok a feltételek, amelyek összhangban vannak a szerződésekre irányadó nemzeti rendelkezésekkel, ezen irányelv 1. cikkének (2) bekezdése értelmében kötelező érvényű törvényi vagy rendeleti rendelkezéseket tükröznek, mivel minden esetben azt kell vélelmezni, hogy a szerződések feltételei összhangban vannak a nemzeti joggal.
35.
Álláspontom szerint a Bíróság azáltal, hogy az RWE Vertrieb, továbbá a Banco Santander és Escobedo Cortés ügyhöz hasonló ügyekben kiemelte a 93/13 irányelv 1. cikkének (2) bekezdésében előírt kivétel hátterét képező megfontolást, pusztán azt kívánta kihangsúlyozni, hogy a 93/13 irányelv célja nem a nemzeti szabályozás felülvizsgálata, hanem azon hátrányok korlátozása, amelyek annak következtében érhetik a fogyasztót, hogy egyenlőtlenség áll fenn a fogyasztó és az eladó vagy szolgáltató szakértelme és alkupozíciója, valamint a rendelkezésükre álló információ között. (
9
)
36.
Ilyen körülmények között nincs okom eltérni attól a következtetéstől, amely szerint a 93/13 irányelv 1. cikkének (2) bekezdése nem vonatkozik az olyan feltételekre, amelyek pusztán megfelelnek a nemzeti szabályozás által rögzített összeghatárnak. Ennek megfelelően úgy vélem, hogy a 93/13 irányelv 1. cikkének (2) bekezdését akként kell értelmezni, hogy egy meg nem tárgyalt megállapodásban foglalt, a fogyasztó által fizetendő díjat rögzítő feltételek nem esnek a szóban forgó irányelv hatályán kívül csupán azért, mert az előírt díjak összességében véve nem haladnak meg egy, a nemzeti szabályozás által rögzített konkrét összeghatárt. (
10
)
B.
A C‑84/19. sz. ügyben feltett második kérdésről
37.
A kérdést előterjesztő bíróság a C‑84/19. sz. ügyben feltett második kérdésével lényegében arra kíván választ kapni, hogy úgy kell‑e értelmezni a 93/13 irányelv 4. cikkének (2) bekezdését, hogy az egyedileg meg nem tárgyalt hitelmegállapodásokban foglalt, világosan és érthetően megfogalmazott feltételek esetében ki van zárva, hogy azok esetlegesen tisztességtelen jellege bármilyen módon vizsgálható legyen amiatt, hogy azok a kamaton kívüli díjak megfizetését írják elő.
38.
E tekintetben emlékeztetni kell arra, hogy a 93/13 irányelv 4. cikkének (2) bekezdése a szerződési feltételek tisztességtelen jellegének megítélését illetően két kivételről rendelkezik. E kivételek alkalmazásának azonban feltétele, hogy a szóban forgó feltételek világosak és érthetők legyenek.
39.
Jóllehet főszabály szerint a nemzeti bíróságok feladata pontosan meghatározni azokat a feltételeket, amelyek a szerződés elsődleges tárgyához kapcsolódóknak tekinthetők, mivel lényeges szerződési kötelezettségeket írnak le, (
11
) vagy amelyek értékelése az árnak az ellenszolgáltatásként nyújtott szolgáltatásokkal vagy árukkal való megfelelésére vonatkozik, e kivételt az egész Európai Unióban önállóan és egységesen kell értelmezni. Ebből tehát az következik, hogy a Bíróság meghatározhatja, alkalmazható‑e a 4. cikk (2) bekezdése a feltételek egy bizonyos csoportjára. (
12
)
40.
Az első kivétel értelmében a „szerződés elsődleges tárgyának meghatározására” vonatkozó feltételek esetében kizárt, hogy azok esetlegesen tisztességtelen jellegét bármilyen módon vizsgálni lehessen. A Bíróság ítélkezési gyakorlata értelmében e feltételek e szerződés alapvető szolgáltatásait állapítják meg, és mint ilyenek, jellemezik azt. Ennek megítélése érdekében a szerződés természetét, általános rendszerét és kikötéseit, valamint jogi és ténybeli összefüggéseit kell figyelembe venni. (
13
)
41.
E tekintetben minden szerződéses megállapodásnak az az elsődleges tárgya, amely a megállapodás jogi természetét jellemzi, vagyis azok a szerződési feltételek, amelyek elengedhetetlenek a szerződés létrejöttéhez. A hitelmegállapodásokat illetően tehát azokról a kötelezettségekről van szó, amelyek révén a hitelező vállalja, hogy valamely pénzösszeget ad kölcsön az adósnak azzal, hogy az adós ezt az összeget egy meghatározott napon vagy részletekben köteles visszafizetni.
42.
A szabványos hitelszerződésekben a hitelt természetesen kereskedelmi feltételek mellett nyújtják. Az adós alapvető kötelezettségei így nem csak a rendelkezésre bocsátott pénzösszeg visszafizetéséhez, hanem a szóban forgó szolgáltatás díjazásához is kapcsolódnak. Eléggé nyilvánvaló ugyanis, hogy a termékértékesítés vagy a szolgáltatásnyújtás elsődleges tárgyának szükségszerűen részét képezi a vevőnek a megállapodás szerinti ár vagy díjazás megfizetésére irányuló kötelezettsége. (
14
)
43.
A 4. cikk (2) bekezdésében szereplő második kivétel értelmében a feltételek tisztességtelen jellegének megítélése nem vonatkozhat az ár
és díjazás szállított árunak vagy nyújtott szolgáltatásnak való megfelelésére, feltéve természetesen, hogy a feltételek világosak és érthetők. (
15
)
44.
Mivel a szerződési feltételek több kikötésben, cikkben vagy pontban is megjelenhetnek és fordítva, a szerződésekben több olyan feltétel is kiköthető, amely azonos szolgáltatás ellenértékeként történő díjfizetésről rendelkezik. (
16
) Ennek megfelelően e két kivétel átfedi egymást, ha valamely feltétel olyan díjat rögzít, amely a szóban forgó szerződés elsődleges tárgyának minősülő áru vagy szolgáltatás teljes árának képezi részét.
45.
Ezen a ponton úgy tűnik, hogy a kérdést előterjesztő bíróság által kifejezett kétségek az ár vagy díjazás fogalmából erednek. A kérdést előterjesztő bíróság szerint ugyanis a lengyel jog alapján az árra vonatkozó feltételek nem kapcsolódhatnak a hitelmegállapodások elsődleges tárgyához, ha a szóban forgó árat kamattól eltérő formában határozzák meg.
46.
Ami viszont az uniós jogot illeti, az ár vagy díjazás fogalma még hitelmegállapodások esetében sem ennyire korlátozó jellegű. Ugyanis úgy tűnik, nincs olyan uniós jogi rendelkezés, amely azt rögzítené, hogy a hitelmegállapodások tekintetében teljesített kifizetések kizárólag kamat formáját ölthetik. (
17
) A hitelintézetek tehát kérhetik a kamat és/vagy rögzített díj révén történő kifizetésüket. (
18
)
47.
Ezt a következtetést támasztja alá a 2008/48 irányelv szövege is, amely előírja, hogy a hitelintézetek az ilyen hitel teljes költségéről kötelesek tájékoztatni a fogyasztókat. A teljes költséget a fogyasztó által a hitelmegállapodással kapcsolatban megfizetendő összes költségtípust figyelembe véve kell meghatározni. Amennyiben ugyanis az uniós jog hatása az lenne, hogy a hitelezők kizárólag kamat felszámításával tehetnének szert díjazásra, nem lett volna szükség ily módon utalni az összes díjtípusra.
48.
Konkrétabban, mivel a 93/13 irányelv nem határozza meg az „ár” vagy a „díjazás” fogalmát, e kifejezéseket az általános nyelvhasználatban elfogadott szokásos jelentésüket alapul véve kell megállapítani, figyelembe véve azon szövegkörnyezetet, amelyben e kifejezéseket használják, és azon szabályozás célkitűzéseit, amelynek e kifejezések részét képezik. (
19
)
49.
A hétköznapi nyelvben az „ár” kifejezés valamely meghatározott szerződési jogügylet tekintetében megfizetendő pénzösszegnek felel meg, míg a „díjazás” kifejezés általánosabban egy bizonyos munkavégzésre vagy szolgáltatásnyújtásra tekintettel fizetett pénzösszeg. Ennélfogva e két kifejezés többé‑kevésbé szinonimája egymásnak, kivéve hogy az ár fogalmát talán gyakrabban használják az áru kifizetésével összefüggésben, míg a „díjazás” kifejezést – különösen – a foglalkoztatással összefüggésben gyakrabban alkalmazzák szolgáltatásokkal kapcsolatban. (
20
)
50.
Ennek megfelelően a világosan és érthetően megfogalmazott minden olyan feltétel, amely a szóban forgó áru vagy szolgáltatás teljes árát határozza meg, és így a szerződés elsődleges tárgya, a 4. cikk (2) bekezdésében szereplő első kivétel hatálya alá eshet, függetlenül attól, hogy e feltételek kamat vagy díj megfizetését írják elő, tekintet nélkül arra, hogy a hitelintézetnek a hitelnyújtás érdekében milyen feladatokat kell elvégeznie.
51.
Az alapeljárás tárgyát képező ügyben – a „Te Csomagod – Extra Csomag” ellenében fizetendő díjat rögzítő feltétel kivételével – a szerződéses megállapodásnak a hitel akár díjként, akár kamatként kifejezett árára irányadó bármely rendelkezését pusztán a kölcsönnyújtás ellenértéke részének, következésképpen a 4. cikk (2) bekezdésében rögzített első kivétel hatálya alá tartozónak kell tekinteni.
52.
Természetesen a hitel árára irányadó rendelkezések is a 93/13 irányelv 4. cikkének (2) bekezdésében szereplő második kivétel hatálya alá tartoznak, de csak az ajánlati árat illetően. (
21
) Mivel a C‑84/19. sz. ügy tárgyát képező feltételek nem egyszerűen a szerződés elsődleges tárgyának meghatározásához kapcsolódnak, mivel azok valójában a konkrétan fizetendő árakat határozzák meg, ennélfogva részben rögzítik a hitelnyújtásért fizetendő árat, e feltételek is a második kivétel hatálya alá tartoznak.
53.
Ezt a következtetést nem kérdőjelezik meg a 4. cikk (2) bekezdése által követett célok vagy e rendelkezés kontextusban történő értelmezése.
54.
Ami a 4. cikk (2) bekezdésében meghatározott kivételek célját illeti, úgy tűnik, hogy azok olyan jogalkotás‑politikai döntést tükröznek, amelynek értelmében a felek a szerződésekben szereplő fő kötelezettségeket saját belátásuk szerint alakíthatják ki. (
22
) Szabad piacgazdaságban általában véve abból kell kiindulni, hogy az egyének feltehetőleg racionálisak és képesek a saját érdekeiket megvédeni. Ebből az következik, hogy a fogyasztóktól várható, hogy kérdéseket tegyenek fel azzal kapcsolatban, hogy mit vásárolnak meg, vagyis hogy kérdezzenek a szerződés elsődleges tárgyáról, valamint az annak ellenértékeként megfizetendő árról. (
23
) Úgy tűnik tehát, hogy a jogalkotó itt valószínűleg úgy gondolhatta, hogy ellentétben a szabványszerződések olyan más feltételeivel, amelyeket a fogyasztók nem feltétlenül minden esetben olvasnak el, (
24
) jóval kevésbé valószínű, hogy készületlenül éri őket a szerződés elsődleges tárgyához, illetve az árhoz vagy díjazáshoz kapcsolódó feltételek. Mindez azonban azt feltételezi, hogy a szerződés elsődleges tárgyát és az árat vagy díjazást egyértelműen, világosan és érthetően fogalmazzák meg.
55.
Ami a kontextust illeti, mivel a 93/13 irányelv 4. cikkének (2) bekezdése kivételt biztosít a tisztességtelen feltételek megítélése alól, például azt a kivételt, amelyet az ezen irányelv által bevezetett fogyasztóvédelmi rendszer előír, e rendelkezést szigorúan kell értelmezni. (
25
) Mivel a 4. cikk (2) bekezdésének szövege nem tesz különbséget aszerint, hogy a szóban forgó szolgáltatás árát vagy az azért járó díjazást rögzített díj vagy kamat formájában határozták‑e meg, ez az értelmezés nem indokolja a kamattól eltérő díjak megfizetését előíró szerződési feltételeknek e rendelkezés hatálya alól történő kizárását.
56.
Még ha a 4. cikk (2) bekezdésének megszorítóbb értelmezését is kellene elfogadni, (
26
) ez nem vezetne eltérő következtetésre, mivel az ár fogalmilag szinte minden szerződés alapvető elemét képezi. Természetesen az eladók és a szolgáltatók a kifizetést díj vagy kamat formájában is szabadon meghatározhatják. Amennyiben azonban e díjak nem valamely járulékos szolgáltatás, hanem a hitelnyújtás ellenértékének képezik részét, úgy kell tekinteni, hogy az ilyen díjat előíró feltételek a 4. cikk (2) bekezdésében meghatározott kivételek közül mind az első, mind pedig a második hatálya alá tartoznak.
57.
A jelen ügy szempontjából tehát nem releváns, hogy valamely szolgáltatás árát vagy annak díjazását kamat vagy díj formájában határozzák meg, vagy hogy a szerződés olyan feladatokat rögzít‑e, amelyeket az eladónak vagy szolgáltatónak a szóban forgó szolgáltatás nyújtása érdekében teljesítenie kell. Ami fontos, hogy – ahogyan azt később majd kifejtem – a fogyasztó képes volt megérteni az általa fizetendő teljes árat, és hogy mit vásárol. A fogyasztó ilyen módon tudja meghatározni, hogy a szerződés megfelel‑e a szükségleteinek, és ilyen módon tudja azt összehasonlítani más létező ajánlatokkal.
58.
Mindez azt jelenti, hogy a C‑84/19. sz. ügy szempontjából a hitelmegállapodás vonatkozásában megfizetendő díjat előíró valamely feltételnek ahhoz, hogy a 4. cikk (2) bekezdésében előírt kivételek egyikének hatálya alá tartozzon, pusztán világosan és érthetően kell meghatároznia a szóban forgó díj összegét. E díj formája lényegtelen.
59.
Ugyanakkor nem gondolom, hogy a 93/13 irányelv 4. cikke (2) bekezdésének alkalmazását ki kellene zárni akkor, ha a jogvita azzal kapcsolatos, hogy az árra vonatkozó konkrét rendelkezéssel szemben a hitelező részéről van‑e ellenszolgáltatás. Ha ugyanis megkérdőjeleznék, hogy egy konkrét díj ellenében a hitelező részéről van‑e tényleges teljesítés, vagy ha értékelnék a valamely szolgáltatásért felszámított ár egy része és az e szolgáltatás teljesítéséhez szükséges feladatok közötti megfelelőséget, ez azzal érne fel, hogy megkérdőjelezik a kínált szolgáltatás minősége és a felszámított ár közötti megfelelőséget, vagyis éppen azt tennék, amit a 4. cikk (2) bekezdése általánosságban kizár.
60.
Habár elfogadom, hogy a Bíróság a Matei ügyben és a Kiss és CIB Bank ügyben tett bizonyos olyan megállapításokat, amelyek bizonyos szempontból ennek az ellenkezőjét sugallják, (
27
) a 93/13 irányelv 4. cikkének (2) bekezdése alapján úgy hiszem, hogy ezen irányelv értelmében az egyes, árra vonatkozó feltételek tisztességessége nem attól függ, hogy a hitelező a feltételek mindegyikét illetően konkrét feladatot lát‑e el. Ez ugyanis a 4. cikk (2) bekezdése egyértelmű szövegének a megkerülését, tehát az uniós jogalkotó olyan döntésének megkerülését jelentené, amely szerint a 93/13 irányelv hatálya nem terjed ki arra a kérdésre, hogy a felszámított ár túlzott mértékű‑e. Ennek megfelelően, mivel az ár főszabály szerint nem releváns a feltételek tisztességtelen jellegének a 93/13 irányelven alapuló megítélése szempontjából, nem értelmezhető úgy, hogy az ezen irányelv által előírt átláthatósági követelmény értelmében a hitelintézetek kötelesek a fogyasztókat tájékoztatni a hitelnyújtás részét képező feladatokról.
61.
Természetesen a tagállamok főszabály szerint beiktathatnak a saját nemzeti jogukba ezzel ellentétes rendelkezést. A 93/13 irányelv 8. cikke akként rendelkezik, hogy a tagállamok az ezen irányelv által szabályozott területen elfogadhatnak vagy hatályban tarthatnak a szigorúbb rendelkezéseket annak érdekében, hogy a fogyasztóknak magasabb szintű védelmet biztosítsanak, feltéve hogy e rendelkezések összhangban állnak a hatályos uniós jog valamennyi szabályával, és hogy a szóban forgó tagállam eleget tett a 93/13 irányelv 8a. cikkében rögzített tájékoztatási követelménynek.
62.
Következésképpen nem ellentétes a 93/13 irányelvvel önmagában az, hogy – mint azt a kérdést előterjesztő bíróság kifejtette – a nemzeti szabályozás értelmében az ár és a nyújtott szolgáltatás vagy szállított áru közötti megfelelés csak akkor van kizárva a feltétel tisztességtelen jellegének értékelése köréből, ha az ár a szerződés alapján nyújtott fő szolgáltatásra vonatkozik. Hasonlóképpen, nem tekinthető úgy, hogy a szóban forgó jogi szabályozás sérti a 93/13 irányelvet pusztán amiatt, hogy úgy rendelkezik, hogy az árra vonatkozó feltételek nem vonatkozhatnak a fő szolgáltatásra, ha a felszámított ár nem kamat formájában jelenik meg.
63.
Ugyanakkor kiemelem, hogy bár a kérdést előterjesztő bíróság nyilvánvalóan úgy ítéli meg, hogy a nemzeti szabályozás által bevezetett árszabályozás nem eléggé szigorú, ez a kérdés az uniós jog hatályán kívül esik, így azt magától értetődően nem a Bíróságnak, hanem a lengyel jogalkotónak kell eldöntenie.
64.
A C‑84/19. sz. ügyben feltett második kérdésre válaszként tehát úgy vélem, a 93/13 irányelv 4. cikkének (2) bekezdését akként kell értelmezni, hogy az egyedileg meg nem tárgyalt hitelmegállapodásokban az árat vagy díjazást rögzítő feltételek esetében e rendelkezés kizárja, hogy azok tisztességtelen jellegét ezen irányelv alapján értékelni lehessen, amennyiben e feltételeket világosan és érthetően fogalmazták meg, még akkor is, ha azok kamattól eltérő díj megfizetését írják elő, A tagállamok azonban a saját nemzeti jogukban továbbra is rendelkezhetnek az árak tisztességességének értékelését lehetővé tévő mechanizmusról, feltéve hogy e rendelkezések összeegyeztethetők az alkalmazandó uniós joggal, és hogy a tagállamok eleget tettek a 93/13 irányelv 8a. cikkében meghatározott követelményeknek is.
C.
A C‑84/19. sz. ügyben feltett harmadik kérdésről
65.
A kérdést előterjesztő bíróság a C‑84/19. sz. ügyben feltett harmadik kérdésével lényegében arra kíván választ kapni, hogy úgy kell‑e értelmezni a 93/13 irányelv 4. cikkének (2) bekezdését, hogy úgy kell tekinteni, a fogyasztó terhére bizonyos díjak megfizetését előíró, egyedileg meg nem tárgyalt hitelmegállapodás nem világos és érthető, ha nem határozza meg azokat a szolgáltatásokat, amelyek ellenértékeként a szóban forgó díjakat meg kell fizetni, és ha a fogyasztónak nincs lehetősége ezeket megismerni a megállapodás révén rendelkezésre bocsátott információból.
66.
Ahogyan azt már megjegyeztem, a 93/13 irányelv 4. cikkének (2) bekezdése két kivételt állapít meg az egyedileg meg nem tárgyalt hitelmegállapodásokban foglalt feltételek tisztességességének bárminemű megítélése alól. Ugyanakkor e kivételek mindegyike ahhoz a feltételhez van kötve, hogy a releváns szerződéses rendelkezéseknek világosaknak és érthetőeknek kell lenniük.
67.
A Bíróság ítélkezési gyakorlata szerint az érthetőség e követelményéből az következik, hogy a szerződésnek világosan rögzítenie kell annak a mechanizmusnak a konkrét működését, amelyhez a feltétel kapcsolódik, és az e mechanizmus, valamint a más releváns szerződési feltételek közötti viszonyt, hogy a fogyasztónak módjában álljon egyértelmű és érthető szempontok alapján értékelni a számára ebből eredő gazdasági következményeket. (
28
)
68.
Annak meghatározása során, hogy valamely feltétel világos és érthető‑e, értelemszerűen figyelembe kell venni a szerződés természetét, általános rendszerét és kikötéseit, valamint jogi és ténybeli összefüggéseit. (
29
) Ezen elemek mellett az egyes feltételek érthetőségéhez, azok szövegének egyértelműségéhez, a használt terminológia sajátos jellegéhez vagy a megjelenítési technikák esetleges használatához hasonló további tényezők (
30
) mind relevánsak. A feltétel szerződésben elfoglalt konkrét helye vagy az, hogy a releváns rendelkezéseket több különböző kikötés, cikk vagy pont tartalmazza, szintén releváns tényezőnek minősülhet.
69.
Ahogyan azt a Kiss és CIB Bank ügyre vonatkozó indítványomban kifejtettem, az érthetőség 93/13 irányelv 4. cikkének (2) bekezdésében rögzített követelménye magában foglalja például azt, hogy amennyiben a szerződés viszonylag hosszú, és a különböző szolgáltatások ellenértékeként fizetendő árat több kikötésbe szétszórva határozták meg, a szerződésnek e különböző kikötéseket összevonva, ugyanazon a helyen kell tartalmaznia, vagy legalább a fogyasztó figyelmét fel kell hívnia azok együttes hatására. (
31
)
70.
A Bíróság a Kásler és Káslerné Rábai ítéletében ezen irányelv 4. cikkének (2) bekezdéséből és az 5. cikkéből is az átláthatóság általánosabb kötelezettségére következtetett. (
32
) Ennek megfelelően az eladóknak vagy szolgáltatóknak kellően tájékoztatniuk kell a fogyasztókat, hogy azok körültekintő és megfelelő tájékoztatáson alapuló döntést hozhassanak. (
33
)
71.
Ebből az következik, hogy amennyiben valamely feltétel értelmében a fogyasztónak meghatározott díjat kell fizetnie valamely, egyedileg meg nem tárgyalt hitelmegállapodás ellenértékeként, e díj összegének tisztességességét a bíróság nem vizsgálhatja a 4. cikk (2) bekezdésében meghatározott feltételek alapján, ha a szerződés rendelkezései érthetők. Ez lényegében azt jelenti, hogy a szerződés valamennyi elemére és a hitelintézet által rendelkezésre bocsátott információra tekintettel egy átlagos, kellően tájékozott és észszerűen figyelmes fogyasztónak képesnek kell lennie arra, hogy a szerződés megkötése előtt megértse, hogy e díjakat is meg kell majd fizetnie, következésképpen pedig megfelelően értékelhette volna a szerződés aláírásának gazdasági következményeit.
72.
A C‑84/19. sz. ügyben a kérdést előterjesztő bíróság e kontextusban kérdésként veti fel, hogy az átláthatóság követelménye értelmében az eladóknak és a szolgáltatóknak meg kell‑e határozniuk azokat a szolgáltatásokat, amelyek ellenértékeként valamely szerződés díjat rögzít, vagy legalábbis a fogyasztónak lehetőséget kell‑e adni arra, hogy ezt az információt leszűrje a szerződésből.
73.
Elöljáróban megjegyezhető, hogy úgy tűnik, a kérdést előterjesztő bíróság a „szolgáltatás” kifejezést olyan speciális értelemben használja, hogy az az eladó vagy a szolgáltató által a szerződés tárgyát képező szolgáltatás teljesítésére irányuló kötelezettségének való megfelelés érdekében végzett feladatokra vonatkozik.
74.
E tekintetben úgy vélem, hogy a szerződési feltételek világos és érthető megfogalmazásának a 93/13 irányelvben rögzített követelménye nem értelmezhető akként, hogy annak értelmében a fogyasztót tájékoztatni kell az eladó vagy a szolgáltató által a szerződés alapján elvégzendő feladatokról. E tekintetben nem számít, hogy a fogyasztó ezt a konkrét információt nem tudja leszűrni a tudomására hozott információból, feltéve persze, hogy a szerződés általános természetét is egyértelművé tették. Az alábbiakban ismertetett indokok alapján jutottam erre a következtetésre.
75.
Először is, a Bíróság ítélkezési gyakorlata szerint a 93/13 irányelv 4. cikkének (2) bekezdésben rögzített feltétel csak azt követeli meg, hogy a fogyasztókat a szerződési feltételek következményeiről, nem pedig azok létjogosultságáról tájékoztassák. (
34
) Másképpen megfogalmazva, az számít, hogy a szerződés megkötése előtt egyetlen díjat sem titkoltak el a fogyasztó elől. A 93/13 irányelv nem vonatkozik arra a kérdésre, hogy a fogyasztó jogilag érvényes beleegyezését adta‑e, mivel ez továbbra is a tagállamok hatáskörébe tartozik. (
35
) Ugyanez vonatkozik a jogellenes kereskedelmi gyakorlatra, amely a 2005/29 irányelv (
36
) hatálya alá tartozik. Ez az irányelv inkább a feltételeknek a fogyasztó figyelmét általában megragadó joghatásaitól vagy következményeitől eltérő joghatásaival vagy következményeivel – vagy ha az jobban tetszik, az „apróbetűs részekkel” – foglalkozik.
76.
Másodszor, ahogyan azt Saugmandsgaard Øe főtanácsnok az Ibercaja Banco ügyre vonatkozó indítványában (
37
) megjegyezte, a Bíróság ítélkezési gyakorlatában általános trendként érvényesül, hogy a 93/13 irányelv által rögzített átláthatósági követelmény vizsgálata során e követelmény ne lépjen túl azon, amit egy szakembertől észszerűen el lehet várni. Nehezen kerülhető el az a benyomás, hogy túlzott és indokolatlan terhet jelentene az eladó vagy szolgáltató számára, ha meg kellene jelölnie, hogy melyek azok az egyes konkrét feladatok, amelyek ellenértékeként meghatározott díjat számított fel.
77.
Harmadszor, ennek az eladótól vagy szolgáltatótól történő megkövetelése lényegében annak előírását jelentené, hogy az árra vonatkozó minden egyes feltételt megindokoljanak. Ez ellentétben állna a 4. cikk (2) bekezdésében meghatározott kivétel alapját képező megfontolás egészével, amely pontosan arra irányul, hogy az eladóknak vagy szolgáltatóknak ne kelljen megindokolniuk a díjaikat, ezáltal pedig a bíróságokat visszatartsa attól, hogy beavatkozzanak a cégek árazási stratégiájába.
78.
Negyedszer, ahogyan azt már megjegyeztem, piacgazdaságban az áru vagy szolgáltatás ára nem az elvégzendő feladatokhoz vagy a termelés költségéhez, hanem a kereslethez és kínálathoz kapcsolódik közvetlenül. Következésképpen, ha valamely szerződés ugyanazon szolgáltatás egészére kiterjedő árat ír elő, valamelyest mesterséges lenne azt várni, hogy minden egyes feltétel egy konkrét feladatot tükrözzön.
79.
Még kevésbé lenne reális azt várni az eladóktól és szolgáltatóktól, hogy a szállított áru vagy a nyújtott szolgáltatás egyes elemeihez hozzárendelhető konkrét költségek tekintetében megbízható tájékoztatást adjanak a fogyasztók számára. Ha ugyanis valamely szakember egynél több tevékenységet végez, az általános kiadások különböző tevékenységei között történő megosztása gyakran összetett (és igen drága) számviteli gyakorlatot jelentene. (
38
) Ehhez a szakembereknek legalábbis költségelszámolást kellene végezniük, amely a nettó működési eredményüket képező elemek meghatározását és értékelését szolgálja, noha ezt az általános számviteli kötelezettséget egyetlen uniós jogi előírás sem írja elő. (
39
)
80.
Mindenesetre egyértelműnek tűnik, hogy a jelen hitelmegállapodás a 2008/48 irányelv hatálya alá tartozik. Ugyanakkor ezen irányelv releváns rendelkezéseit is figyelembe kell venni, mivel a Bíróság ítélkezési gyakorlata szerint ez utóbbi irányelv teljeskörűen összehangolta a hitelintézetek terhére előírható tájékoztatási kötelezettségeket. (
40
)
81.
Először is, mivel a tagállamoknak át kellett ültetniük a 2008/48 irányelvet a nemzeti szabályozásukba, úgy tekinthető, hogy az olyan feltételek, amelyek ezen irányelv rendelkezéseit tükrözik abban az értelemben, hogy az ezen irányelv által kötelezővé tett információt részletezik, a 93/13 irányelv 1. cikkének (2) bekezdése révén szükségszerűen kívül esnek ez utóbbi irányelv hatályán. (
41
)
82.
Másodszor, egy egyértelmű értelmezési szabály szerint, amennyiben több uniós jogi jogforrás vonatkozik ugyanarra a helyzetre, azokat lehetőség szerint összehangoltan kell értelmezni. (
42
)
83.
A 93/13 irányelv átláthatóságra és érthetőségre vonatkozó követelményei pusztán olyan rendelkezések, amelyek a 2008/48 irányelv konkrétabb követelményeihez képest az általánosítás magasabb szintjén helyezkednek el. Ebből tehát az következik, hogy a 93/13 irányelv ezen általános szövege nem értelmezhető a fogyasztó számára történő konkrét információközléssel összefüggésben, mivel ez a 2008/48 irányelv konkrétabb követelményeitől való eltérést jelentene. (
43
)
84.
Álláspontom szerint úgy kell tekinteni, hogy a 2008/48 irányelv határozza meg a hatálya alá eső hitelmegállapodásokkal összefüggő átláthatósági követelmény pontos terjedelmét. Eltérő rendelkezés hiányában a 93/13 irányelv és a részletesebb tájékoztatás adására vonatkozó kötelezettséget rögzítő más uniós jogi jogforrások közötti viszonyt így kell érteni, annak elkerülése érdekében, hogy a 93/13 irányelv nemzeti bíróságok általi eltérő alkalmazása a belső piac megosztásához vezessen, ezáltal pedig veszélyeztesse azt a harmonizációt, amelyet e más jogforrások próbálnak elérni, miközben figyelembe veszik a fogyasztók védelmét.
85.
Tekintettel arra, hogy a 2008/48 irányelv 10. cikke szerint, amely azt tartalmazza, hogy a hitelmegállapodásokban milyen információkat kell feltüntetni, a hitelintézeteknek nem kell a költségeikről részletes tájékoztatást adniuk, pusztán amiatt, hogy a hitelmegállapodások nem rögzítik konkrétan azokat a szolgáltatásokat, amelyekért a szóban forgó díjat meg kell fizetni, nem tekinthető úgy, hogy a hitelmegállapodások rendelkezései a 93/13 irányelv 4. cikkének (2) bekezdése és 5. cikke értelmében érthetetlennek minősülnek.
86.
Ha úgy kell tekinteni, hogy az előterjesztett kérdés a – a kifejezés szokásos értelmében vett – szolgáltatás minden egyes, árra vonatkozó rendelkezésre tekintettel történő megemlítésének szükségességéhez, valamint a szolgáltató által a szóban forgó szolgáltatás nyújtása céljából elvégzendő feladatokhoz kapcsolódik, az ismétlődés kockázata mellett megállapítható, hogy a 93/13 irányelv 4. cikkének (2) bekezdésében rögzített átláthatósági követelmény – a Bíróság ítélkezési gyakorlata szerint – a szerződés gazdasági következményeihez, és annak elsődleges tárgyához, nem pedig az egyes szerződési feltételek pénzértékéhez kapcsolódik. Amikor tehát valamely fogyasztó egy sor, egymáshoz szorosan kapcsolódó árut vagy szolgáltatást vásárol, az általa fizetendő teljes ár, (
44
) valamint az azért nyújtott szolgáltatások terjedelme a fontos, így szükség esetén össze tudja hasonlítani az áruk vagy szolgáltatások azonos csoportjaira vonatkozóan rendelkezésre álló különböző ajánlatokat. Nem fontos azonban, hogy e csoport teljes ára önálló díjakra legyen lebontva.
87.
Mivel ugyanis a szolgáltatás fogalma meglehetősen homályos, (
45
) ennek megfelelően pedig valamely szolgáltatás adott esetben több önálló szolgáltatásra bontható fel, a gyakorlatban alkalmazhatatlanná válhat annak előírása, hogy a hitelintézetek minden egyes „szolgáltatás” esetében kötelesek legyenek meghatározni valamilyen árat.
88.
Ennélfogva úgy vélem, hogy az átláthatóság 93/13 irányelv 4. cikkének (2) bekezdésében szereplő elvét akként kell értelmezni, hogy annak értelmében az adott szolgáltatásokhoz kapcsolódó konkrét költségeket főszabály szerint nem kell elemeire bontani a kérdést előterjesztő bíróság kérdésében javasolt módon. Csupán bizonyos konkrét körülmények esetén fordulhat elő, hogy ilyen információ legyen szükséges ahhoz, hogy megfeleljenek az átláthatóság követelményének.
89.
Álláspontom szerint nyilvánvalóan erről van szó abban az esetben, ha a szerződés több könnyen osztható szolgáltatásra vonatkozik, (
46
) abban az értelemben, hogy a felsorolt egyes szolgáltatásokat más szolgáltatásoktól függetlenül is lehetne a fogyasztók részére nyújtani.
90.
Abban az esetben is ez a helyzet, ha a fogyasztó a szolgáltatások egyikét a többit megelőzően jogosult megszüntetni, amikor is képesnek kell lennie annak felmérésére, hogy milyen üzleti hatással jár az, ha e választással él. Ugyanez vonatkozik arra az esetre, ha a szerződés olyan opcionális szolgáltatásokat említ, amelyek vonatkozásában az árat előre meghatározza. Ez utóbbi esetben ahhoz, hogy a fogyasztó fel tudja mérni a szerződés gazdasági következményeit, alapvető fontosságú, hogy e szolgáltatások árát pontosan meghatározzák, ami azt feltételezi, hogy a fogyasztó meghatározhatja a fizetendő árat az egyes konkrét szolgáltatások kiválasztása révén.
91.
Az ilyen típusú információ akkor is szükséges lehet, ha maga a szerződés több szolgáltatás – néhány elsődleges, emellett pedig járulékos szolgáltatások – létezésére utal, és ha a szóban forgó egy vagy több feltétel az e szolgáltatások egyikének árát – mint olyat – nem rögzíti, annak árára azonban hatást gyakorolhat. Mivel a 93/13 irányelv 4. cikkének (2) bekezdésében előírt második kivétel nem alkalmazandó, meg kell határozni, hogy a feltétel melyik szolgáltatásra vonatkozik, annak megállapítása céljából, hogy az mégis a szerződés elsődleges tárgyába tartozik‑e, mivel e feltétel még a 4. cikk (2) bekezdésében rögzített első feltétel körébe is tartozhat. (
47
)
92.
Igaz, hogy a C‑84/19. sz. ügyben az alapeljárásban a hitelmegállapodás említ egy járulékos szolgáltatásként leírt szolgáltatást, vagyis a „Te Csomagod – Extra Csomag” szolgáltatást. Habár úgy gondolom, hogy a Profi Credit Polska nem volt köteles azt önálló szolgáltatásként kezelni, nem szükséges e kérdésben bármilyen kategorikus álláspontot megfogalmazni, mivel a tényállás kérdést előterjesztő bíróság általi leírásából kitűnik, hogy a szóban forgó hitelmegállapodás e szolgáltatás tekintetében mindenesetre önálló árat foglal magában. (
48
)
93.
Az egyetlen fennmaradó kérdés az, hogy a szerződésnek egyértelműbben kellett volna‑e meghatároznia, hogy a felszámított teljes ár magában foglalja‑e a közvetítő díjazását. A kérdést előterjesztő bíróság feladata annak meghatározása, hogy a szerződés e tekintetben félreérthető volt‑e, vagy hogy amiatt, hogy a szóban forgó feltétel nem utal a közvetítőre, nem volt egyértelmű, hogy e jutalék a hitel árának részét képezi. Még ha megállapítást is nyerne, hogy a szerződés a közvetítő díjazását illetően ily módon félreérthető volt, akkor sem vagyok biztos abban, hogy ez a hitelintézet és a fogyasztó közötti szerződést szükségszerűen érthetetlenné teszi a 93/13 irányelv 4. cikkének (2) bekezdése alapján. E cikk ugyanis meghatározza ezen irányelv 3. cikke (1) bekezdésének alkalmazási körét, amely viszont akként rendelkezik, hogy az egyedileg meg nem tárgyalt szerződésben szereplő tisztességtelen feltétel nem köti a fogyasztót. Ennek megfelelően a 4. cikk (2) bekezdésében említett érthetőségnek a szerződés meghatározott rendelkezésére kell vonatkoznia. Nem világos számomra, hogy a jelen ügyben megvizsgált helyzetben mely feltételek tekinthetők tisztességtelennek. A közvetítő jutalékát a teljes ár tartalmazza vagy nem tartalmazza. Amennyiben azt a teljes ár nem tartalmazza, nem a szerződésben említett ár, hanem az a további jutalék minősíthető adott esetben tisztességtelennek, amelyet a fogyasztónak a szerződésben említett áron felül esetlegesen meg kell fizetnie.
94.
Álláspontom szerint e kérdés pusztán a lengyel szerződési jog általános elveinek alkalmazásával is megválaszolható. Amennyiben ugyanis a közvetítő díjazását nem tartalmazza a teljes ár, a közvetítő a díj megfizetését kizárólag akkor kérheti, ha a fogyasztóval e díjazást előíró szerződést kötöttek (ezáltal jogi köteléket létrehozva). Ilyen esetben azonban a fogyasztó szükségszerűen tudja, hogy további díjat kell majd fizetnie.
95.
Mindenesetre megjegyzem, hogy a 2008/48 irányelv 21. cikke sajátos tájékoztatási kötelezettséget ír elő a közvetítő útján megkötött hitelmegállapodás esetén. Ennek megfelelően – az irányelv által elért teljes harmonizáció miatt – e kötelezettségek teljesítése esetén nem állapítható meg az átláthatóság hiánya a hitelintézet és a fogyasztó közötti jogviszonyban.
96.
A fentiek alapján a C‑84/19. sz. ügyben feltett harmadik kérdésre azt a választ javaslom, hogy a 93/13 irányelv 4. cikkének (2) bekezdését akként kell értelmezni, hogy a díjfizetést előíró, egyedileg meg nem tárgyalt hitelmegállapodások főszabály szerint nem tekinthetők olyanoknak, amelyek nem világosak és nem érthetők pusztán amiatt, hogy nem határoznak meg olyan konkrét feladatokat, amelyeket a kereskedőnek el kell végeznie, és amelynek költségeit viselni kell a megállapodás szerinti szolgáltatás nyújtása céljából. Kizárólag abban az esetben tekinthető úgy, hogy e feltételek nem teljesítik ezt a feltételt, ha a szerződés pénzügyi következményeinek összessége vagy a szerződés tárgyához kapcsolódó pénzügyi következmények nem derülnek ki egyértelműen a szerződésből különösen amiatt, hogy túlzottan nagy számú, árra vonatkozó rendelkezés létezik.
D.
A C‑222/19. sz. ügyben feltett kérdésről
97.
A kérdést előterjesztő bíróság a C‑222/19. sz. ügyben feltett kérdésével lényegében arra kíván választ kapni, úgy kell‑e értelmezni általánosságban a 93/13 irányelv rendelkezéseit és különösen a 3. cikkének (1) bekezdését, hogy a szóban forgó irányelvvel ellentétes az, ha valamely tagállam a „hitel maximális, nem kamatjellegű költségeinek” fogalmán alapuló árszabályozási mechanizmust vezet be, amennyiben a szóban forgó költség megállapításához figyelembe kell venni a hitelező általános kiadásait.
98.
Ahogyan az egyértelműen kitűnik a 93/13 irányelv 3. cikkének (1) bekezdéséből, a szóban forgó irányelv rendelkezéseinek nem célja a nemzeti rendelkezések szabályozása, azok inkább az eladó vagy szolgáltató és a fogyasztó között megkötött szerződés feltételei egyensúlyának esetleges hiányával és e feltételek esetleges tisztességtelenségével kívánnak foglalkozni, feltéve hogy a szóban forgó szerződéseket egyedileg nem tárgyalták meg.
99.
Ilyen körülmények között úgy vélem, hogy ahhoz, hogy a kérdést előterjesztő bíróság részére hasznos választ lehessen adni, ezt a kérdést úgy kell átfogalmazni, hogy az annak megállapítására irányul, hogy úgy kell‑e értelmezni a 93/13 irányelv 3. cikkének (1) bekezdését, hogy egyedileg meg nem tárgyalt hitelmegállapodás keretében valamely feltétel „jelentős egyenlőtlenséget” idéz elő amiatt, hogy a kamatfizetés mellett díjfizetésről is rendelkezik, és hogy e díjak arra szolgálhatnak, hogy az eladók vagy szolgáltatók a fogyasztókra hárítsák át az általános kiadásaikat.
100.
E tekintetben emlékeztetni kell arra, hogy a 93/13 irányelv 3. cikkének (1) bekezdése alapján az egyedileg meg nem tárgyalt szerződések bármely feltétele tisztességtelennek tekintendő, ha a jóhiszeműség követelményével ellentétben a felek szerződésből eredő jogaiban és kötelezettségeiben jelentős egyenlőtlenséget idéz elő a fogyasztó kárára. (
49
)
101.
Habár úgy vélem, a „jóhiszeműség követelményével ellentétben” kifejezés pusztán azt a helyzetet írja le, amely akkor állt volna fenn, ha nem következett volna be jelentős egyenlőtlenség, ennélfogva – mint olyan – nem minősül sui generis feltételnek, el kell ismerni a Bíróság arra vonatkozó megállapítását, hogy a 93/13 irányelv 3. cikkének (1) bekezdése két szempontot rögzít a tisztességtelen feltételek fogalmának meghatározása szempontjából; egyrészről azt, hogy a feltételek „a jóhiszeműség követelményével ellenetét[esek]”, másrészről pedig azt, hogy „a felek szerződésből eredő jogaiban és kötelezettségeiben jelentős egyenlőtlenség áll fenn a fogyasztó kárára”. (
50
)
102.
Minden tiszteletem ellenére, még ha e különbségtétel nem is feltétlenül győz, (
51
) e megkülönböztetésnek a gyakorlatban valószínűleg csekély jelentősége van. E két szempontnak a Bíróság általi értelmezése tükrében a gyakorlatban a második feltétel teljesülése esetén az első feltétel is szükségszerűen teljesül. (
52
)
103.
A Bíróság ítélkezési gyakorlata szerint ugyanis az első szempont magában foglalja annak vizsgálatát, hogy az eladó vagy szolgáltató a fogyasztóval szembeni tisztességes és méltányos eljárása esetén észszerűen elvárhatta‑e, hogy a fogyasztó elfogadja az érintett feltételt. A második szempont alapján azt kell megvizsgálni, hogy a feltétel által bevezetett kötelezettségek a fogyasztót olyan helyzetbe hozták‑e, amely jelentősen kedvezőtlenebb ahhoz képest, amely a nemzeti jog alapján a szóban forgó feltétel hiányában érvényesült volna, anélkül hogy e hátrányt ellensúlyozták volna. (
53
)
104.
Az eladók vagy szolgáltatók logikusan számíthatnak arra, hogy a fogyasztókkal szembeni tisztességes és méltányos eljárásuk esetén a fogyasztók elutasítják az olyan feltételeket, amelyek olyan helyzetbe hozzák őket, amely jelentős mértékben eltér attól a helyzettől, amely a szóban forgó feltétel hiányában a nemzeti jog alapján érvényesült volna, kivéve ha ezen eltérést zömében ellensúlyozza a megfelelő árkülönbözet. (
54
) Ennek megfelelően, valamely feltétel tisztességtelennek minősíthető, ha olyan feladatokról vagy kötelezettségekről rendelkezik, amelyek nyilvánvalóan eltérnek az átlagos, általánosan tájékozott és észszerűen körültekintő fogyasztó szerződés tartalmával kapcsolatos jogos elvárásaitól. (
55
)
105.
Ugyanakkor nem gondolom, hogy valamely hitelmegállapodásban szereplő feltételt tisztességtelennek lehetne tekinteni pusztán amiatt, hogy a kamatfizetés mellett díjfizetésről is rendelkezik, vagy hogy e díjak arra szolgálhatnak, hogy az eladók vagy szolgáltatók a fogyasztókra hárítsák át az általános kiadásaikat.
106.
Eleve, mivel e feltétel mindazonáltal a hitel árához kapcsolódott, rá kívánok mutatni arra, hogy a fogyasztó által fizetendő díjak összege a 4. cikk (2) bekezdése értelmében csak akkor képezheti a 93/13 irányelvben szabályozott értékelés tárgyát, ha a szóban forgó feltétel nem világos és érthető, vagy ha nem eléggé egyértelmű a gazdasági következményeit illetően.
107.
E kivételtől eltekintve nehezen tudnám megállapítani, hogy valamely feltétel „jelentős egyenlőtlenséget” idéz elő pusztán azzal, hogy kamatfizetés mellett díjfizetésről is rendelkezik. Ahogyan ugyanis azt korábban kifejtettem, a hitelintézetek szabadon meghatározhatják a díjazásuk feltételeit, feltéve hogy a teljes ár egyértelmű a fogyasztó számára. A 2008/48 irányelv hatálya alá eső hitelmegállapodás esetében szükségszerűen erről van szó, ha teljesítették a szóban forgó irányelvben rögzített, a nemzeti jogba átültetett kötelezettségeket.
108.
Hasonlóképpen, álláspontom szerint nem származhat jelentős egyenlőtlenség pusztán abból, hogy valamely szolgáltatás ára az szolgáltató számára a saját általános kiadásai áthárításának kényelmes módját szolgálhatja. Ahogyan ugyanis azt a Kiss és CIB Bank ügyre vonatkozó indítványomban kifejtettem, (
56
) az, hogy a vállalkozások a költségeiket áthárítják a fogyasztókra, pusztán gazdasági realitás. Ennélfogva, bármely szolgáltatás vagy áru ára részben a hitelező általános üzletmenetéhez kapcsolódó kiadások kiegyenlítését szolgálja.
109.
Kétségtelen, hogy a Bíróság Constructora Principado ítéletében (
57
) nem zárta ki annak lehetőségét, hogy tisztességtelennek minősíthető az olyan feltétel, amelynek hatásaként valamely lakás vevőjére áthárították az önkormányzati ingatlanadót és a különböző közművekhez, például a vízhez, gázhoz, elektromos energiához és a szennyvízhálózathoz történő önálló csatlakozással kapcsolatos egyes díjakat.
110.
Ugyanakkor nem gondolom, hogy ez az elv alkalmazandó lenne a C‑222/19. sz. ügy alapeljárásának tárgyát képező hitelmegállapodásra, mivel a Constructora Principado ítéletben megválaszolt kérdés nem egyes költségek fogyasztókra történő áthárításához, hanem a vitatott feltétel átláthatóságához kapcsolódott. Az e feltétellel érintett díjak összege ugyanis nem volt számszerűsítve, és az önkormányzati ingatlanadó tekintetében azt nem is lehetett meghatározni a szerződéskötés időpontjában. Azt ugyanis később az adóhatóságnak kellett megállapítania. Következésképpen e feltétel nem pusztán az eladó által viselt egyes költségeket hárította át a fogyasztóra, hanem az e költségek teljes összegével kapcsolatos bizonytalanságot is, amelynek főszabály szerint a kockázatát vállalkozóként az eladónak kellett viselnie. (
58
)
111.
A magam részéről a díjfizetést előíró feltételekkel kapcsolatosan úgy gondolom, hogy a 93/13 irányelv 4. cikkének (2) bekezdésére és 3. cikkének (1) bekezdésére tekintettel e feltételek megjelenésük formájától függetlenül kizárólag akkor minősíthetők tisztességtelennek, ha teljesítenek két feltételt, először is azt, hogy a szóban forgó díjat a fogyasztó elől ténylegesen eltitkolták, és ezáltal megnyílik a lehetőség annak értékelésére, hogy e díj megfelelő‑e, másodszor pedig azt, hogy a szóban forgó szolgáltatás vagy áru teljes árának nyilvánvalóan túlzott mértékűnek kell lennie.
112.
A 93/13 irányelv ugyanis a feltételek tisztességtelenségének egyetlen mércéjéről rendelkezik, jelesül arról, amelyet a 3. cikk (1) bekezdése rögzít, amelynek értelmében jelentős egyenlőtlenségnek kell fennállnia a felek jogai és kötelezettségei között. (
59
) Ennek megfelelően, jóllehet az érthetőség és az átláthatóság 93/13 irányelv 4. cikkének (2) bekezdéséből és 5. cikkéből eredő követelményét figyelembe kell venni annak értékelése során, hogy tisztességtelen‑e valamely szerződési feltétel, (
60
) az egyértelműség vagy átláthatóság hiánya önmagában nem elegendő ahhoz, hogy valamely feltétel tisztességtelennek minősüljön. (
61
) A jóhiszeműség követelménye ellenére e feltételnek jelentős egyenlőtlenséget kell teremtenie a felek jogai és kötelezettségei között. (
62
) Az ettől eltérő értelmezés hatástalanná tenné a 3. cikk (1) bekezdésében meghatározott mércét.
113.
Nem érthető, árra vonatkozó feltétel esetén azonban e követelmény könnyen teljesülhet, mivel az ilyen jelentős egyenlőtlenség levezethető a megfizetett díj túlzott mértékéből. (
63
) Az eladónak vagy szolgáltatónak ugyanis logikusan arra kell számítania, hogy a fogyasztóval szembeni tisztességes és méltányos eljárás esetén a fogyasztó elutasíthatta volna ezt az árat.
114.
Ennek megfelelően azt javaslom a Bíróságnak, hogy a C‑222/19. sz. ügyben feltett kérdést a következőképpen válaszolja meg: a 93/13 irányelv 3. cikkének (1) bekezdését úgy kell értelmezni, hogy egyedileg meg nem tárgyalt hitelmegállapodás keretében valamely feltétel nem idéz elő „jelentős egyenlőtlenséget” pusztán amiatt, hogy a kamatfizetés mellett díjfizetésről is rendelkezik, és hogy e díjak arra szolgálhatnak, hogy az eladók vagy szolgáltatók a fogyasztókra hárítsák át az általános kiadásaikat. Ehelyett a 93/13 irányelv alkalmazásában az ilyen tisztességtelenség kizárólag akkor állapítható meg, ha először is a fizetendő teljes ár különösen túlzottan nagy számú, árra vonatkozó rendelkezés létezése miatt nem átlátható, és ezáltal megnyílik a lehetőség e feltétel tisztességességének olyan módon történő értékelésére, amelyet a 93/13 irányelv 4. cikkének (2) bekezdése kivételként ténylegesen lehetővé tesz, másodszor pedig, ha a teljes ár nyilvánvalóan túlzott mértékű.
E.
A C‑252/19. sz. ügyben feltett kérdésről
115.
A kérdést előterjesztő bíróság a C‑252/19. sz. ügyben feltett kérdésével lényegében arra kíván választ kapni, hogy úgy kell‑e értelmezni a 2008/48 irányelv rendelkezéseit, különösen pedig az ezen irányelv 3. cikkének g) pontját és 22. cikkének (1) bekezdését, hogy azokkal ellentétes a „hitel maximális, nem kamatjellegű költségei” fogyasztói hitelről szóló törvény 36a. cikkében említetthez hasonló fogalmának a nemzeti jogrendbe történő bevezetése, amennyiben az a szóban forgó költségek meghatározása szempontjából a hitelező teljes gazdasági tevékenységéhez kapcsolódó költségeket is magában foglal.
116.
E tekintetben megjegyzendő, hogy a 2008/48 irányelv 10. cikke összehangolja a hitelmegállapodásokban feltüntetendő információra vonatkozó nemzeti rendelkezéseket. Mivel a tagállamok a 2008/48 irányelv 22. cikke értelmében nem tarthatnak fenn vagy a nemzeti jogukba nem vezethetnek be az ebben az irányelvben meghatározottaktól eltérő rendelkezéseket, a harmonizációt teljes körűnek és kötelezőnek kell tekinteni. (
64
)
117.
Ahogyan azt a Mikrokasa és Revenue Niestandaryzowany Sekurytyzacyjny Fundusz Inwestycyjny Zamknięty w Warszawie ügyre vonatkozó indítványomban (
65
) kifejtettem, és mint azt a Bíróság ebben az ügyben lényegében kimondta, (
66
) ez ugyanakkor nem jelenti azt, hogy a tagállamok a 2008/48 irányelv hatálya alá tartozó hitellel összefüggésben ne használhatnának az ezen irányelv által előírttól eltérő fogalmakat, például a „hitel maximális, nem kamatjellegű költségei” fogyasztói hitelről szóló törvény 36a. cikkében előírt fogalmát. Habár a 2008/48 irányelv teljes körű harmonizációt valósít meg, e harmonizáció a hitelmegállapodásoknak az irányelvben hivatkozott aspektusaira, jelesül a tájékoztatási kötelezettségre, a hitelképesség felmérésére, az adatbázisokhoz való hozzáférésre, az elállási jogra és a hitel előtörlesztéséhez való jogra korlátozódik.
118.
Ennek megfelelően, mivel a 2008/48 irányelv által megvalósított harmonizáció nem terjed ki az árszabályozást vagy a hitelnyújtás ellenértékeként felszámított díjazás szabályozását előíró nemzeti rendelkezésekre, ez az aspektus továbbra is a tagállamok hatáskörébe tartozik. A tagállamok tehát az említett hatósági szabályozás tekintetében a 2008/48 irányelv 3. cikkében említettektől eltérő fogalmakat is használhatnak, feltéve hogy e fogalmak használata nem sérti az uniós jogot.
119.
A C‑252/19. sz. ügy alapeljárásában a nemzeti bíróság feladata megbizonyosodni arról, hogy a „hitel maximális, nem kamatjellegű költségei” fogyasztói hitelről szóló törvény 36a. cikkében használt fogalma a 2008/48 irányelv hatálya alá tartozó területet illetően kötelezettségekkel jár‑e az eladók vagy szolgáltatók terhére.
120.
A fentiek tükrében úgy gondolom, hogy a C‑252/19. sz. ügyben feltett kérdést a következőképpen kell megválaszolni: a 2008/48 irányelv rendelkezéseit, különösen pedig az ezen irányelv 3. cikkének g) pontját és 22. cikkének (1) bekezdését úgy kell értelmezni, hogy azokkal nem ellentétes a „hitel maximális, nem kamatjellegű költségei” fogalmának a nemzeti jogrendbe történő bevezetése, még akkor sem, ha az magában foglalja a kölcsönnyújtó általános kiadásait, amennyiben e fogalmat nem olyan nemzeti rendelkezés alkalmazása céljából használják, amely a 2008/48 irányelv hatálya alá esne.
IV. Végkövetkeztetés
121.
A fenti megfontolások tükrében azt javaslom a Bíróságnak, hogy a Sąd Rejonowy Szczecin – Prawobrzeże i Zachód w Szczecinie (Szczecin – Prawobrzeże és Zachód‑i kerületi bíróság, Szczecin, Lengyelország) és a Sąd Rejonowy w Opatowie (opatówi kerületi bíróság, Lengyelország) által feltett kérdéseket a következőképpen válaszolja meg:
1)
A fogyasztókkal kötött szerződésekben alkalmazott tisztességtelen feltételekről szóló, 1993. április 5‑i 93/13/EK tanácsi irányelv 1. cikkének (2) bekezdését akként kell értelmezni, hogy egy meg nem tárgyalt megállapodásban foglalt, a fogyasztó által fizetendő díjat rögzítő feltételek nem esnek a szóban forgó irányelv hatályán kívül azért, mert az előírt díjak összességében véve nem haladnak meg egy, a nemzeti szabályozás által rögzített konkrét összeghatárt.
2)
A 93/13 irányelv 4. cikkének (2) bekezdését akként kell értelmezni, hogy az egyedileg meg nem tárgyalt hitelmegállapodásokban az árat vagy díjazást rögzítő feltételek esetében e rendelkezés kizárja, hogy azok tisztességtelen jellegét ezen irányelv alapján értékelni lehessen, amennyiben e feltételeket világosan és érthetően fogalmazták meg, még akkor is, ha azok kamattól eltérő díj megfizetését írják elő. A tagállamok azonban a saját nemzeti jogukban továbbra is rendelkezhetnek az árak tisztességességének értékelését lehetővé tévő mechanizmusról, feltéve hogy e rendelkezések összeegyeztethetők az alkalmazandó uniós joggal, és hogy a tagállamok eleget tettek a 93/13 irányelv 8a. cikkében meghatározott követelményeknek is.
3)
A 93/13 irányelv 4. cikkének (2) bekezdését akként kell értelmezni, hogy a díjfizetést előíró, egyedileg meg nem tárgyalt hitelmegállapodások főszabály szerint nem tekinthetők olyanoknak, amelyek nem világosak és nem érthetők pusztán amiatt, hogy nem határoznak meg olyan konkrét feladatokat, amelyeket a kereskedőnek el kell végeznie, és amelynek költségeit viselni kell a megállapodás szerinti szolgáltatás nyújtása céljából. Kizárólag abban az esetben tekinthető úgy, hogy e feltételek nem teljesítik ezt a feltételt, ha a szerződés pénzügyi következményeinek összessége vagy a szerződés tárgyához kapcsolódó pénzügyi következmények nem derülnek ki egyértelműen a szerződésből különösen amiatt, hogy túlzottan nagy számú, árra vonatkozó rendelkezés létezik.
4)
A 93/13 irányelv 3. cikkének (1) bekezdését úgy kell értelmezni, hogy egyedileg meg nem tárgyalt hitelmegállapodás keretében valamely feltétel nem idéz elő „jelentős egyenlőtlenséget” pusztán amiatt, hogy a kamatfizetés mellett díjfizetésről is rendelkezik, és hogy e díjak arra szolgálhatnak, hogy az eladók vagy szolgáltatók a fogyasztókra terheljék át az általános kiadásaikat. Ehelyett a 93/13 irányelv alkalmazásában az ilyen tisztességtelenség kizárólag akkor állapítható meg, ha először is a fizetendő teljes ár különösen túlzottan nagy számú, árra vonatkozó rendelkezés létezése miatt nem átlátható, és ezáltal megnyílik a lehetőség e feltétel tisztességességének olyan módon történő értékelésére, amelyet a 93/13 irányelv 4. cikkének (2) bekezdése kivételként ténylegesen lehetővé tesz, másodszor pedig, ha a teljes ár nyilvánvalóan túlzott mértékű.
5)
A fogyasztói hitelmegállapodásokról és a 87/102/EGK tanácsi irányelv hatályon kívül helyezéséről szóló, 2008. április 23‑i 2008/48/EK európai parlamenti és tanácsi irányelv rendelkezéseit, különösen pedig az ezen irányelv 3. cikkének g) pontját és 22. cikkének (1) bekezdését úgy kell értelmezni, hogy azokkal nem ellentétes a „hitel maximális, nem kamatjellegű költségei” fogalmának a nemzeti jogrendbe történő bevezetése, még akkor sem, ha az magában foglalja a kölcsönnyújtó általános kiadásait, amennyiben e fogalmat nem olyan nemzeti rendelkezés alkalmazása céljából használják, amely a 2008/48 irányelv hatálya alá esne.
(
1
)	Eredeti nyelv: angol.
(
2
)	A 2011. október 25‑i 2011/83/EU európai parlamenti és tanácsi irányelvvel (HL 2011. L 304., 64. o.) módosított, a fogyasztókkal kötött szerződésekben alkalmazott tisztességtelen feltételekről szóló, 1993. április 5‑i 93/13/EGK tanácsi irányelv (HL 1993. L 95., 29. o.; magyar nyelvű különkiadás: 15. fejezet, 2. kötet, 288. o.).
(
3
)	A fogyasztói hitelmegállapodásokról és a 87/102/EGK tanácsi irányelv hatályon kívül helyezéséről szóló, 2008. április 23‑i 2008/48/EK európai parlamenti és tanácsi irányelv (HL 2008. L 133., 66. o.; helyesbítések: HL 2009. L 207., 14. o.; HL 2010. L 199., 40. o.; HL 2011. L 234., 46. o.).
(
4
)	C‑779/18, EU:C:2019:1146, 10–17. pont.
(
5
)	2014. január 16‑iConstructora Principado ítélet (C‑226/12, EU:C:2014:10).
(
6
)	Lásd e tekintetben: 2014. január 16‑iConstructora Principado ítélet (C‑226/12, EU:C:2014:10, 20. pont).
(
7
)	Lásd: 2013. március 21‑iRWE Vertrieb ítélet (C‑92/11, EU:C:2013:180, 28. pont); 2018. augusztus 7‑iBanco Santander és Escobedo Cortés ítélet (C‑96/16 és C‑94/17, EU:C:2018:643, 43. pont).
(
8
)	Lásd e tekintetben: 2017. szeptember 20‑iAndriciuc és társai ítélet (C‑186/16, EU:C:2017:703, 31. pont).
(
9
)	Lásd: 2015. szeptember 3‑iCostea ítélet (C‑110/14, EU:C:2015:538, 27. pont); 2018. május 17‑iKarel de Grote – Hogeschool Katholieke Hogeschool Antwerpen ítélet (C‑147/16, EU:C:2018:320, 59. pont). Általánosabban megfogalmazva, úgy hiszem, hogy a 93/13 irányelv 1. cikkének (2) bekezdését ezen irányelv 3. cikkének (1) bekezdésével összhangban kell értelmezni. Ennek megfelelően az 1. cikk (2) bekezdését akként értelmezem, hogy az azokat a feltételeket kívánja kizárni a 93/13 irányelv hatálya alól, amelyek – mivel pusztán kötelező érvényű törvényi vagy rendeleti rendelkezéseket tükröznek – gyakorlatilag nem változtatnak a felek jogi helyzetén, amelyet a nemzeti szabályozás határoz meg. Ezzel szemben az, hogy valamely feltétel nem ér el egy meghatározott összeghatárt vagy – általánosabban megfogalmazva – megfelel egy bizonyos jogszabályi előírásnak, nem zárja ki, hogy a szóban forgó feltétel változtasson a felek jogi helyzetén, ezáltal pedig a 93/13 irányelv hatálya alá essen.
(
10
)	E tekintetben lásd még: Szpunar főtanácsnok Gómez del Moral Guasch ügyre vonatkozó indítványa (C‑125/18, EU:C:2019:695, 83. pont), amelyben a főtanácsnok úgy véli, hogy nem tartozik a 93/13 irányelv 1. cikkének (2) bekezdésében szereplő kivétel alá az olyan szerződési feltétel, amelynek révén a szolgáltató több, jogszabályban elismert referenciaindex közül kiválaszt egyet, amelyet a szerződésre alkalmazni kell.
(
11
)	2017. szeptember 20‑iAndriciuc és társai ítélet (C‑186/16, EU:C:2017:703, 33. pont).
(
12
)	Lásd e tekintetben: 2015. február 26‑iMatei ítélet (C‑143/13, EU:C:2015:127, 50. pont).
(
13
)	Lásd: 2014. április 30‑iKásler és Káslerné Rábai ítélet (C‑26/13, EU:C:2014:282, 49. és 51. pont).
(
14
)	Lásd e tekintetben: 2019. június 5‑iGT ítélet (C‑38/17, EU:C:2019:461, 30. pont).
(
15
)	A 93/13 irányelv tizenkilencedik preambulumbekezdésének megfelelően ez kizárja az ár és minőség viszonyát leíró feltételeket.
(
16
)	Lásd: Kiss és CIB Bank ügyre vonatkozó indítványom (C‑621/17, EU:C:2019:411, 17. lábjegyzet) és a fogyasztókkal kötött szerződésekben alkalmazott tisztességtelen feltételekről szóló 93/13/EGK tanácsi irányelv értelmezésére és alkalmazására vonatkozó iránymutatásról szóló bizottsági közlemény (HL 2019. C 323., 4. o.) 4.3.1. pontját.
(
17
)	Kétségtelen, hogy az „ár” 93/13 irányelv 4. cikkének (2) bekezdése értelmében vett fogalma nem határozható meg a „hitel fogyasztó által viselt teljes költségének” a 2008/48 irányelv 3. cikkének g) pontja értelmében vett fogalma alapján, amennyiben a teljes költség a harmadik felek részére teljesített kifizetéseket is tartalmaz. Lásd: 2015. február 26‑iMatei ítélet (C‑143/13, EU:C:2015:127, 47. pont). Az uniós jogalkotónak azonban nem lenne szükséges rögzítenie, hogy a „hitel fogyasztó által viselt teljes költségének” az említett irányelv értelmében vett fogalma magában foglal minden olyan költséget, amelyet a fogyasztónak esetlegesen meg kell fizetnie az adott szerződés ellenértékeként, ha az eladók vagy szolgáltatók nem alkalmazhatnának kamat felszámításától eltérő formában történő díjazást.
(
18
)	Lásd: Kiss és CIB Bank ügyre vonatkozó indítványom (C‑621/17, EU:C:2019:411, 37. pont).
(
19
)	Lásd analógia útján: 2019. július 29‑iPelham és társai ítélet (C‑476/17, EU:C:2019:624, 28. pont).
(
20
)	Habár a munkaszerződések nem tartoznak a 93/13 irányelv hatálya alá. A szolgáltatás és az áru fogalma viszont a szerződés tárgyára, vagyis arra vonatkozik, hogy mit vásárol meg a fogyasztó, nem pedig – ahogyan azt később kifejtem – azokra a feladatokra, amelyeket az eladónak vagy szolgáltatónak a szóban forgó áru értékesítése vagy szolgáltatás nyújtása érdekében el kell végeznie.
(
21
)	Az állandó ítélkezési gyakorlat szerint az olyan feltételek, amelyek nem rögzítik a szóban forgó áru vagy szolgáltatás árát, hanem általában „a fogyasztó által a hitelezőnek fizetendő ellenértékre vonatkoz[nak], vagy a fogyasztó által a hitelezőnek fizetendő tényleges árat befolyásol[ják”, főszabály szerint nem e második, hanem az első kivételbe tartoznak, kivéve azt a kérdést, hogy a szerződésben kikötött ellenérték vagy ár összege megfelel‑e a hitelező által ellenértékként nyújtott szolgáltatásnak. Lásd e tekintetben: 2015. február 26‑iMatei ítélet (C‑143/13, EU:C:2015:127, 56. pont); 2019. október 3‑iKiss és CIB Bank ítélet (C‑621/17, EU:C:2019:820, 35. pont).
(
22
)	A Bíróság soha nem határozott egyértelműen a 4. cikk (2) bekezdésében meghatározott első kivételt („[…] a szerződés elsődleges tárgyának a meghatározás[a] […]”) illetően. A 4. cikk (2) bekezdésében megállapított második kivételt („[…] az ár vagy díjazás megfelelés[e] […]”) illetően lényegében megállapította, hogy ezt a kivételt az olyan megismerhető vagy objektív jogi előírások hiánya indokolja, amelyek révén az ár és a díjazás megfelelőségét a bíróság megfelelően értékelni tudná. Lásd e tekintetben: 2014. április 30‑iKásler és Káslerné Rábai ítélet (C‑26/13, EU:C:2014:282, 55. pont).
(
23
)	Michael Schillig álláspontja szerint a 93/13 irányelv 4. cikkének (2) bekezdése két (néha egymással ellentétes) megközelítés, jelesül a fogyasztói jogokkal kapcsolatos megközelítés és a szabad piaccal kapcsolatos megközelítés közötti kompromisszumot tükrözi. Schillig, M., „Directive 93/13 and the »price term exemption«: A comparative analysis in the light of the »market for lemons’ rationale«”, International and Comparative Law Quarterly, 60. kötet, Cambridge University Press, 933–963. o.
(
24
)	Ahogyan azt a Mikrokasa és Revenue Niestandaryzowany Sekurytyzacyjny Fundusz Inwestycyjny Zamknięty w Warszawie ügyre vonatkozó indítványomban (C‑779/18, EU:C:2019:1146, 69. pont) kiemeltem, a viselkedési tanulmányok rámutatnak arra, hogy az emberek nem olvassák el elejétől végéig a szerződést, hanem az árhoz hasonló kiemelt elemekre vagy arra a részre fókuszálnak, amelyet a legfontosabbnak vélnek. Ahogyan azt Schillig az említett műben (a 936. oldalon) megjegyzi, „a fogyasztók gyakran fogadnak el szabványos szerződési feltételeket átolvasás nélkül amiatt, hogy azok átolvasása, valamint a jobb feltételek keresése és megtárgyalása egyszerűen nem éri meg az erőfeszítést”.
(
25
)	Lásd: 2014. április 30‑iKásler és Káslerné Rábai ítélet (C‑26/13, EU:C:2014:282, 42. pont); 2017. szeptember 20‑iAndriciuc és társai ítélet (C‑186/16, EU:C:2017:703, 34. pont).
(
26
)	A szigorú értelmezés nem keverendő össze a megszorító értelmezéssel, amely a pusztán szigorú, vagyis kizárólag a szöveg alapján lehetséges értelmezéshez képest a szóban forgó rendelkezésnek a szövegen kívüli elemek, például a szöveg céljának és kontextusának segítségével történő szűkebb értelmezését foglalja magában.
(
27
)	2015. február 26‑iMatei ítélet (C‑143/13, EU:C:2015:127, 70. pont); 2019. október 3‑iKiss és CIB Bank ítélet (C‑621/17, EU:C:2019:820, 40. pont).
(
28
)	Lásd például: 2017. szeptember 20‑iAndriciuc és társai ítélet (C‑186/16, EU:C:2017:703, 45. pont); 2019. szeptember 19‑iLovasné Tóth ítélet (C‑34/18, EU:C:2019:764, 62. pont).
(
29
)	2015. április 23‑iVan Hove ítélet (C‑96/14, EU:C:2015:262, 50. pont).
(
30
)	Lásd: Barton, T., Berger‑Walliser, G., és Haapio, H., „Visualization: Seeing Contracts for What They Are, and What They Could Become”, Journal of Law, Business & Ethics, 19. kötet, 2013, 47–64. pont.
(
31
)	Hogan főtanácsnok Kiss és CIB Bank ügyre vonatkozó indítványa (C‑621/17, EU:C:2019:411, 41. pont).
(
32
)	2014. április 30‑iKásler és Káslerné Rábai ítélet (C‑26/13, EU:C:2014:282, 40. pont). E követelményre a Bíróság elsőként a 2013. március 21‑iRWE Vertrieb ítéletben (C‑92/11, EU:C:2013:180, 45. pont) hivatkozott. A Bíróságot azonban abban az ítéletben a 93/13 irányelv és a 2003/55 irányelv együttes értelmezésére kérték, és az utóbbi irányelv 3. cikkének (3) bekezdése kifejezetten követelményként írja elő az átláthatóságot. A Bíróság csak a Kásler és Káslerné Rábai ítéletben utalt erre a követelményre egyedül a 93/13 irányelvvel kapcsolatban.
(
33
)	Lásd e tekintetben: 2014. április 30‑iKásler és Káslerné Rábai ítélet (C‑26/13, EU:C:2014:282, 73–74. pont); 2017. szeptember 20‑iAndriciuc és társai ítélet(C‑186/16, EU:C:2017:703, 51. pont). Ezen okból kifolyólag, annak értékelése céljából, hogy valamely feltétel teljesíti‑e az átláthatóság követelményét, kizárólag a szerződés megkötéséig rendelkezésre bocsátott információ vehető figyelembe.
(
34
)	2014. április 30‑iKásler és Káslerné Rábai ítélet (C‑26/13, EU:C:2014:282, 75. pont); 2015. április 23‑iVan Hove ítélet (C‑96/14, EU:C:2015:262, 50. pont); 2017. szeptember 20‑iAndriciuc és társai ítélet (C‑186/16, EU:C:2017:703, 45. pont). Ennek megfelelően a 4. cikk (2) bekezdésében rögzített feltétel nem a fogyasztó arról való tájékoztatását teszi lehetővé, hogy az eladónak vagy a szolgáltatónak a kötelezettségei teljesítéséhez 5, 10 vagy 15 darab fénymásolatot kell‑e készítenie, hanem a szerződés joghatásairól. Az eladó vagy szolgáltató gazdasági teljesítménye, vagyis arra való képessége, hogy csökkentse a saját költségeit, nem elsődleges szempont a fogyasztók számára. A fogyasztókat ösztönző, mögöttes gazdasági feltevés az, hogy az adott árut vagy szolgáltatást a legjobb áron kapják meg. Ez azt feltételezi, hogy a fogyasztókat tájékoztatni kell arról, hogy az általuk megvenni kívánt áruért vagy szolgáltatásért teljes árként mennyit fognak fizetni – vagy legalábbis arról, hogy ezt az árat miként fogják kiszámítani, annak érdekében, hogy a fogyasztók képet kapjanak róla –, továbbá arról, hogy miből áll az áru vagy szolgáltatás.
(
35
)	Lásd e tekintetben a 2011/83 3. cikkének (1) bekezdését és (13) preambulumbekezdését.
(
36
)	A belső piacon az üzleti vállalkozások fogyasztókkal szemben folytatott tisztességtelen kereskedelmi gyakorlatairól, valamint a 84/450/EGK tanácsi irányelv, a 97/7/EK, a 98/27/EK és a 2002/65/EK európai parlamenti és tanácsi irányelvek, valamint a 2006/2004/EK európai parlamenti és tanácsi rendelet módosításáról szóló, 2005. május 11‑i 2005/29/EK európai parlamenti és tanácsi irányelv („Irányelv a tisztességtelen kereskedelmi gyakorlatokról”) (HL 2005. L 149., 22. o.).
(
37
)	Saugmandsgaard Øe főtanácsnok Ibercaja Banco ügyre vonatkozó indítványa (C‑452/18, EU:C:2020:61, 77. lábjegyzet).
(
38
)	A héa területén lásd: 2016. június 9‑iWolfgang und Dr. Wilfried Rey Grundstücksgemeinschaft GbR ítélet (C‑332/14, EU:C:2016:417, 32–34. pont).
(
39
)	Lásd: Lexitor ügyre vonatkozó indítványom (C‑383/18, EU:C:2019:451, 55. pont).
(
40
)	Lásd: 2016. április 21‑iRadlinger és Radlingerová ítélet (C‑377/14, EU:C:2016:283, 61. pont); 2016. november 9‑iHome Credit Slovakia ítélet (C‑42/15, EU:C:2016:842, 41. pont).
(
41
)	Mivel a 2008/48 irányelv teljeskörűen összehangolja a hitelintézeteket terhelő kötelezettségeket, számomra úgy tűnik, a Bíróság által a 2017. július 6‑iAir Berlin ítéletben (C‑290/16, EU:C:2017:523, 44–46. pont) megvalósított megoldás nem vehető át, mivel az azon ügy tárgyát képező jogi szabályozás, jelesül a Közösségben a légi járatok működtetésére vonatkozó közös szabályokról szóló, 2008. szeptember 24‑i 1008/2008/EK európai parlamenti és tanácsi rendelet (átdolgozott változat) (HL 2008. L 293., 3. o.) kizárólag minimális harmonizációt céloz.
(
42
)	Lásd e tekintetben: 2009. november 19‑iSturgeon és társai ítélet (C‑402/07 és C‑432/07, EU:C:2009:716, 47. pont).
(
43
)	Lásd e tekintetben: 2019. november 7‑iProfi Credit Polska ítélet (C‑419/18 és C‑483/18, EU:C:2019:930, 58–60. pont).
(
44
)	Lásd e tekintetben: 2017. szeptember 20‑iAndriciuc és társai ítélet (C‑186/16, EU:C:2017:703, 47. pont), valamint a 2008/48 irányelv 10. cikkének g) pontja alapján. Ennek kapcsán lásd továbbá a belső piaci szolgáltatásokról szóló, 2006. december 12‑i 2006/123/EK európai parlamenti és tanácsi irányelv (HL 2006. L 376., 36. o.; helyesbítés: HL 2014. L 287., 33. o.) 4. cikkének (1) bekezdését.
(
45
)	Ezt jól érzékelteti az, hogy a 2011/83 irányelv 2. cikkének (6) bekezdésében szereplő meghatározás szerint „szolgáltatási szerződés”„az adásvételi szerződéstől eltérő bármely olyan szerződés, amelynek alapján a kereskedő a fogyasztó részére szolgáltatást nyújt vagy szolgáltatás nyújtását vállalja, a fogyasztó pedig megfizeti vagy vállalja, hogy megfizeti a szolgáltatás árát”. Ebből tehát arra lehet következtetni, hogy szolgáltatás pusztán az, ami szolgáltatási szerződés tárgyát képezi.
(
46
)	Lásd analógia útján: 2019. december 19‑iAirbnb Ireland ítélet (C‑390/18, EU:C:2019:1112, 53. pont).
(
47
)	Lásd: 2017. szeptember 20‑iAndriciuc és társai ítélet (C‑186/16, EU:C:2017:703 37. és 38. pont).
(
48
)	Az úgynevezett „Te Csomagod” szolgáltatás ugyanis nem minősül „szolgáltatásnak”, mivel az nem választható el a hitelnyújtástól; inkább a hitelnyújtás feltételeinek olyan kiigazításáról van szó, amelyet kereskedelmi célból szolgáltatásként mutatnak be.
(
49
)	A 3. cikk (3) bekezdése utal a 93/13 irányelv mellékletére, amely tartalmazza a tisztességtelennek tekinthető feltételek indikatív és nem kimerítő jellegű felsorolását.
(
50
)	Lásd e tekintetben: 2017. január 26‑iBanco Primus ítélet (C‑421/14, EU:C:2017:60, 59. és 60. pont); 2019. október 3‑iKiss és CIB Bank ítélet (C‑621/17, EU:C:2019:820, 50. és 51. pont).
(
51
)	A két kritérium ezen elválasztására vonatkozó kritikával kapcsolatban lásd: Lovasné Tóth ügyre vonatkozó indítványom (C‑34/18, EU:C:2019:245, 56–67. pont). Ezenfelül megjegyzem, hogy a Bíróság egyes ítéletekben e két elemet nem vizsgálta külön. Lásd például: 2014. január 16‑iConstructora Principado ítélet (C‑226/12, EU:C:2014:10, 23. pont).
(
52
)	Lásd e tekintetben a Bizottság által a fogyasztókkal kötött szerződésekben alkalmazott tisztességtelen feltételekről szóló 93/13/EGK tanácsi irányelv értelmezésére és alkalmazására vonatkozó iránymutatásról szóló bizottsági közlemény (2019/C 323/04), 3.4.1. pontjában kifejtett álláspontot.
(
53
)	Lásd: 2013. március 14‑iAziz ítélet (C‑415/11, EU:C:2013:164, 68. és 69. pont); 2019. október 3‑iKiss és CIB Bank ítélet (C‑621/17, EU:C:2019:820, 50. és 51. pont); 2019. november 7‑iProfi Credit Polska ítélet (C‑419/18 és C‑483/18, EU:C:2019:930, 55. pont).
(
54
)	De nem kizárólag. Például, ha valamely feltétel lehetőséget ad arra, hogy a szolgáltató megváltoztassa az árat, a fogyasztó számára lehetővé kell tenni, hogy megszüntesse a szerződést. Lásd például: 2012. április 26‑i Invitel ítélet (C‑472/10, EU:C:2012:242, 24. pont).
(
55
)	Az átláthatóság fent hivatkozott követelményével összhangban, ha valamely feltétel a szerződés elsődleges tárgyához tartozik, mivel nélkülözhetetlen az eladó vagy a szolgáltató számára, e feltétel kizárólag akkor eshet kívül ezen értékelésen, ha a fogyasztó figyelmét a 93/13 irányelv 4. cikkének (2) bekezdése alapján külön felhívták e feltétel létezésére. Álláspontom szerint a szóban forgó követelmény ebben az értelemben játszik szerepet ezen irányelv 3. cikke (2) bekezdésének alkalmazásában. Lásd e tekintetben: 2019. június 5‑iGT ítélet (C‑38/17, EU:C:2019:461, 37. pont).
(
56
)	C‑621/17, EU:C:2019:411, 36. pont.
(
57
)	2014. január 16‑iConstructora Principado ítélet (C‑226/12, EU:C:2014:10).
(
58
)	A Bíróság a 2014. január 16‑iConstructora Principado ítéletében (C‑226/12, EU:C:2014:10, 27. és 28. pont) nem állapította meg az ilyen típusú feltétel tisztességtelenségét, hanem a nemzeti bíróságra hagyta annak meghatározását, hogy az ilyen feltétel „kellően súlyos megsértését jelent[ette]‑e a fogyasztó mint szerződő fél számára a nemzeti jog által biztosított jogi helyzetnek”, és ennek megfelelően tisztességtelennek minősíthető‑e.
(
59
)	Ez magyarázatot ad arra, hogy az átláthatósági követelmény miért kizárólag a feltételek jogkövetkezményére vagy joghatására vonatkozik.
(
60
)	Jóllehet a szerződés átláthatósága kulcsfontosságú, ez egymagában nem orvosolja az aszimmetrikus alkupozíció problematikáját, mivel a fogyasztók ritkán olvassák el a szerződéseket, különösen az interneten találhatókat. Például egy PC Pitstop nevű cég a végfelhasználói licencszerződésének végén olyan rendelkezést iktatott be, amely „az engedélyezett felhasználók egy korlátozott számára speciális ellenértéket, ezen belül akár anyagi ellentételezést is [biztosított] arra az esetre, ha elolvassák a licencmegállapodás e pontját és a PC Pitstophoz fordulnak”. Négy hónap telt el, mire egy felhasználó észrevette ezt a pontot és kérte az 1000 amerikai dollár összegű jutalmat. Lásd: Ayres, I. és Schwartz, A., „The No Reading Problem in Consumer Contract Law”, Stanford Law Review, 66. köt., 2014, 545–610. pont. Ebben az összefüggésben azt gondolom, a 93/13 irányelvnek az az egyik legnagyobb előrelépése – amelyet véleményem szerint részben azért nem ismertek el igazán, mert eddig túl nagy hangsúlyt fektettek az átláthatóságra –, hogy minimális védelmet biztosított a fogyasztók számára az árat és a szerződés tárgyát meghatározó feltételektől eltérő azon feltételek váratlan hatásaival szemben, amelyek vonatkozásában a fogyasztók jogosan várhatnák el, hogy azok szabványjellegűek legyenek.
(
61
)	Álláspontom szerint például valamely feltétel nem minősíthető tisztességtelennek pusztán amiatt, hogy abból postai levél megküldése, ennélfogva bélyeg vásárlása következik, még ha rejtett költségről is van szó.
(
62
)	Lásd a fogyasztókkal kötött szerződésekben alkalmazott tisztességtelen feltételekről szóló 93/13/EGK tanácsi irányelv értelmezésére és alkalmazására vonatkozó iránymutatásról szóló bizottsági közlemény 3.4.6. pontját és e tekintetben: 2017. január 26‑iBanco Primus ítélet (C‑421/14, EU:C:2017:60, 62. pont); 2019. március 14‑iDunai ítélet (C‑118/17, EU:C:2019:207, 49. pont). Az egyetlen általam ismert kivétel a 2016. július 28‑iVerein für Konsumenteninformation ítélet (C‑191/15, EU:C:2016:612, 69. pont), amelyben úgy tűnik, a Bíróság elfogadta, hogy valamely feltétel az átláthatóság hiánya miatt is tisztességtelennek minősíthető. Ahogyan azt kifejtettem a Lovasné Tóth ügyre vonatkozó indítványomban (C‑34/18, EU:C:2019:245, 87–89. pont), jóllehet a szerződés átláthatósága valóban alapvető fontosságú, úgy hiszem, hogy a Bíróság a Verein für Konsumenteninformation ítéletben némileg eltúlozta a 93/13 irányelv szerinti átláthatósági követelmény terjedelmét. Ráadásul egyéb uniós jogi jogforrások, amelyek szintén foglalkoznak ezzel a kérdéssel, árnyaltabb megközelítést alkalmaznak. Lásd például a 2005/29 irányelv 7. cikkét.
(
63
)	Lásd e tekintetben: 2019. október 3‑iKiss és CIB Bank ítélet (C‑621/17, EU:C:2019:820, 51. pont).
(
64
)	Lásd: 2016. április 21‑iRadlinger és Radlingerová ítélet (C‑377/14, EU:C:2016:283, 61. pont); 2016. november 9‑iHome Credit Slovakia ítélet (C‑42/15, EU:C:2016:842, 41. pont).
(
65
)	C‑779/18, EU:C:2019:1146.
(
66
)	Lásd ebben az értelemben: 2020. március 26‑iMikrokasa és Revenue Niestandaryzowany Sekurytyzacyjny Fundusz Inwestycyjny Zamknięty w Warszawie ítélet (C‑779/18, EU:C:2020:236, 45–48. pont).