62006CC0064_LT
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
I – Įvadas
1. Vadovaudamasis EB 234 straipsniu, Obvodní soud pro Prahu 3 (Čekijos Respublika) pateikė Teisingumo Teismui seriją sudėtingai suformuluotų klausimų, kuriais išreiškiama paprastesnė teisinė problema.
2. Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš tikrųjų siekia išsiaiškinti, ar po Čekijos Respublikos įstojimo į Europos Bendrijas (2004 m. gegužės 1 d.) ir užbaigus iki šios datos pradėtą administracinę procedūrą, galima įpareigoti telekomunikacijų sektoriuje dominuojančią įmonę sujungti savo tinklą su kitos bendrovės tinklu prieš tai neatlikus rinkos analizės, kaip to reikalauja Direktyva 2002/21/EB dėl elektroninių ryšių tinklų ir paslaugų bendrosios reguliavimo sistemos (Pagrindų direktyva) ir Direktyva 2002/19/EB dėl elektroninių ryšių tinklų ir susijusių priemonių sujungimo ir prieigos prie jų (Prieigos direktyva)(2) . Dėl šio aspekto pateikiami pirmieji trys prejudiciniai klausimai.
3. Atsižvelgdamas į tai, kad nacionalinės teisės aktai nenumato tokios analizės ir kad ieškovė pagrindinėje byloje remiasi minėtomis direktyvomis siekdama išvengti nagrinėjamos pareigos, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas pateikia Teisingumo Teismui ketvirtąjį klausimą dėl galimo jų tiesioginio veikimo.
II – Teisinis pagrindas
A – Telekomunikacijos Bendrijos teisėje
1. Bendras kontekstas
4. Byloje Nuova società di telecomunicazioni
2005 m. spalio 27 d. pateiktoje išvadoje (3 punktas ir kt.)(3) pabrėžiau praėjusio amžiaus paskutinio dešimtmečio pradžioje Europos bendrijos pastangas liberalizuoti elektroninių ryšių teikimą imantis veiksmų dviem kryptimis: rinkų lankstumo didinimo ir nacionalinės teisės aktų derinimo.
5. Taip prasidėjo telekomunikacijų liberalizacija, kuri, numačius pereinamuosius laikotarpius tam tikroms valstybėms narėms, buvo pasiekta 1998 m. sausio 1 dieną(4) . Atsirandanti šio sektoriaus Bendrijos dimensija reikalavo suderinti prieigos prie infrastruktūrų ir naudojimosi jomis sąlygas bei užtikrinti viešųjų tinklų ir jų teikėjų sujungimą.
6. Tam, be kita ko(5), buvo priimta 1997 m. birželio 30 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 97/33/EB dėl telekomunikacijų tinklų sujungimo siekiant užtikrinti universaliąsias paslaugas ir sąveiką vadovaujantis atvirojo tinklo teikimo (ATT) nuostatomis(6) .
7. Sukūrus veiksmingos konkurencijos sąlygas reikėjo priimti naują norminę bazę. 2002 m. kovo 7 d. Europos Parlamentas ir Taryba priėmė keturis dokumentus, pradedant Pagrindų direktyva ir Prieigos direktyva(7) .
2. Sujungimo pareiga(8)
8. Direktyva 97/33 viešuosius telekomunikacijų tinklus ar telekomunikacijų paslaugas įgaliotoms teikti organizacijoms suteikė teisę ir kartu pareigą derėtis dėl jų tarpusavio tinklų sujungimo, siekiant užtikrinti šių tinklų prieinamumą ir paslaugas visoje Bendrijoje (4 straipsnio 1 dalis). Didelę įtaką rinkoje turinčios organizacijos buvo įpareigotos atsakyti į visus pagrįstus prašymus dėl sujungimo (4 straipsnio 2 dalis).
9. Panašios nuostatos įtvirtintos ir 2002 m. Prieigos direktyvoje (4 straipsnio 1 dalis bei 5 straipsnio 1 ir 4 dalys), kuri taip pat numato konkrečias pareigas didelę įtaką rinkoje turintiems operatoriams (8 straipsnis kartu su 12 straipsniu).
3. „Didelę įtaką rinkoje“ turinčio operatoriaus sąvoka ir jos pasekmės
10. Pagal Direktyvą 97/33 organizacijai suteikiamas turinčios didelę įtaką rinkoje statusas, kai ji turi didesnę nei 25 % nagrinėjamos rinkos dalį, nebent, atsižvelgiant į jos pajėgumą daryti šiai rinkai įtaką, apyvartą, turimą galutinių naudotojų prieigos priemonių kontrolę, finansinius išteklius ir patirtį, ji gali būti laikoma turinčia didelę įtaką rinkoje nepasiekusi minėtos procentinės dalies arba, atvirkščiai, ji gali būti laikoma neatitinkančia šių sąlygų, nors ir viršija numatytą procentinę dalį (4 straipsnio 3 dalis).
11. Dėl įmonės, kuri viena ar bendrai su kitomis įmonėmis turi dominuojančiai prilygstančią padėtį, t. y. ekonominę galią, kuri leidžia veikti gana dideliu mastu neatsižvelgiant į konkurentus, klientus ir galų gale į vartotojus, pripažinimo didelę įtaką rinkoje turinčiu operatoriumi Prieigos direktyva nurodo Pagrindų direktyvą (Pagrindų direktyvos 14 straipsnio 2 dalies pirmoji pastraipa).
12. Ypač siekdamos nustatyti, ar dviejų arba daugiau įmonių bendra padėtis rinkoje yra dominuojanti, nacionalinės reguliavimo institucijos laikosi Bendrijos teisės normų ir atsižvelgia į „rinkos analizės ir didelės įtakos rinkoje vertinimo gaires“, kurias Komisija paskelbia pagal Pagrindų direktyvos 15 straipsnį (14 straipsnio 2 dalies antroji pastraipa).
13. Pagrindų direktyvos 15 straipsnis, pavadintas „Rinkos apibrėžimo tvarka“, nustato tvarką, pagal kurią po viešų konsultacijų ir pasikonsultavusi su nacionalinėmis reguliavimo institucijomis Komisija priima reguliariai galimą peržiūrėti rekomendaciją, pagal konkurencijos teisės principus apibrėžiančią rinkas, kurių požymiai pateisina konkrečių įpareigojimų nustatymą (1 dalis), ir paskelbia minėtas gaires (2 dalis). Atsižvelgdamos į rekomendaciją ir gaires nacionalinės reguliavimo institucijos konkrečiai apibrėžia atitinkamas rinkas (3 dalis), o Komisija, konsultuodama jas, atlieka tą patį transnacionalinių rinkų atveju (4 dalis).
14. Vadovaujantis Pagrindų direktyvos 16 straipsnio nuostatomis, po to nacionalinės reguliavimo institucijos, bendradarbiaudamos su konkurencijos institucijomis, atlieka atitinkamų rinkų analizę (1 dalis) ir, nustačiusios tas rinkas, kuriose konkurencija yra veiksminga (2 dalis), nenustato specifinių reglamentuojančio pobūdžio įpareigojimų arba panaikina jau nustatytus įpareigojimus (3 dalis). Priešingu atveju jos nurodo didelę įtaką nagrinėjamoje rinkoje turinčias įmones ir veikia atitinkamai (4 dalis). Transnacionalinių rinkų analizę atlieka susijusių valstybių narių reguliavimo institucijos kartu ir suderintai sprendžia dėl šių įpareigojimų (5 dalis).
15. Tiek rinkų apibrėžimas, tiek jų analizė atliekami vadovaujantis procesinėmis taisyklėmis, nustatytomis Pagrindų direktyvos 6 ir 7 straipsniuose (15 straipsnio 3 dalis ir 16 straipsnio 6 dalis).
4. Perėjimas nuo Direktyvos 97/33 iki 2002 m. direktyvų
16. Prieigos direktyva numato, kad ankstesnių teisės aktų nustatyti įpareigojimai yra perimami, nepažeidžiant galimybės juos nedelsiant persvarstyti (12 konstatuojamoji dalis ir 7 straipsnio 1 dalis), todėl pradinėje rekomendacijoje ir sprendime dėl transnacionalinių rinkų Komisija nurodo atitinkamas rinkas (7 straipsnio 2 dalis). Dėl tos pačios priežasties taip veikia ir nacionalinės reguliavimo institucijos (7 straipsnio 3 dalis).
17. Pagrindų direktyva įtvirtina panašias nuostatas: 27 straipsnio 1 dalis įpareigoja valstybes nares išlaikyti Prieigos direktyvos 7 straipsnyje numatytus įpareigojimus, t. y. teikėjams pagal Direktyvos 97/33 4 straipsnį nustatytus įpareigojimus dėl prieigos ir sujungimo iki nacionalinė reguliavimo institucija nuspręs dėl šių įpareigojimų pagal Pagrindų direktyvos 16 straipsnį.
B – Telekomunikacijos Čekijos Respublikoje
18. Telekomunikacijų įstatymas ( Zákon o telekomunìkacích ) Nr. 151/2000, kuris reguliavo šį sektorių Čekijos Respublikoje nuo 2000 m. liepos 1 d. iki 2005 m. balandžio 30 d., perkėlė Direktyvą 97/33 ir, be kita ko, jos 37 straipsnio 1 dalį, kuri, kaip ir minėtos direktyvos 4 straipsnio 2 dalis, įpareigojo dominuojančią padėtį turinčius operatorius atsakyti į prašymus dėl sujungimo. Atitinkamiems operatoriams nesusitarus, įstatymo 40 straipsnio 5 dalis suteikė kompetentingai nacionalinei institucijai, t. y. Čekijos ryšių reguliavimo tarnybai ( Český telekomunikační úřad ), teisę nustatyti šį įpareigojimą remiantis bendruoju interesu.
19. 2005 m. balandžio 31 d. įsigaliojo Elektroninių ryšių įstatymas ( Zákon o elektronických komunìkacích ) Nr. 127/2005, kuris, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nuomone, tinkamai perkelia 2002 m. priimtas direktyvas.
III – Pagrindinė byla
20. Telefónica O2 Czech Republic a.s. (buvusi Český Telecom, a.s. ) ir Czech On Line a.s.
teikia telekomunikacijų paslaugas Čekijos rinkoje, kurioje pirmoji bendrovė turėjo didelę įtaką bylos faktinių aplinkybių laikotarpiu(9) .
21. 2001 m. sausio 29 d. šios dvi bendrovės sudarė savo fiksuotų telekomunikacijų tinklų sujungimo sutartį. 2003 m. vasario 3 d. Czech On Line pasiūlė išplėsti šį bendradarbiavimą į plačiajuosčio ir didelės spartos ryšio (asimetrinės skaitmeninės abonentinės linijos, anglų k. „Asymmetric Digital Subscriber Line“, toliau – ADSL) interneto paslaugų sritį, siekdama jas teikti savo klientams per savo nuosavą infrastruktūrą, o ne, kaip buvo iki šiol, per Telefónica O2
infrastruktūrą, tačiau šis pasiūlymas nebuvo priimtas.
22. Tada Czech On Line
kreipėsi į Čekijos ryšių reguliavimo tarnybą prašydama įpareigoti Telefónica O2 atlikti sujungimą pagal minėtas sąlygas. 2004 m. balandžio 30 d. ryšių reguliavimo tarnyba patenkino šį prašymą(10) . Tačiau šios tarnybos vadovas, išnagrinėjęs skundą, panaikino šį sprendimą ir grąžino bylą nagrinėti Reguliavimo tarnybai, kuri nauju 2004 m. rugsėjo 9 d. priimtu sprendimu, patvirtintu 2005 m. sausio 20 d., įpareigojo abi įmones bendradarbiauti ADSL srityje.
23. Tada Telefónica O2 pareiškė ieškinį Obvodní soud pro Prahu 3
dėl minėto sprendimo panaikinimo nurodydama, kad Įstatymas Nr. 151/2000 netinkamai perkėlė Pagrindų ir Prieigos direktyvų, kurių tiesioginis veikimas reikalauja, kad prieš nuspręsdama dėl Czech On Line
prašymo nacionalinė reguliavimo tarnyba atliktų atitinkamos rinkos analizę ir įvertintų konkurencijos intensyvumą.
IV – Prejudiciniai klausimai
24. Minėtas teismas nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir 2005 m. lapkričio 24 d. Nutartimi pateikė Teisingumo Teismui šiuos klausimus:
„1. Ar Čekijos ryšių reguliavimo tarnyba turėjo teisę < ... > nustatyti įpareigojimą telekomunikacijų įmonei, turinčiai didelę (dominuojančią) įtaką telekomunikacijų rinkoje, sudaryti jos tinklo sujungimo su kito operatoriaus tinklu sutartį?
2. Jei atsakymas į pirmąjį klausimą būtų teigiamas: ar nacionalinė reguliavimo institucija turėjo teisę nustatyti tokį įpareigojimą tik Prieigos direktyvos < ... > 8 straipsnio 2 dalyje numatytomis sąlygomis, t. y. vadovaudamasi prieš tai < ... > 16 straipsnio tvarka atlikta rinkos analize ir remdamasi prieš tai vykusia Pagrindų direktyvos < ... > 6 ir 7 straipsniuose numatyta procedūra, ar (remiantis, pavyzdžiui, Europos Parlamento ir Tarybos Prieigos direktyvos 2002/19/EB 15 konstatuojamąja dalimi, 3 straipsniu, 4 straipsnio 1 dalimi, 5 straipsnio 1 dalies a punktu ir 4 dalimi, 10 straipsnio 1 ir 2 dalimis) ji galėjo nustatyti tokį įpareigojimą prieš tai neatlikusi rinkos analizės?
3. Ar atsakymui į antrąjį klausimą turi įtakos tai, kad atitinkamo operatoriaus prašymas priimti sprendimą, įpareigojantį sujungti jo tinklą su didelę (dominuojančią) įtaką telekomunikacijų rinkoje turinčio operatoriaus tinklu, nacionalinei reguliavimo institucijai buvo pateiktas prieš 2004 m. gegužės 1 d. ir didžioji šio prašymo nagrinėjimo šioje institucijoje procedūros d alis įvyko prieš 2004 m. gegužės 1 d., t. y. iki Čekijos Respublikos įstojimo į Europos Bendrijas dienos?
4. Ar atsižvelgiant į tai, kad įvykių metu, t. y. laikotarpiu nuo 2004 m. gegužės 1 d. iki 2005 m. balandžio 30 d., Čekijos Respublika buvo nepakankamai perkėlusi minėtas direktyvas, Direktyva 2002/21/EB (Pagrindų direktyva) ir Direktyva 2002/19/EB (Sujungimo direktyva) gali būti taikomos tiesiogiai ir ar
a) šios direktyvos (arba viena iš jų) yra besąlygiškos ir pakankamai aiškios, kad teismas jas galėtų taikyti vietoj nacionalinės teisės aktų?
b) didelę (dominuojančią) įtaką telekomunikacijų rinkoje turintis operatorius dėl netinkamo direktyvų perkėlimo turi teisę (jam suteikiama teisė) remtis Direktyvos 2002/19/EB (Prieigos direktyvos) ir Direktyvos 2002/21/EB (Pagrindų direktyvos) tiesioginiu veikimu ir ar šios direktyvos (arba viena iš jų) užtikrina šio operatoriaus, kuris atsisakė sudaryti tinklų sujungimo sutartį (ADSL paslaugų srityje) su kitais nacionaliniais telekomunikacijų operatoriais, interesų apsaugą (kai, nacionalinės telekomunikacijų reguliavimo institucijos nuomone, kurią turi galėti patikrinti teismas, šis operatorius nesilaiko naujos reguliavimo sistemos tikslų)?
c) šis operatorius gali remtis tiesioginiu nevisiškai perkeltų direktyvų (arba vienos iš jų) veikimu, jeigu (net jei tenkinamos direktyvose numatytos sąlygos) priimdama sprendimus nacionalinė telekomunikacijų reguliavimo institucija visuomet nurodo konkrečias operatorių tinklų sujungimo sąlygas, taip nustatydama konkrečius įpareigojimus privatiems asmenims?“
V – Procesas Teisingumo Teisme
25. Prašymą priimti prejudicinį sprendimą Teisingumo Teismo kanceliarija gavo 2006 m. vasario 6 dieną. Pagrindinės bylos šalys, Čekijos ir Nyderlandų vyriausybės, taip pat Europos Bendrijų Komisija, pateikė rašytines pastabas ir, išskyrus Nyderlandų vyriausybę, 2007 m. vasario 1 d. posėdyje pateikė žodines pastabas.
VI – Prejudicinių klausimų analizė
A – Klausimų apibrėžimas
26. Tam, kad išspręstų ginčą tarp dviejų Čekijos telekomunikacijų bendrovių, Obvodní soud reikalingas paprastesnis išaiškinimas nei tikėtinas atsakant į pateiktų įvairių klausimų visumą. Iš tikrųjų vienintelis tikras kelias yra ne ko nors nauja ieškojimas, bet žvelgimas kitu aspektu, pasaulio matymas kito akimis(11) .
27. Problema yra ne tai, ar po Čekijos Respublikos įstojimo į Europos Sąjungą reguliavimo tarnyba turėjo teisę įpareigoti Telefónica O2 sujungti savo tinklą su Czech On Line tinklu (pirmasis klausimas), nes ši teisė, kaip paaiškinsiu vėliau, nekelia jokių abejonių.
28. Problema yra susijusi su procedūra, pagal kurią nustatomas toks įpareigojimas (antrasis klausimas), ir to, kad administracinė procedūra vyko tuo metu, kai Čekijos Respublika dar nebuvo įstojusi į Europos Sąjungą, svarbos nustatymu (trečiasis klausimas).
29. Tiksliau tariant, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas klausia, ar Čekijos institucijos privalėjo atlikti atitinkamos rinkos analizę, kaip tai numato Prieigos direktyvos 8 straipsnio 2 dalis ir 12 straipsnis, siejant juos su Pagrindų direktyvos 16, 6 ir 7 straipsniais. Kadangi tuo metu galiojęs Įstatymas Nr. 151/2000 neatitiko Bendrijos teisės aktų, priimtų 2002 m., tai suponuoja minėtų direktyvų tiesioginį veikimą (ketvirtasis klausimas).
30. Apibendrinant reikia pasakyti, kad prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas klausia Teisingumo Teismo, ar nurodytos Bendrijos normos taikytinos pagrindinėje byloje nagrinėjamiems įvykiams.
B – Teisingumo Teismo jurisdikcija
31. Taip formuluojant problemą yra akivaizdu, kad Čekijos vyriausybės prašymas nedelsiant atmesti visus prejudicinius klausimus dėl to, kad Teisingumo Teismas neturi jurisdikcijos rationae temporis
atžvilgiu, yra nepagrįstas.
32. Nagrinėjamas atvejis yra susijęs ne su tokiomis situacijomis, kaip Ynos
byloje(12), prasidėjusiomis ir pasibaigusiomis valstybėje narėje iki jos įstojimo į Bendriją, kurių atžvilgiu Teisingumo Teismas neturi jurisdikcijos(13), bet su direktyvų taikymu laiko atžvilgiu, kai prieš įstojimą prasidėjęs įvykis įvykdytas po jo, t. y. situacija, kuriai esant Teisingumo Teismas turi jurisdikciją kaip aukščiausia ir galutinė Bendrijos teisės aiškinimo institucija.
33. Nepaisant to, kad Czech On Line
prašymas buvo išnagrinėtas ir išspręstas pirmojoje instancijoje tuo metu, kai Čekijos Respublika dar nebuvo Bendrijos nare(14), jį patenkinantis sprendimas buvo panaikintas vėliau, po šios valstybės įstojimo į Europos Sąjungą(15) . Taigi Teisingumo Teismui nereikia nagrinėti nei šio panaikinimo, nei jo pasekmių tam, kad pagrįstų savo prejudicinį sprendimą, o pakanka nurodyti, kad esant šioms aplinkybėms nacionaliniams teismams kyla abejonių dėl Bendrijos teisės taikymo byloje ir jie klausia Teisingumo Teismo dėl Bendrijos taisyklių galiojimo laiko atžvilgiu.
34. Taigi minėti klausimai yra susiję su Bendrijos teisės sistema ir Teisingumo Teismas turi priimti prašomą sprendimą(16) . Nereikia pamiršti, kad pagal EB 234 straipsnyje įtvirtintą procedūrą pagrindinę bylą nagrinėjantis nacionalinis teismas, atsakingas už sprendimo priėmimą, turi įvertinti išaiškinimo būtinumą ir nustatyti pateikiamų klausimų svarbą(17) ; iš tikrųjų ši svarba yra preziumuojama pateikiant prašymą priimti prejudicinį sprendimą, nebent paaiškėja, kad abejonės dėl Bendrijos teisės neturi jokio ryšio su pagrindinės bylos dalyku, kad problema yra hipotetinė arba kad Teisingumo Teismui nepateiktos faktinės ir teisės aplinkybės, reikalingos siekiant naudingai atsakyti į jam pateiktus klausimus(18) .
C – Pirmasis prejudicinis klausimas: nebūtina konsultacija
35. Tačiau Čekijos vyriausybė iš dalies yra teisi, nes Obvodní soud kyla abejonė, kurios nebūtina pateikti Teisingumo Teismui, kad būtų išnagrinėta ar Čekijos Respublikai tapus Europos Sąjungos nare Čekijos ryšių reguliavimo tarnyba turėjo teisę įpareigoti Telefónica O2 sujungti jos tinklą su Czech On Line tinklu.
36. Rezultatas būtų toks pats, nepaisant to, koks teisės aktas būtų nagrinėjamas: tiek remiantis Direktyva 97/33, tiek Pagrindų ir Prieigos direktyvomis, tiek manant, jog byla nesusijusi su Bendrijos teise, vadovaujantis Įstatymu Nr. 151/2000, telekomunikacijų reguliavimo tarnyba galėjo nustatyti nurodytą įpareigojimą, nes šiuo klausimu tarp minėtų nuostatų nėra neatitikimų.
37. Vadinasi, joks šios valstybės narės teismas neabejotų atsakydamas į šį klausimą, nes Įstatymas Nr. 151/2000 jau numatė tokią galimybę (40 straipsnio 5 dalis, kartu su 37 straipsnio 1 dalimi) net neanalizuojant Bendrijos teisės, kuri taip pat numato šią galimybę, be kita ko, Direktyvoje 97/33 (4 straipsnio 2 dalis) ir 2002 m. priimtose direktyvose (Prieigos direktyvos 8 ir 12 straipsnių nuostatos). Šiuo atžvilgiu nacionalinės teisės sistema ir Bendrijos teisės sistema nesiskiria, todėl nereikalinga remtis pastarąja.
38. Todėl, kadangi Čekijos teismo pirmasis klausimas yra pateiktas ne dėl Bendrijos teisės, į jį Teisingumo Teismas neturėtų atsakyti, nesant reikalinga atlikti „tarpinės“ analizės, kurią Komisija pateikė savo rašytinėse pastabose, nes Pagrindų direktyvos 27 straipsnyje preziumuojamas ankstesnių įpareigojimų egzistavimas, t. y. daroma prielaida, kuri nesuderinama su Obvodní soud sprendžiamoje byloje, kurioje ginčijamas administracinis sprendimas įpareigojimą nustatė ex novo, daroma prielaida.
D – Antrasis ir trečiasis prejudiciniai klausimai
39. Problema yra kitokia: nustačius, kad Telefónica O2 turi didelę įtaką rinkoje, Čekijos reguliavimo tarnyba galėjo įpareigoti ją sujungti savo tinklą su Czech On Line tinklu, tačiau reikia nustatyti, ar ji galėjo tai atlikti automatiškai, kaip leido nacionalinis įstatymas, ar privalėjo atlikti rinkos analizę, kaip numato Europos Sąjungos teisė (antrasis ir trečiasis klausimai).
40. Kadangi Įstatymas Nr. 151/2000 neatitiko 2002 m. direktyvų, galimybė taikyti Bendrijos teisę nukreipia diskusijos centrą į ketvirtąjį klausimą, kuriuo prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas klausia ar, atsižvelgiant į Bendrijos teisės viršenybę(19), šios direktyvos atitinka sąlygas, reikalingas tiesioginiam veikimui ir taikymui vietoj nesuderintų vidinių teisės aktų.
41. Jeigu į šį klausimą reikėtų atsakyti neigiamai, atsakymas į antrąjį ir trečiąjį klausimus nebūtų svarbus, nes abiem atvejais Čekijos reguliavimo tarnyba turėtų teisę nustatyti įpareigojimą neatlikdama nurodytos rinkos analizės, nes minėtos direktyvos neturėtų tiesioginio veikimo.
42. Vadinasi, šis prašymas priimti prejudicinį sprendimą, kuris iš pirmo žvilgsnio atrodo sudėtingas, jį sukonkretinus, susiaurėja iki klausimo, ar Prieigos direktyvos 8 straipsnio 2 dalis ir Pagrindų direktyvos 16 straipsnis, kartu su 6 ir 7 straipsniais, atitinka teismo praktikoje nurodytas sąlygas tokio pobūdžio nuostatos tiesioginiam taikymui.
E – Ketvirtasis klausimas: tiesioginis veikimas
43. Ši direktyvos nuostatų savybė yra Bendrijos teisės viršenybės prieš nacionalinę teisę dalis ir instrumentas(20), suprantamas kaip automatiška „sankcija“ už įsipareigojimų nevykdymą valstybėms narėms, kurios privalo nesiremti savo teisės aktais, prieštaraujančiais besąlyginėms ir pakankamai tikslioms direktyvos nuostatoms(21) .
44. Šiuos kriterijus atitinka nuostatos, kuriose nedviprasmiškai nustatomas su jokia sąlyga nesiejamas įpareigojimas(22), kurį įgyvendinant ar siekiant jame numatyto tikslo nereikia priimti jokio kito Bendrijos institucijų ar valstybių narių akto(23) .
45. Nesunku konstatuoti, kad minėtos Pagrindų ir Prieigos direktyvų nuostatos neturi tokių savybių, nes rinkos analizė, kurią nurodo Prieigos direktyvos 8 straipsnio 2 dalis, yra atliekama pagal Pagrindų direktyvos 16 straipsnį ir grindžiama šios direktyvos 6 ir 7 straipsniuose įtvirtintais principais. Kitaip tariant, ši analizė, atliekama vadovaujantis pagal Pagrindų direktyvos 15 straipsnio 2 dalį Komisijos kartu su nacionalinėmis konkurencijos institucijomis priimtomis gairėmis (16 straipsnio 1 dalis), turi atitikti taisykles, kurias atitinkama nacionalinė reguliavimo institucija privalo paskelbti tam, kad užtikrintų skaidrumo ir konsultavimosi kriterijus (6 straipsnis), dalyvaujant Komisijai ir kitų valstybių narių reguliavimo institucijoms (7 straipsnio 3, 4 ir 5 dalys).
46. Net jeigu laikytume, kad šių nuostatų visuma atitinka sąlygas, būtinas jų tiesioginiam taikymui, jų nebūtų galima tiesiogiai taikyti šioje byloje, nes Bendrijos teismo praktika nepripažįsta šios direktyvų savybės bylose tarp privačių asmenų. 2003 m. gegužės 6 d. pateiktoje išvadoje byloje Pfeiffer ir kt. (24) aš priminiau, jog Teisingumo Teismas nuolat atsisako pripažinti, kad privatus asmuo prieš kitą privatų asmenį galėtų pasiremti direktyva, kurios valstybė narė per nustatytą terminą tinkamai neįgyvendino, nurodydamas, jog pagal EB 249 straipsnį direktyva yra privaloma, o tai pagrindžia galimybę ja remtis nacionaliniame teisme, tik „kiekvienai valstybei narei, kuriai ji skirta“, taigi direktyva negali savaime įpareigoti privataus asmens ir dėl to ja negalima remtis prieš jį (56 punktas)(25) .
47. Byla, kurioje pateikiamas šis prejudicinis klausimas, yra pavyzdinis privačių asmenų ginčo atvejis. Joje dvi įmonės rungiasi dėl Prieigos direktyvoje dominuojančiai bendrovei nustatytos pareigos akceptuoti kitos bendrovės prašomą sujungimą, o vienintelis administracinių institucijų įsikišimo tikslas yra paveikti dviejų konkuruojančių operatorių valią pasiekti susitarimą, kurio jos nesugeba sudaryti. Ši situacija skiriasi nuo nagrinėtosios byloje Wells (26), kurioje Britanijos piliečio naudai buvo pripažintas direktyvos tiesioginis veikimas(27) prieš valstybę, nors šis pripažinimas netiesiogiai turėjo įtakos kito privataus asmens teisėms.
48. Apibendrinant reikia nurodyti, kad minėtos Pagrindų ir Prieigos direktyvų nuostatos neturi tiesioginio veikimo, todėl Telefónica O2 negali jomis remtis siekdama Čekijos ryšių reguliavimo tarnybos sprendimo panaikinimo(28) .
F – Vietoj epilogo
49. Prašymas priimti prejudicinį sprendimą yra procesinis valstybių narių teismų instrumentas, skirtas tam, kad Teisingumo Teismas jiems galėtų pateikti Bendrijos teisės taikymui reikalingas gaires. EB 234 straipsnio sistema pagrįsta tuo, kad Bendrijos normų aiškinimas ir taikymas skiriasi, o tai leidžia suderinti teisėtą nacionalinio teismo jurisdikciją su būtina Bendrijos teisės sistemos vienove, kaip tai yra nurodęs Robert Lecourt (29), ir ši užduotis reikalauja griežto kompetencijos padalijimo(30) .
50. Atsižvelgiant į tokią prašymo priimti prejudicinį sprendimą struktūrą, būtų patartina Teisingumo Teismui riboti savo atsakymą tuo, kas yra griežtai būtina, pateikti naudingus paaiškinimus ir neperžengti nutartimi pateikti prašymą priimti prejudicinį sprendimą nurodytų ribų(31), kad būtų išvengta pagrindinės bylos išsprendimui nenaudingų išaiškinimų, nes priešingu atveju pateiktas išaiškinimas atrodytų abstraktus ir neturintis jokio ryšio su konkrečiomis bylos aplinkybėmis, lyg būtų nagrinėjamas ieškinys dėl normų kontrolės.
51. Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, nutartyje pateikti prašymą priimti prejudicinį sprendimą minėtos Pagrindų ir Prieigos direktyvų nuostatos nepadeda išspręsti bylos, todėl Teisingumo Teismo išaiškinimas yra nereikalingas. Siekdamas pateikti naudingą atsakymą(32) Teisingumo Teismas turi prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui paaiškinti, kad nagrinėjamos nuostatos neturi tiesioginio veikimo ir kad dėl to Čekijos ryšių reguliavimo tarnyba neprivalėjo atlikti rinkos analizės, kad įpareigotų Telefónica O2
sujungti savo ADSL tinklą su Czech On Line
tinklu.
VII – Išvada
52. Atsižvelgdamas į tai, kas išdėstyta, siūlau Teisingumo Teismui į Obvodní soud pro Prahu 3 pateiktus klausimus atsakyti taip:
„2002 m. kovo 7 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2002/19/EB dėl elektroninių ryšių tinklų ir susijusių priemonių sujungimo ir prieigos prie jų (Prieigos direktyvos) 8 straipsnio 2 dalis ir 2002 m. kovo 7 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2002/21/EB dėl elektroninių ryšių tinklų ir paslaugų bendrosios reguliavimo sistemos (Pagrindų direktyvos) 16 straipsnis, siejant jį su 6 ir 7 straipsniais, neperkėlus jų į nacionalinę teisę, neatitinka tiesioginiam jų veikimui būtinų sąlygų, todėl jos nėra taikytinos pagrindinės bylos aplinkybėms, taigi Čekijos ryšių reguliavimo tarnybos ( Český telekomunikační úřad ) teisė įpareigoti Telefónica O2 Czech Republic a.s.
sujungti jos ADSL linijas su Czech On Line a.s.
linijomis nėra saistoma išankstinės rinkos analizės.“
(1) .
(2)  –	2002 m. kovo 7 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos (OL L 108, atitinkamai p. 33 ir p. 7).
(3)  –	Byla C-339/04, kurioje 2006 m. liepos 18 d. priimtas sprendimas, Rink. p. I‑6917.
(4)  –	Pirmiausia buvo priimta 1990 m. birželio 28 d. Komisijos direktyva 90/388/EEB dėl konkurencijos telekomunikacijų paslaugų rinkose (OL L 192, p. 10), kuri buvo keletą kartų keičiama, kol vietoj jos buvo priimta 2002 m. rugsėjo 16 d. Komisijos direktyva 2002/77/EB (OL L 249, p. 21).
(5)  –	Žr. 1990 m. birželio 28 d. Tarybos direktyvą 90/387/EEB dėl telekomunikacijų paslaugų vidaus rinkos sukūrimo įgyvendinant atvirojo tinklo teikimą (OL L 192, p. 1), kurią konkurencinei aplinkai pritaikė 1997 m. spalio 6 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 97/51/EB (OL L 295, p. 23). Šiai grupei taip pat priklauso 1992 m. birželio 5 d. Tarybos direktyva 92/44/EEB (OL L 165, p. 27) ir 1998 m. vasario 26 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 98/10/EB (OL L 101, p. 24), kurios išplečia atvirojo tinklo nuostatų taikymą atitinkamai skirtosioms linijoms ir balso telefonijai.
(6)  –	OL L 199, p. 32.
(7)  –	Jas sudaro Direktyva 2002/20/EB dėl elektroninių ryšių tinklų ir paslaugų leidimo (Leidimų direktyva) ir Direktyva 2002/22/EB dėl universaliųjų paslaugų ir paslaugų gavėjų teisių, susijusių su elektroninių ryšių tinklais ir paslaugomis (Universaliųjų paslaugų direktyva) (OL L 108, p. 21 ir 51).
(8)  –	„Sujungimas“ suprantamas kaip fizinis ir loginis viešųjų telekomunikacijų tinklų, kuriuos naudoja ta pati ar skirtingos bendrovės, susiejimas, kad jų vartotojai galėtų bendrauti ir pasinaudoti jų teikiamomis paslaugomis (Direktyvos 97/33 2 straipsnio 1 dalies a punktas ir Prieigos direktyvos 2 straipsnio b punktas).
(9)  –	2002 m. rugpjūčio mėn. Čekijos vyriausybė privatizavo dominuojančią padėtį turintį operatorių Český Telecom, kurio pagrindinis akcininkas buvo valstybė.
(10)  –	Nagrinėjamas administracinis aktas grindžiamas Įstatymo Nr. 151/2000 40 straipsnio 2 ir 5 dalimis.
(11)  –	M. Proust „À la recherche du temps perdu III“, La prisonière, Gallimard, Bibliothèque de la Plèiade, 1988, p. 762.
(12)  –	2006 m. sausio 10 d. Sprendimas (C‑302/04, Rink. p. I‑371, 35–37 punktai). Taip pat žr. 2006 m. vasario 9 d. Nutartį Lákep ir kt. (C‑261/05, Rink. p. I‑0000, 17–21 punktai).
(13)  –	1999 m. birželio 15 d. Sprendimas Andersson ir Wåkerås‑Andersson
(C‑321/97, Rink. p. I‑3551).
(14)  –	Pirmasis Čekijos ryšių reguliavimo tarnybos aktas buvo priimtas 2004 m. balandžio 30 d., t. y. likus vienai dienai iki įstojimo.
(15)  –	2004 m. rugsėjo 9 dieną.
(16)  –	2005 m. balandžio 12 d. Sprendimas Keller
(C‑145/03, Rink. p. I‑2529, 33 punktas).
(17)  –	1995 m. liepos 6 d. Sprendimas BP Soupergaz
(C‑62/93, Rink. p. I‑1883, 10 punktas); 1995 m. gruodžio 15 d. Sprendimas Bosman (C‑415/93, Rink. p. I‑4921, 59 punktas); 2001 m. kovo 13 d. Sprendimas PreusenElektra (C‑379/98, Rink. p. I‑2099, 38 punktas) ir 2003 m. vasario 25 d. Sprendimas IKA (C‑326/00, Rink. p. I‑1703, 27 punktas).
(18)  –	1999 m. rugsėjo 7 d. Sprendimas Beck ir Bergdorf (C‑355/97, Rink. p. I‑4977, 22 punktas).
(19)  –	Kaip bendrasis principas įtvirtintas 1964 m. liepos 15 d. Sprendime Costa (6/64, Rink. p. 1141), o direktyvoms pritaikytas 1979 m. balandžio 5 d. Sprendime Ratti (148/78, Rink., p. 1629).
(20)  –	Sprendime Ratti Teisingumo Teismas nurodė, kad pasibaigus nustatytam direktyvos įsigaliojimo terminui valstybė narė negali taikyti savo nesuderintos teisės asmeniui, kuris laikėsi Bendrijos nuostatų, t. y. panaikinamas šiems nurodymams prieštaraujančių nacionalinių normų veikimas.
(21)  –	1982 m. sausio 19 d. Sprendimas Becker
(8/81, Rink. p. 53, 24 ir 25 punktai).
(22)  –	Tai išplaukia iš 1986 m. vasario 26 d. Sprendimo Marshall (152/84, Rink. p. 723) 52 punkte nurodytų argumentų, pakartotų 1997 m. gegužės 29 d. Sprendimo Klattner (C‑389/95, Rink. p. I‑2719) 33 punkte.
(23)  –	Minėto sprendimo Klattner 33 punktas, kuriame minimas 1968 m. balandžio 3 d. Sprendimas Molkerei Zentrale (28/67, Rink. p. 211) ir 1996 m. rugsėjo 17 d. Sprendimas Cooperativa Agricola Zootecnica S. Antonio ir kt. (C‑246/94–C‑249/94, Rink. p. I‑4373, 18 punktas).
(24)  –	2004 m. spalio 5 d. Sprendimas (C‑397/01–C-403/01, Rink. p. I‑8835).
(25)  –	Minėto sprendimo Marshall 49 punktas; 1987 m. spalio 8 d. Sprendimas Kolpinghuis Nijmegen (80/86, Rink. p. 3969, 9 punktas); 1994 m. liepos 14 d. Sprendimas Faccini Dori (C‑91/92, Rink. p. I‑3325, 24 punktas); 1996 m. kovo 7 d. Sprendimas El Corte Inglés
(C‑192/94, Rink. p. I‑1281, 16 ir 17 punktai) bei minėto sprendimo Pfeiffer ir kt.
108 ir 109 punktai.
(26)  –	2004 m. sausio 7 d. Sprendimas (C‑201/02, Rink. p. I‑723).
(27)  –	Kalbama apie 1985 m. birželio 27 d. Tarybos direktyvą 85/337/EEB dėl tam tikrų valstybės ir privačių projektų poveikio aplinkai vertinimo (OL L 175, p. 40).
(28)  –	Atrodo akivaizdu, kad dėl tokio tiesioginio veikimo nebuvimo šioje byloje negalima patarti nacionaliniam teismui, kad jis, vadovaudamasis „vienodo aiškinimo principu“ (1990 m. lapkričio 13 d. Sprendimas Marleasing, C‑106/89, Rink. p. I‑4135), pažeistų Įstatymą Nr. 151/2000, siekdamas teisminiu keliu sukurti (rinkos analizės) procedūrą, kurios šis įstatymas nenumato, nes šis principas turi ribas, be kita ko, taisyklę, kad reikia vengti aiškinimo praeter legem . 1999 m. rugsėjo 26 d. Sprendime Arcaro
(C‑168/95, Rink. p. I‑4705) Teisingumo Teismas pažymėjo, kad Bendrijos teisė neturi mechanizmo, kuris leistų nacionaliniam teismui panaikinti vidines nuostatas, prieštaraujančias direktyvai, kuria negali būti remiamasi nacionaliniame teisme (43 punktas). Kita vertus, nereikia pamiršti, kad, kaip minėjau, Čekijos teisės aktai ir Bendrijos teisės aktai (ankstesni ir dabartiniai) iš esmės yra identiški tuo, kad jie leidžia kompetentingoms institucijoms nustatyti sujungimo įpareigojimus dominuojančią padėtį turinčioms įmonėms, todėl skirtumai tarp šių dviejų teisės sistemų yra tik formalūs.
(29)  –	R. Lecourt „Le juge devant le marché commun“, Ed. Institut Universitaire des Hautes Études Internationales, Ženeva, 1970, p. 50.
(30)  –	M. Lagrange „L'action préjudicielle dans le droit interne des États membres et en droit communautaire“, Revue trimestrielle de droit européen, 1974, p. 268.
(31)  –	J. De Richemont „L'intégration du droit communautaire dans l'ordre juridique interne“, Ed. Librairie du Journal des Notaires et des Avocats, Paryžius, 1975, p. 41 ir paskesni.
(32)  –	Reikėtų priminti, kad, atsižvelgiant į EB 234 straipsnyje įtvirtintą teisminį bendradarbiavimą, Teisingumo Teismas prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui turi pateikti naudingą atsakymą, kuris šiam leistų išspręsti bylą (1997 m. liepos 17 d. Sprendimo Krüger, C‑334/95, Rink. p. I‑4517, 22 punktas ir 2000 m. lapkričio 28 d. Sprendimo Roquette Frères, C‑88/99, Rink. p. I‑10465, 18 punktas), prireikus performuluojant pateiktą klausimą (2002 m. liepos 11 d. Sprendimo Marks & Spencer, C‑62/00, Rink. p. I‑6325, 22 punktas ir 2006 m. kovo 23 d. Sprendimo FCE Bank, C‑210/04, Rink. p. I‑2803, 21 punktas).