62008CC0419_LT
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
I – Bylos aplinkybės, skundžiamas sprendimas, procesas ir šalių reikalavimai
1. Šiuo apeliaciniu skundu Trubowest Handel GmbH
ir V. Makarov prašo panaikinti Europos Bendrijų Pirmosios instancijos teismo sprendimą Trubowest Handel ir Makarov prieš Tarybą ir Komisiją (2), kuriuo šis teismas atmetė EB 288 straipsnio antra pastraipa grindžiamą prašymą atlyginti žalą, patirtą priėmus 1997 m. lapkričio 17 d. Tarybos reglamentą (EB) Nr. 2320/97, nustatantį galutinį antidempingo muitą besiūlių vamzdžių ir vamzdelių iš geležies arba nelegiruotojo plieno importui, kurio kilmės šalys yra Vengrija, Lenkija, Rusija, Čekijos Respublika, Rumunija ir Slovakijos Respublika, panaikinantį Reglamentą (EEB) Nr. 1189/93, ir nutraukiantį procesinius veiksmus dėl tokio importo, kurio kilmės šalis yra Kroatijos Respublika(3) (toliau – galutinis reglamentas). Šis reglamentas nebetaikomas nuo 2004 m. liepos 21 d., kaip numatyta Tarybos reglamente (EB) Nr. 1322/2004(4) .
2. 1999 m. sausio–spalio mėn. pagal Vokietijos teisę įsteigta bendrovė Trubowest Handel GmbH
(toliau – Trubowest ) importavo į Europos bendriją Rusijos kilmės besiūlius vamzdžius ir vamzdelius. Ši bendrovė, kurios vadovas yra V. Makarov, perėmė bendrovės Truboimpex Handel GmbH
(toliau – Truboimpex ), kurios vadovas taip pat buvo V. Makarov, teises ir pareigas.
3. 1999 m. spalio mėn. Amtsgericht Kleve
(Klėvės apylinkės teismas, Vokietija) išdavė V. Makarov arešto orderį, pagrįstą rimtais įtarimais, kad jis mokesčių institucijoms pateikė netikslius ir neišsamius duomenis, susijusius su svarbiomis mokestinėmis aplinkybėmis, o tai jam didele dalimi padėjo išvengti importo muitų mokėjimo. Konkrečiai kalbant, arešto orderyje buvo nurodyta, kad, siekiant išvengti galutinio reglamento nuostatų taikymo, buvo pateikiamos suklastotos deklaracijos dėl Truboimpex
ir Trubowest
importuotų Rusijos kilmės vamzdžių ir vamzdelių.
4. Taikant šį arešto orderį, V. Makarov nuo 1999 m. spalio 27 d. iki lapkričio 12 d. buvo suimtas, o jį paleidus apribota jo judėjimo laisvė.
5. 1999 m. spalio mėn. pabaigoje Vokietijos muitinės institucijos įteikė Trubowest
ir V. Makarov pranešimus dėl muitų išieškojimo a posteriori,
siekdamos, kad būtų sumokėti antidempingo muitai, susiję su Truboimpex
ir Trubowest
1997 m. gruodžio mėn.–1999 m. spalio mėn. laikotarpiu importuotomis prekėmis. Iš esmės Vokietijos muitinės institucijos nusprendė, kad apeliantų importuotoms prekėms klaidingai nebuvo suteikti besiūlių vamzdžių ir vamzdelių, kuriems taikomas galutinis reglamentas, Bendrijos nomenklatūros kodai.
6. Vokietijos muitinės institucijų teigimu, Truboimpex
ir Trubowest
buvo skolingos atitinkamai 1 575 181,86 euro ir 729 538,78 euro arba iš viso 2 304 720,64 euro nesumokėtų antidempingo muitų. Be to, V. Makarov, kaip Truboimpex
ir Trubowest
vadovas, buvo pripažintas atsakingu už visų sumų, kurias buvo skolingos šios dvi bendrovės, sumokėjimą.
7. 1999 m. lapkričio mėn. apeliantai, remdamiesi 1992 m. spalio 12 d. Tarybos reglamento (EEB) Nr. 2913/92, nustatančio Bendrijos muitinės kodeksą (toliau – BMK)(5), 243 straipsniu ir taikytina nacionaline teise, užginčijo jiems skirtus pranešimus dėl antidempingo muitų išieškojimo a posteriori .
8. Apeliantai, Finanzgericht Düsseldorf
(Diuseldorfo finansų teismas) atmetus jų prašymą sustabdyti pranešimų dėl muitų išieškojimo vykdymą, pateikė reikalavimus Hauptzollamt Duisburg
(Duisburgo centrinė muitinė) ir iš esmės teigė, jog Vokietijos muitinės institucijos klaidingai manė, kad apeliantų importuotos prekės patenka į galutinio reglamento taikymo sritį.
9. 2002 m. lapkričio 14 d. Landgericht Kleve
(Klėvės apygardos teismas) V. Makarov iškeltos baudžiamosios bylos nagrinėjimą sustabdė, kol pasibaigs jo atžvilgiu vykdomas mokesčių procesas.
10. 2004 m. liepos 16 d. Taryba priėmė Reglamentą Nr. 1322/2004, kuriame buvo numatyta, kad galutinis reglamentas nuo 2004 m. liepos 21 d. nebetaikomas.
11. 2004 m. gruodžio 15 d. apeliantai su Hauptzollamt Duisburg
sudarė taikos sutartį, kuria buvo nutrauktas jų ginčas su Vokietijos muitinės institucijomis.
12. Pagal šią taikos sutartį buvo numatyta, pirma, kad pranešimai dėl apmokestinimo ir pareiškimai dėl atsakomybės, susiję su 2 304 734,45 euro dydžio antidempingo muitais, patenkinami iš viso sumokėjus 460 000 eurų sumą, antra, kad pasirašius taikos sutartį nedelsiant sustabdomos visos vykdymo priemonės, kurių buvo imtasi dėl Trubowest
ir V. Makarov, ir, trečia, kad šie atsisako reikšti naujus reikalavimus muitinių administracijai, pavyzdžiui, siekdami gauti žalos atlyginimą dėl aplinkybių, kurias šalys bendrai išdėstė taikos sutartyje, ir muitinių administracijai reikšti naujus ieškinius teisme, išskyrus tokio pobūdžio reikalavimus tretiesiems asmenims, konkrečiai – ieškinius dėl žalos atlyginimo Europos Bendrijų Komisijai ir Europos Sąjungos Tarybai pagal EB 288 straipsnį. Taip pat taikos sutarties tekste iš esmės buvo nurodyta, jog tai, kad šalys bendrai išdėstė aplinkybes, neišsprendė šalių ginčo, kokie plieno vamzdžiai patenka arba nepatenka į galutinio reglamento taikymo sritį.
13. 2005 m. gegužės mėn. V. Makarov baudžiamasis persekiojimas buvo nutrauktas, iškėlus sąlygą, kad jis sumokės 18 000 eurų baudą.
14. Savo ieškinyje dėl žalos atlyginimo, kuris buvo pareikštas Pirmosios instancijos teisme, apeliantai reikalavo, kad Bendrija atlygintų žalą, patirtą dėl galutiniame reglamente įtvirtintų galutinių antidempingo priemonių priėmimo, ir sumokėtų:
– Trubowest
– 118 058,46 euro žalos atlyginimo su 8 % metinėmis palūkanomis nuo šios sumos; šią sumą sudaro Trubowest
realiai sumokėta pagal įvairius pranešimus dėl antidempingo muitų išieškojimo, kuriuos Vokietijos muitinės institucijos priėmė dėl apeliantų, suma ir Trubowest
negautas pelnas,
– V. Makarov – 397 916,91 euro žalos atlyginimo su 8 % metinėmis palūkanomis nuo šios sumos; šią sumą sudaro bendra suma, kurią V. Makarov realiai sumokėjo pagal įvairius pranešimus dėl antidempingo muitų išieškojimo (277 939,37 euro), Trubowest
V. Makarov neišmokėtas darbo užmokestis nuo 1999 m. spalio 27 d. (63 448,54 euro) ir išlaidos advokatui, patirtos bylose su Vokietijos muitinės institucijomis (56 529 eurai),
– Trubowest – 128 000 eurų 2000–2004 m. laikotarpiu negauto pelno su 8 % metinėmis palūkanomis nuo šios sumos arba, nepatenkinus šio reikalavimo, Trubowest
priklausantį žalos atlyginimą, kuris turi būti nustatytas šalių susitarimu Pirmosios instancijos teismui priėmus tarpinį sprendimą,
– V. Makarov – 150 000 eurų neturtinės žalos atlyginimo su 8 % metinėmis palūkanomis nuo šios sumos.
15. Savo sprendime Pirmosios instancijos teismas visų pirma nurodė, kad jo kompetencijai nepriklauso nagrinėti apeliantų prašymų atlyginti žalą, susijusių su 118 058,46 euro ir 277 939,37 euro sumomis, kurias atitinkamai Trubowest
ir V. Makarov reikalavo grąžinti kaip sumokėtus antidempingo muitus, taip pat su 56 529 euro suma, kurią sudarė V. Makarov išlaidos advokatui, patirtos bylose su Vokietijos muitinės institucijomis. Dėl dviejų pirmų sumų Pirmosios instancijos teismas iš esmės nusprendė, kad pagal BMK įtvirtintas procedūras nagrinėti tokius prašymus priklauso išimtinei nacionalinių teismų kompetencijai (skundžiamo sprendimo 42–74 punktai). Dėl trečiosios sumos Pirmosios instancijos teismas nusprendė, kad prašymas atlyginti išlaidas advokatui buvo papildomas prašymas pagrindinėje apeliantų ir Vokietijos muitinės institucijų byloje, kuri priklauso išimtinai nacionalinių teismų kompetencijai. Taigi, Pirmosios instancijos teismo teigimu, prašymas dėl šios sumos taip pat nepriklauso Bendrijos teismo kompetencijai (skundžiamo sprendimo 77–81 punktai). Todėl Pirmosios instancijos teismas paskelbė visus šiuos prašymus nepriimtinais (atitinkamai skundžiamo sprendimo 73, 74 ir 82 punktai).
16. Antra, išnagrinėjęs tik Bendrijos deliktinės atsakomybės atsiradimo sąlygą, susijusią su tiesioginio priežastinio ryšio tarp neteisėtumo, kuriuo kaltinama, ir tariamai patirtos žalos buvimu, Pirmosios instancijos teismas dėl prašymų atlyginti žalą, susijusių su Trubowest
negautu pelnu, įvertintu 128 000 eurų, ir su V. Makarov prarastu darbo užmokesčiu, įvertintu 63 448,54 euro, taip pat su prašymu atlyginti V. Makarov patirtą neturtinę žalą, įvertintą 150 000 eurų, nusprendė, kad nurodyta žala nebuvo pakankamai tiesiogiai susijusi su neteisėtumu, kuriuo kaltinama.
17. Konkrečiai kalbant, pirma, nagrinėdamas prielaidą, kad apeliantų importuotos prekės nepateko į galutinio reglamento taikymo sritį ir todėl jie nesuklydo jas klasifikuodami, Pirmosios instancijos teismas nusprendė, kad šiuo atveju deliktinė Bendrijos atsakomybė negali atsirasti, nes atsakomybė už tariamos žalos atsiradimą priskirtina tik Vokietijos muitinės ir baudžiamosioms institucijoms, o ne tariamai neteisėtiems Tarybos ir Komisijos veiksmams (skundžiamo sprendimo 108–115 punktai).
18. Antra, nagrinėdamas prielaidą, kad apeliantų importuotos prekės pateko į galutinio reglamento taikymo sritį ir todėl jie netinkamai jas klasifikavo, Pirmosios instancijos teismas nusprendė, kad šiuo atveju turėtų būti konstatuota, jog lemiama nurodytos žalos priežastis yra patys apeliantų veiksmai (skundžiamo sprendimo 116–121 punktai). Kad ir kaip būtų, net darant prielaidą, kad neteisėti Tarybos ir Komisijos veiksmai gali būti vertinami kaip turėję įtakos nurodytos žalos atsiradimui, priežastinį ryšį, Pirmosios instancijos teismo teigimu, nutraukė tai, kad apeliantai buvo nepakankamai rūpestingi, idant išvengtų šios žalos, ir nepateikė prašymo gauti privalomąją tarifinę informaciją, kaip numatyta BMK 12 straipsnyje (skundžiamo sprendimo 122–133 punktai).
19. Taigi Pirmosios instancijos teismas iš esmės atmetė prašymą atlyginti žalą iš dalies kaip nepriimtiną ir iš dalies kaip nepagrįstą.
20. Tokiomis aplinkybėmis Teisingumo Teismo kanceliarijai 2008 m. rugsėjo 23 d. pateiktu dokumentu apeliantai pateikė šį apeliacinį skundą, kuriame Teisingumo Teismo prašo panaikinti skundžiamą sprendimą, patenkinti Pirmosios instancijos teisme pateiktus prašymus atlyginti žalą arba, nepatenkinus šių prašymų, grąžinti bylą Pirmosios instancijos teismui ir priteisti iš Tarybos ir Komisijos apeliacinio proceso bylinėjimosi išlaidas.
21. Atitinkamuose atsiliepimuose į apeliacinį skundą Taryba ir Komisija prašo Teisingumo Teismo atmesti apeliacinį skundą ir priteisti iš apeliantų bylinėjimosi išlaidas.
22. Apeliantų, Tarybos ir Komisijos paaiškinimų buvo išklausyta 2009 m. rugsėjo 16 d. įvykusiame posėdyje.
II – Teisinis vertinimas
A – Išankstinės pastabos
23. Pagrįsdami savo apeliacinį skundą, apeliantai nurodo du pagrindus. Apeliacinio skundo pirmasis pagrindas susijęs su teisės klaidomis, kurias padarė Pirmosios instancijos teismas aiškindamas ir taikydamas Bendrijos deliktinės atsakomybės atsiradimo sąlygas. Apeliacinio skundo antrasis pagrindas susijęs su Pirmosios instancijos teismo teisės klaida, kurią jis padarė nurodydamas, kad jo kompetencijai nepriklauso nagrinėti prašymų grąžinti apeliantų sumokėtus antidempingo muitus ir papildomų prašymų.
24. Taip pat kaip Taryba ir Komisija, manau, kad nurodytus apeliacinio skundo pagrindus reikia nagrinėti kitokia tvarka. Iš esmės, kadangi apeliacinio skundo antrasis pagrindas susijęs su Pirmosios instancijos teismo kompetencija nagrinėti tam tikrus prašymus atlyginti žalą, jis turi būti nagrinėjamas prieš pirmąjį, kuriuo ginčijami Pirmosios instancijos teismo vertinimai dėl bylos esmės. Be to, Pirmosios instancijos teismas sąlygą, susijusią su tiesioginiu priežastiniu ryšiu tarp neteisėtumo, kuriuo kaltinama, ir apeliantų nurodytos žalos, nagrinėjo tik tiek, kiek tai susiję su prašymais, kuriuos jis pripažino priimtinais. Taigi, jei apeliacinio skundo antrasis pagrindas, kaip siūlysiu toliau, turėtų būti atmestas, apeliacinio skundo pirmąjį pagrindą reikėtų nagrinėti tik dėl tų prašymų atlyginti žalą, kuriuos pats Pirmosios instancijos teismas pripažino priimtinais.
B – Dėl apeliacinio skundo antrojo pagrindo, susijusio su teisės klaida, padaryta nurodant, kad Pirmosios instancijos teismo kompetencijai nepriklauso nagrinėti prašymų grąžinti apeliantų sumokėtus antidempingo muitus ir papildomų prašymų
1. Šalių argumentai
25. Pirma, apeliantai teigia, kad Pirmosios instancijos teismas padarė teisės klaidą, nurodydamas, kad jo kompetencijai nepriklauso spręsti dėl žalos, kuri nebuvo atlyginta sudarius taikos sutartį su Vokietijos muitinės institucijomis, atlyginimo. Dėl tokio Pirmosios instancijos teismo požiūrio apeliantai negali gauti žalos atlyginimo, kadangi jie sudarė taikos sutartį, kurią sudaryti turėjo galimybę pagal nacionalinę teisę. Tačiau, apeliantų teigimu, jeigu buvo pasinaudota nacionalinėmis teisių gynimo priemonėmis ir jos visos buvo išnaudotos, galima pareikšti ieškinį dėl žalos atlyginimo Bendrijos teisme, kaip ir tuo atveju, kai nacionalinėje teisėje nėra numatyta jokios teisių gynimo priemonės, ir šis teismas taip pat turi kompetenciją nagrinėti ieškinius dėl žalos, už kurią atsakinga Bendrija, atlyginimo. Apeliantai negali būti baudžiami už tai, kad pasinaudojo teise sudaryti taikos sutartį, ir iš jų negali būti atimta teisė į veiksmingą teisminę gynybą. Jų teigimu, remiantis Sprendimu Krohn Import‑Export prieš Komisiją (6), net jei tai susiję vien su prašymais grąžinti antidempingo muitus, ieškiniai Bendrijos teisme priimtini, jei yra pasinaudota nacionalinėmis teisių gynimo priemonėmis ir neteisėti veiksmai priskirtini Bendrijos institucijoms.
26. Antra, apeliantai Pirmosios instancijos teismą kaltina, kad jis iškraipė faktines aplinkybes ir įrodymus, skundžiamo sprendimo 68 punkte nuspręsdamas, jog apeliantai nepateikė nė menkiausio įrodymo, kuriuo būtų pagrįsti jų tvirtinimai, kad, viena vertus, Bendrija ir Rusijos institucijos ir, kita vertus, V. Makarov atžvilgiu pradėtas baudžiamasis persekiojimas atliko svarbų vaidmenį priimant sprendimą sudaryti taikos sutartį su Vokietijos muitinės institucijomis.
27. Taryba ir Komisija siūlo atmesti šį apeliacinio skundo pagrindą. Visų pirma jos mano, kad, kaip teisingai nusprendė Pirmosios instancijos teismas, antidempingo muitai mokami nacionalinėms muitinės institucijoms, todėl tik nacionalinių teismų kompetencijai priklauso nurodyti grąžinti muitus, kurie buvo nepagrįstai gauti remiantis Bendrijos nuostatomis. Savo ruožtu Bendrijos teismo kompetencijai priklauso nagrinėti tik galimą žalą, kuri viršija paprastą neteisėtai gautų muitų grąžinimą. Todėl, Komisijos teigimu, apeliantų argumentai neprieštarauja Pirmosios instancijos teismo vertinimui.
28. Taryba priduria, jog taikos sutarties su Vokietijos muitinės institucijomis sudarymas nėra pagrindas, kad atsirastų Bendrijos teismo kompetencija, remiantis tuo, kad šia taikos sutartimi nebuvo ištaisyta nurodyta žala, atsiradusi dėl antidempingo muitų sumokėjimo ir išlaidų advokatui. Iš tikrųjų taikos sutartis niekuo nepakeitė apeliantų padėties, kalbant apie galimybę kaip žalos atlyginimo pagal EB 288 straipsnį reikalauti, kad būtų grąžinti sumokėti antidempingo muitai ir atlygintos bylinėjimosi išlaidos. Apeliantai negalėjo jų reikalauti prieš sudarydami taikos sutartį ir taip pat negali to daryti ją sudarę. Tarybos teigimu, sudarius taikos sutartį vienintelė (normali) pasekmė buvo tai, kad nebeliko nacionalinių teisių gynimo priemonių, kuriomis apeliantai galėjo pasinaudoti, kad susigrąžintų sumokėtus muitus.
29. Toliau Taryba ir Komisija nepritaria tam, kaip apeliantai, atrodo, supranta minėtą Sprendimą Krohn Import‑Export prieš Komisiją . Iš esmės, pirma, Tarybos teigimu, šiame sprendime nėra atsakymo į klausimą, kokia žala gali būti atlyginta pareiškus ieškinį pagal EB 288 straipsnį, ir, antra, Komisijos nuomone, iš šio sprendimo negali būti daroma išvada, jog tam, kad atsirastų Bendrijos teismo kompetencija, pakanka pasinaudoti nacionalinėmis teisių gynimo priemonėmis.
30. Galiausiai dėl to, kad Pirmosios instancijos teismas tariamai iškraipė faktines aplinkybes ir įrodymus, šis tvirtinimas yra arba nepriimtinas, nes, be kita ko, apeliaciniame skunde nėra nurodyta šio iškraipymo teisinė reikšmė, arba nereikšmingas, nes Pirmosios instancijos teismo kompetencijai nepriklauso nagrinėti prašymo dėl sumokėtų antidempingo muitų. Kad ir kaip būtų, Taryba ir Komisija mano, jog iškraipymas nurodomas nepagrįstai, nes iš įrodymų, kuriuos apeliantai pateikė Pirmosios instancijos teismui, nematyti, kad jiems buvo daromas spaudimas sudaryti taikos sutartį su Vokietijos muitinės institucijomis arba kad jie neturėjo kito pasirinkimo, tik sudaryti šią taikos sutartį.
2. Vertinimas
31. Pirmiausia pažymėtina, jog savo apeliaciniame skunde apeliantai neginčija skundžiamo sprendimo 47 ir 80 punktuose esančio vertinimo, kad jų prašymai dėl žalos atlyginimo, kuriuos Pirmosios instancijos teismas paskelbė nepriimtinais, laikytini, pirma, prašymais grąžinti apeliantų Vokietijos muitinės institucijoms sumokėtus antidempingo muitus ir, antra, papildomu prašymu atlyginti nacionaliniuose teismuose patirtas išlaidas advokatui.
32. Šiuo atžvilgiu apeliantai nepateikė jokių argumentų, galinčių paneigti, kad išlaidos advokatui, patirtos nacionaliniuose teismuose nagrinėjant bylą dėl antidempingo muitų grąžinimo, yra papildomos, todėl nagrinėjant apeliacinio skundo antrąjį pagrindą galima išnagrinėti tik Pirmosios instancijos teismo vertinimus, susijusius su tuo, kad jo kompetencijai nepriklauso nagrinėti prašymo dėl antidempingo muitų grąžinimo, ir atitinkamai su tuo, kad šis prašymas yra nepriimtinas, kaip nurodyta skundžiamame sprendime.
33. Toliau apeliantai taip pat neginčija, kad prašymams grąžinti sumokėtus antidempingo muitus, kaip buvo konstatuota skundžiamo sprendimo 42 punkte, taikytinos BMK nuostatos, ypač tos, kurios reglamentuoja „muitų grąžinimą arba atsisakymą išieškoti“ ir „teisę apskųsti“. Be to, pažymėtina, jog jau iš Sprendimo Ikea Wholesale (7) matyti, kad šios BMK nuostatos, būtent BMK 236 ir 243 straipsniai, taikytinos prašymams grąžinti importuotojo sumokėtus antidempingo muitus.
34. Taigi, kaip skundžiamo sprendimo 43 punkte teisingai pažymėjo Pirmosios instancijos teismas, antrinėje Bendrijos teisėje, šiuo atveju – BMK, aiškiai numatyta teisių gynimo priemonė, kuria gali pasinaudoti importo muitų skolininkas, manantis, kad muitinės institucijos šiais muitais jį apmokestino neteisėtai, ir šia priemone galima pasinaudoti nacionaliniu lygmeniu, laikantis atitinkamos valstybės narės nustatytos ieškinio pateikimo procedūros ir BMK 243–246 straipsniuose numatytų principų.
35. Todėl – tai taip pat matyti iš teismų praktikos – jei prašymas atlyginti žalą sutampa su ieškiniu dėl sumų, kurias nacionalinės institucijos nepagrįstai gavo įgyvendindamos Bendrijos teisę arba veikdamos Bendrijos naudai, grąžinimo, suinteresuotasis asmuo turi kreiptis į kompetentingą nacionalinį teismą, kad šis priimtų sprendimą dėl tokio ieškinio pagrįstumo(8) .
36. Tokiomis aplinkybėmis asmuo, jei mano, jog taikant, jo nuomone, neteisėtą norminį Bendrijos aktą jam buvo padaryta žala, turi galimybę, kai aktą įgyvendinti pavesta nacionalinės valdžios institucijoms, remdamasis šiuo įgyvendinimu ginčyti akto galiojimą nacionaliniame teisme nagrinėjant jo ir nacionalinės valdžios institucijos ginčą. Nacionalinis teismas gali arba netgi privalo pagal EB 234 straipsnio reikalavimus pateikti Teisingumo Teismui ginčijamo Bendrijos teisės akto galiojimo klausimą(9) .
37. Neginčydami šios teismų praktikos, kurią Pirmosios instancijos teismas iš esmės priminė skundžiamo sprendimo 43, 44 ir 57 punktuose, pagrįstumo, apeliantai Pirmosios instancijos teismą daugiausia kaltina tuo, kad jis nurodė neturįs kompetencijos nagrinėti jų ieškinio dėl žalos atlyginimo, susijusio su sumokėtais antidempingo muitais, net jeigu buvo pasinaudota nacionalinėmis teisių gynimo priemonėmis (ir jos visos buvo išnaudotos), bet nebuvo visiškai atlyginta žala, kurią jie patyrė dėl neteisėtų Bendrijos veiksmų.
38. Kitaip tariant, apeliantai, atrodo, teigia, jog dėl to, kad, sudarius taikos sutartį su Vokietijos muitinės institucijomis ir taip išnaudojus visas nacionalines teisių gynimo priemones, jiems vis dėlto nebuvo atlyginta dalis žalos, kurią jie tariamai patyrė nepagrįstai sumokėję antidempingo muitus (apie 460 000 eurų), jie turi teisę Bendrijos teisme reikalauti grąžinti šią sumą, atsiradusią dėl neteisėtų Bendrijos institucijų veiksmų, nes tokiu atveju šie teismai turėtų pasinaudoti savo subsidiariąja kompetencija.
39. Tiesa, kad Sprendime Kampffmeyer prieš Komisiją (10) Teisingumo Teismas, nagrinėdamas ieškinį dėl žalos atlyginimo, kuris, atrodo, sutapo su prašymu grąžinti sumas, nepagrįstai sumokėtas nacionalinėms institucijoms, įgyvendinančioms Bendrijos nuostatas, susiejo šį nagrinėjimą su tuo, ar iš pradžių buvo išnaudotos visos nacionalinės teisių gynimo priemonės, kad patikrintų, ar nurodyta žala negalėjo būti ištaisyta visų pirma taikant šį grąžinimą(11) .
40. Skundžiamame sprendime Pirmosios instancijos teismas grindė savo vertinimą ne tiek tuo, kad prieš kreipdamiesi į jį apeliantai neišnaudojo visų nacionalinių teisių gynimo priemonių, kiek tuo, kad nagrinėti prašymus grąžinti nepagrįstai sumokėtus antidempingo muitus priklauso išimtinei nacionalinių teismų kompetencijai, kaip matyti, be kita ko, iš skundžiamo sprendimo 48 ir 71 punktų.
41. Šį požiūrį taip pat patvirtina Teisingumo Teismo praktika, ypač sprendimai Roquette frères prieš Komisiją (12) ir Vreugdenhil prieš Komisiją (13) ; pastarasis, beje, daug cituotas skundžiamame sprendime.
42. Nors sąlyga, kad turi būti išnaudotos visos nacionalinės teisių gynimo priemonės, – tai sąlyga, nuo kurios priklauso ieškinio dėl žalos atlyginimo priimtinumas
Bendrijos teisme, skundžiamame sprendime apeliantų ieškinys dėl žalos atlyginimo buvo iš dalies atmestas griežtesniu pagrindu – remiantis vertinimu, kad Pirmosios instancijos teismas neturi kompetencijos
nagrinėti ieškinio dėl žalos atlyginimo, sutampančio su ieškiniu, kuriuo siekiama susigrąžinti nepagrįstai sumokėtus antidempingo muitus. Kaip jau buvo pažymėta, Pirmosios instancijos teismas vis dėlto šį vertinimą, grindžiamą kompetencijos neturėjimu, užbaigė skundžiamo sprendimo 73, 74 ir 82 punktuose nuspręsdamas, kad ieškinys yra „nepriimtinas“ tiek, kiek juo prašoma grąžinti nepagrįstai sumokėtus antidempingo muitus.
43. Apskritai šis požiūris gali pasirodyti pernelyg griežtas, nes jis reiškia, kaip matyti iš skundžiamo sprendimo 71 punkto, kad Pirmosios instancijos teismas norėjo paneigti, jog turi kompetenciją nagrinėti ieškinį dėl žalos atlyginimo, sutampantį su prašymu grąžinti nepagrįstai sumokėtus antidempingo muitus, „net darant prielaidą, kad apeliantų nurodyti neteisėti veiksmai priskirtini Bendrijai“.
44. Be to, toks požiūris, atrodo, reiškia, kad Pirmosios instancijos teismas nepripažintų savo kompetencijos ir tuo atveju, kai išnaudotos visos nacionalinės teisių gynimo priemonės, o pareiškėjui nacionaliniuose teismuose dėl kokios nors priežasties neatlyginta visa žala, patirta sumokėjus muitus, net jei ši žala tariamai atsirado dėl Bendrijos institucijų neteisėtų veiksmų. Be to, apeliantų kaltinimas taip ir formuluojamas ir turi tam tikrą reikšmę, atsižvelgiant į tai, kad minėtame Sprendime Vreugdenhil prieš Komisiją
Teisingumo Teismas patikrino, ar šioje byloje nagrinėjamai įmonei nacionaliniuose teismuose iš tikrųjų buvo grąžintos visos sumos, kurias nepagrįstai gavo nacionalinės valdžios institucijos(14), ir taip leido manyti, kad jis būtų galėjęs pripažinti turįs kompetenciją nagrinėti prašymą dėl grąžinimo tuo atveju, jei nacionaliniai teismai būtų netenkinę visų Vreugdenhil
reikalavimų.
45. Nors, atsižvelgiant į tam tikras skundžiamame sprendime pateikto vertinimo vietas, lieka abejonių, kokias išvadas Pirmosios instancijos teismas padarytų tuo atveju, jei aplinkybės būtų panašios į nurodytąsias šios išvados 44 punkte, vis dėlto šioje byloje man atrodo, kad neturi būti pritarta apeliantų argumentams, nes Pirmosios instancijos teismas galėjo tik konstatuoti, kad jų prašymas grąžinti nepagrįstai sumokėtus antidempingo muitus nepriimtinas.
46. Pirma, apeliantų argumentai grindžiami Pirmosios instancijos teismo atlikto faktinių aplinkybių vertinimo, kad sudarius apeliantų ir Vokietijos muitinės institucijų taikos sutartį baigėsi procesas nacionaliniuose teismuose, kritika, kuri nepriimtina nagrinėjant apeliacinį skundą, o, be to, apeliantai nenurodo, jog Pirmosios instancijos teismas šiuo atžvilgiu iškraipė įrodymus(15) .
47. Antra, mano nuomone, Pirmosios instancijos teismas negali būti kaltinamas dėl to, kad nekonstatavo, jog nagrinėjama taikos sutartimi apeliantai išnaudojo visas nacionalines teisių gynimo priemones, kaip numatyta Teisingumo Teismo praktikoje.
48. Iš esmės, atsižvelgiant į šią teismo praktiką, nacionalinių teisių gynimo priemonių išnaudojimas reiškia, kad buvo išnaudotos „ir administracinės, ir teisminės priemonės, numatytos taikytinoje nacionalinėje teisėje“(16), siekiant nepagrįstai sumokėtų sumų grąžinimo. Skundžiamo sprendimo 56 punkte Pirmosios instancijos teismas kategoriškai nusprendė, jog sudarydami nagrinėjamą taikos sutartį apeliantai atsisakė to, kad nacionaliniai teismai nagrinėtų jų prašymus dėl sumokėtų antidempingo muitų grąžinimo, todėl apeliantai negali pagrįstai tvirtinti, kad jie tenkino sąlygą, pagal kurią, remiantis Teisingumo Teismo praktika, turi būti išnaudotos visos taikytinoje nacionalinėje teisėje numatytos administracinės ir teisminės priemonės.
49. Trečia, priešingai nei nurodo apeliantai, taikos sutarties sudarymas su Vokietijos muitinės institucijomis visiškai neprilygintinas situacijai, kai nacionalinėje teisėje nėra numatyta jokios nacionalinės teisių gynimo priemonės, nes būtent šia taikos sutartimi buvo išnaudotos BMK numatytos nacionalinės teisių gynimo priemonės, kurių tikslas – nepagrįstai sumokėtų antidempingo muitų grąžinimas.
50. Šiuo atžvilgiu apeliantai negali pagrįstai remtis minėtu Sprendimu Krohn Import‑Export prieš Komisiją, nes, atsižvelgęs į faktines minėtos bylos aplinkybes, Teisingumo Teismas nusprendė netaikyti sąlygos, pagal kurią ieškinio dėl žalos atlyginimo priimtinumas Bendrijos teisme priklauso nuo to, ar iš pradžių buvo išnaudotos nacionalinės teisių gynimo priemonės, nes tokios teisių gynimo priemonės nesuteikė galimybės gauti nurodytos žalos atlyginimo(17) . Tačiau šioje byloje Pirmosios instancijos teismas nepadarė teisės klaidos, skundžiamo sprendimo 64–67 punktuose nuspręsdamas, kad BMK numatytos nacionalinės teisių gynimo priemonės buvo tinkamos, kad būtų veiksmingai užtikrintas antidempingo muitų grąžinimas, kaip reikalavo apeliantai.
51. Ketvirta, taip pat, manau, reikia atmesti tvirtinimą dėl skundžiamo sprendimo 68 punkte nagrinėtų faktinių aplinkybių ir įrodymų iškraipymo.
52. Primintina, jog skundžiamo sprendimo 68 punkte Pirmosios instancijos teismas atmetė apeliantų argumentą, kad, sudarydami taikos sutartį su Vokietijos valdžios institucijomis, jie savo valia neatsisakė nacionalinių teisių gynimo priemonių, bet buvo priversti tai padaryti dėl Bendrijos arba Rusijos institucijų spaudimo, ir nurodė:
„ < … > Šiuo atžvilgiu pirmiausia konstatuotina, jog ieškovai nepateikia jokio įrodymo, pagrįsdami savo tvirtinimą, kad jie patyrė Bendrijos arba Rusijos institucijų spaudimą sudaryti taikos sutartį arba kad šis jiems daromas spaudimas buvo toks, jog jie buvo priversti sudaryti taikos sutartį. Iš esmės ieškovai savo tvirtinimui pagrįsti pateikia tik Rusijos, Bendrijos ir Vokietijos institucijų laiškus, kuriuose daugiausia nagrinėjami importuotų vamzdžių ir vamzdelių klasifikavimo klausimai, tačiau iš jų nematyti, kad ieškovai kaip nors būtų šių institucijų verčiami užbaigti pradėtas nacionalines procedūras. Toliau pažymėtina, jog, kad ir kaip būtų, ieškovai šiuo klausimu prieštarauja sau, nes, atrodo, nori pasinaudoti tuo, kad patys siekė sudaryti taikos sutartį, idant sumažintų žalą. Iš tikrųjų ieškovai, be kita ko, šiuo atžvilgiu nurodo, kad „[ Trubowest ] galiausiai pavyko sumažinti savo nuostolius sudarius taikos sutartį, nes vietoje visų sumų, mokėtinų pagal mokestinius reikalavimus dėl nesumokėtų muitų, ji sutiko sumokėti mažesnę sumą, kuri vis dėlto buvo didelė“. Galiausiai konstatuotina, jog ieškovai nepateikia jokio įrodymo, kad V. Makarov atžvilgiu vykdomas baudžiamasis procesas nepaliko jiems kito pasirinkimo, tik sudaryti taikos sutartį, arba kad šis baudžiamasis procesas buvo akivaizdžiai neteisėtas“.
53. Nors pagal nusistovėjusią teismų praktiką nagrinėdamas apeliacinį skundą Teisingumo Teismas tikrina, ar nebuvo iškraipyti įrodymai, pateikti Pirmosios instancijos teismui, primintina, kad toks iškraipymas turi būti akivaizdžiai matomas iš byloje esančių dokumentų, iš naujo neatliekant faktinių aplinkybių ir įrodymų vertinimo(18), ir jį turi įrodyti šalis, kuri juo remiasi(19) . Be to, iš EB 225 straipsnio, Teisingumo Teismo statuto 58 straipsnio pirmos pastraipos ir Teisingumo Teismo procedūros reglamento 112 straipsnio 1 dalies c punkto matyti, kad apeliaciniame skunde, be kita ko, turi būti nurodyti teisiniai argumentai, konkrečiai pagrindžiantys šį prašymą(20) .
54. Tačiau, mano nuomone, apeliantų apeliacinis skundas neatitinka šių sąlygų. Pirmiausia apeliaciniame skunde visiškai nėra nurodoma, kokie konkretūs įrodymai, apeliantų pateikti Pirmosios instancijos teismui, buvo iškraipyti ir turėtų pagrįsti jų tvirtinimą. Be to, kadangi apeliantai tik daro nuorodą į savo dubliko, pateikto Pirmosios instancijos teismui, priedus ir nepateikia papildomų paaiškinimų, iš tikrųjų jie prašo, kad Teisingumo Teismas iš naujo įvertintų šių priedų turinį, o tai nagrinėjant apeliacinį skundą nepriklauso jo kompetencijai.
55. Kad ir kaip būtų, tai, kad iš šių priedų turinio matyti, jog Bendrijos ir Rusijos institucijos žinojo apie apeliantų ir Vokietijos muitinės institucijų ginčą dėl importuotų vamzdžių ir vamzdelių klasifikavimo, visiškai nerodo, jog Pirmosios instancijos teismas iškraipė įrodymus, kai nusprendė, kad šie dokumentai visiškai neįrodo, jog apeliantai buvo kaip nors verčiami nutraukti pradėtas nacionalines procedūras ir sudaryti nagrinėjamą taikos sutartį.
56. Be to, kaip teisingai savo atsiliepime į apeliacinį skundą nurodė Taryba, taip pat turi būti atmestas apeliantų tvirtinimas dėl tariamai iškraipytų įrodymų, susijusių su įtaka, kurią V. Makarov baudžiamasis persekiojimas turėjo sudarant taikos sutartį su Vokietijos muitinės institucijomis. Iš tikrųjų apeliacinio skundo 7 priedas, kuriame yra Landgericht Kleve sprendimas sustabdyti baudžiamąjį persekiojimą, priimtas 2002 m. lapkričio mėn., t. y. likus dvejiems metams iki nagrinėjamos taikos sutarties sudarymo, neįrodo, kad Pirmosios instancijos teismas iškraipė įrodymus, kai nusprendė, jog apeliantai nepateikė būtinų įrodymų, kad dėl baudžiamojo proceso V. Makarov neliko kito pasirinkimo, tik sudaryti šią taikos sutartį.
57. Remdamasis visais šiais argumentais, siūlau atmesti apeliacinio skundo antrąjį pagrindą.
C – Dėl apeliacinio skundo pirmojo pagrindo, susijusio su teisės klaidomis aiškinant ir taikant Bendrijos deliktinės atsakomybės atsiradimo sąlygas
58. Šį apeliacinio skundo pagrindą sudaro dvi dalys. Pirmoji dalis susijusi su tuo, kad buvo klaidingai aiškinamos Bendrijos deliktinės atsakomybės atsiradimo sąlygos. Antroji grindžiama tuo, kad buvo klaidingai taikoma sąlyga, susijusi su tiesioginio priežastinio ryšio tarp galutinio reglamento tariamo neteisėtumo ir nurodytos žalos buvimu.
1. Dėl apeliacinio skundo pirmojo pagrindo pirmos dalies, susijusios su tuo, kad buvo klaidingai aiškinamos Bendrijos deliktinės atsakomybės atsiradimo sąlygos
a) Šalių argumentai
59. Savo apeliaciniame skunde apeliantai teigia, kad skundžiamame sprendime yra teisės klaida, nes Pirmosios instancijos teismas prieš nagrinėdamas priežastinį ryšį nevertino neteisėtų veiksmų, kuriais kaltinama. Per posėdį apeliantai šiek tiek kitaip suformulavo šį kaltinimą – jie teigė, kad Bendrijos teismas, nagrinėdamas, ar buvo priežastinis ryšys, ar jis buvo nutrūkęs, negali nuspręsti, jog nereikia ištirti šio priežastinio ryšio teisinio konteksto, ypač su juo susijusių neteisėtų veiksmų.
60. Taryba ir Komisija mano, kad pagal teismų praktiką Pirmosios instancijos teismas neprivalo nagrinėti visų sąlygų, susijusių su Bendrijos deliktinės atsakomybės atsiradimu, jei viena iš šių sąlygų nėra patenkinta. Nėra jokio principo, kuris verstų Pirmosios instancijos teismą priimti sprendimą dėl
neteisėtumo, kuriuo kaltinama, prieš nagrinėjant, ar yra priežastinis ryšys tarp šio neteisėtumo ir nurodytos žalos.
b) Vertinimas
61. Atsižvelgiant į Teisingumo Teismo praktiką, negali būti priimti apeliantų argumentai, kuriais pagrindžiama apeliacinio skundo pirmojo pagrindo pirma dalis.
62. Primintina, jog tam, kad atsirastų Bendrijos deliktinė atsakomybė, reikia, kad būtų patenkintos trys sąlygos, t. y. skundžiami institucijų veiksmai turi būti neteisėti, nurodyta žala turi būti reali ir turi būti priežastinis ryšys tarp šių veiksmų ir nurodytos žalos(21) .
63. Pagal nusistovėjusią teismų praktiką šios sąlygos turi būti tenkinamos visos, todėl jei viena iš jų nėra įvykdyta, ieškinys dėl žalos atlyginimo atmetamas ir nėra reikalo nagrinėti kitų sąlygų(22) .
64. Be to, kaip apeliacinio skundo 5 punkte pripažįsta apeliantai, Bendrijos teismas visiškai neįpareigojamas institucijos atsakomybės atsiradimo sąlygų nagrinėti nustatyta tvarka(23) .
65. Akivaizdu, kad šis vertinimas taikomas nagrinėjant sąlygą, susijusią su priežastiniu ryšiu tarp tariamai neteisėtų veiksmų ir nurodytos žalos.
66. Šiuo atžvilgiu svarbu pažymėti, kad Teisingumo Teismas taip pat jau yra patvirtinęs Pirmosios instancijos teismo požiūrį, jog teismui nėra jokios būtinybės iš pradžių nagrinėti, ar buvo institucijos neteisėtų veiksmų, jei pirmojoje instancijoje teismas nusprendžia, kad jo nagrinėjamoje byloje nėra tenkinama viena iš kitų dviejų sąlygų(24) .
67. Šioje byloje, kadangi Pirmosios instancijos teismas nusprendė, jog nebuvo tenkinama sąlyga, susijusi su priežastiniu ryšiu tarp nurodytų neteisėtų veiksmų ir tariamai patirtos žalos, jis visiškai neprivalėjo nagrinėti, ar buvo institucijų neteisėtų veiksmų priimant galutinį reglamentą arba ar apeliantų tariamai patirta žala buvo reali. Todėl jis pagrįstai galėjo vertinti tik sąlygą, susijusią su priežastinio ryšio buvimu, darydamas prielaidą ( tik dėl šio vertinimo ), kad buvo įvykdytos, kaip tvirtino apeliantai, kitos dvi sąlygos, kaip matyti, be kita ko, iš skundžiamo sprendimo 98, 107 ir 121 punktų.
68. Reikia pridurti, kad apeliantai taip ir nepaaiškino, kokią įtaką tai, kad Pirmosios instancijos teismas išnagrinėtų neteisėtus veiksmus, kuriais kaltinama,
turėtų tiek sąlygos, susijusios su priežastiniu ryšiu, vertinimui skundžiamame sprendime, tiek šio sprendimo rezoliucinei daliai.
69. Akivaizdu, kad tik tuo atveju, jei Teisingumo Teismas konstatuotų, kad skundžiamas sprendimas turi būti panaikintas, nes jame buvo nuspręsta, jog nebuvo priežastinio ryšio tarp neteisėtų veiksmų ir apeliantų nurodytos žalos, reikėtų laikyti, kad Pirmosios instancijos teismas padarė klaidą nenagrinėdamas bent jau vienos iš kitų dviejų Bendrijos deliktinės atsakomybės atsiradimo sąlygų. Tačiau dėl priežasčių, nurodytų nagrinėjant šio apeliacinio skundo pagrindo antrą dalį, nemanau, kad Teisingumo Teismas gali padaryti tokią išvadą.
70. Todėl, mano nuomone, reikia atmesti apeliacinio skundo pirmojo pagrindo pirmą dalį.
2. Dėl apeliacinio skundo pirmojo pagrindo antros dalies, grindžiamos tuo, kad buvo klaidingai taikoma sąlyga, susijusi su tiesioginio priežastinio ryšio tarp galutinio reglamento tariamo neteisėtumo ir nurodytos žalos buvimu
a) Šalių argumentai
71. Visų pirma apeliantai pažymi, kad būtent tai, ar tarp neteisėtumo, kuriuo kaltinama, ir žalos, kurią prašoma atlyginti, yra tiesioginis priežasties ir pasekmės ryšys, yra tinkamas kriterijus norint nustatyti, ar tenkinama su priežastiniu ryšiu susijusi sąlyga. Šiuo atžvilgiu jie mano, jog skundžiamo sprendimo 112 punkte Pirmosios instancijos teismas klaidingai konstatavo, kad jie vadovavosi kitokiu priežastinio ryšio supratimu nei tas, kuris įprastas Bendrijos teisėje. Atvirkščiai, apeliantai Pirmosios instancijos teisme nurodė, kad jei nebūtų priimtas neteisėtas galutinis reglamentas, jie nebūtų patyrę žalos, nes nebūtų sumokėti neteisėti antidempingo muitai. Tačiau apeliantai mano, kad Pirmosios instancijos teismas taikė pernelyg griežtą priežastinio ryšio kriterijų, grindžiamą išimtine ir tiesiogine žala, kuris prieštarauja jo paties praktikai, būtent Pirmosios instancijos teismo sprendimo FIAMM ir FIAMM Technologies prieš Tarybą ir Komisiją (25) 81 punktui.
72. Toliau dėl Pirmosios instancijos teismo konstatavimo, kad šioje byloje nebuvo pakankamai tiesioginio priežastinio ryšio, apeliantai kaltina Teismą, kad, užuot patikrinęs, ar būtų patirta žalos, jei nebūtų neteisėtų Bendrijos veiksmų, jis grindė savo nagrinėjimą dviem nepagrįstomis ir netinkamomis prielaidomis, susijusiomis su tuo, ar apeliantų importuotos prekės pateko į galutinio reglamento taikymo sritį ir ar apeliantai suklydo jas klasifikuodami. Šiuo atžvilgiu apeliantai pakartoja savo tvirtinimą, kad Pirmosios instancijos teismas negalėjo nenagrinėti, ar buvo Bendrijos institucijų neteisėtų veiksmų.
73. Dėl pirmosios prielaidos, kurią nagrinėjo Pirmosios instancijos teismas, t. y. kad importuotos prekės nepateko į galutinio reglamento taikymo sritį ir apeliantai nesuklydo jas klasifikuodami, apeliantai teigia, kad Pirmosios instancijos teismas paskelbė neturįs kompetencijos, iš esmės remdamasis tuo, kad patirtą žalą padarė Vokietijos muitinės institucijos, o tai prieštarauja Pirmosios instancijos teismo nutarčiai Handel prieš Tarybą ir Komisiją (26), kuri buvo priimta nagrinėjant tokius pat neteisėtus veiksmus. Be to, apeliantai pažymi, kad jie prašė atlyginti ne žalą, patirtą dėl tariamos klaidos, kurią Vokietijos muitinės institucijos padarė klasifikuodamos apeliantų importuotas prekes, o žalą, atsiradusią dėl to, kad galutiniu reglamentu buvo nustatyti neteisėti antidempingo muitai. Be to, Pirmosios instancijos teismas iškraipė apeliantų argumentus dėl Vokietijos institucijų diskrecijos ir tada skundžiamo sprendimo 114 ir 115 punktuose padarė išvadą, kad iš esmės jis neturi kompetencijos nagrinėti žalos, padarytos nacionalinėmis priemonėmis.
74. Dėl antrosios prielaidos, kurią nagrinėjo Pirmosios instancijos teismas, apeliantai mano, kad jis klaidingai, prieš tai net nenustatęs, ar buvo priežastinis ryšys, nusprendė, jog priežastinį ryšį nutraukė nepakankamai rūpestingas apeliantų elgesys, nes jie nepateikė prašymo gauti privalomąją tarifinę informaciją. Taip pat apeliantai teigia, kad tuo atveju, jei jų importuotos prekės patektų į galutinio reglamento taikymo sritį, jie ir toliau būtų turėję mokėti neteisėtai nustatytus antidempingo muitus ir jiems toliau būtų daroma žala, bent jau kiek tai susiję su Trubowest
negautu pelnu, nesumokėtu V. Makarov darbo užmokesčiu ir Vokietijos muitinės institucijų vykdymo priemonėmis, taikytomis siekiant išieškoti pagal galutinį reglamentą mokėtinus muitus, kuriuos šios institucijos turėjo gauti. Net jei apeliantai būtų pateikę prašymą gauti privalomąją tarifinę informaciją, jie tvirtina, kad, nepaisant visko, žalos būtų patirta, nes ir šiuo atveju būtų reikėję sumokėti muitus.
75. Galiausiai apeliantai Pirmosios instancijos teismą kritikuoja, jog jis sau prieštarauja, nes skundžiamo sprendimo 121 punkte nusprendė, kad jie parodė rūpestingumą, o šio sprendimo 133 punkte jis juos kaltino dėl nepakankamo rūpestingumo.
76. Taryba, atsižvelgdama į apeliantų argumentų nenuoseklumą, visų pirma kelia klausimą, ar šioje apeliacinio skundo pagrindo dalyje pakankamai aiškiai nurodoma, kokią teisės klaidą savo vertinime padarė Pirmosios instancijos teismas, o Komisija mano, kad apeliantų suformuluotais kaltinimais, išskyrus tvirtinimą, kad Pirmosios instancijos teismas taikė pernelyg griežtą priežastinio ryšio kriterijų, daugiausia ginčijamas faktinių aplinkybių vertinimas Pirmosios instancijos teisme.
77. Be to, Komisija priduria, kad net jei Pirmosios instancijos teismo vertinime yra teisės klaida, ji, būdama susijusi su prielaida, kad apeliantų importuotos prekės pateko į galutinio reglamento taikymo sritį, padaryta apeliantų naudai. Iš tikrųjų, Komisijos teigimu, visiškai nereikėjo, kad Pirmosios instancijos teismas nagrinėtų šią prielaidą, kuri prilygsta pripažinimui, jog galėjo būti patenkinta viena iš atsakomybės atsiradimo sąlygų pagal EB 288 straipsnį, nors patys apeliantai visiškai nesistengė
(ir net priešinosi), kad pirmojoje instancijoje būtų įrodyta, jog jų importuotos prekės pateko į galutinio reglamento taikymo sritį. Tačiau, Komisijos nuomone, tik šiuo atveju iš tikrųjų galėjo atsirasti Bendrijos atsakomybė pagal EB 288 straipsnį, jei apeliantai įrodytų, kad patyrė žalą Vokietijos muitinės institucijoms tinkamai taikant galutinį reglamentą.
78. Kad ir kaip būtų, Taryba ir Komisija mano, jog apeliantų argumentai nepagrįsti.
79. Visų pirma Komisija primena, kad, priešingai nei teigia apeliantai, Pirmosios instancijos teismas dėl kitokių žalos dalių nei sumokėti antidempingo muitai niekada nėra paskelbęs, jog neturi kompetencijos. Šiuo atžvilgiu Taryba ir Komisija teigia, kad nuoroda į minėtą Pirmosios instancijos teismo nutartį Sinara Handel prieš Tarybą ir Komisiją
yra netinkama, nes šioje byloje nurodyta žala buvo susijusi būtent su sumokėtais antidempingo muitais, o ne su kitomis žalos rūšimis, kurios buvo iš esmės nagrinėtos skundžiamame sprendime.
80. Toliau Taryba atmeta apeliantų tvirtinimą, kad pakankamas priežastinis ryšys laikomas įrodytu, jei nesant neteisėtų veiksmų, kuriais kaltinama, apeliantai nepatirtų žalos. Toks priežastinio ryšio suvokimas prieštarauja skundžiamame sprendime cituotai teismų praktikai. Be to, Komisijos teigimu, Pirmosios instancijos teismas visiškai netaikė pernelyg griežto priežastinio ryšio kriterijaus ir jo požiūris visiškai atitiko požiūrį, nustatytą minėtame Sprendime FIAMM ir FIAMM Technologies prieš Tarybą ir Komisiją .
81. Galiausiai Taryba ir Komisija mano, jog Pirmosios instancijos teismas tam, kad įvertintų priežastinį ryšį, pagrįstai nagrinėjo abi anksčiau minėtas faktines prielaidas, atsižvelgdamas į tai, kad pačių apeliantų pozicija šiuo klausimu nebuvo aiški. Tarybos ir Komisijos teigimu, apeliantų kritika šiuo atžvilgiu apsiriboja tuo, kad yra ginčijamas faktinių aplinkybių vertinimas, ir neįrodo, kad Pirmosios instancijos teismo atliktas priežastinio ryšio vertinimas yra teisiškai klaidingas.
82. Dėl apeliantų kaltinimų, susijusių su pirmosios prielaidos nagrinėjimu, kurį atliko Pirmosios instancijos teismas, Taryba ir Komisija mano, kad apeliantai visiškai nepagrindė savo tvirtinimų.
83. Dėl kritikos, pateiktos dėl vertinimo, kurį Pirmosios instancijos teismas atliko nagrinėdamas antrąją prielaidą, Taryba ir Komisija primena, kad, priešingai nei leidžia suprasti apeliantai, Pirmosios instancijos teismas nagrinėjo tik žalos dalis, nesusijusias su sumokėtais antidempingo muitais. Be to, Tarybos teigimu, apeliantai taip ir neįrodė, kad Pirmosios instancijos teismas padarė teisės klaidą, nuspręsdamas, jog dėl apeliantų nerūpestingumo nutrūko (galimas) ryšys tarp galutinio reglamento ir žalos dalių, nesusijusių su sumokėtais antidempingo muitais. Šiuo atžvilgiu Taryba priduria, kad nėra jokio prieštaravimo tarp skundžiamo sprendimo 121 ir 133 punktų motyvų, nes pirmajame paprasčiausiai nebuvo konstatuota, kad apeliantai parodė konkretų rūpestingumą. Be to, Komisijos teigimu, aišku, kad jei Pirmosios instancijos teismas nusprendė, jog priežastinis ryšis nutrūko dėl to, kad apeliantai nebuvo rūpestingi, tai reiškia, jog iš pradžių jis padarė prielaidą, kad nagrinėjami veiksmai turėjo įtakos nurodytai žalai. Galiausiai, Komisijos teigimu, tik dėl to, kad apeliantai iš karto negavo privalomosios tarifinės informacijos, jie atsidūrė tokioje situacijoje ir buvo patirta žala, taigi situacija susidarė ir žala atsirado ne tiesiogiai dėl galutinio reglamento priėmimo, kaip teisingai skundžiamo sprendimo 116 punkte nusprendė Pirmosios instancijos teismas.
b) Vertinimas
i) Dėl priimtinumo
84. Priešingai nei teigia Taryba ir Komisija, nemanau, kad ši apeliacinio skundo pirmojo pagrindo dalis yra visiškai arba daugiausia nepriimtina.
85. Šiuo atžvilgiu svarbu patikslinti, kad Teisingumo Teismas jau nusprendė, jog Bendrijos deliktinės atsakomybės srityje klausimas dėl priežastinio ryšio tarp neteisėtų veiksmų ir žalos buvimo – šios atsakomybės atsiradimo sąlygos – yra teisės klausimas, t. y. klausimas, susijęs su Pirmosios instancijos teismo atliktu faktinių aplinkybių teisiniu vertinimu, todėl jam taikoma Teisingumo Teismo kontrolė nagrinėjant apeliacinį skundą(27) .
86. Tačiau nesuprantu, kodėl tai turėtų būti netaikoma, jei yra atvirkščiai, t. y. jei savo apeliaciniame skunde apeliantai Pirmosios instancijos teismą kaltina, kad jis, atsižvelgdamas į jam nurodytas bylos aplinkybes, nepripažino, jog yra priežastinis ryšys tarp nurodytų neteisėtų veiksmų ir žalos. Iš tikrųjų tai taip pat yra faktinių aplinkybių vertinimas, todėl jam taip pat turi būti taikoma Teisingumo Teismo kontrolė, kai jis nagrinėja apeliacinį skundą.
87. Tačiau, atsižvelgiant į tai, kad apeliaciniame skunde šiuo klausimu išlieka tam tikra painiava, nes apeliantai daug kartų daro nuorodą į žalą, patirtą dėl sumokėtų tariamai neteisėtų antidempingo muitų, svarbu pažymėti, kad, remiantis atsakymu, pateiktu į apeliacinio skundo antrąjį pagrindą, šios apeliacinio skundo pirmojo pagrindo dalies nagrinėjimas negali apimti dviejų žalos dalių, kurias Pirmosios instancijos teismas (mano nuomone, teisingai) paskelbė nepriimtinomis.
88. Manau, darytina išvada, kad apeliacinio skundo pirmojo pagrindo antra dalis yra priimtina, nes ja Pirmosios instancijos teismas kaltinamas nepripažinęs, jog yra priežastinis ryšys tarp neteisėtų Bendrijos institucijų veiksmų, kuriais kaltinama, ir, pirma, turtinės žalos, kurią sudarė negautas Trubowest
pelnas bei prarastas V. Makarov darbo užmokestis, ir, antra, pastarojo patirtos neturtinės žalos.
ii) Dėl esmės
89. Pagal teismų praktiką priežastinis ryšys, kurio reikia, kad atsirastų deliktinė Bendrijos atsakomybė pagal EB 288 straipsnio antrą pastraipą, laikomas nustatytu, jei žala yra tiesioginė nagrinėjamų neteisėtų veiksmų pasekmė(28) .
90. Taigi Pirmosios instancijos teismas turėjo, kaip jis iš tikrųjų padarė skundžiamame sprendime, o apeliantai to neginčijo, išnagrinėti, ar byloje nurodyti neteisėti veiksmai buvo tiesioginė nurodytos žalos priežastis, kad nustatytų priežasties ir pasekmės sąsajos buvimą tarp skundžiamų Bendrijos veiksmų ir nurodytos žalos(29) .
91. Pirmosios instancijos teismas skundžiamo sprendimo 100 ir 101 punktuose taip pat pagrįstai priminė, kad nagrinėjant priežastinį ryšį, kuris turi būti tarp skundžiamų Bendrijos veiksmų ir nukentėjusio asmens nurodytos žalos, svarbu patikrinti, ar šis asmuo, rizikuodamas, kad žala nebus jam atlyginta, buvo pakankamai rūpestingas, kad išvengtų žalos arba sumažintų jos dydį(30), tai reiškia, kad net jei skundžiami veiksmai turėjo įtakos nurodytos žalos atsiradimui, priežastinis ryšys gali nutrūkti dėl nukentėjusio asmens nerūpestingo elgesio, kuris gali būti lemiama minėtos žalos atsiradimo priežastis.
92. Neginčydami šių teiginių, apeliantai visų pirma Pirmosios instancijos teismą kaltina, jog šis vadovavosi dviem netinkamomis prielaidomis, kad išnagrinėtų, ar yra pakankamai tiesioginis priežastinis ryšys tarp skundžiamų veiksmų ir nurodytų žalos dalių.
93. Šiuo atžvilgiu tiesa, jog tam, kad įgyvendintų savo kontrolę, susijusią su pakankamai tiesioginio priežastinio ryšio buvimu, Pirmosios instancijos teismas patikrino, pirma, ar toks ryšys gali būti nustatytas darant prielaidą, kad apeliantų importuotos prekės nepateko į galutinio reglamento taikymo sritį ir atitinkamai jie nesuklydo jas klasifikuodami. Skundžiamo sprendimo 108–115 punktuose jis nustatė, kad šiuo atveju atsakomybė už nurodytą žalą priskirtina išimtinai Vokietijos muitinės institucijoms, nes jos apmokestino importuotas prekes antidempingo muitais, nors šios prekės nepateko į galutinio reglamento taikymo sritį. Taigi Pirmosios instancijos teismas padarė išvadą, kad tokiu atveju negali atsirasti Bendrijos atsakomybė.
94. Skundžiamo sprendimo 116–133 punktuose Pirmosios instancijos teismas išnagrinėjo priešingą prielaidą, t. y. kad apeliantų importuotos prekės pateko į galutinio reglamento taikymo sritį, tačiau apeliantai netinkamai jas klasifikavo. Po šio nagrinėjimo Pirmosios instancijos teismas padarė išvadą, kad šiuo atveju Bendrijos atsakomybė taip pat negalėtų atsirasti, nes lemiama nurodytos žalos atsiradimo priežastis – pačių apeliantų veiksmai.
95. Apskritai Pirmosios instancijos teismo sprendimas išnagrinėti dvi faktines prielaidas, o ne spręsti, kuris iš dviejų atvejų yra teisingas, man visiškai neatrodo klaidingas, ypač atsižvelgiant į šios bylos aplinkybes.
96. Tiesa, neabejotinai geriau, jei Pirmosios instancijos teismas, kaip bylą iš esmės nagrinėjantis teismas, būtų galėjęs konstatuoti visas faktines aplinkybes, kurios būtų padėjusios išspręsti jo nagrinėjamą bylą. Taip pat tiesa, kad jei vertinimas, kaip šioje byloje, grindžiamas dviem priešingomis prielaidomis, viena iš jų neišvengiamai bus klaidinga.
97. Tačiau negalima Pirmosios instancijos teismo kaltinti, kad jis rėmėsi tokiomis faktinėmis prielaidomis, ypač dėl to, kad šios prielaidos apima visus įmanomus atvejus konkrečioje byloje, ir jei išnagrinėjus jas vieną po kitos padaroma ta pati išvada. Be to, bylą iš esmės nagrinėjančio teismo metodas – remtis prielaidomis, o ne imtis faktinių aplinkybių konstatavimo – atrodo esąs vienintelis galimas būdas, jei, kaip šioje byloje, nesutariama, kaip matyti iš skundžiamo sprendimo 105 ir 106 punktų, dėl faktinių aplinkybių, t. y. klausimo, ar apeliantų importuotų prekių tarifinis klasifikavimas buvo tinkamas (beje, šie nesutarimai per Teisingumo Teismo posėdį nebuvo išspręsti), ir jei šis klausimas susijęs visų pirma su nacionalinių muitinės institucijų atliekamu vertinimu pagal BMK nuostatas, primintas skundžiamo sprendimo 124 punkte. Be to, mano nuomone, skundžiamame sprendime pasirinktas požiūris taip pat atitinka gerą teisingumo vykdymą, siekiant kuo išsamiau atsakyti į apeliantų Pirmosios instancijos teisme pateiktus argumentus.
98. Taigi man neatrodo, kad gali būti pripažinta, jog faktinės prielaidos, kuriomis Pirmosios instancijos teismas grindė savo vertinimą, yra netinkamos, kaip nurodo apeliantai. Iš esmės šių dviejų prielaidų nagrinėjimas leido tiksliai įvertinti, ar atsakomybė už nurodytą žalą tiesiogiai priskirtina Bendrijos institucijoms dėl to, kad buvo priimtas tariamai neteisėtas galutinis reglamentas.
99. Mano nuomone, šių prielaidų tinkamumas aiškiai matyti atsižvelgiant į tai, kad vieną iš apeliantų nurodytos turtinės žalos dalių sudaro Trubowest
pelnas, negautas šiai bendrovei nusprendus 1999 m. spalio 27 d. nutraukti nagrinėjamų prekių importą į Bendriją, nes joms buvo taikomas antidempingo muitas. Iš tikrųjų, pagal teismų praktikoje nustatytą kriterijų, norėdamas patikrinti, ar galutiniu reglamentu nustatyti antidempingo muitai buvo tiesioginė Trubowest
negauto pelno priežastis, Pirmosios instancijos teismas visiškai pagrįstai galėjo, pats nekonstatuodamas ir nevertindamas faktinių aplinkybių, nagrinėti tiek faktinę prielaidą, pagal kurią apeliantų importuotos prekės, atsižvelgiant į jų tarifinį klasifikavimą, pateko į galutinio reglamento taikymo sritį, tiek priešingą prielaidą.
100. Taigi, pirma, jei apeliantų importuotos prekės nepateko
į galutinio reglamento taikymo sritį, teisiniu požiūriu buvo teisinga konstatuoti, kaip Pirmosios instancijos teismas ir nusprendė skundžiamo sprendimo 108‑110 punktuose, jog apeliantai negali sieti negauto pelno su tuo, kad Bendrijos institucijos tariamai neteisėtai priėmė galutinį reglamentą, nes šio reglamento priėmimas negalėjo turėti jokios įtakos šioms importuotoms prekėms.
101. Šiuo atžvilgiu, kalbant konkrečiai apie pirmąją Pirmosios instancijos teismo nagrinėtą prielaidą, apeliantai taip pat nepagrįstai šį teismą kaltina, kad jis vadovavosi „pernelyg griežtu priežastinio ryšio kriterijumi, grindžiamu išimtine ir tiesiogine žala“. Atvirkščiai, Pirmosios instancijos teismas teisingai priminė, konkrečiai skundžiamo sprendimo 113 punkte, kad pagal Teisingumo Teismo praktiką Bendrijos atsakomybė negali atsirasti dėl žalos, kurios tiesioginė priežastis tariamai neteisėti trečiųjų asmenų, t. y. šioje byloje – Vokietijos muitinės institucijų, veiksmai.
102. Mano nuomone, papildomi apeliantų pateikti argumentai akivaizdžiai nereikšmingi, nes jais kritikuojami tik iš esmės papildomi vertinimai, palyginti su pagrindine išvada, kurią Pirmosios instancijos teismas padarė išnagrinėjęs pirmąją prielaidą ir pagal kurią apeliantai negalėjo sieti nurodytų žalos dalių su tariamai neteisėtais Bendrijos veiksmais. Reikia pridurti, kad taip pat nereikšmingos nuorodos, kurias apeliacinio skundo šalys ne kartą daro į minėtą Pirmosios instancijos teismo nutartį Sinara Handel prieš Tarybą ir Komisiją
kaip į skundžiamo sprendimo rezoliucinės dalies teisėtumo vertinimo kriterijų, nes Teisingumo Teismas nagrinėjo tik apeliacinį skundą dėl šioje byloje priimto sprendimo ir nėra saistomas šios nutarties.
103. Antra, jei nagrinėjamas importas turėjo patekti
į galutinio reglamento taikymo sritį (ši prielaida nagrinėjama skundžiamo sprendimo 116‑133 punktuose), Pirmosios instancijos teismas turėjo patikrinti, ar Trubowest
negauto pelno – ir kitų dviejų žalos dalių, – kuriuos galėjo lemti tariamai neteisėtas galutinio reglamento priėmimas, priežastis iš esmės negalėjo būti kita.
104. Remdamasis skundžiamo sprendimo 100 ir 101 punktuose nurodyta Teisingumo Teismo praktika, Pirmosios instancijos teismas, nagrinėdamas antrąją prielaidą, atliko būtent tokią kontrolę ir ją pabaigė išvada, kad abiejų nurodytų turtinės žalos dalių ir neturtinės žalos priežastis daugiausia buvo nerūpestingas arba nepakankamai rūpestingas apeliantų elgesys.
105. Šiuo atžvilgiu manau, kad apeliantai Pirmosios instancijos teismą nepagrįstai kaltina, kad šis, be kita ko, skundžiamo sprendimo 122 punkte konstatavo, jog priežastinis ryšys nutrūko, iš pradžių nenustatęs, ar toks ryšys buvo. Iš tikrųjų, iš šio skundžiamo sprendimo punkto aiškiai matyti, kad būtent siekdamas įvertinti, ar yra priežastinis ryšys, Pirmosios instancijos teismas nagrinėjo atvejį, kai tariamai neteisėti Tarybos ir Komisijos veiksmai galėjo turėti įtakos nurodytos žalos atsiradimui, ir padarė išvadą, kad, atsižvelgiant į bylos aplinkybes, apeliantai, kad ir kaip būtų, nebuvo pakankamai rūpestingi, kad išvengtų minėtos žalos arba sumažintų ją, o ši aplinkybė pagal teismų praktiką leidžia paneigti, kad yra pakankamai tiesioginis priežastinis ryšys tarp nurodytos žalos ir nurodytų neteisėtų Bendrijos veiksmų.
106. Todėl skundžiamo sprendimo 122–132 punktuose Pirmosios instancijos teismo atliktas išsamus nagrinėjimas, susijęs su priežastinio ryšio nutrūkimu dėl nepakankamai rūpestingo apeliantų elgesio, nes jie nesilaikė BMK numatytos specialios procedūros, kad būtų užtikrintas jų teisinis saugumas, kiek tai susiję su jų importuotų prekių tiksliu tarifiniu klasifikavimu, buvo grindžiamas išankstine prielaida, kad nagrinėjami neteisėti veiksmai turėjo įtakos nurodytų žalos dalių atsiradimui.
107. Be to, apeliantai, iš esmės kritikuodami Pirmosios instancijos teismo vertinimus, klaidingai nurodo tariamai neteisėtai sumokėtus antidempingo muitus, nes šie vertinimai nėra susiję su šia žalos dalimi.
108. Galiausiai tvirtindami, kad yra prieštaravimas tarp skundžiamo sprendimo 121 ir 133 punktų motyvų, apeliantai, manau, klaidingai supranta šiuos punktus. Iš tikrųjų iš jokios skundžiamo sprendimo 121 punkto dalies nematyti, kad būtų pripažintas konkretus apeliantų rūpestingumas. Man atrodo, jog šiame punkte nurodydamas, kad net jeigu Bendrijos institucijų veiksmai buvo neteisėti, šie veiksmai negalėjo būti lemiama apeliantų nurodytos žalos atsiradimo priežastis, „atsižvelgiant į apeliantų parodytą rūpestingumą“, Pirmosios instancijos teismas kalbėjo apie apeliantų rūpestingumo laipsnį, konkrečiai nevertindamas, kokį būtent rūpestingumą jie parodė, nes šis rūpestingumas buvo vertinamas skundžiamo sprendimo 122 punkte, kurio formuluotė kaip tarpinė išvada buvo pakartota šio sprendimo 133 punkte.
109. Dėl visų šių priežasčių manau, kad reikia atmesti apeliacinio skundo pirmojo pagrindo antrą dalį ir atitinkamai visą šį apeliacinio skundo pagrindą.
110. Mano nuomone, darytina išvada, kad apeliacinis skundas turi būti atmestas.
III – Dėl bylinėjimosi išlaidų
111. Remiantis Procedūros reglamento 122 straipsnio pirma pastraipa, jeigu apeliacinis skundas yra nepagrįstas, bylinėjimosi išlaidų klausimą sprendžia Teisingumo Teismas. Pagal to paties reglamento 69 straipsnio 2 dalį, taikomą apeliacinėse bylose pagal šio reglamento 118 straipsnį, pralaimėjusiai šaliai nurodoma padengti bylinėjimosi išlaidas, jei laimėjusi šalis to prašė. Kadangi Taryba ir Komisija prašė, kad apeliantai padengtų šios instancijos bylinėjimosi išlaidas, ir jie, mano nuomone, turėtų pralaimėti bylą visų pagrindų atžvilgiu, reikia nurodyti jiems padengti apeliacinės instancijos bylinėjimosi išlaidas.
IV – Išvada
112. Atsižvelgdamas į visus pirmiau išdėstytus argumentus, siūlau Teisingumo Teismui priimti tokį sprendimą:
„1.	Atmesti apeliacinį skundą.
2.	Trubowest Handel GmbH
ir Viktor Makarov padengia bylinėjimosi išlaidas.“
(1) .
(2)  –	2008 m. liepos 9 d. sprendimas (T‑429/04, toliau – skundžiamas sprendimas).
(3)  –	OL L 322, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 11 sk., 26 t., p. 329 .
(4)  –	2004 m. liepos 16 d. Reglamentas, iš dalies keičiantis galutinį reglamentą (OL L 246, p. 10).
(5)  –	OL L 302, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 2 sk., 4 t., p. 307 .
(6)  –	1986 m. vasario 26 d. sprendimas (175/84, Rink. p. 753).
(7)  –	2007 m. rugsėjo 27 d. sprendimas (C‑351/04, Rink. p. I‑7723, 66 ir 67 punktai).
(8)  –	Šiuo klausimu žr. 1976 m. gegužės 21 d. Sprendimą Roquette frères prieš Komisiją
(26/74, Rink. p. 677, 11 punktas), 1989 m. gegužės 30 d. Sprendimą Roquette frères prieš Komisiją
(20/88, Rink. p. 1553, 14 punktas), 1992 m. kovo 13 d. Sprendimą Vreugdenhil prieš Komisiją
(C‑282/90, Rink. p. I‑1937, 12 punktas) ir minėtą Sprendimą Ikea Wholesale
(68 punktas). Taip pat dėl ieškinio dėl žalos atlyginimo, sutampančio su prašymu grąžinti mokesčius, žr. 1972 m. spalio 25 d. Sprendimą Haegeman prieš Komisiją
(96/71, Rink. p. 1005, 9–11 punktai).
(9)  –	Žr. 1979 m. gruodžio 5 d. Sprendimą Amylum ir Tunnel Refineries prieš Tarybą ir Komisiją
(116/77 ir 124/77, Rink. p. 3497, 14 punktas) ir 1984 m. balandžio 12 d. Sprendimą Unifrex prieš Komisiją ir Tarybą
(281/82, Rink. p. 1969, 11 punktas). Taip pat žr. 1975 m. lapkričio 26 d. Sprendimą Société des grands moulins des Antilles prieš Komisiją
(99/74, Rink. p. 1531, 23 punktas) ir 1995 m. rugsėjo 18 d. Sprendimą Nölle prieš Tarybą ir Komisiją
(T‑167/94, Rink. p. II‑2589, 35 punktas).
(10)  –	1967 m. liepos 14 d. sprendimas (5/66, 7/66 ir 13/66–24/66, Rink. p. 317).
(11)  –	Minėtas Sprendimas Kampffmeyer ir kt. prieš Komisiją
(p. 341).
(12)  –	Minėtas 1989 m. gegužės 30 d. sprendimas (14 punktas).
(13)  –	Minėtas sprendimas (14 punktas).
(14)  –	Ten pat (14 punktas).
(15)  –	Pagal nusistovėjusią teismų praktiką, nagrinėjant apeliacinį skundą, faktinių aplinkybių įvertinimas, išskyrus pateiktų įrodymų iškraipymo atvejus, nėra teisės klausimas, kurio kontrolę vykdo Teisingumo Teismas. Šiuo klausimu, be kita ko, žr. 2009 m. balandžio 23 d. Sprendimą AEPI prieš Komisiją
(C‑425/07 P, Rink. p. I‑0000, 44 punktas ir nurodyta teismų praktika).
(16)  –	Minėtas Sprendimas Kampffmeyer prieš Komisiją
(p. 341).
(17)  –	Minėtas Sprendimas Krohn Import‑Export prieš Komisiją
(28 ir 29 punktai).
(18)  –	Žr., be kita ko, 2006 m. rugsėjo 21 d. Sprendimą JCB Service prieš Komisiją
(C‑167/04 P, Rink. p. I‑8935, 108 punktas) ir 2009 m. rugsėjo 3 d. Sprendimą Moser Baer India prieš Tarybą
(C‑535/06 P, Rink. p. I‑0000, 33 punktas ir nurodyta teismų praktika).
(19)  –	Žr., be kita ko, 2009 m. rugsėjo 24 d. Sprendimą Erste Group Bank ir kt. prieš Komisiją
(C‑125/07 P, C‑133/07 P, C‑135/07 P ir C‑137/07 P, Rink. p. I‑0000, 200 punktas) ir 2003 m. lapkričio 11 d. Nutartį Martinez prieš Parlamentą
(C‑488/01 P, Rink. p. I‑13355, 54 punktas).
(20)  –	Žr., be kita ko, 2003 m. kovo 6 d. Sprendimą Interporc prieš Komisiją
(C‑41/00 P, Rink. p. I‑2125, 15 punktas), 2006 m. spalio 26 d. Sprendimą Koninklijke Coöperatie Cosun prieš Komisiją
(C‑68/05 P, Rink. p. I‑10367, 54 punktas) ir 2008 m. vasario 21 d. Sprendimą Komisija prieš Girardot
(C‑348/06 P, Rink. p. I‑833, 88 punktas).
(21)  –	Šiuo klausimu žr., be kita ko, 1994 m. birželio 1 d. Sprendimą Komisija prieš Brazzelli Lualdi ir kt . (C‑136/92 P, Rink . I‑1981, 42 punktas), 1999 m. rugsėjo 9 d. Sprendimą Lucaccioni prieš Komisiją
(C‑257/98 P, Rink. p. I‑5251, 11 punktas), 2008 m. rugsėjo 9 d. Sprendimą FIAMM ir FIAMM Technologies prieš Tarybą ir Komisiją
(C‑120/06 P ir C‑121/06 P, Rink. p. I‑6513, 106 punktas) ir 2009 m. balandžio 30 d. Sprendimą CAS Succhi di Frutta prieš Komisiją
(C‑497/06 P, 39 punktas).
(22)  –	Žr., be kita ko, 1994 m. rugsėjo 15 d. Sprendimą KYDEP prieš Tarybą ir Komisiją
(C‑146/91, Rink. p. I‑4199, 81 punktas), taip pat minėtus sprendimus Lucaccioni prieš Komisiją
(14 punktas), FIAMM ir FIAMM Technologies prieš Tarybą ir Komisiją
(166 punktas) ir CAS Succhi di Frutta prieš Komisiją
(40 punktas).
(23)  –	Minėtas Sprendimas Lucaccioni prieš Komisiją
(13 punktas).
(24)  –	Žr. minėtą Sprendimą Lucaccioni prieš Komisiją
(12, 15 ir 16 punktai) ir 2005 m. balandžio 12 d. Nutartį DLD Trading Company Import-Export prieš Tarybą
(C‑80/04 P, 50 punktas), kurioje buvo patvirtinta, kad Pirmosios instancijos teismas galėjo pagrįstai nuspręsti, jog nėra įrodytas tiesioginis priežastinis ryšys tarp skundžiamų institucijos veiksmų ir apeliantės nurodytos žalos, prieš tai nenagrinėdamas nei šių veiksmų tariamo neteisėtumo, nei nurodytos žalos realumo.
(25)  –	2005 m. gruodžio 14 d. sprendimas (T‑69/00, Rink. p. II‑5393).
(26)  –	2007 m. vasario 5 d. nutartis (T‑91/05, Rink. p. II‑245).
(27)  –	2009 m. liepos 16 d. Sprendimas Komisija prieš Schneider Electric
(C‑440/07 P, Rink. p. I‑0000, 192 ir 193 punktai).
(28)  –	Žr., be kita ko, 1979 m. spalio 4 d. Sprendimą Dumortier ir kt. prieš Tarybą
(64/76, 113/76, 167/78, 239/78, 27/79, 28/79 ir 45/79, Rink. p. 3091, 21 punktas), 2007 m. birželio 28 d. Sprendimą Internationaler Hilfsfonds prieš Komisiją
(C‑331/05 P, Rink. p. I‑5475, 23 punktas) ir minėtą Sprendimą CAS Succhi di Frutta prieš Komisiją
(59 punktas).
(29)  –	Šiuo klausimu žr. minėtą Sprendimą CAS Succhi di Frutta prieš Komisiją
(60 punktas ir nurodyta teismų praktika).
(30)  –	Šiuo klausimu žr. 1992 m. gegužės 19 d. Sprendimą Mulder ir kt. prieš Tarybą ir Komisiją
(C‑104/89 ir C‑37/90, Rink. p. I‑3061, 33 punktas), 1996 m. kovo 5 d. Sprendimą Brasserie du pêcheur ir Factortame
(C‑46/93 ir C‑48/93, Rink. p. I‑1029, 84 ir 85 punktai) ir 2000 m. kovo 16 d. Sprendimą Parlamentas prieš Bieber
(C‑284/98 P, Rink. p. I‑1527, 57 punktas).