Laikina versija
GENERALINIO ADVOKATO
DEAN SPIELMANN IŠVADA,
pateikta 2025 m. lapkričio 13 d.(1)
Byla C‑666/24
Baudžiamoji byla
prieš
EGB,
EGC,
GTA,
SPG,
QCR,
ACB,
JRS,
RJDL,
FJG,
XBLL,
DBA,
CBE,
dalyvaujant:
Ministerio Fiscal,
Associació Catalana de Víctimes de Organitzacions Terroristes,
Asociación de Víctimas del Terrorismo,
Asociación Dignidad y Justicia,
AEGC,
AUGC,
Partido político VOX
(Audiencia Nacional (Nacionalinis teismas, Ispanija) pateiktas prašymas priimti prejudicinį sprendimą)
„ Prašymas priimti prejudicinį sprendimą – Teismų bendradarbiavimas baudžiamosiose bylose – Kova su terorizmu – Judėjimas už Katalonijos nepriklausomybę – Organinio įstatymo Nr. 1/2024 dėl amnestijos siekiant institucinio, politinio ir socialinio normalizavimo Katalonijoje suderinamumas su Sąjungos teise – Direktyva (ES) 2017/541 – Asmenų, patrauktų baudžiamojon atsakomybėn už teroristinius nusikaltimus, kai nebuvo padaryta sunkių žmogaus teisių pažeidimų, atleidimas nuo baudžiamosios atsakomybės – Sąvoka „sunkūs žmogaus teisių pažeidimai“ – Tarptautinė humanitarinė teisė – Teisinis saugumas – Teisėtų lūkesčių apsaugos principas – Europos Sąjungos pagrindinių teisių chartijos 20 ir 21 straipsniai – Sąjungos teisės viršenybė “
Turinys
Įvadas
Teisinis pagrindas
Sąjungos teisė
Chartija
Direktyva 2017/541
Ispanijos teisė
Baudžiamasis kodeksas
LOA
Faktinės aplinkybės pagrindinėje byloje, prejudiciniai klausimai ir procesas Teisingumo Teisme
Analizė
Dėl pirmojo, antrojo, trečiojo, penktojo ir šeštojo klausimų
Bendra Sąjungos teisės sistema ir amnestijos vieta joje
Direktyvos 2017/541 turinys ir amnestijos nereglamentavimas joje
Direktyvos 2017/541 teisinis pagrindas: SESV 83 straipsnis ir jo poveikis
Tarptautiniai standartai ir EŽTT jurisprudencija amnestijos srityje
LOA suderinamumo su Direktyva 2017/541 vertinimas atsižvelgiant į išanalizuotus aspektus
Dėl ketvirtojo klausimo
Pirmoji dalis: nuostata dėl netaikymo, grindžiama sunkiais žmogaus teisių pažeidimais
Antroji dalis: LOA 1 straipsnio taikymo sritis ir teisinio saugumo bei teisėtų lūkesčių principai
Dėl aštuntojo klausimo
Dėl septintojo klausimo
Dėl devintojo klausimo
Išvada
Įvadas
1.        „Kalbant apie praeitį, reikia pamiršti bet kokią tarpusavio neapykantą, išskyrus Trisdešimt tironų, Dešimt magistratų, Vienuoliką magistratų ir Pirėjo magistratus: ši išimtis nebegalės būti taikoma net ir šiems vyrams, jeigu jie atsiskaitys už savo veiksmus“(2). Atėnų Konstitucijoje Aristotelis taip išreiškia aiškų politinio susitaikymo norą siekiant atkurti demokratiją Atėnuose 403 m. pr. Kr., po Trisdešimties tironų valdymo. Šios amnestijos turinys(3) turėjo didelę institucinę reikšmę. Siekdami atkurti pilietinę santarvę, į valdžią grįžę demokratai paskelbė bendrą amnestiją visiems valdant oligarchų režimui padarytiems nusikaltimams, tačiau nutarė jos netaikyti kai kuriems atsakingiems politikams (Trisdešimt tironų, Dešimt magistratų, Vienuolika magistratų ir Pirėjo valdytojai). Vis dėlto amnestija jiems galėjo būti taikoma, jeigu jie sutiko, kad jiems būtų taikoma atskaitomybės procedūra (euthynai).
2.        Situacija, kurią atskleidžia ši amnestija, jau parodo šiuolaikinių amnestijų teisines problemas(4). Ji išryškina užmiršimo mechanizmą, kuris tiek individualiu, tiek kolektyviniu lygmeniu leidžia užgydyti žaizdas ir tęsti kelionę. Tai savanoriškas užmiršimas, institucinis atsisakymas nešiotis nuoskaudas, laikomas socialinio susitaikymo priemone(5). Vis dėlto išlieka neatsakyta į esminį klausimą: kaip suderinti taikos ir teisingumo imperatyvus?(6) Kitaip tariant, ar yra visuomenės susitarimo paieškos ribos, kai to reikia dėl teisingumo?(7) Atėnų pavyzdys rodo, kad vienas iš galimų kelių yra taikyti amnestijai išankstinę kontrolę. Nors amnestija buvo visuotinė, buvusiems valdovams ji buvo taikoma tik su sąlyga, kad jie atsiskaitys už savo veiksmus (euthynai), taip suderinant pilietinę santarvę su asmenine atsakomybe. Praėjus beveik dvejiems su puse tūkstančio metų nuo amnestijos suteikimo Atėnuose 403 m. pr. Kr., kai baigėsi Trisdešimties tironų valdymas, ieškant pusiausvyros tarp teisingumo reikalavimo ir susitaikymo būtinybės nuolat iškyla etinės ir išskirtinai teisinės dilemos, įskaitant šiais laikais suteikiamas amnestijas, neatsižvelgiant į laikmetį ar politines aplinkybes.
3.        Be to, skausmingas pokario laikotarpis ir jo metu priimtų amnestijos įstatymų gausa parodo atvejų įvairovę. Pirmiausia norėčiau aptarti ypač iškalbingą žudynių Oradūre prie Glano pavyzdį, kai, be kita ko, elzasiečių samdiniai įvykdė karo nusikaltimą(8). Dar būtų galima paminėti konflikto metu kolaborantų padarytus nusikaltimus ir nusižengimus, pasipriešinimo dalyvių padarytas veikas, taip pat nusikaltimus, padarytus dėl konflikto per vadinamąjį „laukinį“ valymą“ (pranc. épuration sauvage)(9).
4.        Galiausiai reikėtų paminėti įstatymus dėl amnestijos, susijusius su Alžyre įvykdytais nusikaltimais(10). Savaime suprantama, kad tradicinis požiūris, kai (pernelyg?) susitelkiama į nuolaidžiavimą, jau nebesiderina su žmogaus teisėmis, bent jau kalbant apie labai sunkius nusikaltimus(11).
5.        Ši problema yra šios bylos esmė. 2024 m. birželio 10 d.
Cortes Generales (Ispanijos parlamentas) priėmė Ley Orgánica 1/2024 de amnistía para la normalización institucional, política y social en Cataluña (Organinis įstatymas Nr. 1/2024 dėl amnestijos siekiant institucinio, politinio ir socialinio normalizavimo Katalonijoje; toliau – LOA)(12). Į LOA taikymo sritį ratione materiae ir ratione temporis patenka veikos, už kurias kyla baudžiamoji, administracinė ar viešoji finansinė atsakomybė, kai jos padarytos per Katalonijos nepriklausomybės referendumą, taip pat veikos, padarytos vykstant Katalonijos nepriklausomybės reikalavimo procesui.
6.        Negalima paneigti, kad LOA išprovokavo daug aršių diskusijų tarp politikų, institucijose, teismų sistemoje, akademinėje bendruomenėje ir apskritai Ispanijos visuomenėje.
7.        Kalbant apie teisinį aspektą, pažymėtina, kad LOA teisėtumo klausimas neseniai buvo pateiktas Tribunal Constitucional (Konstitucinis Teismas, Ispanija) kaip konstitucinis ieškinys. Išskyrus dvi nuostatas, LOA pripažintas suderinamu su Constitución española (Ispanijos Konstitucija; toliau – Konstitucija)(13) 2025 m. birželio 26 d. sprendimu(14).
8.        Šioje byloje Teisingumo Teismas turi priimti sprendimą dėl LOA, apimančio su terorizmu susijusias nusikalstamas veikas, suderinamumo su pirmine teise, antrine teise ir bendraisiais Sąjungos teisės principais. Konkrečiai kalbant, Audiencia Nacional (Nacionalinis teismas, Ispanija) prašymas priimti prejudicinį sprendimą pateiktas nagrinėjant baudžiamąją bylą, iškeltą dvylikai kaltinamųjų dėl teroristinius nusikaltimus sudarančių veikų(15), susijusių su Katalonijos nepriklausomybės siekiančiu judėjimu. Jis pateiktas dėl, pirma, Direktyvos (ES) 2017/541 dėl kovos su terorizmu(16), antra, SESV 20 straipsnio 2 dalies ir 21 straipsnio 1 dalies, taip pat ESS 4 straipsnio 2 ir 3 dalių, trečia, Europos Sąjungos pagrindinių teisių chartijos (toliau – Chartija) 20 ir 21 straipsnių ir, ketvirta, teisėtų lūkesčių, teisinio saugumo ir Sąjungos teisės viršenybės principų išaiškinimo.
9.        Šioje byloje kyla naujas ir labai svarbus klausimas: kokie turi būti Teisingumo Teismo vykdomos kontrolės apimtis ir intensyvumas, kai nacionalinis amnestijos įstatymas gali, pirma, susilpninti direktyvos, nustatančios minimalų suderinimo lygį kovos su terorizmu srityje, veiksmingumą ir, antra, pažeisti pagrindinius Sąjungos pirminės teisės principus?
Teisinis pagrindas
Sąjungos teisė
Chartija
10.      Chartijos 20 straipsnyje nustatyta: „[p]rieš įstatymą visi lygūs“.
11.      Chartijos 21 straipsnyje numatyta:
„1.      Draudžiama bet kokia diskriminacija, ypač dėl asmens lyties, rasės, odos spalvos, tautinės ar socialinės kilmės, genetinių bruožų, kalbos, religijos ar tikėjimo, politinių ar kitokių pažiūrų, priklausymo tautinei mažumai, turtinės padėties, gimimo, negalios, amžiaus, seksualinės orientacijos.
2.      Sutarčių taikymo srityje ir nepažeidžiant konkrečių jų nuostatų draudžiama bet kokia diskriminacija dėl asmens pilietybės.“
Direktyva 2017/541
12.      Direktyvos 2017/541 2, 8, 34, 35 ir 39 konstatuojamosiose dalyse nurodyta:
(2) teroro aktai yra vienas iš sunkiausių visuotinių žmogaus orumo, laisvės, lygybės ir solidarumo bei naudojimosi žmogaus teisėmis ir pagrindinėmis laisvėmis vertybių, kuriomis grindžiama Sąjunga, pažeidimų. Jie yra vienas iš rimčiausių išpuolių, nukreiptų prieš demokratijos ir teisinės valstybės principus, kurie yra bendri valstybėms narėms ir kuriais grindžiama Sąjunga;
<...>
(8) šioje direktyvoje išsamiai išvardijami tokie sunkūs nusikaltimai, kaip pasikėsinimas į asmens gyvybę, tyčinės veikos, kurias galima priskirti teroristiniams nusikaltimams, kai ir jei jos įvykdomos siekiant konkretaus teroristinio tikslo, t. y. stipriai įbauginti gyventojus, neleistinai priversti vyriausybę arba tarptautinę organizaciją imtis veiksmų arba jų nesiimti, arba rimtai destabilizuoti ar sunaikinti pagrindines šalies ar tarptautinės organizacijos politines, konstitucines, ekonomines ar socialines struktūras. Grasinimas įvykdyti tokias tyčines veikas taip pat turėtų būti laikomas teroristiniu nusikaltimu, kai remiantis objektyviomis aplinkybėmis nustatoma, kad toks grasinimas buvo vykdytas siekiant kurio nors iš tokių teroristinių tikslų. Kita vertus, veikos, kuriomis siekiama, pavyzdžiui, priversti Vyriausybę vykdyti veiksmus ar nuo jų susilaikyti, tačiau kurios nėra įtrauktos į išsamų sunkių nusikaltimų sąrašą, pagal šią direktyvą nelaikomos teroristiniais nusikaltimais;
<...>
(34)       kadangi šios direktyvos tikslų valstybės narės negali deramai pasiekti, o dėl poreikio suderinti nuostatas Sąjungos mastu tų tikslų būtų geriau siekti Sąjungos lygmeniu, laikydamasi [ESS] 5 straipsnyje nustatyto subsidiarumo principo Sąjunga gali patvirtinti priemones. Pagal tame straipsnyje nustatytą proporcingumo principą šia direktyva neviršijama to, kas būtina nurodytiems tikslams pasiekti;
(35)      šioje direktyvoje laikomasi principų, pripažintų [ESS] 2 straipsnyje, gerbiamos pagrindinės teisės bei laisvės ir laikomasi principų, visų pirma pripažintų Chartijoje, įskaitant nurodytus jos II, III, V ir VI antraštinėse dalyse <...> Ši direktyva turi būti įgyvendinama remiantis minėtomis teisėmis ir principais, taip pat atsižvelgiant į Europos žmogaus teisių ir pagrindinių laisvių apsaugos konvenciją(17), Tarptautinį pilietinių ir politinių teisių paktą(18) ir kitus įsipareigojimus pagal tarptautinę teisę žmogaus teisių srityje;
<...>
(39) pagal šią direktyvą priimtų baudžiamosios teisės priemonių įgyvendinimas turėtų būti proporcingas nusikalstamos veikos pobūdžiui ir aplinkybėms, atsižvelgiant į siekiamus teisėtus tikslus ir jų reikalingumą demokratinėje visuomenėje; taip pat turėtų būti draudžiama visų formų savivalė, rasizmas arba diskriminacija;“
13.      Šios direktyvos 1 straipsnyje „Dalykas“ nustatyta:
„Šia direktyva nustatomos būtiniausios taisyklės dėl nusikalstamų veikų ir sankcijų apibrėžčių teroristinių nusikaltimų, su teroristine grupe susijusių nusikalstamų veikų ir su teroristine veikla susijusių nusikalstamų veikų srityje, taip pat terorizmo aukų apsaugos ir paramos bei pagalbos joms priemonės.“
14.      Šios direktyvos 2 straipsnyje „Terminų apibrėžtys“ numatyta:
„Šioje direktyvoje vartojamų terminų apibrėžtys:
<...>
3)      teroristinė grupė – organizuota daugiau kaip dviejų asmenų grupė, sukurta tam tikram laikotarpiui ir darniai veikianti turint tikslą vykdyti teroristinius nusikaltimus; organizuota grupė – grupė, kuri nėra atsitiktinai sudaryta nedelsiant vykdyti kokią nors nusikalstamą veiką ir kurioje nebūtinai turi būti formaliai nustatyti jos narių vaidmenys, užtikrintas narystės tęstinumas ar išplėtota struktūra.“
15.      Direktyvos 2017/541 3 straipsnis „Teroristiniai nusikaltimai“ suformuluotas taip:
„1.      Valstybės narės imasi priemonių, būtinų užtikrinti, kad toliau nurodytos tyčinės veikos – nacionalinėje teisėje apibrėžiamos kaip nusikalstamos veikos – dėl kurių, atsižvelgiant į jų pobūdį ar aplinkybes, gali būti padaryta didelė žala šaliai ar tarptautinei organizacijai, būtų apibrėžiamos kaip teroristiniai nusikaltimai tais atvejais, kai jos padaromos siekiant vieno iš 2 dalyje išvardytų tikslų:
<...>
d)      vyriausybinio ar visuomeninio pastato, transporto sistemos, infrastruktūros įrenginio, įskaitant informacinę sistemą, stacionarios platformos kontinentiniame šelfe, viešosios vietos arba privačios nuosavybės didelio masto sunaikinimas, galintis kelti pavojų žmonių gyvybei arba padaryti didelių ekonominių nuostolių;
<...>
f)      sprogmenų arba ginklų, įskaitant cheminius, biologinius, radiologinius ar branduolinius ginklus, gaminimas, laikymas, įsigijimas, gabenimas, tiekimas ar naudojimas, taip pat cheminių, biologinių, radiologinių ar branduolinių ginklų moksliniai tyrimai ir kūrimas;
<...>
2.      1 dalyje nurodyti tikslai yra:
a)      stipriai įbauginti gyventojus;
b)      neleistinai priversti Vyriausybę ar tarptautinę organizaciją atlikti kokį veiksmą arba susilaikyti nuo veiksmo;
c)      rimtai destabilizuoti ar sunaikinti pagrindines politines, konstitucines, ekonomines ar socialines šalies ar tarptautinės organizacijos struktūras.“
16.      Šios direktyvos 4 straipsnyje „Su teroristine grupe susijusios nusikalstamos veikos“ nustatyta:
„Valstybės narės imasi priemonių, būtinų užtikrinti, kad už toliau išvardytas tyčines veikas būtų baudžiama kaip už nusikalstamą veiką:
a)      vadovavimą teroristinei grupei;
b)      dalyvavimą teroristinės grupės veikloje, be kita ko, teikiant informaciją ar materialinius išteklius arba bet kuriuo būdu finansuojant jos veiklą, žinant, kad tokiu dalyvavimu bus prisidėta prie teroristinės grupės nusikalstamos veiklos.“
17.      Direktyvos 2017/541 13 straipsnyje „Ryšys su teroristiniais nusikaltimais“ nurodyta:
„Kad už 4 straipsnyje arba III antraštinėje dalyje nurodytas nusikalstamas veikas būtų baudžiama, nebūtina, kad teroristinis nusikaltimas būtų faktiškai įvykdytas, ir, kiek tai susiję su 5–10 straipsniuose ir 12 straipsnyje nurodytomis nusikalstamomis veikomis, nebūtina nustatyti ryšio su kita konkrečia šioje direktyvoje nurodyta nusikalstama veika.“
18.      Minėtos direktyvos 14 straipsnio „Pagalba ir bendrininkavimas, kurstymas ir kėsinimasis“ 3 dalyje numatyta
„Valstybės narės imasi priemonių, būtinų užtikrinti, kad už kėsinimąsi įvykdyti 3, 6, 7 straipsniuose, 9 straipsnio 1 dalyje, 9 straipsnio 2 dalies a punkte, bei 11 ir 12 straipsniuose nurodytas nusikalstamas veikas, išskyrus 3 straipsnio 1 dalies f punkte numatytą laikymą ir 3 straipsnio 1 dalies j punkte nurodytą nusikalstamą veiką, būtų baudžiama.“
19.      Tos pačios direktyvos 15 straipsnio „Fiziniams asmenims taikomos sankcijos“ 1 dalyje numatyta:
„Valstybės narės imasi priemonių, būtinų užtikrinti, kad už 3–12 straipsniuose ir 14 straipsnyje nurodytas nusikalstamas veikas būtų baudžiama taikant veiksmingas, proporcingas ir atgrasomas baudžiamąsias sankcijas, kurios gali apimti perdavimą arba ekstradiciją.“
Ispanijos teisė
20.      Ispanijoje Direktyva 2017/541 buvo perkelta į nacionalinę teisę 2019 m. vasario 20 d.
Ley Orgánica 1/2019 por la que se modifica la Ley Orgánica 10/1995, de 23 de noviembre, del Código Penal, para trasponer Directivas de la Unión Europea en los ámbitos financiero y de terrorismo, y abordar cuestiones de índole internacional (Organinis įstatymas Nr. 1/2019, kuriuo iš dalies keičiamas lapkričio 23 d.
Organinis įstatymas Nr. 10/1995 dėl Baudžiamojo kodekso, siekiant į nacionalinę teisę perkelti Europos Sąjungos direktyvas finansų ir terorizmo srityse ir išspręsti tam tikrus tarptautinio pobūdžio klausimus(19) (toliau – Organinis įstatymas Nr. 1/2019), jis įsigaliojo 2019 m. kovo 13 d.
21.      Iš prašyme priimti prejudicinį sprendimą nurodytų nuostatų Organiniu įstatymu Nr. 1/2019 buvo iš dalies pakeistos tik 1995 m. lapkričio 23 d.
Ley Orgánica 10/1995, del Código Penal (Organinis įstatymas Nr. 10/1995 dėl Baudžiamojo kodekso; toliau – Baudžiamasis kodeksas)(20) 572 straipsnis ir 573 straipsnio 1 dalis.
Baudžiamasis kodeksas
22.      Baudžiamojo kodekso 16 straipsnio 1 dalyje numatyta:
„Pasikėsinimas padaryti nusikalstamą veiką yra tada, kai subjektas išoriniais veiksmais tiesiogiai pradeda daryti šią veiką, atlikdamas visus ar dalį veiksmų, dėl kurių objektyviai turėtų atsirasti rezultatas, tačiau jis neatsiranda dėl nuo vykdytojo valios nepriklausančių priežasčių.“
23.      Baudžiamojo kodekso 62 straipsnyje nurodyta:
„Pasikėsinimo padaryti nusikalstamą veiką vykdytojams skiriama vienu ar dviem dydžiais mažesnė bausmė, nei įstatyme numatyta už baigtą nusikaltimą, kiek tai laikoma tinkama atsižvelgiant į pasikėsinimo pavojingumą ir įvykdymo laipsnį.“
24.      Baudžiamojo kodekso 346 straipsnio 1 dalyje nurodyta:
„1.      Tas, kas sukeldamas sprogimus ar naudodamas bet kokias kitas panašios griaunamosios galios priemones sunaikina oro uostus, uostus, stotis, pastatus, visuomenines patalpas, sandėlius, kuriuose yra degiųjų ar sprogstamųjų medžiagų, kelius, viešojo transporto priemones, nuskandina arba užplukdo ant seklumos laivą, sukelia potvynį, susprogdina šachtą ar pramoninį įrenginį, pakelia geležinkelio bėgius, piktavališkai pakeičia aptarnaujant geležinkelį naudojamus signalus, užtikrinančius transporto priemonių saugumą, susprogdina tiltą, suardo viešąjį kelią, sugadina naftotiekius, sunkiai sutrikdo bet kokios rūšies komunikacijas ar ryšių priemones, sutrikdo ar nutraukia vandens, elektros energijos, angliavandenilių ar kitų svarbių gamtos išteklių tiekimą, baudžiamas laisvės atėmimu nuo dešimties iki dvidešimties metų, kai sunaikinimas neišvengiamai susijęs su pavojumi žmonių gyvybei ar saugumui.
2.      Kai tokio pavojaus nėra, baudžiama laisvės atėmimo bausme nuo ketverių iki aštuonerių metų.
3.      Jeigu buvo ne tik sukeltas pavojus, bet ir padaryta žalos žmonių gyvybei, fizinei neliečiamybei ar sveikatai, už šias veikas baudžiama atskirai, skiriant padarytą nusikaltimą atitinkančią bausmę.“
25.      Baudžiamojo kodekso 571 straipsnyje numatyta:
„Šiame kodekse teroristinėmis organizacijomis ar grupėmis laikomos grupės, kurioms būdingi atitinkamai 570bis straipsnio 1 dalies antroje pastraipoje ir 570ter straipsnio 1 dalies antroje pastraipoje nurodyti požymiai ir kurios turi tikslą ar uždavinį įvykdyti bet kurį iš šiame skirsnyje numatytų nusikaltimų.“
26.      Baudžiamojo kodekso 572 straipsnyje nurodyta:
„1.      Tas, kas remia, sudaro, organizuoja teroristinę organizaciją ar grupę arba jai vadovauja, baudžiamas laisvės atėmimu nuo aštuonerių iki penkiolikos metų, atimant visus apdovanojimus, netenkant viešųjų pareigų ir funkcijų, įskaitant renkamąsias pareigas, laikinai atimant teisę įgyti ar eiti naujas pareigas bausmės vykdymo laikotarpiu.
2.      Už aktyvų dalyvavimą organizacijoje ar grupėje arba narystę joje baudžiama laisvės atėmimo bausme nuo šešerių iki dvylikos metų ir visam laikui netenkama visų valstybinių apdovanojimų, einamų pareigų ir funkcijų, įskaitant renkamąsias pareigas, laikinai atimant teisę įgyti ar eiti naujas pareigas bausmės vykdymo laikotarpiu.“
27.      Baudžiamojo kodekso 573 straipsnis suformuluotas taip:
„1.      Teroristiniu nusikaltimu laikomas bet koks įvykdytas sunkus nusikaltimas gyvybei ar fizinei neliečiamybei, laisvei, psichinei neliečiamybei, seksualinei laisvei ir neliečiamybei, turtui, gamtos ištekliams ar aplinkai, visuomenės sveikatai, taip pat bet koks sunkus nusikaltimas, dėl kurio kilo katastrofos pavojus, gaisras, buvo suklastoti dokumentai ir panaudoti suklastoti dokumentai, iškilo grėsmė Ispanijos Karalystei, valdžios atstovo ar valstybės pareigūno užpuolimas jam einant pareigas, šiame kodekse numatytų ginklų, šaudmenų ar sprogmenų laikymas, prekyba jais ir jų sandėliavimas, taip pat orlaivių, laivų ar kitų viešojo transporto ar krovininių transporto priemonių užgrobimas, kai tai daroma siekiant bet kurio iš toliau nurodytų tikslų:
1)      griauti konstitucinę santvarką, slopinti ar smarkiai destabilizuoti valstybės politinių institucijų, ekonominių ar socialinių struktūrų veikimą, taip pat versti valdžios institucijas atlikti tam tikrą veiksmą arba susilaikyti nuo jo;
2)      rimtai trikdyti viešąją taiką;
3)      rimtai destabilizuoti tarptautinės organizacijos veiklą;
4)      įbauginti gyventojus ar jų dalį.
2.      Teroristiniais nusikaltimais taip pat laikomi 197bis, 197ter ir 264–264quater straipsniuose nurodyti kompiuteriniai nusikaltimai, padaryti siekiant vieno iš pirmesnėje šio straipsnio dalyje nurodytų tikslų.
3.      Kiti šiame skyriuje apibrėžti kiti nusikaltimai taip pat laikomi teroristiniais nusikaltimais.“
28.      Baudžiamojo kodekso 573bis straipsnyje nustatyta:
„1.      Už pirmesnio straipsnio 1 dalyje nurodytus teroristinius nusikaltimus baudžiama tokiomis bausmėmis:
<...>
3)      laisvės atėmimo bausme nuo penkiolikos iki dvidešimties metų, jeigu dėl jų sukeliamas abortas, kaip nurodyta 144 straipsnyje, padaromas sužalojimas, kaip nurodyta 149, 150, 157 ar 158 straipsniuose, dėl jų asmeniui neteisėtai atimama laisvė arba sukeliamas sunaikinimas ar gaisras, kaip nurodyta atitinkamai 346 ir 351 straipsniuose.“
29.      Baudžiamojo kodekso 574 straipsnio 1 dalyje numatyta:
„Už ginklų ar šaudmenų saugojimą, sprogstamųjų, degiųjų, padegamųjų ar dusinančiųjų medžiagų ar prietaisų arba jų sudedamųjų dalių laikymą ar saugojimą, gamybą, prekybą jais, jų gabenimą ar tiekimą bet kokia forma, taip pat vien tokių medžiagų arba atitinkamų priemonių ar prietaisų platinimą ar naudojimą skiriama laisvės atėmimo bausmė nuo aštuonerių iki penkiolikos metų, kai šios veikos padarytos siekiant bet kurio iš 573 straipsnio 1 dalyje nurodytų tikslų.“
LOA
30.      LOA preambulėje, be kita ko, nurodyta:
„I
(pirmoji pastraipa)
Amnestija yra teisinis institutas, kurio paskirtis – nukrypti nuo visapusiškai galiojančių taisyklių taikymo, kai veikos, pripažintos nusikalstamomis ar kvalifikuojamos kaip nusikalstamos arba lemiančios kitokią atsakomybę, buvo padarytos tam tikromis aplinkybėmis.
<...>
V [aštunta, devinta ir trylikta pastraipos]
Įstatymo proporcingumas kyla iš amnestuojamų veikų, kurios pripažintos nusikalstamomis ar kvalifikuojamos kaip nusikalstamos, ir veikų, kurioms taikoma amnestija, sąrašo specifinio pobūdžio ir jų būtino ryšio su veikomis, padarytomis įstatyme apibrėžtu laikotarpiu. Taip išvengiama bendro ir netikslaus nurodymo, tam, kad amnestija negalėtų apimti kitų rūšių veikų, tiesiogiai nesusijusių su nepriklausomybės procesu ir jo pasekmėmis, nes šios priemonės pagrindimas nepalieka jokių galimybių jų absoliutinti.
Visa tai susiję su adekvatumo principu ir teisės akto tikslu, susietu su pareiga sudaryti tokias sąlygas, kurios leistų padaryti taip, kad asmens ir grupių, kurioms jis priklauso, laisvė ir lygybė taptų realios ir veiksmingos, panaikinti kliūtis, kurios neleidžia arba trukdo jam vystytis, ir palengvinti visų piliečių dalyvavimą politiniame, ekonominiame, kultūriniame ir visuomeniniame gyvenime, kaip matyti iš Konstitucijos 9 straipsnio, skirto visoms viešosios valdžios institucijoms, bet ypač teisės aktų leidėjui <...>.
<...>
Apibendrinant pažymėtina, kad šiuo įstatymu siekiama užtikrinti teisinį saugumą, teisėtumo principo laikymąsi ir nešališkos pagrindinių teisių apsaugos teisinę sistemą, atsižvelgiant į [Europos demokratijos per teisę komisijos] rekomendacijas(21); ji savo 2013 m. nuomonėje(22) pabrėžė, kad įgyvendinant amnestiją svarbu išlaikyti aiškų įstatymų leidžiamosios ir teisminės valdžios atskyrimą, užtikrinant pagarbą teismų autonomijai ir demokratiniams principams.
VI [ketvirta, aštunta ir devinta pastraipos]
Remiantis tuo, ką Europos Tarybos Venecijos komisija nurodė savo 2013 m. kovo 11 d. nuomonėje, priimtoje per 94-ąją plenarinę sesiją, toks požiūris, kuris, beje, yra abstraktus, nes jokiu būdu nereiškia, kad bus vertinama, ar yra faktinių aplinkybių, kurioms gali būti taikoma kiekviena iš šių išimčių, yra būtinas. Todėl teisės aktų leidėjas turi nustatyti kriterijus, pagal kuriuos gali būti taikoma amnestija, o teisminės institucijos – konkrečius asmenis, patenkančius į teisės aktų leidėjo apibrėžtą taikymo sritį.
<...>
Nuoroda į Direktyvos [2017/541] 3 straipsnyje arba [EŽTK] 3 straipsnyje, kuriuo draudžiamas kankinimas ir nežmoniškas ar žeminamas elgesys arba baudimas, nurodytas veikas, juose nustatant ribą, kurios negalima peržengti, yra [minėtos amnestijos ir pagarbos žmogaus teisėms bei Ispanijos prisiimtų tarptautinių įsipareigojimų pusiausvyros] pavyzdys. Vis dėlto nereikėtų pamiršti, kad ši nuostata, pagal kurią reikalaujama, kad veika būtų ne tik neteisėta, bet ir siektų minimalią sunkumo ribą, taikoma ne visam žeminamam elgesiui. Taigi pagal Europos Žmogaus Teisių Teismo(23) jurisprudenciją tam, kad elgesys būtų laikomas žeminamu, kaip tai suprantama pagal [EŽTK] 3 straipsnį, paprastai reikia, kad nukentėjusiajam sukelti kūno sužalojimai ar kančios būtų tam tikro intensyvumo arba bet kuriuo atveju galėtų sužlugdyti asmens moralinį ar fizinį pasipriešinimą. Pasirinkta ribota tvarka, kai šis įstatymas netaikomas, nes tam tikras elgesys gali būti painiojamas su kitomis nusikalstamomis veikomis, pavyzdžiui, tam tikromis veikomis, kurioms taikomas Baudžiamojo kodekso II knygos XXII antraštinės dalies VII skyrius.
Vadovaujantis Venecijos komisijos rekomendacijomis, veikos, kurioms gali būti taikoma amnestija, buvo tiksliai ir išsamiai apibrėžtos, kad būtų užtikrintas teisinis saugumas ir lygybė prieš įstatymą. <...>“
31.      LOA 1 straipsnyje „Objektyvioji taikymo sritis“ nustatyta:
„1.      Toliau nurodytos veikos, užtraukiančios baudžiamąją, administracinę atsakomybę arba atsakomybę už viešųjų lėšų apskaitos tvarkymą, atliktos nuo 2011 m. lapkričio 1 d. iki 2023 m. lapkričio 13 d. dėl 2014 m. lapkričio 9 d. ir 2017 m. spalio 1 d. Katalonijoje vykusių referendumų, pasirengimo jiems ar jų pasekmių, taip pat toliau nurodytos veikos, atliktos tuo laikotarpiu per vadinamąjį Katalonijos nepriklausomybės procesą, net jeigu jos nesusijusios su šiais referendumais arba buvo atliktos po jų, yra amnestuojamos:
a)      veika, atlikta siekiant reikalauti Katalonijos atsiskyrimo arba nepriklausomybės, tai skatinti ar propaguoti, taip pat veika, kuria buvo prisidėta prie tokių tikslų įgyvendinimo;
<...>
b)      veika, kurią, siekdami sušaukti, skatinti ar užtikrinti 2014 m. lapkričio 9 d. ir 2017 m. spalio 1 d. Katalonijoje vykusius referendumus arba konsultacijas, kurių sušaukimas ar surengimas buvo pripažintas neteisėtu, atliko asmenys, neturėję įgaliojimų to daryti, taip pat veika, kuria galėjo būti prisidėta prie šių referendumų ir konsultacijų surengimo;
<...>
c)      nepaklusnumo veiksmai, neatsižvelgiant į jų pobūdį, viešosios tvarkos pažeidimai, išpuoliai prieš valdžios institucijas, jų atstovus ir valstybės pareigūnus arba pasipriešinimas, vykdomi siekiant sudaryti sąlygas surengti šio straipsnio b punkte nurodytus referendumus, arba tokių veiksmų pasekmės, taip pat bet kokios kitos veikos, kvalifikuojamos kaip nusikaltimai, įvykdyti turint tą patį tikslą;
<...>
d)      nepaklusnumo veiksmai, nepriklausomai nuo jų pobūdžio, viešosios tvarkos pažeidimai, išpuoliai prieš valdžios institucijas, jų atstovus ir valstybės pareigūnus arba pasipriešinimas, vykdomi siekiant sudaryti sąlygas surengti šios straipsnio dalies b punkte nurodytus referendumus, arba jų pasekmės, taip pat bet kurie kiti veiksmai, priskiriami prie nusikalstamos veikos, vykdomi siekiant to paties tikslo;
e)      veiksmai, atlikti policijai vykdant operacijas, kuriomis siekiama apsunkinti šiame straipsnyje numatytų veikų, užtraukiančių baudžiamąją ar administracinę atsakomybę, padarymą arba užkirsti joms kelią;
f)      veiksmai, padaryti siekiant sudaryti palankias sąlygas bet kuriems veiksmams, užtraukiantiems baudžiamąją ar administracinę atsakomybę arba atsakomybę už apskaitos tvarkymą, nurodytiems pirmesniuose šio straipsnio punktuose, skatinti ar palengvinti šiuos veiksmus, taip pat bet kurie kiti veiksmai, iš esmės susiję su tokiais veiksmais.
2.      Pagal šio straipsnio 1 dalį amnestuojama baudžiamąją, administracinę atsakomybę arba atsakomybę už viešųjų lėšų apskaitos tvarkymą užtraukianti veika, neatsižvelgiant į jos atlikimo etapą, įskaitant parengiamuosius veiksmus ir nepriklausomai nuo to, ar atitinkamas asmuo inicijuoja veiką, ar dalyvauja ją atliekant.
3.      Veika, kuri pradėta iki 2011 m. lapkričio 1 d., laikoma patenkančia į šio įstatymo taikymo sritį tik tuo atveju, jei buvo užbaigta po šios datos.
Veika, kuri pradėta iki 2023 m. lapkričio 13 d., laikoma patenkančia į šio įstatymo taikymo sritį tik tuo atveju, jei buvo užbaigta po šios datos.
4.      Viešųjų lėšų naudojimas a ir b punktuose nurodytais tikslais nelaikomas praturtėjimu, jei, neatsižvelgiant į tai, ar jis atitinka įstatymus, nebuvo skirtas asmeninei finansinei naudai gauti.“
32.      LOA 2 straipsnyje „Išimtys“ numatyta:
„Bet kuriuo atveju 1 straipsnyje numatyta amnestija netaikoma:
a)      prieš asmenis nukreiptoms tyčinėms veikoms, dėl kurių asmuo mirė, įvyko abortas ar vaisius buvo sužalotas, buvo prarastas organas ar galūnė arba sutriko jų veikimas, prarasta ar sutrikdyta sąmonė, atsirado impotencija, nevaisingumas ar sunkus apsigimimas;
b)      veikoms, kurios pagal [EŽTK] 3 straipsnį kvalifikuojamos kaip kankinimas arba nežmoniškas ar orumą žeminantis elgesys, išskyrus elgesį, kuris neviršija minimalios sunkumo ribos, nes dėl jo asmuo negali būti sumenkintas ar pažemintas arba negali būti pažemintas jo žmogiškasis orumas ar sukelta baimė, nerimas ar nepilnavertiškumas taip, kad būtų palaužtas asmens moralinis ir fizinis atsparumas;
c)      veikoms, kurios, atsižvelgiant į jomis siekiamą tikslą, gali būti kvalifikuojamos kaip terorizmas pagal [Direktyvą 2017/541] ir kurias vykdant padaryti tyčiniai sunkūs žmogaus teisių, visų pirma numatytų [EŽTK] 2 ir 3 straipsniuose ir tarptautinėje humanitarinėje teisėje, pažeidimai;
d)      veikoms, kvalifikuojamoms kaip nusikalstamos veikos, kurias vykdant pasireiškė rasizmas, antisemitizmas, priešiškumas romams ar bet kokia kita diskriminacija dėl nukentėjusiojo religijos ir įsitikinimų, etninės kilmės ar rasės, lyties, amžiaus, seksualinės ar lytinės orientacijos arba tapatybės, socialinės lyties, aporofobijos ar socialinės atskirties, ligos, kuria serga nukentėjusysis, ar jo negalios, neatsižvelgiant į tai, ar asmens, kurio atžvilgiu padaryta veika, atveju šios sąlygos arba aplinkybės iš tikrųjų egzistavo;
e)      veikoms, kvalifikuojamoms kaip nusikalstamos veikos, darančios poveikį Europos Sąjungos finansiniams interesams;
f)      veikoms, kurios Baudžiamojo kodekso II knygos XXIII antraštinėje dalyje kvalifikuojamos kaip nusikalstamos veikos, susijusios su valstybės išdavyste ir nukreiptos prieš taiką valstybėje ar valstybės nepriklausomybę, taip pat susijusios su nacionaline gynyba, jeigu Ispanijos teritoriniam vientisumui ar politinei nepriklausomybei kilo faktiška ir reali grėsmė, pavyzdžiui, buvo faktiškai panaudota jėga, kaip nustatyta Jungtinių Tautų Chartijoje arba 1970 m. spalio 24 d. Jungtinių Tautų Generalinės Asamblėjos rezoliucijoje Nr. 2625 (XXV), kurioje pateikta Deklaracija dėl tarptautinės teisės principų, susijusių su taikiais valstybių santykiais ir jų tarpusavio bendradarbiavimu vadovaujantis Jungtinių Tautų Chartija;
g) veikoms, kvalifikuojamoms kaip nusikaltimai tarptautinei bendruomenei, numatyti Baudžiamojo kodekso II knygos XXIV antraštinėje dalyje.“
33.      LOA 4 straipsnis „Pasekmės baudžiamajai atsakomybei“ suformuluotas taip:
„Nedarant poveikio Konstitucijos 163 straipsnio ir [SESV] 267 straipsnio nuostatoms, įsigaliojus šiam įstatymui:
a)      bylą nagrinėjantis teismas nurodo nedelsiant paleisti amnestuotus asmenis, nesvarbu, ar jie yra kalėjime dėl kardomojo kalinimo, ar atlieka jame bausmę.
Teismas, kuriame nagrinėjama byla, taip pat nurodo nedelsiant panaikinti visas asmens ar daiktų apsaugos priemones, kurios galėjo būti paskirtos dėl veiksmų ar neveikimo, patenkančių į šio įstatymo objektyviąją taikymo sritį, išskyrus 8 straipsnio 2 dalyje nurodytas civilines priemones;
b)      teisminė institucija, kurioje nagrinėjama byla, sustabdo asmenims, kuriems taikomas šis įstatymas, išduotų sulaikymo orderių ir nacionalinių, Europos ir tarptautinių arešto orderių galiojimą;
c)      baudžiamojo persekiojimo sustabdymas dėl bet kokios priežasties netrukdo panaikinti laikinųjų apsaugos priemonių, kurios buvo nustatytos prieš įsigaliojant šiam įstatymui ir kuriomis būtų atimta galimybė naudotis pagrindinėmis teisėmis ir piliečių laisvėmis;
d)      bylą nagrinėjantis teismas nutraukia visų laisvės atėmimo bausmių, teisių atėmimo ir baudų, paskirtų kaip pagrindinė ar papildoma bausmė dėl amnestuotų veiksmų ar neveikimo, vykdymą;
e)      visa laisvės atėmimo bausmės trukmė ar jos dalis negali būti atimtos kitose baudžiamosiose bylose, jeigu veikos, dėl kurių paskirta bausmė, yra amnestuotos pagal šį įstatymą. Ta pati taisyklė taikoma kardomojo kalinimo laikotarpiams, po kurių dėl šio įstatymo įsigaliojimo nebuvo priimtas apkaltinamasis nuosprendis.
f)      Įrašas nuosprendžių registre dėl nuteisimo už amnestuotą nusikalstamą veiką panaikinamas.“
34.      LOA 9 straipsnyje „Kompetencija taikyti amnestiją“ nustatyta:
„1.      Nusikalstamą veiką sudarančių veiksmų amnestiją šio įstatymo 11 straipsnyje nurodyti teismai taiko savo iniciatyva arba šalies ar Ministerio Fiscal (prokuratūra, Ispanija) prašymu ir bet kuriuo atveju išklausę prokuratūrą ir šalis.
2.      Amnestiją už administracinius teisės pažeidimus ar su valstybės lėšų panaudojimu susijusius pažeidimus taiko institucijos, kompetentingos pradėti, nagrinėti ar išspręsti su tokiais teisės pažeidimais susijusias bylas, priklausomai nuo jų eigos, išklausiusios suinteresuotąją šalį.
3.      Konkreti veika, užtraukianti baudžiamąją ar administracinę atsakomybę arba atsakomybę, susijusią su valstybės lėšų panaudojimu, gali būti laikoma amnestuota tik tada, kai tokia amnestija paskelbiama galutiniu kompetentingos institucijos sprendimu, priimtu pagal šio įstatymo nuostatas.“
35.      LOA 10 straipsnyje „Pirmenybė ir nagrinėjimas skubos tvarka“ numatyta:
„Amnestijos taikymas kiekvienu atveju priklauso šiame įstatyme nurodytų teisminių institucijų, administracinių ar viešųjų lėšų apskaitos tvarkymo bylų teismų, kurie pirmumo ir skubos tvarka priima atitinkamus sprendimus pagal šį įstatymą, kompetencijai, neatsižvelgiant į atitinkamo proceso teisminėje institucijoje, administraciniame teisme ar viešųjų lėšų apskaitos tvarkymo bylų teisme stadiją.
Sprendimai priimami ne vėliau kaip per du mėnesius, nedarant poveikio paskesniems skundams, kurie neturi sustabdomojo poveikio.“
36.      LOA 11 straipsnio „Baudžiamasis procesas“ 11 straipsnio 1 dalyje nustatyta:
„Teisminės institucijos amnestiją taiko bet kurioje baudžiamojo proceso stadijoje.“
Faktinės aplinkybės pagrindinėje byloje, prejudiciniai klausimai ir procesas Teisingumo Teisme
37.      Prokuratūra pagal 1882 m. rugsėjo 14 d.
Karaliaus dekretu(24) patvirtintą Ley de Enjuiciamiento Criminal (Baudžiamojo proceso įstatymas) 650 straipsnį perdavė Juzgado Central de Instrucción n
o 6 de la Audiencia Nacional (Nacionalinio teismo sudėtyje esantis ikiteisminio tyrimo teismas Nr. 6, Ispanija) preliminarų kaltinamąjį aktą, jame pareiškė kaltinimus baudžiamojoje byloje atliekant tyrimą nustatytiems dvylikai asmenų(25). Kalbant konkrečiai, prokuratūra kaltina šiuos dvylika kaltinamųjų priklausymu teroristinei organizacijai(26). Be to, aštuoniems iš jų jis pareiškė kaltinimus dėl teroristinio pobūdžio sprogstamųjų ir padegamųjų medžiagų ar prietaisų arba jų sudedamųjų dalių laikymo, saugojimo ir gamybos, taip pat dėl pasikėsinimo sunaikinti turtą teroristiniais tikslais(27).
38.      Be to, kai kurios Ispanijos asociacijos(28) ir politinė partija VOX pagal Konstitucijos 125 straipsnį pasinaudodami actio popularis teise iškėlė baudžiamąją bylą tiems patiems asmenims, dėl kurių prokuratūros pradėtas tyrimas ir kurie buvo kaltinami tais pačiais nusikaltimais, kuriais juos kaltino prokuratūra, nors prašė skirti griežtesnes bausmes nei tos, kurių reikalavo prokuratūra.
39.      Konkrečiai kalbant, iš prašymo priimti prejudicinį sprendimą matyti, kad tiek prokuratūra kaltinamajame akte, tiek actio popularis grindžiamame kaltinamajame akte kaltinamieji kaltinami priklausymu República Defensa de la República komitetui (Respublikos gynybos komitetai; toliau – CDR) ir Equipo de Respuesta Táctica (taktinės intervencijos grupė; toliau – ERT).
40.      Prokuratūros teigimu, Katalonijoje CDR organizavo daug nusikalstamų veikų ir akcijų, kai kurios iš jų yra nusikalstamos, pagal suplanuotą ir organizuotą strategiją, kuria siekta sugriauti konstitucinę tvarką. Ši strategija pasireiškė atsisakymu pasinaudoti teisinės valstybės siūlomomis teisėtomis priemonėmis politiniams ir socialiniams reikalavimams išreikšti ir tiesioginiu raginimu atsisakyti paklusti ir imtis veiksmų, kuriais siekiama sukelti masinius neramumus. Tai buvo daroma siekiant primesti faktinę situaciją, susidariusią perimant teritorijos kontrolę ir padarant žalos strateginiams, ekonomikos ir tiekimo sektoriams.
41.      Kalbant apie ERT, pažymėtina, kad kaltinamajame akte ji pristatoma kaip iš įvairių CDR suformuota grupė, kurią sudaro kaltinamieji ir kuri pasižymėjo dideliu radikalumu. Jos nariai yra labai aktyvūs, siekė Katalonijos nepriklausomybės panaudojant smurtą „pačia kraštutine jo forma“, kad institucijos būtų priverstos de facto pripažinti Katalonijos atsiskyrimą nuo likusios Ispanijos dalies. Jie kaltinami dalyvavimu kai kuriose didžiausiu smurtu pasižymėjusiose akcijose, priskiriamose CDR, nukreiptose prieš svarbius infrastruktūros objektus, o kai kuriais atvejais – valstybės saugumo pajėgų ir korpuso narius. Actio popularis pareiškusios šalys taip pat kaltina ERT vykdžius išpuolius prieš didelės svarbos viešąsias institucijas, pavyzdžiui, užimant merijas ir planuojant užimti Katalonijos parlamentą.
42.      Kaltinamajame akte taip pat teigiama, kad kaltinamieji, būdami ERT nariai, prisidėjo prie CDR veiksmų koordinavimo centrų kūrimo ir plėtojimo pagal Katalonijos subjekto Centro Nacional de Inteligencia (Nacionalinis žvalgybos centras) jiems patikėtą užduotį. Ši užduotis buvo suteikti logistinę infrastruktūrą, reikalingą veiksmams, kuriais siekta užimti ir išlaikyti Katalonijos parlamentą, atsižvelgiant į grupės techninius ir žmogiškuosius pajėgumus. Jie kaltinami sukūrę lygiagrečią slaptą ir stabilią teroristinę organizaciją, kurios tikslas – vykdyti smurtinius veiksmus arba išpuolius prieš konkrečius taikinius, naudojant sprogmenis arba padegamąsias medžiagas, pagamintas dviejose slaptose laboratorijose, įrengtose dviejuose privačiuose namuose.
43.      Užbaigus ikiteisminio tyrimo stadiją, byla buvo perduota prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui, kuris yra atsakingas už tarpinę ir žodinę proceso dalis.
44.      2024 m. birželio 11 d. įsigaliojo LOA. Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui kyla abejonių dėl šio įstatymo taikymo nagrinėjamu atveju, be kita ko, atsižvelgiant į tai, kad amnestija gali būti taikoma veikoms, kurios pagal Direktyvą 2017/541 gali būti laikomos teroro aktais.
45.      2024 m. birželio 27 d. prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas surengė posėdį, skirtą amnestijos, kuria remiamasi kaip išimtimi, nagrinėjimui, nes šį klausimą reikėjo išspręsti prieš pradedant bet kokį bylos nagrinėjimą iš esmės. Kaltinamieji pakartojo savo prašymą taikyti amnestiją. Prokuratūra palaikė šį prašymą, manydama, kad veikas, dėl kurių vyksta procesas, reikia pripažinti amnestuotomis, nes amnestiją patvirtino Cortes Generales (Ispanijos parlamentas), jos taikymo sritis ratione temporis ir ratione materiae apima inkriminuojamas veikas ir kad LOA 2 straipsnio c punkte numatyta išimtis netaikoma. Actio popularis pareiškusios šalys prieštaravo LOA taikymui, teigdamos, inter alia, kad juo pažeidžiami lygiateisiškumo, veiksmingumo ir teisinio saugumo principai.
46.      Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas nurodo, kad dabar turi nuspręsti, ar patenkinti in limine litis pateiktą prieštaravimą, arba, kitaip tariant, ar taikyti amnestiją(29).
47.      Šiomis aplinkybėmis Audiencia Nacional (Nacionalinis teismas) nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šiuo prejudicinius klausimus:
„1.      Ar [Direktyva 2017/541] turi būti aiškinama taip, kad pagal ją draudžiamas nacionalinis įstatymas, kaip antai [LOA], pagal kurį negalima patraukti baudžiamojon atsakomybėn asmenų, aktyviai dalyvaujančių teroristinės grupės veikloje, ir prireikus skirti jiems bausmės, o tai reiškia, kad panaikinama jų baudžiamoji atsakomybė?
2.      Ar Direktyva 2017/541 turi būti aiškinama taip, kad pagal ją draudžiamas nacionalinis įstatymas, kaip antai [LOA], pagal kurį neleidžiama patraukti baudžiamojon atsakomybėn asmenų, aktyviai dalyvaujančių teroristinės grupės veikloje, ir prireikus skirti jiems bausmės, o tai reiškia, kad panaikinama jų baudžiamoji atsakomybė, nes tam, kad atsirastų baudžiamoji atsakomybė, be dalyvavimo teroristinės grupės veikloje, papildomai reikalaujama, kad faktiškai ir tyčia būtų padaryta sunkių žmogaus teisių pažeidimų?
3.      Ar Direktyva 2017/541 turi būti aiškinama taip, kad pagal ją draudžiamas nacionalinis įstatymas, kaip antai [LOA], kuriame minėtoje direktyvoje nurodyti teroristiniai nusikaltimai ir su teroristine grupe susijusios nusikalstamos veikos diferencijuojami pagal tai, ar faktiškai ir tyčia buvo padaryti sunkūs žmogaus teisių pažeidimai, ir dėl šio diferencijavimo gali būti atleidžiama nuo baudžiamosios atsakomybės už tam tikrus teroristinius nusikaltimus ar su teroristine grupe susijusias nusikalstamas veikas?
4.      Ar ES teisėje numatytas ir [Teisingumo Teismo] jurisprudencijoje įtvirtintas teisinio saugumo principas turi būti aiškinamas taip, kad pagal jį draudžiamas nacionalinės teisės aktas, kaip antai [LOA], kuriame nustatyta, kad taikant amnestiją asmenys, kaltinami padarę į Direktyvos 2017/541 taikymo sritį patenkančias veikas, nuo baudžiamosios atsakomybės atleidžiami su sąlyga, kad nepadarė tyčinių sunkių žmogaus teisių pažeidimų, visų pirma reglamentuojamų [EŽTK] 2 ir 3 straipsniuose ir tarptautinėje humanitarinėje teisėje, nenurodant, kokios veikos sudaro tokius pažeidimus ir kokia sunkumo riba turi būti viršyta, kad amnestija nebūtų taikoma? Ar Europos Sąjungos teisėje įtvirtintų teisėtų lūkesčių ir teisinio saugumo principų neatitinka toks reguliavimas, kaip įtvirtintasis [LOA] 1 straipsnyje, kuriame numatytos netikslios objektyvios ir subjektyvios ribos, taikomos siekiant nustatyti, ar reikia taikyti baudžiamąją atsakomybę?
5.      Ar Direktyva 2017/541 turi būti aiškinama taip, kad pagal ją draudžiamas nacionalinis įstatymas, kaip antai [LOA], pagal kurį baudžiamojon atsakomybėn negalima patraukti asmenų, gaminančių, laikančių, įsigyjančių, gabenančių, tiekiančių ar naudojančių sprogmenis teroristiniais tikslais, ir prireikus skirti jiems bausmes, o tai reiškia, kad panaikinama jų baudžiamoji atsakomybė?
6.      Ar Direktyva 2017/541 turi būti aiškinama taip, kad pagal ją draudžiamas nacionalinis įstatymas, kaip antai [LOA], pagal kurį asmenų negalima patraukti baudžiamojon atsakomybėn, kai jie teroristiniais tikslais imasi vykdyti smurtinius veiksmus, nustatydami masiškai naikintinus taikinius, nes šie taikiniai reprezentuoja tai, kas prieštarauja teroristinės grupės ideologijai, stebėdami ar fotografuodami naikintinas viešąsias vietas, visų pirma [prokuratūra], valstybės teisėsaugos institucijų, autonominės srities institucijų būstines ar policijos transporto priemones, tam, kad būtų užtikrintas tinkamas teroristinės grupės suplanuoto smurtinio plano vykdymas siekiant sėkmingai sunaikinti minėtus taikinius, ir prireikus skirti tiems asmenims bausmes, o tai reiškia, kad jie atleidžiami nuo baudžiamosios atsakomybės?
7.      Ar ESTT jurisprudencijoje įtvirtintas ES teisės viršenybės principas ir ESS 4 straipsnio 3 dalyje nustatytas lojalaus bendradarbiavimo principas turi būti aiškinami taip, kad pagal juos draudžiamas nacionalinės teisės aktas, kaip antai [LOA], kuriame numatyta, kad taikant amnestiją asmenys, kaltinami padarę į Direktyvos 2017/541 taikymo sritį patenkančias veikas, atleidžiami nuo baudžiamosios atsakomybės?
8.      Ar [Chartijos] 20 ir 21 straipsniai turi būti aiškinami taip, kad pagal juos draudžiamas nacionalinės teisės aktas, kaip antai [LOA], kuriame nustatyta, kad taikant amnestiją nuo baudžiamosios atsakomybės atleidžiami asmenys, kaltinami tuo, jog Ispanijoje padarė į Direktyvos 2017/541 taikymo sritį patenkančias nusikalstamas veikas, turėdami ideologinį tikslą, kurio siekta tokiomis nusikalstamomis veikomis?
9.      Ar ESS 4 straipsnio 2 dalis ir SESV 20 straipsnio 2 dalies a punktas bei 21 straipsnio 1 dalis turi būti aiškinami taip, kad pagal juos draudžiamas nacionalinės teisės aktas, kaip antai [LOA], kuriame nustatyta, kad taikant amnestiją nuo baudžiamosios atsakomybės atleidžiami terorizmu kaltinami asmenys, įvykdę veikas tam, kad atsiskirtų dalis šios valstybės narės nacionalinės teritorijos?“
48.      Rašytines pastabas pateikė kaltinamieji,
actio popularis pareiškusios šalys, prokuratūra, Europos Komisija ir Ispanijos vyriausybė. Šios šalys taip pat pateikė žodines pastabas 2025 m. liepos 15 d. viešame posėdyje.
Analizė
49.      Iš pradžių reikėtų pažymėti, kad prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo pateiktus klausimus galima suskirstyti į dvi atskiras grupes. Pirma grupė, kurią sudaro dauguma klausimų, susijusi su LOA atitiktimi Direktyvai 2017/541. Antroji klausimų grupė susijusi su LOA atitiktimi tam tikriems bendriesiems Sąjungos teisės principams, kaip antai teisinio saugumo, lygybės prieš įstatymą, Sąjungos teisės viršenybės. Taigi atrodo tikslinga šiuos klausimus nagrinėti paeiliui pagal toliau nurodytą suskirstymą ir toliau nuodyta tvarka.
Dėl pirmojo, antrojo, trečiojo, penktojo ir šeštojo klausimų
50.      Pirmuoju, antruoju, trečiuoju, penktuoju ir šeštuoju klausimais prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės siekia išsiaiškinti, ar Direktyva 2017/541 turi būti aiškinama taip, kad pagal ją draudžiamas toks nacionalinės teisės aktas, kaip LOA. Šiame įstatyme numatyta panaikinti bet kurio asmens, aktyviai dalyvavusio teroristinės grupės veikloje ar darant kitas šioje direktyvoje nurodytas veikas, pavyzdžiui, sprogmenų gamybos, laikymo, įsigijimo, gabenimo, tiekimo ar naudojimo teroristiniais tikslais veikas, arba smurtinius veiksmus, kuriems rengtasi planuojant, stebint ar fotografuojant taikinius, baudžiamąją atsakomybę. Tačiau jame atleidimas nuo baudžiamojo persekiojimo siejamas su sąlyga, kad šios veikos nebuvo padarytos tyčia ir faktiškai nesukėlė sunkių žmogaus teisių pažeidimų, nenurodant nei tikslaus veikų pobūdžio, nei atitinkamos sunkumo ribos. Taigi tokiame teisės akte teroristiniai nusikaltimai atskiriami pagal jų sukeliamas pasekmes ir galėtų būti pakenkta Direktyvos 2017/541 veiksmingumui, taip pat pareigai veiksmingai vykdyti baudžiamąjį persekiojimą ir taikyti veiksmingą baudžiamąją sankciją.
51.      Kitaip tariant, ir apibendrinant, skaitant visus penkis minėtus klausimus kartu, matyti, kad jais siekiama nustatyti, ar LOA, pagal kurį už tam tikras veikas, patenkančias į Direktyvos 2017/541 taikymo sritį, taikoma amnestija, kenkiama jos veiksmingumui(30). Vadinasi, kalbama ne apie pradinį direktyvos neperkėlimą į nacionalinę teisę, o apie vėliau priimtą aktą, kuriuo, kaip teigia prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, neutralizuojamas nacionalinių nuostatų, kuriomis direktyva jau buvo perkelta į nacionalinę teisę, ir galiausiai pačios direktyvos taikymas. Taigi pagrindinis klausimas yra tas, ar dėl tokio amnestijos įstatymo, juo panaikinant baudžiamąją atsakomybę už tokias veikas, direktyva tampa visiškai neveiksminga.
52.      Norint atsakyti į šį sudėtingą klausimą, reikia atsižvelgti į kelis parametrus. Pirma, reikia išsiaiškinti, kaip Sąjungos teisėje suprantama amnestijos priemonė, t. y. ar tai yra suderintas klausimas, ar jis priklauso išimtinei valstybių narių kompetencijai. Atsižvelgiant į tai, bus svarbu išnagrinėti, kaip šis institutas vertinamas Sąjungos teisėje, visų pirma teisės aktuose, susijusiuose su valstybių narių teisminiu bendradarbiavimu. Šiuo klausimu svarbu nustatyti, kas matyti iš Teisingumo Teismo jurisprudencijos, susijusios su amnestija ir jos poveikiu valstybių narių pareigai užtikrinti veiksmingą Sąjungos teisės taikymą.
53.      Antra, apžvelgus bendrą Sąjungos teisės sistemą ir amnestijos vietą joje, reikės išnagrinėti patį Direktyvos 2017/541 tekstą ir išsiaiškinti, kas joje numatyta dėl amnestijos galimumo ar negalimumo, o neigiamo atsakymo atveju aiškintis, kokias reikšmingas išvadas reikėtų padaryti remiantis šios direktyvos tekstu, visų pirma jos konstatuojamosiomis dalimis.
54.      Trečia, šią direktyvą reikėtų vertinti atsižvelgiant į jos priėmimo teisinį pagrindą, t. y.
SESV 83 straipsnį, ir išnagrinėti, kiek šiuo norminiu pagrindu paaiškinama ir apribojama valstybių narių pareiga užkirsti kelią bet kokiai nebaudžiamumo situacijai.
55.      Ketvirta, kadangi amnestija yra mechanizmas, tiesiogiai susijęs su nacionaliniu suverenitetu ir dėl to priklauso valstybių narių diskrecijai, reikia išsiaiškinti, kaip EŽTT jurisprudencijoje nustatytais standartais apibrėžiama leistinos amnestijos apimtis atsižvelgiant į tarptautinius įsipareigojimus.
56.      Galiausiai, penkta, reikia įvertinti, ar atsižvelgus į visas šias aplinkybes galima daryti išvadą, kad nagrinėjamu atveju priėmus LOA buvo pakenkta Direktyvos 2017/541 veiksmingumui.
Bendra Sąjungos teisės sistema ir amnestijos vieta joje
57.      Pirmiausia reikėtų konstatuoti, jog Teisingumo Teismas sprendime AB ir kt. (Amnestijos atšaukimas) pripažino, kad „[Sąjungos] <...> teise nereglamentuojamas amnestijos paskelbimas ir atšaukimas“(31). Iš to matyti, kad amnestija yra nesuderinta sritis ir priklauso išimtinei valstybių narių kompetencijai.
58.      Tame pačiame sprendime Teisingumo Teismas patikslino, kaip Sąjungos teisė gali būti taikoma kartu su nacionalinės teisės aktais dėl amnestijos atšaukimo. Taigi jo buvo paprašyta, be kita ko, priimti sprendimą dėl nacionalinės teisės aktų, pagal kuriuos Konstitucinio Teismo vykdoma kontrolė ribojama įstatymo, kuriuo atšaukiama amnestija, atitiktimi nacionalinei Konstitucijai, suderinamumo su Sąjungos teise, nenagrinėjant jo atitikties Sąjungos teisei. Teisingumo Teismas nusprendė, kad tokia procedūra, jeigu ja nesiekiama įgyvendinti Sąjungos teisės, nepatenka į jos taikymo sritį, todėl nepriklauso Sąjungos kompetencijai(32).
59.      Nors pagrindinė byla ir byla, kurioje priimtas Sprendimas AB, susijusios su amnestijos priemone, jos vis dėlto skiriasi, nes pirmoji susijusi su amnestijos įstatymo taikymu, o antroji – su jo atšaukimu.
60.      Vis dėlto Sprendime AB pateikta išvada išlieka reikšminga. Amnestijos atšaukimas ir jos atitikties nacionalinei Konstitucijai vidaus kontrolės procedūra patenka tik į vidaus teisės taikymo sritį ir iš esmės nepatenka į Sąjungos teisės taikymo sritį. Taigi, nors amnestijos nustatymo ar panaikinimo tvarka nustatyta nacionalinės teisės sistemoje, Sąjungos teismas, prašomas įvertinti tokios priemonės poveikį antrinės teisės įgyvendinimui, turi pripažinti valstybėms narėms pakankamai plačią diskreciją, su sąlyga, kad laikomasi iš Sąjungos teisės kylančių pareigų.
61.      Be to, kaip savo rašytinėse ir žodinėse pastabose pažymėjo Ispanijos vyriausybė, amnestija Sąjungos teisėje plačiai pripažįstama kaip priemonė, kuri gali būti numatyta ir taikoma nacionalinės teisės sistemose, be kita ko, teismų bendradarbiavimo srityje. Šiuo klausimu pažymėtina, kad pagal Direktyvos 2011/99/ES dėl Europos apsaugos orderio(33) 10 straipsnio 1 dalies d punktą vykdančiosios valstybės kompetentingai institucijai leidžiama atsisakyti pripažinti tokį orderį, jeigu apsauga grindžiama sankcijos arba priemonės, kuriai pagal vykdančiosios valstybės teisę taikoma amnestija ir kuri susijusi su veika arba elgesiu, pagal tą teisę priklausančiu tos valstybės kompetencijai, vykdymu.
62.      Be to, Pagrindų sprendimo 2002/5843 straipsnio 1 dalyje taip pat numatyta, kad vykdančiosios valstybės narės teisminė institucija atsisako vykdyti Europos arešto orderį, jei nusikalstamai veikai, dėl kurios išduotas šis orderis, vykdančiojoje valstybėje narėje taikoma amnestija, kai ši turėjo kompetenciją vykdyti baudžiamąjį persekiojimą pagal savo baudžiamąją teisę. Galiausiai kituose teisės aktuose, kuriais taikomas tarpusavio pripažinimo principas vykdant teisminį bendradarbiavimą baudžiamosiose bylose, numatyta, kad amnestiją arba malonę gali suteikti ir išduodančioji, ir vykdančioji valstybė(34).
63.      Darytina išvada, kad Sąjungos teisės sistemoje amnestija išlieka valstybių narių prerogatyva. Sąjungos teisėje tik pripažįstamas amnestijos buvimas ir į ją atsižvelgiama jos teisminio bendradarbiavimo priemonėse, tačiau jos turinys ir taikymo sąlygos nėra suderintos.
Direktyvos 2017/541 turinys ir amnestijos nereglamentavimas joje
64.      Antra, iš paties Direktyvos 2017/541 teksto matyti, kad jos priėmimas atliepia būtinybę atlikti reikšmingesnį derinimą nei Pamatiniu sprendimu 2002/475/TVR dėl kovos su terorizmu(35). Toks sustiprinimas pateisinamas, viena vertus, teroristinių grėsmių pokyčiais ir, kita vertus, Sąjungai ir jos valstybėms narėms pagal tarptautinę teisę tenkančiais įsipareigojimais. Atsižvelgiant į tarpvalstybinį šio reiškinio pobūdį, Direktyvoje 2017/541 aiškiai pabrėžiama, kad reikia koordinuoto atsako ir glaudesnio bendradarbiavimo tiek kiekvienoje valstybėje narėje, tiek tarp jų(36).
65.      Reikėtų pažymėti, kad nors vienas iš Direktyvos 2017/541 tikslų yra glaudesnio ir veiksmingesnio valstybių narių bendradarbiavimo kovojant su terorizmu stiprinimas, joje nėra jokios konkrečios nuostatos dėl nacionalinių baudžiamosios atsakomybės išnykimo mechanizmų, kaip antai amnestijos. Taigi joje nieko nepasakyta apie valstybių narių galimybę reglamentuoti šios rūšies institutus.
66.      Vis dėlto šis nutylėjimas negali būti aiškinamas kaip apribojimų nebuvimas. Šioje direktyvoje nurodyta, kad jos nuostatos turi būti taikomos laikantis ESS 2 straipsnyje įtvirtintų vertybių, taip pat Chartijoje garantuojamų teisių ir pagrindinių laisvių, be kita ko, įtvirtintų jos II, III, V ir VI antraštinėse dalyse(37). Joje taip pat pažymima, kad įgyvendinant jos nuostatas turi būti atsižvelgiama į EŽTK, Tarptautinį pilietinių ir politinių teisių paktą ir kitus įsipareigojimus pagal tarptautinę teisę žmogaus teisių srityje(38). Galiausiai jos 37 konstatuojamojoje dalyje pažymima, kad šia direktyva neturėtų būti pakeistos valstybių narių teisės, pareigos ir įsipareigojimai pagal tarptautinę teisę, be kita ko, pagal tarptautinę humanitarinę teisę. Kitaip tariant, šioje konstatuojamojoje dalyje nustatytas aiškus Sąjungos teisės aktų leidėjo siekiamo suderinimo apribojimas.
67.      Iš to matyti, pirma, kad pagal Direktyvą 2017/541 valstybėms narėms paliekama galimybė nustatyti arba palikti galioti amnestijos priemonę savo vidaus teisės sistemoje. Kadangi amnestija nėra Sąjungos teise suderinta priemonė, ji priklauso nacionalinei kompetencijai.
68.      Kita vertus, mano nuomone, ši laisvė negali būti suprantama kaip neribota. Žinoma, negalima teigti, kad Direktyvos 2017/541 taikymo reikalavimai, tarp kurių yra Chartijoje, EŽTK ir tarptautinės humanitarinės teisės principų garantuojamos teisės, automatiškai taikomi dalinio ir laikino netaikymo dėl amnestijos atvejui. Vis dėlto tokiomis aplinkybėmis šie reikalavimai yra išorinės apsaugos priemonės nes amnestija, nors ir netiesiogiai, daro poveikį direktyvos taikymo sričiai ratione materiae. Kitaip tariant, nors amnestija nėra suderinta, ji nėra priimama norminiame vakuume. Direktyvoje pateiktos nuorodos į Chartiją, EŽTK ir tarptautinę humanitarinę teisę sudaro reikšmingą pagrindą vertinant tokią priemonę, kai ji daro poveikį veiksmams, patenkantiems į Sąjungos teisės taikymo sritį.
Direktyvos 2017/541 teisinis pagrindas: SESV 83 straipsnis ir jo poveikis
69.      Trečia, dėl būtinybės vertinti Direktyvą 2017/541 atsižvelgiant į SESV 83 straipsnio, kuris yra jos pagrindas, teisinį kontekstą, reikia priminti, kad šiuo straipsniu, siejamu su SESV 82 straipsniu, susijusiu su teisminiu bendradarbiavimu baudžiamosiose bylose, reglamentuojamas bendradarbiavimas baudžiamosiose bylose Sąjungoje. SESV 83 straipsnio 1 dalyje numatyta, kad pagal įprastą teisėkūros procedūrą priimtose direktyvose gali būti nustatytos būtiniausios taisyklės dėl nusikalstamų veikų ir sankcijų apibrėžimo ypač sunkių tarpvalstybinio pobūdžio nusikaltimų, pavyzdžiui, terorizmo, srityse. Šis tarpvalstybinis aspektas gali atsirasti dėl nusikalstamų veikų pobūdžio ar sukeliamų pasekmių arba dėl būtinybės kovoti su jomis bendrais pagrindais.
70.      Mano nuomone, SESV 83 straipsnio 1 dalyje vartojama sąvoka „minimalios taisyklės“ reiškia, kad šiuo pagrindu priimtomis direktyvomis siekiama ne visiškai suvienodinti valstybių narių baudžiamąją teisę, bet iš dalies suderinti teisės aktus, apsiribojant tik esminiais laikomais aspektais. Taigi valstybės narės išlaiko diskreciją, kuri įgyvendinama dviem kryptimis. Pirma, jos gali kriminalizuoti direktyvoje nenurodytą elgesį, antra, už suderintas nusikalstamas veikas jos gali numatyti griežtesnes bausmes nei tos, kurios numatytos direktyvoje(39).
71.      Iš to, kas išdėstyta, galima daryti dvi išvadas dėl SESV 83 straipsnio. Pirma, Direktyvoje 2017/541 nustatytos minimalios taisyklės dėl nusikalstamų veikų, kurios turi būti įtrauktos į valstybių narių vidaus teisės sistemą, perkeliant ją į nacionalinę teisę, pobūdžio. Kitaip tariant, nors valstybės narės išsaugo teisę išeiti už šio minimalaus reglamentavimo ribų, nusikalstamu pripažindamos ir direktyvoje nenurodytą elgesį, joje aiškiai išvardytos nusikalstamos veikos yra minimali riba, kurios turi būti laikomasi.
72.      Antra, buvo teigiama, be kita ko(40), remiantis Sprendimu I(41), kad Teisingumo Teismas linkęs laikytis pozicijos, jog SESV 83 straipsnio 1 dalyje nurodyti pažeidimai potencialiai kelia grėsmę pagrindiniams visuomenės interesams. Apribojant Sąjungos suderinimo įgaliojimus iki veiksmų, kuriais pažeidžiami labai svarbūs interesai, šioje nuostatoje įtvirtintas vertybėmis grindžiamas kriminalizavimo pagrindas, pateisinantis baudžiamosios teisės suderinimą(42).
73.      Taigi negalima atmesti galimybės, kad baudžiamosios atsakomybės už Direktyvoje 2017/541 nurodytas nusikalstamas veikas išnykimas, be kita ko, taikant tokius mechanizmus, kaip amnestija, taip pat turi atitikti vertybėmis grindžiamus argumentus. Direktyvoje nesant konkrečių nuostatų šiuo klausimu, valstybės narės, neperžengdamos joms suteiktos diskrecijos ribų ir laikydamosi atitinkamų standartų, visų pirma kylančių iš tarptautinės teisės, įskaitant tarptautinę humanitarinę teisę, turėtų nustatyti jos taikymo sąlygas ir būdus.
74.      Iš to matyti, kad bet kokią nacionalinę amnestijos priemonę Teisingumo Teismas gali vertinti tik atsižvelgdamas į jos pateisinimo „išorines ribas“, t. y. į jos atitiktį iš tarptautinės teisės, be kita ko, humanitarinės teisės ir Direktyvos 2017/541
37 konstatuojamojoje dalyje nurodytų pagrindinių teisių apsaugos priemonių kylantiems įsipareigojimams. Būtent su šia sąlyga reikėtų toliau analizuoti šioje srityje taikomus standartus.
Tarptautiniai standartai ir EŽTT jurisprudencija amnestijos srityje
75.      Ketvirta, atsižvelgiant į tai, kas jau išdėstyta, reikia išnagrinėti, kokie amnestijos principai dabar numatyti tarptautinėje teisėje, visų pirma, kaip juos vertina EŽTT, siekiant apibrėžti tą „išorinę ribą“ jiems pateisinti. Konkrečiau kalbant, reikia nustatyti valstybėms narėms šioje srityje pripažįstamą diskreciją ir iš tarptautinės teisės normų kylančių privalomų įsipareigojimų ribas. Taigi šiuo etapu svarbu išsiaiškinti, kaip amnestija suprantama pagal lyginamąją tarptautinę teisę.
76.      Apskritai amnestijos klausimas aiškiai parodo įtampą tarp valstybių suvereniteto baudžiamosios teisės srityje ir tiek tarptautinėje teisėje, tiek EŽTT jurisprudencijoje laipsniškai įtvirtinamo reikalavimo persekioti už sunkiausius nusikaltimus. Tradiciškai amnestijos suteikimas priklauso valstybės diskrecijai, kai ji, siekdama nacionalinio susitaikymo ar politinio kompromiso, gali nuspręsti nevykdyti baudžiamojo persekiojimo už tam tikras veikas, įskaitant labai sunkias nusikalstamas veikas. Be to, buvo pažymėta, kad istoriškai amnestijos buvo laikomos vertinga priemone siekiant užbaigti konfliktus arba palengvinti perėjimą prie demokratijos, kaip yra buvę, pavyzdžiui, Argentinoje, Čilėje ar Pietų Afrikoje(43).
77.      Vis dėlto ši neriboto valstybės užmiršimo logika kertasi su Europos ir tarptautinės teisės raida, kai joje vis ryžtingiau įtvirtinamas principas, pagal kurį nebaudžiamumo už tokius nusikaltimus, kaip kankinimai, karo nusikaltimai, nusikaltimai žmoniškumui ar genocidas, negalima grįsti jokiais politinio išskaičiavimo motyvais(44). Iš tikrųjų dabar tarptautinės teisės lygmeniu bendrai pripažįstama, kad nors valstybei pagal jokią tarptautinę sutartį nėra draudžiama taikyti amnestiją už tarptautinius nusikaltimus, nesvarbu, ar jie būtų bendro, ar specifinio pobūdžio, nebūtų perdėta teigti, kad pagal paprotinę tarptautinę teisę amnestijos suteikimas už karo nusikaltimus ir nusikaltimus žmoniškumui, tarp jų – genocidą, nebėra toleruojamas(45).
78.      EŽTT jurisprudencijos analizė atskleidžia tokią tarptautinės teisės raidą(46). 1991 m. priimtas Sprendimas Dujardin ir kt. prieš Prancūziją
dar rodė tam tikrą toleranciją. Europos žmogaus teisių komisija nemanė, kad amnestija už policijos pareigūnų žudymą prieštarauja EŽTK 2 straipsniui prieš priimant bet kokį sprendimą(47).
79.      Vis dėlto EŽTT jurisprudencijos raida, pavyzdžiui, Sprendimas Abdülsamet Yaman prieš Turkiją, verčia manyti, jog tam, kad teisių gynimo priemonė būtų veiksminga, „labai svarbu“, kad baudžiamajam persekiojimui už kankinimą nebūtų taikoma senatis ir kad už šį nusikaltimą nebūtų galima taikyti amnestijos ar malonės(48). Byloje Yeşil ir Sevim prieš Turkiją EŽTT patvirtino, jog iš esmės neleistina, kad užbaigti baudžiamąjį persekiojimą už tokias veikas sutrukdytų išimtinės priemonės ar bylos nagrinėjimo teisme vilkinimas, prieštaraujantis rūpestingumo pareigai(49). Sprendime Yeter prieš Turkiją, susijusiame su mirtinu nukankinimu, EŽTT pakartojo, kad amnestija ar malonė niekada neturėtų būti leidžiamos, kai valstybės pareigūnas kaltinamas padaręs EŽTK 3 straipsnį pažeidžiančias veikas(50). Šis reikalavimas kyla iš absoliutaus kankinimų draudimo, o iš jo kyla griežta procedūrinė pareiga, t. y. kad atitinkama valstybė turi vykdyti baudžiamąjį persekiojimą, nuteisti ir nubausti, nesant galimybės neutralizuoti šių pareigų gailestingumo aktu.
80.      Tai buvo vienareikšmiškai pakartota byloje Ould Dah prieš Prancūziją. EŽTT toje byloje priimtame sprendime konstatavo, kad amnestija „apskritai nesuderinama su valstybėms tenkančia pareiga ištirti kankinimo veiksmus“(51). Taip EŽTT glaudžiai susiejo gyvybės ir žmogaus kūno neliečiamumo apsaugos veiksmingumą su būtinybe užkirsti kelią nebaudžiamumui.
81.      Svarbu pabrėžti, kad toks Europos Žmogaus Teisių Teismo požiūris yra glaudaus jurisprudencinio dialogo su kitais tarptautiniais teismais ir institucijomis dalis. Sprendime Marguš prieš Kroatiją EŽTT didžioji kolegija konstatavo, kad buvęs kombatantas, iš pradžių amnestuotas už karo nusikaltimus, negalėjo remtis šia priemone, nes jo padaryti veiksmai reiškė sunkius EŽTK 2 ir 3 straipsnių pažeidimus(52). Tuo tikslu EŽTT, aiškiai remdamasis Jungtinių Tautų žmogaus teisių komiteto sprendimais, Tarptautinio baudžiamojo tribunolo buvusiajai Jugoslavijai ir Amerikos šalių žmogaus teisių teismo jurisprudencija(53), konstatavo, kad pagal tarptautinį konsensusą linkstama uždrausti taikyti amnestiją už tokio pobūdžio nusikaltimus(54).
82.      Vis dėlto reikėtų pažymėti, jog EŽTT iš esmės neatmeta galimybės, kad amnestijos priemonė gali būti suderinama su EŽTK, jeigu ji yra patikimos pereinamojo laikotarpio teisingumo sistemos dalis. Sprendime Marguš prieš Kroatiją didžioji kolegija paaiškino, kad amnestija galėtų būti leidžiama išimties tvarka, jeigu kartu būtų susiklosčiusios ypatingos aplinkybės, pavyzdžiui, tikras nacionalinio susitaikymo procesas ir (arba) veiksmingi žalos atlyginimo nukentėjusiesiems mechanizmai. Vis dėlto nagrinėjamu atveju dėl suteiktos amnestijos nebuvo jokio atlygio, t. y. nebuvo numatyta jokių žalos atlyginimo priemonių. EŽTT nusprendė, kad tokiomis aplinkybėmis „paskelbdamos naują kaltinamąjį aktą pareiškėjui ir nuteisdamos jį už karo nusikaltimus prieš civilius gyventojus Kroatijos valdžios institucijos veikė laikydamosi įsipareigojimų pagal [EŽTK] 2 ir 3 straipsnius bei minėtuose tarptautiniuose dokumentuose ir mechanizmuose nustatytų reikalavimų ir rekomendacijų“(55).
83.      Kaip jau buvo pažymėta(56), šis niuansas, mano nuomone, atspindi EŽTT norą atsižvelgti į politines aplinkybes, kuriomis paskelbiamos tam tikros amnestijos, be kita ko, pereinamosiose visuomenėse, kuriose baigiasi ginkluotas konfliktas ar žlunga autoritarinis režimas. Vis dėlto iš EŽTT jurisprudencijos nuosekliai matyti, kad atleidimas nuo atsakomybės pagal baudžiamąją teisę neturėtų virsti nebaudžiamumo priemone. Nors EŽTT pripažįsta, kad gali būti keblu ieškoti pusiausvyros tarp taikos poreikio ir pareigos teisti, jis primena, kad besąlyginė amnestija už sunkius žmogaus teisių pažeidimus iš esmės išlieka nesuderinama su EŽTK(57).
84.      Galiausiai iš pateiktos analizės matyti, kad EŽTT jurisprudencijos raida grindžiama trimis pagrindinėmis nusistovėjusiomis aplinkybėmis. Pirma, amnestija, suteikta už sunkius nusikaltimus, kaip antai kankinimą, karo nusikaltimus ar teisės į gyvybę pažeidimus, pažeidžia pačią procesinių įsipareigojimų, kylančių iš EŽTK 2 ir 3 straipsnių, esmę. Antra, šis požiūris yra platesnės tarptautinės žmogaus teisių teisės dinamikos dalis, grindžiama nebaudžiamumo už sunkiausius pažeidimus atmetimu. Galiausiai, trečia, tik griežtai apibrėžta amnestija, įtraukta į tikrąjį teisingumo vykdymo procesą, susiejant žalos atlyginimą nukentėjusiesiems ir prireikus susitaikymą, dar gali būti laikoma suderinama su EŽTK valstybėms narėms tenkančiomis pozityviomis pareigomis.
LOA suderinamumo su Direktyva 2017/541 vertinimas atsižvelgiant į išanalizuotus aspektus
85.      Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, dabar reikia įvertinti, ar visos išnagrinėtos aplinkybės leidžia manyti, kad nagrinėjamu atveju kyla pavojus Direktyvos 2017/541 veiksmingumui.
86.      Kaip jau pažymėjau, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės siekia išsiaiškinti, ar nacionalinės teisės aktas, kaip antai LOA, pagal kurį baudžiamosios atsakomybės išnykimas siejamas su sąlyga, kad atitinkamais veiksmais nebuvo tyčia ir faktiškai padarytas sunkus žmogaus teisių pažeidimas, taip atskiriant teroristinius nusikaltimus pagal jų pasekmes, gali būti laikomas suderinamu su Direktyva 2017/541. Dėl tokių teisės aktų baudžiamasis persekiojimas ir sankcijų taikymas tampa galimas tik dėl tam tikrų kategorijų veikų, patenkančių į minėtos direktyvos taikymo sritį, todėl kyla klausimas dėl jų atitikties šia direktyva siekiamiems tikslams.
87.      Vis dėlto iš pirma pateiktos analizės matyti(58), kad Direktyvoje 2017/541 nėra jokios nuostatos, kuria būtų aiškiai draudžiama taikyti baudžiamosios atsakomybės išnykimo mechanizmus, kaip antai amnestiją. Be to, logiška, kad joje iš esmės negali būti atmestas tokių priemonių taikymas, nes tokia bendra išimtis būtų sunkiai suderinama su pirminės teisės struktūra, visų pirma su teisinio pagrindo, t. y.
SESV 83 straipsnio, ribomis.
88.      Taip pat svarbu pabrėžti, kad LOA net iš dalies nepanaikina Direktyvos 2017/541 ar jos perkėlimo į nacionalinę teisę nuostatų. Direktyva lieka galioti Ispanijos teisinėje sistemoje, nekeičiant jos norminio turinio. Taip yra todėl, kad dėl LOA iš dalies ir laikinai „panaikinamos“ jos pasekmės, nes dėl jo išnyksta baudžiamoji atsakomybė už tam tikras konkrečias veikas, kurios apribotos pagal laiką ir pobūdį, tačiau nepaneigiamas bendras direktyvos taikytinumas kitoms situacijoms.
89.      Taigi lemiamas kriterijus vertinant LOA suderinamumą su Direktyva 2017/541 yra ne vien amnestijos suteikimas, bet ir jos atitiktis būtiniausiems reikalavimams, kylantiems iš tarptautinės teisės, visų pirma humanitarinei teisei, taip pat, be kita ko, EŽTT jurisprudencijoje nustatytiems standartams.
90.      Iš atlikto nagrinėjimo matyti, jog pagal šiuos standartus apskritai reikalaujama, kad visos amnestijos priemonės būtų taikomos realiomis politinio ir socialinio susitaikymo aplinkybėmis. Atrodo, kad taip yra šioje byloje, kaip matyti iš paties LOA tikslo, išreikšto jo oficialiame pavadinime: „Organinis įstatymas Nr. 1/2024 dėl amnestijos siekiant institucinio, politinio ir socialinio normalizavimo Katalonijoje“.
91.      Šiuo klausimu manau, kad šiuo analizės etapu tikslinga aptarti per teismo posėdį iškeltą saviamnestijos klausimą, nors prašyme priimti prejudicinį sprendimą dėl jo nekeliama konkrečios problemos. Vis dėlto, mano nuomone, šį klausimą verta trumpai aptarti, nes jis susijęs su teisėtais apribojimais, kurie gali būti taikomi baudžiamosios atsakomybės išnykimo mechanizmui teisinėje valstybėje. Kaip Venecijos komisija pažymėjo savo nuomonėje dėl Ispanijos įstatymo, susijusio su amnestija Katalonijai, projekto, saviamnestija reiškia situaciją, kai vykdytojai ar atsakingos institucijos patys sau ar savo nariams suteikia imunitetą nuo baudžiamojo persekiojimo, dažniausiai politinių pokyčių išvakarėse(59). Tokios amnestijos formos dažnai yra savavališkos, nes leidžia įstatymų leidžiamąją ar vykdomąją valdžią kontroliuojantiems subjektams išvengti bet kokios atsakomybės, netaikant jokios veiksmingos teisminės kontrolės ar nesant tikro demokratinio dalyvavimo(60).
92.      Vis dėlto, mano nuomone, nagrinėjamu atveju nėra jokios informacijos, kuri leistų LOA laikyti saviamnestija dėl kelių sutampančių priežasčių. Visų pirma, aptariamas įstatymas yra įprastos parlamentinės procedūros, vykdomos pliuralistinėje demokratinėje sistemoje, rezultatas. Jis atsirado ne dėl autoritarinių institucijų vienašališkai priimto akto, o po diskusijų ir demokratinio balsavimo Cortes Generales (Ispanijos parlamentas).
93.      Antra, jo taikymui taikoma teisminė kontrolė(61). Kaip matyti iš prašymo priimti prejudicinį sprendimą, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas pagrindinėje byloje turi išnagrinėti, ar yra įvykdytos įstatyme nustatytos amnestijos taikymo sąlygos ir, be kita ko, ar nagrinėjamoms faktinėms aplinkybėms taikomos LOA 2 straipsnio c punkte numatytos išimtys.
94.      Trečia, pats LOA tikslas paneigia bet kokį prilyginimą saviamnestijai. LOA taikomas ne visiems be išimties valstybės tarnautojams ar įgaliotiesiems asmenims, bet apibrėžtai visumai veiksmų, apribotų laiko atžvilgiu ir susijusių su politinės įtampos laikotarpiu, neatsižvelgiant į tai, ar atitinkami asmenys yra viešieji, ar privatūs. Trumpai tariant, jis veikia in rem. Taigi juo siekiama ne apsaugoti politinę sistemą ar jos atstovus nuo galimo persekiojimo, o reaguoti į išskirtinę situaciją, siekiant parodyti institucinį normalizavimą ir susitaikymą.
95.      Galiausiai iš bylos medžiagos nematyti, kad asmenys, kuriems taikoma amnestija, patys yra vyriausybės ar įstatymų leidžiamosios valdžios, priėmusios LOA, nariai ar atstovai, todėl nėra tiesioginio ryšio tarp politinės valdžios įgyvendinimo ir priemonės taikymo. Taigi, mano nuomone, negalima teigti, kad LOA yra saviamnestija.
96.      Be to, EŽTT suformuotoje jurisprudencijoje nustatyta, kad amnestija jokiu būdu negali apimti sunkių žmogaus teisių pažeidimų, tarp kurių pirmiausia yra pagal EŽTK 2 ir 3 straipsnius saugomos teisės į gyvybę ir teisės į fizinę neliečiamybę pažeidimai. Šiuo požiūriu LOA 2 straipsnio c punkte aiškiai numatyta, kad jis netaikomas veiksmams, kuriais tyčia padaryti tokie pažeidimai, įskaitant tuos, kurie patenka į tarptautinės humanitarinės teisės taikymo sritį(62). Taigi atrodo, kad nagrinėjamu atveju šis reikalavimas yra įvykdytas.
97.      Iš to matyti, kad nors LOA numatyta amnestija netaikoma tyčinėms ir sunkioms nusikalstamoms veikoms, formaliai neatmetant visų nusikalstamų veikų, kurioms taikoma Direktyva 2017/541, toks požiūris negali būti laikomas iš esmės nesuderinamu su minėtos direktyvos tikslais.
98.      Taigi, atsižvelgdamas į visa, kas išdėstyta, siūlau Teisingumo Teismui į pirmąjį, antrąjį, trečiąjį, penktąjį ir šeštąjį klausimus atsakyti taip, kad Direktyva 2017/541 nedraudžiamas toks nacionalinės teisės aktas, kaip LOA, pagal kurį, jeigu yra susiklosčiusios šiame įstatyme nurodytos subjektyviosios, objektyviosios ir laiko aplinkybės, amnestija taikoma veikoms, kurios dėl savo tikslo gali būti laikomos teroristiniais nusikaltimais, kaip tai suprantama pagal šios direktyvos 3 straipsnio 1 dalies d ir f punktus, arba su teroristine grupe susijusiomis nusikalstamomis veikomis, kaip tai suprantama pagal minėtos direktyvos 4 straipsnį, tiek, kiek dėl jų nebuvo tyčia padaryta sunkių žmogaus teisių pažeidimų, visų pirma tų, kuriems taikomi EŽTK 2 ir 3 straipsniai ir tarptautinė humanitarinė teisė, jeigu nėra pakenkta Direktyvos 2017/541 veiksmingumui.
Dėl ketvirtojo klausimo
99.      Ketvirtąjį prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo klausimą sudaro dvi dalys. Pirma, reikia nustatyti, ar pagal teisinio saugumo principą draudžiamas toks teisės aktas, kaip LOA, pagal kurį atleidimas nuo baudžiamosios atsakomybės už veikas, patenkančias į Direktyvos 2017/541 taikymo sritį, priklauso nuo ketinimo padaryti sunkius žmogaus teisių, visų pirma garantuojamų EŽTK 2 ir 3 straipsniuose ir tarptautinėje humanitarinėje teisėje, pažeidimus nebuvimo. Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas pabrėžia, kad LOA nepatikslintas nei elgesys, kuris gali būti laikomas tokiais pažeidimais, nei sunkumo laipsnis, būtinas tam, kad amnestija nebūtų taikoma. Jis taip pat kelia klausimą, ar nuostata, kaip LOA 1 straipsnis, kurios taikymo kriterijai atrodo objektyviai neaiškūs ir subjektyviai neapibrėžti, yra suderinama su teisinio saugumo ir teisėtų lūkesčių principais.
100. Reikia paeiliui išnagrinėti šias dvi dalis.
Pirmoji dalis: nuostata dėl netaikymo, grindžiama sunkiais žmogaus teisių pažeidimais
101. Pirmiausia reikėtų pažymėti, kad nei iš prokuroro prašymo pradėti teisminį bylos nagrinėjimą, nei iš kaltinamojo akto nematyti, kad inkriminuojamos veikos, nors ir kvalifikuojamos kaip teroristiniai nusikaltimai, buvo įvykdytos turint ketinimą padaryti sunkius žmogaus teisių pažeidimus. Taigi šiuo atveju netenkinama LOA 2 straipsnio c punkte nustatyta sąlyga, pagal kurią amnestija nesuteikiama, jeigu tokios veikos padaromos tyčia, todėl minėta amnestijos nesuteikimo sąlyga netaikytina. Kaip teigia Ispanijos vyriausybė, dėl šios aplinkybės kyla prašymo priimti prejudicinį sprendimą hipotetinio pobūdžio, taigi ir jo priimtinumo klausimas.
102. Vis dėlto, mano nuomone, tokiam prieštaravimui negalima pritarti. Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo klausimą galima suprasti taip, kad juo siekiama patikrinti, ar LOA pateikta nuoroda į sąvoką „sunkūs žmogaus teisių pažeidimai“, visų pirma EŽTK 2 ir 3 straipsniuose garantuojamų teisių, atitinka Sąjungos teisėje nustatytus aiškumo ir tikslumo reikalavimus. Minėtas teismas iš esmės siekia išsiaiškinti, ar šios nesuteikimo sąlygos formuluotė leidžia nustatyti pakankamai aiškią ribą tarp, viena vertus, veikų, kurioms gali būti taikoma amnestija, ir, kita vertus, veikų, kurioms dėl jų sunkumo ir toliau turi būti taikoma Direktyvoje 2017/541 nustatyta baudžiamojo persekiojimo tvarka. Neaiškumų, susijusių su tikslia šios sąlygos taikymo sritimi, pakanka nagrinėjimui iš esmės pateisinti.
103. Apskritai pagal teisinio saugumo principą reikalaujama, kad teisės normos būtų suformuluotos aiškiai, tiksliai ir nedviprasmiškai, kad kiekvienas asmuo galėtų nuspėjamai žinoti savo teisių ir pareigų apimtį. Šiuo principu siekiama užtikrinti teisės stabilumą ir jos taikymo nuoseklumą. Šiuo klausimu jis yra teisėtų lūkesčių principo, kuriuo siekiama apsaugoti teisinių situacijų, susiklosčiusių remiantis galiojančiomis normomis, stabilumą, pagrindas(63).
104. Teisingumo Teismas yra pripažinęs, jog pagal teisinio saugumo principą reikalaujama, pirma, kad teisės normos būtų aiškios ir tikslios, ir, antra, kad teisės subjektai galėtų numatyti jų taikymą(64). Pagal teisinio saugumo principą reikalaujama, be kita ko, kai kalbama apie normas, galinčias sukelti nepalankių pasekmių teisės subjektams, kad taikytinos nuostatos būtų pakankamai prieinamos ir suprantamos, kad kiekvienas suinteresuotasis asmuo galėtų pagrįstai numatyti jų teisines pasekmes. Teisinis saugumas, kaip pagrindinis Sąjungos teisės principas(65), tampa ypač svarbus baudžiamosios teisės srityje, kurioje jis prisideda prie pagrindinių teisių apsaugos ir teisinės valstybės veiksmingumo, įtvirtintas ESS 2 straipsnyje kaip pamatinė Sąjungos vertybė ir visoms valstybėms narėms bendras reikalavimas(66).
105. Siekiant atsakyti į šio klausimo pirmą dalį, reikia nustatyti, kieno naudai galima remtis teisinio saugumo garantija. Jei teisinio saugumo garantija būtų remiamasi baudžiamojon atsakomybėn traukiamų asmenų naudai, šis argumentas šiuo etapu atrodytų neveiksmingas. Prašyme priimti prejudicinį sprendimą aiškiai nurodyta, kad pagrindinės bylos faktinėms aplinkybėms netaikomos LOA numatytos išimtys, t. y. atvejai, kai LOA nurodyta, kad nusikalstamos veikos negali būti amnestuotos. Taip pat reikėtų pažymėti, kad prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas pagal Ispanijos proceso teisę išklausė šalis per specialią prašymo priimti prejudicinį sprendimą procedūrą, susijusią su prašymu taikyti LOA šios bylos dalyku esančioms veikoms. Išsakant pozicijas vienas iš kaltinamųjų (QCR), be kita ko, teigė, kad LOA netrūko nei aiškumo, nei tikslumo(67).
106. Vis dėlto, nors pats prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui pačiam kyla aiškinimo sunkumų dėl LOA 2 straipsnio c punkte esančios sąlygos netikslumo(68), reikėtų pažymėti, kad šioje nuostatoje neapsiribojama bendra nuoroda į „sunkius žmogaus teisių pažeidimus“. Jame daroma aiški nuoroda į EŽTK 2 ir 3 straipsnius, t. y. pirma, teisę į gyvybę ir, antra, kankinimo, nežmoniško ar žeminamo elgesio draudimą. Vis dėlto šių nuostatų norminis turinys buvo iš esmės ir nuosekliai patikslintas EŽTT jurisprudencijoje. Taigi man atrodo, kad ši norminė nuoroda leidžia pakankamai tiksliai apibrėžti netaikymo sąlygos taikymo sritį. Kitaip tariant, LOA 2 straipsnio c punkte sąvokos „sunkūs žmogaus teisių pažeidimai“ reikšmė netiesiogiai, bet aiškiai apibrėžta tiesiogiai darant nuorodą į jurisprudenciją, susijusią su minėtais EŽTK straipsniais.
107. Konkrečiai kalbant, siekiant nustatyti, ar konkretus elgesys priskirtinas kankinimui, kaip tai suprantama pagal EŽTK 3 straipsnį, reikėtų priminti, kad EŽTT aiškiai atskiria kankinimą, nežmonišką elgesį ir žeminamą elgesį. Šiuo atskyrimu siekiama pabrėžti ypatingą veiksmų, kuriais sąmoningai sukeliamos didelės ir žiaurios kančios, sunkumą. Šis atskyrimas taip pat įtvirtintas Konvencijos prieš kankinimą ir kitokį žiaurų, nežmonišką ar žeminamą elgesį ar baudimą(69) 1 straipsnyje, kuriame kankinimas apibrėžiamas kaip veiksmas, kuriuo asmeniui tyčia sukeliamas stiprus fizinis ar psichinis skausmas arba kančia, be kita ko, siekiant išgauti informaciją, nubausti ar įbauginti(70).
108. Iš esmės kankinimas nuo nežmoniško ar žeminamo elgesio skiriasi patiriamų kančių intensyvumo laipsniu. Elgesys laikomas nežmonišku, jeigu jis sukelia stiprų fizinį ar psichinį skausmą, dažnai dėl savo trukmės ar iš anksto apgalvoto pobūdžio(71). Elgesys laikomas žeminamu, jeigu juo siekiama pažeminti asmenį arba jis turi tokį poveikį, nes pažeminamas jo orumas arba jam sukeliamas baimės, nerimo ar nepilnavertiškumo jausmas, galintis palaužti jo moralinį atsparumą(72).
109. Tam, kad elgesys būtų laikomas žeminamu, nebūtina, kad tretieji asmenys jį suprastų būtent taip. Pakanka, kad pats nukentėjusysis jaustųsi pažemintas. Ketinimas pažeminti taip pat nėra būtina sąlyga pažeidimui konstatuoti. Taigi, net jei nebuvo ketinimo sumenkinti auką, EŽTK 3 straipsnis gali būti pažeistas, jei elgesio poveikis yra toks, kad nukentėjusysis iš tikrųjų žeminamas(73).
110. Kalbant apie EŽTK 2 straipsnį, pažymėtina, kad jame nustatytas dvigubas įpareigojimas: pirma, draudimas tyčia atimti iš asmens gyvybę, išskyrus išsamiai išvardytus atvejus; antra, pozityvi pareiga saugoti šią teisę įstatymu(74).
111. Iš to matyti, kad LOA 2 straipsnio c punkte numatytos netaikymo sąlygos taikymo sritis yra pakankamai apibrėžta, nes jame daroma nuoroda į EŽTK 2 ir 3 straipsnius, kurių turinys nuosekliai ir išsamiai paaiškintas EŽTT jurisprudencijoje. Kadangi teisės aktas nėra dviprasmiškas, man atrodo, kad teisinio saugumo principas nebuvo pažeistas.
Antroji dalis: LOA 1 straipsnio taikymo sritis ir teisinio saugumo bei teisėtų lūkesčių principai
112. Dėl ketvirtojo klausimo antros dalies, kurią prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas suformulavo papildomai, reikia priminti, kad, kaip jau buvo pažymėta dėl pirmos dalies, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas savo prašyme aiškiai nurodo, kad, atsižvelgiant į LOA taikymo sritį ratione materiae ir ratione temporis, nagrinėjamos veikos patenka į jo 1 straipsnio taikymo sritį. Taigi, kaip ir pirmosios dalies atveju, klausimas galėtų atrodyti hipotetinis, atsižvelgiant į galimą pagrindinės bylos baigtį, todėl gali kilti abejonių dėl jo priimtinumo.
113. Vis dėlto, kaip, be kita ko, per teismo posėdį pažymėjo Komisija, jeigu LOA 1 straipsnio taikymo sritis būtų laikoma pernelyg neaiškia ar neapibrėžta, visų pirma kiek tai susiję su objektyviu ir subjektyviu atitinkamų veiksmų kvalifikavimu, tai galėtų pakenkti Direktyvos 2017/541 veiksmingumui. Todėl prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas galėtų pagrįstai kelti klausimą dėl šios nuostatos suderinamumo su Sąjungos teise. Taip aiškinant šį klausimą, reikėtų jį išnagrinėti iš esmės.
114. Pirma, kaip ir ketvirtojo klausimo pirmoje dalyje, reikia nustatyti, kieno naudai šiuo atveju taikomi teisinio saugumo ir teisėtų lūkesčių principai. Kalbant apie kaltinamuosius, pažymėtina, kad prašyme priimti prejudicinį sprendimą nėra jokios informacijos, kuria remiantis būtų galima daryti išvadą, kad galimas LOA taikymo srities netikslumas šiuo atveju būtų turėjęs kokių nors konkrečių nepalankių pasekmių jų teisinei padėčiai. Priešingai, kaip jau buvo pažymėta, nėra jokios informacijos, kuri rodytų, kad dabartinėje proceso pagrindinėje byloje stadijoje galėjo kilti abejonių dėl LOA taikymo veikoms, kuriomis kaltinami kaltinamieji. Taigi nėra akivaizdu, kaip jų naudai būtų galima veiksmingai remtis teisiniu saugumu.
115. Tas pats pasakytina apie teisėtų lūkesčių principą, pagal kurį reikalaujama, kad būtų tikslūs ir teisėti lūkesčiai, pagrįsti aiškiais kompetentingų institucijų patikinimais. Prašyme priimti prejudicinį sprendimą nėra jokios informacijos, kuri leistų nustatyti, kokių konkrečių lūkesčių galėjo kilti ar kokiems asmenims jų galėjo kilti, kiek tai susiję su galimybe ar, atvirkščiai, negalėjimu priimti amnestijos teisės akto, pagal kurį už tam tikras nusikalstamas veikas, patenkančias į Direktyvos 2017/541 taikymo sritį, būtų atleista nuo baudžiamosios atsakomybės, kai jos konkrečiomis materialinėmis, asmeninėmis ir laiko aplinkybėmis nelaikomi sunkiais žmogaus teisių pažeidimais.
116. Antra, nors teisinio saugumo principu remiasi pats prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, motyvuodamas tuo, kad LOA 1 straipsnio taikymo sritis jam atrodo neaiški, reikia priminti, kad, kaip jau buvo nurodyta nagrinėjant šio įstatymo suderinamumą su Direktyva 2017/541, nei amnestijos taikymo sritis ratione materiae ar ratione temporis, nei jos ribų tikslumas nėra tinkamas kriterijus. Pagal Sąjungos teisę svarbu laikytis tarptautinėje humanitarinėje teisėje nustatytų esminių ribų ir įpareigojimų, kylančių iš EŽTK 2 ir 3 straipsnių, kaip juos yra išaiškinęs EŽTT. Kitaip tariant, mano nuomone, lemiamą reikšmę turi ne LOA 1 straipsnio abstrakti taikymo sritis ar jo bendra formuluotė, o tai, ar ši nuostata gali apimti, net ir netiesiogiai, veiksmus, kuriais šiurkščiai pažeidžiamos žmogaus teisės(75).
117. Toks požiūris juo labiau pateisinamas dėl to, kad Teisingumo Teismo atliktas amnestijos priemonės taikymo srities ratione temporis ir ratione materiae vertinimas iš tikrųjų reikštų, kad turi būti priimtas sprendimas dėl pačios šios priemonės esmės. Tačiau, kaip buvo įrodyta, toks vertinimas priklauso tik valstybių narių kompetencijai, nes amnestijos nustatymas, taikymo sritis ir taikymo tvarka Sąjungos teisėje nėra suderinti ir iš esmės išlieka išimtinė nacionalinė kompetencija.
118. Žinoma, kaip, be kita ko, per teismo posėdį teigė Komisija, galima teigti, kad nagrinėjamu atveju labai plati amnestijos taikymo sritis gali pakenkti Direktyvos 2017/541 veiksmingumui, nes užkirstų kelią bet kokiam kaltinamųjų pagrindinėje byloje baudžiamajam persekiojimui. Vis dėlto reikėtų turėti omenyje, kad amnestija yra institutas, kurio taikymo būdai skiriasi priklausomai nuo teisinio ir politinio konteksto. Amnestija gali būti taikoma skirtingose baudžiamojo proceso stadijose, prieš procesą, jo metu(76) ar po jo, ir gali būti susijusi su viena veika arba su keliomis veikomis, padarytomis per tam tikrą laikotarpį(77). Apibendrinant, tai yra priemonė, kurią galima pritaikyti įvairioms politinėms ir teisinėms situacijoms.
119. Taigi, mano nuomone, Teisingumo Teismas neturėtų vertinti amnestijos pagrindinėje byloje politinio tikslingumo ar taikymo srities ratione materiae ar ratione temporis svarbos. Jo kontrolė turėtų apsiriboti patikrinimu, ar laikomasi Sąjungos teisėje ir tarptautiniuose dokumentuose, kurie yra privalomi valstybėms narėms, nustatytų išorinių ribų. Konkrečiai kalbant, reikia įsitikinti, kad minėta priemonė neapima elgesio, kuriuo šiurkščiai pažeidžiamos pagrindinės teisės, visų pirma teisė į gyvybę ir kankinimo, nežmoniško ar žeminamo elgesio draudimas, garantuojami EŽTK 2 ir 3 straipsniuose.
120. Vis dėlto, kaip jau buvo nustatyta(78), šiuo atveju taip nėra. Kalbama ne apie teisės aktus, kuriais visiškai neutralizuojamas tam tikrų Direktyvos 2017/541 nuostatų taikymas, o apie ribotą amnestijos priemonę, grindžiamą konkrečiais politiniais sumetimais. Kadangi pati direktyva nedraudžia pasinaudoti amnestija, tokia priemonė iš esmės turi būti laikoma leistina, neatsižvelgiant į jos taikymo sritį ratione materiae ar ratione temporis, jeigu ji atitinka pirma nurodytas esmines sąlygas.
121. Tokią išvadą patvirtina tai, kad nors amnestijos pagrindinėje byloje taikymo sritis tiek ratione materiae, tiek ratione temporis yra akivaizdžiai plati, tai atitinka jos vidinę logiką, suteikiančią jai nuoseklumo. Kaip Ispanijos vyriausybė nurodė per teismo posėdį, LOA apima konkretų laikotarpį ir tiksliai nurodytas veikas, kurios visos susijusios su Katalonijos nepriklausomybės reikalavimo procesu. Todėl šis teisės aktas tiesiogiai susijęs su politiniu tikslu, dėl kurios jis buvo priimtas, t. y. siekiant institucinio normalizavimo ir socialinio susitaikymo Katalonijos krizės kontekste. Šis tikslas aiškiai matyti tiek iš LOA pavadinimo, tiek iš jo preambulės.
122. Atsižvelgdamas į tai, kas išdėstyta, į ketvirtojo klausimo pirmą dalį siūlau Teisingumo Teismui atsakyti, kad pagal teisinio saugumo principą, siejamą su Direktyva 2017/541, nedraudžiamas toks nacionalinės teisės aktas, kaip LOA, pagal kurį kaltinamojo atleidimas nuo baudžiamosios atsakomybės už veikas, patenkančias į šios direktyvos taikymo sritį, priklauso nuo to, ar jis tyčia nepadarė sunkių žmogaus teisių pažeidimų, visų pirma tų, kuriems taikomi EŽTK 2 ir 3 straipsniai, taip pat tarptautinė humanitarinė teisė.
123. Į šio klausimo antrą dalį siūlau atsakyti taip, kad teisinio saugumo ir teisėtų lūkesčių principai nedraudžia tokio reglamentavimo, koks numatytas LOA 1 ir 2 straipsniuose, siekiant nustatyti šio įstatymo taikymo sritį.
Dėl aštuntojo klausimo
124. Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės siekia išsiaiškinti, ar pagal Direktyvą 2017/541, siejamą su Chartijos 20 ir 21 straipsniais, draudžiamas toks nacionalinės teisės aktas, kaip LOA, pagal kurį asmenys, patraukti baudžiamojon atsakomybėn už šioje direktyvoje nurodytas nusikalstamas veikas, atleidžiami nuo baudžiamosios atsakomybės dėl to, kad, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo teigimu, šios nusikalstamos veikos buvo padarytos siekiant ideologinio tikslo.
125. Mano nuomone, šie argumentai grindžiami klaidinga prielaida, nes jais neatsižvelgiama į ypatingą nagrinėjamos amnestijos pobūdį. Atrodo, kad prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas šią situaciją prilygina situacijai, kai įstatymų leidėjas priima bendrą taisyklę, kuria siekiama panaikinti baudžiamąją atsakomybę už tam tikrus nusikaltimus vien dėl jų ideologinio atspalvio. Tokiu atveju būtų galima teigti, kad būtų skirtingai vertinami asmenys, kaltinami padarę nusikaltimus vedami tam tikros ideologijos, kuriems taikoma amnestija, ir asmenys, padarę analogiškus nusikaltimus kitomis ideologinėmis aplinkybėmis, kuriems įstatymas netaikomas. Toks požiūris iš tiesų galėtų sukelti abejonių dėl jo suderinamumo su Chartijos 20 ir 21 straipsniais.
126. Vis dėlto nagrinėjamu atveju taip nėra. Baudžiamoji atsakomybė šiuo atveju išnyksta pagal amnestijos įstatymą, t. y. išimtinį aktą, kurio aiškus tikslas – skatinti politinį ir socialinį susitaikymą. Šis tikslas savaime pateisina skirtingą tam tikrų veikų vertinimą, jeigu toks vertinimas grindžiamas objektyviais ir racionaliais kriterijais. Šiuo atveju LOA jo taikymo sritis aiškiai apibrėžta, nurodant aiškiai nustatytą Katalonijos nepriklausomybės proceso kontekstą. Taigi priemonė grindžiama ne abstrakčiu ar subjektyviu nusikalstamų veikų ideologinių motyvų vertinimu, o konkrečiais politiniais ir laiko aspektais, tiesiogiai susijusiais su siekiamu tikslu.
127. Jei būtų pritarta priešingam teiginiui, kurį Komisija, be kita ko, gynė per teismo posėdį, bet kokia amnestijos priemonė prarastų teisėtumą, paneigiant jos pačios funkciją, t. y. leisti išimtinėmis aplinkybėmis įveikti buvusius nesutarimus dėl viršesnio sutaikinimo intereso.
128. Vis dėlto tai nereiškia, kad būtų teisėta bet kokia amnestija. Kaip jau minėjau šioje išvadoje(79), tokios priemonės turi atitikti tam tikrus reikalavimus. Jos negali apimti sunkių žmogaus teisių pažeidimų ir turi būti grindžiamos teisėtu tikslu bei objektyviais kriterijais, susijusiais su siekiamu tikslu. Mano nuomone, LOA atitinka šiuos reikalavimus, nes yra pagrįstas konkrečiomis politinėmis aplinkybėmis ir aiškiu susitaikymo tikslu.
129. Taigi siūlau Teisingumo Teismui atsakyti, kad pagal Chartijos 20 ir 21 straipsnius nedraudžiama tokia nacionalinė amnestijos taisyklė, kaip LOA 1 straipsnis, taikoma tik šiame straipsnyje apibrėžtoms nusikalstamoms veikoms, net jeigu jos buvo padarytos toje pačioje teritorijoje ir tuo pačiu laikotarpiu.
Dėl septintojo klausimo
130. Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas taip pat klausia Teisingumo Teismo dėl LOA atitikties Sąjungos teisės viršenybės principui ir ESS 4 straipsnio 3 dalyje įtvirtintai lojalaus bendradarbiavimo pareigai. Jis iš esmės siekia išsiaiškinti, ar pagal šiuos principus draudžiami nacionalinės teisės aktai, pagal kuriuos asmenims, kaltinamiems dėl veikų, patenkančių į Direktyvos 2017/541 materialinę taikymo sritį, suteikiama amnestija.
131. Teisingumo Teismas istoriniame 1964 m. liepos 15 d. Sprendime Costa(80) jau patvirtino, kad iš autonomiško šaltinio kilusios Sąjungos teisės taikymo negalima atmesti dėl nacionalinės teisės normos, neatsižvelgiant į jos pobūdį ar datą, nesukeliant pavojaus Sąjungos teisės sistemos vientisumui ir veiksmingumui. Jis patikslino, kad Sąjungos teisės privalomoji galia įvairiose valstybėse narėse negali skirtis, nes tai kenktų Sutarties tikslų įgyvendinimui ir sukeltų asmenų diskriminaciją.
132. Teisingumo Teismas pažymėjo, kad įgyvendindamas savo išimtinę jurisdikciją pateikti galutinį Sąjungos teisės išaiškinimą jis galiausiai turi patikslinti Sąjungos teisės viršenybės principo apimtį, atsižvelgdamas į reikšmingas šios teisės nuostatas, todėl ši apimtis negali priklausyti nei nuo nacionalinės teisės nuostatų, nei nuo nacionalinio teismo pateikto Sąjungos teisės nuostatų aiškinimo, neatitinkančio Teisingumo Teismo aiškinimo(81).
133. Taigi pagal šį principą reikalaujama, kad visos valstybių narių institucijos užtikrintų visišką įvairių Sąjungos teisės normų veiksmingumą, o valstybių narių teisė negali pakenkti šių įvairių normų veiksmingumui tų valstybių teritorijoje(82).
134. Kalbant apie lojalaus bendradarbiavimo principą, reikėtų priminti, kad pagal šį principą, įtvirtintą ESS 4 straipsnio 3 dalyje, valstybės narės ir Sąjungos institucijos turi gerbti viena kitą ir viena kitai padėti, vykdydamos iš Sutarčių kylančias užduotis. Pagal suformuotą jurisprudenciją remiantis lojalaus bendradarbiavimo principu
reikalaujama valstybės narės imtųsi visų priemonių, galinčių užtikrinti Sąjungos teisės galiojimą ir veiksmingumą(83).
135. Nagrinėjamu atveju iš atliktos analizės nematyti, kad priėmus LOA būtų pažeistas viršenybės principas. Kaip jau minėta šioje išvadoje(84), Direktyvoje 2017/541 nėra nuostatos, pagal kurią būtų aiškiai draudžiama pasitelkti amnestiją. Visų pirma direktyvos veiksmingumas išsaugomas, jei amnestijos įstatymu paisoma tarptautinėje humanitarinėje teisėje nustatytų ribų, visų pirma reikalavimų, susijusių su pagrindinių teisių apsauga, ir neatsiranda nebaudžiamumo už sunkiausius nusikaltimus.
136. Kiek tai susiję su lojalaus bendradarbiavimo pareiga, pažymėtina, kad ji negali būti pasitelkiama atskirai, siekiant uždrausti amnestijos priemonę, nes iš Direktyvos 2017/541 nekyla jokios pozityvios, aiškios ir tikslios pareigos, kuria valstybėms narėms būtų draudžiama taikyti tokią priemonę. Nesant amnestiją draudžiančios privalomos Sąjungos teisės normos, valstybės narės išlaiko kompetenciją priimti tokius įstatymus, su sąlyga, kad jie neprieštarauja direktyvos tikslui ir nelemia nebaudžiamumo už sunkius žmogaus teisių pažeidimus.
137. Darytina išvada, kad viršenybės ir lojalaus bendradarbiavimo principai šiuo atveju negali būti laikomi užkertančiais kelią nagrinėjamu atveju priimti LOA.
138. Taigi siūlau Teisingumo Teismui atsakyti, kad Direktyva 2017/541, siejama su Sąjungos teisės viršenybės principu ir ESS 4 straipsnio 3 dalyje įtvirtintu lojalaus bendradarbiavimo principu, nedraudžia tokio nacionalinės teisės akto, kaip LOA, pagal kurį, įgyvendinant išimtinę valstybių narių kompetenciją, asmenys, kaltinami veikomis, patenkančiomis į šios direktyvos taikymo sritį, atleidžiami nuo baudžiamosios atsakomybės taikant amnestiją, kai yra įvykdytos tam tikros šiame įstatyme apibrėžtos objektyvios, subjektyvios ir laiko aplinkybės, jeigu tai nekenkia šia direktyva siekiamam tikslui ir jos veiksmingumui.
Dėl devintojo klausimo
139. Paskutiniu devintuoju prejudiciniu klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas prašo Teisingumo Teismo išaiškinti ESS 4 straipsnio 2 dalį,
SESV 20 straipsnio 2 dalies a punktą ir 21 straipsnio 1 dalį. Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas siekia išsiaiškinti, ar pagal šias nuostatas draudžiamas toks teisės aktas, kaip LOA, tiek, kiek pagal jį nuo baudžiamosios atsakomybės atleidžiami asmenys, patraukti baudžiamojon atsakomybėn už teroristiniais laikomus nusikaltimus dėl to, kad jie buvo įvykdyti siekiant atsiskirti nuo atitinkamos valstybės narės nacionalinės teritorijos dalies. Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo teigimu, dėl LOA kyla pavojus, kad tokios veikos bus kartojamos arba išplis, o tai pakenktų valstybių narių teritoriniam vientisumui ir Sąjungos piliečių judėjimo bei apsigyvenimo laisvėms.
140. Pirmiausia reikėtų priminti procedūros dėl prejudicinio sprendimo priėmimo tikslą, kylantį iš SESV 267 straipsnio. Pagal suformuotą jurisprudenciją SESV 267 straipsnyje numatyta procedūra yra Teisingumo Teismo ir nacionalinių teismų bendradarbiavimo priemonė, pagal kurią Teisingumo Teismas nacionaliniams teismams teikia Sąjungos teisės išaiškinimą, reikalingą sprendimui jų nagrinėjamose bylose priimti. Teisingumo Teismas pridūrė, kad „prašymas priimti prejudicinį sprendimą pateikiamas ne dėl to, kad būtų suformuluotos patariamosios nuomonės bendro pobūdžio arba hipotetiniais klausimais, o dėl būtinybės veiksmingai išspręsti ginčą“(85).
141. Be to, „kaip matyti iš pačios SESV 267 straipsnio formuluotės, prašymas priimti prejudicinį sprendimą turi būti „reikalingas“, kad jį pateikęs teismas galėtų „priimti sprendimą“ savo nagrinėjamoje byloje(86). Iš to matyti, kad „prejudicinio sprendimo priėmimo procedūra, be kita ko, grindžiama prielaida, kad nacionaliniuose teismuose iš tiesų nagrinėjama byla, kurioje jie turi priimti sprendimą, galimai atsižvelgdami į prejudicinį sprendimą“(87).
142. Nagrinėjamu atveju akivaizdu, kad devintasis klausimas nesusijęs su pagrindinės bylos, susijusios su baudžiamąja byla, iškelta asmenims dėl veikų, kurios gali patekti į Direktyvos 2017/541 ir LOA taikymo sritį, išsprendimu. Klausimas, ar amnestijos priemonė apskritai galėtų pakenkti valstybės narės teritoriniam vientisumui arba Sąjungos piliečių teisei laisvai judėti, šiomis aplinkybėmis neturi jokio tiesioginio ryšio su ginčo dalyku. Tai yra bendro ar net politinio pobūdžio klausimas, kuris neturi praktinės reikšmės konkrečiomis pagrindinės bylos aplinkybėmis.
143. Taigi šio devintojo klausimo formuluotė, atrodo, iš esmės susijusi su hipotetine ar abstrakčia byla, kuri skiriasi nuo nacionaliniame teisme faktiškai nagrinėjamų bylų. Pagal šio klausimo logiką nacionaliniam teismui tenka antraeilis vaidmuo, nes atrodo, kad prejudicinio sprendimo priėmimo procedūrą siekiama pasitelkti kaip priemonę diskusijai, nesusijusiai su pagrindinės bylos faktinėmis aplinkybėmis.
144. Vadinasi, kadangi devintasis klausimas nėra svarbus sprendimui pagrindinėje byloje priimti, manau, kad jį reikėtų pripažinti nepriimtinu.
Išvada
145. Atsižvelgdamas į tai, kas išdėstyta, siūlau Teisingumo Teismui taip atsakyti į Audiencia Nacional (Nacionalinis teismas, Ispanija) pateiktus prejudicinius klausimus:
1.      2017 m. kovo 15 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva (ES) 2017/541 dėl kovos su terorizmu, pakeičianti Tarybos pamatinį sprendimą 2002/475/TVR ir iš dalies keičianti Tarybos sprendimą 2005/671/TVR,
turi būti aiškinama taip:
pagal ją nedraudžiamas toks nacionalinės teisės aktas, kaip 2024 m. birželio 10 d.
Ley Orgánica 1/2024 de amnistía para la normalización institucional, política y social en Cataluña (Organinis įstatymas Nr. 1/2024 dėl amnestijos siekiant institucinio, politinio ir socialinio normalizavimo Katalonijoje), pagal kurį, kai yra susiklosčiusios šiame įstatyme nurodytos subjektyvios, objektyvios ir laiko aplinkybės, suteikiama amnestija už nusikalstamas veikas, kurios dėl savo tikslo gali būti laikomos teroristiniais nusikaltimais, kaip tai suprantama pagal šios direktyvos 3 straipsnio 1 dalies d ir f punktus, arba su teroristine grupe susijusiomis nusikalstamomis veikomis, kaip tai suprantama pagal minėtos direktyvos 4 straipsnį, tiek, kiek dėl jų nebuvo tyčia padaryta sunkių žmogaus teisių pažeidimų, visų pirma tų, kuriems taikomi EŽTK 2 ir 3 straipsniai ir tarptautinė humanitarinė teisė, jeigu nėra pakenkta Direktyvos 2017/541 veiksmingumui.
2.      Teisinio saugumo principas, siejamas su Direktyva 2017/541,
turi būti aiškinamas taip:
pagal jį nedraudžiamas toks nacionalinės teisės aktas, kaip Organinis įstatymas Nr. 1/2024, pagal kurį kaltinamojo atleidimas nuo baudžiamosios atsakomybės už veikas, patenkančias į šios direktyvos taikymo sritį, priklauso nuo to, ar jis tyčia nepadarė sunkių žmogaus teisių pažeidimų, visų pirma tų, kuriems taikomi Europos žmogaus teisių ir pagrindinių laisvių apsaugos konvencijos 2 ir 3 straipsniai ir tarptautinė humanitarinė teisė.
3.      Teisinio saugumo ir teisėtų lūkesčių apsaugos principai, siejami su Direktyva 2017/541,
turi būti aiškinamas taip:
pagal juos nedraudžiamas toks reglamentavimas, kaip numatytas Organinio įstatymo Nr. 1/2024 1 ir 2 straipsniuose, siekiant nustatyti šio įstatymo taikymo sritį.
4.      Direktyva 2017/541, siejama su Sąjungos teisės viršenybės principu ir ESS 4 straipsnio 3 dalyje įtvirtintu lojalaus bendradarbiavimo principu,
turi būti aiškinama taip:
pagal ją nedraudžiamas toks nacionalinės teisės aktas, kaip Organinis įstatymas Nr. 1/2024, pagal kurį, įgyvendinant išimtinę valstybių narių kompetenciją, asmenys, kaltinami veikomis, patenkančiomis į šios direktyvos taikymo sritį, atleidžiami nuo baudžiamosios atsakomybės taikant amnestiją, kai yra susiklosčiusios tam tikros šiame įstatyme apibrėžtos objektyvios, subjektyvios ir laiko aplinkybės, jeigu tai nekenkia šia direktyva siekiamam tikslui ir jos veiksmingumui.
5.      Europos Sąjungos pagrindinių teisių chartijos 20 ir 21 straipsniai
turi būti aiškinami taip:
pagal juos nedraudžiama tokia nacionalinė amnestijos taisyklė, kaip Organinio įstatymo Nr. 1/2024 1 straipsnis, kuri netaikoma kitoms veikoms nei apibrėžtos šiame straipsnyje, net jeigu jos padarytos toje pačioje teritorijoje ir tuo pačiu laikotarpiu.
1      Originalo kalba – prancūzų.
2      Wuernet, J.-L., Aristote: Œuvres complètes, Arvensa Éditions, 2017, visų pirma žr. XXXIX skyrių. Trisdešimties tironų šalininkų ir demokratų susitarimas Atėnų Konstitucijoje, išversta B. Haussollier.
3      Žodis „amnestija“ kilęs iš senovės graikų kalbos ἀμνηστία (amnēstía), jis reiškia užmarštį (žr. Donnedieu de Vabres, H., „Traité de droit criminel et de législation pénale comparée“, Librairie du Recueil Sirey, Paris, 1947 (3-iasis leid.), p. 550–560, Nr. 977–992, visų pirma p. 550, Nr. 977). Šis žodis sudarytas iš priešdėlio μ- (neiginys) ir μνήμη (mnimi) ir reiškia „prisiminimą“ arba „atsiminimą“. Taigi pažodžiui ἀμνηστία reiškia „prisiminimo nebuvimas“ arba, kalbant konkrečiai, „savanoriškas užmiršimas“ (šiuo klausimu žr. Merle, R. ir Vitu, A., „Traité de droit criminel, Tome II, Procédure pénale“, Éditions Cujas, Paris, 2001 (5-asis leid.), p. 1107, Nr. 942). Šie autoriai pažymi, kad amnestija yra seniausia atleidimo nuo baudžiamosios atsakomybės forma: „taikydama bendrą ir nesuasmenintą mechanizmą, valdžia nusprendžia nustumti į užmarštį tam tikras nusikalstamas veikas, dėl kurių šiuo metu yra arba turėtų būti vykdomas baudžiamasis persekiojimas, arba tam tikrus jau priimtus apkaltinamuosius nuosprendžius. Pačios nusikalstamos veikos nėra dekriminalizuojamos, tačiau išnyksta jų baudžiamosios pasekmės“. Jie apibrėžia amnestiją kaip „fikcija grindžiamą baudžiamosios teisės institutą, kurio tikslas – ateityje panaikinti bet kokį tam tikrų veikų, už kurias baudžiama pagal baudžiamąją teisę, nusikalstamą pobūdį, uždraudžiant baudžiamąjį persekiojimą už jas arba panaikinant dėl jų priimtus apkaltinamuosius nuosprendžius“. Savo ruožtu J. Pradel nurodo, kad amnestija panaši į „sąmoningą teisės aktų leidėjo užmiršimą, nes jis, būdamas įgaliotas kriminalizuoti veikas, taip pat yra įgaliotas jas dekriminalizuoti“ (Pradel, J., „Droit pénal comparé“, Dalloz, Paris, 2008 (3-iasis leid.), p. 586, Nr. 559). Kartu ir atsižvelgiant į amnestijos įstatymus Vokietijos Federacinėje Respublikoje po II-ojo pasaulinio karo žr. Perels, J., „Amnestien für NS-Täter in der Bundesrepublik“, Kritische Justiz, vol. 28, Nr. 3, 1995, p. 382–389, ir Müller, I., „Furchtbare Juristen. Die unbewältigte Vergangenheit der deutschen Justiz“, TIAMAT, Berlin, 2014, p. 306–315. Dėl amnestijos taip pat žr. Marxen, K., „Rechtliche Grenzen der Amnestie“, Forum Rechtswissenschaft. Beiträge zu neueren Entwicklungen in der Rechtswissenschaft 13, C. F. Müller, Karlsruhe, 1984.
4      2001 m. R. Merle ir A. Vitu pabrėžia, kad šiais laikais amnestijų daugėja, nepaisant to, kad pagal savo logiką šis institutas yra išimtinio pobūdžio: „<...> šis institutas tapo toks įprastas, kad nuo Pirmojo pasaulinio karo amnestijos aktas skelbiamas vidutiniškai kas dveji metai: 1919–1939 m. jų buvo dvylika, o nuo Išsilaisvinimo (Libération) – daugiau kaip trisdešimt“ (Merle, R. ir Vitu, A., op. cit., p. 1108, Nr.o943). Be to, J. Pradel pažymi, kad Prancūzijoje amnestija dažnai įgyvendinama priimant įstatymą vidutiniškai kas penkerius metus, kai pareigas pradeda eiti Respublikos Prezidentas, „kartais priimant vieną ar du „mažus“ įstatymus per penkmetį <...>“ (Pradel, J., op. cit., p. 586, šios išvados 4 išnaša).
5      H. Donnedieu de Vabres pažymi, kad „amnestijos tikslas – po politinės suirutės atkurti santarvę, nustumiant į užmarštį pažeidimus, kuriuos visuomenė nori pamiršti dėl to, kad jie primena blogus laikus“ (Donnedieu de Vabres, H., op. cit., p. 550, Nr. 978).
6      Būtent dėl šios priežasties amnestijos institutas dažnai gaubiamas skepticizmo ir įtarimų savivale šydo. Šiuo klausimu R. Merle ir A. Vitu sumaniai pažymi: „esame ne kartą atkreipę dėmesį į politinį ir socialinį amnestijos vaidmenį skatinant susitaikymą ir atleidimą po neramių laikų, kai žmonėms svarbu atkurti ramybę; kartais valdžia labiau prisideda prie taikos ir teisingumo atleisdama, o ne reikalaudama, kad būtų kruopščiai ir smulkmeniškai toliau tęsiamos represijos. Tačiau nereikėtų pamiršti, kad tai yra aklas atlaidumas ir juo be jokios atrankos naudojasi visi, atitinkantys amnestijos įstatyme nustatytas sąlygas, nepriklausomai nuo nuopelnų ir nuo to, ar yra to verti“ (Merle, R. ir Vitu, A., op. cit., p. 1108, Nr. 942). Savo ruožtu K. Marxen, rašydamas apie amnestiją, pažymi, kad politinių neramumų laikotarpiais politinės jėgos griebiasi amnestijos kaip priemonės išplėsti ir įtvirtinti valdžią (Marxen, K., op. cit., p. 3).
7      Reikėtų pažymėti, kad amnestijos problema taip pat gali paskatinti diskusijas dėl lygybės prieš įstatymą principo galimo kirtimosi su teisingumo reikalavimu (žr. mano šiandienos išvadą susijusioje byloje Sociedad Civil Catalana (C‑523/24), visų pirma jos 2 punktą).
8      1944 m. birželio 10 d. SS divizijos „Das Reich“ dalinys išžudė 643 šio Oradūro prie Glano kaimo gyventojus, pavertęs moteris, vyrus ir vaikus pelenais. 1953 m. per Tribunal militaire de Bordeaux (Bordo karo teismas) (Prancūzija) vykusį procesą keturiolika kaltinamųjų buvo elzasiečiai (ir dar septyni Vokietijos piliečiai) buvo prievarta užverbuoti į Waffen-SS („Les Malgré-Nous“). Šių elzasiečių nuteisimas sukėlė sąmyšį Elzase, kur daug kas juos pirmiausia laikė nukentėjusiais nuo okupacijos, priverstais tarnauti su vokiečių uniforma. Po nuosprendžio paskelbimo (1953 m. vasario 13 d.) teisės aktų leidėjas priėmė 1953 m. vasario 20 d. Įstatymą Nr. 53‑112 dėl amnestijos Prancūzijos piliečiams, prievarta įtrauktiems į priešo karinius darinius (JORF, 1953 m. vasario 21 d., p. 1747), pagal jį Prancūzijos piliečiai buvo atleisti nuo bet kokios atsakomybės, motyvuojant būtinybe išsaugoti taiką visuomenėje ir nacionalinę vienybę. Šiuo klausimu Assemblée nationale (Nacionalinė Asamblėja) pirmininkas pareiškė: „Tėvynė yra motina. Ji negali leisti, kad jos vaikai kankintų vienas kitą jai ant krūtinės“ (šiuo klausimu žr. Boufigi, M., Hébras, P. ir Hébras, A., „Le dernier témoin d’Oradour-sur-Glane“, Harper Collins, Paris, 2024, visų pirma p. 118–121). Ši priemonė, kuri kitur suvokiama kaip atsisakymas vykdyti teisingumą, kai padaromi labai sunkūs karo nusikaltimai, parodo, kad, esant bet kokiai amnestijai, baudimą už sunkiausius pažeidimus sunku suderinti su politiniais taikinimo ir socialinės sanglaudos aspektais. 1953 m. vasario 20 d. Loi n
o 53-112 du 20 février 1953 portant amnistie en faveur des Français incorporés de force dans les formations militaires ennemies (Įstatymas Nr. 53-112 dėl amnestijos Prancūzijos piliečiams, prievarta įtrauktiems į priešo karinius darinius) tekstas pateikiamas Verhaegen, J., La Protection pénale contre les excès de pouvoir et la résistance légitime à l’autorité, Bruylant, Bruxelles, 1969, p. 429. Tai retas amnestijos įstatymo taikymo atvejis, kai įstatymas veikė in personam.
9      Pavyzdžiui, dar 1949 m. Liuksemburgo Didžiojoje Hercogystėje doktrinoje buvo keliamas klausimas, ar tikslinga amnestiją, malonę ar šių dviejų priemonių derinį taikyti kolaborantams, bent už tam tikrus nusikaltimus (žr. Metzler, L., „Mélanges de Droit Luxembourgeois“, Bruylant/Beffort, Bruxelles/Luxembourg, 1949, p. 377–380). Šeštajame dešimtmetyje buvo priimti trys amnestijos įstatymai. Pirmiausia amnestija buvo suteikta tiems, kurie iki 1947 m. sausio 1 d. padarė nusikaltimus prieš kolaborantus, „vedami patriotinių jausmų“ (Loi du 24 mars 1950 concernant la répression de certains faits punissables commis sous l’impulsion de sentiments patriotiques pendant l’occupation ou à l’époque de la libération (1950 m. kovo 24 d. Įstatymas dėl baudimo už tam tikras baustinas veikas, padarytas dėl patriotinių jausmų okupacijos ar išsivadavimo laikotarpiu) (Mémorial A 1950, p. 533). Šio įstatymo aiškinamasis memorandumas su komentaru pateiktas Spielmann, A., „Des traîtres“, RTL Edition, Luxembourg, 1984, p. 80–82. Antrasis įstatymas, t. y. Loi du 11 avril 1950 relative à l’amnistie en matière de droit commun et portant interprétation ou modification de certaines dispositions de l’arrêté grand-ducal du 21 avril 1948 déterminant l’effet des mesures prises par l’ennemi, de la loi du 5 décembre 1911 portant réhabilitation de droit des condamnés à des peines correctionnelles ou à des peines de police et de la loi électorale du 31 juillet 1924 (1950 m. balandžio 11 d. Įstatymas dėl amnestijos bendrosios teisės srityje, kuriuo aiškinamos arba iš dalies keičiamos tam tikros 1948 m. balandžio 21 d. Liuksemburgo Didžiosios Hercogystės nutarimo, kuriuo nustatomas priešo taikytų priemonių poveikis, 1911 m. gruodžio 5 d. Įstatymas dėl nuteistų asmenų, kuriems skirtos administracinės sankcijos ar nuobaudos, teisinio reabilitavimo ir 1924 m. liepos 31 d. Rinkimų įstatymo (Mémorial A 1950, p. 633), apėmė dešimtis pokario laikotarpiu padarytų nusikalstamų veikų rūšių, įskaitant grasinimus ir sužalojimus, dėl kurių nukentėjusysis tapo nedarbingas. Galiausiai, praėjus dešimčiai metų nuo Antrojo pasaulinio karo pabaigos, kolaborantų naudai buvo priimtas Loi du 12 janvier 1955 portant amnistie de certains faits punissables et commutation de certaines peines en matière d’attentat contre la sûreté extérieure de l’État ou de concours à des mesures de dépossession prises par l’ennemi et instituant des mesures de clémence en matière d’épuration administrative (1955 m. sausio 12 d. Įstatymas dėl amnestijos už tam tikras baustinas veikas ir tam tikrų bausmių, paskirtų bylose dėl pasikėsinimo į valstybės išorinį saugumą arba dalyvavimo priešo taikytose nusavinimo priemonėse, sušvelninimo ir malonės suteikimo bylose, susijusiose su administraciniais valymais (Mémorial A 1955, p. 161), nes pagal jį buvo atleista tiems, kurie iki 1945 m. birželio 1 d. padarė nusižengimą valstybės išoriniam saugumui (žr. Wingerter, E., „La justice luxembourgeoise pendant l’occupation nazie et dans l’immédiat après-guerre (1940–1950)“, Histoire de la Justice au Luxembourg (1795 à nos jours). Institutions – Organisation – Acteurs, De Gruyter, Berlin/Boston, 2022, p. 179–242, visų pirma p. 213 ir 214).
10      J. Verhaegen nurodo šiuos probleminius amnestijos aktus, pavyzdžiui, Décret n
o 62-328 du 22 mars 1962 portant amnistie de faits commis dans le cadre des opérations de maintien de l’ordre dirigées contre l’insurrection algérienne (1962 m. kovo 22 d. Dekretas Nr. 62-328 dėl amnestijos už veikas, padarytas vykdant viešosios tvarkos palaikymo operacijas kilus Alžyro karui) (JORF, 1962 m. kovo 23 d., p. 3144), ir Ordonnance n
o 62-428 du 14 avril 1962 rendant applicable sur l’ensemble du territoire de la République le décret n
o 62-328 du 22 mars 1962 portant amnistie de faits commis dans le cadre des opérations de maintien de l’ordre dirigées contre l’insurrection algérienne (1962 m. balandžio 14 d. Potvarkis Nr. 62-428, pagal kurį 1962 m. kovo 22 d. Dekretas Nr. 62-328 dėl amnestijos už veikas, padarytas vykdant viešosios tvarkos palaikymo operacijas kilus Alžyro karui (1962 m. balandžio 15 d. JORF, p. 3892), pradedamas taikyti visoje Respublikos teritorijoje), išplėstą Loi n
o 66-396 du 17 juin 1966 portant amnistie d’infractions contre la sûreté de l’État ou commises en relation avec les évènements d’Algérie aux infractions commises « dans le cadre d’opérations de police administrative ou judiciaire (1966 m. birželio 17 d. Įstatymas Nr. 66-396 dėl amnestijos už nusikaltimus valstybės saugumui arba nusikaltimus, padarytus dėl įvykių Alžyre, „vykdant administracines ar teismines drausmės palaikymo operacijas“ (JORF, 1966 m. birželio 18 d., p. 4915) (Verhaegen, J., op. cit., p. 444, 159 išnaša).
11      Žr., be kita ko, šios išvados 77 ir paskesnius punktus.
12      BOE, Nr. 141, 2024 m. birželio 11 d., p. 67764.
13      BOE, Nr. 311, 1978 m. gruodžio 29 d., p. 29313.
14      Tribunal Constitucional (Ispanijos Konstitucinis Teismas) sprendimas 137/2025, Pleno (BOE, Nr. 183, 2025 m. liepos 31 d., p. 103781 (ES:TC:2025:137)).
15      Kaip matyti iš prašymo priimti prejudicinį sprendimą, atsakovai šiuos veiksmus laiko parengiamaisiais veiksmais. Tačiau prokuratūra ir actio popularis pareiškusios šalys teigia, kad tai yra pasikėsinimas įvykdyti nusikaltimą.
16      2017 m. kovo 15 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva dėl kovos su terorizmu, pakeičianti Tarybos pamatinį sprendimą 2002/475/TVR ir iš dalies keičianti Tarybos sprendimą 2005/671/TVR (OL L 88, 2017 p. 6).
17      Pasirašyta Romoje 1950 m. lapkričio 4 d.
18      Jungtinių Tautų Generalinės Asamblėjos priimtas 1966 m. gruodžio 16 d. ir įsigaliojęs 1976 m. kovo 23 d.
19      BOE, Nr. 45, 2019 m. vasario 21 d., p. 16698.
20      BOE, Nr. 281, 1995 m. lapkričio 24 d., p. 33987.
21      Toliau – Venecijos komisija.
22      2013 m. kovo 11 d. Venecijos komisijos nuomonė Nr. 10/2012 dėl Amnestijos įstatymo nuostatų dėl Sakartvelo politinių kalinių (CDL‑AD(2013)009).
23      Toliau – EŽTT.
24      BOE Nr. 260,1882 m. rugsėjo 17 d., p. 803.
25      Šie dvylika asmenų yra EGB, EGC, SPG, QCR, GTA, ACB, JRS, RJDL, FJG, XBLL, DBA ir CBE.
26      Veikos, už kurias baudžiama pagal Baudžiamojo kodekso 571 straipsnį ir 572 straipsnio 2 dalį.
27      Veikos, už kurias baudžiama pagal Baudžiamojo kodekso 574 straipsnio 1 dalį, 573bis straipsnio 1 dalies 3 punktą ir 346 straipsnio 1 dalį, taip pat pagal šio kodekso 16, 62 straipsnius, siejamus su jo 573 straipsnio 1 dalies 1, 2 ir 4 punktais.
28      Visų pirma tai yra Associació Catalana de Víctimes d’Organitzacions Terroristes (Katalonijos teroristinių organizacijų aukų asociacija, ACVOT); Asociación de Víctimas del Terrorismo (Terorizmo aukų asociacija, AVT); Asociación Dignidad y Justicia (Asociacija „Orumas ir teisingumas“); Asociación Española de la Guardia Civil (Ispanijos civilinės gvardijos asociacija, AEGC) ir Asociación Unificada de la Guardia Civil (Suvienytoji civilinės gvardijos asociacija, AUGC).
29      Šiuo klausimu reikia pažymėti, kad, kaip matyti iš prašymo priimti prejudicinį sprendimą, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas išklausė šalis per Ispanijos teisėje numatytą prejudicinio sprendimo procedūrą, susijusią su prašymu taikyti amnestiją šioje byloje nagrinėjamoms nusikalstamoms veikoms. Vienas iš kaltinamųjų (QCR), be kita ko, teigė, kad LOA neturi jokių tikslumo trūkumų. Kiti kaltinamieji (DBA, CBE ir XBLL) teigė, kad prokuroro prašyme pradėti teisminį bylos nagrinėjimą ir kaltinamajame akte nurodytos veikos neleidžia inkriminuojamų veikų laikyti teroristiniais nusikaltimais, nes jos veikiau yra parengiamieji veiksmai, už kuriuos gali būti baudžiama. Actio popularis pareiškusios šalys savo ruožtu laikėsi nuomonės, kad LOA pažeidžiami veiksmingos teisminės gynybos, valdžių padalijimo, Sąjungos teisės viršenybės ir veiksmingumo principai.
30      Šiuo klausimu reikėtų priminti 2008 m. liepos 17 d. Sprendimą Komisija / Italija (C‑132/06, EU:C:2008:412), priimtą byloje, susijusioje ne su baudžiamosios teisės srityje taikoma amnestija, kaip šioje byloje, o su Italijos Respublikos nustatyta amnestija mokesčių srityje. Jame Teisingumo Teismas nusprendė, kad tiek, kiek bylai reikšmingose nacionalinės teisės aktų nuostatose numatytas bendras ir nediferencijuotas atsisakymas tikrinti apmokestinamuosius sandorius, sudarytus atitinkamais mokestiniais laikotarpiais, jomis paneigiamas 1977 m. gegužės 17 d. Šeštosios Tarybos direktyvos dėl valstybių narių apyvartos mokesčių įstatymų derinimo – Bendra pridėtinės vertės mokesčio sistema: vienodas vertinimo pagrindas (OL L 145, 1977, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 9 sk., 1 t., p. 23) 2 ir 22 straipsnių turinys.
31      2021 m. gruodžio 16 d. sprendimas (C‑203/20, EU:C:2021:1016, 40 punktas; toliau – Sprendimas AB).
32      Atsakydamas į prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo trečiąjį klausimą Teisingumo Teismas taip pat pripažino: „nacionalinės teisės aktais, kuriuose numatyta teisėkūros procedūra, susijusi su amnestijos atšaukimu, ir teismo procesas, kurio tikslas – patikrinti šio atšaukimo atitiktį Konstitucijai, Sąjungos teisė neįgyvendinama, nes tokia procedūra ir toks procesas nepatenka į šios teisės taikymo sritį (Sprendimo AB 74 punktas). Vis dėlto toje pat byloje pirmuoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės siekė išsiaiškinti, ar Europos arešto orderio išdavimas dėl asmens, kurio baudžiamasis persekiojimas buvo iš pradžių nutrauktas po to, kai remdamasis paskelbta amnestija teismas priėmė galutinį sprendimą, o vėliau atnaujintas priėmus įstatymą, kuriuo ši amnestija atšaukta, o minėtas teismo sprendimas panaikintas, atitinka principą ne bis in idem. Dėl savo paties jurisdikcijos Teisingumo Teismas nusprendė, kad pagrindinė byla susijusi su pažeidimais, kurie nėra suderinti Sąjungos teisėje, ir kad šia teise nereglamentuojamas amnestijos paskelbimas ir atšaukimas. Vis dėlto svarbu tai, kad jis pripažino turįs jurisdikciją, motyvuodamas tuo, kad šis klausimas susijęs ne su nacionalinės teisės aktų, susijusių su šiomis nusikalstamomis veikomis ar amnestija, aiškinimu, o su ne bis in idem principo išaiškinimu vykstant Europos arešto orderio išdavimo procedūrai, patenkančiai į 2002 m. birželio 13 d. Tarybos pagrindų sprendimo 2002/584/TVR dėl Europos arešto orderio ir perdavimo tarp valstybių narių tvarkos (OL L 190, 2002, p. 1) taikymo sritį ratione materiae ir ratione temporis (Sprendimo AB 41 ir 42 punktai).
33      2011 m. gruodžio 13 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva (OL L 338, 2011, p. 2).
34      Žr. 2005 m. vasario 24 d. Tarybos pamatinio sprendimo 2005/214/TVR dėl abipusio pripažinimo principo taikymo finansinėms baudoms (OL L 76, 2005, p. 16) 11 straipsnio 1 dalį; 2006 m. spalio 6 d. Tarybos pamatinio sprendimo 2006/783/TVR dėl tarpusavio pripažinimo principo taikymo nutarimams konfiskuoti (OL L 328, 2006, p. 59) 13 straipsnio 1 dalį; Tarybos pamatinio sprendimo 2008/909/TVR dėl nuosprendžių baudžiamosiose bylose tarpusavio pripažinimo principo taikymo skiriant laisvės atėmimo bausmes ar su laisvės atėmimu susijusias priemones, siekiant jas vykdyti Europos Sąjungoje (OL L 327, 2008, p. 27), 19 straipsnio 1 dalį ir Tarybos pamatinio sprendimo 2008/947/TVR dėl teismo sprendimų ir sprendimų dėl lygtinio nuteisimo tarpusavio pripažinimo principo taikymo siekiant užtikrinti lygtinio atleidimo priemonių ir alternatyvių sankcijų priežiūrą (OL L 337, 2008, p. 102) 19 straipsnio 1 dalį.
35      2002 m. birželio 13 d. Tarybos pamatinis sprendimas (OL L 164, 2002, p. 3; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 19 sk., 6 t., p. 18). Kaip minėta šios išvados 16 išnašoje, šis pamatinis sprendimas buvo pakeistas Direktyva 2017/541.
36      Žr. Direktyvos (ES) 2017/541 6 ir 7 konstatuojamąsias dalis:
„(6) atsižvelgiant į plintančią terorizmo grėsmę ir į Sąjungos bei valstybių narių teisines pareigas pagal tarptautinę teisę, teroristinių nusikaltimų, su teroristine grupe susijusių nusikalstamų veikų ir su teroristine veikla susijusių nusikalstamų veikų apibrėžtys visose valstybėse narėse turėtų būti dar labiau suderintos, kad jos išsamiau apimtų visų pirma užsienio teroristų kovotojų veiklą ir su teroristų finansavimu susijusią veiklą. Už tokią veiklą turėtų būti baudžiama ir tuo atveju, jei ji vykdoma internetu, įskaitant socialinius tinklus;
(7) be to, dėl terorizmo tarpvalstybinio pobūdžio siekiant kovoti su terorizmu reikia griežtų koordinuojamų atsakomųjų veiksmų ir bendradarbiavimo valstybėse narėse ir tarp jų, taip pat su kompetentingomis Sąjungos agentūromis ir įstaigomis, įskaitant Eurojustą ir Europolą, ir tarp jų. <...>“
37      Žr. Direktyvos 2017/541 35 konstatuojamąją dalį. Jos II antraštinė dalis susijusi su laisvėmis, III antraštine dalis – su lygybe, V antraštinė dalis – su pilietybe ir VI antraštinė dalis – su teisingumu.
38      Žr. Šios išvados 37 išnašą.
39      Šiuo klausimu žr. Zoumpoulakis, K., „Approximation of criminal sanctions in the European Union: A wild goose chase?“, New Journal of European Criminal Law, vol. 13, Nr. 3, 2022, p. 333–345, visų pirma p. 335 ir 336. Autorius pabrėžia, kad sąvoka „minimalios taisyklės“ reiškia ne patį taisyklės turinį, o kad valstybės narės iš esmės turėtų turėti tam tikrą veiksmų laisvę, kad viršytų reikalaujamą minimumą.
40      Žr. Wieczorek, I., „The Legitimacy of EU Criminal Law“, Hart Publishing, Oxford, 2020, p. 115 ir 116.
41      2012 m. gegužės 22 d. sprendimas (C‑348/09, EU:C:2012:300).
42      Žr. Wieczorek, I., op. cit., p. 116: „a values-based criminalisation rationale for harmonisation“.
43      Žr. Siatista, I. M. ir Wierda, M., „Principle 24. Restrictions and Other Measures Relating to Amnesty“, The United Nations Principles to Combat Impunity: A Commentary, Oxford University Press, Oxford, 2018, p. 258.
44      Dėl tarptautinės humanitarinės teisės raidos, susijusios su amnestija ir nebaudžiamumu, istorinės apžvalgos žr. Puéchavy, M., „Une amnistie générale ne peut couvrir les crimes de tortures et de traitements inhumains et dégradants (Cour eur. dr. h., Margus c. Croatie, 13 novembre 2012)“, Revue trimestrielle des droits de l’homme, Nr. 94, 2013, visų pirma p. 484 ir paskesni.
45      Žr. O’Keefe, R., „11. Statutory Limitation and Amnesty“, in International Criminal Law,  Oxford International Law Library, Oxford, 2015, p. 461–479, visų pirma p. 468; taip pat žr. Mettraux, G., „International Crimes: Law and Practice: Volume II: Crimes Against Humanity“, Oxford University Press,  Oxford, 2020, p. 177.
46      Dėl EŽTT jurisprudencijos amnestijos klausimu raidos žr., be kita ko, Tulkens, F. ir Van Drooghenbroeck, S., „La clémence pénale et les droits de l’homme. Réflexions en marge de la jurisprudence récente de la Cour européenne des droits de l’homme“, Liber amicorum Michel van de Kerchove, Larcier, Bruxelles, 2011, p. 133–137; Gallen, J., „The European Court of Human Rights, Transitional Justice and Historical Abuse in Consolidated Democracies“, Human Rights Law Review, vol. 19, no 4, 2019, p. 675–704; Moulier, I., „La Cour européenne des droits de l’homme face à la répression pénale nationale des crimes de droit international“, L’homme dans la société internationale. Mélanges en hommage au Professeur Paul Tavernier, Bruylant, Bruxelles, 2013 (1-asis leid.), p. 1365–1396.
47      1991 m. rugsėjo 2 d. EŽTT sprendimas Dujardin ir kiti prieš Prancūziją (CE:ECHR:1991:0902DEC001673490).
48      2004 m. lapkričio 2 d. EŽTT sprendimas Abdülsamet Yaman prieš Turkiją (CE:ECHR:2004:1102JUD003244696, 55 punktas).  Taip pat žr. 2009 m. kovo 10 d. EŽTT sprendimą Turan Cakir prieš Belgiją (CE:ECHR:2009:0310JUD004425606), kuriame šis teismas nusprendė, kad buvo pažeistas EŽTK 3 straipsnis, ir konstatavo, kad, „kai valstybės tarnautojas kaltinamas veiksmais, prieštaraujančiais 3 straipsniui, procesas negali būti nutrauktas ar apkaltinamasis nuosprendis nepriimtas dėl senaties, o tokių priemonių, kaip amnestija ar malonė, taikymas negali būti leidžiamas. <...> Konkrečiai kalbant, Teismas mano, kad nacionalinės valdžios institucijos jokiu būdu neturi sudaryti įspūdžio, kad yra pasirengusios palikti asmenis nenubaustus už tokį elgesį“ (69 punktas).
49      2007 m. birželio 5 d. EŽTT sprendimas Yesil ir Sevim prieš Turkiją (CE:ECHR:2007:0605JUD003473804, 38 punktas).
50      2009 m. sausio 13 d. EŽTT sprendimas Yeter prieš Turkiją (CE:ECHR:2009:0113JUD003375003, 70 punktas).
51      2009 m. kovo 17 d. EŽTT sprendimas Ould Dah prieš Prancūziją (CE:ECHR:2009:0317DEC001311303).  Šią formuluotę EŽTT pakartojo 2011 m. gegužės 24 d. Sprendime Association „21 décembre 1989“ ir kt. prieš Rumuniją (CE:ECHR:2011:0524JUD003381007; 144 punktas): „amnestija apskritai nesuderinama su valstybėms tenkančia pareiga ištirti kankinimo veiksmus“ (2009 m. kovo 17 d. sprendimas byloje Ould Dah prieš Prancūziją, Nr. 13113/03) ir kovoti su nebaudžiamumu už tarptautinius nusikaltimus. Tas pats pasakytina apie malonę (2004 m. lapkričio 2 d. Abdülsamet Yaman prieš Turkiją, Nr. 32446/96, 55 punktas)“.
52      2014 m. gegužės 27 d. EŽTT sprendimas Marguš prieš Kroatiją (CE:ECHR:2014:0527JUD000445510; toliau – Sprendimas Marguš prieš Kroatiją) (dėl šio sprendimo, be kita ko, žr. Krenc, F. ir Van Drooghenbroeck, S., „Chronique de jurisprudence de la Cour européenne des droits de l’homme – 1er janvier – 30 juin 2014“, Journal des tribunaux,  vol. 35, Nr. 6579, 2014, p. 677).  Byla buvo susijusi su buvusiu Kroatijos kariuomenės kombatantu, nuteistu po dviejų atskirų procesų už karo nusikaltimus prieš civilius gyventojus. Kadangi pareiškėjas pasinaudojo bendruoju amnestijos įstatymu, dėl kurio užbaigtas pirmasis procesas, jis ginčijo baudžiamojo persekiojimo atnaujinimą ir vėliau priimtą apkaltinamąjį nuosprendį, todėl EŽTT nagrinėjo amnestijos, kuri jam buvo suteikta pirmą kartą, galiojimą. EŽTT, be kita ko, pripažino, kad „pareiškėjui iškeltos baudžiamosios bylos buvo susijusios, be kita ko, su kaltinimais civilių gyventojų žudymu ir sunkiais kūno sužalojimais, todėl buvo pažeista jų teisė į gyvybę, užtikrinama pagal [EŽTK] 2 straipsnį, ar net jų teisės pagal 3 straipsnį“ (124 punktas). Jis taip pat nusprendė, kad „valstybių pareiga patraukti baudžiamojon atsakomybėn asmenis, atsakingus už kankinimus ar nužudymus, yra <...> įtvirtinta Europos Žmogaus Teisių Teismo jurisprudencijoje. Iš jos matyti, kad amnestijos suteikimas asmenims, kurie žudė civilius gyventojus ar prastai su jais elgėsi, prieštarautų valstybių įsipareigojimams pagal (EŽTK) 2 ir 3 straipsnius, nes ši priemonė užkirstų kelią tokių veiksmų ištyrimui ir neišvengiamai reikštų juos padariusių asmenų nebaudžiamumą“ (127 punktas).
53      Toliau – AŠŽTT.
54      EŽTT, be kita ko, atsižvelgė į AŠŽTT jurisprudenciją dėl amnestijos, siekdamas nustatyti, kad ji neleistina, kiek tai susiję su sunkiais žmogaus teisių pažeidimais: „Teismas taip pat atkreipia dėmesį į [AŠŽTT] jurisprudenciją, visų pirma į minėtas bylas Barrios Altos, Gomes Lund ir kt., Gelman ir Massacres d’El Mozote, kuriose teismas, remdamasis savo ankstesne jurisprudencija ir Amerikos šalių žmogaus teisių komisijos, Jungtinių Tautų organų ir kitų visuotinių ir regioninių žmogaus teisių apsaugos institucijų išvadomis, išreiškė tvirtą poziciją šiuo klausimu, pripažinęs, kad dėl sunkių žmogaus teisių pažeidimų negali būti priimtina jokia amnestija. Jis paaiškino, kad tokiu atveju amnestija šiurkščiai pažeistų valstybių pareigą atlikti tyrimus dėl tokių pažeidimų ir nubausti kaltininkus (minėto Sprendimo Delman 195 punktas ir minėto Sprendimo Gomes Lund ir kt. 171 punktas). [AŠŽTT] pabrėžė, kad tokios amnestijos priemonės pažeidžia tarptautinėje žmogaus teisių teisėje pripažintas neatimamas teises (Sprendimo Gomes Lund ir kt. 171 punktas)“ (Sprendimo Marguš prieš Kroatiją 138 punktas).
55      Žr. Sprendimą Marguš prieš Kroatiją (140 punktas).
56      Žr. Pérez-León-Acevedo, J.-P., „The European Court of Human Rights (ECtHR) vis-à-vis amnesties and pardons; factors concerning or affecting the degree of ECtHR’s deference to states“, The International Journal of Human Rights, vol. 26, Nr. 6, 2022, p. 1107–1137.
57      Žr. Sprendimą Marguš prieš Kroatiją (139 punktas): „<...> pagal tarptautinę teisę šios amnestijos vis dažniau laikomos nepriimtinomis, nes jos nesuderinamos su visuotinai pripažinta valstybių pareiga patraukti baudžiamojon atsakomybėn ir bausti šiurkščius pagrindinių žmogaus teisių pažeidimus padariusius asmenis. Darant prielaidą, kad amnestijos gali būti taikomos esant ypatingoms aplinkybėms, pavyzdžiui, susitaikymo procesui ir (arba) tam tikrai žalos atlyginimo nukentėjusiesiems formai, nagrinėjamu atveju pareiškėjui suteikta amnestija vis vien būtų nepriimtina, nes niekas nerodo, kad šioje byloje yra tokių aplinkybių“. Kursyvu išskirta mano.
58      Žr., be kita ko, šios išvados 64–68 punktus.
59      Venecijos komisijos nuomonė Nr. 1167/2023 ir 2024 m. kovo 18 d. Nuomonė Nr. 1168/2023 dėl teisinės valstybės reikalavimų, susijusių su amnestijomis, visų pirma atsižvelgiant į pasiūlymą dėl Ispanijos parlamento įstatymo dėl amnestijos siekiant institucinio, politinio ir socialinio normalizavimo Katalonijoje (CDL‑AD(2024)003, 74 punktas). Dėl saviamnestijos taip pat žr. Marxen, K., op. cit., p. 38–45.
60      Šiuo klausimu žr. 2001 m. kovo 14 d. AŠŽTT Sprendimą Barrios Altos prieš Peru (C serija, Nr. 75). Dėl šio sprendimo žr. Cançado Trindade, A. A., „Évolution du droit international au droits des gens. L'accès des individus à la Justice Internationale. Le regard d’un juge“,  Pedone, Paris, 2008, visų pirma p. 123–125; Stahn, C., „A Critical Introduction to International Criminal Law“,  Cambridge University Press, Cambridge, 2019, visų pirma p. 259 ir 260. Taip pat žr. 2006 m. lapkričio 26 d. AŠŽTT sprendimą La Cantuta prieš Peru (C serija, Nr. 162); 2006 m. rugsėjo 26 d. AŠŽTT sprendimą Almonacid Arellano et al. Prieš Čilę (C serija, Nr. 154); 2011 m. vasario 24 d. AŠŽTT sprendimą Gelman prieš Urugvajų (C serija, Nr. 221). Apskritai, kalbant apie AŠŽTT jurisprudenciją dėl amnestijos, žr. Perez-Leon-Acevedo, J.-P., „The control of the Inter-American Court of Human Rights over amnesty laws and other exemption measures: Legitimacy assessment“, Leiden Journal of International, vol. 33, Nr. 3, 2020, p. 667–687; taip pat būtent dėl teisėjo Cançado Trindade įtakos šio teismo pateikiamam amnestijos įstatymų aiškinimui žr., be kita ko, Chiari Gonçalves, V. ir Albuquerque, L., „A contribuição de Cançado Trindade na interpretação das leis de anistia no Sistema Interamericano de Direitos Humanos: uma análise a partir do caso Herzog“, Revista da Faculdade de Direito. Número Especial: Em Memória do Professor Antônio Augusto Cançado Trindade, Nr. 81, 2022, p. 299–317).
61      Dėl amnestijos įstatymų teisminės kontrolės žr. 2013 m. kovo 11 d. Venecijos komisijos nuomonę Nr. 710/2012 dėl Gruzijos amnestijos įstatymo nuostatų dėl politinių kalinių (CDL-AD(2013)009, 43–46 punktai). Venecijos komisija nurodo, kad procedūra, pagal kurią teismams Parlamento sprendimu pavedama nuspręsti, ar konkretūs asmenys atitinka Parlamento nustatytus bendruosius amnestijos taikymo kriterijus, atitinka valdžių padalijimo principą.
62      Šiuo klausimu reikėtų priminti, kad, kaip nurodyta šio įstatymo preambulėje, ši sąlyga buvo įtraukta į LOA pagal Venecijos komisijos rekomendaciją.
63      Kaip pažymėjo Prancūzijos Conseil d’État, teisinis saugumas reiškia, kad „<...> piliečiai, neprivalėdami įdėti neįveikiamų pastangų, turi galėti nustatyti, kas leidžiama ir kas ginama pagal taikytiną teisę. Norint pasiekti šį rezultatą, priimtos normos turi būti aiškios ir suprantamos, ir laikui bėgant negali būti pernelyg dažnai keičiamos ar juo labiau nenuspėjamos“ (žr. Conseil d’État, Rapport public 2006 – Sécurité juridique et complexité du droit, La Documentation française, Paris, 2006 m. kovo 15 d., p. 281, skelbiama adresu https://www.vie-publique.fr/files/rapport/pdf/064000245.pdf).
64      Žr. 2020 m. balandžio 30 d. Sprendimą Hecta Viticol (C‑184/19, EU:C:2020:337, 52 punktas).
65      Reikėtų pažymėti, kad EŽTT pabrėžia esminę teisinio saugumo principo funkciją aiškinant EŽTK. Teisės subjekto teisinis saugumas yra vienas iš EŽTK tikslų, nes tiesiogiai susijęs su vienu iš bendrųjų aiškinimo principų, į kurį dažnai daroma nuoroda EŽTT jurisprudencijoje ir kuris, beje, įtvirtintas EŽTK preambulėje, t. y. „teisės viršenybės“ principas. Tinkama apsauga nuo savivalės yra kiekvienos valstybės, norinčios įtvirtinti „teisės viršenybę“, pareiga (žr. de Salvia, M., „La place de la notion de sécurité juridique dans la jurisprudence de la Cour européenne des droits de l’homme“, Cahiers du Conseil Constitutionnel, Nr. 11, 2011, skelbiama adresu https://www.conseil-constitutionnel.fr/nouveaux-cahiers-du-conseil-constitutionnel/la-place-de-la-notion-de-securite-juridique-dans-la-jurisprudence-de-la-cour-europeenne-des-droits). Teisingo bylos nagrinėjimo taisyklių laikymasis dažnai buvo siejamas su teisinio saugumo sąvoka. Šiuo klausimu EŽTT yra nurodęs, kad: „teisė į teisingą bylos nagrinėjimą teisme, garantuojama [EŽTK] 6 straipsnio 1 dalyje, turi būti aiškinama atsižvelgiant į [EŽTK] preambulę, kurioje nurodyta, kad teisės viršenybė yra susitariančiųjų valstybių bendro paveldo dalis. Vienas iš pagrindinių teisinės viršenybės elementų yra teisinių santykių saugumo principas, pagal kurį, be kita ko, reikalaujama, kad bet kurioje byloje priimtas galutinis teismo sprendimas nebebūtų ginčijamas“ (1999 m. spalio 28 d. EŽTT sprendimas Brumarescu prieš Rumuniją (CE:ECHR:1999:1028JUD002834295, 61 punktas).
66      Žr. 2023 m. liepos 24 d. Sprendimą Lin (C‑107/23 PPU, EU:C:2023:606, 114 punktas). Taip pat šiuo klausimu žr. 2017 m. kovo 28 d. Sprendimą Rosneft (C‑72/15, EU:C:2017:236, 161 ir 162 punktai) ir 2022 m. vasario 16 d. Sprendimą Vengrija / Parlamentas ir Taryba (C‑156/21, EU:C:2022:97, 136 ir 223 punktai).
67      Žr. šios išvados 46 punkte esančią 29 išnašą.
68      Atrodo, kad tokia yra ir prokuratūros pozicija pagrindinėje byloje (žr. šios išvados 45 punktą).
69      Jungtinių Tautų Generalinės Asamblėjos priimta 1984 m. gruodžio 10 d. Niujorke, Jungtinių Tautų sutarčių rinkinys, vol. 1465, p. 85, Nr. 24841 (1987).
70      Be kita ko, žr. 1978 m. sausio 18 d. EŽTT sprendimą Airija prieš Jungtinę Karalystę (CE:ECHR:1995:0118JUD000531071, 167 punktas); 1999 m. liepos 28 d. EŽTT sprendimą Selmouni prieš Prancūziją (CE:ECHR:1995:0728JUD002580394, 96 ir 97 punktai) ir 2014 m. liepos 24 d. EŽTT sprendimą Al Nashiri prieš Lenkiją (CE:ECHR:2014:0724JUD002876111, 508 punktas).
71      Žr. 2000 m. balandžio 6 d. EŽTT sprendimą Labita prieš Italiją (CE:ECHR:2000:0406JUD002677295, 120 punktas): „Teismas pripažino tam tikrą elgesį ne tik „nežmonišku“, be kita ko, dėl to, kad jis buvo iš anksto apgalvotas, truko valandas ir sukėlė jei ne tikrų sužalojimų, tai bent jau dideles fizines ir moralines kančias, bet ir „žemina[mu]“, nes dėl jo nukentėjusieji galėjo patirti baimės, nerimo ir menkavertiškumo jausmus, dėl kurių jie galėjo jaustis žeminami ir menkinami. Tam, kad bausmė ar su ja susijęs elgesys būtų „nežmoniški“ arba „žemina[mi]“, kančios ar pažeminimas bet kuriuo atveju turi būti didesnės už kančias ar pažeminimą, kurie neišvengiamai susiję su tam tikros formos teisėtu gydymu ar bausme“. Žr. 2000 m. spalio 26 d. EŽTT sprendimą Kudła prieš Lenkiją (CE:ECHR:2000:1026JUD003021096, 92 punktas).
72      Žr. 2010 m. birželio 1 d. EŽTT sprendimą Gäfgen prieš Vokietiją (CE:ECHR:2010:0601JUD002297805, 89 punktas).
73      Žr. 2011 m. sausio 21 d. EŽTT sprendimą M. S. S. prieš Belgiją ir Graikiją (CE:ECHR:2011:0121JUD003069609, 220 punktas): „Gali pakakti to, kad nukentėjusysis pats jaučiasi žeminamas, net jei kiti mano, kad taip nėra. <...> Galiausiai, nors reikia atsižvelgti į tai, ar buvo siekiama pažeminti arba sumenkinti nukentėjusįjį, dėl to, kad tokio tikslo nebuvo, negalima galutinai atmesti galimybės konstatuoti 3 straipsnio pažeidimą <...>“. Taip pat žr. 2015 m. rugsėjo 28 d. Sprendimą Bouyid prieš Belgiją (CE:ECHR:2015:0928JUD002338009, 87 punktas): „Netinkamas elgesys, kuris pasiekia tokį minimalų sunkumo lygį, paprastai reiškia kūno sužalojimą arba dideles fizines ar psichines kančias. Tačiau net ir nesant tokio smurto, jei elgesys žemina ar menkina asmenį, rodant nepagarbą jo žmogiškajam orumui ar jį menkinant, arba jeigu jis sukelia atitinkamam asmeniui baimės, nerimo ar nepilnavertiškumo jausmus, kurie palaužia jo moralinį ir fizinį atsparumą, jis gali būti apibūdinamas kaip žemina[mas] ir todėl jam taip pat gali būti taikomas 3 straipsnyje nustatytas draudimas <...>“.
74      Žr. 2004 m. gruodžio 20 d. EŽTT sprendimą Makaratzis prieš Graikiją (CE:ECHR:2004:1220JUD005038599, 50 punktas) ir 2011 m. birželio 14 d. EŽTT sprendimą Trévalec prieš Belgiją (CE:ECHR:2011:0614JUD003081207, 55–61 punktai).
75      Žinau, kad 2024 m. kovo 18 d. Nuomonėje Nr. 1167/2023 ir 2024 m. kovo 18 d. Nuomonėje Nr. 1168/2023 dėl teisinės valstybės reikalavimų, susijusių su amnestijomis, visų pirma atsižvelgiant į pasiūlymą dėl Ispanijos parlamento įstatymo „dėl Pagrindinio įstatymo dėl Katalonijos institucinio, politinio ir socialinio normalizavimo“ (CDL-AD(2024)003), Venecijos komisija nurodė, kad „dėl teisinio saugumo [Venecijos] komisija atkreipia dėmesį į tai, kad Amnestijos įstatymo projekto 1.1 straipsnyje apibrėžta amnestijos taikymo sritis ratione materiae ir ratione temporis yra labai plati ir neapibrėžta“, todėl „rekomend[avo] apriboti ir tiksliau apibrėžti amnestijos taikymo sritį ratione materiae ir ratione temporis, kad įstatymo pasekmes būtų galima labiau nuspėti“ (94 ir 96 punktai). Vis dėlto reikia priminti, kad Venecijos komisija teisinio saugumo principą nagrinėja bendrai, abstrakčiai ir norminiu požiūriu, siekdama nustatyti bet kuriuo atveju taikytinus idealius standartus. Sąjungos teisėje šis principas vertinamas ne abstrakčiai, o pagal jo funkciją, atsižvelgiant į Sąjungos teisinės sistemos tikslus, visų pirma siekiant nustatyti, ar kenkiama Direktyvos 2017/541 veiksmingumui. Būtent tai savo išvadoje nurodė generalinis advokatas G. Hogan, pabrėžęs, kad „Venecijos komisijos atlikta analizė iš esmės yra politinė, nors ji turi ir išsamios teisinės bei politinės analizės požymių“, ir kad „Venecijos komisijos nuomonėje siekiama nustatyti idealią sistemą“ (generalinio advokato G. Hogan išvada byloje Repubblika (C‑896/19, EU:C:2020:1055, 88 punktas). Taigi, nors siekiant patobulinti reglamentavimą LOA 1 straipsnio taikymo sritis galėtų būti apibrėžta tiksliau, nagrinėjamu atveju šios aplinkybės negalima prilyginti teisinio saugumo principo, kuris garantuojamas Sąjungos teisėje, pažeidimui.
76      Kalbant apie atvejus, kai amnestija paskelbiama, kai bylą nagrinėja baudžiamųjų bylų teismas, H. Donnedieu de Vabres pabrėžia, kad amnestija turi nepažeisti trečiųjų asmenų teisių ir nepanaikinti galimybės pareikšti ieškinio dėl žalos atlyginimo; jei civilinis ieškinys dar nėra pareikštas, jį gali nagrinėti tik civilinių bylų teismas (Donnedieu de Vabres, H., op. cit., p. 558 ir 559, Nr. 991).
77      R. Merle ir A. Vitu savitai ir kritiškai komentuoja bendrą amnestijos pobūdį, pažymėdami, kad „amnestijos įstatymo rengėjai nėra kaip nors ribojami, kai reikia nustatyti nusikaltimus, kuriems bus taikoma „užmiršimo“ priemonė“ (Merle, R. ir Vitu, A., op. cit., p. 1111, Nr. 945). Kalbant apie asmenis, kuriems taikoma amnestija, pažymėtina, kad autoriai skiria „realiąją amnestiją“, t. y. „amnestiją, suteikiamą įstatyme išvardytas nusikalstamas veikas padariusiems asmenims, neatsižvelgiant į asmenų, kuriems ji taikoma, savybes“, ir „asmeninę amnestiją“, t. y. kai neatsižvelgiama į padarytų nusikaltimų pobūdį ar sunkumą, o tik į „tam tikras asmenų, kurie dėl savo praeities ar konkrečios savybės nusipelno šios priemonės, grupes“ (ten pat, p. 1112 ir 1113, Nr. 946). Dėl amnestijos klasifikavimo pagal taikymo sritį taip pat žr. Siatista, I. M. ir Wierda, M., op. cit., p. 259, taip pat C. Stahn, op. cit., p. 260.
78      Žr. šios išvados 88 punktą.
79      Žr. šios išvados 84 punktą.
80      6/64, EU:C:1964:66.
81      Žr. 2022 m. vasario 22 d. Sprendimą RS (Konstitucinio Teismo sprendimų padariniai) (C‑430/21, EU:C:2022:99, 52 punktas) ir 2023 m. birželio 5 d. Sprendimą Komisija / Lenkija (Teisėjų nepriklausomumas ir privatus gyvenimas) (C‑204/21, EU:C:2023:442, 79 punktas).
82      Žr. 2019 m. birželio 24 d. Sprendimą Popławski (C‑573/17, EU:C:2019:530, 54 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
83      Žr. 2020 m. gruodžio 17 d. Sprendimą Komisija / Slovėnija (ECB archyvai) (C‑316/19, EU:C:2020:1030, 119 punktas).
84      Žr. šios išvados 84 punktą.
85      Žr. 2020 m. kovo 26 d. Sprendimą Miasto Łowicz ir Prokurator Generalny (C‑558/18 ir C‑563/18, EU:C:2020:234, 44 punktas; toliau – Sprendimas Miasto Łowicz).
86      Žr. Sprendimą Miasto Łowicz (45 punktas).
87      Žr. Sprendimą Miasto Łowicz (46 punktas).