Laikina versija
GENERALINIO ADVOKATO
A. BIONDI IŠVADA,
pateikta 2025 m. spalio 16 d.(1)
Byla C‑457/23 P
Deutsche Lufthansa AG
prieš
Ryanair DAC,
Condor Flugdienst GmbH,
Europos Komisiją,
Vokietijos Federacinę Respubliką,
Prancūzijos Respubliką
„ Apeliacinis skundas – Valstybės pagalba – Vokietijos oro transporto rinka – Vokietijos Federacinės Respublikos dėl COVID‑19 pandemijos suteikta pagalba oro vežėjui – Laikinoji valstybės pagalbos priemonių sistema – Deutsche Lufthansa AG rekapitalizavimas – Europos Komisijos sprendimas nepateikti prieštaravimų “
Turinys
I.
Įvadas
II.
Įvadinės pastabos
A.
LS tikslas, taikymo sritis ir teisinis pobūdis
B.
Teisminės kontrolės apimtis
C.
LS taikymo lankstumas
III.
Dėl apeliacinio skundo
A.
Dėl apeliacinio skundu primojo pagrindo
1.
Dėl apeliacinio skundo pirmojo pagrindo pirmos dalies
2.
Dėl apeliacinio skundo pirmojo pagrindo antros dalies
a)
Dėl pirmojo prieštaravimo
b)
Dėl antrojo prieštaravimo
c)
Dėl trečiojo prieštaravimo
d)
Dėl ketvirtojo prieštaravimo
e)
Išvados dėl apeliacinio skundo pirmojo pagrindo antros dalies
3.
Dėl apeliacinio skundo pirmojo pagrindo trečios dalies
a)
Dėl pirmojo prieštaravimo
b)
Dėl antrojo prieštaravimo
c)
Dėl trečiojo prieštaravimo
d)
Dėl ketvirtojo prieštaravimo
e)
Dėl penktojo prieštaravimo
f)
Dėl Komisijos ir Vokietijos Federacinės Respublikos prieštaravimų, susijusių su jų teisės į gynybą pažeidimu
g)
Išvada dėl apeliacinio skundo pirmojo pagrindo
B.
Dėl apeliacinio skundo antrojo pagrindo
1.
Dėl alternatyvaus mechanizmo, susijusio su nuosavo kapitalo dalimi
a)
Dėl pirmojo prieštaravimo
b)
Dėl antrojo prieštaravimo
2.
Dėl alternatyvaus mechanizmo, taikomo II tipo akcijoms be balsavimo teisės
3.
Išvada dėl apeliacinio skundo antrojo pagrindo
C.
Dėl apeliacinio skundo trečiojo pagrindo
D.
Dėl apeliacinio skundo ketvirtojo pagrindo
1.
Pirmasis prieštaravimas, grindžiamas tuo, kad Bendrasis Teismas padarė teisės klaidą, kai nusprendė, kad Komisija, nustatydama didelę įtaką rinkoje, turėjo atsižvelgti į papildomus veiksnius
2.
Dėl antrojo prieštaravimo, grindžiamo tuo, kad Bendrasis Teismas padarė teisės klaidą, kai nusprendė, kad DLH neturėjo didelės įtakos rinkoje Diuseldorfo ir Vienos oro uostuose
E.
Dėl apeliacinio skundo penktojo pagrindo
F.
Dėl apeliacinio skundo šeštojo pagrindo
G.
Išvados dėl apeliacinio skundo ir bylinėjimosi išlaidų
IV.
Išvada
I.      Įvadas
1.        2020 m. birželio 12 d. Vokietijos Federacinė Respublika pranešė Europos Komisijai apie individualios pagalbos priemonės projektą pagal SESV 107 straipsnio 3 dalies b punktą ir Laikinąją valstybės pagalbos priemonių, skirtų ekonomikai remti reaguojant į dabartinį COVID‑19 protrūkį, sistemą(2) (toliau – LS) skiriant Deutsche Lufthansa AG (toliau – DLH) 6 mlrd. EUR rekapitalizavimo sumą (toliau – nagrinėjama priemonė)(3). Nagrinėjamą priemonę, kaip vieną iš platesnio masto paramos priemonių, skirtų Lufthansa grupei (toliau – LH grupė), sudarė trys dalys, t. y. 20 % akcinio kapitalo dalis ir dviejų tipų akcijos be balsavimo teisės (toliau – I tipo akcijos be balsavimo teisės ir II tipo akcijos be balsavimo teisės).
2.        2020 m. birželio 25 d. Komisija priėmė sprendimą, jame konstatavo, kad nagrinėjama priemonė yra su vidaus rinka suderinama valstybės pagalba pagal SESV 107 straipsnio 3 dalies b punktą ir LS (toliau – ginčijamas sprendimas)(4). Ryanair DAC ir Condor Flugdienst GmbH (toliau – Condor) pareiškė ieškinius dėl tokio sprendimo panaikinimo(5).
3.        Bendrasis Teismas ginčijamą sprendimą panaikino 2023 m. gegužės 10 d. Sprendimu Ryanair ir Condor Flugdienst / Komisija (Lufthansa; COVID‑19)(6) (toliau – skundžiamas sprendimas). Kaip nurodė Bendrasis Teismas, ginčijamame sprendime buvo padarytos kelios klaidos ar pažeidimai, susiję su LS taikymu, ir kiekviena tokia klaida ar pažeidimas galėjo pateisinti jo panaikinimą(7).
4.        Apeliaciniu skundu DLH, palaikoma Komisijos ir Vokietijos Federacinės Respublikos, dabar prašo panaikinti skundžiamą sprendimą.
II.    Įvadinės pastabos
5.        Nors šis apeliacinis skundas yra ilgas ir visos šalys pateikė daug konkrečių motyvų ir argumentų, jame iš esmės keliami du klausimai. Pirma, kiek diskrecijos ir lankstumo turi Komisija, taikydama LS arba nukrypdama nuo šios sistemos. Antra, keliamas Bendrojo Teismo atliekamos teisminės kontrolės apimties vertinant ginčijamo sprendimo atitiktį tam tikriems konkretiems pačioje LS nustatytiems kriterijams klausimas. Gana akivaizdu, kad atsakymas į antrąjį klausimą priklauso nuo to, kaip suformuluotas pirmasis klausimas, o tai savo ruožtu labai priklauso nuo tos priemonės tikslo, taikymo srities ir teisinio pobūdžio. Nepaisant to, kad LS jau nebetaikoma, ši byla yra horizontaliai svarbi valstybės pagalbos teisei, atsižvelgiant į tai, kad panašių priemonių daugėja ir jų svarba metams bėgant vis didėja.
A.      LS tikslas, taikymo sritis ir teisinis pobūdis
6.        Pirma, kalbant apie LS tikslą ir taikymo sritį, reikėtų pažymėti, kad jos teisinis pagrindas yra SESV 107 straipsnio 3 dalies b punktas(8), siekiant papildyti kitas turimas galimybes, t. y.
SESV 107 straipsnio 2 dalies b punktą(9), kad būtų reaguojama į ekstremaliąsias situacijas ir padedama valstybėms narėms į jas reaguoti. Atsižvelgiant į pasaulinę COVID‑19 pandemiją, Sutartyje numatyto teisinio pagrindo, susijusio su nepaprastąja padėtimi, pasitelkimas neabejotinai buvo visiškai pagrįstas, nes visos valstybės narės skirtingu mastu nukentėjo nuo didelių ekonomikos sutrikimų(10). Taigi nekyla jokių abejonių, kad LS buvo sukurta daugiausia siekiant užtikrinti pakankamą likvidumą visų rūšių įmonėms ir išsaugoti ekonominės veiklos tęstinumą per tragišką COVID‑19 protrūkį ir po jo. LS taip pat buvo siekiama kitų papildomų, tačiau ne mažiau svarbių tikslų, t. y. „tiksliai ir proporcingai“ taikyti valstybės pagalbos taisykles, siekiant užtikrinti, kad nacionalinės paramos priemonės būtų veiksmingos padedant per COVID‑19 pandemiją nukentėjusioms įmonėms, ir įtraukti nacionalines paramos priemones į valstybės pagalbos kontrolės sistemą, siekiant užtikrinti, kad Sąjungos vidaus rinka nebūtų susiskaidžiusi ir kad vienodos sąlygos išliktų nepakitusios(11). LS išties nesustabdė valstybės pagalbos taisyklių taikymo, šia sistema jos tik buvo pritaikytos prie nepaprastosios padėties.
7.        Taip pat nereikėtų pamiršti, kad LS buvo, galima sakyti, gyva priemonė, nes buvo perrašyta, atnaujinta ir pakeista septynis kartus(12). Kadangi Komisija įgijo daugiau patirties ir žinių apie COVID‑19 poveikį Sąjungos vidaus rinkai, rengiant kiekvieną naują versiją būdavo laipsniškai nustatomi konkretesni ir išsamesni nacionalinių priemonių suderinamumo kriterijai. Pavyzdžių daug, ir bene geriausias iš jų yra su rekapitalizavimu susijusios nuostatos, įtrauktos į trečiąją LS versiją(13). Pagalbos gavėjams buvo nustatyta daug apribojimų, be to, dėl priemonių, viršijančių 250 mln. EUR ir skirtų didelę įtaką rinkoje turinčioms įmonėms, pagal LS buvo reikalaujama, kad valstybės narės pasiūlytų papildomų priemonių veiksmingai konkurencijai apsaugoti, pavyzdžiui, struktūrinius ar elgesio įsipareigojimus(14). LS nustačius antimonopolines sąlygas ir atkuriamąsias priemones buvo dar kartą patvirtintas ketinimas išlaikyti vienodas sąlygas ir užtikrinti nediskriminacines atviras galimybes patekti į rinką.
8.        Antra, dėl LS teisinio pobūdžio reikėtų priminti, kad, kaip ne kartą patvirtino Teisingumo Teismas, vertindama pagalbos priemonių suderinamumą su vidaus rinka pagal SESV 107 straipsnio 3 dalį Komisija turi plačią diskreciją ir naudodamasi šia diskrecija gali imtis švelniosios teisės priemonių, kad nustatytų kriterijus, kuriais remdamasi ketina atlikti šį vertinimą(15).
9.        Be jokios abejonės, tokios priemonės visada turi atitikti Sutartį(16). Taigi, kaip yra paaiškinęs Teisingumo Teismas, Komisija negali nepaisyti SESV 107 straipsnio 3 dalies priimdama gaires, kuriose yra teisės klaida arba akivaizdi vertinimo klaida, ir dėl gairių priėmimo negali atsisakyti įgyvendinti jai šia nuostata suteiktą diskreciją(17).
10.      Taigi priimdama tokias gaires, pranešimus ar kitus švelniosios teisės aktus ir
pranešdama,
t. y. paskelbdama, kad nuo šiol jie bus taikomi atvejams, su kuriais jie susiję, Komisija apriboja savo diskrecijos įgyvendinimą ir paprastai negali nukrypti nuo šių teisės aktų, nes priešingu atveju gali būti nustatyta, kad ji pažeidė bendruosius teisės principus, kaip antai vienodo požiūrio ar teisėtų lūkesčių apsaugos principus(18).
11.      Taigi šiomis švelniosios teisės priemonėmis siekiama apriboti Komisijos diskreciją, o ne ją išplėsti. Be to, taikant bendruosius Sąjungos teisės principus, šios priemonės yra kaip parametrai, kuriais teismas vadovaujasi tikrindamas, kaip Komisija įgyvendina savo diskreciją.
12.      Teisingumo Teismas taip pat yra paaiškinęs, kad gairių priėmimas neatleidžia Komisijos nuo pareigos išnagrinėti specialias išimtines aplinkybes, kuriomis konkrečiu atveju remiasi valstybė narė, kai prašo tiesiogiai taikyti SESV 107 straipsnio 3 dalies b punktą(19). Taigi valstybės narės išsaugo teisę pranešti Komisijai apie valstybės pagalbos projektus, kurie neatitinka šiose gairėse nustatytų kriterijų(20). Vis dėlto taip jos rizikuoja, kad Komisijos sprendimas, kuriuo pagalba pripažįstama nesuderinama su vidaus rinka, bus panaudotas prieš jas, nes tokiose gairėse nustatytos sąlygos, kuriomis siekiama užtikrinti, kad jų taikymo srityje suteikta valstybės pagalba atitiktų Sąjungos teisę, o Komisija gali nukrypti nuo tokių sąlygų tik išimtinėmis aplinkybėmis(21). Taigi, nors švelniosios teisės priemonės nėra privalomos valstybėms narėms(22), jose pateikiamos gairės, kuriomis apribojamos ir nukreipiamos valstybių narių taikomos priemonės.
13.      Akivaizdu, kad šie gerai žinomi principai taikomi LS, t. y. referenciniam pagrindui, kuriuo remiantis vertinamas dėl COVID‑19 skirtos valstybės priemonės suderinamumas su vidaus rinka. Teisingumo Teismas išties yra aiškiai nurodęs, kad toks teisės aktas yra privalomas Komisijai(23). Taigi, remiantis priminta suformuota jurisprudencija, jei valstybė narė praneša Komisijai apie valstybės pagalbos projektą, atitinkantį LS nustatytus kriterijus, Komisija iš esmės turi patvirtinti šį projektą. Tačiau valstybės narės tebeturi teisę pranešti Komisijai apie valstybės pagalbos projektus, kurie neatitinka LS nustatytų kriterijų, o Komisija gali išimtinėmis aplinkybėmis patvirtinti tokius pagalbos projektus(24).
B.      Teisminės kontrolės apimtis
14.      Teisminės kontrolės taikymas vykdomosios valdžios diskrecijai priimti sprendimus iš tikrųjų yra vienas iš pagrindinių bet kurios teisinės valstybės principu grindžiamos teisinės sistemos principų. Vis dėlto, kadangi tokia užduotis apima sudėtingus ekonominius, techninius ir socialinius vertinimus, taip pat politinius sprendimus, šiai kontrolei taikomos ribos, kuriomis siekiama išlaikyti tam tikrą institucinę pusiausvyrą tarp vykdomosios ir teismų valdžios ir atsižvelgti į tai, kad nespecializuotiems teismams trūksta techninių žinių.
15.      Pagalbos priemonių suderinamumo su vidaus rinka vertinimas pagal SESV 107 straipsnio 3 dalį priklauso išimtinei Komisijos kompetencijai(25); ji, kaip jau pažymėta, turi plačią diskreciją, kurios įgyvendinimas apima sudėtingus ekonominius ir socialinius vertinimus.
Pagal Teisingumo Teismo suformuotą jurisprudenciją atliekant tokių vertinimų kontrolę tik patikrinama, ar buvo laikytasi procedūrinių ir motyvavimo taisyklių, ar tikslios faktinės aplinkybės, kuriomis remiamasi, ir ar nebuvo padaryta teisės klaida, akivaizdi faktinių aplinkybių vertinimo klaida arba piktnaudžiauta įgaliojimais(26). Sąjungos teismas neturi pakeisti sprendimą priėmusios Komisijos ekonominio vertinimo savuoju.
16.      Vis dėlto būtent atsižvelgiant į Komisijos diskreciją taikant SESV 107 straipsnio 3 dalį yra labai svarbi griežta teisminė kontrolė, nors ir neperžengiant pirma nurodytų ribų. Teisingumo Teismas aiškiai išreiškė tokį poreikį, nurodęs, kad „kai [Sąjungos] institucijos turi <...> vertinimo teisę, pagarba [Sąjungos] teisinės tvarkos garantuojamoms teisėms administracinėse procedūrose yra dar svarbesnė. Tarp šių garantijų, be kita ko, yra kompetentingos institucijos pareiga atidžiai ir nešališkai išnagrinėti visas reikšmingas konkretaus atvejo aplinkybes, asmens teisė pareikšti savo nuomonę ir teisė, kad sprendimas būtų tinkamai motyvuotas. Tik taip Teisingumo Teismas gali patikrinti, ar įvykdytos faktinės ir teisinės sąlygos, nuo kurių priklauso vertinimo teisės įgyvendinimas.“(27)
17.      Teisingumo Teismas patikslino, kad Komisijos turima diskrecija atlikti sudėtingus ekonominius vertinimus, be kita ko, valstybės pagalbos srityje, nereiškia, kad Sąjungos teismas turi susilaikyti nuo Komisijos pateikto ekonominių duomenų aiškinimo kontrolės(28). Sąjungos teismai turi, be kita ko, patikrinti ne tik nurodytų įrodymų faktinį teisingumą, patikimumą ir nuoseklumą, bet ir tai, ar šie įrodymai apima visus bylai reikšmingus duomenis, į kuriuos reikia atsižvelgti vertinant sudėtingą padėtį, ir ar šie įrodymai gali pagrįsti jais remiantis padarytas išvadas(29).
18.      Taigi ekonominių vertinimų teisminės kontrolės intensyvumas iš tikrųjų priklauso nuo jų sudėtingumo lygio ir nuo to, ar jie susiję su politiniais, ar objektyviais sprendimais. Todėl ypatingas dėmesys turi būti skiriamas tam, kad būtų išvengta rizikos, jog, automatiškai taikant bendrą formulę dėl „sudėtingų ekonominių vertinimų“ ribotos kontrolės, ištisos Komisijos atliekamų vertinimų kategorijos galėtų automatiškai išvengti pakankamai intensyvios teisminės kontrolės.
19.      Galiausiai, mano nuomone, labai specifinio švelniosios teisės priemonių valstybės pagalbos srityje, įskaitant LS, pobūdžio nereikėtų painioti su tinkama teisminės kontrolės, kurią turi vykdyti Sąjungos teismai, apimtimi. Šios teisinės priemonės gali būti švelnios, nes jomis nukrypstama nuo standartinės teisėkūros ir institucinių reikalavimų, konsultavimosi ir paskelbimo, tačiau, nustačius šias priemones, nėra pagrindo netaikyti griežtos jų taikymo kontrolės, t. y. kuri būtų tokia pat intensyvi (ir taip pat apribota) kaip ta, kurią Sąjungos teismai taiko Sąjungos kietosios teisės priemonių taikymui.
C.      LS taikymo lankstumas
20.      LS numatytos kelios „atviros taisyklės“, t. y.
taisyklė dėl rekapitalizavimo(30), pagal kurią Komisijai leidžiama sutikti su sprendimais, alternatyviais tiems, kurie aiškiai numatyti LS nuostatose. Taigi kyla klausimas, kokią diskreciją Komisija turi pagal tokias taisykles nukrypti nuo LS.
21.      Šiomis taisyklėmis siekiama suteikti riboto lankstumo tais atvejais, kai formalus LS taikymas pagal „varnelės uždėjimo“ principą nėra pagrįstas, leidžiant Komisijai atlikti „bendresnį“ priemonės struktūros ir poveikio vertinimą(31). Vis dėlto šis lankstumas negali būti prilygintas visiškai diskrecijai, kurios neriboja pačios Komisijos paskelbtos gairės. Lankstumas taikant „atviras taisykles“ pagal LS negali reikšti, kad Komisijai suteikiama carte blanche, nes jos priimtos taisyklės jai iš esmės yra privalomos. Bet koks laisvesnis aiškinimas prieštarautų suformuotai jurisprudencijai, susijusiai su privalomąja gairių galia, sumažintų teisminės kontrolės veiksmingumą ir pakenktų teisiniam saugumui, nes Komisijai galėtų būti leista pasinaudoti LS formuluočių atvirumu siekiant apeiti pačios sau nustatytas taisykles.
22.      Be to, nacionalinė priemonė, kuri neatitinka visų atitinkamų gairių, šiuo atveju – LS sąlygų, iš esmės turėtų būti uždrausta, nebent būtų aiškiai įrodyta, kad dėl išimtinių aplinkybių ją reikia vertinti tiesiogiai pagal Sutartį(32). Kitaip tariant, kai netinka nei „varnelės uždėjimo“ metodas, nei „bendro vertinimo“ metodas, nacionalinė priemonė potencialiai galėtų būti priimtina pagal SESV 107 straipsnio 3 dalį tik išimtinėmis aplinkybėmis. Jeigu Komisija atsainiai aiškina gaires, iš tikrųjų apeidama pačios sau nustatytas taisykles, tai neatitinka minėtos jurisprudencijos, kuria, be kita ko, siekiama užtikrinti bendrojo vienodo požiūrio principo laikymąsi.
23.      Šį apeliacinį skundą dabar nagrinėsiu remdamasis visais pirma išdėstytais argumentais.
III. Dėl apeliacinio skundo
24.      Grįsdama apeliacinį skundą DLH nurodo šešis pagrindus.
A.      Dėl apeliacinio skundu primojo pagrindo
25.      Pirmajame apeliacinio skundo pagrinde DLH, palaikoma Komisijos ir Vokietijos Federacinės Respublikos, ginčija skundžiamo sprendimo 112–138 punktus, teigdama, kad jie grindžiami klaidingu LS 49 punkto c papunkčio aiškinimu ir neteisingos kontrolės apimties taikymu.
26.      LS 49 punkte numatytos keturios „tinkamumo ir dalyvavimo“ sąlygos, kurias turi atitikti „rekapitalizavimo dėl COVID‑19 priemonės“(33). Skundžiamo sprendimo 112–138 punktuose Bendrasis Teismas išnagrinėjo ir pripažino pagrįstais Ryanair ir Condor priekaištus, grindžiamus LS 49 punkto c papunkčio pažeidimu; pagal šią nuostatą tam, kad pagalbos gavėjas atitiktų rekapitalizavimo priemonės taikymo reikalavimus, jis, be kita ko, turi negalėti rinkose gauti finansavimo prieinamomis sąlygomis.
27.      Pirma, Bendrasis Teismas konstatavo, kad laikotarpiu iki ginčijamo sprendimo priėmimo LH grupei priklausė didžioji dalis jos orlaivių parko, o DLH galėjo naudoti savo orlaivį ir atsargines dalis kaip paskolų garantijas, kad pritrauktų lėšų finansų rinkose. Bendrojo Teismo teigimu, šios išvados „aiškiai, vienareikšmiai ir nuosekliai išplaukia iš kelių <...> įrodymų“, kuriuos pateikė Ryanair(34) ir į kuriuos ji atkreipė Vokietijos vyriausybės ir Komisijos dėmesį prieš priimant ginčijamą sprendimą(35) (skundžiamo sprendimo 118–121 punktai). Antra, Bendrasis Teismas pažymėjo, kad ginčijamame sprendime Komisija nurodė tik tai, jog DLH neturėjo „pakankamų garantijų“, kad galėtų rinkose gauti finansavimo priemonių dėl „visos“ pagalbos „sumos“, tačiau šio teiginio niekaip nepagrindė. Konkrečiai kalbant, ginčijamame sprendime nėra jokios informacijos, kuri rodytų, kad Komisija įvertino galimą paskolų garantijų, kaip antai neįkeistų DLH orlaivių, prieinamumą, jų vertę ir galimų paskolų, kurias būtų buvę galima gauti finansų rinkose už tokias garantijas, sąlygas (skundžiamo sprendimo 122–124 punktai). Šiuo klausimu Komisija negalėjo remtis prielaidomis (skundžiamo sprendimo 131 punktas). Galiausiai Bendrasis Teismas nurodė, kad ginčijamo sprendimo 22 punkte pateiktas Komisijos teiginys, kad DLH „paskolų garantijų“ nepakaktų „visai“ reikalingų lėšų sumai padengti, grindžiamas klaidinga prielaida, kad finansavimas, kurį galima gauti rinkose, būtinai turi patenkinti visus pagalbos gavėjo poreikius. Nei LS 49 punkto c papunkčio tekstas, nei jo tikslas ar kontekstas neleistų pagrįsti šio teiginio. Remdamasi tokia klaidinga prielaida, taigi ir neįvertinusi, ar DLH galėjo gauti didelę dalį reikalingo finansavimo rinkose, Komisija neatsižvelgė į visas aplinkybes, reikšmingas nagrinėjant LS 49 punkto c papunktyje nustatytą sąlygą. Tokią išvadą patvirtintų ir LS 44 punktas, kuriame nurodyta, kad rekapitalizavimas neturi viršyti minimumo, būtino pagalbos gavėjo gyvybingumui užtikrinti, ir apskritai bendrasis proporcingumo principas (skundžiamo sprendimo 125, 127–130 ir 132 punktai). Be to, Bendrasis Teismas konstatavo, kad Komisija bet kuriuo atveju savo teiginį grindė didesne suma (9 mlrd. EUR) nei ta, kuri yra nagrinėjamos priemonės dalykas (6 mlrd. EUR, kaip nurodyta ginčijamo sprendimo 26 konstatuojamojoje dalyje), o tai „kelia abejonių dėl paties jos nagrinėjimo pagrindo“ (skundžiamo sprendimo 126 punktas).
28.      Apeliacinio skundo pirmąjį pagrindą sudaro trys dalys.
1.      Dėl apeliacinio skundo pirmojo pagrindo pirmos dalies
29.      DLH teigia, kad Bendrasis Teismas iškraipė ginčijamo sprendimo 22 ir 100 konstatuojamosiose dalyse pateiktus Komisijos argumentus. Jos nuomone, Bendrasis Teismas neturėjo teisės iš šių konstatuojamųjų dalių daryti išvados, kad Komisija manė, jog finansavimas privačiose rinkose „būtinai“ visada turi patenkinti visus pagalbos gavėjo poreikius.
30.      Pažymėtina, kad ginčijamame sprendime Komisijos vertinimą dėl nagrinėjamos priemonės tinkamumo pagal LS 49 punkto c papunktį sudaro tik viena konstatuojamoji dalis, t. y. 100 konstatuojamoji dalis. Šios konstatuojamosios dalies pirmame sakinyje(36) Komisija daro nuorodą į to sprendimo 2.3 skirsnio 21–24 konstatuojamąsias dalis, kuriose aprašomas priemonės dalykas. 22 ir 23 konstatuojamosiose dalyse pakartoti Vokietijos valdžios institucijų argumentai dėl tinkamumo pagal LS 49 punkto c papunktį. Šiose konstatuojamosiose dalyse kalbama tik apie DLH negalėjimą naudojant skolą arba nuosavą kapitalą sutelkti pakankamai išteklių visai 9 mlrd. EUR sumai, reikalingai grupės ekonominės veiklos tęstinumui užtikrinti per COVID‑19 pandemiją ir po jos, padengti. Iš tiesų jose nepateikta visai jokios DLH gebėjimo rasti finansavimą tik daliai tos sumos arba atitinkamoje priemonėje nustatytai 6 mlrd. EUR sumai analizės. Šiomis aplinkybėmis Bendrasis Teismas teisingai aiškino ginčijamo sprendimo 22 ir 100 konstatuojamąsias dalis, t. y. kad jose išreikštas požiūris, jog pagal LS 49 punkto c papunktį finansavimas, kurį galima gauti rinkose, būtinai turi tenkinti visus paramos gavėjo poreikius. Reikėtų pažymėti, kad savo procesiniuose dokumentuose Komisija nepateikia kitokio šių konstatuojamųjų dalių aiškinimo.
31.      Atsižvelgdamas į tai, kas išdėstyta, manau, kad apeliacinio skundo pirmojo pagrindo pirmą dalį reikėtų atmesti.
2.      Dėl apeliacinio skundo pirmojo pagrindo antros dalies
32.      DLH, palaikoma Komisijos ir Vokietijos Federacinės Respublikos, teigia, kad Bendrasis Teismas padarė klaidą, kai nusprendė, kad Komisija LS 49 punkto c papunktyje nurodytos tinkamumo analizės etapu turėjo įvertinti, ar didelė pagalbos gavėjo finansavimo poreikių dalis galėjo būti finansuojama rinkose. DLH šiuo klausimu pateikia keturis prieštaravimus.
a)      Dėl pirmojo prieštaravimo
33.      DLH teigia, kad LS 49 punkto c papunkčio tekstas nepatvirtina Bendrojo Teismo pozicijos, grindžiamos neišsamiu ir klaidingu šios nuostatos aiškinimu.
34.      Mano nuomone, tokį prieštaravimą reikėtų atmesti.
35.      Priešingai, nei teigia DLH, „atvira ir plati“ LS 49 punkto c papunkčio formuluotė visiškai atitinka Bendrojo Teismo siūlomą aiškinimą, pagal kurį įmonės atitinka rekapitalizavimo priemonių reikalavimus pagal LS tik jeigu ir tik tiek, kiek jos negali gauti finansavimo rinkose.
36.      Žinoma, kaip teigia DLH ir Komisija, iš viso LS 49 punkto c papunkčio teksto galima daryti išvadą, kad lemiamas kriterijus nustatant tinkamumą yra tai, ar pagalbos gavėjas gali užsitikrinti pakankamą finansavimą, kad būtų užtikrintas jo „gyvybingumas“(37).
37.      Vis dėlto toks aiškinimas nesikerta su Bendrojo Teismo išaiškinimu, pagal kurį tuo atveju, kai pagalbos gavėjas gali rinkose gauti (didelę) dalį lėšų, reikalingų savo gyvybingumui išlaikyti, tokioje nuostatoje įtvirtinta sąlyga nėra tenkinama visų jo poreikių atžvilgiu.
b)      Dėl antrojo prieštaravimo
38.      DLH teigia, kad Bendrasis Teismas neteisingai aiškino LS 49 punkto c papunkčio tikslą ir padarė klaidą, kai tinkamumo analizei pritaikė minimalaus būtinumo principą, taikomą proporcingumo analizei. DLH teigimu, LS 49 punktas yra priemonės, apie kurią pranešta, vertinimo pradžios taškas, leidžiantis Komisijai patikrinti, ar priemonė, apie kurią pranešta, atitinka bendruosius ir formalesnius kriterijus. Taigi LS 49 punkto ir, be kita ko, jo c papunktyje numatytos sąlygos tikslas nėra išsamiai išanalizuoti, ar valstybės intervencija yra apribota iki būtino minimumo (tai daroma taikant proporcingumo kriterijų pagal LS 54 punktą)(38). Tiek Komisija, tiek Vokietijos Federacinė Respublika pritaria DLH nuomonei.
39.      Skundžiamo sprendimo 129 punkte Bendrasis Teismas konstatavo, kad LS 49 punkto c papunktyje numatyta sąlyga siekiama „apriboti valstybės intervenciją, taigi ir valstybės išteklių naudojimą, tik tais atvejais, kai paramos [pagalbos] gavėjas negali finansų rinkose gauti finansavimo prieinamomis sąlygomis“.
40.      Atsižvelgdamas į patį šios nuostatos tekstą, manau, kad toks šios nuostatos tikslo aiškinimas negali būti rimtai ginčijamas(39). Kaip pripažįsta pati DLH, kiekviena iš minėtame 49 punkte nurodytų sąlygų atitinka konkretų tikslą. Nekyla abejonių, kad c punkte nurodytas tikslas yra neleisti valstybėms narėms patirti viešųjų išlaidų siekiant padėti įmonėms, galinčioms rasti kitų formų finansavimą. Atsižvelgiant į COVID‑19 pandemiją, buvo labai svarbu vengti tokių išlaidų dėl didelio nukentėjusių įmonių skaičiaus visuose ekonomikos sektoriuose ir dėl to, kad valstybės narės turėjo laikytis prioritetų, kad galėtų paskirstyti ribotus išteklius.
41.      Atsižvelgdamas į tai, manau, kad DLH teiginius reikėtų atmesti dėl toliau nurodytų priežasčių.
42.      Pirma, tiesa, kad, kaip teisingai pažymėjo DLH, LS 49 punktas yra „pradžios taškas“ vertinant priemonę, apie kurią pranešta pagal tokį teisės aktą. Vis dėlto tai nebūtinai reiškia, kad Komisija neprivalo atlikti visapusiškos ir išsamios visų reikšmingų veiksnių analizės, kad patikrintų, ar įvykdytos minėtame punkte numatytos sąlygos.
43.      Apskritai tokiomis sąlygomis iš esmės siekiama neįtraukti rekapitalizavimo priemonių, kurios nėra būtinos atsižvelgiant į LS siekiamus tikslus arba kurios neatitinka bendrojo intereso, todėl negali būti pripažintos suderinamomis su vidaus rinka. Kai įmonė gali patenkinti didelę arba gana didelę dalį savo finansinių poreikių rinkose prieinamomis sąlygomis, rekapitalizavimo priemonė, skirta visiems šiems poreikiams patenkinti, negali būti laikoma „būtina“(40).
44.      Taigi negaliu pritarti nuomonei, jog pagal LS 49 punkto c papunktį pakanka, kad Komisija remtųsi visais pagalbos gavėjo finansavimo poreikiais ir įvertintų, ar juos visus galima patenkinti rinkose. Komisijos argumentas, kad LS 49 punkto c papunktis iš esmės yra dvinaris – t. y. tuo atveju, jei minėtame punkte numatyta sąlyga nebūtų visiškai įvykdyta, įmonė negalėtų būti rekapitalizuota – yra klaidingas. Pagal tokį samprotavimą daugiau reikšmės teikiama galimoms neigiamoms ekonominėms pasekmėms atmestos reikalavimų neatitinkančios priemonės naudos gavėjui, o ne tinkamam pačios priemonės vertinimui.
45.      Dėl DLH, Komisijos ir Vokietijos Federacinės Respublikos siūlomo LS 49 punkto c papunkčio aiškinimo susiklostytų situacijos, kai priemonė pagal LS 3.11 skirsnį būtų laikoma tinkama, nors jos gavėjas galėtų gauti finansavimą rinkose beveik visai pagalbos sumai, išskyrus nedidelę jos dalį. Toks rezultatas nebūtų suderinamas su proporcingumo principu ir neatitiktų LS 19 punkte nustatytų reikalavimų(41).
46.      Antra, dėl teiginio, kad Bendrasis Teismas dalį proporcingumo kriterijaus pagal LS 54 punktą perkėlė į tinkamumo vertinimą, reikėtų pažymėti, jog pagal šio kriterijaus pirmą dalį reikalaujama, kad Komisija patikrintų, ar rekapitalizavimo dėl COVID‑19 suma „[neviršija] minimumo, būtino pagalbos gavėjo gyvybingumui užtikrinti“.
47.      Man atrodo, kad toks patikrinimas iš esmės skiriasi nuo vertinimo, kurį Komisija turi atlikti pagal LS 49 punkto c papunktį, kaip Bendrasis Teismas jį išaiškino skundžiamo sprendimo 127–131 punktuose. Vertinimas, ar ir kokiu mastu rekapitalizavimo priemonės, apie kurią pranešta, gavėjas gali rasti kitų formų finansavimą savo poreikiams patenkinti, skiriasi nuo vertinimo, ar priemone viršijama tai, kas būtina pagalbos gavėjo gyvybingumui užtikrinti. LS 54 punkto tikslas taip pat skiriasi, nes jis yra užtikrinti, kad pagalbos gavėjas negautų didesnės pagalbos, nei būtina jo likvidumui atkurti ir gyvybingumui užtikrinti.
48.      Taigi nėra nenuoseklu, kad LS šie du vertinimai buvo reglamentuoti skirtingose nuostatose, neatsižvelgiant į tai, ar jais abiem siekiama konkrečiai išreikšti proporcingumo principą(42).
49.      Bet kuriuo atveju, net darant prielaidą, jog DLH teisingai mano, kad Bendrasis Teismas vertinimą, kuris yra vertinimo pagal LS 54 punktą dalis, perkėlė į tinkamumo etapą, jos argumentas yra pernelyg formalus. Darant prielaidą, kad analizuodama rekapitalizavimo priemonės, apie kurią pranešta pagal LS, proporcingumą Komisija turėtų patikrinti, ar tokia priemonė apima daugiau nei pagalbos gavėjo poreikius, kurių jis negali patenkinti rinkose, tai, kuriuo etapu šis patikrinimas atliekamas, neturi reikšmės. Šioje byloje neatrodo, kad Komisija būtų atlikusi tokį vertinimą nagrinėdama pagalbos proporcingumą pagal LS 54 punktą.
c)      Dėl trečiojo prieštaravimo
50.      DLH, palaikoma Komisijos, teigia, kad skundžiamo sprendimo 150–217 punktuose Bendrasis Teismas pats sau prieštaravo, kai atmetė kaip nepagrįstus visus Ryanair ir Condor pateiktus priekaištus dėl pagalbos dydžio.
51.      Šiuo klausimu pakanka konstatuoti, kad visi tuose punktuose Bendrojo Teismo išnagrinėti ir atmesti prieštaravimai buvo susiję su LS 54 punkto aiškinimu arba jo taikymu šioje byloje. Iš esmės Ryanair ir Condor priekaištavo Komisijai, kad ši arba neteisingai apskaičiavo DLH gyvybingumui užtikrinti reikalingą pagalbos sumą, arba neteisingai įvertino nagrinėjama priemone suteikto pranašumo dydį. Nė vienas iš šių priekaištų nebuvo susijęs su klausimu, ar pagalba buvo apribota suma, kurios DLH negalėjo gauti rinkose.
52.      Vadinasi, nėra jokio prieštaravimo tarp Bendrojo Teismo argumentų, pateiktų minėtuose skundžiamo sprendimo punktuose, ir argumentų, kuriais grindžiama LS 49 punkto c papunkčio analizė(43). Taigi, mano nuomone, šį prieštaravimą reikėtų atmesti.
d)      Dėl ketvirtojo prieštaravimo
53.      DLH teigia, kad skundžiamame sprendime pateiktas platus LS 49 punkto c papunkčio aiškinimas neatitinka paties Bendrojo Teismo jurisprudencijos, suformuotos 2021 m. gegužės 19 d. Sprendime Ryanair / Komisija (Ispanija; Covid-19)(44) ir Bendrojo Teismo sprendime Finnair II. Remdamasi pastaruoju sprendimu, DLH pateikia papildomą prieštaravimą, teigdama, kad Bendrasis Teismas pažeidė vienodo požiūrio principą, nes taikė griežtesnį LS 49 punkto c papunkčio aiškinimo standartą, nors Finnair ir DLH rekapitalizavimo scenarijus buvo beveik toks pat.
54.      Kiek tai susiję su pirmuoju iš minėtų sprendimų, DLH daro nuorodą į Bendrojo Teismo motyvų dalį, kurioje jis atmetė reikalavimą, kad būtų taikomas kitas kriterijus, nei atitinkamos valstybės narės pasirinkti tinkamumo pagal aptariamą pagalbos sistemą kriterijai(45). To sprendimo 49 punkte Bendrasis Teismas nurodė, kad vertindama su COVID‑19 susijusias priemones Komisija „neturi įrodyti, kad jokia kita įsivaizduojama, iš esmės hipotetinė, priemonė iš tikrųjų nebūtų tinkama geriau užtikrinti siekiamą tikslą“, ir neturi atlikti „teisės aktų analizės užduot[ies], kad išnagrinėtų visas galimas alternatyvias priemones“(46).
55.      Šiuo klausimu primenu, jog skundžiamo sprendimo 125–132 punktuose Bendrasis Teismas konstatavo, kad Komisija neteisingai aiškino LS 49 punkto c papunktyje nustatytos sąlygos taikymo sritį, todėl nepakankamai įrodė, kad ši sąlyga buvo įvykdyta dėl visos priemonės, apie kurią pranešta, sumos. Taigi, priešingai, nei leidžia suprasti DLH, Bendrasis Teismas neįpareigojo Komisijos vertinti bet kokios kitos hipotetinės ir tokios pat teisėtos priemonės, kuri galbūt galėtų būti įgyvendinta vietoj priemonės, apie kurią pranešta; jis ją įpareigojo įrodyti, kad priemonė, apie kurią pranešta, atitinka LS 49 punkto c papunktį.
56.      Kiek tai susiję su Bendrojo Teismo sprendimu Finnair II, DLH tvirtina, kad Komisija neprivalėjo nagrinėti, ar pagalbos gavėjas būtų galėjęs gauti didelę finansavimo dalį rinkoje(47). Taigi Bendrasis Teismas patvirtino LS 49 punkto c papunkčio aiškinimą, pagal kurį tinkamumo analizės pagrindas yra visi pagalbos gavėjo likvidumo poreikiai.
57.      Nepritariu tokiam Bendrojo Teismo sprendimo Finnair II aiškinimui. Iš minėto sprendimo 50, 51 ir 53 punktų matyti, kad Finnair Suomijos Respublikai pateikė prašymą taikyti rekapitalizavimo priemonę tik išnaudojusi visas rinkoje prieinamas galimybes ir negavusi finansavimo, kuris jai būtų leidęs patenkinti visus likvidumo poreikius(48). Taigi šia priemone buvo siekiama patenkinti tik tuos likvidumo poreikius, kurių Finnair, kaip paaiškėjo, negalėjo patenkinti kitomis priemonėmis.
58.      Taigi šioje byloje Bendrasis Teismas, neprieštaraudamas sau, atmetė tokį LS 49 punkto c papunkčio aiškinimą, pagal kurį tam, kad būtų įvykdyta tame punkte numatyta sąlyga, pakanka įrodyti, kad pagalbos gavėjas negali patenkinti visų savo likvidumo poreikių rinkose.
59.      Atsižvelgdamas į tai, kas išdėstyta, manau, kad apeliacinio skundo pirmojo pagrindo antros dalies ketvirtąjį prieštaravimą reikėtų atmesti. Be to, siūlyčiau atmesti DLH pateiktą papildomą prieštaravimą, grindžiamą vienodo požiūrio principo pažeidimu, nes jis nepagrįstas faktinėmis aplinkybėmis.
e)      Išvados dėl apeliacinio skundo pirmojo pagrindo antros dalies
60.      Dėl nurodytų priežasčių manau, kad reikėtų atmesti visus DLH prieštaravimus, pateiktus grindžiant jos apeliacinio skundo pirmojo pagrindo antrą dalį, taigi ir visą šią dalį.
3.      Dėl apeliacinio skundo pirmojo pagrindo trečios dalies
61.      Apeliacinio skundo pirmojo pagrindo trečioje dalyje DLH, palaikoma Komisijos ir Vokietijos Federacinės Respublikos, teigia, kad skundžiamo sprendimo 117 ir 131–135 punktuose Bendrasis Teismas padarė teisės klaidą, kai reikalavo, kad Komisija ieškotų papildomos informacijos, kad įvertintų, ar laikomasi LS 49 punkto c papunkčio. Ji taip pat nurodo, kad Bendrasis Teismas padarė savo išvadas dėl DLH finansavimo galimybių ir pakeitė Komisijos atliktą sudėtingų ekonominių aplinkybių vertinimą savuoju, prieš tai nenustatęs, kad jis yra mažai tikėtinas. DLH pateikia penkis prieštaravimus.
a)      Dėl pirmojo prieštaravimo
62.      DLH, palaikoma Komisijos ir Vokietijos Federacinės Respublikos, teigia, kad Bendrasis Teismas klaidingai taikė Teisingumo Teismo jurisprudenciją, susijusią su Komisijos pareigų apimtimi atliekant preliminarų valstybės pagalbos priemonės, apie kurią pranešta, tyrimą. DLH konkrečiai nurodo 2021 m. rugsėjo 2 d. Sprendimą Komisija / Tempus Energy ir Tempus Energy Technology(49).
63.      Tame sprendime Teisingumo Teismas, remdamasis savo suformuota jurisprudencija, pakartojo, kad sprendimo neteikti prieštaravimų užbaigus preliminarų tyrimo etapą teisėtumas turi būti vertinamas Sąjungos teismų atsižvelgiant ne tik į informaciją, kurią Komisija turėjo priimdama sprendimą, bet ir į informaciją, kurią ji galėjo turėti. Informacija, kurią Komisija „galėjo turėti“, apima informaciją, kuri atrodė reikšminga per preliminarų tyrimo etapą turimam atlikti vertinimui(50) ir kurią
Komisijos prašymu buvo galima gauti per administracinę procedūrą(51). Vis dėlto Komisija neprivalo savo iniciatyva ir nesant jokių įrodymų ieškoti bet kokios informacijos, kuri galėtų turėti ryšį su jos nagrinėjama byla, net jei tokią informaciją galima rasti viešojoje erdvėje(52).
64.      Manau, kad šioje byloje Bendrasis Teismas teisingai aiškino ką tik nurodytų Komisijos pareigų apimtį.
65.      Kaip priminta šios išvados 27 punkte, Bendrasis Teismas iš esmės nusprendė, kad per administracinę procedūrą Komisijos atliktas tyrimas buvo nepakankamas arba neišsamus dėl dviejų priežasčių. Pirma, Komisija neįvertino galimo DLH neįkeisto orlaivio prieinamumo kaip paskolų garantijos, kad būtų galima gauti finansavimą rinkose prieinamomis sąlygomis, nepaisydama įrodymų, į kuriuos Ryanair atkreipė jos dėmesį. Antra, Komisija neįvertino, ar tokios paskolų garantijos būtų galėjusios leisti DLH gauti didelę jai reikalingo finansavimo dalį rinkose.
66.      Sukritikavęs Komisiją dėl to, kad ši neištyrė DLH galimybės rasti finansavimą rinkose naudojant jos orlaivių parką kaip paskolos garantiją, Bendrasis Teismas nenustatė jai pareigos savo iniciatyva ieškoti informacijos, nesant jokių įrodymų, dėl kurių reikėtų atlikti papildomą tyrimą. Jis tik reikalavo, kad Komisija naudotų jau turimą reikšmingą informaciją, t. y. skundžiamo sprendimo 118 punkte Bendrojo Teismo nurodytą 2020 m. kovo mėn. pareiškimą(53), kuriame buvo tame pačiame skundžiamo sprendimo punkte ir jo 134 punkte nurodyti duomenys apie DLH neįkeistų orlaivių vertę(54).
67.      Šiuo klausimu reikėtų pažymėti, kad, pirma, beveik nekelia abejonių, jog pagalbos gavėjo turimo turto rūšis ir vertė, taip pat galimybė jį panaudoti kaip paskolos garantiją iš esmės yra reikšminga informacija siekiant įvertinti jo galimybes gauti finansavimą rinkose pagal LS 49 punkto c papunktį(55). Antra, man atrodo, jog vien DLH ir Komisijos nurodytos aplinkybės, kad 2020 m. kovo mėn. pareiškimas buvo padarytas daugiau nei prieš du mėnesius iki pranešimo apie nagrinėjamą priemonę, savaime nepakanka, net atsižvelgiant į pandemijos paskatintus greitus pokyčius, siekiant automatiškai paneigti šių duomenų tikslumą tuo metu, kai buvo atliekamas preliminarus tyrimas(56).
68.      Taigi, mano nuomone, Bendrasis Teismas nepadarė klaidos, kai nusprendė, kad Komisija privalėjo atsižvelgti į šią informaciją ir išnagrinėti, be kita ko, ieškodama papildomų įrodymų, sąlygas, kuriomis DLH būtų galėjusi gauti finansavimą rinkose už minėtas paskolų garantijas(57).
69.      Be to, skaitant visą skundžiamo sprendimo 132 punktą aiškiai matyti, kad nurodydamas, jog Komisija neatsižvelgė į „visus veiksnius, reikšmingus“(58) nagrinėjant LS 49 punkto c papunktyje nustatytą sąlygą, Bendrasis Teismas rėmėsi tuo, kad niekaip nebuvo įvertintas DLH gebėjimas sutelkti didelę reikiamo finansavimo dalį rinkose. Taigi, priešingai, nei teigia Komisija, iš to teiginio negalima daryti išvados, kad Bendrasis Teismas Komisijai nustatė pernelyg didelę pareigą surasti ir išnagrinėti informaciją, apie kurios buvimą ar svarbą ji nežinojo.
70.      Galiausiai DLH, Komisijos ir Vokietijos Federacinės Respublikos argumentus, kuriais šios šalys siekia sukelti abejonių dėl skundžiamo sprendimo 118 ir 119 punktuose Bendrojo Teismo pateiktų įrodymų įrodomosios galios vertinimo, reikėtų atmesti kaip nepriimtinus. Pagal suformuotą jurisprudenciją tokį vertinimą iš esmės turi atlikti tik Bendrasis Teismas(59).
71.      Mano nuomone, iš to, kas išdėstyta, matyti, kad šį prieštaravimą reikėtų atmesti kaip nepagrįstą.
b)      Dėl antrojo prieštaravimo
72.      DLH, palaikoma Komisijos ir Vokietijos Federacinės Respublikos, priekaištauja Bendrajam Teismui dėl to, kad jis padarė teisės klaidą, kai nusprendė, kad Komisija neišnagrinėjo, ar DLH būtų galėjusi gauti finansavimą rinkose prieinamomis sąlygomis, siūlydama paskolų garantijas. Jos, be kita ko, remiasi ginčijamo sprendimo 22 konstatuojamąja dalimi, kurioje Komisija nurodė, kad „DLH neturės pakankamų garantijų turtu užtikrintoms skolos priemonėms visai sumai, atitinkančiai paskolos ir rinkos vertes“.
73.      Šiuo klausimu reikėtų pažymėti, kad skundžiamo sprendimo 122 punkte Bendrasis Teismas pripažino, jog ginčijamame sprendime Komisija įvertino, ar DLH turėjo „pakankamų paskolos garantijų“, kad gautų finansinių priemonių rinkose. Vis dėlto jis nusprendė, kad toks teiginys visiškai nepagrįstas, kad Komisijos nurodytos garantijos nebuvo nustatytos ir kad ginčijamame sprendime nėra jokios informacijos, kuri rodytų, jog buvo išnagrinėtas DLH neįkeistų orlaivių prieinamumas kaip paskolų garantijos(60). Bendrasis Teismas taip pat pažymėjo, kad ginčijamo sprendimo 22 konstatuojamojoje dalyje buvo aiškiai nurodytos tik DLH galimybės gauti visos jai reikalingos sumos [9 mlrd. EUR] finansavimą ir kad Komisija neįvertino, ar DLH būtų galėjusi gauti didelę reikiamo finansavimo dalį rinkose(61).
74.      Nei DLH, nei Komisija ar Vokietijos Federacinė Respublika nepateikia įrodymų, leidžiančių paneigti šias išvadas.
75.      Pirma, Vokietijos Federacinės Respublikos teiginys, kad Bendrasis Teismas iškraipė ginčijamo sprendimo 22 konstatuojamąją dalį, sutampa su DLH priekaištu, pateiktu pirmojo pagrindo pirmoje dalyje. Taigi nurodau šios išvados 29–30 punktuose pateiktą analizę, kurią atlikdamas pasiūliau atmesti šį priekaištą.
76.      Antra, daug DLH nuorodų į Vokietijos Federacinės Respublikos pastabas per administracines procedūras(62) neįrodo, kad klausimas, ar DLH galėjo naudoti savo neįkeistus orlaivius kaip paskolų garantiją, kad gautų finansavimą rinkose, buvo iškeltas ir juo labiau išnagrinėtas per šią procedūrą(63). Be to, visi DLH argumentai, pateikti siekiant įrodyti, kad tokia galimybė nebuvo reali, susiję su visa 9 mlrd. EUR suma(64), todėl jų nepakanka Bendrojo Teismo motyvams ginčyti.
77.      Trečia, nemaža dalimi DLH, Komisijos ir Vokietijos Federacinės Respublikos pateiktų argumentų siekiama įrodyti, kad buvo mažai tikėtina, jog DLH būtų pavykę visus savo finansavimo poreikius arba didelę jų dalį užsitikrinti rinkose. Šiais argumentais siekiama a posteriori
pateisinti tai, kad ginčijamame sprendime nėra jokio vertinimo dėl galimo dalinio finansavimo garantuota skola, todėl jie yra nereikšmingi nustatant, kad Komisija iš tikrųjų atliko tokį vertinimą.
78.      Galiausiai Vokietijos Federacinės Respublikos teiginys, kad Komisija neprivalėjo toliau komentuoti DLH naudojimosi paskolų garantijomis, nes pagal SESV 108 straipsnio 3 dalį priimtame sprendime turi būti tik išdėstytos priežastys, dėl kurių priemonės, apie kurią pranešta, suderinamumo su vidaus rinka vertinimas nekelia didelių sunkumų, grindžiamas klaidingu skundžiamo sprendimo aiškinimu. To sprendimo 118–138 punktuose Bendrasis Teismas konstatavo, kad vertinimas, atliktas siekiant nustatyti, ar nagrinėjama priemonė atitinka LS 49 punkto c papunktį, buvo nepakankamas ir neišsamus, o ne tai, kad Komisija nenurodė motyvų šiuo klausimu.
79.      Atsižvelgdamas į tai, kas išdėstyta, manau, kad šis antras prieštaravimas taip pat yra nepagrįstas ir jį reikėtų atmesti.
c)      Dėl trečiojo prieštaravimo
80.      DLH teigia, kad skundžiamo sprendimo 120 punkte Bendrasis Teismas iškraipė jos įstojimo į bylą paaiškinimą ir Komisijos atsiliepimą į ieškinį, kai tvirtino, kad jos neginčijo „Oxera I“ ataskaitoje Ryanair eksperto pateiktų duomenų, dar kartą nurodytų to sprendimo 118 ir 119 punktuose.
81.      Vertinant šį prieštaravimą reikėtų pažymėti, kad duomenys, kurių „tikslumas ir patikimumas“ nebuvo ginčijami, kaip Bendrasis Teismas konstatavo skundžiamo sprendimo 120 punkte, išvardyti to sprendimo 118 ir 119 punktuose. Jie susiję su LH grupės orlaivių parko stabilumu, neįkeistų jos orlaivių ir atsarginių dalių verte ir DLH pajėgumu gauti 1–3,7 mlrd. EUR skolinimosi finansavimą naudojant šį turtą kaip paskolų garantijas.
82.      Iš Bendrajam Teismui pateikto įstojimo į bylą paaiškinimo matyti, kad DLH iš tikrųjų ginčijo Ryanair argumentus, grindžiamus „Oxera I“ ataskaita, susijusius su kitų oro transporto bendrovių galimybe gauti alternatyvų finansavimą rinkoje pasitelkiant turtu užtikrintus skolos vertybinius popierius. Vis dėlto neatrodo, kad DLH būtų kvestionavusi šios išvados 81 punkte nurodytus duomenis, susijusius su turto verte. Kiek tai susiję su DLH pajėgumu naudoti savo orlaivių parką kaip paskolos garantiją, ji tik nurodė, kad neturi „pakankamų garantijų, susijusių su reikalaujamos 9 mlrd. EUR sumos dydžio turtu užtikrintais skolos vertybiniais popieriais“, tačiau kartu pripažino, kad jos orlaiviai, kaip paskolos garantija, būtų leidę vykdyti finansavimo operacijas, tačiau tik „labai riboto dydžio“, ir nepateikė jokių papildomų paaiškinimų.
83.      Taigi atrodo, kad Bendrasis Teismas neiškraipė DLH įstojimo į bylą paaiškinimo. Tas pats pasakytina apie Komisijos atsiliepimą į ieškinį, kuriame taip pat daugiausia dėmesio skirta „Oxera I“ ataskaitoje pateiktų duomenų, susijusių su kitų oro transporto bendrovių alternatyviais finansavimo sprendimais, patikimumui.
84.      Taigi manau, kad šį prieštaravimą reikėtų atmesti kaip nepagrįstą.
d)      Dėl ketvirtojo prieštaravimo
85.      DLH, palaikoma Komisijos ir Vokietijos Federacinės Respublikos, teigia, kad darydamas savo išvadas dėl DLH finansavimo galimybių Bendrasis Teismas pats pateikė sudėtingų ekonominių aplinkybių vertinimą ir juo pakeitė Komisijos vertinimą. Taip Bendrasis Teismas pasikėsino į Komisijos turimą plačią diskreciją atliekant sudėtingus ekonominius vertinimus, užuot tik patikrinęs tokio vertinimo teisėtumą.
86.      Šiuo klausimu reikėtų pažymėti, jog skundžiamo sprendimo 117 punkte Bendrasis Teismas pripažino, kad klausimas, ar DLH negalėjo gauti finansavimo rinkose prieinamomis sąlygomis, reiškia sudėtingus ekonominius vertinimus ir kad tokių vertinimų kontrolė yra ribota. Vis dėlto jis padarė išvadą, kad atlikdama tokį vertinimą Komisija neatsižvelgė į „visus veiksnius(65), reikšmingus nagrinėjant [LS] 49 punkto c papunktyje numatytą sąlygą“(66).
87.      Taigi, priešingai, nei teigia DLH, Komisija ir Vokietijos Federacinė Respublika, Bendrasis Teismas neatliko finansų rinkų analizės ir nepakeitė Komisijos ekonominio vertinimo savuoju. Remdamasis Ryanair pateiktais įrodymais jis nusprendė, kad Komisijos atliktas tyrimas buvo nepakankamas arba neišsamus, nes jame nebuvo nagrinėjamas klausimas dėl galimybės gauti finansavimą garantija užtikrinta paskola, o tai yra „svarbus [LS] 49 punkto c papunktyje numatytos sąlygos aspektas“(67).
88.      Taip Bendrasis Teismas taikė šios išvados 17 punkte primintą jurisprudenciją, pagal kurią jis turi patikrinti, ar pateikti įrodymai apima visus esminius duomenis, į kuriuos reikia atsižvelgti vertinant sudėtingą situaciją, ir ar jie gali pagrįsti jais remiantis padarytas išvadas(68).
89.      Neatsižvelgimas į esminius veiksnius yra akivaizdi faktinių aplinkybių vertinimo klaida(69), kuri pati savaime paneigia ginčijamo akto rengėjo atliktos analizės(70) patikimumą(71). Be to, nepakankamo ar neišsamaus nagrinėjimo konstatavimas paneigia sprendimo nepateikti prieštaravimų, kaip antai ginčijamo sprendimo, teisėtumą, nes tai yra požymis, kad vertinant priemonę, apie kurią pranešta, kilo didelių sunkumų(72).
90.      Dėl pirma nurodytų priežasčių manau, kad šis prieštaravimas yra nepagrįstas ir turi būti atmestas.
e)      Dėl penktojo prieštaravimo
91.      DLH, palaikoma Komisijos ir Vokietijos Federacinės Respublikos, ginčija skundžiamo sprendimo 126 punkte esantį teiginį, kad Komisija savo vertinimą klaidingai grindė DLH pajėgumu rinkose rasti didesnį finansavimą nei tas, kuris yra nagrinėjamos priemonės dalykas (9 mlrd. EUR vietoj 6 mlrd. EUR).
92.      Kaip jau minėjau, nagrinėjama priemonė buvo kelių LH grupės paramos priemonių dalis. Tarp jų buvo 3 mlrd. EUR valstybės paskola, suteikta per Vokietijos valstybei priklausantį skatinamąjį finansavimą teikiantį banką Kreditanstalt fuer Wiederaufbau (toliau – KfW).
93.      Žinoma, ginčijamame sprendime nurodyta, kad DLH iš viso reikėjo 9 mlrd. EUR finansavimo, kad būtų užtikrintas jos gyvybingumas(73). Vis dėlto nagrinėjama priemonė, į kurią atsižvelgiant turėtų būti patikrinta LS 49 punkto c papunktyje numatytos atitikties reikalavimams sąlygos pirma dalis, sudarė 6 mlrd. EUR. Likusius 3 mlrd. EUR turėjo padengti minėta paskola, t. y. horizontali priemonė, kurios prieinamumas turi būti nagrinėjamas pagal minėtos sąlygos antrą dalį. Taigi Bendrojo Teismo teiginys yra teisingas.
94.      DLH, Komisija ir Vokietijos Federacinė Respublika teigia, kad priežastis, dėl kurios ginčijamo sprendimo 22 konstatuojamojoje dalyje nurodyta 9 mlrd. EUR suma, buvo ta, kad KfW reikalavo rekapitalizuoti DLH kaip išankstinę paskolos suteikimo sąlygą. Neatmetu galimybės, kad tokio ryšio tarp dviejų priemonių buvimas galėtų pateisinti Komisijos nuorodą į visus DLH finansavimo poreikius, net jei tokio pateisinimo nėra ginčijamo sprendimo dalyje, susijusioje su vertinimu pagal LS 49 punkto c papunktį.
95.      Bet kuriuo atveju, net jeigu
Teisingumo Teismas šį
prieštaravimą pripažintų pagrįstu, vien jo nepakaktų Bendrojo Teismo išvadai dėl LS 49 punkto c papunkčio pažeidimo paneigti.
f)      Dėl Komisijos ir Vokietijos Federacinės Respublikos prieštaravimų, susijusių su jų teisės į gynybą pažeidimu
96.      Komisija tvirtina, kad skundžiamo sprendimo 118 ir 119 punktuose Bendrasis Teismas savo iniciatyva nustatė konkrečią informaciją iš bylos medžiagos priedų, tačiau nesuteikė Komisijai ar įstojusioms į bylą šalims galimybės atsakyti į šiuos argumentus, kuriais jis galiausiai daug rėmėsi atlikdamas savo vertinimą. Vokietijos Federacinė Respublika iš esmės pateikia tą patį priekaištą.
97.      Pažymiu, kad šie argumentai pagal savo pobūdį skiriasi(74) nuo DLH trečiojo prieštaravimo argumentų (ar netgi yra kardinaliai jiems priešingi)(75) tiek, kad jų priimtinumas atrodo abejotinas(76).
98.      Bet kuriuo atveju juos reikėtų atmesti iš esmės. Šiuo klausimu pakanka pažymėti, kad Bendrasis Teismas neiškėlė jokio pagrindo savo iniciatyva(77) ir nesirėmė duomenimis, kurie nebuvo prieinami Komisijai ar pirmojoje instancijoje įstojusiems į bylą asmenims, ir kad jie negalėjo dėl jų diskutuoti ar būti išklausyti(78). Be to, Ryanair argumentai dėl LH grupės orlaivių parko nuolatinio pobūdžio ir vertės ir dėl DLH galimybių patenkinti bent dalį savo finansavimo poreikių rinkose, siūlant savo orlaivį ir atsargines dalis kaip paskolos garantiją, buvo aiškiai pateikti jos rašytinėse pastabose Bendrajame Teisme, konkrečiai – jos atsakyme į DLH įstojimo į bylą paaiškinimą(79).
g)      Išvada dėl apeliacinio skundo pirmojo pagrindo
99.      Remdamasis visais išdėstytais argumentais siūlau Teisingumo Teismui atmesti apeliacinio skundo pirmąjį pagrindą.
B.      Dėl apeliacinio skundo antrojo pagrindo
100. Antrajame pagrinde DLH, palaikoma Komisijos ir Vokietijos Federacinės Respublikos, ginčija skundžiamo sprendimo 242–270 punktus ir teigia, kad Bendrasis Teismas padarė teisės klaidą, kai nusprendė, kad nei kapitalo turėjimas, nei II tipo akcijos be balsavimo teisės nebuvo susieti su „alternatyviais mechanizmais“, kaip tai suprantama pagal LS 62 ir 68 punktus.
1.      Dėl alternatyvaus mechanizmo, susijusio su nuosavo kapitalo dalimi
101. Pagal LS 61 punktą „bet kuri rekapitalizavimo priemonė apima laipsniško didinimo mechanizmą, kuriuo didinamas atlygis valstybei, siekiant paskatinti pagalbos gavėją atpirkti valstybės kapitalo injekcijas“(80). Pagal LS 62 punktą „Komisija gali pritarti alternatyviems mechanizmams su sąlyga, kad jų bendras rezultatas, susijęs su skatinamuoju poveikiu valstybės pasitraukimui, ir bendras poveikis valstybės atlygiui bus panašūs“.
102. Šiuo atveju neginčytina, kad nėra numatytas atlygio už nuosavo kapitalo dalį didinimo mechanizmas, kaip tai suprantama pagal LS 61 punktą. Vis dėlto ginčijamo sprendimo 136–142 konstatuojamosiose dalyse Komisija nusprendė, kad nagrinėjamos priemonės „bendra struktūra“ yra alternatyvus mechanizmas, atitinkantis LS 62 punktą, susijusį su atlygiu valstybei ir pagalbos gavėjo paskatomis išpirkti valstybės kapitalo injekciją. Dėl atlygio valstybei Komisija pažymėjo, kad Vokietijos Federacinė Respublika įsigytų DLH akcijas su 71,9 % nuolaida, skaičiuojama nuo maksimalios akcijos kainos (MAK), nustatytos LS 60 punkte(81). Tokia nuolaida Vokietijos Federacinei Respublikai reikštų gerokai didesnę nuosavybę įsigyjant kapitalą (20 % dalis), nei ji būtų turėjusi pagal MAK, net po LS 61 punkte numatytų dviejų laipsniškų didinimų. Dėl poveikio, skatinančio valstybę pasitraukti, Komisija nusprendė, kad nagrinėjamos priemonės skirtingos sudedamosios dalys (nuosavas kapitalas, I ir II tipo akcijos be balsavimo teisės) buvo glaudžiai susijusios tarpusavyje ir kad reikėjo atsižvelgti į bendrą jų poveikį, susijusį su pasitraukimo paskatomis. Taigi ginčijamo sprendimo 139 ir 141 konstatuojamosiose dalyse Komisija nurodė kelis veiksnius, išvardytus skundžiamo sprendimo 248 punkte, pagrindžiančius tokią išvadą(82).
103. Skundžiamame sprendime Bendrasis Teismas padarė išvadą, kad Komisija pažeidė LS 61 ir 62 punktus, nes nereikalavo, kad nustatant atlygį už kapitalo dalies turėjimą būtų įtrauktas atlygio didinimo arba panašus mechanizmas (skundžiamo sprendimo 270 punktas).
104. DLH pateikia du prieštaravimus dėl tokios išvados.
a)      Dėl pirmojo prieštaravimo
105. Pateikdama pirmąjį prieštaravimą DLH teigia, kad vertindamas, ar kapitalo dalies turėjimui buvo taikomas alternatyvus mechanizmas pagal LS 62 punktą, Bendrasis Teismas laikėsi klaidingo formalaus požiūrio, nes beveik visiškai panaikino plačią Komisijos diskreciją, taip viršydamas teisminės kontrolės ribas ir neteisingai aiškindamas LS.
106. Šiuo klausimu pirmiausia reikėtų pažymėti, kad DLH argumentai iš dalies grindžiami klaidingu skundžiamo sprendimo aiškinimu. Priešingai, nei teigė DLH, Bendrasis Teismas nekonstatavo, kad Komisija negalėjo atsižvelgti į nagrinėjamos priemonės bendrą poveikį pasitraukimo paskatoms, kad patvirtintų atlygio didinimo mechanizmui alternatyvų mechanizmą pagal LS 62 punktą. Kaip tik, peržiūrėjęs Komisijos analizę, Bendrasis Teismas konstatavo, kad ji „pakankamai neįrodė“, jog nagrinėjamos priemonės „bendra struktūra“ turėjo skatinamąjį poveikį valstybės pasitraukimui, panašų į skatinamąjį poveikį, kurį turėjo atlygio didinimo ar panašus mechanizmas, kaip tai suprantama pagal LS 62 punktą(83).
107. Antra, iš šios išvados 15–18 punktuose nurodytų principų akivaizdu, kad Bendrasis Teismas skundžiamo sprendimo 249–262 punktuose neperžengė teisminės kontrolės ribų, susijusių su vertinimais, kuriuos Komisija turi atlikti, aiškindamasi, ar laikytasi LS 62 punkto(84). Tuose punktuose Bendrasis Teismas tik patikrino veiksnių, kuriais rėmėsi Komisija, svarbą ir jais remiantis padarytų išvadų ekonominį ir teisinį pagrįstumą. Tiesiog pakartodama, kad Komisija turi plačią diskreciją taikydama LS 62 punktą, DLH neįrodo ginčijamo sprendimo 139–141 konstatuojamosiose dalyse pateiktų vertinimų sudėtingumo ir nepagrindžia savo teiginio, kad Bendrasis Teismas Komisijos vertinimą pakeitė savuoju.
108. Trečia, dėl galimai klaidingo LS aiškinimo primenu, kad pagal suformuotą jurisprudenciją aiškinant Sąjungos teisės nuostatą būtina atsižvelgti ne tik į jos tekstą, bet ir į jos kontekstą bei teisės akto, kurio dalis ji yra, tikslus(85). Galiausiai kiekviena Sąjungos teisės nuostata turi būti įvertinta atsižvelgiant į jos kontekstą ir aiškinama paisant Sąjungos teisės nuostatų visumos, jos tikslų ir raidos tuo metu, kai nagrinėjamą nuostatą reikia taikyti(86). Sąjungos teisės nuostatos genezė taip pat gali atskleisti jos aiškinimui svarbių aplinkybių(87). Šie principai, kuriais vadovaujamasi aiškinant Sąjungos teisės nuostatas, taikomi ir tais atvejais, kai Sąjungos teismai turi aiškinti Komisijos gaires valstybės pagalbos srityje, neatsižvelgiant į tai, kad šios gairės yra švelnioji teisė(88).
109. Nors LS 62 punktas, kuriame Komisijai numatyta galimybė pritarti standartiniam atlygio didinimo mechanizmui, nustatytam LS 61 punkte, alternatyviems mechanizmams, nėra eksplicitiškai aiškinamas kaip nuostata, kuria leidžiama nukrypti nuo pastarojo punkto, mano nuomone, jo taikymo sritis turėtų būti aiškinama siaurai, atsižvelgiant į jo tikslą.
110. LS 62 punktu siekiama suteikti ribotą lankstumą tais atvejais, kai laikytis LS taisyklių, susijusių su valstybės atlygiu ir pasitraukimu, pagal „varnelės uždėjimo“ principą nėra pagrįsta, leidžiant Komisijai „bendrai įvertinti“ nagrinėjamą priemonę, jos struktūrą ir poveikį(89). Vis dėlto pagal jį vis vien reikalaujama, kad taikant alternatyvų mechanizmą būtų pasiektas panašus rezultatas kaip ir pagal standartinį atlygio didinimo mechanizmą, aiškiai nurodytą LS, kalbant tiek apie paskatas pasitraukti, tiek apie atlygį valstybei. Darytina išvada, kad kai Komisija nukrypsta nuo LS 61 punkte numatyto standartinio atlygio didinimo mechanizmo, ji turi galėti aiškiai įrodyti, kad alternatyvus mechanizmas užtikrina tokį panašų rezultatą. Šiomis aplinkybėmis Sprendimas Finnair II, kuriuo remiasi Komisija, nieko nepadeda. Teisingumo Teismo tame sprendime(90) pripažintas LS lankstumo lygis negali pateisinti nukrypimo nuo joje numatytų reikalavimų, jei valstybė narė neįrodė jokių išimtinių aplinkybių(91).
111. Galiausiai teiginys, kad Bendrasis Teismas atmetė vieno iš skundžiamo sprendimo 248 punkte išvardytų veiksnių reikšmingumą pagal LS 62 punktą dėl to, kad pagrindiniai klausimai ir dalykas reglamentuojami skirtingomis nuostatomis ir jiems taikomi skirtingi reikalavimai, taip pat grindžiamas daliniu to sprendimo aiškinimu.
112. Kalbant apie pradinę akcijų pirkimo kainą, pažymėtina, jog skundžiamo sprendimo 255 punkte Bendrasis Teismas išties pabrėžė, kad LS 60 ir 61 punktuose nustatyti du skirtingi reikalavimai. Vis dėlto Bendrasis Teismas, nesiremdamas vien šiuo teiginiu, paaiškino, kad LS 61 ir 62 punktuose numatytais mechanizmais ex post skatinama kuo greičiau perpirkti valstybės turimas akcijas, o akcijų pirkimo kaina, priešingai, turi įtakos pagalbos gavėjo situacijai
ex ante ir ji nebūtinai skirta tokiai paskatai didinti, „nes akcijų kaina gali tiek didėti, tiek mažėti“(92). DLH nurodyta aplinkybė, kad nagrinėjama priemone buvo užtikrintas „perteklinis [LS] paisymas“ dėl Vokietijos Federacinei Respublikai suteiktos didelės MAK nuolaidos, nepaneigia šios išvados. Jos taip pat nepaneigia aplinkybė, kurią irgi nurodo DLH, t. y. kad tokia nuolaida užtikrino Vokietijos Federacinei Respublikai 20 % dalį ir blokuojančią mažumą. Pagal LS atlygio didinimo mechanizmo ar lygiaverčio mechanizmo reikalavimas nepriklauso nuo valstybės įsigytos kapitalo dalies(93) ar jos kainos.
113. Panašūs argumentai gali būti pateikti dėl akcijų kainos tuo metu, kai jas atgal parduoda valstybė, didėjančių palūkanų už I ir II tipo akcijas be balsavimo teisės ir DLH prisiimtų elgesio įsipareigojimų, nurodytų atitinkamai skundžiamo sprendimo 259, 260 ir 262 punktuose.
114. Kadangi šie veiksniai nurodyti LS 63, 66 ir 72 punktuose, kuriuose nustatyti konkretūs reikalavimai, Bendrasis Teismas teisingai nusprendė, kad Komisija negalėjo remtis tokių reikalavimų įvykdymu (arba pertekliniu įvykdymu) tam, kad nustatytų alternatyvaus mechanizmo buvimą, kaip tai suprantama pagal LS 62 punktą(94). Pagal LS rekapitalizavimo priemonės „turėtų būti teikiamos laikantis griežtų sąlygų“(95), numatytų 3.11.2 ir 3.11.4–3.11.7 skirsniuose. Argumentai, kuriais remdamasi Komisija mano, kad viena iš šių sąlygų yra įvykdyta vien dėl to, kad yra įvykdytos visos kitos sąlygos, reikštų nagrinėjamos sąlygos privalomo pobūdžio nepaisymą ir jos taikymo apėjimą.
115. Tokių veiksnių poveikį, kad būtų užtikrintas LS 62 punkto laikymasis, turi nustatyti Komisija. Būtent to, Bendrojo Teismo teigimu, Komisija ginčijamame sprendime nepadarė.
116. Atsižvelgdamas į tai, kas išdėstyta, manau, kad DLH pateiktą pirmąjį prieštaravimą reikėtų atmesti.
b)      Dėl antrojo prieštaravimo
117. Pateikdama antrąjį prieštaravimą DLH priekaištauja Bendrajam Teismui dėl to, kad jis neteisingai teisiškai kvalifikavo faktines aplinkybes ir iš jų padarė klaidingas teisines išvadas.
118. Pirma, DLH teigia, jog Bendrasis Teismas konstatavo, kad į įvairius veiksnius, kuriais rėmėsi Komisija, negalėjo būti atsižvelgta siekiant įrodyti, kad buvo laikomasi LS 62 punkto. Pateikiant šį prieštaravimą iš esmės pakartojami tie patys argumentai, kurie buvo pateikti grindžiant pirmąjį DLH prieštaravimą, kuriuo ji kritikavo Bendrąjį Teismą dėl to, kad jis tariamai laikėsi formalaus požiūrio. Kaip jau minėta, šie argumentai grindžiami klaidingu skundžiamo sprendimo aiškinimu(96). Tame sprendime Bendrasis Teismas niekur netvirtino, kad į šiuos veiksnius visiškai nebuvo galima atsižvelgti. Priešingai, buvo nuspręsta, kad jų nepakanka, kad būtų pateisintas atlygio laipsniško didinimo mechanizmo ar kito mechanizmo, atitinkančio LS 62 punkte nustatytas sąlygas, nebuvimas.
119. Antra, DLH priekaištauja Bendrajam Teismui dėl to, kad jis iškraipė LS 60–62 punktų tikslą, kai nurodė, kad alternatyvūs atlygio laipsniškam didinimui mechanizmai taip pat turi visada apimti ilgainiui didėjantį atlygį ir turėtų būti ex post paskata valstybei laiku pasitraukti. Šį priekaištą taip pat reikėtų atmesti. Bendrojo Teismo pateiktas LS 61 ir 62 punktų aiškinimas visiškai atitinka šių nuostatų tekstą ir tikslą(97), taip pat LS 55–59 punktuose nustatytus bendruosius principus dėl atlygio ir rekapitalizavimo dėl COVID‑19 sumos išpirkimo(98).
120. Kitais argumentais DLH, palaikoma Komisijos ir Vokietijos Federacinės Respublikos, teigia, kad Bendrasis Teismas iškraipė faktines aplinkybes. Šiuo klausimu primenu, kad pagal suformuotą jurisprudenciją tik Bendrasis Teismas turi jurisdikciją, pirma, konstatuoti faktines aplinkybes ir, antra, jas įvertinti(99). Faktinių aplinkybių ir įrodymų vertinimas, išskyrus atvejus, kai jie buvo iškraipyti, nėra teisės klausimas, dėl kurio galima pateikti apeliacinį skundą Teisingumo Teismui(100). Taigi, kai apeliantas tvirtina, kad Bendrasis Teismas iškraipė faktines aplinkybes ar įrodymus, jis turi įrodyti nagrinėjimo klaidas, dėl kurių, jo nuomone, Bendrasis Teismas šitaip iškraipė įrodymus. Be to, toks iškraipymas turi būti akivaizdžiai matomas iš Teisingumo Teismo bylos medžiagos, nesant reikalo iš naujo įvertinti faktinių aplinkybių(101). Mano nuomone, šioje byloje šie reikalavimai nėra įvykdyti. DLH iš esmės siekia, kad Teisingumo Teismas iš naujo įvertintų faktines aplinkybes, tiesiog pakartodama Bendrajame Teisme pateiktus argumentus arba pateikdama naujas faktines aplinkybes ir argumentus, nepriimtinus apeliaciniame procese ir bet kuriuo atveju nepakankamai išsamiai patvirtintus(102).
121. Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, šį prieštaravimą taip pat reikėtų atmesti.
2.      Dėl alternatyvaus mechanizmo, taikomo II tipo akcijoms be balsavimo teisės
122. Ginčydama Bendrojo Teismo išvadą, kad pagal LS 68 punktą II tipo akcijoms be balsavimo teisės nebuvo taikomas alternatyvus mechanizmas(103), DLH remiasi tais pačiais argumentais, kuriais grindžia savo argumentus dėl dalyvavimo kapitale(104). Todėl atmetant šį apeliacinio skundo prieštaravimą mutatis mutandis reikėtų remtis pirma išdėstytais argumentais.
123. Komisija pateikė atskirą prieštaravimą, pagal kurį Bendrasis Teismas, skundžiamo sprendimo 270 punkte konstatavęs, kad Komisija pažeidė LS 70 punktą, priėmė sprendimą ultra petita(105). Šiuo klausimu apsiribosiu teiginiu, kad, net darant prielaidą, jog šis prieštaravimas yra pagrįstas, jis neleistų paneigti kitų pažeidimų, t. y. LS 61, 62 ir 68 punktų pažeidimų, kuriais remiantis Ryanair priekaištas dėl atlygio laipsniško didinimo mechanizmo nebuvimo buvo pripažintas pagrįstu. Taigi tai nepadėtų panaikinti šios skundžiamo sprendimo dalies.
3.      Išvada dėl apeliacinio skundo antrojo pagrindo
124. Dėl pirma išdėstytų priežasčių manau, kad apeliacinio skundo antrąjį pagrindą reikėtų atmesti.
C.      Dėl apeliacinio skundo trečiojo pagrindo
125. Apeliacinio skundo trečiajame pagrinde DLH ginčija skundžiamo sprendimo 272–288 punktus, kuriuose Bendrasis Teismas konstatavo, kad Komisija pažeidė LS 67 punktą, kai pritarė akcijų kainai, kuri, konvertuojant II tipo akcijas be balsavimo teisės į nuosavą kapitalą, neatitiko tame punkte nurodytos metodikos.
126. Pagal LS 67 punktą mišraus kapitalo priemonių konvertavimas į nuosavą kapitalą „atliekamas taikant ne mažiau kaip 5 arba daugiau procentų nesiekiant konvertavimo metu galiojančios TERP (teorinės kainos be pasirašymo mokesčio)“.
127. Nagrinėjamu atveju II tipo akcijas be balsavimo teisės sudarė dvi dalys (A ir B dalys), atsižvelgiant į įvykį, dėl kurio buvo konvertuojama į nuosavą kapitalą. II tipo akcijų be balsavimo teisės A dalis galėjo būti konvertuota į akcijas fiksuota 2,56 EUR už akciją kaina(106), o šių akcijų B dalis galėjo būti konvertuota akcijų sandorio kaina konvertavimo metu, atėmus 10 % arba 5,25 %(107). Ginčijamo sprendimo 158 konstatuojamojoje dalyje Komisija paaiškino, kad, viena vertus, „galima tikėtis, jog visos šios kainos atitiks [LS] 67 punkte nustatytą reikalavimą, nors gali būti kaina, už kurią mažesnė kaina neatitiktų [LS] 67 punkto reikalavimo“. Antra, ji pabrėžė, kad Vokietijos Federacinė Respublika įsipareigojo gauti sutikimą pasinaudoti konvertavimo galimybe „tuo atveju, kai didžiausia konvertavimo kaina, apskaičiuota pagal TERP metodą konvertavimo metu, atėmus 5 %, [būtų] mažesnė už konvertavimo metu II tipo akcijų be balsavimo teisės (A arba B dalies) konvertavimo kainas“.
128. Skundžiamame sprendime Bendrasis Teismas konstatavo, pirma, kad Komisija nepaaiškino priežasčių, dėl kurių buvo pagrįsta nustatyti arba apskaičiuoti akcijų kainą konvertuojant II tipo akcijas be balsavimo teisės į nuosavą kapitalą nesilaikant minėtame 67 punkte reikalaujamos metodikos(108), ir nenurodė išimtinių aplinkybių, galinčių paaiškinti šį nesilaikymą(109). Antra, Bendrasis Teismas konstatavo, jog Komisijai neleidžiama nukrypti nuo tame punkte nustatytos taisyklės, nes prieš pasinaudodama konvertavimo teise atitinkama valstybė narė prašytų Komisijos leidimo. Šiuo klausimu jis pabrėžė, kad pagal SESV 108 straipsnio 3 dalyje numatytą išankstinio leidimo tvarką pagalbos priemonė turi būti pripažinta suderinama su vidaus rinka
ex ante, prieš ją įgyvendinant(110).
129. Grįsdama apeliacinio skundo trečiąjį pagrindą DLH pateikia du prieštaravimus.
130. Pateikdama pirmąjį prieštaravimą, kurį palaiko Komisija ir Vokietijos Federacinė Respublika, DLH tvirtina, kad Bendrasis Teismas neatsižvelgė į LS 59 punktą, pagal kurį leidžiama taikyti alternatyvius atlygio metodus. Ji teigia, kad konvertavimo kainos apskritai lemia rezultatą, panašų į tą, kurio siekiama 67 punktu, ir kad šiuo atveju reikėjo taikyti kitokį konvertavimo kainos apskaičiavimo metodą, nes nebuvo įmanoma apskaičiuoti TERP.
131. Tiek, kiek pateikiant šį prieštaravimą ginčijamas Bendrojo Teismo pateiktas LS 59 ir 67 punktų aiškinimas ir taikymas, visu šiuo prieštaravimu keliamas teisės klausimas, kuriam taikoma Teisingumo Teismo kontrolė. Vis dėlto dėl priežasčių, kurias paaiškinsiu, manau, kad jis iš esmės nepagrįstas.
132. Pagal LS 59 punktą išties leidžiami kiti nei jame nurodyti atlygio metodai. Komisija rėmėsi šiuo punktu ginčijamo sprendimo 134 konstatuojamojoje dalyje, kai nurodė bendruosius principus, susijusius su atlygiu ir valstybės pasitraukimu. Tolesnėje konstatuojamojoje dalyje Komisija patikslino, kad būtų įvertinusi nagrinėjamos priemonės atitiktį šiems bendriesiems principams. Darytina išvada, kad Komisija, atlikdama vertinimą, neabejotinai apsvarstė galimybę taikyti alternatyvius atlygio metodus, įskaitant mišrias kapitalo priemones.
133. Vis dėlto, pirma, reikėtų pažymėti, kad LS 67 punktas suformuluotas įsakmiai ir, priešingai nei 62 ir 68 punktuose, kuriuose Komisijai aiškiai leidžiama pritarti alternatyviems mechanizmams, jame tokia galimybė nenumatyta. Mano nuomone, šios aplinkybės kelia tam tikrų abejonių dėl DLH siūlomo aiškinimo, pagal kurį LS 59 punkte Komisijai leidžiama nukrypti nuo LS 67 punkte nurodyto apskaičiavimo metodo, pagrįstumo.
134. Antra, LS 67 punkte nustatyta didžiausia konvertavimo kaina. Taigi kyla klausimas, ar tokiam reikalavimui logiška taikyti „panašaus rezultato“ kriterijų. Taip pat kyla klausimas, kaip dėl ex ante nustatytos konvertavimo kainos, kaip antai numatytosios II tipo akcijų be balsavimo teisės A daliai, ir konvertavimo kainos, apskaičiuotos naudojant alternatyvius parametrus, kaip antai numatytus II tipo akcijų be balsavimo teisės B daliai, galėtų būti nuspėjamai ir nuolat paisoma šios didžiausios kainos. Komisija turėjo omenyje ne vien teorinę galimybę nukrypti nuo LS 67 punktu siekiamo rezultato, kaip matyti iš ginčijamo sprendimo 158 konstatuojamosios dalies teksto.
135. Trečia, Komisija ginčijamame sprendime nepateikė jokios nuorodos į LS 59 punktą, kad pateisintų nukrypimą nuo LS 67 punkto dėl II tipo akcijų be balsavimo teisės A ir B dalių konvertavimo kainų(111). Komisija Bendrajame Teisme taip pat aiškiai neteigė(112), kad pagal minėtą 59 punktą buvo patvirtinta alternatyvi priemonė. Kaip Bendrasis Teismas pažymėjo skundžiamo sprendimo 282 punkte, nei ginčijamame sprendime, nei savo procesiniuose dokumentuose Bendrajam Teismui Komisija nenurodė jokios LS dalies, jokios kitos teisės normos ar išimtinių aplinkybių, kurios būtų leidusios jai nukrypti nuo LS 67 punkto(113). Taigi atrodo, kad nors Komisija gynėsi, kad naudoti atlygio metodai buvo suderinami su tuo punktu, LS 59 punktą ir motyvus, grindžiamus alternatyviais mechanizmais, ji pirmą kartą nurodė tik Teisingumo Teisme. Tai tikriausiai paaiškina, kodėl Bendrasis Teismas šio punkto aiškiai nepaminėjo skundžiamo sprendimo 272–288 punktuose ir kodėl nusprendė, kad Komisija nenurodė jokių išimtinių aplinkybių, galinčių pateisinti LS 67 punkte nustatyto metodo nesilaikymą(114).
136. Ketvirta, net ir tokiomis aplinkybėmis nebuvo taip, kad Bendrasis Teismas neatsižvelgė į tai, kad Komisija gali remtis alternatyviu atlygio už mišrių kapitalo priemonių konvertavimą į nuosavą kapitalą metodu. Skundžiamo sprendimo 279 punkte jis iš tikrųjų konstatavo, kad Komisija nepateisino nukrypimo nuo LS 67 punkte nustatyto metodo. Vis dėlto norint pateisinti tokį nukrypimą būtų reikėję įrodyti, kad pasirinktas kitas metodas apskritai lėmė panašų rezultatą į tą, kurio siekiama šiuo punktu. Man atrodo, sunku paneigti, jog toks įrodymas nebuvo pateiktas. Atvirkščiai, pati Komisija pripažino, kad didžiausios konvertavimo kainos, apskaičiuotos remiantis TERP, ne visada galima laikytis, taip pripažindama, kad tam tikrais atvejais pasirinkta alternatyvi metodika gali neatitikti nei LS 67 punkto, nei jos 59 punkto.
137. Galiausiai, kiek tai susiję su DLH teiginiu, kad nagrinėjamu atveju nebuvo įmanoma apskaičiuoti TERP, pakanka konstatuoti, kad jokiu ginčijamo sprendimo priėmimo momentu nebuvo aišku, kad tokios galimybės nėra, ir šia aplinkybe nebuvo remtasi siekiant pateisinti LS 67 punkto netaikymą(115). Be to, klausimas, ar toks apskaičiavimas buvo įmanomas, susijęs su faktinių aplinkybių vertinimu, kurį turi atlikti Bendrasis Teismas. Tą patį galima būtų pasakyti apie Komisijos argumentą, kad II tipo akcijų be balsavimo teisės konvertavimo kainų apskaičiavimo metodas buvo naudingesnis valstybei, palyginti su tuo, kuris būtų taikomas pagal LS. Apskritai atrodo, kad DLH ir Komisija bet kuriuo atveju labiau mėgina pateisinti a posteriori nukrypimą nuo atitinkamų LS taisyklių, užuot tinkamai nurodydamos, kad Bendrasis Teismas nepakankamai ar klaidingai įvertino faktines aplinkybes.
138. Pateikdama antrąjį prieštaravimą DLH, palaikoma Komisijos, teigia, kad LS 67 punkto nesilaikymo rizika buvo tik teorinė ir kad Komisijai pateiktu prašymu dėl patvirtinimo buvo siekiama užtikrinti atitiktį, o ne taikyti išimtį ar sprendimo atidėjimą. Be to, DLH teigia, kad pasirinktu alternatyviu mechanizmu buvo užtikrintas 67 punkto ex ante laikymasis, nes pagal ginčijamo sprendimo 158 konstatuojamąją dalį Komisijos leidimo turėjo būti prašoma ir jis turėjo būti gautas prieš konvertavimą.
139. Mano nuomone, šį prieštaravimą taip pat reikėtų atmesti.
140. Po ginčijamo sprendimo priėmimo pateikdama galutinį vertinimą dėl vieno iš LS reikalavimų laikymosi Komisija atsisakė atlikti išsamų nagrinėjamos priemonės suderinamumo su vidaus rinka ex ante vertinimą, kurio reikalaujama pagal SESV 108 straipsnio 3 dalį. Kaip teisingai nusprendė Bendrasis Teismas, priimant sprendimą dėl suderinamumo Komisijai neleidžiama sutikti nukrypti nuo gairėse nustatytų taisyklių vien dėl to, kad atitinkama valstybė narė įsipareigoja prašyti naujo leidimo(116).
141. Priešingai, nei teigia DLH, ginčijamo sprendimo 158 konstatuojamojoje dalyje nėra numatyta „papildoma apsauga“, užtikrinant, kad būtų „kuo labiau laikomasi“ LS. Jame kaip tik leidžiama nukrypti nuo tame teisės akte nustatytų taisyklių, pakeičiant ex ante
neatitikties vertinimą pagal LS ex post procedūriniu reikalavimu ir sutikimu tęsti. Be to, iš ginčijamo sprendimo 158 konstatuojamosios dalies teksto aiškiai matyti, kad nors Vokietijos Federacinė Respublika įsipareigojo prašyti Komisijos sutikimo (ir jį gauti) prieš pasinaudodama teise į konvertavimą, ji neįsipareigojo užtikrinti, kad II tipo akcijų be balsavimo teisės konvertavimo kaina atitiks LS 67 punkto reikalavimus(117). Šiuo klausimu Bendrajam Teismui negalima priekaištauti dėl to, kad jis klaidingai aiškino ginčijamą sprendimą(118).
142. Ginčijamo sprendimo 158 konstatuojamojoje dalyje sprendimo dėl konvertavimo kainos tinkamumo priėmimas ne tik atidėtas iki dienos, kai šis konvertavimas įvyks. Joje be jokio pateisinimo sutikta su metodu, ex ante
pripažintu netinkamu
minėtu 67 punktu siekiamam rezultatui užtikrinti, kartu paliekant galimybę nukrypti nuo šio punkto ex post, t. y. jo įgyvendinimo etapu.
143. Atsižvelgdamas į visa, kas išdėstyta, siūlau Teisingumo Teismui atmesti apeliacinio skundo trečiąjį pagrindą.
D.      Dėl apeliacinio skundo ketvirtojo pagrindo
144. Ketvirtuoju pagrindu DLH ginčija skundžiamo sprendimo 373–412 punktus. DLH pateikia du prieštaravimus. Pirma, ji teigia, kad Bendrasis Teismas padarė teisės klaidą ir peržengė savo teisminės kontrolės ribas, konstatavęs, kad Komisija, vertindama didelę įtaką rinkoje, turėjo atsižvelgti į papildomus veiksnius LS 72 punktui taikyti. Antra, DLH teigia, jog Bendrasis Teismas klaidingai konstatavo, kad Komisija negalėjo tinkamai nuspręsti, kad DLH neturėjo didelės įtakos rinkoje Diuseldorfo ir Vienos oro uostuose „bent jau“ IATA 2019 m. vasaros sezonu.
145. Pagal LS 72 punktą, jei 250 mln. EUR viršijančios pagalbos pagal rekapitalizavimo dėl COVID‑19 priemonę gavėjas yra įmonė, turinti didelę įtaką bent vienoje iš atitinkamų rinkų, kuriose ji veikia, valstybės narės turi pasiūlyti papildomų priemonių veiksmingai konkurencijai šiose rinkose išlaikyti, visų pirma struktūrinių arba elgesio įsipareigojimų, numatytų Komisijos pranešime dėl taisomųjų priemonių.
1.      Pirmasis prieštaravimas, grindžiamas tuo, kad Bendrasis Teismas padarė teisės klaidą, kai nusprendė, kad Komisija, nustatydama didelę įtaką rinkoje, turėjo atsižvelgti į papildomus veiksnius
146. Ginčijamame sprendime Komisija nusprendė, kad rinkos, kuriose veikia pagalbos gavėjas ir kurios yra reikšmingos vertinant atitinkamos priemonės iškreipiamąjį poveikį konkurencijai, yra keleivinio oro transporto į oro uostus, kuriuose
veiklą vykdo
DLH, ir iš jų paslaugų teikimo rinkos. Komisija vertino, ar LH grupė turėjo didelę įtaką rinkoje atitinkamuose oro uostuose(119), nagrinėdama tris kriterijus, t. y., pirma, šios grupės turimų laiko tarpsnių dalį šiuose oro uostuose, antra, spūsties lygį šiuose oro uostuose ir, trečia, konkurentų turimų laiko tarpsnių dalį(120). Remdamasi šiais kriterijais, Komisija padarė išvadą, kad 2019 m. vasaros sezonu ir IATA 2019–2020 m. žiemos sezonu LH grupė turėjo didelę įtaką rinkoje tik Frankfurto ir Miuncheno oro uostuose.
147. Skundžiamame sprendime Bendrasis Teismas konstatavo, kad nagrinėdama tik veiksnius, iš esmės susijusius su patekimo į rinką ir oro uostų pajėgumo plėtros kliūtimis, Komisija atsižvelgė ne į visus svarbius veiksnius tam, kad įvertintų didelės įtakos rinkoje buvimą keleivinio oro transporto paslaugų rinkoje. Bendrojo Teismo teigimu, Komisija neatsižvelgė į veiksnius, tiesiogiai susijusius su šių paslaugų teikimu, kaip antai vykdomų skrydžių skaičių arba paskirtais laiko tarpsniais siūlomas vietas, galinčius suteikti tiesioginės informacijos apie DLH ir jos konkurenčių rinkos dalis šioje rinkoje(121). Neatsižvelgusi į šiuos veiksnius, nepaisant rinkos dalių, kaip didelės įtakos rinkoje rodiklio, svarbos(122), Komisija ginčijamame sprendime ir sprendime dėl klaidų ištaisymo padarė akivaizdžią vertinimo klaidą.
148. DLH, palaikoma Komisijos ir Vokietijos Federacinės Respublikos, teigia, kad Bendrasis Teismas nenustatė akivaizdžios vertinimo klaidos, peržengė teisminės kontrolės ribas, kai Komisijos motyvus pakeitė savaisiais, ir akivaizdžiai klaidingai įvertino įrodymus. Jų teigimu, ginčijamame sprendime išnagrinėti kriterijai buvo tikslūs ir pakankamai rodė DLH padėtį rinkoje atitinkamuose oro uostuose, o Bendrojo Teismo nustatyti veiksniai neturėjo didelės papildomos įrodomosios vertės. Be to, Bendrasis Teismas nenurodė pakankamos priežasties, dėl kurios Komisija privalėjo atsižvelgti į šiuos veiksnius, o tik pateikė labai neaiškią nuorodą į „visus svarbius veiksnius“.
149. Pirma, pažymiu, kad tikrindamas, ar Komisija pasirinko tinkamus kriterijus, kad nustatytų
didelę įtaką rinkoje, Bendrasis Teismas taikė akivaizdžios vertinimo klaidos kriterijų ir patikslino, kad šiuo klausimu jo kontrolės apimtis yra ribota(123). Taigi DLH teiginys turi būti atmestas tiek, kiek jame teigiama, kad Bendrasis Teismas nepripažino plačios Komisijos diskrecijos šioje srityje.
150. Antra, priešingai, nei teigia DLH, remdamasi daliniu ir klaidingu skundžiamo sprendimo aiškinimu, Bendrasis Teismas tiksliai nurodė, į kokius veiksnius Komisija neatsižvelgė ir kodėl šie veiksniai yra reikšmingi šioje byloje(124). Bendrasis Teismas pakankamai motyvavo priežastis, dėl kurių Komisija privalėjo juos išnagrinėti.
151. Trečia, jau priminiau, kad Bendrojo Teismo užduotis yra patikrinti, ar įrodymai, kuriais remiamasi, apima visus bylai reikšmingus duomenis, į kuriuos reikia atsižvelgti vertinant sudėtingą padėtį, ir ar šie įrodymai gali pagrįsti jais remiantis padarytas išvadas(125). Be to, kaip irgi jau buvo priminta, neatsižvelgimas į esminius
veiksnius yra akivaizdi faktinių aplinkybių vertinimo klaida, kuri pati savaime paneigia ginčijamo akto rengėjo atliktos analizės patikimumą(126). Taigi Bendrasis Teismas, neperžengdamas savo kontrolės ribų ir nepakeisdamas Komisijos pateikto vertinimo (ar motyvų) savuoju (ar savais motyvais), galėjo nuspręsti, kad Komisija padarė tokią klaidą, nes neatsižvelgė į veiksnius, galinčius turėti reikšmingą poveikį DLH įtakos rinkoje vertinimui(127), kaip tai suprantama pagal LS 72 punktą.
152. Ketvirta, Bendrasis Teismas tik patvirtino tokių veiksnių svarbą ir Komisijos nagrinėtų kriterijų nepakankamumą ir kartu aiškiai susilaikė nuo pirmųjų poveikio ir jų ryšio su antraisiais vertinimo, nes tai būtų reiškę, kad Bendrasis Teismas pakeitė Komisijos ekonominį vertinimą savuoju(128). Panaikindamas ginčijamą sprendimą Bendrasis Teismas nepateikė alternatyvaus vertinimo ir paliko Komisijai atlikti šį vertinimą atsižvelgiant į visus reikšmingus veiksnius.
153. Penkta, Bendrasis Teismas nekvestionavo Komisijos naudotų parametrų tinkamumo. Priešingai, jis pripažino jų, kaip patekimo į rinką ir plėtros kliūčių rodiklių, svarbą. Vis dėlto jis nusprendė, kad jų nepakako, nes jie nepateikė informacijos apie DLH ir jos konkurenčių atitinkamoje rinkoje turimas rinkos dalis. Grįsdamas savo išvadą dėl svarbos įtraukti veiksnius, susijusius su keleivinio oro transporto paslaugų teikimo rinka, Bendrasis Teismas rėmėsi bylos medžiagoje esančiais duomenimis, kurie jame nebuvo ginčijami, t. y. kad DLH rinkos dalys, išreikštos skrydžių dažnumu (skrydžių skaičiumi) ir siūlomomis vietomis iš atitinkamų oro uostų ir į juos, kai kuriais atvejais gerokai viršijo ginčijamame sprendime nurodytas jam priklausančių laiko tarpsnių dalis(129). DLH šiuo klausimu nesirėmė įrodymų iškraipymu.
154. Šešta, manęs neįtikina Komisijos argumentas, kad rinkos dalys pagal skrydžių dažnumą ir siūlomas vietas būtinai sutampa su ginčijamame sprendime naudotais parametrais (ir gali būti nustatytos jais remiantis) arba yra oro uostų pajėgumų priemonės. Nors pagal Reglamentą Nr. 95/93(130) laiko tarpsnis suteikia teisę tik į vieną tūpimą ar kilimą tam tikru momentu(131), oro vežėjai vis dar turi diskreciją spręsti dėl savo skrydžių dažnumo, o taisyklė „use it or loose it“ („naudok arba prarasi“) taikoma iki 80 % kiekvienam vežėjui skirtų laiko tarpsnių(132). Be to, atrodo, kad šį argumentą paneigia neginčijami duomenys, kuriais rėmėsi Bendrasis Teismas.
155. Galiausiai DLH, palaikoma Komisijos, teigia, kad ginčijamame sprendime taikyti kriterijai atitinka koncentracijos bylose taikomą praktiką ir jurisprudenciją. Vis dėlto DLH ir Komisijos nurodytos bylos buvo susijusios su laiko tarpsnių įsigijimu iš veiklą nutraukusių vežėjų, kurie nebeveikė keleivinio oro transporto paslaugų teikimo rinkoje(133), o atitinkama priemone siekiama leisti DLH tęsti savo veiklą šioje rinkoje. Taigi, nors rinkos dalys pagal skrydžių dažnumą ir siūlomas vietas neturi reikšmės pirmuoju atveju, antruoju atveju jos gali būti reikšmingi įtakos rinkoje rodikliai, kaip tai įrodo duomenys, kuriais rėmėsi Bendrasis Teismas. Tai, kad nagrinėdamas atitinkamų rinkų apibrėžimą Bendrasis Teismas nusprendė, jog tokia rekapitalizavimo priemonė, kaip nagrinėjama priemonė, turi panašų poveikį kaip ir su laiko tarpsniais susijusi koncentracija(134), savaime nepaneigia oro transporto paslaugų teikimo atitinkamuose oro uostuose rinkos dalių svarbos vertinant didelę įtaką rinkoje.
2.      Dėl antrojo prieštaravimo, grindžiamo tuo, kad Bendrasis Teismas padarė teisės klaidą, kai nusprendė, kad DLH neturėjo didelės įtakos rinkoje Diuseldorfo ir Vienos oro uostuose
156. DLH, palaikoma Komisijos ir Vokietijos Federacinės Respublikos, teigia, kad Bendrasis Teismas neįrodė, jog Komisija padarė akivaizdžią vertinimo klaidą, kai nusprendė, kad DLH neturėjo didelės įtakos rinkoje Diuseldorfo ir Vienos oro uostuose. Šis prieštaravimas pateiktas dėl skundžiamo sprendimo 388–412 punktų.
157. Tiek dėl Diuseldorfo oro uostų, tiek dėl Vienos oro uostų Bendrasis Teismas pažymėjo tai, jog bendras kriterijų, į kuriuos atsižvelgė Komisija, vertinimas įrodo, kad Lufthansa grupei tenka labai didelė laiko tarpsnių dalis, taip pat ir piko valandomis(135), labai didelį spūsties lygį ir silpną šios grupės konkurentų padėtį. Iš to jis padarė išvadą, kad remdamasi vien šiais kriterijais Komisija negalėjo pagrįstai nuspręsti, kad LH grupė neturėjo didelės įtakos rinkoje šiuose oro uostuose bent IATA 2019 m. vasaros sezonu(136). Be to, Bendrasis Teismas pažymėjo, kad kriterijai, kuriais remdamasi Komisija padarė išvadą, kad LH grupė turėjo didelę įtaką rinkoje Frankfurto ir Miuncheno oro uostuose, iš esmės nesiskyrė nuo kriterijų, susijusių su Diuseldorfo ir Vienos oro uostais, bent jau kiek tai susiję su 2019 m. vasaros sezonu(137).
158. Pirmiausia pažymėtina, kad tuo atveju, jei, kaip siūlau, Teisingumo Teismas atmestų šio pagrindo pirmąjį prieštaravimą, būtų patvirtinta ir Bendrojo Teismo nustatyta vertinimo klaida dėl Vienos ir Diuseldorfo oro uostų, susijusi su kriterijais, kuriuos Komisija pasirinko vertindama, ar LH grupė turėjo didelę įtaką rinkoje. Tokiu atveju šis prieštaravimas būtų neveiksmingas(138). Bet kuriuo atveju trumpai jį išnagrinėsiu.
159. DLH, palaikoma Komisijos ir Vokietijos Federacinės Respublikos, teigia, pirma, kad Bendrasis Teismas peržengė savo teisminės kontrolės ribas, nes kišosi į Komisijos diskreciją ir Komisijos atliktą rinkos analizę pakeitė savąja.
160. Šiuo klausimu tik pažymėsiu, kad DLH ir vėl remiasi siauru Sąjungos teismų vykdomos sudėtingų ekonominių vertinimų teisminės kontrolės ribų aiškinimu, o tam nepritariu dėl jau nurodytų priežasčių. Nagrinėjamu atveju iš skundžiamo sprendimo 396–407 punktų matyti, kad Bendrasis Teismas tik nurodė, jog vien duomenys, kuriais rėmėsi Komisija, neleido patvirtinti išvados, kad LH grupė neturėjo didelės įtakos rinkoje Diuseldorfo ir Vienos oro uostuose. Dėl likusios dalies Bendrasis Teismas aiškiai nepakeitė Komisijos ekonominio vertinimo savuoju(139).
161. DLH taip pat teigia, kad skundžiamo sprendimo motyvai yra pernelyg neaiškūs ir nepakankami, kad būtų galima daryti išvadą, jog padaryta akivaizdi vertinimo klaida, ir kad Bendrasis Teismas nepakankamai motyvavo savo sprendimą.
162. Tokį teiginį reikėtų atmesti. Bendrasis Teismas savo argumentus grindė duomenimis, į kuriuos atsižvelgė Komisija, ir aiškiai nurodė, kodėl vien dėl šių duomenų Komisija negalėjo atmesti DLH didelės įtakos rinkoje Diuseldorfo ir Vienos oro uostuose. Šiuo klausimu 396–407 punktai yra pakankamai motyvuoti.
163. Galiausiai, DLH teigimu, Komisija teisingai nusprendė, kad DLH neturėjo didelės įtakos rinkoje Diuseldorfo ir Vienos oro uostuose. Pirma, didelės įtakos rinkoje parametrai, kiek tai susiję su Diuseldorfo ir Vienos oro uostais, labai skyrėsi nuo parametrų, susijusių su Frankfurto ir Miuncheno oro uostais, nes DLH turima laiko tarpsnių dalis antruosiuose oro uostuose buvo gerokai didesnė nei pirmuosiuose oro uostuose. Be to, priešingai, nei teigia Bendrasis Teismas, pagal jurisprudenciją ir nuoseklią Komisijos praktiką susijungimų kontrolės bylose 44 % arba 46 % vidutinės laiko tarpsnių dalies nepakanka, kad būtų galima preziumuoti dominuojančią padėtį. Kita vertus, Bendrojo Teismo atliktas 2019 m. IATA vasaros sezonų duomenų palyginimas su IATA 2019–2020 m. žiemos sezonų duomenimis yra netinkamas, nes oro transporto sektoriuje vasaros ir žiemos sezonai yra visiškai skirtingi laikotarpiai.
164. Priešingai, nei teigia Condor, toks teiginys nėra vien faktinis, juo ginčijamas Bendrojo Teismo atliktas teisinis faktinių aplinkybių kvalifikavimas, todėl jis yra priimtinas. Atsižvelgdamas į tai, manau, kad jį reikia atmesti.
165. Visų pirma, priešingai, nei teigia DLH ir Komisija, Bendrasis Teismas nesirėmė prezumpcija, kad vidutinės laiko tarpsnių dalies, viršijančios 40 % ribą, turėjimas rodytų dominuojančią padėtį, taigi ir didelę įtaką rinkoje. Skundžiamo sprendimo 397 punkte Bendrasis Teismas, pagal analogiją remdamasis jurisprudencija, susijusia su dominuojančios padėties vertinimu(140), aiškiai nurodė, kad 40 % viršijanti rinkos dalis yra „pirmasis požymis, į kurį reikia atsižvelgti“, o ne savaime lemiamas veiksnys vertinant didelę įtaką rinkoje(141). Šiuo klausimu reikėtų priminti, kad Bendrasis Teismas nenusprendė, jog LH grupė turėjo didelę įtaką rinkoje Diuseldorfo ir Vienos oro uostuose. Jis tiesiog padarė išvadą, kad kriterijų, kuriais rėmėsi Komisija, nepakanka, kad ji būtų atmesta, ir kad jais remiantis padarytos išvados yra nenuoseklios.
166. Dėl argumento, kad Bendrasis Teismas padarė klaidą lygindamas laiko tarpsnių dalis ir spūsties lygius Diuseldorfo ir Vienos oro uostuose IATA 2019 m. vasaros sezonu ir Miuncheno bei Frankfurto oro uostuose IATA 2019–2020 m. žiemos sezonu, pažymėtina, jog būčiau linkęs pritarti Ryanair nuomonei, kad šis palyginimas savaime nėra klaidingas, nes dalių turėjimas yra santykinė priemonė. Kadangi Komisija nemanė, kad norint įvertinti didelę įtaką rinkoje vasaros sezonu reikėjo didesnių dalių nei žiemos sezonu, toks palyginimas lieka galioti.
167. Bet kuriuo atveju išvada, kad Komisija, remdamasi vien ginčijamame sprendime pateiktais duomenimis, negalėjo nuspręsti, jog LH grupė neturėjo didelės įtakos rinkoje Diuseldorfo ir Vienos oro uostuose, nepriklauso nuo kitų išvadų. Bendrasis Teismas tik subsidiairiai konstatavo, kad tokia išvada taip pat yra nenuosekli, nes kriterijai, kuriais remdamasi Komisija nusprendė, kad LH grupė turėjo didelę įtaką rinkoje Frankfurto ir Miuncheno oro uostuose, iš esmės nesiskiria nuo kriterijų, susijusių su Diuseldorfo ir Vienos oro uostais(142). Kiek DLH tvirtina, kad šie kriterijai skiriasi, ji pateikia faktinį argumentą, nepriklausantį Teisingumo Teismo jurisdikcijai.
168. Atsižvelgdamas į visa, kas išdėstyta, manau, kad reikia atmesti visą apeliacinio skundo ketvirtąjį pagrindą.
E.      Dėl apeliacinio skundo penktojo pagrindo
169. Penktajame pagrinde, kuriuo ginčijami skundžiamo sprendimo 467–480 punktai, DLH, palaikoma Komisijos ir Vokietijos Federacinės Respublikos, teigia, kad Bendrasis Teismas padarė teisės klaidą ir Komisijos vertinimą pakeitė savuoju, kai atliko pagal LS 72 punktą nustatytų struktūrinių įsipareigojimų kontrolę. DLH ir Komisija taip pat teigia, kad Bendrasis Teismas pateikė prieštaringus motyvus.
170. Nagrinėjama priemonė buvo susieta su Vokietijos Federacinės Respublikos įsipareigojimu, kad DLH perleis laiko tarpsnius ir papildomą turtą vienam oro vežėjui Frankfurto (FRA) oro uoste ir vienam oro vežėjui Miuncheno oro uoste(143). Laiko tarpsnių perleidimo procedūra buvo suplanuota dviem etapais(144). Pirma, laiko tarpsniai turėjo būti siūlomi tik „naujiems rinkos dalyviams“, t. y. oro vežėjams, neturintiems bazės Frankfurto ir Miuncheno oro uostuose, su sąlyga, kad, be kita ko, jie įsipareigos juose įkurti bent keturių lėktuvų bazę. Antra, jei po trijų IATA sezonų laiko tarpsniai nebūtų perleisti „naujam rinkos dalyviui“ po visiško laiko tarpsnių taisyklės „use-it-or-lose-it“ atkūrimo, jie būtų perduoti oro vežėjui, kuris jau turi bazę šiuose dviejuose oro uostuose (toliau – bazę turintys vežėjai), kad būtų išplėsta jo esama bazė(145). Todėl LH grupės konkurentai, kurie jau turėjo bazę Frankfurto ir Miuncheno oro uostuose, negalėjo įsigyti perleistinų laiko tarpsnių portfelio per pirmąjį procedūros etapą.
171. Skundžiamame sprendime Bendrasis Teismas padarė išvadą, kad, į pirmąjį laiko tarpsnių perleidimo procedūros etapą neįtraukusi bazę turinčių oro vežėjų, Komisija neišnagrinėjo visų svarbių su siūlomu įsipareigojimu susijusių veiksnių, vertinamų atsižvelgiant į konkrečią atitinkamų rinkų struktūrą ir ypatybes, įskaitant pagalbos gavėjo ir jo konkurentų padėtį šiose rinkose, todėl padarė akivaizdžią vertinimo klaidą(146).
172. Pirma, DLH, palaikoma Komisijos ir Vokietijos Federacinės Respublikos, teigia, kad Bendrasis Teismas nepagrįstai kišosi į plačią Komisijos diskreciją tvirtinant struktūrinius įsipareigojimus pagal LS 72 punktą, pakeitė Komisijos vertinimą savuoju ir prieštaravo savo paties jurisprudencijai, suformuotai Sprendimu Niki Luftfahrt / Komisija(147).
173. Kaip ir dėl kitų pirma nagrinėtų ginčijamo sprendimo aspektų, sudėtingi ekonominiai vertinimai, kuriuos Komisija privalo atlikti nagrinėdama įsipareigojimus, pateisina tai, kad ji turi gana plačią diskreciją vertinti jų tinkamumą ir pakankamumą. Tai neišvengiamai turi įtakos Sąjungos teismo įgaliojimams vykdant prisiimtų įsipareigojimų teisminę kontrolę, kaip nurodyta išsamiau šios išvados 15–18 punktuose ir kaip Bendrasis Teismas pats priminė skundžiamame sprendime(148). Vis dėlto tokia diskrecija nėra neribota. Kalbant konkrečiai, dėl jos Komisija neatleidžiama nuo teisminės kontrolės, per kurią tikrinama, ar ji rėmėsi pakankamais įrodymais ir ar ji padarė tinkamas išvadas iš jų. Tokia diskrecija taip pat nereiškia, kad neturi būti tikrinama, kaip Komisija aiškino ekonominius duomenis ir paisė ribų, kurias ji yra nusistačiusi sau priimdama gaires(149). Kaip skundžiamame sprendime teisingai nurodė Bendrasis Teismas(150), pagal LS 72 punktą prisiimti įsipareigojimai turi atitikti ne tik LS, bet ir Pranešime dėl konkurencijos gynimo priemonių, į kurį tame punkte daroma aiški nuoroda, numatytas sąlygas. Todėl tiek LS, tiek Pranešime dėl konkurencijos gynimo priemonių patikslinama ir apribojama Komisijos diskrecijos vertinti įsipareigojimus pagal minėtą punktą apimtis.
174. Priešingai, nei teigia DLH, Komisija ir Vokietijos Federacinė Respublika, manau, kad Bendrasis Teismas nepakeitė Komisijos vertinimo savuoju ir nepasiūlė alternatyvios įsipareigojimų struktūros. Jis tik patikrino Komisijos analizę ir konstatavo, kad ji neatsižvelgė į visus reikšmingus veiksnius, susijusius su siūlomu vertinimu, kaip to konkrečiai reikalaujama pagal Pranešimo dėl konkurencijos gynimo priemonių 12 punktą(151). Jis nusprendė, kad Komisija neišnagrinėjo, ar esamų konkurentų neįtraukimas per pirmąjį laiko tarpsnių perleidimo procedūros etapą buvo tinkamas ir būtinas veiksmingai konkurencijai išsaugoti pagal LS 72 punktą(152), ir paaiškino priežastis, dėl kurių toks patikrinimas šiuo atveju buvo būtinas(153). Konkrečiai kalbant, Bendrasis Teismas išreiškė abejonių dėl Komisijos vertinimo, nes nenagrinėjo, ar dėl bazę turinčių vežėjų neįtraukimo konkurencija šiuose oro uostuose galėjo būti dar labiau suskaidyta(154).
175. Pabrėždamas Komisijos vertinimo spragas ir pateikdamas aiškius pavyzdžius, kad parodytų savo abejones, ir galiausiai padaręs išvadą, kad analizė buvo akivaizdžiai neišsami ir neatitiko taisyklių, kuriomis reglamentuojamas Komisijos diskrecijos įgyvendinimas, Bendrasis Teismas neviršijo Teisingumo Teismo jurisprudencijoje apibūdintos sudėtingo ekonominio vertinimo kontrolės apimties.
176. Savo procesiniuose dokumentuose Komisija trumpai nurodo, kad Pranešimo dėl konkurencijos gynimo priemonių 12 punktas, t. y. konkretus reikalavimas atsižvelgti į „rinkos <...> struktūrą ir būdingas ypatybes, įskaitant šalių ir kitų rinkos dalyvių joje užimamą padėtį“, yra „bendro pobūdžio“ nuostata, pagal kurią ji neprivalo atsižvelgdama į šiuos kriterijus konkrečiai įvertinti kiekvieno pasiūlytų įsipareigojimų aspekto“.
177. Komisijos argumentai neįtikina, visų pirma atsižvelgiant į LS ypatumus, į kuriuos būtinai reikia atsižvelgti vertinant pagal šio teisės akto 72 punktą nustatytų įsipareigojimų tinkamumą ir pakankamumą. Atsižvelgiant į šias ypatybes, tokiais įsipareigojimais turi būti siekiama užtikrinti, kad po pagalbos suteikimo pagalbos gavėjas netaptų įtakingesnis rinkoje nei prieš COVID‑19 protrūkį ir kad atitinkamose rinkose būtų išsaugota veiksminga konkurencija, kaip teisingai pažymėjo Bendrasis Teismas(155). Taigi akivaizdu, kad pagal LS 72 punktą svarbu atsižvelgti į rinkos struktūrą ir savybes, įskaitant esamų pagalbos gavėjo konkurentų padėtį, kaip to reikalaujama Pranešimo dėl konkurencijos gynimo priemonių 12 punkte. Tai yra dar akivaizdžiau todėl, kad, kaip pažymėta LS 45 punkte, pagalba nuosavo kapitalo ir (arba) mišraus kapitalo priemonėmis labai iškraipo konkurenciją.
178. Šiomis aplinkybėmis, jeigu Komisijai atliekant vertinimą nebūtų atsižvelgta į problemas, susijusias su tolesniu konkurencijos skaidymu, gali būti nustatyta akivaizdi Komisijos vertinimo klaida, kurią Bendrasis Teismas turėjo teisę nustatyti(156). Būtent taip yra tuo atveju, kai pati Komisija, vertindama didelės įtakos rinkoje buvimą, pripažino, kad konkurencija, su kuria LH grupė susidūrė Frankfurto ir Miuncheno oro uostuose, buvo silpna ir fragmentiška(157). Tas pats pasakytina apie pagalbos gavėjo ir artimiausių jo konkurentų esamą įtakos disproporciją.
179. Atsižvelgdamas į tai, kas išdėstyta, manau, kad Bendrasis Teismas nepakeitė Komisijos vertinimo savuoju ir neprieštaravo savo paties jurisprudencijai, kai nusprendė, kad Komisija padarė akivaizdžią vertinimo klaidą, ginčijamame sprendime neišnagrinėjusi, ar iš pirmojo perleidimo procedūros etapo reikia pašalinti Frankfurto ir Miuncheno oro uostuose jau įsikūrusius konkurentus.
180. Antra, DLH, palaikoma Komisijos, teigia, kad skundžiamo sprendimo 473, 474 ir 476 punktuose nurodyti motyvai tiesiogiai prieštarauja Bendrojo Teismo išvadoms, padarytoms atitinkamai to paties sprendimo 452 ir 463 punktuose.
181. Man nepavyksta įžvelgti tokių prieštaravimų.
182. Pirma, skundžiamo sprendimo 452 punkte Bendrasis Teismas padarė išvadą, kad perleistinų laiko tarpsnių skaičius būtų leidęs patekti į rinką naujam konkurentui, kuris būtų panašaus dydžio kaip rinkoje jau esantys konkurentai, o tai sukeltų konkurencinį spaudimą, panašų į tą, kurį daro esami konkurentai.
183. Šiai išvadai neprieštarauja 473 punktas, kuriame Bendrasis Teismas pabrėžė, kad LH grupės svarba yra didesnė, palyginti su jos artimiausių konkurentų svarba, visų pirma kiek tai susiję su Miuncheno ir Frankfurto oro uostuose esančių lėktuvų skaičiumi. Toks disbalansas būtų išlikęs net ir po perleidimo, nes naujo konkurento dydis būtų panašus į šiuose oro uostuose jau įsikūrusių konkurentų dydį. Taip pat nėra prieštaravimo atsižvelgiant ir į skundžiamo sprendimo 474 punktą. Šio punkto pirmame sakinyje beveik pažodžiui pakartotas 452 punkto pirmas sakinys, susijęs su naujo rinkos dalyvio dydžiu, panašiu į esamų konkurentų dydį(158). Vis dėlto 474 punkte nagrinėjamas klausimas dėl Frankfurto ir Miuncheno oro uostuose jau įsikūrusių konkurentų neįtraukimo į pirmąjį perleidimo procedūros etapą poveikio konkurencijos susiskaidymo lygiui šiuose oro uostuose. Negalima konstatuoti jokio prieštaravimo 452 punktui, kuriame nagrinėjamas kitas klausimas dėl perleistinų laiko tarpsnių skaičiaus pakankamumo.
184. Antra, teiginys, kad skundžiamo sprendimo 476 punktas prieštarauja jo 463 punktui, taip pat grindžiamas daliniu skundžiamo sprendimo aiškinimu. Bendrojo Teismo išvada, kad bazę Frankfurto ir Miuncheno oro uostuose jau turintys konkurentai galėjo
turėti geresnių galimybių padidinti konkurencinį spaudimą DLH, nes patirtų mažiau sąnaudų, neprieštarauja Ryanair teiginio, kad naujiems rinkos dalyviams nustatytas įpareigojimas įkurti bazę buvo neproporcingas, nes padidino patekimo į rinką sąnaudas, atmetimui. Skundžiamo sprendimo 463 punkte Bendrasis Teismas patvirtino šį reikalavimą, prieš tai palyginęs naujiems rinkos dalyviams tenkančias papildomas patekimo į rinką sąnaudas ir naudą, susijusią su didesniu konkurenciniu spaudimu DLH. Nagrinėdamas esamų konkurentų neįtraukimo per pirmąjį perleidimo procedūros etapą tinkamumą, Bendrasis Teismas dideles naujų rinkos dalyvių patekimo į rinką sąnaudas nagrinėjo kitu aspektu, t. y. jo poveikį perleidimo procedūros veiksmingumui(159).
185. Galiausiai Vokietijos Federacinė Respublika pateikė atskirą prieštaravimą, grindžiamą tuo, kad skundžiamo sprendimo 472 ir paskesniuose punktuose Bendrojo Teismo taikytas „toli siekiantis požiūris“ ir LS 72 punkte nustatyti pernelyg dideli reikalavimai papildomiems struktūriniams įsipareigojimams iš esmės apriboja SESV 107 straipsnio 3 dalies b punkto taikymo sritį. Be to, LS 72 punktu siekiama papildomai sušvelninti pagalbos, kuri jau buvo pripažinta proporcinga pagal tokią Sutarties nuostatą, konkurencijai sukeliamus apribojimus. Taigi Bendrasis Teismas neatsižvelgė į LS ir pirminės teisės sąveiką.
186. Šis prieštaravimas, dėl kurio priimtinumo kyla abejonių(160), bet kuriuo atveju yra akivaizdžiai nepagrįstas. Vokietijos Federacinė Respublika nekvestionuoja LS 72 punkto atitikties SESV 107 straipsnio 3 dalies b punktui, kiek jame reikalaujama, kad tam tikrą ribą viršijančioms rekapitalizavimo priemonėms būtų taikomos papildomos priemonės, kuriomis siekiama apsaugoti konkurenciją rinkose, kuriose pagalbos gavėjas turi didelę įtaką rinkoje ir dėl kurių pagalba galėtų būti laikoma suderinama. Ji ginčija tik tai, kaip Bendrasis Teismas šioje byloje atliko tokių priemonių kontrolę. Vis dėlto nėra taip, kad įsipareigojimai, prisiimti dėl priemonių pagal SESV 107 straipsnio 3 dalies b punktą ir LS 72 punktą, neturi būti tinkamai įvertinti dėl jų tinkamumo ir pakankamumo, kad būtų užtikrintas tų priemonių suderinamumas.
187. Šiomis aplinkybėmis naudinga priminti, kad pagal LS 72 punktą ir Pranešimą dėl konkurencijos gynimo priemonių prisiimtais įsipareigojimais siekiama visiškai pašalinti susirūpinimą, kad nagrinėjama rekapitalizavimo priemonė gali reikšmingai kliudyti veiksmingai konkurencijai rinkose, kuriose pagalbos gavėjas turi didelę įtaką, ir išsklaidyti abejones dėl tokios priemonės suderinamumo su vidaus rinka(161). Taigi Komisija privalo užtikrinti, kad nustatyti įsipareigojimai galėtų būti pakankamai veiksmingai ir laiku įgyvendinti, net ir didinant konkurencijos gynimo priemonės patrauklumą(162). Savo ruožtu Sąjungos teismas turi atlikti Komisijos vertinimo kontrolę, neperžengdamas jau nurodytų ribų. Dėl pirma nurodytų priežasčių šios ribos nagrinėjamu atveju nebuvo peržengtos. Taigi Vokietijos Federacijos Respublikos pateiktą prieštaravimą reikėtų atmesti.
188. Atsižvelgdamas į visa, kas išdėstyta, siūlau Teisingumo Teismui atmesti apeliacinio skundo penktąjį pagrindą.
F.      Dėl apeliacinio skundo šeštojo pagrindo
189. Apeliacinio skundo šeštajame pagrinde, kuriuo ginčijami skundžiamo sprendimo 496–502 punktai, DLH, palaikoma Komisijos ir Vokietijos Federacinės Respublikos, teigia, kad Bendrasis Teismas padarė teisės klaidą, kai nusprendė, kad Komisija nepakankamai motyvavo atlygio už aptariamų laiko tarpsnių perleidimą reikalavimą.
190. Pagal suformuotą jurisprudenciją SESV 296 straipsnyje numatyta pareiga motyvuoti yra esminis procedūrinis reikalavimas ir jį reikia skirti nuo klausimo dėl motyvų pagrįstumo, nuo kurio priklauso ginčijamo teisės akto teisėtumas iš esmės. Pagal šį straipsnį reikalaujamas motyvavimas turi atitikti ginčijamo akto pobūdį ir aiškiai bei nedviprasmiškai atskleisti aktą priėmusios institucijos argumentus, kad suinteresuotieji asmenys galėtų suprasti
priimto akto pagrindimą, o kompetentingas teismas – vykdyti jo kontrolę. Nereikalaujama, kad motyvuojant būtų tiksliai nurodytos visos reikšmingos faktinės ir teisinės aplinkybės, nes nustatant, ar akto motyvai atitinka to straipsnio reikalavimus, turi būti atsižvelgiama ne tik į jo tekstą, bet ir kontekstą bei į visas atitinkamą sritį reglamentuojančias teisės normas(163).
191. Konkrečiai dėl sprendimo nepateikti prieštaravimų pagal SESV 108 straipsnio 3 dalį, kaip šioje byloje, Teisingumo Teismas yra konstatavęs, kad tokiame per trumpą terminą priimtame sprendime turi būti tik nurodytos priežastys, dėl kurių Komisija mano, kad nėra didelių atitinkamos pagalbos suderinamumo su vidaus rinka vertinimo sunkumų, ir kad net glaustas to sprendimo motyvavimas turi būti laikomas pakankamu atsižvelgiant į SESV 296 straipsnyje numatytą reikalavimą motyvuoti, jeigu juo aiškiai ir nedviprasmiškai išdėstytos priežastys, dėl kurių Komisija nusprendė, kad ji nepatyrė tokių
sunkumų(164). Šioje jurisprudencijoje įtvirtinta pusiausvyra tarp pareigos tinkamai motyvuoti ir veiksmingumo poreikio yra labai svarbi kilus tokioms krizėms kaip COVID‑19, kai Komisija gauna išskirtinai daug pranešimų(165). Vis dėlto svarbu nepamiršti, kad pagalbos priemonės, apie kurią pranešta, kontekstas negali leisti Sąjungos institucijoms nuleisti motyvavimo kartelės, palyginti su tuo, kas reikalaujama pagal SESV 296 straipsnį, kaip jis yra išaiškintas minėtoje jurisprudencijoje(166).
192. Šioje byloje Bendrasis Teismas patvirtino, kad Komisijos motyvai dėl daugumos ginčijamo sprendimo aspektų yra pakankami, net kai jie buvo labai glausti(167). Jis konstatavo motyvų nenurodymą tik dėl reikalavimo, kad laiko tarpsniai turi būti perleisti mainais už atlygį.
193. Mano nuomone, tokia išvada atitinka pirma primintą jurisprudenciją ir ją darant nepadaryta DLH, Komisijos ir Vokietijos Federacinės Respublikos nurodytų klaidų.
194. Pirma, Bendrasis Teismas teisingai pažymėjo, kad ginčijamame sprendime visiškai nebuvo nurodyta, kodėl Komisija nusprendė, kad už laiko tarpsnių perleidimą reikia mokėti atlygį(168). Priešingai, nei teigia DLH, Komisija ir Vokietijos Federacinė Respublika, to sprendimo 71 ir 74 konstatuojamosiose dalyse, esančiose 2 skirsnyje „Priemonės aprašymas“, tik aprašytas siūlomų įsipareigojimų turinys ir laiko tarpsnių paskirstymo procedūra, tačiau nepateikta jokių motyvų dėl atlygio reikalavimo loginio pagrindo.
195. Antra, Bendrasis Teismas atsižvelgė į tai, kad siūlomi įsipareigojimai apėmė ne tik laiko tarpsnių perleidimą, bet ir kitą turtą, kurio reikėjo naujam rinkos dalyviui, kad įkurtų bazę, ir jis aiškiai tą nurodė skundžiamo sprendimo 497 punkte. Vis dėlto jis teisingai atskyrė atlygio už laiko tarpsnių perleidimą klausimą nuo atlygio už papildomą turtą klausimo, daugiausia dėmesio skirdamas pirmajam, kaip aiškiai matyti iš minėto 497 punkto paskutinio sakinio ir paskesnių 498–501 punktų.
196. Trečia, Bendrasis Teismas teisingai pagrindė priežastis, dėl kurių nagrinėjamu atveju atlygio už laiko tarpsnių perleidimą reikalavimo pagrindimas turėjo lemiamą reikšmę. Jis pažymėjo, kad toks reikalavimas galėjo sumažinti su juo susijusių įsipareigojimų veiksmingumą(169). Priešingai, nei teigia Vokietijos Federacinė Respublika, įsipareigojimai pagal LS 72 punktą turi būti parengti taip, kad būtų kuo veiksmingesni. Tam, kad būtų pasiektas šia LS nuostata siekiamas tikslas išlaikyti veiksmingą konkurenciją rinkose, kuriose pagalbos gavėjas turi didelę įtaką rinkoje, juos turi būti galima veiksmingai įgyvendinti per trumpą laiką(170).
197. Ketvirta, DLH klaidingai teigia, jog Bendrasis Teismas pritarė Condor argumentui, kad nagrinėjamam laiko tarpsnių perleidimui taikomas Reglamento Nr. 95/93(171) 8b straipsnis, nors jis buvo aiškiai grindžiamas šio reglamento 8a straipsnio 1 dalies b punkto iii papunkčiu(172). Šiuo klausimu reikėtų pažymėti, pirma, kad ginčijamame sprendime Komisija niekur neteigė, jog laiko tarpsnių perleidimas buvo pagrįstas (ar juo labiau teisingai pagrįstas) pastarąja nuostata. Vien dėl to, kad pateikiant Vokietijos Federacinės Respublikos pasiūlytų perleidimo įsipareigojimų turinį minėto sprendimo 71 ir 74 punktuose iš dalies pakartotas minėto 8a straipsnio 1 dalies b punkto iii papunkčio tekstas, negalima manyti, kad Komisija priėmė poziciją dėl nagrinėjamo laiko tarpsnių perleidimo pagal Reglamentą Nr. 95/93 (teisingo) teisinio pagrindo. Antra, reikėtų nepamiršti, kad, priešingai, nei teigia DLH, Bendrasis Teismas taip pat nenagrinėjo šio klausimo ir netaikė minėto reglamento 8b straipsnio valstybės pagalbos byloms. Jis tik pabrėžė, kad atsižvelgiant į tai, jog viešosios valdžios institucija, įgyvendindama savo įgaliojimus, reikalavo perleisti laiko tarpsnius, o Reglamente Nr. 95/93 šiuo klausimu įtvirtintos specialios taisyklės, pagal kurias piniginė kompensacija netaikoma, buvo dar svarbiau išnagrinėti atlygio reikalavimo suderinamumo su minėtu reglamentu klausimą. Taigi jis nusprendė, kad ginčijamas sprendimas šiuo klausimu taip pat yra nemotyvuotas.
198. Galiausiai dėl teiginio, kad Bendrasis Teismas padarė klaidą vertindamas reikalaujamą motyvavimo lygį, pakanka pažymėti, kad skundžiamo sprendimo 499–501 punktuose Bendrasis Teismas nekonstatavo, jog pateiktų motyvų nepakako, kad jie atitiktų teisinius reikalavimus, taikomus sprendimams pagal SESV 108 straipsnio 3 dalį arba sudėtingiems ekonominiams vertinimams. Jis konstatavo, kad ginčijamame sprendime nebuvo nurodyta jokio motyvo, susijusio su lemiamais klausimais.
199. Atsižvelgdamas į tai, kas išdėstyta, manau, kad šeštąjį pagrindą reikėtų atmesti kaip nepagrįstą.
G.      Išvados dėl apeliacinio skundo ir bylinėjimosi išlaidų
200. Atsižvelgdamas į visa tai, kas išdėstyta, siūlau Teisingumo Teismui atmesti visą apeliacinį skundą. Taigi siūlau Teisingumo Teismui nurodyti DLH padengti Ryanair ir Condor bylinėjimosi išlaidas, susijusias su šiuo apeliaciniu skundu, o Vokietijos Federacinei Respublikai ir Komisijai – padengti savo bylinėjimosi išlaidas pagal Procedūros reglamento 138 straipsnio 1 dalį ir 140 straipsnio 1 dalį, kurios pagal šio reglamento 184 straipsnio 1 dalį taikomos apeliaciniam procesui.
IV.    Išvada
201. Siūlau Teisingumo Teismui atmesti apeliacinį skundą, nurodyti Deutsche Lufthansa AG padengti Ryanair DAC ir Condor Flugdienst GmbH patirtas bylinėjimosi išlaidas ir nurodyti Vokietijos Federacinei Respublikai ir Komisijai padengti savo bylinėjimosi išlaidas.
1      Originalo kalba: anglų.
2      2020 m. kovo 19 d. Komisijos komunikatas (OL C 91 I, 2020, p. 1), iš dalies pakeistas 2020 m. balandžio 3 d. (OL C 112 I, 2020, p. 1) ir 2020 m. gegužės 8 d. (OL C 164, 2020, p. 3). 2022 m. gegužės mėn. Komisija paskelbė apie laipsnišką LS atsisakymą. Numatyta daugumos priemonių galiojimo pabaigos data buvo 2022 m. birželio 30 d. Tačiau valstybėms narėms buvo leista atitinkamai iki 2022 m. gruodžio 31 d. ir 2023 m. gruodžio 31 d. nustatyti investicijų ir mokumo paramos priemones. Be to, iki 2023 m. birželio 30 d. skolos priemones, pavyzdžiui, paskolas ir garantijas, buvo galima konvertuoti ir restruktūrizuoti į kitų formų pagalbą, pavyzdžiui, tiesiogines dotacijas.
3      DLH yra Lufthansa grupės, kurią sudaro, be kita ko, Lufthansa Passenger Airlines, Brussels Airlines SA/NV, Austrian Airlines AG, Swiss International Air Lines Ltd ir Edelweiss Air AG, patronuojančioji bendrovė.
4      2020 m. birželio 25 d. Komisijos sprendimas C(2020) 4372 final dėl valstybės pagalbos SA 57153 (2020/N) – Vokietija – COVID‑19 – Pagalba bendrovei Lufthansa. Informacija apie šį sprendimą buvo paskelbta 2020 m. lapkričio 20 d. (OL C 397, 2020, p. 2). 2021 m. gruodžio 14 d. Komisija priėmė Sprendimą C(2021) 9606 final, kuriuo ištaisytas ginčijamas sprendimas (toliau – sprendimas dėl klaidų ištaisymo).
5      Vokietijos Federacinė Respublika ir Prancūzijos Respublika įstojo į bylą T‑34/21 palaikyti Komisijos reikalavimų.
6      T‑34/21 ir T‑87/21, toliau – skundžiamas sprendimas, EU:T:2023:248.
7      Žr. skundžiamo sprendimo 504 ir 505 punktus.
8      Pagal SESV 107 straipsnio 3 dalies b punktą Komisija gali patvirtinti pagalbą, skirtą kurios nors valstybės narės ekonomikos dideliems sutrikimams atitaisyti.
9      SESV 107 straipsnio 2 dalies b punkte reikalaujama, kad Komisija de jure pripažintų, jog pagalba „gaivalinių nelaimių ar kitų ypatingų įvykių padarytai žalai atitaisyti“ yra suderinama su vidaus rinka.
10      Kaip buvo ir dėl 2008 m. finansų krizės; žr. generalinio advokato N. Wahl išvadą byloje Kotnik ir kt. (C‑526/14, EU:C:2016:102, 56 punktas) ir 2003 m. rugsėjo 30 d. Sprendimą Freistaat Sachsen ir kt. / Komisija (C‑57/00 P ir C‑61/00 P, EU:C:2003:510, 97 ir 98 punktai).
11      Žr. LS 10 punktą.
12      Komisija, atlikusi peržiūrą ir surengusi konsultacijas, turi diskreciją bet kada iš dalies pakeisti (ar net panaikinti) savo gaires ir nustatyti joms terminą. Iš tiesų Komisija privalo nuolat tikrinti savo gaires, kad nustatytų bet kokį svarbų šiose priemonėse nenumatytą poveikį; žr. 2016 m. kovo 8 d. Sprendimą Graikija / Komisija (C‑431/14 P, EU:C:2016:145, 71 punktas).
13      OL C 164, 2020, p. 3.
14      Žr. LS 72 punktą. Šie įsipareigojimai turėjo būti vykdomi pagal Komisijos pranešimo dėl konkurencijos gynimo priemonių, priimtinų pagal Tarybos reglamentą (EB) Nr. 139/2004 ir Komisijos reglamentą (EB) Nr. 802/2004 (OL C 267, 2008, p. 1; toliau – pranešimas dėl konkurencijos gynimo priemonių), nuostatas.
15      Žr., be kita ko, 2016 m. liepos 19 d. Sprendimą Kotnik ir kt. (C‑526/14, EU:C:2016:570, toliau – Sprendimas Kotnik, 38 ir 39 punktai).
16      Žr., be kita ko, 2008 m. rugsėjo 11 d. Sprendimą Vokietija ir kt. / Kronofrance (C‑75/05 P ir C‑80/05 P, EU:C:2008:482, 65 punktas) ir 2010 m. gruodžio 2 d. Sprendimą Holland Malt / Komisija (C‑464/09 P, EU:C:2010:733, 47 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
17      Žr. 2016 m. kovo 8 d. Sprendimą Graikija / Komisija (C‑431/14 P, EU:C:2016:145, 71 punktas).
18      Žr. 2024 m. lapkričio 7 d. Sprendimą Ryanair / Komisija (C‑588/22 P, EU:C:2024:935, toliau – Sprendimas Ryanair II, 58 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
19      Žr. Sprendimo Kotnik 41 punktą ir 2023 m. sausio 31 d. Sprendimą Komisija / Braesch ir kt. (C‑284/21 P, EU:C:2023:58, 93 punktas).
20      Žr. Sprendimo Kotnik 43 punktą.
21      Šiuo klausimu žr. 2023 m. sausio 31 d. Sprendimą Komisija / Braesch ir kt. (C‑284/21 P, EU:C:2023:58, 92 ir 95 punktai).
22      Šiuo klausimu žr. Sprendimo Kotnik 44 punktą.
23      Žr. Sprendimo Finnair II 59 punktą.
24      Pagal analogiją žr. Sprendimo Kotnik 43 punktą.
25      Žr., be kita ko, Sprendimo Kotnik 37 punktą.
26      Pagal 1985 m. liepos 11 d. Sprendime Remia ir kt. / Komisija (42/84, EU:C:1985:327, 34 punktas) nustatytą gerai žinomą formulę, kurią Teisingumo Teismas įtvirtino aiškindamas Sąjungos konkurencijos teisę ir vėliau perkėlė šią formulę, be kita ko, į valstybės pagalbos sritį. Žr. 2002 m. rugsėjo 26 d. Sprendimą Ispanija / Komisija (C‑351/98, EU:C:2002:530, 74 punktas) ir 2024 m. spalio 4 d. Sprendimą E. Breuninger / Komisija (C‑124/23 P, EU:C:2024:860, 30 punktas).
27      Žr. 1991 m. lapkričio 21 d. Sprendimą Technische Universität München (C‑269/90, EU:C:1991:438, 14 punktas).
28      Žr. 2010 m. rugsėjo 2 d. Sprendimą Komisija / Scott (C‑290/07 P, EU:C:2010:480, 64 punktas).
29      Žr. 2005 m. vasario 15 d. Sprendimą Komisija / Tetra Laval (C‑12/03 P, EU:C:2005:87, 39 punktas) susijungimų srityje, o valstybės pagalbos srityje žr. 2010 m. rugsėjo 2 d. Sprendimą Komisija / Scott (C‑290/07 P, EU:C:2010:480, 64 punktas) ir 2018 m. rugsėjo 20 d. Sprendimą Ispanija / Komisija (C‑114/17 P, EU:C:2018:753, 104 punktas).
30      Žr., pavyzdžiui, LS 62 ir 68 punktus.
31      Pati Komisija per teismo posėdį išskyrė LS taikymą pagal „varnelės uždėjimo“ principą ir atliekant „bendrą vertinimą“.
32      Žr. šios išvados 12 ir 13 punktus.
33      Ši apibrėžtis apima valstybių narių rekapitalizavimo schemas ir individualias rekapitalizavimo priemones, skirtas ne finansų įmonėms pagal LS, kurioms netaikomas šios priemonės 3.1 skirsnis; žr. LS 46 punktą.
34      T. y. 2020 m. kovo 19 d. pačios DLH finansų direktoriaus pareiškimas (toliau – 2020 m. kovo mėn. pareiškimas), 2021 m. sausio 21 d.
Oxera parengta ataskaita „Assessment of the Commission‘s analysis of the Proportionality of the aid to DLH“ („Komisijos atliktos DLH suteiktos pagalbos proporcingumo analizės vertinimas“) (toliau – „Oxera I“ ataskaita) ir Moody’s parengta 2020 m. kovo 17 d. ataskaita „Rating Action: Moody’s downgrades Lufthansa to Ba1, rating placed on review for downgrade“ („Vertinimas: Moody’s mažina Lufthansa reitingą iki Ba1 su galimybe atlikti peržiūrą dėl sumažinimo“) (toliau – Moody’s ataskaita).
35      Bendrasis Teismas remiasi dviem 2020 m. balandžio 1 d. ir 2020 m. balandžio 3 d. raštais, kuriuos Ryanair atitinkamai išsiuntė Vokietijos vyriausybei ir Komisijai.
36      Ginčijamo sprendimo 100 konstatuojamosios dalies antras sakinys buvo susijęs su DLH galimybe taikyti horizontaliąsias priemones Vokietijoje.
37      Tiek gaunant finansavimą rinkose prieinamomis sąlygomis, tiek taikant horizontaliąsias likvidumo priemones atitinkamoje valstybėje narėje arba derinant abu šiuos būdus.
38      Pagal LS 54 punktą, siekiant užtikrinti pagalbos proporcingumą, rekapitalizavimo dėl COVID‑19 suma neturi viršyti minimumo, būtino pagalbos gavėjo gyvybingumui užtikrinti, ir neturėtų būti didesnė, nei reikia iki COVID‑19 protrūkio buvusiai pagalbos gavėjo kapitalo struktūrai atkurti, t. y. iki 2019 m. gruodžio 31 d.
39      Atrodo, kad DLH neginčija Bendrojo Teismo pateikto LS 49 punkto c papunkčio tikslo aiškinimo (arba bet kuriuo atveju nepagrindžia tokio teiginio); to nedaro ir Komisija.
40      Šiuo klausimu žr. 2022 m. birželio 22 d. Sprendimą Ryanair / Komisija (Sprendimas Finnair II; COVID‑19) (T‑657/20, EU:T:2022:390, toliau – Bendrojo Teismo sprendimas Finnair II, 53 ir 54 punktai). Apeliacinis skundas dėl šio sprendimo buvo atmestas Sprendimu Finnair II.
41      Pagal LS 19 punktą valstybės narės turi įrodyti, kad valstybės pagalbos priemonės, apie kurias Komisijai pranešta pagal šį komunikatą, yra būtinos, tinkamos ir proporcingos siekiant atitaisyti didelius atitinkamos valstybės narės ekonomikos sutrikimus.
42      Vertėtų pažymėti, kad Bendrajame Teisme Condor ginčijo DLH vertinimą dėl galimybės gauti finansavimą rinkose, nurodydama „nepakankamą ir neišsamią pagalbos proporcingumo analizę“. Pakeitęs Ryanair ir Condor
prieštaravimų eiliškumą, skundžiamo sprendimo 71 punkte Bendrasis Teismas vadovavosi LS struktūra ir atskyrė DLH tinkamumo analizę pagal šios sistemos 49 punkto c papunktį (skundžiamo sprendimo 112–138 punktai) nuo pagalbos dydžio analizės pagal 54 punktą (to paties sprendimo 150–217 punktai).
43      Tas pats pasakytina apie skundžiamo sprendimo 186–189 punktus, kuriuos nurodo Komisija. Tuose punktuose Bendrasis Teismas nurodė, kad Komisija nepadarė akivaizdžios vertinimo klaidos, kai naudojo BBB kredito reitingą kaip lyginamąjį kriterijų, nes neginčijama, kad toks reitingas leidžia gauti finansavimą prieinamomis sąlygomis. Priešingai, nei, atrodo, nori pasakyti Komisija, ji nenagrinėjo skundžiamo sprendimo 125–132 punktuose aptarto klausimo, ar DLH galėjo rasti finansavimą rinkose prieinamomis sąlygomis bent didelei savo poreikių daliai, atsižvelgiant į paskolų garantijas, kurias ji galėjo pasiūlyti.
44      T‑628/20, EU:T:2021:285.
45      Pažymiu, kad panašius argumentus galima rasti skundžiamo sprendimo 146 ir 147 punktuose, kuriuose Bendrasis Teismas atmetė prieštaravimą, grindžiamą LS 53 punkto pažeidimu, remdamasis ta pačia jurisprudencija, kuri nurodyta 2021 m. gegužės 19 d. Sprendimo Ryanair / Komisija (Ispanija; Covid-19) (T‑628/20, EU:T:2021:285) 49 punkte.
46      Žr. 2021 m. gegužės 19 d. Sprendimo Ryanair / Komisija (Ispanija; Covid-19) (T‑628/20, EU:T:2021:285) 49 punktą.
47      DLH nurodo Bendrojo Teismo sprendimo Finnair II 53 punktą ir teigia, kad tame punkte Bendrasis Teismas nusprendė, jog Finnair galėjo gauti rekapitalizavimo pagalbą, nes jai nepavyko rinkose gauti finansavimo, kuris jai būtų leidęs patenkinti visus likvidumo poreikius.
48      Finnair mėgino gauti finansavimą kredito rinkose ir jai pavyko gauti kredito priemonę bei derėtis dėl jos neįkeisto orlaivio pardavimo ir atgalinės nuomos priemonės, kad gautų papildomą finansavimą (Bendrojo Teismo sprendimo Finnair II 50 punktas). Nepaisant šių priemonių, jos nuosavas kapitalas turėjo gerokai sumažėti, palyginti su padėtimi iki COVID‑19 pandemijos (Bendrojo Teismo sprendimo Finnair II 51 punktas).
49      Žr. 2021 m. rugsėjo 2 d. Sprendimą Komisija / Tempus Energy ir Tempus Energy Technology (C‑57/19 P, EU:C:2021:663, toliau – Sprendimas Tempus).
50      Pagal Teisingumo Teismo jurisprudenciją sprendimo nepateikti prieštaravimų pasibaigus preliminaraus tyrimo procedūrai teisėtumas priklauso nuo to, ar Komisijos turimos informacijos ir įrodymų vertinimas objektyviai turėjo sukelti abejonių dėl priemonės, apie kurią pranešta, suderinamumo su vidaus rinka, nes, esant tokių abejonių, turi būti pradėta formali tyrimo procedūra. Žr. Sprendimo Tempus 38 punktą.
51      Žr. Sprendimo Tempus 42 ir 43 punktus ir juose nurodytą jurisprudenciją.
52      Žr. Sprendimo Tempus 45 punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją.
53      Žr. šios išvados 34 išnašą.
54      Komisija neginčija žinojusi apie tokį pareiškimą.
55      Žr. skundžiamo sprendimo 124 punktą.
56      Be to, DLH argumentai, kuriais siekiama kritikuoti 2020 m. kovo mėn. pareiškime pateiktus duomenis, kuriais remtasi konservatyviai apskaičiuojant DLH prieinamas paskolų garantijas, atsižvelgiant į pandemijos metu buvusias rinkos aplinkybes, negali panaikinti šių duomenų svarbos.
57      Žr. skundžiamo sprendimo 134 punktą. Vertėtų pažymėti, kad pagal Bendrojo Teismo motyvus būtent 2020 m. kovo mėn. pareiškime pateikta informacija turėjo paskatinti Komisiją išnagrinėti DLH galimybę bent dalį savo poreikių finansuoti rinkose, siūlant savo orlaivius kaip paskolų garantiją. „Oxera I“ ataskaita ir Moody’s ataskaita buvo skirtos tik tame pareiškime pateiktiems duomenims pagrįsti.
58      Žr. skundžiamo sprendimo 132 punkto antrą sakinį. Šiuo klausimu reikėtų pažymėti, kad angliškoje skundžiamo sprendimo versijoje žodis „evidence“, mano nuomone, klaidingai išverstas iš prancūziškos skundžiamo sprendimo versijos, kurioje pavartota sąvoka „éléments“. Žodžių junginys „tous les éléments pertinents“ nurodo įvairias vertinimo, kurį turėjo atlikti Komisija, sudedamąsias dalis, o ne įrodymus, kuriais ji turėjo remtis.
59      Žr. 2024 m. rugsėjo 10 d. Sprendimą Komisija / Airija ir kt. (C‑465/20 P, EU:C:2024:724, 247 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
60      Žr. skundžiamo sprendimo 123 ir 125 punktus.
61      Žr. skundžiamo sprendimo 125 ir 132 punktus.
62      DLH nurodo savo 2020 m. birželio 8 d. atsakymą į 2020 m. gegužės 19 d. Komisijos klausimus (toliau – 2020 m. birželio 8 d. atsakymas). Ji taip pat remiasi dviem šio dokumento A.2 priede pateiktais įrodymais, t. y.
Deutsche Bank teiginiais, kad DLH neturi finansavimo galimybių, ir nesėkmingu bandymu surinkti pinigų pasitelkus paprastąjį vekselį. Jos nuomone, šie įrodymai patvirtina sunkumus, su kuriais ji susidūrė ieškodama finansavimo pandemijos metu be išankstinės valstybės paramos.
63      DLH teiginys, kad Komisija „patikrino, kad orlaivis kaip paskolos garantija būtų leidęs finansuoti tik labai nedidelę sumą, visų pirma dėl to, kad orlaivių finansavimo sandoriai buvo visiškai sustabdyti, nes potencialūs DLH skolintojai, atrodo, visiškai sustabdė savo veiklą po COVID‑19 pandemijos“, yra visiškai nepagrįstas ar bent jau nepakankamai pagrįstas.
64      Iš 2020 m. birželio 8 d. atsakymo matyti, kad Komisija, be kita ko, paprašė DLH paaiškinti priežastis, dėl kurių nuo COVID‑19 pandemijos protrūkio ji negalėjo gauti finansavimo rinkose prieinamomis sąlygomis, ir pagrįsti savo argumentus įrodymais. DLH atsakyme į šį klausimą daugiausia dėmesio buvo skiriama bendram DLH 9 mlrd. EUR finansavimo poreikiui ir negalėjimui gauti visos šios sumos paskolos kapitalo rinkose. Be to, DLH pateikti įrodymai buvo daugiausia susiję su neužtikrintu finansavimu.
65      Žr. šios išvados 58 išnašą.
66      Žr. skundžiamo sprendimo 132 punktą.
67      Žr. skundžiamo sprendimo 124 punktą. Komisijos argumentai dėl Bendrojo Teismo teiginio, susijusio su galimo finansavimo pasitelkus paskolos garantijas vertinimo svarba, apsiriboja bendro pobūdžio teiginiais, kurie negali paneigti šio teiginio pagrįstumo. Šiuo klausimu pažymiu, kad LS 49 punkto c papunktyje nedaroma skirtumo tarp finansavimo paskola ir kapitalo finansavimo. Komisija pati pripažįsta, kad „tinkamu skolos priemonių ir nuosavo kapitalo deriniu galima veiksmingai suteikti bendrą paramą, kurios reikia įmonei“. Tiesa, ji iš karto patikslina, kad „visiškai neaišku, ar „skolos“ komponentas (ir juo labiau finansavimas garantija užtikrinta skola) galėtų arba neretai turėtų sudaryti nemažą tokio bendro finansavimo dalį“ (žr. Komisijos atsiliepimo į apeliacinį skundą 26 punktą). Kaip nurodė Bendrasis Teismas, būtent tokį nagrinėjimą Komisija turėjo atlikti ir neatliko.
68      Taip pat žr. skundžiamo sprendimo 77 ir 117 punktus.
69      Šiuo klausimu žr. 2024 m. lapkričio 28 d. Sprendimą Hengshi Egypt Fiberglass Fabrics ir Jushi Egypt for Fiberglass Industry / Komisija (C‑269/23 P ir C‑272/23 P, EU:C:2024:984, 126 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
70      Šiuo klausimu pažymiu, kad Teisingumo Teismas, žinoma, yra nurodęs, jog akivaizdi klaida gali būti nustatyta įrodymais, dėl kurių Komisijos sprendime pateiktas faktinių aplinkybių vertinimas tampa neįtikinamas, tačiau jis jokiu būdu neapribojo plačios „akivaizdžios vertinimo klaidos“ sąvokos iki šio vienintelio atvejo. Žr. 2020 m. gegužės 7 d. Sprendimą BTB Holding Investments ir Duferco Participations Holding / Komisija (C‑148/19 P, EU:C:2020:354, 72 punktas).
71      Žinoma, ekonominio vertinimo tikslais svarbių faktinių aplinkybių nustatymas savaime gali apimti diskrecijos įgyvendinimą, kaip pabrėžia Komisija. Vis dėlto tik tikrindamas šią svarbą Bendrasis Teismas gali vykdyti reikšmingą Komisijos vertinimų pagrįstumo kontrolę. Būtent todėl pagal šios išvados 15–17 punktuose cituojamą jurisprudenciją Sąjungos teismai privalo tirti šių faktinių aplinkybių svarbą ir jų išsamumą.
72      Žr., be kita ko, Sprendimo Tempus 41 punktą.
73      Žr. ginčijamo sprendimo 6 konstatuojamąją dalį ir 6 išnašą.
74      DLH teigia, kad Bendrajame Teisme pateiktos jos rašytinės pastabos buvo klaidingai aiškinamos, o Komisija ir Vokietijos Federacinė Respublika nurodo jų teisės į teisingą bylos nagrinėjimą pažeidimą.
75      DLH teigia, kad ir ji, ir Komisija ginčijo duomenis, kuriais rėmėsi Bendrasis Teismas, o Komisija ir Vokietijos Federacinė Respublika teigia neturėjusios galimybės jų pakomentuoti.
76      Pagal Teisingumo Teismo jurisprudenciją iš kartu aiškinamų Teisingumo Teismo procedūros reglamento 172,174, 176 ir 178 straipsnių matyti, kad atsiliepimu į apeliacinį skundą negali būti prašoma panaikinti Teisingumo Teismo sprendimo remiantis kitais, savarankiškais pagrindais, kurie skiriasi nuo apeliaciniame skunde nurodytų pagrindų, nes tokie pagrindai gali būti nurodyti tik priešpriešiniame apeliaciniame skunde (žr. 2017 m. gegužės 30 d. Sprendimą Safa Nicu Sepahan / Taryba (C‑45/15 P, EU:C:2017:402, 20 punktas) ir 2020 m. rugsėjo 3 d. Sprendimą Vereniging tot Behoud van Natuurmonumenten in Nederland ir kt. / Komisija (C‑817/18 P, EU:C:2020:637, 47 punktas).
77      Taigi 2009 m. gruodžio 2 d. Sprendimas Komisija / Airija ir kt. (C‑89/08 P, EU:C:2009:742, 56 punktas), kuriuo remiasi Komisija, neturi reikšmės.
78      Visi šie duomenys buvo pateikti Ryanair rašytinių pastabų prieduose ir buvo Bendrojo Teismo bylos medžiagos dalis.
79      Nepaisant to, kad, kaip pažymėjo Komisija, Ryanair Bendrajame Teisme raštu pateiktas argumentas nebuvo konkrečiai susijęs su „Oxera I“ ataskaitos dalimi, nurodyta skundžiamo sprendimo 119 punkte.
80      Atlygis gali būti didinamas valstybei suteikiamomis papildomomis akcijomis arba kitais mechanizmais ir šis padidinimas turėtų atitikti bent 10 % didesnį atlygį valstybei praėjus ketveriems metams po kapitalo injekcijos, jei valstybė nepardavė bent 40 % savo akcinio kapitalo, susidariusio dėl šios injekcijos, ir šešeriems metams po kapitalo injekcijos, jei valstybė nepardavė visos savo dalies.
81      LS 60 punkte nurodyta MAK yra vidutinė akcijos kaina per 15 dienų iki prašymo skirti kapitalo injekciją pateikimo. DLH atveju ši kaina buvo 9,12 EUR už akciją. Atitinkamoje priemonėje buvo numatyta 2,56 EUR už akciją kaina.
82      Šie veiksniai yra: i) didelė nuolaida, pritaikyta Vokietijos Federacinei Respublikai įsigyjat DLH akcijų; ii) tai, kad valstybės, kaip DLH akcininkės, dalyvavimas pagalbos gavėjui buvo nepageidautinas; iii) tai, kad I tipo ir II tipo akcijoms be balsavimo teisės buvo taikomos didėjančios palūkanų normos; iv) tikimybė, kad dalis II tipo akcijų be balsavimo teisės bus konvertuota į nuosavą kapitalą, bėgant metams būtų didėjusi, o tai lemtų turimų akcijų vertės sumažėjimą valstybės naudai ir v) elgsenos įsipareigojimai, įskaitant draudimą mokėti dividendus, kurie liktų galioti, kol pagalba bus visiškai sugrąžinta.
83      Žr. skundžiamo sprendimo 263 punktą.
84      Kaip pripažino DLH, skundžiamo sprendimo 73–78 punktuose Bendrasis Teismas teisingai priminė suformuotą jurisprudenciją, susijusią su Komisijos turima plačia diskrecija atliekant sudėtingus ekonominius vertinimus, taigi ir su ribota Sąjungos teismų vykdomos šių vertinimų kontrolės apimtimi.
85      Žr. 1983 m. lapkričio 17 d. Sprendimą Merck (292/82, EU:C:1983:335, 12 punktas) ir 2025 m. liepos 10 d. Sprendimą Sánchez Romero Carvajal Jabugo (C‑322/24, EU:C:2025:556, 35 punktas).
86      Žr. 1982 m. spalio 6 d. Sprendimą Cilfit ir kt. (283/81, EU:C:1982:335, 20 punktas) ir 2024 m. rugsėjo 3 d. Sprendimą Illumina ir Grail / Komisija (C‑611/22 P ir C‑625/22 P, EU:C:2024:677, 127 punktas).
87      Žr. 2013 m. spalio 3 d. Sprendimą Inuit Tapiriit Kanatami ir kt. / Parlamentas ir Taryba (C‑583/11 P, EU:C:2013:625, 50 punktas) ir 2025 m. gegužės 8 d. Sprendimą KG ir WA (C‑236/24, EU:C:2025:321, 21 punktas).
88      Žr. 2023 m. spalio 12 d. Sprendimą Est Wind Power (C‑11/22, EU:C:2023:765, 46 punktas).
89      Žr. šios išvados 21 punktą.
90      Sprendime Finnair II Teisingumo Teismas konstatavo, kad „Bendrasis Teismas teisingai taikė jurisprudenciją, kai nagrinėjo, ar Komisija galėjo pagrįstai konstatuoti, kad yra ypatingų išimtinių aplinkybių <...> dėl kurių konkrečiu atveju ji gali patvirtinti pagalbos priemonę pagal SESV 107 straipsnio 3 dalies b punktą, nors ši priemonė neatitinka visų laikinosios sistemos reikalavimų“. Nagrinėjamoje byloje tokio vertinimo nebuvo atlikta.
91      Pažymiu, kad Vokietijos Federacinė Respublika nenurodė išimtinių aplinkybių, dėl kurių LS nebūtų taikoma.
92      Žr. skundžiamo sprendimo 256 punktą.
93      Papildomai pažymiu, kad ginčijamas sprendimas nėra grindžiamas tokiu konkrečiu motyvu. Bet kuriuo atveju, remiantis LS, laikoma, kad atlygio didinimo mechanizmas taikytinas net ir tais atvejais, kai valstybės dalyvavimas pagalbos gavėjo kapitale dėl kapitalo injekcijos viršija Vokietijos Federacinės Respublikos šiuo atveju įgytą dydį (žr. LS 49 išnašoje pateiktą pavyzdį).
94      Taip pat žr. skundžiamo sprendimo 267 punktą.
95      Žr. LS 45 punktą.
96      Žr. šios išvados 106 punktą.
97      Kaip jau buvo minėta, pagal LS 61 punktą reikalaujama „[atlygio valstybei didinimo]“ siekiant paskatinti pagalbos gavėją atpirkti valstybės kapitalo injekcijas. Pagal LS 62 punktą reikalaujama, kad bet koks alternatyvaus mechanizmo „rezultatas <...> bus panaš[us]“, o tai, priešingai, nei teigia DLH, reiškia, kad nukrypus nuo 61 punkto bet kuriuo atveju turi būti užtikrintas toks pat poveikis, kad ilgainiui valstybei taptų sunkiau dalyvauti.
98      Pagal LS 55 punktą, „kad išpirkimas būtų laipsniškai skatinamas, valstybė narė turi nustatyti mechanizmą“, o LS 58 punkte nurodyta, kad „rekapitalizavimo dėl COVID‑19 priemonėse turi būti numatytos tinkamos paskatos įmonėms išpirkti rekapitalizavimo sumą reikalaujant pakankamai didelio atlygio už rekapitalizavimą ir, kai leis rinkos sąlygos, ieškoti alternatyvaus kapitalo“. Manau, šiose nuostatose pakankamai aiškiai nurodytos paskatos, kurios turėtų veikti ex post. LS 59 punkte tik perfrazuotas 62 punktas.
99      Žr. 2014 m. spalio 1 d. Sprendimą Taryba / Alumina (C‑393/13 P, EU:C:2014:2245, 16 punktas) ir 2020 m. gruodžio 9 d. Sprendimą Groupe Canal + / Komisija (C‑132/19 P, EU:C:2020:1007, 68 punktas).
100      Žr. 2008 m. gruodžio 18 d. Sprendimą Les Éditions Albert René / VRDT (C‑16/06 P, EU:C:2008:739, 80 punktas) ir 2024 m. spalio 4 d. Sprendimą García Fernández ir kt. / Komisija ir SRB (C‑541/22 P, EU:C:2024:820, 211 punktas).
101      Šiuo klausimu žr. 2020 m. birželio 25 d. Sprendimą SatCen / KF (C‑14/19 P, EU:C:2020:492, 105 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija) ir 2025 m. liepos 3 d. Sprendimą Glonatech / REA (C‑114/24 P, EU:C:2025:520, 108 punktas).
102      DLH, palaikoma Vokietijos Federacinės Respublikos, teigia, kad atlygio didinimo mechanizmas, kaip antai numatytas LS 61 punkte, būtų nesuderinamas su Vokietijos akcinių bendrovių teise ir antrine Sąjungos teise, kiek tai susiję su Vokietijos valstybės dalyvavimu kapitale. Šiais tariamais teisiniais suvaržymais nebuvo remiamasi Bendrajame Teisme, todėl tai yra nauji faktiniai teiginiai, kurie šioje proceso stadijoje yra nepriimtini. Be to, DLH ir Vokietijos Federacinė Respublika tik nurodo galimus nesuderinamumus ir nepagrindžia, kaip ir kodėl jie neleistų taikyti atlygio didinimo mechanizmo.
103      LS 68 punkte įtvirtintos nuostatos, analogiškos išdėstytoms šio teisės akto 61 ir 62 punktuose, dėl mišrių priemonių po jų konvertavimo į nuosavą kapitalą.
104      Skundžiamo sprendimo 265 punkte Bendrasis Teismas taip pat rėmėsi tais pačiais motyvais, išdėstytais to sprendimo 252–257 punktuose dėl kapitalo dalies.
105      LS 70 punkte numatyta: „kadangi mišrių priemonių pobūdis labai skiriasi, Komisija neteikia gairių dėl visų rūšių priemonių. Bet kuriuo atveju mišrios priemonės turi atitikti pirmiau minėtus principus, o atlygis turi atspindėti konkrečių priemonių riziką.“
106      II tipo akcijų be balsavimo teisės A dalis galėjo būti konvertuota tik pateikus pasiūlymą perimti arba įgyti kontrolę (ginčijamo sprendimo 2.10.1.3.1 skirsnis).
107      Atsižvelgiant į konvertavimą nulėmusį įvykį (10 %, jei pasinaudojama konvertavimo teise siekiant apsaugoti valstybę nuo susilpninimo, ir 5,25 %, jei konvertavimo teise pasinaudojama dėl nesumokėjimo, ginčijamo sprendimo 2.10.1.3.2 skirsnis).
108      Bendrasis Teismas pažymėjo, kad numatyta II tipo akcijų be balsavimo teisės A dalies kaina neturėjo jokio ryšio su LS 67 punkte reikalaujama metodika ir kad, priešingai nei II tipo akcijų be balsavimo teisės B dalies kaina, konvertavimo metu TERP neatitiko realios akcijų pardavimo kainos.
109      Žr. skundžiamo sprendimo 277–279 punktus.
110      Žr. skundžiamo sprendimo 283 punktą.
111      Tarp kitko, pažymiu, kad ginčijamo sprendimo 158 konstatuojamojoje dalyje vartojama terminologija man atrodo sunkiai suderinama su žalia šviesa naudoti alternatyvų atlygio metodą pagal LS 59 punktą.
112      Bent jau rašytinio proceso metu.
113      Ši išvada nebuvo ginčijama Bendrajame Teisme.
114      Kaip jau minėjau, kaip teisingai pažymėjo DLH, kai nustatomas tinkamas alternatyvus mechanizmas, Komisija neprivalo įrodyti, kad esama išimtinių aplinkybių, pateisinančių LS netaikymą, ir grįžti prie tiesioginio vertinimo pagal Sutartį.
115      Šiuo klausimu pažymiu, kad Vokietijos Federacinė Respublika įsipareigojo prašyti Komisijos leidimo tuo atveju, jei konvertavimo kaina būtų didesnė už kainą, kuri būtų gauta konvertavimo momentu taikant TERP metodą, atėmus 5 %, o tai reiškia, kad TERP iš tikrųjų buvo įmanoma apskaičiuoti.
116      Konkrečiai kalbant, kai Komisija, kaip ji padarė ginčijamo sprendimo 158 konstatuojamojoje dalyje, pripažino galimą taikytinų taisyklių nesilaikymą. Pažymiu, kad ši byla skiriasi nuo bylos, kurioje buvo priimtas 2023 m. rugsėjo 28 d. Sprendimas Ryanair / Komisija (C‑320/21 P, EU:C:2023:712, 63 ir 64 punktai); jame Teisingumo Teismas pripažino, kad Bendrasis Teismas nepadarė teisės klaidos, kai konstatavo, kad Komisija galėjo remtis Švedijos valdžios institucijų įsipareigojimu pateikti išsamų apskaičiavimo metodą, kuris būtų naudojamas pagalbos gavėjo patirtai žalai įvertinti ex post. Toje byloje Bendrasis Teismas padarė išvadą, kad Komisijos sprendime pakankamai tiksliai aprašytas tokios žalos apskaičiavimo metodas pagal SESV 107 straipsnio 2 dalies b punktą, kaip jį yra išaiškinęs Teisingumo Teismas, ir todėl atmetė Ryanair teiginį, kad Bendrasis Teismas neįvykdė pareigos įvertinti nagrinėjamos priemonės suderinamumą su vidaus rinka.
117      Taip pat žr. ginčijamo sprendimo 36 ir 40 išnašas.
118      Žr. skundžiamo sprendimo 284 punktą.
119      Devyni koordinuojami oro uostai (t. y. didelio spūsties lygio oro uostai, žr. ginčijamo sprendimo 181 konstatuojamąją dalį), t. y. Berlyno Tėgelio, Briuselio, Diuseldorfo, Frankfurto, Hamburgo, Miuncheno, Maljorkos Palmos, Štutgarto ir Vienos oro uostai, taip pat sprendime dėl klaidų ištaisymo – Hanoverio oro uostas.
120      Žr. ginčijamo sprendimo 179 konstatuojamąją dalį. Kaip priminė Bendrasis Teismas, Komisija taip pat atsižvelgė į tam tikruose grupės ir jos konkurentų naudojamuose oro uostuose esančių lėktuvų skaičių (žr. skundžiamo sprendimo 373 punktą).
121      Žr. 376–382 punktus.
122      Skundžiamo sprendimo 368 punkte Bendrasis Teismas nusprendė, kad didelės įtakos rinkoje sąvoka, kaip ji suprantama pagal LS 72 punktą, turi būti laikoma iš esmės lygiaverte dominuojančios padėties sąvokai konkurencijos teisėje. 383 ir 384 punktuose jis pagal analogiją rėmėsi jurisprudencija, susijusia su dominuojančios padėties vertinimu.
123      Skundžiamo sprendimo 386 punktas.
124      Skundžiamo sprendimo 378–382 punktuose Bendrasis Teismas pažymėjo, kad ginčijamame sprendime taikyti kriterijai buvo daugiausia susiję su oro uostų pajėgumu ir kad apibrėžusi atitinkamas rinkas kaip keleivinio oro transporto paslaugų rinkas Komisija negalėjo neatsižvelgti į veiksnius, tiesiogiai susijusius su šių paslaugų teikimu, t. y. skrydžių dažnumą ir siūlomas vietas.
125      Šios išvados 17 punktas.
126      Šios išvados 89 punktas.
127      Žr. skundžiamo sprendimo 379 punkto pabaigą.
128      Žr. skundžiamo sprendimo 394 punktą.
129      Žr. skundžiamo sprendimo 380 punktą. Taip pat žr. skundžiamo sprendimo 392 ir 393 punktus.
130      1993 m. sausio 18 d. Tarybos reglamentas (EEB) dėl laiko tarpsnių paskirstymo Bendrijos oro uostuose bendrųjų taisyklių (OL L 14, 1993, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 7 sk., 2 t., p. 3), iš dalies pakeistas 2002 m. gegužės 27 d. Europos Parlamento ir Tarybos reglamentu (EB) Nr. 894/2002, 2003 m. liepos 22 d. Europos Parlamento ir Tarybos reglamentu (EB) Nr. 1554/2003, 2004 m. balandžio 21 d. Europos Parlamento ir Tarybos reglamentu (EB) Nr. 793/2004, 2009 m. birželio 18 d. Europos Parlamento ir Tarybos reglamentu (EB) Nr. 545/2009 ir 2020 m. kovo 30 d. Europos Parlamento ir Tarybos reglamentu (ES) 2020/459.
131      Žr. Reglamento Nr. 95/93 2 straipsnio a punktą.
132      Reglamento Nr. 95/93 10 straipsnio 2 dalis. Atsižvelgiant į Komisijos pateiktą argumentą, kad šis veiksnys yra mažai svarbus perpildytam oro uostui, kuriame DLH gali būti laikoma turinčia įtaką rinkoje, reikia įvertinti faktines aplinkybes, o tai turi padaryti tik Bendrasis Teismas.
133      Žr. 2021 m. spalio 20 d. Sprendimą Polskie Linie Lotnicze „LOT“ / Komisija (T‑240/18, EU:T:2021:723, 57 punktas) ir 2021 m. spalio 20 d. Sprendimą Polskie Linie Lotnicze „LOT“ / Komisija (T‑296/18, EU:T:2021:724, 80 punktas), kuriuos nurodo DLH ir Komisija.
134      Žr. skundžiamo sprendimo 319 punktą, kuriame Bendrasis Teismas citavo 2021 m. spalio 2 d. Sprendimą Polskie Linie Lotnicze „LOT“ / Komisija (T‑240/18, EU:T:2021:723, 57 punktas) ir 2021 m. spalio 20 d. Sprendimą Polskie Linie Lotnicze „LOT“ / Komisija (T‑296/18, EU:T:2021:724, 80 punktas). Bendrojo Teismo pateikta paralelė grindžiama tuo, kad DLH suteiktos lėšos nebuvo skirtos konkretiems maršrutams ir galėjo būti naudojamos bet kokiam I ir P maršrutui iš oro uosto eksploatuoti.
135      40–50 % Diuseldorfo oro uoste (nuo 50–60 % iki 55–65 % piko valandomis) ir 35–45 % (50–60 % piko valandomis) Vienos oro uoste. Duomenys buvo susiję su IATA 2019 m. vasaros sezonu (skundžiamo sprendimo 397 punktas).
136      Žr. skundžiamo sprendimo 396–401 punktus dėl Diuseldorfo oro uosto ir 403–407 punktus dėl Vienos oro uosto.
137      Bendrasis Teismas nusprendė, kad ginčijamame sprendime pateikti su Diuseldorfo ir Vienos oro uostais susiję duomenys iš esmės panašūs į tuos, kurie apibūdina konkurencinę padėtį Frankfurto ir Miuncheno oro uostuose IATA 2019–2020 m. žiemos sezonu, dėl kurių Komisija nusprendė, kad LH grupė turėjo didelę įtaką rinkoje, ar net viršija tuos duomenis (žr. skundžiamo sprendimo 402 ir 409 punktus).
138      Žr. skundžiamo sprendimo 411 punktą.
139      Žr. skundžiamo sprendimo 394 punktą.
140      Žr. 1991 m. liepos 3 d. Sprendimą AKZO / Komisija (C‑62/86, EU:C:1991:286, 60 punktas) ir 1978 m. vasario 14 d. Sprendimą United Brands ir United Brands Continentaal / Komisija (27/76, EU:C:1978:22, 107–113 punktai).
141      Taigi DLH nuorodos į jurisprudenciją ir sprendimų praktiką dominuojančios padėties srityje turi būti atmestos kaip nereikšmingos.
142      Žr. skundžiamo sprendimo 401–402 ir 408–409 punktus.
143      Ginčijamo sprendimo 70 konstatuojamoji dalis.
144      Ginčijamo sprendimo 231 konstatuojamoji dalis.
145      Ginčijamo sprendimo 72 ir 231 konstatuojamosios dalys.
146      Skundžiamo sprendimo 479 punktas. Bendrasis Teismas nustatė penkias priežastis, dėl kurių Komisijos analizė buvo neišsami ir (arba) nepakankama: i) daug didesnė LH grupės svarba, palyginti su jos artimiausių konkurentų svarba; ii) nebuvo analizuojama, ar dėl naujų rinkos dalyvių atsiradimo ir jau įsikūrusių konkurentų neįtraukimo „konkurencija šiuose oro uostuose būtų dar labiau suskaidyta“; iii) į pirmąjį procedūros etapą neįtraukus bazę turinčių oro vežėjų, artimiausi Lufthansa grupei konkurentai šiuo pirmuoju etapu de facto nebegalėjo atitikti reikalavimų; iv) abiejuose oro uostuose jau įsikūrę konkurentai, priešingai nei nauji rinkos dalyviai, dėl laiko tarpsnių įsigijimo būtų patyrę mažesnių išlaidų ir „gal[ėjo] turėti geresnes galimybes įsigyti atitinkamą laiko tarpsnių portfelį ir padidinti konkurencinį spaudimą“; v) bazę turinčių vežėjų atitiktis reikalavimams priklausė nuo to, ar pirmasis etapas bus nesėkmingas, taigi dėl jos išliko abejonių (žr. skundžiamo sprendimo 473–477 punktus).
147      2015 m. gegužės 13 d. Sprendimas Niki Luftfahrt / Komisija (T‑162/10, EU:T:2015:283, 295 punktas), kuriame Bendrasis Teismas, atlikdamas koncentracijų kontrolę, konstatavo, jog „dėl aplinkybės, kad galėjo būti patvirtinti ir kiti įsipareigojimai, net jei jie būtų palankesni konkurencijos atžvilgiu, šis sprendimas negali būti panaikintas, jei Komisija galėjo padaryti pagrįstą išvadą, kad sprendime nurodyti įsipareigojimai gali išsklaidyti rimtas abejones“. Tokie motyvai išties pateikiami Bendrojo Teismo jurisprudencijoje dėl koncentracijų ir jau kurį laiką joje išlieka (pavyzdžiui, žr. 2006 m. liepos 4 d. Sprendimo easyJet / Komisija, T‑177/04, EU:T:2006:187, 128 punktą ir 2024 m. lapkričio 13 d. Sprendimo Iliad Italia / Komisija, T‑692/20, EU:T:2024:825, 59 punktą). Vis dėlto Teisingumo Teismas niekada nėra aiškiai jų patvirtinęs. Bet kuriuo atveju, kaip įrodysiu toliau, nemanau, kad Bendrasis Teismas prieštaravo savo paties jurisprudencijai.
148      Žr. skundžiamo sprendimo 422 ir 423 punktus.
149      Žr. šios išvados 17 ir 21 punktus.
150      Žr. Bendrojo Teismo įvadines pastabas, išsamiai išdėstytas skundžiamo sprendimo 415–423 punktuose.
151      Pagal Pranešimo dėl konkurencijos gynimo priemonių 12 punktą Komisija turi atsižvelgti į „visus su pačia siūloma konkurencijos gynimo priemone susijusius svarbius veiksnius“, visų pirma „priemonės rūšį, dydį ir apimtį, atsižvelgdama į rinkos, kurioje kyla konkurencijos problemų, struktūrą ir būdingas ypatybes, įskaitant šalių ir kitų rinkos dalyvių joje užimamą padėtį“. Nors skundžiamo sprendimo 478 ir 479 punktuose Bendrasis Teismas aiškiai nepaminėjo Komisijos pranešimo dėl konkurencijos gynimo priemonių, jis aiškiai nurodė šio pranešimo 12 punktą, kurio turinys pakartotas 418 punkte.
152      Žr. skundžiamo sprendimo 478 ir 479 punktus. Nors tuose punktuose Bendrasis Teismas aiškiai nepaminėjo Komisijos pranešimo dėl konkurencijos gynimo priemonių, jis aiškiai nurodė šio pranešimo 12 punktą, kurio turinys pakartotas to sprendimo 418 punkte pateiktose įvadinėse pastabose.
153      Žr. šios išvados 146 išnašą.
154      Žr. skundžiamo sprendimo 474 punktą.
155      Žr. skundžiamo sprendimo 421 punktą.
156      Taigi neįmanoma nustatyti prieštaravimo 2015 m. gegužės 13 d. Sprendimui Niki Luftfahrt / Komisija (T‑162/10, EU:T:2015:283, 295 punktas).
157      Ginčijamo sprendimo 190 ir 197 konstatuojamosios dalys.
158      474 punkte nurodyta, kad, „pirmenybę suteikus naujiems rinkos dalyviams, į rinką ateitų naujas konkurentas, kurio padėtis būtų panaši į šiuose oro uostuose jau įsikūrusių konkurentų padėtį dėl laiko tarpsnių portfelio dydžio ir lėktuvų, kuriuos jis turės laikyti šiuose oro uostuose, skaičiaus, t. y. keturių, atsižvelgiant į tai, kad šiuose oro uostuose jau įsikūrę konkurentai turi nuo dviejų iki dešimties lėktuvų“.
159      Šiuo klausimu pažymiu, kad bazės neturinčių konkurentų neįtraukimas į pirmąjį procedūros etapą galėjo gerokai sumažinti realias perleidimo galimybes ir dėl to įsipareigojimas galėjo tapti nesuderinamas su Pranešimo dėl konkurencijos gynimo priemonių 10 punktu (reikalaujamas tikrumas, kad bus galima įvykdyti perleidimą) ir 47 punktu (įmonės galimybės pritraukti tinkamą įgijėją).
160      Žr. šios išvados 76 punktą.
161      Pagal analogiją žr. 2023 m. kovo 16 d. Sprendimą American Airlines / Komisija (C‑127/21 P, EU:C:2023:209, 79 ir 87 punktai).
162      Pagal analogiją žr. 2023 m. kovo 16 d. Sprendimą American Airlines / Komisija (C‑127/21 P, EU:C:2023:209, 93 ir 95 punktai).
163      Žr. 2025 m. rugsėjo 11 d. Sprendimą Austrija / Komisija (Pakšto II atominė elektrinė) (C‑59/23 P, EU:C:2025:686, 101 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
164      Žr. 2023 m. lapkričio 23 d. Sprendimą Ryanair / Komisija (C‑210/21 P, EU:C:2023:908, 106 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
165      Visų pirma žr. 2025 m. sausio 23 d. Sprendimą Neos / Ryanair ir Komisija (C‑490/23 P, EU:C:2025:32, 58 ir 59 punktai) dėl Komisijos pareigos pagrįsti tai, kad nebuvo atliktas aiškus pagalbos priemonės suderinamumo tyrimas atsižvelgiant į tam tikras Sąjungos teisės nuostatas ar principus, nesusijusius su valstybės pagalbos taisyklėmis. Dėl to sprendimo specifikos žr. generalinės advokatės L. Medina išvadą byloje Austrija / Komisija (Pakšto II atominė elektrinė) (C‑59/23 P, EU:C:2025:125, 66 išnaša).
166      Žr. generalinio advokato G. Pitruzzella išvadą byloje Ryanair / Komisija (C‑320/21 P, EU:C:2023:54, 98 punktas).
167      Žr. skundžiamo sprendimo 207, 293, 431 ir 459 punktus.
168      Žr. skundžiamo sprendimo 498 punktą.
169      Žr. skundžiamo sprendimo 498 ir 500 punktus.
170      Žr. Pranešimo dėl konkurencijos gynimo priemonių 9 punktą ir šios išvados 161 bei 162 išnašose nurodytą jurisprudenciją.
171      Pagal Reglamento Nr. 95/93 8b straipsnio antrą ir trečią sakinius „šis reglamentas nesumažina valdžios institucijų teisės reikalauti laiko tarpsnius perkelti tarp oro vežėjų ir nurodyti, kaip juos paskirstyti pagal nacionalinę konkurencijos teisę arba Sutarties 81 ar 82 straipsnius, arba 1989 m. gruodžio 21 d. Tarybos reglamentą (EEB) Nr. 4064/89 dėl įmonių koncentracijos kontrolės. Šie perkėlimai gali būti vykdomi tik neišmokant piniginių kompensacijų.“
172      Pagal Reglamento Nr. 95/93 8a straipsnio 1 dalies b punkto iii papunktį „laiko tarpsniai gali būti <...> perkelti <...> visiško ar dalinio perkėlimo atveju, kai laiko tarpsniai yra tiesiogiai susiję su perimtu oro vežėju“.