62005CC0362_LT
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
I – Įžanga
1. Šis apeliacinis procesas suteikia progą išnagrinėti problemą, susijusią su suinteresuotumu pareikšti ieškinį teisme ir nereikalingumu priimti sprendimą bylose dėl Bendrijos institucijų teisės aktų.
2. Procesas susijęs su administraciniu ginču tarp Bendrijos pareigūno, Jacques Wunenburger (toliau – apeliantas), ir Europos Bendrijų Komisijos (toliau –Komisija), kaip Paskyrimų tarnybos, dėl paskyrimo į Komisijos bendradarbiavimo tarnybos „EuropeAid“(2) direktoriaus pareigas.
3. 2005 m. liepos 5 d. Sprendimu (toliau – skundžiamas sprendimas)(3) Europos Bendrijų Pirmosios instancijos teismas kaip nepagrįstą atmetė ieškinį, kuriuo apeliantas prašė panaikinti tris Komisijos sprendimus: pirma, sprendimą atmesti apelianto kandidatūrą minėtoms direktoriaus pareigoms užimti, antra, sprendimą dėl jo konkurento A. Naqvi paskyrimo į šias pareigas ir galiausiai sprendimą atmesti apelianto skundą.
4. Savo apeliaciniu skundu, kurį Teisingumo Teismas gavo 2005 m. rugsėjo 23 d., apeliantas tebesiekia šių trijų sprendimų panaikinimo. Komisija pateikė priešpriešinį apeliacinį skundą, kuriame tvirtina, jog Pirmosios instancijos teismas turėjo nuspręsti, kad nereikia nagrinėti bylos, nes dar iki skundžiamo sprendimo priėmimo nagrinėjamoms direktoriaus pareigoms užimti buvo paskelbtas naujas konkursas.
5. Atsižvelgiant į šį priešpriešinį apeliacinį skundą, reikia išsiaiškinti, kokiomis aplinkybėmis tokiais atvejais, kaip antai nagrinėjamoje byloje, apskritai gali būti pripažintas išliekantis pareigūnų suinteresuotumas pareikšti ieškinį teisme . Šis klausimas yra itin svarbus ne tik su viešosios tarnybos ginčais susijusiai Bendrijos teismų praktikai, bet ir praktikai kitose srityse.
II – Teisinis pagrindas
6. Šioje byloje reikia remtis iki 2004 m. gegužės 1 d. galiojusiais Europos Bendrijų pareigūnų tarnybos nuostatais(4) (toliau – Pareigūnų tarnybos nuostatai), o būtent šių nuostatų 7, 25, 29, 90 ir 91 straipsniais. Šioje išvadoje minėtų nuostatų tekstas nebus pateikiamas.
III – Faktinės bylos aplinkybės ir procesas Pirmosios instancijos teisme
7. Šalys ginčijasi dėl paskyrimo į buvusio A 2 lygio EuropeAid („Afrika, Karibai ir Ramusis vandenynas“ C direktoratas) direktoriaus pareigas. Šioms pareigoms užimti nagrinėjamu laikotarpiu buvo surengtos dvi atrankos procedūros, kurias, kiek tai svarbu nagrinėjamoje byloje, galima apibendrinti taip:
Pirmoji atrankos procedūra
8. Pirmoji iš dviejų atrankos procedūrų buvo pradėta 2002 m. rugsėjo 19 d., Komisijai paskelbus vidaus pranešimą apie laisvą darbo vietą(5) . Apeliantas, A 3 lygio pareigūnas, tuo metu dirbo Išorinių santykių generaliniam direktoratui priskirtoje veiklos srityje Komisijos delegacijos Kroatijoje vadovu. 2002 m. rugsėjo 27 d. raštu jis pateikė savo kandidatūrą dalyvauti konkurse minėtoms pareigoms užimti.
9. Pasikalbėjęs – iš dalies telefonu – su kiekvienu iš dešimties kandidatų, 2002 m. lapkričio 18 d. EuropeAid generalinis direktorius Personalo ir administracijos generaliniam direktoratui išsiuntė raštą, kuriame visus kandidatus suskirstė į dvi grupes. Pirmajai grupei buvo priskirti šeši kandidatai, kuriuos generalinis direktorius laikė tinkamais eiti šias pareigas. Antrajai grupei buvo priskirti likusieji keturi kandidatai, tarp jų ir apeliantas, kurie, jo nuomone, neturėjo visų šioms pareigoms eiti reikalingų sugebėjimų ir kompetencijos.
10. Vėliau Paskyrimų patariamasis komitetas (toliau – PPK) sudarė šešių kandidatų, kurie bus pakviesti į papildomus pokalbius, sąrašą, o šie kandidatai atitiko EuropeAid generalinio direktoriaus rekomenduotos pirmosios grupės kandidatus. Todėl apeliantas nebuvo pakviestas į pokalbį.
11. 2003 m. sausio 8 d. A. Naqvi, apelianto konkurentas, buvo paskirtas į ginčijamas pareigas. 2003 m. kovo 11 d. raštu apeliantui buvo pranešta, jog jo kandidatūra nepatvirtinta. 2003 m. balandžio 2 d., remdamasis Pareigūnų tarnybos statuto 90 straipsnio 2 dalimi, apeliantas pateikė skundą dėl A. Naqvi paskyrimo į šias pareigas. 2003 m. liepos 14 d. Komisijai atmetus jo skundą, jis pareiškė ieškinį dėl panaikinimo Pirmosios instancijos teisme.
Antroji atrankos procedūra
12. Antroji atrankos procedūra nagrinėjamoms EuropeAid direktoriaus pareigoms užimti buvo pradėta 2004 m. kovo 11 d., Komisijai nusprendus, remiantis Pareigūnų tarnybos statuto 50 straipsniu, įsigaliojusiu 2004 m. balandžio 1 d., atstatydinti A. Naqvi iš užimamų pareigų ir paskelbti naują pranešimą apie laisvą darbo vietą(6) .
13. Vėliau, 2004 m. kovo 15 d. atskiru dokumentu, kurį Pirmosios instancijos teismas gavo 2004 m. kovo 16 d., Komisija prašė Pirmosios instancijos teismo nepriimti sprendimo byloje dėl pirmosios atrankos procedūros.
14. 2004 m. gegužės mėn. apeliantas dalyvavo jau antrą kartą paskelbtame konkurse minėtoms pareigoms užimti. Tačiau 2004 m. rugsėjo 2 d. raštu jam buvo pranešta, jog jis nepateko į ribotai atrinktų kandidatų grupę. Dėl šio pranešimo apeliantas nesiėmė jokių teisinių veiksmų.
15. 2005 m. kovo mėn. Komisija nusprendė reorganizuoti EuropeAid. Direktorių pareigybių skaičius buvo sumažintas nuo aštuonių iki septynių. Dar buvusi laisva direktoriaus pareigybė C direktorate buvo užimta perkeliant į ją kitą direktorių, todėl antroji atrankos procedūra buvo sustabdyta.
IV – Skundžiamas sprendimas
16. Pirmiausia skundžiamame sprendime Pirmosios instancijos teismas nustatė, jog bylos dalykas, priešingai nei manė Komisija, nepateisina nereikalingumo priimti sprendimą ir kad egzistuoja apelianto suinteresuotumas pareikšti ieškinį teisme(7) . Dėl bylos esmės Pirmosios instancijos teismas atmetė apelianto ieškinį dėl panaikinimo, nes jis buvo nepagrįstas.
17. Pirmąjį ieškinio pagrindą, kuriuo iš esmės buvo skųstasi dėl pareigos motyvuoti pagal Pareigūnų tarnybos nuostatų 25 straipsnio 2 dalį pažeidimo, reikia atmesti, nes Komisijos sprendimas dėl apelianto pateikto skundo buvo pakankamai motyvuotas(8) .
18. Kaip antrąjį ieškinio pagrindą apeliantas pirmiausia nurodė Pareigūnų tarnybos nuostatų 7 straipsnio, 29 straipsnio 1 dalies a punkto ir 45 straipsnio 1 dalies pažeidimą(9) ir pareiškė, jog į aptariamas pareigas paskyrus jo konkurentą A. Naqvi buvo padaryta teisės klaida. Pirmosios instancijos teismas atmetė ir šį pagrindą, nes Paskyrimų tarnyba, užpildydama laisvas darbo vietas, naudojasi didele diskrecija, o A. Naqvi iš tikrųjų atitiko visus pranešime apie laisvą darbo vietą nurodytus reikalavimus(10) .
V – Apeliaciniai skundai
19. Apelianto apeliacinis skundas grindžiamas dviem pagrindais.
– Savo pirmajame apeliacinio skundo pagrinde apeliantas iš esmės ginčija savo pirmojo ieškinio pagrindo atmetimą pirmojoje instancijoje. Priimdamas tokį sprendimą, Pirmosios instancijos teismas padarė teisės klaidą ir iškraipė faktines aplinkybes. Be to, Pirmosios instancijos teismo sprendimas buvo prieštaringas ir nepakankamai pagrįstas.
– Savo antrajame apeliacinio skundo pagrinde apeliantas ginčija tai, kad Pirmosios instancijos teismas atmetė jo antrąjį ieškinio pagrindą pirmojoje instancijoje. Čia jis taip pat remiasi faktinių aplinkybių iškraipymu ir teisės klaida.
20. Komisija pateikė priešpriešinį apeliacinį skundą, kuriame ginčija tai, jog Pirmosios instancijos teismas nepatenkino jos 2004 m. kovo 15 d. atskiruoju dokumentu pateikto prašymo nuspręsti, kad nereikia priimti sprendimo.
21. Apeliantas Teisingumo Teismo prašo:
1) pripažinti jo apeliacinį skundą priimtiną ir pagrįstą bei panaikinti skundžiamą sprendimą;
2) priimti sprendimą šioje byloje ir panaikinti šiuos Komisijos sprendimus:
– 2003 m. kovo 11 d. Paskyrimų tarnybos sprendimą dėl apelianto kandidatūros atmetimo,
– 2003 m. sausio 8 d. Paskyrimų tarnybos sprendimą dėl A. Naqvi paskyrimo,
– 2003 m. liepos 14 d. Paskyrimų tarnybos sprendimą dėl apelianto skundo Nr. R/147/03 atmetimo;
3) atmesti Komisijos priešpriešinį apeliacinį skundą kaip nepriimtiną ir bet kuriuo atveju kaip nepagrįstą;
4) priteisti iš Komisijos bylinėjimosi išlaidas.
22. Komisija Teisingumo Teismo prašo:
1) visų pirma:
– pripažinti jos priešpriešinį apeliacinį skundą priimtiną ir pagrįstą bei panaikinti skundžiamą sprendimą tiek, kiek juo atmestas Komisijos prašymas nepriimti sprendimo byloje, ir
– priimti teisingą sprendimą dėl bylinėjimosi išlaidų;
2) papildomai:
– atmesti apelianto apeliacinį skundą kaip nepriimtiną ir bet kuriuo atveju kaip nepagrįstą ir
– priteisti iš apelianto bylinėjimosi apeliacinėje instancijoje išlaidas.
VI – Vertinimas
23. Nagrinėjamoje byloje pirmiausia reikia išnagrinėti Komisijos priešpriešinį apeliacinį skundą. Šiuo skundu keliamas klausimas, ar dėl po ieškinio pareiškimo atsitikusių įvykių nebereikia priimti sprendimo byloje. Jei į šį klausimą būtų atsakyta teigiamai, nebūtų svarbios apelianto apeliaciniame skunde ginčijamos Pirmosios instancijos teismo išvados, susijusios su ieškinio pirmojoje instancijoje pagrįstumu.
A – Komisijos priešpriešinis apeliacinis skundas
24. Savo priešpriešiniame apeliaciniame skunde Komisija iš esmės teigia, jog Pirmosios instancijos teismas negalėjo spręsti bylos iš esmės, o privalėjo nuspręsti, kad nereikia priimti sprendimo.
1. Priešpriešinio apeliacinio skundo priimtinumas
25. Apeliantas teigia, jog Komisijos apeliacinis skundas yra nepriimtinas, nes skundžiamas sprendimas nėra jos nenaudai priimtas aktas. Atmesdamas apelianto ieškinį dėl panaikinimo kaip nepagrįstą, Pirmosios instancijos teismas galiausiai priėmė Komisijai naudingą sprendimą.
26. Pagal Teisingumo Teismo statuto 56 straipsnio antrosios pastraipos pirmą sakinį apeliacinį skundą gali paduoti bet kuri pagal visus savo reikalavimus arba jų dalį bylą pralaimėjusi šalis. Neigiamą poveikį šia prasme reikia konstatuoti ir tada, kai šalis, nors ir laimi bylą dėl esmės, ją pralaimi nagrinėjant ieškinio priimtinumo klausimą. Pagal Teisingumo Teismo praktiką pripažįstama, jog neigiamas poveikis, o dėl to ir teisė teikti apeliacinį skundą, egzistuoja tada, kai atskiruoju dokumentu pagal Pirmosios instancijos teismo procedūros reglamento 114 straipsnį pareiškus prieštaravimą dėl priimtinumo, Pirmosios instancijos teismas vis tiek pripažįsta ieškinį priimtiną ir tik vėliau jį atmeta kaip nepagrįstą(11) . Tačiau Teisingumo Teismas nepripažįsta, kad egzistuoja apelianto nenaudai priimtas aktas, kai Pirmosios instancijos teismas ieškinio priimtinumo klausimo paprasčiausiai nenagrinėja ir šį ieškinį atmeta kaip nepagrįstą(12) . Tas pats taikytina ir tada, kai pirmojoje instancijoje nepateikiamas joks atskirasis prieštaravimas dėl priimtinumo, o atsakovas procesiniais pažeidimais remiasi tiesiog bendrajame procesiniame dokumente, kuriame jis taip pat pateikė nuomonę dėl bylos esmės(13) .
27. Nagrinėjamoje byloje 2004 m. kovo 15 d. atskiruoju dokumentu Komisija pateikė aiškų prašymą nuspręsti, kad nereikia priimti sprendimo. Nors ji tiesiogiai nesirėmė Pirmosios instancijos teismo procedūros reglamento 114 straipsniu, tai nekeičia fakto, jog savo raštu Komisija pateikė savarankišką prašymą dėl ieškinio priimtinumo. Šis prašymas buvo grindžiamas tuo, jog 2004 m. balandžio 1 d. A. Naqvi buvo atstatydintas iš pareigų, ir todėl turėjo išnykti apelianto suinteresuotumas pareikšti ieškinį teisme.
28. Vis dėlto Pirmosios instancijos teismas pripažino, kad išliko apelianto suinteresuotumas pareikšti ieškinį teisme, ir aiškiai atmetė Komisijos prašymą(14) . Todėl Komisija pirmojoje instancijoje pralaimėjo bylą dėl procesinio klausimo, o tai jai suteikė teisę pateikti apeliacinį skundą.
29. Tai, ar vykstant procesui pirmojoje instancijoje išnyko apelianto suinteresuotumas pareikšti ieškinį teisme ir todėl nebereikia priimti sprendimo byloje, ir yra klausimas, kurį Teisingumo Teismas gali nagrinėti apeliacinėje instancijoje. Apeliaciniai skundai, remiantis EB 225 straipsnio 1 dalimi ir Teisingumo Teismo statuto 58 straipsnio 1 dalimi, gali būti teikiami tik dėl teisės klausimų(15), todėl svarbių faktinių aplinkybių nustatymą ir vertinimą atlieka tik Pirmosios instancijos teismas. Tačiau suinteresuotumo pareikšti ieškinį teisme ir nereikalingumo priimti sprendimą pagrindinėje byloje klausimai susiję su Pirmosios instancijos teismo nustatytų bylos aplinkybių teisine kvalifikacija . Todėl Teisingumo Teismas, nagrinėdamas apeliacinį skundą, turi teisę išnagrinėti šią teisinę kvalifikaciją(16) .
30. Todėl Komisijos priešpriešinis apeliacinis skundas yra priimtinas.
2. Priešpriešinio apeliacinio skundo pagrįstumas
31. Šioje byloje reikia išnagrinėti, ar Pirmosios instancijos teismas, nusprendęs, kad nėra reikalo priimti sprendimo, kaip to prašė Komisija pirmojoje instancijoje, padarė teisės klaidą. Tai priklauso nuo to, ar apelianto suinteresuotumas pareikšti ieškinį teisme išnyko dar iki skundžiamo sprendimo priėmimo.
a) Pagrindiniai šalių argumentai
32. Komisija mano, jog atstatydinus A. Naqvi iš užimamų pareigų ir pradėjus antrąją atrankos procedūrą, apeliantas prarado suinteresuotumą pareikšti ieškinį teisme, todėl nebereikia priimti sprendimo byloje. Apeliantas savo ieškiniu būtų galėjęs išsikovoti tik tai, kad būtų pakartota pirmoji atrankos procedūra. Tačiau per tą laiką jau buvo įvykdyta antroji atrankos procedūra, kurioje apeliantas vėl dalyvavo.
33. Sprendimo priėmimas šioje byloje taip pat nesuteiktų apeliantui jokios naudos ateityje. Egzistuoja tik hipotetinė galimybė, jog ateityje apeliantas vėl dalyvaus konkursuose panašioms pareigoms užimti. Atitinkamais atvejais jis ir toliau galės naudotis teisinėmis priemonėmis apskųsti būsimus sprendimus dėl paskyrimo. Pareigūnų paskyrimo į pareigas procedūrų negalima sulyginti dėl to, kad kiekvieną kartą dalyvauja skirtingi kandidatai, todėl sprendimas šioje byloje neturėtų įtakos kitiems paskyrimams.
34. Apeliantas teigia, jog jis ir toliau yra suinteresuotas bylos baigtimi. Viena vertus, turi būti užkirstas kelias neteisėtų Komisijos sprendimų priėmimui ateityje. Kita vertus, sprendimas atmesti apelianto kandidatūrą gali neigiamai paveikti jo karjeros galimybes dalyvaujant būsimuose konkursuose panašioms pareigoms užimti. Galiausiai sprendimas šioje byloje yra reikšmingas galimo apelianto reikalavimo atlyginti žalą požiūriu.
b) Vertinimas
35. Reikalavimu būti suinteresuotam pareikšti ieškinį teisme procesine prasme siekiama užtikrinti, kad teismai neprivalėtų nagrinėti vien hipotetinių teisės klausimų. Todėl suinteresuotumas pareikšti ieškinį teisme yra būtinoji ieškinio priimtinumo sąlyga, kurios svarba gali pasireikšti skirtingose proceso stadijose. Toks suinteresuotumas turi neabejotinai egzistuoti atitinkamo ieškinio pareiškimo momentu. Be to, jis turi išlikti nuo ieškinio pareiškimo iki teismo sprendimo byloje priėmimo momento(17) .
36. Jeigu suinteresuotumas pareikšti ieškinį teisme išnyksta tik vykstant teismo procesui, Pirmosios instancijos teismo sprendimo priėmimas byloje nebėra pateisinamas. Kita vertus, būtų neteisinga apelianto atžvilgiu, jei jo teisėtai pareikštas ieškinys būtų paprasčiausiai atmestas ir jam reikėtų padengti bylinėjimosi išlaidas(18) . Vienintelė pagrįsta išeitis tokioje situacijoje yra pripažinti, kad nebereikia priimti sprendimo byloje (19), kuriuo, viena vertus, būtų nurodyta, jog ieškinio pagrindas išnyko tik pareiškus ieškinį, ir, kita vertus, būtų galima išvengti apeliantui kylančių su bylinėjimosi išlaidų padengimu susijusių neigiamų finansinių pasekmių.
37. Suinteresuotumo pareikšti ieškinį teisme klausimas Bendrijos teismuose paprastai tampa svarbus tada, kai ginčijami teisės aktai, kurie, nors ir egzistuoja formaliąja prasme, laikui bėgant praranda savo pirminį dalyką. Pagal teismų praktiką pripažįstama, kad ir tokių teisės aktų atžvilgiu gali egzistuoti suinteresuotumas jų teisminiu patikrinimu. Vis dėlto keliama sąlyga, kad skundžiamo akto pripažinimas niekiniu darytų poveikį apeliantui(20) arba suteiktų jam kitokią naudą(21) .
38. Nagrinėjamoje byloje ieškinio pareiškimo pirmojoje instancijoje momentu atitinkamas apelianto suinteresuotumas pareikšti ieškinį teisme neabejotinai egzistavo. Vien skundžiamų sprendimų vykdymas negalėjo panaikinti apelianto suinteresuotumo pareikšti ieškinį teisme(22) . Todėl Pirmosios instancijos teismas teisingai nustatė skundžiamo sprendimo 19 punkte, jog skundžiami sprendimai galiojo ir po to, kai A. Naqvi pradėjo eiti savo pareigas.
39. Be to, skundžiamų sprendimų Paskyrimų tarnyba niekada formaliai nepanaikino. Apeliantas teisingai nurodė, jog po jo ieškinio pareiškimo įvykęs A. Naqvi atstatydinimas jokiu būdu negali prilygti šioje byloje ginčijamų pirminių sprendimų dėl jo paskyrimo panaikinimui(23) .
40. Vis dėlto nagrinėjama byla išsiskiria tuo, jog dėl A. Naqvi atstatydinimo buvo pradėta antroji atrankos procedūra ginčijamoms pareigoms užimti. Pradėjus šią naują atrankos procedūrą, pirmosios procedūros metu priimti sprendimai, kurių teisėtumą savo ieškinyje pirmojoje instancijoje ginčijo apeliantas, tapo negaliojantys .
41. Pirmosios instancijos teismas į šį aspektą, nors apie jį ir žinojo(24), neatsižvelgė, nes skundžiamo sprendimo 19 dalyje pareiškė, jog sprendimas atmesti apelianto kandidatūrą pirmojoje atrankos procedūroje ir toliau galioja. Mano nuomone, sprendimas dėl apelianto konkurento paskyrimo ir sprendimas atmesti apelianto kandidatūrą yra dvi to pačio medalio pusės. Abu sprendimai yra neatskiriami. Abu sprendimai neteko teisinės galios nuo to momento, kai atstatydinus A. Naqvi iš užimamų pareigų buvo pradėta nauja atrankos procedūra ginčijamoms pareigoms užimti. Todėl sprendimas dėl apelianto pateikto skundo, kuris buvo užginčytas, taip pat tapo negaliojantis. Šis sprendimas galiojimo požiūriu negalėjo būti svarbesnis nei jo pagrindu patvirtinti pirminiai Paskyrimų tarnybos sprendimai.
42. Vis dėlto vien tai, jog po ieškinio pareiškimo atsiradusiu pagrindu nereikėjo priimti sprendimo dėl skundžiamų sprendimų, nereiškia, kad Pirmosios instancijos teismas buvo įpareigotas nepriimti sprendimo byloje. Atvirkščiai, reikia nustatyti, ar išliko apelianto suinteresuotumas pareikšti ieškinį teisme nepaisant to, jog nereikėjo priimti sprendimo dėl skundžiamų sprendimų. Jei toks suinteresuotumas išliko, tai prieštarautų vienam iš esminių teisinės bendrijos reikalavimų, kad Bendrijos institucijų veiksmams (neveikimui) atsisakant apelianto atžvilgiu priimti sprendimą būtų taikoma teismo kontrolė (25) .
43. Remiantis teismų praktika, suinteresuotumas pareikšti ieškinį teisme gali išlikti, pirma, dėl to, kad egzistuoja ( galbūt) neteisėtų Bendrijos institucijų veiksmų pasikartojimo grėsmė (26), ypač atsižvelgiant į tai, jog kompetentingos Bendrijos institucijos pakartotinai nagrinėjo
su šiuo ginču susijusius klausimus pagal EB 233 straipsnio pirmąją pastraipą(27) . Antra, suinteresuotumas pareikšti ieškinį teisme gali išlikti tada, kai sprendimas dėl pareikšto ieškinio, kuriuo siekiama Bendrijos teisės akto panaikinimo, yra svarbus galimiems reikalavimams atlyginti apelianto patirtą žalą (28) . Trečia, tam tikrais atvejais, ypač viešosios tarnybos bylose, apeliantas gali būti suinteresuotas jo asmenį žeminančių pareiškimų paneigimu tam, kad ateityje jis galėtų atstatyti
iki šių pareiškimų buvusią padėtį (29) .
44. Skundžiamas sprendimas susijęs tik su pirmuoju iš šių trijų atvejų, t. y. su (galbūt) neteisėtų
Paskyrimų tarnybos veiksmų pasikartojimo grėsme . Šiuo klausimu Pirmosios instancijos teismas skundžiamo sprendimo 20 punkte remiasi apelianto pareikštu kaltinimu, jog EuropeAid generalinio direktoriaus(30) dalyvavimas atrankos procedūroje buvo procedūrinis pažeidimas. Pirmosios instancijos teismo nuomone, nebuvo paneigta, kad generalinis direktorius vėlesnėje atrankos procedūroje galėtų atlikti vaidmenį, analogišką vaidmeniui, kurį jis atliko šioje byloje nagrinėjamoje pirmojoje atrankos procedūroje, skirtoje užimti ginčijamas direktoriaus pareigas. Tai, kad apeliantas išliko suinteresuotas pareikšti ieškinį teisme, Pirmosios instancijos teismas išvedė iš šios pasikartojimų grėsmės.
45. Atliekant nors ir paviršutinišką vertinimą, tokią pasikartojimų grėsmę galėtų paneigti tai, kad sprendimai dėl pareigūnų darbo vietų užpildymo, nepaisant jų vien kiekybinio dažnumo, niekada mechaniškai nesikartoja(31) . Nepaisant to, kad tokios rūšies procedūros yra dažnos Bendrijos institucijų veikloje, Paskyrimų tarnybos atrankos procedūros metu priimamas sprendimas visuomet yra individualus. Viena vertus, bendras visų kandidatų savybių įvertinimas atliekamas, atsižvelgiant į atitinkamai pareigybei keliamus reikalavimus. Kita vertus, kandidatų asmenybė ir jų savybės, taip pat jiems keliami reikalavimai kiekvienu konkrečiu atveju gali labai skirtis. Šiame kontekste Komisija pagrįstai nurodė, o ir pats apeliantas taip pat sutiko, kad nagrinėjamu atveju antroji atrankos procedūra negali būti palyginta su pirmąja, nes abiejose atrankos procedūrose buvo lyginami skirtingi kandidatai.
46. Nagrinėjama byla vis dėlto išsiskiria tuo, kad apeliantas savo ieškiniu dėl panaikinimo ginčija ne tik atrankos procedūros metu priimto sprendimo turinį, bet taip pat ir procedūrą, kuri lėmė minėto sprendimo priėmimą. Apeliantas teigia, jog procedūra buvo diskriminacinė, nes ne visos kandidatūros buvo patikrintos vienodai išsamiai ir todėl ne visiems kandidatams buvo užtikrintos vienodos konkurencijos sąlygos(32) . EuropeAid, kurioje ir buvo numatyta ginčijama direktoriaus pareigybė, generalinis direktorius surengė išankstinę atranką, kurios rezultatais vadovavosi tiek PPK, tiek Paskyrimų tarnyba, dar kartą savarankiškai ir išsamiai neįvertindami visų kandidatų tinkamumo ir sugebėjimų, įskaitant ir tų kandidatų, kurių generalinis direktorius nerekomendavo.
47. Skirtingai nei įvairių kandidatūrų vertinimas turinio požiūriu, vien atrankos procedūros eiga, kai už atitinkamą sritį atsakingas generalinis direktorius atlieka pirminę atranką, kuria tuomet iš esmės vadovaujasi PPK ir Paskyrimų tarnyba, nėra išskirtinė. Atvirkščiai, toks veikimo būdas gali bet kada pasikartoti dalyvaujant konkurse kitoms direktoriaus pareigoms užimti. Šiuo atveju apeliantas skundėsi ne dėl vieną kartą pasitaikiusio atvejo, bet dėl struktūrinio pobūdžio problemos. Vertinant objektyviai, išaiškinimas, ar tokio pobūdžio, koks ką tik aprašytas, atrankos procedūra yra teisėta, galėtų būti itin svarbus apeliantui, jei šis ateityje dalyvautų kituose konkursuose direktoriaus pareigoms užimti.
48. Priešingai nei Komisija, aš taip pat nelaikau visiškai hipotetine situacija to, kad apeliantas apskritai galėtų dalyvauti kituose konkursuose direktoriaus pareigoms užimti. Iš bylos medžiagos matyti, kad apeliantas dar iki nagrinėjamoje byloje ginčijamos atrankos procedūros dalyvavo konkurse tokioms pareigoms užimti. Be to, jis net du kartus dalyvavo konkurse šioje byloje ginčijamoms pareigoms užimti.
49. Todėl nagrinėjamu atveju buvo pakankamai priežasčių Pirmosios instancijos teismui teigti, kad apelianto suinteresuotumas pareikšti ieškinį teisme vis dar egzistavo skundžiamo sprendimo priėmimo momentu.
50. Atsižvelgęs į tai, kas išdėstyta, darau galutinę išvadą, kad Pirmosios instancijos teismas, skundžiamo sprendimo 21 punkte atmetęs Komisijos prašymą nepriimti sprendimo byloje, nepadarė teisės klaidos. Atvirkščiai, atsižvelgiant į išlikusį apelianto suinteresuotumą pareikšti ieškinį teisme, Pirmosios instancijos teismas netgi privalėjo išnagrinėti bylą iš esmės.
51. Todėl Komisijos priešpriešinį apeliacinį skundą reikia atmesti kaip nepagrįstą.
B – Apelianto apeliacinis skundas
52. Atsižvelgiant į pirmiau padarytas išvadas dėl Komisijos priešpriešinio apeliacinio skundo, dabar reikia išnagrinėti apelianto apeliacinį skundą.
53. Pirmiausia reikia prisiminti, kad Teisingumo Teismas ex officio
gali vertinti, ar egzistuoja apelianto suinteresuotumas pateikti apeliacinį skundą, ir jį palaikyti(33) .
54. Vis dėlto nagrinėjamu atveju nėra jokių požymių, kad iki skundžiamo sprendimo priėmimo egzistavęs apelianto suinteresuotumas pareikšti ieškinį teisme(34) vėliau išnyko. Grėsmė, kad atrankos procedūros metu vėl pasikartos procesinės klaidos, dėl kurių skundėsi apeliantas, vis dar išlieka. Vykstant procesui Teisingumo Teisme nepaaiškėjo jokių naujų aplinkybių, kurios skatintų iš naujo įvertinti suinteresuotumo pareikšti ieškinį teisme klausimą. Todėl Teisingumo Teismas turi priimti sprendimą dėl apelianto apeliacinio skundo.
1. Dėl pirmojo apeliacinio skundo pagrindo
55. Pirmajame savo apeliacinio skundo pagrinde apeliantas teigia, jog
Pirmosios instancijos teismas, skundžiamo sprendimo 32 ir 33 punktuose iškraipęs faktines aplinkybes, padarė teisės klaidą, be to, jo sprendimas yra prieštaringas ir nepakankamai motyvuotas. Iš pirmo žvilgsnio atrodo, kad apeliantas mano, jog Pirmosios instancijos teismas, atsižvelgdamas į 2002 m. lapkričio 18 d. EuropeAid generalinio direktoriaus raštą(35), turėjo suabejoti skundžiamais sprendimais tiek, kiek juose tvirtinama, kad konkursą laimėjęs A. Naqvi yra „kandidatas, kuris geriausiai atitiko visus pranešime apie konkursą išvardytus reikalavimus“(36) .
a) Pirmoji apeliacinio skundo dalis: faktinių aplinkybių iškraipymas
56. Į pirmąją apeliacinio skundo dalį įtrauktas faktinių aplinkybių iškraipymas.
57. Apeliantas tvirtina, jog Pirmosios instancijos teismas rėmėsi netiksliais faktais. Jis neįvertino to, kad ginčijamoms direktoriaus pareigoms užimti buvo keliami reikalavimai turėti didelę personalo valdymo patirtį, taip pat vadovavimo didelėms grupėms, jų mobilizavimo bei priežiūros patirtį(37) . Tai matyti iš EuropeAid generalinio direktoriaus rašto. Iš šio rašto taip pat išplaukia, kad konkursą laimėjusio kandidato A. Naqvi sugebėjimai šioje srityje buvo įvertinti tik vienu iš galimų trijų balų, kai tuo tarpu kiti trys kandidatai šioje srityje surinko maksimalų balų skaičių. Be to, rašte pažymėta, kad A. Naqvi privalumai daugiau atsiskleidžia „Patarimų, kritikos ir analizės“ srityje nei „Didelės darbuotojų grupės reorganizavimo ar vadovo funkcijų“ srityje.
58. Remiantis nusistovėjusia Teisingumo Teismo praktika, faktinių aplinkybių iškraipymas turi akivaizdžiai išplaukti iš teismo turėtos bylos medžiagos, neatliekant naujo faktinių aplinkybių ir įrodymų vertinimo(38) . Išnagrinėjusi minėtą EuropeAid generalinio direktoriaus raštą, nematau jokio pagrindo teigti, kad Teismas iškraipė faktines aplinkybes.
59. Šiuo raštu buvo aiškiai patvirtinta, kad A. Naqvi atitinka pranešime apie laisvą darbo vietą keliamus reikalavimus(39) . Be to, rašte A. Naqvi buvo priskirtas tai grupei kandidatų, kurie, EuropeAid generalinio direktoriaus nuomone, būtų tinkami eiti aptariamas direktoriaus pareigas. Todėl minėtas raštas nesuteikia jokio pagrindo manyti, jog EuropeAid generalinis direktorius A. Naqvi tinkamumą ginčijamoms direktoriaus pareigoms užimti laikė nepakankamu.
60. Vis dėlto teisinga teigti, kad EuropeAid generalinis direktorius minėtu raštu atliko vertinimą, nes, atsižvelgęs į keliamus reikalavimus, jis kai kuriuos kandidatus įvertino geriau nei kitus. Tai pirmiausia galima pastebėti iš šio rašto priede esančios lentelės, kurioje generalinis direktorius 1–3 balais įvertino kiekvieno kandidato sugebėjimus, be kita ko, ir personalo valdymo srityje, ir galutinio įvertinimo stadijoje suskirstė kandidatus į papildomas grupes. Beje, generalinis direktorius išskyrė ne tik dvi kandidatų grupes, bet atliko diferenciaciją ir tarp tos grupės kandidatų, kuriuos jis PPK ir Paskyrimų tarnybai galiausiai rekomendavo kaip tinkamus užimti nagrinėjamas pareigas. Neginčytina, kad galiausiai konkursą laimėjęs A. Naqvi buvo įvertintas blogiau nei kiti kandidatai.
61. Vis dėlto reikia atsižvelgti į tai, kad minėtas EuropeAid generalinio direktoriaus raštas nebuvo vienintelis pagrindas PPK ir Paskyrimų tarnybai priimant sprendimą dėl paskyrimo. Tą patvirtina aplinkybė, kad raštu siūlomi šeši kandidatai, tarp kurių ir A. Naqvi, buvo pakviesti į papildomus pokalbius PPK. Tik šių pokalbių pagrindu PPK ir Paskyrimų tarnyba susidarė galutinį įspūdį ir išrinko A. Naqvi direktoriaus pareigoms užimti.
62. Todėl ir Pirmosios instancijos teismas, pagrįsdamas sprendimą, nebuvo įpareigotas lemiamą reikšmę teikti ar apskritai išimtinai remtis EuropeAid generalinio direktoriaus įvairių kandidatų vertinimu. Klausimas, kokią įrodomąją vertę teikti šiam raštui šalia kitų įrodymų, minimų skundžiamo sprendimo 65 punkte(40), buvo daug labiau susijęs su faktinių aplinkybių ir įrodymų vertinimu, kuris yra išimtinė Pirmosios instancijos teismo kompetencija, ir Teisingumo Teismas apeliacinėje instancijoje šios kompetencijos perimti negali(41) .
63. Todėl pirmojo apeliacinio skundo pagrindo pirmą dalį reikia atmesti.
b) Pirmojo apeliacinio skundo pagrindo antra dalis, susijusi su motyvavimo stoka
64. Pirmojo apeliacinio skundo pagrindo antroje dalyje apeliantas priekaištauja Pirmosios instancijos teismui, kad jo sprendimas yra motyvuotas prieštaringai ir nepakankamai. Skundžiamo sprendimo 28–35 punktuose neteisėtai atmestas pirmasis ieškinio pagrindas.
65. Pagal Teisingumo Teismo statuto 36 straipsnio pirmąjį sakinį, skaitomą kartu su 53 straipsnio 1 dalimi,
Pirmosios instancijos teismo sprendimai turi būti motyvuoti. Šios pareigos motyvuoti tikslas yra, viena vertus, suteikti galimybę sprendimų adresatams sužinoti Pirmosios instancijos teismo sprendimo priėmimo priežastis ir, kita vertus, suteikti Teisingumo Teismui pakankamai duomenų, kad jis galėtų vykdyti kontrolę(42) .
66. Aptariamoje byloje skundžiamo sprendimo 28–35 punktuose Pirmosios instancijos teismas visapusiškai nagrinėjo Komisijos sprendimą dėl skundo ir išsamiai nurodė, kodėl, jo manymu, Komisija įvykdė jai tenkančią pareigą motyvuoti. Sprendimo motyvuose nėra vidaus prieštaravimų. Ypač reikia pabrėžti, kaip jau nurodyta(43), jog jokiu būdu nebuvo nelogiška ar prieštaringa, tikrinant skundžiamą sprendimą, vertinti skirtingus faktinių aplinkybių ir įrodymų elementus, o ne vien remtis EuropeAid generalinio direktoriaus kandidatų vertinimu ar bet kuriuo atveju teikti tokiam vertinimui lemiamą reikšmę, kaip, atrodo, turėjo omenyje apeliantas.
67. Tai, kad Pirmosios instancijos teismas, turinio požiūriu vertindamas A. Naqvi tinkamumą ginčijamoms direktoriaus pareigoms užimti, priėjo prie skirtingos išvados nei apeliantas, per se
jokiu būdu nereiškia, jog skundžiamas sprendimas yra nemotyvuotas.
68. Todėl ir šią antrą pirmojo apeliacinio skundo pagrindo dalį reikia atmesti.
2. Dėl antrojo apeliacinio skundo pagrindo
69. Savo antrajame apeliacinio skundo pagrinde apeliantas kaltina Pirmosios instancijos teismą, kad šis iškraipė faktines aplinkybes ir įrodymus, taip pat padarė teisės klaidą nepanaikindamas skundžiamų Komisijos sprendimų dėl Pareigūnų tarnybos nuostatų 7 straipsnio, 29 straipsnio 1 dalies a punkto ir 45 straipsnio 1 dalies pažeidimo.
a) Pirma antrojo apeliacinio skundo pagrindo dalis
70. Pirmoje savo antrojo apeliacinio skundo pagrindo dalyje apeliantas teigia, jog vykdant kandidatų atranką nagrinėjamoms direktoriaus pareigoms užimti neturėjo būti atsižvelgta į su šiomis pareigomis susijusius „iššūkius“(44) ir „lankstumą reformoms“(45) . Šie kriterijai nebuvo minimi pranešime apie laisvą darbo vietą. Tačiau atrankos procedūroje ir pirmiausia EuropeAid generalinio direktoriaus rašte jie faktiškai turėjo lemiamą reikšmę. Į šį aspektą skundžiamame sprendime Pirmosios instancijos teismas atsižvelgė nepakankamai, ir taip iškraipė faktines aplinkybes bei įrodymus.
71. Priešingai nei apeliantas, nematau pagrindo teigti, jog Pirmosios instancijos teismas iškraipė faktines aplinkybes ar įrodymus. Iš skundžiamo sprendimo 55–58 punktų matyti, jog Teismas išsamiai nagrinėjo su renkamo direktoriaus „iššūkiais“ ir su iš jo reikalaujamu „lankstumu reformoms“ susijusius klausimus. Taigi Pirmosios instancijos teismas jokiu būdu neignoravo apelianto argumentų ir savo sprendime nepraleido jokių bylos aplinkybių.
72. Žinoma, Pirmosios instancijos teismas sprendime nurodo, jog negalima sąvokai „iššūkiai“ teikti per didelės reikšmės ir ją reikia vertinti kartu su EuropeAid generalinio direktoriaus pareikšta asmenine nuomone apie kandidatus(46) . Kalbant apie „lankstumą reformoms“, reikia pasakyti, kad Pirmosios instancijos teismas vėliau išsamiai atskleidė, jog šis kriterijus atitinka pranešime apie laisvą darbo vietą pateiktus duomenis(47) .
73. Atlikdamas šį bylos vertinimą Pirmosios instancijos teismas aiškiai laikosi protingo faktinių aplinkybių ir įrodymų patikrinimo ribų. Vien tai, kad toks
Pirmosios instancijos teismo patikrinimas neatitinka apelianto požiūrio šioje srityje, dar nereiškia, kad faktinės aplinkybės buvo iškraipytos.
74. Iš tikrųjų apeliantas šia savo apeliacinio skundo dalimi siekia ne tiek pagrįsti atsakomybę už
Pirmosios instancijos teismo įvykdytą faktinių aplinkybių ar įrodymų iškraipymą, bet, atvirkščiai, paskatinti Teisingumo Teismą pakeisti Pirmosios instancijos teismo atliktą faktinių aplinkybių ir įrodymų vertinimą savuoju. Tačiau to apeliacinėje instancijoje daryti negalima(48) .
75. Todėl pirmoji antrojo apeliacinio skundo pagrindo dalis turi būti atmesta.
b) Antroji antrojo apeliacinio skundo pagrindo dalis, grindžiama teisės kla ida, susijusia su atitinkamoje srityje kompetenciją turinčio generalinio direktoriaus dalyvavimu atrankos procedūroje
76. Antroje savo antrojo apeliacinio skundo pagrindo dalyje apeliantas nurodo, kad Pirmosios instancijos teismas skundžiamo sprendimo 54 punkte neįvertino toje srityje kompetenciją turinčio generalinio direktoriaus atliktos išankstinės atrankos įtakos tolesnei atrankos procedūrai PPK. Faktiškai PPK atlikta pirminė atranka buvo privaloma. Tai matyti būtent iš to, kad aptariamoje situacijoje PPK į tolesnius pokalbius pakvietė tik EuropeAid generalinio direktoriaus iš anksto atrinktus kandidatus.
77. Reikia pažymėti, kad apeliaciniame skunde galima pakartotinai kelti su teisės klaida susijusius klausimus, kurie jau buvo vertinti pirmojoje instancijoje(49), nagrinėjamu atveju, pavyzdžiui, atrankos procedūros eigos teisėtumą ir ypač atitinkamoje srityje kompetenciją turinčio generalinio direktoriaus dalyvavimo joje teisėtumą(50) . Vis dėlto šiuo atveju reikia tiksliai nurodyti teisinius argumentus, kuriais grindžiamas apeliacinis skundas; šio reikalavimo apeliacinis skundas neatitinka, kai jame nepateikiami net argumentai, konkrečiai skirti ginčijamame sprendime padarytai teisės klaidai identifikuoti, bet tik atkartojami arba pažodžiui perkeliami ieškinio pagrindai ir argumentai, kurie jau buvo pateikti Pirmosios instancijos teisme(51) .
78. Taip yra šioje byloje: apeliantas savo apeliaciniame skunde konkrečiai nekritikuoja skundžiamo sprendimo, kiek tai susiję su į EuropeAid generalinio direktoriaus atliktu vaidmeniu atrankos procedūroje. Jis tik bendrai pakartoja jau pirmojoje instancijoje išsakytus teiginius apie faktiškai privalomą šio generalinio direktoriaus atliktos išankstinės atrankos poveikį tolesnei atrankos procedūros eigai(52) .
79. Todėl ši antrojo apeliacinio skundo pagrindo dalis yra nepriimtina ir ją reikia atmesti.
3. Tarpinė išvada
80. Taigi visą apelianto apeliacinį skundą reikia atmesti kaip iš dalies nepriimtiną ir iš dalies nepagrįstą.
VII – Dėl bylinėjimosi išlaidų
81. Pagal Teisingumo Teismo procedūros reglamento 122 straipsnį, skaitomą kartu su šio reglamento 118 straipsniu ir 69 straipsnio 2 dalimi, pralaimėjusiai šaliai nurodoma padengti bylinėjimosi išlaidas, jei laimėjusi šalis to prašė.
82. Pagal Teisingumo Teismo procedūros reglamento 122 straipsnį Teisingumo Teismas, nukrypdamas nuo 69 straipsnio 2 dalies, bylinėjimosi apeliaciniame procese išlaidas gali paskirstyti šalims, jeigu to reikalauja teisingumas. Tačiau nagrinėjamoje byloje šių teisingumo aspektų nematyti, ir jais apeliantas apskritai nesirėmė. Todėl manau, kad apeliantui, kaip apeliaciniame procese pralaimėjusiai šaliai, atsižvelgiant į Komisijos prašymą, turi būti nurodyta padengti bylinėjimosi apeliaciniame procese išlaidas.
83. Kalbant apie Komisijos priešpriešinį apeliacinį skundą, iš Teisingumo Teismo procedūros reglamento 122 straipsnio antrosios pastraipos, skaitomos kartu su šio reglamento 70 straipsniu, išplaukia, jog Komisija turi padengti savo bylinėjimosi išlaidas. Kadangi Komisijos priešpriešinis apeliacinis skundas taip pat netenkinamas, jai irgi turi būti nurodyta padengti su šio skundo nagrinėjimu susijusias išlaidas, jeigu to reikalauja apeliantas. Todėl iš Komisijos turi būti priteistos visos su priešpriešiniu apeliaciniu skundu susijusios bylinėjimosi išlaidos.
VIII – Išvada
84. Todėl siūlau Teisingumo Teismui priimti tokį sprendimą:
1. Atmesti apeliacinius skundus.
2. Kiekviena iš šalių padengia su savo pateiktu apeliaciniu skundu susijusias bylinėjimosi išlaidas.
(1) .
(2)  –	EuropeAid buvo įkurta 2001 m. sausio 1 d. Komisijos sprendimu vykdant išorinės pagalbos valdymo reformą. Ši tarnyba yra atsakinga už naudojimąsi Komisijos išorinės pagalbos (vystomosios pagalbos) instrumentais, kurie finansuojami iš Europos Bendrijos biudžeto bei Europos vystymo fondo.
(3)  –	2005 m. liepos 5 d. Sprendimas Wunenburger prieš Komisiją
(T‑370/03, Rink. p. I‑A‑189 ir II‑853).
(4)  –	Europos Bendrijų pareigūnų tarnybos nuostatai ir kitų tarnautojų įdarbinimo sąlygos, kaip nustatyta 1968 m. vasario 29 d. Tarybos reglamento (EEB, Euratomas, EAPB) Nr. 259/68 (OL L 56, p. 1) 2 ir 3 straipsniuose (1972 m. birželio 30 d. Tarybos reglamento (Euratomas, EAPB, EEB) Nr. 1473/72 (OL L 160, p. 1) redakcija), taikytini nuo 1968 m. kovo 5 dienos.
(5)  –	Pranešimas apie laisvą darbo vietą KOM/138/02.
(6)  –	2004 m. gegužės 28 d. Pranešimas apie laisvą darbo vietą KOM/142/04.
(7)  –	Skundžiamo sprendimo 19–21 punktai.
(8)  –	Skundžiamo sprendimo 28–35 punktai.
(9)  –	Taip pat apeliantas nurodė teisėtų lūkesčių, vienodo požiūrio ir karjeros principų pažeidimus.
(10)  –	Skundžiamo sprendimo 51–83 punktai.
(11)  –	2002 m. vasario 26 d. Sprendimas Taryba prieš Boehringer
(C‑23/00 P, Rink. p. I‑1873, 50 punktas) ir 2002 m. vasario 22 d. Sprendimas Komisija prieš Max.Mobil
(C‑141/02 P, Rink. p. I‑1283, 50 ir 51 punktai). Taip pat netiesiogiai žr. ir 1999 m. sausio 21 d. Sprendimą Prancūzija prieš Comafrika ir kt.
(C‑73/97 P, Rink. p. I‑185), taip pat žr. 1998 m. birželio 25 d. generalinio advokato J. Mischo išvadą minėtoje byloje (Rink. p. I‑185, 11 ir paskesni punktai).
(12)  –	Žr. sprendimą Taryba prieš Boehringer
(minėtas 11 išnašoje, 52 punktas).
(13)  –	Žr. 1998 m. gruodžio 17 d. Nutartį Emesa Sugar prieš Tarybą
(C‑363/98 P, Rink. p. I‑8787, 43 ir paskesni punktai) dėl laikinųjų apsaugos priemonių taikymo.
(14)  –	Skundžiamo sprendimo 19–21 punktai.
(15)  –	Žr. 2004 m. sausio 7 d. Sprendimą Aalborg Portland ir kt. prieš Komisiją
(C‑204/00 P, C‑205/00 P, C‑211/00 P, C‑213/00 P, C‑217/00 P ir C‑219/00 P, Rink. p. I‑123, 47–49 punktai); taip pat 2006 m. rugsėjo 21 d. Sprendimus FEG prieš Komisiją
(C‑105/04 P, Rink. p. I-8725, 69 ir 70 punktai) ir TU prieš Komisiją
(C‑113/04 P, Rink. p. I‑8831, 82 ir 83 punktai), atitinkamai su tolesnėmis nuorodomis.
(16)  –	2006 m. balandžio 6 d. Sprendimas General Motors prieš Komisiją
(C‑551/03 P, Rink. p. I‑3173, 51 punktas), sprendimas FEG prieš Komisiją
(minėtas 15 išnašoje, 69 punktas) ir sprendimas TU prieš Komisiją
(minėtas 15 išnašoje, 82 punktas), atitinkamai su tolesnėmis nuorodomis.
(17)  –	2001 m. balandžio 24 d. Sprendimas Torre ir kt. prieš Komisiją
(T‑159/98, Rink. p. I‑A‑83, II‑395, 30 punktas) ir 2002 m. kovo 21 d. Sprendimas Shaw ir Falla prieš Komisiją
(T‑131/99, Rink. p. II‑2023, 29 punktas), taip pat 2005 m. spalio 17 d. Nutartis First Data prieš Komisiją
(T‑28/02, Rink. p. II‑4119, 35–37 punktai).
(18)  –	Šia prasme nesuprantamas apeliacinėje instancijoje priimtas 1995 m. spalio 19 d. Sprendimas Rendo ir kt. prieš Komisiją
(C‑19/93 P, Rink. p. I ‑3319, 13 punktas), kuriame Teisingumo Teismas teigia, jog tuo atveju, kai nėra suinteresuotumo pareikšti ieškinį teisme ar palaikyti apeliacinį skundą, jis gali „dėl šios priežasties pripažinti apeliacinį skundą nepriimtiną arba nuspręsti, kad byloje neliko bylos dalyko“. Mano nuomone, šiame sprendime turėta omenyje, kad apeliacinis skundas turi būti pripažintas nepriimtinu, kai suinteresuotumas apeliacinio skundo pateikimu jau neegzistavo jį teikiant, o sprendimo nereikia priimti
tada, kai suinteresuotumas išnyko tik vėliau.
(19)  –	1999 m. liepos 6 d. Sprendimai Séché prieš Komisiją
(T‑112/96 ir T‑115/96, Rink. p. I‑A‑115, II‑623, 37 punktas) ir Torre ir kt. prieš Komisiją
(minėtas 17 išnašoje, 31 punktas) bei nutartis First Data prieš Komisiją
(minėta 17 išnašoje, 53 punktas).
(20)  –	1986 m. liepos 24 d. Sprendimas Akzo Chemie ir kt. prieš Komisiją
(53/85, Rink. p. 1965, 21 punktas); 1995 m. rugsėjo 14 d. Sprendimas Antillean Rice Mills prieš Komisiją
(T‑480/93 ir T‑483/93, Rink. p. II‑2305, 59 punktas) ir 2006 m. birželio 7 d. Sprendimas Österreichische Postsparkasse ir kt. prieš Komisiją
(T‑213/01 ir T‑214/01, Rink. p. I‑1601, 53 punktas).
(21)  –	Sprendimas Rendo ir kt. prieš Komisiją
(minėtas 18 išnašoje, 13 punktas) ir 2000 m. liepos 13 d. Sprendimas Parlamentas prieš Richard
(C‑174/99 P, Rink. p. I‑6189, 33 punktas); taip pat 2005 m. lapkričio 24 d. Sprendimas Italija prieš Komisiją
(C‑138/03, C‑324/03 ir C‑431/03, Rink. p. I‑10043, 23–25 punktai).
(22)  –	1979 m. kovo 6 d. Sprendimas Simmenthal prieš Komisiją
(92/78, Rink. p. 777, 32 punktas) ir sprendimas Akzo Chemie ir kt. prieš Komisiją
(minėtas 20 išnašoje, 21 punktas).
(23)  –	Pareigūno „retrait de l’emploi“, remiantis Pareigūnų tarnybos nuostatų 50 straipsniu, nėra „retrait de la décision“, kuriuo šis pareigūnas buvo paskirtas į pareigas, atitikmuo.
(24)  –	Pvz., žr. 2004 m. birželio 30 d. Komisijos dubliko pirmojoje instancijoje 2 punktą (T‑370/03).
(25)  –	Tiesiogiai apie tai kalbama 2004 m. rugsėjo 28 d. Sprendime MCI prieš Komisiją
(T‑310/00, Rink. p. II‑3253, 46 ir 61 punktai). Panašiai grindžiamas ir 1999 m. spalio 14 d. Sprendimas CAS Succhi di Frutta prieš Komisiją
(T‑191/96 ir T‑106/97, Rink. p. I‑3181, 63 punktas).
Taip pat žr. 1971 m. kovo 31 d. Sprendimą Komisiją prieš Tarybą, vadinamą AETR
(22/70, Rink. p. 263, 40 punktas), pagal kurį EB 230 straipsniu siekiama „užtikrinti (remiantis EB 220 straipsnio 1 dalies nuostata), kad aiškinant ir taikant Sutartį būtų laikomasi teisės“, ir 1986 m. balandžio 23 d. Sprendimą Les Verts prieš Parlamentą
(294/83, Rink. p. 1339, 23 punktas), pagal kurį „nei iš valstybių narių, nei iš Bendrijos institucijų neatimama teisė kontroliuoti, ar jų veiksmai atitinka konstitucinį dokumentą – Sutartį“. Dėl teismo kontrolės reikalavimo toliau žr. neseniai priimtą 2002 m. liepos 25 d. Sprendimą Unión de Pequeños Agricultores
(C‑50/00 P, Rink. p. I‑6677, 38 punktas).
(26)  –	Žr. neseniai koncentracijų kontrolės srityje priimtą sprendimą MCI prieš Komisiją
(minėtas 25 išnašoje, 55 ir 63 punktai). Taip pat žr. sprendimą Simmenthal prieš Komisiją
(minėtas 22 išnašoje, 32 punktas); 1988 m. balandžio 26 d. Sprendimą Apesco prieš Komisiją
(207/86, Rink. p. 2151, 16 punktas); 1996 m. rugsėjo 24 d. Sprendimą Marx Esser ir kt. prieš Parlamentą
(T‑182/94, Rink. p. I‑A‑411, I‑1197, 41 punktas); sprendimą CAS Succhi di Frutta prieš Komisiją
(minėtas 25 išnašoje, 63 punktas) ir sprendimą Österreichische Postsparkasse ir kt. prieš Komisiją
(minėtas 20 išnašoje, 54 punktas).
(27)  –	Žr. sprendimą Simmenthal prieš Komisiją
(minėtas 22 išnašoje, 32 punktas); 1980 m. kovo 5 d. Sprendimą Koenecke prieš Komisiją
(76/79, Rink. p. 665, 9 punktas); sprendimą Antillean Rice Mills prieš Komisiją
(minėtas 20 išnašoje, 60 punktas); sprendimą CAS Succhi di Frutta prieš Komisiją
(minėtas 25 išnašoje, 63 punktas); sprendimą MCI prieš Komisiją
(minėtas 25 išnašoje, 46 punktas) ir sprendimą Österreichische Postsparkasse ir kt. prieš Komisiją
(minėtas 20 išnašoje, 54 punktas).
(28)  –	Sprendimas Koenecke prieš Komisiją
(minėtas 27 išnašoje, 9 punktas); 1998 m. kovo 31 d. Sprendimas Prancūzija ir kt. prieš Komisiją
(C‑68/94 ir C‑30/95, Rink. p. I‑1375, 74 punktas); Sprendimas Parlamentas prieš Richard
(minėtas 21 išnašoje, 33 ir 34 punktai) ir 2002 m. kovo 21 d. Sprendimas Shaw ir Falla prieš Komisiją
(T‑131/99, Rink. p. II‑2023, 29 punktas).
(29)  –	Žr. 1980 m. birželio 10 d. Sprendimą Fräulein M. prieš Komisiją
(155/78, Rink. p. 1797, 6 punktas).
(30)  –	Pranc. k.: „la manière dont le directeur général a présélectionné les candidats“.
(31)  –	Nagrinėjama byla neabejotinai skiriasi nuo tokios situacijos, kokia, pavyzdžiui, buvo byloje Apesco prieš Komisiją
(minėta 26 išnašoje).
(32)  –	Žr. apelianto argumentų apibendrinimą skundžiamo sprendimo 37 ir 38 punktuose.
(33)  –	Sprendimas Rendo ir kt. prieš Komisiją
(minėtas 18 išnašoje, 13 punktas).
(34)  –	Žr. argumentus dėl priešpriešinio apeliacinio skundo, pirmiausia šios išvados 38–51 punktus.
(35)  –	Žr. šios išvados 9 punktą.
(36)  –	Pranc. k.: „le candidat qui répondait le mieux à l’ensemble des exigences mentionnées dans l’avis de vacance“ (žr. skundžiamo sprendimo 32 punktą).
(37)  –	Pranc. k.: „solide expérience de management de personnel [et] capacité de gestion, mobilisation et supervision de grandes équipes“.
(38)  –	2006 m. balandžio 6 d. Sprendimas General Motors prieš Komisiją
(C‑551/03 P, Rink. p. I‑3173, 54 punktas) ir 2006 m. rugsėjo 21 d. Sprendimas JCB prieš Komisiją
(C‑167/04 P, Rink. p. I‑8935, 108 punktas). Ta pačia prasme žr. 2007 m. sausio 18 d. Sprendimą PKK ir KNK prieš Tarybą
(C‑229/05 P, Rink. p. I‑0000, 37 punktas).
(39)  –	2002 m. lapkričio 18 d. rašto priedo lentelės skiltyje „commentaires“ įrašyta bendra pastaba: „La candidature satisfait aux critères énoncés dans la description du poste“.
(40)  –	Ten Pirmosios instancijos teismas teigia, jog Paskyrimų tarnyba, manydama, kad A. Naqvi atitinka keliamus reikalavimus personalo vadybos srityje, nepadarė jokios akivaizdžios vertinimo klaidos. Pirmosios instancijos teismas pirmiausia remiasi vertinimo raštu, iš kurio matyti, jog A. Naqvi vadybos srityje turi patvirtintą patirtį, kurią jis įgijo tiek dirbdamas skyriaus, tiek ir delegacijos vadovu, ir kad jis laikytinas tinkamu motyvuoti komandą. Be to, Pirmosios instancijos teismas nurodo dvi prieš atrankos procedūrą parengtas tarnybinės A. Naqvi veiklos vertinimo ataskaitas.
(41)  –	Žr. šios išvados 29 punktą ir 15 išnašoje nurodytą teismų praktiką.
(42)  –	Šia prasme žr. 2006 m. gegužės 18 d. Sprendimą Archer Daniels Midland ir kt. prieš Komisiją
(C‑397/03 P, Rink. p. I‑4429, 60 punktas) bei 15 išnašoje minėtus sprendimus Aalborg Portland ir kt. prieš Komisiją
(372 punktas), FEG prieš Komisiją
(72 punktas) ir TU prieš Komisiją
(85 punktas).
(43)  –	Žr. šios išvados 58–62 punktus.
(44)  –	Pranc. k.: „enjeux du poste“.
(45)  –	Pranc. k.: „sensibilité pour la réforme“.
(46)  –	Skundžiamo sprendimo 55 punktas.
(47)  –	Skundžiamo sprendimo 56–58 punktai.
(48)  –	Žr. šios išvados 29 punktą ir 15 išnašoje nurodytą teismų praktiką.
(49)  –	2006 m. spalio 26 d. Sprendimas Koninklijke Coöperatie Cosun prieš Komisiją
(C‑68/05 P, Rink. p. I‑10367, 54 punktas su tolesnėmis nuorodomis).
(50)  –	Kaip jau teigta, nagrinėjant Komisijos priešpriešinį apeliacinį skundą, apeliantas Pirmosios instancijos teisme kaip neteisėtą ginčijo atrankos procedūros eigą, kai atitinkamoje srityje kompetenciją turintis generalinis direktorius atliko išankstinį pasirinkimą, o PPK bei Paskyrimų tarnyba, vykdydamos atranką, teikė tokiam išankstiniam pasirinkimui lemiamą reikšmę (žr. šios išvados 46 ir 47 punktus).
(51)  –	Sprendimas Koninklijke Coöperatie Cosun prieš Komisiją
(minėtas 49 išnašoje, 55 punktas).
(52)  –	Žr. jo argumentų santrauką skundžiamo sprendimo 39 punkte.