62012TO0462_LT
Šalys
Sprendimo motyvai
Rezoliucinė dalis
Šalys
Byloje T-462/12 R
Pilkington Group Ltd,
įsteigta Sent Helense, Mersisaide (Jungtinė Karalystė), atstovaujama solisitorių J. Scott, S. Wisking ir K. Fountoukakos-Kyriakakos,
ieškovė,
prieš
Europos Komisiją, atstovaujamą M. Kellerbauer, P. Van Nuffel ir G. Meeßen,
atsakovę,
dėl, pirma, prašymo sustabdyti 2012 m. rugpjūčio 6 d. Komisijos sprendimo C (2012) 5718 galutinis, kuriuo atmestas Pilkington Group Ltd
pagal 2011 m. spalio 13 d. Europos Komisijos Pirmininko sprendimo 2011/695/ES dėl bylas nagrinėjančio pareigūno pareigybės ir įgaliojimų nagrinėjant tam tikras konkurencijos bylas 8 straipsnį pateiktas prašymas užtikrinti konfidencialumą (byla COMP/39.125 – Automobilių stiklas), vykdymą ir, antra, prašymo taikyti laikinąsias apsaugos priemones dėl tam tikros su ieškove susijusios informacijos konfidencialumo išlaikymo, kiek tai susiję su 2008 m. lapkričio 12 d. Komisijos sprendimu C (2008) 6815 galutinis dėl [EB] 81 straipsnio ir EEE susitarimo 53 straipsnio taikymo procedūros (byla COMP/39.125 – Automobilių stiklas),
BENDROJO TEISMO PIRMININKAS
priima šią
Nutartį
Sprendimo motyvai
Ginčo aplinkybės, procedūra ir šalių reikalavimai
1. Ši procedūra dėl laikinųjų apsaugos priemonių taikymo susijusi su 2012 m. rugpjūčio 6 d. Komisijos sprendimu C (2012) 5718 galutinis, kuriuo atmestas Pilkington Group Ltd
pagal 2011 m. spalio 13 d. Europos Komisijos Pirmininko sprendimo 2011/695/ES dėl bylas nagrinėjančio pareigūno pareigybės ir įgaliojimų nagrinėjant tam tikras konkurencijos bylas 8 straipsnį pateiktas prašymas užtikrinti konfidencialumą (byla COMP/39.125 – Automobilių stiklas) (toliau – ginčijamas sprendimas).
2. Ginčijamu sprendimu Europos Komisija atmetė prašymą išlaikyti nekonfidencialią jos 2008 m. lapkričio 12 d. Sprendimo C (2008) 6815 galutinis dėl [EB] 81 straipsnio ir EEE susitarimo 53 straipsnio taikymo procedūros (byla COMP/39.125 – Automobilių stiklas; toliau – 2008 m. sprendimas) versiją, t. y. tą, kuri 2010 m. vasario mėn. paskelbta Konkurencijos generalinio direktorato interneto svetainėje.
3. 2008 m. sprendime Komisija konstatavo, kad ieškovė Pilkington Group Ltd ir tai pačiai grupei priklausančios kitos bendrovės, kelios Prancūzijos Saint-Gobain
grupei ir Japonijos Asahi
grupei – kuriai priklauso bendrovė AGC Glass Europe  – priklausančių bendrovių ir Belgijos bendrovė Soliver 1998–2003 m. Europos ekonominės erdvės (EEE) teritorijoje padarė EB 81 straipsnio pažeidimą, susijusį su prekyba stiklu, naudojamu naujiems automobiliams ir motorinių transporto priemonių keičiamoms originalioms dalims (toliau – automobilių stiklo kartelis). Todėl Komisija šio kartelio nariams skyrė baudą, kurios bendra suma viršija 1,3 mlrd. EUR; ieškovės grupei skirtos baudos dydis siekė 370 mln. EUR.
4. Atsižvelgusi į 2008 m. sprendimo adresačių prašymus užtikrinti konfidencialumą, 2010 m. vasario mėn. Komisija savo interneto svetainėje paskelbė visą nekonfidencialią šio sprendimo laikinąją versiją. Ieškovė nepadavė skundo dėl tokio paskelbimo.
5. 2011 m. balandžio 28 d. laišku Komisija informavo ieškovę apie savo ketinimą skaidrumo sumetimais paskelbti išsamesnę 2008 m. sprendimo nekonfidencialią versiją, todėl atmesti kelis jos pateiktus prašymus užtikrinti konfidencialumą, susijusių, pirma, su klientų vardais ir pavadinimais, prekių pavadinimais ir aprašymu bei kita informacija, kuri leistų identifikuoti kai kuriuos klientus (toliau – I kategorijos informacija), antra, su ieškovės tiektų dalių skaičiumi, atitinkamo automobilių gamintojo dalimi, kainų nustatymu, kainų keitimu ir pan. (toliau – II kategorijos informacija) ir, trečia, su informacija, kuri, ieškovės teigimu, leistų identifikuoti kai kuriuos jos personalo narius, tariamai prisidėjusius prie kartelio įgyvendinimo (toliau – III kategorijos informacija). Komisija pasiūlė ieškovei, jeigu ji nesutinka, remiantis 2011 m. spalio 13 d. Komisijos Pirmininko sprendimu 2011/695/ES dėl bylas nagrinėjančio pareigūno pareigybės ir įgaliojimų nagrinėjant tam tikras konkurencijos bylas, kreiptis į bylas nagrinėjantį pareigūną.
6. Konstatavusi, kad pasiūlytoje išsamesnėje versijoje buvo daug informacijos, kuri konfidencialumo išsaugojimo sumetimais nebuvo paskelbta 2010 m. vasario mėn., ieškovė 2011 m. birželio 30 d. laišku informavo bylas nagrinėjantį pareigūną, jog prieštarauja tam, kad būtų paskelbta išsamesnė nei 2010 m. vasario mėn. paskelbtoji 2008 m. sprendimo versija, ir nurodė, kad I ir II kategorijų informacija turi būti išsaugota, nes ji sudaro verslo paslaptį, o III kategorijos informacijos atskleidimas leistų identifikuoti fizinius asmenis, t. y. ieškovės darbuotojus, tariamai dalyvavusius įgyvendinant kartelį. Taigi ieškovė prašė užtikrinti visos šios informacijos konfidencialumą.
7. Nors ginčijamame sprendime, pasirašytame „Komisijos vardu“, bylas nagrinėjantis pareigūnas sutiko, kad kai kurie ieškovės nurodyti duomenys yra konfidencialūs, vis dėlto jis atmetė beveik visus jos šiuo atžvilgiu pateiktus prašymus.
8. Šis sprendimas buvo įteiktas ieškovei 2012 m. rugpjūčio 9 dieną.
9. 2012 m. spalio 19 d. Bendrojo Teismo kanceliarijoje pateiktu pareiškimu ieškovė pareiškė ieškinį dėl ginčijamo sprendimo panaikinimo. Grįsdama savo ieškinį ji iš esmės tvirtina, kad, viena vertus, ginčijamas paskelbimas pažeidžia Komisijai pagal SESV 339 straipsnį ir 2002 m. gruodžio 16 d. Tarybos reglamento (EB) Nr. 1/2003 dėl konkurencijos taisyklių, nustatytų [SESV 101] ir [SESV 102] straipsniuose, įgyvendinimo (OL L 1, 2003, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 8 sk., 2 t., p. 205) 28 straipsnį tenkančią konfidencialumo pareigą, ir, kita vertus, Europos Sąjungos pagrindinių teisių chartijos 8 straipsniu (OL C 83, 2010, p. 389, toliau – Chartija) nustatytą pareigą apsaugoti asmens duomenis, nes išsamesnėje 2008 m. sprendimo versijoje yra profesinę paslaptį sudarančių verslo paslapčių ir informacijos, kuri leistų identifikuoti ieškovės darbuotojus.
10. Tą pačią dieną Bendrojo Teismo kanceliarijai pateiktu atskiru dokumentu ieškovė pateikė šį prašymą dėl laikinųjų apsaugos priemonių taikymo, kuriame iš esmės Bendrojo Teismo pirmininko prašo:
– sustabdyti ginčijamo sprendimo vykdymą, kol Bendrasis Teismas priims sprendimą dėl pagrindinio ieškinio,
– nurodyti Komisijai neskelbti išsamesnės 2008 m. sprendimo, kiek tai susiję su ieškove, versijos palyginti su ta, kuri paskelbta 2010 vasario mėn. jos internetinėje svetainėje,
– priteisti iš Komisijos bylinėjimosi išlaidas.
11. 2013 m. sausio 11 d. Bendrojo Teismo kanceliarijai pateiktose savo pastabose dėl prašymo taikyti laikinąsias apsaugos priemones Komisija Bendrojo Teismo pirmininko prašo:
– atmesti prašymą taikyti laikinąsias apsaugos priemones,
– priteisti iš ieškovės bylinėjimosi išlaidas.
12. Komisijai pateikus savo pastabas, ieškovei buvo leista į jas atsakyti, tai ji padarė savo 2013 m. vasario 18 d. pareiškime. Tada Komisija atsakė 2013 m. kovo 6 d. pareiškimu.
13. 2013 m. sausio 17 ir 22 d. Bendrojo Teismo kanceliarijai pateiktais dokumentais, Vokietijos draudimo bendrovės HUK-Coburg, LVM, VHV ir Württembergische Gemeinde-Versicherung pateikė prašymus leisti procedūroje dėl laikinųjų apsaugos priemonių taikymo palaikyti Komisijos reikalavimus. Pastaroji šiam prašymui neprieštaravo, o ieškovė 2013 m. vasario 12 d. rašte nurodė nesutinkanti, kad būtų patenkinti prašymai įstoti į bylą.
Dėl teisės
Dėl prašymų įstoti į bylą
14. Remiantis Europos Sąjungos Teisingumo Teismo statuto 40 straipsnio antra pastraipa, Bendrajam Teismui taikoma pagal minėto statuto 53 straipsnio pirmą pastraipą, asmuo gali įstoti į bylą, jei įrodo suinteresuotumą Bendrajam Teismui pateiktos bylos baigtimi.
15. Šiuo klausimu iš nusistovėjusios teismo praktikos išplaukia, kad suinteresuotumo bylos baigtimi sąvoka reiškia tiesioginį ir esamą suinteresuotumą, kad būtų patenkinti patys reikalavimai, o ne suinteresuotumą pateiktų pagrindų atžvilgiu. Iš tiesų reikia daryti skirtumą tarp tų prašančių įstoti į bylą asmenų, kurie turi tiesioginį suinteresuotumą dėl to, koks sprendimas bus priimtas dėl prašomo panaikinti specifinio akto, ir tų, kurie tik netiesioginiai suinteresuoti bylos baigtimi, nes jų padėtis panaši į vienos iš šalių padėtį (žr. 2013 m. sausio 15 d. Teisingumo Teismo pirmininko nutarties Stichting Woonlinie ir kt. prieš Komisiją, C-133/12 P, 7 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką; taip pat žr. 2004 m. liepos 26 d. Pirmosios instancijos teismo pirmininko nutarties Microsoft prieš Komisiją, T-20l/04 R, Rink. p. II-2977, 32 punktą).
16. Kai prašymas įstoti į bylą pateikiamas byloje dėl laikinųjų apsaugos priemonių taikymo, suinteresuotumu bylos baigtimi laikytinas suinteresuotumas, susijęs su sprendimu byloje dėl laikinųjų apsaugos priemonių taikymo. Iš tikrųjų sprendimas byloje dėl laikinųjų apsaugos priemonių taikymo, lygiai taip pat kaip ir sprendimas pagrindinėje byloje, gali pakenkti trečiųjų asmenų interesams arba būti jiems palankus. Todėl vykstant bylai dėl laikinųjų apsaugos priemonių taikymo prašančio įstoti į bylą asmens suinteresuotumą reikia vertinti atsižvelgiant į prašomos laikinosios apsaugos priemonės skyrimo ar atsisakymo ją skirti pasekmes jo ekonominei ar teisinei padėčiai (minėtos Nutarties Microsoft prieš Komisiją 33 punktas).
17. Bet kuriuo atveju už laikinųjų apsaugos priemonių taikymą atsakingo teisėjo atliktas suinteresuotumo bylos baigtimi vertinimas neturi įtakos Bendrojo Teismo vertinimui, kai šis priima sprendimą dėl prašymo įstoti į pagrindinę bylą (minėtos Nutarties Microsoft prieš Komisiją 35 punktas).
18. Būtent atsižvelgiant į tai, kas pasakyta, reikia išnagrinėti, ar keturios prašymus įstoti į bylą padavusios šalys turi suinteresuotumą bylos baigtimi.
19. Keturios prašymus įstoti į bylą padavusios šalys, kurios visos užsiima automobilių stiklų draudimo veikla, teigia, kad 2010 m. gruodžio mėn., 2011 m. rugsėjo ir gruodžio mėn. LG Düsseldorf (Diuseldorfo apygardos teismas) (Vokietija) pareiškė ieškinius dėl žalos atlyginimo prieš „ AGC Glass Europe ir kitus“. Šiais ieškiniais, kurie šiuo metu nagrinėjami nacionaliniame teisme, jos siekia, kad būtų atlyginta žala, patirta dėl pažeidžiant SESV 101 straipsnį dirbtinai pakeltų kainų, kurias 1998–2003 m. joms apskaičiavo automobilių stiklo kartelio nariai ir kuriomis buvo remtasi mokant automobilių stiklo draudimo išmokas. Jos paaiškino, kad, neturint išsamios informacijos apie automobilių stiklo kartelį, kurią Komisija dabar ketina paskelbti, sunku kiekybiškai įvertinti patirtą žalą. Todėl joms labai svarbu, kad Komisija paskelbtų išsamesnę 2008 m. sprendimo versiją, palyginti su ta, kuri paskelbta 2010 m. vasario mėn., ir kad ieškovė negalėtų tam sutrukdyti.
20. Šiuo atžvilgiu pakanka priminti, kad, viena vertus, šioje byloje ginčijamas sprendimas susijęs tik su ieškovės pateikto prašymo užtikrinti konfidencialumą atmetimu, ir, kita vertus, prašymus įstoti į bylą padavusių šalių nurodyti nacionaliniame teisme pateikti ieškiniai dėl žalos atlyginimo yra pareikšti „ AGC Glass Europe
ir kitiems“, ir jos nepatikslino, kad tarp „kitų“ yra ir ieškovė. Todėl laikinąsias apsaugos priemones taikantis teisėjas gali tik daryti prielaidą, kad šis žodis reiškia Japonijos Asahi g rupei priklausančias bendroves (žr. šios nutarties 3 punktą). Be to, ieškovė savo 2013 m. vasario 12 d. pastabose patvirtino, kad aptariamose nacionalinėse bylose ji nebuvo viena iš atsakovių, bet į jas įstojo tik palaikyti AGC Glass Europe
reikalavimus. Iš to išplaukia, kad informacija, kurią galėtų paskelbti Komisija, jei būtų atmestas ieškinys dėl ginčijamo sprendimo panaikinimo, tada neturėtų jokios reikšmės prašymą įstoti į bylą pateikusioms šalims, kiek tai susiję su jų ieškiniu dėl žalos atlyginimo, nes ši informacija nesusijusi su AGC Glass Europe. Vadinasi, prašymą įstoti į bylą pateikusios šalys nenurodo jokio tiesioginio ir esamo suinteresuotumo bylos baigtimi, kaip tai suprantama pagal Teisingumo Teismo statuto 40 straipsnį. Negalima pripažinti, kad jos turi tokį suinteresuotumą vien dėl aplinkybės, kad potencialiai jos taip pat gali pareikšti ieškinį dėl žalos atlyginimo ieškovei nacionaliniame teisme, nes dėl tokio pripažinimo galinčių įstoti į bylą šalių ratas būtų taip išplėstas, kad tai galėtų smarkiai pakenkti procedūros Sąjungos teismuose veiksmingumui (šiuo klausimu žr. 2012 m. birželio 8 d. Teisingumo Teismo pirmininko nutarties Schenker prieš Air France ir Komisiją, C-589/11 P(I), 24 punktą).
21. Bet kuriuo atveju, prašymą įstoti į bylą pateikusios šalys neįrodė konkretaus suinteresuotumo bylos dėl laikinųjų apsaugos priemonių taikymo baigtimi, todėl būtų nepriimtina, kad jos turėtų laukti pagrindinės bylos baigties. Be kita ko, jos neįrodė, kad jei šis prašymas dėl laikinųjų apsaugos priemonių taikymo nebus atmestas, bus pakenkta jų ekonominei ar teisinei padėčiai. Taip pat, aplinkybė, kad HUK-Coburg pareikštas ieškinys dėl žalos atlyginimo nuo 2010 m. gruodžio mėn. nagrinėjamas nacionaliniame teisme, šiai prašymą įstoti į bylą pateikusiai šaliai nenurodžius, kad dėl nepalankaus sprendimo gali kilti kokia nors didelė grėsmė jai, veikiau reiškia, kad nacionaliniam teismui gali būti naudinga sulaukti – prireikus remiantis pateiktais prašymais sustabdyti bylos nagrinėjimą – kol bus priimtas sprendimas pagrindinėje byloje ir tada, atsižvelgiant į šį sprendimą, toliau nagrinėti ieškinius dėl žalos atlyginimo.
22. Todėl prašymus įstoti į bylą reikia atmesti.
Dėl prašymo taikyti laikinąsias apsaugos priemones
23. Bendrai analizuojant SESV 278 ir 279 straipsnius bei SESV 256 straipsnio 1 dalį matyti, kad laikinąsias apsaugos priemones taikantis teisėjas gali, jei mano, kad to reikalauja aplinkybės, nurodyti sustabdyti Bendrajame Teisme ginčijamo sprendimo vykdymą arba priimti reikalingą laikinąją apsaugos priemonę.
24. Procedūros reglamento 104 straipsnio 2 dalyje numatyta, kad prašymuose dėl laikinųjų apsaugos priemonių taikymo nurodomas ginčo dalykas, aplinkybės, dėl kurių reikia skubaus sprendimo, ir faktiniai bei teisiniai pagrindai, prima facie
patvirtinantys prašomos laikinosios apsaugos priemonės reikalingumą. Taigi laikinąsias apsaugos priemones taikantis teisėjas gali sustabdyti vykdymą ir taikyti kitas laikinąsias apsaugos priemones, jei nustatyta, kad jų skyrimą prima facie
pateisina faktinės ir teisinės aplinkybės ( fumus boni juris ) ir kad jos skubios dėl to, jog siekiant, kad būtų išvengta rimtos ir nepataisomos žalos tų priemonių prašančios šalies interesams, yra būtina, kad jų būtų imtasi ir jos pradėtų veikti prieš priimant sprendimą pagrindinėje byloje. Šios sąlygos yra kumuliacinės, todėl prašymas dėl laikinųjų apsaugos priemonių taikymo turi būti atmestas neįvykdžius bent vienos iš jų. Laikinąsias apsaugos priemones taikantis teisėjas prireikus taip pat turi pasverti šalių interesus nagrinėjamoje byloje (1996 m. spalio 14 d. Teisingumo Teismo pirmininko nutarties SCK ir FNK prieš Komisiją, C-268/96 P(R), Rink. p. I-4971, 30 punktas ir 2001 m. vasario 23 d. Nutarties Austrija prieš Tarybą, C-445/00 R, Rink. p. I-1461, 73 punktas).
25. Atlikdamas tokį bendrą vertinimą laikinąsias apsaugos priemones taikantis teisėjas turi didelę diskreciją ir atsižvelgęs į bylos ypatybes gali savo nuožiūra nuspręsti, kaip šias įvairias sąlygas patikrinti ir tokio vertinimo tvarką, nes, sprendžiant dėl būtinybės taikyti laikinąsias apsaugos priemones, jokia teisės norma nenustato jam privalomos iš anksto nustatytos analizės schemos (1995 m. liepos 19 d. Teisingumo Teismo pirmininko nutarties Komisija prieš Atlantic Container Line ir kt., C-149/95 P(R), Rink. p. I-2165, 23 punktas ir 2007 m. balandžio 3 d. Nutarties Vischim prieš Komisiją, C-459/06 P(R), 25 punktas).
26. Atsižvelgęs į bylos medžiagą laikinąsias apsaugos priemones taikantis teisėjas mano, jog turi visą informaciją, kad galėtų priimti sprendimą dėl šio prašymo taikyti laikinąsias apsaugos priemones, nesant būtinybės pirma išklausyti šalių žodinių paaiškinimų.
27. Tokiomis bylos aplinkybėmis pirmiausia reikia palyginti interesus ir išnagrinėti, ar tenkinama skubos sąlyga.
Dėl interesų palyginimo ir skubos
28. Pagal nusistovėjusią teismo praktiką visų egzistuojančių interesų palyginimas reiškia, kad laikinąsias apsaugos priemones taikantis teisėjas turi nuspręsti, ar tokias priemones taikyti prašančios šalies interesas yra svarbesnis už interesą nedelsiant taikyti ginčijamą aktą, ir konkrečiai išnagrinėti, ar bylą iš esmės nagrinėjančiai teismo sudėčiai panaikinus tokį aktą pasikeistų padėtis, kuri susidarytų neatidėliotinai jį taikant, ir, atvirkščiai, ar šio akto vykdymo sustabdymas galėtų sudarytų kliūčių jo veikimui, jei pagrindinis ieškinys būtų atmestas (šiuo klausimu 1989 m. gegužės 11 d. žr. Teisingumo Teismo pirmininko nutarties RTE ir kt. prieš Komisiją, 76/89 R, 77/89 R ir 91/89 R, Rink. p. 1141, 15 punktą ir 2003 m. birželio 26 d. Nutarties Belgija ir Forum 187 prieš Komisiją, C-182/03 R ir C-217/03 R, Rink. p. I-6887, 142 punktą).
29. Kalbant konkrečiai apie sąlygą, kad nutartimi dėl laikinųjų apsaugos priemonių taikymo sukurtą teisinę situaciją turi būti galima atkurti, reikia pažymėti, kad procedūros dėl laikinųjų apsaugos priemonių taikymo tikslas yra užtikrinti visišką būsimo sprendimo, kuriuo byla išsprendžiama iš esmės, veiksmingumą (šiuo klausimu žr. 2004 m. rugsėjo 27 d. Teisingumo Teismo pirmininko nutarties Komisija prieš Akzo ir Akcros, C-7/04 P(R), Rink. p. I-8739, 36 punktą). Vadinasi, ši procedūra yra tik papildoma pagrindinės procedūros, kurios dalis ji yra, atžvilgiu (1996 m. vasario 12 d. Pirmosios instancijos teismo pirmininko nutarties Lehrfreund prieš Tarybą ir Komisiją, T-228/95 R, Rink. p. II-111, 61 punktas), todėl laikinąsias apsaugos priemones taikančio teisėjo priimtas sprendimas turi būti laikino pobūdžio ta prasme, kad jis negali nei lemti būsimo sprendimo dėl esmės turinio, nei panaikindamas jo veiksmingumą padaryti jo iliuzinio (šiuo klausimu žr. 1991 m. gegužės 17 d. Teisingumo Teismo pirmininko nutarties CIRFS ir kt. prieš Komisiją, C-313/90 R, Rink. p. I-2557, 24 punktą ir 1995 m. gruodžio 12 d. Pirmosios instancijos teismo pirmininko nutarties Connolly prieš Komisiją, T-203/95 R, Rink. p. II-2919, 16 punktą).
30. Neišvengiamai darytina išvada, kad procedūros dėl laikinųjų apsaugos priemonių taikymo šalies ginamas interesas nėra vertas apsaugos, nes ši šalis laikinąsias apsaugos priemones taikančio teisėjo prašo priimti sprendimą, kuris, užuot buvęs laikinojo pobūdžio, lemia būsimo sprendimo dėl esmės turinį ir, panaikindamas jo veiksmingumą, padaro jį iliuzinį. Būtent dėl šios priežasties prašymas taikyti laikinąsias apsaugos priemones, kuriuo prašoma jas taikančio teisėjo nurodyti „laikinai“ atskleisti Komisijos turimą tariamai konfidencialią informaciją, buvo pripažintas nepriimtinu dėl to, kad tokį prašymą tenkinanti nutartis galėtų pirma laiko neutralizuoti vėliau dėl esmės priimsimo sprendimo pasekmes (šiuo klausimu žr. 2012 m. vasario 23 d. Bendrojo Teismo pirmininko nutarties Henkel ir Henkel France prieš Komisiją, T-607/11 R, 23–25 punktus).
31. Šiuo atveju Bendrasis Teismas nagrinėdamas pagrindinį ginčą turės nuspręsti, ar ginčijamas sprendimas, kuriuo Komisija atmetė ieškovės prašymą neskelbti ginčijamos informacijos, turi būti panaikintas, be kita ko, dėl to, kad neatsižvelgta į tai, kad ši informacija konfidenciali ir kad todėl jos atskleidimas pažeis SESV 339 straipsnį ir Chartijos 8 straipsnį. Šiuo atžvilgiu yra akivaizdu, kad norėdama išsaugoti ginčijamą sprendimą panaikinančio teismo sprendimo veiksmingumą ieškovė turi teisę siekti, kad Komisija neteisėtai nepaskelbtų ginčijamos informacijos. Todėl teismo sprendimas dėl panaikinimo būtų iliuzinis ir neveiksmingas, jei būtų atmestas šis prašymas taikyti laikinąsias apsaugos priemones, nes jį atmetus Komisija galėtų iš karto paskelbti nagrinėjamą informaciją ir faktiškai nulemti būsimo sprendimo dėl esmės turinį, t. y. nuspręsti atmesti ieškinį dėl panaikinimo.
32. Šių argumentų nepaneigia aplinkybė, kad net faktiškai paskelbus ginčijamą informaciją, tai tikriausiai nepanaikintų ieškovės suinteresuotumo pareikšti ieškinį dėl ginčijamo sprendimo panaikinimo. Taip yra dėl to, kad bet koks kitas aiškinimas ieškinio priimtinumą padarytų priklausomą nuo to, ar Komisija atskleidė šią informaciją, o tai jai leistų, sukuriant fait accompli
padėtį, išvengti teisminės kontrolės atskleidžiant tokią informaciją, net jei toks atskleidimas būtų neteisėtas (šiuo klausimu žr. 2007 m. spalio 12 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo Pergan Hilfsstoffe für industrielle Prozesse prieš Komisiją, T-474/04, Rink. p. II-4225, 39–41 punktus). Taigi, toks formalus suinteresuotumo pareikšti ieškinį dėl pagrindinio ginčo išsaugojimas reiškia, kad po nagrinėjamos informacijos paskelbimo priimtas panaikinimo sprendimas neturėtų jokios praktinės naudos ieškovėms.
33. Todėl Komisijos interesas, kad būtų atmestas prašymas taikyti laikinąsias apsaugos priemones, nėra toks svarbus kaip ieškovės ginamas interesas, juo labiau kad prašomų laikinųjų apsaugos priemonių taikymas tik tam tikrą laiką pratęstų nuo 2010 m. vasario mėn. egzistuojančią status quo (šiuo klausimu žr. minėtos Nutarties RTE ir kt. prieš Komisiją 15 punktą).
34. Dėl Komisijos tvirtinimų, kad jau daugiau kaip ketverius metus visuomenė laukia, kad galiausiai būtų paskelbta integrali 2008 m. sprendimo versija ir kad būtų nepriimtina, jog ieškovė galėtų tokį skelbimą pavėlinti keleriais metais paprasčiausia nurodžiusi, kad skelbtina informacija yra konfidenciali, reikia konstatuoti, kad institucija, kuri yra atsakovė, tik pareiškė, kad dėl šios procedūros jos tarnybos sugaišo daug laiko, nes turėjo išnagrinėti nemažai prašymų užtikrinti konfidencialumą, tačiau šio teiginio nepatvirtino jokiu tai įrodančiu dokumentu. Taigi, Komisija teisės požiūriu neįrodė, kad ji buvo priversta laukti iki 2011 m. balandžio 28 d., kad galėtų nuspręsti paskelbti integralią 2008 m. sprendimo versiją. Šiomis aplinkybėmis neatmestina, kad Komisija didžiąja dalimi pati atsakinga dėl nurodyto prarasto laiko. Bet kuriuo atveju Komisija nepaaiškino, kodėl prie savo 2013 m. sausio 8 d. pagrindinėje byloje pateikto atsiliepimo į ieškinį ji nepridėjo – bent jau iš atsargumo – prašymo taikyti pagreitintą procedūrą pagal Procedūros reglamento 76a straipsnį siekiant pabandyti susigrąžinti bent dalį prarasto laiko. Atsisakiusi galimybės prašyti pagrindinę bylą nagrinėti pagreitinta tvarka, Komisija negali pagrįstai kaltinti ieškovės tuo, kad ši pasinaudojo savo procedūrine teise siekti sustabdyti ginčijamo sprendimo vykdymą.
35. Komisija dar nurodo interesus tų, kurie potencialiai nukentėjo nuo automobilių stiklo kartelio ir kuriems I ir II kategorijų informacija yra būtina tam, kad galėtų pagrįsti jų ieškinius dėl žalos atlyginimo, kiek tai susiję su priežastiniu ryšiu ir žalos dydžio nustatymu, kuriuos jos pareikš nacionaliniame teisme. Komisijos teigimu, jei šios informacijos paskelbimas būtų nukeltas iki sprendimo pagrindinėje byloje paskelbimo, kai kuriems nukentėjusiesiems galėtų sueiti ieškinio dėl žalos atlyginimo senaties terminas, ypač valstybėse narėse, kur nustatyti trumpi senaties terminai.
36. Tačiau nors į trečiųjų asmenų interesus, kuriuos galimas ginčijamo sprendimo sustabdymas gali paveikti tiesiogiai, galima atsižvelgti lyginant interesus (šiuo klausimu žr. 2001 m. sausio 17 d. Pirmosios instancijos teismo pirmininko nutarties Petrolessence ir SG2R prieš Komisiją, T-342/00 R, Rink. p. II-67, 51 punktą), dėl šių Komisijos argumentų ieškovės interesas neišnyksta. Iš tiesų, viena vertus, kalbant apie nurodytus nacionalinius senaties terminus, Komisijos tvirtinimai yra per bendri, nes ji, be kita ko, nenurodo, kas trukdo šiems nukentėjusiesiems laiku pareikšti ieškinius dėl žalos atlyginimo, kartu prašant sustabdyti bylos nagrinėjimą nacionaliniame teisme, kol bus paskelbtas sprendimas pagrindinėje byloje. Be to, vieninteliai konkretūs šiuo atžvilgiu nurodyti pavyzdžiai yra susiję su ieškiniais dėl žalos atlyginimo, kuriuos keturios prašančios įstoti į bylą šalys pareiškė 2010 m. ir 2011 m. nacionaliniame teisme, ir, rodos, neturėjo problemų dėl senaties terminų (žr. šios nutarties 19 ir 21 punktus). Kita vertus, kaip jau buvo nurodyta šios nutarties 34 punkte, tiek už vėlavimą paskelbti 2008 m. sprendimo integralią versiją, tiek už galbūt lėtai vykstantį pagrindinės bylos nagrinėjimą daugiausia atsakinga ne ieškovė, bet Komisija.
37. Galiausiai, nors tiesa, kad nukentėjusieji nuo automobilių stiklo kartelio taip pat gali remtis teise į veiksmingą bylos nagrinėjimą, kiek tai susiję su šio kartelio nariams, kaip antai ieškovei, pareikštais jų ieškiniais dėl žalos atlyginimo, vis dėlto konstatuotina, kad skyrus ieškovės prašomas laikinąsias apsaugos priemones šios teisės įgyvendinimas bus tik pavėlintas, o atmetus prašymą taikyti laikinąsias apsaugos priemones ieškovė visiškai prarastų galimybę pasinaudoti atitinkama teise. Vadinasi, ieškovės interesas yra svarbesnis nei nukentėjusiųjų nuo kartelio.
38. Kadangi palyginus interesus matyti, jog ieškovės interesas svarbesnis, jos ginamą interesą reikia apsaugoti skubiai, su sąlyga, kad atmetus jos prašymą taikyti laikinąsias apsaugos priemones ji patirtų rimtą ir nepataisomą žalą. Tokiomis aplinkybėmis ieškovė iš esmės teigia, kad paskelbus išsamesnę 2008 m. sprendimo versiją situacija nebegalėtų būti atkurta.
39. Dėl III kategorijos informacijos ieškovė teigia, kad ją paskelbus būtų rimtai ir nepataisomai pažeista teisė į asmens duomenų apsaugą, kurią jos darbuotojams, tariamai dalyvavusiems įgyvendinant kartelį, suteikia Chartija.
40. Šiuo atžvilgiu visų pirma primintina, kad pagal nusistovėjusią teismo praktiką ieškovė turi įrodyti, kad prašymas sustabdyti vykdymą yra būtinas apsaugoti jos pačios interesus, taigi, norėdama pagrįsti skubą, ji negali remtis grėsme, kad bus pažeistas ne jos pačios, bet, pavyzdžiui, trečiųjų asmenų, interesai. Todėl ieškovės tvirtinimas, kad bus padaryta žala jos darbuotojams, nėra tinkamas norint pagrįsti skubą dėl pateikto prašymo sustabdyti vykdymą (šiuo klausimu žr. 2007 m. liepos 19 d. Pirmosios instancijos teismo pirmininko nutarties Du Pont de Nemours (France) ir kt. prieš Komisiją, T-31/07 R, Rink. p. II-2767, 147 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką bei 2012 m . sausio 25 d. Nutarties Euris Consult prieš Parlamentą, T-637/11 R, 26 punktą), nes ji turi įrodyti, kad tokios žalingos pasekmės gali jai pačiai padaryti rimtos ir nepataisomos žalos (šiuo klausimu žr. 2001 m. gruodžio 20 d. Pirmosios instancijos teismo pirmininko nutarties Österreichische Postsparkasse prieš Komisiją, T-213/01 R, Rink. p. II-3963, 71 punktą).
41. Tačiau šiuo atveju taip nėra, nes ieškovė tik teigia, kad III kategorijos informacijos paskelbimas [konfidencialu] (1) . Taigi ieškovė išsako tik bendrus ir spekuliacinius argumentus ir šiuo atžvilgiu nepateikia nei jokių paaiškinimų, nei mažiausių įrodymų, patvirtinančių jos teiginius. Tas pats pasakytina ir apie pastabą, kad jos darbuotojai gali jai pareikšti ieškinius, kuriuose kaltintų jų neapsaugojus. Konkrečiai kalbant, ji neteigė ir juo labiau neįrodė, kad gero teisingumo vykdymo sumetimais reikėtų, kad ji užtikrintų kolektyvinę atitinkamų darbuotojų gynybą, nes dėl to, kad jų daug, negalima būtų iš jų reikalauti pareikšti atskirus ieškinius dėl jų asmens duomenų apsaugos. Todėl ieškovei nepavyko įrodyti, kad tariama grėsmė, jog bus pažeisti jos darbuotojų interesai, padarys rimtos ir nepataisomos žalos jai, kaip įmonei.
42. Iš to išplaukia, kad tiek, kiek tai susiję su III kategorijos informacijos paskelbimu, sąlyga dėl skubos nėra tenkinama. Atsižvelgiant į šios sąlygos ir sąlygos dėl fumus boni juris kumuliacinį pobūdį (žr. šios nutarties 24 punktą), prašymą dėl laikinųjų apsaugos priemonių taikymo reikia atmesti, kiek tai susiję su šia informacija.
43. Dėl I ir II kategorijų informacijos ieškovė tvirtina, kad paskelbus konfidencialią informaciją vėlesnis ginčijamo sprendimo panaikinimas dėl SESV 339 straipsnio pažeidimo nepanaikintų šio paskelbimo pasekmių. Iš tiesų ieškovės klientai, konkurentai ir tiekėjai, finansų analitikai bei plačioji visuomenė galėtų susipažinti su aptariama informacija ir ja laisvai naudotis, o tai ieškovei padarytų rimtos ir nepataisomos žalos. Todėl ieškovė prarastų veiksmingą teisminę gynybą, jeigu ginčijama informacija būtų paviešinta prieš išsprendžiant pagrindinį ginčą.
44. Šiuo atžvilgiu reikia konstatuoti, kad tokiu atveju, jei pagrindinėje byloje paaiškėtų, kad nagrinėjama informacija yra konfidenciali ir kad jos atskleidimas, kaip tai ketina padaryti Komisija, pažeistų profesinės paslapties apsaugą pagal SESV 339 straipsnį, ieškovė galėtų remtis šia nuostata, kuri jai suteikia pagrindinę teisę, ir nesutikti su tokiu paskelbimu. Kaip remdamasis Europos Žmogaus Teisių Teismo (toliau – EŽTT) praktika savo 2008 m. vasario 14 d. Sprendime Varec (C-450/06, Rink. p. I-581, 47 ir 48 punktai) pripažino Teisingumo Teismas, iš tikrųjų gali prireikti uždrausti atskleisti kai kurią konfidencialia pripažintą informaciją, siekiant apsaugoti 1950 m. lapkričio 4 d. Romoje pasirašytos Pagrindinių žmogaus teisių ir laisvių apsaugos konvencijos (toliau – EŽTK) 8 straipsnyje ir Chartijos 7 straipsnyje įtvirtintą įmonės pagrindinę teisę į privataus gyvenimo apsaugą, turint omenyje tai, kad sąvokos „privatus gyvenimas“ negalima aiškinti taip, kad ji neapimtų juridinio asmens komercinės veiklos. Be to, Teisingumo Teismas pridūrė, kad, pirma, jis jau pripažino, kad verslo paslapties apsauga yra bendrasis principas, ir, antra, kad aptariama įmonė galėtų patirti „ypač rimtos žalos“ neteisėtai atskleidus tam tikrą informaciją (šiuo klausimu žr. minėto Sprendimo Varec
49 ir 54 punktus).
45. Kadangi atmetus šį prašymą taikyti laikinąsias apsaugos priemones Komisija iš karto galėtų paskelbti I ir II kategorijų informaciją, kiltų pavojus, kad SESV 339 straipsnyje, EŽTK 8 straipsnyje ir Chartijos 7 straipsnyje įtvirtinta ieškovės pagrindinė teisė į jos profesinių paslapčių apsaugą negrįžtamai netektų bet kokios prasmės minėtos informacijos atžvilgiu. Jeigu Komisija turėtų teisę paskelbti nagrinėjamą informaciją prieš Bendrajam Teismui priimant sprendimą dėl pagrindinio ieškinio, tuo pačiu metu būtų pažeista ir EŽTK 6 straipsnyje, ir Chartijos 47 straipsnyje įtvirtinta ieškovės pagrindinė teisė į veiksmingą teisinę gynybą. Kadangi gali būti rimtai ir nepataisomai pakenkta ieškovės pagrindinėms teisėms, su išlyga, kad tenkinama fumus boni juris sąlyga (dėl glaudaus ryšio tarp šios sąlygos ir skubos sąlygos žr. 2008 m. balandžio 8 d. Pirmosios instancijos teismo pirmininko nutarties Kipras prieš Komisiją, T-54/08 R, T-87/08 R, T-88/08 R ir T-91/08 R–T-93/08 R, neskelbiamos Rinkinyje, 56 ir 57 punktus), atrodo būtina skubiai taikyti prašomas laikinąsias apsaugos priemones, kiek tai susiję su I ir II kategorijų informacija.
46. Joks šiuo atžvilgiu Komisijos pateiktas argumentas nepaneigia šios išvados.
47. Komisijos pastaba, kad ieškovė nenurodė jokio pagrindinės teisės pažeidimo, faktiškai klaidinga. Iš tiesų tvirtindama, kad ji praras veiksmingą teisinę gynybą, jei nagrinėjama informacija bus paskelbta prieš išsprendžiant pagrindinį ginčą, ieškovė, nors implicitiškai, bet neišvengiamai rėmėsi EŽTK 6 straipsniu ir Chartijos 47 straipsniu, kuriuose abiejuose įtvirtinta pagrindinė teisė į veiksmingą teisinę gynybą. Be to, nors ieškovė rėmėsi tik SESV 339 straipsnio pažeidimu, pakanka priminti, kad šia nuostata užtikrinama profesinės paslapties apsauga prilygsta pagrindinei teisei, kaip tai suprantama pagal EŽTK 8 straipsnį ir Chartijos 7 straipsnį (žr. šios nutarties 44 punktą), todėl SESV 339 straipsnio nurodymas būtinai reiškia ir nuorodą į kitas dvi nuostatas.
48. Komisija taip pat remiasi EŽTT praktika (žr. 2012 m. balandžio 3 d. EŽTT sprendimo Gillberg prieš Švediją, § 67 ir 72) siekdama pabrėžti, kad EŽTK 8 straipsnis šiuo atveju netaikomas, nes šia nuostata asmuo negali remtis kaltindamas dėl pažeidimo, kuris akivaizdžiai yra jo paties veiksmų pasekmė, kaip antai baudžiamasis nusižengimas ar nusikaltimas. Remdamasi tuo Komisija padarė išvadą, kad atsižvelgiant į tai, jog šioje byloje nagrinėjama informacija tik apibūdina ieškovės nusikalstamą elgesį, ji negali užkirsti kelio jos paskelbimui remdamasi teise į privatų gyvenimą.
49. Šiuo atžvilgiu konstatuotina, kad nevertindamas, ar skundžiama Švedijos priemonė „pažeidė iš [EŽTK] 8 straipsnio išplaukiančią teisę į tai, kad nebūtų perduota konfidenciali informacija“, EŽTT tik patikrino, ar pats C. Gillberg nuteisimas baudžiamąja tvarka gali reikšti jo teisės į privataus gyvenimo gerbimą pažeidimą (minėto Sprendimo Gillberg prieš Švediją
§ 56, 64, 65 ir 68). Teismas į šį klausimą atsakė neigiamai, nes tokio nuteisimo žalingas poveikis asmeninei, socialinei, psichologinei ir finansinei plotmėms buvo „pasekmės, kurias galima numatyti darant baudžiamąjį nusižengimą ar nusikaltimą < ... >, todėl jomis negalima < ... > remtis teigiant, kad patį nuteisimą baudžiamąja tvarka reikia vertinti kaip teisės į privataus gyvenimo gerbimą, kaip ji suprantama pagal [EŽTK] 8 straipsnį, pažeidimą“ (minėto Sprendimo Gillberg prieš Švediją
§ 68).
50. Tačiau nagrinėjamoje byloje nekyla klausimas, ar ieškovė gali, remdamasi EŽTK 8 straipsniu, sutrukdyti Komisijai skirti baudą už SESV 101 straipsnio pažeidimą, viešai įvardyti ją kaip automobilių stiklo kartelio narę ar kitoms tokios sankcijos verslo srityje neigiamoms pasekmėms, kurias „galima numatyti“. Šiuo atveju Sąjungos teismas veikiau turi nustatyti, ar I ir II kategorijų informacijai reikia užtikrinti konfidencialumą pagal minėtą 8 straipsnį, ar, priešingai, Komisija gali ją panaudoti tam, kad viešai išsamiai aprašytų ieškovės nusikalstamą elgesį. Kadangi klausimas dėl tam tikros konkrečios informacijos konfidencialumo minėtame Sprendime Gillberg prieš Švediją
nebuvo nagrinėtas, Komisijos argumentas, susijęs su šiuo EŽTT sprendimu, nėra pagrįstas.
51. Remdamasi keliomis Teisingumo Teismo ir Pirmosios instancijos teismo pirmininkų nutartimis Komisija priduria, jog bet kuriuo atveju nepakanka ieškovei nurodyti pagrindinės teisės į profesinės paslapties ar verslo paslapčių apsaugą pažeidimo; ji taip pat turi įrodyti, kad dėl šio pažeidimo jai gali kilti rimtos ir nepataisomos materialinės ar moralinės žalos. Tačiau šiuo atveju nebuvo įrodyta, kad gali atsirasti tokio pobūdžio žala.
52. Šiuo atžvilgiu Komisija pirmiausia nurodo 2003 m. lapkričio 7 d. Pirmosios instancijos teismo pirmininko nutartį Bank Austria Creditanstalt prieš Komisiją (T-198/03 R, Rink. p. II-4879) ir 2004 m. gruodžio 22 d. Nutartį Microsoft prieš Komisiją (T-201/04 R, Rink. p. II-4463), kuriose laikinąsias apsaugos priemones taikantis teisėjas, atsakydamas į argumentą, kad, paskelbus jautrią informaciją, kuri gali būti panaudota reiškiant ieškinius dėl žalos atlyginimo suinteresuotajam asmeniui, gali kilti neištaisomų pasekmių, konstatavo, kad žala, kurią dėl tokios informacijos panaudojimo gali patirti suinteresuotasis asmuo, yra visiškai finansinė, o finansinė žala paprastai nėra laikoma nepataisoma (žr. minėtos Nutarties Bank Austria Creditanstalt prieš Komisiją 45, 47, 52 ir 53 punktus), ir paaiškino, kad iki šiol slapta laikytos informacijos paskelbimas – dėl egzistuojančios teisės į intelektinę nuosavybę ar verslo paslapties – nebūtinai reiškia, kad bus padaryta rimta žala, nesvarbu, kad žinomos tokios informacijos nebegalima ištrinti iš atminties (žr. minėtos Nutarties Microsoft prieš Komisiją
253 ir 254 punktus).
53. Vis dėlto šiuo klausimu pažymėtina, kad neseksime minėtose nutartyse Bank Austria Creditanstalt prieš Komisiją ir Microsoft prieš Komisiją
laikinąsias apsaugos priemones taikiusio teisėjo pozicija dėl tariamai konfidencialios informacijos apsaugos, nes ten neatsižvelgiama į pagrindines teises, kuriomis rėmėsi asmuo, prašęs šios informacijos laikinosios apsaugos. Iš tiesų vėliausiai nuo 2009 m. gruodžio 1 d., t. y. įsigaliojus Lisabonos sutarčiai, kuria Chartijai buvo suteiktas toks pats statusas kaip ir Sąjungos pirminei teisei, ir kurioje jai suteikta tokia pati teisinė galia kaip ir Sutartims (ESS 6 straipsnio 1 dalies pirma pastraipa), jau pati gresianti rizika, kad bus padaryta rimta ir nepataisoma žala pagrindinėms teisėms, kurias įtvirtina Chartijos 7 ir 47 straipsniai (bei atitinkamos EŽTK nuostatos), šioje srityje turi būti vertinama kaip žala, kuri pateisina prašomos laikinosios apsaugos priemonės taikymą.
54. Komisija dar remiasi 1998 m. balandžio 15 d. Teisingumo Teismo pirmininko nutartimi Camar prieš Komisiją ir Tarybą (C-43/98 P(R), Rink. p. I-1815, 46 ir 47 punktai), kurioje buvo atmestas argumentas, susijęs su tuo, jog nurodyta žala yra nepataisoma, pažymėjus, kad „nepakanka tik abstrakčiai nurodyti pagrindinių teisių, šiuo atveju nuosavybės teisės ir laisvės užsiimti profesine veikla, pažeidimo siekiant įrodyti, kad dėl to galinti kilti žala neišvengiamai būtų nepataisoma“. Vis dėlto reikia turėti omenyje, kad byla, kurioje priimta ši nutartis, buvo susijusi su importuotoju, kuris manė, kad jam suteikta nepakankamai importo licencijų, ir siekė gauti papildomų. Taigi, nors šis importuotojas rėmėsi savo teise į nuosavybę ir laisve užsiimti profesine veikla, skirtas tariamai nepakankamas importo licencijų skaičius tik apribojo naudojimąsi aptariamomis pagrindinėmis teisėmis. Suinteresuotasis asmuo ir toliau galėjo naudotis šiomis teisėmis, todėl laikinąsias apsaugos priemones taikantis teisėjas pareikalavo įrodyti, kad jų apribojimas yra rimto ir nepataisomo pobūdžio. Nagrinėjamoje byloje, priešingai, atmetus prašymą dėl laikinųjų apsaugos priemonių taikymo, ieškovė visai negalėtų naudotis nurodytomis pagrindinėmis teisėmis, tai reiškia, kad ji visiškai prarastų šias teises, vadinasi, patirtų pačią rimčiausią ir labiausiai nepataisomą žalą. Iš to išplaukia, kad minėta Nutartis Camar prieš Komisiją ir Tarybą
neturi reikšmės nagrinėjant su skuba susijusias sąlygas šioje byloje.
55. Tas pats ir dėl tų pačių priežasčių pasakytina apie 2011 m. kovo 18 d. Bendrojo Teismo pirmininko nutartį Westfälisch-Lippischer Sparkassen- und Giroverband prieš Komisiją (T-457/09 R, neskelbiama Rinkinyje, 48 punktas), pagal kurią nepakanka tvirtinti, kad padarytas šiukštus pagrindinės teisės pažeidimas siekiant įrodyti, kad dėl to galėtų kilti rimta ir nepataisoma žala. Iš tiesų byloje, kurioje buvo priimta ši nutartis, smulkusis banko akcininkas nesutiko su ekonominėmis pasekmėmis, kurios atsirastų įvykdžius sąlygą, su kuria Komisija susiejo leidimą suteikti valstybės pagalbą šiam bankui, t. y. sąlyga, su kuria pats minėtas akcininkas iš principo sutiko (minėtos Nutarties Westfälisch-Lippischer Sparkassen- und Giroverband prieš Komisiją 47 punktas). Taigi, priešingai nei nagrinėjamoje byloje, ten buvo kalbama tik apie paprastą suinteresuotojo asmens nurodytą naudojimosi nuosavybės teise ir teisės į lygybę apribojimą.
56. Dėl 2004 m. rugsėjo 27 d. Teisingumo Teismo pirmininko nutarties Komisija prieš Akzo ir Akcros (C-7/04 P(R), Rink. p. I-8739), susijusios su Komisijos per patikrinimą paimtų dokumentų konfidencialiu pobūdžiu, čia nagrinėta ne visuomenės galimybė susipažinti su šiais dokumentais, bet tai, ar Komisija turėjo teisę su jais susipažinti. Taigi tomis specifinėmis, nepanašiomis į nagrinėjamos bylos, aplinkybėmis buvo nutarta, kad nors vien aplinkybė, kad Komisija susipažino su nagrinėjamais dokumentais – bet jų nepanaudojo vykstant procedūrai dėl konkurencijos taisyklių pažeidimo – tikėtina, galėjo turėti pasekmių profesinei paslapčiai, vien šios aplinkybės nepakanka, kad būtų galima konstatuoti, jog įvykdyta sąlyga dėl skubos (minėtos Nutarties Komisija prieš Akzo ir Akcros 41 punktas). Iš tiesų, jeigu būtų panaikintas Komisijos sprendimas atlikti tyrimą, Komisija procedūros dėl konkurencijos taisyklių pažeidimo tikslams negalėtų naudoti jokių per šį tyrimą surinktų dokumentų ar įrodymų, nes kitu atveju sprendimas dėl pažeidimo, jei būtų paremtas tokiais įrodymais, Sąjungos teismo galėtų būti panaikintas (minėtos Nutarties Komisija prieš Akzo ir Akcros 37 punktas). Tokioje situacijoje vien aplinkybė, kad Komisija, valdžios institucija, kuri pati įpareigota gerbti profesinę paslaptį, susipažino su konfidencialia informacija, aišku, negalėtų sudaryti rimto ir nepataisomo nurodytos pagrindinės teisės pažeidimo.
57. Todėl kadangi sąlyga dėl skubos yra tenkinama, kiek tai susiję su I ir II kategorijų informacija, dabar reikia išnagrinėti, ar šiuo atžvilgiu egzistuoja fumus boni juris .
Dėl „fumus boni juris“
58. Pagal nusistovėjusią teismo praktiką sąlyga dėl fumus boni juris yra tenkinama, kai bent vienas iš šalies, prašančios taikyti laikinąsias apsaugos priemones, nurodytų pagrindų, skirtų pagrindiniam ieškiniui pagrįsti, iš pirmo žvilgsnio atrodo tinkamas ir bet kuriuo atveju neatrodo nepagrįstas dėl to, kad susijęs su kilusiais sudėtingais teisės klausimais, kurių išspręsti iš karto neįmanoma ir kuriuos reikia išsamiai išanalizuoti, tačiau to negali padaryti laikinąsias apsaugos priemones taikantis teisėjas ir jie turi būti išnagrinėti per procesą pagrindinėje byloje, arba kai iš šalių diskusijų matyti, kad egzistuoja dideli teisiniai prieštaravimai, kurių negalima iš karto išspręsti (žr. 2012 m. rugsėjo 19 d. Bendrojo Teismo pirmininko nutarties Graikija prieš Komisiją, T-52/12 R, 13 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką; šiuo klausimu taip pat žr. 2003 m. gegužės 8 d. Teisingumo Teismo pirmininko nutarties Komisija prieš Artegodan ir kt., C-39/03 P-R, Rink. p. I-4485, 40 punktą).
59. Kalbant apie konkretų ginčą dėl laikinos tariamai konfidencialios informacijos apsaugos reikia pridurti, kad laikinąsias apsaugos priemones taikantis teisėjas iš principo gali padaryti išvadą, kad nėra fumus boni juris
tik tada, jeigu aptariama informacija akivaizdžiai yra nekonfidenciali, priešingu atveju jis neatsižvelgtų į tai, kad laikinųjų apsaugos priemonių taikymo procedūra yra papildomo ir laikinojo pobūdžio (žr. šios nutarties 29–31 punktus), bei į gresiančią riziką, kad bus paneigtos pagrindinės teisės tos šalies, kuri siekia šių teisių laikinos apsaugos (žr. šios nutarties 44 ir 45 punktus). Taip būtų, pavyzdžiui, jeigu saugotina informacija būtų pateikta ieškovės viešoje metinėje ataskaitoje ar akte, kuris skelbiamas Europos Sąjungos oficialiajame leidinyje .
60. Šioje byloje ieškovė, nurodydama antrąjį pagrindą, skirtą pagrįsti jos ieškinį pagrindinėje byloje, Komisiją kaltina, be kita ko, tuo, kad nusprendusi paskelbti informaciją, kuri turi būti laikoma sudarančia verslo paslaptis ir kurios konfidencialumas dėl to turi būti užtikrintas, ji pažeidė SESV 339 straipsnį ir Reglamento Nr. 1/2003 28 straipsnio 1 dalį ir 30 straipsnio 2 dalį. Be to, Komisija suklydo vertindama, ar egzistuoja privalomieji pagrindai, leidžiantys atskleisti aptariamą informaciją.
61. Ieškovė teigia, kad I ir II kategorijų informacija yra komerciniu požiūriu opi, slapta ir nežinoma visuomenei, todėl ginčijamas paskelbimas konsoliduota versija atskleistų klientams, konkurentams, tiekėjams ir plačiajai visuomenei detales, susijusias su jos pagrindiniais klientais ir santykiais, kuriuos su šiais klientais ji palaiko, kaip antai automobilių, kurių detales ji tiekia, prekės ženklus ir modelius. Šio tipo informacija yra akivaizdžiai opi, kaip ir informacija dėl tiektų dalių skaičiaus, atitinkamo automobilių gamintojo veiklos dalies, kainų, jų nustatymo, specialių nuolaidų, procentų ir pan. Iš tiesų ši informacija atskleidžia ieškovės verslo praktiką gamintojų, kurie tebėra jos klientai, atžvilgiu, ja taip pat galėtų pasinaudoti kiti gamintojai verslo santykių su ja atveju.
62. Į Komisijos prieštaravimą, kad nagrinėjama informacija yra konfidenciali, nes ji daugiau kaip penkerių metų senumo, ieškovė atsako, kad nėra iš anksto nustatytos ribos, nuo kada duomenys tampa istoriniai, nes iš tiesų, ar duomenys yra istoriniai, priklauso nuo atitinkamos rinkos ypatumų. Be to, 2012 m. birželio 28 d. Sprendime Komisija prieš Agrofert Holding
(C-477/10 P, 67 punktas) Teisingumo Teismas pabrėžė, kad pagal 2001 m. gegužės 30 d. Europos Parlamento ir Tarybos reglamento (EB) Nr. 1049/2001 dėl galimybės visuomenei susipažinti su Europos Parlamento, Tarybos ir Komisijos dokumentais (OL L 145, p. 43; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 1 sk., 3 t., p. 331) 4 straipsnio 7 dalį išimtys dėl komercinių interesų ar slapto pobūdžio dokumentų gali galioti 30 metų ir, jei reikia, gali būti taikomos ir pasibaigus šiam laikotarpiui.
63. Ieškovė patikslina, kad [konfidencialu]. Taigi konsoliduota I kategorijos informacija neprarado konfidencialumo dėl to, kad prabėgo nemažai laiko, todėl atskleidus šią informaciją konkurentai ar klientai galėtų gauti ypač išsamų ieškovės klientų sąrašą ir sužinoti specifinius jos santykių su savo klientais aspektus.
64. Kalbant apie II kategorijos informaciją, ji ir toliau lieka konfidenciali ir opi, atsižvelgiant automobilių stiklo rinkos ypatybes, nes čia dėl sutarčių deramasi iš anksto, daug metų prieš pradedant gamybą. Sutartys yra ilgalaikės ir dažnai pratęsiamos, automobilių stiklo tiekėjai tiekia gamintojams stiklą kelioms modelių kartoms. Atsižvelgiant į rinkos struktūrą, siūlomas atskleidimas reikštų didelį skaidrumą, o tai galėtų iš esmės pakeisti rinkos požymius ir pakenkti ieškovės interesams. Iš tiesų ieškovės [konfidencialu] . Taigi, ši informacija apima specifinius duomenis, susijusius su prekių kaina, o jie, kalbant apie ieškovės ūkio veiklą, ir toliau galioja. Jos paskelbimas leistų klientams ir konkurentams ekstrapoliuoti dabartinius kainų lygius, kainų srityje padarytų rinką skaidrią ir taip pakenktų ieškovės padėčiai, nes šią informaciją derėdamiesi galėtų panaudoti jos klientai, taip pat kiti ūkio subjektai, siekdami jai sudaryti konkurenciniu požiūriu nepalankią padėtį.
65. Apibendrinant, galima daryti išvadą, jog ieškovė kaltina Komisiją, kad ši neatsižvelgė į tai, ar bendrai I ir II kategorijų informacija, skaitoma ne atskiromis ištraukomis, bet visa, paskelbta konsoliduota versija, su kuria galima susipažinti internete, lieka konfidenciali. Paskelbus visą šią informaciją, ji taptų ypač opi, nes leistų plačiajai visuomenei nuodugniai, iki smulkiausių detalių, susipažinti su ieškovės opiais verslo santykiais su didžiąja dalimi svarbių jos klientų. Dėl to, beje, galėtų labai greitai ir dirbtinai padidėti automobilių stiklo rinkos skaidrumas, tai leistų kiekvienam ieškovės klientui susipažinti su opia informacija, susijusia su jos verslo santykiais su kitais klientais. Ši informacija taip pat taptų prieinama potencialiems klientams ir plačiajai visuomenei, o tai galėtų sukelti rimtos žalos ieškovės interesams.
66. Komisija iš esmės atsako, kad ieškovės prašymai užtikrinti konfidencialumą, pateikti bylas nagrinėjančiam pareigūnui, buvo pernelyg abstraktūs ir bendri, kad galėtų, išskyrus nereikšmingą jų dalį, pagrįsti prašymą dėl konfidencialumo, ir kad net laikinąsias apsaugos priemones taikančiam teisėjui ieškovė kiekvienos konkrečios informacijos atžvilgiu nepateikė įrodymų, kad ji turėtų būti saugoma kaip verslo paslaptis. Be to, nagrinėjama informacija buvo pasikeista su automobilių stiklo kartelio nariais, taigi ji pateikta susipažinti kitoms įmonėms, šio kartelio narėms. Dėl šios priežasties ji nebegali būti laikoma slapta. Bet kuriuo atveju aptariama informacija yra penkerių ar daugiau metų senumo, dėl to laikytina istorine, nes ieškovė neįrodė, kad, nepaisant jos senumo, ši informacija vis dar yra esminis jos verslo pozicijos veiksnys.
67. Šiuo atžvilgiu konstatuotina, nesvarbu, kokia Komisijos pateiktų argumentų vertė, nes tai išnagrinės bylą iš esmės sprendžianti teismo sudėtis, kad iš bylos medžiagos negalima daryti išvados dėl akivaizdžios fumus boni juris stokos.
68. Iš tiesų, viena vertus, 2008 m. Sprendime, kuris yra ginčijamo nekonfidencialaus paskelbimo dalykas, yra 731 konstatuojamosios dalys ir 882 išnašos. Kaip išplaukia iš 6 ginčijamo sprendimo punkto, ieškovės pateikti prašymai užtikrinti konfidencialumą, susiję su I kategorijos informacija, apima 270 konstatuojamąsias dalis ir 46 išnašas, o susiję su II kategorijos informacija – 64 konstatuojamąsias dalis ir 19 išnašų. Taigi, iš pirmo žvilgsnio matyti, kad tyrimas, ar Komisija padarė klaidų atmetusi didžiąją dalį šių prašymų dėl konfidencialumo užtikrinimo, kelia sudėtingus klausimus, o norint į juos atsakyti reikia atlikti išsamią analizę, kurios negali padaryti laikinąsias apsaugos priemones taikantis teisėjas, bet tai turi būti atlikta nagrinėjant pagrindinę bylą.
69. Kita vertus, jau pati aplinkybė, kad bylas nagrinėjantis pareigūnas pripažino, kad tam tikra – tiek I kategorijai, tiek II kategorijai – priklausanti informacija yra slapta, parodo, kad ginčijamos informacijos negalima dėl pačio jos pobūdžio prima facie
bendrai vertinti kaip akivaizdžiai neslaptos ar nekonfidencialios. Šis pripažinimas, kad tam tikra informacija yra slapta ir konfidenciali, atrodo, sumenkina argumentą, kad informacija vien dėl to, kad ja buvo pasikeista tarp automobilių stiklo kartelių narių, tapo bendrai žinomais ieškovės aplinkoje duomenimis. Bet kuriuo atveju tiek, kiek Komisija šiuo klausimu daro nuorodą į 2003 m. rugpjūčio 5 d. Pirmosios instancijos teismo pirmosios kolegijos pirmininko nutartį Glaxo Wellcome prieš Komisiją (T-168/01, neskelbiama Rinkinyje, 43 punktas) ir 2012 m. gegužės 8 d. Bendrojo Teismo aštuntosios kolegijos pirmininko nutartį Spira prieš Komisiją (T-108/07, 52 punktas), nematyti, kad aplinkybė, jog ieškovė ginčijamą informaciją pateikė susipažinti kitiems automobilių stiklo kartelio nariams, bet ne savo tiekėjams, klientams ir konkurentams, kitiems nei kartelio nariai, turi akivaizdžiai būti aiškinama taip, kad ši informacija yra prieinama jei ne plačiajai visuomenei, tai bent jau tam tikram specialistų ratui, kaip tai suprantama pagal šias dvi nutartis.
70. Be to, Komisija tvirtina, kad visa ginčijama informacija yra daugiau nei penkerių metų senumo, todėl prarado savo slaptumą, Iš tiesų, penkerių ar daugiau metų duomenys apie įmonę paprastai turi būti laikomi istoriniais. Tačiau suinteresuotasis asmuo gali įrodyti, kad, nepaisant informacijos senumo, ji vis dar yra esminis jos verslo pozicijos veiksnys (šiuo klausimu žr. 2005 m. vasario 22 d. Pirmosios instancijos teismo ketvirtosios kolegijos pirmininko nutarties Hynix Semiconductor prieš Tarybą, T-383/03, Rink. p. II-621, 60 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką). Neatrodo, kad šios nutarties 63–65 punktuose pateikti ieškovės argumentai būtų prima facie
visiškai netinkami, siekiant įrodyti, kad I ir II kategorijų informacija dėl paties savo pobūdžio, liko slapta. Taip pat negalima akivaizdžiai atmesti, kad Reglamento Nr. 1049/2001 4 straipsnio 7 dalis, pagal kurią komercinių interesų ar slapto pobūdžio dokumentų konfidencialumas išimties tvarka gali būti užtikrinamas 30 metų ar, jei reikia, ir pasibaigus šiam laikotarpiui, gali turėti poveikį vertinimui, kurį šiuo atveju reikia atlikti.
71. Taigi, laikinąsias apsaugos priemones taikantis teisėjas negali prima facie
atmesti galimybės, kad nagrinėjama informacija yra žinoma tik siauram asmenų ratui ir kad jos atskleidimas galėtų padaryti didelės žalos ieškovei, kaip tai suprantama pagal 2006 m. gegužės 30 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimą Bank Austria Creditanstalt prieš Komisiją (T-198/03, Rink. p. II-1429, 71 punktas).
72. Galiausiai, net darant prielaidą, kad ginčijama informacija gali būti laikoma sudarančia ieškovės verslo paslaptį, norint sužinoti, ar objektyviai ji verta apsaugos, reikės palyginti ieškovės interesą, t. y. kad informacija nebūtų atkleista, ir bendrąjį interesą, t. y. kad Sąjungos institucijų veikla būtų vykdoma kuo labiau gerbiant atvirumo principą (minėto Sprendimo Bank Austria Creditanstalt prieš Komisiją
71 punktas). Tačiau tokių egzistuojančių skirtingų interesų palyginimui, nesvarbu, ar jis būtų bendrai susijęs su pačiu I ir II kategorijų informacijos pobūdžiu, ar su kiekviena nurodyta konstatuojamąja dalimi ar išnaša (kurių atitinkamai yra daugiau kaip 300 ir 60), reikės atlikti išsamų vertinimą, kurio gali imtis tik bylą iš esmės sprendžianti teismo sudėtis. Bet kuriuo atveju iš bylos medžiagos nematyti, kad šio interesų palyginimo rezultatas būtų akivaizdžiai palankesnis Komisijos ginamam interesui.
73. Atsižvelgiant į šiuos svarstymus reikia konstatuoti, kad šioje byloje kyla sudėtingi ir opūs teisės klausimai, kurių iš pirmo žvilgsnio negalima laikyti akivaizdžiai nereikšmingais ir kuriuos reikia išsamiai išnagrinėti per pagrindinį procesą. Taigi reikia pripažinti, kad egzistuoja fumus boni juris .
74. Vadinasi, kadangi šiuo atžvilgiu tenkinamos visos sąlygos, reikia patenkinti prašymą dėl laikinųjų apsaugos priemonių taikymo tiek, kiek juo siekiama, kad Komisijai būtų uždrausta paskelbti I ir II kategorijų informaciją, ir atmesti likusią prašymo dalį.
(1) .
(1)
– Konfidenciali informacija, kurios tekste nematyti.
Rezoliucinė dalis
Remdamasis šiais motyvais,
BENDROJO TEISMO PIRMININKAS
nutaria:
1. Atmesti HUK-Coburg, LVM, VHV ir Württembergische Gemeinde-Versicherung prašymus įstoti į bylą.
2. Sustabdyti 2012 m. rugpjūčio 6 d. Komisijos sprendimo C (2012) 5718 galutinis, kuriuo atmestas Pilkington Group Ltd
pagal 2011 m. spalio 13 d. Europos Komisijos Pirmininko sprendimo 2011/695/ES dėl bylas nagrinėjančio pareigūno pareigybės ir įgaliojimų nagrinėjant tam tikras konkurencijos bylas 8 straipsnį pateiktas prašymas užtikrinti konfidencialumą (byla COMP/39.125 – Automobilių stiklas), vykdymą, kiek jis susijęs dviejų kategorijų informacija, kaip nurodyta Sprendimo C (2012) 5718 galutinis 6 punkte, t. y. pirma, su klientų vardais ir pavadinimais, prekių pavadinimais ir aprašymu bei kita informacija, kuri leistų identifikuoti kai kuriuos klientus ir, antra, su ieškovės tiektų dalių skaičiumi, atitinkamo automobilių gamintojo dalimi, kainų nustatymu, kainų keitimu ir pan.
3. Nurodyti Europos Komisijai neskelbti išsamesnės jos 2008 m. lapkričio 12 d. Sprendimo C (2008) 6815 galutinis dėl [EB] 81 straipsnio ir EEE Susitarimo 53 straipsnio taikymo procedūros (byla COMP/39.125 – Automobilių stiklas), kiek tai susiję su 2 rezoliucinės dalies punkte nurodyta dviejų kategorijų informacija, versijos, palyginti su ta, kuri 2010 m. vasario mėn. paskelbta jos internetinėje svetainėje.
4. Atmesti likusią prašymo taikyti laikinąsias apsaugos priemones dalį.
5. Atidėti klausimo dėl bylinėjimosi išlaidų nagrinėjimą.
Priimta 2013 m. kovo 11 d. Liuksemburge.