62007CC0164
FÖRSLAG TILL AVGÖRANDE AV GENERALADVOKAT
JULIANE KOKOTT
föredraget den 28 februari 2008 (
1
)
Mål C-164/07
James Wood
mot
Fonds de garantie des victimes des actes de terrorisme et d’autres infractions
”Artikel 12 EG — Diskriminering på grund av nationalitet — Ersättning från Fonds de garantie des victimes des actes de terrorisme et d’autres infractions — Rätt till ersättning saknas enligt nationella bestämmelser”
I – Inledning
1.
Denna begäran om förhandsavgörande aktualiserar frågor som rör diskriminering på grund av nationalitet vid beviljandet av statlig ersättning till brottsoffer. Domstolen har redan i målet Cowan prövat liknande frågeställningar. (
2
)
2.
Till skillnad från målet Cowan, rör detta mål emellertid inte ersättning till offer för brott som begåtts i landet. Snarare tillfrågas domstolen den här gången om vad som gäller enligt gemenskapsrätten angående en nationell bestämmelse, enligt vilken brottsofferersättning betalas även för brott som begåtts utomlands, dock endast till medborgare i det egna landet.
II – Tillämpliga bestämmelser
A – Gemenskapsrätten
3.
Artikel 12 första stycket EG har följande lydelse:
”Inom detta fördrags tillämpningsområde och utan att det påverkar tillämpningen av någon särskild bestämmelse i fördraget, skall all diskriminering på grund av nationalitet vara förbjuden.”
4.
Artikel 17 i rådets direktiv 2004/80/EG av den 29 april 2004 om ersättning till brottsoffer (
3
) (nedan kallat direktiv 2004/80) har följande lydelse:
”Förmånligare bestämmelser
Under förutsättning att bestämmelserna är förenliga med detta direktiv, skall direktivet inte hindra medlemsstaterna från att
a)
införa eller behålla förmånligare bestämmelser för brottsoffer eller andra personer som påverkas av ett brott,
b)
införa eller behålla bestämmelser om ersättning till offer för brott som har begåtts utanför deras territorium eller till andra personer som påverkas av sådana brott, på de villkor som medlemsstaterna själva föreskriver i detta avseende.”
B – Den nationella lagstiftningen
5.
I artikel 706-3 i franska Code de Procédure Pénale föreskrivs följande:
”Den som har lidit skada till följd av en brottslig handling, vare sig denna sker uppsåtligen eller av oaktsamhet, kan få full ersättning för denna skada under följande förutsättningar
1.
…
2.
…
3.
Den skadelidande är fransk medborgare. I det motsatta fallet skall gärningen ha begåtts i Frankrike och den skadelidande vara
—
antingen medborgare i en medlemsstat i Europeiska ekonomiska gemenskapen,
—
eller, med förbehåll för folkrättsliga fördrag och internationella avtal, vid tidpunkten för skadan eller ansökan lagenligt ha uppehållit sig i Frankrike.
…”
III – Bakgrund och målet vid den nationella domstolen
6.
James Wood är medborgare i Förenade kungariket och bor sedan mer än tjugo år i Frankrike. Tillsammans med sin partner, som är fransk medborgare, har han tre barn, som likaså är franska medborgare.
7.
Ett av barnen, dottern Helena Wood, omkom år 2004 i en trafikolycka i Australien, där hon uppehöll sig under en praktik.
8.
Familjen Wood vände sig till brottsoffermyndigheten i Nantes (Commission nantaise d'indemnisation des victimes d'infractions) (nedan kallad brottsoffermyndigheten) och begärde ersättning för den ekonomiska och ideella skada som familjen lidit till följd av Helena Woods dödsfall.
9.
Modern och syskonen tillerkändes ersättning. De kom överens om storleken på ersättningen med garantifonden (Fonds de Garantie).
10.
Fadern till den avlidna fick däremot ingen ersättning från garantifonden. Som grund angavs att han inte uppfyllde de rekvisit som anges i artikel 706-3 i Code de Procédure Pénale. Enligt denna bestämmelse är det endast franska medborgare som har rätt till ersättning då den skadebringande handlingen ägt rum utomlands. Eftersom James Wood, till skillnad från de övriga familjemedlemmarna, inte är fransk medborgare, har han inte rätt till ersättning. Rätt till ersättning hade han endast haft om hans dotter hade förolyckats i Frankrike.
11.
James Wood överklagade den 11 januari 2007 garantifondens beslut till brottsoffermyndigheten vid Tribunal de Grande Instance de Nantes. Som grund för sitt överklagande åberopade han artikel 7 i EEG-fördraget, enligt vilken all diskriminering på grund av nationalitet är förbjuden.
12.
Han anser att han diskriminerats på den grunden att han nekats brottsofferersättning endast på grund av att han, till skillnad från sin partner och sina barn, inte är fransk medborgare, trots att han sedan mer än tjugo år bor, arbetar och betalar skatt i Frankrike.
IV – Begäran om förhandsavgörande och förfarandet vid domstolen
13.
Den 16 mars 2006 beslutade brottsoffermyndigheten vid Tribunal de Grande Instance de Nantes att vilandeförklara målet och ställa följande fråga till EG-domstolen:
Är, med hänsyn till den allmänna principen om förbud mot diskriminering på grund av nationalitet i artikel 7 i Romfördraget, bestämmelserna i artikel 706-3 i den franska Code de Procédure Pénale förenliga med gemenskapsrätten när de innebär att en medborgare i Europeiska gemenskapen, som är bosatt i Frankrike och är far till ett barn med franskt medborgarskap som avlidit i utlandet, inte har rätt till ersättning från Fonds de Garantie endast på grund av sin nationalitet?
14.
I förfarandet vid EG-domstolen har, förutom klaganden och motparten i målet vid den nationella domstolen, även den franska regeringen och kommissionen yttrat sig muntligen och skriftligen. Dessutom har den italienska regeringen och den portugisiska regeringen inkommit med skriftliga yttranden.
V – Bedömning
A – Huruvida begäran om förhandsavgörande kan tas upp till prövning
15.
Innan jag uttalar mig om tolkningsfrågan, kommer jag först att kort pröva två aspekter rörande frågan huruvida begäran om förhandsavgörande kan tas upp till prövning.
1. Tolkningen av frågan
16.
Tolkningsfrågan hänför sig till artikel 7 i EEG-fördraget. Förbudet mot diskriminering på grund av nationalitet återfinns emellertid numera i samma lydelse i artikel 12 första stycket i fördraget om upprättandet av Europeiska gemenskapen. Artikel 12 första stycket EG är tillämplig i tiden (ratione temporis) på detta mål. Nedan kommer jag därför att utgå från artikel 12 första stycket EG.
17.
Vad beträffar formuleringen av tolkningsfrågan skall det dessutom i förklarande syfte påpekas att enligt fast rättspraxis ankommer det i ett mål om förhandsavgörande enligt artikel 234 EG inte på domstolen att ta ställning till huruvida nationella rättsregler är förenliga med gemenskapsrätten. Domstolen är dock behörig att tillhandahålla den nationella domstolen alla sådana uppgifter om gemenskapsrättens tolkning som gör det möjligt för den nationella domstolen att pröva en sådan fråga om förenlighet för att döma i det mål som anhängiggjorts vid den. (
4
)
18.
Tolkningsfrågan skall således förstås på så sätt att den nationella domstolen vill få klarhet i hur artikel 12 första stycket EG skall tolkas.
2. Huruvida brottsoffermyndigheten får begära förhandsavgörande
19.
Därutöver kan man fråga sig om brottsoffermyndigheten, som begärt förhandsavgörande från EG-domstolen, är en domstol som får begära förhandsavgörande i den mening som avses i artikel 234 EG. I detta avseende kan det emellertid hänvisas till förslaget till avgörande inför domen i målet Cowan. I det förslaget kom generaladvokaten Lenz på goda grunder efter en utförlig motivering fram till att en sådan myndighet skall anses vara en domstol i den mening som avses i artikel 234 EG. (
5
) Generaladvokaten Lenz anförde i sitt förslag att en sådan myndighet har en oberoende ställning och har att ta ställning i fall där ersättning begärs av brottsoffer. Organet har upprättats enligt lag, dess jurisdiktion är av tvingande art och den fattar sina avgöranden genom tillämpning av rättsregler, särskilt Code de procédure penale.
3. Slutsats såvitt avser frågan huruvida begäran om förhandsavgörande kan tas upp till prövning
20.
Begäran om förhandsavgörande som framställts av brottsoffermyndigheten vid Tribunal de Grande Instance de Nantes kan följaktligen tas upp till prövning.
B – Prövning i sak av tolkningsfrågan
21.
Tolkningsfrågan i begäran om förhandsavgörande har ställts för att få klarhet i huruvida artikel 12 första stycket EG skall tolkas så, att bestämmelsen utgör hinder för att tillämpa en nationell bestämmelse, enligt vilken ersättning till offer för brott som begåtts utomlands endast beviljas personer som är medborgare i landet, men inte personer som är medborgare i en annan medlemsstat och som bor i förstnämnda land.
22.
Innan jag prövar de konsekvenser för den nationella lagstiftningen som blir en följd av artikel 12 första stycket EG, kommer jag först att gå in på bestämmelserna i direktiv 2004/80.
1. Direktiv 2004/80 om ersättning till brottsoffer
23.
Den portugisiska och den italienska regeringen har med rätta gjort gällande att området för ersättning till offer för brott som inte begåtts i en medlemsstat inte har blivit föremål för någon harmonisering. Det finns visserligen en gemenskapsrättsakt som innehåller bestämmelser om ersättning till brottsoffer, och det är direktiv 2004/80. Av artikel 17 i direktiv 2004/80 framgår det emellertid tydligt att direktivet inte hindrar medlemsstaterna från att införa eller behålla bestämmelser om ersättning till offer för brott som har begåtts utanför deras territorium eller till andra personer som påverkas av sådana brott.
24.
De båda regeringarna har av det faktum att medlemsstaterna är behöriga i detta avseende dragit slutsatsen att det i gemenskapsrätten inte finns några riktlinjer för nationella bestämmelser på detta område. Denna slutsats kan emellertid inte härledas av att medlemsstaterna är behöriga.
25.
Även på sådana områden som omfattas av medlemsstaternas behörighet, skall de inte desto mindre iaktta gemenskapsrätten när de utövar sin behörighet. (
6
) Jag kommer därför nedan att pröva om några riktlinjer följer av diskrimineringsförbudet i artikel 12 EG och, om så är fallet, vilka.
2. Tillämpningsområdet för diskrimineringsförbudet
26.
Artikel 12 första stycket EG innehåller ett förbud inom detta fördrags tillämpningsområde mot all diskriminering på grund av nationalitet. Jag kommer därför nedan att först pröva om fördraget är tillämpligt på omständigheterna i förevarande mål.
27.
Enligt fast rättspraxis från domstolen hör, till de situationer som omfattas av tillämpningsområdet för gemenskapsrätten, de som avser utövandet av de grundläggande friheter som följer av fördraget, särskilt de som rör rätten att fritt röra sig och uppehålla sig inom medlemsstaternas territorier i enlighet med artikel 18 EG. (
7
)
28.
I detta mål är fördraget tillämpligt, antingen därför att James Wood har flyttat till Frankrike och arbetar där eller därför att han utövat sin rätt till fri rörlighet i egenskap av unionsmedborgare.
29.
I begäran om förhandsavgörande anges inte några närmare uppgifter om James Woods yrkesverksamhet. På ett ställe anges det endast att han gjort gällande att han bor och arbetar i Frankrike sedan mer än tjugo år. Det ges emellertid inte några preciseringar om han är anställd eller om han bedriver egen verksamhet. Det framgår inte heller klart om detta påstående är ostridigt eller om det som står i begäran om förhandsavgörande endast är ett återgivande av vad James Wood gjort gällande.
30.
Om man utgår från denna uppgift, gjorde James Wood, vid tidpunkten då frågan om han har rätt till ersättning uppkom, beroende på vilket sätt han är yrkesverksam i Frankrike, antingen bruk av sin rätt till fri rörlighet såsom arbetstagare i enlighet med artikel 39 EG, eller av sin etableringsfrihet enligt artikel 43 EG.
31.
Om det emellertid i förfarandet vid den nationella domstolen visar sig att James Wood inte var yrkesverksam, är fördraget tillämpligt, i den mening som avses i artikel 12 EG, genom bestämmelserna i fördraget om unionsmedborgarskap i artikel 18 EG. En unionsmedborgare som har utnyttjat sin rätt till fri rörlighet enligt artikel 18.1 EG omfattas nämligen enligt rättspraxis av fördragets tillämpningsområde och kan följaktligen åberopa det allmänna förbudet mot diskriminering i artikel 12 första stycket EG.
32.
Ställningen som unionsmedborgare är nämligen avsedd att vara den grundläggande ställningen för medlemsstaternas medborgare så att medborgare som befinner sig i samma situation behandlas lika i rättsligt hänseende vid tillämpningen av fördragets materiella bestämmelser, oberoende av nationalitet och med förbehåll för de uttryckliga undantag som föreskrivs i det avseendet. (
8
)
33.
Det ankommer på den nationella domstolen att pröva huruvida fördraget är tillämpligt konkret i detta mål via artiklarna 39 EG, 43 EG eller 18 EG.
34.
Sammanfattningsvis kan det likväl konstateras att James Woods situation omfattas av fördragets tillämpningsområde, och han kan därmed åberopa sin rätt att inte diskrimineras på grund av nationalitet.
3. Olika behandling
35.
Nedan kommer jag att pröva om James Wood har diskriminerats på grund av sin nationalitet. Enligt garantifonden är det inte fråga om någon olika behandling. Till stöd för detta har det bland annat gjorts gällande att James Wood hade beviljats ersättning, om han hade avsagt sig sitt brittiska medborgarskap och i stället blivit medborgare i Frankrike.
36.
Enligt fast rättspraxis innebär icke-diskrimineringsprincipen att lika situationer inte får behandlas olika och olika situationer inte får behandlas lika, såvida det inte finns sakliga skäl för en sådan behandling. (
9
)
37.
Att det i detta mål är fråga om lika situationer som behandlas olika blir tydligt om man jämför hur James Wood behandlats i förhållande till hur hans franska partner har behandlats. Båda två lever sedan mer än tjugo år tillsammans i Frankrike, och de har båda två lidit förlust i och med att deras dotter omkom till följd av brottslig gärning begången utomlands. De är besläktade på samma sätt till den avlidna och därmed har de vållats samma skada.
38.
Såvitt gäller villkoren för rätt till ersättning befinner sig således James Wood och hans partner i samma situation, bortsett från att de inte är medborgare i samma land. Likväl får hans partner ersättning, medan James Wood själv inte får någon dylik ersättning.
39.
Således är det fråga om lika situationer som behandlas olika. Eftersom denna olika behandling uttryckligen beror på medborgarskapskriteriet, är det fråga om en direkt diskriminering. För frågan huruvida James Wood har diskriminerats är det således, till skillnad från vad som gjorts gällande av hans motpart i förfarandet, irrelevant att James Wood hade kunnat få rätt till ersättning om han bytt medborgarskap.
4. Motivering
40.
Det enda som nu återstår att pröva är om denna diskriminering kan motiveras.
41.
En särbehandling kan vara motiverad om den är grundad på objektiva hänsyn som är oberoende av de berörda personernas nationalitet, och som står i proportion till det legitima syfte som eftersträvas i den nationella rätten. (
10
)
42.
Det är tveksamt om det över huvud taget är möjligt att motivera en nationell bestämmelse som innebär direkt diskriminering på grund av nationalitet. (
11
) Det saknas emellertid anledning att vidare diskutera den frågeställningen i detta mål. Även om man utgick från att det finns en möjlighet att motivera direkt diskriminering, finns det nämligen i detta mål inte någon grund för motivering.
43.
Den portugisiska regeringen anser att diskrimineringen i detta mål kan motiveras med hänvisning till nationell solidaritet, och att det härav följer att en medlemsstat får föreskriva att ersättning för brott som begåtts utanför landet endast skall utgå till det egna landets medborgare.
44.
Den franska regeringen har själv medgett att James Wood, i likhet med sina barn och sin fru, borde ha beviljats ersättning. Den franska regeringen har således inte gjort gällande att det finns någon motivering för kriteriet att man måste vara medborgare i Frankrike för att beviljas ersättning.
45.
Den franska regeringen har emellertid hänvisat till de påfrestningar det skulle medföra för finansieringen av, och för den totala nivån i, ersättningssystemet, om brottsofferersättning beviljades utan begränsningar. Det franska systemet med ersättning till brottsoffer är nämligen särskilt generöst, och rätt till dylik ersättning föreligger i synnerligen många situationer. Det är inte bara de som direkt berörs av brott som beviljas ersättning, utan även de som indirekt berörs därav. Likaså har begreppet indirekt offer getts en synnerligen extensiv tolkning.
46.
Den franska regeringen har vidare anfört att om det inte fanns någon begränsning av den personkrets som har rätt till ersättning, skulle även medborgare i andra medlemsstater, som endast under en kort period uppehåller sig i Frankrike som turister, kunna begära brottsofferersättning även då, under den tid de uppehåller sig i Frankrike, en dem närstående person blir föremål för brottslig gärning i dennes hemland eller i tredjeland.
47.
Domstolen har i vissa fall kommit fram till att en medlemsstat får uppställa vissa villkor för att bevilja vissa sociala förmåner, vilka skulle kunna bli en orimlig börda för medlemsstaten. Villkor som ansetts vara motiverade är att det finns en faktisk koppling mellan personen och staten, (
12
) en viss integrationsgrad i (
13
) eller en särskild anknytning (
14
) till samhället i den medlemsstaten. Domstolen har exempelvis i domen i målet Bidar, angående socialhjälpssystem, slagit fast att varje medlemsstat har rätt att förvissa sig om att biståndet till uppehälle för studerande från andra medlemsstater inte blir en orimlig börda som kan få betydelse för nivån på det bistånd som staten totalt kan ge.
48.
Om dessa överväganden även beaktas i detta mål förefaller det vara motiverat att – för att motverka risken för en orimlig börda – uppställa krav på att det skall finnas en faktisk koppling mellan den person som vill få ersättning och den medlemsstat som beviljar ersättning, vid beviljandet av ersättning till offer för brott som begåtts utomlands.
49.
En nationell bestämmelse eftersträvar således ett fullt legitimt syfte, om det däri föreskrivs att ersättning till offer för brott som begåtts utomlands beviljas endast dem som har en faktisk koppling till det franska samhället.
50.
För att en sådan nationell bestämmelse skall anses motiverad, måste den emellertid dessutom vara proportionerlig. (
15
) En åtgärd är proportionerlig om den är ägnad att säkerställa att det eftersträvade målet uppnås och inte går utöver vad som är nödvändigt för att uppnå detta mål.
51.
Vad avser de förmåner som inte regleras av gemenskapsrätten har medlemsstaterna ett stort utrymme för egen bedömning när det gäller att fastställa kriterier för att bedöma en faktisk koppling, allt under iakttagande av de gränser som följer av gemenskapsrätten. (
16
)
52.
En nationell bestämmelse, i vilken det krävs att man är medborgare i landet för att kunna beviljas brottsofferersättning, kan emellertid – om man över huvud taget kan anse att det i princip går att motivera en direkt diskriminerande åtgärd – inte anses vara motiverad.
53.
Att kräva att man skall vara medborgare i landet för att kunna beviljas ersättning, innebär nämligen att personer som mycket väl har en tillräcklig faktisk koppling till det franska samhället nekas sådan ersättning. En person som James Wood, som lever och arbetar i Frankrike sedan tjugo år, har utan tvekan integrerats i det franska samhället i tillräcklig utsträckning, vilket för övrigt den franska regeringen har vitsordat. Det finns inte någon grund att neka honom brottsofferersättning. En sådan åtgärd är inte ägnad att säkerställa att det eftersträvade målet uppnås.
54.
Ett möjligt kriterium för att avgöra om det finns en faktisk koppling till det franska samhället kan emellertid vara sökandens hemvist. (
17
) Att sökanden integrerats i en medlemsstats samhälle kan styrkas med att sökanden varit bosatt i medlemsstaten under en viss tid. (
18
) Vid den konkreta utformningen av ett sådant bosättningskriterium och särskilt av kriteriet angående hur lång tid sökanden måste ha varit bosatt i landet, är det emellertid dessutom nödvändigt att iaktta proportionalitetsprincipen. (
19
)
55.
Ett sådant bosättningskriterium torde inte heller stå i strid med domstolens dom i målet Cowan.
56.
I domen i målet Cowan var det en fransk bestämmelse som var föremål för prövning. Enligt den bestämmelsen var det ett krav för att beviljas brottsofferersättning att vederbörande innehade ett uppehållsbevis eller var medborgare i en stat som ingått avtal om ömsesidighet med Frankrike.
57.
Ian William Cowan hade kommit till Frankrike som turist och utsattes för ett brott i landet. Ian William Cowan vistades i Frankrike som turist och han kunde därmed anses ha utövat sin frihet att köpa tjänster. Därmed omfattades den nationella bestämmelse som var föremål för prövning av fördragets tillämpningsområde i den mening som avses i artikel 12 EG. Domstolen slog fast att det är fråga om en särbehandling som inte går att motivera i och med att den nationella bestämmelsen uppställer som villkor för beviljande av ersättning till personer som inte är medborgare i landet att de innehar ett uppehållsbevis – med andra ord, bor i landet – trots att ett sådant villkor inte gäller för landets egna medborgare. (
20
)
58.
Av domen i målet Cowan går det emellertid inte att utläsa att det inte heller i detta mål vore förenligt med gemenskapsrätten att ha ett bosättningskriterium.
59.
I målet Cowan fanns det nämligen redan på en annan grund en ”faktisk koppling” mellan medborgaren och staten. I domen i målet Cowan kom domstolen fram till att det fanns en tillräcklig anknytning till Frankrike i och med att brottet hade begåtts i Frankrike och att Ian William var det direkta offret för detta brott. Eftersom det redan fanns en faktisk koppling, var det inte tillåtet att föreskriva att ersättning endast skulle beviljas om en ”faktisk koppling” i form av ett bosättningskriterium var för handen.
60.
Då det däremot är fråga om en situation som den som James Wood befinner sig i, då det inte finns en faktisk koppling i form av den ort där brottet begicks, är det här, till skillnad från i domen i målet Cowan, till fullo tillåtet att beakta ett bosättningskriterium.
5. Slutsats såvitt avser prövningen i sak av tolkningsfrågan
61.
Det finns inte någon motivering till att neka brottsofferersättning på grund av sökandens nationalitet.
VI – Förslag till avgörande
62.
Mot bakgrund av ovanstående föreslår jag att domstolen besvarar tolkningsfrågan på följande sätt:
Artikel 12 första stycket EG skall tolkas så att det inte är tillåtet för en medlemsstat att som villkor för att bevilja statlig ersättning för brott som begåtts utomlands till personer som bor i medlemsstaten kräva att dessa personer är medborgare i medlemsstaten.
(
1
)	Originalspråk: tyska.
(
2
)	Dom av den 2 februari 1989 i mål 186/87, Cowan (REG 1989, s. 195; svensk specialutgåva, volym 10, s. 195).
(
3
)	EUT L 261, s. 15.
(
4
)	Se bland annat dom av den 23 mars 2006 i mål C-237/04, Enirisorse (REG 2006, s. I-2843), punkt 24, av den 3 maj 2001 i mål C-28/99, Verdonck m.fl. (REG 2001, s. I-3399), punkt 28, och av den 15 december 1993 i mål C-292/92, Hünermund m.fl. (REG 1993, s. I-6787; svensk specialutgåva, volym 14, s. 467), punkt 8.
(
5
)	Generaladvokaten Lenz förslag till avgörande av den 6 december 1988 i mål 186/87, Cowan, punkt 7 (förslaget ej översatt till svenska). Domstolen har i domen i det ovannämnda målet Cowan (ovan fotnot 2) utan att diskutera frågan utgått från att en sådan myndighet får begära förhandsavgörande.
(
6
)	Se dom av den 18 december 2007 i mål C-101/05, Skatteverket (REG 2007, s. I-11531), punkt 19, och domen i målet Cowan (ovan fotnot 2), punkt 19.
(
7
)	Se dom av den 11 september 2007 i mål C-318/05, kommissionen mot Tyskland (REG 2007, s. I-6957), punkt 126, av den 11 september 2007 i mål C-76/05, Schwarz och Gootjes-Schwarz (REG 2007, s. I-6849), punkt 87, av den 23 oktober 2007 i mål C-11/06, Morgan (REG 2007, s. I-9161), punkt 23, av den 12 juli 2005 i mål C-403/03, Schempp (REG 2005, s. I-6421), punkt 18, av den 2 oktober 2003 i mål C-148/02, Garcia Avello (REG 2003, s. I-11613), punkt 24, och av den 24 november 1998 i mål C-274/96, Bickel och Franz (REG 1998, s. I-7637), punkt 15.
(
8
)	Se bland annat domen i målet kommissionen mot Tyskland (ovan fotnot 7), punkt 125, dom av den 23 mars 2004 i mål C-138/02, Collins (REG 2004, s. I-2703), punkt 61, domen i målet Garcia Avello (ovan fotnot 7), punkterna 22 och 23, av den 11 juli 2002 i mål C-224/98 i mål C-224/98, D'Hoop (REG 2002, s. I-6191), punkt 28, och av den 20 september 2001 i mål C-184/99, Grzelczy (REG 2001, s. I-6193), punkt 31.
(
9
)	Se dom av den 12 september 2006 i mål C-300/04, Eman och Sevinger (REG 2006, s. I-8055), punkt 57, av den 10 januari 2006 i mål C-344/04, IATA och ELFAA (REG 2006, s. I-403), punkt 95, och domen i målet Garcia Avello (ovan fotnot 7), punkt 31.
(
10
)	Dom av den 15 mars 2005 i mål C-209/03, Bidar (REG 2005, s. I-2119), punkt 54, av den 15 september 2005 i mål C-258/04, Ioannidis (REG 2005, s. I-8275), punkt 29, dom i målet D'Hoop (ovan fotnot 8), punkt 36, dom i målet Bickel och Franz (ovan fotnot 7), punkt 27, och i målet Garcia Avello (ovan fotnot 7), punkt 31.
(
11
)	Tecken på att det finns en teoretisk möjlighet att motivera även direkt diskriminering kan utläsas ur bland annat dom av den 6 juni 2002 i mål C-360/00, Ricordi (REG 2002, s. I-5089), punkt 33, av den 12 maj 1998 i mål C-85/96, Martínez Sala (REG 1998, s. I-2691), punkt 64, av den 2 oktober 1997 i mål C-122/96, Saldanha och MTS (REG 1997, s. I-5325), punkt 26 och följande punkter, och av den 20 mars 1997 i mål C-323/95, Hayes (REG 1997, s. I-1711), punkt 24. Mot detta talar bland annat dom av den 20 oktober 1993 i de förenade målen C-92/92 och C-326/92, Phil Collins m.fl. (REG 1993, s. I-5145; svensk specialutgåva, volym 14, s. 351), punkt 32, och av den 13 februari 1985 i mål 293/83, Gravier (REG 1985, s. 593; svensk specialutgåva, volym 8, s. 71).
(
12
)	Domen i målet D'Hoop (ovan fotnot 8), punkt 38, och i de förenade målen Collins (ovan fotnot 8), punkt 67.
(
13
)	Domen i målet Morgan (fotnot 7), punkt 43, och i målet Bidar (ovan fotnot 10), punkterna 56 och 57.
(
14
)	Dom av den 26 oktober 2006 i mål C-192/05, Tas-Hagen och Tas (REG 2006, s. I-10451), punkt 34.
(
15
)	Se domen i målet kommissionen mot Tyskland (ovan fotnot 7), punkt 136, och i målet Tas-Hagen (ovan fotnot 14), punkt 35.
(
16
)	Domen i målet Tas-Hagen (ovan fotnot 14), punkt 36, och mitt förslag till avgörande av den 30 mars 2006 i detta mål.
(
17
)	Angående detta kriterium, se även mitt förslag till avgörande i målet Tas-Hagen (ovan fotnot 14), punkt 62 och följande punkter.
(
18
)	Domen i målet Bidar (ovan fotnot 10), punkt 59.
(
19
)	Domen i målet Collins (ovan fotnot 8), punkterna 66 och 72, och i målet Tas-Hagen (ovan fotnot 14), punkterna 36 och 37. Jämför även mitt förslag till avgörande inför domen i målet Tas-Hagen (ovan fotnot 14), punkterna 63 och 64.
(
20
)	Domen i målet Cowan (ovan fotnot 2), punkt 10.