62001CC0344_SV
Generaladvokatens förslag till avgörande
Generaladvokatens förslag till avgörande
1. Förbundsrepubliken Tyskland har, i enlighet med artikel 230 andra stycket EG, yrkat att kommissionens beslut 2001/557/EG av den 11 juli 2001 om undantagande från gemenskapsfinansiering av vissa utgifter som verkställts av medlemsstaterna inom ramen för garantisektionen vid Europeiska utvecklings- och garantifonden för jordbruket (EUGFJ)(2) skall delvis ogiltigförklaras. Förbundsrepubliken Tyskland har bestridit det omtvistade beslutet i den del som det föreskrivs en korrigering på 3 870 600,88 DEM, vilket motsvarar beloppet för utgifter som har verkställts i vissa delstater under räkenskapsåren 1996 och 1997,
inom ramen för utbetalningar av bidrag för am- och dikor.
I – Tillämpliga bestämmelser
A – Allmänna regler för kontrollen av utgifter som finansieras av EUGFJ
2. Enligt rådets förordning (EEG) nr 729/70 av den 21 april 1970 om finansiering av den gemensamma jordbrukspolitiken,(3) i dess lydelse enligt rådets förordning (EG) nr 1287/95 av den 22 maj 1995(4), finansierar EUGFJ bland annat intervention i syfte att stabilisera jordbruksmarknader som görs i enlighet med gemenskapsbestämmelserna inom ramen för den gemensamma organisationen av jordbruksmarknaderna.(5)
3. Denna form av finansiering med gemenskapens medel skall ske enligt följande. Kommissionen skall till medlemsstaternas förfogande ställa de medel som är nödvändiga för att täcka ifrågavarande utgifter i form av förskott mot bokförda utgifter som betalas, eller interventioner som har utförts, under en referensperiod. Till dess att dessa förskott har utbetalats skall medlemsstaterna tillhandahålla de medel som är nödvändiga för att täcka utgifterna.(6) Utgifterna skall verkställas av utbetalande organ, som uppfyller vissa krav och som således har godkänts av medlemsstaterna.(7)
4. Medlemsstaterna skall vidta de åtgärder som är nödvändiga för att, för det första, försäkra sig om att transaktioner som finansieras av EUGFJ verkligen äger rum och att de genomförs korrekt, för det andra förhindra och beivra oegentligheter och för det tredje indriva belopp som förlorats till följd av oegentligheter eller försumlighet.(8)
5. För att underlätta dessa kontroller skall medlemsstaterna tillställa kommissionen de utbetalande organens årsredovisningar tillsammans med nödvändiga underlag för granskning och godkännande.(9) Mot bakgrund av dessa uppgifter skall kommissionen granska och godkänna ifrågavarande årsredovisningar.(10)
6. Beslutet att godkänna räkenskaperna skall inte påverka beslut som fattas senare och som syftar till att dra in gemenskapsfinansiering för utgifter som, efter att ha undersökts av kommissionen, visat sig inte ha utförts i enlighet med gemenskapsbestämmelserna.(11)
7. Kommissionen skall fastställa de belopp som skall undantas från gemenskapsfinansiering, med beaktande i synnerhet av hur betydande bristen på överensstämmelse är, med hänsyn till överträdelsens natur och betydelse och den ekonomiska förlust som gemenskapen förorsakats.(12) Detta belopp fastställs normalt sett genom en schablonmässig korrigering.(13) Förfarandet för att fatta ett beslut om att vägra gemenskapsfinansiering innefattar medlemsstatens medverkan.(14)
B – Särskilda regler för beviljande av bidrag för am- och dikor
8. I rådets förordning (EEG) nr 805/68 av den 27 juni 1968 om den gemensamma organisationen av marknaden för nötkött,(15) i dess lydelse enligt rådets förordning (EEG) nr 2066/92 av den 30 juni 1992,(16) föreskrivs att producenter som håller am- och dikor på sitt företag kan efter ansökan beviljas bidrag för hållande av am- och dikor (nedan kallat ”am- och dikobidrag”).(17) Beviljandet av ett sådant bidrag sker i enlighet med nyss nämnda förordning och kommissionens förordning (EEG) nr 3886/92.(18)
II – Bakgrunden och det administrativa förfarandet
9. Under åren 1997 och 1998 utförde kommissionen i Tyskland olika kontroller av förfarandet för beviljande av am- och dikobidrag. Dessa kontroller utfördes på plats i tre delstater, nämligen Nordrhein-Westfalen (från den 22 till den 26 september 1997), Schleswig-Holstein (från den 19 till den 23 januari 1998) och Bayern (från den 8 till den 12 juni 1998).
10. Med anledning av dessa kontroller meddelade kommissionen i en skrivelse av den 31 augusti 1999 de tyska myndigheterna att åtgärderna för att försäkra sig om att beviljandet under åren 1996 och 1997 av am- och dikobidrag genomfördes korrekt, syntes bristfälliga.
11. Till stöd för denna uppfattning lämnade kommissionen följande uppgifter.(19) För det första var databankerna i de olika delstaterna (i vilka ansökningar om bidrag och tillhörande information registreras) inte samordnade (till och med 1997), vilket medförde att kontrollen (under den relevanta perioden) av att inte flera ansökningar om bidrag gjordes för samma kor nödvändigtvis var otillräcklig. Dessutom var registren över djurbestånd i flera fall felaktiga och kunde inte anses utgöra ett tillförlitligt underlag för administrativ kontroll och kontroller på plats av ansökningar om bidrag. Slutligen, och framför allt, var åldern från och med vilken en ko ansågs vara am- eller diko, och därmed berättigad till bidrag, inte tillräckligt hög, eller så var åtminstone kontrollen av dessa förhållanden i det närmaste obefintlig.
12. Med beaktande av dessa uppgifter meddelade kommissionen de tyska myndigheterna sin avsikt att göra en schablonmässig korrigering av dessa utbetalningar, inte bara i de tre kontrollerade delstaterna, utan i samtliga delstater.(20) Den geografiska räckvidden för den schablonmässiga korrigeringen ansågs motiverad av att de konstaterade bristfälligheterna var av liknande natur i de ifrågavarande delstaterna, och av att de federala myndigheterna inte samordnade kontrollerna som genomfördes på delstatsnivå. Därmed förelåg det anledning att anta att kontrollen av kvaliteten på am- och dikor inte var effektiv i samtliga delstater.(21)
13. Efter en begäran från kommissionen sände de tyska myndigheterna, i en skrivelse av den 3 november 1999, kompletterande uppgifter till kommissionen avseende systemen för kontroll i vissa delstater.(22) Enligt kommissionen klargjorde skrivelsen att endast delstaten Mecklenburg-Vorpommern hade kunnat visa att ett effektivt kontrollsystem förelåg.
14. Med anledning härav gjorde kommissionen, genom ett officiellt meddelande av den 9 oktober 2000, en schablonmässig korrigering motsvarande 2 procent av utgifterna för am- och dikobidrag under åren 1996 och 1997 i samtliga delstater, förutom Mecklenburg-Vorpommern. Beloppet av korrigeringen uppgick till 6 366 695,50 DEM varav 2 496 094,62 DEM var hänförliga till de delstater som hade kontrollerats och 3 870 600,88 DEM till de delstater som inte hade kontrollerats.
15. De tyska myndigheterna begärde i en skrivelse av den 21 november 2001 att man genom förlikningsförfarande skulle försöka nå en överenskommelse med kommissionen avseende utvidgningen av den schablonmässiga korrigeringen till delstater som inte kontrollerats (med undantag av delstaten Mecklenburg-Vorpommern). Förfarandet ledde inte till att parterna kunde nå en överenskommelse. Förlikningsorganet nöjde sig därför med att i sina rapporter av den 26 mars och den 19 juni 2001 konstatera att det inte var dess uppgift att avgöra huruvida utvidgningen av den schablonmässiga korrigeringen till de delstater som inte hade kontrollerats var förenlig med konstitutionen, och att frågan vad som åligger medlemsstaterna avseende bevismedel rörande kvaliteten på kontroller är mycket viktig och bör besvaras.
16. Efter det resultatlösa förlikningsförfarandet fattade kommissionen det omtvistade beslutet.
III – Talan
17. Förbundsrepubliken Tyskland har ifrågasatt det omtvistade beslutet i den del bidrag för am- och dikor som utbetalats av inte kontrollerade delstater (med undantag av delstaten Mecklenburg-Vorpommern) under åren 1996 och 1997, undantas från gemenskapsfinansiering.
18. Sökanden har till stöd för sin talan åberopat tre grunder. Enligt sökanden har det förekommit, för det första, ett åsidosättande av en väsentlig formföreskrift vid fattandet av det omtvistade beslutet då gällande bevisregler inte har iakttagits, för det andra, ett åsidosättande av principen om skydd för berättigade förväntningar och, för det tredje, ett åsidosättande av artikel 10 EG.
A – Den första grunden: Åsidosättande av bevisreglerna inom ramen för granskning och godkännande av räkenskaperna för EUGFJ
19. Förbundsrepubliken Tyskland klandrar kommissionen för att ha utvidgat eller extrapolerat uppgifter, avseende bristfälligheter (obestridda) som kommissionen har konstaterat vid kontroller på plats i vissa delstater, till att gälla andra delstater som inte har kontrollerats och på dem utfört den ifrågasatta schablonmässiga korrigeringen.
20. Denna generalisering strider mot de principer som gäller för beviskrav vid överträdelser av gemenskapsrättens regler i samband med beviljande av bidrag inom ramen för EUGFJ. Eftersom kommissionen inte genomförde kontroller på plats i hela Tyskland, har kommissionen nämligen underlåtit att förebringa någon bevisning som skulle kunna väcka allvarliga misstankar om förekomsten av bristfälligheter i andra delstater än de kontrollerade.
21. Kommissionen har således otillbörligt omkastat bevisbördan avseende de uppgifter som beslutet grundar sig på, vilket innebär en felaktighet i förfarandet. Det innebär även att kommissionen har bortsett från den undersökningsplikt som åligger kommissionen, vilken medför att kontroller på plats, och inte endast granskning av administrativa handlingar, borde ha företagits i varje delstat.
22. Enligt min uppfattning är denna ståndpunkt inte förenlig med domstolens fasta rättspraxis avseende bevisbördans fördelning.
23. I detta hänseende skall det erinras om att det i artikel 8.1 i förordning nr 729/70 föreskrivs att medlemsstaterna är skyldiga att vidta nödvändiga åtgärder för att försäkra sig om att transaktioner som finansieras av EUGFJ verkligen äger rum och att de genomförs korrekt.
24. När kommissionen vägrar att låta vissa utgifter finansieras av EUGFJ på grund av att dessa har uppkommit till följd av att en medlemsstat har åsidosatt gemenskapsbestämmelserna, åvilar det enligt fast rättspraxis kommissionen att visa att åsidosättandet har ägt rum.(23) Således är kommissionen skyldig att motivera ett beslut i vilket det fastslås att det saknas kontroller eller att de kontroller som den berörda medlemsstaten har genomfört är bristfälliga.(24)
25. Kommissionen är emellertid, för det första, inte skyldig att på ett uttömmande sätt visa att de kontroller som de nationella myndigheterna har utfört är otillräckliga eller att de sifferuppgifter som har lämnats av dem är oriktiga avseende hela den berörda medlemsstatens territorium. Kommissionen behöver endast visa att det föreligger skäl för allvarligt och skäligt tvivel beträffande dessa kontroller eller dessa siffror(25)
26. Det åvilar därefter medlemsstaten att visa att villkoren för att kunna erhålla den finansiering som kommissionen vägrat är uppfyllda.(26) Därmed kan den berörda medlemsstaten inte vederlägga kommissionens konstateranden utan att stödja sina egna påståenden på omständigheter som visar att det föreligger ett tillförlitligt och funktionsdugligt kontrollsystem. Om medlemsstaten inte förmår visa att kommissionens konstateranden är felaktiga, kommer dessa konstateranden följaktligen att utgöra grund för allvarliga tvivel rörande huruvida ett adekvat och effektivt system av övervaknings- och kontrollåtgärder har införts.(27)
27. Denna lättnad i bevisskyldigheten som kommissionen åtnjuter förklaras av att det är medlemsstaten som har lättast att samla in och kontrollera de uppgifter som är nödvändiga för att avsluta räkenskaperna för EUGFJ. Det åligger följaktligen medlemsstaten att så detaljerat och fullständigt som möjligt bevisa att den har fullgjort sina kontroller eller bevisa riktigheten av sina sifferuppgifter samt, i förekommande fall, bevisa att kommissionens påståenden är felaktiga.(28)
28.
Jag anser att denna rättspraxis är tillämplig utan åtskillnad i alla medlemsstater med hänsyn till det grundläggande kravet om enhetlig tillämpning av gemenskapsrätten.(29)
29. Därav följer, i motsats till vad den tyska regeringen har hävdat, att det inte ålåg kommissionen att vidta grundliga och uttömmande undersökningar genom systematiska granskningar på plats i samtliga delstater, avseende effektiviteten av medlemsstatens kontroller. Ett sådant beviskrav kan inte följa av kravet att visa att skäl föreligger för allvarligt och skäligt tvivel. Ett sådant beviskrav skulle i själva verket vara omöjligt att uppfylla. Det skulle undergräva det kontrollsystem som införts genom förordning nr 729/70 för aktiviteter som finansieras av EUGFJ.
30. Därmed kan inte det omtvistade beslutet ifrågasättas endast av det skälet att kommissionen i vissa delstater inte på plats har granskat huruvida delstaterna verkligen har utfört kontroller och om de är tillförlitliga.
31. För övrigt noterar jag att kommissionen har haft goda skäl att ifrågasätta huruvida dessa kontroller var ändamålsenliga och effektiva. Kommissionen har nämligen inte endast granskat dokumentation utan även utfört granskningar, på plats i flera delstater, av de tyska myndigheternas kontroller av åldern av kor som har uppgivits vara am- eller dikor. Resultatet av dessa granskningar på plats, som inte har ifrågasatts av sökanden, måste hos kommissionen ha väckt allvarligt och skäligt tvivel, med beaktande av bristfälligheternas liknande natur, avseende effektiviteten av de tyska myndigheternas kontroller även i de andra delstaterna.
32. De skillnader som har uppgivits föreligga mellan delstaterna vad beträffar kontrollernas funktion och metod, har inte föranlett kommissionen att ändra uppfattning, utan trots dessa skillnader är resultatet av granskningarna på plats i de tre delstaterna till stor del jämförbara.
33. Dessutom torde underlåtenheten hos ett flertal delstater (ingen av dem som blivit kontrollerade på plats), trots uppmaning från kommissionen, att inkomma med kompletterande uppgifter styrka kommissionen i dess uppfattning att situationen var densamma i samtliga delstater.(30)
34. Av det ovan anförda följer att den första grunden, avseende åsidosättande av bevisreglerna, inte kan vinna bifall.
B – Den andra grunden: Åsidosättande av principen om skydd för berättigade förväntningar
35. Genom denna grund anför Förbundsrepubliken Tyskland i allt väsentligt att kommissionen har åsidosatt principen om skydd för berättigade förväntningar då den plötsligt ändrat sin tidigare praxis avseende tillämpningen av schablonmässig korrigering vid avslutande av räkenskaper för EUFGJ.(31)
36. Enligt min mening är detta argument ogrundat. Det framgår nämligen av handlingarna i målet att det ifrågavarande förfarandet för en generell avräkning, som här är fallet, inte är nytt utan har tillämpats på vissa medlemsstater med federal eller halvfederal struktur, såsom fallet är i Italien.(32)
37. Dessutom har kommissionen år 1997 i den ovannämnda Belle II-rapporten preciserat att en begränsning av en korrigering till att omfatta utgifterna inom en region eller ett område endast kan tillämpas om det finns skäl att anta att bristfälligheterna avseende underlåtenheten att tillämpa det kontrollsystem som har införts av den berörda medlemsstaten är begränsade till ifrågavarande region eller område. Vid avsaknad av konkreta uppgifter om att fallet är sådant, skall en korrigering tillämpas på alla utgifter som berörs av ifrågavarande kontrollsystem, det vill säga utgifter som samtliga nationella myndigheter inom det berörda området har haft.(33)
38. Dessa riktlinjer från år 1997 är förenliga med domstolens rättspraxis avseende fördelningen av bevisbördan, eftersom avsaknad av indicier som pekar på att de aktuella bristfälligheterna skulle vara begränsade motsvarar precis det fall då kommissionen har allvarligt och skäligt tvivel beträffande kontrollernas kvalitet i hela medlemsstatens territorium.
39. Kommissionens inställning kan således inte ha föranlett de tyska myndigheterna att anta att de ifrågavarande finansiella korrigeringarna skulle begränsas till att endast omfatta de delstater där kontroller hade utförts på plats.
40. Därmed kan talan inte heller vinna bifall på den andra grunden.
C – Den tredje grunden: Åsidosättande av artikel 10 EG
41. Som tredje grund har Förbundsrepubliken Tyskland anfört att kommissionen inte har beaktat landets federala struktur bestående av självständiga delstater, då den utvidgade den omtvistade finansiella korrigeringen till att omfatta delstater som inte blivit kontrollerade. Detta förfarande skulle därmed stå i strid med principen om lojalt samarbete mellan gemenskapsinstitutionerna och medlemsstaterna, som följer av artikel 10 EG.
42. Enligt min uppfattning kan inte ett sådant resonemang godtas.
43. För det första har jag svårt att förstå hur kommissionen genom sitt agerande gentemot de tyska myndigheterna skulle ha kunnat åsidosätta principen om lojalt samarbete eftersom kommissionen, enligt min uppfattning, har handlat i enlighet med domstolens rättspraxis avseende fördelning av bevisbördan och inte har kränkt de berörda myndigheternas berättigade förväntningar.
44. Vad den tyska regeringen har anfört synes dessutom strida mot den grundläggande rättspraxis som har utvecklats i riktning mot att betrakta staten som en enhet, ett synsätt som är vida erkänt inom internationell rätt. Det går att hitta många klara exempel på denna inriktning i rättspraxis.
45. Ett exempel på detta synsätt finns i ett mål rörande avslutande av räkenskaper för EUFGJ. I dom av den 12 juni 1990 i det ovannämnda målet Tyskland mot kommissionen, fastslog domstolen att ”det åvilar en medlemsstats samtliga myndigheter, oavsett om det rör sig om en stat med centraladministration, en förbundsstats myndigheter eller andra lokala myndigheter, att försäkra sig om, inom deras kompetensområde, att gemenskapsrättens regler efterföljs ... Däremot ankommer det inte på kommissionen att bestämma fördelningen av behörigheter enligt medlemsstaternas institutionella bestämmelser och de skyldigheter som kan åligga förbundsrepublikens myndigheter respektive delstaternas myndigheter.”(34) Domstolen fastslog att kommissionen ”endast kan kontrollera om de övervaknings- och kontrollsystem som är införda enligt den nationella rätten är tillräckligt effektiva för att säkerställa en riktig tillämpning av gemenskapsrättens regler”(35) .
46. Dessa konstateranden avser en frågeställning som är klart annorlunda än den som nu behandlas här. Kommissionen hade i själva verket grundat det omtvistade beslutet på dels den omständigheten att de federala myndigheterna inte har givit delstaterna detaljerade instruktioner avseende kontrollernas natur och frekvens, dels på den omständigheten att delstaterna inte hade fastslagit och tillämpat lämpliga metoder för kontroll. Frågan var således inte, såsom det är i detta fall, huruvida kommissionen hade rätt att extrapolera konstateranden som gjorts i vissa delstater till att gälla andra delstater.
47. Denna rättspraxis är ändå av intresse i detta fall. Den grundar sig nämligen på principen enligt vilken frågan huruvida en medlemsstat har iakttagit gemenskapsrättens regler skall bedömas utifrån medlemsstatens handlande, betraktad i sin helhet eller som en enhet, oberoende av hur befogenheter har fördelats mellan de olika myndigheter som den består av. Av denna rättspraxis kan man dra slutsatsen att det inte åligger kommissionen att blanda sig i fördelningen av befogenheter som utmärker medlemsstaten, för att undersöka om varje myndighet, var och en för sig eller dem emellan, har iakttagit att de regler inom gemenskapsrätten efterföljs som är relevanta för deras kompetensområde.
48. Å andra sidan finns det anledning att erinra om att enligt fast rättspraxis kan inte en medlemsstat åberopa förhållanden i sin interna rättsordning, innefattande även den konstitutionella ordningen, som grund för att underlåta att fullgöra sina skyldigheter enligt gemenskapsrätten, och på så vis undgå ansvar vid ett förfarande för fastställelse av fördragsbrott.(36) Av denna rättspraxis kan man dra slutsatsen att en medlemsstat inte kan undgå att en schablonmässig korrigering, avseende godkännande av räkenskaper för EUGFJ, utförs med hänvisning till att medlemsstatens federala ordning inte tillåter att bristfälligheter som har konstaterats på plats hos vissa lokala myndigheter gäller andra delstater som inte kontrollerats.
49. Avseende samma tankegång kan även nämnas dom av den 5 mars 1996 i målet Brasserie du pêcheur och Factortame m.fl., som behandlar medlemsstaternas ansvar vid åsidosättande av gemenskapsrätten.(37) Domstolen fastslog att en medlemsstat vars ansvar görs gällande vid överträdelse av en förpliktelse enligt gemenskapsrätten betraktas som en enhet, vare sig den överträdelse som är orsak till skadan kan tillskrivas den lagstiftande, den dömande eller den verkställande makten.(38) Domstolen fastställde att inte heller den omständigheten att det ifrågasatta fördragsbrottet med hänsyn till de nationella reglerna kan tillskrivas den nationella lagstiftaren är av sådan beskaffenhet att den ifrågavarande medlemsstaten undgår ansvar.(39)
50. Denna rättspraxis grundas på uppfattningen att frågan huruvida en medlemsstat har åsidosatt gemenskapsrätten skall bli föremål för en helhetsbedömning i enlighet med traditionella bestämmelser enligt vilka staten skall anses som en enhet, det vill säga oberoende av medlemsstatens interna kompetensfördelning. Därmed är det inte nödvändigt att fastställa huruvida medlemsstaten har en federal struktur eller en central administration.
51. Vid beaktande av denna utveckling av rättspraxis kan talan inte vinna bifall på den tredje grunden avseende åsidosättande av artikel 10 EG.
IV – Förslag till avgörande
52. Med hänsyn till vad ovan anförts föreslår jag att domstolen skall
1) ogilla talan, och
2) förplikta Förbundsrepubliken Tyskland att ersätta rättegångskostnaderna.
(1) .
(2)
–	EGT L 200, s. 28.
(3)
–	EGT L 94, s. 13; svensk specialutgåva, område 3, volym 3, s. 23.
(4)
–	EGT L 125, s. 1.
(5)
–	Artiklarna 1.2 b och 3.1 i förordning nr 729/70 i ändrad lydelse.
(6)
–	Ibidem, artikel 4.5.
(7)
–	Ibidem, artikel 4.1.
(8)
–	Ibidem, artikel 8.1.
(9)
–	Artikel 5.1 b i förordning nr 729/70 i ändrad lydelse.
(10)
–	Ibidem artikel 5.2 b.
(11)
–	Ibidem, artiklarna 5.2 c och 9.
(12)
–	Ibidem, artikel 5.2 c.
(13)
–	Dessa schablonmässiga korrigeringar kan uppgå till 2 procent, 5 procent, 10 procent, 25 procent och ända till 100 procent av de deklarerade utgifterna. Se, i detta hänseende, kommissionens riktlinjer från 1997 för utvärdering av budgetkonsekvenserna i samband med granskningen av och beslutet att godta räkenskaperna för garantisektionen vid EUGFJ (dokument nr VI/5330/97 av den 23 december 1997) (nedan kallad Belle II-rapporten, s. 9─12).
(14)
–	Se artikel 5.2 i förordning nr 1287/95.
(15)
–	EGT L 148, s. 24; svensk specialutgåva, område 2, volym 3, s. 63.
(16)
–	EGT L 215, s. 49; svensk specialutgåva, område 3, volym 43, s. 193.
(17)
–	Artikel 4d.1 i förordning nr 2066/92.
(18)
–	Förordning (EEG) nr 3886/92 av den 23 december 1992 om tillämpningsföreskrifter för de bidragssystem som fastställs i förordning nr 805/68 och om upphävande av förordningarna (EEG) nr 1244/82 och (EEG) nr 714/89 (EGT L 391, s. 20; svensk specialutgåva, område 3, volym 47, s. 91).
(19)
–	Se skrivelse av den 31 augusti 1999.
(20)
–	Ibidem.
(21)
–	Ibidem.
(22)
–	Uppgifterna avsåg delstaterna Sachsen, Thüringen, Mecklenburg-Vorpommern, Hessen och Saarland.
(23)
–	Se bland annat dom av den 19 februari 1991 i mål C-281/89, Italien mot kommissionen (REG 1991, s. I-347), punkt 19, av den 6 oktober 1993 i mål C-55/91, Italien mot kommissionen (REG 1993, s. I-4813), punkt 13, och av den 28 oktober 1999 i mål C-253/97, Italien mot kommissionen (REG 1999, s. I-7529), punkt 6.
(24)
–	Se bland annat dom av den 12 juni 1990 i mål C-8/88, Tyskland mot kommissionen (REG 1990, s. I-2321), punkt 23, av den 6 mars 2001 i mål C-278/98, Nederländerna mot kommissionen (REG 2001, s. I-1501), punkt 39, och av den 8 maj 2003 i mål C-349/97, Spanien mot kommissionen (REG 2003, s. I-0000), punkt 46.
(25)
–	Se bland annat dom av den 10 november 1993 i mål C-48/91, Nederländerna mot kommissionen (REG 1993, s. I-5611), punkt 17, av den 21 januari 1999 i mål C-54/95, Tyskland mot kommissionen (REG 1999, s. I-35), punkt 35, av den 22 april 1999 i mål C-28/94, Nederländerna mot kommissionen (REG 1999, s. I-1973), punkt 40, av den 6 mars 2001 i det ovannämnda målet Nederländerna mot kommissionen, punkt 40, av den 20 september 2001 i mål C-263/98, Belgien mot kommissionen (REG 2001, s. I-6063), punkt 36, och domen i det ovannämnda målet Spanien mot kommissionen, punkt 47.
(26)
–	Se bland annat dom av den 24 mars 1988 i mål 347/85, Förenade kungariket mot kommissionen (REG 1988, s. 1749), punkt 14, av den 10 november 1993 i det ovannämnda målet Nederländerna mot kommissionen, punkt 16, och av den 20 september 2001 i det ovannämnda målet Belgien mot kommissionen, punkt 36.
(27)
–	Se dom av den 28 oktober 1999 i det ovannämnda målet Italien mot kommissionen, punkt 7, och av den 8 maj 2003 i det ovannämnda målet Spanien mot kommissionen, punkt 48.
(28)
–	Se bland annat dom av den 10 november 1993 i det ovannämnda målet Nederländerna mot kommissionen, punkt 17, av den 21 januari 1999 i det ovannämnda målet Tyskland mot kommissionen, punkt 35, av den 18 mars 1999 i mål C-59/97, Italien mot kommissionen (REG 1999, s. I-1683), punkt 55, av den 6 mars 2001 i det ovannämnda målet Nederländerna mot kommissionen, punkt 41, domen i det ovannämnda målet Belgien mot kommissionen, punkt 37, dom av den 24 januari 2002 i mål C-118/99, Frankrike mot kommissionen (REG 2002, s. I-747), punkt 37, och domen i det ovannämnda målet Spanien mot kommissionen, punkt 49.
(29)
–	Avseende detta grundläggande krav i gemenskapens rättsordning, se dom av den 21 februari 1991 i de förenade målen C-143/88 och C-92/89, Zuckerfabrik Süderithmarschen och Zuckerfabrik Soest (REG 1991, s. I-415), punkt 26; svensk specialutgåva XI, s. I-19.
(30)
–	Se punkt 17 i förslaget till avgörande.
(31)
–	Avseende exempel på tillämpningen av principen om medlemsstaternas skydd för berättigade förväntningar vid avslutande av räkenskaper för EUFGJ, se bland annat dom av den 6 oktober 1993 i det ovannämnda målet Italien mot kommissionen, punkt 67, av den 6 december 2001 i mål C-373/99, Grekland mot kommissionen, punkt 56, och även generaladvokaten Ruiz-Jarabo Colomers förslag till avgörande till dom av den 14 september 1995 i mål C-49/94, Irland mot kommissionen (REG 1995, s. I-2683), punkterna 30─32.
(32)
–	Se dom av den 6 oktober 1993 i det ovannämnda målet Italien mot kommissionen, punkt 18, och även generaladvokaten Van Gervens förslag till avgörande i detta mål, punkt 19. Kommissionen hade i detta mål tillämpat resultat från regioner som hade kontrollerats på plats, på andra regioner där en sådan kontroll inte hade ägt rum.
(33)
–	Sidan 12 sista stycket i Belle II-rapporten. Bestämmelserna i denna rapport, tillämpliga vid utformandet av det omtvistade beslutet, skiljer sig påtagligt från dem i rapport av den 1 juni 1993, kallad Belle I. Enligt den sistnämnda skulle schablonmässiga korrigeringar endast utföras avseende berörda utgifter i den region eller det administrativa område i vilket bristfälligheterna hade konstaterats, såvida det inte förelåg bevis för att samma bristfällighet förelåg i andra regioner eller i hela medlemsstaten (doc. VI/216/93, s. 3, stycke 4).
(34)
–	Punkt 13.
(35)
–	Ibidem.
(36)
–	Se bland annat dom av den 13 december 1991 i mål C-33/90, kommissionen mot Italien (REG 1991, s. I-5987), punkt 24, av den 22 oktober 1998 i mål C-301/95, kommissionen mot Tyskland (REG 1998, s. I-6135), punkterna 21─23, av den 13 april 2000 i mål C-274/98, kommissionen mot Spanien (REG 2000, s. I-2823), punkterna 19 och 20, och av den 26 juni 2001 i mål C-212/99, kommissionen mot Italien (REG 2001, s. I-4923), punkterna 34 och 35.
(37)
–	Dom av den 5 mars 1996 i de förenade målen C-46/93 och C-48/93, Brasserie du pêcheur och Factortame m.fl. (REG 1996, s. I-1029).
(38)
–	Punkt 34. Se även mitt förslag till avgörande i mål C-224/01, Köbler, som är anhängigt vid domstolen, punkterna 44─47, och generaladvokaten Geelhoeds förslag till avgörande i mål C-129/00, kommissionen mot Italien, som är anhängigt vid domstolen, punkterna 50─-55.
(39)
–	Punkt 35.