62021CC0354
FÖRSLAG TILL AVGÖRANDE AV GENERALADVOKAT
MACIEJ SZPUNAR
föredraget den 14 juli 2022 (
1
)
Mål C‑354/21
R.J.R.
ytterligare deltagare i rättegången:
Registrų centras
(begäran om förhandsavgörande från Lietuvos vyriausiasis administracinis teisma (Litauens högsta förvaltningsdomstol))
”Begäran om förhandsavgörande – Civilrättsligt samarbete – Förordning (EU) nr 650/2012 – Europeiskt arvsintyg – Intygets verkningar – Begränsningar – Registrering av arvsegendomen i fastighetsregistret – Avslag på begäran”
I. Inledning
1.
En kvinna bor i Tyskland, liksom hennes son. Hon avlider och lämnar honom som enda arvinge. Hon ägde fast egendom i Tyskland och i Litauen. Hennes son erhåller ett europeiskt arvsintyg från de tyska myndigheterna, i vilket det anges att han är ensam arvtagare till den avlidnas hela kvarlåtenskap. Han ger in detta intyg till de litauiska myndigheterna och begär att en fastighet ska registreras i fastighetsregistret. Dessa myndigheter avslår denna begäran med motiveringen att intyget är ofullständigt.
2.
Förevarande begäran om förhandsavgörande väcker således den känsliga frågan om avgränsningen av tillämpningsområdet för lex successionis (den lag som är tillämplig på arvet) respektive lex registrii (den lag som är tillämplig på registrering) och, mer konkret, behörighetsfördelningen mellan den myndighet som utfärdar ett europeiskt arvsintyg och den myndighet som ansvarar för fastighetsregistret, som är belägen i en annan medlemsstat.
II. Tillämpliga bestämmelser
A. Unionsrätt
1.
Förordning (EU) nr 650/2012
3.
I artikel 1 i förordning (EU) nr 650/2012, (
2
) som har rubriken ”Tillämpningsområde”, föreskrivs följande:
”1.   Denna förordning är tillämplig på arv efter avliden. Den ska inte tillämpas på skattefrågor, tullfrågor eller förvaltningsrättsliga frågor.
2.   Denna förordning är inte tillämplig på
…
k)
frågor som rör karaktären hos sakrätter, och
l)
registrering i ett register av rättigheter i fast eller lös egendom, inbegripet de rättsliga krav som ställs vid en sådan registrering, och verkningarna av en registrering eller utebliven registrering av sådana rättigheter i ett register.”
4.
Kapitel VI i förordningen, med rubriken ”Europeiskt arvsintyg”, innehåller artiklarna 62–73.
5.
I artikel 62 i förordningen, med rubriken ”Inrättande av ett europeiskt arvsintyg”, föreskrivs följande i punkterna 1 och 3:
”1.   Genom denna förordning inrättas ett europeiskt arvsintyg (nedan kallat arvsintyget) som ska utfärdas för användning i en annan medlemsstat och ha de verkningar som förtecknas i artikel 69.
…
3.   Arvsintyget ska inte ersätta nationella dokument som används för liknande ändamål i medlemsstaterna. När det har utfärdats för användning i en annan medlemsstat ska arvsintyget emellertid även ha de verkningar som förtecknas i artikel 69 i den medlemsstat vars myndigheter utfärdade det i enlighet med detta kapitel.”
6.
Artikel 63 i samma förordning har rubriken ”Arvsintygets syfte”. I punkterna 1 och 2 föreskrivs följande:
”1.   Arvsintyget ska användas av arvingar … som i en annan medlemsstat behöver åberopa sin ställning eller utöva sina rättigheter som arvingar….
2.   Arvsintyget får i synnerhet användas för att visa en eller flera av följande omständigheter:
…
b)
Tilldelning av en specifik tillgång eller specifika tillgångar som ingår i kvarlåtenskapen till arvinge eller i förekommande fall testamentstagare som anges i arvsintyget.
…”
7.
Artikel 67 i förordning nr 650/2012 har rubriken ”Utfärdande av arvsintyg”. I punkt 1 i den artikeln föreskrivs följande:
”Den utfärdande myndigheten ska utan dröjsmål utfärda arvsintyget i enlighet med förfarandet i detta kapitel när de uppgifter som ska styrkas har fastställts enligt den lag som är tillämplig på arvet eller enligt annan lag som är tillämplig på vissa delar av det. Den ska använda det formulär som utarbetats i enlighet med det rådgivande förfarande som avses i artikel 81.2.”
8.
I artikel 68 i förordningen, med rubriken ”Arvsintygets innehåll”, föreskrivs följande:
”Arvsintyget ska innehålla följande information i den utsträckning som behövs för det ändamål som arvsintyget utfärdas för:
…
l) Uppgift om varje arvinges arvslott och i förekommande fall en förteckning över rättigheterna och/eller tillgångarna för varje arvinge.
…”
9.
I artikel 69 i förordningen, med rubriken ”Arvsintygets rättsverkningar”, föreskrivs följande:
”1.   Arvsintyget ska ha rättsverkningar i alla medlemsstater utan att det krävs något särskilt förfarande.
2.   Det ska antas att arvsintyget på ett korrekt sätt visar omständigheter som har fastställts enligt den lag som är tillämplig på arvet eller enligt annan lag som är tillämplig på vissa delar av det. Den person som i arvsintyget anges som arvinge … ska antas ha den ställning som anges i arvsintyget och/eller vara innehavare av de rättigheter eller befogenheter som anges i arvsintyget utan några andra villkor för och/eller inskränkningar i dessa rättigheter eller befogenheter än de som anges i arvsintyget.
…
5.   Arvsintyget ska utgöra en giltig handling för registrering av arvsegendomen, i det relevanta registret i en medlemsstat utan att det påverkar tillämpningen av artikel 1.2 k och 1.2 l.”
2.
Genomförandeförordning (EU) nr 1329/2014
10.
I artikel 1.5 i genomförandeförordning (EU) nr 1329/2014 (
3
) föreskrivs följande:
”Det formulär som ska användas för att utfärda ett europeiskt arvsintyg i enlighet med artikel 67.1 i [förordning nr 650/2012] ska utformas på det sätt som anges i bilaga 5, formulär V.”
11.
I formulär V finns en förteckning över bilagor, bland vilka bilaga IV, med rubriken ”Arvtagares ställning och rättigheter (obligatoriskt om syftet med intyget är att intyga dessa uppgifter)”, återfinns.
12.
Syftet med punkt 9 i bilaga IV är att identifiera ”[t]illgångar som har tilldelats arvtagaren och för vilka intyg sökts”. Det krävs även att tillgången eller tillgångarna ska specificeras och att alla relevanta uppgifter för identifieringen av dessa ska anges. Fotnot 13 avseende denna punkt har dessutom följande lydelse: ”Om tillgången är registrerad, lämna de upplysningar som krävs enligt lagen i den medlemsstat där registret förs för att möjliggöra identifikation (för fast egendom t.ex. exakt adress, nummer i fastighetsregister, jordlottens nummer eller fastighetsbeteckning och beskrivning av egendomen – bifoga vid behov relevanta handlingar).”
B. Litauisk rätt
13.
I Lietuvos Respublikos nekilnojamojo turto registro įstatymas (Republiken Litauens fastighetsregisterlag, i dess lydelse enligt lag nr XII‑1833 av den 23 juni 2015, nedan kallad fastighetsregisterlagen), föreskrivs i artikel 5.2 att fastighetsregistrets registrator ansvarar, i enlighet med denna lag, för att de uppgifter som samlats in i fastighetsregistret är korrekta och skyddade. Fastighetsregistrets registrator ska endast ansvara för överensstämmelsen mellan de uppgifter som har införts i fastighetsregistret och de handlingar på grundval av vilka dessa uppgifter har införts.
14.
I artikel 22 i nämnda lag regleras de rättsliga grunderna för registrering i fastighetsregistret av sakrätter i fast egendom, inteckningar av sådana rättigheter och rättsliga omständigheter. I denna bestämmelse upprättas en förteckning över handlingar som styrker uppkomsten av sakrätter i fast egendom eller rättsliga omständigheter, på grundval av vilka dessa rättigheter, inteckningar som påverkar dessa rättigheter eller rättsliga omständigheter registreras i fastighetsregistret. Där anges bland annat i punkt 1 myndighetsbeslut, i punkt 2 domar och beslut från domstol och i punkt 5 arvsintyg.
15.
I artikel 23 i samma lag, som anger villkoren för ingivande av ansökningar om registrering av sakrätter i fast egendom, inteckningar som påverkar sådana rättigheter och rättsliga omständigheter, föreskrivs i punkt 2 att ansökan ska inges tillsammans med handlingar som bekräftar de sakrätter som har uppkommit, på grundval av vilka registrering söks, eventuella inteckningar som påverkar dessa rättigheter samt rättsliga omständigheter som är förbundna med dem. I artikel 23.3 i fastighetsregisterlagen föreskrivs att de handlingar på grundval av vilka rättigheter till fast egendom bekräftas, uppkommer, upphör, överlåts eller intecknas, inteckningar som påverkar sådana rättigheter och rättsliga omständigheter måste uppfylla kraven i lagstiftningen och innehålla de uppgifter som krävs för registrering i fastighetsregistret. I artikel 23.4 i denna lag föreskrivs att de handlingar som registreringsansökan avser ska vara läsbara och innehålla fullständigt förnamn, efternamn, officiella namn, adresser, identifieringsnummer för de personer som är knutna till registreringen samt det unika nummer på den fasta egendom som registreringen avser, vilket tilldelas enligt det förfarande som fastställs enligt Lietuvos Respublikos nekilnojamojo turto kadastro nuostatai (Republiken Litauens regler för fastighetsboken).
16.
Enligt artikel 29 i nämnda lag ska fastighetsregistrets registrator avstå från att i registret registrera sakrätter i fast egendom, inteckningar som påverkar sådana rättigheter och rättsliga omständigheter, om det vid prövningen av ansökan fastställs att den handling som ingetts till stöd för ansökan om registrering inte uppfyller kraven i denna lag, eller att ansökan eller den handling som ingetts till fastighetsregistrets registrator inte innehåller de uppgifter som föreskrivs i Nekilnojamojo turto registro nuostatai (reglerna för fastighetsregistret) (
4
) vilka krävs för identifiering av den fasta egendomen och den person som förvärvar rättigheterna till denna.
17.
I reglerna om fastighetsregistret anges i punkt 14.2.2 att uppgifter för identifiering av fastigheten är följande: 1) Fastighetsområde, jordlott och jordlottens fastighetsbeteckning, 2) Det unika numret (identifieringskoden) för jordlotten. 3) Det unika numret (identifieringskoden) för strukturen. 4) Det unika numret (identifieringskoden) för lägenheten eller anläggningen.
III. Det nationella målet, tolkningsfrågan och förfarandet vid domstolen
18.
Klaganden i det nationella målet är medborgare i Litauen och Tyskland och bosatt i Tyskland.
19.
Den 6 december 2015 avled modern till klaganden i det nationella målet (nedan kallad den avlidna), som vid den tidpunkten var bosatt i Tyskland. Klaganden i det nationella målet, som är ensam arvinge, godtog utan förbehåll arvet efter den avlidna i Tyskland. Han ansökte om ett europeiskt arvsintyg vid behörig tysk domstol, eftersom arvet omfattade inte bara tillgångar i Tyskland utan även i Litauen.
20.
Den 24 september 2018 utfärdade Amtsgericht Bad Urach (Distriktsdomstolen i Bad Urach, Tyskland) arvsintyg nr 1 VI 174/18 (nedan kallat arvsintyget) till klaganden, i vilket det angavs att G.R., som hade avlidit den 10 maj 2014, hade lämnat sin kvarlåtenskap till den avlidna, hans enda arvinge.
21.
Samma dag utfärdade samma domstol ett europeiskt arvsintyg nr 1 VI 175/18 (nedan kallat det europeiska arvsintyget), i vilket det angavs att den avlidna hade överlåtit kvarlåtenskapen till klaganden i det nationella målet, som var hennes enda arvinge och som godtog successionen utan förbehåll.
22.
Den 15 mars 2019 lämnade klaganden in en ansökan till Registrų centras (registermyndigheten), som var det statliga organ som bland annat ansvarade för fastighetsboken och fastighetsregistret i Litauen för registrering av hans äganderätt till den fasta egendom som hade tillhört den avlidna i Litauen. Till stöd för sin ansökan ingav han ett arvsintyg och ett europeiskt arvsintyg som utfärdats av tysk domstol.
23.
Den 20 mars 2019 avslog Tauragė-enheten vid fastighetsavdelningen vid registermyndigheten (nedan kallad enheten), klagandens ansökan med motiveringen att det europeiska arvsintyg som ingetts inte innehöll de uppgifter vilka enligt fastighetsregisterlagen krävdes för att identifiera fast egendom, det vill säga att den egendom som ärvts av klaganden inte identifierades i intyget.
24.
Klaganden överklagade detta beslut till överklagandenämnden för tvister som lyder under den centrala justitiesekreteraren vid registermyndigheten (nedan kallad överklagandenämnden). Genom beslut av den 9 maj 2019 fastställde överklagandenämnden enhetens ursprungliga beslut.
25.
Klaganden överklagade dessa beslut från enheten och överklagandenämnden till Regionų apygardos administracinio teismo Klaipėdos rūmai (Regionala förvaltningsdomstolen i Klaipėda, Litauen), som ogillade överklagandet genom beslut av den 30 december 2019.
26.
Klaganden överklagade detta avgörande till Lietuvos vyriausiasis administracinis teismas (Litauens högsta förvaltningsdomstol). Denna domstol, som avgjorde målet i utökad sammansättning, fann att den tvist som anhängiggjorts vid den gav upphov till frågor om tolkningen av förordning nr 650/2012.
27.
Den hänskjutande domstolen har för det första påpekat att enligt artikel 69.5 i förordning nr 650/2012 ska det europeiska arvsintyget utgöra en giltig handling för registrering av arvsegendomen i det relevanta registret i en medlemsstat, utan att det påverkar tillämpningen av artikel 1.2 k och l i förordningen, det vill säga intyget saknar betydelse för tillämpningen av artikel 1.2 l i denna förordning.
28.
Den hänskjutande domstolen har understrukit att de handlingar som i Litauen kan utgöra grund för inskrivning av sakrätter i fast egendom räknas upp i artikel 22 i lagen om fastighetsregistret och att artikel 23.2–23.4 i denna lag innehåller en tvingande precisering av vilken information och vilka uppgifter som dessa handlingar ska styrka. Den hänskjutande domstolen har preciserat att fastighetsregistrets registrator, i egenskap av offentlig myndighet, endast agerar med stöd av de befogenheter som den har enligt lag, vilken inte ger registratorn befogenhet att själv fastställa omfattningen av äganderätten eller att samla in uppgifter och bevis som styrker att vissa omständigheter föreligger eller inte. Den hänskjutande domstolen har följaktligen angett att de uppgifter som är nödvändiga för inskrivning i fastighetsregistret, med tillämpning av de bestämmelser i nationell rätt som är relevanta i förevarande fall, följaktligen endast kan lämnas i de handlingar som räknas upp i artikel 22 i lagen om fastighetsregistret och att fastighetsregistrets registrator inte har befogenhet att beakta andra uppgifter när de uppgifter som lämnats är ofullständiga.
29.
Den hänskjutande domstolen har även, när det gäller omständigheterna i det nationella målet, gjort gällande att det europeiska arvsintyg som utfärdats av den tyska domstolen har upprättats med användning av formulär V och innehåller bilaga IV till detta formulär, i vilket arvtagarens rättsliga ställning och rättigheter styrkts. Den hänskjutande domstolen har emellertid påpekat att det i punkt 9 i bilagan inte har lämnats några uppgifter för att identifiera den eller de tillgångar som har tilldelats arvtagaren och för vilka intyg har begärts.
30.
Den hänskjutande domstolen har påpekat att de argument som anförts av klaganden i det nationella målet och den tyska rättspraxis som han har hänvisat till innebär att den myndighet som utfärdade det europeiska arvsintyget inte oavsiktligen underlät att lämna denna information. Klaganden har bland annat gjort gällande att tysk arvsrätt följer principen om universalsuccession och att, när det bara finns en förmånstagare, denne följaktligen förvärvar hela den avlidnes kvarlåtenskap och att det enligt tysk rätt inte är möjligt att på något sätt ange eller identifiera de tillgångar som ingår i kvarlåtenskapen. Enligt klaganden underlåter de tyska domstolarna enligt fast rättspraxis att tillämpa artikel 68 l i förordning nr 650/2012, i vilken det föreskrivs att detta intyg ska innehålla uppgift om varje arvinges arvslott och i förekommande fall en förteckning över rättigheterna och/eller tillgångarna för varje arvinge.
31.
Med hänsyn till de mål som unionslagstiftaren eftersträvat genom att upprätta det europeiska arvsintyget, särskilt syftet att snabbt, smidigt och effektivt avgöra ett arvsärende med gränsöverskridande verkan inom unionen, hyser den hänskjutande domstolen tvivel om hur artikel 1.2 l och artikel 69.5 i förordning nr 650/2012 ska tolkas, bland annat vad gäller samspelet mellan dessa bestämmelser och den nationella rätten i den medlemsstat där arvsegendomen är belägen som reglerar villkoren för registrering av äganderätten i fastighetsregistret.
32.
Mot denna bakgrund beslutade Lietuvos vyriausiasis administracinis teismas (Litauens högsta förvaltningsdomstol) att vilandeförklara målet och ställa följande tolkningsfråga till EU-domstolen:
”Ska artikel 1.2 led l och artikel 69.5 i [förordning nr 650/2012] tolkas så, att de inte utgör hinder för att en lagstiftning i den medlemsstat där fastigheten är belägen, enligt vilken äganderätter kan registreras i fastighetsregistret på grundval av ett europeiskt arvsintyg endast om alla uppgifter som krävs för registrering finns i detta intyg?”
33.
Skriftliga yttranden har inkommit från den litauiska, den tjeckiska, den tyska, den spanska, den franska och den ungerska regeringen samt från Europeiska kommissionen. Den litauiska, den tyska och den spanska regeringen samt kommissionen yttrade sig muntligen vid förhandlingen den 4 maj 2022.
IV. Bedömning
34.
Den hänskjutande domstolen har ställt sin fråga för att få klarhet i huruvida förordning nr 650/2012, särskilt artiklarna 1.2 l, 68 l och 69.5, utgör hinder för tillämpning av nationella bestämmelser enligt vilka en fastighet som förvärvats av en enda arvtagare med tillämpning av en arvsrätt som regleras av principen om universalsuccession endast får registreras i fastighetsregistret i den medlemsstat där egendomen är belägen på grundval av ett europeiskt arvsintyg om samtliga uppgifter vilka enligt nationell rätt i den medlemsstaten krävs för att identifiera fastigheten finns i detta intyg.
35.
Denna fråga avser dels kraven avseende det europeiska arvsintyget, dels avgränsningen mellan det system som inrättats genom förordning nr 650/2012 och det system som införts genom den nationella lagstiftning som reglerar registrering av rättigheter i fast egendom i ett register.
36.
Det ska erinras om att den avlidna, som avled år 2015, själv var arvtagare till sin make (år 2014). Med hänsyn till de uppgifter som lämnats av den hänskjutande domstolen och tolkningsfrågan avser förevarande förslag till avgörande emellertid endast successionen efter den avlidna, som hennes son godtagit.
37.
I detta hänseende anser jag att det bör göras åtskillnad mellan frågan huruvida en tillgång i kvarlåtenskapen ska eller kan nämnas i det europeiska arvsintyget (
5
) och frågan huruvida registermyndigheten i en medlemsstat får avslå en ansökan om registrering av denna tillgång med motiveringen att den inte anges i det europeiska arvsintyget. (
6
) Innan jag prövar dessa båda frågor vill jag kort redogöra för det europeiska arvsintygets plats i systematiken i förordning nr 650/2012.
38.
För att uttrycka detta på ett mer direkt sätt detta ankommer det, för att lösa problemet i det aktuella fallet, antingen på de tyska myndigheterna, enligt bestämmelserna i förordning nr 650/2012, att i det europeiska arvsintyget ange tillgången i fråga, eller så är de litauiska myndigheterna enligt bestämmelserna i förordning nr 650/2012 skyldiga att bifalla ansökan på grundval av det europeiska arvsintyget, såsom det har upprättats av de tyska myndigheterna.
A. Det europeiska arvsintyget i systematiken i förordning nr 650/2012
39.
Det framgår av skäl 7 i förordning nr 650/2012 att syftet med förordningen är att underlätta en välfungerande inre marknad genom att undanröja hinder för fri rörlighet för personer som vill hävda sina rättigheter vid arv med gränsöverskridande verkan. (
7
) Förordningen utgör således en del av ett ramverk som utformats för att skapa ett område med frihet, säkerhet och rättvisa som åtföljer den inre marknaden och därför ska tolkas mot bakgrund av dessa principer. (
8
)
40.
Förordning nr 650/2012 innebär inte någon harmonisering av den materiella arvsrätten. Den innehåller således i princip (
9
) inga materiella bestämmelser om arv. I förordningen anges däremot, genom lagvalsregler, den (nationella) arvsrätt som är tillämplig på arv. (
10
) I artikel 21.1 i nämnda förordning uppställs som allmän regel principen att lagen i den stat där den avlidne hade hemvist vid sin död ska vara den lag som är tillämplig på arvet i dess helhet. Enligt artikel 22.1 i samma förordning får en person låta rätten till sitt arv i dess helhet styras av lagen i den stat där personen är medborgare vid tidpunkten för sitt val eller vid sin död. Den tillämpliga lagens räckvidd definieras i artikel 23 i förordning nr 650/2012. Det är här tillräckligt att påpeka att den lag som anges som tillämplig enligt artiklarna 21 och 22 i denna förordning reglerar arv i dess helhet, (
11
) inklusive överföring av tillgångar. (
12
)
41.
Förordning nr 650/2012 reglerar inte bara tillämplig lag, utan även domstols behörighet och erkännande och verkställighet av domar som har meddelats i en medlemsstat.
42.
I artikel 62 och följande artiklar i förordningen regleras en av de viktigaste innovationerna (
13
) i denna: det europeiska arvsintyget.
43.
Detta arvsintyg är avsett att fylla tre huvudfunktioner i samtliga medlemsstater. (
14
) Den första är att legitimera arvingen gentemot sådana myndigheter som de myndigheter som ansvarar för fastighetsregistret eller privata gäldenärer i arvet, såsom banker, den andra att lägga fram en presumtion som kan motbevisas för att dess innehåll är korrekt och uttömmande och den tredje att skydda tredje man som är i god tro och som betalar ut förmåner till den som har utsetts till arvinge eller som förvärvar en tillgång i kvarlåtenskapen från denne.
44.
Det europeiska arvsintyget omfattas av ett självständigt regelverk, som inrättats genom bestämmelserna i kapitel VI i förordning nr 650/2012 (
15
) som syftar till att säkerställa en enhetlig tillämpning av arvsintyget i alla medlemsstater. (
16
) Vad gäller detta intyg avser artiklarna 63–69 i förordningen bland annat syftet med detta intyg, den behörighet som krävs för att utfärda intyget, de närmare villkoren för ansökan om intyg, prövningen av ansökan och utfärdandet av intyget samt dess innehåll och verkningar.
45.
Enligt artikel 63.1 i förordning nr 650/2012, som avser syftet med det europeiska arvsintyget, ska arvsintyget användas av bland annat arvingar som i en annan medlemsstat behöver åberopa sin ställning eller utöva sina rättigheter som arvingar.
46.
I artikel 63.2 a och b i förordning nr 650/2012 anges i detta avseende att arvsintyget kan användas särskilt för att visa omständigheter såsom ställningen och/eller rättigheterna för varje arvinge eller, tilldelning av en specifik tillgång eller specifika tillgångar som ingår i kvarlåtenskapen till arvinge eller, i förekommande fall, testamentstagare som anges i arvsintyget.
B. Innehållet i det europeiska arvsintyget
1.
Artikel 68 i förordning nr 650/2012
47.
I artikel 68 i förordning nr 650/2012 finns en förteckning över den information som det europeiska arvsintyget ska innehålla ”i den utsträckning som behövs för det ändamål som arvsintyget utfärdas för”, i vilken bland annat ”[u]ppgift om varje arvinges arvslott och i förekommande fall en förteckning över rättigheterna och/eller tillgångarna för varje arvinge” anges. (
17
)
a)
Skyldigheten att specificera tillgången i fråga
48.
Följande fråga uppkommer. Är den myndighet som ansvarar för utfärdandet av det europeiska arvsintyget skyldig att specificera de rättigheter och/eller tillgångar som tillkommer en viss arvinge?
49.
Det europeiska arvsintyget är utformat som ett instrument som kan användas för att visa olika omständigheter. Såsom framgår av bland annat artikel 68 första stycket i förordning nr 650/2012 ska det innehålla information som är nödvändig för det syfte för vilket det utfärdats.
50.
Det är således det (konkreta) syfte som det europeiska arvsintyget är avsett för, såsom det angetts av sökanden i enlighet med artikel 65.3 f i förordning nr 650/2012, och den tillämpliga nationella arvslagen som avgör innehållet i arvsintyget. Det framgår av artikel 63.2 a i denna förordning att syftet med intyget bland annat är att visa ställningen som ”arvinge”. Det är uppenbart att samma intyg, såsom framgår av artikel 63.2 b i nämnda förordning, även kan användas för att styrka andra uppgifter, såsom tilldelning av en specifik tillgång eller specifika tillgångar som ingår i kvarlåtenskapen till arvinge. Denna information kan enligt min mening inbegripas, eftersom detta är motiverat med hänsyn till att det europeiska arvsintyget måste fungera väl för att det ska kunna få full verkan.
51.
Som jag avser att visa i det följande, är det inte nödvändigt att använda de uppgifter som anges i artikel 63.2 b i förordning nr 650/2012 för att registrering ska kunna genomföras.
1) Universalsuccession
52.
Det är utrett att tysk rätt är den nationella arvsrätt som är tillämplig i förevarande mål enligt artikel 21.1 i förordning nr 650/2012. I enlighet med denna bestämmelse reglerar följaktligen denna lag arvet i dess helhet, bland annat överföringen av tillgångar till arvingen. (
18
)
53.
I det aktuella fallet gäller enligt tillämplig tysk lag, enligt 1922 § stycke 1 i Bürgerliches Gesetzbuch (civillagen), att när en person avlider (frånfälle) går dennes förmögenhet (kvarlåtenskap) i sin helhet över till en eller flera personer (arvingar). Det rör sig om principen om universalsuccession. Såsom den tyska regeringen har påpekat innebär detta att arvingen ärver den avlidne i rättslig mening vid den tidpunkt då den händelse som utlöser arvet inträffar, det vill säga vid den tidpunkt då den avlidne dör.
54.
Det ska understrykas att tysk rätt inte innehåller bestämmelser om någon annan typ av arv än universalsuccession, vilket innebär att det inte är specifika tillgångar som överförs särskilt, utan förmögenhetsmassan i dess helhet.
55.
Under dessa omständigheter är det inte nödvändigt att inbegripa en bouppteckning i det europeiska arvsintyget, eftersom den situation som avses i artikel 68 l i förordning nr 650/2012, med orden ”i förekommande fall”, det vill säga för det fall att en förteckning ska upprättas över de tillgångar som tillkommer en viss arvinge, inte uppkommer.
56.
I ett sådant fall visar intyget nämligen att personen i fråga är arvinge till en viss tillgång som ingick i den avlidnes kvarlåtenskap. Om arvingen emellertid är universalarvinge (enda arvinge) är det emellertid inte nödvändigt att särskilt specificera en tillgång i arvsintyget.
57.
I detta sammanhang vill jag tillbakavisa uppfattningen att uttrycket ”i förekommande fall” ska förstås så, att det endast återspeglar önskemålet hos den som ansöker om det europeiska arvsintyget. (
19
) Även om sökanden är skyldig att informera den utfärdande myndigheten om syftet med detta intyg, (
20
) ankommer det emellertid på den myndigheten att på grundval av dessa uppgifter avgöra om en tillgång ska specificeras eller inte.
58.
Kommissionen har emellertid hävdat att ett sådant synsätt inte är förenligt med kraven i förordning nr 650/2012. Enligt kommissionen bestäms nämligen omfattningen av de uppgifter som lämnas i det europeiska arvsintyget inte utifrån den tillämpliga nationella arvsrätten, utan på grundval av artikel 68 i förordningen.
59.
Enligt min mening tar kommissionens synsätt inte hänsyn till den omständigheten att förordning nr 650/2012 inte enbart reglerar domstolens behörighet och innehållet i det europeiska arvsintyget, utan även, som jag har nämnt, den nationella arvsrätt som är tillämplig i ett mål, som nödvändigtvis påverkar innehållet i arvsintyget.
60.
Innehållet i det europeiska arvsintyget regleras visserligen på ett uttömmande sätt i artikel 68 i förordning nr 650/2012, men detta utesluter inte att tillämplig nationell arvsrätt, såsom den anges enligt förordningen, kan påverka detta innehåll. Tvärtom visar användningen av orden ”i den utsträckning som [informationen] behövs för det ändamål som [det europeiska] arvsintyget utfärdas för” och ”i förekommande fall” i denna bestämmelse unionslagstiftarens avsikt att beakta tillämplig arvsrätt (min kursivering). Det föreligger således ett klart samband mellan nationell rätt och denna förordning, eftersom innehållet i arvsintyget i första hand bestäms av den tillämpliga arvsrätten.
61.
Den utfärdande myndigheten måste därmed i förekommande fall visa prov på en viss flexibilitet och följa praxis som den inte nödvändigtvis är van vid, särskilt när den har att tillämpa utländsk lag. Så är emellertid inte fallet här.
2) Annan typ av arv än universalsuccession
62.
När situationen inte omfattas av en nationell arvsrätt som regleras av principen om universalsuccession (
21
) och när det ovannämnda syftet endast kan uppnås genom att den berörda personens del av arvet anges, är det högst troligt att den aktuella tillgången måste specificeras.
63.
De skyldigheter som ålagts och villkoren på detta område kan skilja sig åt mellan medlemsstaterna. I synnerhet kan den arvsrätt som är tillämplig i en annan medlemsstat kräva en fullständig bouppteckning av kvarlåtenskapen, vilket skulle innebära en skyldighet att inkludera sådana uppgifter i ett europeiskt arvsintyg. En sådan situation motsvarar den situation som avses med uttrycket ”i förekommande fall” i artikel 68 l i förordning nr 650/2012.
b)
Möjligheten att specificera tillgången i fråga
64.
Det återstår att pröva huruvida det, i en sådan situation som den som är aktuell i det nationella målet, står den myndighet som utfärdar ett europeiskt arvsintyg fritt att inkludera den aktuella fasta egendomen i intyget när den berörda personen har framställt en sådan begäran.
65.
För att ett europeiskt arvsintyg ska få full verkan krävs det en viss grad av samarbete och ömsesidigt förtroende mellan medlemsstaternas myndigheter. Detta kan innebära en skyldighet för den utfärdande myndigheten att, i en anda av lojalt samarbete med myndigheterna i andra medlemsstater, beakta de krav som uppställs i lagen om register i en annan medlemsstat, framför allt om denna myndighet förfogar över relevant information och relevanta uppgifter.
66.
Ett sådant samarbete är emellertid fortfarande känsligt, eftersom detta kan ge upphov till andra rättsliga problem.
67.
Antag att det är valfritt för den myndighet som utfärdar ett europeiskt arvsintyg att ange den aktuella tillgången vid en sådan begäran. Skulle detta i en sådan situation vara bindande för den registermyndighet som registrerar tillgången, som är belägen i en annan medlemsstat? Hur förhåller det sig med artikel 69.2 i förordning nr 650/2012, i vilken det föreskrivs att det ska antas att arvsintyget på ett korrekt sätt visar omständigheter som har fastställts enligt den nationella lag som är tillämplig på arvet eller enligt annan lag som är tillämplig på vissa delar av det. Omfattar denna presumtion äganderätten till den aktuella tillgången?
68.
Det ska även särskilt påpekas att frågan huruvida vissa tillgångar hör till kvarlåtenskapen inte är en fråga avseende arvsrätten utan äganderätten. (
22
) Den lag som är tillämplig på arv som reglerar frågan om överföring av äganderätten och frågan om vem som blir ägare till en avliden persons tillgångar ska skiljas från frågan om huruvida en viss tillgång tillhörde den avlidne.
69.
Det ska slutligen understrykas att den myndighet som utfärdar ett europeiskt arvsintyg för att kunna ange vissa tillgångar måste ha en fullständig bild av kvarlåtenskapen. (
23
) Detta kan emellertid visa sig vara svårt, vilket framgår av förevarande fall.
2.
Formulär V
70.
Punkt 9 i bilaga IV till formulär V syftar till att identifiera de tillgångar som arvingen tilldelats och för vilka ett intyg har begärts och det anmodas i detta avseende tillgångarna preciseras och att alla uppgifter som är relevanta för att identifiera tillgångarna anges. (
24
)
71.
I motsats till vad vissa parter i förfarandet har anfört och vad vissa författare i doktrinen hävdat, (
25
) ger detta formulär inte någon vägledning.
72.
De uppgifter som avses i punkt 9 får endast lämnas när tillgången i fråga ska preciseras. (
26
) Som jag har påpekat (
27
) är detta emellertid inte fallet i förevarande fall, eftersom det rör sig om universalsuccession.
73.
Det ska dessutom erinras om att eftersom det (enda) syftet med genomförandeförordning nr 1329/2014 är att konkretisera bestämmelserna i förordning nr 650/2012, kan det inte i något fall gå utöver de materiella bestämmelserna i förordning nr 650/2012. Varje annat synsätt skulle undergräva principen om institutionell jämvikt. Kommissionen som har antagit genomförandeförordning nr 1329/2014 är således skyldig att respektera lagstiftarens avsikt. Med andra ord kan det enligt denna genomförandeförordning inte krävas, i formulär V, att uppgifter lämnas som inte är nödvändiga med hänsyn till syftet med det europeiska arvsintyget. I annat fall skulle bestämmelserna i förordning nr 650/2012 otillbörligen tömmas på sitt innehåll.
74.
Eftersom en korrekt tolkning av artikel 68 i förordning nr 650/2012 leder till slutsatsen att det enligt denna bestämmelse inte krävs att den litauiska tillgången specifikt identifieras i det europeiska arvsintyget, kan ingen bestämmelse i genomförandeförordning nr 1329/2014 leda till en annan bedömning. Genomförandeförordningen ska således tolkas mot bakgrund av förordning nr 650/2012.
C. Det europeiska arvsintygets verkningar och dess koppling till nationell fastighetsrätt (artiklarna 1.2 l och 69.5 i förordning nr 650/2012)
75.
Enligt artikel 69.5 i förordning nr 650/2012 ska arvsintyget utgöra en giltig handling för registrering av arvsegendomen, i det relevanta registret i en medlemsstat utan att det påverkar tillämpningen av artikel 1.2 k och l.
76.
I artikel 1.2 l i förordning nr 650/2012, som syftar till att avgränsa tillämpningsområdet för lex successionis (den lag som är tillämplig på arv) respektive lex registrii (den lag som är tillämplig på registrering) föreskrivs att denna förordning inte är tillämplig på ”registrering i ett register av rättigheter i fast eller lös egendom, inbegripet de rättsliga krav som ställs vid en sådan registrering, och verkningarna av en registrering eller utebliven registrering av sådana rättigheter i ett register.”
77.
Det mål i vilket domen Kubicka (
28
) meddelades har hittills varit det enda tillfället för EU-domstolen att tolka artikel 1.2 l i förordning nr 650/2012. I den domen slog EU-domstolen fast att artiklarna 1.2 k och l och 31 i förordning nr 650/2012 ska tolkas så, att de utgör hinder för en medlemsstats myndighet att inte erkänna de sakrättsliga verkningarna av ett vindikationslegat, som erkänns enligt den lag som är tillämplig på arvet och som valts av en testator enligt artikel 22.1 i förordningen, enbart av den anledningen att legatet avser äganderätten till en fastighet belägen i en annan medlemsstat, vars lagstiftning inte innehåller några bestämmelser om legat som har direkta sakrättsliga verkningar från och med dagen för arvsrättens inträde.
78.
Domen Kubicka fick till följd att den tyska lag som är i fråga i målet vid den nationella domstolen inte tillämpades på överföring av äganderätten. Bestämmelserna om fastighetsregistret berördes emellertid inte. I en medlemsstats nationella fastighetsrätt kan således ytterligare processuella krav föreskrivas, men endast i den mån dessa ytterligare krav inte avser den egenskap som intygas genom det europeiska arvsintyget.
79.
Såsom generaladvokaten Bot påpekade i sitt förslag till avgörande i målet Kubicka, (
29
) kan andra handlingar eller upplysningar krävas i praktiken för att komplettera det europeiska arvsintyget, till exempel när intyget inte innehåller tillräckligt precisa uppgifter för att kunna identifiera den egendom med avseende på vilken en överföring av äganderätten ska registreras.
80.
Det ska emellertid påpekas att de litauiska myndigheterna i förevarande fall förfogar över alla uppgifter som krävs för att göra en registrering i fastighetsregistret. De kan fastställa vem som äger eller ägde tillgången i fråga och, med hjälp av det europeiska arvsintyget, försäkra sig om att klaganden i målet vid den nationella domstolen är arvinge.
81.
I en sådan situation skulle den ändamålsenliga verkan av det europeiska arvsintyget äventyras om ytterligare skyldigheter kunde föreskrivas för sökanden i den litauiska fastighetsregistreringsrätten.
82.
Även om den konkreta tillgång som förvärvats genom arv inte anges i det europeiska arvsintyget, kan förvärvet styrkas genom detta intyg. I linje med detta är det inte identifieringen av denna tillgång i intyget som ligger till grund för ändringen i fastighetsregistret, utan den berörda personens ställning som arvinge. (
30
) I detta avseende utgör samma intyg bevis för den universalsuccession som äger rum enligt tysk rätt, vilken även omfattar den avlidnes fasta egendom som är belägen i utlandet. Det ankommer på den myndighet som ansvarar för fastighetsregistret att kontrollera huruvida den aktuella tillgången omfattas av arvet och således tillhör den avlidna. Myndigheten ska dra alla konsekvenser av uppgifterna i det europeiska arvsintyget, det vill säga att den person som nämns som den avlidnas arvtagare är universalarvinge.
83.
Det finns således inget legitimt skäl för de litauiska myndigheterna att för registrering kräva ytterligare uppgifter för att fastställa huruvida personen i fråga är arvinge till den aktuella tillgången. Att kräva att denne ska begära att de tyska myndigheterna specificerar den fasta egendomen i fråga följer av ett formkrav som inte kan motiveras.
84.
Sammanfattningsvis kan konstateras att det så länge som den ändamålsenliga verkan av förordning nr 650/2012 och, i förevarande fall, det europeiska arvsintyg som inrättas genom den förordningen, inte äventyras, står medlemsstaterna fritt att lagstifta på det fastighetsrättsliga området. Artikel 1.2 l i nämnda förordning kan emellertid inte äventyra den ändamålsenliga verkan av ett europeiskt arvsintyg, ett intyg som, såsom jag har påpekat, enligt artikel 69.5 i samma förordning utgör en giltig handling för registrering av arvsegendom, i det relevanta registret i en medlemsstat.
85.
Med andra ord, även om villkoren för förvärv av tillgångar som ingår i kvarlåtenskapen i princip inte kan underlåtas att beaktas i bestämmelserna i den nationella lagstiftningen om fastighetsregistret, (
31
) är ett europeiskt arvsintyg som styrker arvet emellertid bindande och ska ligga till grund för registrering i registret, oavsett om dess innehåll motsvarar den praxis som vanligtvis följs vid upprättandet av ett sådant intyg (eller en jämförbar nationell handling) i den medlemsstat där fastighetsregistret förs. (
32
) Det är endast när det objektivt sett är omöjligt att fastställa föremålet för ansökan i samband med registreringen i fastighetsregistret som det kan bli nödvändigt att komplettera det europeiska arvsintyget för att styrka den avlidnes samlades förmögenhetsmassa med ytterligare handlingar som krävs för att exakt identifiera tillgångar som ärvts. (
33
)
D. Myndigheternas samarbete (artikel 66.5 i förordning nr 650/2012)
86.
I artikel 66 i förordning nr 650/2012, som avser prövningen av en ansökan om ett europeiskt arvsintyg, föreskrivs i punkt 5 att vid denna prövning ska en medlemsstats behöriga myndighet på begäran ge den utfärdande myndigheten i en annan medlemsstat tillgång till information från i synnerhet fastighetsregister, folkbokföringsregister och register som avser handlingar och omständigheter som är relevanta för arvet eller för makarnas förmögenhetsförhållanden eller motsvarande förmögenhetsförhållanden som avser den avlidne, i de fall den behöriga myndigheten enligt nationell lagstiftning skulle ha rätt att ge en annan nationell myndighet tillgång till sådan information.
87.
Kommissionen anser att det i förevarande fall ankommer på den tyska myndighet som utfärdat det europeiska arvsintyget att kontakta de litauiska myndigheterna för att få information om fastigheten inom ramen för prövningen av ansökan om det europeiska arvsintyget.
88.
Även om det är uppenbart att den samarbetsmekanism som inrättats genom artikel 66.5 i förordning nr 650/2012 spelar en avgörande roll för att prövningen av en ansökan ska fungera väl och, i ett senare skede, för utfärdandet av ett intyg, delar jag emellertid inte kommissionens uppfattning, av det enkla skälet att ett samarbete endast är påkallat när det är nödvändigt.
89.
Såsom har visats i detta förslag till avgörande är detta inte fallet i förevarande mål, där registreringsmyndigheten förfogar över all den information som krävs för registrering.
V. Förslag till avgörande
90.
Mot bakgrund av det ovan anförda föreslår jag att EU-domstolen besvarar den tolkningsfråga som ställts av Lietuvos vyriausiasis administracinis teismas (Litauens högsta förvaltningsdomstol) på följande sätt:
Artiklarna 1.2 l, 68 l och 69.5 i Europaparlamentets och rådets förordning (EU) nr 650/2012 av den 4 juli 2012 om behörighet, tillämplig lag, erkännande och verkställighet av domar samt godkännande och verkställighet av officiella handlingar i samband med arv och om inrättandet av ett europeiskt arvsintyg utgör hinder för tillämpning av nationell lagstiftning enligt vilken fast egendom som förvärvats av en enda arvinge enligt en arvsrätt som följer principen om universalsuccession får registreras i fastighetsregistret i den medlemsstat inom vars territorium egendomen är belägen på grundval av ett europeiskt arvsintyg endast under förutsättning att alla uppgifter som krävs enligt nationell rätt i den medlemsstaten för att identifiera den fasta egendom anges i arvsintyget.
(
1
)	Originalspråk: franska.
(
2
)	Europaparlamentets och rådets förordning av den 4 juli 2012 om behörighet, tillämplig lag, erkännande och verkställighet av domar samt godkännande och verkställighet av officiella handlingar i samband med arv och om inrättandet av ett europeiskt arvsintyg (EUT L 201, 2012, s. 107).
(
3
)	Kommissionens genomförandeförordning av den 9 december 2014 om införande av de formulär som avses i Europaparlamentets och rådets förordning (EU) nr 650/2012 om behörighet, tillämplig lag, erkännande och verkställighet av domar samt godkännande och verkställighet av officiella handlingar i samband med arv och om inrättandet av ett europeiskt arvsintyg (EUT L 359, 2014, s. 30).
(
4
)	Reglerna för fastighetsregistret godkändes genom Republiken Litauens regerings resolution nr 379 av den 23 april 2014.
(
5
)	Det rör sig här om tolkningen av artikel 68 i förordning nr 650/2012.
(
6
)	Denna fråga avser tolkningen av artikel 1.2 l och artikel 69.5 i förordning nr 650/2012.
(
7
)	Se dom av den 12 oktober 2017, Kubicka (C‑218/16, EU:C:2017:755, punkt 56).
(
8
)	Se, för ett liknande resonemang, Baldus, Ch., i Gebauer, M., Wiedmann, T., Europäisches Zivilrecht, tredje upplagan., C.H. Beck, München, 2021, kapitel 44 (”Europäische Erbrechtsverordnung”), artikel 1.4.
(
9
)	Se emellertid artiklarna 32 och 33 i förordning nr 650/2012.
(
10
)	Se kapitel III i förordning nr 650/2012.
(
11
)	Se artikel 23.1 i förordning nr 650/2012.
(
12
)	Se artikel 23.2 e i förordning nr 650/2012.
(
13
)	Detta intyg är av avgörande betydelse för den praktiska behandlingen av gränsöverskridande arv, se i detalj, Hess, B., Europäisches Zivilprozessrecht, andra upplagan, De Gruyter, Berlin/Boston, punkt 7.220. Se även Wautelet, P., i Bonomi, A., Wautelet, P., Le droit européen des successions. Commentaire du règlement (UE) no 650/2012 du 4 juillet 2012, andra upplagan., Bruylant, Bryssel, 2016, artikel 62, punkt 1 och följande punkter.
(
14
)	Se Kleinschmidt, J., ”Optionales Erbrecht: Das Europäische Nachlasszeugnis als Herausforderung an das Kollisionsrecht”, Rabels Zeitschrift für ausländisches und internationales Privatrecht, 2013, band 4, nr 77, sidorna 723–785, särskilt, s. 726. Se, även, Stamatiadis, D., i Pamboukis, H.P., EU Succession Regulation No 650/2012. A Commentary, Nomiki Bibliothiki/C.H. Beck/Hart/Nomos, Aten/München/Oxford/Baden-Baden, 2017, artikel 62, punkt 26 och följande punkter.
(
15
)	Se dom av den 21 juni 2018, Oberle (C‑20/17, EU:C:2018:485, punkt 46), och dom av den 16 juli 2020, E.E. (domstols behörighet och tillämplig lag på arv) (C‑80/19, EU:C:2020:569, punkt 70).
(
16
)	Se mitt förslag till avgörande i mål Oberle (C‑20/17, EU:C:2018:89, punkt 90).
(
17
)	Se artikel 68 l i förordning nr 650/2012. Min kursivering.
(
18
)	Se artikel 23.2 e i förordning nr 650/2012.
(
19
)	Se även, för ett liknande resonemang, Semelová, M., ”Praktische Probleme mit dem (deutschen) Europäischen Nachlasszeugnis in der Tschechischen Republik”, Zeitschrift für das Privatrecht der Europäischen Union (GPR), 2018, nr 4, sidorna 200–203, särskilt s. 201.
(
20
)	Se artikel 65.3 f i förordning nr 650/2012.
(
21
)	Det rör sig således om än annan situation än den i förevarande fall.
(
22
)	Se, för ett liknande resonemang, även Raff, Th., ”Praktische Probleme mit dem (deutschen) Europäischen Nachlasszeugnis in der Tschechischen Republik – Stellungnahme”, Zeitschrift für das Privatrecht der Europäischen Union (GPR), 2018, sidorna 203–205, särskilt s. 204.
(
23
)	Se även, för ett liknande resonemang, Wautelet, P., ovan, artikel 68, punkt 26.
(
24
)	När det gäller ordalydelsen i fotnot 13 avseende punkt 9, se punkt 12 i detta förslag till avgörande.
(
25
)	Se, särskilt, Semelová, M. ovan, s. 203.
(
26
)	Se, för ett liknande resonemang, även Raff, Th. ovan, s. 203, samt Budzikiewicz, Ch., i Calvo Caravaca, A.-L., Davì, A., Mansel, H.-P., The EU Succession Regulation. A Commentary, Cambridge University Press, 2016, artikel 68 punkt 19.
(
27
)	Se punkt 53 i förevarande förslag till avgörande.
(
28
)	Se dom av den 12 oktober 2017 (C‑218/16, EU:C:2017:755, domslutet).
(
29
)	C‑218/16, EU:C:2017:387, punkt 67.
(
30
)	Se även, för ett liknande resonemang, Nordmeier, C. F., ”Die Aufnahme einzelner Nachlassgegenstände in das Europäische Nachlasszeugnis – zum durch den Todesfall bedingten Rechtserwerb und zur Reichweite der Art. 68 lit. l und m EuErbVO”, Praxis des Internationalen Privat- und Verfahrensrechts (IPrax), 2019, sidorna 306–312, särskilt s. 311.
(
31
)	Se dom av den 12 oktober 2017, Kubicka (C‑218/16, EU:C:2017:755, punkt 54).
(
32
)	Se även, för ett liknande resonemang, Margoński, M., Europejskie poświadczenie spadkowe, Wolters Kluwer, Varsovie, 2022, s. 429.
(
33
)	Se även, för ett liknande resonemang, Margoński, M., ovan, s. 429.