62002CC0249_SV
Generaladvokatens förslag till avgörande
Generaladvokatens förslag till avgörande
1. Republiken Portugal har yrkat att domstolen skall ogiltigförklara skrivelsen av den 18 april 2002 av generaldirektören för kommissionens generaldirektorat för jordbruk,(2) genom vilken två förskott för år 2002, som finansierades via programmen för landsbygdsutvecklingen, sattes ned med 4 583 055,83 euro enligt artikel 39.3 i förordning (EG) nr 1750/99.(3)
I – Tillämpliga bestämmelser
2. Det är mot bakgrund av de många frågor som aktualiseras inom ramen för denna talan om ogiltigförklaring lämpligt att tämligen ingående redogöra för det gemenskapsrättsliga regelverk inom vars ram de skall prövas.
A – Programmen för landsbygdsutveckling: Syfte, utformning och ekonomiska aspekter
1. Förordning (EG) nr 1257/99(4)
3. Genom denna förordning fastställs ramarna för gemenskapens stöd till en hållbar utveckling av landsbygden, som skall åtfölja och komplettera andra instrument i den gemensamma jordbrukspolitiken (artikel 1). De olika åtgärderna(5) beskrivs inledningsvis i avdelning II, och därefter föreskrivs i avdelning III, under rubriken ”Programplanering”, att programmen för landsbygdsutveckling skall utarbetas för den geografiska nivå som bedöms vara lämpligast (artikel 41.1).
4. Förutom en beskrivning av vad planerna skall innehålla (artikel 43), föreskrivs att:
”[De skall utarbetas av] de behöriga myndigheter som utsetts av medlemsstaten och medlemsstaten skall överlämna planerna till kommissionen efter det att samråd har ägt rum med behöriga myndigheter och organisationer på lämplig geografisk nivå” (artikel 41.1).
– ”Planer för utveckling av landsbygden skall omfatta en period på sju år från och med den 1 januari 2000” (artikel 42).
– ”Planer för utveckling av landsbygden skall överlämnas senast sex månader efter det att denna förordning trätt i kraft. Kommissionen skall bedöma de föreslagna planerna och avgöra om de är förenliga med denna förordning. På grundval av planerna skall kommissionen senast sex månader efter det att planerna överlämnats godkänna programplaneringsdokumenten för utveckling av landsbygden i enlighet med det förfarande som avses i artikel 50.2 i förordning (EG) nr 1260/1999”(6) (artikel 44).
5. Enligt artikel 46 skall, för gemenskapens stöd till landsbygdsutveckling genom EUGFJ:s garantisektion, vidare ”en finansieringsplan utarbetas och redovisningen … ske på årsbasis …” (artikel 46.1), ”[k]ommissionen … fastställa ursprungliga anslag till medlemsstaterna uppdelade årsvis utifrån objektiva kriterier som tar hänsyn till särskilda förhållanden och behov samt särskilda insatser som skall göras, i synnerhet för miljön, för att skapa arbetstillfällen och för att bevara landskapet” (artikel 46.2) och slutligen ”[d]e ursprungliga anslagen … justeras på grundval av verkliga utgifter och de reviderade utgiftsprognoser som medlemsstaterna överlämnar, varvid hänsyn skall tas till programmens mål [och] till de medel som står till förfogande …” (artikel 46.3).
Det bör även nämnas att ”[u]tbetalningar av finansiellt stöd från EUGFJ:s garantisektion kan ske i form av förskott för att genomföra program och i form av utbetalningar för uppkomna utgifter” (artikel 47.3).
Artikel 50 innehåller genomförandebestämmelser(7) för överlämnande och revision av programplaneringsdokumenten för utveckling av landsbygden, finansieringsplanen – för att säkerställa budgetdisciplin och medfinansiering –, övervakning och utvärdering och sätt att säkerställa samverkan mellan åtgärderna för landsbygdens utveckling och stödåtgärder i samband med marknadsorganisationen.
2. Förordning nr 1750/99(8)
6. Förordning nr 1257/99 har kompletterats genom förordning nr 1750/99,(9) vilken har ändrats vid flera tillfällen(10) och uttryckligen upphävts genom förordning (EG) nr 445/02,(11) som jag återkommer till längre fram.(12)
7. Även i förordning nr 1750/99 om tillämpningsföreskrifter behandlas programmen för landsbygdsutveckling och det föreskrivs att dessa skall lämnas in i enlighet med artikel 43 i förordning nr 1257/99 och ”i enlighet med de närmare krav som anges i bilagan till denna förordning” samt att ”det totala beloppet för gemenskapsstöd [skall] fastställas”(13) i godkännandet (artikel 33.1 och 33.2).
8. I ekonomiskt avseende bör man beakta artikel 37.1, som har följande lydelse:
”Medlemsstaterna skall senast den 30 september varje år till kommissionen översända följande uppgifter om varje programplaneringsdokument för landsbygdens utveckling och om varje samlat programplaneringsdokument för mål 2 när det gäller åtgärder för landsbygdens utveckling som finansieras av garantisektionen vid EUGFJ:
a) En redogörelse för de faktiska utgifterna under pågående budgetår samt för de utgifter som förväntas fram till budgetårets slut och som omfattas av gemenskapsstöd enligt definitionen i artikel 33.2 i den här förordningen.
b) En uppskattning av de reviderade utgifterna för de kommande budgetåren fram till slutet av den berörda programperioden i enlighet med varje medlemsstats anslag.
Dessa uppgifter skall lämnas i form av en tabell som följer en datoriserad modell som tillhandahålls av kommissionen.”(14)
9. I artikel 39.1 föreskrivs att ”[d]e utgifter som en medlemsstat har anmält för ett givet budgetår … högst [skall] finansieras med de belopp som har anmälts till kommissionen i enlighet med artikel 37.1 b och som täcks av de medel som har förts upp i budgeten för det berörda budgetåret”.
Det kan dock föreligga skillnader mellan de faktiska utgifterna och de anmälda, och dessa skillnader behandlas i övriga punkter i artikel 39.(15) I förevarande sammanhang aktualiseras artikel 39.3:
”3. När en medlemsstats verkliga utgifter för ett givet budgetår är lägre än taket på 75 % av de belopp som anges i punkt 1, skall de utgifter som skall godkännas för nästa budgetår minskas med en tredjedel av den skillnad som fastställts mellan taket eller de belopp som följer av tillämpningen av punkt 1a om dessa är lägre än taket, och de verkliga utgifter som fastställs under det budgetåret.
När de faktiska utgifterna för det följande budgetåret fastställs skall det inte tas någon hänsyn till denna nedsättning.”(16)
Enligt artikel 39.4 gäller inte ”[p]unkt 3 … med avseende på den första utgiftsdeklarationen i programplaneringsdokumentet för utvecklingen av landsbygden eller det samlade programplaneringsdokumentet för mål 2 när det gäller åtgärder för landsbygdens utveckling som finansieras av garantisektionen vid EUGFJ”.(17)
10. Enligt artikel 50 är slutligen förordning nr 1750/99 tillämplig ”i fråga om gemenskapsstöd från och med den 1 januari 2000”.
3. Förordning nr 445/02(18)
11. Som jag redan nämnt,(19) upphävdes förordning nr 1750/99 uttryckligen genom förordning nr 445/02, som trädde i kraft den 22 mars 2002(20) och vari det föreskrivs att hänvisningar till den upphävda förordningen ”skall anses vara hänvisningar till den här förordningen enligt jämförelsetabellen i bilaga III” (artikel 65).
12. Det bör nämnas att många av bestämmelserna i förordning nr 445/02 motsvarar bestämmelserna i förordning nr 1750/99, vilket i princip gör förordningen till en konsoliderad text.(21) Detta gäller artiklarna 40 och 41.1 – som motsvarar artikel 33.1 och 33.2 i förordning nr 1750/99 –, artikel 47 – som motsvarar artikel 37 i förordning nr 1750/99 – och artikel 49 – som motsvarar artikel 39 i förordning nr 1750/99.
13. Bortsett från de logiska olikheter som följer av hänvisningen till än de ena, än de andra, bestämmelserna,(22) kan man i förordning nr 445/[02] dock notera vissa ändringar jämfört med den tidigare förordningen. Utan att frånkänna övriga ändringar deras betydelse(23) bör den som genomfördes genom artikel 49.5 framhållas, nämligen att ”[p]unkt 4 [inte] skall … gälla för den första utgiftsdeklarationen under budgetåret 2000 inom ramen för ett programdokument för utveckling av landsbygden eller ett samlat programdokument under mål 2 beträffande sådana åtgärder för utveckling av landsbygden som finansieras av EUGFJ:s garantisektion.” Formuleringen ”under budgetåret 2000” fanns inte med i artikel 39.4 i förordning nr 1750/99.(24)
B – Finansieringen av den gemensamma jordbrukspolitiken
14. Sedan förutsättningarna för finansiering via utvecklings- och garantifonden vid EUGFJ angivits, åläggs medlemsstaterna genom artikel 6.1 i förordning (EG) nr 1258/99,(25) att ”med jämna mellanrum tillställa kommissionen följande uppgifter om de ackrediterade utbetalningsställena och samordningsorganen och de transaktioner som finansieras av fondens garantisektion:
a) En redovisning av utgifterna och en bedömning av finansieringsbehoven.
b) Årsredovisningen tillsammans med nödvändiga underlag för granskning och godkännande samt ett intyg avseende den vidarebefordrade redovisningens fullständighet, exakthet och sanningsenlighet.”
15. Det föreskrivs även att kommissionen, efter att ha hört fondkommittén,(26) skall fatta de beslut ”om månatliga förskott på verkställda utgifter som betalas av de ackrediterade utbetalningsställena” (artikel 7.2 första stycket) och ”före den 30 april året efter det aktuella budgetåret på grundval av de uppgifter som avses i artikel 6.1 b granska och godkänna räkenskaperna för utbetalningsställena”. Beslutet att granska och godkänna räkenskaperna skall omfatta den överlämnade redovisningens fullständighet, exakthet och sanningsenlighet. Beslutet skall inte påverka antagandet av ett senare beslut i enlighet med punkt 4(27) (artikel 7.3).
16. Jag vill även nämna att förordning nr 1258/99 skall tillämpas ”på utgifter som betalas från och med den 1 januari 2000” (artikel 20 andra stycket).
17. Det bör slutligen nämnas att förordning nr 729/1970,(28) som föregick förordning nr 1258/99, ändrades genom förordning (EG) nr 1663/1995,(29) som även den är tillämplig, med undantag för att hänvisningarna till förordning nr 729/1970 skall anses avse den förordning som har trätt i dess ställe.(30)
C – Kommissionens beslutsfattande
18. Genom artikel 211 EG tilldelas kommissionen ”befogenhet att själv fatta beslut” och enligt artikel 4 i dess interna arbetsordning(31) kan detta ske på fyra olika sätt:
a) vid sammanträde,
b) genom skriftligt förfarande enligt artikel 12,
c) genom bemyndigande enligt artikel 13, eller
d) genom delegering enligt artikel 14.
19. Bemyndigandet till förmån för en eller flera kommissionsledamöter får om inte något annat uttryckligen anges ”överlåtas vidare till generaldirektörer och förvaltningschefer” (artikel 13). Även administrativa åtgärder kan delegeras till ”generaldirektörer och förvaltningschefer” (artikel 14). Vidare skall ”[d]e beslut som fattas genom bemyndigande eller delegering … föras in i en daganteckning, som skall tas till protokollet för kommissionens nästa sammanträde” (artikel 15).
II – Bakgrund
A – Godkännandet av Republiken Portugals program för landsbygdsutveckling
20. Republiken Portugal inlämnade tre program för landsbygdsutveckling för perioden 2000?2006 till kommissionen:
– Program av den 6 januari 2000 för det portugisiska fastlandet.(32)
– Program av den 4 februari 2000 för den autonoma regionen Azorerna.(33)
– Programmet av den 22 februari 2000 för den autonoma regionen Madeira.(34)
21. Kommissionen godkände programmen för landsbygdsutveckling genom beslut av den 22 november 2000, av den 1 mars 2001 respektive av den 30 april 2001.(35) I artikel 2 i vart och ett av dessa beslut föreskrivs i det första stycket att EUGFJ:s garantisektion skall bidra till kostnaderna för de åtgärder som planerats för att genomföra planen, och i det andra stycket att de utbetalningar som verkställts av de behöriga myndigheterna från och med den 16 oktober 1999, enligt artikel 7.2 i förordning (EG) nr 296/96,(36) skall beaktas för räkenskapsår 2000. I artikel 3.1 anges att utgifterna är stödberättigade från och med den 6 januari, den 4 respektive den 22 februari 2000.(37)
B – Kommissionens tillämpning av artikel 39.3 i förordning nr 1750/99
22. Republiken Portugal översände, i enlighet med artikel 37.1 b i förordning nr 1750/99,(38) i en skrivelse till kommissionen av den 30 september 2000 sin bedömning av utgifterna för de följande räkenskapsåren inom den planerade perioden för varje program för landsbygdsutveckling. För räkenskapsår 2001 var beloppet 281 430 000 euro.
23. Kommissionen konstaterade på grundval av de uppgifter som de portugisiska myndigheterna uppgav varje månad att de faktiska utgifterna under räkenskapsår 2001 hade uppgått till 197 323 332,52 euro, vilket motsvarade 70,11 procent av de beräknade utgifterna för det räkenskapsåret.
24. Frågan om tillämpningen av artikel 39.3 i förordning nr 1750/99 behandlades vid flera tillfällen i EUGFJ-kommittén:
a) Protokollet från mötet den 22 januari 2002 innehåller uppgifter om att vidta sanktionsåtgärder mot vissa medlemsstater på grund av att de inte hade respekterat budgetarna för landsbygdsutvecklingen för EUGFJ:s räkenskapsår 2001, med en uttrycklig hänvisning till artikel 39.3 i förordning nr 1750/99 (punkt 6.1). Denna punkt togs dock bort av skäl som sammanhänger med det interna förfarandet. Det var nämligen nödvändigt att fastställa summan av de utgifter som medlemsstaterna presenterat för det räkenskapsåret innan sanktionsåtgärderna kunde fastställas, och denna summa blev inte känd förrän efter den 31 januari 2002, när räkenskaperna för EUGFJ:s garantisektion för räkenskapsåret 2001 avslutades.
Det framgår, under rubriken information om uppskattningen av utgifterna för landsbygdsutvecklingen under EUGFJ:s räkenskapsår 2002, justerade enligt artikel 39.3 i förordning nr 1750/99, att kommissionens representant redogjorde för sin beräkningsmetod under mötet (punkt 6.2).
b) Protokollet från mötet den 19 februari 2002 innehåller liknande uppgifter och även här nämns uttryckligen tillämpningen av artikel 39.3 i förordning nr 1750/99 (punkt 6).
Det framgår även att kommissionens representant förordade sanktionsåtgärder gentemot de sex medlemsstater vars utgifter för programmen för landsbygdsutveckling hade underskridit 75 procent av de uppskattade utgifterna, varvid de meddelades att de skriftligen skulle upplysas om när beloppet skulle dras från de månatliga förskotten.
25. I den i förevarande mål ifrågasatta skrivelsen, som översändes till Instituto Nacional de Garantía Agrícola (nedan kallad INGA),(39) anges att de faktiska utgifterna under EUGFJ:s räkenskapsår 2001 uppgick till 197 323 332,52 euro, ett belopp som inte når upp till 75 procent av det budgeterade beloppet på 281 430 000,00 euro, varför artikel 39.3 i förordning nr 1750/99 skulle tillämpas, och i en bilaga nämns dokument AGRI/46059/2001–Rev. 2, som avhandlades vid EUGFJ‑kommitténs möte den 19 februari 2002, där beräkningen redovisas ingående.(40) Med utgångspunkt i nämnda artikel annonseras i skrivelsen, med avseende på två förskott för år 2002, en nedsättning med 4 583 055,83 euro, som hänfördes till kapitel B01‑41 (avslut av räkenskaperna och nedsättningar/rättelser av förskott), vilket inte påverkar de belopp som tillerkänts medlemsstaten genom beslut 2000/426/EG.(41)
26. Vid mötet den 19 april 2002 behandlade EUGFJ‑kommittén på nytt den nedsättning som föreskrivs i artikel 39.3 i förordning nr 1750/99. På den danska delegationens begäran upplyste ordföranden om kommissionens rättstjänsts uppfattning som bekräftade att nämnda nedsättning hade karaktär av en klassisk finansiell sanktionsåtgärd och att den skulle vidtas genom en nedsättning av förskotten till de berörda medlemsstaterna under månaderna juni eller augusti 2002.
27. Vid mötena den 22 maj och den 19 juni 2002 konsulterades EUGFJ‑kommittén om förskotten till medlemsstaterna i juni och juli 2002 mot bakgrund av utgifterna för april respektive maj 2002. Vid dessa möten konstaterades att beloppet inbegrep positiva och negativa rättelser som verkställts i förhållande till de utgifter som medlemsstaterna deklarerat.
28. Genom beslut av den 27 maj och den 24 juni 2002, som undertecknats av kommissionären med ansvar för jordbruk, fastställde kommissionen beloppen för förskotten till medlemsstaterna för månaderna april respektive maj 2002. I besluten anges endast totalbeloppen per medlemsstat, utan närmare specifikationer.
29. Det bör även nämnas att kommissionen genom beslut 2002/461/EG av den 12 juni 2002,(42) i enlighet med artikel 7.3 i förordning nr 1258/99, godkände medlemsstaternas räkenskaper under rubriken utgifter vilka finansieras av garantisektionen vid EUGFJ för räkenskapsåret 2001.
III – Förfarandet vid domstolen
30. Republiken Portugals ansökan inkom till domstolens kansli den 1 juli 2002.
31. Europeiska gemenskapernas kommission begärde i sitt svaromål att talan skulle avvisas, eller i alla händelser ogillas, samt att sökanden skulle förpliktas att ersätta rättegångskostnaderna.
32. Efter repliken och dupliken avslutades den skriftliga delen av förfarandet.
33. Den 1 juli 2004 hölls förhandling på sökandens begäran, vid vilken svaranden deltog. Det meddelades att förslag till avgörande skulle föredras den 7 september 2004.
IV – Rättslig bedömning
34. Inledningsvis aktualiseras frågan om huruvida talan kan upptas till sakprövning, eftersom kommissionen anser att talan avser en skrivelse med endast upplysande innehåll. I övrigt omfattar prövningen av talan de grunder för ogiltigförklaring som har åberopats av Republiken Portugal.
35. Dessa frågor hänger emellertid samman, eftersom den ifrågavarande skrivelsens rättsliga karaktär kan ha stor betydelse för prövningen av den grund avseende bristande behörighet som sökanden har åberopat i första hand.
A – Upptagande till sakprövning av talan om ogiltigförklaring
1. Redogörelse för frågeställningen
36. Kommissionen har gjort gällande att talan skall avvisas eftersom den, kortfattat sagt, anser att en talan om ogiltigförklaring endast kan väckas mot rättsakter som har bindande rättsverkningar, vilket inte är fallet i fråga om den ifrågasatta skrivelsen, som inte heller förändrar någon persons rättsliga ställning. Dess innehåll överensstämmer i stället med vad som meddelades vid EUGFJ‑kommitténs möte den 19 februari 2002, att den är ett rent informativt meddelande mellan kommissionens tjänstegrenar och myndigheterna i Republiken Portugal angående en fråga som efter kommitténs möten inom ramen för samarbetet mellan gemenskapen och medlemsstaterna redan var känd.
Den har även gjort gällande att de rättsligt bindande beslut som rör sökandens intressen utgörs av besluten av den 27 maj och den 24 juni 2002, angående de utestående förskotten för april och maj 2002, vilka kommissionären med ansvar för jordbruk beslutade att sätta ned.
37. Med utgångspunkt i att man vid EUGFJ-kommitténs möte den 22 januari 2002 över huvud taget inte förde några diskussioner om att vidta sanktionsåtgärder, eftersom summan av de utgifter som varje medlemsstat hade haft ännu inte hade fastställts, och att kommissionen vid mötet den 19 februari 2002 inskränkte sig till att informera om sin avsikt att vidta sanktionsåtgärder, anser den portugisiska regeringen att skrivelsen påverkar dess rättsliga ställning och utgör en rättsakt i vilken det har gjorts en beloppsbestämd nedsättning. Skrivelsen har således ett individuellt och konkret innehåll.
Den portugisiska regeringen har förklarat att den, fram till det att skrivelsen mottogs, inte kände till att kommissionen hade beslutat att tillämpa nedsättningen eller till vilket belopp, huruvida den skulle fördelas på de månatliga förskotten för räkenskapsåret 2002 eller om hela nedsättningen skulle dras från ett månadsbelopp.
Besluten av den 27 maj och den 24 juni 2002 skulle således enligt regeringens uppfattning inte vara annat än verkställighetsbeslut mot vilka talan inte kan väckas, eftersom det i dessa inte anges att skillnaden mellan de faktiska utgifterna och dem som uppskattats av Republiken Portugal underskrider 75 procent, inte anages vilken sanktionsåtgärd som skall vidtas eller vilket belopp som avses.
38. Enligt min uppfattning skall bedömningen av huruvida talan om ogiltigförklaring kan tas upp till prövning i sak grundas på artikel 230 EG,(43) såsom domstolen har tolkat den.
39. Talan om ogiltigförklaring har två syften. Dels att kontrollera att institutionerna respekterar gemenskapsrätten, dels att tillvarata sökandenas rättigheter (andra gemenskapsinstitutioners, medlemsstaters eller enskildas) gentemot dessa institutioners handlanden.(44) Domstolen har konstaterat att det skulle strida mot dessa syften om villkoren för att uppta en talan till prövning skulle tolkas restriktivt.(45)
40. Domstolen har i det avseendet betonat att Europeiska ekonomiska gemenskapen är en rättslig gemenskap av sådant slag att varken medlemsstaterna eller gemenskapsinstitutionerna kan undgå kontroll av om deras rättsakter står i överensstämmelse med gemenskapens grundläggande konstitutionella urkund, det vill säga fördraget, genom vilket det vidare har upprättats ett fullständigt system med talemöjligheter och förfaranden som är avsett att göra det möjligt för domstolen att granska lagenligheten av de rättsakter som antas av institutionerna.(46) Genom detta system skapas en möjlighet att direkt väcka talan mot ”varje åtgärd vidtagen av institutionerna som är avsedd att ha rättsverkan”.(47)
41. Problemet ligger i att fastställa exakt när en gemenskapsrättsakt har rättsverkningar.
2. Begreppet rättsakt som har rättsverkningar
42. Jag har granskat detta begrepp vid ett annat tillfälle.(48) Jag anser att mina uttalanden i det sammanhanget gäller fullt ut även i förevarande mål, som avser eventuella verkningar för en medlemsstat.
43. Enligt domstolen saknar rättsaktens karaktär eller form i princip betydelse, och det avgörande är dess innehåll och räckvidd.(49) Domstolen har tagit upp en talan mot en skrivelse(50) och en talan mot ett muntligt beslut till sakprövning.(51) I denna anda har domstolen prövat en talan om ogiltigförklaring av ett beslut av rådet med uppmaning till medlemsstaterna att ingå ett internationellt avtal för gemenskapens räkning(52) och mot ett meddelande av kommissionen som i syfte att ange hur bestämmelserna i ett direktiv skall tolkas ålade medlemsstaterna nya skyldigheter.(53)
44. Domstolen har däremot slagit fast att talan mot rättsakter som i sig saknar förmåga att ge upphov till rättigheter och skyldigheter av extern betydelse inte kan tas upp till prövning, och har avvisat talan mot åtgärder av intern art eller interna riktlinjer, som inte ger upphov till rättsverkningar utanför den institution som utfärdat dem,(54) eller en gemenskapsinstitutions interna praxis.(55) Domstolen har även avvisat talan mot rättsakter som föregår eller följer på ett slutgiltigt beslut inom ramen för ett komplicerat förfarande. Brister i rättsakter som syftar till att förbereda en senare rättsakt, i vilken institutionens ställningstagande fastslås, skall åberopas inom ramen för den talan som väcks mot den senare,(56) vilket inte hindrar att en självständig talan kan väckas mot förberedande rättsakter i den mån de har rättsverkningar och innebär att en handläggningsfråga i det administrativa förfarandet slutgiltigt avgörs. Av samma skäl kan talan inte heller väckas mot rättsakter som endast återger eller bekräftar tidigare rättsakter(57) eller rena verkställighetsbeslut.(58)
3. Tillämpningen av ovanstående begrepp i förevarande mål
45. I linje med det ovan sagda skall den ifrågasatta skrivelsen betraktas som en rättsakt som har rättsverkningar.
46. I artikel 39.3 i förordning nr 1750/99(59) föreskrivs en minskning av de utgifter som skall godkännas för påföljande budgetår i enlighet med vissa fastställda parametrar,(60) vilket innebär att det behöriga organet måste fatta ett beslut i vilket minskningen fastställs i enlighet med de relevanta uppgifterna. Det innebär att man måste fastställa de ”faktiska utgifter[na]”, ”de belopp som avses i punkt 1”, den procentuella skillnaden mellan dessa två och, slutligen, således den tredjedel av ”skillnaden” som nedsättningen utgörs av.
47. Inte förrän medlemsstaten vet att den kommer att bli föremål för en nedsättning i enlighet med samtliga dessa uppgifter har den möjlighet att på ett effektivt sätt ifrågasätta det berörda beslutet och diskutera de kriterier eller omständigheter som har beaktats. Detta kan den knappast göra om den successivt får information, utan att erhålla ett konkret beslut med alla befintliga uppgifter som gör det möjligt för medlemsstaten att framföra en avvikande uppfattning och om den finner det lämpligt att väcka talan.
48. I förevarande mål framgår tydligt av skrivelsen att artikel 39.3 i förordning nr 1750/99 skall tillämpas på Republiken Portugal, eftersom tidpunkten för nedsättningen, beloppet och vilka uppgifter som har beaktats anges enligt följande:
– de faktiska utgifterna uppgår till 197 323 332,52 euro,
– uppskattningen för 2001 som översändes till kommissionens tjänstegrenar den 30 september 2000 uppgår till 281 430 000,00 euro,
– de faktiska utgifterna underskrider 75 procent av de uppskattade utgifterna, och
– nedsättningen uppgår till 4 583 055,83 euro och skall dras från två förskott för år 2002.
49. Följaktligen tycks talan om ogiltigförklaring kunna tas upp till prövning i sak, trots de invändningar mot detta som kommissionen har framfört.
50. Tillämpningen av artikel 39.3 i förordning nr 1750/99 behandlades dock vid två av EUGFJ-kommitténs tidigare möten,(61) i båda fallen i upplysningssyfte.(62) Det som avhandlades den 22 januari 2002 saknar i här relevanta avseenden större rättslig betydelse, eftersom allt som gällde tillämpningen av nämnda bestämmelse avlägsnades från dagordningen just därför att man inte hade tillgång till en av de nödvändiga uppgifterna. Det är svårare att bedöma det som diskuterades vid mötet den 19 februari samma år.
51. Enligt protokollet från det mötet redogjorde kommissionens representant för de sanktionsåtgärder som skulle vidtas mot vissa medlemsstater i, som det verkar,(63) en sidohandling som senare fogades till den ifrågasatta skrivelsen. Av detta följer att kommissionen vid mötet den 19 februari 2002 redan hade fattat beslut om att tillämpa nedsättningen, fastställt grunderna för dess beräkning och dess belopp, vilket innebär att skrivelsen av den 18 april 2002 endast är ett meddelande om vad som hade beslutats. Detta innebär att Republiken Portugal, om den inte godtog nedsättningen, borde ha ifrågasatt nämnda beslut och inte skrivelsen.
52. Vad skulle den i så fall ha ifrågasatt? Bilagan som innehåller beräkningen? Meddelandet om sanktionsåtgärderna? Informationen från kommissionens representant? Med andra ord: genom vilken rättsakt fattades beslutet att tillämpa nedsättningen?(64)
53. Mot bakgrund av dessa frågor tycks det av hänsyn till rättssäkerhetsprincipen som förutsätter att ”varje administrativ rättsakt som har rättsverkningar skall vara tillförlitlig bland annat med avseende på dess upphovsman och dess innehåll”,(65) samt kravet på en effektiv domstolsprövning av att alla rättsakter som meddelas av institutionerna följer gemenskapsrätten,(66) vara lämpligt att ta upp talan om ogiltigförklaring av skrivelsen till sakprövning. Skrivelsen har nämligen visat sig utgöra det konkreta uttrycket för beslutet om nedsättning, och Portugal har genom denna givits kännedom om samtliga relevanta uppgifter.
54. Talan skulle i själva verket ha riktats mot beslutet att tillämpa nedsättningen, men på grund av att det inte föreligger något annat formellt instrument som visar att det fattats utgör skrivelsen det konkreta uttryck som gör det möjligt för sökanden att ifrågasätta beslutet och låta domstolen pröva om det är förenligt med gemenskapsrätten. Trots att talan om ogiltigförklaring formellt sett riktas mot skrivelsen är dess verkliga föremål därför det beslut som skrivelsen hänvisar till. I denna anda skall man också bedöma de grunder angående rättsstridighet som har åberopats av Republiken Portugal, som således skall avse det agerande som ledde till att nedsättningen beslutades, snarare än skrivelsen som endast är bärare av beslutet.
55. Vidare delar jag inte kommissionens uppfattning att de rättsakter mot vilka talan kan väckas skulle vara besluten från maj och juni 2002, i vilka medlemsstaternas förskott för månaderna april och maj 2002 fastställdes, eftersom dessa åtgärder endast genomför ett redan fattat beslut. Som sökanden har framhållit är det fråga om beslut som liknar andra tidigare beslut, från vilka de skiljer sig i fråga om godkända belopp och de perioder de avser, men som inte tillför något nytt till dessa.
B – Grunderna för talan om ogiltigförklaring
56. Om domstolen skulle finna att talan kan tas upp till prövning, skall den pröva de grunder som har anförts till stöd för talan om ogiltigförklaring.
1. Den första grunden för talan om ogiltigförklaring: bristande behörighet
57. Påståendet om bristande behörighet är uppdelat i två delgrunder avseende dels ett åsidosättande av kommissionens interna arbetsordning, dels ett åsidosättande av artikel 7.3 i förordning nr 1258/1999.
a) Åsidosättandet av kommissionens interna arbetsordning.(67)
58. Republiken Portugal har gjort gällande att skrivelsen skall ogiltigförklaras därför att den upprättades av en generaldirektör som saknade behörighet för detta och som inte kunde stödja sig på vare sig ett bemyndigande eller en delegering. Dessa sätt att förvärva behörighet kan inte heller presumeras.
59. Jag delar sökandens uppfattning att en generaldirektör inte kan fatta ett sådant beslut om nedsättning som föreskrivs i artikel 39.3 i förordning nr 1750/99 och att det i förevarande fall saknas noteringar om något bemyndigande eller någon delegering.(68) Kommissionen har inte heller ifrågasatt någon av dessa två omständigheter.(69)
60. Jag instämmer dock inte i den slutsats som har dragits av dessa omständigheter, eftersom skrivelsen inte skall betraktas isolerad,(70) skild från det sammanhang inom vars ram den skrevs. Detta är en mycket förenklad lösning som innebär att skrivelsen tillskrivs en karaktär som den inte har. Man får inte glömma att jag förordar att talan skall tas upp till prövning därför att kommissionens beslut att sätta ned förskotten till Republiken Portugal inte fattats i någon särskild form, vilket innebär att skrivelsen fyller denna funktion och att en talan mot denna möjliggör för domstolen att ta ställning till den oriktighet som sökanden har klandrat.(71) Detta synsätt kan dock inte leda till slutsatsen att generaldirektören fattade beslutet om nedsättning genom skrivelsen, såsom sökanden har gjort gällande.
b) Åsidosättandet av artikel 7.3 i förordning nr 1258/99.(72)
61. Sökanden har påpekat att skrivelsen är daterad den 18 april 2002, men att räkenskaperna från utbetalningsställena för räkenskapsåret 2001 inte godkändes förrän den 12 juni 2002. Sökanden anser att det före den tidpunkten inte var möjligt att beräkna nedsättningen för år 2002, vilket innebar att generaldirektören, genom att basera beräkningen på ett ännu inte godkänt belopp, överskred gränserna för sin behörighet och åsidosatte artikel 7.3 i förordning nr 1258/99.
62. Jag delar inte denna uppfattning. I nämnda bestämmelse föreskrivs att kommissionen skall granska och godkänna räkenskaperna för utbetalningsställena, vilket generaldirektören inte har gjort Däremot har man inte inväntat godkännandet av de årliga räkenskaperna innan nedsättningen tillämpades. I linje med vad kommissionen har gjort gällande i sin duplik har Republiken Portugal i själva verket ifrågasatt beräkningsmetoden, en aspekt som i dess fall eventuellt kan ge upphov till ett väsentligt fel i sak, men inte till bristande behörighet eller formfel. Mot bakgrund av utformningen av den fjärde grunden för talan, som jag kommer att behandla längre fram, tror jag att även sökanden är medveten om detta. Den kritiserade bristen på behörighet har således inte styrkts.
2. Den andra grunden för talan om ogiltigförklaring
63. Republiken Portugal har gjort gällande att beslutet saknar rättslig grund, eftersom det fattades vid en tidpunkt då förordning nr 1750/99, som ligger till grund för beslutet, uttryckligen hade upphävts genom förordning nr 445/02.(73)
64. Kommissionen har gjort gällande att det i artikel 65.1 i förordning nr 445/02 föreskrivs att hänvisningarna till den upphävda förordningen skall anses avse motsvarande bestämmelser i den nya förordningen.
65. Jag instämmer inte i sistnämnda bedömning. Anvisningen i den bestämmelsen avser de bestämmelser och rättsakter som har antagits under giltighetstiden för förordning nr 1750/99, inte senare sådana i vilka det bör hänvisas till den nya förordningen i stället för den upphävda. Jag ansluter mig dock inte till sökandens ståndpunkt. Som jag redan har konstaterat(74) är artikel 39.3 i förordning nr 1750/99 identisk med artikel 49.4 i förordning nr 445/02, vilket innebär att beslutet att sätta ned förskotten har samma rättsliga grund, v ilket i sin tur innebär att försummelsen avseende omnämnandet av bestämmelsen, och till och med förordningen, inte kan leda till den ogiltigförklaring som sökanden har begärt, eftersom beslutet har rättsligt stöd och effekterna av att tillämpa den ena eller andra bestämmelsen inte skiljer sig åt. Detta gäller i än högre grad om man, såsom anförts, anser att skrivelsen endast utgör det konkreta uttrycket för ett redan fattat beslut.(75)
3. Den tredje grunden för talan om ogiltigförklaring
66. Denna grund avser ett uppenbart fel vid tillämpningen av artikel 39.4 i förordning nr 1750/99, där det föreskrivs att punkt 3 inte gäller för den första utgiftsdeklarationen i samband med programplaneringsdokumentet för utvecklingen av landsbygden, vilket leder till frågan om denna första deklaration avser räkenskapsåret 2000, såsom kommissionen har gjort gällande, eller räkenskapsåret 2001, vilket sökanden har hävdat.
67. För att lösa den frågan bör man erinra sig att besluten om programmen för landsbygdsutveckling avseende Portugal dels föreskriver att utbetalningarna från utbetalningsställena från och med den 16 oktober 1999 skall hänföras till räkenskapsår 2000 (artikel 2.2), dels att utgifterna blir stödberättigade från och med den 6 januari, den 4 respektive den 22 februari 2000 (artikel 3.1).(76)
68. Trots att programmen för landsbygdsutveckling godkändes sex månader efter det att de hade överlämnats,(77) föreskrevs således en retroaktiv effekt avseende räkenskapsår 2000. Därför är inte tidpunkten för överlämnandet eller godkännandet av programmen eller ens tidpunkten för utgifterna av lika stor betydelse som den period till vilken de skall hänföras.
69. Visserligen delar jag kommissionens uppfattning att skälen för att kommissionen enligt artikel 39.4 i förordning nr 1750/99 skall bevilja uppskov med den nedsättning som föreskrivs i stycket innan är att medlemsstaterna skall medges en anpassningstid för att skaffa ett djupare, erfarenhetsgrundat kunnande, men jag anser också att uppskovet bygger på tanken att den första deklarationen av utgifter påverkas när godkännandena av programmen för landsbygdsutveckling försenas och att man för att lindra skadeverkningarna av detta kan avstå från att tillämpa bestämmelsen under en viss tid.
70. Det är i det sammanhanget man skall se kommissionens uttalande att, när det i artikel 49.5 i förordning nr 445/02 föreskrivs att sanktionsåtgärden inte skall tillämpas på den första utgiftsdeklarationen ”under budgetåret 2000”, detta skall uppfattas som ett rent klargörande av bestämmelserna i den tidigare artikeln 39.4 i förordning nr 1750/99.(78)
71. Följaktligen var uppskovet med sanktionsåtgärden tillämpligt på räkenskapsår 2000, inte år 2001.
72. Detta påstående vederläggs inte, utan bekräftas snarare av den av Republiken Portugal nämnda omständigheten att kommissionen i skrivelserna av den 2 oktober 2000, den 20 november 2000 och den 12 januari 2001 angav att vissa belopp inte kunde ersättas inom ramen för förskotten för räkenskapsåret 2000 innan programmen för landsbygdsutveckling hade godkänts, eftersom dessa utgör sådana meddelanden som föregår nämnda beslut, som, utan tvekan i medvetande om problemet, erkänner den retroaktivitet som jag nämnt.
4. Den fjärde och den sjätte grunden för talan om ogiltigförklaring
73. Republiken Portugal har även åberopat ett uppenbart fel dels vid tillämpningen av artikel 39.3 i förordning nr 1750/99 (den fjärde grunden), dels vid tillämpningen av artikel 49.4 i förordning nr 445/02 (den sjätte grunden) med stöd av ungefär samma argument.(79) Felet skulle ligga i att kommissionen fastställt de faktiska utgifterna med utgångspunkt i de uppgifter som lämnats av INGA (197 323 332,52 euro), vilka inte har ifrågasatts, utan att beakta uppgifterna i beslutet om godkännande av räkenskaperna för räkenskapsår 2001 (197 757 664,51 euro), vilket den borde ha gjort.
74. Kommissionen anser inte att det är nödvändigt att invänta godkännandet av de årliga räkenskaperna och har påpekat att artikel 49.4 i förordning nr 445/[02] – artikel 39.3 i förordning nr 1750/99 – inte avser de godkända räkenskaperna, utan de faktiska utgifterna under det berörda räkenskapsåret. Den har tillagt att enligt artikel 4.1 i förordning nr 296/96(80) fastställs de månatliga förskotten på grundval av de uppgifter som medlemsstaterna vecko- och månadsvis insänder i enlighet med artikel 3.
75. Denna fråga bör behandlas med utgångspunkt i följande överväganden. För det första är det främsta syftet med den sanktionsåtgärd som föreskrivs i artikel 39.3 i förordning nr 1750/99 att åstadkomma så stor överensstämmelse som möjligt mellan de uppskattade och faktiska utgifterna, varför den medlemsstat som ansvarar för en prognos som skiljer sig från verkligheten får sina förskott nedsatta under följande räkenskapsår.(81) För det andra måste man skilja mellan deklarationerna av utgifter och de budgeterade ekonomiska behoven, å ena sidan, och godkännandet av de årliga räkenskaperna, å andra sidan, eftersom de dels fyller olika syften, dels bygger på olika uppgifter.(82) I det avseendet motsvarar de månatliga förskotten utgifterna under dessa perioder, medan granskningen och godkännandet av räkenskaperna sker en gång per år, eller senast den 30 april året efter det berörda räkenskapsåret, vilket dock inte hindrar att det finns ett särskilt förfarande för att inte finansiera utgifter som strider mot gemenskapsbestämmelserna.(83)
76. Även om rättssäkerheten alltid skulle bli högre om man inväntade godkännandet av de årliga räkenskaperna innan en eventuell sanktionsåtgärd vidtas, innebär det således inte ett åsidosättande av artikel 39.3 i förordning nr 1750/99 att utgå från de belopp som framgår av meddelandena från utbetalningsställena i medlemsstaterna. Förutom att kommissionen har tillgång till de uppgifter som lämnas av medlemsstaten själv och att det inte bör föreligga beaktansvärda skillnader mellan de uppgifter som lämnas varje månad och de årliga räkenskaperna,(84) skulle kravet på ett slutgiltigt godkännande för att vidta sanktionsåtgärder leda till situationer som knappast kan godtas. Det kan hända att en medlemsstat motsätter sig att vissa utgifter undantas, vilket medför att ett beslut om godkännande av räkenskaperna inte föreligger förrän efter det föreskrivna kontradiktoriska förfarandet.(85) När kommissionen väl har tillgång till de nödvändiga uppgifterna, som hämtas från de rapporter som de nationella utbetalningsställena översänder, kan den således utan vidare använda dem för nämnda ändamål.(86) Denna tanke vinner stöd av att finansieringen av den gemensamma jordbrukspolitiken sker genom ett system grundat på förtroende, då förvaltningen av fonden i huvudsak läggs i de nationella myndigheternas händer.(87)
77. Det förhållandet att kommissionen mot bakgrund av resultatet av de årliga räkenskaperna justerar sanktionsåtgärden är en annan sak. Det innebär att man, även om det inte vare sig är nödvändigt eller finns några lagstadgade krav på att invänta godkännandet av de årliga räkenskaperna innan beloppet fastställs, inte bör bortse från den eventuella skillnaden mellan summan av de uppgifter som lämnas under året och slutsumman. Det synes viktigt att dels kontrollera om en sanktionsåtgärd skall vidtas, dels noggrant fastställa nedsättningen, så att den minskas och speglar de faktiska utgifterna om skillnaden är till medlemsstatens förmån, vilket är fallet här, genom att justera de månatliga förskott som kvarstår under räkenskapsåret.
78. Till stöd för denna ståndpunkt vill jag nämna domen av den 17 oktober 1991 i målet Tyskland mot kommissionen,(88) i vilken kommissionen tillerkändes rätten att sätta ned de belopp som skulle utbetalas som månatliga förskott när den konstaterade att det nationella utbetalningsstället, i strid med gemenskapsrätten, inte hade inkasserat vissa intäkter eller inte hade haft vissa utgifter som skulle bäras av EUGFJ, med preciseringen att detta gällde ”i avvaktan på de slutgiltiga årsräkenskaperna” (punkt 16) så att ”ett beslut av kommissionen av denna typ kan omprövas fram till godkännandet av de årliga räkenskaperna och [kan], följaktligen, inte … leda till en definitiv skada för den berörda medlemsstatens ekonomiska intressen” (punkt 19).
5. Invändningen om rättsstridighet
79. För det fall att förordning nr 445/02 skulle befinnas tillämplig, anser Republiken Portugal att artikel 49.5 är ogiltig i den mån det fastställs däri att punkt 4 inte skall gälla ”för den första utgiftsdeklarationen under budgetåret 2000”, eftersom detta strider mot principen om att rättsregler inte får tillämpas retroaktivt.
80. Som synes hänger denna grund nära samman med den tredje, vilket innebär att ovan sagda bekräftar att preciseringen att det rör sig om räkenskapsåret 2000 inte tillför något till de tidigare mer generella bestämmelserna i artikel 39.4 i förordning nr 1750/99.(89)
81. Av den fasta rättspraxis som syftar till att garantera respekten för rättssäkerhetsprincipen och principen om berättigade förväntningar framgår att de materiella gemenskapsbestämmelserna skall tolkas så, att de endast är tillämpliga på tidigare situationer när detta klart framgår av bestämmelsernas lydelse, syfte eller systematik.(90) Det är dock svårt att tillämpa nämnda bestämmelse retroaktivt eftersom den, trots att den har sin föregångare i en artikel i en tidigare förordning, är inriktad på framtiden. Sökanden har inte kritiserat retroaktiviteten utan den precisering som införts i den äldre bestämmelsen genom den nya, vilket kan bemötas på ovan angivet sätt.
6. Den sjunde grunden för talan om ogiltigförklaring
82. Slutligen har Republiken Portugal gjort gällande att den motiveringsskyldighet som åläggs genom artikel 253 EG har åsidosatts, eftersom det varken anges varifrån man hämtat beloppet 197 323 332,52 euro, som anges som faktiska utgifter i den kritiserade skrivelsen, eller hur beloppet har beräknats.
83. En rättsakts motivering ”utgör en väsentlig del”(91) av denna, och skyldigheten att ange en motivering föreligger såväl för att skydda de enskilda som för att ge domstolen tillgång till det bedömningsunderlag som krävs för att den fullt ut skall kunna utöva sin prövningsrätt.(92) Av rättspraxis följer även att det av den motivering som krävs enligt fördraget klart och tydligt skall framgå hur den institution som har antagit rättsakten har resonerat, så att de som berörs därav kan få kännedom om skälen för den vidtagna åtgärden så att domstolen ges möjlighet att utöva sin prövningsrätt. Av denna rättspraxis framgår vidare att det inte kan krävas att motiveringen till en rättsakt innehåller alla de särskilda faktiska och rättsliga omständigheter som ligger till grund för rättsakten så länge den ingår i ett större systematiskt sammanhang.(93)
84. Mot bakgrund av ovan sagda tycks denna grund sakna fog eftersom sökanden själv medger att den känner till varifrån kommissionen har hämtat uppgifterna, vilket stöds av det faktum att de årliga räkenskaperna vid den tidpunkten ännu inte hade godkänts.(94) Av protokollen från EUGFJ-kommitténs möten framgår vidare att frågan om sanktionsåtgärder inte uppstod ur tomma intet, eftersom det exempelvis framgår att kommissionens representant vid mötet den 22 januari 2002 redogjorde för beräkningsmetoden.(95)
85. Således anser jag att Republiken Portugal har känt till samtliga faktiska och rättsliga omständigheter som låg till grund för beslutet om nedsättning, liksom dess belopp, med hänsyn till att den har bestritt de delar som den inte godtar. Talan kan således inte vinna bifall på grund av bristande motivering.
V – Rättegångskostnader
86. Enligt artikel 69.2 i rättegångsreglerna skall tappande part förpliktas att ersätta rättegångskostnaderna. Republiken Portugal har tappat målet och skall därför förpliktas att ersätta rättegångskostnaderna.
VI – Förslag till avgörande
87. Mot bakgrund av ovanstående överväganden föreslår jag att domstolen
1) ogillar kommissionens invändning om rättegångshinder,
2) ogillar Republiken Portugals talan om ogiltigförklaring av skrivelsen av generaldirektören för kommissionens generaldirektorat för jordbruk,
3) förpliktar Republiken Portugal att ersätta rättegångskostnaderna.
(1) .
(2)
–	AGRI/G/4–D11703, med rubriken ”Portugal ? EUGFJ ? Garanti ? Räkenskapsåret 2002 ? Tillämpning av artikel 39.3 i förordning (EG) nr 1750/99 ? Nedsättning av förskott”.
(3)
–	Kommissionens förordning (EG) nr 1750/1999 av den 23 juli 1999 om tillämpningsföreskrifter till rådets förordning (EG) nr 1257/1999 om stöd från Europeiska utvecklings- och garantifonden för jordbruket (EUGFJ) till utveckling av landsbygden (EGT L 214, s. 31).
(4)
–	Rådets förordning (EG) nr 1257/1999 av den 17 maj 1999 om stöd från Europeiska utvecklings- och garantifonden för jordbruket (EUGFJ) till utveckling av landsbygden och om ändring och upphävande av vissa förordningar (EGT L 160, s. 80).
(5)
–	Investeringar i jordbruksföretag, startstöd till unga jordbrukare, kompetensutveckling; förtidspensionering från jordbruk, stöd till mindre gynnade områden och områden med miljöbetingade restriktioner, åtgärder för miljövänligt jordbruk; förbättrad och rationaliserad bearbetning och saluföring av jordbruksprodukter, skogsbruk och åtgärder för att främja anpassning och utveckling av landsbygden.
(6)
–	Rådets förordning (EG) nr 1260/1999 av den 21 juni 1999 om allmänna bestämmelser för strukturfonderna (EGT L 161, s. 1).
(7)
–	Dessa bestämmelser ”skall antas i enlighet med förfarandet i artikel 50.2 i förordning (EG) nr 1260/1999”.
(8)
–	Nämnd i fotnot 3 i detta förslag till avgörande.
(9)
–	I artikel 1 i denna anges uttryckligen att den omfattar tillämpningsbestämmelserna för förordning nr 1257/1999.
(10)
–	Genom kommissionens förordning (EG) nr 2075/2000 av den 29 september 2000 (EGT L 246, s. 46) ändrades artiklarna 2, 5, 31.3, 33, 35, 37.1, 38, 39.4, 46.2, 47.4, 48.1, 49.2 och flera punkter i bilagan, och dessutom tillades artiklarna 32a och 39a. Kommissionens förordning (EG) nr 672/2001 av den 2 april 2001 (EGT L 93, s. 28), berörde en punkt i bilagan. Genom kommissionens förordning (EG) nr 1763/2001 av den 6 september 2001 (EGT L 239, s. 10) ändrades slutligen artiklarna 5, 39 ? som även utvidgades med punkt 39.1a ?, 46 och 48 samt en punkt i bilagan. Dessutom tillkom artikel 11a.
(11)
–	Kommissionens förordning (EG) nr 445/2002 av den 26 februari 2002 om tillämpningsföreskrifter för rådets förordning (EG) nr 1257/1999 om stöd från Europeiska utvecklings- och garantifonden för jordbruket (EUGFJ) till utveckling av landsbygden (EGT L 74, s. 1).
(12)
–	Punkterna 11?13 i detta förslag till avgörande.
(13)
–	Genom artikel 1.5 i förordning nr 2075/2000, nämnd i fotnot 10, lades flera punkter till artikel 33.2 i vilka de utgifter som ingår i det totala beloppet för gemenskapsstödet fastställs.
(14)
–	I dess lydelse enligt artikel 1.12 i förordning nr 2075/2000 (ovan fotnot 10).
(15)
–	Punkten 1a tillkom genom artikel 1.3a i förordning nr1763/01 (ovan fotnot 10).
(16)
–	Denna punkts lydelse följer av artikel 1.3c i förordning nr 1763/01 (ovan fotnot 10).
(17)
–	Artikel 39.4 i dess lydelse enligt artikel 1.14 i förordning nr 2075/00 (ovan fotnot 10).
(18)
–	Nämnd i fotnot 11 i detta förslag till avgörande.
(19)
–	Punkt 6 i detta förslag till avgörande.
(20)
–	Den sjunde dagen efter offentliggörandet (artikel 66), som ägde rum den 15 mars 2002.
(21)
–	Vilket för den delen konstateras i dess första skäl.
(22)
–	Exempelvis hänvisas i artikel 47.1a i förordning nr 445/02 till artikel 41.1 i den förordningen, medan det i artikel 37.1 i förordning nr 1750/99, i dess lydelse enligt förordning nr 2075/00, hänvisas till artikel 33.2.
(23)
–	Således tillkommer genom artikel 47.1b i förordning nr 445/02 formuleringen ”inom ramen för medlemsstatens anslag” till lydelsen av den motsvarande bestämmelsen i förordning nr 1750/99 (i dess lydelse enligt förordning nr 2075/00).
(24)
–	I dess lydelse enligt förordning nr 2075/00 (ovan fotnot 10).
(25)
–	Rådets förordning (EG) nr 1258/1999 av den 17 maj 1999 om finansiering av den gemensamma jordbrukspolitiken (EGT L 160, s. 103). Genom denna förordning upphävs uttryckligen (i artikel 16) rådets förordning (EEG) nr 729/70 av den 21 april 1970 om finansiering av den gemensamma jordbrukspolitiken (EGT L 94, s. 13; svensk specialutgåva, område 3, volym 3, s. 23), som ändrats flera gånger och som jag återkommer till i punkt 17 i detta förslag till avgörande.
(26)
–	Kommittén skall enligt artikel 12 i samma förordning bestå av företrädare för medlemsstaterna och för kommissionen.
(27)
–	Genom artikel 7.4 regleras det förfarande genom vilket kommissionen beslutar om vilka utgifter som inte skall omfattas av gemenskapsfinansiering och inom ramen för vilket man skall söka nå en överenskommelse med den berörda medlemsstaten och jämka samman de respektive ståndpunkterna.
(28)
–	Se ovan fotnot 25.
(29)
–	Kommissionens förordning (EG) nr 1663/1995 av den 7 juli 1995 om tillämpningsföreskrifter för rådets förordning (EEG) nr 729/70 i fråga om förfarandet vid avslutande av räkenskaperna för garantisektionen vid Europeiska utvecklings- och garantifonden för jordbruket (EUGFJ) (EGT L 158, s. 6).
(30)
–	Med hjälp av den jämförelsetabell som fogats till förordning nr 1258/99.
(31)
–	EGT L 308, 2000, s. 26.
(32)
– Den slutliga versionen presenterades den 22 oktober 2000.
(33)
– Den slutliga versionen presenterades den 24 januari 2001.
(34)
– Den slutliga versionen presenterades den 13 mars 2001.
(35)
–	Innehållet i dessa tre beslut är i princip identiskt, även om de skiljer sig åt i fråga om datum och siffror samt i fråga om tabellerna i bilagorna.
(36)
–	Kommissionens förordning (EG) nr 296/96 av den 16 februari 1996 om de uppgifter som medlemsstaterna skall sända in för månatlig bokföring av de utgifter som finansieras genom garantisektionen vid Europeiska utvecklings- och garantifonden för jordbruket (EUGFJ) och upphävande av förordning (EEG) nr 2776/88 (EGT L 39, s. 5).
(37)
–	De datum då planerna, som jag nämnde i föregående punkt, presenterades.
(38)
–	Se punkt 8 i detta förslag till avgörande.
(39)
–	INGA är den portugisiska myndighet som ansvarar för samordningen av de utgifter som finansieras av EUGFJ:s garantisektion.
(40)
–	Jag bör dock påpeka att även om den bilagda skrivelsen innehåller en redogörelse för beräkningen av nedsättningen, har jag ingen uppgift om att den togs upp vid EUGFJ‑kommitténs möte den 19 februari 2002. Protokollet från detta möte har fogats som handling A.11 till ansökan, men utan någon som helst bilaga. Kommissionen har inte heller inkommit med denna tillsammans med svaromålet eller dupliken.
(41)
–	Kommissionens beslut 2000/426/EG av den 26 juni 2000 om ändring av beslut 1999/659/EG om fastställande av vägledande fördelning per medlemsstat av anslagen från garantisektionen vid Europeiska utvecklings- och garantifonden för jordbruket när det gäller åtgärder för landsbygdens utveckling under perioden 2000–2006 (EGT L 165, s. 33).
(42)
–	Kommissionens beslut 2002/461/EG av den 12 juni 2002 om granskning och godkännande av räkenskaperna för de av medlemsstaternas utgifter, vilka finansierats av garantisektionen vid Europeiska utvecklings- och garantifonden för jordbruket (EUGFJ) avseende räkenskapsåret 2001 (EGT L 160, s. 28).
(43)
–	I artikelns två första stycken föreskrivs att ”[d]omstolen skall granska lagenligheten av de rättsakter som antas av Europaparlamentet och rådet gemensamt, av rådet, av kommissionen eller av ECB och som inte är rekommendationer och yttranden, samt sådana rättsakter som antas av Europaparlamentet och som skall ha rättsverkan i förhållande till tredje man. För detta ändamål skall domstolen vara behörig att pröva talan som väcks av en medlemsstat, av Europaparlamentet, av rådet eller av kommissionen rörande bristande behörighet, åsidosättande av väsentliga formföreskrifter, åsidosättande av detta fördrag eller av någon rättsregel som gäller dess tillämpning eller rörande maktmissbruk.” I fjärde stycket följer tillägget att ”[v]arje fysisk eller juridisk person får på samma villkor väcka talan mot ett beslut som är riktat till honom eller mot ett beslut som, även om det utfärdats i form av en förordning eller ett beslut riktat till en annan person, direkt och personligen berör honom”.
(44)
–	Jag påpekade detta i mitt förslag till avgörande av den 10 juli 2001 i mål C-315/99 P, Ismeri (REG 2001, s. I-5281).
(45)
–	Dom av den 11 november 1981 i mål 60/81, IBM mot kommissionen (REG 1981, s. 2639; svensk specialutgåva, volym 6, s. 225), punkt 8.
(46)
–	Dom av den 23 april 1986 i mål 294/83, Les Verts mot parlamentet (REG 1986, s. 1339; svensk specialutgåva, volym 8, s. 529). Se, för ett liknande resonemang, dom av den 25 juli 2002 i mål C‑50/00 P, Unión de Pequeños Agricultores mot rådet (REG 2002, s. I-6677).
(47)
–	Citatet är hämtat ur dom av den 31 mars 1971 i mål 22/70, kommissionen mot rådet (REG 1971, s. 263; svensk specialutgåva, volym 1, s. 551).
(48)
–	Punkt 45 och följande punkter i mitt förslag till avgörande inför domen i målet Ismeri, (ovan fotnot 43).
(49)
–	I domen i målet kommissionen mot rådet (ovan fotnot 47), konstaterade domstolen att det bör vara möjligt att väcka talan om ogiltigförklaring mot alla sådana åtgärder vidtagna av institutionerna – oavsett dessa åtgärders karaktär eller form – vilka är avsedda att ha rättsliga verkningar (punkt 42), och den upprepade i dom av den 22 juni 2000 i mål C-147/96, Nederländerna och kommissionen (REG 1996, s. I-4723), att ”[f]ör att kunna avgöra om en ifrågasatt rättsakt har sådana verkningar skall man fästa avseende vid dess innehåll” (punkt 27). Av motsvarande innebörd är beslutet av den 13 juni 1991 i mål C-50/90, Sunzest mot kommissionen (REG 1991, s. I-2917).
(50)
–	Dom av den 10 december 1957 i de förenade målen 1/57 och 14/57, Société des usines à tubes de la Sarre mot Höga myndigheten (REG 1957, s. 201).
(51)
–	Dom av den 9 februari 1984 i de förenade målen 316/82 och 40/83, Kholer mot revisionsrätten (REG 1984, s. 641).
(52)
–	Domen i målet kommissionen mot rådet (ovan fotnot 47).
(53)
–	Dom av den 16 juni 1993 i mål C-325/91, Frankrike mot kommissionen (REG 1993, s. I-3283; svensk specialutgåva, tillägg, s. 87).
(54)
–	Dom av den 17 juli 1959 i mål 20/58, Phoenix-Rheinrohr mot Höga myndigheten (REG 1959, s. 163), och av den 6 april 2000 i mål C-443/97, Spanien mot kommissionen (REG 2000, s. I‑2415).
(55)
–	Dom av den 19 november 1998 i mål C-159/96, Portugal mot kommissionen (REG 1998, s. I‑7379).
(56)
–	Domen i målet Phoenix Rheinrohr mot Höga myndigheten (ovan fotnot 54). Av motsvarande innebörd är även domen i målet IBM mot kommissionen (ovan fotnot 45).
(57)
–	Dom av den 22 mars 1961 i de förenade målen 42/59 och 49/59, SNUPAT (REG 1961, s. 103; svensk specialutgåva, volym 1, s. 95), av den 15 december 1988 i de förenade målen 166/86 och 220/86, Irish Cement Ltd mot kommissionen (REG 1988, s. 6473), av den 25 oktober 1977 i mål 26/76, Metro mot kommissionen (REG 1977, s. 1875; svensk specialutgåva, volym 3, s 431), och av den 25 maj 1993 i mål C-199/91, Foyer culturel du Sart-Tilman mot kommissionen (REG 1993, s. I-2667). Se även beslut av den 21 november 1990 i mål C-12/90, Infortec mot kommissionen (REG 1990, s. I-4265).
(58)
–	Dom av den 25 februari 1988 i mål 190/84, Les Verts mot parlamentet (REG 1988, s. 1017; svensk specialutgåva, volym 8, s. 529).
(59)
–	Se punkt 9 i detta förslag till avgörande.
(60)
–	Nedsättningen är obligatorisk, eftersom bestämmelsen har lydelsen ”skall de utgifter … minskas” och inte ”kan de utgifter … minskas” eller en liknande formulering.
(61)
–	Se punkt 24 i detta förslag till avgörande.
(62)
–	Jag understryker den upplysande karaktären hos det som behandlades vid mötena, därför att det inte är detsamma att upplysa om ett förestående åläggande av ett vite som att faktiskt ålägga vitet. Den rättsakt mot vilken talan kan väckas skulle således inte vara den genom vilket tillkännagivandet sker.
(63)
–	Se fotnot 40 i detta förslag till avgörande.
(64)
–	Jag vill erinra om att enligt dom av den 15 juni 1994 i mål C-137/92 P, kommissionen mot Basf m.fl. (REG 1994, s. I-2555; svensk specialutgåva, volym 15, s. I-201), utgör ”ett besluts intellektuella och formella element … en odelbar helhet och den skriftliga utformningen av rättsakten är den nödvändiga manifestationen av myndighetens vilja” (punkt 70).
(65)
–	Domstolens dom av den 6 april 2000 i de förenade målen C-287/95 P?C-288/98 P, kommissionen mot Solvay (REG 2000, s. I-2391), punkt 49.
(66)
–	Ett krav på domstolsprövning som, såsom domstolen har slagit fast i dom av den 3 december 1992 i mål C-97/91, Oleificio Borelli mot kommissionen (REG 1992, s. I-6313; svensk specialutgåva, volym 13, s. I-205), av den 11 januari 2001 i mål C-1/99, Kofisa Italia (REG 2001, s. I-207), och av den 6 december 2001 i mål C-269/99, Carl Kühne m.fl. (REG 2001, s. I-9517), följer av medlemsstaternas gemensamma konstitutionella traditioner och som stadfästs i artiklarna 6 och 13 i den europeiska konventionen angående skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna.
(67)
–	Se den rättsliga ram som redovisas i punkterna 18 och 19 i detta förslag till avgörande.
(68)
–	Om det hade förelegat ett bemyndigande eller en delegering skulle det dessutom inte bara ha varit nödvändigt att dokumentera denna därför att den, som sökanden har påpekat, inte kan presumeras, utan därför att detta föreskrivs i artikel 15 i kommissionens interna arbetsordning. Se härvidlag punkt 19 i detta förslag till avgörande.
(69)
–	Det har inom ramen för förevarande förfarande inte heller ifrågasatts att kommissionen är behörig att sätta ned förskotten till medlemsstaterna. Domstolen uttalade sig i detta avseende jakande i dom av den 17 oktober 1991 i mål C-342/89, Tyskland mot kommissionen (REG 1991, s. I-5031).
(70)
–	Här ser vi det samband som jag nämnde i punkt 31 i detta förslag till avgörande mellan kommissionens invändning om rättegångshinder och den ogiltighet som har åberopats av Republiken Portugal.
(71)
–	Punkt 52 och följande punkter i detta förslag till avgörande.
(72)
–	Se den rättsliga ram som redovisades i punkterna 14?17 i detta förslag till avgörande.
(73)
–	Se punkt 11 i detta förslag till avgörande.
(74)
–	Se punkt 12 i detta förslag till avgörande.
(75)
–	När kommissionens representant vid EUGFJ-kommitténs möte den 19 februari 2002 redogjorde för sanktionsåtgärderna gentemot de sex medlemsstater vars utgifter för programmen för landsbygdsutveckling hade underskridit 75 procent av de uppskattade utgifterna, var förordning nr 1750/99 fortfarande gällande.
(76)
–	Datumen motsvarar överlämnandet av de tre planerna. Se punkterna 20 och 21 i detta förslag till avgörande.
(77)
–	Artikel 44 i förordning nr 1257/99. Se punkt 4 i detta förslag till avgörande.
(78)
–	Se punkterna 13 och 79–81 i detta förslag till avgörande.
(79)
–	De båda bestämmelserna är identiska och det är således ur rättslig synpunkt likgiltigt vilken av dem som åberopas, därav den gemensamma bedömningen. Se punkt 65 i detta förslag till avgörande.
(80)
–	Nämnd i fotnot 36 i detta förslag till avgörande.
(81)
–	I tredje skälet i förordning nr 296/96 konstateras att ”meddelanden om uppgifter om kvantiteter kan innehålla vissa inexaktheter, som kan förklaras bl.a. med förvaltningssvårigheter när det utarbetats. Detsamma gäller uppskattning av utgifter, som visserligen måste vara tillförlitliga, men som till sin natur är av endast ungefärlig karaktär.”
(82)
–	I fråga om syftet har domstolen i dom av den 22 april 1999 i mål C-28/94, Nederländerna mot kommissionen (REG 1999, s. I-1973), slagit fast ”att förfarandet för avslut av räkenskaper syftar till att försäkra sig om att de medel som ställts till medlemsstaternas förfogande använts i överensstämmelse med gällande gemenskapsregler inom ramen för den gemensamma organisationen av marknaden” (punkt 38). Se för ett liknande resonemang dom av den 27 januari 1988 i mål 349/85, Danmark mot kommissionen (REG 1988, s. 169), punkt 19. Angående den historiska utvecklingen av de rättsliga mekanismerna för finansiering av EUGFJ och överväganden avseende förskotten, se punkt 3 i generaladvokaten Darmons förslag till avgörande i målet Tyskland mot kommissionen (ovan fotnot 69). Beträffande de olika uppgifterna, se artikel 6.1 i förordning nr 1258/99, som återges i punkt 14 i detta förslag till avgörande.
(83)
–	Särskilt artikel 7.2, 7.3 och 7.4 i förordning nr 1258/99. Se punkterna 15 och 18 i detta förslag till avgörande.
(84)
–	Detta är fallet i förevarande mål där kommissionen anger de faktiska uppgifterna till 197 323 332,52 euro, medan summan i de godkända räkenskaperna uppgår till 197 757 664, 51 euro. Enligt Republiken Portugal (punkterna 94 och 118 i ansökan), förklaras detta av räntor på belopp som återbetalats och betalats för sent.
(85)
–	Nu artikel 7.4 i förordning nr 1258/99. Se fotnot 27 i detta förslag till avgörande.
(86)
–	I det avseendet vill jag betona att det av protokollet från EUGFJ-kommitténs möte den 22 januari 2000 framgår att punkten angående information om de sanktionsåtgärder som skulle vidtas mot vissa medlemsstater för att bestämmelserna om utgifter inte hade respekterats togs bort från dagordningen just därför att det för att fastställa dem var nödvändigt att känna till beloppet för räkenskapsåret i fråga, vilket blev känt efter den 31 januari 2002.
(87)
–	Domen i målet Danmark mot kommissionen, punkt 19 (ovan fotnot 82).
(88)
–	Se ovan fotnot 69].
(89)
–	Punkterna 66–72 i detta förslag till avgörande.
(90)
–	Dom av den 10 februari 1982 i mål 21/81, Bout (REG 1982, s. 381), och av den 15 juli 1993 i mål C-34/92, Grusa Fleisch (REG 1993, s. I-4147).
(91)
–	Domstolens dom av den 23 februari 1988 i mål C-131/86, Förenade kungariket mot rådet (REG 1988, s. 905), punkt 37.
(92)
–	Dom av den 20 mars 1959 i mål 18/57, Nold (REG 1959, s. 89), och därefter följande domar.
(93)
–	Dom av den 14 februari 1990 i mål C-350/88, Delacre m.fl. mot kommissionen (REG 1990, s. I‑395), och av den 15 april 1997 i mål C-22/94, The Irish Farmers Association m.fl. (REG 1997, s. I-1809).
(94)
–	I punkterna 98 och 121 i ansökan anges att om man beaktar de belopp som anges i ”tabell 104” i EUGFJ-deklarationen (garanti) 2001, avseende oktober 2001, bilaga A.12, som återger samtliga utgifter för år 2001, ”så erhåller man det belopp som anges i beslutet”.
(95)
–	Se härvidlag punkt 24 i detta förslag till avgörande.