62006CC0135_SV
Generaladvokatens förslag till avgörande
Generaladvokatens förslag till avgörande
I – Inledning
1.
Förevarande överklagandeförfarande rör främst vad som menas med ett likartat tillägg som betalas ut från annan källa, i den mening som avses i artikel 67.2 i tjänsteföreskrifterna för tjänstemän i Europeiska gemenskaperna (nedan kallade tjänsteföreskrifterna).
2. Förfarandet har sin bakgrund i en tvist mellan en tjänsteman i Europeiska gemenskaperna, Roderich Weißenfels (nedan kallad klaganden) och Europaparlamentet. Genom sin talan vid förstainstansrätten riktade klaganden kritik mot parlamentets beslut, enligt vilket parlamentet från det fördubblade barntillägg som klaganden erhåller med stöd av tjänsteföreskrifterna gjorde avdrag med ett belopp som motsvarade en förmån enligt luxemburgsk rätt.
3. Klaganden har överklagat förstainstansrättens dom av den 25 januari 2006 (nedan kallad den överklagade domen)(2) varigenom hans talan ogillades.
II – Tillämpliga bestämmelser
A – De gemenskapsrättsliga bestämmelserna
4. Enligt artikel 62.3 i tjänsteföreskrifterna, i den lydelse som är tillämplig i förevarande mål, omfattar lönerna för tjänstemän familjetillägg.
5. Enligt artikel 67.1 b i tjänsteföreskrifterna omfattar familjetillägg bland annat barntillägg.
6. I artikel 67.2 och 67.3 i tjänsteföreskrifterna föreskrivs följande:
”2. Tjänstemän som erhåller de familjetillägg som anges i denna artikel skall uppge likartade tillägg som erhålls från annan källa. Sådana andra tillägg skall dras av från de som betalas ut enligt artiklarna 1, 2 och 3 i bilaga 7.
3. Barntillägget kan fördubblas genom ett särskilt, motiverat beslut av tillsättningsmyndigheten på grundval av läkarintyg som fastställer att barnet lider av mentalt eller fysiskt handikapp som medför betungande utgifter för tjänstemannen.”
B – De nationella bestämmelserna
7. I den luxemburgska lagen av den 16 april 1979 om inrättande av ett bidrag för handikappade, som upphävdes genom lag av den 19 juni 1998 om införande av en vårdförsäkring, men som med tillämpning av övergångsbestämmelserna i den sistnämnda lagen fortfarande är tillämplig i förevarande fall (nedan kallad den luxemburgska lagen av den 16 april 1979), föreskrivs följande:
”Artikel 1. Varje handikappad person som är bosatt i Storhertigdömet Luxemburg och som har varit bosatt där sedan minst 10 år har rätt till förmåner enligt denna lag.
Handikappade barn över tre år tillförsäkras samma rätt till förmåner … .
…
Artikel 3. Varje handikappad person … har … rätt till bidrag … .
Artikel 4. Bidraget skall dras in… upp till ett belopp som motsvarar … en likartad utländsk förmån.
Artikel 5. Bidraget … är befriat från skatt och socialförsäkringsavgifter. …”
III – Bakgrunden och förstainstansrättens dom
8. Förstainstansrätten har redogjort för bakgrunden i punkterna 5–16 på följande sätt:
”5 Klaganden som var tjänsteman i lönegrad A*12 (tidigare lönegrad A 4) trädde i tjänst vid parlamentet i Luxemburg den 1 april 1982.
6 Hans äldste son föddes den 31 januari 1982. Han är sedan tidig barndom gravt handikappad.
7 När klaganden tillträdde tjänsten vid parlamentet tillerkändes klaganden barntillägg enligt artikel 67.1 b i tjänsteföreskrifterna (nedan kallat barntillägg). Den 31 juli 1987 beslutade parlamentet att enligt artikel 67.3 fördubbla barntillägget för klagandens son från och med den 1 maj 1987. Genom beslut av den 8 juli 1997 beviljades det fördubblade barntillägget från och med den 1 juli 1997 till och med den 30 juni 2000.
8 Genom beslut av den 26 april 1999 beslutade den luxemburgska Fonds national de solidarité, med stöd av den luxemburgska lagen av den 16 april 1979, att från och med den 1 december 1998 betala klaganden, i egenskap av legal ställföreträdare för sin son, ett bidrag för gravt handikappade.
9 Klaganden informerade parlamentet i mitten av oktober 1999 om utbetalningen av det luxemburgska bidraget.
10 Genom beslut av den 22 oktober 1999 minskade parlamentet, i enlighet med artikel 67.2 i tjänsteföreskrifterna, det belopp som motsvarade det fördubblade barntillägget i tjänsteföreskrifterna från och med den 1 december 1998 med ett belopp som motsvarade det luxemburgska bidraget.
11 Genom beslut av den 20 september 2000 beviljades det dubbla barntillägget från och med den 1 juli 2000 till och med den 30 juni 2003.
Det belopp som motsvarade det dubbla barntillägget i tjänsteföreskrifterna minskades från och med den 18 september 2000 med ett belopp som motsvarade det luxemburgska bidraget.
12 Genom beslut av den 1 juli 2003 beviljades det dubbla barntillägget från och med den 1 juli 2003 till och med den 30 juni 2006.
13 Klaganden hade under tiden genom skrivelse av den 4 juni 2003 ifrågasatt parlamentets avdrag för det luxemburgska bidraget och gjort gällande följande:
”Såsom jag redan … påpekat den 28 maj 2003 betalas inte pensionen till mig utan till min son, den kommer emellertid i mina händer i egenskap av hans legala ställföreträdare. Ett avdrag enligt artikel 67.2 i tjänsteföreskrifterna från det dubbla barntillägget som beviljats mig som del av min lön enligt artikel 67.3 kommer inte i fråga.
Detta framgår för det första av att det rör sig om två olika förmånsberättigade (rättssubjekt), och för det andra av den omständigheten att pensionen utgör en fristående förmån och inte ett ’tillägg’.
Slutligen är förmånen inte heller ’likartad’. Tillägget enligt artikel 67.3 syftar till att mildra tjänstemannens extraordinära kostnader, pensionen utgör en pensionsförmån för den handikappade.”
14 Genom beslut av den 26 juni 2003 gjorde parlamentet emellertid avdrag.
15 Genom skrivelse av den 13 augusti 2003 anförde klaganden, med stöd av artikel 90.2 i tjänsteföreskrifterna, ett klagomål mot beslutet av den 26 juni 2003. Detta klagomål avslogs genom parlamentets skrivelse av den 10 november 2003.
16 Den 28 april 2004, efter det att ansökan i förevarande mål hade registrerats, antog parlamentet med beaktande av det justerade beloppet av det luxemburgska bidraget ett beslut om avdrag med stöd av artikel 67.2 i tjänsteföreskrifterna. Den 8 juni 2004 anförde klaganden ett klagomål mot beslutet av den 28 april 2004, som avslogs genom parlamentets beslut av den 15 september 2004.”
9. Klaganden väckte talan genom ansökan som inkom till förstainstansrättens kansli den 2 februari 2004. Klaganden yrkade att Europaparlamentets beslut av den 26 juni 2003 samt Europaparlamentets omprövningsbeslut av den 10 november 2003 skulle ogiltigförklaras och att parlamentet skulle förpliktas att återbetala samtliga belopp som utan rättslig grund innehållits av hans lön jämte lagstadgad ränta.
10. I dupliken formulerade klaganden om sitt andra yrkande och yrkade att domstolen skulle
”ogiltigförklara Europaparlamentets underförstådda beslut att avslå klagandens ansökan av den 4 juni 2003 om att Europaparlamentet skall utge det rätts[s]tridigt innehållna fördubblade barntillägget, och Europaparlamentets omprövningsbeslut av den 10 november 2003,
ogiltigförklara Europaparlamentets beslut av den 28 april 2004, i vilket det konstateras att bidraget för gravt handikappade som klagandens son … erhåller från en annan källa är ett tillägg som är ’likartat’, i den mening som avses i artikel 67.2 i tjänsteföreskrifterna, i förhållande till det fördubblade barntillägg som tillerkänts klaganden, och Europaparlamentets omprövningsbeslut av den 15 september 2004, och
förplikta Europaparlamentet att till klaganden utge dröjsmålsränta enligt den lagstadgade räntefoten på de belopp som Europaparlamentet sedan den 1 december 1998 rätt[s]stridigt hållit inne av hans lön i form av det fördubblade barntillägget.”
11.
Förstainstansrätten ogillade talan i den del den avsåg yrkandet att parlamentet skall förpliktas att utbetala vissa belopp. Yrkandet om betalning av vissa belopp kan inte tas upp till sakprövning, eftersom domstolen inom ramen för en talan med stöd av artikel 91 i tjänsteföreskrifterna inte är behörig att rikta förelägganden till gemenskapsinstitutionerna. Enlig artikel 233 EG skall nämligen den berörda institution vars rättsakt har upphävts vidta de åtgärder som är nödvändiga för att följa domen.
12. Vad gäller det omformulerade yrkandet i dupliken, genom vilket klaganden yrkade att parlamentet skall förpliktas att ersätta den skada som uppkommit, har förstainstansrätten fastställt att det utgör ett yrkande om skadestånd i den mening som avses i artikel 235 EG. Men eftersom föremålet för talan fastställs i ansökan kan det inte ändras i dupliken.
13. Förstainstansrätten ansåg att talan om ogiltigförklaring endast var riktad mot beslutet av den 26 juni 2003. Förstainstansrätten ogillade detta yrkande. Förstainstansrätten ansåg att parlamentet med rätta utgått från att den luxemburgska förmånen utgör ett likartat tillägg, i den mening som avses i artikel 67.2 i tjänsteföreskrifterna, och att detta skall dras av från det dubbla barntillägget med stöd av tjänsteföreskrifterna.
IV – Överklagandet
14. Klaganden har anfört tre grunder. Genom den första och den andra grunden har klaganden gjort gällande att vissa av yrkandena inte har beaktats eller ogillats, den tredje grunden avser åsidosättande av artikel 67.2 i tjänsteföreskrifterna.
15.
Klaganden yrkar att domstolen skall
”1) upphäva förstainstansrättens (första avdelningen) dom av den 25 januari 2006 i mål T‑33/04 Weißenfels mot Europaparlamentet, delgiven den 31 januari 2006,
2) ogiltigförklara Europaparlamentets beslut av den 26 juni 2003, enligt vilket det från det fördubblade barntillägg som klaganden erhåller enligt artikel 67.3 i tjänsteföreskrifterna skall dras av det belopp som klagandens son Frederik erhåller som bidrag för gravt handikappade från en annan källa,
3) ogiltigförklara Europaparlamentets underförstådda beslut att avslå klagandens ansökan av den 4 juni 2003 om att Europaparlamentet skall utge det rätt[s]stridigt innehållna fördubblade barntillägget,
4) ogiltigförklara Europaparlamentets beslut av den 28 april 2004, i vilket det konstateras att bidraget för gravt handikappade som klagandens son Frederik erhåller från en annan källa skall anses som ett tillägg som är ’likartat’, i den mening som avses i artikel 67.2 i tjänsteföreskrifterna, i förhållande till det fördubblade barntillägg som tillerkänts klaganden,
5) förplikta Europaparlamentet att till klaganden utge dröjsmålsränta enligt den lagstadgade räntefoten på de belopp som Europaparlamentet sedan den 1 december 1998 rätt[s]stridigt hållit inne av hans lön i form av det fördubblade barntillägget, och
6) förplikta Europaparlamentet att ersätta rättegångskostnaderna i båda instanserna, inklusive klagandens kostnader.”
16. Europaparlamentet yrkar att domstolen skall
1. ogilla överklagandet, eftersom grunderna delvis är irrelevanta, inte kan tas upp till sakprövning och i vart fall skall avslås, och
2. förplikta klaganden att ersätta rättegångskostnaderna i överklagandet.
V – Rättslig bedömning
17.
Den tredje grunden bör prövas först. Enligt domstolens rättspraxis skall nämligen överklagandet ogillas även om den överklagade domen innehåller domskäl som strider mot gemenskapsrätten, men domslutet visar sig vara riktigt enligt andra rättsliga grunder.(3) Skulle det följaktligen visa sig att klaganden inte har rätt till hela beloppet på familjetillägget, så skulle den första och den andra grunden inte länge vara relevanta, eftersom i vart fall domslutet har visat sig vara riktigt i det fallet.
A – Tolkningen av artikel 67.2 i tjänsteföreskrifterna
18. Klaganden har genom den tredje grunden gjort gällande att förstainstansrätten vid tolkningen av begreppet likartade tillägg som erhålls från annan källa har underlåtit att beakta att det enligt artikel 67.2 i tjänsteföreskrifterna krävs att tilläggen är likartade i två hänseenden, nämligen i formellt hänseende och i materiellt hänseende. För att vara ett likartat tillägg måste det tillägg som erhållits från annan källa vara en löneförmån, såsom tjänstemannens familjetillägg. Detta framgår redan av ordalydelsen av artikel 67.2 i tjänsteföreskrifterna, där begreppet tillägg används. Den luxemburgska förmånen är ingen löneförmån, för denna används inte heller begreppet tillägg, utan den benämns i stället bidrag. Klaganden har därutöver åberopat domstolens domar i målen kommissionen mot Belgien(4) och kommissionen mot Tyskland(5) . Det har i den överklagade domen felaktigt utgåtts från att det för tillämpningen av artikel 67.2 i tjänsteföreskrifterna saknar betydelse att det nationella bidraget betalas till dem som är bosatta i den medlemsstaten oberoende av ett anställningsförhållande.
19. Enligt klagandens åsikt är det inte heller fråga om ett likartat tillägg i materiellt hänseende, eftersom de som har rätt till de båda förmånerna inte är identiska personer. Det är inte tjänstemannen utan barnet som har rätt till den nationella förmånen. Avgörande är inte den faktiska stödmottagaren, utan endast den förmånsberättigade.
20. Det skall således prövas om förstainstansrätten har gjort en felaktig tolkning av artikel 67.2 i tjänsteföreskrifterna genom att fastställa att även en sådan förmån som inte betalas ut i samband med anställning utgör ett likartat tillägg, i den mening som avses i denna bestämmelse, och genom att vid prövningen av likheten av förmåner endast beakta syftet och ändamålet med förmånerna.
1. Förmånens bundenhet till inkomsten
21.
Förstainstansrätten har i punkt 52 i den överklagade domen fastställt att klagandens argument att de båda omtvistade förmånerna inte är likartade, eftersom tillägget enligt tjänsteföreskrifterna utgör ett tillägg till tjänstemannens lön, medan det nationella bidraget betalas ut till det handikappade barnet oberoende av föräldrarnas anställning, inte är övertygande. Avgörande för bedömningen av om de båda omtvistade förmånerna i förevarande mål är likartade är i stället syftet och ändamålet med betalningen. Mot bakgrund av vad som anförts ovan är de utgifter som hänför sig till en gravt handikappad persons omsorgs- och vårdbehov avgörande.
22. Enligt den överklagade domen saknar det för tillämpningen av artikel 67.2 i tjänsteföreskrifterna således betydelse om det nationella tillägget betalas ut i samband med en lön eller oberoende av lön. Klaganden har rätt i att denna slutsats inte följer av ordalydelsen i den tyska versionen. I denna talas det nämligen om ”tillägg”(6) .
Detta begrepp kan tolkas så, att det avser en förmån som utgör ett tillägg till en annan förmån, nämligen lönen i förevarande sammanhang, såsom även förmånen, från vilken en förmån som erhålls från en annan källa dras av, utgör ett tillägg till tjänstemannens lön. Ordalydelsen, åtminstone i den tyska lydelsen av tjänsteföreskrifterna kan därför vid första påseendet tolkas så, att en förmån endast är likartad när den utgör ett ”tillägg” till lönen.
23. Denna grammatikaliska tolkning är emellertid inte den enda möjliga tolkningen. Tillämpningen av begreppet tillägg kan även uppfattas som ospecifikt och vidare så att det även omfattar sådana förmåner som inte betalas ut i samband med en lön.
24. Den teleologiska tolkningen har således avgörande betydelse. Parlamentet har rätt i att artikel 67.2 i tjänsteföreskrifterna i många fall skulle förlora all mening om begreppet tillägg i bestämmelsen tolkades som lönetillägg. En tjänsteman kommer nämligen i regel aldrig att erhålla lönetillägg från en annan källa. Det enda möjliga undantaget är att tjänstemannen bedriver en sidoverksamhet. Vid en sådan tolkning skulle endast ett lönetillägg till tjänstemannens make eller maka omfattas av artikel 67.2 i tjänsteföreskrifterna.
25. Det avgörande argumentet mot att förmånen endast skall tolkas som lönetillägg är emellertid att denna tolkning skulle medföra en skillnad i behandlingen av tjänstemän, beroende på den slumpmässigt betingade utformningen av systemen för familjebidrag i medlemsstaterna. Hos en tjänsteman vars make eller maka är anställd i en medlemsstat där betalningen av en tilläggsförmån för handikappade barn har utformats som lönetillägg skulle detta belopp dras av från gemenskapens förmåner. Hos en annan tjänsteman som erhåller ett nationellt tillägg för sitt handikappade barn från en medlemsstat där detta inte har utformats som lönetillägg, utan där detta är beroende av att ett kriterium på bosättning uppfyllts, skulle detta inte dras av från gemenskapens förmåner och tjänstemannen skulle därmed erhålla fördubblade förmåner. En sådan skillnad i behandling av tjänstemän beroende på utformningen av den nationella rätten är inte motiverad.
26. Den tolkning av artikel 67.2 i tjänsteföreskrifterna från vilken förstainstansrätten utgick i sin dom, som innebär att en sådan skillnad i behandling av tjänstemän undviks genom att inte den formella likheten av lönetillägget anses avgörande, utan den materiella likheten, det vill säga syftet och ändamålet med förmånen, ter sig därför mer övertygande.
27.
Domstolens domar i målen kommissionen mot Belgien(7) och kommissionen mot Tyskland(8) står inte heller, tvärtemot vad klaganden har hävdat, i strid med denna tolkning. Domstolen har i dessa domar visserligen slagit fast att ”artikel 67.2 i tjänsteföreskrifterna endast är tillämplig när de villkor som gäller för rätt till bidrag i en medlemsstat vars lagstiftning ger rätt till nationellt bidrag för ett barn som även har rätt till tillägg enligt tjänsteföreskrifterna är jämförbara med villkoren för beviljande av tillägg med stöd av tjänsteföreskrifterna.”(9)
28. Domstolen anförde vidare att ”med likartade tillägg som enligt artikel 67.2 i tjänsteföreskrifterna skall dras av från de tillägg som anges i tjänsteföreskrifterna [avses] endast sådana tillägg … som skall betalas ut i samband med anställning”.(10)
29. Eftersom det i den överklagade domen fastställts att såväl den omständigheten att det nationella tillägget inte skall tillerkännas i samband med en anställning, utan endast på grundval av bosättningsorten, som den omständigheten att tjänstemannens maka inte är anställd saknar betydelse, förefaller det prima facie föreligga en motsägelse mellan den överklagade domen och de ovannämnda domarna.
30. Om man beaktar det sammanhang i vilket domarna i målen kommissionen mot Tyskland och kommissionen mot Belgien meddelades föreligger det emellertid tvärtemot detta första intryck ingen motsägelse. Dessa domar meddelades på grund av fördragsbrottsförfaranden i vilka kommissionen riktade kritik mot nationella
lagar enligt vilka barnbidrag inte tillerkänns ett barn vars förälder erhåller en förmån från Europeiska gemenskapen som är jämförbar med barnbidraget. Den nationella lagstiftningen innehöll alltså en bestämmelse om kumulationsförbud som var jämförbar med den i artikel 67.2 i tjänsteföreskrifterna. Enligt denna vältrades betalningsskyldigheten i princip över på gemenskapen. I samspelet mellan den nationella och den gemenskapsrättsliga lagstiftningen saknas en prioritetsbestämmelse, det vill säga en bestämmelse i vilken det regleras ur vilket system förmåner först skall betalas. Det ankom alltså på domstolen att avgöra huruvida artikel 67.2 i tjänsteföreskrifterna utgör hinder mot en nationell bestämmelse om kumulationsförbud, det vill säga om artikel 67.2 i tjänsteföreskrifterna medför skyldigheter för medlemsstaterna.
31. I de ovannämnda målen var det alltså inte fråga om tolkningen av artikel 67.2 i tjänsteföreskrifterna ur den europeiska tjänstemannens perspektiv, vars rätt till förmåner nedsätts med hänvisning till kumulationsförbudet i denna bestämmelse, utan huruvida förmåner först skall betalas ur det nationella systemet eller ur gemenskapens system. Kommissionen drog i detta förfarande av artikel 67.2 i tjänsteföreskrifterna slutsatsen att denna bestämmelse medför en skyldighet för medlemsstaterna att först tillhandahålla förmånerna, vilket innebär att gemenskapen kan åberopa kumulationsförbudet och inte längre behöver betala.
32. Generaladvokaten Mischo föreslog i sina förslag till avgörande i de båda målen att prioritetsbestämmelsen inte skall härledas ur artikel 67.2 i tjänsteföreskrifterna. Enligt generaladvokatens uppfattning är artikel 67.2 i tjänsteföreskrifterna endast en bestämmelse om kumulationsförbud. Den skall endast tillämpas när familjebidrag faktiskt utbetalas på grund av en nationell bestämmelse. Av denna bestämmelse framgår däremot inte någon begränsning av medlemsstaternas behörighet att själva besluta om beviljandet av sociala förmåner.(11)
33. Domstolen har emellertid inte följt generaladvokatens förslag till avgörande, utan har i sina domar i stället slagit fast att artikel 67.2 i tjänsteföreskrifterna också innehåller en prioritetsbestämmelse. Enligt domstolens bedömning anges i denna prioritetsbestämmelse att en medlemsstat åsidosätter artikel 67.2 i tjänsteföreskrifterna när den för det fall maken eller makan till en europeisk tjänsteman är anställd nekar utbetalning av familjetillägg enligt nationell lagstiftning med åberopande av betalning med stöd av tjänsteföreskrifterna.(12) Den bedömning som domstolen gjorde i detta sammanhang avseende definitionen av likartade tillägg avsåg följaktligen artikel 67.2 i tjänsteföreskrifterna i dess funktion som prioritetsbestämmelse.
34. Definitionen av likartat tillägg inom tillämpningsområdet för artikel 67.2 som prioritetsbestämmelse skall inte nödvändigtvis överföras till definitionen inom ramen för artikel 67.2 i dess funktion som bestämmelse om kumulationsförbud. Det skall inom ramen för artikel 67.2 som bestämmelse om kumulationsförbud i stället utgås från en materiell tolkning av bestämmelsen. Endast på så sätt kan, såsom angetts ovan, en skillnad i behandling mellan tjänstemän förhindras. Generaladvokaten Mischo har föreslagit att artikel 67.2 endast skall ses som en bestämmelse om kumulationsförbud och inte även som en prioritetsbestämmelse. Denna tolkning skulle innebära att skillnader i tolkningen av begreppet beroende på funktionen av artikel 67.2 som prioritetsbestämmelse eller som bestämmelse om kumulationsförbud undveks.
35. Inom tillämpningsområdet för artikel 67.2 i tjänsteföreskrifterna som prioritetsbestämmelse är således endast det materiella kriteriet huruvida förmånen har samma syfte och ändamål av betydelse vid bedömningen av huruvida förmånen är likartad.
2. Förmånens likhet i materiellt hänseende
36.
I samband med bedömningen av huruvida förmånerna är likartade i materiellt hänseende har klaganden gjort gällande att det i den överklagade domen inte har beaktats att det inte är tjänstemannen som har rätt till den nationella förmånen utan barnet och att förmånen endast betalas till tjänstemannen i hans funktion som legal ställföreträdare för det minderåriga barnet.
37.
Förstainstansrätten gjorde emellertid en riktig bedömning då den fann att den formella klassificeringen av förmånen inte får vara avgörande. Avgörande är vem förmånen till slut kommer till godo. Detta är här trots det formella förmånsberättigandet inte endast sonen utan även fadern. Dessa förmåner kommer nämligen till slut tjänstemannen till godo genom att de minskar barnets underhållsbehov och därmed avlastar fadern från underhållskostnader i samma omfattning.(13) Talan kan således inte heller i detta avseende bifallas på den tredje grunden.
3. Slutsats i denna del
38.
Sammanfattningsvis kan det konstateras att förstainstansrätten har gjort en riktig tillämpning av artikel 67.2 i tjänsteföreskrifterna genom att fastställa att parlamentet från det fördubblade barntillägg som erhålls enligt tjänsteföreskrifterna får göra avdrag för utbetalningarna enligt luxemburgsk rätt.
39. Eftersom i vart fall utgången i målet i den överklagade domen därmed är korrekt, även om de andra grunder som klaganden åberopat skulle bifallas, har de andra grunderna inte längre någon betydelse. De skall emellertid behandlas i det följande för det fall domstolen skulle nå en annan slutsats avseende den tredje grunden som just behandlats.
B – Ogillande av olika yrkanden
40. Klaganden har genom sin första grund gjort gällande att förstainstansrätten har gjort sig skylig till felaktig rättstillämpning genom att förbise att totalt tre olika beslut hade överklagats. Klaganden har genom sin andra grund gjort gällande att dess yrkande om ersättning av ränteförlusten avvisats i den överklagade domen.
41. Till skillnad från vad parlamentet har hävdat skall dessa grunder inte avvisas på grund av att det inte föreligger någon kränkning av klagandens intressen. Klagandens intressen kan ha kränkts såväl genom att yrkandet om betalning av ränta avvisats som att yrkandet om att andra beslut som parlamentet har fattat skall ogiltigförklaras inte har beaktats.
1. Invändningen om att vissa yrkanden inte har beaktats
42. Klaganden har genom sin första grund gjort gällande att det i den överklagade domen inte har beaktats att sammanlagt tre självständiga beslut hade överklagats, nämligen beslutet av den 26 juni 2003, det underförstådda beslutet att avslå ansökan av den 4 juni 2003 och beslutet av den 28 april 2004. Förstainstansrätten har gjort en felaktig rättstillämpning genom att anse att klagandens talan om ogiltigförklaring endast avser beslutet av den 26 juni 2003.
43. Det skall inledningsvis undersökas om talan inte kan bifallas med stöd av denna grund, eftersom klaganden har återkallat ovannämnda yrkanden under förhandlingen i förstainstansrätten. Det har i punkt 31 i den överklagade domen anförts ”att klaganden under förhandlingen har medgett att de olika yrkanden om ogiltigförklaring som framställdes i ansökan och dupliken hade samma föremål, nämligen begäran om upphävande av beslutet av den 26 juni 2003”. Domstolens formulering utgör emellertid inte stöd för antagandet att klaganden formellt delvis skulle ha återkallat sin talan avseende dessa yrkanden. Det framgår inte heller av protokollet från den muntliga förhandlingen att klaganden delvis återkallat sin talan. Den första grunden skall alltså undersökas i det följande.
44. Efter ansökan som registrerades den 2 februari 2004 beslutade parlamentet den 28 april 2004 på nytt om avdrag med stöd av artikel 67.2 i tjänsteföreskrifterna, med beaktande av att det luxemburgska bidraget hade justerats.
45. Med avseende på detta beslut fastställdes i den överklagade domen att detta beslut i huvudsak är identiskt med beslutet av den 26 juni 2003. I detta beslut fastställdes endast beslutet av den 26 juni 2003, och talan om ogiltigförklaring kan inte anses avse detta beslut.
46. Jag anser inte att förstainstansrättens bedömning i detta avseende är korrekt. Genom beslut av den 28 april 2004 fattades ett nytt beslut om avdrag med stöd av artikel 67.2 i tjänsteföreskrifterna med framtida verkan med beaktande av att det luxemburgska bidraget hade justerats.
Detta beslut utgör följaktligen en självständig rättsakt som går klaganden emot. Även om beslutet av den 26 juni 2003 hade ogiltigförklarats, så skulle detta beslut ha fortsatt att gälla från och med den 28 april 2004. Klaganden har följaktligen också ett intresse av att få beslutet av den 28 april 2004 ogiltigförklarat.
47. Detta yrkande kunde därutöver undantagsvis tas upp till sakprövning trots att det först hade framställts i dupliken.
48. Enligt domstolens rättspraxis kan begäran om ogiltigförklaring av ett beslut som antagits först efter det att talan väckts tas upp till sakprövning om det endast utgör en fortsättning av det tidigare beslutet. Det skulle strida mot god rättskipning och processekonomiska krav att tvinga klaganden att väcka en ny talan mot det nya beslutet. (14)
49. Det kan ifrågasättas om denna rättspraxis även kan komma att tillämpas på tvister mellan gemenskapen och tjänstemän, eftersom genomförandet av ett omprövningsförfarande utgör en förutsättning för att talan skall kunna tas upp till sakprövning i dessa tvister. Enligt principen om processekonomi krävs emellertid även i ett sådant fall att klaganden inte hänvisas till ett nytt förfarande om det inte krävs att ett omprövningsförfarande genomförs. Detta är fallet när det förvaltningsbeslut genom vilket föremålet för talan utvidgas endast ändrar eller ersätter det beslut mot vilket ett omprövningsförfarande redan har genomförts. Det måste vidare av förvaltningens ställning i domstolsförfarandet framgå att ett omprövningsförfarande inte skulle vara framgångsrikt.
50. Klaganden har därutöver gjort gällande att förstainstansrätten i den överklagade domen felaktigt har underlåtit att beakta att det underförstådda beslutet att avslå klagandens ansökan av den 4 juni 2003 utgör ett självständigt beslut som var föremål för talan om ogiltigförklaring.
51. Det har i den överklagade domen i punkt 30 i detta avseende fastställts att föremålet för det underförstådda beslutet att avslå ansökan av den 4 juni 2003 är identiskt med beslutet av den 26 juni 2003 och att yrkandet om dess upphävande följaktligen omfattar yrkandet om upphävande av beslut av den 26 juni 2003.
52. Denna klassificering som gjorts i den överklagade domen är inte heller övertygande. Föremålet för de båda yrkandena är inte identiskt. Klaganden yrkade nämligen genom sin ansökan av den 4 juni 2003 att det fördubblade barntillägget som felaktigt hade innehållits i det förflutna skulle betalas ut. Denna ansökan går därmed utöver överklagandet av beslutet av den 26 juni 2003, genom vilket det beslutades om avdrag av det luxemburgska bidraget. Det beslutades nämligen redan innan genom beslut av den 22 oktober 1999 och den 18 september 2000 om avdrag av det luxemburgska bidraget. Ansökan av den 4 juni 2003 om utbetalning av det fördubblade barntillägget som innehållits i det förflutna kan även avse perioderna före den 26 juni 2003 och har således ett självständigt innehåll.
53. Den första grunden skulle emellertid inte motivera att den överklagade domen upphävs, eftersom yrkandet avseende det underförstådda beslutet att avslå ansökan av den 4 juni 2003 avvisades av en annan orsak. Det framställdes nämligen inom ramen för dupliken och därmed för sent.
2. Yrkande om skadestånd
54. Klaganden har genom sin andra grund gjort gällande att hans yrkande om ersättning av ränteförlust till följd av den överklagade domen avslogs med motiveringen att det hade framställts för sent.
55. Det har i punkt 26 i den överklagade domen fastställts att klagandens yrkande om ersättning av ränteförlusten enligt den lagstadgade räntefot som framställdes i dupliken utgör ett yrkande om skadestånd som skulle ha framställts i talan och som skall avvisas med motiveringen att den framställts för sent, eftersom den först gjordes gällande i dupliken.
56. Denna bedömning håller inte vid en rättslig granskning. Enligt artikel 21 i tjänsteföreskrifterna skall visserligen redan ansökan innehålla yrkandena, nya yrkanden kan i princip inte längre framställas senare. Yrkandet om utbetalning av ränta på det fördubblade barntillägget som skall utbetalas kan emellertid genom tolkning redan utläsas av ansökan och har därför framställts i tid. Klaganden hade nämligen redan i sin ansökan yrkat att Europaparlamentet skulle förpliktas att till klaganden återbetala den del av hans lön som utan rättslig grund hade innehållits, jämte lagstadgad ränta.
Klaganden hade i denna ansökan visserligen inte uttryckligen yrkat om utbetalning av ränta som skadestånd . Detta kan emellertid inte vara avgörande. Yrkandet i dupliken skall följaktligen inte bedömas som ett nytt yrkande, utan endast som en precisering av det redan i ansökan tillräckligt klart formulerade ursprungliga yrkandet som inte betecknades som ett yrkande om skadestånd. Det yrkande som framställdes i dupliken går därmed inte utöver det ursprungliga yrkandet, eftersom parlamentet inte förpliktas att återbetala det barntillägg som inte utbetalats.
57.
Detta yrkande kan även för övrigt tas upp till sakprövning. Förstainstansrätten har nämligen med rätta utgått från att gemenskapsdomstolarna i princip inte är behöriga att rikta förelägganden till gemenskapsinstitutionerna. Enligt artikel 233 EG skall den berörda institution vars rättsakt har upphävts vidta de åtgärder som är nödvändiga för att följa domen.
58. I artikel 91 i tjänsteföreskrifterna föreskrivs emellertid att domstolen skall ha obegränsad behörighet i tvister mellan gemenskapen och tjänstemän av ekonomisk art.
59. Frågan huruvida yrkanden inom ramen för tvister mellan gemenskapen och tjänstemän om att institutionerna skall förpliktas att utbetala förmåner som innehållits, såsom till exempel familjetillägg eller dagtraktamente, kan tas upp till sakprövning besvaras på olika sätt av förstainstansrätten.(15)
60. Parlamentet anser att begreppet tvister av ekonomisk art skall tolkas restriktivt och att det endast omfattar skadeståndstalan. Förevarande tvist avseende det fördubblade barntillägget omfattas inte av detta, eftersom domstolen, för det fall talan bifalls, till skillnad från vad som gäller vid skadeståndstalan, inte har något utrymme för skönsmässig bedömning när det gäller storleken på det belopp som parlamentet skall erlägga, utan detta direkt framgår av lagen.
61. Såvida det rör sig om utbetalning av ränta på det barntillägg som inte betalats är det i förevarande fall i vart fall fråga om ett skadeståndsanspråk och därmed, även enligt parlamentets uppfattning, om en tvist av ekonomisk art. För att kunna bedöma detta anspråk måste domstolen emellertid även ha behörighet att åtminstone implicit först pröva frågan huruvida parlamentet överhuvudtaget har en återbetalningsskyldighet och särskilt för vilka perioder det fördubblade barntillägget skall beviljas i efterhand.
62. Det yrkande om att parlamentet skall förpliktas att betala ränteförlusten, som framställdes i dupliken, kunde följaktligen tas upp till sakprövning.
C – Slutsats i denna del
63. Såsom angetts ovan har klaganden åtminstone delvis vunnit bifall med den första och den andra grunden. Enligt den här företrädda uppfattningen avseende den tredje grunden har parlamentet emellertid med rätta från det fördubblade barntillägget dragit av betalningarna enligt luxemburgsk lagstiftning. Utgången i målet är följaktligen korrekt. Härav följer att överklagandet skall ogillas i sin helhet.
VI – Rättegångskostnader
64. Enligt artikel 69.2 första stycket i rättegångsreglerna, som enligt artikel 118 i samma regler skall tillämpas i mål om överklagande, skall tappande part förpliktas att ersätta rättegångskostnaderna om detta har yrkats. Enligt artikel 70 i rättegångsreglerna skall institutionerna bära sina kostnader i tvister mellan gemenskaperna och deras anställda. Det följer emellertid av artikel 122 andra stycket i dessa regler att artikel 70 inte är tillämplig när, såsom i förevarande fall, en tjänsteman eller annan anställd vid institutionerna har överklagat mot en institution.
65.
Enligt artikel 122 andra stycket i rättegångsreglerna kan domstolen, utan hinder av vad som föreskrivs i artikel 69.2 i rättegångsreglerna, i mål där en tjänsteman eller annan institutionsanställd har överklagat, förplikta parterna att dela rättegångskostnaderna när så anses skäligt. I förevarande fall finns emellertid inte något som skulle tala för en sådan skälighetsbedömning.
66. Därmed är artikel 69.2 i rättegångsreglerna tillämplig i förevarande fall. Parlamentet har yrkat att klaganden skall förpliktas att ersätta rättegångskostnaderna. Eftersom klaganden har tappat målet, skall klaganden förpliktas att ersätta rättegångskostnaderna i överklagandet.
VII – Förslag till avgörande
67. Jag föreslår därför att domstolen meddelar följande dom:
1) Överklagandet ogillas.
2) Klaganden skall ersätta rättegångskostnaderna i överklagandet.
(1) .
(2)  –	Dom av den 25 januari 2006 i mål T‑33/04, Weißenfels mot parlamentet (REG 2008, s. II‑0000).
(3)  –	Se domstolens dom av den 9 juni 1992 i mål C‑30/91 P, Lestelle mot kommissionen (REG 1992, s. I‑3755), punkt 28, och beslut av den 3 juni 2005 i mål C‑396/03 P, Killinger mot Tyskland m.fl. (REG 2005, s. I‑4967), punkt 12.
(4)  –	Dom av den 7 maj 1987 i mål 186/85, kommissionen mot Belgien (REG 1987, s. 2029).
(5)  –	Dom av den 7 maj 1987 i mål 189/85, kommissionen mot Tyskland (REG 1987, s. 2061), punkt 12.
(6)  –	I den engelska versionen används begreppet allowance. I den franska versionen används begreppet allocation. Den luxemburgska förmånen betecknas också med begreppet allocation.
(7)  –	Domen i målet kommissionen mot Belgien (ovan fotnot 4).
(8)  –	Domen i målet kommissionen mot Tyskland (ovan fotnot 5).
(9)  –	Domen i målet kommissionen mot Belgien (ovan fotnot 4), punkt 30.
(10)  –	Domen i målet kommissionen mot Belgien (ovan fotnot 4), punkt 33.
(11)  –	Generaladvokaten Mischos förslag till avgörande av den 29 januari 1987 i mål 189/85, kommissionen mot Tyskland (REG 1987, s. 2061), punkt 1.
(12)  –	Domen i målet kommissionen mot Tyskland (ovan fotnot 5), punkt 30, och domen i målet kommissionen mot Belgien (ovan fotnot 4), punkt 35.
(13)  –	Se i detta avseende, även om sammanhanget där var ett annat, mitt förslag till avgörande av den 20 oktober 2005 i mål C‑286/03, Hosse, där domstolen meddelade dom den 21 februari 2006 (REG 2006, s. I‑1771), punkt 97.
(14)  –	Dom av den 29 september 1987 i målen 351/85 och 360/85, Fabrique de fer de Charleroi mot kommissionen (REG 1987, s. 3639), punkt 11.
(15)  –	Vad avser frågan huruvida ett sådant yrkande kan tas upp till sakprövning, se till exempel domstolens dom av den 3 december 1991 i de förenade målen T‑10/90 och T‑31/90, Boessen mot ESK (REG 1991, s. II‑1365), om föreläggande att betala utbildningstillägg, av den 30 november 1993 i mål T‑15/93, Vienne mot parlamentet (REG 1993, s. II‑1327), om föreläggande att betala dagtraktamente, och av den 11 juli 2000 i mål T‑134/99, Skrzypek mot kommissionen (REGP 2000, s. I‑A‑139 och s. II‑633), om åläggande att betala familjetillägg och barnpension. Domstolens dom av den 2 oktober 2001 i mål C‑449/99 P, EIB mot Hautem (REG 2001, s. I‑6733), punkt 26 samt punkt 90 och följande punkter, talar också för att ett sådant yrkande kan tas upp till sakprövning.