62024CO0475
DOMSTOLENS BESLUT (sjätte avdelningen)
den 12 november 2025 (
*1
)
”Begäran om förhandsavgörande – Beskattning – Gemensamt system för mervärdesskatt – Direktiv 2006/112/EG – Artikel 168 – Rätt till avdrag för mervärdesskatt – Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna – Artikel 47 – Rätt till ett effektivt rättsmedel och till en rättvis rättegång – Artikel 50 – Principen ne bis in idem – Avskrivning av ett straffrättsligt förfarande mot fysiska personer – Administrativt förfarande avseende ett bolag som är en beskattningsbar person – Prövning av bevisning som inhämtats under det straffrättsliga förfarandet – Artikel 99 i domstolens rättegångsregler – Svaret kan klart utläsas av rättspraxis”
I mål C‑475/24,
angående en begäran om förhandsavgörande enligt artikel 267 FEUF, framställd av Curtea de Apel Constanţa (Appellationsdomstolen i Constanța, Rumänien) genom beslut av den 9 april 2024, som inkom till domstolen den 3 juli 2024, i målet
Fashion TV RO SRL,
Maestro SPRL
mot
Direcţia Generală Regională a Finanţelor Publice Galaţi – Serviciul Soluţionare Contestaţii – Administrația Județeană a Finanțelor Publice Constanța,
Direcția Generală Regională a Finanțelor Publice Galați – Administrația Județeană a Finanțelor Publice Constanța – Activitatea de Inspecţie Fiscală,
meddelar
DOMSTOLEN (sjätte avdelningen)
sammansatt av avdelningsordföranden I. Ziemele, domstolens vice ordförande T. von Danwitz (referent), tillika tillförordnad domare på sjätte avdelningen, och domaren A. Kumin,
generaladvokat: D. Spielmann,
justitiesekreterare: A. Calot Escobar,
efter det skriftliga förfarandet,
med beaktande av de yttranden som avgetts av:
–
Fashion TV RO SRL, genom T. Chiuariu,
–
Rumäniens regering, genom R. Antonie, E. Gane och L. Ghiţă, samtliga i egenskap av ombud,
–
Tjeckiens regering, genom L. Březinová, M. Smolek och J. Vláčil, samtliga i egenskap av ombud,
–
Europeiska kommissionen, genom A. Armenia och T. Isacu de Groot, båda i egenskap av ombud,
efter att ha hört generaladvokaten D. Spielmann,
följande
Beslut
1
Begäran om förhandsavgörande avser tolkningen av rådets direktiv 2006/112/EG av den 28 november 2006 om ett gemensamt system för mervärdesskatt (EUT L 347, 2006, s. 1) (nedan kallat mervärdesskattedirektivet), av artiklarna 47 och 50 i Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna (nedan kallad stadgan) samt av rättssäkerhetsprincipen och principen om skydd för berättigade förväntningar.
2
Begäran har framställts i ett mål mellan, å ena sidan, bolaget Fashion TV RO SRL (nedan kallat Fashion TV) och, å andra sidan Direcția Generală Regională a Finanțelor Publice Galați – Serviciul Soluționare Contestații – Administrația Județeană a Finanțelor Publice Constanța (Regionala generaldirektoratet för offentliga finanser i Galați – Omprövningsenheten – Distriktsförvaltningen för offentliga finanser i Constanța, Rumänien) och Direcția Generală Regională a Finanțelor Publice Galați – Administrația Județeană a Finanțelor Publice Constanța – Activitatea de Inspecție Fiscală (Regionala generaldirektoratet för offentliga finanser i Galați – Distriktsförvaltningen för offentliga finanser i Constanța – Skattekontrollenheten, Rumänien). Målet handlar om ett beslut att inte låta Fashion TV göra avdrag för mervärdesskatt som Fashion TV påstår sig ha erlagt såsom ingående mervärdesskatt vid varuinköp.
Tillämpliga bestämmelser
Unionsrätt
3
I artikel 167 i mervärdesskattedirektivet föreskrivs att avdragsrätten ska inträda vid den tidpunkt då den avdragsgilla skatten blir utkrävbar.
4
I artikel 168 i detta direktiv föreskrivs följande:
”I den mån varorna och tjänsterna används för den beskattningsbara personens beskattade transaktioner skall han ha rätt att, i den medlemsstat där han utför dessa transaktioner, från den mervärdesskatt som han är skyldig att betala dra av följande belopp:
a)
Mervärdesskatt som skall betalas eller har betalats i medlemsstaten för varor som har levererats, eller kommer att levereras, till honom eller för tjänster som har tillhandahållits, eller kommer att tillhandahållas till honom av en annan beskattningsbar person.
…”
5
I artikel 178 a i mervärdesskattedirektivet föreskrivs att för att en beskattningsbar person ska få utöva sin avdragsrätt enligt direktivets artikel 168 a ska denne inneha en faktura som utfärdats i enlighet med kraven i direktivet.
Rumänsk rätt
6
Artikel 6 i Codul de procedură penală (straffprocesslagen) har rubriken ”Ne bis in idem”, och i denna artikel föreskrivs följande:
”Ingen får lagföras eller dömas för ett brott, om han eller hon redan har blivit dömd eller frikänd genom en lagakraftvunnen dom eller motsvarande för samma gärning, om än under en annan brottsrubricering.”
7
Artikel 335 i straffprocesslagen har rubriken ”Fortsatt handläggning vid återupptagande av ett straffrättsligt förfarande”, och däri föreskrivs följande:
”1.   Om en överordnad åklagare vid prövning finner att den omständighet som den underställde åklagaren lagt till grund för sitt avskrivningsbeslut inte förelåg, ska den överordnade åklagaren undanröja beslutet och i stället besluta att det straffrättsliga förfarandet ska återupptas. Bestämmelserna i artikel 317 ska äga motsvarande tillämpning.
2.   Om det kommit fram nya uppgifter eller omständigheter som visar att den omständighet som låg till grund för avskrivningsbeslutet inte längre föreligger, ska åklagaren undanröja beslutet och i stället förordna att handläggningen av det straffrättsliga förfarandet ska återupptas.
…”
Målet vid den nationella domstolen och tolkningsfrågan
8
Fashion TV är ett bolag vars verksamhetsföremål utgörs av film-, video- och tv-produktion. Under perioden 2014–2015 blev bolaget föremål för en skattekontroll som föranledde ett beskattningsbeslut varigenom bolaget påfördes diverse skattetillägg, bland annat avseende mervärdesskatt, jämte ränta, dröjsmålsränta och tillägg, uppgående till 416360 rumänska lei (RON) (ungefär 81340 euro) avseende förseningsavgifter avseende mervärdesskatt.
9
Skattemyndigheten ansåg att villkoren för avdrag för den ingående mervärdesskatt som Fashion TV påstod sig ha erlagt för varuinköp inte var uppfyllda. Mervärdesskatten hade nämligen, enligt skattemyndighetens bedömning, dragits av på grundval av fakturor beträffande vilka leverantörerna aldrig hade mervärdesskatteregistrerats eller inte hade mervärdesskatteregistrerats per fakturadatum, på grundval av fakturor som utfärdats av leverantörer vars registreringsnummer inte motsvarade något bolag som fanns i den rumänska skattemyndighetens databaser eller motsvarade ett annat bolag, på grundval av fakturor som utfärdats av leverantörer som förklarats vilande vid den aktuella tidpunkten samt på grundval av fakturor avseende transaktioner som inte godkänts av de aktuella leverantörerna.
10
Den 11 augusti 2015, efter det att beskattningsbeslutet meddelats, vände sig den rumänska skattemyndigheten till Parchetul de pe lângă Curtea de Apel Constanța (Åklagarmyndigheten vid appellationsdomstolen i Constanța, Rumänien) för att få klarhet i huruvida de i föregående punkt angivna gärningarna kunde kvalificeras som brott. Ett straffrättsligt förfarande inleddes gentemot två fysiska personer, DX som är verkställande direktör och JC som är revisor för Fashion TV. Förfarandet inleddes på grundval av uppgifter som gav vid handen att dessa fysiska personer hade gjort sig skyldiga till skatteundandragande genom att inkludera fiktiva transaktioner och fakturor i bolagets räkenskaper och mervärdesskattedeklarationer. Det straffrättsliga förfarandet skrevs emellertid av genom beslut av den 31 januari 2023. Som skäl för avskrivningsbeslutet angavs huvudsakligen att brott inte styrkts och att preskription inträtt.
11
Parallellt med detta överklagade Fashion TV, i egenskap av beskattningsbar person, beskattningsbeslutet vid Tribunalul Constanţa (Domstolen i Constanţa, Rumänien). Nämnda domstol ogillade överklagandet. Domstolen fann bland annat följande. Den rumänska skattemyndighetens bedömning grundade sig på objektiva omständigheter avseende de aktuella ekonomiska transaktionernas fiktiva karaktär och Fashion TV hade därvid inte lagt fram någon motbevisning.
12
Fashion TV överklagade domen i första instans vid Curtea de Apel Constanța (Appellationsdomstolen i Constanța, Rumänien), som är hänskjutande domstol i detta mål. Vid sin prövning av överklagandet ämnar den hänskjutande domstolen att komplettera bevisningen och därvid komplettera med den bevisning som samlats in under det straffrättsliga förfarandet. Fashion TV har bestritt detta tillvägagångssätt. Fashion TV har anfört att en prövning av den bevisning som inhämtats under det straffrättsliga förfarandet skulle undergräva rättskraften hos avskrivningsbeslutet, och strida mot principen ne bis in idem, rätten till en rättvis rättegång samt mot rättssäkerhetsprincipen och principen om skydd för berättigade förväntningar.
13
Den hänskjutande domstolen vill i detta avseende få klarhet i huruvida den domstol som är behörig i skattefrågor får eller till och med ska kontrollera att de materiella och formella villkor som föreskrivs i mervärdesskattedirektivet för avdragsrättens utövande är uppfyllda, bland annat genom att pröva bevisning som samlats in i samband med det tidigare straffrättsliga förfarandet. Den hänskjutande domstolen vill också få klarhet i huruvida artiklarna 47 och 50 i stadgan, liksom rättssäkerhetsprincipen och principen om skydd för berättigade förväntningar, tvärtom utgör hinder för en sådan prövning, vilket i så fall skulle innebära att det skatterättsliga domstolsförfarandet ska avskrivas till förmån för den beskattningsbara personen.
14
Mot denna bakgrund beslutade Curtea de Apel Constanța (Appellationsdomstolen i Constanța) att vilandeförklara målet och ställa följande fråga till EU-domstolen:
”Innebär artiklarna 47 och 50 i [stadgan], den allmänna rättssäkerhetsprincipen och principen om skydd för berättigade förväntningar att principen ne bis in idem ska tillämpas under sådana omständigheter som i det mål i vilket meddelades ett beslut om avskrivning av det straffrättsliga förfarandet avseende skatteundandragande mot en beskattningsbar persons ställföreträdare med motiveringen att brott inte kunde styrkas, att det inte fanns bevis för att den beskattningsbara personens ställföreträdare hade begått brottet och att preskriptionstiden för straffrättsligt ansvar under tiden hade löpt ut, vilket medför att det skatterättsliga förfarandet mot den beskattningsbara personen ska skrivas av? Eller innebär den målsättning om bekämpande av skatteundandragande, skatteflykt och missbruk som erkänns i [mervärdesskattedirektivet] att en allmän domstol, som ska pröva ett överklagande av ett beskattningsbeslut mot samma beskattningsbara person, får eller till och med ska pröva huruvida de materiella och formella villkoren för avdragsrätt enligt mervärdesskattedirektivet är uppfyllda och härvid även pröva den bevisning som lades fram i det straffrättsliga förfarandet?”
Prövning av tolkningsfrågan
15
Den hänskjutande domstolen har ställt sin tolkningsfråga för att få klarhet i huruvida artikel 168 i mervärdesskattedirektivet, jämförd med artiklarna 47 och 50 i stadgan samt rättssäkerhetsprincipen och principen om skydd för berättigade förväntningar, ska tolkas så, att en nationell domstol som har att pröva en tvist avseende utövandet av avdragsrätt för mervärdesskatt ska pröva huruvida den berörda beskattningsbara personen har iakttagit de materiella och formella villkoren i detta direktiv, bland annat genom att pröva bevisning som samlats in i samband med tidigare straffrättsliga förfaranden mot personer som är skilda från den beskattningsbara personen, eller på så sätt att dessa artiklar och principer tvärtom utgör hinder för en sådan prövning, i synnerhet när dessa straffrättsliga förfaranden har lett till att förfarandet skrivits av.
Huruvida tolkningsfrågan kan tas upp till sakprövning
16
Den rumänska regeringen har bestritt att tolkningsfrågan kan tas upp till sakprövning. Den hänskjutande domstolen har nämligen enligt den rumänska regeringen inte exakt redogjort för varför det är nödvändigt att tolka vissa principer och bestämmelser i tolkningsfrågan för att det nationella målet ska kunna avgöras.
17
Den rumänska regeringen, den tjeckiska regeringen och Europeiska kommissionen har dessutom gjort gällande att artikel 50 i stadgan inte är tillämplig på omständigheterna i det nationella målet.
18
EU-domstolen gör i denna del följande bedömning. En tolkningsfråga från en nationell domstol kan enligt fast rättspraxis bara avvisas då det är uppenbart att den begärda tolkningen av unionsrätten inte har något samband med de verkliga omständigheterna eller saken i det nationella målet eller då frågeställningen är hypotetisk eller EU-domstolen inte har tillgång till sådana uppgifter om de faktiska eller rättsliga omständigheterna som är nödvändiga för att kunna ge ett användbart svar på de frågor som ställts (dom av den 3 april 2025, Swiftair, C‑701/23, EU:C:2025:237, punkt 21 och där angiven rättspraxis).
19
Kraven beträffande innehållet i en begäran om förhandsavgörande anges uttryckligen i artikel 94 i domstolens rättegångsregler, vilket den hänskjutande domstolen förväntas ha kännedom om och måste iaktta ytterst noggrant inom ramen för det samarbete som har inrättats genom artikel 267 FEUF. Enligt dessa krav (se punkt 15 i Europeiska unionens domstols rekommendationer till nationella domstolar om begäran om förhandsavgörande (EUT C 380, 2019, s. 1)) ska varje begäran om förhandsavgörande innehålla ”en sammanfattning av saken i målet och de relevanta omständigheterna, såsom dessa har utretts av den hänskjutande domstolen eller, i vart fall, en redogörelse för de faktauppgifter som ligger till grund för frågorna”, ”lydelsen av de nationella bestämmelser som kan vara tillämpliga och, i förekommande fall, relevant nationell rättspraxis” och ”en redogörelse för de skäl som fått den hänskjutande domstolen att undra över tolkningen eller giltigheten av de aktuella unionsrättsliga bestämmelserna, och för det samband som den hänskjutande domstolen har funnit föreligga mellan de unionsrättsliga bestämmelserna och den nationella lagstiftning som är tillämplig i det nationella målet” (dom av den 3 april 2025, Swiftair, C‑701/23, EU:C:2025:237, punkt 22).
Artikel 50 i stadgan
20
Vad gäller artikel 50 i stadgan erinrar EU-domstolen inledningsvis om följande. Förfaranden avseende mervärdesskattebrott som syftar till att säkerställa en riktig uppbörd av mervärdesskatt och till att förebygga bedrägeri (såsom de förfaranden som är aktuella i det nationella målet) utgör en tillämpning av mervärdesskattedirektivet och följaktligen en tillämpning av unionsrätten, i den mening som avses i artikel 51.1 i stadgan. Nationella rättsregler som reglerar sådana förfaranden omfattas således av stadgans tillämpningsområde (se, för ett liknande resonemang, dom av den 5 april 2017, Orsi och Baldetti, C‑217/15 och C‑350/15, EU:C:2017:264, punkt 16 och där angiven rättspraxis).
21
En förutsättning för att den i artikel 50 i stadgan stadfästa principen ne bis in idem ska kunna tillämpas är emellertid enligt EU-domstolens fasta praxis att det är samma person som lagförs eller straffas. Enligt stadgans artikel 50 får ingen lagföras eller straffas mer än en gång för samma lagöverträdelse (se, för ett liknande resonemang, dom av den 5 april 2017, Orsi och Baldetti, C‑217/15 och C‑350/15, EU:C:2017:264, punkterna 17 och 18).
22
Det är i målet utrett att det är två fysiska personer, DX och JC, som lagförts. Dessa är i rättsligt hänseende inte samma person som den beskattningsbara personen i det nationella målet, nämligen Fashion TV. I likhet med vad som gjorts gällande av den tjeckiska regeringen, den rumänska regeringen och kommissionen i sina yttranden, finner EU-domstolen att det framstår som att ett av rekvisiten för principen ne bis in idem, nämligen att det är samma person som ska ha lagförts eller straffats, inte är uppfyllt. Att DX och JC har lagförts för gärningar som de begått i egenskap av ställföreträdare för Fashion TV, föranleder inte någon annan bedömning. Mot denna bakgrund framstår det som att artikel 50 i stadgan inte är tillämplig i det nationella målet (se, analogt, dom av den 5 april 2017, Orsi och Baldetti, C‑217/15 och C‑350/15, EU:C:2017:264, punkterna 22, 23 och 26).
23
När de unionsbestämmelser som en tolkningsfråga avser inte är tillämpliga i det nationella målet och således inte är relevanta för utgången i det nationella målet, ska det anses att det begärda förhandsavgörandet inte är nödvändigt för att den hänskjutande domstolen ska kunna döma i saken och att denna fråga således inte kan tas upp till sakprövning (se, för ett liknande resonemang, dom av den 3 april 2025, Swiftair, C‑701/23, EU:C:2025:237, punkt 28 och där angiven rättspraxis).
24
Den fråga som den hänskjutande domstolen har ställt i förevarande mål kan således inte tas upp till sakprövning i den del den avser stadgans artikel 50.
Rättssäkerhetsprincipen och principen om skydd för berättigade förväntningar
25
Rättssäkerhetsprincipen, från vilken principen om skydd för berättigade förväntningar härleds, kräver både att rättsregler ska vara klara och precisa och att tillämpningen av dem ska vara förutsägbar för enskilda rättssubjekt, i synnerhet när de kan få negativa konsekvenser. Denna princip innebär bland annat att den aktuella lagstiftningen ska göra det möjligt för de berörda personerna att fastställa den exakta omfattningen av de skyldigheter som de åläggs genom den och att de berörda personerna otvetydigt ska kunna fastställa vilka rättigheter och skyldigheter de har och vidta åtgärder i enlighet därmed (se, för ett liknande resonemang, dom av den 27 juni 2024, Prysmian Cabluri şi Sisteme, C‑168/23, EU:C:2024:557, punkt 40, och dom av den 4 oktober 2024, Litauen m.fl./parlamentet och rådet (Mobilitetspaketet), C‑541/20–C‑555/20, EU:C:2024:818, punkt 158 och där angiven rättspraxis).
26
Principen om skydd för berättigade förväntningar kan endast åberopas av enskilda personer hos vilka en förvaltningsmyndighet har väckt grundade förhoppningar genom att ge vederbörande tydliga, ovillkorliga och samstämmiga försäkringar från behöriga och tillförlitliga källor (dom av den 27 juni 2024, Prysmian Cabluri şi Sisteme, C‑168/23, EU:C:2024:557, punkt 41 och där angiven rättspraxis).
27
Dessa principer ska iakttas av medlemsstaterna på de områden som omfattas av unionsrätten. Medlemsstaternas rättsregler ska i detta avseende ha en entydig formulering, som gör det möjligt för de berörda personerna att på ett klart och tydligt sätt få kännedom om sina rättigheter och skyldigheter och som gör det möjligt för de nationella domstolarna att säkerställa att dessa iakttas (se, för ett liknande resonemang, dom av den 11 januari 2024, Global Ink Trade, C‑537/22, EU:C:2024:6, punkterna 45 och 46 samt där angiven rättspraxis).
28
I förevarande fall har den hänskjutande domstolen hänvisat till Fashion TV:s argument att en prövning, inom ramen för det skatterättsliga förfarande som pågår vid den domstolen, av bevis som samlats in under det straffrättsliga förfarandet mot DX och JC skulle kunna undergräva rättskraften hos det gentemot dessa fysiska personer meddelade avskrivningsbeslutet.
29
Den hänskjutande domstolen har emellertid inte förklarat på vilket sätt en sådan prövning skulle innebära ett åsidosättande av rättssäkerhetsprincipen eller principen om skydd för berättigade förväntningar vad gäller Fashion TV, i egenskap av beskattningsbar person. Den hänskjutande domstolen har inte heller angett på vilket sätt de relevanta bestämmelserna i rumänsk rätt skulle sakna klarhet, precision eller förutsebarhet, och den har inte heller hänvisat till några försäkringar som den rumänska skattemyndigheten skulle ha gett Fashion TV avseende avdragsrätten, i samband med avskrivningsbeslutet. Den hänskjutande domstolen har i detta avseende inte redogjort för det samband som den anser föreligga mellan, å ena sidan, rättssäkerhetsprincipen och principen om skydd för berättigade förväntningar och, å andra sidan, den nationella lagstiftning som är tillämplig i det nationella målet.
30
Vad gäller dessa principer är den hänskjutande domstolens tolkningsfråga således inte förenlig med de krav som avses i punkt 19 i förevarande beslut. Tolkningsfrågan kan således inte heller tas upp till sakprövning i den del den avser nämnda principer.
31
Denna fråga ska följaktligen besvaras endast i den del den avser artikel 168 i mervärdesskattedirektivet, jämförd med artikel 47 i stadgan.
Prövning i sak
32
Av artikel 99 i rättegångsreglerna följer att om svaret på en fråga i en begäran om förhandsavgörande klart kan utläsas av rättspraxis eller inte lämnar utrymme för rimligt tvivel, får domstolen, på förslag av referenten och efter att ha hört generaladvokaten, när som helst avgöra målet genom ett särskilt uppsatt beslut som är motiverat.
33
Denna artikel ska tillämpas i förevarande fall.
34
Det följer av fast praxis att beskattningsbara personers rätt att, från den mervärdesskatt som de är skyldiga att betala in, dra av den ingående mervärdesskatt som de ska betala eller har betalat vid förvärv av varor och tjänster, utgör en grundläggande princip i det gemensamma systemet för mervärdesskatt. EU-domstolen har vid upprepade tillfällen slagit fast att avdragsrätten i artikel 167 och följande artiklar i mervärdesskattedirektivet utgör en oskiljaktig del av mervärdesskattesystemet och att den i princip inte får inskränkas när de beskattningsbara personer som önskar utöva avdragsrätten uppfyller såväl de materiella som formella kraven och villkoren för avdragsrätt (dom av den 11 januari 2024, Global Ink Trade, C‑537/22, EU:C:2024:6, punkt 32 och där angiven rättspraxis).
35
Vad beträffar de materiella krav och villkor som gäller för rätten till avdrag för mervärdesskatt framgår det av ordalydelsen i artikel 168 a i mervärdesskattedirektivet, att det, för att kunna utnyttja rätten till avdrag, för det första krävs att den berörda personen är en ”beskattningsbar person” i den mening som avses i direktivet och för det andra att de varor eller tjänster som åberopats som grund för ett sådant avdrag ska ha använts av den beskattningsbara personen i ett senare led för dennes beskattade transaktioner och att dessa varor eller tjänster levererats respektive tillhandahållits i ett tidigare led av en annan beskattningsbar person. Vad beträffar formerna för utövande av rätten till avdrag för mervärdesskatt, som kan likställas med formella krav eller villkor, föreskrivs det i artikel 178 a i nämnda direktiv att en beskattningsbar person ska inneha en faktura som upprättats i enlighet med de krav som uppställs i direktivet (dom av den 11 januari 2024, Global Ink Trade, C‑537/22, EU:C:2024:6, punkt 33 och där angiven rättspraxis).
36
De materiella villkoren för avdragsrätten är endast är uppfyllda om den leverans av varor eller det tillhandahållande av tjänster som fakturan avser faktiskt har ägt rum. Vad gäller bevisbördan följer det av fast rättspraxis att det ankommer på en beskattningsbar person som vill göra avdrag för mervärdesskatt att visa att villkoren för rätt till avdrag är uppfyllda. Skattemyndigheterna får således kräva att den beskattningsbara personen själv ska lägga fram den bevisning som myndigheterna anser vara nödvändig för bedömningen av om det yrkade avdraget ska medges eller inte. Bedömningen av den bevisning som läggs fram ska göras av den nationella domstolen i enlighet med nationella bevisregler, varvid det ska göras en helhetsbedömning av samtliga faktorer och omständigheter i det enskilda fallet (se, för ett liknande resonemang, dom av den 11 januari 2024, Global Ink Trade, C‑537/22, EU:C:2024:6, punkt 34, och dom av den 12 december 2024, Weatherford Atlas Gip, C‑527/23, EU:C:2024:1024, punkterna 36 och 37 samt där angiven rättspraxis).
37
Avdragsrätten kan i detta sammanhang nekas den beskattningsbara personen om det mot bakgrund av objektiva omständigheter framkommer att den har åberopats på ett sätt som är bedrägligt eller utgör missbruk. Bekämpande av skattebedrägeri, skatteflykt och missbruk är nämligen en målsättning som erkänns och främjas i mervärdesskattedirektivet och EU-domstolen har vid upprepade tillfällen slagit fast att enskilda inte får åberopa unionsrättsliga bestämmelser på ett sätt som är bedrägligt eller utgör missbruk. Det betyder att det även i de fall då de materiella villkoren för avdragsrätt är uppfyllda, så ankommer på de nationella myndigheterna och domstolarna att neka avdragsrätt om det mot bakgrund av objektiva omständigheter framkommer att avdragsrätten har åberopats på ett sätt som är bedrägligt eller utgör missbruk (dom av den 11 januari 2024, Global Ink Trade, C‑537/22, EU:C:2024:6, punkt 35 och där angiven rättspraxis).
38
Eftersom nekandet av avdragsrätt utgör ett undantag från den grundläggande principen om avdragsrätt, ankommer det på skattemyndigheterna att styrka de objektiva omständigheter som gör det möjligt att fastställa att den beskattningsbara personen har gjort sig skyldig till ett mervärdesskattebedrägeri eller kände till eller borde ha känt till att den transaktion som åberopats som grund för avdragsrätten ingick i ett sådant bedrägeri. Det ankommer därefter på de nationella domstolarna att pröva huruvida skattemyndigheterna har styrkt att sådana objektiva omständigheter föreligger (dom av den 11 januari 2024, Global Ink Trade, C‑537/22, EU:C:2024:6, punkt 37 och där angiven rättspraxis).
39
Eftersom unionsrätten inte innehåller några regler om hur bevisupptagningen ska gå till vid misstanke om undandragande av mervärdesskatt, ska dessa objektiva omständigheter fastställas av skattemyndigheten i enlighet med bevisreglerna i nationell rätt. Dessa regler får dock inte inverka menligt på unionsrättens verkan och de måste vara förenliga med de rättigheter som säkerställs genom unionsrätten, särskilt genom stadgan (dom av den 24 februari 2022, SC Cridar Cons, C‑582/20, EU:C:2022:114, punkt 36, och dom av den 11 januari 2024, Global Ink Trade, C‑537/22, EU:C:2024:6, punkt 38 och där angiven rättspraxis).
40
Det är i enlighet med detta, och under dessa omständigheter, som EU-domstolen slagit fast att unionsrätten inte hindrar att skattemyndigheten, inom ramen för ett förvaltningsförfarande och för att fastställa ett rättsmissbruk på mervärdesskatteområdet, kan använda sig av bevis som har erhållits inom ramen för ett parallellt pågående nationellt straffrättsligt förfarande avseende den beskattningsbara personen vilket ännu inte har avslutats, under förutsättning att de rättigheter iakttas som garanteras i unionsrätten, och särskilt i stadgan. På samma sätt har EU-domstolen, under samma förutsättningar, slagit fast att skattemyndigheten, när det gäller möjligheten att fastställa ett mervärdesskatteundandragande, ska kunna använda bevisning som har erhållits inom ramen för ännu ej avslutade förfaranden som inte rör den beskattningsbara personen eller som samlats in under konnexa förfaranden i vilka den beskattningsbara personen inte varit part (se, för ett liknande resonemang, dom av den 24 februari 2022, SC Cridar Cons, C‑582/20, EU:C:2022:114, punkt 37 och där angiven rättspraxis).
41
En av de rättigheter som garanteras genom unionsrätten är iakttagandet av rätten till försvar, vilket enligt fast rättspraxis utgör en allmän princip i unionsrätten som är tillämplig så snart myndigheterna avser att vidta en betungande åtgärd gentemot en person. De personer som ett beslut riktar sig till ska, när beslutet påtagligt påverkar deras intressen, med stöd av denna princip ges möjlighet att på ett meningsfullt sätt framföra sina synpunkter med avseende på de uppgifter som myndigheten avser grunda sig på. Denna skyldighet åvilar myndigheterna i medlemsstaterna när de vidtar åtgärder som faller inom unionsrättens tillämpningsområde, även om något sådant krav avseende förfarandet inte uttryckligen föreskrivs i tillämplig unionslagstiftning (se, för ett liknande resonemang, dom av den 16 oktober 2019, Glencore Agriculture Hungary, C‑189/18, EU:C:2019:861, punkt 39, och dom av den 13 juni 2024, C (Konkursförvaltare och likvidatorer), C‑696/22, EU:C:2024:499, punkterna 104–106 och där angiven rättspraxis).
42
Principen om rätten till försvar är tillämplig på sådana omständigheter som dem i det nationella målet, där en medlemsstat – för att uppfylla den skyldighet som följer av tillämpningen av unionsrätten att vidta de lagstiftningsåtgärder och administrativa åtgärder som krävs för att mervärdesskatt inom dess territorium ska kunna uppbäras i sin helhet, samt för att bekämpa skatteundandragande – inleder ett skattekontrollförfarande mot en beskattningsbar person (se, för ett liknande resonemang, dom av den 13 juni 2024, C (Konkursförvaltare och likvidatorer), C‑696/22, EU:C:2024:499, punkt 107 och där angiven rättspraxis).
43
Iakttagandet av rätten till försvar inbegriper ett iakttagande av rätten att yttra sig. Rätten att yttra sig innebär att var och en garanteras en möjlighet att på ett meningsfullt och effektivt sätt framföra sin ståndpunkt under det administrativa förfarandet och innan ett beslut fattas som kan påverka hans eller hennes intressen på ett ogynnsamt sätt. Rätten att yttra sig innebär även att myndigheterna ska ta vederbörlig hänsyn till den berörda personens yttranden genom att omsorgsfullt och opartiskt pröva samtliga relevanta omständigheter i det enskilda fallet och genom att utförligt motivera sitt beslut, varför skyldigheten att tillräckligt specifikt och konkret motivera ett beslut, så att det är möjligt för den berörda personen att förstå skälen för avslaget på dennes ansökan, således är en följd av principen om rätten till försvar (se, för ett liknande resonemang, dom av den 16 oktober 2019, Glencore Agriculture Hungary, C‑189/18, EU:C:2019:861, punkterna 41 och 42 samt där angiven rättspraxis).
44
Vidare ska även artikel 47 i stadgan beaktas, som garanterar en effektiv domstolsprövning. Enligt artikel 47 i stadgan har var och en, vars unionsrättsligt garanterade fri- och rättigheter har kränkts, rätt till ett effektivt rättsmedel inför en domstol, under de villkor som föreskrivs i nämnda artikel. Var och en har bland annat rätt att få sin sak prövad i en rättvis rättegång (se, för ett liknande resonemang, dom av den 16 oktober 2019, Glencore Agriculture Hungary, C‑189/18, EU:C:2019:861, punkt 60).
45
Principen om parternas likställdhet i processen utgör en del av den princip – som stadfästs i artikel 47 i stadgan – om ett effektivt domstolsskydd för de rättigheter som enskilda tillerkänns enligt unionsrätten, och den är, liksom bland annat principen om ett kontradiktoriskt förfarande, en naturlig följd av begreppet rättvis rättegång som sådant. Den innebär därigenom en skyldighet att ge varje part en rimlig möjlighet att lägga fram sin sak, och sin bevisning, på villkor som inte ger denna part väsentliga nackdelar gentemot motparten (dom av den 16 oktober 2019, Glencore Agriculture Hungary, C‑189/18, EU:C:2019:861, punkt 61 och där angiven rättspraxis).
46
Denna princip syftar till att säkerställa den processuella jämvikten mellan parterna i ett rättsligt förfarande, genom att säkerställa dessa parters lika rättigheter och skyldigheter avseende, bland annat, det regelverk som styr bevisupptagningen och det kontradiktoriska förfarandet vid domstol samt parternas rätt att överklaga. För att de krav som har samband med rätten till en rättvis rättegång ska vara uppfyllda är det viktigt att parterna känner till och har möjlighet att i en kontradiktorisk process diskutera de faktiska och rättsliga omständigheter som är avgörande för målets utgång (dom av den 16 oktober 2019, Glencore Agriculture Hungary, C‑189/18, EU:C:2019:861, punkt 62 och där angiven rättspraxis).
47
För att den domstolsprövning som garanteras genom artikel 47 i stadgan ska bli effektiv, krävs det att den domstol som gör en laglighetsprövning av ett beslut som utgör en tillämpning av unionsrätten kan kontrollera huruvida den bevisning som har legat till grund för beslutet inte har insamlats och använts i strid med de rättigheter som garanteras i unionsrätten och särskilt i stadgan (se, för ett liknande resonemang, dom av den 16 oktober 2019, Glencore Agriculture Hungary, C‑189/18, EU:C:2019:861, punkt 63 och där angiven rättspraxis).
48
För att den domstolsprövning som garanteras genom artikel 47 i stadgan ska bli effektiv, krävs det således även att en domstol som ska pröva ett överklagande av ett beslut från skattemyndigheten om påförande av ytterligare mervärdesskatt ska ha behörighet att – när bevisning inhämtats under ett konnext förfarande, i vilket den beskattningsbara personen inte varit part, och denna bevisning använts som underlag för detta beslut – kontrollera att detta inhämtande och denna användning inte har skett i strid med de rättigheter som garanteras genom unionsrätten och, särskilt, genom stadgan (se, för ett liknande resonemang, dom av den 16 oktober 2019, Glencore Agriculture Hungary, C‑189/18, EU:C:2019:861, punkt 65 och där angiven rättspraxis).
49
I förevarande fall är den behöriga skattedomstolen – mot bakgrund av den fasta rättspraxis som det erinrats om i punkterna 34–38 i förevarande beslut – som ska pröva rätten till avdrag för den ingående mervärdesskatt som Fashion TV påstås ha betalat, således skyldig att kontrollera huruvida villkoren för att utöva denna rätt är uppfyllda, genom att undersöka den bevisning som ingetts till den i enlighet med relevanta bestämmelser i nationell rätt och genom att göra en helhetsbedömning av samtliga uppgifter och faktiska omständigheter i det enskilda fallet.
50
För att avgöra huruvida det föreligger ett mervärdesskattebedrägeri ankommer det på en sådan domstol att kontrollera huruvida skattemyndigheten har styrkt de objektiva omständigheter som gör det möjligt att dra slutsatsen att den beskattningsbara personen har gjort sig skyldig till ett sådant skatteundandragande eller att vederbörande kände till eller borde ha känt till att den transaktion som åberopats till stöd för avdragsrätten ingick i ett mervärdesskattebedrägeri. Sådana objektiva uppgifter kan bland annat ha inhämtats under konnexa förfaranden i vilka den beskattningsbara personen inte varit part.
51
Denna domstol kan således, mot bakgrund av den fasta rättspraxis som anges i punkterna 39–40 ovan, pröva den bevisning som inhämtats i ett konnext förfarande i vilket den beskattningsbara personen inte varit part, såsom det förfarande som inletts gentemot DX och JC. Den omständigheten att detta konnexa förfarande har gett upphov till ett avskrivningsbeslut avseende dessa fysiska personer saknar betydelse och kan inte motivera att nämnda domstol underlåter att pröva huruvida den beskattningsbara personen uppfyller villkoren för att utöva avdragsrätten. En sådan omständighet kan inte heller motivera att domstolsförfarandet på skatteområdet avslutas till förmån för den beskattningsbara personen och att denne tillerkänns denna avdragsrätt, utan att behörig domstol har kunnat kontrollera att dessa villkor är uppfyllda.
52
Vid prövningen av den bevisning som härrör från ett konnext straffrättsligt förfarande – vilket ledde till ett avskrivningsbeslut och i vilket den beskattningsbara personen inte varit part – måste man emellertid iaktta de rättigheter som garanteras i unionsrätten och i synnerhet i stadgan.
53
Mot bakgrund av fast rättspraxis och de principer som det erinrats om i punkterna 41–52 ovan ska den hänskjutande domstolen bland annat försäkra sig om att den rumänska skattemyndigheten har berett den berörda beskattningsbara personen tillfälle att på ett ändamålsenligt och effektivt sätt framföra sin ståndpunkt under förvaltningsärendet, innan beslutet att neka avdragsrätt antogs.
54
Mot denna bakgrund ska tolkningsfrågan besvaras på följande sätt. Artikel 168 i mervärdesskattedirektivet, jämförd med artikel 47 i stadgan, ska tolkas så, att en nationell domstol som har att pröva en tvist avseende utövandet av avdragsrätt för mervärdesskatt ska pröva huruvida den berörda beskattningsbara personen har iakttagit de materiella och formella villkoren i detta direktiv och får därvid pröva bevisning som samlats in i samband med tidigare straffrättsliga förfaranden mot personer som är skilda från den beskattningsbara personen, under förutsättning att domstolen vid denna prövning iakttar de rättigheter som garanteras i unionsrätten, särskilt i stadgan, inbegripet principen om parternas likställdhet i processen och rätten till försvar.
Rättegångskostnader
55
Eftersom förfarandet i förhållande till parterna i det nationella målet utgör ett led i beredningen av samma mål, ankommer det på den hänskjutande domstolen att besluta om rättegångskostnaderna. De kostnader för att avge yttrande till domstolen som andra än nämnda parter har haft är inte ersättningsgilla.
Mot denna bakgrund beslutar domstolen (sjätte avdelningen) följande:
Artikel 168 i rådets direktiv 2006/112/EG av den 28 november 2006 om ett gemensamt system för mervärdesskatt, jämförd med artikel 47 i Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna, ska tolkas så, att en nationell domstol som har att pröva en tvist avseende utövandet av avdragsrätt för mervärdesskatt ska pröva huruvida den berörda beskattningsbara personen har iakttagit de materiella och formella villkoren i detta direktiv och får därvid pröva bevisning som samlats in i samband med tidigare straffrättsliga förfaranden mot personer som är skilda från den beskattningsbara personen, under förutsättning att domstolen vid denna prövning iakttar de rättigheter som garanteras i unionsrätten, särskilt i stadgan om de grundläggande rättigheterna, inbegripet principen om parternas likställdhet i processen och rätten till försvar.
Underskrifter
(
*1
)	Rättegångsspråk: rumänska.