62004CC0140_SV
Generaladvokatens förslag till avgörande
Generaladvokatens förslag till avgörande
1. Begäran om förhandsavgörande avser tolkningen av artikel 203.3 sista strecksatsen första ledet i gemenskapens tullkodex (nedan även kallad kodexen).(2)
2. Hof van beroep (överklagandeinstans) i Antwerpen har ställt frågor om vilken person som skall svara för en tullskuld när varor som införts till gemenskapen, vilka tulldeklarerats och förvarats i lager, försvinner innan de har hänförts till en godkänd tullbehandling.
I – Bakgrunden och tvisten vid den nationella domstolen
3. Den 9 juni 1996 uppvisade NV United Antwerp Maritime Agencies (nedan kallat Unamar) för myndigheten i Antwerpen, tillsammans med en vederbörlig summarisk deklaration, en container med 901 kartonger cigaretter av märket L & M, som hade transporterats från den brasilianska staden Paranagua ombord på fartyget Cap Trafalgar, tillhörande bolaget Hamburg Süd.(3)
4. Den 18 juni 1996 lossade NV Seaport Terminals (numera NV Katoen Natie Terminals), ett lagrings- och transportföretag, lasten och förvarade den, i avvaktan på att den skulle hänföras till en godkänd tullbehandling, på en för detta ändamål avsedd kajplats som företaget var innehavare av.
5. Det visade sig på morgonen den 19 juni att lasten hade försvunnit. Den kunde därför inte uppvisas för myndigheterna.
6. Den belgiska myndigheten anmodade Unamar och Seaport Terminal, genom två skrivelser av den 13 mars 1998, att de skulle betala 785 555,04 euro jämte ränta och kostnader för att reglera tullar, punktskatter och särskilda avgifter.
7. De två bolagen motsatte sig respektive betalningsanmodan. Deras yrkanden ogillades emellertid av Rechtbank van eerste aanleg (domstol i första instans) genom dom av den 9 september 2002, en dom som bolagen har överklagat till Hof van Beroep.
II – Tillämpliga bestämmelser
A – Den bestämmelse som skall tolkas
8. Tullskuld kan vid import till gemenskapen uppkomma i de olika fall som anges i artiklarna 201–205 i kodexen, bland annat om en vara undandras från den övervakning som avses i artikel 203.(4) Enligt artikel 203.3 skall som gäldenärer således anses,(5) förutom de personer som undandrog varorna från tullövervakning, de som medverkat till undandragningen och de som förvärvat eller tagit hand om varorna och som var medvetna om det olagliga undandragandet, ” den person som skall uppfylla de förpliktelser som är förenade med tillfällig förvaring av varorna (6) eller med användning av det tullförfarande som varorna är hänförda till”.
B – Angående uppvisandet för tullen, den summariska deklarationen och den tillfälliga förvaringen
9. Den som importerar varor till gemenskapen skall befordra och uppvisa dem för tullen. Sistnämnda skyldighet ankommer även på den som åtar sig ansvaret för befordran efter införseln (artiklarna 38.1 a och 40 i gemenskapens tullkodex).
10. De skall även uppfylla en formell skyldighet, nämligen den som avser ingivande av en summarisk deklaration, en uppgift som i förekommande fall ankommer på deras huvudman (artiklarna 43 och 44.2 i kodexen). Denna handling, som skall undertecknas av deklaranten, har till syfte att underlätta kontrollen av att de varor som den avser hänförs till en godkänd tullbehandling inom den tid som är fastställd i artikel 49 i kodexen (artikel 183.1 och 183.2 i förordning (EEG) nr 2454/93)(7) (nedan kallad tillämpningsförordningen).
11. Efter det att nämnda formaliteter har fullgjorts har varorna status som ”varor i tillfällig förvaring”, som skall förvaras på de platser och enligt de villkor som godkänts av myndigheten, som får kräva att innehavaren ställer en säkerhet för att säkerställa betalning av skulden om de varor som lämnats till förvaring undandras från tullövervakning (artiklarna 50, 51 och 53.2, jämförda med artikel 203, i kodexen).
12. Fram till dess att de varor som anges i deklarationen har hänförts till en godkänd tullbehandling, och innan de har lossats, skall den som har importerat dem, den som har befordrat dem efter införseln eller den i vars namn dessa personer har handlat uppvisa varorna närhelst tullmyndigheterna kräver detta. Efter det att varorna har lossats ankommer denna uppgift på varje person som innehar varor för att flytta eller lagra dem (artiklarna 183 och 184 i tillämpningsförordningen, jämförda med artikel 44.2 i kodexen).
III – Tolkningsfrågorna
13. Hof van beroep i Antwerpen har mot denna bakgrund ställt följande frågor till EG‑domstolen:
”1. Kan den person som skall uppvisa varorna för tullen (artikel 40 gemenskapens tullkodex) – en skyldighet som innebär att han eller hans ombud skall lämna in en summarisk deklaration (artikel 44.2 kodexen) och underteckna den (artikel 183.1 i tillämpningsföreskrifterna …) och att för tullmyndigheterna uppvisa varor som inte har lossats från det transportmedel med vilket de förts in i gemenskapen fram till den tidpunkt då varorna i fråga hänförs till en godkänd tullbehandling –betraktas som den person som skall uppfylla de förpliktelser som är förenade med tillfällig förvaring av varorna i den mening som avses i artikel 203.3 sista strecksatsen i kodexen?
2. Kan den person som innehar varorna för att flytta eller lagra dem efter det att de har lossats, som därför betraktas som ”den person som innehar varorna” enligt artiklarna 51.2 och 53.2 i kodexen och som följaktligen enligt artikel 184.2 i tillämpningsföreskrifterna är skyldig att på nytt uppvisa varorna i orört skick på begäran av tullmyndigheterna, betraktas som den person som skall uppfylla de förpliktelser som är förenade med tillfällig förvaring av varorna i den mening som avses i artikel 203.3 sista strecksatsen i kodexen?
3. Om den första och den andra frågan besvaras jakande, kan då de personer som avses i dessa frågor anses vara gäldenärer samtidigt och följaktligen solidariskt betalningsansvariga för tullskulden om de är olika personer (i förevarande fall ombudet för det rederi som har infört varorna till gemenskapen och det lagrings- och transportföretag som ansvarar för lagringen och förflyttningen av varorna på den lossningsplats/kaj som tullmyndigheterna anvisat)?
4. Om den tredje frågan besvaras jakande, skall den person som avses i den första frågan då förbli gäldenär fram till den tidpunkt då varorna hänförs till en godkänd tullbehandling, oavsett om varorna efter det att de lossats från det transportmedel med vilket de har förts in i gemenskapen har lagrats eller förflyttats av den person som avses i den andra frågan?
5. Om den tredje frågan besvaras nekande, skall den person som avses i den första frågan då anses förbli gäldenär för tullskuld fram till den tidpunkt då varorna lämnas över till den person som avses i den andra frågan, och blir den person som avses i den andra frågan endast gäldenär från och med den tidpunkt då han ansvarar för lagring och förflyttning av varorna?
6. Om den första frågan besvaras jakande och den andra frågan skall besvaras nekande, skall då den person som avses i den första frågan anses förbli gäldenär fram till den tidpunkt då varorna lämnas över till den person som avses i den andra frågan eller då varorna hänförs till en godkänd tullbehandling?”
IV – Förfarandet vid domstolen
14. Kommissionen, den belgiska regeringen och de två sökandebolagen i målet vid den nationella domstolen har inkommit med skriftliga synpunkter inom den frist som föreskrivs i artikel 20 i EG‑stadgan för domstolen.
15. Företrädarna för dem som deltog i det skriftliga förfarandet närvarade vid förhandlingen den 7 april för att yttra sig muntligen.
V – Bedömning av tolkningsfrågorna
A – Inledande synpunkter
16. Det skall först göras två klargöranden, varav det ena avser faktiska omständigheter och det andra är av rättslig natur.
17. Det första klargörandet avser det förhållandet att Unamar kategoriskt har förnekat att det skulle ha bifogat och undertecknat den förteckning över lasten som i detta fall utgjorde den summariska deklarationen. Det rör sig om en uppgift i beslutet om hänskjutande vars riktighet det ankommer på den nationella domstolen att fastställa och som domstolen inte kan uttala sig om. Det finns följaktligen anledning att inte pröva denna fråga och att avgöra målet med bortseende från vem som har fullgjort formaliteten i detta fall.
18. Den andra preciseringen, som kommissionen har gjort, avser det förhållandet att den belgiska myndigheten inledde förfarandet och framställde ett krav mot Unamar och Seaport Terminals, med stöd av artikel 202 i gemenskapens tullkodex, med motiveringen att skulden hade uppkommit genom att tobaken införts olagligen till gemenskapen, medan Hof van beroep i Antwerpen anser att den relevanta grunden för uppbörden utgörs av artikel 203, en bestämmelse som avser undandragande av varor från tullövervakning.(8)
B – De två första frågorna
19. Tvisten vid den nationella domstolen är klart avgränsad och avser fastställandet av den person som, efter det att varorna har undandragits, är ansvarig för tullskulden tillsammans med dem som undandrog varorna från tullövervakning samt dem som har medverkat i undandragandet eller tagit hand om varorna och som var medvetna om den olagliga undandragningen. Bestämmelsen avser ”den person som skall uppfylla de förpliktelser som är förenade med tillfällig förvaring av varorna” (artikel 203.3 sista strecksatsen första ledet i kodexen). Hof van beroep i Antwerpen önskar klarhet i vem som uppfyller detta kriterium.
20. Den rättsliga ram som det ovan har lämnats en kortfattad redogörelse för består av tre moment. Det första momentet omfattar uppvisandet av varorna för tullen och kommer till uttryck genom den formella handling som den summariska deklarationen utgör. Det följande momentet, under vilket varorna förvaras tillfälligt för att kunna visas upp närhelst myndigheten kräver detta, och som är av avgörande betydelse för dessa tolkningsfrågor, löper mellan varornas införsel till gemenskapen och hänförandet till en godkänd tullbehandling. Det tredje momentet inträder när sistnämnda händelse har inträffat.
21. Under den inledande fasen åligger tullskyldigheten importören, den som befordrar varorna efter det att de har passerat gränsen eller den i vars namn dessa personer har handlat. Under den andra fasen är det nödvändigt att skilja mellan två fall. Om varorna alltjämt befinner sig i transportmedlet åligger skyldigheten samma personer som under den första fasen. Om varorna har lossats åligger skyldigheten de personer som innehar varorna för att flytta eller lagra dem. Det är inte utan anledning som det av artikel 101 a i kodexen följer att lagerhavaren skall säkerställa att varorna inte undandras den nödvändiga övervakningen medan de förvaras på kajen.
22. Om varorna undandrogs från myndighetens övervakning innan de hänfördes till en godkänd tullbehandling, skall således – förutom de som undandrog varorna från övervakningen, de som medverkade till undandragandet och de som mottog varorna – även importören, transportören eller deras huvudman svara för skulden, om varorna ännu inte hade lossats. I annat fall skall den som innehar varorna för att transportera eller förvara dem svara för skulden.
23. Denna tolkning, som vinner stöd av de aktuella bestämmelsernas ordalydelse, är dessutom, såsom kommissionen har påpekat, förenlig med bestämmelsernas syfte. Det rör sig om att hindra olaglig införsel. Så länge som varorna inte har erhållit en bestämd tullstatus och har varit föremål för betalning av tullen eller tillfälligt eller slutgiltigt har undantagits från tullplikt,(9) skall innehavaren uppvisa varorna närhelst detta begärs, och han svarar för deras förlust.(10) Av samma skäl får myndigheten enligt artikel 51.2 i kodexen kräva att innehavaren, vid tillfällig förvaring av varorna, skall ställa en säkerhet för att säkerställa betalning av tullskulden om varorna undandras från den relevanta övervakningen.
24. Mot bakgrund av föregående överväganden föreslår jag att domstolen skall besvara de två första tolkningsfrågorna enligt följande. Med uttrycket den person som skall uppfylla de förpliktelser som är förenade med tillfällig förvaring, vilket förekommer i artikel 203.3 sista strecksatsen första ledet i gemenskapens tullkodex, avses
– om varorna alltjämt befinner sig i transportmedlet, a) den som har infört varorna till gemenskapens tullområde, b) den som, efter införseln och före uppvisandet av varorna, svarar för deras befordran eller c) den för vilken någon av dessa personer är ombud,
– om varorna har lossats, den som innehar varorna för att flytta eller lagra dem.
C – Frågorna 3–6
25. Den belgiska domstolen har ställt dessa fyra frågor för att få klarhet i huruvida ansvarigheten i de två angivna fallen föreligger samtidigt och solidariskt eller om det sker en övergång i tiden, och, i sistnämnda fall, vid vilken tidpunkt övergången sker. Lösningen följer underförstått av föregående bedömningar och av svaret på de två första frågorna.
26. I de fall som avses i artikel 203 är även den som skall uppfylla de förpliktelser som följer av tillfällig förvaring av varorna skyldig att betala tull. Sådana krav, i synnerhet kravet att hålla varorna tillgängliga för myndigheterna, binder innehavaren. Denne bestäms i artikel 184 i tillämpningsförordningen genom ett objektivt kriterium, nämligen lossningen av varorna. Det finns följaktligen inte någon konkurrerande och solidarisk skyldighet, utan en successiv sådan. Skyldigheten att uppvisa varorna för tullen, liksom att inge och underteckna den summariska deklarationen, gäller till dess att varorna har lossats. Därefter blir den person som svarar för varornas befordran och förvaring gäldenär.
27. Med hänsyn till bestämmelsens syfte, som jag har behandlat ovan, består den avgörande omständigheten i innehavet av varorna, och följaktligen den faktiska kontrollen av dem. Den som förvarar varorna och som därmed skall säkerställa att de inte rubbas ansvarar för betalningen av tullskulden om varorna undandras från tullövervakning under den tid då han förfogar över dem. Det är därför som det enligt artikel 51.2 i kodexen är tillåtet att kräva att det under den tillfälliga förvaringen ställs säkerheter för att tullarna betalas om varorna undandras från nämnda övervakning.
28. Om flera personer är gäldenärer i fråga om en och samma skuld har de, enligt artikel 213 i kodexen, solidariskt betalningsansvar. För att bestämmelsen skall kunna tillämpas förutsätts emellertid att skyldigheten föreligger samtidigt för de olika gäldenärerna.(11) Så är emellertid inte fallet här, eftersom, såsom jag har antytt ovan, det enligt artikel 184 i tillämpningsförordningen inte är möjligt att förena dessa skyldigheter, eftersom det med hänvisning till lossningen sker en övergång av ansvaret i tiden.
29. Såsom den belgiska regeringen har understrukit är deklaranten eller de personer som avses i artikel 44.2 i kodexen skyldiga att hänföra varorna till en godkänd tullbehandling. De skall härvid bära kostnaderna som uppkommer med anledning av de åtgärder som myndigheterna vidtar för att reglera fallet (artikel 187 i tillämpningsförordningen, jämförd med artikel 53 i kodexen). Dessa bestämmelser är emellertid självständiga i förhållande till artikel 203.3 sista strecksatsen första ledet i kodexen, som avser de skyldigheter som följer av själva förvaringen, särskilt skyldigheten att hålla varorna tillgängliga för tullmyndighetens övervakning. Sistnämnda bestämmelse utgör följaktligen en regel för att fastställa vem som är skyldig att betala tullen, när varorna har undandragits från övervakningen. Således åligger detta ansvar bland annat den som skall uppfylla de förpliktelser som är förenade med tillfällig förvaring av varorna. Nämnda artikel 187 avser däremot en annan situation, i vilken varorna skall hänföras till en godkänd tullbehandling, så att de kan lämna tullområdet efter det att de relevanta formaliteterna har fullgjorts.
30. De personer som avses i den första och den andra frågan ansvarar följaktligen inte solidariskt för förpliktelserna, utan ansvaret övergår efterhand, så att de personer som avses i den första frågan endast ansvarar fram till dess att varorna, efter att ha lossats, har lämnats över till dem som avses i den andra frågan. Det är först från och med denna tidpunkt som de sistnämnda blir de enda ansvariga enligt artikel 203.3 sista strecksatsen första ledet i kodexen.
VI – Förslag till avgörande
31. Mot bakgrund av det ovan anförda föreslår jag att domstolen skall besvara de tolkningsfrågor som har ställts av Hof van beroep i Antwerpen på följande sätt:
1) Med uttrycket ”den person som skall uppfylla de förpliktelser som är förenade med tillfällig förvaring”, vilket förekommer i artikel 203.3 sista strecksatsen första ledet i gemenskapens tullkodex, inrättad genom rådets förordning (EEG) nr 2913/92 av den 12 oktober 1992, avses
– om varorna alltjämt befinner sig i det transportmedel i vilket de har införts till gemenskapens tullområde, a) den som har infört varorna till gemenskapens tullområde, b) den som, efter införseln och före uppvisandet av varorna, svarar för deras befordran eller c) den för vilken någon av dessa personer är ombud,
– om varorna har lossats, den som innehar varorna för att flytta eller lagra dem.
2) 	De personer som avses i dessa två grupper ansvarar inte samtidigt och solidariskt för förpliktelserna, utan ansvaret övergår efterhand, så att de personer som hör till den första gruppen endast ansvarar fram till dess att varorna, efter att ha lossats, har lämnats över till dem som hör till den andra gruppen. Det är först från och med denna tidpunkt som de sistnämnda blir de enda ansvariga enligt artikel 203.3 sista strecksatsen första ledet i nämnda kodex.
(1) .
(2)
–	Inrättad genom rådets förordning (EEG) nr 2913/92 av den 12 oktober 1992 (EGT L 302, s. 1; svensk specialutgåva, område 2, volym 16, s. 4).
(3)  –	Det framgår av beslutet om hänskjutande att Unamar har förnekat att det skulle ha bifogat nämnda handling. Unamar har i sina yttranden hävdat att handlingen undertecknades och ingavs av bolaget Hamburg Süd.
(4)  –	Enligt gemenskapens rättspraxis skall bestämmelsen tillämpas på varje åtgärd eller underlåtenhet som medför att myndigheterna, om än tillfälligt, hindras från att få tillgång till varorna och att utföra de kontroller som föreskrivs i artikel 37.1 i kodexen (dom av den 1 februari 2001 i mål C-66/99, D. Wandel, REG 2001, s. I-873, punkt 47, av den 11 juli 2002 i mål C-371/99, Liberexim, REG 2002, s. I-6227, punkt 55, av den 12 februari 2004 i mål C‑337/01, Hamann International, REG 2004, s. I-0000, punkt 31, av den 29 april 2004 i mål C-222/01, British American Tobacco, REG 2004, s. I-0000, punkt 47, och av den 20 januari 2005 i mål C-300/03, Honeywell Aerospace, REG 2005, s. I-0000, punkt 19).
(5)  –	Domstolen har i dom av den 23 september 2004 i mål C-414/02, Spedition Ulustrans (REG 2004, s. I-0000), punkt 39, bekräftat att rekvisiten för att fastställa vilka personer som är skyldiga att betala tullskulden uttömmande föreskrivs i gemenskapens tullkodex. I doktrinen har hävdats att gemenskapslagstiftaren, som har ett lovvärt praktiskt synsätt, har avhållit sig från att fastställa den tullpliktiga händelsen och den tullskyldige, genom att endast på ett kasuistiskt sätt ange de omständigheter som ger upphov till en tullskuld och dem som är gäldenärer för denna skuld (se Pelechá Zozaya, F., El código aduanero comunitario y su aplicación en España, förlaget Marcial Pons, Madrid 1995, s. 49).
(6)  –	Min markering.
(7) –	Kommissionens förordning (EEG) nr 2454/93 av den 2 juli 1993 om tillämpningsföreskrifter för rådets förordning (EEG) nr 2913/92 om inrättandet av en tullkodex för gemenskapen (EGT L 253, s. 1; svensk specialutgåva, område 2, volym 10, s. 1).
(8)  –	Detta alternativ är för övrigt korrekt, eftersom de omtvistade varorna inte har införts till gemenskapen olagligen, utan i enlighet med artiklarna 38–41 i själva kodexen. Det är först efter varornas förvaring i avvaktan på att de skulle hänföras till en godkänd tullbehandling som de har undandragits från övervakningen.
(9)  –	Varor som importeras från länder eller territorier utanför Europeiska unionen förvärvar tullstatus som gemenskapsvaror genom övergången till fri omsättning. Därmed kan de tullar som lagligen skall betalas tas ut (artiklarna 79 och 201.1 i kodexen). En tullskuld uppkommer emellertid i princip inte i de situationer där varorna alltjämt omfattas av förfarandet för extern transitering, lagring, aktiv förädling eller temporär import (artiklarna 91, 98, 114 och 137).
(10)  –	Enligt artikel 37 i kodexen skall varor som förs in till gemenskapen alltjämt stå under övervakning och de får utsättas för myndigheternas kontroll. Denna situation skall bestå under den tid som krävs för att fastställa varornas tullstatus.
(11)  –	I fråga om den mening som är föremål för tolkning i detta mål föreligger således solidariskt betalningsansvar för importören, transportören och den person som de har företrätt, å ena sidan, eller innehavarna, å andra sidan, beroende på huruvida varorna har lossats från fartyget.