Preliminär utgåva
TRIBUNALENS
BESLUT
(första
avdelningen)
den
22 maj 2019
(*)
”EU-varumärke – Invändningsförfarande – Internationell registrering som designerar Europeiska unionen – Figurmärket CMS Italy – Äldre internationella figurmärken som återger ett kattdjur som hoppar åt vänster – Relativa registreringshinder – De äldre varumärkenas renommé – Artikel 8.5 i förordning (EG) nr 207/2009 (nu artikel 8.5 i förordning (EU) 2017/1001) – Bevis för renommé – Tidigare beslut från EUIPO i vilka det konstaterats att de äldre varumärkena är kända – Beaktande av dessa beslut – Motiveringsskyldighet – Principen om god förvaltningssed”
I mål T‑161/16,
Puma
SE,
Herzogenaurach
(Tyskland),
företrätt
av
advokaten
P.
González-Bueno
Catalán
de
Ocón,
klagande,
mot
Europeiska
unionens
immaterialrättsmyndighet
(EUIPO),
företrädd
av
D. Walicka,
i
egenskap
av
ombud,
motpart,
varvid
motparten
i
förfarandet
vid
EUIPO:s
överklagandenämnd
var
Costruzione
Macchine
Speciali
Srl
(CMS),
Alonte
(Italien),
angående
ett
överklagande
av
det
beslut
som
meddelades
av
EUIPO:s
andra
överklagandenämnd
den
29 januari 2016
(ärende
R
229/2015-2),
om
ett
invändningsförfarande
mellan
Puma
och
Costruzione
Macchine
Speciali
(CMS),
meddelar
TRIBUNALEN
(första
avdelningen),
sammansatt
av
ordföranden
I. Pelikánová,
samt
domarna
P. Nihoul
och
J. Svenningsen
(referent),
justitiesekreterare:
E.
Coulon,
med
beaktande
av
överklagandet
som
inkom
till
tribunalens
kansli
den
18 april 2016,
med
beaktande
av
svarsskrivelsen
som
inkom
till
tribunalens
kansli
den
30 juni 2016,
med
beaktande
av
beslutet
av
den
17 november 2016
att
vilandeförklara
förfarandet,
med
beaktande
av
åtgärderna
för
processledning
av
den
6 juli 2018
och
svaren
från
Puma
och
EUIPO
som
inkom
till
tribunalens
kansli
den
23 juli 2018,
med
beaktande
av
åtgärderna
för
processledning
av
den
13 februari 2019
och
svaren
från
Puma
och
EUIPO
som
inkom
till
tribunalens
kansli
den
15
och
den
22 februari 2019,
följande
Beslut(1)
Bakgrund till tvisten
1        Den
21 december 2012
designerade
Costruzione
Macchine
Speciali
Srl
(CMS),
med
verkan
från
och
med
den
14 december 2012,
Europeiska
unionen
i
en
ansökan
om
skydd
av
den
internationella
registreringen nr 1150538.
2        Det
varumärke
som
designeringen
avsåg
var
det
nedan
angivna
figurmärket:
3        De
varor
som
skyddet
avsåg
omfattas
av
klasserna
7,
11
och
37
i
Niceöverenskommelsen
om
internationell
klassificering
av
varor
och
tjänster
vid
varumärkesregistrering
av
den
15 juni 1957,
med
ändringar
och
tillägg,
och
motsvarar,
för
var
och
en
av
dessa
klasser,
följande
beskrivning:
–        klass
7:
”Apparater
och
maskinverktyg
för
industriellt
bruk
för
tillverkning
av
värmeväxlare
av
alla
slag”,
–        klass
11:
”System
och
utrustning
för
uppvärmning,
luftkonditionering,
kylning,
värmeväxling,
ventilation,
ångalstring,
torkning”,
–        klass
37:
”Installation,
underhåll
och
reparation
av
system,
utrustning
och
maskinverktyg
för
industriellt
bruk
för
tillverkning
av
värmeväxlare
av
alla
slag”.
4        Ansökan
om
skydd
offentliggjordes
i
Bulletinen
för
gemenskapsvarumärken nr 48/2013
av
den
8 mars 2013.
5        Den
21 november 2013
framställde
klaganden,
Puma
SE,
en
invändning
med
stöd
av
rådets
förordning
(EG) nr 207/2009
av
den
26 februari 2009
om
EU-varumärken
(EUT L 78,
2009, s. 1),
i
dess
ändrade
lydelse
(som
ersatts
av
Europaparlamentets
och
rådets
förordning
(EU)
2017/1001
av
den
14 juni 2017
om
EU-varumärken
(EUT L 154,
2017, s. 1)),
och
närmare
bestämt
artikel 156
(nu
artikel 196
i
förordning nr 2017/1001),
jämförd
med
artikel 41
(nu
artikel 46
i
förordning
2017/1001),
mot
den
internationella
registreringen nr 1150538
som
designerar
Europeiska
unionen
för
de
varor
som
avses
ovan
i punkt 3.
6        Invändningen
grundade
sig
på
följande
internationella
registreringar:
–        den
internationella
registreringen nr 480105
av
det
nedan
återgivna
figurmärket,
som
har
rättsverkan
i
Österrike,
Benelux,
Kroatien,
Frankrike,
Ungern,
Italien,
Portugal,
Tjeckien,
Rumänien,
Slovakien
och
Slovenien,
och
som
avser
varor
som
ingår
i
klasserna
18,
25
och
28:
–        den
internationella
registreringen nr 582886
av
det
nedan
återgivna
figurmärket,
som
har
rättsverkan
i
Bulgarien,
Benelux,
Tjeckien,
Tyskland,
Estland,
Grekland,
Spanien,
Frankrike,
Italien,
Cypern,
Lettland,
Litauen,
Ungern,
Österrike,
Polen,
Portugal,
Rumänien,
Slovenien,
Slovakien,
Finland
och
Förenade
kungariket,
och
som
avser
varor
som
bland
annat
ingår
i
klasserna
18,
25
och
28:
–        den
internationella
registreringen nr 593987
av
det
nedan
återgivna
figurmärket,
som
har
rättsverkan
i
Österrike,
Benelux,
Bulgarien,
Cypern,
Kroatien,
Spanien,
Estland,
Finland,
Frankrike,
Grekland,
Ungern,
Italien,
Lettland,
Litauen,
Polen,
Portugal,
Förenade
kungariket,
Tjeckien,
Rumänien,
Slovenien
och
Slovakien,
och
som
avser
varor
som
bland
annat
ingår
i
klasserna
18,
25
och
28:
7        Till
stöd
för
invändningen
åberopades
det
registreringshinder
som
avses
i
artikel 8.5
i
förordning nr 207/2009
(nu
artikel 8.5
i
förordning nr 2017/1001).
8        Den
28 november 2014
avslog
invändningsenheten
invändningen
med
motiveringen
att
det
inte
var
styrkt
att
de
äldre
varumärkena
var
kända.
9        Den
26 januari 2015
överklagade
klaganden
invändningsenhetens
beslut
vid
EUIPO
med
stöd
av
artiklarna 58–64
i
förordning nr 207/2009
(nu
artiklarna 66–71
i
förordning
2017/1001).
10      Genom
beslut
av
den
29 januari 2016
(nedan
kallat
det
överklagade
beslutet)
avslog
EUIPO:s
andra
överklagandenämnd
överklagandet,
med
motiveringen
att
klaganden
inte
hade
inkommit
med
någon
bevisning
till
styrkande
av
att
de
äldre
varumärkena
var
kända.
Överklagandenämnden
fann
nämligen
att
den
bevisning
som
ingetts
till
invändningsenheten
var
klart
otillräcklig
eftersom
den
inte
innehöll
någon
konkret
och
relevant
information
som
visade
att
de
äldre
varumärkena
var
kända,
och
att
överklagandenämnden
inte
kunde
beakta
bevisning
som
ingetts
för
första
gången
i
överklagandeförfarandet.
[utelämnas]
12      Dessutom
konstaterade
överklagandenämnden
att
den
var
förhindrad
att
beakta
den
bevisning
som
getts
in
först
under
förfarandet
vid
överklagandenämnden,
med
tillämpning
av
regel
50.1
i
kommissionens
förordning
(EG) nr 2868/95
av
den
13 december 1995
om
genomförande
av
rådets
förordning
(EG) nr 40/94
om
gemenskapsvarumärke
(EGT L 303,
1995, s. 1)
(som
har
ersatts
av
kommissionens
delegerade
förordning
(EU)
2018/625
av
den
5 mars 2018
om
komplettering
av
Europaparlamentets
och
rådets
förordning
(EU)
2017/1001
om
EU-varumärken
och
om
upphävande
av
delegerad
förordning
(EU)
2017/1430
(EUT L 104,
2018, s. 1)),
jämförd
med
artikel 76.2
i
förordning nr 207/2009
(nu
artikel 95.2
i
förordning
2017/1001).
13      För
det
första
bekräftade
överklagandenämnden
att
det
var
uppenbart
att
de
handlingar
som
ingetts
inom
den
frist
som
uppställts
av
invändningsenheten
för
att
lämna
in
handlingar
till
styrkande
av
att
de
äldre
varumärkena
var
kända,
var
otillräckliga,
och
dessutom
till
viss
del
saknade
relevans.
Den
bevisning
som
gavs
in
först
vid
överklagandenämnden
utgjorde
således
inte
”kompletterande”
bevisning
i
den
mening
som
avses
i
regel
50.1
tredje
stycket
i
förordning nr 2868/95,
utan
utgjorde
i
själva
verket
huvudbevisningen
för
att
de
äldre
varumärkena
var
kända,
vilket
betydde
att
överklagandenämnden
inte
hade
något
som
helst
utrymme
för
skönsmässig
bedömning
som
gav
den
rätt
att
beakta
den
för
sent
ingivna
bevisningen.
För
det
andra
fann
överklagandenämnden,
efter
att
bland
annat
ha
konstaterat
att
regel
19.2
c
och
19.3
i
förordning nr 2868/95
(numera
motsvaras
dessa
bestämmelser
av
artikel 7.2
f
och
7.4
i
den delegerade
förordningen
2018/625)
på
ett
precist
och
uttömmande
sätt
angav
vilken
bevisning
som
klaganden
måste
inkomma
med,
att
överklagandenämnden
i
en
sådan
situation
endast
kunde
använda
sig
av
sitt
utrymme
för
skönsmässig
bedömning
på
ett
restriktivt
sätt
och
endast
om
omständigheterna
var
sådana
att
de
kunde
göra
invändarens
försening
berättigad.
Invändaren
hade
dock
inte
anfört
något
legitimt skäl därtill
och
det
hade
i
ärendet
inte
framkommit
någon
omständighet
som
kunde
rättfärdiga
att
handlingar
som
fanns
tillgängliga
lämnades
in
för
sent.
Parternas yrkanden
14      Klaganden
har
yrkat
att
tribunalen
ska
–        ogiltigförklara
det
överklagade
beslutet,
och
–        förplikta
EUIPO
och
Costruzione
Macchine
Speciali
(CMS)
att
ersätta
rättegångskostnaderna.
15      EUIPO
har
yrkat
att
tribunalen
ska
–        ogilla
överklagandet,
och
–        förplikta
klaganden
att
ersätta
rättegångskostnaderna.
Rättslig bedömning
16      I
artikel 132
i
tribunalens
rättegångsregler
anges
att
när
domstolen
eller
tribunalen
redan
har
avgjort
en
eller
flera
rättsfrågor
som
är
identiska
med
dem
som
aktualiseras
genom
grunderna
för
talan
och
tribunalen
konstaterar
att
omständigheterna
i
målet
är
klarlagda,
får
tribunalen,
efter
det
att
den
skriftliga
delen
av
förfarandet
har
avslutats,
på
förslag
av
referenten
och
efter
att
ha
hört
rättegångsdeltagarna,
genom
ett
särskilt
uppsatt
beslut
som
är
motiverat,
fastställa
att
det
är
uppenbart
att
talan
är
välgrundad.
[utelämnas]
19      Klaganden
har
i
huvudsak
åberopat
två
grunder,
varav
den
första
avser
åsidosättande
av
de
regler
om
bevishantering
som
är
tillämpliga
när
en
invändning
framställs
med
stöd
av
artikel 8.3
i
förordning nr 207/2009.
Den
andra
grunden
avser
åsidosättande
av
principerna
om
rättssäkerhet,
likabehandling
och
god
förvaltningssed.
20      Genom
den
första
grunden
har
klaganden
kritiserat
överklagandenämnden
för
att
ha
brutit
mot
de
regler
om
bevishantering
som
är
tillämpliga
när
en
invändning
framställs
med
stöd
av
artikel 8.5
i
förordning nr 207/2009,
särskilt
artikel 76.1
och
76.2
i
denna
förordning
(nämnda
artikel 76.1
har
blivit
artikel 95.1
i
förordning
2017/1001)
och
regel
19.2
c
i
förordning nr 2868/95,
genom
att
inte
betrakta
de
äldre
varumärkenas
renommé
som
ett
notorisk
faktum
och
genom
att
vägra
att
beakta
den
kompletterande
bevisning
som
klaganden
gett
in
i
samband
med
överklagandet
av
invändningsenhetens
beslut.
Klaganden
har
anfört
dels
att
denna
ytterligare
bevisning
kompletterade
den
relevanta
bevisning
som
hade
getts
in
inom
den
frist
som
uppställts
av
invändningsenheten,
det
vill
säga
främst
de
tidigare
besluten
från
EUIPO
där
det
konstaterats
att
de
äldre
varumärkena
var
kända,
dels
att
klagandebolaget
hade
angett
skälet
till
att
det
hade
förebringat
den
kompletterande
bevisningen
vid
överklagandenämnden,
vilket
just
var
att
invändningsenheten
inte
hade
beaktat
den
relevanta
bevisning
som
hade
lagts
fram
vid
den
enheten.
21      Genom
den
andra
grunden
har
klagandebolaget
kritiserat
överklagandenämnden
för
att
ha
åsidosatt
principerna
om
rättssäkerhet,
likabehandling
och
god
förvaltningssed
genom
en
tyst
vägran
–
utan
angivande
av
något skäl –
att
beakta
flera
av
EUIPO:s
tidigare
beslut
som
fattats
inom
ramen
för
andra
invändningsförfaranden
beträffande
samma
äldre
varumärkens
renommé,
och
i
vilka
det
dels
hade
konstaterats
att
dessa
varumärken
var
kända,
dels
hade
godtagits
att
den
redogörelse
för
en
i
Frankrike
genomförd
undersökning
som
utgjorde
bilaga I
till
invändningen
i
det
nu
aktuella
invändningsförfarandet
användes
som
bevisning
utan
något
krav
på
att
den
måste
översättas
till
processpråket.
22      Dessa
båda grunder
ska
prövas
tillsammans
genom
att
tribunalen
i
ett
första
skede
undersöker
den
andra
grundens
första
anmärkning,
beträffande
underlåtenheten
att
beakta
EUIPO:s
tidigare
beslut
som
klaganden
åberopat
som
bevisning
för
att
de
äldre
varumärkena
var
kända,
och
den
första
grundens
andra
anmärkning,
beträffande
underlåtenheten
att
beakta
handlingar
som
getts
in
som
bilagor
till
den
skrivelse
som
innehåller
grunderna
för
överklagandet
till
överklagandenämnden.
23      Genom
dessa
anmärkningar
har
klaganden
i
huvudsak
kritiserat
överklagandenämnden
för
att
utan
att
ange skälen därtill
tyst
ha
vägrat
att
beakta
flera
av
EUIPO:s
tidigare
beslut
i
vilka
det
har
konstaterats
att
de
äldre
varumärkena
var
kända,
trots
att
dessa
beslut
åberopats
under
det
aktuella
invändningsförfarandet,
såväl
vid
överklagandenämnden
som
vid
invändningsenheten,
såsom
bevisning
för
att
de
äldre
varumärkena
är
kända.
24      Vidare
har
klaganden
hävdat
att
eftersom
dessa
tidigare
beslut
åberopades
i
tid
vid
invändningsenheten
och
utgjorde
relevant
bevisning
för
att
de
äldre
varumärkena
var
kända
–
som
klaganden
med
fog
hade
väntat
sig
att
invändningsenheten
skulle
beakta
–
var
det
inte
berättigat
att
överklagandenämnden,
inom
ramen
för
den
bedömning
det
ankom
på
denna
att
göra
med
tillämpning
av
regel 50.1
tredje
stycket
i
förordning nr 2868/95,
jämförd
med
artikel 76.2
i
förordning nr 207/2009,
beslutade
att
de
kompletterande
bevis
som
lämnats
av
klaganden
i
bilagan
till
den
skrivelse
som
innehåller
grunderna
för
överklagandet
inte
kunde
beaktas
därför
att
det
inte
förelåg
någon
omständighet
som
rättfärdigade
att
de
ingetts
för
sent.
25      EUIPO
har
bestritt
dessa
anmärkningar.
26      EUIPO
har
anfört
att
en
invändares
hänvisning
till
beslut
som
tidigare
fattats
av
EUIPO,
och
i
vilka
det
har
konstaterats
att
det
äldre
varumärke
som
har
åberopats
till
stöd
för
invändningen
var
känt,
inte
kan
betraktas
som
ett
bevis
för
att
detta
varumärke
är
känt
i
den
mening
som
avses
i
artikel 8.5
i
förordning nr 207/2009.
Såsom
invändningsenheten
med
rätta
har
angett
måste
nämligen
laglighetsprövningen
av
EUIPO:s
beslut
ske
på
grundval
av
förordning nr 207/2009
såsom
den
har
tolkats
av
EU-domstolen,
och
inte
på
grundval
av
en
tidigare
beslutspraxis.
27      EUIPO
har
vidare
framhållit
att
överklagandenämnden
har
angett
två skäl till
att
inte
beakta
den
bevisning
som
klaganden
förbringat
i
nämnden.
För
det
första
ansåg
den
nämligen
att
den
bevisning
som
lagts
fram
inom
den
av
invändningsenheten
uppställda
fristen
för
att
styrka
att
de
äldre
varumärkena
var
kända
var
uppenbart
otillräcklig
med
följden
att
den
bevisning
som
gavs
in
som
bilaga
till
den
skrivelse
som
innehöll
grunderna
för
överklagandet
inte
utgjorde
kompletterande
bevisning,
utan
var
att
betrakta
som
huvudbevisningen
för
att
varumärkena
var
kända
och
därför
inte
kunde
tillåtas
som
bevisning
i
enlighet
med
regel
50.1
tredje
stycket
i
förordning
2868/95,
jämförd
med
artikel 76.2
du
förordning nr 207/2009.
För
de
andra
ansåg
överklagandenämnden
att
–
om
det
antas
att
dessa
bestämmelser
föranledde
nämnden
att
överväga
lämpligheten
i
att
beakta
sådan
huvudbevisning
som
lagts
fram
så
sent
som
i
förfarandet
vid
nämnden
–
den
var
skyldig
att
använda
sitt
utrymme
för
skönsmässig
bedömning
på
ett
restriktivt
sätt,
innebärande
att
denna
bevisning
endast
skulle
kunna
tillåtas
om
det
förelåg
vissa
omständigheter
som
kunde
motivera
denna
försening,
vilket
inte
var
fallet
eftersom
de
berörda
handlingarna
hade
kunnat
ges
in
inom
den
frist
som
uppställts
av
invändningsenheten.
Den
förklaring
därtill
som
klaganden
lämnat,
nämligen
att
bland
annat
EUIPO:s
tidigare
beslut,
som
klaganden
åberopat
vid
invändningsenheten,
utgjorde
bevis
för
att
varumärkena
var
kända,
var
felaktig.
Att
en
felaktig
bedömning
gjorts
av
ett
besluts
bevisvärde
kan
inte
betraktas
som
en
omständighet
som
rättfärdigar
ett
för
sent
förebringande
av
bevisning.
28      Slutligen
har
EUIPO
i
svaret
på
den
fråga
som
ställts
i
samband
med
åtgärden
för
processledning
av
den
6 juli 2018
uppgett
att
överklagandenämnden
uttryckligen
hade
angett
att
redogörelsen
för
den
undersökning
som
genomförts
i
Frankrike
inte
kunde
tas
i
beaktande
på
grund
av
att
det
saknades
översättning
av
redogörelsens
huvuddelar.
I
och
med
detta
instämde
överklagandenämnden
inte
i den
bedömning
som
låg
till
grund
för
de
beslut
från
invändningsenheten
vilka åberopats
av
klaganden
och
överklagandenämnden
lämnade
därigenom
en
uttrycklig
motivering
till
sitt
avvikande
beslut.
29      I
detta
avseende
bör
det
erinras
om
vissa
grundläggande
överväganden
som
EU-domstolen
gav
uttryck
för
i
domen
av
den
28 juni 2018,
EUIPO/Puma
(C‑564/16
P,
EU:C:2018:509),
vilka
motiverar
att
artikel 132
i
rättegångsreglerna
tillämpas
i
förevarande
mål.
30      Det
följer
av
regel
19.2
c
i
förordning nr 2868/95
att
när
en
invändning
framställs
med
stöd
av
artikel 8.3
i
förordning nr 207/2009
har
invändaren
i
princip
rätt
att
fritt
välja
formen
för
den
bevisning
för
det
äldre
varumärkets
renommé
som
denne
finner
det
vara
lämpligt
att
ge
in
till
EUIPO
och
att
EUIPO
således
är
skyldig
att
undersöka
den
bevisning
som
invändaren
lägger
fram,
utan
möjlighet
att
direkt
avvisa
en
viss
typ
av
bevis
på
grund
av
dess
form.
Således
står
det
invändaren
fritt
att,
såsom
bevisning,
till
styrkande
av
att
det
äldre
varumärke
som
åberopats
till
stöd
för
invändningen
är
känt,
åberopa
ett
eller
flera
av
EUIPO:s
tidigare
beslut
där
det
konstaterats
att
samma
varumärke
var
känt,
och
EUIPO
är
i
det
fallet
skyldig
att
beakta
dessa
beslut
(se,
för
ett
liknande
resonemang,
dom
av
den
28 juni 2018,
EUIPO/Puma,
C‑564/16
P,
EU:C:2018:509, punkterna 58,
69
och
76).
31      När
de
tidigare
beslut
från
EUIPO
som
en
invändare
åberopar
som
bevisning,
i
den
del
det
i
dessa
beslut
har
konstaterats
att
det
äldre
varumärke
som
åberopats
till
stöd
för
invändningen
enligt
artikel 8.5
i
förordning nr 207/2009
var
känt,
är
utförliga
vad
gäller
bevisunderlaget
och
de
omständigheter
som
ligger
till
grund
för
detta
konstaterande,
utgör
dessa
beslut
en
viktig
indikation
på
att
varumärket
även
inom
ramen
för
det
pågående
invändningsförfarandet
kan
betraktas
som
känt
i
den
mening
som
avses
i
den
bestämmelsen
(dom
av
den
28 juni 2018,
EUIPO/Puma,
C‑564/16
P,
EU:C:2018:509, punkterna 94
och
95).
Ett
sådant
konstaterande
är
nämligen
ett
konstaterande
av
ett
faktiskt
förhållande
och
det
är
inte
avhängigt
av
det
sökta
varumärket
(se,
för
ett
liknande
resonemang,
dom
av
den
28 juni 2018,
EUIPO/Puma,
C‑564/16
P,
EU:C:2018:509, punkt 81,
och
dom
av
den
9 september 2016,
Puma/EUIPO
–
Gemma
Group
(Återgivning
av
ett
kattdjur
på
språng),
T-159/15,
EU:T:2016:457, punkt 33).
32      Det
ska
vidare
erinras
om
att
principerna
om
likabehandling
och
god
förvaltningssed
innebär
att
EUIPO
är
skyldig
att
beakta
de
beslut
som
fattats
i
fråga
om
liknande
ansökningar
och
att
ägna
särskild
uppmärksamhet
åt
frågan
huruvida
det
finns
anledning
eller
inte
att
besluta
på
samma
sätt,
i
enlighet
med
legalitetsprincipen.
Denna
skyldighet
föreligger
såväl
i
förfaranden
avseende
ett
absolut
registreringshinder
som
i
förfaranden
avseende
ett
relativt
registreringshinder
(se,
för
ett
liknande
resonemang,
dom
av
den
28 juni 2018,
EUIPO/Puma,
C‑564/16
P,
EU:C:2018:509, punkterna 60–63).
33      Principen
om
god
förvaltningssed
medför
dessutom
en
skyldighet
för
administrationen
att
motivera
sina
beslut.
Denna
skyldighet,
som
vad
gäller
besluten
från
EUIPO
även
följer
av
artikel 75
i
förordning nr 207/2009,
innebär
att
EUIPO
måste
se
till
att
det
klart
och
tydligt
framgår
vilket
resonemang
som
ligger
till
grund
för
dess
beslut.
Bedömningen
av
huruvida
nämnda
skyldighet
har
fullgjorts
ska
göras
utifrån
lydelsen
i
det
aktuella
beslutet,
det
sammanhang
i
vilket
det
ingår
och
samtliga
rättsregler
på
det
aktuella
området.
De
argument
som
anförts
under
det
administrativa
förfarandet
utgör
en
del
av
detta
sammanhang
(se,
för
ett
liknande
resonemang,
dom
av
den
28 juni 2018,
EUIPO/Puma,
C‑564/16
P,
EU:C:2018:509, punkterna 64–66).
34      Det
betyder
att
när
en
invändare
på
ett
precist
sätt
vid
invändningsenheten
till
styrkande
av
att
det
äldre
varumärke
som
åberopats
som
stöd
för
invändningen
är
känt
åberopar
beslut
som
EUIPO
tidigare
antagit
avseende
frågan
huruvida
detta
varumärke
är
känt,
så
har
de
olika
enheterna
inom
EUIPO
en
prövnings-
och
motiveringsskyldighet.
För
att
uppfylla
den
skyldigheten
ska
de
beakta
de
beslut
som
de
redan
antagit
och
ägna
särskild
uppmärksamhet
åt
frågan
huruvida
det
finns
anledning
eller
inte
att
besluta
på
samma
sätt.
För
det
fall
EUIPO:s
enheter
intar
en
avvikande
ståndpunkt
jämfört
med
den
som
intagits
i
tidigare
beslut
avseende
frågan
huruvida
det
äldre
varumärket
är
känt,
är
de
tvungna
att
uttryckligen
motivera
denna
avvikelse
i
förhållande
till
de
nämnda
besluten
med
angivande
av
skälet
till
att
dessa
beslut
inte
är,
eller
inte
längre
är,
av
relevans
(se,
för
ett
liknande
resonemang,
dom
av
den
28 juni 2018,
EUIPO/Puma,
C‑564/16
P,
EU:C:2018:509, punkterna 66
och
76).
35      En
invändare
ska
i
detta
hänseende
anses
ha
åberopat
tidigare
beslut
från
EUIPO
på
ett
precist
sätt,
i
den
mening
som
avses
ovan
i punkt 34,
bland
annat
när
invändningsinlagan
innehåller
en
exakt
hänvisning
till
besluten
och
när
de
väsentliga
delarna
av
besluten
har
sammanfattats
i
invändningsinlagan
på
processpråket
(se,
för
ett
liknande
resonemang,
dom
av
den
28 juni 2018,
EUIPO/Puma,
C‑564/16
P,
EU:C:2018:509, punkt 69).
36      Slutligen
kan
det
hända
att
den
enhet
inom
EUIPO
vid
vilken
en
part
har
åberopat
tidigare
EUIPO-beslut
i
vilka
det
konstaterats
att
samma
äldre
varumärke
var
känt,
anser
att
den
inte
kan
uppfylla
den
skyldighet
som
i
ett
sådant
fall
följer
av
principen
om
god
förvaltningssed
–
det
vill
säga
att
pröva
huruvida
dessa
tidigare
beslut
är
relevanta
för
det
beslut
som
enheten
själv
måste
fatta
och,
i
förekommande
fall,
uttryckligen
motivera
en
avvikande
bedömning
–
utan
tillgång
till
de
bevis
som
ingetts
under
de
invändningsförfaranden
som
utmynnat
i
dessa
tidigare
beslut.
I
ett
sådant
fall
har
enheten
inget
annat
val
än
att
utnyttja
den
möjlighet
som
den
har,
enligt
artiklarna 63.2
och
78
i
förordning nr 207/2009
(nu
artiklarna 70.2
och
97
i
förordning
2017/1001),
att
begära
att
sådan
bevisning
inges
så
att
enheten
kan
utöva
sitt
utrymme
för
skönsmässig
bedömning
och
göra
en
fullständig
prövning
av
invändningen
(dom
av
den
28 juni 2018,
EUIPO/Puma,
C‑564/16
P,
EU:C:2018:509, punkterna 97
och
98).
37      Att
överklagandenämnden
använder
sig
av
denna
möjlighet
är
förenligt
med
regel
50.1
tredje
stycket
i
förordning nr 2868/95
jämförd
med
artikel 76.2
i
förordning nr 207/2009,
då
bevisning
har
förebringats
inom
den
frist
som
inledningsvis
uppställdes
av
invändningsenheten
(se,
för
ett
liknande
resonemang,
dom
av
den
28 juni 2018,
EUIPO/Puma,
C‑564/16
P,
EU:C:2018:509, punkterna 91,
98
och
99).
38      Det
är
mot
bakgrund
av
dessa
överväganden
som
tribunalen
ska
pröva
de
båda anmärkningar
som
nämns
ovan
i punkt 22,
genom
vilka
klaganden
har
kritiserat
överklagandenämnden
dels
för
att
inte
ha
beaktat
de
av
EUIPO:s
tidigare
beslut
som
i
vederbörlig
ordning
åberopats
vid
nämnden,
dels
för
att
inte
ha
tillåtit
den
bevisning
som
förebringats
som
bilaga
till
den
skrivelse
som
innehåller
grunderna
för
överklagandet
därför
att
den
getts
in
för
sent
och
utan
motivering.
39      Det
ska
först
och
främst
konstateras
att
klaganden,
på
ett
precist
sätt,
har
åberopat
tre
tidigare
beslut
från
EUIPO
till
styrkande
av
att
de
äldre
varumärkena
är
kända.
40      Klaganden
åberopade
nämligen
i punkt 1.2
i
invändningsinlagan
och
i punkt 2.1
i
den
skrivelse
som
innehåller
grunderna
för
överklagandet
till
överklagandenämnden
de
beslut
som
EUIPO
meddelade
den
20 augusti 2010
i
invändningsförfarandet
B
1459017,
avseende
det
äldre
varumärke
som
avsågs
i
den
internationella
registreringen nr 593987,
den
30 augusti 2010
i
invändningsförfarandet
B
1287178,
avseende
samma
äldre
varumärke,
och
den
30 maj 2011
i
invändningsförfarandet
B
1291618,
avseende
nyss
nämnda
äldre
varumärke
samt
det
varumärke
som
avsågs
i
den
internationella
registreringen nr 480105.
41      Vidare
kan
det
konstateras
att
dessa
tidigare
beslut
från
EUIPO
uttryckligen
har
åberopats
som
bevisning.
Det
ska
dessutom,
mot
bakgrund
av
det
aktuella
invändningsförfarandet,
beaktas
att
dessa
tidigare
beslut
har
åberopats
som
bevis
för
att
de
äldre
varumärken
som
avses
i
nämnda
beslut
är
kända.
[utelämnas]
44      Dessa
tidigare
beslut
har
åberopats
på
ett
precist
sätt,
eftersom
klaganden
i
invändningsinlagan
och,
därefter,
i
den
skrivelse
som
innehåller
grunderna
för
överklagandet
till
överklagandenämnden
har
återgett
vissa
relevanta
passager
för
att
redogöra
för
EUIPO:s
bedömning
vad
gäller
de
äldre
varumärkenas
renommé
och
de
överväganden
som
låg
till
grund
för
denna
bedömning.
45      Vidare
konstaterade
tribunalen
i punkt 30
i
domen
av
den
9 september 2016,
Återgivning
av
ett
kattdjur
på
språng
(T-159/15,
EU:T:2016:457),
att
de
av
klaganden
åberopade
tre
tidigare
besluten
från
enheter
inom
EUIPO
utgjorde
en
färsk
beslutspraxis
i
vilken
det
hade
fastställts
att
de
berörda
varumärkena
–
som
utgjorde
två
av
de
tre
äldre
varumärken
som
är
aktuella
i
det
förevarande invändningsförfarandet
–
var
kända
och
väl
igenkända
av
allmänheten.
Dessa
beslut
avser
dessutom
varor
som
är
identiska
med
eller
liknar
de
som
nu
är
i
fråga
och
vissa
av
de
medlemsstater
som
berörs
i
det
nu
aktuella
fallet.
46      Med
hänsyn
till
den
prövnings-
och
motiveringsskyldighet
som
följer
av
principen
om
god
förvaltningssed
ankom
det
således
på
överklagandenämnden
att
beakta
de
beslut
från
EUIPO
som
klaganden
hade
åberopat
och
att
ägna
särskild
uppmärksamhet
åt
frågan
huruvida
det
fanns
anledning
eller
inte
att
besluta
på
samma
sätt
och
att,
om
så
inte
befanns
vara
fallet,
uttryckligen
motivera
denna
avvikande
bedömning
med
angivande
av
skälet
till
att
dessa
beslut
inte
var,
eller
inte
längre
var,
av
relevans.
47      Det
måste
för
det
första
konstateras
att
överklagandenämnden
har
fattat
ett
tyst
beslut
om
att
inte
beakta
de
tidigare
beslut
från
EUIPO
som
klaganden
har
åberopat
och
att
överklagandenämnden
inte
särskilt
har
motiverat
sitt
beslut
i
det
avseendet.
Eftersom
överklagandenämnden
genom
att
fatta
detta
beslut
har
följt
samma
linje
som
invändningsenheten
ska
emellertid
den
motivering
som
lämnats
på
denna
punkt
i
invändningsenhetens
beslut
och
som
har
sammanfattats
i
den
näst
sista
strecksatsen
i punkt 6
i
det
överklagade
beslutet
beaktas,
med
hänsyn
till
den
funktionella
kontinuiteten
mellan
invändningsenheter
och
överklagandenämnder
(se,
för
ett
liknande
resonemang,
dom
av
den
22 september 2016,
Sun
Cali/EUIPO
–
Abercrombie & Fitch
Europe
(SUN
CALI),
T-512/15,
EU:T:2016:527, punkt 46
och
där
angiven
rättspraxis).
48      Denna
motivering,
enligt
vilken
laglighetsprövningen
av
EUIPO:s
beslut
endast
ska
ske
på
grundval
av
förordning nr 207/2009
såsom
den
har
tolkats
av
EU-domstolen,
och
inte
på
grundval
av
EUIPO:s
tidigare
beslutspraxis,
uppfyller
dock
uppenbarligen
inte
–
mot
bakgrund
av
den
rättspraxis
som
det
erinrats
om
ovan
i punkterna 30–37
–
de
krav
som
följer
av
principen
om
god
förvaltningssed.
Genom
den
motiveringen
bortses
nämligen
från
att
tidigare
beslut
från
EUIPO
kan
vara
relevanta,
särskilt
när
det
gäller
beslut
i
vilka
det
redan
har
konstaterats
att
det
äldre
varumärke
som
åberopats
till
stöd
för
en
invändning
som
avser
ett
hinder
enligt
artikel 8.5
i
förordning nr 207/2009
är
känt.
49      För
det
andra
är
det
överklagade
beslutet
behäftat
med
ett
liknande
fel
genom
att
överklagandenämnden
vägrade
att
beakta
bevisning
som
klaganden
gett
in
som
bilaga
till
den
skrivelse
som
innehöll
grunderna
för
överklagandet,
trots
att
klaganden
vederbörligen
hade
åberopat
flera
tidigare
beslut
från
EUIPO
i
invändningsinlagan,
oavsett
vilken
motivering
som
lämnas
i
detta
avseende.
50      Tribunalen
konstaterar
nämligen
att
överklagandenämnden,
genom
att
lämna
dessa
uppgifter
utan
avseende
–
huvudsakligen
med
hänvisning
till
att
klaganden
inte
lagt
fram
någon
relevant
bevisning
inom
den
frist
som
uppställts
av
invändningsenheten
–
har
bortsett
från såväl
att
invändaren
har
rätt
till
fri
bevisföring
för
att
styrka
att
det
äldre
varumärke
som
denne
åberopar
till
stöd
för
en
invändning
som
avser
ett
hinder
enligt
artikel 8.5
i
förordning nr 207/2009,
vilket
det
har
erinrats
om
ovan
i punkt 30,
som
den
omständigheten
att
tidigare
beslut
i
vilka
det
har
konstaterats
att
samma
varumärke
är
känt
har
ett
särskilt
värde.
51      Vidare konstaterar
tribunalen
att
det
som
alternativ
angivna
skälet
till
att
inte
beakta
den
aktuella
bevisningen,
enligt
vilket
det
inte
förelåg
någon
omständighet
som
motiverade
förseningen
med
att
ge
in
dessa
bevis
för
att
de
äldre
varumärkena
var
kända,
även
var
baserat
på
den
felaktiga
premissen
att
de
tidigare
besluten
från
EUIPO
i
vilka
det
konstaterats
att
två
av
dessa
varumärken
var
kända
inte
utgjorde
relevant
bevisning,
med
följden
att
invändningsenheten
inte
var
skyldig
att
ta
dem
i
beaktande
trots
att
dessa
beslut
just
åberopats
av
invändaren
inom
den
frist
som
uppställts
av
invändningsenheten.
Det
ska
vidare
framhållas
att
eftersom
den
bevisning
som
förebringats
vid
överklagandenämnden
delvis
utgjordes
av
bevisning
som
prövats
av
EUIPO:s
enheter
inom
ramen
för
de
invändningsförfaranden
som
mynnat
ut
i
dessa
tidigare
beslut,
rörde
det
sig
om
bevisning
som
invändningsenheten,
och
annars
överklagandenämnden,
i
det
aktuella
fallet
borde
ha
begärt
in
om
den
ansåg
sig
förhindrad
att
fullgöra
den
prövnings-
och
motiveringsskyldighet
som
följer
av
principen
om
god
förvaltningssed,
såsom
framgår
av punkterna 97
och
98
i
domen
av
den
28 juni 2018,
EUIPO/Puma
(C‑564/16
P,
EU:C:2018:509),
vilka
det
erinrats
om
ovan
i punkt 36.
52      De
argument
som
EUIPO
har
anfört
i
sin
inlaga
och
sitt
yttrande
påverkar
inte
föregående
överväganden.
53      Detta
gäller
för
det
första
påståendet
att
beaktandet
av
de
tidigare
besluten
från
EUIPO:s
enheter
–
i
vilka
det,
i
andra
invändningsförfaranden,
konstaterats
att
samma
varumärke
var
känt
–
stred
mot
den
andra
partens
rättigheter
eftersom
denna
andra
part
inte
har
varit
inblandad
i
de
förfaranden
som
utmynnade
i
de
besluten
och
därmed
inte
har
kunnat
yttra
sig
om
bevisvärdet
och
relevansen
hos
den
bevisning
som
lades
fram
under
dessa
förfaranden.
54      När
en
invändare
för
att
styrka
att
ett
äldre
varumärke
är
känt
vill
åberopa
ett
tidigare
beslut
från
EUIPO
i
vilket
det
konstaterats
att
detta
varumärke
är
känt,
måste
invändaren
åberopa
beslutet
på
ett
precist
sätt,
vilket
bland
annat
innebär
att
denne
ska
återge
beslutets
huvudsakliga
innehåll.
55      Vidare
kan
den
enhet
vid
EUIPO
där
ett
sådant
tidigare
beslut
sålunda
åberopas
se sig föranledd att
använda
sig
av
sina
befogenheter
enligt
artiklarna 63.2
och
78
i
förordning nr 207/2009
för
att
få
invändaren
att
förebringa
den
bevisning
som
prövats
under
det
förfarande
som
utmynnade
i
det
tidigare
beslutet
varje
gång
som
ett
sådant
förebringande
är
nödvändigt.
Att
bevisningen
ska
förebringas
kan
krävas
inte
bara
för
att
möjliggöra
för
nämnda
enhet
att
fullgöra
den
prövnings-
och
motiveringsskyldighet
som
i
en
sådan
situation
åvilar
den
enligt
principen
om
god
förvaltningssed,
utan
även
för
att
den
ska
kunna
säkerställa,
i
förhållande
till
den
andra
parten,
att
den
kontradiktoriska
principen
och
principen
om
parternas
likställdhet
i
processen
respekteras.
56      Vidare
kan
tribunalen
inte
godta
EUIPO:s
resonemang
om
att
en
skyldighet
för
EUIPO:s
enheter
att
beakta
tidigare
beslut
i
vilka
det
konstaterats
att
samma
varumärke
som
det
som
åberopats
till
stöd
för
den
invändning
som
gjorts
vid
dessa
enheter
skulle
betyda
att
en
överklagandenämnd
skulle
kunna
tvingas
att
anpassa
sitt
beslut
till
ett
tidigare
beslut
från
en
invändningsenhet.
Den
prövnings-
och
motiveringsskyldighet
som
följer
av
principen
om
god
förvaltningssed
medför
nämligen
också
att
den
enhet
vid
EUIPO
vid
vilken
ett
tidigare
beslut
åberopas
i
vederbörlig
ordning
är
skyldig att
inte
bara
ta
detta
beslut
i
beaktande
utan
även
att
fråga
sig
huruvida
det
finns
anledning,
eller
inte,
att
besluta
på
samma
sätt.
[utelämnas]
62      Det
framgår
av
det
ovan
anförda
att
det
är
uppenbart
att
överklagandet
ska
bifallas
i
den
del
klaganden
har
kritiserat
överklagandenämnden
för
att
inte
ha
beaktat
de
tidigare
beslut
från
EUIPO
som
i
vederbörlig
ordning
har
åberopats
vid
överklagandenämnden,
och
för
att
inte
ha
tillåtit
den
bevisning
som
getts
in
som
bilaga
till
den
skrivelse
som
innehåller
grunderna
för
överklagandet
på
grund
av
att
bevisningen
getts
in
för
sent
och
utan
motivering.
[utelämnas]
Mot
denna
bakgrund
beslutar
TRIBUNALEN
(första
avdelningen)
följande:
1)      Det beslut som meddelades av andra överklagandenämnden vid Europeiska unionens immaterialrättsmyndighet (EUIPO) den 29 januari 2016 (ärende R 229/2015-2) ogiltigförklaras.
2)      EUIPO ska ersätta rättegångskostnaderna, inklusive Puma SE:s rättegångskostnader.
Luxemburg den 22 maj 2019.
Justitiesekreterare
Ordförande
E.
Coulon
I.
Pelikánová
*      Rättegångsspråk:
engelska.
1      Nedan
återges
endast
de
punkter
i
detta
beslut
som
tribunalen
anser
bör
publiceras.