62021CJ0654
SODBA SODIŠČA (deseti senat)
z dne 8. junija 2023 (
*1
)
„Predhodno odločanje – Znamka Evropske unije – Spori pred nacionalnim sodiščem – Pristojnost sodišč za znamke Evropske unije – Uredba (EU) 2017/1001 – Člen 124 – Tožba zaradi kršitve pravic – Člen 128 – Nasprotna tožba za ugotovitev ničnosti – Predmet te tožbe – Člen 129(3) – Procesna pravila, ki se uporabljajo za enako vrsto postopkov v zvezi z nacionalno znamko – Načelo procesne avtonomije“
V zadevi C‑654/21,
katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 267 PDEU, ki ga je vložilo Sąd Okręgowy w Warszawie (regionalno sodišče v Varšavi, Poljska) z odločbo z dne 7. oktobra 2021, ki je na Sodišče prispela 28. oktobra 2021, v postopku
LM
proti
KP,
SODIŠČE (deseti senat),
v sestavi D. Gratsias (poročevalec), predsednik senata, M. Ilešič in Z. Csehi, sodnika,
generalni pravobranilec: G. Pitruzzella,
sodni tajnik: A. Calot Escobar,
na podlagi pisnega postopka,
ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:
–
za LM R. Ratajczak, adwokat,
–
za KP E. Jaroszyńska-Kozłowska, radca prawny, in Z. Słupicka, radca prawny,
–
za poljsko vlado B. Majczyna, agent,
–
za Evropsko komisijo S. L. Kalėda in P. Němečková, agenta,
na podlagi sklepa, sprejetega po opredelitvi generalnega pravobranilca, da bo v zadevi razsojeno brez sklepnih predlogov,
izreka naslednjo
Sodbo
1
Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago člena 124(d) Uredbe (EU) 2017/1001 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 14. junija 2017 o blagovni znamki Evropske unije (UL 2017, L 154, str. 1) v povezavi s členom 128(1) ter členom 129(3) te uredbe.
2
Ta predlog je bil vložen v okviru spora med osebama LM in KP v zvezi s tožbo zaradi kršitve besedne znamke Evropske unije in nasprotno tožbo za ugotovitev ničnosti te znamke.
Pravni okvir
Pravo Unije
3
V uvodnih izjavah 4 in 32 Uredbe 2017/1001 je navedeno:
„(4)
[…] [Z]di [se] nujno predvideti ureditev [Evropske] [u]nije za blagovne znamke, pri kateri lahko podjetja z enim postopkom pridobijo blagovne znamke EU, ki uživajo enotno varstvo in ki učinkujejo na vsem območju [Evropske] [u]nije. Tako določeno načelo enotnega značaja blagovne znamke EU bi moralo veljati, razen če ta uredba določa drugače.
[…]
(32)
Bistveno je, da odločitve o veljavnosti in kršitvi blagovnih znamk EU učinkujejo in pokrivajo celotno področje Unije, saj je to edini način preprečevanja nedoslednih odločitev sodišč in Urada [Evropske unije za intelektualno lastnino (EUIPO)] ter zagotavljanja, da enotni značaj blagovnih znamk EU ni razvrednoten. Določbe Uredbe (EU) št. 1215/2012 Evropskega parlamenta in Sveta [z dne 12. decembra 2012 o pristojnosti in priznavanju ter izvrševanju sodnih odločb v civilnih in gospodarskih zadevah (UL 2012, L 351, str. 1)] bi morale veljati za vsa dejanja pred sodišči, povezana z blagovnimi znamkami EU, razen če ta uredba odstopa od navedenih določb.“
4
Člen 1 Uredbe 2017/1001, naslovljen „Blagovna znamka EU“, v odstavku 2 določa:
„Blagovna znamka EU je enotnega značaja. Na celotnem območju Unije ima enak učinek: ne more se registrirati, prenesti, odpovedati ali biti predmet odločitve, ki razveljavlja pravice imetnika ali ugotavlja njeno ničnost, niti njena uporaba ne more biti prepovedana, razen za celotno območje Unije. To načelo se uporablja v celoti, razen če je s to uredbo drugače določeno.“
5
V skladu s členom 6 te uredbe, naslovljenim „Načini pridobivanja blagovne znamke EU“, se znamka Evropske unije pridobi z registracijo.
6
Člen 7 te uredbe, naslovljen „Absolutni razlogi za zavrnitev“, v odstavkih 1 in 2 določa:
„1.   „Kot blagovna znamka se ne registrirajo:
[…]
(b)
znamke, ki so brez slehernega razlikovalnega učinka;
(c)
znamke, ki jih sestavljajo izključno znaki ali podatki, ki lahko v gospodarskem prometu označujejo vrsto, kakovost, količino, namen, vrednost, geografski izvor ali čas proizvodnje blaga ali opravljanja storitve ali druge lastnosti blaga ali storitve;
(d)
znamke, ki jih sestavljajo izključno znaki ali označbe, ki so postali običajni v jezikovni rabi ali v dobroverni ustaljeni praksi trgovanja;
(e)
znaki, sestavljeni izključno iz:
(i)
oblike ali druge značilnosti, ki izhaja iz same narave blaga;
(ii)
oblike ali druge značilnosti blaga, ki je nujna za dosego tehničnega učinka;
(iii)
oblike ali druge značilnosti, ki blagu daje bistveno vrednost;
(f)
znamke, ki nasprotujejo javnemu redu ali sprejetim moralnim načelom;
(g)
znamke, ki zavajajo javnost, na primer glede narave, kakovosti ali geografskega izvora blaga ali storitve;
[…]
(j)
blagovne znamke, ki so izključene iz registracije v skladu z zakonodajo Unije ali nacionalnim pravom ali mednarodnimi sporazumi, katerih pogodbenica je Unija ali zadevna država članica, o zaščiti označb porekla in geografskih označb;
(k)
blagovne znamke, ki so izključene iz registracije v skladu z zakonodajo Unije ali mednarodnimi sporazumi, katerih pogodbenica je Unija, o zaščiti tradicionalnih izrazov za vina;
(l)
blagovne znamke, ki so izključene iz registracije v skladu z zakonodajo Unije ali mednarodnimi sporazumi, katerih pogodbenica je Unija, o zaščiti zajamčenih tradicionalnih posebnosti;
(m)
blagovne znamke, ki so sestavljene iz prejšnjega poimenovanja rastlinske sorte, registriranega v skladu z zakonodajo Unije ali nacionalnim pravom ali mednarodnimi sporazumi, katerih pogodbenica je Unija ali zadevna država članica, o zaščiti žlahtniteljskih pravic, in se nanašajo na rastlinske sorte iste ali zelo sorodne vrste, ali vsebujejo bistvene elemente tega poimenovanja.
2.   Odstavek 1 se uporablja ne glede na to, da razlogi proti registraciji obstajajo le v delu 1 Unije.“
7
Člen 59 Uredbe št. 2017/1001, naslovljen „Absolutni razlogi za ničnost“, določa:
„1.   Blagovna znamka EU se razglasi za nično na podlagi zahteve, vložene pri [EUIPO,] ali na podlagi nasprotne tožbe v postopku zaradi kršitve pravic,
(a)
če je bila blagovna znamka EU registrirana v nasprotju z določbami člena 7;
(b)
če prijavitelj ni ravnal v dobri veri ob vložitvi prijave blagovne znamke.
2.   Če je bila blagovna znamka EU registrirana ob kršitvi določb člena 7(1)(b), (c) ali (d), se kljub temu ne more razglasiti za nično, če je zaradi uporabe po registraciji pridobila razlikovalen značaj za blago ali storitve, za katere je registrirana.
3.   Če razlog za ničnost zadeva le nekatero blago ali storitve, za katere je registrirana blagovna znamka EU, se blagovna znamka razglasi za nično le za to blago ali storitve.“
8
Člen 63 te uredbe, naslovljen „Zahteva za razveljavitev ali zahteva za ugotovitev ničnosti“, v odstavkih 1 in 3 določa:
„1.   Zahteva za razveljavitev pravic imetnika blagovne znamke EU ali za ugotovitev, da je blagovna znamka nična, se lahko vloži pri [EUIPO] v naslednjih primerih:
(a)
če se uporabita člena 58 in 59, katera koli fizična ali pravna oseba in katera koli skupina ali telo, ustanovljeno za predstavljanje interesov proizvajalcev, izdelovalcev, izvajalcev storitev, trgovcev ali porabnikov, ki je po pravu, ki velja zanj, sposoben biti stranka v postopku;
[…]
3.   Zahteva za razveljavitev ali ugotovitev ničnosti ni dopustna, če je [EUIPO] ali sodišče za blagovne znamke EU iz člena 123 že vsebinsko odločilo o zahtevi, ki se nanaša na isti predmet in pravno podlago ter vključuje iste stranke, odločba [EUIPO] ali navedenega sodišča o tej zahtevi pa je postala pravnomočna.“
9
Člen 123 Uredbe št. 2017/1001, naslovljen „Sodišča za blagovne znamke EU“, v odstavku 1 določa:
„Države članice na svojem ozemlju določijo kar najmanjše število nacionalnih sodišč prve in druge stopnje, ki so pristojna za izvajanje nalog po tej uredbi.“
10
Člen 124 te uredbe, naslovljen „Pristojnost v zvezi s kršitvami in veljavnostjo“, določa:
„Sodišča za blagovno znamko EU imajo izključno pristojnost:
(a)
pri vseh tožbah glede kršitve in – če so po nacionalnem pravu dovoljene – tožbe, kjer grozi nevarnost kršitve v zvezi z blagovnimi znamkami EU;
[…]
(d)
pri nasprotnih tožbah za razveljavitev ali ugotovitev ničnosti blagovne znamke EU v skladu s členom 128.“
11
Člen 127 navedene uredbe, naslovljen „Domneva veljavnosti – Obramba iz vsebinskih razlogov“, v odstavku 1 določa:
„Sodišča za blagovne znamke EU obravnavajo blagovno znamko EU kot veljavno, razen če toženec izpodbija njeno veljavnost z nasprotno tožbo za razveljavitev ali za ugotovitev ničnosti.“
12
Člen 128 te uredbe, naslovljen „Nasprotna tožba“, določa:
„1.   Nasprotna tožba za razveljavitev ali za ugotovitev ničnosti lahko temelji le na razlogih za razveljavitev ali ničnost, navedenih v tej uredbi.
2.   Sodišče za blagovne znamke EU zavrže nasprotno tožbo na razveljavitev ali ugotovitev ničnosti, če je odločba [EUIPO] med istimi strankami in o isti zadevi ter pravni podlagi že postala dokončna.
[…]
4.   Sodišče za blagovne znamke EU, pri katerem je bila vložena nasprotna tožba za razveljavitev ali ugotovitev ničnosti blagovne znamke EU, ne nadaljuje obravnave nasprotne tožbe, dokler zainteresirana stranka ali sodišče [EUIPO] ne obvesti o datumu, ko je bila vložena nasprotna tožba. [EUIPO] navedene informacije vnese v register. Če je bila pred vložitvijo nasprotne tožbe na [EUIPO] že vložena zahteva za razveljavitev ali ugotovitev ničnosti blagovne znamke EU, [EUIPO] o tem obvesti sodišče, ki v skladu s členom 132(1) postopek prekine, dokler odločitev o zahtevi ni dokončna ali dokler zahteva ni umaknjena.
[…]
6.   Če sodišče za blagovne znamke EU na podlagi tožbe za razveljavitev ali ugotovitev ničnosti blagovne znamke EU izda sodbo, ki je postala pravnomočna, sodišče ali katera koli stranka v nacionalnem postopku izvod sodbe nemudoma pošlje [EUIPO]. [EUIPO] ali katera koli druga zainteresirana stranka lahko zahteva informacije o takšnem pošiljanju. [EUIPO] vnese sodbo v register in sprejme potrebne ukrepe, da izvrši sodbo sodišča.
7.   Sodišče za blagovne znamke EU, ki obravnava nasprotno tožbo za razveljavitev ali za ugotovitev ničnosti, lahko ustavi postopek na zahtevo imetnika blagovne znamke EU in po zaslišanju drugih strank, ter lahko zahteva, da toženec [EUIPO] predloži zahtevo za razveljavitev ali ugotovitev ničnosti v časovnem roku, ki ga določi. Če zahteva ni vložena v roku, se postopek nadaljuje; nasprotna tožba se šteje za umaknjeno. Uporablja se člen 132(3).“
13
Člen 129 Uredbe, naslovljen „Pravo, ki se uporablja“, določa:
„1.   Sodišča za blagovno znamko EU uporabljajo določbe te uredbe.
2.   Za vsa vprašanja v zvezi z blagovnimi znamkami, ki niso zajeta v tej uredbi, ustrezno sodišče za blagovne znamke EU uporablja veljavno nacionalno pravo.
3.   Razen če s to uredbo ni drugače določeno, sodišče za blagovne znamke EU uporablja procesna pravila, ki se uporabljajo za enako vrsto postopkov v zvezi z nacionalno blagovno znamko v državi članici, kjer ima sodišče sedež.“
14
Člen 132 te uredbe, naslovljen „Posebna pravila o povezanih postopkih“, v odstavku 1 določa:
„Razen če obstajajo posebni razlogi za nadaljevanje obravnave, sodišče za blagovne znamke EU, ki obravnava tožbe iz člena 124, razen tožbe za ugotovitev nekršitve, na lastno pobudo po zaslišanju strank ali na zahtevo ene od strank in po zaslišanju drugih strank ustavi postopek, če se veljavnost blagovne znamke EU izpodbija pri drugem sodišču za blagovne znamke EU zaradi nasprotne tožbe ali če je bila pri [EUIPO] že vložena prijava za razveljavitev ali ugotovitev ničnosti.“
Poljsko pravo
15
Člen 204 ustawa – Kodeks postępowania cywilnego (zakon o zakoniku o civilnem postopku) z dne 17. novembra 1964 (Dz. U. iz leta 1964, št. 43, pozicija 296) v različici, ki se uporablja za spor o glavni stvari (v nadaljevanju: zakonik o civilnem postopku), določa:
„§ 1.   Nasprotna tožba je dopustna, če je nasprotni zahtevek povezan z zahtevkom tožeče stranke ali če je v zvezi z njim mogoče pobotanje. Nasprotna tožba se lahko vloži najpozneje v odgovoru na tožbo ali, če odgovor na tožbo ni vložen, v ugovoru zoper zamudno sodbo ali na začetku prve obravnave, o kateri je bila tožena stranka obveščena ali na katero je bila povabljena.
§ 2.   Nasprotna tožba se vloži pri sodišču, ki odloča o glavni tožbi. Če pa nasprotna tožba spada na področje pristojnosti regionalnega sodišča, postopek pa se je začel pri okrajnem sodišču, to odstopi celotno zadevo sodišču, ki je pristojno za odločanje o nasprotni tožbi.
§ 3.   Določbe o tožbi se smiselno uporabljajo za nasprotno tožbo.“
16
Člen 479122 zakonika o civilnem postopku je bil v ta zakonik vstavljen z ustawa o zmianie ustawy – Kodeks postępowania cywilnego oraz niektórych innych ustaw (zakon o spremembi zakonika o civilnem postopku in nekaterih drugih zakonov) z dne 13. februarja 2020 (Dz. U. iz leta 2020, pozicija 288), ki je začel veljati 1. julija 2020. Ta člen določa:
„§ 1.   Nasprotna tožba v zvezi s kršitvijo znamke ali modela je dopustna, če se nanaša na ničnost ali razveljavitev znamke ali na ugotovitev ničnosti modela. Člen 204 se uporablja smiselno.
§ 2.   Odstavek 1 se smiselno uporablja za zahteve za ugotovitev ničnosti ali razveljavitev kolektivne znamke, varstvo kolektivne pravice v zvezi z znamko, garancijsko znamko, priznanje varstva mednarodne znamke na ozemlju Republike Poljske in za zahtevo za razglasitev ničnosti priznanja varstva mednarodnega modela na ozemlju Republike Poljske.“
17
Člen 22(2) tega zakona pa določa:
„V zadevah, ki so bile vložene in se do dneva začetka veljavnosti tega zakona niso končale na določeni stopnji ali pred Sąd Najwyższy [(vrhovno sodišče, Poljska)] in ki bi bile predmet obravnave v postopku v zvezi z intelektualno lastnino, se določbe o tem postopku ne uporabljajo. Za obravnavo take zadeve ostaja pristojno sodišče, ki je pristojno v skladu z doslej veljavnimi predpisi.“
Spor o glavni stvari in vprašanji za predhodno odločanje
18
Oseba LM je imetnik besedne znamke Evropske unije Multiselect (v nadaljevanju: sporna znamka), registrirane 5. junija 2018 za proizvode in storitve iz razredov 9, 41 in 42 Nicejskega aranžmaja o mednarodni klasifikaciji proizvodov in storitev zaradi registracije znamk z dne 15. junija 1957, kakor je bil revidiran in spremenjen. Ti proizvodi in storitve med drugim zajemajo poklicno svetovanje, obveščanje o izobraževanjih, namestitev in vzdrževanje programske opreme ter objavo besedil in zagotavljanje elektronskih publikacij na spletu.
19
Oseba KP od leta 2009 v okviru opravljanja svoje poklicne dejavnosti v tiskani in digitalni obliki ponuja priročnik, namenjen kandidatom, ki bodo opravljali policijske izpite, za pripravo na psihološke teste, zajete s sporno znamko, ki so ena od faz navedenega postopka zaposlovanja. Oseba KP svoj priročnik oglašuje na različnih spletnih straneh.
20
Oseba LM je 26. februarja 2020 pri Sąd Okręgowy w Warszawie (regionalno sodišče v Varšavi, Poljska), ki je predložitveno sodišče, vložila tožbo zaradi kršitve sporne znamke, s katero je predlagala, naj se osebi KP naloži, naj preneha s to znamko označevati proizvode in storitve, ki jih trži, in navedeno znamko uporabljati v vseh obvestilih, povezanih s trženjem teh proizvodov in storitev.
21
V okviru tega postopka je oseba KP 30. julija 2020 vložila nasprotno tožbo za ugotovitev ničnosti sporne znamke za del proizvodov in storitev, za katere je bila ta znamka registrirana, na podlagi člena 59(1) Uredbe 2017/1001 v povezavi s členom 7(1), od (b) do (d), in (2) te uredbe.
22
Predložitveno sodišče je s sodbo z dne 7. oktobra 2021 tožbo zaradi kršitve pravic v celoti zavrnilo.
23
V zvezi z nasprotno tožbo se to sodišče sprašuje o obsegu preizkusa, ki ga mora opraviti, kadar – kot v postopku v glavni stvari – predmet nasprotne tožbe presega okvir „sredstva obrambe“ zoper tožbo zaradi kršitve pravic.
24
Medtem ko so se namreč v obravnavanem primeru tožbeni predlogi iz glavne tožbe nanašali le na storitve in proizvode, ki jih trži oseba KP, naj bi bil obseg nasprotne tožbe precej širši, saj naj bi se oseba KP sklicevala na ničnost sporne znamke ne le glede proizvodov in storitev, na katere se je nanašala glavna tožba, ampak tudi glede drugih proizvodov in storitev.
25
Tako se predložitveno sodišče sprašuje, ali vsak zahtevek za ugotovitev ničnosti sporne znamke, ne glede na njegovo dejansko povezavo s postopkom zaradi kršitve pravic, spada pod pojem „nasprotna tožba za ugotovitev ničnosti“ v smislu člena 124(d) in člena 128(1) Uredbe 2017/1001 ali pa je treba ta pojem razlagati tako, da zajema le zahtevke, ki so „dejansko povezani“ s postopkom zaradi kršitve pravic, in sicer tiste, ki spadajo v „okvir, opredeljen s tožbo zaradi kršitve pravic“.
26
Predložitveno sodišče meni, da če bi se dopustilo, da nasprotna tožba ni „dejansko povezana“ s postopkom zaradi kršitve pravic, bi to povzročila tveganje, da bi v glavnem postopku „prevladal“ postopek z nasprotno tožbo in da bi nasprotna tožba izgubila značaj sredstva obrambe zoper zahtevke iz glavne tožbe. Navedeno sodišče daje prednost razlagi pojma „nasprotna tožba“ v smislu, da lahko označuje le zahtevke, ki so dejansko povezani s tožbo zaradi kršitve pravic, in sicer naj ta povezava ne bi bila „določena z vsebino pravice, ki jo daje [sporna] znamka, niti s področji dejavnosti tožene stranke, temveč z vsebino predlogov, podanih v okviru tožbe [zaradi kršitve pravic]“.
27
Predložitveno sodišče meni, da v prid temu govorijo, na eni strani, načelo procesne avtonomije držav članic in člen 129(3) Uredbe 2017/1001 ter, na drugi strani, pravila, ki urejajo pristojnost EUIPO in sodišč za znamke Evropske unije, iz katerih naj bi izhajalo, da je pristojnost teh sodišč izjema na področju ničnosti znamke Evropske unije.
28
Nazadnje, predložitveno sodišče pojasnjuje, da na dan vložitve tožbe zaradi kršitve pravic iz postopka v glavni stvari poljsko pravo ni določalo možnosti, da tožene stranke v postopkih zaradi kršitve pravic, ki so jih začeli imetniki znamk, registriranih na Poljskem, vložijo nasprotno tožbo za ugotovitev ničnosti, saj člen 479122 zakonika o civilnem postopku, kakor izhaja iz zakona z dne 13. februarja 2020, na ta datum še ni začel veljati. Tako dvomi o tem, ali je za potrebe postopka v glavni stvari te določbe mogoče šteti za „procesna pravila, ki se uporabljajo za enako vrsto postopkov v zvezi z nacionalno blagovno znamko“ v smislu člena 129(3) Uredbe 2017/1001.
29
V teh okoliščinah je Sąd Okręgowy w Warszawie (regionalno sodišče v Varšavi) prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ti vprašanji:
„1.
Ali je treba člen 124(d) v povezavi s členom 128(1) Uredbe [2017/1001] razumeti tako, da lahko izraz ‚nasprotna tožba za ugotovitev ničnosti‘ iz teh določb pomeni zahtevo za ugotovitev ničnosti le v obsegu, ki se nanaša na zahtevek tožeče stranke zaradi kršitve znamke EU, na podlagi česar nacionalno sodišče nasprotne tožbe za ugotovitev ničnosti ne more obravnavati v večjem obsegu od tistega, ki se nanaša na zahtevek tožeče stranke zaradi kršitve pravic?
2.
Ali je treba člen 129(3) Uredbe [2017/1001] razumeti tako, da se navedena določba ‐ s sklicevanjem na ‚procesna pravila, ki se uporabljajo za enako vrsto postopkov v zvezi z nacionalno blagovno znamko‘ ‐ nanaša na nacionalna procesna pravila, ki bi se uporabljala v konkretnem postopku za ugotavljanje kršitev znamke EU (in v postopku z nasprotno tožbo za ugotovitev ničnosti), ali pa se na splošno nanaša na nacionalna procesna pravila, ki obstajajo v pravnem redu države članice ‐ kar je pomembno, če na dan začetka konkretnega postopka za ugotavljanje kršitev znamke EU v pravnem redu države članice ni bilo procesnih pravil za nasprotno tožbo za ugotovitev ničnosti v zvezi z nacionalnimi znamkami?“
Vprašanji za predhodno odločanje
Prvo vprašanje
30
Predložitveno sodišče s prvim vprašanjem v bistvu sprašuje, ali je treba člen 124(d) Uredbe 2017/1001 v povezavi s členom 128(1) te uredbe razlagati tako, da se lahko nasprotna tožba za ugotovitev ničnosti znamke Evropske unije nanaša na vse pravice, ki jih ima imetnik te znamke na podlagi njene registracije, ne da bi bila ta nasprotna tožba glede predmeta omejena z okvirom spora, opredeljenim s tožbo zaradi kršitve pravic.
31
Ker pojem „nasprotna tožba“ v Uredbi 2017/1001 ni opredeljen, je treba poudariti, da se ta pojem običajno razume tako, da označuje nasprotno tožbo, ki jo tožena stranka v postopku, ki ga je tožeča stranka sprožila proti njej, vloži pred istim sodiščem (glej v tem smislu sodbo z dne 13. oktobra 2022, Gemeinde Bodman-Ludwigshafen, C‑256/21, EU:C:2022:786, točka 36).
32
V zvezi s tem iz sodne prakse izhaja, da nasprotne tožbe ni mogoče enačiti z zgolj sredstvom obrambe. Čeprav je vložena v okviru postopka, ki je bil začet z drugo tožbo, pa taka nasprotna tožba pomeni ločeno in samostojno tožbo, katere postopkovno obravnavanje ni odvisno od glavne tožbe in ki se zato lahko nadaljuje, tudi če se ta glavna tožba zavrne (sodba z dne 13. oktobra 2022, Gemeinde Bodman-Ludwigshafen, C‑256/21, EU:C:2022:786, točka 38 in navedena sodna praksa).
33
Čeprav je torej treba pojem „nasprotna tožba“ v smislu Uredbe 2017/1001 razumeti kot pravno sredstvo, ki ostaja pogojeno z vložitvijo tožbe zaradi kršitve pravic in ki je zato povezano s to tožbo, je namen tega pravnega sredstva razširitev predmeta spora in priznanje ločenega in samostojnega zahtevka glede na glavno tožbo, zlasti za ugotovitev ničnosti zadevne znamke (sodba z dne 13. oktobra 2022, Gemeinde Bodman-Ludwigshafen, C‑256/21, EU:C:2022:786, točka 39).
34
Zato nasprotna tožba s tem, da zajema razširitev predmeta spora, kljub tej povezavi med glavno in nasprotno tožbo postane samostojna. Nasprotna tožba se zato razlikuje od zgolj sredstva obrambe in njena usoda ni odvisna od odločitve o tožbi zaradi kršitve pravic, zaradi katere je bila vložena (sodba z dne 13. oktobra 2022, Gemeinde Bodman-Ludwigshafen, C‑256/21, EU:C:2022:786, točka 40).
35
Tako ob upoštevanju samostojnosti nasprotne tožbe iz člena 128 Uredbe 2017/1001 predmeta te tožbe ni mogoče omejiti s predmetom tožbe zaradi kršitve pravic, v zvezi s katero je navedena nasprotna tožba vložena.
36
To ugotovitev potrjujejo, na prvem mestu, določbe te uredbe, ki se nanašajo na razloge za ničnost, na katere se je mogoče sklicevati v utemeljitev nasprotne tožbe za ugotovitev ničnosti, vložene na podlagi njenega člena 128.
37
Res je, da se nasprotna tožba razlikuje od zahteve za ugotovitev ničnosti, vložene pri EUIPO, z vidika oseb, ki lahko vložijo prvo in drugo. V skladu s členom 63(1) navedene uredbe lahko namreč zahtevo za ugotovitev ničnosti v primerih, opredeljenih v členih 58 in 59 iste uredbe, vloži „katera koli fizična ali pravna oseba“ in katera koli skupina ali telo, ustanovljeno za predstavljanje interesov proizvajalcev, izdelovalcev, izvajalcev storitev, trgovcev ali porabnikov, ki je po pravu, ki velja zanj, sposobno biti stranka v postopku. Edina fizična ali pravna oseba, ki lahko vloži nasprotno tožbo v smislu člena 128 Uredbe 2017/1001, pa je tožena stranka v okviru zadevnega postopka za ugotavljanje kršitev pravic. Vendar ta omejitev glede oseb, ki lahko vložijo nasprotno tožbo, nikakor ne pomeni, da mora biti predmet te tožbe omejen, da bi bilo z njim zajeto le tisto, kar spada med lastne interese tožeče stranke.
38
V zvezi s tem je treba opozoriti, da lahko v skladu s členom 128(1) te uredbe „[n]asprotna tožba za razveljavitev ali za ugotovitev ničnosti […] temelji le na razlogih za razveljavitev ali ničnost, navedenih v tej uredbi“. Iz te določbe izhaja, da čeprav lahko nasprotna tožba za ugotovitev ničnosti v smislu navedene uredbe temelji le na razlogih za ničnost, ki so izrecno navedeni v tej uredbi, pa lahko vseeno temelji na katerem koli razlogu, ki ga ta uredba določa.
39
Člen 59 Uredbe 2017/1001, naslovljen „Absolutni razlogi za ničnost“, pa v odstavku 1(a) določa, da se znamka EU razglasi za nično na podlagi zahteve, vložene pri EUIPO, ali na podlagi nasprotne tožbe v postopku zaradi kršitve pravic, „če je bila [ta znamka] registrirana v nasprotju z določbami člena 7 [te uredbe]“. Tako Uredba 2017/1001 z vidika njunega obsega izenačuje zahtevo za ugotovitev ničnosti, vloženo pri EUIPO, in nasprotno tožbo za ugotovitev ničnosti, vloženo v okviru postopka zaradi kršitve pravic, ki poteka pred sodiščem za znamke Evropske unije.
40
Po eni strani je namreč v skladu s sodno prakso namen absolutnih razlogov za zavrnitev registracije varstvo splošnega interesa, na katerem temeljijo, in tako ne morejo biti nujno povezani z dejanskimi ali potencialnimi gospodarskimi interesi za izbris izpodbijane znamke (glej v tem smislu sodbo z dne 25. februarja 2010, Lancôme/UUNT, C‑408/08 P, EU:C:2010:92, točki 40 in 43).
41
Na drugi strani je iz besedila člena 7(1) Uredbe 2017/1001 razvidno, da se lahko nekateri razlogi za ničnost, navedeni v točkah od (a) do (m) te določbe, na katerih lahko temelji glavna zahteva za ugotovitev ničnosti ali nasprotna tožba za ugotovitev ničnosti znamke Evropske unije, po svoji naravi nanašajo na vse proizvode ali storitve, zajete z registracijo te znamke.
42
To velja zlasti za razlog za ničnost iz točke (f), ki se nanaša na „znamke, ki nasprotujejo javnemu redu ali sprejetim moralnim načelom“, razlog za ničnost iz točke (g), ki se nanaša na „znamke, ki zavajajo javnost, na primer glede narave, kakovosti ali geografskega izvora blaga ali storitve“, ali razloge za ničnost iz točk (j), (k), (l) in (m), ki se nanašajo na zaščito označb porekla in geografskih označb, tradicionalnih izrazov za vina, zajamčenih tradicionalnih posebnosti oziroma žlahtniteljskih pravic.
43
Prav tako se lahko tudi absolutni razlog za ničnost iz člena 59(1)(b) Uredbe 2017/1001, in sicer slaba vera prijavitelja ob vložitvi prijave znamke, nanaša na vse pravice, ki jih ima imetnik znamke Evropske unije na podlagi njene registracije.
44
Bilo pa bi v nasprotju z načelom ekonomičnosti postopka, ki je eden od ciljev nasprotne tožbe (glej v tem smislu sodbo z dne 13. oktobra 2022, Gemeinde Bodman-Ludwigshafen, C‑256/21, EU:C:2022:786, točka 56), če bi se štelo, da lahko taka tožba, ki bi temeljila na enem od razlogov za ničnost, navedenih v točkah 42 in 43 te sodbe, vodi le do ugotovitve delne ničnosti znamke, v zvezi s katero poteka zadevni postopek zaradi kršitve pravic.
45
Člen 59(3) navedene uredbe, ki določa, da se znamka Evropske unije lahko razglasi za nično le za tisti del proizvodov ali storitev, ki jih zadeva uveljavljani razlog za ničnost, namreč pomeni edino omejitev iz te uredbe glede obsega in izida zahteve za ugotovitev ničnosti in s tem nasprotne tožbe za ugotovitev ničnosti.
46
Iz tega sledi, da se lahko nasprotna tožba za ugotovitev ničnosti znamke Evropske unije, vložena na podlagi člena 128 Uredbe 2017/1001, zaradi svoje narave nanaša na vse pravice, ki jih ima imetnik te znamke na podlagi njene registracije.
47
Na drugem mestu, pravila, ki urejajo učinke nasprotne tožbe, potrjujejo ugotovitev, navedeno v točki 35 te sodbe, saj so ti učinki enaki tistim, ki so pridržani za razveljavitev ali ugotovitev ničnosti znamke Evropske unije, do katere pride ob koncu postopka, začetega pri EUIPO.
48
V zvezi s tem je treba navesti, da kot je razvidno iz uvodne izjave 32 te uredbe, imajo odločbe o veljavnosti znamke Evropske unije učinek erga omnes v celotni Uniji, tako kadar izvirajo od EUIPO kot tudi kadar so izdane na podlagi nasprotne tožbe, vložene pri sodišču za znamke Evropske unije (sodba z dne 13. oktobra 2022, Gemeinde Bodman-Ludwigshafen, C‑256/21, EU:C:2022:786, točka 48 in navedena sodna praksa).
49
Ta učinek erga omnes je potrjen s členom 128(6) te uredbe, ki določa, da mora sodišče za znamke Evropske unije izvod pravnomočne sodbe o nasprotni tožbi za razveljavitev ali ugotovitev ničnosti znamke Evropske unije poslati EUIPO, ki mora to sodbo vpisati v register in sprejeti potrebne ukrepe, da izvrši sodbo sodišča (sodba z dne 13. oktobra 2022, Gemeinde Bodman-Ludwigshafen, C‑256/21, EU:C:2022:786, točka 49 in navedena sodna praksa).
50
Nazadnje, zgoraj navedenih preudarkov ni mogoče ovreči s sistemom delitve pristojnosti med EUIPO in sodišči za znamke Evropske unije, vzpostavljenim s to uredbo.
51
Z Uredbo 2017/1001 je EUIPO sicer pridržana izključna pristojnost na področju registracije znamk Evropske unije in ugovora zoper to registracijo. Na področju veljavnosti teh znamk pa ni tako. Čeprav ta uredba določa načelo centralizacije obravnave zahtev za ugotovitev ničnosti in za razveljavitev pri EUIPO, pa je to načelo namreč omejeno, saj je pristojnost za ugotovitev ničnosti ali razveljavitev znamke Evropske unije na podlagi členov 63 in 124 navedene uredbe podeljena skupaj sodiščem za znamke Evropske unije, ki jih določijo države članice v skladu s členom 123(1) te uredbe, in EUIPO (glej v tem smislu sodbo z dne 13. oktobra 2022, Gemeinde Bodman-Ludwigshafen, C‑256/21, EU:C:2022:786, točka 42 in navedena sodna praksa).
52
Pristojnost, ki je tako podeljena tem sodiščem, pomeni neposredno uporabo pravila o podelitvi pristojnosti iz Uredbe 2017/1001 in je ni mogoče šteti za „izjemo“ od pristojnosti EUIPO na tem področju (sodba z dne 13. oktobra 2022, Gemeinde Bodman-Ludwigshafen, C‑256/21, EU:C:2022:786, točka 43).
53
Poleg tega se zadevne pristojnosti izvajajo po načelu prednosti organa, ki mu je bila predložena zadeva. V skladu s členom 132(1) in (2), prvi stavek, te uredbe in „[r]azen če obstajajo posebni razlogi za nadaljevanje obravnave“, je namreč pristojen prvi organ, ki mu je bil predložen spor o veljavnosti znamke Evropske unije (sodba z dne 13. oktobra 2022, Gemeinde Bodman-Ludwigshafen, C‑256/21, EU:C:2022:786, točka 44).
54
Tako je treba glede na sistem razdelitve pristojnosti, opisan v točkah od 51 do 53 te sodbe, ugotoviti, da je zakonodajalec Unije v okviru ureditve, uvedene z navedeno uredbo, ki v skladu z uvodno izjavo 4 in s členom 1(2) te uredbe določa enotnost znamke Evropske unije, nameraval pristojnost za nadzor nad veljavnostjo znamk Evropske unije prav tako kot EUIPO podeliti tudi sodiščem za znamke Evropske unije v okviru njihovih odločitev o nasprotnih tožbah (sodba z dne 13. oktobra 2022, Gemeinde Bodman-Ludwigshafen, C‑256/21, EU:C:2022:786, točka 47).
55
Glede na navedeno je treba na prvo vprašanje odgovoriti, da je treba člen 124(d) Uredbe 2017/1001 v povezavi s členom 128(1) te uredbe razlagati tako, da se lahko nasprotna tožba za ugotovitev ničnosti znamke Evropske unije nanaša na vse pravice, ki jih ima imetnik te znamke na podlagi njene registracije, ne da bi bila ta nasprotna tožba glede predmeta omejena z okvirom spora, opredeljenim s tožbo zaradi kršitve pravic.
Drugo vprašanje
56
Ugotoviti je treba, kot je to storila Evropska komisija, da drugo vprašanje temelji na premisi, da vprašanje obsega nasprotne tožbe, kot je tožba iz postopka v glavni stvari, ni urejeno s pravom Unije. Tako želi predložitveno sodišče ob neobstoju posebnih nacionalnih pravil na področju nasprotne tožbe za ugotovitev ničnosti nacionalnih znamk izvedeti, ali je s „procesnimi pravili, ki se uporabljajo za enako vrsto postopkov“ v smislu člena 129(3) Uredbe 2017/1001, mogoče razumeti nacionalna splošno veljavna procesna pravila, ki določajo obseg nasprotnih tožb na drugih področjih sporov.
57
Glede na odgovor na prvo vprašanje na drugo ni treba odgovoriti.
Stroški
58
Ker je ta postopek za stranki v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči o stroških. Stroški za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.
Iz teh razlogov je Sodišče (deseti senat) razsodilo:
Člen 124(d) Uredbe (EU) 2017/1001 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 14. junija 2017 o blagovni znamki Evropske unije v povezavi s členom 128(1) te uredbe
je treba razlagati tako, da
se lahko nasprotna tožba za ugotovitev ničnosti znamke Evropske unije nanaša na vse pravice, ki jih ima imetnik te znamke na podlagi njene registracije, ne da bi bila ta nasprotna tožba glede predmeta omejena z okvirom spora, opredeljenim s tožbo zaradi kršitve pravic.
Podpisi
(
*1
)	Jezik postopka: poljščina.