62020TJ0466_RES
Zadeva T‑466/20
LF
proti
Evropski komisiji
Sodba Splošnega sodišča (četrti senat) z dne 15. septembra 2021
„Javni uslužbenci – Pogodbeni uslužbenci – Osebni prejemki – Izselitveni dodatek – Člen 4(1)(b) Priloge VII h Kadrovskim predpisom – Zavrnitev dodelitve izselitvenega dodatka – Običajno prebivališče – Delo v mednarodni organizaciji s sedežem v državi zaposlitve“
Uradniki – Osebni prejemki – Izselitveni dodatek – Pogoji za dodelitev – Uradniki ali uslužbenci z državljanstvom države članice zaposlitve – Običajno prebivališče zunaj države članice zaposlitve v referenčnem obdobju – Izračun obdobja – Neupoštevanje obdobij dela, opravljenega za državo ali mednarodno organizacijo – Dopustnost – Pogoji – Delo, opravljeno zunaj države članice zaposlitve
(Kadrovski predpisi za uradnike, Priloga VII, člen 4(1)(b); Pogoji za zaposlitev drugih uslužbencev, členi 20(2), 21 in 92)
(Glej točke 34, 39, 40, 48, 49, 53, 64 in 65.)
Uradniki – Osebni prejemki – Izselitveni dodatek – Pogoji za dodelitev – Uradniki ali uslužbenci z državljanstvom države članice zaposlitve – Običajno prebivališče zunaj države članice zaposlitve v referenčnem obdobju – Pojem običajnega prebivališča – Upoštevanje dela, opravljenega za mednarodno organizacijo s sedežem v državi zaposlitve – Dopustnost
(Kadrovski predpisi za uradnike, Priloga VII, člen 4(1)(b); Pogoji za zaposlitev drugih uslužbencev, členi 20(2), 21 in 92)
(Glej točke od 66 do 72.)
Uradniki – Osebni prejemki – Izselitveni dodatek – Pogoji za dodelitev – Običajno prebivališče zunaj države članice zaposlitve v referenčnem obdobju – Pojem običajnega prebivališča – Okoliščine, ki ne omogočajo domneve, da je običajno prebivališče v kraju zaposlitve – Okoliščine, s katerimi ni mogoče ovreči resničnosti tega prebivališča
(Kadrovski predpisi za uradnike, Priloga VII, člen 4(1)(b))
(Glej točke 78, 79, od 85 do 92 in 102.)
Uradniki – Osebni prejemki – Izselitveni dodatek – Pogoji za dodelitev – Različne nezaporedne pogodbe, sklenjene med uslužbencem in institucijami – Ugotavljanje upravičenosti do izselitvenega dodatka ob vsakem začetku dela – Upoštevanje prejšnjih odločb o dodelitvi izselitvenega dodatka – Izključitev
(Kadrovski predpisi za uradnike, Priloga VII, člen 4(1)(b))
(Glej točki 93 in 113.)
Povzetek
Tožeča stranka, LF, je belgijski državljan, ki je od leta 1982 do leta 2013 živel v Franciji. 1. maja 2013 je začela delati za Evropsko komisijo v Bruslju na podlagi pogodbe pogodbenega uslužbenca za določen čas, ki se je iztekla 30. aprila 2019. Nato je bila v Belgiji prijavljena kot iskalec zaposlitve do 1. septembra 2019, ko je začela delati za Izvajalsko agencijo za raziskave (REA).
Urad Komisije za vodenje in plačevanje posameznih pravic je z odločbo z dne 11. septembra 2019 (v nadaljevanju: izpodbijana odločba) tožeči stranki zavrnil pravico do izselitvenega dodatka, ker ni dokazala, da je imela v obdobju desetih let pred datumom začetka dela za REA običajno prebivališče zunaj države zaposlitve, to je Belgije, v nasprotju s tem, kar se v členu 4(1)(b) Priloge VII h Kadrovskim predpisom za uradnike Evropske unije (
1
) (v nadaljevanju: Kadrovski predpisi) zahteva za uradnike, ki so ali so bili državljani države zaposlitve.
Ker je tožeča stranka menila, da je bila njena prisotnost v Belgiji povezana izključno z delom, ki ga je opravljala za Komisijo, kar nasprotuje vzpostavitvi trajnih vezi med njo in to državo ter, posledično, selitvi njenega običajnega prebivališča iz Francije v Belgijo, je pri Splošnem sodišču vložila ničnostno tožbo zoper izpodbijano odločbo.
Splošno sodišče je v svoji sodbi zavrnilo to tožbo, hkrati pa podalo pojasnila o pogojih, pod katerimi lahko uradnik ali uslužbenec, ki je državljan države zaposlitve, dobi izselitveni dodatek, potem ko je opravljal delo v mednarodni organizaciji, ki ima tudi sedež v tej državi zaposlitve.
Presoja Splošnega sodišča
Na prvem mestu, Splošno sodišče je opredelilo desetletno referenčno obdobje, ki ga je treba upoštevati za uporabo člena 4(1)(b) Priloge VII h Kadrovskim predpisom. Ugotovilo je, da je to obdobje v obravnavani zadevi trajalo od 1. februarja 2006 do 31. avgusta 2019. Do te ugotovitve je Splošno sodišče prišlo tako, da ni upoštevalo obdobja treh let in sedmih mesecev, v katerem je tožeča stranka delala za francosko ministrstvo, v skladu z določbami Kadrovskih predpisov, ki izključujejo upoštevanje obdobij, v katerih je uradnik opravljal delo v državni službi ali v službi mednarodne organizacije zunaj države zaposlitve. (
2
) Nasprotno pa obdobje, v katerem je delala v Komisiji, ni bilo predmet nobenega neupoštevanja, ker to v Kadrovskih predpisih ni predvideno za obdobja dela v službi mednarodne organizacije v sami državi zaposlitve.
Ob tem je Splošno sodišče na drugem mestu trdilo, da se opravljanje dejavnosti v mednarodni organizaciji, ki ima sedež v državi zaposlitve, lahko upošteva pri določitvi običajnega prebivališča uradnika ali uslužbenca, ki je ali je bil državljan navedene države v desetletnem referenčnem obdobju. V zvezi s tem, če lahko opravljanje dela v taki organizaciji preprečuje vzpostavitev trajnih vezi med uradnikom ali uslužbencem in državo zaposlitve, (
3
) ima domneva obstoja številnih in tesnih vezi med osebo in državo njenega državljanstva odločilnejšo vlogo pri določitvi njenega običajnega prebivališča, (
4
) kar zahteva analizo osebnih in poklicnih vezi, ki jih je ustvarila v tej državi.
Splošno sodišče je tako na tretjem mestu preučilo dejanske okoliščine v zvezi z zasebnim in poklicnim življenjem tožeče stranke, da bi ugotovilo, ali je v celotnem referenčnem obdobju ohranila običajno prebivališče v Franciji, čeprav se je preselila v Belgijo, in ali bi torej morala biti upravičena do izselitvenega dodatka.
Na podlagi tega je ugotovilo, prvič, da v nasprotju s trditvami tožeče stranke njenega običajnega prebivališča ni mogoče postaviti v Francijo zgolj zato, ker je v tej državi živela, študirala in delala pred začetkom referenčnega obdobja. Enako velja, drugič, za okoliščino, da njeni bližnji sorodniki prebivajo v Franciji. Ne da bi se zanikal pomen sorodstvenega razmerja, je dejstvo, da je uradnik ali uslužbenec ustvaril svojo družino, da z njo prebiva v določeni državi in da so člani te družine vključeni v dejavnosti, ki ustrezajo njihovemu življenjskemu obdobju, namreč pomembno za določitev njegovega običajnega prebivališča. Nasprotno pa subjektivni razlogi, iz katerih se je z družino nastanil v določeni državi, ali celo državljanstvo njegove žene niso odločilni na območju, na katerem se državljani Unije lahko gibljejo po svoji volji, ne da bi bili diskriminirani zaradi svojega državljanstva.
Tretjič, dejstvo, da je tožeča stranka obdržala nepremičnino, številko mobilnega telefona in bančni račun v Franciji, tudi ne dokazuje njenega namena, da v tej državi določi stalno ali običajno središče svojih interesov. Prav tako dejstvo, da je za Komisijo delala samo v okviru pogodbe za določen čas, ne izključuje, da se je v Belgiji nastanila zato, da v njej ostane. Dokaz za to je, da je tožeča stranka po izteku navedene pogodbe z družino ostala v Belgiji in se tam za štiri mesece prijavila kot iskalec zaposlitve, kar dokazuje, da je svoje običajno prebivališče v tej državi določila vsaj v delu referenčnega obdobja. Splošno sodišče je v zvezi s tem opozorilo, da dejstvo, da oseba obdrži prebivališče v državi zaposlitve, katere državljan je, čeprav samo za kratek čas v desetletnem referenčnem obdobju, zadostuje, da izgubi pravico do izselitvenega dodatka ali da se ji ta pravica zavrne. Nazadnje, okoliščina, da je ta dodatek prejemala med zaposlitvijo v Komisiji, ne more ovreči te ugotovitve, ker je bilo treba njeno pravico do tega dodatka znova preučiti, ko je začela delati v REA.
Ker tožeča stranka ni dokazala, da je svoje običajno prebivališče določila zunaj države zaposlitve med celotnim desetletnim referenčnim obdobjem, je Splošno sodišče tožbo zavrnilo.
(
1
)	Člen 4(1) Priloge VII h Kadrovskim predpisom se na podlagi člena 20(2) ter členov 21 in 92 Pogojev za zaposlitev drugih uslužbencev po analogiji uporablja za pogodbene uslužbence.
(
2
)	Člen 4(1)(b) Priloge VII h Kadrovskim predpisom.
(
3
)	Ta domneva je bila podana v sodbi z dne 13. julija 2018, Quadri di Cardano/Komisija (T‑273/17, EU:T:2018:480, točka 63).
(
4
)	Ta domneva pa je bila podana v sodbi z dne 5. oktobra 2020, Brown/Komisija (T‑18/19, EU:T:2020:465, točka 82).