62001CC0486_SL
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
1. Front National, francoska politična stranka, je vložila pritožbo zoper sodbo Sodišča prve stopnje Evropskih skupnosti z dne 2. oktobra 2001 v zadevi Martinez in drugi proti Parlamentu (T-222/99, T-327/99 in T-329/99, Recueil P, str. II-2823, v nadaljevanju: izpodbijana sodba), s katero je bil kot neutemeljen zavrnjen njen predlog za razglasitev ničnosti Sklepa Evropskega parlamenta z dne 14. septembra 1999 o prenehanju „Groupe technique des députés indépendants (TDI) – Groupe mixte“ („tehnična skupina neodvisnih poslancev – mešana skupina“) z retroaktivnim učinkom.
2. V odgovoru na pritožbo je institucija Skupnosti v isti zadevi vložila nasprotno pritožbo, s katero Sodišču predlaga, naj razveljavi tisti del izpodbijane sodbe, ki priznava dopustnost ničnostne tožbe. Če bi Evropskemu parlamentu uspelo, bi bilo treba tožbo Front National razglasiti za nedopustno.
I – Ničnostna tožba
A – Pravni okvir
3. Člen 29 Poslovnika Evropskega parlamenta, z naslovom „Oblikovanje političnih skupin“, je v različici, ki je veljala od 1. maja 1999(2), določal:
„1. Poslanci lahko glede na svojo politično pripadnost oblikujejo skupine.
2. Politično skupino sestavljajo poslanci, izvoljeni v več državah članicah. Najmanjše število poslancev, potrebno za oblikovanje politične skupine, je triindvajset, če so poslanci izvoljeni v dveh državah članicah, osemnajst, če so izvoljeni v treh državah članicah, in štirinajst, če so izvoljeni v štirih ali več državah članicah.
3. Poslanec lahko pripada le eni politični skupini.
4. Predsednik mora biti o ustanovitvi politične skupine obveščen z izjavo. Izjava podrobno navaja ime skupine, njene člane in njeno predsedstvo.
5. Izjava se objavi v Uradnem listu Evropskih skupnosti.“
4. Člen 30 Poslovnika, ki se nanaša na samostojne poslance, je določal:
„1. Poslancem, ki ne pripadajo nobeni politični skupini, je na voljo sekretariat. Podrobno ureditev določi predsedstvo na predlog generalnega sekretarja.
2. Predsedstvo določi tudi položaj in parlamentarne pravice teh poslancev.”
5. Na podlagi člena 23 Poslovnika sestavljajo konferenco predsednikov predsednik Parlamenta in predsedniki političnih skupin, ki imajo glasovalno pravico, in dva pooblaščenca samostojnih poslancev, ki se udeležujeta sej konference predsednikov, vendar nimata glasovalne pravice. Poleg tega sta za politične skupine pridržani možnost vložitve predloga resolucije po koncu razprave o izvolitvi Komisije (člen 33) in sodelovanje v delegaciji Parlamenta v Spravnem odboru. S členom 137 Poslovnika je političnim skupinam priznana pravica do največ dve minuti dolge obrazložitve glasovanja.
6. Poslovnik določa tudi to, da lahko politična skupina ali najmanj dvaintrideset poslancev vloži določeno vrsto pobud o:
– predlaganju kandidatur za mesta predsednika, podpredsednika in kvestorjev (člen 13);
– možnosti postavljanja ustnih vprašanj Svetu ali Komisiji in zahtevah, da se ta vprašanja uvrstijo „na dnevni red Parlamenta“ (člen 42);
– predlaganju priporočil Svetu glede zadev, ki spadajo pod Naslova V in VI Pogodbe EU, ali takrat, ko Parlament ni bil zaprošen za mnenje o mednarodnem sporazumu v okviru člena 97 ali 98 Poslovnika (člen 49);
– vlaganju predlogov sprememb k skupnemu stališču Sveta (člen 80);
– predlaganju razprav po nujnem postopku (člen 112).
7. Člen 180 Poslovnika je določal:
„1. Ob morebitnem dvomu o uporabi ali razlagi Poslovnika lahko predsednik ne glede na prejšnje odločitve zadevo pošlje v obravnavo pristojnemu odboru.
[...]
4. Če politična skupina ali najmanj dvaintrideset poslancev nasprotuje razlagi odbora, se o zadevi glasuje v Parlamentu. Besedilo je sprejeto z navadno večino, pod pogojem, da je navzoča najmanj tretjina poslancev Parlamenta. Ob zavrnitvi se zadeva vrne odboru.
5. Nesporne razlage in razlage, ki jih je sprejel Parlament, se skupaj s sklepi, sprejetimi glede uporabe Poslovnika, v poševni pisavi dodajo kot pojasnila ustreznemu členu ali členom.
6. Razlage morajo biti upoštevane pri prihodnji uporabi in razlagi zadevnih členov.
[...]“
B – Dejansko stanje
8. Z dopisom z dne 19. julija 1999 je več poslancev Parlamenta iz različnih političnih zvez v skladu s členom 29(4) Poslovnika predsednika Parlamenta obvestilo o ustanovitvi „Groupe technique des députés indépendants (TDI) – Groupe mixte“ („tehnična skupina neodvisnih poslancev – mešana skupina“), katere razglašeni cilj je bil zagotoviti vsakemu poslancu polno opravljanje njegovega poslanskega mandata.
9. V določbah o sestavi skupine TDI je bilo navedeno naslednje:
„Posamezni člani podpisniki med seboj priznavajo svojo popolno politično neodvisnost. Iz tega sledi:
─ svobodno glasovanje tako v odboru kot na plenarnem zasedanju;
─ vsak član se vzdrži govorjenja v imenu vseh poslancev skupine;
─ namen sestankov skupine je podeljevanje časa za besedo in urejanje vseh upravnih in finančnih vprašanj, ki zadevajo skupino;
─ predsedstvo skupine sestavljajo predstavniki posameznih članov.“
10. Iz zapisnika plenarnega zasedanja Parlamenta z dne 20. julija 1999(3) izhaja, da je predsednica Parlamenta izjavila, da je „od 29 poslancev prejela izjavo o ustanovitvi nove politične skupine, imenovane ‚Groupe technique des députés indépendants‘ (TDI)“. Predsedniki drugih političnih skupin, ki so menili, da pogoj politične pripadnosti stranke, določen s členom 29(1) Poslovnika, v tem primeru ni izpolnjen, so predlagali, naj Odbor za ustavne zadeve Parlamenta poda razlago te določbe in naj bodo zadevni poslanci do odločitve omenjenega odbora obravnavani kot samostojni poslanci.
11. Z dopisom z dne 28. julija 1999 je predsednik Odbora za ustavne zadeve predsednico Parlamenta obvestil o naslednjem:
„Na sestankih dne 27. in 28. julija 1999 je Odbor za ustavne zadeve preučil predlog za razlago člena 29(1) Poslovnika, ki ga je predložila konferenca predsednikov na sestanku dne 21. julija 1999.
Po obširni izmenjavi mnenj in s petnajstimi glasovi za, dvema proti in enim vzdržanim je Odbor za ustavne zadeve sprejel naslednjo razlago člena 29(1) Poslovnika:
Izjava o ustanovitvi [skupine TDI] ni skladu s členom 29(1) [Poslovnika].
Izjava o ustanovitvi te skupine, zlasti Priloga 2 k dopisu o ustanovitvi, naslovljena na predsednika Evropskega parlamenta, izključuje kakršno koli politično pripadnost. Posameznim podpisnikom daje popolno politično neodvisnost znotraj te skupine.
Predlagam vam, da kot razlago Poslovnika v člen 29(1) dodate naslednje besedilo:
„Na podlagi tega člena ni mogoče oblikovati politične skupine, ki javno zanika vsakršno politično naravo in politično pripadnost svojih članov.“
[...]
12. Na podlagi člena 180(4) Poslovnika je skupina TDI nasprotovala razlagi Odbora za ustavne zadeve, o kateri je na plenarnem zasedanju dne 14. septembra 1999 vendarle glasoval Parlament in jo sprejel z večino članov.(4)
C – Predlogi in tožbeni razlogi za razglasitev ničnosti
13. Dne 19. novembra 1999 je Front national vložila tožbo na Sodišču prve stopnje, s katero je predlagala razglasitev ničnosti sklepa Parlamenta, s katerim je ta odločil o prenehanju skupine TDI in naložil plačilo stroškov toženi instituciji (zadeva T-327/99).
Zatrjevani tožbeni razlogi so bili naslednji: 1. Napačna razlaga člena 29(1) Poslovnika; 2. Kršitev načela enakega obravnavanja in kršitev določb Poslovnika in neobstoj pravne podlage, ker je Parlament zmotno preizkusil skladnost skupine TDI s členom 29(1) Poslovnika in je menil, da posamezni člani te skupine ne delijo politične pripadnosti; 3. Kršitev načela enakega obravnavanja v razmerju do članov skupine TDI; 4. Nespoštovanje parlamentarnih tradicij, ki so skupne državam članicam; 5. Bistvena kršitev postopka; 6. Domnevna zloraba postopka.
14. G. Martinez in g. de Gaulle sta že dne 5. oktobra 1999 vložila tožbo proti Sklepu Parlamenta z dne 14. septembra 1999, s katerim je bilo sprejeto mnenje Odbora za ustavne zadeve o skladnosti izjave o ustanovitvi skupine TDI s členom 29 Poslovnika (zadeva T-222/99); dne 22. novembra so Bonino, Pannella, Cappato, Dell'Alba, Della Vedova, Dupuis, Turco in Lista Emma Bonino vložili tožbo proti zgoraj navedenemu sklepu (zadeva T-329/99). Sodišče prve stopnje je te tri zadeve združilo za izdajo sodbe, v skladu s členom 50 svojega Poslovnika.
II – Izpodbijana sodba
15. Parlament v zadevi T-327/99 ni uradno vložil ugovora nedopustnosti v skladu s členom 114 Poslovnika Sodišča prve stopnje. Vendar je zatrjeval, da ničnostna tožba ni dopustna, ker akt z dne 14. septembra 1999, kot deklarativna razlaga splošne določbe, ne zadeva neposredno tožeče stranke v smislu člena 230, četrti odstavek, ES.
16. Točki 66 in 67 izpodbijane sodbe obravnavata ta tožbeni razlog:
„66 Glede zadeve T-327/99 je treba poudariti, da je Front national, francoska politična stranka, pravna oseba, ki, s svojimi člani, v statutu določa cilj širjenja, političnih idej in projektov v nacionalnih in evropskih institucijah. S svojo listo je nastopila na volitvah predstavnikov v Parlament junija 1999. Vsi njeni člani, ki so bili s te liste izvoljeni za poslance v Parlamentu, so del skupine poslancev, ki so podali izjavo o ustanovitvi skupine TDI. Zaradi akta z dne 14. septembra 1999 so vsi v položaju, opisanem v zgoraj navedeni točki 59, kar neposredno vpliva na razmere za širjenje idej in projektov stranke, ki jo predstavljajo v Evropskem parlamentu, in torej na razmere za izvajanje cilja, določenega v statutu te politične stranke, na evropski ravni.
67 Akt z dne 14. septembra 1999 je zato treba šteti za akt, ki neposredno vpliva na Front national.”
Na podlagi zgoraj navedene točke 59:
„59
Glede tega je treba poudariti, da je akt z dne 14. septembra 1999 poslancem, ki so podali izjavo o ustanovitvi skupine TDI, odvzel možnost, da bi v okviru navedene skupine oblikovali politično skupino v smislu člena 29(1) Poslovnika, zaradi česar ti poslanci štejejo za samostojne poslance v skladu s členom 30 navedenega Poslovnika. […] ti se tako, za izpolnjevanje svojih mandatov, znajdejo v položaju, ki je drugačen od tistega, vezanega na pripadnost politični skupini, ki bi zanje veljal, če akt z dne 14. septembra 1999 ne bi bil sprejet.“
17. V točki 75 sodbe je Sodišče prve stopnje priznalo dopustnost treh ničnostnih tožb; v nadaljevanju je razsodilo po temelju, pri čemer je tožbe zavrnilo kot neutemeljene.
III – Pritožba, vložena proti izpodbijani sodbi
18. G. Martinez (zadeva C-488/01 P) in Front national (zadeva C-486/01 P) sta vložila pritožbo proti izpodbijani sodbi. Oba sta poleg tega predlagala odlog izvršbe izpodbijane sodbe. Zadevi sta bili združeni za izdajo sklepa predsednika Sodišča dne 21. februarja 2002, ki je zavrnil začasno odredbo in je izrecno pridržal odločbo o stroških.
19. O pritožbi g. Martineza je bilo odločeno s sklepom Sodišča na občni seji dne 11. novembra 2003; Sodišče je pritožbo zavrnilo, pri čemer se je sklicevalo na člen 119 Poslovnika, ker jo je štelo za deloma očitno nedopustno, deloma za očitno neutemeljeno.
20. Front national v vlogi, ki jo je vložila dne 17. decembra 2001, Sodišču(5) predlaga, naj:
– pritožbo razglasi za dopustno;
– ugotovi, da je Sodišče prve stopnje kršilo pravo Skupnosti;
– razveljavi izpodbijano sodbo;
– odloči o zadevi ali sicer zadevo vrne v novo odločanje Sodišču prve stopnje in
– Parlamentu naloži plačilo stroškov.
21. Parlament ni vložil pritožbe proti sodbi Sodišča prve stopnje v predpisanem roku dveh mesecev na podlagi člena 56, prvi odstavek, Statuta Sodišča.(6) S svojim odgovorom na pritožbo Front national, ki ga je vložil v sodnem tajništvu dne 14. februarja 2002, je vložil nasprotno pritožbo, s katero je Sodišču predlagal, naj:
– zavrne pritožbo;
– razveljavi izpodbijano sodbo v delu, v katerem razglaša dopustnost ničnostne tožbe Front national;
– tožbo Front national v zadevi T-327/99 zavrže kot nedopustno ali, podredno, zavrne kot neutemeljeno in
– Front national naloži plačilo stroškov.
22. Predsednik Sodišča na glavno pritožbo ni dovolil replike in duplike. Vendar je sprejel, da Front national v repliki poda svoje mnenje o argumentih, ki jih je Parlament podal v točkah od 15 do 29 svojega odgovora na pritožbo v oporo svoji nasprotni pritožbi, kar je ta naredila dne 15. aprila 2002.
Ker Parlament ni vložil nadaljnje vloge, je sodno tajništvo Sodišča Front national vrnilo vlogo, ki ga je ta vložila dne 27. maja 2002.
23. Obravnava v zadevi C-486/01 P, v kateri sta stranki ustno predstavili svoja stališča, je potekala 9. decembra 2003.
IV – Preizkus pritožbe
24. Ker Parlament zatrjuje nedopustnost ničnostne tožbe Front national, ker naj ta ne bi imela procesnega upravičenja, se pojavlja vprašanje vrstnega reda obravnavanja te zadeve: preučiti najprej glavno pritožbo in nato nasprotno pritožbo ali obratno.(7) Zavedam se, da ima izbira ene ali druge poti zelo različne posledice, in menim, da mora Sodišče sprejeti drugo možnost in najprej preizkusiti nasprotno pritožbo.
25. To izbiro upravičujejo različni razlogi. Če bi se opravil najprej preizkus glavne pritožbe, se Sodišče, čeprav bi bila ta nedopustna, mogoče ne bi moglo izogniti obveznosti, da v nadaljevanju odloči o nasprotni pritožbi.(8) Enako bi veljalo, če bi jo razglasilo za neutemeljeno.(9) Poleg tega, če bi odločilo, da je Sodišče prve stopnje pravilno uporabilo člen 230, četrti odstavek, ES, bi bil vrstni red, v katerem bi ravnalo pri preizkusu, nepomemben. Če pa bi presodilo, da je bilo zaradi priznanja procesnega upravičenja stranki, ki toži za razveljavitev, napačno uporabljeno pravo, bi bila glavna pritožba nedopustna; posledično ne bi bilo smiselno začeti odločanja po temelju, saj bi to pomenilo kršitev načela procesne ekonomije.
Na drugi strani, kot sem že navedel v točki 31 sklepnih predlogov v zadevi Svet proti Boehringerju,(10) gre za procesno predpostavko, ki, če ni izpolnjena, pripelje do nepristojnosti sodnega organa za odločanje po temelju.(11)
A – Nasprotna pritožba Parlamenta
1. Trditve strank
26. Po mnenju Parlamenta je bila ničnostna tožba Front national (zadeva T-327/99) nedopustna, saj naj ta ne bi imela procesnega upravičenja, ker naj je odločba ne bi neposredno zadevala. Ko je Sodišče prve stopnje ugotovilo dopustnost, je napačno razlagalo člen 230, četrti odstavek, ES in kršilo pravo Skupnosti v smislu člena 58 Statuta Sodišča.
27. Prvič, Parlament navaja nasprotovanje med točko 67 in drugimi deli izpodbijane sodbe, na podlagi katerega bi lahko posameznik upravičeno mislil, da je presoja Sodišča prve stopnje nasprotna od tiste, ki je bila na koncu sprejeta, ne da bi bili podani razlogi za to preusmeritev. Institucija se sklicuje na to, da sodba navaja, da bi lahko sporna odločba neposredno zadevala poslance, ki so člani skupine TDI, saj jim je odvzela možnost, da bi oblikovali politično skupino v smislu člena 29(1) Poslovnika. Parlament meni, da si ni mogoče zamisliti, da bi bili poslanci, ki uživajo poseben položaj, in nacionalne politične stranke, ki ga nimajo, zaradi aktov Parlamenta enako prizadeti. Dodaja, da če bi bila dopustnost tožbe odvisna od vsebine statutov pravnih oseb, bi bilo njihovo procesno upravičenje na koncu odvisno od njihove lastne volje, tako da bi bile tožbe nekaterih izmed njih dopustne, tožbe drugih pa ne.
28. Drugič, meni, da čeprav je bil lahko položaj nekaterih poslancev prizadet zaradi sporne odločbe, tako da bi bili zaradi tega prizadete razmere širjenja političnih idej in projektov njihove stranke, je gotovo, da imajo samo poslanci Front national možnost izkazati, da so neposredno prizadeti, francoska politična stranka pa je lahko prizadeta le posredno.
29. Tretjič, po mnenju Parlamenta akt, sprejet na področju njegove notranje organizacije, ne more povzročiti pravnih učinkov do drugih oseb. Čeprav je Front national sodelovala pri volitvah junija 1999, pravna razmerja med strankami, ki so sodelovale v kampanji, in izvoljenim Parlamentom po volitvah prenehajo, kot izhaja iz člena 4(1) Akta o volitvah predstavnikov Evropskega parlamenta s splošnimi neposrednimi volitvami in člena 2 Poslovnika(12), na podlagi katerega poslanci svoj mandat izpolnjujejo neodvisno, pri tem niso vezani na nobena navodila, njihov mandat pa ni vezan. V teh okoliščinah bi trditev, da sporna odločba zadeva Front national, pomenila, da so poslanci le preprosti posredniki med svojo stranko in Parlamentom, brez neodvisnosti in brez osebne odgovornosti, kar bi zanikalo njihov resnični položaj. Parlament dodaja, da člen 191 ES, ki poudarja pomembnost strank na mednarodnem področju, kot dejavnik integracije znotraj Unije in kot element, ki prispeva k oblikovanju evropske zavesti in k izražanju volje državljanov,(13) v tem primeru izgubi pomen, ker evropske politične stranke, po eni strani, nimajo vedno ustanovitvenih statutov, ki bi določali njihove pravice in obveznosti v skupnostnem okviru,(14) po drugi strani pa morajo že po svojem značaju združevati člane različnih držav članic, kar pa ne velja za Front national, ki je organizacija, ki je ustanovljena samo v Franciji.
30. Četrtič, Parlament omenja negativne posledice, ki naj bi jih povzročilo priznanje dopustnosti tožbe. Če bi se ohranila razlaga Sodišča prve stopnje, bi obstajalo tveganje poplave tožb, ki bi jih vlagale osebe, ki so le posredno prizadete zaradi ukrepov notranje organizacije v Parlamentu. Parlament kot primer navaja ustanavljanje političnih strank, če te ne bi več prejemale ustrezne podpore skupinam, in drugih strank, ki bi glede na svoja statutarna pravila lahko čutile, da se nanje posebej nanašajo posebne določbe Poslovnika, kot je na primer njegov člen 152 o sestavi parlamentarnih odborov ali člen 168 o ustanovitvi in nalogah medparlamentarnih delegacij, v katerih se upošteva pravično zastopanje držav članic in politične usmeritve.
31. Front national meni, da bi sodišča Skupnosti morala biti pristojna za opravljanje učinkovitega nadzora nad akti Parlamenta, glede na občutno povečanje pristojnosti, pooblastil za odločanje in sredstev za njegovo delovanje.
Potrjuje, da je bila s sporno odločbo neposredno prizadeta, saj prenehanje skupine TDI ni imelo posledic le za poslance, ki so izgubili možnost izvrševanja celega niza političnih pravic, pridržanih članom političnih skupin, ampak prav tako za politične stranke, h katerim ti spadajo. Navaja, da ima na podlagi kampanje, ki jo je organizirala in v zvezi s katero je imela visoke stroške, interes, da bi imeli izvoljeni predstavniki na teh listah enake ugodnosti, kot jih imajo drugi poslanci, pri čemer poudarja, da so bile vse osebe s francoskim državljanstvom v tej skupini dejavne v njeni stranki. Glede utrpljenih gospodarskih izgub navaja proračunska sredstva v postavki 3707, konkretno tista, ki se nanašajo na upravne izdatke in na izdatke sekretariata (3707/1), in na tista, ki so vezana na politične dejavnosti skupin (3707/2): pri čemer znašajo letna sredstva za poslanca, člana skupine, 36.698,28 evra, za samostojnega poslanca pa samo 9909,19 evra.
32. Končno dodaja, da čeprav je Sodišče tožbo politične stranke proti odločbi Parlamenta, ki je kršila načelo enakega obravnavanja strank v volilni kampanji,(15) razglasilo za dopustno, ni mogoče zanikati procesnega upravičenja neke druge stranke, ki zahteva enako obravnavanje po volitvah. Volivci Front national imajo pravico biti zastopani pod pogoji, ki so enaki tistim, ki veljajo za poslance drugih političnih skupin.
2. Ali sporna odločba zadeva Front national?
33. Na podlagi člena 230, četrti odstavek, ES lahko fizične ali pravne osebe „pod enakimi pogoji sprožijo postopke zoper nanje naslovljene odločbe ali zoper odločbe, ki jih neposredno in posamično zadevajo, čeprav so v obliki uredbe ali odločbe naslovljene na drugo osebo“.(16)
V skladu z analizo, ki jo je opravilo Sodišče prve stopnje v točkah od 28 do 34 svoje sodbe, s čimer se strinjam, je vsebina sporne odločbe Parlamenta razglasitev neobstoja politične skupine TDI z retroaktivnim učinkom zaradi neskladja s členom 29(1) Poslovnika. Ta akt nedvomno povzroča neposredne in takojšnje učinke za poslance, ki so do tedaj mislili, da so del politične skupine. Kot je bilo navedeno v točki 65 izpodbijane sodbe, jih je sporni akt, ne da bi bil potreben dopolnilni ukrep, oviral v smislu člena 29 Poslovnika, kar je ogrozilo razmere opravljanja njihovih položajev; treba je torej šteti, da jih zadeva neposredno.
34. V nadaljevanju je treba preveriti, ali Front national, h kateri spada več članov skupine TDI,(17) lahko zatrjuje, da se je sporna odločba nanašala neposredno tudi nanjo.
35. Iz sodne prakse Sodišča izhaja, da mora imeti izpodbijani ukrep Skupnosti neposredne učinke na pravni položaj neke osebe, ne da bi ne dopuščal kakršne koli diskrecijske pravice osebam, ki so zadolžene za njegovo izvrševanje, saj je ta izvedba po svoji naravi povsem samodejna in temelji izključno na skupnostni ureditvi, brez uporabe drugih vmesnih pravil.(18)
36. Na podlagi te sodne prakse se za Front national na prvi pogled ne zdi, da izpolnjuje pogoje, ki so določeni s členom 230, četrti odstavek, ES.
37. Sklepanje Sodišča prve stopnje pri presoji v točki 67 izpodbijane sodbe, da sporna odločba neposredno zadeva Front national, je izjemno skrčeno in povezano s posledicami, ki so zaradi razglasitve prenehanja skupine nastale za vsakega posameznega poslanca in ne za stranko.
Na podlagi točke 59 izpodbijane sodbe je bila izvoljenim kandidatom te francoske politične stranke odvzeta možnost, da bi kot skupina TDI oblikovali politično skupino, in so šteli za samostojne poslance, zaradi česar so izgubili ugodnosti pri opravljanju svojih položajev. Točka 66 iz te ugotovitve sklepa, da se nastali položaj neposredno nanaša na razmere za širjenje političnih idej in projektov stranke, ki jo predstavljajo v Parlamentu, in torej razmere za uresničevanje cilja, določenega s statutom te politične stranke, na evropski ravni.
38. Strinjam se z institucijo, ki je vpletena v to tožbo, po mnenju katere so bili morebitni učinki izpodbijane odločbe za Front national le posredni; dejansko so osebe, ki jih je odločba neposredno zadevala, poslanci, katerim je bila odvzeta možnost zagovarjanja projektov in idej stranke v okviru politične skupine in so morali to od tistega trenutka delati posamično.
39. Po analizi me predstavljene trditve Front national v tem postopku prav tako niso prepričale.
40. Prvič, čeprav politična stranka, ki se predstavlja na evropskih volitvah, želi, da bi njeni kandidati od trenutka, ko so bili izvoljeni, opravljali svoj mandat pod enakimi pogoji kot drugi poslanci,(19) ji ta interes ne daje pravice do tega, da bi njeni predstavniki oblikovali svojo skupino, niti do tega, da bi postali člani ene izmed skupin, ki se oblikujejo. To potrjuje že Poslovnik sam, in sicer: na eni strani morajo v skladu s členom 29(2) politično stranko sestavljati poslanci iz več kot samo ene države članice (Front national je stranka, ki je izključno francoska); na drugi strani člen 29(1) dovoljuje poslancem, da oblikujejo skupine glede na svojo politično pripadnost (med volilno kampanjo sestava novega parlamenta ni znana in zato ni znano, ali je število predstavnikov drugih držav članic, ki delijo ideologijo neke politične stranke nacionalnega značaja, zadovoljivo).
41. Drugič, odločba z dne 14. septembra 1999 ne krši načela enakega obravnavanja poslancev pri izpolnjevanju njihovega mandata. Na podlagi ustaljene sodne prakse Sodišča „[…] gre lahko za diskriminacijo le pri uporabi različnih pravil v primerljivih položajih ali pri uporabi istega pravila za različne položaje“.(20) Evropsko sodišče za človekove pravice, na podlagi načel, ki izhajajo iz sodne prakse v številnih demokratičnih državah, meni, da obstaja kršitev enakega obravnavanja, če za razliko pri obravnavanju v izvrševanju pravice, ki jo priznava konvencija, ni podana objektivna in razumna utemeljitev.(21)
42. Parlament je v svojem Poslovniku, kjer so določena pravila njegovega delovanja, določil, da podpira organiziranje poslancev v politične skupine, pri čemer se postavlja zahteva, da niso pripadniki le ene države članice. Večje ko je število držav, iz katerih prihajajo poslanci, bolj je olajšano oblikovanje politične skupine, do te točke, ko zadošča štirinajstih poslancev, če prihajajo iz štirih ali več držav članic. Edini pogoj, ki ga morajo izpolniti, je, da se združijo glede na svojo ideološko usmeritev.
Očitno je, da poslanci države članice, ki nimajo enake politične pripadnosti kot drugi člani zbornice, niso v enakem položaju kot ti, ki zato, ker si to pripadnost delijo, postanejo člani poslanske skupine; enakega obravnavanja med enimi in drugimi zato ni mogoče zahtevati.
43. Tretjič, zatrjevane gospodarske izgube Front national zadevajo v resnici poslance, ker sredstva, vpisana v proračunske postavke, niso bila namenjene strankam, v katerih so dejavni.
44. Končno, Poslovnik Evropskega parlamenta ne priznava nikakršne udeležbe nacionalnih političnih strank ne v svoji organizaciji ne v svojem delovanju. Predstavniki po izvolitvi opravljajo svoj mandat neodvisno, pri tem niso vezani na nobena navodila, njihov mandat pa ni vezan. Njihovi glasovi so posamični in osebni. Lahko postanejo člani politične skupine, zamenjajo skupino ali nastopajo kot samostojni poslanci. Strinjam se z mnenjem Parlamenta, po katerem je v teh okoliščinah sporna odločba zadevala Front national le posredno, po škodljivih posledicah, ki so jih imeli zaradi odločbe njeni kandidati, ki so bili izvoljeni.
45. Iz prejšnjih premislekov izhaja, da Front national ne izpolnjuje pogojev za procesno upravičenje, določenih v členu 230, četrti odstavek, ES, ker jo je sporna odločba zadevala le posredno.
Posledično je Sodišče prve stopnje napačno uporabilo pravo, ko je v točki 67 izpodbijane sodbe presodilo, da sporna odločba neposredno zadeva tožečo stranko.
46. Posledično je treba razglasiti nasprotno pritožbo Parlamenta za utemeljeno in razveljaviti izpodbijano sodbo, ker je ničnostno tožbo, ki jo je vložila Front national proti odločbi z dne 24. septembra 1999, štela za dopustno.
47. V skladu s členom 61, prvi odstavek, Statuta Sodišča lahko to, kadar razveljavi odločitev Sodišča prve stopnje, samo dokončno odloči o zadevi, če stanje postopka to dovoljuje, ali pa jo vrne v novo odločanje Sodišču prve stopnje. Eden od primerov, za katere se lahko uporabi prva možnost, ki jo daje ta določba, je zmota in judicando, pod pogojem, da so podana vsa in zadostna dejstva za odločanje in da zbiranje dokazov ni potrebno. Taka naj bi bila praksa sodišča, čeprav na splošno ne navaja razlogov, zaradi katerih meni, da je spor v stanju, ko je o njem mogoče odločati.(22)
Zdi se, da Sodišče odloča po temelju, če iz dokumentov spisa izhaja, da je spor v stanju, ko je o njem mogoče odločati,(23) v skladu z želeno organizacijo zakonodajalca Skupnosti, ki je iz njega napravil sodobno kasacijsko sodišče, ki ima, kadar presodi, da je to potrebno, široko pooblastilo za izdajo sodb o razveljavitvi.(24)
48. V tem primeru je vprašanje, ki je bilo predloženo Sodišču v pritožbi, nedvomno strogo pravne narave. Zato je treba uporabiti to določbo in ničnostno tožbo Front national razglasiti za nedopustno, ker ta stranka nima procesnega upravičenja.
B – Glavna pritožba
49. Ker Front national ni imela procesnega upravičenja za vložitev tožbe na Sodišču prve stopnje, nima upravičenja za vložitev pritožbe proti izpodbijani sodbi. Posledično je treba ugotoviti, da je pritožba, ki jo je ta stranka vložila na Sodišču, nedopustna.
V – Stroški
50. Sodišče v skladu s členom 122 Poslovnika, če je pritožba utemeljena in če samo dokončno odloči v sporu, odloči tudi o stroških.
51. V skladu s členom 69(2) Poslovnika, ki se uporablja za pritožbeni postopek na podlagi člena 118, se neuspeli stranki naloži plačilo stroškov, če so bili ti priglašeni.
Ker tožba Front national ni dopustna in ker je Parlament predlagal, naj se ji naloži plačilo stroškov, se ji naloži plačilo stroškov tega postopka. V postopku za sprejem začasne odredbe, v katerem je predsednik Sodišča dne 21. februarja 2002 izdal sklep o pridržanju odločitve o stroških do zaključka glavnega postopka, se Front national naloži plačilo njenih stroškov in polovice stroškov, ki jih je imel Evropski parlament.
VI – Predlog
Glede na zgoraj navedeno Sodišču predlagam, naj:
1. na podlagi nasprotne pritožbe, ki jo je vložil Evropski parlament, razveljavi sodbo Sodišča prve stopnje Evropskih skupnosti z dne 2. oktobra 2001 v zadevi Martinez in drugi proti Parlamentu (T-222/99, T-327/99 in T-329/99), ki kot dopustno sprejema ničnostno tožbo, ki jo je vložila Front national proti Sklepu Evropskega parlamenta z dne 14. septembra 1999 o prenehanju z retroaktivnim učinkom Groupe technique des députés indépendants (TDI) – Groupe mixte;
2. razglasi nedopustnost ničnostne tožbe, ki jo je vložila Front national;
3. razglasi nedopustnost glavne pritožbe, ki jo je vložila Front national;
4. Front national naloži plačilo stroškov postopka, vključno s polovico stroškov, ki jih je imel Evropski parlament v postopku za izdajo začasne odredbe.
(1) .
(2) –		UL L 202, str. 1, v nadaljevanju: Poslovnik.
(3) –		 UL C 301, str. 1.
(4) –		Upati je treba, da se tak položaj ne bo ponovil, glede na novo razlago člena 29(1) Poslovnika, kot je navedena v petnajsti izdaji iz februarja 2003 (UL L 61, str. 1).
(5)
–
Večina tožbenih razlogov, ki jih v utemeljitev svoje tožbe navaja Front national, sovpada s tožbenimi razlogi g. Martineza. Na obravnavi je odvetnik politične stranke izjavil, da je seznanjen z vsebino zgoraj navedenega sklepa, in je zavrnil vlo žitev pripomb k tem tožbenim razlogom.
(6)
–		Na vprašanje, ki sem ga zastopniku Parlamenta v zvezi s tem postavil na obravnavi, je odgovoril, da njegova pravna služba ni bila prepričana, ali bi bilo mogoče vložiti pritožbo glede dopustnosti tožbe proti sodbi Sodišča prve stopnje, ki jo je zavrnilo, zato so odločili, da bodo izkoristili tožbo Front national za vložitev nasprotne pritožbe. Vendar obstajajo zadeve, v katerih je bilo Sodišču predlagano, naj delno razveljavi sodbo, s katero je bilo izrecno ali molče priznano procesno upravičenje ene izmed strank na prvi stopnji, tudi če pritožnik ni sodeloval v sporu ali če mu je bilo ugodeno v izreku sodbe. Kot primera lahko navedem sodbi z dne 21. januarja 1999 v zadevi Francija proti Comafrici in drugim ( C-73/97 P, Recueil, str. I-185) in z dne 26. februarja 2002 v zadevi Svet proti Boehringerju (C-23/00 P, Recueil, str. I-1873).
(7) –		Podoba je v državah članicah precej različna, ker vsem strankam v sporu ne priznavajo možnosti, ki je določena v členu 117(2) Poslovnika. Tako v Avstriji oseba, ki ni v roku vložila pritožbe proti sodbi, ne more vložiti nasprotne pritožbe, v Grčiji pa nasprotna pritožba na pritožbenem sodišču, ki je edina dovoljena, ne sme vsebovati predlogov, ki so različni od pritožnikovih. V Belgiji, Španiji, na Finskem in na Švedskem je urejena samo nasprotna pritožba na pritožbenem sodišču. Na kazenskem področju v Nemčiji ni sprejeta nobena vrsta nasprotnih pritožb, medtem ko Francija izključuje nasprotno pritožbo na kasacijskem sodišču.
(8)
–		Stopnja samostojnosti nasprotne pritožbe glede na glavno pritožbo se v pravnih redih različnih držav članic razlikuje. V Irski, Združenem kraljestvu in na Danskem sodni organ pregleda nasprotno pritožbo v vseh primerih, neodvisno od vrste glavne tožbe. Isto velja za Španijo, ko gre za nasprotne pritožbe v civilnem in upravnem pravu. V Belgiji in na Nizozemskem privede do nedopustnosti nasprotne pritožbe samo nedopustnost glavne pritožbe zaradi ničnosti ali tega, da je bila prepozno vložena. V Italiji in Franciji razlikujejo med nasprotno pritožbo, ki je bila vložena v roku, in ki se lahko spremeni v glavno pritožbo, če je pritožba razglašena za nedopustno, in tisto,  ki je bila vložena po preteku roka, ki nujno deli usodo pritožbe. V Nemčiji, na Finskem, na Portugalskem in na Švedskem je nasprotna pritožba popolnoma brez samostojnosti, in če je glavna pritožba razglašena za nedopustno, se sodni organ ne more izreči o nasprotnem predlogu.
(9)
–		 V skoraj vseh pravnih sistemih držav članic, čeprav je glavna pritožba razglašena za neutemeljeno, sodnik opravi preizkus nasprotne pritožbe. Nekateri sistemi kljub temu ločijo primere, kjer je neobstoj pravne podlage očiten. Tako v Nemčiji, ko je s sklepom odločeno o pritožbi civilnega prava zaradi očitnega pomanjkanja pravne podlage, nasprotna pritožba izgubi svojo podlago, razen če je zadeva zelo pomembna ali če razvoj prava ali enotne sodne prakse zahteva izrek po temelju. Na Finskem, če sodnik ne opravi poglobljenega preizkusa pritožbe po temelju, velja enako za nasprotno pritožbo. Portugalska na civilnem področju uporablja podobno rešitev, kjer sodnik nasprotne pritožbe ne preizkusi, če po preprostem uvodnem preverjanju meni, da je glavna pritožba očitno neutemeljena.
(10) – 	Zgoraj navedena sodba v zadevi Svet proti Boehringerju.
(11)
– 	Nazoren dokaz te trditve je dejstvo, da so osebe, ki lahko vložijo pravno sredstvo na sodišča Skupnosti, določene v Pogodbi o ES (členi od 226 ES do 228 ES za tožbo zaradi neizpolnitve obveznosti; člen 230 ES za ničnostno tožbo; člen 232 ES za tožbo zaradi nedelovanja ali člen 236 ES za tožbe uradnikov) in v Statutu (člen 40 za intervencijo; člena 56 in 57 za pritožbo), v Poslovniku pa ne.
(12)
–		 Petnajsta izdaja, zdaj v veljavi, navedena zgoraj.
(13) –		Glej člen 45(4) osnutka pogodbe o Ustavi za Evropo, ki ne omenja pomembnosti političnih strank na evropski ravni kot dejavnike integracije, ampak navaja le njihov prispevek k oblikovanju evropske politične zavesti in k izražanju volje državljanov.
(14) –		Ta trditev ni več točna od razglasitve Uredbe (ES) št. 2004/2003 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 4. novembra 2003 o predpisih, ki urejajo delovanje političnih strank na evropski ravni, in pravilih za njihovo financiranje (UL L 297, str. 1).
(15) –		Sodba z dne 23. aprila 1986 v zadevi Les Verts proti Parlamentu (294/83, Recueil, str. 1339).
(16) –		Poudariti želim hvalevreden poskus generalnega pravobranilca Jacobsa v sklepnih predlogih z dne 21. marca 2002 v zadevi Unión de pequeños agricultores proti Svetu (sodba z dne 25. julija 2002, C-50/00 P, Recueil, str. II-2365), da bi Sodišče ponovno določilo pojem posamično prizadetih posameznikov. Zelo prepričljivo je zastopal stališče, da je treba člen 230, četrti odstavek, ES razlagati tako, da je v skladu z načelom učinkovitega sodnega varstva. Po njegovem mnenju nobena trditev ne zavezuje k razumevanju pojma posamično prizadete osebe v tem smislu, da se zahteva, da se posameznik, ki želi izpodbijati splošen ukrep, razlikuje od vseh drugih oseb, ki jih ta ukrep zadeva, podobno kot zadeva osebo, na katero je ta akt naslovljen, in je predlagal, naj se šteje, da posameznika ukrep zadeva takrat, ko bi ukrep, zaradi položaja, v katerem je, lahko bistveno oškodoval njegove interese. Na reakcijo Sodišča ni bilo treba čakati dolgo. V sodbi, ki jo je izdalo že štiri mesece pozneje, je ob tem, da priznava, da je ta pogoj treba razlagati v smislu načela učinkovitega sodnega varstva in upoštevajoč okoliščine, zaradi katerih se tožeča stranka posamično razlikuje, menilo, da taka razlaga ne more pripeljati do neupoštevanja pogoja, ki ga določa ta pogodba, ne da bi s tem prekoračilo pristojnosti, ki so dodeljene sodišču Skupnosti, in da je v skladu s členom 48 EU v pristojnosti držav članic, da spremenijo sistem, ki je zdaj v veljavi. Sodišče prve stopnje se je temu poskusu pridružilo v sodbi z dne 3. maja 2002 v zadevi Jégo-Quéré proti Komisiji (T-177/01, Recueil, str. II-2365). V njej je priznalo procesno upravičenost tožeče stranke proti splošni uredbi Komisije, čeprav je priznalo, da je na podlagi pogojev, ki so postavljeni s sodno prakso, ta ni zadevala posamično, to pa zato, da ji ne bi bila odvzeta pravica do učinkovitega sodnega varstva, s čimer je prevzelo definicijo, ki jo je predlagal generalni pravobranilec. Komisija je proti tej sodbi vložila pritožbo, o zadevi pa se še odloča.
(17) –		Deset francoskih poslancev je zdaj neodvisnih, pet je članov Front national. Glej http://www.europarl.eu.int.
(18) –		Glej sodbe z dne 13. maja 1971 v zadevi International Fruit Company in drugi proti Komisiji (od 41/70 do 44/70, Recueil, str. 411, točke od 23 do 29); z dne 6. marca 1979 v zadevi Simmenthal proti Komisiji (92/78, Recueil, str. 777, točki 25 in 26); z dne 29. marca 1979 v zadevi NTN Toyo Bearing in drugi proti Svetu (113/77, Recuil, str. 1185, točki 11 in 12); v zadevi ISO proti Svetu (118/77, Recueil, str. 1277, točka 26); v zadevi Nippon Seiko in drugi proti Svetu in Komisiji (119/77, Recueil, str. 1303, točka 14); v zadevi Koyo Seiko in drugi proti Svetu in Komisiji (120/77, Recueil, str. 1337, točka 25) in v zadevi Nachi Fujikoshi in drugi proti Svetu (121/77, Recueil, str. 1363, točka 11); z dne 11. juljia 1985 v zadevi Salerno in drugi proti Komisiji in Svetu (87/77, 130/77, 22/83, 9/84 in 10/84, Recueil, str. 2523, točka 31); z dne 17. marca 1987 v zadevi Mannesmann-Röhren-Werke proti Svetu (333/85, Recueil, str. 1381, točki 13 in 14); z dne 14. januarja 1988 v zadevi Arposol proti Svetu (55/86, Recueil, str. 13, točke od 11 do 13); z dne 26. aprila 1988 v zadevi Apesco proti Komisiji (207/86, Recueil, str. 2151, točka 12); z dne 26. junija 1990 v zadevi Sofrimport proti Komisiji (C-152/88, Recueil, str. I-2477, točka 9) in z dne 5. maja 1998 v zadevi Glencore Grain proti Komisiji (C-404/96 P, Recueil, str. I-2435, točka 41).
(19) –		Parlament je izpeljal nekatere sklepe iz točke 157 izpodbijane sodbe, v kateri ga je Sodišče prve stopnje pozvalo, naj preveri, ali so potrebne in torej objektivno upravičene vse razlike pri obravnavanju med poslanci, ki so člani neke skupine, in med samostojnimi poslanci, in naj odpravi pomanjkljivosti, ki ne izpolnjujejo teh zahtev. Na primer, sklep predsedstva Parlamenta z dne 2. julija 2003 je spremenil notranjo ureditev o uporabi sredstev za proračunsko postavko 3701, ki so namenjena pokrivanju upravnih stroškov in delovanju političnih skupin, in stroškov sekretariata samostojnih poslancev ter tistih, ki so vezani na politične in informacijske dejavnosti političnih skupin in samostojnih poslancev. Proti temu sklepu je bila vložena tožba v zadevi Gollnisch in drugi proti Parlamentu.
(20) –		Sodbe z dne 14. februarja 1995 v zadevi Schumacker (C-279/93, Recueil, str. I-225, točka 30); z dne 27. junija 1996 v zadevi Asscher (C-107/94, Recueil, str. I-3089, točka 40); z dne 22. oktobra 1998 v zadevi Jokela in Pitkáranta (C-9/97 in C-118/97, Recueil, str. I-6267, točka 45) in z dne 14. septembra 1999 v zadevi Gschwind (C-391/97, Recueil, str. I-5451, točka 21).
(21) –		Glej Evropsko sodišče za človekove pravice, zadeva „o nekaterih vidikih jezikovnega sistema belgijskega izobraževanja“ z dne 23. julija 1968, serija A, številka 6, Del I, B, odstavek10.
(22)
–		Navadno samo izjavi, precej lakonično, da gre v zadevi za tak primer. Glej sodbi z dne 5. oktobra 2000 v zadevi Svet proti Chvatal in drugi (C-432/98 P in C-433/98 P, Recueil, str. I-8535, točka 37) in z dne 9. januarja 2003 v zadevi Petrotub in Republica proti Svetu (C-76/00 P, Recueil, str. I-79, točka 93).
(23) – 	Glej Héron, J.: Droit judiciaire privé, založba Montchrétien, Paríz, 1991, str. 517; Vincent, J. in Guinchard, S.: Procédure civile, založba Dalloz, Pariz, 1994, str. 922.
(24) – 	Nieva Fenoll, J.: El recurso de casación ante el Tribunal de Justicia de las Comunidades Europeas, založba Bosch, Barcelona, 1998, str. 430.