PRESUDA PRVOSTUPANJSKOG SUDA (četvrto vijeće)22. siječnja 1997.(*)„Povlačenje
carinskih koncesija – Sporazum o Europskom gospodarskom prostoru –
Obveza međunarodnog javnog prava da se ne osujeti predmet i svrha
ugovora prije njegovog stupanja na snagu – Načelo zaštite legitimnih
očekivanja – Načelo pravne sigurnosti – Objava u Službenom listu“ U predmetu T-115/94_Opel Austria GmbH,
nekadašnji General Motors Austria GmbH, društvo osnovano u skladu s
austrijskim pravom, sa sjedištem u Beču, koje zastupaju D.
Vandermeersch, avocat, član odvjetničke komore u Bruxellesu, i T. Müller-Ibold, Rechtsanwalt u
Frankfurtu na Majni, s izabranom adresom za dostavu u Luxembourgu u
odvjetničkom uredu Arendt i Medernach, 8–10, rue Mathias Hardt_tužitelj_kojeg podupireRepublika Austrija, koju je zastupala I. Janisch, Kommissärin u Saveznom ministarstvu gospodarstva, a zatim B. Matousek-Horak, Rätin u istome ministarstvu, u svojstvu agenata, uz asistenciju C. Kremera, avocat, člana
odvjetničke komore u Luxembourgu, s izabranom adresom za dostavu u
Luxembourgu, u sjedištu Veleposlanstva Republike Austrije, 3, rue des
Bains_intervenijent_protivVijeća Europske unije,
koje zastupa B. Hoff-Nielsen, pravni savjetnik, u svojstvu agenta, uz
asistenciju H.-J. Rabe i G. M. Berrischa, odvjetnika u Hamburgu i
Bruxellesu, s izabranom adresom za dostavu u Luxembourgu, kod B.
Eynarda, glavnog direktora pravne službe Europske investicijske banke,
100, boulevard Konrad Adenauer_tuženik_koje podupireKomisija Europskih zajednica,
koju zastupaju J. Forman, pravni savjetnik, E. White i T. Christoforou,
članovi pravne službe, u svojstvu agenata, s izabranom adresom za
dostavu u Luxembourgu, kod C. Gomeza de la Cruza, člana pravne službe,
Centre Wagner, Kirchberg_intervenijent_povodom
zahtjeva za poništenje Uredbe Vijeća (EZ) br. 3697/93 od 20. prosinca
1993. o povlačenju carinskih koncesija u skladu s člankom 23. stavkom 2.
i člankom 27. stavkom 3. točkom (a) Sporazuma o slobodnoj trgovini
sklopljenog između Zajednice i Austrije (General Motors Austria) (SL L
343, str. 1.) [neslužbeni prijevod]_PRVOSTUPANJSKI SUD EUROPSKIH ZAJEDNICA (četvrto vijeće)_u sastavu: K. Lenaerts, predsjednik, P. Lindh i J. L. Cooke, suci_tajnik: H. Junguzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 19. rujna 1996._donosi sljedećuPresudu Pravni okvir i činjenice iz kojih proizlazi spor 1        Ovom
tužbom zahtijeva se poništenje Uredbe Vijeća (EZ) br. 3697/93 od 20.
prosinca 1993. o povlačenju carinskih koncesija u skladu s člankom 23.
stavkom 2. i člankom 27. stavkom 3. točkom (a) Sporazuma o slobodnoj
trgovini sklopljenog između Zajednice i Austrije (General Motors
Austria) (SL 1993 L 343, str. 1., u daljnjem tekstu: sporna uredba)
[neslužbeni prijevod]. Uredba je donesena na temelju članka 113. Ugovora
o EZ-u i odredbi Uredbe Vijeća (EEZ) br. 2837/72 od 19. prosinca 1972. o
zaštitnim mjerama predviđenima u Sporazumu između Europske ekonomske
zajednice i Republike Austrije (SL L 300, str. 94., u daljnjem tekstu:
Uredba br. 2837/72), kako je izmijenjena Uredbom Vijeća (EEZ) br. 638/90
od 5. ožujka 1990. (SL L 74, str. 1.) [neslužbeni prijevod].2        Članak 1. sporne uredbe glasi:„Ponovno
se uvodi uvozna carina od 4,9 % za automobilske mjenjače F15 koje
General Motors Austria proizvodi pod oznakom ex KN 8708 40 10 (dodatni
broj Taric 8996; drugo: dodatni broj Taric 8997), a koji su podrijetlom
iz Austrije u smislu Protokola br. 3 Sporazuma.Ta
carina od 4,9 % primjenjivat će se najdulje onoliko vremena koliko
traje prosječno razdoblje porezne amortizacije ili dok Vijeće na
prijedlog Komisije ne donese zaključak da dotične potpore više nemaju
narušavajući učinak na tržišno natjecanje i trgovinu“. [neslužbeni
prijevod]3        Tužitelj
Opel Austria GmbH, nekadašnji General Motors Austria GmbH, društvo
osnovano u skladu s austrijskim pravom, društvo je kći u 100 %-tnom
vlasništvu General Motors Corporation iz Detroita, društva osnovanog u
skladu s američkim pravom. Ono je jedini proizvođač mjenjača F15. U
Zajednicu ih izvozi od 1993.4        Između
1989. i 1990. grupacija General Motors, čiji dio je i tužitelj,
zaključila je da u cilju zadovoljenja potreba svojih proizvodnih centara
u Europi mora sagraditi proizvodne kapacitete za izradu glava
cilindara, bregastih osovina i ručnih mjenjača koji će se ugrađivati u
nove motore. 5        Tijekom
postupka procjene lokacija, prilikom kojega su razmatrana postrojenja
General Motorsa u Japanu, Brazilu, Mađarskoj, Austriji i u
Čehoslovačkoj, austrijska su tijela izrazila svoju spremnost da
tužitelju dodijele državnu potporu ako bi ulaganje ispunjavalo određene
uvjete propisane austrijskim pravom. 6        Republika
Austrija i tužitelj obavijestili su Komisiju u ožujku 1991. o namjeri
austrijske vlade da tužitelju dodjeli potporu za ulaganja namijenjena
proširenju proizvodnje mjenjača, bregastih osovina i glava cilindara u
tužiteljevim tvornicama na lokaciji Aspern/Beč. 7        Dana
19. ožujka 1991. u Komisiji je održan neformalni sastanak između
predstavnika austrijske vlade i tužitelja te dužnosnika Glavne uprave za
tržišno natjecanje Komisije (GU IV). Na tom je sastanku predstavljen
tužiteljev investicijski projekt i potpora koju mu je namjeravala
dodijeliti Republika Austrija. Potom su dužnosnici iz GU IV-a
austrijskoj vladi i tužitelju postavili određeni broj pitanja.
Austrijska vlada odgovorila je na ta pitanja telefaksom od 20. ožujka
1991., a tužitelj telefaksom od 21. ožujka 1991. 8        Sredinom
travnja 1991. došlo je do više telefonskih razgovora između GU IV-a i
austrijske vlade, te između GU IV-a i tužitelja.9        Austrijska
vlada obavijestila je tužitelja 26. travnja 1991. da će potporu uskoro
dodijeliti i da je smatra spojivom s člancima 23. i 27. Sporazuma o
slobodnoj trgovini između Zajednice i Austrije (u daljnjem tekstu: SST),
sklopljenog na temelju Uredbe Vijeća (EEZ) br. 2836/72 od 19. prosinca
1972. o sklapanju Sporazuma između Europske ekonomske zajednice i
Republike Austrije i o utvrđivanju odredbi za njegovu primjenu (SL L
300, str. 1.) [neslužbeni prijevod]. Dala je odobrenje tužitelju da
započne s ulaganjem, iako sporazumi o potpori još nisu bili formalno
sklopljeni s vladom.10      Vijeće
navodi da je na sastanku o pristupanju Republike Austrije Europskoj
uniji, održanom 22. srpnja 1991. između potpredsjednika Komisije, sir
Leona Brittana, i predstavnika jedne austrijske političke stranke, sir
L. Brittan u razgovoru s austrijskim veleposlanikom u Bruxellesu
uzgredno spomenuo potporu koja je dodijeljena tužitelju.11      Radovi
na temeljima za izgradnju tužiteljevih novih postrojenja u Aspernu/Beču
započeli su 27. srpnja 1991.12      Komisija
je 1. kolovoza 1991. donijela svoje Mišljenje o zahtjevu Republike
Austrije za pristupanje (SEC (91) 1590 final). U tom mišljenju,
objavljenom u Biltenu Europskih zajednica – Prilog br. 4/92, Komisija je
u vezi s državnim potporama navela da bi primjena pravila Zajednice
trebala dovesti do značajnih promjena u austrijskom sustavu, iako je u
zadnjih nekoliko godina opseg državnih potpora u Austriji bio smanjen. U
tom je smislu osobito navela da „nedavni primjeri potpora automobilskoj
industriji pokazuju da unatoč nepostojanju sustava sektorske potpore
toj industriji, upotreba instrumenata poput Financial Guarantee Acta (General Motors) čini nužnim postojanje pažljive kontrole nad sektorskim utjecajem austrijskih potpora.“13      Tužitelj
je 21. srpnja 1992. sklopio sporazum s
Finanzierungsgarantiegesellschaftom kojim mu je dodijeljena potpora od
10 % koja može dosegnuti najvišu gornju granicu od 450 milijuna
austrijskih šilinga za ukupan iznos investicije koji može dosegnuti
maksimum koji bi se mogao subvencionirati s 4,5 milijarde austrijskih
šilinga. Tužitelj je 1. prosinca 1992. sklopio sličan sporazum s gradom
Bečom, kojim mu je dodijeljena dodatna potpora u iznosu od 5 % do gornje
granice od 225 milijuna austrijskih šilinga.14      Komisija
je u listopadu 1992. usmeno priopćila austrijskim tijelima da bi
projekt General Motors mogao izazvati problem, o kojem je htjela
raspraviti s njima.15      Glavni
direktor Glavne uprave Komisije za vanjske odnose (GU I) poslao je
austrijskom veleposlaniku u Bruxellesu 21. prosinca 1992. dopis kojim ga
obavještava o tome da nadležne Komisijine službe smatraju da ulaganje
General Motorsa u Aspernu nije u skladu s odredbama SST-a, i kojim od
njega zahtijeva da od austrijskih tijela zatraži da o tom pitanju zauzmu
stajalište prije nego što Komisija predmet formalno uputi Zajedničkom
odboru SST-a.16      Komisija
je predmet iznijela Zajedničkom odboru SST-a na njegovom sastanku
održanom 25. veljače 1993. Na tom je sastanku austrijskoj vladi
predala upitnike od 17. i 24. veljače 1993. i informativni memorandum od
17. veljače 1993., u kojem se nalazio sažetak njezinog stajališta o
projektu General Motorsa u Aspernu.17      Nakon
toga su, 16. ožujka i 15. travnja 1993., održani tehnički sastanci
Komisije i Republike Austrije. Predstavnici tužitelja su Komisiji na
drugom sastanku, na kojem su sudjelovali na poziv austrijske vlade,
predali memorandum o spojivosti potpore koju je odobrila Republika
Austrija sa SST-om.18      Na
novom sastanku između Komisije i Republike Austrije, održanom 21.
lipnja 1993., austrijska vlada predala je Komisiji tužiteljev memorandum
o intenzitetu potpore.19      Komisija
je 29. lipnja 1993. svoje stajalište sažela u internoj bilješci. Ona je
tužitelju poslana 29. studenoga 1993.20      Treći
tužiteljev memorandum, u kojem su iznesena politička razmatranja o
potpori, Komisiji je upućen 15. srpnja 1993.21      Komisija je 22. srpnja 1993. usvojila prijedlog sporne uredbe.22      Između
dužnosnika Komisije i predstavnika Republike Austrije i tužitelja
održan je 22. studenoga 1993. sastanak, s tim da je potonje na taj
sastanak pozvala Republika Austrija. Na tom su sastanku dužnosnici
Komisije ponovo ustvrdili da potpora prema njihovom mišljenju nije
opravdana ni na temelju SST-a ni na temelju propisa Zajednice. Tužitelj
međutim tvrdi da su postavili pitanje je li dio potpore bio dodijeljen u
cilju zaštite okoliša, istraživanja i razvoja ili obuke.23      Odlukom
Vijeća i Komisije 94/1/EZUČ, EZ od 13. prosinca 1993. o sklapanju
Sporazuma o Europskom gospodarskom prostoru između Europskih zajednica,
njihovih država članica i Republike Austrije, Republike Finske,
Republike Islanda, Kneževine Lihtenštajna, Kraljevine Norveške,
Kraljevine Švedske i Švicarske Konfederacije (SL 1994, L 1, str. 1.; u
daljnjem tekstu: Odluka 94/1) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku,
poglavlje 11., svezak 106., str. 3.) i Odlukom Vijeća i Komisije
94/2/EZUČ, EZ s istim datumom o sklapanju Protokola o prilagodbi
Sporazuma o Europskom gospodarskom prostoru između Europskih zajednica,
njihovih država članica i Republike Austrije, Republike Finske,
Republike Islanda, Kneževine Lihtenštajna, Kraljevine Norveške i
Kraljevine Švedske (SL 1994, L 1, str. 571.; u daljnjem tekstu: Odluka
94/2) [neslužbeni prijevod], Vijeće i Komisija su u ime Europske
zajednice i Europske zajednice za ugljen i čelik odobrili Sporazum o
Europskom gospodarskom prostoru (u daljnjem tekstu: Sporazum o EGP-u ili
Sporazum) i Protokol o prilagodbi Sporazuma o EGP-u (u daljnjem tekstu:
Protokol o prilagodbi). Zajednica je kao zadnja ugovorna stranka istoga
dana položila svoje isprave o odobrenju (vidjeti informacije o datumu
stupanja na snagu Sporazuma o EGP-u i Protokola o prilagodbi,
SL 1994, L 1, str. 606.) [neslužbeni prijevod].24      Tužitelj
je dopisom od 14. prosinca 1993. Komisiji poslao memorandum o
spojivosti potpore s unutarnjim propisima Zajednice o državnim potporama
za zaštitu okoliša, istraživanje i razvoj te obuku. Komisija je 15.
prosinca 1993. pripremila informativni memorandum u kojem su se nalazili
komentari o navedenom memorandumu. Taj je memorandum tužitelju
dostavljen dopisom od 1. veljače 1994.25      Vijeće je spornu uredbu donijelo 20. prosinca 1993.26      Sporazum o EGP-u stupio je na snagu 1. siječnja 1994. Postupak 27      Tužitelj je 21. ožujka 1994. podnio tužbu tajništvu Prvostupanjskog suda.28      Predsjednik
Prvostupanjskog suda dodijelio je predmet drugome vijeću. Taj je sud
odlučio 7. srpnja 1994. predmet uputiti vijeću sastavljenom od tri suca.
Odlukom od 23. siječnja 1995. predmet je dodijeljen četvrtome vijeću.29      Komisija
je podneskom podnesenim tajništvu Prvostupanjskog suda 12. kolovoza
1994. zahtijevala da joj se odobri intervencija na strani tuženika.
Republika Austrija je zahtijevala podneskom podnesenim tajništvu
Prvostupanjskog suda 26. kolovoza 1994. da joj se odobri intervencija na
strani tužitelja. Predsjednik drugoga vijeća odobrio je intervenciju
Komisije i Republike Austrije rješenjima od 7. i 20. listopada 1994.30      Prvostupanjski
sud (četvrto vijeće) odlučio je na temelju izvještaja suca
izvjestitelja otvoriti usmeni dio postupka bez provođenja prethodnih
mjera izvođenja dokaza. Međutim, Prvostupanjski je sud postavio određena
pisana pitanja Vijeću i Uredu za službene publikacije Europskih
zajednica (u daljnjem tekstu: Ured za publikacije). Potonji su na njih
odgovorili dopisima koji su tajništvu podneseni 20. kolovoza 1996. i
26. srpnja 1996.31      Usmeni
dio postupka održan je 19. rujna 1996. Zastupnici stranaka iznijeli su
svoja izlaganja i odgovorili na usmena pitanja koja im je postavio
Prvostupanjski sud. Zahtjevi stranka32      Opel Austria GmbH kao tužitelj od Prvostupanjskog suda zahtijeva da:–        u cijelosti poništi spornu uredbu;–        podredno
da je poništi u dijelu u kojem se primjenjuje na tužitelja ili u dijelu
u kojem carine premašuju 1,23 %;–        Vijeću naloži snošenje troškova.33      Republika Austrija kao intervenijent od Prvostupanjskog suda zahtijeva da:–        usvoji tužbeni zahtjev tužitelja;–        Vijeću
naloži snošenje troškova Republike Austrije u skladu s člankom 87.
stavkom 4. drugim podstavkom Poslovnika, ili da podredno Vijeću naloži
snošenje troškova Republike Austrije koji su nastali prije nego što je
postala država članica, ili koji se odnose na to razdoblje. 34      Vijeće kao tuženik od Prvostupanjskog suda zahtijeva da:–        odbije tužbu;–        tužitelju naloži snošenje troškova.35      Komisija kao intervenijent od Prvostupanjskog suda zahtijeva da odbije tužbu. Temelj36      Tužitelj
u prilog svom zahtjevu za poništenje navodi deset tužbenih razloga koji
se načelno odnose na:–        povredu članaka 10., 26. i 62. Sporazuma o EGP-u;–        povredu
privremenog dogovora o pripremi stupanja na snagu Sporazuma o EGP-u i
obveze međunarodnog javnog prava da se ne osujeti predmet i svrha
ugovora prije njegovog stupanja na snagu;–        zlouporabu
ovlasti, jer je Vijeće pri povlačenju carinskih koncesija, dodijeljenih
na temelju Sporazuma o EGP-u, primijenilo postupke iz SST-a;–        povredu
članka VI. Općeg sporazuma o carinama i trgovini (u daljnjem tekstu:
GATT) i Sporazuma o tumačenju i primjeni članaka VI., XVI. i XXIII.
Općeg sporazuma o carinama i trgovini [sklopljenog u Ženevi 12. travnja
1979.; BISD, Prilog 26 (1980), str. 56.];–        povredu
postupka savjetovanja i rješavanja sporova iz SST-a i primjenu SST-a u
zloj vjeri;–        povredu članaka 23. i 27. SST-a;–        povredu
Uredbe Vijeća (EEZ) br. 2423/88 od 11. srpnja 1988. o zaštiti od
dampinškog ili subvencioniranog uvoza iz zemalja koje nisu članice
Europske ekonomske zajednice (SL L 209, str. 1.) [neslužbeni prijevod] i
Uredbe br. 2837/72;–        povredu tužiteljevih temeljnih prava;–        spojivost potpore s člancima 92. i 93. Ugovora o EZ-u;–        nedostatno obrazloženje sporne uredbe ili očite pogreške u ocjeni.37      Budući
da su prvi tužbeni razlog i drugi dio drugog tužbenog razloga povezani,
valja ih ispitati zajedno. Prvi
tužbeni razlog i drugi dio drugog tužbenoga razloga, koji se odnose na
povredu članaka 10., 26. i 62. Sporazuma o EGP-u i obveze međunarodnog
javnog prava da se ne osujeti predmet i svrha ugovora prije njegovog
stupanja na snagu38      Ovi
tužbeni razlozi sagledani zajedno sastoje se od više dijelova. Prema
prvom dijelu Vijeće je namjerno antidatiralo broj Službenog lista Europskih zajednica u
kojem je objavljena sporna uredba. Drugi, treći i četvrti dio odnose se
na povredu članaka 10., 26. i 62. Sporazuma o EGP-u. Peti dio odnosi se
na povredu obveze međunarodnog javnog prava da se ne osujeti predmet i
svrha ugovora prije njegovog stupanja na snagu. Argumenti stranaka 39      Tužitelj
i Republika Austrija ponajprije tvrde da je sporna uredba stupila na
snagu nakon stupanja na snagu Sporazuma o EGP-u (vidjeti t. 41. i 42. u
daljnjem tekstu) i da stoga mora biti u skladu s tim Sporazumom. Budući
da nije u skladu sa Sporazumom o EGP-u, tužitelj tvrdi da je treba
proglasiti ništavom ab initio.40      Vijeće
i Komisija tvrde da je datum koji je mjerodavan za ocjenu valjanosti
sporne uredbe datum njezinog donošenja. Budući da je uredba donesena
prije stupanja na snagu Sporazuma o EGP-u, smatraju da se taj Sporazum
ne može primijeniti u ovom slučaju.–        Navodno antidatiranje broja Službenog lista u kojem je objavljena sporna uredba41      Tužitelj
tvrdi da je u članku 2. sporne uredbe navedeno da ona stupa na snagu
„danom objave u Službenom listu“. Pozivajući se na presude Suda od 31.
ožujka 1977., u predmetu Société pour l'Exportation des Sucres/Komisija
(88/76, Zb., str. 709., t. 14. i sljedeće), i od 25. siječnja
1979., u predmetu Racke (98/78 Zb., str. 69., t. 15.), napominje da se
za Službeni list smatra da je objavljen na datum koji je na njemu
naveden, ali da stranke mogu dokazivati da je zapravo objavljen kasnije.42      Iako
broj Službenog lista u kojem je sporna uredba objavljena (SL L 343)
nosi datum 31. prosinca 1993., on je zapravo objavljen 11. ili 12.
siječnja 1994. Tužitelj se u prilog toj tvrdnji poziva na dopis Ureda za
publikacije i na formalna utvrđenja luksemburškog sudskog službenika.
Tvrdi da je uredba dakle stupila na snagu najranije 11. siječnja 1994.43      Tužitelj
priznaje da je Sud do sada smatrao da pogreške koje se odnose na datum
objave otisnut na Službenom listu ne čine nevaljanima akte koji su u
njemu objavljeni (vidjeti gore navedene presude Société pour
l'Exportation des Sucres/Komisija, t. 14. i sljedeće, i Racke, t. 15.).
Međutim, u tim se presudama radilo o pogreškama Ureda za publikacije u
pogledu samo jednog radnog dana. S druge strane, kako je Vijeće u ovom
slučaju namjerno antidatiralo broj Službenog lista u kojem je sporna
uredba objavljena, Prvostupanjski sud je treba poništiti samo zbog tog
razloga. Tužitelj naime smatra da je postupak Vijeća kojim je htjelo
stvoriti dojam da je uredba stupila na snagu prije Sporazuma o EGP-u
protivan načelu dobre uprave i da šteti povjerenju javnosti u
vjerodostojnost Službenog lista. Takav je postupak osobito neprimjeren
jer je pravni okvir koji je postojao 31. prosinca 1993. u potpunosti
drugačiji od onoga koji je postojao 11. siječnja 1994. Vijeće je
originalnu verziju sporne uredbe Uredu za publikacije poslalo u siječnju
1994., ali mu je međutim dalo naputak da je objavi u Službenom listu u
izdanju iz 1993.44      Tužitelj
osim toga tvrdi da objašnjenje Vijeća, prema kojem je zakašnjenje
uzrokovano prekomjernom količinom posla na kraju godine, ne može
osloboditi Ured za publikacije od obveze da na Službenom listu pravilno
navede datum kada je stvarno objavljen. Štoviše, tvrdi da postupak
Vijeća nije ni uobičajen ni nužan. Tri druga akta donesena u prosincu
1993. bila su objavljena u Službenome listu za 1994. Vijeće je stoga
namjerno tražilo da se sporna uredba objavi u Službenome listu za 1993.
godinu.45      Republika
Austrija smatra, neovisno o pitanju je li Službeni list bio namjerno
antidatiran, da je poštovanje uvjeta za objavu u Službenom listu bitan
formalni zahtjev. Dodaje da je datum stupanja na snagu sporne uredbe
relevantan prilikom ispitivanja njezine zakonitosti, s obzirom na to da
Sporazum o EGP-u nakon stupanja na snagu zabranjuje uvođenje novih
carina.46      Vijeće
potvrđuje da je sporna uredba objavljena 11. siječnja 1994. u broju
Službenoga lista koji nosi datum 31. prosinac 1993. i da je sporna
uredba stoga stupila na snagu 11. siječnja 1994. To je međutim ne čini
ništavom. Prema sudskoj praski Suda (presude Société pour l'Exportation
des Sucres, t. 14. i sljedeće, i Racke, t. 15.), pogreška koja se odnosi
na datum objave koji je naveden na Službenom listu ne znači da je akt
Zajednice ništav. Činjenica da je broj Službenog lista slučajno ili
namjerno antidatiran može prouzročiti ništavost akta samo ako datum
stupanja na snagu akta može utjecati na zakonitost tog akta, što ovdje
nije slučaj.47      Vijeće
osporava tvrdnju da je namjerno antidatiralo objavu u Službenome listu.
Razlog za to što je Službeni list L 343 bio dostupan sa zakašnjenjem
objašnjava se činjenicom da se na kraju svake kalendarske godine treba
objaviti veliki broj akata koje institucije Zajednice donose na kraju
prosinca. Usto, Vijeće nije nikada tvrdilo da je sporna uredba stupila
na snagu prije stvarnog datuma na koji je objavljena.–        Navodna povreda članka 10. Sporazuma o EGP-u48      Tužitelj
tvrdi da je sporna uredba, u dijelu u kojem propisuje da se „[p]onovno
[…] uvodi carina od 4,9 %“ [neslužbeni prijevod], protivna članku 10.
tog Sporazuma od trenutka njegovog stupanja na snagu.49      Iz
sudske prakse Suda proizlazi da odredbe Sporazuma o EGP-u čine sastavni
dio pravnog poretka Zajednice (vidjeti presudu Suda od 30. travnja
1974., Haegeman/Belgija, 181/73, Zb., str. 449., točke 3., 4. i 5.).
Članak 10. Sporazuma, koji zabranjuje carinske pristojbe na uvoz i sva
davanja s istovrsnim učinkom, odgovara člancima 12., 13., 16. i 17.
Ugovora o EZ-u. On je po sadržaju jednak unutarnjem pravu Zajednice, te
ga stoga sukladno članku 6. Sporazuma o EGP-u, treba razmatrati u odnosu
na sudsku praksu Suda o odredbama Ugovora o EZ-u koje su istovjetne po
sadržaju.50      U
tom je pogledu članak 12. Ugovora o EZ-u odredba koja odgovara članku
10. Sporazuma o EGP-u, u dijelu koji se odnosi na uvozne carine. Sud je u
odnosu na članak 12. Ugovora o EZ-u presudio da su „carine zabranjene
potpuno neovisno o cilju zbog kojeg su ustanovljene i namjeni prihoda
koje sa sobom donose“ (presuda Suda od 1. srpnja 1969., Sociaal Fonds
voor de Diamantarbeiders, 2/69 i 3/69, Zb., str. 211., t. 13.; vidjeti
također presudu Suda od 5. veljače 1963., Van Gend en Loos, 26/62,
Zb., str.1.). Sud je naveo da ova odredba ima glavnu ulogu u skupini
pravila kojima je cilj uspostaviti slobodno kretanje robe. Ta sloboda ne
predstavlja samo jedan od središnjih ciljeva Ugovora o EZ-u, već i
jedan od glavnih ciljeva Sporazuma o EGP-u. Sud je u kontekstu prava
Zajednice presudio da svaka iznimka od tog osnovnog pravila mora biti
jasno predviđena u Ugovoru i da je treba strogo tumačiti (vidi presudu
Suda od 13. studenoga 1964., Komisija/Luxembourg i Belgija, 90/63 i
91/63, Zb., str. 1217., i od 20. travnja 1978., Commissionnaires Réunis,
80/77 i 81/77, Zb., str. 927.).51      Tužitelj
zaključuje da u skladu s člankom 6. Sporazuma o EGP-u, članak 10. treba
tumačiti na način da su „carine zabranjene potpuno neovisno o cilju
zbog kojeg su ustanovljene“, odnosno na način da on propisuje opću i
apsolutnu zabranu.52      Sporazum o EGP-u zabranjuje zadržavanje carinskih pristojbi i, a fortiori, uvođenje
takvih carina. Međutim, Zajednica je donošenjem sporne uredbe uvela
nove carinske pristojbe, s učinkom nakon stupanja na snagu Sporazuma o
EGP-u. 53      Glede
razlika između Ugovora o EZ-u i Sporazuma o EGP-u na koje se Vijeće
poziva kako bi dokazalo da članak 10. Sporazuma o EGP-u treba tumačiti
različito od članka 12. Ugovora o EZ-u, tužitelj navodi da su autorima
Sporazuma o EGP-u te razlike bile poznate, ali da su oni unatoč tome
usvojili članak 6. tog Sporazuma.54      Važnost
ujednačenog tumačenja Sporazuma o EGP-u i pravnih pravila Zajednice
proizlazi iz samog Sporazuma, pogotovo iz njegovog članka 1. te četvrte i
petnaeste uvodne izjave njegove preambule.55      Glede
argumenta Vijeća, prema kojem je Europska zajednica carinska unija, a
Europski gospodarski prostor (u daljnjem tekstu: EGP) područje slobodne
trgovine, tužitelj ističe da ta razlika nema nikakav utjecaj na
oslobođenje od plaćanja carinskih pristojbi na proizvode podrijetlom iz
ugovornih stranaka.56      Isto
tako, odgovarajući na argument Vijeća da u Ugovoru o EZ-u ne postoje
klauzule koje bi odgovarale zaštitnim klauzulama predviđenima u
Sporazumu o EGP-u, tužitelj navodi da su takve klauzule u pravu
Zajednice postojale u prijelaznom razdoblju i da je Sud u presudi
Sociaal Fonds voor de Diamantarbeiders upravo carine koje su bile
uvedene u tom razdoblju proglasio nezakonitima. Sud je dakle odredio
bezuvjetnu zabranu carinskih pristojbi unatoč pravu država članica da se
u određenim okolnostima koriste zaštitnim mjerama.57      Glede
argumenta Komisije, kojim tvrdi da članak 10. Sporazuma o EGP-u i
odgovarajuće odredbe Ugovora o EZ-u nisu istovjetni po sadržaju,
tužitelj napominje da Sporazum o EGP-u predviđa nekoliko rijetkih
iznimaka od pravila da se sve carine moraju ukinuti, ali da je svaka
iznimka strogo određena i, usto, da se uz nju nalazi izričita klauzula
kojom se zabranjuje proširenje te iznimke izvan onoga što je izričito
propisano njezinim odredbama. Tužitelj stoga tvrdi da je drugom
rečenicom članka 10. Sporazuma propisano da su zabranjene carinske
pristojbe fiskalne naravi, osim onih navedenih u Protokolu 5., i da
članak 26. Sporazuma određuje da su kompenzacijske carine i druge mjere
trgovinske politike zabranjene, osim onih koje su dopuštene na temelju
Protokola 13. Također, dopušteno je uvođenje carina koje se uvode na
temelju članka 64. Sporazuma, jer taj članak predstavlja iznimku od
članka 10. Sporazuma.58      Tužitelj
smatra da u ovom slučaju nije relevantan argument Komisije prema kojem
SST ostaje jedino primjenjivo pravo, jer Sporazum o EGP-u nije
namijenjen uklanjanju učinaka koji narušavaju tržišno natjecanje i
trgovinu prouzročenih postojećim potporama iste vrste kao što je ona o
kojoj je riječ u ovom slučaju. Smatra naime da je zabrana carinskih
pristojbi uređena Sporazumom o EGP-u, neovisno o tomu primjenjuju li se
na potporu pravila o državnim potporama, ili to nije slučaj.59      Tužitelj
osporava i argument Komisije da je u slučaju carine koja je ponovno
uvedena spornom uredbom riječ o sui generis carini. Navodi da
Sporazum o EGP-u sadrži opću zabranu carinskih pristojbi s vrlo malim
brojem usko određenih iznimaka. Stoga ne može postojati ni jedna druga,
nepisana i nepropisana iznimka od tog pravila za sui generis carine,
jer se prema općeprihvaćenim načelima tumačenja iznimke od općih
pravila trebaju temeljiti na izričitim zakonskim odredbama, koje pak
treba usko tumačiti. Tužitelj dodaje da čak i ako bi carinu uvedenu
spornom uredbom trebalo razlikovati od drugih carinskih pristojbi, s
obzirom na to da podrazumijeva povlačenje pogodnosti dodijeljenih na
temelju SST-a, to ne bi promijenilo njezinu narav. Carinske pristojbe
ostaju carinske pristojbe, neovisno o razlogu zbog kojeg ih je Vijeće
uvelo.60      Naposljetku,
tužitelj tvrdi da Sporazum o EGP-u na temelju svog članka 120. ima
prednost pred SST-om jer se Sporazum o EGP-u odnosi na opće područje i
jer oba sporazuma u području o kojem je riječ u ovom predmetu obuhvaćaju
„isti sadržaj“. Tvrdi da je očito da Sporazum o EGP-u uređuje ukidanje
carinskih pristojbi na industrijske proizvode između stranaka,
ograničenja pri dodjeli državnih potpora i preduvjete za donošenje
zaštitnih mjera. Usto, ciljevi Sporazuma o EGP-u širi su od ciljeva
SST-a.61      Republika
Austrija tvrdi da, sukladno članku 6. Sporazuma o EGP-u, članak 10.
Sporazuma o EGP-u treba analizirati s obzirom na sudsku praksu Suda u
vezi s odgovarajućim odredbama Ugovora o EZ-u. Glede razlika između
Ugovora o EZ-u i Sporazuma o EGP-u, navodi da je Sud EFTA-e unatoč tim
razlikama u svojoj presudi od 16. prosinca 1996., Restamark
(E-1/94, Report of the EFTA Court, 1. siječnja 1994.–30.
lipnja 1995., str. 15., točke 32. do 34., 46., 56., 63. i 64.),
implicitno presudio da članke Sporazuma o EGP-u koji su po sadržaju
istovjetni treba tumačiti u skladu s primjenjivom sudskom praksom sudova
Zajednice. Republika Austrija osim toga tvrdi da i Sporazum o EGP-u i
SST predviđaju oslobođenje od carina na industrijske proizvode,
uključujući i proizvode o kojima je riječ u ovom predmetu, i da se SST
na temelju članka 120. Sporazuma o EGP-u prestao primjenjivati od 1.
siječnja 1994.62      Vijeće
tvrdi da je sporna uredba u skladu s člankom 10. Sporazuma o EGP-u. U
tom pogledu tvrdi da se, iako članak 10. sukladno članku 6. Sporazuma o
EGP-u treba načelno tumačiti s obzirom na sudsku praksu Suda o
odgovarajućim odredbama Ugovora o EZ-u, a osobito na njegov članak 12.,
taj članak ipak ne može tumačiti tako da znači da su „carine zabranjene
potpuno neovisno o cilju zbog kojeg su ustanovljene“ (gore navedena
presuda Sociaal Fonds voor de Diamantarbeiders, t. 13.). Vijeće smatra
da postoje značajne razlike između Ugovora o EZ-u i Sporazuma o EGP-u
(vidjeti mišljenje Suda od 14. prosinca 1991. o Sporazumu o EGP-u,
mišljenje 1/91, Zb., str. I-6079., t. 13. do 22.), a radi se o razlikama
zbog kojih članak 10. Sporazuma o EGP-u treba tumačiti drugačije. Tako
cilj Sporazuma o EGP-u nije uspostavljanje jedinstvenog tržišta bez
unutarnjih granica, a njegove odredbe o slobodnom kretanju robe
primjenjuju se samo na proizvode podrijetlom iz ugovornih stranaka. Što
se tiče Ugovora o EZ-u, on predstavlja ustavnu povelju i njime se
uspostavlja novi pravni poredak, dok odredbe tog ugovora o slobodi
kretanja i tržišnom natjecanju nisu same po sebi svrha, već
predstavljaju sredstva za ostvarenje ciljeva gospodarske integracije
koja vodi ka uspostavljanju unutarnjeg tržišta i gospodarske i monetarne
unije, u cilju pridonošenja konkretnom napretku Europske unije.63      Osim
toga, za razliku od Ugovora o EZ-u koji državama članicama nakon
završetka prijelaznog razdoblja nije dozvoljavao usvajanje zaštitnih
mjera, članak 64. Sporazuma o EGP-u sadrži odredbe koje ugovornim
strankama omogućuju usvajanje mjera radi otklanjanja nastalog
narušavanja tržišnog natjecanja koje je posljedica državnih potpora što
ih je dodijelila ugovorna stranka ili državnih monopola, dok članak 26. u
vezi s Protokolom 13. sadrži odredbe koje dopuštaju uvođenje
kompenzacijskih carina u slučajevima u kojima pravna stečevina Zajednice
nije u potpunosti uključena u Sporazum o EGP-u. Za razliku od zaštitnih
klauzula iz Sporazuma o EGP-u, zaštitne klauzule iz Ugovora o EZ-u na
koje se tužitelj poziva ne omogućuju donošenje autonomnih mjera, već
predviđaju donošenje mjera od strane Vijeća ili Komisije, ili od strane
države članice nakon pribavljanja posebne dozvole Komisije.64      U
odgovoru na tužiteljev argument da činjenica da je Europska zajednica
carinska unija a EGP područje slobodne trgovine nema utjecaja na
oslobođenje od carinskih pristojbi za proizvode podrijetlom iz ugovornih
stranaka, Vijeće ističe da se u Zajednici na granicama više ne
kontroliraju proizvodi koji potječu iz država članica ili proizvodi iz
trećih zemalja koji su u slobodnom prometu. S druge strane, u EGP-u se
čak i proizvodi podrijetlom iz ugovornih stranaka i dalje kontroliraju
na granicama, bilo da te kontrole vrši Zajednica bilo druge ugovorne
stranke.65      Vijeće
zaključuje da ugovorne strane u određenim granicama mogu uvesti i/ili
zadržati carine kao zaštitne mjere namijenjene otklanjanju nastalih
određenih narušavanja tržišnog natjecanja koja utječu na njihovu
trgovinu.66      Dodaje
da carina uvedena spornom uredbom nije obična carina, već zaštitna
mjera donesena sukladno odredbama SST-a. Ona kao sui generis carina
ne ulazi u područje primjene članka 10. Sporazuma o EGP-u, čak i kad bi
se tu odredbu tumačilo na način na koji to predlaže tužitelj. Kao prvo,
sporna uredba ne uvodi carinu, već povlači carinske koncesije ponovnim
uvođenjem carine. Kao drugo, ta carina nema opći učinak jer se
primjenjuje samo na određenu vrstu mjenjača, koju proizvodi određeni
proizvođač u određenoj državi. Kao treće, carina je ponovno uvedena s
točno određenim ciljem, i to kako bi otklonila poremećaje do kojih je
došlo zbog potpore koju je dodijelila Republika Austrija a koji nisu
nestali stupanjem na snagu Sporazuma o EGP-u. Kao četvrto, carina je
bila ponovno uvedena samo za određeno i vremenski ograničeno razdoblje.67      Naposljetku,
kada je riječ o članku 120. Sporazuma o EGP-u, Vijeće navodi da su
carinske pristojbe između Zajednice i Republike Austrije ukinute člankom
3. SST-a. Sporazum o EGP-u samo je zadržao te carinske koncesije
odobrene na temelju SST-a, ali nije uistinu predvidio carinske
koncesije. Stoga se odredbe SST-a o carinskim koncesijama nisu prestale
primjenjivati, pa su se zato − sukladno članku 120. Sporazuma o EGP-u −
carine koje su zakonito uvedene na temelju SST-a mogle zadržati i nakon
stupanja na snagu Sporazuma o EGP-u, neovisno o tome jesu li u skladu s
člankom 10. toga Sporazuma. Situacija se jasno razlikuje od situacije
prilikom pristupanja Republike Austrije Europskoj uniji. Uredba se tada
naime prestala primjenjivati jer se prestao primjenjivati i sam SST.68      Komisija
tvrdi da članak 10. Sporazuma o EGP-u i odgovarajuće odredbe Ugovora o
EZ-u nisu istovjetni po sadržaju i da stoga nije primjenjiv članak 6.
Sporazuma. Navodi da iz članka 10. proizlazi da se za carinske pristojbe
fiskalne naravi ne može smatrati da nužno potpadaju pod pojam carinskih
pristojbi na uvoz i izvoz i davanja s istovrsnim učinkom. Isto vrijedi
za carine koje imaju zaštitni učinak jer ni one nisu dio opće carinske
politike, nego imaju vlastiti cilj. Kad bi se članak 10. trebalo
tumačiti na način na koji to traži tužitelj, bilo bi nemoguće
primijeniti članak 64. Sporazuma. Usto, u tom slučaju ne bi bio potreban
članak 26. Sporazuma. Kako Sporazum o EGP-u nije namijenjen otklanjanju
narušavajućih učinaka na tržišno natjecanje i trgovinu koje je
prouzročila postojeća potpora iste vrste kao što je ona o kojoj je riječ
u ovom slučaju, SST ostaje jedino primjenjivo pravo. Komisija ističe da
članak 120. Sporazuma o EGP-u propisuje da taj sporazum ima prednost
pred SST-om samo u mjeri u kojoj uređuje isti sadržaj. Stoga dopušta
daljnju primjenu određenih odredbi SST-a, poput onih koje je u ovom
slučaju primijenila Zajednica.–        Navodna povreda članka 26. Sporazuma o EGP-u69      Tužitelj
tvrdi da mjera koja je uvedena uredbom predstavlja kompenzacijsku
carinu i poziva se u prilog toj tvrdnji na definiciju iz zadnje rečenice
članka VI. stavka 3. GATT-a, prema kojoj je kompenzacijska carina
„posebna carina, koja se naplaćuje kako bi se neutralizirala potpora ili
subvencija koja se neposredno ili posredno daje za izradu, proizvodnju
ili izvoz proizvoda“ [neslužbeni prijevod]. Slijedom toga, spornom
uredbom povrijeđen je i članak 26. Sporazuma o EGP-u, koji – potvrđujući
posebno opće načelo iz članka 10. Sporazuma – zabranjuje kompenzacijske
carine između ugovornih stranaka ako Sporazumom nije predviđeno
drugačije.70      Iz
odredbi Protokola 13. Sporazuma o neprimjeni protudampinških ili
kompenzacijskih mjera proizlazi da bi za postojanje iznimke od zabrane
iz članka 26. bilo potrebno da pravna stečevina Zajednice o trgovini
automobilskim dijelovima nije u potpunosti uključena u Sporazum o EGP-u,
što ovdje nije slučaj. Sva pravila o državnim potporama koja se
primjenjuju na automobilski sektor izričito su navedena u Prilogu XV.
Sporazumu o EGP-u. Kad je riječ o proizvodima koje proizvodi tužitelj,
oni su podrijetlom iz Austrije i ulaze u poglavlja 25. do 97.
Harmoniziranog sustava nazivlja i brojčanog označavanja robe [vidjeti
članak 8. stavke 2. i 3. točku (a) Sporazuma o EGP-u].71      Republika
Austrija tvrdi da sporna uredba nije u skladu s člankom 26. Sporazuma o
EGP-u. Ona tvrdi da nije relevantno ime koje je Vijeće dalo dotičnoj
carini, već stvarni cilj koji ona slijedi i učinak koji carina
proizvodi, a to je u ovom slučaju učinak kompenzacijske carine.72      Vijeće
tvrdi da sporna uredba ne uvodi kompenzacijsku carinu, već da na
temelju članaka 23. i 27. stavka 3. točke (a) SST-a o povlači carinske
koncesije koje su Republici Austriji dodijeljene sukladno tom sporazumu.
Stoga ne predstavlja povredu članka 26. Sporazuma o EGP-u.73      Komisija tvrdi da se spornom uredbom ne uvode kompenzacijske carine, već da se radi o sui generis
zaštitnoj mjeri koja se sastoji od povlačenja carinskih koncesija na
temelju članka 113. Ugovora o EZ-u, a koju je SST izričito predvidio u
slučaju neriješenog spora o pravilima o državnim potporama koja se
nalaze u tom sporazumu.–        Navodna povreda članka 62. Sporazuma o EGP-u74      Tužitelj
tvrdi da je u članku 62. Sporazuma o EGP-u jasno navedeno da je
nadležnost Komisije na području državnih potpora ograničena na potpore
koje dodjeljuju države članice. Zato smatra da je Zajednica 1. siječnja
1994. izgubila nadležnost u vezi s potporama dodijeljenima u državama
EFTA-e. Slijedom toga smatra da stupanje na snagu sporne uredbe nakon
tog datuma nije u skladu s člankom 62. Sporazuma o EGP-u. Iznoseći
argument prema kojem je spornu uredbu moglo donijeti kao zaštitnu mjeru
na temelju članka 64. Sporazuma o EGP-u, Vijeće je priznalo da nije
poštovalo postupak propisan tim člankom.75      Vijeće
najprije navodi da sporna uredba nije donesena na temelju Sporazuma
o EGP-u, već na temelju SST-a. Nadalje tvrdi da nije potporu
proglasilo ništavom ili nespojivom s funkcioniranjem Sporazuma o EGP-u,
što bi zapravo moglo učiniti samo Nadzorno tijelo EFTA-e. U kontekstu
Sporazuma o EGP-u, vrsta zaštitne mjere koju je Vijeće donijelo bila je u
skladu s njegovim člankom 64.–        Navodna
povreda obveze međunarodnog javnog prava da se ne osujeti predmet i
svrha ugovora prije njegovog stupanja na snagu76      Tužitelj
podsjeća da članak 18. Bečke konvencije o pravu međunarodnih ugovora od
23. svibnja 1969. (Zbirka međunarodnih ugovora Ujedinjenih naroda,
svezak 788., str. 354.; u daljnjem tekstu: Prva Bečka konvencija) i
članak 18. Bečke konvencije o pravu međunarodnih ugovora između država i
međunarodnih organizacija ili između međunarodnih organizacija od 21.
ožujka 1986. (dokumenti Opće skupštine Ujedinjenih naroda A/Conf. 129/15
od 20. ožujka 1986.; u daljnjem tekstu: Druga Bečka konvencija) svakoj
državi ili međunarodnoj organizaciji zabranjuju izbjegavanje ispunjenja
obveza iz međunarodnih sporazuma donošenjem, netom prije stupanja na
snagu sporazuma, akata koji ne bi bili u skladu s temeljnim načelima tog
sporazuma. Navodi da je tim odredbama osobito propisano to da se u
razdoblju između potpisivanja međunarodnog sporazuma i njegovog stupanja
na snagu država „mora suzdržati od čina koji bi osujetili predmet i
svrhu [tog sporazuma].“77      Općenito
je prihvaćeno da Prva Bečka konvencija kodificira određena opće
obvezujuća pravila međunarodnog običajnog prava i da je Zajednica stoga
vezana pravilima koja su u njoj kodificirana. To potvrđuje činjenica da
se Sud u više navrata pozvao na odredbe Konvencije prilikom tumačenja
međunarodnih sporazuma koje je sklopila Zajednica, uključujući i SST
(vidjeti osobito gore navedeno mišljenje 1/91, t. 14. i presudu Suda od
1. srpnja 1993., Metalsa, C-312/91, Zb., str. I-3751., t. 12.).78      Osim
toga, članak 18. Prve Bečke konvencije i članak 18. Druge Bečke
konvencije izraz su općeg načela zaštite legitimnih očekivanja u
međunarodnom javnom pravu, a riječ je o načelu na temelju kojeg bi
subjekt međunarodnog prava, pod određenim uvjetima, mogao biti vezan
očekivanjima koja je svojim radnjama stvorio kod drugih subjekata
međunarodnoga prava.79      Tužitelj
odbacuje argument Vijeća prema kojem članak 18. Prve Bečke konvencije
ne može pojedincima dodjeljivati prava na koja se mogu pozivati pred
Prvostupanjskim sudom. Kao prvo, argument koji se odnosi na nepostojanje
izravnog učinka nije relevantan u postupcima pokrenutima na temelju
članka 173. Ugovora o EZ-u. Međunarodni sporazumi sastavni su dio
pravnog poretka Zajednice i stoga institucije Zajednice, uključujući Sud
i Prvostupanjski sud, moraju osigurati njegovo poštovanje. Činjenica da
se određeni međunarodni sporazumi izravno ne primjenjuju ne utječe na
obvezu Zajednice da osigura njihovo poštovanje (vidjeti presude Suda od
10. srpnja 1984., STS/Komisija, 126/83, Zb., str. 2769.; od 22. lipnja
1989., Fediol/Komisija, 70/87, Zb., str. 1781., t. 20.; od 7. svibnja
1991., Nakajima/Vijeće, C-69/89, Zb., str. I-2069., t. 31.; te mišljenje
nezavisnog odvjetnika Lenza u tom predmetu, t. 53., i mišljenje
nezavisnog odvjetnika Gulmanna iz predmeta od 5. listopada 1994.,
Njemačka/Vijeće, C-280/93, Zb., str. I-4973., t. 135. i 137.). Kao
drugo, članak 18. Prve Bečke konvencije sadrži jednoznačnu i bezuvjetnu
zabranu donošenja akata koji nisu u skladu s predmetom i svrhom
međunarodnog sporazuma.80      Iz
toga slijedi da je Zajednica u razdoblju između potpisivanja i stupanja
na snagu Sporazuma o EGP-u bila dužna uzdržati se od poduzimanja mjera
koje mogu ugroziti ostvarenje predmeta i svrhe sporazuma. Ta obveza
trebala je imati još značajniju ulogu nakon ratifikacije sporazuma od
strane svih ugovornih stranaka.81      U
tom pogledu tužitelj navodi da je postupak ratifikacije okončan
13. prosinca 1993., kad su Vijeće i Komisija zajednički donijeli
Odluku 94/1 i ugovornim strankama poslali ovjerene kopije isprava o
ratifikaciji s obaviješću da će sporazum stupiti na snagu 1. siječnja
1994. Vijeće je dakle u trenutku kad je sporna uredba donesena, odnosno
20. prosinca 1993., vrlo dobro znalo da će Sporazum o EGP-u stupiti
na snagu nekoliko dana kasnije. Budući da je jedan od glavnih ciljeva
Sporazuma o EGP-u bio ukidanje carinskih pristojbi između ugovornih
stranaka, Zajednica je donošenjem sporne uredbe nakon završetka
ratifikacijskog razdoblja ugrozila predmet i svrhu Sporazuma o EGP-u.82      Republika
Austrija tvrdi da je Vijeće donošenjem sporne uredbe prije stupanja na
snagu Sporazuma o EGP-u, ali nakon što su ga ratificirale sve
ugovornice, povrijedilo prava Republike Austrije i njezinih državljana.
Vijeće je povrijedilo opće načelo prava koje je zajedničko svim državama
članicama, odnosno dužnost uzajamnog postupanja u dobroj vjeri između
država članica prije stupanja na snagu sporazuma, a riječ je o načelu
međunarodnog javnog prava koje je priznato člankom 18. Prve Bečke
konvencije.83      Osim
toga, pozivajući se na talijansko, njemačko, belgijsko, španjolsko i
englesko pravo, Republika Austrija tvrdi da postoji i opće načelo prava
zajedničko pravnim sustavima država članica, prema kojem stranka
obvezujućeg ugovora mora postupati u dobroj vjeri u cilju zaštite
interesa drugih stranaka ili subjekata koji imaju korist od ugovora
tijekom razdoblja u kojem je izvršenje ugovora suspendirano. To je
načelo posljedica načela zaštite legitimnih očekivanja. Zato bi ga
Prvostupanjski sud trebao priznati kao opće načelo prava Zajednice. To
je načelo također povrijeđeno donošenjem sporne uredbe. Republika
Austrija tvrdi da tužitelj, kao subjekt koji ima korist od Sporazuma o
EGP-u, mora imati pravo pozvati se na to načelo.84      Vijeće
ne osporava tvrdnju tužitelja prema kojoj su člankom 18. Prve Bečke
konvencije i člankom 18. Druge Bečke konvencije kodificirana pravila
međunarodnog običajnoga prava, koja su obvezujuća za Zajednicu.85      Unatoč
tome, Vijeće na prvome mjestu tvrdi da nije povrijedilo ta pravila jer
je sporna uredba u cijelosti u skladu sa Sporazumom o EGP-u. Stoga ne
postoji ni čin koji osujećuje predmet i svrhu sporazuma, ni povreda
legitimnog očekivanja Republike Austrije.86      Vijeće
na drugome mjestu tvrdi da pravila na koja se tužitelj poziva potpadaju
pod pravo međunarodnih ugovora, a to je područje međunarodnog prava
koje se odnosi samo na prava suverenih država i međunarodnih
organizacija i na odnose među njima. Takva pravila pojedincima ne
dodjeljuju prava na koja se mogu pozivati pred Prvostupanjskim sudom.
Usto, odredba o kojoj je riječ nije dovoljno precizna da bi je se moglo
izravno primijeniti, a to u još većoj mjeri vrijedi za načelo zaštite
legitimnih očekivanja.Ocjena Prvostupanjskog suda 87      U
okviru tužbe za poništenje na temelju članka 173. Ugovora, zakonitost
pobijanog akta treba ocjenjivati s obzirom na činjenične i pravne
elemente koji su postojali na dan donošenja akta (vidjeti presudu Suda
od 7. veljače 1979., Francuska/Komisija, 15/76 i 16/76, Zb., str. 321.,
t. 7., i presudu Prvostupanjskog suda od 22. listopada 1996., SNCF i
British Railways/Komisija, T-79/95 i T-80/95, Zb., str. II-1491., t.
48.).88      Stoga
treba odbiti argument tužitelja da zakonitost sporne uredbe treba
ocjenjivati prema trenutku njezinog stupanja na snagu.89      Tužitelj
osim toga tvrdi da je Sporazum o EGP-u dio činjeničnih i pravnih
elemenata koji su postojali kad je uredba bila donesena 20. prosinca
1993., i da je Vijeće donošenjem sporne uredbe nekoliko dana prije
stupanja na snagu Sporazuma o EGP-u povrijedilo načelo međunarodnoga
javnog prava („načelo dobre vjere“) prema kojem stranke potpisnice
međunarodnog sporazuma u razdoblju u kojem on još nije bio stupio na
snagu ne mogu donositi akte koji bi osujetili predmet i svrhu tog
sporazuma.90      U
tom pogledu najprije valja istaknuti da je načelo dobre vjere pravilo
međunarodnog običajnog prava čije postojanje je priznao Međunarodni sud
(vidjeti presudu od 25. svibnja 1926., Njemački interesi u poljskoj
Gornjoj Šleskoj, CPJI, Serija A, br. 7., str. 30. i 39.) i da ono stoga
obvezuje Zajednicu.91      To je načelo kodificirano člankom 18. Prve Bečke konvencije kojim je propisano:„Država se mora suzdržati od čina koji bi osujetili predmet i svrhu ugovora:a)
ako je potpisala ugovor ili
razmijenila isprave koje čine ugovor uz rezervu ratifikacije, prihvata
ili odobrenja, sve dok jasno ne očituje namjeru da ne postane stranka
tog ugovora; ilib)
ako je izrazila svoj pristanak da
bude vezana ugovorom, u razdoblju prije stupanja ugovora na snagu i pod
uvjetom da se to stupanje na snagu neopravdano ne odgodi.“92      U
ovom slučaju Vijeće je spornu uredbu donijelo 20. prosinca 1993.,
odnosno sedam dana nakon što je Zajednica kao zadnja ugovorna stranka
odobrila Sporazum o EGP-u i položila svoje isprave o odobrenju (vidjeti
gornju točku 23.). Zajednici je u tim okolnostima od 13. prosinca 1993.
bio poznat datum stupanja na snagu Sporazuma o EGP-u. Naime, iz članka
129. stavka 3. Sporazuma o EGP-u, kako je zamijenjen člankom 6.
Protokola o prilagodbi, i članka 1. stavka 1. te članka 22. stavka 3.
Protokola o prilagodbi proizlazi da bi taj Sporazum trebao stupiti na
snagu prvog dana mjeseca koji slijedi nakon polaganja posljednje isprave
o odobrenju ili ratifikaciji.93      Valja
nadalje navesti da je načelo dobre vjere u međunarodnom javnom pravu
posljedica načela zaštite legitimnih očekivanja, koje prema sudskoj
praksi čini dio pravnog poretka Zajednice (vidjeti presudu Suda od 3.
svibnja 1978., Töpfer/Komisija, 112/77, Zb., str. 1019., t. 19.). Svaki
se gospodarski subjekt kod kojeg je institucija stvorila opravdano
očekivanje ima pravo pozivati na načelo legitimnih očekivanja (vidjeti
osobito presudu Prvostupanjskog suda od 13. srpnja 1995., O'Dwyer i
dr./Vijeće, T-466/93, T-469/93, T-473/93, T-474/93 i T-477/93, Zb., str.
II-2071., t. 48.).94      U
situaciji u kojoj je Zajednica položila svoje isprave o odobrenju
međunarodnog sporazuma, i u kojoj je poznat datum stupanja na snagu tog
sporazuma, gospodarski subjekti mogu se pozivati na načelo zaštite
legitimnih očekivanja kako bi se usprotivili tomu da institucije u
razdoblju koje prethodi stupanju na snagu tog međunarodnog sporazuma
donesu bilo koji akt koji je protivan odredbama tog sporazuma, a koji
nakon njegovog stupanja na snagu prema njima proizvodi izravan učinak.95      Stoga
tužitelj ima pravo zahtijevati da se ispita zakonitost sporne uredbe u
odnosu na odredbe Sporazuma o EGP-u koje nakon njegovog stupanja na
snagu proizvode izravan učinak.96      Međutim,
prije uzimanja u obzir različitih argumenata koje je o tome iznio
tužitelj, najprije valja provjeriti s jedne strane jesu li i u kojoj
mjeri odredbe SST-a zamijenjene odredbama Sporazuma o EGP-u te je li
Sporazum o EGP-u primjenjiv na proizvode o kojima je riječ u ovom
predmetu.97      Valja
primijetiti da SST, koji se primjenjivao u trenutku nastanka činjenica i
na temelju kojeg je donesena sporna uredba, nije bio otkazan ili
suspendiran u trenutku stupanja na snagu Sporazuma o EGP-u. Međutim, iz
članka 120. Sporazuma o EGP-u proizlazi da primjena njegovih odredbi ima
prednost nad odredbama SST-a „u mjeri u kojoj je isti sadržaj uređen“
[neslužbeni prijevod] Sporazumom o EGP-u. Naime, odredbe Sporazuma o
EGP-u o kojima je riječ u ovom predmetu uređuju isto područje kao i
mjerodavni članci SST-a. Članak 10. Sporazuma o EGP-u uređuje isto
područje kao i članci 3. i 6. SST-a, tj. carinske pristojbe na uvoz i
davanja s istovrsnim učinkom. Članak 61. Sporazuma o EGP-u o državnim
potporama određeniji je od članka 23. stavka 1. točke (iii) SST-a i
njegov je doseg jednak dosegu potonjeg članka, i gotovo je identičan
članku 92. Ugovora o EZ-u. Usto, posebne odredbe koje se primjenjuju na
državne potpore u Zajednici uključene su u Prilog XV. Sporazumu o EGP-u.
Glede postupaka propisanih u članku 27. stavcima 2. i 3. točkom (a)
SST-a, valja podsjetiti da države EFTA-e, sukladno članku 108. Sporazuma
o EGP-u, osnivaju Nadzorno tijelo EFTA-e i Sud EFTA-e. Te dvije
institucije, osobito u područjima tržišnog natjecanja i državnih
potpora, raspolažu ovlastima i provode postupke koji su analogni onima
koji na tom području postoje u Zajednici. Podjela nadležnosti i suradnja
između Nadzornog tijela EFTA-e i Komisije na području državnih potpora
uređena je člankom 62. Sporazuma o EGP-u. Iz toga slijedi da nakon
stupanja na snagu Sporazuma o EGP-u primjena navedenih odredbi ima
prednost pred primjenom predmetnih odredbi SST-a.98      U
tim okolnostima, bez donošenje odluke o tome je li potpora koju je
Republika Austrija dodijelila spojiva sa SST-om ili Sporazumom o EGP-u,
Prvostupanjski sud ističe da je Vijeće prije donošenja sporne uredbe
okončalo postupak predviđen odredbama SST-a o državnim potporama.
Međutim, kao što to proizlazi iz prethodne točke, primjena odredbi
Sporazuma o EGP-u o državnim potporama nakon njegovog stupanja na snagu
ima prednost pred primjenom odgovarajućih odredbi SST-a. U tom smislu,
Sporazum o EGP-u sadrži vlastita pravila i postupke koji ugovornim
strankama omogućuju ukidanje državnih potpora koje nisu u skladu s
funkcioniranjem Sporazuma.99      Glede
pitanja je li Sporazum primjenjiv na proizvode na koje se odnosi sporna
uredba, nije osporeno da su ti proizvodi podrijetlom iz ugovornih
stranaka Sporazuma o EGP-u, i da su obuhvaćeni poglavljima 25. do 97.
Harmoniziranog sustava nazivlja i brojčanog označavanja robe. Slijedom
toga, Sporazum o EGP-u primjenjuje se na temelju članka 8. stavaka 2. i
3. točke (a) na te proizvode od svog stupanja na snagu.100    Kao
drugo, valja dakle ispitati može li članak 10. Sporazuma o EGP-u
proizvoditi izravan učinak nakon stupanja tog sporazuma na snagu.101    Iz
članka 228. stavka 7. Ugovora o EZ-u proizlazi da su međunarodni
sporazumi koje Zajednica sklapa u skladu s Ugovorom obvezujući za
institucije i države članice. Ustaljena je sudska praksa da odredbe
takvog sporazuma, od njegovog stupanja na snagu čine sastavni dio
pravnog poretka Zajednice (vidjeti gore navedenu presudu Haegeman, t.
5.). Ustaljena je sudska praksa i da odredbe takvog sporazuma mogu imati
izravan učinak ako su bezuvjetne i dovoljno precizne (vidjeti
primjerice presudu Suda od 5. veljače 1976., Bresciani, 87/75, Zb., str.
129., t. 25., i od 26. listopada 1982., Kupferberg, 104/81, Zb.,
str. 3641., t. 23.).102    U
tom pogledu Prvostupanjski sud tvrdi da nijedan dokument iz spisa ne
upućuje na to da Sporazum o EGP-u, koji je Zajednica sklopila na temelju
članka 238. Ugovora o EZ-u, nije sklopljen u skladu s Ugovorom. Iz toga
slijedi da odredbe Sporazuma, od 1. siječnja 1994. kad je stupio na
snagu, čine sastavni dio pravnog poretka Zajednice. Valja također
podsjetiti da prva rečenica članka 10. Sporazuma o EGP-u propisuje da su
između ugovornih stranaka zabranjene carinske pristojbe na uvoz i izvoz
i sva davanja s istovrsnim učinkom. U drugoj rečenici istog članka
određeno je da se ta zabrana, ne dovodeći u pitanje dogovore iz
Protokola 5., primjenjuje i na carinske pristojbe fiskalne naravi. Stoga
valja utvrditi da članak 10. propisuje bezuvjetno i precizno pravilo od
kojeg postoji samo jedna iznimka koja je i sama bezuvjetna i precizna.
Iz toga slijedi da taj članak od stupanja na snagu Sporazuma o EGP-u
proizvodi izravan učinak.103    Kao
treće, valja provjeriti je li spornom uredbom kojom je propisano
ponovno uvođenje carine od 4,9 % povrijeđen članak 10. Sporazuma o
EGP-u.104    Članak 6. Sporazuma o EGP-u propisuje: „Ne
dovodeći u pitanje budući razvoj sudske prakse, odredbe ovog Sporazuma,
u mjeri u kojoj su po sadržaju istovjetne odgovarajućim pravilima
Ugovora o osnivanju Europske ekonomske zajednice i Ugovora o osnivanju
Europske zajednice za ugljen i čelik te aktima koji su usvojeni
primjenom tih dvaju Ugovora, u njihovoj se provedbi i primjeni tumače u
skladu s mjerodavnim presudama Suda Europskih zajednica donesenima prije
datuma potpisivanja ovog Sporazuma.“ [neslužbeni prijevod]105    Vijeće
tvrdi da se neovisno o ovoj odredbi članak 10. Sporazuma o EGP-u ne
treba tumačiti na jednak način kao i odgovarajuće odredbe Ugovora o EZ-u
jer između Ugovora o EZ-u i Sporazuma o EGP-u postoje značajne razlike
(vidjeti gornju točku 62.).106    Taj
se argument ne može usvojiti. Naime, iz sudske prakse proizlazi da, za
donošenje odluke o tome treba li tumačenje odredbe iz Ugovora o EZ-u
proširiti i na jednaku odredbu iz sporazuma poput Sporazuma o EGP-u, tu
odredbu valja tumačiti u odnosu na predmet i svrhu tog sporazuma, te na
njegov kontekst (vidjeti presude Suda od 9. veljače 1982., Polydor,
270/80, Zb., str. 329., t. 8., i od 16. srpnja 1992., Legros i dr.,
C-163/90, Zb., str. I-4625., t. 23.). Sukladno odredbama članka 1.
stavka 1. Sporazuma o EGP-u, cilj toga Sporazuma jest promicanje stalnog
i uravnoteženog jačanja trgovačkih i gospodarskih odnosa između
ugovornih stranaka s jednakim uvjetima tržišnog natjecanja te poštovanje
istih pravila radi stvaranja ujednačenog Europskoga gospodarskog
prostora. U tu su svrhu ugovorne stranke odlučile ukloniti gotovo sve
trgovinske barijere, sukladno odredbama GATT-a o uspostavljanju područja
slobodne trgovine.107    U
tom kontekstu, Sporazum o EGP-u podrazumijeva visok stupanj
integracije, čiji ciljevi premašuju ciljeve običnog sporazuma o
slobodnoj trgovini. Tako iz članka 1. stavka 2. Sporazuma o EGP-u
proizlazi da EGP ponajprije obuhvaća slobodno kretanje robe, osoba,
usluga i kapitala, kao i uspostavljanje sustava koji osigurava da
tržišno natjecanje ne bude narušeno te da se pravila o njemu jednako
poštuju. Pravila koja se primjenjuju na odnose između ugovornih stranaka
na područjima koje obuhvaća taj sporazum načelno su pravila iz
odgovarajućih odredbi Ugovora o EZ-u i Ugovora o EZUČ-u te iz akata
donesenih na temelju tih Ugovora. Cilj Sporazuma o EGP-u jest i da se
buduće pravo Zajednice iz područja koja su obuhvaćena Sporazumom proširi
na EGP, i to kako se ono stvara, razvija ili mijenja, pri čemu je u tu
svrhu predviđen i postupak odlučivanja. U Sporazumu je nadalje
predviđeno da države EFTA-e osnivaju nadzorno tijelo – Nadzorno tijelo
EFTA-e – koje ima jednake ovlasti i slične funkcije kao i Komisija, i
sud – Sud EFTA-e. Članak 109. Sporazuma o EGP-u propisuje da
ispunjavanje obveza iz Sporazuma o EGP-u nazire Nadzorno tijelo EFTA-e s
jedne strane, a s druge strane Komisija, postupajući u skladu s
Ugovorom o EZ-u, Ugovorom o EZUČ-u i tim Sporazumom. Iz članka 108.
stavka 2. Sporazuma o EGP-u i Sporazuma između država EFTA-e od 2.
svibnja 1992. o osnivanju Nadzornog tijela i Suda (SL L 344, str. 1.; u
daljnjem tekstu: Sporazum o nadzoru EFTA-e) proizlazi da Sud EFTA-e ima
ovlasti koje su slične ovlastima Suda i Prvostupanjskog suda.108    Stoga
je osnivanjem Nadzornoga tijela EFTA-e i Suda EFTA-e, koji imaju
nadležnosti i ovlasti slične onima Komisije i Suda, uspostavljen
dvostruki sustav u kojem Nadzorno tijelo EFTA-e i Sud EFTA-e naziru
primjenu Sporazuma od strane država EFTA-e, dok Komisija, Sud i
Prvostupanjski sud nadziru njegovu primjenu od strane Zajednice. Sustav
je ojačan brojnim elementima koji su namijenjeni osiguranju
ujednačenosti. Među tim elementima, osim sličnosti između različitih
odredbi Sporazuma i Ugovora o EZ-u i Ugovora o EZUČ-u, nalaze se i
uvodne izjave 4. i 15. preambule Sporazuma i njegov članak 6., kao i
među ostalim članak 3. Sporazuma EFTA-e o nadzoru. Naime, u skladu s
uvodnom izjavom 4. Preambule, cilj ugovornih stranaka jest „osnivanje
dinamičnog i ujednačenog Europskoga gospodarskog prostora utemeljenog na
zajedničkim pravilima i jednakim uvjetima tržišnog natjecanja, koji će
raspolagati odgovarajućim sredstvima provedbe uključujući i sudsku
razinu i koji će se ostvarivati na temelju jednakosti i uzajamnosti te
globalno uravnoteženim povlasticama, pravima i obvezama ugovornih
stranaka“ [neslužbeni prijevod]. U uvodnoj izjavi 15. preambule – koju
su ugovorne stranke dodale nakon što je Sud u svom gore navedenom
mišljenju 1/91 utvrdio da sudski sustav iz prve verzije Sporazuma, koji
predviđa postojanje Suda EGP-a, nije u skladu s Ugovorom o EZ-u –
navedeno je da je „uz puno poštovanje neovisnosti sudova, cilj ugovornih
stanaka postići i zadržati jednoobrazno tumačenje i primjenu ovog
Sporazuma i onih odredbi zakonodavstva Zajednice koje su sadržajno
prenesene u ovaj Sporazum te postići jednako postupanje prema
pojedincima i gospodarskim subjektima u pogledu četiriju sloboda i
uvjeta tržišnog natjecanja“ [neslužbeni prijevod]. Kao što je to
Prvostupanjski sud podsjetio u gornjoj točki 104., u članku 6. Sporazuma
o EGP-u propisano je da se njegove odredbe koje su po sadržaju
istovjetne pravilima Zajednice tumače u skladu s presudama Suda i
Prvostupanjskog suda donesenima prije datuma njegovog potpisivanja.
Naposljetku, iz članka 3. stavka 2. Sporazuma EFTA-e o nadzoru proizlazi
da Nadzorno tijelo EFTA-e i Sud EFTA-e prilikom tumačenja i primjene
Sporazuma o EGP-u moraju voditi računa o načelima iz mjerodavne sudske
prakse Suda i Prvostupanjskog suda, utvrđenima nakon datuma potpisivanja
Sporazuma o EGP-u (vidjeti presude Suda EFTA-e: gore navedenu presudu
Restamark, t. 24., 33. i 34., i presudu od 21. ožujka 1995., Scottish
Salmon Growers Association/Nadzorno tijelo EFTA-e, E‑2/94, Report of the EFTA Court, 1. siječnja 1994.–30. lipnja 1995., str. 59., t. 11. i 13.).109    Suprotno
onome što tvrdi Vijeće, Sud u svom mišljenju 1/91 nije smanjio važnost
koju cilj ugovornih stranaka da osnuju dinamičan i ujednačen Europski
gospodarski prostor ima za tumačenje i primjenu Sporazuma. Kad je Sud
utvrdio da razlike koje postoje između ciljeva i konteksta Sporazuma, s
jedne strane, i ciljeva i konteksta prava Zajednice, s druge strane,
sprječavaju ostvarenje cilja ujednačenosti u tumačenju i primjeni prava u
EGP-u, zaključio je to u okviru razmatranja sudskog sustava predviđenog
Sporazumom o EGP-u, kako bi utvrdio može li potonji ugroziti autonomiju
pravnog sustava Zajednice pri ostvarivanju vlastitih ciljeva, a ne u
okviru razmatranja posebnog slučaja u kojem treba odlučiti treba li
odredbu Sporazuma EGP-u koja je po sadržaju istovjetna odredbi prava
Zajednice tumačiti u skladu sa sudskom praksom Suda i Prvostupanjskog
suda.110    Iz
tih utvrđenja slijedi da članak 6. Sporazuma o EGP-u treba tumačiti na
način da u slučaju kad je jedna odredba Sporazuma o EGP-u po sadržaju
istovjetna odgovarajućim pravilima Ugovora o EZ-u i Ugovora o EZUČ-u, te
aktima donesenima na temelju tih dvaju ugovora, tu odredbu treba
tumačiti u skladu s relevantnom sudskom praksom Suda i Prvostupanjskog
suda koja prethodi datumu potpisivanja Sporazuma o EGP-u.111    Prvostupanjski
sud nadalje utvrđuje da je članak 10. Sporazuma o EGP-u po sadržaju
istovjetan člancima 12., 13., 16. i 17. Ugovora o EZ-u, koji po
okončanju prijelaznoga razdoblja između država članica zabranjuje
carinske pristojbe na uvoz i izvoz i sva davanja s istovrsnim učinkom.
Stoga članak 10. na temelju članka 6. Sporazuma o EGP-u treba tumačiti u
skladu s relevantnom sudskom praksom Suda i Prvostupanjskog suda koja
prethodi datumu potpisivanju Sporazuma.112    U
tom smislu, budući da iz članka 10. Sporazuma o EGP-u proizlazi da se
za carinske pristojbe fiskalne naravi ne može smatrati da nužno
potpadaju pod pojam carinskih pristojbi na uvoz i izvoz i davanja s
istovrsnim učinkom, najprije treba odbiti argument Komisije kojim tvrdi
da taj članak i odgovarajuće odredbe Ugovora o EZ-u nisu istovjetni po
sadržaju. Naime, dovoljno je podsjetiti na to da Ugovor o EZ-u sadrži
odgovarajuću odredbu, i to čl. 17. Ugovora, u kojoj je određeno da će se
zabrane iz članka 9. Ugovora primjenjivati čak i ako se radi o
carinskim pristojbama fiskalne naravi, i čiji je cilj spriječiti
izbjegavanje zabrane carinskih pristojbi na uvoz i izvoz i svih davanja s
istovrsnim učinkom (vidjeti gore navedenu presudu Sociaal Fonds voor de
Diamantarbeiders, t. 8. i 9.).113    Kao
drugo, suprotno navodima Komisije, tumačenje članka 10. Sporazuma o
EGP-u koje predlaže tužitelj ne znači da nije moguće primijeniti članak
64. Sporazuma o EGP-u. Naime, na području državnih potpora potonja
odredba ovlašćuje pod određenim uvjetima nadležno tijelo ugovorne
stranke na koju utječe narušavanje tržišnog natjecanja na donošenje
mjera kako bi uklonila učinke narušavanja. Budući da je članak 64.
iznimka od ostalih odredbi Sporazuma o EGP-u, može ga se primijeniti
unatoč drugim odredbama Sporazuma. Međutim, prije donošenja mjera treba
provesti postupak predviđen člankom 64. Sporazuma o EGP-u i moraju biti
ispunjeni uvjeti propisani tim člankom.114    Kao
treće, različite zaštitne klauzule iz Sporazuma o EGP-u, koje ugovornim
strankama omogućuju odstupanje od odredbi potonjeg sporazuma, mogu se
primijeniti samo u točno određenim okolnostima i nakon što, kao opće
pravilo, Zajednički odbor EGP-a ispita argumente za i protiv. Izvan
posebnih situacija u kojima može doći do njihove primjene, te klauzule
nemaju nikakav utjecaj na cilj koji slijedi članak 10. u okviru
Sporazuma o EGP-u, pa stoga ni na način na koji taj članak treba
tumačiti. Taj zaključak potvrđuje činjenica da je članak 115. Ugovora o
EZ-u državama članicama do stupanja na snagu Ugovora o Europskoj uniji u
nužnim slučajevima omogućavao da u prijelaznom razdoblju same poduzmu
potrebne mjere i činjenica da je Sud – kao što je to tužitelj s pravom
primijetio – u gore navedenoj presudi Sociaal Fonds voor de
Diamantarbeiders nezakonitima proglasio upravo novčane naknade čije je
plaćanje naloženo u prijelazom razdoblju.115    Kao
četvrto, treba također odbiti argument Komisije kojim ona tvrdi da
članak 26. Sporazuma o EGP-u ne bi bio potreban kad bi se članak 10.
morao tumačiti u skladu sa sudskom praksom Suda. Naime, člankom 26.
Sporazuma o EGP-u propisano je da se antidampinške mjere, kompenzacijske
carine i mjere protiv nezakonitih gospodarskih praksi koje se mogu
pripisati trećim zemljama ne primjenjuju u odnosima između ugovornih
stranaka ako nije drukčije predviđeno Sporazumom o EGP-u. U prvom stavku
Protokola 13. propisano je da je primjena članka 26. ograničena na
područja obuhvaćena odredbama Sporazuma i u kojima je pravna stečevina
Zajednice u potpunosti uključena u Sporazum. Iz drugog stavka tog
Protokola proizlazi da se članak 26. ne primjenjuje u slučaju kad
ugovorna stranka uvodi mjere koje se odnose na treće države, čija je
namjena da se izbjegne zaobilaženje protudampinških mjera,
kompenzacijskih pristojbi ili mjera kojima se sankcioniraju nedopuštene
prakse prilikom trgovanja koje se pripisuju trećim zemljama.116    Stoga
članak 26. zajedno s Protokolom 13. Sporazuma treba tumačiti na način
da uređuje situacije u kojima ugovorne stranke međusobno mogu uvoditi
protudampinške mjere, kompenzacijske pristojbe ili mjere kojima se
sankcioniraju nedopuštene prakse prilikom trgovanja koje se pripisuju
trećim zemljama, i to neovisno o drugim odredbama Sporazuma
o EGP-u. Usto, članak 26. ne odnosi se samo na mjere donesene u
obliku carina već i na sve druge mjere, neovisno o njihovom obliku,
uključujući i obveze koje Komisija preuzme odlukama donesenima na
području dampinga. Stoga članak 26. Sporazuma o EGP-u ima svoj vlastiti
razlog postojanja, neovisno o razlogu postojanja članka 10. Sporazuma o
EGP-u. 117    Osim
toga, sporna uredba nije bila donesena da bi se izbjeglo zaobilaženje
protudampinških mjera, kompenzacijskih pristojbi ili mjera kojima se
sankcioniraju nedopuštene prakse prilikom trgovanja koje se pripisuju
trećim zemljama. Nadalje, područje državnih potpora ulazi u područje
primjene članaka 61. do 64. Sporazuma o EGP-u. Usto, u Sporazum je
uključena cjelokupna pravna stečevina Zajednice na tom području, a
osobito Okvir Zajednice o državnoj potpori industriji motornih vozila
(89/C 123/03; SL 1989 C 123, str. 3.). Stoga ni te mjere ne mogu
biti dopuštene na temelju članka 26. Sporazuma o EGP-u, a pritom nije
potrebno odlučiti o pitanju treba li mjere uvedene spornom uredbom
smatrati kompenzacijskim carinama. 118    Podredno,
kada je riječ o sporazumima o slobodnoj trgovini s državama EFTA-e,
čiji je predmet znatno uži od Sporazuma o EGP-u, valja navesti da je Sud
u svojoj gore navedenoj presudi Legros i dr. (t. 26.), u vezi s člankom
6. Sporazuma između Zajednice i Kraljevine Švedske [Uredba Vijeća (EEZ)
br. 2838/72 od 19. prosinca 1972. o sklapanju Sporazuma između Europske
ekonomske zajednice i Kraljevine Švedske (SL L 300, str. 96.)
(neslužbeni prijevod)], koji se odnosi na davanja s istovrsnim učinkom,
odlučio da ukidanje carinskih pristojbi na uvoz u okviru cilja
uklanjanja prepreka trgovini ima primarnu ulogu, a da isto vrijedi za
ukidanje davanja s istovrsnim učinkom, koja su prema sudskoj praksi Suda
usko povezana s carinskim pristojbama stricto sensu (vidjeti
osobito presude Suda od 13. prosinca 1973., Sociaal Fonds voor de
Diamantarbeiders, 37/73 i 38/73, Zb., str. 1609., t. 12. i 13., i od 12.
veljače, Leplat, C-260/90, Zb., str. I-643., t. 15.). Sud je iz toga
zaključio da bi se sporazumu o slobodnoj trgovini u velikom dijelu
oduzeo njegov koristan učinak kad bi se pojam davanja s istovrsnim
učinkom iz članka 6. Sporazuma morao tumačiti na način da je njegov
doseg uži od dosega istog pojma iz Ugovora o EEZ-u. 119    Imajući
u vidu sve te elemente, valja dakle ispitati je li sporna uredba nakon
stupanja na snagu Sporazuma o EGP-u protivna članku 10. tog Sporazuma,
kad se na temelju članka 6. tumači u skladu s relevantnom sudskom
praskom Suda i Prvostupanjskog suda koja prethodi datumu potpisivanja
Sporazuma o EGP-u. 120    U
tom pogledu valja odbiti argument Vijeća prema kojem mjera uvedena
spornom uredbom ne predstavlja carinu, već sui generis zaštitnu
mjeru, koja kao takva ne ulazi u područje primjene čl. 10. Sporazuma o
EGP-u. Naime, ta se uredba prema vlastitom nazivu odnosi na „povlačenje
carinskih koncesija“. Osim toga, članak 1. te uredbe propisuje da se
„ponovno uvodi uvozna carina od 4,9 % za automobilske mjenjače F15 koje
proizvodi General Motors Austria“ [neslužbeni prijevod], dok se uvodna
izjava 23. te uredbe odnosi na „uvođenje carine u visini carina koje bi
se primjenjivale da [SST] nije stupio na snagu“ [neslužbeni prijevod].
Konačno, predstavnik Vijeća je na raspravi prilikom davanja odgovora na
pitanje Prvostupanjskog suda priznao da kvalifikacija neke mjere nije od
velikog značaja jer je njezin učinak jednak, bilo da je se kvalificira
kao antidampinšku pristojbu, kompenzacijsku carinu, povlačenje carinskih
koncesija, uvođenje carine ili sui generis zaštitnu mjeru. 121    Nadalje
valja podsjetiti da prema ustaljenoj sudskoj praksi „svaka novčana
naknada, makar i minimalna, bez obzira na naziv ili način primjene,
kojom se jednostrano opterećuje domaća ili strana roba zato što je
prešla granicu, a nije riječ o carini u strogom značenju te riječi,
predstavlja davanje s istovrsnim učinkom u smislu članaka 9. i 12.
Ugovora, čak i ako se ne naplaćuje u korist države, nema
diskriminirajući ili zaštitni učinak, i ako proizvod za koji se uvodi
carina ne konkurira nacionalnom proizvodu“ (gore navedena presuda
Sociaal Fonds voor de Diamantarbeiders, t. 18.). 122    Mjera
koja je uvedena spornom uredbom predstavlja novčanu naknadu koju je
Zajednica jednostrano uvela i koju naplaćuje na mjenjače F15 zato što
prelaze granicu. Stoga valja utvrditi, a da pritom nije potrebno
utvrditi treba li tu mjeru smatrati carinskom pristojbom na uvoz u
strogom značenju te riječi, da ta mjera predstavlja barem davanje s
istovrsnim učinkom u smislu članka 10. Sporazuma o EGP-u. Iz toga
proizlazi da je sporna uredba nakon stupanja na snagu Sporazuma o EGP-u
bila protivna tom članku. 123    Iz
naprijed navedenoga slijedi da je Vijeće, donošenjem sporne uredbe u
razdoblju koje prethodi stupanju na snagu Sporazuma o EGP-u, a nakon što
je Zajednica položila svoje isprave o odobrenju međunarodnog sporazuma,
povrijedilo tužiteljevo legitimno očekivanje. 124    Štoviše,
iz sudske prakse proizlazi da zakonodavstvo Zajednice mora biti
izvjesno, a njegova primjena predvidljiva za one na koje se primjenjuje.
Načelo pravne sigurnosti zahtjeva da svi akti institucija koji
proizvode pravne učinke budu jasni, precizni i da zainteresirana osoba
bude upoznata s njima tako da sa sigurnošću može spoznati trenutak od
kojega navedeni akt postoji i počinje proizvoditi pravne učinke. Taj
zahtjev pravne sigurnosti treba još strože poštovati u slučaju kad je
riječ o aktu koji može imati financijske posljedice, kako bi se
zainteresiranim osobama omogućilo da sa sigurnošću spoznaju opseg obveza
koje im taj akt nameće (vidjeti presude Suda od 9. srpnja 1981.,
Gondrand Frères i Garancini, 169/80, Zb., str. 1931., t. 17.; od 22.
veljače 1984., Kloppenburg, 70/83, Zb., str. 1075., t. 11., i od 15.
prosinca 1987., Irska/Komisija, 325/85, Zb., str. 5041., t. 18.; te
presudu Prvostupanjskog suda od 7. veljače 1991., Tagaras/Sud, T-18/89 i
T-24/89, Zb., str. II-53., t. 40.).125    Naime,
Vijeće je donošenjem sporne uredbe 20. prosinca 1993., u trenutku kad
je sa sigurnošću znalo da će Sporazum o EGP-u stupiti na snagu 1.
siječnja 1994., svjesno stvorilo situaciju u kojoj su od siječnja 1994.
usporedno postojala dva proturječna pravna pravila, i to s jedne strane
sporna uredba koja je izravno primjenjiva u nacionalnim pravnim
poretcima i koja ponovno uvodi uvoznu carinu od 4,9 % na mjenjače F15
koje proizvodi tužitelj i s druge strane članak 10. Sporazuma o EGP-u
koji ima izravan učinak i koji zabranjuje carinsku pristojbu na uvoz i
sva davanja s istovrsnim učinkom. Stoga se za spornu uredbu ne može reći
da ulazi u zakonodavstvo Zajednice koje je izvjesno, niti se može
smatrati da je njezina primjena predvidljiva za one na koje se
primjenjuje. Iz toga slijedi da je Vijeće povrijedilo i načelo pravne
sigurnosti.126    Iako
obje povrede općih načela prava same za sebe treba smatrati dovoljno
teškima da bi dovele do poništenja sporne uredbe, valja dodatno utvrditi
je li Vijeće – kako to tužitelj tvrdi – namjerno antidatiralo broj
Službenog lista u kojem je objavljena navedena uredba.127    Broj
Službenoga lista u kojem je objavljena sporna uredba nosi datum 31.
prosinca 1993. Člankom 2. te uredbe propisano je da ona stupa na snagu
danom objave u Službenom listu. Međutim, iz pisanih odgovora Ureda za
publikacije na pitanja Prvostupanjskog suda proizlazi da je Službeni
list od 31. prosinca 1993. javnosti postao dostupan na svim službenim
jezicima Zajednice tek 11. siječnja 1994. u 16,45 sati u sjedištu Ureda
za publikacije. Međutim, prema sudskoj praski, unatoč presumpciji da je
datum objave Službenog lista onaj koji se stvarno nalazi na svakom
njegovom broju, u slučaju dokaza o suprotnom treba uzeti u obzir stvarni
datum objave (vidi gore navedenu presudu Racke, t. 15.). Iz toga
slijedi da je stvarni datum objave broja Službenog lista o kojem je
riječ u ovom predmetu 11. siječnja 1994. i da je uredba stupila na snagu
tek tog datuma.128    Osim
toga, iz dokumenata u spisu, dokumenata koje je Vijeće podnijelo na
zahtjev Prvostupanjskog suda, kao i pisanih odgovora Vijeća i Ureda za
publikacije na pitanja koja im je postavio Prvostupanjski sud proizlazi
da je Vijeće spornu uredbu poslalo Uredu za publikacije 3. ili 4.
siječnja 1994., da je u popratnom dopisu Uredu za publikacije dalo
naputak da uredbu objavi u izdanju Službenog lista za 1993.; da je
Vijeće taj naputak potvrdilo prilikom telefonskog razgovora s Uredom za
publikacije i da je potonji cjelokupnu uredbu primio putem telefaksa 6.
siječnja 1994.129    Vijeće
je na raspravi prilikom davanja odgovora na pitanja Prvostupanjskog
suda objasnilo da nikada nije zahtijevalo da sporna uredba stupi na
snagu prije njezine objave. U to je vrijeme vodstvo Vijeća, iako je bilo
upoznato sa sudskom praksom o stvarnom datumu objave Službenog lista
(vidjeti gornju točku 127.), imalo običaj Uredu za publikacije dati
naputak da akte koji su bili doneseni određene godine objavi u izdanju
Službenog lista za tu godinu. Ali taj se običaj od tada promijenio.130    Međutim,
Prvostupanjski sud primjećuje – a da pritom ne donosi odluku o
zakonitosti tog običaja, koji u najmanjoj mjeri treba ocijeniti
sumnjivim – da je usprkos tom običaju više akata koje je Vijeće donijelo
u prosincu 1993. objavljeno u izdanju Službenoga lista za 1994. Riječ
je ponajprije o odlukama 94/1 i 94/2 koje su donesene 13. prosinca
1993., ali su objavljene u SL 1994, L 1 koji nosi datum 3. siječnja
1994., kao i o Uredbi Vijeća (EZ) br. 5/94 od 22. prosinca 1993. o
suspenziji antidampinških mjera protiv država EFTA-e, koja je objavljena
u SL 1994, L 3 od 5. siječnja 1994.131    Iz
naprijed navedenog proizlazi da je Vijeće namjerno antidatiralo broj
Službenog lista u kojem je objavljena sporna uredba.132    Time
je ponovno povrijedilo načelo pravne sigurnosti koje prema sudskoj
praksi iz gore navedene točke 124. zahtijeva da svi akti institucija
koji proizvode pravne učinke ne budu samo jasni i precizni već i da
zainteresirana osoba s njima bude upoznata, tako da sa sigurnošću može
spoznati trenutak od kojega taj akt postoji i počinje proizvoditi pravne
učinke.133    Postupanje
vodstva Vijeća treba smatrati osobito ozbiljnim jer je protivno
formalnim naputcima koje je samo Vijeće dalo Uredu za publikacije, a to
je „da se osigura da datum objave koji se nalazi na svakom broju
Službenog lista odgovara datumu na koji je taj broj postao stvarno
dostupan javnosti na svim jezicima u tom Uredu“ (vidjeti gore navedenu
presudu Racke, t. 15.). Usto, kako je to tužitelj pravilno primijetio,
pravni okvir koji je bio na snazi 31. prosinca 1993. razlikuje se od
onoga koji je bio na snazi nakon 1. siječnja 1994., dana stupanja na
snagu Sporazuma o EGP-u.134    Iz
svega naprijed navedenoga slijedi da su prvi tužbeni razlog i drugi dio
drugog tužbenog razloga osnovani.135    U
tim uvjetima spornu uredbu treba poništiti a da pritom nije potrebno
odlučiti o drugim tužiteljevim argumentima i tužbenim razlozima. Troškovi136    Sukladno
odredbama članka 87. stavka 2. Poslovnika, stranka koja ne uspije u
postupku snosi troškove, ako je takav zahtjev postavljen. Budući da
Vijeće nije uspjelo u postupku i da je tužitelj postavio zahtjev da ono
snosi troškove, valja mu naložiti snošenje vlastitih troškova i troškova
tužitelja.137    Članak
87. stavak 4. Poslovnika propisuje da institucije koje su intervenirale
u postupak snose vlastite troškove. Stoga će Komisija snositi vlastite
troškove.138    Republici
Austriji intervencija nije bila odobrena na temelju članka 37. stavka
2. Statuta (EZ) Suda, već sukladno obvezi Zajednice, navedenoj u Izjavi
„o pravima država EFTA-e pred Sudom EZ-a“, koja je priložena Sporazumu o
EGP-u, čiji je cilj državama EFTA-e i Nadzornome tijelu EFTA-e, na
temelju članka 37. Statuta Suda, omogućiti intervenciju u postupke pred
Sudom „kako bi se ojačala pravna ujednačenost u EGP-u“ (vidjeti rješenje
Prvostupanjskog suda od 20. listopada 1994., Opel Austria/Vijeće,
T-115/94, neobjavljeno u Zborniku). Tu Izjavu treba tumačiti na način da
se Zajednica državama EFTA-e i Nadzornom tijelu EFTA-e obvezala dati
mogućnosti intervencije jednake onima kojima raspolažu države članice i
institucije Zajednice. Iz toga slijedi da moraju uživati jednaka prava i
imati jednake obveze. Članak 87. stavak 4. Poslovnika propisuje da
države članice koje su intervenirale u postupak snose vlastite troškove.
U tim će okolnostima Republika Austrija snositi vlastite troškove.Slijedom navedenoga_PRVOSTUPANJSKI SUD (četvrto vijeće)proglašava i presuđuje:1.      Poništava
se Uredba Vijeća (EZ) br. 3697/93 od 20. prosinca 1993. o povlačenju
carinskih koncesija u skladu s člankom 23. stavkom 2. i člankom 27.
stavkom 3. točkom (a) Sporazuma o slobodnoj trgovini sklopljenog između
Zajednice i Austrije (General Motors Austria).2.      Vijeće će snositi vlastite troškove i troškove tužitelja.3.      Komisija i Republika Austrija snosit će svaka svoje troškove.Lenaerts
Lindh
CookeObjavljeno na javnoj raspravi u Luxembourgu 22. siječnja 1997.Tajnik         PredsjednikH. Jung        K. Lenaerts            * Jezik postupka: engleski