62023CJ0423
PRESUDA SUDA (četvrto vijeće)
22. siječnja 2026. (
*1
)
„Zahtjev za prethodnu odluku – Unutarnje tržište električne energije – Direktiva (EU) 2019/944 – Članak 5. – Cijene opskrbe utemeljene na tržištu – Direktiva (EU) 2018/2001 – Promicanje uporabe energije iz obnovljivih izvora – Uredba (EU) 2022/1854 – Hitna intervencija za rješavanje pitanja visokih cijena energije – Članci 6. i 7. – Gornja granica tržišnih prihoda proizvođača električne energije ostvarenih uporabom određenih obnovljivih izvora energije – Članak 8. – Nacionalne mjere kojima se ograničavaju tržišni prihodi – Pretpostavke – Nacionalni propis kojim se ne jamči proizvođačima da zadrže 10 % prihoda iznad gornje granice – Očuvanje ulaganjâ u sektoru obnovljive energije – Nepostojanje gornje granice prihoda ostvarenih prodajom električne energije proizvedene iz ugljena – Nepostojanje uređenja koje se razlikuje ovisno o različitim izvorima energije“
U predmetu C‑423/23,
povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Tribunale amministrativo regionale per la Lombardia (Okružni upravni sud u Lombardiji, Italija), odlukom od 7. srpnja 2023., koju je Sud zaprimio 10. srpnja 2023., u postupku
Secab Soc. coop.
protiv
Autorità di Regolazione per Energia Reti e Ambiente (ARERA),
Gestore dei servizi energetici (GSE) SpA
uz sudjelovanje:
Presidenza del Consiglio dei Ministri,
Ministero della Transizione ecologica,
Ministero dello Sviluppo economico
Associazione Italia Solare ETS,
Assoidroelettrica,
Elettricità Futura – Unione delle imprese elettriche italiane,
SUD (četvrto vijeće),
u sastavu: I. Jarukaitis (izvjestitelj), predsjednik vijeća, M. Condinanzi i N. Jääskinen, suci,
nezavisni odvjetnik: A. Rantos,
tajnik: G. Chiapponi, administrator,
uzimajući u obzir pisani dio postupka i nakon rasprave održane 6. studenoga 2024.,
uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:
–
za Secab Soc. coop., C. Mainardis, M. Nussi i A. Travi, avvocati,
–
za Gestore dei servizi energetici (GSE) SpA, D. Gallo, G. Pellegrino, G. Vercillo i A. Zoppini, avvocati,
–
za Associazione Italia Solare ETS, G. Cassar, avvocata,
–
za Assoidroelettrica, G. B. Conte i G. Giordano, avvocati,
–
za Elettricità Futura – Unione delle imprese elettriche italiane, C. Martorana, avvocata,
–
za talijansku vladu, S. Fiorentino i G. Palmieri, u svojstvu agenata, uz asistenciju L. Delbono i R. Guizzi, avvocati dello Stato,
–
za belgijsku vladu, P. Cottin i M. Jacobs, u svojstvu agenata, uz asistenciju K. Decroixa i B. Martela, advocaten,
–
za vladu Helenske Republike, K. Boskovits i C. Kokkosi, u svojstvu agenata,
–
za Europsku komisiju, O. Beynet, B. De Meester, T. Scharf i A. Spina, u svojstvu agenata,
saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 6. veljače 2025.,
donosi sljedeću
Presudu
1
Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 5. stavka 4. Direktive (EU) 2019/944 Europskog parlamenta i Vijeća od 5. lipnja 2019. o zajedničkim pravilima za unutarnje tržište električne energije i izmjeni Direktive 2012/27/EU (SL 2019., L 158, str. 125. i ispravci SL 2025./90536, L i SL 2025./90909, L), uvodnih izjava 2., 3. i 12. Direktive (EU) 2018/2001 Europskog parlamenta i Vijeća od 11. prosinca 2018. o promicanju uporabe energije iz obnovljivih izvora (SL 2018., L 328, str. 82. i ispravci SL 2020., L 311, str. 11., SL 2022., L 41, str. 37., SL 2023./90078, L i SL 2025./90854, L) i uvodne izjave 27. do 29., 39. i 41., članka 6. stavka 1., članka 7. stavka 1. točaka (h) do (j), članka 8. stavka 1. točaka (a) i (d) te članka 8. stavka 2. Uredbe Vijeća (EU) 2022/1854 od 6. listopada 2022. o hitnoj intervenciji za rješavanje pitanja visokih cijena energije (SL 2022., L 261I, str. 1.).
2
Zahtjev je upućen u okviru spora između Secab Soc. coop., zadruge koja djeluje u sektoru proizvodnje električne energije, s jedne strane, i Autorità di Regolazione per Energia Reti e Ambiente (ARERA) (Nacionalno regulatorno tijelo za energiju, mreže i okoliš, Italija) i Gestore dei servizi energetici (GSE) SpA, društva osnovanog u skladu s talijanskim pravom koje je u cijelosti u vlasništvu Talijanske Države posredstvom Ministero dell’Economia e delle Finanze (Ministarstvo gospodarstva i financija, Italija), zaduženog za promicanje i podupiranje razvoja obnovljivih izvora energije i energetske učinkovitosti u okviru nacionalne energetske politike, u pogledu zakonitosti nacionalnog propisa kojim se utvrđuje gornja granica tržišnih prihoda ostvarenih prodajom električne energije proizvedene iz određenih obnovljivih izvora energije.
Pravni okvir
Pravo Unije
Direktiva 2018/2001
3
U uvodnim izjavama 2., 3. i 12. Direktive 2018/2001 navodi se:
„(2)
U skladu s člankom 194. stavkom 1. [UFEU‑a], promicanje obnovljivih oblika energije jedan je od ciljeva energetske politike [Europske] Unije. Taj se cilj nastoji postići ovom Direktivom. Povećana uporaba energije iz obnovljivih izvora ili ‚obnovljive energije’ važan je dio paketa mjera potrebnih za smanjenje emisija stakleničkih plinova i ispunjavanje obveze Unije iz Pariškog sporazuma o klimatskim promjenama iz 2015., koji je uslijedio nakon 21. konferencije stranaka Okvirne konvencije Ujedinjenih naroda o klimatskim promjenama [...], i iz okvira Unije za energetsku i klimatsku politiku do 2030., uključujući obvezujući cilj Unije za smanjenjem emisija stakleničkih plinova za najmanje 40 % ispod razina iz 1990. do 2030. Obvezujući cilj Unije u pogledu obnovljive energije za 2030. i doprinosi država članica tom cilju, uključujući njihove osnovne udjele u odnosu na njihove nacionalne opće ciljeve za 2020., neki su od elemenata koji imaju sveobuhvatan značaj za energetsku i okolišnu politiku Unije. Ostali takvi elementi sadržani su u okviru predviđenom ovom Direktivom, na primjer, za razvoj grijanja i hlađenja iz obnovljivih izvora te razvoj obnovljivih goriva namijenjenih uporabi u prometu.
(3)
Povećana uporaba energije iz obnovljivih izvora ima i ključnu ulogu u promicanju sigurnosti opskrbe energijom, održive energije po pristupačnim cijenama, tehnološkog razvoja i inovacija te tehnološkog i industrijskog vodstva, osiguravajući pritom okolišne, društvene i zdravstvene koristi te važne mogućnosti za zapošljavanje i regionalni razvoj, ponajprije u ruralnim i udaljenim područjima, u regijama ili područjima s niskom gustoćom naseljenosti ili u kojima se odvija djelomična deindustrijalizacija.
[...]
(12)
Kako bi se poduprli ambiciozni doprinosi država članica postizanju cilja Unije, trebalo bi uspostaviti financijski okvir za poticanje ulaganja u projekte obnovljive energije u tim državama članicama, među ostalim i upotrebom financijskih instrumenata.”
Direktiva 2019/944
4
Članak 5. Direktive 2019/944, naslovljen „Cijene opskrbe utemeljene na tržištu”, glasi:
„1.   Opskrbljivači slobodno određuju cijenu po kojoj kupce opskrbljuju električnom energijom. Države članice poduzimaju odgovarajuće mjere radi osiguravanja učinkovitog tržišnog natjecanja među opskrbljivačima.
[...]
3.   Odstupajući od stavaka 1. i 2. države članice smiju provoditi javne intervencije u cijene opskrbe električnom energijom energetski siromašnih ili ugroženih kupaca iz kategorije kućanstvo. Na takve javne intervencije primjenjuju se uvjeti utvrđeni u stavcima 4. i 5.
4.   Javne intervencije u cijene opskrbe električnom energijom:
(a)
od općeg su gospodarskog interesa i ne prelaze ono što je potrebno za ostvarenje tog općeg gospodarskog interesa;
(b)
jasno su definirane, transparentne su, nediskriminacijske i provjerljive;
(c)
jamče elektroenergetskim poduzećima Unije jednakost pristupa kupcima;
(d)
imaju ograničeno trajanje i proporcionalne su u pogledu svojih korisnika;
(e)
ne stvaraju dodatne troškove za sudionike na tržištu na diskriminirajući način;
[...]”
Uredba 2022/1854
5
Uvodne izjave 1., 27. do 29. i 39. do 41. Uredbe 2022/1854 propisivale su:
„(1)
Od rujna 2021. cijene na tržištima električne energije vrlo su visoke. [...]
[...]
(27)
Razina na kojoj je utvrđena gornja granica tržišnih prihoda ne bi trebala ugroziti sposobnost proizvođača na koje se primjenjuje, uključujući proizvođače energije iz obnovljivih izvora, da povrate svoje troškove ulaganja i operativne troškove te bi trebala očuvati i poticati buduća ulaganja u kapacitet potreban za dekarboniziran i pouzdan elektroenergetski sustav. Gornja granica tržišnih prihoda, kao jedinstvena gornja granica u cijeloj Uniji, najprikladnija je za očuvanje funkcioniranja unutarnjeg tržišta električne energije jer se njome održava tržišno natjecanje utemeljeno na cijenama među proizvođačima električne energije koji upotrebljavaju različite tehnologije, posebno kad je riječ o obnovljivim izvorima energije.
(28)
Iako se povremene i kratkoročne visoke cijene mogu smatrati uobičajenom značajkom tržišta električne energije i nekim ulagateljima mogu biti korisne za povrat ulaganja u proizvodnju, ekstremno i trajno povećanje cijena zabilježeno od veljače 2022. znatno se razlikuje od uobičajenog stanja na tržištu s povremenim vršnim cijenama. Gornja granica tržišnih prihoda stoga ne bi trebala biti niža od razumnih očekivanja sudionika na tržištu u pogledu prosječne razine cijena električne energije u satima tijekom kojih je potražnja za električnom energijom bila na najvišoj razini prije agresivnog rata [Ruske] Federacije protiv Ukrajine. Prije veljače 2022. očekivanja u pogledu prosječne vršne cijene na veleprodajnom tržištu električnom energijom u posljednjim su desetljećima u cijeloj Uniji stalno bila znatno ispod 180 [eura] po [megavat‑sat (MWh)], unatoč razlikama u cijenama električne energije među regijama u Uniji. Budući da je početna odluka o ulaganju sudionika na tržištu donesena na temelju očekivanja da će cijene u prosjeku biti ispod te razine tijekom vršnih sati, određivanje gornje granice tržišnih prihoda od 180 [eura] po MWh predstavlja razinu koja je znatno iznad tih početnih tržišnih očekivanja. Očuvanjem marže na cijenu koju su ulagatelji mogli razumno očekivati potrebno je osigurati da gornja granica tržišnih prihoda ne bude u suprotnosti s početnom procjenom profitabilnosti ulaganja.
(29)
Nadalje, gornja granica tržišnih prihoda od 180 [eura] po MWh dosljedno je viša, uključujući razumnu maržu, od trenutačnih srednjih troškova proizvodnje energije (LCOE [levelised cost of electricity]) za relevantne tehnologije proizvodnje, čime se proizvođačima na koje se primjenjuje omogućuje da pokriju svoja ulaganja i operativne troškove. S obzirom na to da se gornjom granicom tržišnih prihoda ostavlja znatna razlika između razumnih srednjih troškova proizvodnje energije i gornje granice tržišnih prihoda, ne može se očekivati da će se njome narušiti ulaganja u nove inframarginalne kapacitete.
[...]
(39)
Kako bi se uzela u obzir zabrinutost u pogledu sigurnosti opskrbe, države članice trebale bi imati mogućnost odrediti gornju granicu tržišnih prihoda na način koji proizvođačima električne energije omogućuje da zadrže 10 % viška prihoda iznad gornje granice tržišnih prihoda.
(40)
S obzirom na to da se kombinacija proizvodnje i struktura troškova postrojenja za proizvodnju električne energije znatno razlikuju među državama članicama, trebalo bi im dopustiti da zadrže ili uvedu nacionalne krizne mjere pod posebnim uvjetima.
(41)
Države članice posebno bi trebale zadržati mogućnost daljnjeg ograničavanja prihoda proizvođača na koje se primjenjuje gornja granica tržišnih prihoda i određivanja posebne gornje granice tržišnih prihoda ostvarenih prodajom električne energije proizvedene iz ugljena, čija cijena može biti znatno niža od cijene marginalnih tehnologija u nekim državama članicama. Kako bi se osigurala pravna sigurnost, državama članicama trebalo bi dopustiti i da zadrže ili uvedu nacionalne krizne mjere kojima se ograničavaju tržišni prihodi proizvođača koji ne podliježu gornjoj granici tržišnih prihoda na razini Unije.”
6
Članak 6. te uredbe, naslovljen „Obvezna gornja granica tržišnih prihoda”, u stavcima 1. i 2. navodio je:
„1.   Tržišni prihodi proizvođača ostvareni proizvodnjom električne energije iz izvora iz članka 7. stavka 1. ograničavaju se na najviše 180 [eura] po MWh proizvedene električne energije.
2.   Države članice osiguravaju da se gornja granica tržišnih prihoda primjenjuje na sve tržišne prihode proizvođača i, prema potrebi, na posrednike koji sudjeluju na veleprodajnim tržištima električne energije u ime proizvođača, neovisno o tržišnom razdoblju u kojem se transakcija odvija i o tome trguje li se električnom energijom bilateralno ili na centraliziranom tržištu.”
7
Članak 7. navedene uredbe, naslovljen „Primjena gornje granice tržišnih prihoda na proizvođače električne energije”, u stavcima 1. i 5. propisivao je:
„1.   Gornja granica tržišnih prihoda predviđena u članku 6. primjenjuje se na tržišne prihode ostvarene prodajom električne energije proizvedene iz sljedećih izvora:
(a)
energije vjetra;
(b)
solarne energije (solarna toplinska i solarna fotonaponska energija);
(c)
geotermalne energije;
(d)
hidroenergije bez spremnika;
(e)
goriva iz biomase (kruta ili plinovita goriva iz biomase), osim biometana;
(f)
otpada;
(g)
nuklearne energije;
(h)
lignita;
(i)
naftnih derivata;
(j)
treseta.
[...]
5.   Države članice mogu odlučiti da se gornja granica tržišnih prihoda primjenjuje samo na 90 % tržišnih prihoda koji premašuju gornju granicu tržišnih prihoda predviđenu u članku 6. stavku 1.”
8
U skladu s člankom 8. iste uredbe, naslovljenim „Nacionalne krizne mjere”:
„1.   Države članice mogu:
(a)
zadržati ili uvesti mjere kojima se dodatno ograničavaju tržišni prihodi proizvođača koji proizvode električnu energiju iz izvora navedenih u članku 7. stavku 1., uključujući mogućnost razlikovanja tehnologija, kao i tržišni prihodi drugih sudionika na tržištu, uključujući one koji se bave trgovanjem električnom energijom;
[...]
(c)
zadržati ili uvesti nacionalne mjere za ograničavanje tržišnih prihoda proizvođača električne energije iz izvora koji nisu navedeni u članku 7. stavku 1.;
(d)
utvrditi posebnu gornju granicu tržišnih prihoda ostvarenih prodajom električne energije proizvedene iz ugljena;
[...]
2.   Mjere iz stavka 1., u skladu s ovom Uredbom:
(a)
moraju biti proporcionalne i nediskriminirajuće;
(b)
ne smiju ugrožavati signale za ulaganja;
(c)
moraju osigurati pokrivanje troškova ulaganja i operativnih troškova;
(d)
ne smiju narušavati funkcioniranje veleprodajnih tržišta električne energije, a osobito ne smiju utjecati na redoslijed vrijednosti i formiranje cijena na veleprodajnom tržištu;
(e)
moraju biti u skladu s pravom Unije.”
9
Članak 10. Uredbe 2022/1854, naslovljen „Raspodjela viška prihoda”, propisivao je u stavku 1.:
„Države članice osiguravaju da se sav višak prihoda koji proizlazi iz primjene gornje granice tržišnih prihoda upotrebljava za ciljano financiranje mjera potpore krajnjim kupcima električne energije kojima se ublažava učinak visokih cijena električne energije na te kupce.”
10
Članak 22. te uredbe, naslovljen „Stupanje na snagu i primjena”, u stavku 2. predviđao je:
„1.   Ova Uredba stupa na snagu sljedećeg dana od dana objave u Službenom listu Europske unije.
2.   Ne dovodeći u pitanje obvezu da se osigura raspodjela viška prihoda u skladu s člankom 10. i da se prihodi od privremenog solidarnog doprinosa upotrijebe u skladu s člankom 17. te ne dovodeći u pitanje obvezu izvješćivanja iz članka 20. stavka 2., ova se Uredba primjenjuje do 31. prosinca 2023., podložno sljedećem:
[...]
(c) članci 6., 7. i 8. primjenjuju se od 1. prosinca 2022. do 30. lipnja 2023.;
[...]”
Talijansko pravo
Uredba sa zakonskom snagom br. 4/2022
11
Uredba sa zakonskom snagom br. 4/2022, koja je, uz izmjene, pretvorena leggeom n. 25 – Conversione in legge, con modificazioni, del decreto‑legge 27 gennaio 2022, n. 4, recante misure urgenti in materia di sostegno alle imprese e agli operatori economici, di lavoro, salute e servizi territoriali, connesse all’emergenza da COVID-19, nonché per il contenimento degli degli aumenti dei prezzi nel settore elettrico (Zakon br. 25 o pretvorbi u zakon, uz izmjenu Uredbe sa zakonskom snagom br. 4 od 27. siječnja 2022. o hitnim mjerama za potporu poduzećima i gospodarskim subjektima, radu, zdravstvu i područnim uslugama u kontekstu krize uzrokovane bolešću COVID-19 i obuzdavanje učinaka povećanja cijena u sektoru električne energije) od 28. ožujka 2022. (GURI br. 73 od 28. ožujka 2022., redovni dodatak br. 13.) (u daljnjem tekstu: Uredba sa zakonskom snagom br. 4/2022), sadržava članak 15.a, naslovljen „Dodatne mjere koje se odnose na električnu energiju proizvedenu u postrojenjima koja upotrebljavaju obnovljive izvore”. Taj članak 15.a predviđao je:
„1.   Od 1. veljače 2022. do 31. prosinca 2022. primjenjuje se dvosmjerni mehanizam naknade na cijenu energije, u pogledu električne energije koju u mrežu unose:
a)
fotonaponska postrojenja snage veće od 20 kW s fiksnim premijama koje proizlaze iz mehanizma kupovne cijene (Conto Energia), koja ne ovise o tržišnim cijenama;
b)
postrojenja snage veće od 20 kW koja koriste solarne, hidroelektrične, geotermalne izvore i izvore vjetra te ne koriste mehanizme poticaja, puštena u rad prije 1. siječnja 2010.
[...]
3.   Za potrebe stavka 1. GSE izračunava razliku između vrijednosti iz sljedećih točaka (a) i (b):
a)
referentne cijene jednake onima navedenim u tablici [priloženoj toj] uredbi sa zakonskom snagom, za svako tržišno područje[, između 56 i 58 eura po MWh (osim za otoke Sardiniju i Siciliju, za koje su utvrđeni iznosi 61 eura po MWh odnosno 75 eura po MWh)];
b)
tržišne cijene koja je jednaka:
1.
za postrojenja iz stavka 1. točke (a) i za postrojenja iz stavka 1. točke (b) koja koriste izvore solarne energije, izvore iz energije vjetra, geotermalne izvore i izvore hidroenergije protočne vode, cijeni električne energije po satu na tržišnom području ili, za ugovore o opskrbi sklopljene prije 27. siječnja 2022. koji ne ispunjavaju uvjete iz stavka 7., cijeni istaknutoj u navedenim ugovorima;
2.
za postrojenja iz stavka 1. točke (b), osim onih iz točke 1., mjesečnom aritmetičkom prosjeku cijena električne energije po satu na tržišnim područjima ili, za ugovore o opskrbi sklopljene prije 27. siječnja 2022., koji ne ispunjavaju uvjete iz stavka 7., cijeni istaknutoj u navedenim ugovorima.
4.   Ako je razlika iz stavka 3. pozitivna, GSE plaća odgovarajući iznos proizvođaču. U slučaju da je ta razlika negativna, GSE provodi obračun ili zahtijeva od proizvođača odgovarajući iznos.
[...]”
12
Članak 11. stavak 1. Uredbe sa zakonskom snagom br. 115/2022, koja je, uz izmjene, pretvorena leggeom no. 142 – Conversione in legge, con modificazioni, del decreto‑legge 9 agosto 2022, n. 115, recante misure urgenti in materia di energia, emergenza Idrica, politiche sociali e industriali (Zakon br. 142 o pretvorbi zakona od 9. kolovoza 2022. o hitnim mjerama u području energetike, vodne krize, socijalne i industrijske politike) od 21. rujna 2022. (GURI br. 221 od 21. rujna 2022., str. 1.) produljio je do 30. lipnja 2023. primjenu mehanizma naknade predviđenog tim člankom 15.a.
Zakon br. 197/22
13
Legge n. 197 – Bilancio di previsione dello Stato per l’anno finanziario 2023 e bilancio pluriennale per il triennio 2023‑2025 (Zakon br. 197 o planiranom državnom proračunu za financijsku godinu 2023. i višegodišnjem proračunu za trogodišnje razdoblje od 2023. do 2025.) od 29. prosinca 2022. (GURI br. 303 od 29. prosinca 2022., redovni dodatak br. 43) (u daljnjem tekstu: Zakon br. 197/2017) u članku 1., stavcima 30. do 33., propisuje:
„30.   U skladu s Uredbom [2022/1854] od 1. prosinca 2022. do 30. lipnja 2023. primjenjuje se gornja granica tržišnih prihoda koje ostvare proizvođači električne energije na temelju jednosmjernog mehanizma naknade, u pogledu električne energije koju u mrežu unose:
a)
postrojenja koja upotrebljavaju obnovljive izvore koja nisu obuhvaćena područjem primjene članka 15.a [Uredbe sa zakonskom snagom br. 4/2022];
b)
postrojenja koja upotrebljavaju neobnovljive izvore iz članka 7. stavka 1. Uredbe [2022/1854].
31.   Gornja granica tržišnih prihoda primjenjuje se na sve tržišne prihode koje ostvare proizvođači električne energije iz navedenih postrojenja i, prema potrebi, posrednici koji sudjeluju na veleprodajnim tržištima električne energije u ime tih proizvođača, neovisno o tržišnom razdoblju u kojem se transakcija kojom se ostvaruje prihod odvija i o tome trguje li se električnom energijom bilateralno ili na centraliziranom tržištu.
32.   Za potrebe stavka 30. [GSE] izračunava razliku između vrijednosti iz sljedećih točaka (a) i (b):
a)
referentne cijene u iznosu od 180 eura po MWh ili, za izvore čiji su troškovi proizvodnje viši od te cijene, vrijednost za tehnologiju utvrđenu u skladu s kriterijima koje je utvrdila ARERA [...], uzimajući u obzir troškove ulaganja i operativne troškove te pravedan povrat ulaganja. U tu svrhu, u slučaju postrojenja koja potiču mehanizmi jedinstvenog značenja, osim onih koji zamjenjuju zelene certifikate, referentna cijena jednaka je maksimalnoj vrijednosti između iznosa od 180 eura po MWh i primjenjive tarife;
b)
tržišne cijene jednake prosječnoj mjesečnoj cijeni po satu na tržištu, utvrđenoj kao ponderirani prosjek za postrojenja koja koriste nestalne izvore energije, na temelju profila proizvodnje svakog postrojenja i kao aritmetički prosjek za postrojenja koja koriste stalne izvore energije ili, za ugovore o opskrbi sklopljene prije datuma stupanja na snagu ovog Zakona br. 197/22 [odnosno prije 1. siječnja 2023.,] koji nisu obuhvaćeni pretpostavkama iz stavka 37. cijene navedene u navedenim ugovorima.
33.   Ako je razlika iz stavka 32. negativna, GSE provodi obračun ili zahtijeva od proizvođača odgovarajući iznos.”
Glavni postupak i prethodna pitanja
14
Secab upravlja protočnim hidroelektranama. Budući da je to društvo obuhvaćeno područjem primjene članka 15.a Uredbe sa zakonskom snagom br. 4/2022, na njega se primjenjivala mjera gornje granice prihoda predviđena tom odredbom. Budući da je u tom kontekstu od GSE‑a primilo više računa, ono je Tribunaleu amministrativo regionale per la Lombardia (Okružni upravni sud u Lombardiji, Italija), sudu koji je uputio zahtjev, podnijelo tužbu za poništenje, među ostalim, ARERA‑ine odluke kojom se provodi ta odredba, tehničkih pravila o primjeni navedene odredbe koje je donio GSE kao i računa koje mu je 18. listopada i 15. studenoga 2022. izdao GSE na temelju iste odredbe. U prilog svojoj tužbi Secab tvrdi da je članak 15.a Uredbe sa zakonskom snagom br. 4/2022 protivan pravu Unije.
15
Sud koji je uputio zahtjev ističe da je primjena tog članka 15.a, koja je prvotno bila predviđena za razdoblje od 1. veljače do 31. prosinca 2022., Uredbom sa zakonskom snagom br. 115/2022 produljena do 30. lipnja 2023. Napominje i da je Uredba 2022/1854 stupila na snagu tek 8. listopada 2022., da je njome utvrđena viša gornja granica prihoda i šire područje primjene od onih iz navedenog članka 15.a te da su upravo stavcima 30. do 38. članka 1. Zakona br. 197/22, za razdoblje od 1. prosinca 2022. do 30. lipnja 2023., provedeni članci 6. do 8. te uredbe, pri čemu su, međutim, isključena postrojenja koja se koriste obnovljivim izvorima energije koja su već bila obuhvaćena područjem primjene tog istog članka 15.a. Navodi da je stoga, iako je članak 15.a donesen prije Uredbe 2022/1854, on u biti predstavljao odredbu nacionalnog prava kojom se ta uredba provodi u pogledu energije iz obnovljivih izvora iz tog članka 15.a.
16
Sud koji je uputio zahtjev dodaje da je navedeni članak 15.a, kao i Uredba 2022/1854, donesen kako bi se privremeno ograničili izvanredni tržišni prihodi proizvođača energije na čije troškove ne utječu fluktuacije cijena prirodnog plina, primjenom gornje granice tih izvanrednih prihoda i raspodjelom odgovarajućih iznosa krajnjim kupcima. Međutim, dvoji o konkretnim načinima koje je talijanski zakonodavac odabrao za uvođenje takve gornje granice prihoda.
17
Kao prvo, taj sud dvoji o iznosu gornje granice predviđene člankom 15.a Uredbe sa zakonskom snagom br. 4/2022. U tom pogledu, s jedne strane, ističe da je, iako je referentna cijena iz stavka 3. točke (a) tog članka 15.a, koja iznosi između 56 eura po MWh proizvedene električne energije i 75 eura po MWh proizvedene električne energije, znatno niža od one koju je odredila Unija i veoma se razlikuje od te cijene, koja iznosi 180 eura po MWh proizvedene električne energije, prema ARERA‑i, pravična. Naime, talijanski zakonodavac utvrdio je tu cijenu time što je primijenio aritmetički prosjek cijena koje su utvrđene na svakom tržišnom području između 1. siječnja 2010. i 31. prosinca 2020., ponovno procijenjenih s obzirom na inflaciju. Međutim, smatra da je, u skladu s uvodnom izjavom 28. Uredbe 2022/1854, u svrhu utvrđivanja gornje granice tržišnih prihoda trebalo uputiti na sate tijekom kojih je potražnja bila na najvišoj razini prije agresivnog rata Ruske Federacije protiv Ukrajine. Usto, tijekom 2020., obilježenom poremećajima povezanima s epidemijom bolesti COVID-19, jedinstvena nacionalna cijena dosegnula je povijesno nisku razinu, do čak 38,92 eura po MWh proizvedene električne energije, dok se tijekom 2021., koja nije uzeta u obzir u tom prosjeku, ta cijena znatno povećala dosegnuvši 125 eura po MWh proizvedene električne energije, kao i u prvom tromjesečju 2022. u kojem je dosegla 308 eura po MWh proizvedene električne energije. U tim okolnostima, sud koji je uputio zahtjev dvoji je li gornja granica predviđena navedenim člankom 15.a proporcionalna i razumna, s obzirom na to da se njome ne jamči da proizvođači mogu zadržati 10 % prihoda iznad te gornje granice, kao što se to međutim zahtijeva uvodnom izjavom 39. te uredbe.
18
S druge strane, prema mišljenju tog suda, čini se da članak 15.a Uredbe sa zakonskom snagom br. 4/2022 nije prikladan za zaštitu ulaganja u sektoru obnovljivih izvora energije, osobito u pogledu sposobnosti poduzimanja takvih ulaganja u budućnosti kako bi se povećala uporaba obnovljivih izvora energije. U tom pogledu konkretno upućuje na uvodnu izjavu 2. Direktive 2018/2001, u kojoj se naglašava važnost zamjene fosilnih izvora energije i poticanja uporabe obnovljivih izvora energije, kao i na uvodne izjave 28. i 29. Uredbe 2022/1854, iz kojih proizlazi da je potrebno utvrditi gornju granicu na način da ona ne utječe na početnu procjenu profitabilnosti ulaganja. Čini se da talijanski zakonodavac nije uzeo u obzir te zahtjeve prilikom određivanja gornje granice predviđene tim člankom 15.a.
19
Kao drugo, sud koji je uputio zahtjev primjećuje, s jedne strane, da Uredba 2022/1854 proizvođače energije koji upotrebljavaju lignit, sirovu naftu i treset podvrgava gornjoj granici utvrđenoj u njezinu članku 6., te u uvodnoj izjavi 41. i u članku 8. stavku 1. točki (d) predviđa da bi države članice trebale utvrditi posebnu gornju granicu za proizvođače koji koriste ugljen. Članak 15.a Uredbe sa zakonskom snagom br. 4/2022 ne predviđa nikakav propis primjenjiv na te proizvođače, koji su stoga ostvarili neopravdanu prednost. S druge strane, ističe da, iako članak 8. stavak 1. točka (a) Uredbe 2022/1854 omogućuje državama članicama da razlikuju sustav koji se primjenjuje ovisno o različitim izvorima energije, navedenim člankom 15.a uvedena je jedinstvena gornja granica za sve kategorije proizvođača na koje se odnosi, iako se troškovi proizvodnje razlikuju od jedne kategorije postrojenja do druge.
20
U tim okolnostima Tribunale amministrativo regionale per la Lombardia (Okružni upravni sud u Lombardiji) odlučio je prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:
„ 1.
Protivi li se članku 5. stavku 4. Direktive [2019/944], uvodnim izjavama 3. i 12. Direktive [2018/2001], uvodnim izjavama 27., [do 29. i] 39., članku 6. stavku 1. te članku 8. stavku 2. Uredbe [2022/1854] nacionalni propis kojim se utvrđuje gornja granica tržišnih prihoda ostvarenih prodajom električne energije na način propisan člankom 15.a Uredbe sa zakonskom snagom br. 4/2022, kojim se proizvođačima ne jamči da zadrže 10 % prihoda koji prelaze tu gornju granicu?
2.
Protivi li se članku 5. stavku 4. Direktive [2019/944], uvodnim izjavama 2., 3. i 12. Direktive [2018/2001], uvodnim izjavama 27., [do 29. i] 39., članku 6. stavku 1. te članku 8. stavku 2. točkama (b) i (c) Uredbe [2022/1854] nacionalni propis kojim se utvrđuje gornja granica tržišnih prihoda ostvarenih prodajom električne energije na način propisan člankom 15.a Uredbe sa zakonskom snagom br. 4/2022 [...], kojim se ne štite ni potiču ulaganja u sektoru obnovljive energije?
3.
Protivi li se uvodnoj izjavi 3. Direktive [2018/2001], uvodnim izjavama 27. i 41., članku 7. stavku 1. točkama (h) [do] (j), članku 8. stavku 1. točkama (a) i (d) te članku 8. stavku 2. Uredbe [2022/1854] nacionalni propis kojim se utvrđuje gornja granica tržišnih prihoda ostvarenih prodajom električne energije na način propisan člankom 15.a Uredbe sa zakonskom snagom br. 4/2022, […] kojim se ne predviđa posebna gornja granica prihoda ostvarenih prodajom energije proizvedene iz ugljena ni drukčije uređenje s obzirom na različite izvore proizvodnje?”
Dopuštenost
21
GSE i talijanska vlada ističu da je zahtjev za prethodnu odluku nedopušten jer ne sadržava sve činjenične i pravne elemente potrebne da bi Sud na njega mogao dati koristan odgovor, tako da ne ispunjava zahtjeve utvrđene u članku 94. Poslovnika Suda. Konkretno, GSE tvrdi da je sud koji je uputio zahtjev za svako od postavljenih pitanja propustio navesti određene činjenične ili pravne okolnosti koje su ipak odlučujuće za pravilnu ocjenu sumnji koje je taj sud iznio, a koje su se uostalom uvelike temeljile na razmatranjima koja je Secab iznio u svojoj tužbi pred tim sudom.
22
Na temelju ustaljene sudske prakse, koja se odražava u članku 94. točkama (a) i (b) Poslovnika, potreba da se osigura tumačenje prava Unije, koje bi bilo korisno za nacionalni sud, zahtijeva da nacionalni sud definira činjenični i pravni okvir u kojemu su smještena pitanja koja postavlja, ili da, u svakom slučaju, objasni stvarne situacije na kojima se temelje ta pitanja. Usto, nužno je, kao što je to navedeno u članku 94. točki (c) Poslovnika, da se u samom zahtjevu za prethodnu odluku navedu razlozi koji su naveli sud koji je uputio zahtjev da se zapita o tumačenju ili valjanosti određenih odredaba prava Unije, kao i pojašnjenje veze koja po mišljenju tog suda postoji između tih odredaba i nacionalnog zakonodavstva primjenjivog u glavnom postupku (presuda od 21. prosinca 2023., European Superleague Company, C‑333/21, EU:C:2023:1011, t. 59. i navedena sudska praksa).
23
U ovom predmetu odluka kojom se upućuje zahtjev ispunjava te zahtjeve. Naime, ona sadržava detaljan prikaz relevantnog činjeničnog i pravnog okvira te je za svako od postavljenih pitanja sud koji je uputio zahtjev iznio razloge zbog kojih smatra da se nacionalnim propisom o kojem je riječ u glavnom postupku mogu povrijediti odredbe prava Unije na koje se odnosi.
24
Nadalje, nacionalni sudovi imaju najširu mogućnost postavljanja pitanja Sudu o tumačenju relevantnih odredbi prava Unije. Doista, zadaća je isključivo nacionalnog suda pred kojim se vodi postupak i koji mora preuzeti odgovornost za sudsku odluku koja će biti donesena da, uvažavajući posebnosti predmeta, ocijeni nužnost prethodne odluke za donošenje svoje presude i relevantnost pitanja koja postavlja Sudu. Iz navedenog proizlazi da pitanja koja postave nacionalni sudovi uživaju pretpostavku relevantnosti i da Sud može odbiti odlučivati o prethodnom pitanju koje je uputio nacionalni sud samo ako je očito da zatraženo tumačenje prava Unije nema nikakve veze s činjeničnim stanjem ili predmetom spora u glavnom postupku, ako je problem hipotetski ili ako Sud ne raspolaže činjeničnim i pravnim elementima potrebnima da bi mogao dati koristan odgovor na navedena pitanja (vidjeti u tom smislu presude od 16. prosinca 1981., Foglia_244/80, EU:C:1981:302, t. 15. i 18. i od 1. kolovoza 2025., Voore Mets i Lemeks Põlva, C‑784/23, EU:C:2025:609, t. 31.).
25
Iz toga proizlazi da se na temelju činjenice da su razmatranja suda koji je uputio zahtjev uvelike nadahnuta razmatranjima koja je pred njim iznio Secab, čak i pod pretpostavkom da se to dokaže, ne može utvrditi nedopuštenost zahtjeva za prethodnu odluku, s obzirom na to da su ispunjeni uvjeti iz članka 94. Poslovnika i da u ovom slučaju nije riječ ni o jednoj od situacija koje bi Sudu omogućile da odbije odlučiti o prethodnom pitanju, koje su navedene u prethodnoj točki ove presude.
26
Osim toga, u mjeri u kojem belgijska vlada osporava dopuštenost dijela postavljenih pitanja u dijelu u kojem se njima traži tumačenje uvodnih izjava akata Unije iako nemaju obvezujuću pravnu snagu, dovoljno je istaknuti da sama ta okolnost ne može dokazati navodnu nedopuštenost (vidjeti u tom smislu presude od 13. prosinca 1989., Grimaldi, C‑322/88, EU:C:1989:646, t. 7. i 8., te od 15. srpnja 2021., FBF, C‑911/19, EU:C:2021:599, t. 53. i 54.).
27
Stoga je zahtjev za prethodnu odluku dopušten.
O prethodnim pitanjima
Prvo pitanje
28
Prije svega treba podsjetiti na to da je u okviru postupka suradnje između nacionalnih sudova, ustanovljenog u članku 267. UFEU‑a, na potonjem sudu koji je uputio zahtjev da pruži koristan odgovor na temelju kojega će moći riješiti spor u kojem vodi postupak. U tom smislu Sud će prema potrebi preoblikovati pitanja koja su mu postavljena. Nadalje, Sud može uzeti u obzir pravila prava Unije na koja se nacionalni sud nije pozvao u svojem pitanju (vidjeti presude od 28. studenoga 2000., Roquette Frères, C‑88/99, EU:C:2000:652, t. 18. i od 1. kolovoza 2025., Alace i Canpelli, C‑758/24 i C‑759/24, EU:C:2025:591, t. 44.).
29
Naime, okolnost da se, formalno gledajući, sud koji je uputio zahtjev u svojim pitanjima pozvao na određene posebne odredbe prava Unije ne sprječava Sud da mu pruži sve elemente za tumačenje koji mogu biti korisni za odlučivanje u glavnom postupku, izvodeći iz svih elemenata koje mu je taj sud dostavio, osobito iz obrazloženja odluka kojima se upućuju zahtjevi za prethodnu odluku, elemente prava Unije koje treba tumačiti uzimajući u obzir predmet spora (vidjeti presude od 29. studenoga 1978., Redmond_83/78, EU:C:1978:214, t. 26. i od 1. kolovoza 2025., Alace i Canpelli, C‑758/24 i C‑759/24, EU:C:2025:591, t. 45.).
30
U ovom slučaju iz zahtjeva za prethodnu odluku proizlazi da sud koji je uputio zahtjev želi dobiti elemente koji mu omogućuju da ocijeni usklađenost s pravom Unije nacionalnog propisa koji je donesen prije Uredbe 2022/1854 i koji se primjenjivao od 1. veljače 2022. do 30. lipnja 2023., a kojim je predviđena gornja granica tržišnih prihoda ostvarenih prodajom električne energije. Usto, kako bi se odgovorilo na prvo postavljeno pitanje, očito je da valja uzeti u obzir i članak 7. stavak 5. i članak 8. stavak 1. Uredbe 2022/1854 na koje sud koji je uputio zahtjev nije uputio u tekstu tog pitanja.
31
Stoga valja smatrati da svojim prvim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 5. stavak 4. Direktive 2019/944, uvodne izjave 3. i 12. Direktive 2018/2001 te članak 6. stavak 1. i članak 8. Uredbe 2022/1854, u vezi s njezinim člankom 7. stavkom 5. i uvodnim izjavama 27. do 29. i 39., tumačiti na način da im se protivi nacionalni propis donesen prije Uredbe 2022/1854 i kojim je, za razdoblje od 1. veljače 2022. do 30. lipnja 2023., utvrđena gornja granica tržišnih prihoda koje proizvođači električne energije ostvaruju iz postrojenja koja koriste hidroenergiju protočne vode, a da pritom nije osigurano da ti proizvođači zadrže 10 % svojih prihoda koji prekoračuju tu gornju granicu.
32
U tom pogledu, kao prvo, valja podsjetiti na to da se člankom 5. stavkom 1. Direktive 2019/944 predviđa da opskrbljivači slobodno određuju cijenu po kojoj kupce opskrbljuju električnom energijom i da države članice poduzimaju odgovarajuće mjere radi osiguravanja učinkovitog tržišnog natjecanja među opskrbljivačima. Međutim, u stavku 3. tog članka 5. pojašnjava se da, odstupajući osobito od tog stavka 1., države članice smiju provoditi javne intervencije u cijene opskrbe električnom energijom energetski siromašnih ili ugroženih kupaca iz kategorije kućanstvo, pri čemu se na takve javne intervencije primjenjuju uvjeti utvrđeni u stavcima 4. i 5. navedenog članka 5.
33
Tako se člankom 5. stavkom 4. Direktive 2019/944 nastoje regulirati intervencije država članica u određivanje cijena po kojima opskrbljivači električnom energijom prodaju električnu energiju određenim kategorijama kupaca. Ta odredba stoga nije povezana s određivanjem gornje granice tržišnih prihoda ostvarenih prodajom električne energije od strane određenih proizvođača.
34
Iz toga slijedi da navedenu odredbu treba tumačiti na način da joj se ne protivi nacionalni propis poput onog opisanog u točki 31. ove presude.
35
Kao drugo, valja podsjetiti na to da preambula akta Unije nema pravno obvezujuću snagu (presude od 19. studenoga 1998., Nilsson i dr., C‑162/97, EU:C:1998:554, t. 54. i od 19. prosinca 2024.Caisse d’allocations familiales des Hauts‑de‑Seine, C‑664/23, EU:C:2024:1046, t. 39.). Stoga se uvodnim izjavama 3. i 12. Direktive 2018/2001, kao takvima, ne mogu uvesti obveze, osobito za države članice. Posljedično, ne može im se protiviti nacionalni propis poput onog opisanog u točki 31. ove presude.
36
U svakom slučaju, čak i pod pretpostavkom da sud koji je uputio zahtjev, s obzirom na uvodne izjave 3. i 12. Direktive 2018/2001, traži tumačenje odredbi te direktive, valja utvrditi da se u tim uvodnim izjavama 3. i 12. samo navode opća razmatranja koja se odnose, s jedne strane, na ulogu koju povećana uporaba energije iz obnovljivih izvora može imati u promicanju sigurnosti opskrbe energijom, održive energije po pristupačnim cijenama i tehnološkog razvoja te, s druge strane, kako bi se poduprli ambiciozni doprinosi država članica postizanju cilja Unije, da se u državama članicama uspostavi financijski okvir za poticanje ulaganja u projekte obnovljive energije. Međutim, ta opća razmatranja nisu povezana ni s jednom posebnom odredbom Direktive 2018/2001 kojom se državama članicama nalaže konkretna obveza.
37
Iz prethodno navedenog proizlazi da uvodne izjave 3. i 12. Direktive 2018/2001 treba tumačiti na način da im se ne protivi nacionalni propis poput onog opisanog u točki 31. ove presude.
38
Kao treće, valja istaknuti, s jedne strane, da su se, u skladu s člankom 22. stavkom 2. točkom (c) Uredbe 2022/1854, njezini članci 6. do 8. primjenjivali od 1. prosinca 2022. do 30. lipnja 2023. Iz toga proizlazi da ih se, u svakom slučaju, ne može tumačiti na način da im se protivi nacionalni propis poput onog opisanog u točki 31. ove presude za razdoblje tijekom kojeg nisu bili primjenjivi, odnosno, u ovom slučaju, od 1. veljače 2022. do 30. studenoga 2022.
39
S druge strane, što se tiče razdoblja o kojem je riječ u glavnom postupku tijekom kojeg su ti članci bili primjenjivi, valja podsjetiti na to da se člankom 6. stavkom 1. te uredbe predviđa da se tržišni prihodi koje proizvođači električne energije ostvare iz izvora navedenih u članku 7. stavku 1. navedene uredbe ograničavaju na najviše 180 eura po MWh proizvedene električne energije. Među tim se izvorima u tom članku 7. stavku 1. točki (d) nalazi hidroenergija bez spremnika.
40
Osim toga, navedeni članak 7. u stavku 5. pojašnjava da države članice mogu odlučiti da se gornja granica tržišnih prihoda primjenjuje samo na 90 % tržišnih prihoda koji premašuju gornju granicu tržišnih prihoda predviđenu u članku 6. stavku 1. Uredbe 2022/1854.
41
Iz toga slijedi da države članice moraju, pogotovo na temelju tog članka 6. stavka 1., u vezi s tim člankom 7. stavkom 1. točkom (d) i stavkom 5., ograničiti tržišne prihode koje ostvaruju proizvođači hidroelektrične energije protočne vode na najviše 180 eura po MWh proizvedene električne energije i da nemaju obvezu, nego samo mogućnost primijeniti tu gornju granicu samo na 90 % tržišnih prihoda koji prelaze gornju granicu predviđenu navedenim člankom 6. stavkom 1.
42
Međutim, u ovom je slučaju nesporno da gornja granica o kojoj je riječ u glavnom postupku nije ona od 180 eura po MWh proizvedene električne energije, nego gornja granica niža od one predviđene istim člankom 6. stavkom 1. U tom pogledu, u članku 8. stavku 1. Uredbe 2022/1854 navode se različite nacionalne mjere koje države članice mogu poduzeti u slučaju krize, koje stoga moraju poštovati uvjete navedene u stavku 2. tog članka 8.
43
Konkretno, člankom 8. stavkom 1. točkom (a) Uredbe 2022/1854 predviđa se, među ostalim, da države članice mogu zadržati ili uvesti mjere kojima se dodatno ograničavaju tržišni prihodi proizvođača koji proizvode električnu energiju iz izvora navedenih u članku 7. stavku 1. te uredbe. Kad je riječ o stavku 2. tog članka 8., u njemu se u točki (a) pojašnjava, da mjere iz stavka 1. navedenog članka 8. moraju biti proporcionalne i nediskriminirajuće, u točki (b) da ne smiju ugrožavati signale za ulaganja, u točki (c) da moraju osigurati pokrivanje troškova ulaganja i operativnih troškova, u točki (d) da ne smiju narušavati funkcioniranje veleprodajnih tržišta električne energije, a osobito ne smiju utjecati na redoslijed vrijednosti i formiranje cijena na veleprodajnom tržištu te u točki (e) da moraju biti u skladu s pravom Unije.
44
Članak 8. Uredbe 2022/1854 stoga ne sadržava obvezu za države članice da primijene gornju granicu koju zadržavaju ili uvode na temelju stavka 1. tog članka 8. samo na 90 % prihoda koji premašuju tu gornju granicu. Iz toga slijedi da se Uredbi 2022/1854 ne može protiviti nacionalni propis kojim je utvrđena gornja granica tržišnih prihoda koje proizvođači električne energije ostvaruju iz postrojenja koja koriste hidroenergiju protočne vode zbog toga što se takvim propisom ne jamči da će ti proizvođači zadržati 10 % svojih prihoda koji premašuju tu gornju granicu.
45
U tom pogledu, uzimajući u obzir dvojbe koje je izrazio sud koji je uputio zahtjev, valja još dodati da se ne može smatrati da je takav propis neproporcionalan u smislu članka 8. stavka 2. točke (a) te uredbe, osim ako se smatra da je sam zakonodavac Unije, ograničavajući se na to da državama članicama ponudi mogućnost iz članka 7. stavka 5. navedene uredbe, povrijedio načelo proporcionalnosti. U skladu s općim načelom tumačenja, odredba se mora u najvećoj mogućoj mjeri tumačiti tako da se ne dovede u pitanje njezina valjanost (presude od 4. listopada 2001., Italija/Komisija, C‑403/99, EU:C:2001:507, t. 37. i od 8. svibnja 2025., Pielatak, C‑410/23, EU:C:2025:325, t. 66.).
46
Usto, tumačenje iz točke 44. ove presude potkrijepljeno je uvodnim izjavama Uredbe 2022/1854. Naime, u skladu s njezinom uvodnom izjavom 39., kako bi se uzela u obzir zabrinutost u pogledu sigurnosti opskrbe, države članice „trebale bi imati mogućnost” odrediti gornju granicu tržišnih prihoda na način koji proizvođačima električne energije omogućuje da zadrže 10 % viška prihoda iznad gornje granice tržišnih prihoda. Ta uvodna izjava 39. tako potvrđuje da, čak i u okviru gornje granice predviđene člankom 6. stavkom 1. te uredbe, države članice nisu obvezne dotičnim proizvođačima omogućiti da zadrže 10 % viška prihoda iznad te gornje granice.
47
Nadalje, u vezi s uvodnom izjavom 40. navedene uredbe, u njoj se navodi da, s obzirom na to da se kombinacija proizvodnje i struktura troškova postrojenja za proizvodnju električne energije znatno razlikuju među državama članicama, trebalo bi im dopustiti da zadrže ili uvedu nacionalne krizne mjere pod posebnim uvjetima. U tom se pogledu u uvodnoj izjavi 41. Uredbe 2022/1854 posebno pojašnjava da bi države članice posebno trebale zadržati mogućnost daljnjeg ograničavanja prihoda proizvođača na koje se primjenjuje gornja granica tržišnih prihoda. Stoga te uvodne izjave ne sadržavaju nikakvu smjernicu u smislu da su države članice, u okviru gornje granice koju zadržavaju ili uvode na temelju članka 8. stavka 1. te uredbe, dužne predvidjeti da dotični proizvođači mogu zadržati 10 % svojih prihoda koji premašuju tu gornju granicu.
48
Isto vrijedi i za uvodne izjave 27. do 29. Uredbe 2022/1854, koje sud koji je uputio zahtjev navodi u svojem prvom pitanju, a koje ne sadržavaju ni smjernice u smislu obveze koju je taj sud predvidio u okviru svojeg prvog pitanja.
49
Iz toga slijedi da, s obzirom na to da su primjenjivi ratione temporis, članak 6. stavak 1. i članak 8. Uredbe 2022/1854, u vezi s njezinim člankom 7. stavkom 5. i uvodnim izjavama 27. do 29. i 39., treba tumačiti na način da im se ne protivi nacionalni propis poput onog opisanog u točki 31. ove presude.
50
S obzirom na sva prethodna razmatranja, na prvo pitanje valja odgovoriti tako da članak 5. stavak 4. Direktive 2019/944, uvodne izjave 3. i 12. Direktive 2018/2001 te članak 6. stavak 1. i članak 8. Uredbe 2022/1854, u vezi s njezinim člankom 7. stavkom 5. i uvodnim izjavama 27. do 29. i 39., treba tumačiti na način da im se ne protivi nacionalni propis donesen prije Uredbe 2022/1854 i kojim je, za razdoblje od 1. veljače 2022. do 30. lipnja 2023. utvrđena gornja granica tržišnih prihoda koje proizvođači električne energije ostvaruju iz postrojenja koja koriste hidroenergiju protočne vode, a da pritom nije osigurano da ti proizvođači zadrže 10 % svojih prihoda koji premašuju tu gornju granicu.
Drugo pitanje
51
S obzirom na ono što je već istaknuto u točkama 28. do 30. ove presude, valja smatrati da svojim drugim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 5. stavak 4. Direktive 2019/944, uvodne izjave 2., 3. i 12. Direktive 2018/2001 te članak 6. stavak 1. i članak 8. stavak 2. točke (b) i (c) Uredbe 2022/1854, u vezi s njezinim uvodnim izjavama 27. do 29. i 39. tumačiti na način da im se protivi nacionalni propis koji je donesen prije Uredbe 2022/1854 i kojim je, za razdoblje od 1. veljače 2022. do 30. lipnja 2023., utvrđena gornja granica tržišnih prihoda koje proizvođači električne energije ostvare iz postrojenja koja koriste hidroenergiju protočne vode, pri čemu se ta gornja granica određuje na temelju aritmetičkog prosjeka cijena utvrđenih na odgovarajućem tržišnom području tijekom razdoblja od 1. siječnja 2010. do 31. prosinca 2020., ponovno procijenjenih s obzirom na inflaciju.
52
U tom pogledu, kao prvo, valja podsjetiti na to da, zbog istih razloga poput onih koji su već navedeni u točkama 32. i 33. ove presude, članak 5. stavak 4. Direktive 2019/944 treba tumačiti na način da mu se ne protivi nacionalni propis poput onog opisanog u prethodnoj točki ove presude.
53
Kao drugo, zbog istih razloga kao što su oni koji su već navedeni u točkama 35. i 36. ove presude, uvodne izjave 3. i 12. Direktive 2018/2001 treba tumačiti na način da im se ne protivi nacionalni propis poput onog opisanog u točki 51. ove presude. Isto vrijedi za uvodnu izjavu 2. te direktive. Naime, osim činjenice da potonja uvodna izjava nema obvezujuću pravnu snagu, u njoj se samo naglašava da je cilj promicanja obnovljivih izvora energije jedan od ciljeva energetske politike Unije iz navedene direktive i da je povećanje uporabe energije iz obnovljivih izvora važan element paketa mjera potrebnih, među ostalim, za smanjenje emisija stakleničkih plinova, a da pritom međutim ne pronalazi konkretan izraz u posebnoj odredbi iste direktive.
54
Kao treće, s jedne strane, zbog istog razloga kao što je onaj naveden u točki 38. ove presude, članku 6. stavku 1. i članku 8. stavku 2. točkama (b) i (c) Uredbe 2022/1854 ne može se protiviti nacionalni propis poput onoga opisanog u točki 51. ove presude za razdoblje tijekom kojeg oni nisu bili primjenjivi, odnosno, u ovom slučaju, tijekom razdoblja od 1. veljače do 30. studenoga 2022.
55
S druge strane, kad je riječ o razdoblju o kojem je riječ u glavnom postupku tijekom kojeg su te odredbe bile primjenjive, valja utvrditi da iz članka 6. stavka 1. i članka 8. Uredbe 2022/1854, na čiji se tekst podsjeća u točkama 39., 42. i 43. ove presude, proizlazi da, kao što je to istaknuo i nezavisni odvjetnik u točki 44. svojeg mišljenja, sama činjenica da je iznos gornje granice koju je država članica utvrdila na temelju članka 8. stavka 1. niži od iznosa predviđenog u članku 6. stavku 1. Uredbe 2022/1854 sama po sebi ne može dovesti do neusklađenosti te prve gornje granice s tom uredbom, s obzirom na to da se tim odredbama državama članicama ostavlja određena margina prosudbe koja im dopušta da odrede gornju granicu koju određuju uzimajući u obzir posebne karakteristike svojeg nacionalnog tržišta. Naime, Uredba 2022/1854 ne sadržava nikakvu preciznu smjernicu o načinu na koji treba odrediti gornju granicu koju su utvrdile države članice koristeći mogućnost koja im je ponuđena u članku 8. stavku 1., osobito točki (a) te uredbe, osim poštovanja uvjeta navedenih u stavku 2. tog članka 8.
56
U tom pogledu, uvodne izjave 27. do 29. i 39. Uredbe 2022/1854 ne mogu se tumačiti na način da se njima državama članicama nalaže primjena posebne metodologije. Kao što je to već navedeno u točki 35. ove presude, preambula akta Unije nema pravno obvezujuću snagu. Stoga se tim uvodnim izjavama kao takvima ne mogu uvesti obveze, osobito za države članice.
57
Osim toga, iako se u toj uvodnoj izjavi 27. pojašnjava da razina na kojoj je utvrđena gornja granica tržišnih prihoda ne bi trebala ugroziti sposobnost proizvođača – na koje se ona primjenjuje – da povrate svoje troškove ulaganja i operativne troškove te da bi, osim toga, trebala očuvati i poticati buduća ulaganja u kapacitet potreban za dekarboniziran i pouzdan elektroenergetski sustav, ta se pojašnjenja u biti ne razlikuju od onoga što se predviđa člankom 8. stavkom 2. točkom (b) te uredbe, odnosno da signali za ulaganje ne smiju biti ugroženi.
58
Što se tiče uvodnih izjava 28. i 29. navedene uredbe, iako se u njima navode razlozi zbog kojih je Vijeće Europske Unije u članku 6. stavku 1. iste uredbe utvrdilo gornju granicu od 180 eura po MWh proizvedene električne energije, one ne sadržavaju obvezu država članica u pogledu metodologije koju treba slijediti kako bi odredile gornju granicu koju određuju u skladu s člankom 8. stavkom 1. Uredbe 2022/1854.
59
Kad je riječ o uvodnoj izjavi 39. te uredbe i kao što je to već utvrđeno u točki 46. ove presude, u njoj se samo navodi da bi, kako bi se uzela u obzir zabrinutost u pogledu sigurnosti opskrbe, države članice trebale imati mogućnost odrediti gornju granicu tržišnih prihoda na način koji proizvođačima električne energije omogućuje da zadrže 10 % viška prihoda iznad gornje granice tržišnih prihoda.
60
Stoga, budući da u Uredbi 2022/1854 ne postoje obvezujuće smjernice o metodologiji koju države članice trebaju slijediti pri utvrđivanju gornje granice na temelju članka 8. stavka 1. Uredbe 2022/1854, treba poštovati uvjete navedene u stavku 2. tog članka 8. U tom pogledu, uzimajući u obzir dvojbe koje je izrazio sud koji je uputio zahtjev, valja podsjetiti na to da, u skladu s odredbama stavka 2. točaka (b) i (c) navedenog članka 8., gornja granica utvrđena na temelju njegova stavka 1. ne smije ugroziti signale za ulaganja i mora osigurati pokrivanje troškova ulaganja i operativnih troškova.
61
Ocjena usklađenosti gornje granice koju su odabrala nacionalna tijela u pogledu kriterija navedenih u točkama (b) i (c) tog stavka 2. činjenične je naravi i ovisi o karakteristikama svojstvenim nacionalnom tržištu kao i o svim pravnim i činjeničnim okolnostima koje osobito obilježavaju situaciju dotičnih proizvođača električne energije. Ta je ocjena stoga u nadležnosti nacionalnih tijela i, u ovom slučaju, u nadležnosti suda koji je uputio zahtjev. S obzirom na navedeno, u skladu sa svojom ustaljenom sudskom praksom, Sud mu može prilikom odlučivanja o zahtjevu za prethodnu odluku dati pojašnjenja kako bi ga usmjerio u svojoj ocjeni (vidjeti po analogiji presude od 21. veljače 2006., Halifax i dr., C‑255/02, EU:C:2006:121, t. 77., i od 11. siječnja 2024., Nárokuj, C‑755/22, EU:C:2024:10, t. 42.).
62
Stoga je u svrhu te ocjene osobito relevantna, kao prvo, činjenica da se radi određivanja gornje granice upućivalo na objektivan kriterij koji se temeljio na prosječnim uvjetima koji su prevladavali na tržištu prije energetske krize tijekom relativno dugog razdoblja i da je, osim toga, uzeta u obzir inflacija. Naime, upotreba takvog objektivnog kriterija može ispuniti zahtjeve iz članka 8. stavka 2. točaka (b) i (c) Uredbe 2022/1854 jer se na temelju njega može zajamčiti da je gornja granica utvrđena na razini cijene koju su uobičajeno razboriti ulagači mogli razumno predvidjeti u trenutku kada su ostvarili svoja ulaganja.
63
Konkretno, s obzirom na to da, u skladu s tim člankom 8. stavkom 2. točkom (c), gornju granicu tržišnih prihoda treba utvrditi tako da obuhvati višak prihoda, uzimajući u obzir troškove ulaganja i operativne troškove koji se moraju pokriti, gornja granica utvrđena na temelju takvog kriterija čini se da može obuhvatiti samo prihode koji premašuju takvu razinu cijena, odnosno prihode koje takvi ulagači nisu mogli razumno očekivati u trenutku donošenja njihove odluke o ulaganju.
64
Na temelju činjenice da je u ovom slučaju godina 2020. uzeta u obzir, ali ne i godina 2021., ne može se utvrditi da takva metoda ne ispunjava uvjete navedene u tim odredbama. Naime, s jedne strane, nesporno je da su se cijene energije počele znatno povećavati od 2021., a u uvodnoj izjavi 1. Uredbe 2022/1854 naglašava se uostalom da su na tržištima električne energije zabilježene već vrlo visoke cijene od rujna 2021. Stoga je činjenica da se smatra da se 2021. nužno trebala uzeti u obzir pri određivanju gornje granice bila u suprotnosti s ciljem koji se želi postići gornjom granicom koju države članice mogu utvrditi na temelju članka 8. te uredbe. S druge strane, i podložno provjerama koje mora izvršiti sud koji je uputio zahtjev, razvidno je da činjenica da je u ovom slučaju upotrijebljen prosjek cijena u razdoblju od deset godina koje neposredno prethodi neuobičajenom povećanju cijena koje se gornjom granicom nastoji nadoknaditi u korist potrošača, i koji je usto prilagođen inflaciji, omogućuje neutraliziranje svake moguće anomalije koja je mogla utjecati na jednu od deset utvrđenih godina.
65
Kao drugo, u okviru ocjene koju sud koji je uputio zahtjev treba provesti također je relevantna iznimna priroda i ograničeno vremensko područje primjene predmetne gornje granice, osobito kada je to povezano s prosječnim razdobljem rada postrojenja koja proizvode električnu energiju iz obnovljivih izvora na koja se ono odnosi i s činjenicom da su ulaganja u sektor obnovljivih izvora energije po samoj svojoj prirodi dugoročna ulaganja. U ovom slučaju i podložno provjerama koje mora izvršiti taj sud, s obzirom na iznimnu prirodu gornje granice o kojoj je riječ u glavnom postupku i njezino ograničeno vrijeme primjene u odnosu na razdoblje rada postrojenja proizvodnje hidroenergije iz protočne vode, nije, dakle, razvidno da utvrđivanje gornje granice prema metodologiji poput one o kojoj je riječ u glavnom postupku može ugroziti ulaganja u tom sektoru.
66
Kao treće, za ocjenu učinaka koje gornja granica prihoda može imati na ulaganja također su relevantni struktura troškova dotičnih postrojenja kao i srednji trošak proizvodnje energije za predmetnu tehnologiju. Međutim, iz spisa kojim raspolaže Sud proizlazi da je, podložno provjerama koje mora izvršiti sud koji je uputio zahtjev, struktura troškova proizvođača energije iz obnovljivih izvora kao što je Secab, ostala u velikoj mjeri nepromijenjena unatoč nepredvidivom povećanju cijena fosilnih goriva, s obzirom na to da to povećanje nije utjecalo na troškove proizvodnje energije za te operatore.
67
Kao četvrto, okolnost da je, kao u ovom slučaju, utvrđena gornja granica popraćena mehanizmom kojim se stvara pravna obveza naknade dotičnim proizvođačima u slučaju pretjeranog pada tržišnih cijena, tako da ta gornja granica također predstavlja zajamčenu najnižu cijenu za te proizvođače, upućuje na to da je navedena gornja granica utvrđena na razini koja je dovoljna za ispunjavanje uvjeta iz članka 8. stavka 2. točaka (b) i (c) Uredbe 2022/1854, osim ako se smatra da je uspostavljen mehanizam lišen ekonomske logike.
68
Kao peto, sud koji je uputio zahtjev morat će uzeti u obzir i činjenicu da Uredba 2022/1854, kao hitna intervencija radi osiguranja zaštite javnog interesa, uključujući mogućnosti koje priznaje državama članicama, kao što su one koje proizlaze iz njezina članka 8. stavka 1., da utvrde nižu gornju granicu od one predviđene člankom 6. stavkom 1. te uredbe, uz poštovanje uvjeta iz stavka 2. tog članka 8., odvaguje interese proizvođača energije iz obnovljivih izvora i interese potrošača te, u članku 10. stavku 1., ima za cilj da države članice upotrebljavaju višak prihoda koji proizlazi iz primjene gornje granice tržišnih prihoda za financiranje mjera potpore krajnjim kupcima električne energije kojima se ublažava učinak visokih cijena električne energije na te kupce.
69
Iz svih prethodnih razmatranja proizlazi da na drugo pitanje valja odgovoriti tako da članak 5. stavak 4. Direktive 2019/944, uvodne izjave 2., 3. i 12. Direktive 2018/2001 te članak 6. stavak 1. i članak 8. stavak 2. točke (b) i (c) Uredbe 2022/1854, u vezi s njezinim uvodnim izjavama 27. do 29. i 39., treba tumačiti na način da im se ne protivi nacionalni propis donesen prije Uredbe 2022/1854 i kojim je, za razdoblje od 1. veljače 2022. do 30. lipnja 2023., utvrđena gornja granica tržišnih prihoda koje proizvođači električne energije ostvaruju iz postrojenja koja koriste hidroenergiju protočne vode, pri čemu se ta gornja granica određuje na temelju aritmetičkog prosjeka cijena utvrđenih na odgovarajućem tržišnom području tijekom razdoblja od 1. siječnja 2010. do 31. prosinca 2020., ponovno procijenjenih s obzirom na inflaciju, pod uvjetom da takav propis ne ugrožava ulaganja u sektor obnovljivih izvora energije u smislu tog članka 8. stavka 2. točaka (b) i (c), što treba ocijeniti s obzirom na sve relevantne okolnosti.
Treće pitanje
70
Uvodno valja istaknuti da iz zahtjeva za prethodnu odluku proizlazi da sud koji je uputio zahtjev svojim trećim pitanjem pita je li potrebno, s jedne strane, odrediti gornju granicu prihoda proizvođača električne energije iz ugljena i, s druge strane, predvidjeti različite gornje granice prihoda za različite kategorije proizvođača električne energije na koje se primjenjuje gornja granica predviđena člankom 15.a Uredbe sa zakonskom snagom br. 4/2022. Potonja se granica, međutim, primjenjuje samo na određena postrojenja koja koriste „solarne, hidroelektrične, geotermalne izvore i izvore vjetra”.
71
Stoga, s obzirom na ono što je već istaknuto u točkama 28. do 30. ove presude, valja shvatiti da svojim trećim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita trebaju li uvodnu izjavu 3. Direktive 2018/2001, kao i članak 7. stavak 1. točke (h) do (j), članak 8. stavak 1. točke (a) i (d) te članak 8. stavak 2. Uredbe 2022/1854, u vezi s njezinim uvodnim izjavama 27. i 41., tumačiti na način da im se protivi nacionalni propis donesen prije Uredbe 2022/1854 i kojim je, za razdoblje od 1. veljače 2022. do 30. lipnja 2023., utvrđena gornja granica tržišnih prihoda koje proizvođači električne energije ostvaruju iz postrojenja koja koriste hidroenergiju protočne vode, a da pritom nije predviđena gornja granica prihoda od prodaje energije proizvedene iz ugljena ni diferencirana gornja granica za proizvođače električne energije iz izvora solarne energije, geotermalnih izvora ili izvora iz energije vjetra.
72
U tom pogledu, kao prvo, valja podsjetiti na to da, kao što je to već navedeno u točkama 35. i 36. ove presude, uvodna izjava 3. Direktive 2018/2001 nema obvezujuću pravnu snagu i nema nikakav konkretan izraz u posebnoj odredbi te direktive. Ta uvodna izjava 3. osim toga, nije povezana s određivanjem gornje granice prihoda određenih proizvođača električne energije, poput one o kojoj je riječ u glavnom postupku. Stoga se navedenoj uvodnoj izjavi 3. ne može protiviti nacionalni propis poput onog opisanog u prethodnoj točki ove presude.
73
Kao drugo, članak 7. stavak 1. točke (h) do (j), članak 8. stavak 1. točke (a) i (d) te članak 8. stavak 2. Uredbe 2022/1854 ne mogu se, zbog istog razloga kao što je onaj već naveden u točki 38. ove presude, tumačiti na način da im se protivi nacionalni propis poput onog opisanog u točki 71. ove presude za razdoblje od 1. veljače do 30. studenoga 2022., pri čemu se te odredbe stoga ne primjenjuju ratione temporis.
74
Što se tiče razdoblja od 1. prosinca 2022. do 30. lipnja 2023., iz članka 7. stavka 1. Uredbe 2022/1854, u vezi s njezinim člankom 6. stavkom 1., proizlazi da se gornja granica tržišnih prihoda predviđena u tom članku 6. primjenjuje na tržišne prihode od prodaje električne energije proizvedene iz izvora navedenih u tom članku 7. stavku 1. Među njima su, među ostalim, u točki (a) energija vjetra, u točki (b) solarna toplinska i fotonaponska energija, u točki (c) geotermalna energija, u točki (d) hidroenergija bez spremnika, u točki (h) lignit, u točki (i) naftni derivati i u točki (j) treset. Ugljen nije dio izvora energije navedenih u tom članku 7. stavku 1.
75
Nasuprot tomu, u članku 8. stavku 1. točki (c) navedene uredbe pojašnjava se da države članice mogu zadržati ili uvesti nacionalne mjere radi ograničavanja tržišnih prihoda proizvođača koji proizvode električnu energiju iz izvora koji nisu navedeni u članku 7. stavku 1. iste uredbe, a, u točki (d), da države članice mogu utvrditi posebnu gornju granicu tržišnih prihoda ostvarenih prodajom električne energije proizvedene iz ugljena. Kao što to navodi jednoznačan tekst tih odredbi, riječ je o pukim mogućnostima koje se priznaju državama članicama. Potonji stoga nisu obvezni predvidjeti gornju granicu za tržišne prihode koje ostvaruju proizvođači električne energije iz ugljena.
76
Usto, u skladu s člankom 8. stavkom 1. točkom (a) Uredbe 2022/1854, države članice imaju samo mogućnost razlikovanja tehnologija. Prema tome, sama činjenica da je propisom poput onoga o kojem je riječ u glavnom postupku predviđena ista gornja granica prihoda za proizvođače električne energije iz izvora navedenih u članku 7. stavku 1. točkama (d) i (h) do (j) ili da je Zakonom br. 197/22 utvrđena drukčija gornja granica za proizvođače električne energije iz drugih izvora navedenih u tom stavku 1. ne može se smatrati povredom odredbi te uredbe.
77
Na temelju njezinih uvodnih izjava 27. i 41., na koje se poziva sud koji je uputio zahtjev, ne može se prihvatiti tumačenje različito od onog navedenog u točkama 75. i 76. ove presude. Naime, preambula akta Unije nema pravno obvezujuću snagu i na uvodne izjave takvog akta ne može se pozivati ni kako bi se odstupilo od samih odredbi predmetnog akta ni kako bi se te odredbe tumačile na način očito suprotan njihovu tekstu (presuda od 21. ožujka 2024., LEA, C‑10/22, EU:C:2024:254, t. 51. i navedena sudska praksa). U ovom je slučaju tekst članaka 6. do 8. Uredbe 2022/1854 jednoznačan u pogledu nepostojanja obveze država članica da predvide gornju granicu tržišnih prihoda koje ostvare proizvođači električne energije iz ugljena ili da predvide diferencirane gornje granice ovisno o korištenim tehnologijama.
78
Osim toga, kao što je to već utvrđeno u točki 57. ove presude, uvodna izjava 27. Uredbe 2022/1854 u svojoj se biti ne razlikuje od onoga što predviđa članak 8. stavak 2. točka (b) te uredbe te se stoga ograničava na navođenje da gornja granica prihoda ne smije ugroziti ulaganja u obnovljive izvore energije. Što se tiče uvodne izjave 41. navedene uredbe, njome se samo potvrđuje da države članice imaju samo puku mogućnost odrediti posebnu gornju granicu za tržišne prihode ostvarene prodajom električne energije proizvedene iz ugljena.
79
S obzirom na sve prethodno navedeno, na treće pitanje valja odgovoriti tako da uvodnu izjavu 3. Direktive 2018/2001, kao i članak 7. stavak 1. točke (h) do (j), članak 8. stavak 1. točke (a) i (d) te članak 8. stavak 2. Uredbe 2022/1854, u vezi s njezinim uvodnim izjavama 27. i 41., treba tumačiti na način da im se ne protivi nacionalni propis donesen prije Uredbe 2022/1854 i kojim je, za razdoblje od 1. veljače 2022. do 30. lipnja 2023., utvrđena gornja granica tržišnih prihoda koje proizvođači električne energije ostvaruju iz postrojenja koja koriste hidroenergiju protočne vode, a da pritom nije predviđena gornja granica prihoda od prodaje energije proizvedene iz ugljena ni diferencirana gornja granica za proizvođače električne energije iz solarnih izvora, geotermalnih izvora ili izvora energije vjetra.
Troškovi
80
Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.
Slijedom navedenog, Sud (četvrto vijeće) odlučuje:
1.
Članak 5. stavak 4. Direktive (EU) 2019/944 Europskog parlamenta i Vijeća od 5. lipnja 2019. o zajedničkim pravilima za unutarnje tržište električne energije i izmjeni Direktive 2012/27/EU, uvodne izjave 3. i 12. Direktive (EU) 2018/2001 Europskog parlamenta i Vijeća od 11. prosinca 2018. o promicanju uporabe energije iz obnovljivih izvora te članak 6. stavak 1. i članak 8. Uredbe Vijeća (EU) 2022/1854 od 6. listopada 2022. o hitnoj intervenciji za rješavanje pitanja visokih cijena energije, u vezi s njezinim člankom 7. stavkom 5. i uvodnim izjavama 27. do 29. i 39.,
treba tumačiti na način da im se:
ne protivi nacionalni propis donesen prije Uredbe 2022/1854 i kojim je, za razdoblje od 1. veljače 2022. do 30. lipnja 2023., utvrđena gornja granica tržišnih prihoda koje proizvođači električne energije ostvaruju iz postrojenja koja koriste hidroenergiju protočne vode, a da pritom nije osigurano da ti proizvođači zadrže 10 % svojih prihoda koji premašuju tu gornju granicu.
2.
Članak 5. stavak 4. Direktive 2019/944, uvodne izjave 2., 3. i 12. Direktive 2018/2001 te članak 6. stavak 1. i članak 8. stavak 2. točke (b) i (c) Uredbe 2022/1854, u vezi s njezinim uvodnim izjavama 27. do 29. i 39.,
treba tumačiti na način da im se:
ne protivi nacionalni propis donesen prije Uredbe 2022/1854 i kojim je, za razdoblje od 1. veljače 2022. do 30. lipnja 2023., utvrđena gornja granica tržišnih prihoda koje proizvođači električne energije ostvaruju iz postrojenja koja koriste hidroenergiju protočne vode, pri čemu se ta gornja granica određuje na temelju aritmetičkog prosjeka cijena utvrđenih na odgovarajućem tržišnom području tijekom razdoblja od 1. siječnja 2010. do 31. prosinca 2020., ponovno procijenjenih s obzirom na inflaciju, pod uvjetom da takav propis ne ugrožava ulaganja u sektor obnovljivih izvora energije u smislu tog članka 8. stavka 2. točaka (b) i (c), što treba ocijeniti s obzirom na sve relevantne okolnosti.
3.
Uvodnu izjavu 3. Direktive 2018/2001, kao i članak 7. stavak 1. točke (h) do (j), članak 8. stavak 1. točke (a) i (d) te članak 8. stavak 2. Uredbe 2022/1854, u vezi s njezinim uvodnim izjavama 27. i 41.,
treba tumačiti na način da im se:
ne protivi nacionalni propis donesen prije Uredbe 2022/1854 i kojim je, za razdoblje od 1. veljače 2022. do 30. lipnja 2023., utvrđena gornja granica tržišnih prihoda koje proizvođači električne energije ostvaruju iz postrojenja koja koriste hidroenergiju protočne vode, a da pritom nije predviđena gornja granica prihoda od prodaje energije proizvedene iz ugljena ni diferencirana gornja granica za proizvođače električne energije iz solarnih izvora, geotermalnih izvora ili izvora energije vjetra.
Potpisi
(
*1
)	Jezik postupka: talijanski