62023CJ0654_RES
Predmet C-654/23
Inteligo Media SA
protiv
Autoritatea Naţională de Supraveghere a Prelucrării Datelor cu Caracter Personal (ANSPDCP)
(zahtjev za prethodnu odluku koji je uputila Curtea de Apel Bucureşti, Rumunjska)
Presuda Suda (prvo vijeće) od 13. studenoga 2025.
„Zahtjev za prethodnu odluku – Obrada osobnih podataka i zaštita privatnosti u području elektroničkih komunikacija – Direktiva 2002/58/EZ – Članak 13. stavci 1. i 2. – Neželjene poruke – Pojam poruke izvršene ‚za potrebe izravnog marketinga’ – Dobivanje elektroničkih kontaktnih podataka ‚u smislu prodaje proizvoda ili usluge’ – Registracija na internetskoj platformi koja daje pristup dodatnom sadržaju – Slanje dnevnog biltena (newsletter) elektroničkom poštom – Uredba (EU) 2016/679 – Članak 6. – Zakonitost obrade – Članak 95. – Odnos s Direktivom 2002/58/EZ”
Usklađivanje zakonodavstava – Sektor telekomunikacija – Obrada osobnih podataka i zaštita privatnosti u području elektroničkih komunikacija – Direktiva 2002/58 – Neželjene poruke – Pojam poruke izvršene za potrebe izravnog marketinga – Dobivanje elektroničkih kontaktnih podataka u smislu prodaje proizvoda ili usluge – Registracija na internetskoj platformi koja daje besplatan pristup određenim sadržajima i biltenu – Besplatni bilten koji se šalje elektroničkom poštom s poveznicama na članke koji se plaćaju – Uključenost
(Direktiva 2002/58 Europskog parlamenta i Vijeća, kako je izmijenjena Direktivom 2009/136, čl. 13. st. 1. i 2.)
(t. 40.-63., t. 1. izreke)
Usklađivanje zakonodavstava – Sektor telekomunikacija – Obrada osobnih podataka i zaštita privatnosti u području elektroničkih komunikacija – Direktiva 2002/58 – Neželjene poruke –Korištenje elektroničke pošte za izravni marketing – Neprimjenjivost uvjeta zakonitosti obrade predviđenih Uredbom 2016/679
(Uredba 2016/679 Europskog parlamenta i Vijeća, uv. izj. 173. i čl. 6. st. 1. i čl. 95.; Direktiva 2002/58 Europskog parlamenta i Vijeća, kako je izmijenjena Direktivom 2009/136, čl. 13. st. 2.)
(t. 65.-69., t. 2. izreke)
Kratak prikaz
Odlučujući o zahtjevu za prethodnu odluku koji mu je uputila Curtea de Apel București (Žalbeni sud u Bukureštu, Rumunjska), Sud pojašnjava pojmove poruke „za potrebe izravnog marketinga” i elektroničkih kontaktnih podataka dobivenih „u smislu prodaje proizvoda ili usluge” iz članka 13. stavaka 1. i 2. Direktive o privatnosti i elektroničkim komunikacijama (
1
), u kontekstu registracije na internetskoj platformi koja omogućuje pristup elektroničkom biltenu. Sud također pojašnjava odnos između te direktive i OUZP-a (
2
), u vezi s uvjetima zakonitosti koji se primjenjuju na obradu osobnih podataka koja se provodi u okviru neželjenih poruka u smislu članka 13. navedene direktive.
Inteligo Media izdavač je internetske informativne publikacije avocatnet.ro za informiranje šire javnosti, koja nije stručna u pravnom području, o zakonodavnim izmjenama do kojih svakodnevno dolazi u Rumunjskoj. To je društvo u srpnju 2018. predstavilo sustav pretplate uz plaćanje za dio sadržaja koji pruža svojim čitateljima. Na dan nastanka činjenica u glavnom postupku društvo Inteligo Media omogućavalo je besplatan pristup određenom broju članaka mjesečno, nakon čega je dotični korisnik morao otvoriti besplatan račun na internetskoj platformi kojom upravlja društvo Inteligo Media. Pretplatom na tu uslugu, navedeni korisnik stjecao je pravo besplatno pristupiti određenom broju dodatnih članaka mjesečno i besplatno primiti, elektroničkom poštom, dnevni bilten koji je sadržavao pregled promjena u zakonodavstvu obrađenih u člancima publikacije i hiperpoveznicu na te članke. Korisnik je također imao mogućnost pristupa svim člancima publikacije uz plaćanje. Korisnici su mogli odabrati opciju da ne primaju taj bilten ili otkazati pretplatu u bilo kojem trenutku.
U rujnu 2019. rumunjsko tijelo za zaštitu podataka (u daljnjem tekstu: ANSPDCP) sastavilo je zapisnik o utvrđenju i upravnoj kazni kojim je društvu Inteligo Media izreklo novčanu kaznu. ANSPDCP je smatrao da to društvo nije moglo dokazati da je od određenog broja korisnika dobilo izričitu privolu za obradu njihovih osobnih podataka (elektronička pošta, lozinka, korisničko ime) i da je obradilo te podatke, koji su prvotno prikupljeni u svrhu izvršenja predmetnog ugovora, na način koji nije u skladu s tom svrhom, odnosno u svrhu dostave biltena.
Presudom donesenom u prosincu 2021. Tribunalul București (Viši sud u Bukureštu, Rumunjska) djelomično je prihvatio zahtjev društva Inteligo Media za poništenje zapisnika o utvrđenju i upravnoj kazni koji je sastavio ANSPDCP. Među ostalim, smanjio je iznos novčane kazne izrečene tom društvu, pri čemu je zadržao utvrđenje upravnog prekršaja navedeno u zapisniku.
Odlučujući o žalbama podnesenima protiv te presude, sud koji je uputio zahtjev pita se o pravnoj osnovi obrade osobnih podataka o kojoj je riječ u glavnom postupku i o uvjetima koje treba ispuniti kako bi se takva obrada mogla smatrati zakonitom s obzirom na Direktivu o privatnosti i elektroničkim komunikacijama i OUZP. Prema mišljenju tog suda, potrebno je pojasniti, među ostalim, uvjete u kojima se može smatrati da je korisnikova adresa elektroničke pošte dobivena „u smislu prodaje proizvoda ili usluge” u smislu članka 13. stavka 2. Direktive o privatnosti i elektroničkim komunikacijama kao i doseg pojma „izravni marketing” iz tog članka 13.
Ocjena Suda
Na prvom mjestu, Sud ističe da se odredbe predviđene u članku 13. stavcima 1. i 2. Direktive o privatnosti i elektroničkim komunikacijama primjenjuju samo na poruke koje se obavljaju „za izravni marketing”.
Sud stoga najprije ispituje je li svrha slanja biltena poput onog o kojem je riječ u glavnom postupku „izravni marketing” u smislu članka 13. stavaka 1. i 2. navedene direktive. Sud tako podsjeća na to da pojam poruke „za potrebe izravnog marketinga”, predviđen tom odredbom, obuhvaća poruke koje imaju komercijalni cilj i izravno su i pojedinačno upućene potrošaču (
3
).
Sud utvrđuje da se poruka o kojoj je riječ u glavnom postupku sastoji od dnevnog biltena, koji se šalje u obliku elektroničke pošte, a sadržava sažetak zakonodavnih novosti o kojima se govori u člancima internetske novinske publikacije kao i poveznice na te članke. Prema mišljenju Suda, okolnost prema kojoj ta poruka također ima informativni sadržaj ne može značiti da bi se ona trebala isključiti iz pojma poruke „za potrebe izravnog marketinga” u smislu članka 13. stavaka 1. i 2. Direktive o privatnosti i elektroničkim komunikacijama i, prema tome, iz područja primjene te odredbe.
Naprotiv, Sud primjećuje da je svrha takve poruke potaknuti korisnike o kojima je riječ da pristupe sadržaju koji se plaća koji pruža izdavač novina, dajući prednost iscrpljenju broja članaka kojima se na predmetnoj internetskoj platformi može besplatno pristupiti i sklapanju potpune pretplate. Tako je njezin cilj promicanje prodaje tog sadržaja i stoga ima komercijalni cilj. Usto, budući da se ta poruka, poslana u obliku elektroničke pošte, pojavljuje izravno u ulaznom spremniku privatne elektroničke pošte njezinih primatelja, Sud smatra da je izvršena „za potrebe izravnog marketinga” (
4
), i to neovisno o pitanju može li se ta svrha izvesti iz samog sadržaja navedene poruke ili pak iz strukture ponude njezina pošiljatelja.
Sud navodi da je to tumačenje pojma poruke „za potrebe izravnog marketinga” potkrijepljeno kontekstom u kojem se on nalazi i ciljevima koji se nastoje postići Direktivom o privatnosti i elektroničkim komunikacijama.
U tom pogledu Sud ističe da članak 13. stavak 1. Direktive o privatnosti i elektroničkim komunikacijama propisuje načelno pravilo koje prijenos neželjenih poruka koje ulaze u njegovo područje primjene uvjetuje dobivanjem prethodnog pristanka njihova primatelja. Ako ne postoji takav pristanak, takva je poruka dopuštena samo ako su ispunjeni uvjeti iz članka 13. stavka 2. navedene direktive. Tom se odredbom najprije zahtijeva da je pošiljatelj poruke o kojoj je riječ od primatelja te poruke dobio njihove elektroničke kontaktne podatke za elektroničku poštu u okviru prodaje proizvoda ili usluge, i to u skladu s propisima Europske unije o zaštiti podataka (
5
). Nadalje, ti elektronički kontaktni podaci mogu se upotrebljavati za izravni marketing, pod uvjetom da se taj marketing odnosi na slične proizvode ili usluge koje pruža sam taj pošiljatelj. Naposljetku, to korištenje uvjetovano je time da su ti primatelji jasno i izričito obaviješteni o mogućnosti protivljenja – besplatno i na jednostavan način – takvom korištenju elektroničkih kontaktnih podataka u trenutku njihova prikupljanja i uvijek pri slanju svake nove poruke, za slučaj da nisu odmah odbili takvo korištenje.
Usto, člankom 13. stavkom 4. Direktive o privatnosti i elektroničkim komunikacijama zabranjuje se slanje elektroničkih poruka za potrebe izravnog marketinga, koje su prikrivene ili je identitet pošiljatelja u čije se ime šalje poruka skriven, što je protivno Direktivi 2000/31 (
6
), kao i poruka iste prirode koje nemaju valjanu adresu na koju primatelji mogu dostaviti zahtjev za prestanak slanja takvih poruka ili koje pak potiču primatelje na posjećivanje web stranica kojima se krši članak 6. Direktive o elektroničkoj trgovini.
Sud pojašnjava da se tim jamstvima nastoje ostvariti ciljevi Direktive o privatnosti i elektroničkim komunikacijama kojima se nastoji zaštititi pretplatnike od povreda njihove privatnosti neželjenim porukama u svrhu izravnog marketinga, osobito putem automatiziranih poziva, telefaksa i elektroničke pošte, uključujući SMS poruke. Svako drugo tumačenje moglo bi oslabiti koristan učinak članka 13. te direktive i tako dovesti u pitanje razinu zaštite privatnosti iz te direktive. Stoga Sud zaključuje da treba smatrati da je poruka poput one o kojoj je riječ u glavnom postupku izvršena „za potrebe izravnog marketinga” u smislu članka 13. stavaka 1. i 2. Direktive o privatnosti i elektroničkim komunikacijama.
Kao drugo, Sud ispituje jesu li elektronički kontaktni podaci korisnika na koje se odnosi slanje biltena dobiveni „u smislu prodaje proizvoda ili usluge” u smislu članka 13. stavka 2. te direktive.
Sud naglašava, s jedne strane, da prema općeprihvaćenoj definiciji pojam „prodaja” može obuhvaćati samo transakcije koje podrazumijevaju plaćanje naknade. S druge strane, članak 13. stavak 2. navedene direktive ne pravi razliku ovisno o vrsti usluge o kojoj je riječ. Tako kad je riječ o uslugama koje su obuhvaćene područjem primjene Direktive o elektroničkoj trgovini, Sud podsjeća na to da naknadu za uslugu koju pružatelj pruža u okviru svoje gospodarske djelatnosti ne plaćaju nužno osobe koje se njome koriste. To posebno vrijedi kad je uslugu besplatno pružio davatelj usluga u svrhu oglašavanja prodane robe ili pruženih usluga, s obzirom na to da je trošak te aktivnosti sadržan u prodajnoj cijeni te robe ili tih usluga (
7
). Ta se razmatranja mogu primijeniti u okviru tumačenja članka 13. stavka 2. Direktive o privatnosti i elektroničkim komunikacijama.
Sud smatra da je to ovdje slučaj jer je društvo Inteligo Media pribavilo elektroničke kontaktne podatke korisnika o kojima je riječ prilikom njihova kreiranja besplatnog računa na internetskoj platformi kojom upravlja to društvo. Pretplatom na tu uslugu navedeni korisnici dobili su pravo na besplatan pristup određenom broju članaka objavljenih u predmetnoj publikaciji i pravo na primanje biltena o kojem je riječ. Pružanje takve usluge prije svega za cilj ima oglašavanje koje se sastoji od promidžbe sadržaja koji se plaća koji pruža društvo Inteligo Media, pri čemu je trošak te usluge uključen u cijenu tog sadržaja.
U tim okolnostima neizravna naknada, koja je uključena u prodajnu cijenu potpune pretplate koju nudi taj pružatelj, poput one o kojoj je riječ u glavnom postupku, ispunjava zahtjev svojstven pojmu „prodaja”, koji podrazumijeva plaćanje u zamjenu za uslugu. Slijedom toga, radnja poput one u okviru koje je društvo Inteligo Media dobilo elektroničke kontaktne podatke korisnika može biti obuhvaćena pojmom „prodaja […] usluge” u smislu Direktive o privatnosti i elektroničkim komunikacijama.
Sud dodaje da je to tumačenje u skladu s kontekstom u kojem se taj pojam koristi i ciljevima propisa kojeg je dio. U tom pogledu Sud pojašnjava, kao prvo, da, iako iznimku predviđenu u članku 13. stavku 2. te direktive treba usko tumačiti, ona ne isključuje mogućnost da naknadu koja se zahtijeva na temelju transakcije „prodaje”, u smislu te odredbe, može platiti osoba različita od primatelja proizvoda ili usluge koji su predmet te transakcije. Naprotiv, iz tog teksta proizlazi da je zakonodavac Unije samo naložio da se elektronički kontaktni podaci dotičnih korisnika pribavljaju „u okviru prodaje proizvoda ili usluge”.
Kao drugo, tumačenje teksta članka 13. stavka 2. Direktive o privatnosti i elektroničkim komunikacijama u svakom slučaju mora biti u skladu s ciljem te odredbe. Prema tome, nužnost uskog tumačenja te odredbe ne može se shvatiti na način da omogućuje tumačenje tih izraza koje bi ih lišilo njihova korisnog učinka. Međutim, kad je riječ o cilju koji se želi postići navedenom odredbom, zakonodavac Unije namjeravao je predvidjeti odstupanje od načela iz članka 13. stavka 1. kada su elektronički kontaktni podaci korisnika o kojima je riječ pribavljeni „u kontekstu postojećeg odnosa prema potrošačima”, a da pritom nije dodatno opisao taj odnos (
8
).
Slijedom toga, i pod uvjetom da to provjeri sud koji je uputio zahtjev, očito je da je u ovom slučaju ispunjen uvjet prema kojem elektronički kontaktni podaci korisnika o kojima je riječ moraju biti prikupljeni „u okviru prodaje proizvoda ili usluge” kao i da je ispunjen uvjet, koji se odnosi na sličnost usluge koja je predmet predmetnog marketinga. S obzirom na prethodno navedeno, Sud zaključuje da članak 13. stavke 1. i 2. Direktive o privatnosti i elektroničkim komunikacijama treba tumačiti na način da urednik internetske publikacije dobiva korisnikovu adresu elektroničke pošte „u smislu prodaje proizvoda ili usluge” u smislu tog članka 13. stavka 2. kada taj korisnik na njegovoj internetskoj platformi kreira besplatan račun, koji mu daje pravo besplatno pristupiti određenom broju članaka te publikacije, besplatno primiti elektroničkom poštom dnevni bilten koji sadržava sažetak zakonodavnih novosti obrađenih u člancima te publikacije, uključujući poveznice na te članke kao i pravo pristupiti, uz plaćanje, dodatnim člancima i analizama navedene publikacije. Slanje takvog biltena čini korištenje elektroničke pošte „za izravni marketing”„sličnih proizvoda ili usluga” u smislu te potonje odredbe.
Na drugom mjestu, Sud pojašnjava odnos između Direktive o privatnosti i elektroničkim komunikacijama i OUZP-a, u kontekstu uvjeta zakonitosti koji se primjenjuju na obradu osobnih podataka koja se provodi u okviru neželjenih poruka.
Sud navodi da se u skladu s izričitim tekstom članka 95. OUZP-a, tom uredbom ne propisuju dodatne obveze fizičkim ili pravnim osobama u pogledu obrade u vezi s pružanjem javno dostupnih elektroničkih komunikacijskih usluga u javnim komunikacijskim mrežama u Uniji povezanih s pitanjima u pogledu kojih vrijede posebne obveze s istim ciljem iz navedene direktive. Usto, iz OUZP-a (
9
) također proizlazi da bi se on trebao primjenjivati na sva pitanja u vezi sa zaštitom temeljnih prava i sloboda u odnosu na obradu osobnih podataka koja ne podliježu posebnim obvezama s istim ciljem koji je utvrđen Direktivom o privatnosti i elektroničkim komunikacijama, uključujući obveze voditelja obrade i prava pojedinaca. Međutim, članak 13. stavak 2. te direktive iscrpno uređuje uvjete i svrhe obrade kao i prava ispitanika. Također se voditelju obrade nameću „posebne obveze” u smislu članka 95. OUZP-a.
Slijedom toga, zakonitost obrade osobnih podataka u okviru poruke obuhvaćene područjem primjene članka 13. stavka 2. Direktive o privatnosti i elektroničkim komunikacijama može se utvrditi na temelju te odredbe a da je pritom nije potrebno ocijeniti s obzirom na uvjete zakonitosti predviđene OUZP‑om (
10
). S obzirom na prethodno navedeno, kada voditelj obrade koristi korisnikovu adresu elektroničke pošte kako bi mu poslao neželjenu poruku, u smislu članka 13. stavka 2. te direktive, ne primjenjuju se uvjeti zakonitosti obrade predviđeni u članku 6. stavku 1. OUZP-a.
(
1
)	Direktiva 2002/58/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 12. srpnja 2002. o obradi osobnih podataka i zaštiti privatnosti u području elektroničkih komunikacija (Direktiva o privatnosti i elektroničkim komunikacijama) (SL 2002., L 201, str. 37.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 13., svezak 52., str. 111.)
(
2
)	Uredba (EU) 2016/679 Europskog parlamenta i Vijeća od 27. travnja 2016. o zaštiti pojedinaca u vezi s obradom osobnih podataka i o slobodnom kretanju takvih podataka te o stavljanju izvan snage Direktive 95/46/EZ (Opća uredba o zaštiti podataka) (SL 2016., L 119, str. 1. i ispravci SL 2018., L 127, str. 2. i SL 2021., L 74, str. 35., u daljnjem tekstu: OUZP)
(
3
)	Presuda od 25. studenoga 2021., StWL Städtische Werke Lauf a.d. Pegnitz (C-102/20, EU:C:2021:954, t. 47.)
(
4
)	U smislu članka 13. stavaka 1. i 2. Direktive o privatnosti i elektroničkim komunikacijama
(
5
)	Direktiva 95/46/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 24. listopada 1995. o zaštiti pojedinaca u vezi s obradom osobnih podataka i o slobodnom protoku takvih podataka (SL 1995., L 281, str. 31.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 13., svezak 7., str. 88.), ili, ovisno o slučaju, OUZP
(
6
)	Direktiva 2000/31/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 8. lipnja 2000. o određenim pravnim aspektima usluga informacijskog društva na unutarnjem tržištu, posebno elektroničke trgovine (Direktiva o elektroničkoj trgovini) (SL 2000., L 178, str. 1., članak 6.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 13., svezak 39., str. 58.)
(
7
)	Presuda od 15. rujna 2016., Mc Fadden (C-484/14, EU:C:2016:689, t. 41. i 42.)
(
8
)	Uvodna izjava 41. Direktive o privatnosti i elektroničkim komunikacijama
(
9
)	Uvodna izjava 173. OUZP-a
(
10
)	Članak 6. stavak 1. točke (a) do (f) OUZP-a