62016CC0551
MIŠLJENJE NEZAVISNOG ODVJETNIKA
PAOLA MENGOZZIJA
od 29. studenoga 2017. (
1
)
Predmet C‑551/16
J. Klein Schiphorst
protiv
Raad van bestuur van het Uitvoeringsinstituut werknemersverzekeringen
(Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Centrale Raad van Beroep (Središnje žalbeno vijeće, Nizozemska))
„Zahtjev za prethodnu odluku – Sporazum EZ-Švicarska o slobodnom kretanju osoba – Sloboda kretanja radnika –Uredba (EZ) br. 883/2004 – Članci 7., 63. i 64. – Radnici migranti – Davanja za nezaposlenost – Tražitelj zaposlenja koji odlazi u drugu državu članicu – Zadržavanje prava na davanja za nezaposlenost – Trajanje – Mogućnost”
I. Uvod
1.
Može li država članica u načelu odbiti jednom od svojih državljana, odnosno tražitelju zaposlenja, produžiti razdoblje za izvoz davanja za nezaposlenost nakon tri mjeseca?
2.
To je predmet zahtjeva za prethodnu odluku koji je uputio Centrale Raad van Beroep (Središnje žalbeno vijeće u području socijalne sigurnosti i javne službe, Nizozemska) i koji se u osnovi odnosi na tumačenje članka 64. stavka 1. točke (c) Uredbe (EZ) br. 883/2004 Europskog parlamenta i Vijeća od 29. travnja 2004. o koordinaciji sustava socijalne sigurnosti (
2
).
II. Činjenice iz kojih proizlazi spor u glavnom postupku, glavni postupak i prethodna pitanja
3.
Taj je zahtjev podnesen u okviru spora između J. Kleina Schiphorsta, nizozemskog državljanina, i Raad van bestuur van het Uitvoeringsinstituut werknemersverzekeringen (Upravo vijeće Instituta za upravljanje osiguranjima zaposlenih osoba, Nizozemska, u daljnjem tekstu: Uwv) jer je potonji institut odbio zahtjev J. Klein Schiphorsta da mu se produži razdoblje od tri mjeseca, predviđeno člankom 64. stavkom 1. točkom (c) Uredbe br. 883/2004, tijekom kojeg je zadržao pravo na davanja za nezaposlenost, odnosno davanja koja mu je isplaćivao Uwv od 1. rujna do 30. studenoga 2012., jer traži posao na državnom području Švicarske Konfederacije čija je njegova partnerica državljanka.
4.
Kao što je istaknuo sud koji je uputio zahtjev, nema nikakve sumnje u to da je J. Klein Schiphorst imao pravo na zadržavanje isplate davanja za nezaposlenost dok je tražio posao u Švicarskoj tijekom tri mjeseca, odnosno od 1. rujna do 30. studenoga 2012.
5.
Naime, kao prvo, člankom 64. stavkom 1. Uredbe br. 883/2004 predviđa se da osoba koja je u potpunosti nezaposlena i koja ispunjava uvjete zakonodavstva nadležne države članice za stjecanje prava na davanja te odlazi u drugu državu članicu s ciljem da tamo nađe posao zadržava svoje pravo na novčana davanja za nezaposlenost pod sljedećim uvjetima i u okviru ograničenja koja se navode u tom istom članku. Među tim uvjetima i ograničenjima spomenutima u točki (c) navedenog stavka nalaze se ona koja se odnose na zadržavanja davanja „za razdoblje od tri mjeseca od datuma kada je nezaposlena osoba prestala biti dostupna službama za zapošljavanje države članice koju je napustila, pod uvjetom da ukupno trajanje za koje se pružaju davanja nije duže od ukupnog trajanja razdoblja njezinog prava na davanja na temelju zakonodavstva te države članice” (
3
).
6.
Kao drugo, nesporno je da, u skladu sa Sporazumom između Europske zajednice i njezinih država članica, s jedne strane, i Švicarske Konfederacije, s druge strane, o slobodnom kretanju osoba potpisanim u Luxembourgu 21. lipnja 1999. (
4
) (u daljnjem tekstu: Sporazum EZ-Švicarska), i na temelju Priloga II. navedenom Sporazumu, kako je izmijenjen Odlukom br. 1/2012 Zajedničkog odbora uspostavljenog na temelju Sporazuma EZ-Švicarska od 31. ožujka 2012. o zamjeni Priloga II. tom Sporazumu o koordinaciji sustavâ socijalne sigurnosti (
5
), Uredba br. 883/2004 primjenjuje se na odnose između država članica i Švicarske Konfederacije od 1. travnja 2012., pri čemu se potonja država, u svrhu primjene navedene uredbe, izjednačava s prvim državama.
7.
Suprotno tome, glavni postupak i pitanja suda koji je uputio zahtjev u biti se odnose na tumačenje posljednjeg dijela članka 64. stavka 1. točke (c) Uredbe br. 883/2004 u kojem se pojašnjava da „nadležne službe ili ustanove mogu produžiti razdoblje od tri mjeseca do maksimalno šest mjeseci”.
8.
U tom pogledu, iz elemenata spisa proizlazi da je Uwv odbio zahtjev za produženje razdoblja za izvoz koji je podnio J. Klein Schiphorst jer njegova uprava u načelu odbija takvo produženje u skladu s uputama koje joj je u siječnju 2011. dao nizozemski ministar socijalne politike i rada, osim ako to odbijanje, s obzirom na posebne okolnosti slučaja, dovodi do nerazumnih posljedica. Prema mišljenju Uwv‑a, to se odstupanje nije moglo primijeniti u slučaju J. Klein Schiphorsta jer, unatoč njegovoj inicijativi da pronađe posao u Švicarskoj, nisu postojale konkretne mogućnosti zapošljavanja u toj državi ni druge okolnosti u kojima bi se moralo odbaciti nužno zahtijevanje povratka J. Klein Schiphorsta u Nizozemsku po isteku razdoblja od tri mjeseca.
9.
Budući da je sama tužba J. Klein Schiphorsta protiv odluke Uwv‑a odbijena u prvom stupnju jer je njegova uprava dovoljno objasnila razloge iz kojih nije iskoristila mogućnost dodijeljenu člankom 64. stavkom 1. točkom (c), in fine, Uredbe br. 883/2004, žalitelj u glavnom postupku podnio je žalbu pred sudom koji je uputio zahtjev.
10.
Potonji sud gaji dvojbe u pogledu usklađenosti odluke Uwv‑a s pravom Unije.
11.
U tom pogledu, iako priznaje da su države članice u skladu s člankom 63. Uredbe br. 883/2004 slobodne pravilom o boravištu uvjetovati davanja za nezaposlenost, sud koji je uputio zahtjev podsjeća na to da se tom odredbom predviđa i da se članak 7. te uredbe, koji sadržava zabranu pravila o boravištu, primjenjuje u slučajevima predviđenima člancima 64. i 65. navedene uredbe i unutar granica koje oni propisuju. Tako, s obzirom na to da je mogućnost produženja trajanja izvoza davanja za nezaposlenost od tri mjeseca navedena u članku 64. stavku 1. točki (c), in fine, Uredbe br. 883/2004, prema mišljenju suda koji je uputio zahtjev, primjena navedenog članka 7. utječe na tumačenje i provedbu te mogućnosti. Sud koji je uputio zahtjev također se pita može li primjena odredbi Ugovora koje se odnose na slobodno kretanje osoba i radnika utjecati i na tumačenje mogućnosti iz članka 64. stavka 1. točke (c), in fine, te uredbe.
12.
U tim je okolnostima Centrale Raad van Beroep (Središnje žalbeno vijeće, Nizozemska)) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:
„1.
Može li se mogućnost dodijeljena člankom 64. stavkom 1. […] točkom (c), [in fine], Uredbe br. 883/2004 iskoristiti, s obzirom na članke 63. i 7. Uredbe br. 883/2004, u skladu s ciljem i svrhom [te] uredbe kao i slobodnim kretanjem osoba i radnika, načelnim odbijanjem svakog zahtjeva za produženje trajanja izvoza davanja za nezaposlenost, osim ako Uwv […] ocijeni da mu posebne okolnosti slučaja, na primjer postojanje konkretnih i očitih mogućnosti zapošljavanja, razumno ne dopuštaju da odbije produženje trajanja izvoza?
2.
U slučaju niječnog odgovora, na koji način države članice trebaju iskoristiti mogućnost dodijeljenu člankom 64. stavkom 1. […] točkom (c), [in fine], Uredbe br. 883/2004?”
13.
Pisana očitovanja u pogledu tih pitanja podnijeli su Uwv, češka, danska, nizozemska, poljska, švedska i norveška vlada kao i Europska komisija. Izlaganja tih zainteresiranih stranaka saslušana su na raspravi održanoj 20. rujna 2017., osim češke i poljske vlade koje nisu bile zastupane.
III. Analiza
14.
Kao što sam istaknuo u prethodnim razmatranjima, člankom 64. stavkom 1. točkom (c) Uredbe br. 883/2004 nezaposlenim se radnicima države članice dodjeljuje, kako bi pronašli posao u drugoj državi članici, pravo na zadržavanje davanja za nezaposlenost u razdoblju od tri mjeseca, odnosno razdoblju koje, na temelju posljednje rečenice te točke, „nadležne službe ili ustanove mogu produžiti […] do maksimalno šest mjeseci”.
15.
Odnosi li se ta mogućnost produženja razdoblja za izvoz davanja za nezaposlenost nakon tri mjeseca u korist pojedinca na države članice na način da su ovlaštene ne pozvati se na tu mogućnost te stoga nadležnoj upravi u potpunosti zabraniti svaku mogućnost odobravanja takvog produženja, kao što zagovaraju nizozemska, danska, švedska i norveška vlada, ili se isključivo odnosi na nadležna upravna tijela koja u svakom slučaju trebaju imati mogućnost ispitivanja svakog pojedinog slučaja, kao što tvrde češka i poljska vlada te Komisija?
16.
S obzirom na okolnosti glavnog predmeta, moguće je ne odgovoriti izravno na drugu mogućnost navedenu u prethodnoj točki. Naime, iz sadržaja spisa i objašnjenja nizozemske vlade proizlazi da, iako je Kraljevina Nizozemska prvo u skladu s uputama ministra socijalne politike iz siječnja 2011. odbila iskoristiti mogućnost dodijeljenu člankom 64. stavkom 1. točkom (c), in fine, Uredbe br. 883/2004, ta je država članica, pridržavajući se načela u skladu s kojim se zahtjevi za produženje općenito odbijaju, zatim „bila obvezna”, prema izričaju predstavnika nizozemske vlade na raspravi pred Sudom nakon presude suda u Amsterdamu od 2. listopada 2011., odobriti Uwv‑u da ispita pojedinačne zahtjeve za produženje, pri čemu je od njega zahtijevala da obrazloži odluke o odbijanju produženja.
17.
Stoga je Kraljevina Nizozemska u konačnici iskoristila mogućnost predviđenu člankom 64. stavkom 1. točkom (c), in fine, Uredbe br. 883/2004 u skladu s izrazom „ne, osim ako”, da ponovim izraz kojim se koristila Komisija, te se stoga može poći od te pretpostavke kako bi se odgovorilo na prvo pitanje koje je postavio sud koji je uputio zahtjev.
18.
Međutim, čini mi se važnim da Sud jasno odgovori na načelno pitanje navedeno u točki 15. ovog mišljenja koje se odnosi na doseg članka 64. stavka 1. točke (c), in fine, Uredbe br. 883/2004 koje su mu postavile stranke koje su pred njim intervenirale. U svakom slučaju, smatram da je nezavisni odvjetnik dužan odgovoriti na to pitanje na način da Sudu razjasni, iako ne taksativno, problematiku o mogućnostima koje se nacionalnim tijelima dodjeljuju odredbama sekundarnog prava Unije.
19.
S obzirom na to, iako Sud dosada nije imao priliku tumačiti članak 64. Uredbe br. 883/2004, bio je ipak pozvan pojasniti doseg članka koji mu je prethodio, odnosno članak 69. Uredbe Vijeća (EEZ) br. 1408/71 od 14. lipnja 1971. o primjeni sustava socijalne sigurnosti na zaposlene osobe i njihove obitelji koji se kreću unutar Zajednice. (
6
) [neslužbeni prijevod]
20.
Ta sudska praksa sadržava korisne, iako, prema mojem mišljenju, ne i odlučujuće smjernice za rješavanje ovog predmeta jer je dio sporne rečenice („nadležne službe ili ustanove mogu produžiti razdoblje od tri mjeseca do maksimalno šest mjeseci”) novost u Uredbi br. 883/2004. Slijedom toga, sudska praksa nastala u skladu s Uredbom br. 1408/71 izvrsna je polazišna točka, ali bi, prema mojem mišljenju, bilo uzalud pokušati dati, kao što je Komisija nastojala u svojim očitovanjima, jednoznačan odgovor na prvo pitanje koje je postavio sud koji je uputio zahtjev.
21.
Prije svega, očito je da je sudska praksa Suda u pogledu članka 69. stavka 1. točke (c) Uredbe br. 1408/71 jednako relevantna kada se radi o razdoblju od tri mjeseca predviđenom člankom 64. stavkom 1. točkom (c), ab initio, Uredbe br. 883/2004.
22.
Tako se svakako može potvrditi da se tim člankom radniku koji traži zaposlenje dodjeljuje mogućnost da izbjegne u navedenom razdoblju, kako bi tražio posao u drugoj državi članici, obvezu, koja se propisuje u različitim nacionalnim zakonodavstvima, da bude dostupan službama za zapošljavanje nadležne države, a da pritom ne izgubi pravo na davanja za nezaposlenost koja prima od te države (
7
).
23.
Ovdje se radi o „mogućnosti” odobrenoj radniku u potrazi za zaposlenjem s ciljem poticanja slobodnog kretanja osoba kojom mu se daje prednost u odnosu na radnika koji ostaje u nadležnoj državi, s obzirom na to da je taj radnik tijekom razdoblja od tri mjeseca oslobođen obveze da bude dostupan službama za zapošljavanje te države i da se podvrgne nadzornom postupku koji je u njoj organiziran, iako se treba prijaviti kod službi za zapošljavanje države u koju ide (
8
).
24.
Ograničenje takve mogućnosti na trajanje od tri mjeseca znači da se po isteku tog razdoblja radnik koji nije pronašao posao u državi u koju je otišao, u načelu, treba vratiti na državno područje nadležne države kako bi mogao, u skladu sa zakonodavstvom te države, zadržati pravo na isplatu davanja za nezaposlenost jer će u protivnom izgubiti sva prava na ta davanja (
9
).
25.
Drugim riječima, po isteku razdoblja od tri mjeseca, nadležna je država ponovno ovlaštena boravištem na njezinu državnom području uvjetovati isplatu davanja za nezaposlenost.
26.
Sud je smatrao da zakonodavac Zajednice, time što je mogućnost dodijeljenu člankom 69. stavkom 1. točkom (c) Uredbe br. 1408/71 podredio uvjetima i ograničenjima, nije povrijedio pravila o slobodnom kretanju radnika u Zajednici (
10
).
27.
Također je potvrdio da je, izvan situacija uređenih odredbama Uredbe br. 1408/71, među kojima i njezinim člankom 69., obveza boravišta u državi članici u kojoj se nalazi ustanova nadležna za pružanje davanja, koja se u nacionalnom pravu opravdava potrebom da se nadzire poštovanje zakonskih uvjeta za dodjelu naknada nezaposlenim osobama, usklađena sa slobodnim kretanjem i boravkom građana Europske unije (
11
). Kao što je norveška vlada istaknula u svojim pisanim očitovanjima, to se osobito objašnjava posebnom potrebom država da nadziru uvjete pod kojima se isplaćuju davanja za nezaposlenost, pri čemu je taj nadzor „specifičan, čime se opravdava uvođenje mehanizama koji su više obvezujući od onih koji se propisuju prilikom nadzora drugih davanja” (
12
).
28.
Ta načela ostaju relevantna u okviru Uredbe br. 883/2004.
29.
Naime, s jedne strane, kao što sam već naveo, člankom 64. stavkom 1. točkom (c) Uredbe br. 883/2004 osigurava se pravo na zadržavanje davanja za razdoblje od tri mjeseca od datuma kada je nezaposlena osoba prestala biti dostupna službama za zapošljavanje države članice, dok se člankom 64. stavkom 2. te uredbe u načelu predviđa da nezaposlena osoba „gubi sva prava na davanja na temelju zakonodavstva nadležne države članice, ako se tamo ne vrati po ili prije isteka navedenog razdoblja”.
30.
S druge strane, kao što su priznale sve stranke na raspravi pred Sudom, članak 64. Uredbe br. 883/2004 je lex specialis u odnosu na članak 7. te uredbe kojim se propisuje „[o]dstupanje od pravila o boravištu”, ali isključivo „u slučajevima predviđenim član[kom] 64. […] i unutar granica koje oni propisuju”, u skladu s člankom 63. navedene uredbe.
31.
Tako nezaposlenom radniku koji ispunjava sve uvjete nabrojane u članku 64. Uredbe br. 883/2004 treba odobriti izvoz davanja za nezaposlenost za razdoblje od tri mjeseca u skladu sa stavkom 1. točkom (c) tog članka, a da pritom, u skladu s člankom 7. te uredbe, davanja koja se isplaćuju tijekom tog razdoblja „ne podliježu nikakvom smanjenju, izmjeni, obustavi, ukidanju ili pljenidbi po računu zbog činjenice da korisnik ili članovi njegove obitelji koji borave u državi članici različitoj od one u kojoj se nalazi ustanova nadležna za pružanje davanja”.
32.
Naprotiv, primjena članka 7. Uredbe br. 883/2004 ne može služiti za zaobilaženje uvjeta i ograničenja određenih samim člankom 64. te uredbe, konkretno onih koji se odnose na trajanje izvoza davanja. Člankom 7. navedene uredbe ne može se ni mogućnost predviđenu člankom 64. te uredbe promijeniti u obvezu.
33.
Nema nikakve sumnje u to da se tražitelj zaposlenja ne može pozvati na pravo na izvoz davanja za nezaposlenost u razdoblju dužem od tri mjeseca do maksimalno šest mjeseci.
34.
To utvrđenje proizlazi već iz teksta članka 64. stavka 1. točke (c), in fine, Uredbe br. 883/2004 kojim se pojašnjava da se razdoblje od tri mjeseca „mo[že] produžiti […] do maksimalno šest mjeseci” (
13
). To utvrđenje potvrđuju i pripremni akti (
14
) koji su doveli do donošenja te odredbe i kojima se dokazuje da Vijeće nije moglo prihvatiti (jednoglasnim odlučivanjem) prvotni prijedlog Komisije čiji je cilj bio da razdoblje za izvoz od šest mjeseci postane obvezno, tako da su države članice konačno postigle kompromis koji se odražava u sadašnjem tekstu članka 64. stavka 1. točke (c), in fine, Uredbe br. 883/2004 (
15
).
35.
Na temelju te tvrdnje ipak nije moguće odgovoriti na pitanje odnosi li se navedena mogućnost, kada se radi o produženju razdoblja za izvoz davanja za nezaposlenost nakon tri mjeseca, u pogledu kojeg se sve zainteresirane stranke slažu da predstavlja mogućnost, isključivo na službe za zapošljavanje nadležne države na način da se tim službama uvijek treba omogućiti primjena te mogućnosti u svakom pojedinom slučaju ili, naprotiv, mogu li države članice odlučiti ne iskoristiti tu mogućnost.
36.
O tom pitanju Sud nije odlučivao u svojoj sudskoj praksi samo zato što izborni sustav predviđen člankom 64. stavkom 1. točkom (c), in fine, Uredbe br. 883/2004 nije postojao u okviru Uredbe br. 1408/71.
37.
Kao što je Komisija, među ostalim, napomenula, točno je da se u skladu s tekstom članka 64. stavka 1. točke (c), in fine, Uredbe br. 883/2004 ta mogućnost produženja isplate davanja za nezaposlenost nakon tri mjeseca ne dodjeljuje nadležnoj državi (članici), nego „nadležnim službama ili ustanovama”.
38.
Komisija kao i češka i poljska vlada na temelju toga zaključuju da su države članice obvezne suzdržati se od uplitanja u marginu prosudbe prepuštenu nadležnim službama ili ustanovama za ispitivanje mogućnosti produženja razdoblja za izvoz nakon tri mjeseca u svakom pojedinom slučaju.
39.
Taj mi se argument ne čini uvjerljivim.
40.
Kao prvo, kada bi to bio slučaj, tada bi zakonodavac Unije pristao na to da se, u načelu, odstupa od pravila o boravištu u razdoblju dužem od tri mjeseca do maksimalno šest mjeseci.
41.
Međutim, prema mojem bi mišljenju takva načelna odluka trebala nedvosmisleno proizlaziti iz odredbi Uredbe br. 883/2004, osobito zbog administrativnih posljedica koje se osobito odnose na poteškoće u pogledu osiguravanja dužeg nadzora aktivnosti vezanih uz traženje posla dotičnih osoba u inozemstvu te zbog znatnih financijskih posljedica za države članice koje davanja za nezaposlenost isplaćuju na temelju svojeg nacionalnog prava. U tom pogledu, poput švedske vlade, važno je istaknuti da se člankom 64. stavkom 1. točkom (d) te uredbe pojašnjava da davanja osigurava nadležna ustanova „u skladu sa zakonodavstvom koje primjenjuje, i to na svoj teret”. U okviru mogućnosti predviđene člankom 64. stavkom 1. točkom (c), in fine, navedene uredbe, nadležna se ustanova stoga ne može osloboditi zakonskih uvjeta koji se odnose na isplatu davanja za nezaposlenost. Ti uvjeti nužno uključuju one uvjete koji se, po potrebi, donose nacionalnim zakonodavstvom i/ili propisima u pogledu prava nacionalne uprave da tražitelju zaposlenja koji je otišao u drugu državu članicu, vezanu odredbama Uredbe br. 883/2004, ta davanja pruža u razdoblju dužem od tri mjeseca.
42.
Kao drugo, iako je točno da se u članku 1. točki (q) podtočki i. Uredbe br. 883/2004 „nadležna ustanova” definira kao „ustanova kod koje je određena osoba osigurana u vrijeme podnošenja zahtjeva za davanje”, u tekstu članka 64. stavka 1. točke (c), in fine, te uredbe također se upućuje „na nadležne službe”, izraz koji se ne definira u tom aktu i koji, zbog svoje općenite naravi, može valjano označavati sve vrste tijela ili vlasti odgovorne za sustave socijalne sigurnosti ili za primjenu relevantnog zakonodavstva, prema pravnom poretku svake države članice.
43.
Slijedom toga, na temelju teksta članka 64. stavka 1. točke (c), in fine, Uredbe br. 883/2004 ne može se potvrditi da je zakonodavac Unije zabranio državama članicama da ograničavaju izvoz davanja za nezaposlenost na razdoblje od tri mjeseca, obvezujući ih da se suzdrže od zabrane ili ograničavanja mogućnosti koju ima njihova uprava da produži to razdoblje do maksimalno šest mjeseci.
44.
Kao treće, upravo izneseno utvrđenje nije osporeno dodatnim argumentom Komisije koji se, po analogiji, temelji na sudskoj praksi Suda u pogledu tumačenja članka 69. stavka 2. Uredbe br. 1408/71 na temelju kojeg bi se, prema mišljenju Komisije, moglo zaključiti da nadležne službe za zapošljavanje uvijek trebaju imati mogućnost provjeriti posebne okolnosti svakog slučaja.
45.
U tom pogledu, valja podsjetiti na to da se člankom 69. stavkom 2. Uredbe br. 1408/71 predviđao gubitak svakog prava na davanja za nezaposlenost prema zakonodavstvu nadležne države ako se dotična osoba ne vrati u tu državu po isteku razdoblja od tri mjeseca. U drugoj se rečenici te odredbe ublažavala strogost posljedice nepovratnog gubitka davanja u slučaju nepravodobnog povratka, tako što se nadležnim službama ili ustanovama dopustilo da „u iznimnim slučajevima” produže razdoblje od tri mjeseca.
46.
Kao što naglašava Komisija, točno je da je Sud potvrdio da se drugom rečenicom članka 69. stavka 2. Uredbe br. 1408/71 omogućuje poštovanje načela proporcionalnosti u čijem okviru nadležne službe ili ustanove trebaju u svakom pojedinom slučaju uzeti u obzir koliko je dotična osoba prekoračila rok od tri mjeseca, razlog njezina nepravodobnog povratka u nadležnu državu i težinu pravnih posljedica koje proizlaze iz takvog nepravodobnog povratka (
16
).
47.
Čini se da Komisija iz toga zaključuje, s obzirom na to da je prihvatila da službe za zapošljavanje nadležne države mogu tako ograničiti pravne posljedice gubitka prava na davanja u iznimnom slučaju u kojem se dotična osoba po isteku razdoblja od tri mjeseca ne vrati u tu državu, da je Sud već potvrdio, barem implicitno, u okviru Uredbe br. 1408/71, da su te iste službe ovlaštene odobriti produženje prava na davanja nakon razdoblja od tri mjeseca. Čini mi se da bi iz toga proizašlo, a da se pritom ne poljulja logika rasuđivanja Komisije, da bi se, u konačnici, mogućnošću predviđenom člankom 64. stavkom 1. točkom (c), in fine, Uredbe br. 883/2004 samo potvrdilo tumačenje članka 69. stavka 2. Uredbe br. 1408/71 koje je dao Sud.
48.
Međutim, ističem da Komisija u svojim očitovanjima prikriva okolnost da članak 69. stavak 2. Uredbe br. 1408/71 nije zamijenjen člankom 64. stavkom 1. točkom (c), in fine, Uredbe br. 883/2004, nego člankom 64. stavkom 2. te iste uredbe.
49.
Naime, u potonjoj se odredbi navodi da dotična osoba gubi sva prava na davanja ako se ne vrati po ili prije isteka razdoblja tijekom kojeg ima pravo na davanja na temelju članka 64. stavka 1. točke (c) Uredbe br. 883/2004, osim u iznimnim slučajevima u kojima nadležne službe ili ustanove mogu dozvoliti navedenoj osobi povratak kasnijeg datuma bez gubitaka njezinih prava.
50.
U tom je pogledu razumljivo i logično da se, kako bi se ocijenilo postoji li „izniman slučaj” (kao što je pojava bolesti ili nesreća) (
17
) zbog kojeg se dopušta odstupanje od pravne posljedice gubitka prava na davanja ako se dotična osoba ne vrati u nadležnu državu po isteku razdoblja iz članka 64. stavka 1. točke (c) Uredbe br. 883/2004, nadležna tijela države članice navodi na uzimanje u obzir pojedinačnih okolnosti svake „dotične osobe”, kao što je Sud potvrdio u svojoj sudskoj praksi.
51.
Valja potvrditi da je ta sudska praksa i dalje po analogiji relevantna u pogledu članka 64. stavka 2. Uredbe br. 883/2004.
52.
To utvrđenje znači da se margina prosudbe koja je nadležnim službama i ustanovama dodijeljena člankom 64. stavkom 2. Uredbe br. 883/2004 kako bi provjerile postoji li „izniman slučaj” izvršava u okviru primjene razdoblja tijekom kojeg dotična osoba ima pravo na davanja, odnosno tijekom razdoblja od tri mjeseca ili, po potrebi, ako je država članica iskoristila mogućnost predviđenu člankom 64. stavkom 1. točkom (c), in fine, te uredbe, tijekom naknadnog razdoblja u slučaju u kojem je tražitelj zaposlenja ostvario pravo na produženje razdoblja od tri mjeseca.
53.
Slijedom toga, tada ne može doći do preklapanja situacije u kojoj je nadležnim službama za zapošljavanje, u iznimnom slučaju, dopušteno ograničavanje pravnih posljedica gubitka prava na davanja ako se dotična osoba ne vrati po isteku obveznog razdoblja od tri mjeseca (ili izbornog razdoblja od šest mjeseci) i situacije u kojoj treba utvrditi ima li radnik u državi članici, u načelu, pravo na produženje razdoblja za izvoz od tri mjeseca do maksimalno šest mjeseci.
54.
Iako su države članice, kao što tvrdi Komisija, bile obvezne odobriti svojim upravama da u svakom slučaju ocijene mogućnost da se razdoblje od tri mjeseca produži do maksimalno šest mjeseci, „izniman slučaj” naveden u članku 64. stavku 2. Uredbe br. 883/2004 u potpunosti bi izgubio koristan učinak (
18
). Naime, tada ne bi bilo potrebno da se svaki tražitelj zaposlenja koji se ne može vratiti u nadležnu državu članicu prije isteka razdoblja od tri mjeseca pozove na takav „izniman slučaj”, nego da jednostavno traži produženje razdoblja od tri mjeseca do maksimalno šest mjeseci na temelju članka 64. stavka 1. točke (c), in fine, te uredbe.
55.
Činjenicom da je zakonodavac Unije odlučio zadržati mogućnost pozivanja na „izniman slučaj” kako bi se ublažila prestroga primjena pravnih posljedica u slučaju povratka na državno područje nadležne države članice nakon isteka razdoblja od tri mjeseca potvrđuje se da je nužno prihvatio da se razdoblje za izvoz davanja za nezaposlenost može ograničiti na tri mjeseca, u skladu s time da je taj zakonodavac sam odabrao ispuniti obvezu koja proizlazi iz zadaće koja mu je povjerena člankom 48. UFEU‑a, a to je da uspostavi sustav koji radnicima omogućava prevladavanje prepreka koje mogu proizlaziti iz nacionalnih pravila donesenih u području socijalne sigurnosti (
19
).
56.
Slijedom toga, s obzirom na okvir i strukturu odredbi Uredbe br. 883/2004 koje se odnose na tražitelje zaposlenja koji odlaze u drugu državu članicu, člankom 64. stavkom 1. točkom (c), in fine, te uredbe državama članicama dopušta se da ne iskoriste mogućnost iz tog članka i da, posljedično, ne produže razdoblje za izvoz davanja za nezaposlenost nakon razdoblja od tri mjeseca (
20
).
57.
Prema mojem mišljenju, takav se zaključak ne protivi cilju članka 64. Uredbe br. 883/2004 u skladu s kojim treba poticati mobilnost tražitelja zaposlenja (
21
). Naime, s jedne strane, potonji tražitelji zaposlenja već ostvaruju pravo na izvoz davanja za nezaposlenost u razdoblju od tri mjeseca. S druge strane, ne mogu se u svakom slučaju pozivati na pravo na odobrenje produženja razdoblja od tri mjeseca, čak i ako bi tijela države članice iskoristila mogućnost dodijeljenu člankom 64. stavkom 1. točkom (c), in fine, te uredbe, s obzirom na to da u potonjoj uredbi nisu navedeni uvjeti i kriterij za izvršavanje margine prosudbe koja se tom odredbom dodjeljuje tim tijelima. Kasnije ću se vratiti na to pitanje (
22
).
58.
Kao četvrto, prema mojem mišljenju, rasprava u kojoj su zainteresirane stranke suprotstavljene po pitanju korisnika mogućnosti predviđene člankom 64. stavkom 1. točkom (c), in fine, Uredbe br. 883/2004 u načelu se ne razlikuje od rasprave o kojoj je Sud odlučivao u okviru tumačenja članka 4. točke 6. Okvirne odluke Vijeća 2002/584/PUP od 13. lipnja 2002. o Europskom uhidbenom nalogu i postupcima predaje između država članica (
23
).
59.
Tim se člankom 4., naslovljenim „Razlozi za moguće neizvršenje europskog uhidbenog naloga”„pravosudnom tijelu izvršenja” odobrava mogućnost da odbije izvršiti takav nalog, ako je on prema točki 6. tog članka izdan u svrhu izvršavanja kazne zatvora ako tražena osoba ostane u državi članici izvršenja čiji je državljanin ili u kojoj boravi i ako se ta država obveže na to da će sama osigurati izvršenje te kazne.
60.
Stoga se postavilo pitanje je li se provedba u nacionalno pravo razloga za neizvršavanje predviđenog člankom 4. točkom 6. Okvirne odluke 2002/584 prepustila diskreciji država članica ili je, naprotiv, bila obvezujuća, a u tom slučaju „pravosudno tijelo izvršenja”, izričito navedeno u tom članku, u nacionalnom pravu mora imati mogućnost da odbije izvršiti europski uhidbeni nalog pod uvjetima navedenima u članku 4. točki 6. te okvirne odluke s ciljem povećanja mogućnosti društvene reintegracije tražene osobe nakon isteka kazne na koju je ona bila osuđena.
61.
Nezavisni odvjetnik Y. Bot u svojem je mišljenju u predmetu Wolzenburg (C‑123/08, EU:C:2009:183, t. 102. do 107.) predložio Sudu da slijedi to drugo tumačenje koje je vjernije tekstu članka 4. točke 6. Okvirne odluke 2002/584.
62.
Sud je drukčije presudio u svojim presudama od 5. rujna 2012., Lopes Da Silva Jorge (C‑42/11, EU:C:2012:517, t. 35. i 50.) i od 29. lipnja 2017., Popławski (C‑579/15, EU:C:2017:503, t. 21.). Naime, potvrdio je da su države članice, unatoč članku 4. točki 6. Okvirne odluke 2002/584 koja se odnosi na pravosudno tijelo izvršavanja, bile slobodne izabrati hoće li ili neće provesti u nacionalno pravo razlog za moguće neizvršavanje koji je naveden u tom članku.
63.
Drugim riječima, države članice nisu obvezne iskoristiti mogućnost navedenu u članku 4. točki 6. Okvirne odluke 2002/584.
64.
Isto vrijedi za mogućnost dodijeljenu člankom 64. stavkom 1. točkom (c), in fine, Uredbe br. 883/2004.
65.
Točno je da je priroda akta o kojem je riječ u ovom predmetu, odnosno uredbe, u načelu različita od prirode okvirne odluke.
66.
Naime, za razliku od okvirnih odluka donesenih na temelju bivšeg članka 34. stavka 2. točke (b) UEU‑a koje nemaju izravan učinak (
24
), uredba je, u skladu s člankom 288. drugim stavkom UFEU‑a, obvezujuća u cijelosti i izravno se primjenjuje u svim državama članicama što znači da za primjenu njezinih odredaba u načelu nije potrebno da države članice donesu provedbene mjere (
25
).
67.
Ipak ostaje činjenica da, s jedne strane, neovisno o prirodi predmetnog akta, mogućnost ostaje mogućnost, s obzirom na to da Sud prihvaća da država članica koja je odlučila ne iskoristiti takvu mogućnost, dodijeljenu uredbom Vijeća, nije povrijedila članak 288. UFEU‑a (
26
). S druge strane, kao što Sud redovito utvrđuje, pokazalo se da se odredbama uredbe, unatoč njezinoj prirodi, može ostaviti državama članicama da same donose zakonodavne, druge pravne, upravne i/ili financijske mjere potrebne za učinkovitu primjenu navedenih odredbi (
27
).
68.
Prema mojem mišljenju, članak 64. stavak 1. točka (c), in fine, Uredbe br. 883/2004 odgovara tim dvama slučajevima.
69.
Naime, kao prvo, kao što sam naveo, člankom 64. stavkom 1. točkom (c), in fine, Uredbe br. 883/2004 se od država članica uopće ne zahtijeva da osiguraju da se obvezni rok od tri mjeseca za izvoz davanja za nezaposlenost može produžiti do maksimalno šest mjeseci.
70.
Kao drugo, ako država članica odluči iskoristiti mogućnost dodijeljenu člankom 64. stavkom 1. točkom (c), in fine, Uredbe br. 883/2004, važno je istaknuti da se u toj odredbi ne navodi nikakav kriterij na temelju kojega bi nadležna nacionalna uprava mogla produžiti razdoblje za izvoz davanja za nezaposlenost do maksimalno šest mjeseci. Slijedom toga, kako bi se istovremeno osigurala potpuna učinkovitost tog članka te pravna sigurnost i jednako postupanje prema tražiteljima zaposlenja, potrebno je donošenje nacionalnih mjera kojima bi se pojasnili uvjeti pod kojima bi se eventualno odobrilo produženje razdoblja od tri mjeseca ili pod kojima bi se odredila margina prosudbe prepuštena nadležnoj nacionalnoj upravi u skladu s člankom 64. stavkom 1. točkom (c), in fine, te uredbe.
71.
Je li na temelju tog utvrđenja moguće zaključiti da država članica koja je, poput Kraljevine Nizozemske, iskoristila tu mogućnost ipak može odlučiti u načelu odbiti sve zahtjeve za produženje razdoblja od tri mjeseca, osim ako bi, s obzirom na posebne okolnosti predmetnog slučaja, takvo rješenje dovelo do nerazumnih, odnosno, u konačnici, neproporcionalnih posljedica?
72.
Na temelju načela qui potest majus potest et minus moglo bi se već a priori dati potvrdan odgovor.
73.
Međutim, Komisija predlaže da se na pitanje izneseno u točki 71. ovog mišljenja odgovori niječno. Tvrdi da bi nadležno nacionalno tijelo u svakom slučaju trebalo biti u mogućnosti primijeniti marginu prosudbe ne u skladu s izrazom „ne, osim ako”, nego izrazom „da, osim ako”.
74.
Ne slažem se s tim stajalištem.
75.
Naime, s jedne strane, kao što sam već naveo, člankom 64. stavkom 1. točkom (c), in fine, Uredbe br. 883/2004 ne propisuju se kriteriji na temelju kojih nadležna nacionalna uprava treba ispitati zahtjev za produženje razdoblja od tri mjeseca niti se u njemu navode načini na koje se treba izvršavati margina prosudbe koja je tako dodijeljena toj upravi, kao što je među ostalim u biti potvrdila poljska vlada.
76.
S druge strane, iako je točno da nadležna nacionalna uprava u izvršavanju svoje margine prosudbe treba također poštovati pravo Unije, osobito načela nediskriminacije i proporcionalnosti, ta obveza ne podrazumijeva da se takva margina prosudbe treba izvršavati na samo jedan određeni način kao što je „da, osim ako”, kao što tvrdi Komisija.
77.
Drugim riječima, članku 64. stavku 1. točki (c), in fine, Uredbe br. 883/2004, s obzirom na načela nediskriminacije i proporcionalnosti, ne protivi se to što, među ostalim, država članica utvrđuje opće, objektivne i nediskriminirajuće kriterije na temelju kojih se određuje izvršavanje margine prosudbe njezine uprave na način da navodi okolnosti ili slučajeve u kojima bi potonja uprava iznimno mogla odobriti da se tražitelju zaposlenja u drugoj državi članici produži izvoz davanja za nezaposlenost do maksimalno šest mjeseci.
78.
Smatram da tako država članica ostaje u okvirima koji su dopušteni pravom Unije ako donese mjere u skladu s kojima se produženje razdoblja za izvoz davanja za nezaposlenost do maksimalno šest mjeseci može odobriti samo ako se ispune određeni uvjeti, kao što su oni koje je naveo sud koji je uputio zahtjev, odnosno ako je dotična osoba u postupku koji zaista može dovesti do zaposlenja zbog kojeg je potrebno produženje boravka u predmetnoj državi članici ili ako tražitelj zaposlenja podnese izjavu o namjeri poslodavca iz navedene države članice koji mu nudi stvarnu mogućnost zaposlenja. Takvim se nacionalnim mjerama može čak ojačati pravna sigurnost dotičnih osoba, tako da im se omogući da se unaprijed upoznaju s uvjetima i/ili kriterijima na temelju kojih će nacionalna uprava izvršiti svoju diskrecijsku ovlast i, po potrebi, olakšati sudski nadzor odluka koje donosi potonja uprava.
79.
Uostalom, suprotno tvrdnjama Komisije, iz formulacije prvog prethodnog pitanja i očitovanja Uwv‑a proizlazi da ta uprava nije odbila provjeriti je li posebnim okolnostima ovog slučaja opravdano da se žalitelju u glavnom postupku odobri produženje razdoblja za izvoz davanja za nezaposlenost nakon tri mjeseca koja su mu već dodijeljena na temelju Uredbe br. 883/2004.
80.
Dodajem da je činjenica da se uvjeti i/ili kriteriji za odobravanje produženja razdoblja za izvoz davanja za nezaposlenost mogu razlikovati među državama članicama koje su se odlučile za mogućnost predviđenu člankom 64. stavkom 1. točkom (c), in fine, Uredbe br. 883/2004 upravo posljedica margine prosudbe koju im je zakonodavac Unije dodijelio pri donošenju te uredbe.
81.
Te je razlike između sustava i mjera država članica koje su iskoristile mogućnost predviđenu člankom 64. stavkom 1. točkom (c), in fine, Uredbe br. 883/2004 zakonodavac Unije uzeo u obzir (
28
). One se ne mogu smatrati ograničenjima slobodnog kretanja radnika jer su posljedica neusklađenosti uvjeta i načina u skladu s kojima uprave država članica mogu produžiti razdoblje za izvoz davanja za nezaposlenost do maksimalno šest mjeseci (
29
). To utvrđenje obuhvaća i odredbe o slobodnom kretanju radnika Sporazuma EZ-Švicarska koje nemaju širi doseg od odredbi predviđenih UFEU‑om.
82.
Na zakonodavcu Unije je, a ne na Sudu, da ublaži, odnosno otkloni te razlike ako to ocijeni potrebnim.
83.
Stoga predlažem da se na prvo prethodno pitanje koje je postavio sud koji je uputio zahtjev odgovori: da se, s obzirom na slobodno kretanje radnika i na načela nediskriminacije i proporcionalnosti, odredbama Uredbe br. 883/2004 ne protivi to da država članica iskoristi mogućnost predviđenu člankom 64. stavkom 1. točkom (c), in fine, te uredbe tako da načelno odbije svaki zahtjev za produženje trajanja izvoza davanja za nezaposlenost nakon tri mjeseca do maksimalno šest mjeseci, osim ako nadležno tijelo te države članice ocijeni da mu posebne okolnosti slučaja, osobito postojanje konkretnih i očitih mogućnosti zapošljavanja, razumno ne dopuštaju da odbije produženje trajanja izvoza tih davanja.
84.
U tim okolnostima nije potrebno odgovoriti na drugo prethodno pitanje, koje se odnosi na načine na koje države članice trebaju iskoristiti mogućnost dodijeljenu člankom 64. stavkom 1. točkom (c), in fine, Uredbe br. 883/2004. Uostalom, to drugo pitanje postavljeno je samo za slučaj da je odgovor na prvo pitanje niječan, a predlažem da se tu mogućnost odbaci iz razloga koje sam prethodno naveo.
IV. Zaključak
85.
S obzirom na sva prethodna razmatranja, predlažem Sudu da na zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Centrale Raad van Beroep (Središnje žalbeno vijeće, Nizozemska) odgovori kako slijedi:
S obzirom na slobodno kretanje radnika i na načela nediskriminacije i proporcionalnosti, odredbama Uredbe (EZ) br. 883/2004 Europskog parlamenta i Vijeća od 29. travnja 2004. o koordinaciji sustava socijalne sigurnosti ne protivi se to da država članica iskoristi mogućnost predviđenu člankom 64. stavkom 1. točkom (c), in fine, te uredbe tako da načelno odbije svaki zahtjev za produženje trajanja izvoza davanja za nezaposlenost nakon tri mjeseca do maksimalno šest mjeseci, osim ako nadležno tijelo te države članice ocijeni da mu posebne okolnosti slučaja, osobito postojanje konkretnih i očitih mogućnosti zapošljavanja, razumno ne dopuštaju da odbije produženje trajanja izvoza tih davanja.
(
1
)	Izvorni jezik: francuski
(
2
)	SL 2004., L 166, str. 1. (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 5., svezak 3., str. 160.)
(
3
)	Moje isticanje
(
4
)	SL 2002., L 114, str. 6. (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 11., svezak 60., str. 8.)
(
5
)	SL 2012., L 103, str. 51. (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 5., svezak 6., str. 319.)
(
6
)	SL 1971., L 149, str. 2.
(
7
)	Vidjeti u tom smislu presude od 19. lipnja 1980., Testa i dr. (41/79, 121/79 i 796/79, EU:C:1980:163, t. 4.) i od 21. veljače 2002., Rydergård (C‑215/00, EU:C:2002:111, t. 17.).
(
8
)	Vidjeti u tom smislu presudu od 19. lipnja 1980., Testa i dr. (41/79, 121/79 i 796/79, EU:C:1980:163, t. 5. i 13.).
(
9
)	Vidjeti presudu od 19. lipnja 1980., Testa i dr. (41/79, 121/79 i 796/79, EU:C:1980:163, t. 8.).
(
10
)	Vidjeti u tom smislu presudu od 19. lipnja 1980., Testa i dr. (41/79, 121/79 i 796/79, EU:C:1980:163, t. 14. do 16.).
(
11
)	Vidjeti u tom smislu presudu od 18. srpnja 2006., De Cuyper (C‑406/04, EU:C:2006:491, t. 38. i 47.).
(
12
)	Presuda od 18. srpnja 2006., De Cuyper (C‑406/04, EU:C:2006:491, t. 45.)
(
13
)	Moje isticanje
(
14
)	Sud sada redovito uzima u obzir pripremne akte kao izvor za tumačenje akata Unije; vidjeti osobito u pogledu Uredbe br. 883/2004 presudu od 11. travnja 2013., Jeltes i dr. (C‑443/11, EU:C:2013:224, t. 33. i 34.) i, nedavno u pogledu drugih propisa, presude od 18. listopada 2016., Nikiforidis (C‑135/15, EU:C:2016:774, t. 45.) i od 26. srpnja 2017., Mengesteab (C‑670/16, EU:C:2017:587, t. 89. i 90.).
(
15
)	Vidjeti u tom pogledu redom članak 50. stavak 1. točku (d) Prijedloga Uredbe Vijeća (EZ) o koordinaciji sustavâ socijalne sigurnosti od 21. prosinca 1998. COM (1998) 779 final, str. 45. i točku 3.3.9. Komunikacije Komisije Europskom parlamentu u skladu s člankom 251. stavkom 2. drugim podstavkom UEZ‑a u pogledu zajedničkog stajališta Vijeća u cilju donošenja Uredbe Europskog parlamenta i Vijeća o koordinaciji sustavâ socijalne sigurnosti, COM (2004) 44 final, str. 9. Vidjeti u pogledu odbijanja država članica da obvezno produže razdoblje za izvoz davanja na šest mjeseci, Cornelissen, R., „The New EU coordination system for workers who become unemployed”, European Journal of Social Security, br.°3, 2007., str. 204. Vidjeti također u pogledu sadašnjih razlika među državama članicama obrazloženje Prijedloga uredbe Europskog parlamenta i Vijeća o izmjeni Uredbe (EZ) br. 883/2004 o koordinaciji sustava socijalne sigurnosti i Uredbe (EZ) br. 987/2009 o utvrđivanju postupka provedbe Uredbe (EZ) br. 883/2004, COM (2016) 815 final, koji je Komisija predstavila 13. prosinca 2016., str. 7.
(
16
)	Vidjeti u tom smislu presudu od 19. lipnja 1980., Testa i dr. (41/79, 121/79 i 796/79, EU:C:1980:163, t. 21. i 22.). Vidjeti i presudu od 20. ožujka 1979., Coccioli (139/78, EU:C:1979:75, t. 8. i 9.).
(
17
)	U presudama od 20. ožujka 1979., Coccioli (139/78, EU:C:1979:75) i od 19. lipnja 1980., Testa i dr. (41/79, 121/79 i 796/79, EU:C:1980:163), Sud je bio suočen sa situacijama u kojima su se dotične nezaposlene osobe razboljele prije povratka na državno područje države članice koja im je isplaćivala davanja.
(
18
)	Podsjećam na to da, prema sudskoj praksi, u slučaju kada je moguće odredbu prava Unije tumačiti na više načina, treba dati prednost onom tumačenju koje može sačuvati njezin koristan učinak: vidjeti osobito presude od 18. prosinca 2008., Afton Chemical (C‑517/07, EU:C:2008:751, t. 43.) i od 10. rujna 2014., Holger Forstmann Transporte (C‑152/13, EU:C:2014:2184, t. 26.).
(
19
)	Vidjeti po analogiji presudu od 11. travnja 2013., Jeltes i dr. (C‑443/11, EU:C:2013:224, t. 40.).
(
20
)	Iako to ovdje nije od odlučujuće važnosti, dodajem da se čini da se službe Komisije također slažu s tim mišljenjem u radnom dokumentu o procjeni utjecaja Prijedloga uredbe Europskog parlamenta i Vijeća o izmjeni Uredbe br. 883/2004 o koordinaciji sustava socijalne sigurnosti i Uredbe br. 987/2009 o utvrđivanju postupka provedbe Uredbe br. 883/2004, COM (2016) 815 final, koji je Komisija predstavila 13. prosinca 2016.; vidjeti Commission Staff Working Document, Impact Assessment, Initiative to Partially Revise Regulation No. 883/2004 and its Implementing Regulation (EC) No. 987/2004, SWD (2015) 460 final, Part 1/6, str. 69. u kojem se potvrđuje „Under the current rules Member States have a discretion to determine whether they export unemployment benefits only for the minimum period of three months or the maximum period of six months”. U skladu s tim dokumentom i ako se isključi Kraljevina Nizozemska, trenutačno jedanaest država članica odbija takvo produženje.
(
21
)	Vidjeti po analogiji s člankom 69. Uredbe br. 1408/71 presudu od 6. studenoga 2003., Komisija/Nizozemska (C‑311/01, EU:C:2003:598, t. 39. i navedena sudska praksa).
(
22
)	Vidjeti točke 70. do 82. ovog mišljenja.
(
23
)	SL 2002., L 190, str. 1.
(
24
)	Vidjeti osobito u pogledu Okvirne odluke 2002/584 presude od 5. rujna 2012., Lopes Da Silva Jorge (C‑42/11, EU:C:2012:517, t. 53.) i od 29. lipnja 2017., Popławski (C‑579/15, EU:C:2017:503, t. 28.).
(
25
)	Vidjeti u tom smislu osobito presudu od 15. ožujka 2017.Al Chodor (C‑528/15, EU:C:2017:213, t. 27. i navedena sudska praksa).
(
26
)	Vidjeti presudu od 17. prosinca 2015., Imtech Marine Belgium (C‑300/14, EU:C:2015:825, t. 27. do 31.).
(
27
)	Vidjeti u tom smislu osobito presude od 5. svibnja 2015., Španjolska/Vijeće (C‑147/13, EU:C:2015:299, t. 94.), od 9. veljače 2017., S. (C‑283/16, EU:C:2017:104, t. 48.) i od 15. ožujka 2017., Al Chodor (C‑528/15, EU:C:2017:213, t. 27.).
(
28
)	Radi korisnosti, iz radnog dokumenta službi Komisije navedenog u bilješki 19. ovog mišljenja (str. 69.) proizlazi da se kriteriji za produženje razdoblja od tri mjeseca do maksimalno šest mjeseci znatno razlikuju u 15 država članica koje odobravaju mogućnost takvog produženja.
(
29
)	Vidjeti po analogiji presudu od 11. travnja 2013., Jeltes i dr. (C‑443/11, EU:C:2013:224, t. 45.).