62023CC0581
MIŠLJENJE NEZAVISNE ODVJETNICE
LAILE MEDINE
od 9. siječnja 2025. (
1
)
Predmet C‑581/23
Beevers Kaas BV
protiv
Albert Heijn België NV,
Koninklijke Ahold Delhaize NV,
Albert Heijn BV,
Ahold België BV,
Intervenijent:
B. A. Coöperatieve Zuivelonderneming Cono
(zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Hof van beroep te Antwerpen (Žalbeni sud u Antwerpenu, Belgija))
„Zahtjev za prethodnu odluku – Tržišno natjecanje – Sporazumi, odluke i usklađena djelovanja – Članak 101. stavak 3. UFEU‑a – Vertikalni sporazumi – Uredba (EU) br. 330/2010 – Izuzeće – Članak 4. točka (b) podtočka i. – Teška ograničenja – Iznimke – Ugovori o isključivoj distribuciji – Uvjeti – Zabrana aktivne prodaje na isključivo dodijeljenom području – Uvjet paralelnog određivanja obveza – Pojam ‚sporazum’ – Dokaz suglasnosti volja između dobavljača i njegovih kupaca – Nepostojanje aktivne prodaje drugih kupaca na isključivo dodijeljenom području isključivog distributera”
1.
Ovaj zahtjev za prethodnu odluku, koji je uputio Hof van beroep te Antwerpen (Žalbeni sud u Antwerpenu, Belgija), odnosi se na tumačenje članka 4. točke (b) podtočke i. Uredbe Komisije (EU) br. 330/2010 (poznate i kao Uredba o skupnom izuzeću za vertikalne sporazume (USIVS)) (
2
). Upućen je u postupku između društva Beevers Kaas BV, s jedne strane, i društava Albert Heijn België NV, Koninklijke Ahold Delhaize NV, Albert Heijn BV i Ahold België BV (u daljnjem tekstu zajedno: društva Albert Heijn), s druge strane.
2.
Postupak se odnosi na navodnu povredu, od strane potonjih društava, ugovora o isključivoj distribuciji poznatog sira Beemster (
3
) u Belgiji i Luksemburgu sklopljenog između društva Beevers Kaas i zadružne mljekare B. A. Coöperatieve Zuivelonderneming Cono (u daljnjem tekstu: Cono).
I. Pravni okvir
A.
Pravo Unije
3.
Uredba br. 330/2010, koju sud koji je uputio zahtjev smatra primjenjivom na spor u glavnom postupku, naslijedila je, s učinkom od 1. lipnja 2010., Uredbu Komisije (EZ) br. 2790/1999 (
4
). Uredba br. 330/2010, kako je predviđeno u njezinu članku 10. drugom stavku, prestala je važiti 31. svibnja 2022.
4.
Člankom 2. Uredbe br. 330/2010 uvedeno je izuzeće od članka 101. stavka 1. UFEU‑a za vertikalne sporazume koji sadržavaju vertikalna ograničenja (u daljnjem tekstu: skupno izuzeće).
5.
Članak 4. Uredbe br. 330/2010 odnosio se na „teška ograničenja”, na koja se, uz poneke iznimke, nije moglo primijeniti skupno izuzeće predviđeno u članku 2. te uredbe. Članak 4. je predviđao:
„Izuzeće iz članka 2. ne primjenjuje se na vertikalne sporazume koji neposredno ili posredno, samostalno ili zajedno s drugim čimbenicima pod kontrolom ugovornih strana, imaju za cilj:
[…]
(b)
ograničavanje područja na kojem kupac stranka sporazuma može prodavati robu ili usluge koje su predmet sporazuma, ili ograničavanje korisnika kojima ih može prodavati, ne dovodeći u pitanje ograničenje njihovog [njegova] poslovnog nastana, osim:
i.
ograničavanja aktivne prodaje na isključivo dodijeljeno područje [na isključivo dodijeljenom području] ili isključivoj grupi korisnika rezerviranoj za dobavljača, odnosno na području ili korisnicima koje je dobavljač dodijelio drugom kupcu, pod uvjetom da takvo ograničenje ne ograničava prodaju korisnika kupca,
[…]”
6.
Uredba Komisije (EU) 2022/720 (
5
), koja je naslijedila Uredbu br. 330/2010, stupila je na snagu 1. lipnja 2022. te će, kako je propisano u njezinim člancima 10. i 11., prestati važiti 31. svibnja 2034.
7.
Smjernice Europske komisije o vertikalnim ograničenjima (
6
) objavljene su na dan donošenja Uredbe br. 330/2010.
8.
U skladu s točkom 25. Smjernica iz 2010.:
„[…]
(a)
[Uredba br. 330/2010] primjenjuje se na sporazume i usklađena djelovanja […] Da bi postojao sporazum u smislu članka 101. [UFEU‑a], dovoljno je da stranke iskažu zajedničku namjeru da se na tržištu ponašaju na određeni način. Oblik u kojem je iskazana namjera nije važan sve dok je vjeran izraz namjere stranaka. Ako ne postoji izričit sporazum kojim se iskazuje suglasnost volja stranaka, Komisija mora dokazati da je druga stranka suglasna s jednostranom politikom prve stranke. U pogledu vertikalnih sporazuma suglasnost sa specifičnom jednostranom politikom može se dokazati na dva načina. Kao prvo, suglasnost se može izvesti iz ovlasti koje su strankama dodijeljene unaprijed sastavljenim općim sporazumom. Ako se uvjetima tog sporazuma predviđa ili ovlašćuje jednu stranku da naknadno donese određenu jednostranu politiku koja će obvezivati drugu stranku, na toj se osnovi može utvrditi suglasnost druge stranke s tom politikom […] Kao drugo, ako nema takve izričite suglasnosti, Komisija može dokazati postojanje prešutne suglasnosti. Za to treba pokazati da jedna stranka izričito ili prešutno zahtijeva suradnju druge stranke radi provedbe svoje jednostrane politike i da je druga stranka ispunila taj zahtjev provedbom te jednostrane politike u praksi […] [U pogledu] vertikalnih sporazuma prešutna suglasnost može se izvesti iz razine prisile koju stranka koristi kako bi drugoj stranci ili drugim strankama sporazuma nametnula svoju jednostranu politiku u vezi s brojem distributera koji u praksi doista provode jednostranu politiku dobavljača. Primjerice, činjenica da je dobavljač uspostavio sustav praćenja i kazni za sankcioniranje distributera koji ne poštuju njegovu jednostranu politiku upućuje na prešutnu suglasnost s tom politikom ako taj sustav omogućuje dobavljaču da tu politiku provodi u praksi. […]” [neslužbeni prijevod]
9.
Točka 51. Smjernica iz 2010. predviđa sljedeće:
„Postoje četiri iznimke od teškog ograničenja utvrđenog člankom 4. točkom (b) [Uredbe br. 330/2010]. Prva iznimka, predviđena u članku 4. točki (b) podtočki i., omogućuje dobavljaču da kupcu stranci sporazuma ograniči aktivnu prodaju na području ili grupi korisnika koji su isključivo dodijeljeni drugom kupcu ili koje je dobavljač rezervirao za sebe. Područje ili grupa korisnika isključivo su dodijeljeni kada dobavljač pristane svoj proizvod prodavati samo jednom distributeru radi distribucije na određenom području ili određenoj grupi korisnika te kada je, neovisno o dobavljačevoj prodaji, isključivi distributer zaštićen od aktivne prodaje na njegovu području ili njegovoj grupi korisnika svih drugih dobavljačevih kupaca iz [Europske] unije. Dobavljač može kombinirati dodjelu isključivog područja i isključive grupe korisnika na način da, na primjer, imenuje isključivog distributera za određenu grupu korisnika na određenom području. Međutim, takva zaštita isključivo dodijeljenih područja ili grupa korisnika mora dopuštati pasivnu prodaju na takvim područjima ili takvim grupama korisnika. Za potrebe primjene članka 4. točke (b) [Uredbe br. 330/2010], Komisija pojam ‚aktivna’ […] prodaja tumači na sljedeći način:
–
‚Aktivna’ prodaja znači aktivno pristupanje pojedinačnim korisnicima putem, primjerice, izravne pošte, uključujući samoinicijativno slanje poruka elektroničke pošte ili osobne posjete; ili aktivno pristupanje određenoj grupi korisnika ili korisnicima na određenom području putem oglasâ u medijima, interneta ili drugim promidžbenim radnjama izričito namijenjenima toj grupi korisnika ili korisnicima na tom području. Oglašavanje ili promidžba koji privlače kupca samo ako doseže (i) određenu grupu korisnika ili određene korisnike na određenom području smatra se aktivnom prodajom toj grupi korisnika ili tom korisnicima na tom području.
[…]” [neslužbeni prijevod]
B.
Belgijsko pravo
10.
Članak VI.104. Wetboeka van economisch recht (Zakonik o gospodarskom pravu, u daljnjem tekstu: WER) od 28. veljače 2013. predviđa:
„Zabranjene su sve radnje protivne poštenoj trgovačkoj praksi kojima poduzetnik štetno utječe ili može štetno utjecati na poslovne interese jednog ili više poduzetnika.”
II. Činjenično stanje koje je dovelo do spora u glavnom postupku i prethodna pitanja
11.
Društvo Beevers Kaas, žalitelj u glavnom postupku, isključivi je distributer sira Beemster u Belgiji, koji kupuje od proizvođača Cono, društva s poslovnim nastanom u Nizozemskoj.
12.
Od 1. siječnja 1993. između društava Cono i Beevers Kaas postoji ugovor o isključivoj distribuciji sira Beemster u Belgiji i Luksemburgu (u daljnjem tekstu: ugovor o isključivoj distribuciji).
13.
Društva Albert Heijn posluju kao supermarketi u Belgiji i Nizozemskoj. Ona su kupci (
7
) sira Beemster koji društvo Cono proizvodi za tržišta izvan Belgije i Luksemburga.
14.
Društvo Beevers Kaas optužuje društva Albert Heijn da povrjeđuju poštenu trgovačku praksu time što u Belgiji obavljaju djelatnosti koje izravno ili neizravno dovode do povrede njegovih prava isključive distribucije iz ugovora o isključivoj distribuciji, iako znaju da je društvo Cono vezano tim ugovorom.
15.
Društva Albert Heijn navode da im društva Beevers Kaas i Cono žele zabraniti aktivnu prodaju, što nije dopušteno. Ona smatraju da ugovor o isključivoj distribuciji ne nalaže društvu Cono da društvo Beevers Kaas štiti od aktivne prodaje drugih kupaca te da nije u skladu sa strogim uvjetima prava tržišnog natjecanja koji moraju biti ispunjeni da bi se preprodaja mogla zabraniti.
16.
Presudom od 9. srpnja 2021. predsjednik ondernemingsrechtbanka Antwerpen (Sud za poduzetništvo u Antwerpenu, Belgija) odbio je kao neosnovanu tužbu koju je podnijelo društvo Beevers Kaas navodeći da „ni iz jedne ugovorne ili zakonodavne odredbe ne proizlazi da je poduzetnicima zabranjeno proizvode izravno nabavljati, u Nizozemskoj, od društva Cono te [ih] distriburirati u Belgiji”. Osobito, predsjednik tog suda naglasio je činjenicu da je ugovorom o isključivoj distribuciji predviđeno tek da društvo Cono ne može sâmo prodavati belgijskim distributerima. Tumačenje koje zagovara društvo Beevers Kaas značilo bi da svi poduzetnici, bez obzira na to gdje im je poslovni nastan, moraju poštovati taj ugovor te ne prodavati sir društva Cono u Belgiji. Slično tomu, društvo Beevers Kaas na svojem isključivom području ne uživa nikakvu ugovornu zaštitu od aktivne prodaje drugih kupaca koji svoje proizvode nabavljaju od društva Cono.
17.
Društvo Beevers Kaas protiv te je presude podnijelo žalbu Hofu van beroep te Antwerpen (Žalbeni sud u Antwerpenu), sudu koji je uputio zahtjev.
18.
Stranke se pred tim sudom ne slažu o tome je li ugovor o isključivoj distribuciji u skladu s uvjetima iz članka 4. točke (b) podtočke i. Uredbe br. 330/2010, a osobito s uvjetom poznatim kao „uvjet paralelnog određivanja obveza”. Taj uvjet nalaže dobavljaču da svojeg isključivog distributera štiti od toga da svi njegovi drugi distributeri/kupci iz Europskog gospodarskog prostora (EGP) aktivno prodaju na isključivom području.
19.
Međupresudom od 27. travnja 2022. sud koji je uputio zahtjev odlučio je o spornom pitanju u pogledu sadržaja i opsega ugovora o isključivoj distribuciji u korist društva Beevers Kaas. Zaključio je da je društvo Beevers Kaas dokazalo da su društva Albert Heijn, barem prešutno, pristala na zabranu aktivne prodaje. Međutim, prema mišljenju suda koji je uputio zahtjev, društvo Beevers Kaas mora dokazati da su tu zabranu, osim društava Albert Heijn, prihvatili i svi drugi distributeri/kupci.
20.
Sud koji je uputio zahtjev slaže se s napomenom belgijskog nacionalnog tijela nadležnog za tržišno natjecanje – od kojeg je taj sud zatražio da se uključi u postupak kao amicus curiae – prema kojoj uvjet paralelnog određivanja obveza mora biti ispunjen da bi zabrana aktivne prodaje bila opravdana. Taj uvjet treba tumačiti s obzirom na pojam „sporazum” u smislu članka 101. UFEU‑a i članka IV.1. WER‑a.
21.
Sud koji je uputio zahtjev u tom pogledu ističe da u Uredbi br. 330/2010 i Smjernicama iz 2010. nije navedeno na koji točno način dobavljač mora svoje isključive distributere štititi od aktivne prodaje dobavljačevih drugih kupaca na isključivom području. Osobito, u tim aktima nije predviđeno kako dobavljač svoje druge kupce treba obavijestiti o zabrani aktivne prodaje niti kako ti kupci trebaju pristati na tu zabranu.
22.
U ovom slučaju nema dokaza o tome da su svi drugi kupci društva Cono izričito pristali na zabranu aktivne prodaje. Nacionalno tijelo nadležno za tržišno natjecanje smatra da sud koji je uputio zahtjev može postojanje prešutnog pristanka na tu zabranu izvesti iz puke činjenice da, do sada, nijedan kupac u Belgiji ne prodaje proizvode kupljene od društva Cono. Društvo Beevers Kaas slaže se s tim stajalištem te stoga smatra da je u dovoljnoj mjeri dokazalo da su svi kupci društva Cono prihvatili zabranu aktivne prodaje.
23.
Nasuprot tomu, društva Albert Heijn smatraju da društvo Beevers Kaas, da bi dokazalo postojanje prešutnog pristanka, mora pokazati da je strategija društva Cono, to jest zabrana da se proizvod Beemster kupljen u Nizozemskoj aktivno prodaje u Belgiji, priopćena svim kupcima potonjeg društva.
24.
U tim okolnostima, Hof van beroep te Antwerpen (Žalbeni sud u Antwerpenu) odlučio je prekinuti postupak i Sudu uputiti sljedeća prethodna pitanja:
„1.
Može li se uvjet paralelnog određivanja obveza iz članka 4. točke (b) podtočke i. [Uredbe br. 330/2010] smatrati ispunjenim te može li dobavljač koji ispunjava druge uvjete iz te uredbe stoga pravovaljano zabraniti aktivne prodaje jednog od svojih kupaca na području koje je isključivo dodijeljeno drugom kupcu ako se to temelji samo na utvrđenju da na tom području nema aktivne prodaje drugih kupaca? […] [T]reba li postojanje sporazuma o zabrani aktivne prodaje između tih drugih kupaca i dobavljača smatrati dovoljno dokazanim već na temelju samog utvrđenja da na isključivo dodijeljenom području nema aktivne prodaje tih drugih kupaca?
2.
Može li se uvjet paralelnog određivanja obveza iz članka 4. točke (b) podtočke i. [Uredbe br. 330/2010] smatrati ispunjenim te može li dobavljač koji ispunjava druge uvjete iz te uredbe stoga pravovaljano zabraniti aktivne prodaje jednog od svojih kupaca na području koje je isključivo dodijeljeno drugom kupcu ako pristanak svojih drugih kupaca dobije samo ako i kada oni namjeravaju aktivno prodavati na području koje je isključivo dodijeljeno na taj način? Suprotno tomu, je li potrebno da dobavljač dobije takav pristanak od svih svojih kupaca, neovisno o tome namjeravaju li oni aktivno prodavati na isključivo dodijeljenom području?”
III. Postupak pred Sudom
25.
Pisana očitovanja podnijeli su društvo Beevers Kaas, društva Albert Heijn, društvo Cono, belgijska vlada i Komisija. Dana 16. listopada 2024. održana je rasprava, na kojoj su te stranke bile zastupane.
IV. Ocjena
A.
Prvo prethodno pitanje
26.
Sud koji je uputio zahtjev tim pitanjem u bitnome želi doznati treba li članak 4. točku (b) podtočku i. Uredbe br. 330/2010 tumačiti na način da je – u situaciji u kojoj je dobavljač određenom distributeru dodijelio isključivo područje – puko utvrđenje da njegovi drugi kupci (to jest kupci koji ne uživaju tu konkretnu isključivu pogodnost) ne prodaju aktivno na tom području dovoljan dokaz postojanja sporazuma između tog dobavljača i tih drugih kupaca u pogledu zabrane aktivne prodaje na tom području.
1. Je li uvjet paralelnog određivanja obveza dio članka 4. točke (b) podtočke i. Uredbe br. 330/2010
27.
Sud koji je uputio zahtjev u svojem se prvom pitanju poziva na uvjet paralelnog određivanja obveza. Kako bi se odgovorilo na to pitanje, valja razmotriti omogućuju li elementi iz članka 4. točke (b) podtočke i. Uredbe br. 330/2010 Sudu da zaključi – prvi put u svojoj sudskoj praksi – da taj članak sadržava uvjet paralelnog određivanja obveza, iako se u njemu takav uvjet ne spominje izričito.
28.
Treba imati na umu da je prilikom tumačenja odredbe prava Unije potrebno uzeti u obzir njezin tekst, kontekst i ciljeve (
8
).
29.
Valja započeti s kontekstom članka 4. točke (b) podtočke i. Uredbe br. 330/2010.
30.
Članak 2. te uredbe predviđa, pod određenim uvjetima, skupno izuzeće vertikalnih sporazuma od zabrane iz članka 101. stavka 1. UFEU‑a, čime stvara sigurnu luku za te sporazume.
31.
Istodobno, tom su uredbom iz pogodnosti skupnog izuzeća isključene određene vrste vertikalnih sporazuma, to jest oni vertikalni sporazumi koji, bez obzira na tržišni udio dotičnih poduzetnika, sadržavaju određene vrste teških ograničenja tržišnog natjecanja. To su sporazumi koji sadržavaju teška ograničenja predviđena u članku 4. te uredbe.
32.
Stoga, u skladu s člankom 4. točkom (b) Uredbe br. 330/2010, predviđeno skupno izuzeće se ne primjenjuje na vertikalne sporazume koji, neposredno ili posredno, imaju za cilj ograničavanje područja na kojem kupac stranka sporazuma može prodavati robu ili usluge koje su predmet sporazuma ili ograničavanje korisnika kojima ih može prodavati, ne dovodeći u pitanje ograničenje njegova poslovnog nastana.
33.
Međutim, članak 4. točka (b) Uredbe br. 330/2010 predviđao je četiri iznimke. Ograničenja obuhvaćena tim iznimkama u toj se uredbi ne smatra teškim ograničenjima te ona stoga ne dovode do gubitka pogodnosti skupnog izuzeća za dotični sporazum. Drugim riječima, ta odredba dopušta da se skupno izuzeće ipak primjenjuje na četiri vrste ograničenja.
34.
Ta odredba predviđa četiri iznimke (od iznimke), a iznimke od pravila treba, u skladu sa sudskom praksom Suda, usko tumačiti (
9
).
35.
To me dovodi do cilja članka 4. točke (b) podtočke i. Uredbe br. 330/2010. Cilj te odredbe, koji proizlazi iz njezina teksta, bio je izuzeti ograničenja aktivne prodaje na isključivom području distributera/kupca (u daljnjem tekstu: zabrana aktivne prodaje) (
10
) ako su ta ograničenja sadržana u obvezujućem sporazumu između dobavljača i njegovih drugih kupaca (
11
).
36.
Stoga bi, u ovom slučaju, iznimka predviđena tom odredbom omogućila – ako su uvjeti iz te odredbe ispunjeni – dobavljaču (društvu Cono) da područje dodijeli isključivo jednom od svojih distributera/kupaca (društvu Beevers Kaas) te da, istodobno, svojim drugim kupcima ograniči aktivnu prodaju na tom području.
37.
Kada je riječ o tekstu članka 4. točke (b) podtočke i. Uredbe br. 330/2010, kako sam već istaknula (
12
) te kako je usto dobro objašnjeno u Stručnom izvješću o reviziji Uredbe o skupnom izuzeću za vertikalne sporazume (
13
), uvjet paralelnog određivanja obveza – to jest „uvjet koji mora biti ispunjen da bi se skupno izuzeće moglo primjenjivati na ograničavanje aktivne prodaje”, a koji se tiče odnosa između dobavljača (društva Cono) i svih njegovih distributera/kupaca u ovom slučaju – „ne proizlazi izričito iz [teksta] članka 4. točke (b) podtočke i. Uredbe [br.] 330/2010, već je u točki 51. Smjernica iz [2010.] povezan s pojmom ‚isključiva dodjela’”. Iz toga slijedi da se mora utvrditi je li taj uvjet dio članka 4. točke (b) podtočke i. te mora li stoga biti ispunjen da bi ta odredba bila primjenjiva u slučaju poput onog iz glavnog postupka.
38.
Ako je odgovor na to potvrdan, uvjet paralelnog određivanja obveza značio bi da dodjelu područne isključivosti određenom distributeru/kupcu (društvu Beevers Kaas) i primjenu zabrane aktivne prodaje na sve druge kupce prati obveza dobavljača (društva Cono) da prava takvog kupca na isključivu distribuciju štiti od svih drugih kupaca tog dobavljača.
39.
Pojam „isključiva distribucija” označava situaciju u kojoj je područje (ili grupa korisnika) „isključivo dodijeljeno”, to jest u kojoj je dobavljač pristao svoj proizvod prodavati samo jednom kupcu radi distribucije na određenom području (ili određenoj grupi korisnika) (
14
).
40.
Kao prvo, prema mojemu mišljenju, iz teksta članka 4. točke (b) podtočke i. Uredbe br. 330/2010, a osobito iz upotrebe izraza „isključivo dodijeljeno područje”, prešutno proizlazi (
15
) da dobavljač može jednom od svojih kupaca dodijeliti isključivo područje. Dodjela isključivog područja nužno znači da samo određeni kupac ima pravo distribuirati proizvod na tom konkretnom području. Da bi isključivost imala učinka, uživanje prava priznatog tom kupcu mora biti zaštićeno od moguće povrede. Stoga, ako dobavljač odluči upotrijebiti iznimku od teških ograničenja, on ima odgovarajuću obvezu osigurati učinkovitost te isključive dodjele područja, uključujući na način da tog kupca štiti od toga da drugi kupci tog dobavljača aktivno prodaju na tom području.
41.
Naime, kako je sud koji je uputio zahtjev u bitnome istaknuo, mogućnost dobavljača da neko područje isključivo dodijeli jednom od svojih distributera/kupaca bila bi lišena svakog učinka ako isključivi distributer/kupac ne bi bio zaštićen od toga da drugi dobavljačevi kupci aktivno prodaju na tom području (
16
). U vezi s tim podsjećam na to da je Sud više puta utvrdio da kada je odredbu prava Unije moguće tumačiti na više načina, prednost se mora dati tumačenju koje osigurava koristan učinak te odredbe (
17
).
42.
Kao drugo, iz teksta članka 4. točke (b) podtočke i. Uredbe br. 330/2010 izričito proizlazi da dobavljač može ograničiti aktivnu prodaju drugih kupaca na isključivom području. Ta bi mogućnost bila lišena svoje biti te bi bila tek mrtvo slovo na papiru ako je ne bi pratila obveza dobavljača da osigura da ti drugi kupci doista poštuju ograničenje aktivne prodaje. Istodobno, valja primijetiti da takva obveza postoji samo ako dobavljač namjerava koristiti te doista iskoristi iznimku predviđenu u članku 4. točki (b) podtočki i.
43.
Iz navedenog proizlazi da Uredba br. 330/2010, time što dopušta ograničavanje aktivne prodaje na „isključivom području”, u sustavu uspostavljenom njezinim člankom 4. točkom (b) podtočkom i. sadržava uvjet paralelnog određivanja obveza.
44.
U uvodnoj izjavi 5. Uredbe br. 330/2010 objašnjeno je da „[p]ogodnost skupnog izuzeća utvrđenu ovom Uredbom treba ograničiti na vertikalne sporazume za koje se s dostatnom sigurnošću može pretpostaviti da ispunjavaju uvjete iz članka 101. stavka 3. [UFEU‑a]”.
45.
U uvodnim izjavama 6. i 7. te uredbe objašnjeno je da određene vrste vertikalnih sporazuma mogu poboljšati ekonomsku učinkovitost, smanjiti troškove transakcija te doprinijeti optimizaciji prodaje i ulaganja. Iz tih uvodnih izjava proizlazi da to poboljšanje učinkovitosti može opravdati eventualno ograničavanje tržišnog natjecanja, pod uvjetom da su zadovoljeni zahtjevi te uredbe.
46.
Naposljetku, u uvodnoj izjavi 10. Uredbe br. 330/2010 navedeno je, među ostalim, da se „[o]vom […] Uredbom ne bi trebali izuzeti vertikalni sporazumi koji sadrže ograničenja koja bi mogla ograničiti tržišno natjecanje i nanijeti štetu potrošačima ili pak ograničenja koja nisu neophodna za postizanje poboljšane učinkovitosti”.
47.
Iz toga slijedi da se za sporazume poput onog o kojem je riječ u ovom predmetu načelno može smatrati da ispunjavaju uvjete iz članka 101. stavka 3. UFEU‑a. Međutim, da bi iznimka predviđena člankom 4. točkom (b) podtočkom i. Uredbe br. 330/2010 doista dovela do te poboljšane učinkovitosti, stranke moraju ispunjavati i djelotvorno provoditi uvjete te iznimke. Drugim riječima, određeni sporazum ili usklađeno djelovanje bit će izuzeti od opće zabrane samo ako se uvjeti propisani tom uredbom djelotvorno provode te mogu dovesti do te poboljšane učinkovitosti. Kada to primijenimo na iznimku predviđenu u članku 4. točki (b) podtočki i., taj se cilj može postići samo kada isključivost i zabranu aktivne prodaje prati djelotvorna zaštita isključivosti dodijeljene dobavljaču.
48.
S obzirom na svrhu skupnog izuzeća predviđenog Uredbom br. 330/2010, kako proizlazi iz uvodnih izjava te uredbe, razlog zbog kojeg se paralelno određivanje obveza primjenjuje kao uvjet jest to što je članak 4. točka (b) podtočka i. Uredbe br. 330/2010 primjenjiv samo na ugovore o isključivoj distribuciji koji doista potiču isključivog distributera da ulaže u svoje prodajne aktivnosti na isključivom području (
18
).
49.
U takvoj situaciji, da bi se zajamčio takav poticaj, potrebno je da dobavljač svim drugim kupcima iz EGP‑a djelotvorno ograniči aktivnu prodaju na isključivom području (
19
).
50.
Izloženo tumačenje teksta Uredbe br. 330/2010 bilo je uključeno u Smjernice iz 2010., koje prate tu uredbu. U tom pogledu istaknula bih da te smjernice, iako kao „meko pravo” (soft law) ne obvezuju Sud, u načelu jesu relevantan alat za pravilno shvaćanje namjere zakonodavca (u ovom slučaju, Komisije) s obzirom na to da je Komisija autor uredbe koju te smjernice prate. Zaista, Sud se tim smjernicama već vodio prilikom tumačenja članka 101. stavka 1. UFEU‑a (
20
). To je shvaćanje članka 4. točke (b) podtočke i. Uredbe br. 330/2010 – s obzirom na prateće smjernice – u skladu s ciljevima te uredbe, kojom se, zajedno sa smjernicama, nastoji osigurati pravna sigurnost i ujednačena primjena prava tržišnog natjecanja, osobito članka 101. UFEU‑a, u Europskoj uniji.
51.
U tom je smislu u točki 51. Smjernica iz 2010. objašnjeno da su „[p]odručje ili grupa korisnika isključivo […] dodijeljeni kada dobavljač pristane svoj proizvod prodavati samo jednom distributeru radi distribucije na određenom području ili određenoj grupi korisnika te kada je, neovisno o dobavljačevoj prodaji, isključivi distributer zaštićen od aktivne prodaje na njegovu području ili njegovoj grupi korisnika svih drugih dobavljačevih kupaca iz [Europske u]nije” (moje isticanje). Iz toga slijedi da objašnjenje koje je Komisija pružila u svojim smjernicama kombinira isključivost i ograničavanje aktivne prodaje s potrebom da se osigura zaštita prava koja proizlaze iz tih sporazuma.
52.
Iz prethodnih razmatranja proizlazi da je uvjet paralelnog određivanja obveza dio sustava uspostavljenog člankom 4. točkom (b) podtočkom i. Uredbe br. 330/2010 te da se, u tom kontekstu, Smjernicama iz 2010. nastoji pojasniti kako uvjete te odredbe treba primjenjivati u praksi.
53.
Smatram da tom tumačenju u prilog ide nova uredba, to jest Uredba 2022/720, koja je zamijenila Uredbu br. 330/2010 te koja se, kako je objašnjeno u njezinoj uvodnoj izjavi 2., vodi općenito pozitivnim iskustvom primjene Uredbe br. 330/2010.
54.
Kako je Komisija objasnila na raspravi, Uredba 2022/720, s obzirom na to da je donesena kako bi se pojasnili određeni elementi, sada izričito definira „sustav isključive distribucije”. Stoga, kako bi bolje objasnila pravila te pružila pravnu sigurnost gospodarskim subjektima koji se pozivaju na uredbu o vertikalnom skupnom izuzeću, nova uredba sadržava – u definiciji sustava isključive distribucije – uvjet paralelnog određivanja obveza. Drugim riječima, ta uredba sada izričito definira uvjete povezane s tim sustavom distribucije, koje je, prema mojemu mišljenju, prethodna uredba prešutno predviđala. Novom se uredbom uvjet paralelnog određivanja obveza nastoji jasno povezati s isključivosti (
21
).
55.
U vezi s tim, u Smjernicama o vertikalnim ograničenjima iz 2022. (
22
) objašnjeno je da „[k]ako bi se očuvali njihovi poticaji za ulaganje, dobavljač mora svoje isključive distributere primjereno zaštititi od aktivne prodaje svih svojih drugih kupaca na njihovu isključivom području ili njihovoj isključivoj skupini klijenata, među ostalim od ciljanog internetskog oglašavanja”.
2. Kako se uvjet paralelnog određivanja obveza može ispuniti?
56.
Iz izložene analize proizlazi da je za ispunjenje uvjeta paralelnog određivanja obveza u ovom predmetu potrebno da je između dobavljača (društva Cono) i svih njegovih kupaca postojao ili da postoji sporazum. Naime, iz smisla sustava izuzeća uspostavljenog člankom 4. točkom (b) podtočkom i. Uredbe br. 330/2010 proizlazi da je iznimka od „ograničenja koja isključuju pogodnost skupnog izuzeća – teških ograničenja tržišnog natjecanja” primjenjiva samo ako stranke (dobavljač i njegovi kupci) pristanu poštovati uvjete predviđene u tom članku.
57.
Čini mi se da se, u duhu članka 4. točke (b) podtočke i. Uredbe br. 330/2010, ispunjenost uvjeta paralelnog određivanja obveza najočitije može dokazati umetanjem izričite odredbe u obvezujućim pisanim sporazumima između dobavljača i svih njegovih drugih kupaca koja ograničava aktivnu prodaju (
23
). Takvo bi rješenje bilo najpoželjnije iz perspektive načela pravne sigurnosti. U vezi s tim ističem da je u glavnom postupku već utvrđeno, pravomoćnom presudom, da isključivost dodijeljena društvu Beevers Kaas nužno podrazumijeva obvezu društva Cono da štiti društvo Beevers Kaas od aktivne prodaje svih svojih drugih kupaca u Belgiji i Luksemburgu (
24
).
58.
Budući da u glavnom postupku prema svemu sudeći nema ni takvih izričitih odredbi (
25
) ni pisanih sporazuma, glavna pitanja na koja se u ovom slučaju treba osvrnuti jesu (i) pravna kvalifikacija odnosa između dobavljača (društva Cono) i njegovih drugih kupaca; te (ii) utvrđivanje posljedica koje treba izvesti iz tog odnosa.
59.
S obzirom na to da se u Uredbi br. 330/2010 ništa ne govori o tome kako uvjet paralelnog određivanja obveza treba ispuniti, osobito za potrebe dokazivanja da su stranke pristale na zahtjeve na kojima taj uvjet počiva, valja promotriti pojam sporazuma u smislu članka 101. stavka 1. UFEU‑a.
60.
Iz navedenog proizlazi – kao što sud koji je uputio zahtjev ističe u odluci kojom je taj zahtjev uputio – da valja ispitati postoji li, paralelno s ugovorom o isključivoj distribuciji između društava Cono i Beevers Kaas, sporazum, u smislu sudske prakse Suda, između društva Cono i njegovih drugih kupaca u pogledu zabrane aktivne prodaje na području koje je isključivo dodijeljeno društvu Beevers Kaas.
61.
Sudska praksa Suda jasno govori, osobito, da je „za postojanje sporazuma u smislu članka [101. stavka 1. UFEU‑a] dovoljno da očito jednostrani akt ili postupanje čini izraz suglasnosti volja najmanje dviju stranaka, pri čemu oblik tog sporazuma sam po sebi nije odlučujuć” (
26
).
62.
U toj se sudskoj praksi usto ističe da „volja stranaka može proizlaziti kako iz odredbi danog ugovora o distribuciji tako i iz postupanja stranaka, a osobito iz mogućnosti da u proizvođačevu pozivu postoji prešutna suglasnost distributerâ” (
27
). To je shvaćanje primjenjivo i na odnos između dobavljača i njegovih distributera/kupaca, kao što je onaj o kojem je riječ u glavnom postupku.
63.
Prema sudskoj praksi proizašloj iz presude Bayer (
28
), takav se sporazum ne može temeljiti samo na izrazu jednostrane politike jedne od ugovornih stranaka, koju je moguće provoditi bez pomoći drugih. Da bi se za sporazum u smislu članka 101. stavka 1. UFEU‑a moglo smatrati da je sklopljen prešutnim pristankom, „potrebno je da izraz želje jedne od ugovornih stranaka da ostvari cilj koji ograničava tržišno natjecanje čini poziv drugoj stranci, bilo izričit ili prešutan, na zajedničko postizanje tog cilja” (
29
).
64.
Kako bi se utvrdilo postojanje sporazuma za potrebe članka 4. točke (b) podtočke i. Uredbe br. 330/2010 i u toj odredbi predviđene iznimke, valja se voditi tom sudskom praksom, iz koje proizlazi da je potrebno dokazati postojanje (i) dobavljačeva poziva na korištenje te iznimke i (ii) barem prešutnog prihvaćanja tog poziva dobavljačevih kupaca.
65.
Relevantna sudska praksa odrazila se i na Smjernice iz 2010. (
30
) Prema tim smjernicama, ako namjera nije izražena u izričitom sporazumu, mora se dokazati da je na jednostranu strategiju jedne stranke druga stranka pristala. O prešutnom je pristanku riječ kada jedna stranka izričito ili prešutno pozove drugu stranku da surađuje u provedbi te jednostrane strategije, a potonja na to naknadno pristane provedbom te strategije.
66.
Nedavnom presudom Super Bock (
31
) ta je sudska praksa pojašnjena i kodificirana. Iz te se presude može zaključiti da je, za potrebe primjene uvjeta paralelnog određivanja obveza (to jest kako bi se dokazalo postojanje sporazuma između dobavljača i njegovih drugih kupaca), potrebno ispitati postoji li suglasnost volja stranaka, koja može proizlaziti iz odredbi ugovora o distribuciji i iz postupanja stranaka, a osobito iz mogućeg postojanja izričitog ili prešutnog pristanka distributerâ (
32
).
67.
Ta presuda (
33
) – donesena u predmetu u kojem je dobavljač svojim distributerima nametnuo određena ograničenja, osobito minimalne preprodajne cijene – jasno govori da je „da bi postojao ‚sporazum’, u smislu članka 101. stavka 1. UFEU‑a, dovoljno […] da su predmetni poduzetnici izrazili zajedničku volju da se na tržištu ponašaju na određeni način”.
68.
Nadalje, Sud u toj presudi (
34
) podsjeća na to da se „sporazum ne može temeljiti na izrazu potpuno jednostrane politike jedne stranke ugovora o distribuciji”.
69.
Međutim, Sud u istoj presudi (
35
) ističe da „očito jednostrani akt ili postupanje predstavlja sporazum u smislu članka 101. stavka 1. UFEU‑a ako je on izraz suglasnosti volja najmanje dviju stranaka, pri čemu oblik tog sporazuma sam po sebi nije odlučujući”.
70.
Stoga ta suglasna volja stranaka može proizlaziti „iz odredbi predmetnog ugovora o distribuciji […], a osobito iz eventualnog izričitog ili prešutnog pristanka distributera na poziv na poštovanje [dotičnog uvjeta]” (
36
).
71.
Shodno tomu, da bi se u predmetu iz glavnog postupka dokazalo da je uvjet paralelnog određivanja obveza ispunjen u pogledu drugih distributera/kupaca društva Cono, nekoliko je alternativnih načina dokazivanja da su zahtjevi iz članka 4. točke (b) podtočke i. Uredbe br. 330/2010 zadovoljeni.
72.
Kao prvo, zabrana aktivne prodaje može biti izričito predviđena u ugovorima o distribuciji sklopljenima s pojedinim distributerima/kupcima, što prema svemu sudeći nije učinjeno u glavnom postupku.
73.
Kao drugo, postojanje izričitog pristanka kupaca različitih od društva Beevers Kaas može se, u određenim okolnostima, izvesti iz ovlasti koje su strankama dodijeljene sporazumima koje su one sklopile (
37
). To bi bio slučaj da sporazumi sklopljeni između društva Cono i njegovih drugih kupaca daju društvu Cono ovlast zabraniti aktivnu prodaju na područjima koja je ono dodijelilo, ili bi dodijelilo, isključivo određenom kupcu ili određenim kupcima.
74.
Kao treće, na temelju sudske prakse Suda, kako je preuzeta u točki 25. Smjernica iz 2010., moguće je tvrditi da se u nedostatku izričitog pristanka mora dokazati prešutni pristanak. U tu je svrhu potrebno dokazati, kao prvo, da jedna stranka zahtijeva, izričito ili prešutno, suradnju druge stranke u provedbi svoje jednostrane strategije i, kao drugo, da druga stranka poštuje taj zahtjev provodeći tu jednostranu strategiju.
75.
Osim toga, točka 57. presude Super Bock otvara još jedan relevantan element, navodeći da se „postojanje ‚sporazuma’, u smislu članka 101. stavka 1. UFEU‑a […] može utvrditi ne samo na temelju izravnih dokaza nego i na temelju podudarnosti i dosljednih indicija ako se iz toga može zaključiti da je dobavljač pozvao svoje distributere da se [pridržavaju određenog uvjeta] i da su oni u praksi poštovali [taj uvjet] koj[i] je nametnuo dobavljač” (moje isticanje).
76.
Shodno tomu, u ovom predmetu – s obzirom na to da izravnih odnosno izričitih ugovornih uvjeta ili izravnih dokaza o postojanju sporazuma između društva Cono i njegovih kupaca prema svemu sudeći nema – valja ispitati što bi moglo činiti „podudarnosti i dosljedne indicije” na temelju kojih je moguće zaključiti, u slučaju zabrane aktivne prodaje na isključivom području, da je dobavljač (društvo Cono) svoje druge distributere/kupce pozvao da se pridržavaju takve zabrane te da su oni u praksi poštovali tu zabranu.
77.
Sud koji je uputio zahtjev stoga će morati razmotriti činjenice u pogledu tih dvaju elemenata, koji su povezani i kumulativni u smislu da je prisutnost obaju tih elemenata dokaz postojanja suglasnosti volja te, posljedično, sporazuma u smislu članka 101. stavka 1. UFEU‑a.
78.
Prvi element je „poziv” pa se postavlja pitanje je li dobavljač (društvo Cono) izričito ili prešutno pozvao druge kupce da se suzdrže od aktivne prodaje na isključivom području. Takav poziv može imati različite oblike. Primjerice, društvo Cono je te druge kupce moglo ciljano (porukama elektroničke pošte, dopisima, ugovornim odredbama, službenim priopćenjima, mjerama odmazde ili drugim sličnim radnjama) pozvati da poštuju, pod prijetnjom mjera odmazde, isključivo područje i zabranu aktivne prodaje. Poziv se može uputiti i na drugi način, to jest posebnim navodima i odredbama u dobavljačevim općim uvjetima poslovanja priloženima, primjerice, računu poslanom njegovim distributerima/kupcima ili dostupnima drugim sredstvima.
79.
Smatram da je u tom pogledu moguće povući usporedbu s točkom 52. presude Super Bock, iz koje – može se tvrditi – proizlazi da dobavljač mora proaktivno i jasno obavijestiti svoje distributere/kupce o tome da koristi sustav isključive distribucije i zabranjuje aktivnu prodaju te nadzirati poštuju li ti kupci taj sustav (
38
). Primjerice, dobavljač bi sve svoje kupce trebao obavijestiti u trenutku dodjele isključivosti i odabira svakog novog distributera/kupca te bi im trebao dati do znanja da svaki od njih mora poštovati taj sustav.
80.
Iz toga proizlazi da bi se za dokazivanje postojanja „poziva” moralo utvrditi da je društvo Cono imalo jasnu namjeru zaštititi društvo Beevers Kaas na isključivom području i navesti koje je točno ponašanje društvo Cono očekivalo od svojih drugih kupaca.
81.
Drugi element je „prihvaćanje” odnosno pristanak drugih kupaca na zabranu aktivne prodaje. On također može proizlaziti iz raznih elemenata, kao što je izričito priznavanje te zabrane (razmjenom dopisa, internih bilješki u okviru pregovora o ugovoru) ili njezino prešutno uvažavanje. Prešutno priznavanje može se izraziti, primjerice, prestankom ili nepostojanjem aktivne prodaje drugih kupaca na isključivom području ili odustajanjem kupaca od takve prodaje nakon dobavljačeve obavijesti. O takvom je priznavanju riječ i kada se ti kupci ne protive zabrani aktivne prodaje na tom području ili prihvaćaju opće uvjete poslovanja u kojima se ta zabrana spominje.
82.
Kako bi se dokazalo prešutno priznavanje, „podudarnosti i dosljedne indicije” moraju jasno upućivati na volju drugih distributera/kupaca da prihvate dobavljačev poziv na poštovanje i pridržavanje sustava isključive distribucije. To je slučaj kada su distributeri/kupci obaviješteni o tom sustavu, ali odluče ne protiviti mu se te pristanu na njega.
83.
Iz odluke kojom je upućen zahtjev ne čini se da je ijedan drugi kupac (osim društava Albert Heijn) povrijedio ili osporavao zabranu aktivne prodaje. Sud koji je uputio zahtjev pita je li ta činjenica sama po sebi dovoljan dokaz toga da su drugi kupci prihvatili mogući poziv društva Cono.
84.
U tom pogledu, kako je Komisija istaknula, činjenica – koja proizlazi iz spisa kojim Sud raspolaže – da nijedan drugi kupac društva Cono nije aktivno prodavao sir Beemster u Belgiji predstavlja relevantan čimbenik, koji bi sud koji je uputio zahtjev u okviru svoje ocjene mogao uzeti u obzir kao jednu od podudarnosti i indicija.
85.
Međutim, takva okolnost nije sama po sebi dovoljna ili potrebna u tu svrhu (
39
). Za dokazivanje postojanja sporazuma u smislu članka 101. stavka 1. UFEU‑a nije dovoljno dokazati neaktivnost drugih kupaca. Umjesto toga, mora se dokazati njihova volja za pristanak. U tom pogledu, u okviru ocjene moguće je uzeti u obzir može li distributer/kupac stvarno ući na tržište isključivog područja.
86.
Primjerice, može se ocjenjivati jesu li drugi dobavljačevi kupci prigovarali na ili osporavali zabranu aktivne prodaje na isključivom području (
40
) te jesu li posljedično promijenili svoje ponašanje. Međutim, čak i ako su jedan ili više kupaca prigovarali na ili osporavali tu zabranu, taj čimbenik ne upućuje sam po sebi na nepostojanje prešutnog pristanka ako su se oni ipak nastavili pridržavati zabrane aktivne prodaje (
41
).
87.
Drugim riječima, smatram da puka činjenica da drugi kupci nisu aktivno prodavali na isključivom području nije dovoljan pokazatelj toga da su ti kupci prihvatili poziv društva Cono.
88.
Iz prethodnih razmatranja proizlazi da je uvjet paralelnog određivanja obveza ispunjen ako se može dokazati da su dobavljač i njegovi drugi kupci sklopili sporazum, to jest ako je, kao prvo, dobavljač izričito ili prešutno pozvao te druge kupce da prihvate zabranu aktivne prodaje na isključivom području te ako su, kao drugo, potonji izrazili, barem prešutno, volju da pristanu na tu zabranu, što treba utvrditi na temelju podudarnosti ili dosljednih indicija.
3. Odgovor na prvo prethodno pitanje
89.
Iz navedenog slijedi da članak 4. točku (b) podtočku i. Uredbe br. 330/2010 treba tumačiti na način da je uvjet paralelnog određivanja obveza sastavni dio te odredbe te da puko utvrđenje da se drugi kupci suzdržavaju od aktivne prodaje na području dodijeljenom isključivo određenom kupcu nije dovoljan dokaz postojanja sporazuma između dobavljača i njegovih drugih kupaca u pogledu zabrane aktivne prodaje na tom području. Za utvrđivanje postojanja takvog sporazuma potrebno je, kao prvo, da je dobavljač izričito ili prešutno pozvao te druge kupce da se na tržištu ponašaju na određen jasno definiran način, to jest da se suzdrže od aktivne prodaje na isključivom području, te, kao drugo, da su potonji izrazili, barem prešutno, volju da pristanu na tu zabranu, što treba utvrditi na temelju podudarnosti ili dosljednih indicija.
B.
Drugo prethodno pitanje
1. Analiza drugog prethodnog pitanja
90.
Drugo pitanje otvara problematiku relevantnog trenutka kada drugi kupci moraju dati pristanak s obzirom na sudsku praksu Suda koja se odnosi na pojam sporazuma u smislu članka 101. stavka 1. UFEU‑a. Konkretnije, sud koji je uputio zahtjev želi doznati je li dovoljno da dobavljač dokaže pristanak svojih drugih kupaca na zabranu aktivne prodaje samo ako i kada ti kupci pokažu namjeru aktivno prodavati na isključivom području.
91.
Iz odluke kojom je upućen zahtjev proizlazi da se to pitanje postavlja s obzirom na to da se, osim društava Albert Heijn, distributeri/kupci društva Cono prema svemu sudeći nikada nisu pripremali aktivno prodavati u Belgiji. Sud koji je uputio zahtjev dvoji je li za potrebe primjene članka 4. točke (b) podtočke i. Uredbe br. 330/2010 dovoljno da društvo Cono štiti društvo Beevers Kaas od aktivne prodaje tih distributera/kupaca samo ako i kada se potonji pripremaju aktivno prodavati u budućnosti ili pak ta zaštita mora biti osigurana od trenutka u kojem je društvo Cono sklopilo sporazum s tim drugim distributerima/kupcima.
92.
Kako je objašnjeno u točki 51. ovog mišljenja, uvjet paralelnog određivanja obveza zahtijeva da se isključivi distributer zaštiti od aktivne prodaje drugih dobavljačevih kupaca iz Unije na svojem području.
93.
Iz odgovora koji sam predložila na prvo pitanje proizlazi da je taj uvjet ispunjen samo ako su drugi kupci pristali, izričito ili prešutno, na zabranu aktivne prodaje na isključivom području. Zbog razloga predvidljivosti te uzimajući u obzir načelo pravne sigurnosti, trenutak u kojem dobavljač uvede zabranu aktivne prodaje i trenutak u kojem drugi kupci na nju pristanu moraju biti dovoljno blizu.
94.
U tu se svrhu, na temelju svih relevantnih dokaza (kao što se to navodi u točkama 76. do 83. ovog mišljenja), mora dokazati postojanje sporazuma o zabrani aktivne prodaje. Kao što sam objasnila u točki 34. ovog mišljenja, članak 4. točka (b) podtočka i. Uredbe br. 330/2010 predviđa iznimku (od iznimke) te ga stoga treba usko tumačiti. Osim toga, korištenje preširokog pristupa uvjetu paralelnog određivanja obveza i zabrani aktivne prodaje nije opravdano s obzirom na to da je riječ o teškom ograničenju prava Unije o tržišnom natjecanju ako taj uvjet nije ispunjen.
95.
Iz navedenog slijedi da za zadovoljenje uvjeta paralelnog određivanja obveza nije dovoljno – za potrebe dokazivanja postojanja sporazuma u smislu članka 101. stavka 1. UFEU‑a – da dobavljač pristanak svojih drugih kupaca na zabranu aktivne prodaje može dokazati samo ako i kada ti kupci namjeravaju aktivno prodavati na isključivom području.
96.
Stoga, sve dok dobavljač ne dobije takav pristanak od drugih kupaca, uvjeti za primjenu skupnog izuzeća na sporazum predviđeni u članku 4. točki (b) podtočki i. Uredbe br. 330/2010 nisu ispunjeni.
97.
Drugim riječima, kako je Komisija istaknula, ti će uvjeti biti ispunjeni samo ako su i od trenutka u kojem su drugi kupci pristali na zabranu aktivne prodaje na isključivom području, a ne prije toga. Posljedično, ako dobavljač takav pristanak dobije tek u trenutku u kojem poduzetnik namjerava aktivno prodavati na isključivom području, pogodnost skupnog izuzeća predviđenog Uredbom br. 330/2010 nije primjenjiva na razdoblje koje je prethodilo tom trenutku.
98.
U tom je pogledu važno razlikovati, s jedne strane, postojanje takvog pristanka i, s druge strane, elemente potrebne za njegovo dokazivanje.
99.
Potonje je činjenično pitanje, koje treba razmotriti s obzirom na svaki slučaj zasebno, imajući u vidu sve relevantne okolnosti.
100.
Stoga je na dobavljaču da dokaže da je taj uvjet u pogledu svih njegovih drugih kupaca ispunjen, načelno, tijekom čitavog razdoblja u odnosu na koje se poziva na skupno izuzeće predviđeno Uredbom br. 330/2010 (
42
).
2. Odgovor na drugo prethodno pitanje
101.
S obzirom na navedeno, članak 4. točku (b) podtočku i. Uredbe br. 330/2010 treba tumačiti na način da za primjenu te odredbe u situaciji u kojoj je dobavljač područje isključivo dodijelio određenom kupcu nije dovoljno da dobavljač pristanak svojih drugih kupaca na zabranu aktivne prodaje može dokazati samo ako i kada ti kupci namjeravaju aktivno prodavati na tom području. Umjesto toga, za primjenu te odredbe potrebno je da je uvjet paralelnog određivanja obveza u pogledu svih dobavljačevih drugih kupaca iz EGP‑a ispunjen tijekom čitavog razdoblja u odnosu na koje se dobavljač poziva na skupno izuzeće predviđeno Uredbom br. 330/2010.
C.
Završne napomene
102.
Smatram da radi cjelovitosti valja iznijeti nekoliko završnih zapažanja.
103.
Isključivo je na sudu koji je uputio zahtjev da, s obzirom na sva prethodna pojašnjenja, pravno kvalificira sporazume o kojima je riječ u glavnom postupku.
104.
Dalje, ako sud koji je uputio zahtjev zaključi da članak 4. točka (b) podtočka i. Uredbe br. 330/2010 nije primjenjiv na ovaj predmet, morat će utvrditi ograničava li ugovor o isključivoj distribuciji tržišno natjecanje u smislu članka 101. stavka 1. UFEU‑a te, ako ga ograničava, jesu li ispunjeni uvjeti za primjenu iznimke predviđeni u članku 101. stavku 3. UFEU‑a (
43
).
105.
Kao prvo, sud koji je uputio zahtjev morat će pojedinačno ocijeniti vertikalni sporazum o kojem je riječ kako bi utvrdio je li obuhvaćen područjem primjene članka 101. stavka 1. UFEU‑a te, ako jest, ograničava li tržišno natjecanje s obzirom na cilj ili posljedicu u skladu s kriterijima iz sudske prakse Suda (
44
).
106.
Kao drugo, ako sud koji je uputio zahtjev zaključi da sporazum ograničava tržišno natjecanje u smislu članka 101. stavka 1. UFEU‑a, taj sporazum ipak može biti u skladu s člankom 101. UFEU‑a ako stranke dokažu da ispunjava četiri kumulativna uvjeta predviđena u članku 101. stavku 3. UFEU‑a (
45
).
107.
Kako je istaknula Komisija, sud koji je uputio zahtjev tada će morati, u okviru ocjene za potrebe članka 101. stavka 3. UFEU‑a te uzimajući u obzir sve relevantne okolnosti, učinke sporazuma koji pogoduju tržišnom natjecanju odvagnuti u odnosu na učinke sporazuma koji mu štete.
108.
Sud koji je uputio zahtjev morat će ocijeniti, među ostalim, položaj konkurenata društva Cono, kupovnu moć, tržišnu dinamiku, prirodu proizvoda o kojem je riječ i razinu na kojoj stranke posluju. Usto će morati ispitati povećava li sporazum koji određenim distributerima zabranjuje aktivnu prodaju na području dodijeljenom isključivo drugom distributeru (društvu Beevers Kaas) učinkovitost u smislu da potonji mora izvršiti ulaganja (primjerice, u posebnu opremu, vještine ili know‑how) kako bi poboljšao prodaju proizvoda koji se distribuira na tom području te je li zaštita od aktivne prodaje drugih distributera na tom području potrebna za poticanje takvih ulaganja.
V. Zaključak
109.
Predlažem da Sud na prethodna pitanja koja je uputio Hof van beroep te Antwerpen (Žalbeni sud u Antwerpenu, Belgija) odgovori na sljedeći način:
1.
Članak 4. točku (b) podtočku i. Uredbe Komisije (EU) br. 330/2010 od 20. travnja 2010. o primjeni članka 101. stavka 3. [UFEU‑a] na kategorije vertikalnih sporazuma i usklađenih djelovanja
treba tumačiti na način da je uvjet paralelnog određivanja obveza sastavni dio te odredbe te da puko utvrđenje da se drugi kupci suzdržavaju od aktivne prodaje na području dodijeljenom isključivo određenom kupcu nije dovoljan dokaz postojanja sporazuma između dobavljača i njegovih drugih kupaca u pogledu zabrane aktivne prodaje na tom području. Za dokazivanje postojanja takvog sporazuma potrebno je, kao prvo, da je dobavljač izričito ili prešutno pozvao te druge kupce da se na tržištu ponašaju na određen jasno definiran način, to jest da se suzdrže od aktivne prodaje na isključivom području, te, kao drugo, da su potonji izrazili, barem prešutno, volju da pristanu na tu zabranu, što treba utvrditi na temelju podudarnosti ili dosljednih indicija.
2.
Članak 4. točku (b) podtočku i. Uredbe br. 330/2010
treba tumačiti na način da za primjenu te odredbe u situaciji u kojoj je dobavljač područje isključivo dodijelio određenom kupcu nije dovoljno da dobavljač pristanak svojih drugih kupaca na zabranu aktivne prodaje može dokazati samo ako i kada ti kupci namjeravaju aktivno prodavati na tom području. Umjesto toga, za primjenu te odredbe potrebno je da je uvjet paralelnog određivanja obveza u pogledu svih dobavljačevih drugih kupaca iz Europskog gospodarskog prostora ispunjen tijekom čitavog razdoblja u odnosu na koje se dobavljač poziva na skupno izuzeće predviđeno Uredbom br. 330/2010.
(
1
)	Izvorni jezik: engleski
(
2
)	Uredba od 20. travnja 2010. o primjeni članka 101. stavka 3. [UFEU‑a] na kategorije vertikalnih sporazuma i usklađenih djelovanja (SL 2010., L 102, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 8., svezak 3., str. 270.)
(
3
)	Beemster je tvrdi sir od kravljeg mlijeka. Njegov poseban okus dolazi od njegovih sastojaka (mlijeko od trave koja raste na morskoj glini nizozemskih poldera četiri metra ispod razine mora) i od toga da se dio postupka proizvodnje (miješanje skute) provodi ručno te da sir dozrijeva u promjenjivim uvjetima.
(
4
)	Uredba od 22. prosinca 1999. o primjeni članka 81. stavka 3. [UEZ‑a] na kategorije vertikalnih sporazuma i usklađenih djelovanja (SL 1999., L 336, str. 21.)
(
5
)	Uredba оd 10. svibnja 2022. o primjeni članka 101. stavka 3. [UFEU‑a] na kategorije vertikalnih sporazuma i usklađenih djelovanja (SL 2022., L 134, str. 4.)
(
6
)	SL 2010., C 130, str. 1. (u daljnjem tekstu: Smjernice iz 2010.)
(
7
)	U načelu, „kupac” svoje proizvode nudi izravno potrošačima, dok „distributer” svoje proizvode nudi drugim društvima. Oba pojma koristit ću kao sinonime jer odluka o ovom predmetu ne ovisi o razlikovanju među njima.
(
8
)	Presuda od 8. prosinca 2005., Jyske Finans (C‑280/04, EU:C:2005:753, t. 34.). O toj temi vidjeti Lenaerts, K., Interpretation and the Court of Justice: A basis for comparative reflection, International Lawyer, sv. 41., br. 4, 2007., str. 1011.
(
9
)	Vidjeti presudu od 4. ožujka 2020., Marine Harvest/Komisija (C‑10/18 P, EU:C:2020:149, t. 58.). Vidjeti također, u tom pogledu, presudu od 9. srpnja 2020., Land Hessen (C‑272/19, EU:C:2020:535, t. 68.).
(
10
)	„Aktivna prodaja” objašnjena je u točki 9. ovog mišljenja. Treba je razlikovati od „pasivne prodaje”, koja predstavlja odgovor na samoinicijativne zahtjeve pojedinačnih korisnika, uključujući isporuku proizvoda i usluga takvim korisnicima.
(
11
)	Međutim, ta zabrana ne smije korisnike isključivog kupca ograničavati u prodaji na isključivom području.
(
12
)	Vidjeti točku 27. ovog mišljenja.
(
13
)	Europska komisija, Wijckmans, F. i Jaques, S., Expert report on the review of the Vertical Block Exemption Regulation – Active sales restrictions in different distribution models and combinations of distribution models – Final report, Ured za publikacije Europske unije, 2021., str. 27. (u daljnjem tekstu: Stručno izvješće; moje isticanje)
(
14
)	Vidjeti točku 51. Smjernica iz 2010.
(
15
)	To je tumačenje moguće izvesti i iz Stručnog izvješća, bilj. 13., op. cit., vidjeti str. 27. i 28.
(
16
)	Drugim riječima, ne samo da isključivo područje mora biti dodijeljeno distributeru/kupcu, kao što je društvo Beevers Kaas, nego i taj distributer/kupac mora biti zaštićen od toga da drugi kupci aktivno prodaju na tom području. Bez takve zaštite isključivo područje zapravo ne bi bilo moguće dodijeliti jer ništa u tom području ne bi bilo isključivo ako drugim kupcima aktivna prodaja ne bi bila zabranjena te ako se oni ne bi pridržavali te zabrane.
(
17
)	Presuda od 24. veljače 2000., Komisija/Francuska (C‑434/97, EU:C:2000:98, t. 21.)
(
18
)	Vidjeti točku 164. Smjernica iz 2010.: „Isključiva distribucija može povećati učinkovitost, osobito kada distributer mora izvršiti ulaganja kako bi zaštitio ili poboljšao ugled robne marke. Općenito, argument u pogledu povećavanja učinkovitosti najviše vrijedi za nove proizvode, složene proizvode i proizvode čiju je kvalitetu teško ocijeniti prije same upotrebe ([…] iskustveni proizvodi) ili čak nakon upotrebe ([…] proizvodi povjerenja) […]” [neslužbeni prijevod].
(
19
)	Govorim o drugim kupcima „iz EGP‑a”, a ne „iz EU‑a” jer se u odluci kojom je upućen zahtjev navodi „[…] aktivn[a] prodaja svih drugih kupaca iz [EGP‑a]”.
(
20
)	Vidjeti presudu od 26. listopada 2023., EDP – Energias de Portugal i dr. (C‑331/21, EU:C:2023:812, točku 82. i sljedeće točke). Vidjeti također mišljenje nezavisnog odvjetnika N. Wahla u predmetu Coty Germany (C‑230/16, EU:C:2017:603, t. 57.) – u pogledu iste uredbe i istih smjernica kao što su one o kojima se govori u ovom mišljenju – „ne može biti isključeno da Sud može u okviru svoje zadaće tumačenja prava Unije preuzeti pravna stajališta i ocjene koji su sadržani u tim smjernicama”. Vidjeti također presudu od 28. lipnja 2005., Dansk Rørindustri i dr./Komisija (C‑189/02 P, C‑202/02 P, C‑205/02 P do C‑208/02 P i C‑213/02 P, EU:C:2005:408, točku 210. i sljedeće točke) (gdje je Sud istaknuo da obavijesti Komisije kao što su njezine smjernice, koje su namijenjene trgovcima, imaju za cilj proizvoditi vanjske učinke, imaju opću primjenu te mogu proizvoditi pravne učinke).
(
21
)	Prema članku 1. točki (h) Uredbe 2022/720, „‚sustav isključive distribucije’ znači distribucijski sustav u kojem dobavljač dodjeljuje područje ili skupinu klijenata isključivo sebi ili najviše pet kupaca, a svim ostalim kupcima ograničava aktivnu prodaju na isključivom području ili isključivoj skupini klijenata” (moje isticanje).
(
22
)	SL 2022., C 248, str. 1., točka 219. (u daljnjem tekstu: Smjernice iz 2022.)
(
23
)	Vidjeti također Wijckmans, F. i Tuytschaever, F., „Active sales restrictions revisited”, European Competition Law Review, Vol. 25(2), 2004., str. 110.
(
24
)	Vidjeti odluku kojom je upućen zahtjev (verziju na izvornom jeziku), str. 19. i 20., t. 2., drugu alineju.
(
25
)	Stručno izvješće, bilj. 13., op. cit., str. 37., gdje je naveden opći primjer ugovorne odredbe o zabrani aktivne prodaje: „[Kupac] će obavljati svoje djelatnosti unutar [područjâ]. [Kupac] neće aktivno prodavati na područjima koja su isključivo rezervirana za [dobavljača] niti na bilo kojem području koje je dobavljač isključivo dodijelio nekom svojem drugom kupcu” [neslužbeni prijevod].
(
26
)	Presuda od 13. srpnja 2006., Komisija/Volkswagen (C‑74/04 P, EU:C:2006:460, t. 37.)
(
27
)	Ibid., t. 39. i navedena sudska praksa
(
28
)	Presuda od 6. siječnja 2004., BAI i Komisija/Bayer (C‑2/01 P i C‑3/01 P, EU:C:2004:2, t. 100. do 102.)
(
29
)	Ibid., t. 102.
(
30
)	Vidjeti točku 25. Smjernica iz 2010.
(
31
)	Presuda od 29. lipnja 2023., Super Bock Bebidas (C‑211/22, EU:C:2023:529; u daljnjem tekstu: presuda Super Bock)
(
32
)	Vidjeti presudu Super Bock, t. 47. do 50.
(
33
)	Ibid., točka 47.
(
34
)	Ibid., točka 48.
(
35
)	Ibid., točka 49.
(
36
)	Ibid., točka 50.
(
37
)	Vidjeti točku 25. podtočku (a) Smjernica iz 2010.
(
38
)	Sud ističe da činjenica da dobavljač distributerima redovito šalje cjenike u kojima su navedene minimalne preprodajne cijene, koje je on utvrdio, i da taj dobavljač od distributera zahtijeva da poštuju te cijene, što on i nadzire, jer u protivnom im prijete mjere odmazde, a ako se te mjere ne poštuju, i primjena negativnih distribucijskih marži, više ne odražava jednostrano postupanje navedenog dobavljača ako distributeri poštuju te cijene. Sud navodi i da okolnosti da distributeri u praksi primjenjuju te cijene ili da traže da se takve cijene navedu te, iako se na navedene cijene žale dobavljaču, ipak
ne primjenjuju druge cijene samoinicijativno mogu biti takve da odražavaju pristanak distributerâ na to da dobavljač određuje minimalne preprodajne cijene.
(
39
)	Vidjeti presudu od 10. veljače 2011., Activision Blizzard Germany/Komisija (C‑260/09 P, EU:C:2011:62, t. 82.).
(
40
)	Vidjeti presudu od 11. siječnja 1990., Sandoz Prodotti Farmaceutici/Komisija (C‑277/87, EU:C:1990:6, t. 11.).
(
41
)	Vidjeti presudu Super Bock (t. 52.).
(
42
)	Međutim, valja istaknuti da se, u skladu sa Smjernicama iz 2022. (točka 122.), „[n]a sustav isključive distribucije i dalje […] može primjenjivati izuzeće predviđeno člankom 2. stavkom 1. [Uredbe 2022/720] ako, iz praktičnih razloga, a ne radi sprečavanja paralelne trgovine, isključivo područje ili skupina klijenata privremeno nisu zaštićeni od aktivne prodaje određenih kupaca, na primjer ako dobavljač izmijeni sustav isključive distribucije i potrebno mu je vrijeme za ponovno pregovaranje o ograničenjima aktivne prodaje s određenim kupcima”. Iz te točke Smjernica iz 2022. proizlazi da je relevantno razdoblje ograničeno na vrijeme koje je potrebno za ispunjenje uvjeta paralelnog određivanja obveza.
(
43
)	Vidjeti točku 47. Smjernica iz 2010.
(
44
)	Vidjeti presudu Super Bock, t. 37. do 42., i presudu od 18. studenoga 2021., Visma Enterprise (C‑306/20, EU:C:2021:935, t. 54. do 82.).
(
45
)	Vidjeti točke 125. do 140. Smjernica iz 2022.