62024CJ0509
PRESUDA SUDA (deveto vijeće)
27. studenoga 2025. (
*1
)
„Zahtjev za prethodnu odluku – Nepoštene odredbe u potrošačkim ugovorima – Direktiva 93/13/EEZ – Članak 6. stavak 1. – Članak 7. stavak 1. – Ugovor o bankovnom računu – Postupak izdavanja platnog naloga – Nadzor po službenoj dužnosti nepoštenosti ugovornih odredaba – Prijedlog suda da se tražbina smanji za iznos koji odgovara primjeni odredbe koja se smatra nepoštenom – Prihvaćanje od strane prodavatelja robe ili pružatelja usluga i mogućnost potraživanja tog iznosa u kasnijem postupku – Načelo djelotvornosti – Sudjelovanje potrošača u nadzoru moguće nepoštenosti ugovorne odredbe”
U predmetu C‑509/24,
povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Juzgado de Primera Instancia e Instrucción no 3 de Arucas (Prvostupanjski i istražni sud br. 3 u Arucasu, Španjolska), odlukom od 30. lipnja 2024., koju je Sud zaprimio 22. srpnja 2024., u postupku
Investcapital Ltd.
protiv
M. H. S.,
SUD (deveto vijeće),
u sastavu: M. Condinanzi (izvjestitelj), predsjednik vijeća, N. Jääskinen i R. Frendo, suci,
nezavisni odvjetnik: R. Norkus,
tajnik: A. Calot Escobar,
uzimajući u obzir pisani dio postupka,
uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:
–
za španjolsku vladu, A. Torró Molés, u svojstvu agenta,
–
za talijansku vladu, S. Fiorentino, u svojstvu agenta, uz asistenciju M. Cherubinija, avvocato dello Stato,
–
za Europsku komisiju, I. Galindo Martín i P. Kienapfel, u svojstvu agenata,
odlučivši, nakon što je saslušao nezavisnog odvjetnika, da u predmetu odluči bez mišljenja,
donosi sljedeću
Presudu
1
Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članaka 6. i 7. Direktive Vijeća 93/13/EEZ od 5. travnja 1993. o nepoštenim odredbama u potrošačkim ugovorima (SL 1993., L 95, str. 29.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 15., svezak 12., str. 24. i ispravak SL 2024./90009, L).
2
Zahtjev je upućen u okviru postupka koji je pokrenulo društvo Investcapital Ltd., cesionar tražbine povezane s ugovorom o bankovnom tekućem računu otvorenom na ime osobe potrošača M. H. S., radi izdavanja naloga za plaćanje novčanog duga koji proizlazi iz tog ugovora.
Pravni okvir
Pravo Unije
3
U dvadeset i četvrtoj uvodnoj izjavi Direktive 93/13 određuje se:
„budući da sudovi ili upravna tijela država članica moraju na raspolaganju imati odgovarajuća i djelotvorna sredstva za sprečavanje stalne primjene nepoštenih odredaba u potrošačkim ugovorima”.
4
Člankom 6. stavkom 1. navedene direktive propisuje se:
„Države članice utvrđuju da nepoštene odredbe upotrijebljene u ugovoru koji je prodavatelj robe ili pružatelj usluge sklopio s potrošačem nisu obvezujuće za potrošača, kako je predviđeno nacionalnim pravom, te da ugovor i dalje obvezuje stranke na temelju tih odredaba ako može i dalje važiti bez tih nepoštenih odredaba.”
5
U skladu s člankom 7. stavkom 1. navedene direktive:
„U interesu potrošača i tržišnih konkurenata države članice osiguravaju da postoje primjerena i djelotvorna sredstva za sprečavanje stalnog korištenja nepoštenih odredaba u ugovorima koji prodavatelji robe i pružatelji usluga sklapaju s potrošačima.”
Španjolsko pravo
LEC
6
Člankom 815. stavkom 3. Leya 1/2000 de Enjuiciamiento Civil (Zakon 1/2000 o građanskom postupku) od 7. siječnja 2000. (BOE br. 7 od 8. siječnja 2000., str. 575.), u verziji primjenjivoj na glavni postupak (u daljnjem tekstu: LEC), određuje se:
„Ako iz dokumenata priloženih zahtjevu proizlazi da traženi iznos nije točan, tajnik suda o tome obavještava suca, koji može, prema potrebi, rješenjem pozvati podnositelja zahtjeva da prihvati ili odbije zahtjev za izdavanje platnog naloga na iznos koji taj sudac određuje i koji je niži od prvotno zatraženog iznosa.
Isto tako, ako se smatra da se tražbina temelji na ugovoru sklopljenom između poduzetnika odnosno prodavatelja robe ili pružatelja usluga i potrošača ili korisnika, tajnik suda mora, prije izdavanja platnog naloga, o tome obavijestiti suca, koji, ako ocijeni da se koja od odredaba na kojima se temelji zahtjev ili koje određuju iznos tražbine može kvalificirati kao nepoštena odredba, može rješenjem predložiti izdavanje platnog naloga za iznos koji se dobije tako da se od zatraženog iznosa oduzme iznos koji odgovara primjeni te odredbe.
U obama slučajevima podnositelj zahtjeva dužan je u roku od deset dana prihvatiti ili odbiti upućeni prijedlog, pri čemu se taj prijedlog smatra prihvaćenim ako se u tom roku ne očituje. S obzirom na to da se prihvat podnositelja zahtjeva ni u kojem slučaju ne može smatrati djelomičnim odricanjem od njegovih prava, preostali nepodmireni dio može se isticati isključivo u odgovarajućem deklaratornom postupku.
Ako se prijedlog prihvati, tuženik mora platiti taj iznos.
U protivnom, smatra se da je podnositelj zahtjeva odustao i svoja prava može ostvariti samo u okviru odgovarajućeg deklaratornog postupka.
Stranka u postupku može izravno podnijeti žalbu protiv rješenja donesenog u potonjem slučaju.”
7
Na temelju članka 818. stavka 1. prvog podstavka LEC‑a:
„Ako dužnik pravodobno podnese prigovor, spor se konačno rješava okončanjem odgovarajućeg postupka, a donesena presuda je pravomoćna.”
Opći zakon o zaštiti potrošača i korisnika
8
Člankom 83. pročišćenog teksta Općeg zakona o zaštiti potrošača i korisnika, koji je odobren Real Decretom Legislativo 1/2007 por el que se aprueba el texto refundido de la Ley General para la Defensa de los Consumidores y Usuarios y otras leyes complementarias (Kraljevska zakonodavna uredba 1/2007 kojom se odobrava pročišćeni tekst Općeg zakona o zaštiti potrošača i korisnika i drugih dopunskih zakona) od 16. studenoga 2007. (BOE br. 287 od 30. studenoga 2007., str. 49181.), u verziji primjenjivoj na glavni postupak, propisuje se:
„Nepoštene ugovorne odredbe su po samom zakonu ništave i smatra se da nisu ugovorene. U tu svrhu, nakon što sasluša stranke, sud utvrđuje ništavost nepoštenih odredaba sadržanih u ugovoru, ali pritom taj ugovor i dalje obvezuje stranke pod istim uvjetima ako se može nastaviti primjenjivati bez nepoštenih odredaba.
Uvjeti koji su u ugovor uključeni na netransparentan način na štetu potrošača ništavi su po samom zakonu.”
Glavni postupak i prethodna pitanja
9
Društvo Investcapital podnijelo je 16. travnja 2024. Juzgadu de Primera Instancia e Instrucción no 3 de Arucas (Prvostupanjski i istražni sud br. 3 u Arucasu, Španjolska), koji je sud koji je uputio zahtjev, zahtjev za izdavanje platnog naloga protiv osobe M. H. S., kojim je zatražilo plaćanje iznosa od 1234,01 eura, od čega 229,17 eura na ime glavnice, 38,73 eura na ime redovnih kamata, 39,68 eura na ime zateznih kamata i 921,15 eura na ime troškova ili naknada, što odgovara tražbini koju je ustupila banka B. S. A. Ta se tražbina odnosi na ugovor koji je M. H. S. sklopio 16. ožujka 2018. s bankom B. S. A., radi otvaranja bankovnog računa.
10
S obzirom na to da je riječ o ugovoru sklopljenom između prodavatelja robe ili pružatelja usluga i potrošača, tajnik suda obavijestio je o tome sud koji je uputio zahtjev, u skladu s člankom 815. stavkom 3. LEC‑a, kako bi ispitao moguću nepoštenost odredaba na kojima se temelji zahtjev za izdavanje platnog naloga.
11
U okviru ispitivanja moguće nepoštenosti tih odredaba, sud koji je uputio zahtjev dovodi u pitanje usklađenost članka 815. stavka 3. LEC‑a s pravom Unije, osobito s Direktivom 93/13, tumačenom s obzirom na sudsku praksu Suda.
12
Taj sud ističe da se, u slučaju utvrđenja nepoštenosti ugovorne odredbe, u skladu s člankom 815. stavkom 3. LEC‑a, sud kojem je podnesen zahtjev za izdavanje platnog naloga mora ograničiti na prijedlog smanjenja iznosa tražbine, isključujući iznos koji proizlazi iz primjene takve odredbe. Tom se odredbom predviđa da podnositeljevo prihvaćanje prijedloga u postupku za izdavanje platnog naloga ne podrazumijeva odricanje od iznosa koji je taj sud odbio, s obzirom na to da taj podnositelj uvijek može zahtijevati njegovu isplatu u okviru deklaratornog postupka.
13
Slijedom toga, sud koji je uputio zahtjev ističe da članak 815. LEC‑a ne dopušta odlučivanje o ništavosti odredaba koje se smatraju nepoštenima, dok su, u skladu s člankom 83. Općeg zakona o zaštiti potrošača i korisnika, takve odredbe ništave po samom zakonu i smatra se da nisu ugovorene. Smatra da potrošač time ostaje vezan ugovornim odredbama koje su, nakon ispitivanja koje je proveo sud koji odlučuje o zahtjevu za izdavanje platnog naloga, ipak kvalificirane kao nepoštene.
14
U tim je okolnostima Juzgado de Primera Instancia e Instrucción no 3 de Arucas (Prvostupanjski i istražni sud br. 3 u Arucasu) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:
„1.
Treba li članke 6. i 7. Direktive [93/13] tumačiti na način da mehanizam sudskog nadzora kojim se od tražbine poduzetnika odnosno prodavatelja robe ili pružatelja usluga samo odbijaju oni iznosi koji se temelje na nepoštenim odredbama, pri čemu poduzetnik odnosno prodavatelj robe ili pružatelj usluga te iznose može potraživati u okviru drugog postupka, može predstavljati ‚primjereno i djelotvorno sredstvo’ kako bi se spriječilo da potrošač ili korisnik ostane obvezan takvim nepoštenim odredbama?
2.
Treba li članke 6. i 7. Direktive [93/13] tumačiti na način da im se protivi nacionalno pravilo poput članka 815. stavka 3. [LEC‑a], kojim se posljedice nadzora nepoštenosti u okviru postupka izdavanja platnog naloga ograničavaju na to da se od tražbine koju zahtijeva poduzetnik odnosno prodavatelj robe ili pružatelj usluga odbiju oni iznosi koji se temelje na nepoštenim odredbama, a da se pritom iz navedenog nadzora ne izvedu sve posljedice koje u nacionalnom pravu proizlaze iz utvrđenja te nepoštenosti, kao što je utvrđenje ništavosti?
3.
Treba li članke 6. i 7. Direktive [93/13] tumačiti na način da im se protivi nacionalno pravilo poput članka 815. stavka 3. [LEC‑a], kojim se ne predviđa sudjelovanje potrošača ili korisnika u nadzoru nepoštenosti od strane sudskog tijela?”
O prethodnim pitanjima
Prvo i drugo pitanje
Dopuštenost
15
Španjolska vlada izražava sumnje u pogledu dopuštenosti prvog i drugog pitanja zbog njihove hipotetske prirode, u mjeri u kojoj se odnose na postupak različit od postupka izdavanja platnog naloga, odnosno na mogući deklaratorni postupak koji, u skladu s nacionalnim pravom, omogućuje ispitivanje zahtjeva različitih od onih podnesenih u okviru postupka za izdavanje platnog naloga.
16
Valja podsjetiti na to da je isključivo na nacionalnom sudu, pred kojim se vodi postupak i koji mora preuzeti odgovornost za sudsku odluku koja će biti donesena, da, uzimajući u obzir posebnosti predmeta u glavnom postupku, ocijeni relevantnost pitanja koje postavlja Sudu. Kada se postavljena pitanja odnose na tumačenje ili ocjenu valjanosti određenog pravnog pravila Unije, Sud je u načelu obvezan donijeti odluku. Iz toga slijedi da prethodno pitanje koje se odnosi na pravo Unije uživa pretpostavku relevantnosti. Sud može odbiti odlučiti o takvom pitanju samo ako je očito da zatraženo tumačenje prava Unije nema nikakve veze s činjeničnim stanjem ili predmetom glavnog postupka, ako je problem hipotetski ili ako Sud ne raspolaže činjeničnim i pravnim elementima potrebnima da bi mogao dati koristan odgovor na postavljena pitanja (presuda od 2. veljače 2023., Towarzystwo Ubezpieczeń Ż (Zavaravajući tipski osiguravajući ugovori), C‑208/21, EU:C:2023:64, t. 42. i 43. i navedena sudska praksa).
17
To nije slučaj u ovom predmetu.
18
Naime, u odluci kojom se upućuje prethodno pitanje dovoljno se precizno opisuje pravni i činjenični okvir glavnog postupka, koji se odnosi na zahtjev za izdavanje platnog naloga u vezi s novčanom tražbinom koja proizlazi iz ugovora o bankovnom tekućem računu. Na temelju elemenata koje je dostavio sud koji je uputio zahtjev može se utvrditi kako doseg postavljenih pitanja tako i njihova povezanost s predmetom tog postupka. Svojim prvim i drugim pitanjem sud koji je uputio zahtjev, među ostalim, pita o usklađenosti s člancima 6. i 7. Direktive 93/13 nacionalnog propisa prema kojem sud koji odlučuje o zahtjevu za izdavanje platnog naloga može predložiti izdavanje platnog naloga na iznos umanjen za onaj koji odgovara primjeni ugovorne odredbe koju je smatrao nepoštenom a da je pritom ne može poništiti, s obzirom na to da vjerovnik može naknadno potraživati odbijeni dio tražbine u okviru deklaratornog sudskog postupka.
19
U tim okolnostima ne čini se očitim da tumačenje Direktive 93/13 zatraženo u prvom i drugom pitanju nema nikakve veze s činjeničnim stanjem ili predmetom glavnog postupka niti da je istaknuti problem hipotetske prirode.
20
Slijedom toga, ta se pitanja moraju smatrati dopuštenima.
Meritum
21
Svojim prvim i drugim pitanjem, koja valja razmotriti zajedno, sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 6. stavak 1. i članak 7. stavak 1. Direktive 93/13 tumačiti na način da im se protivi nacionalni propis kojim se predviđa, s jedne strane, da sud kojem je prodavatelj robe ili pružatelj usluga podnio zahtjev za izdavanje platnog naloga protiv potrošača može predložiti smanjenje iznosa tražbine, pri čemu se isključuju iznosi koji proizlaze iz primjene ugovorne odredbe koju je smatrao nepoštenom, a da pritom ne može po toj osnovi utvrditi njezinu ništavost, te, s druge strane, da taj prodavatelj robe ili pružatelj usluga, nakon prihvaćanja tog prijedloga, ima mogućnost pokrenuti drugi sudski postupak kako bi od tog potrošača naplatio iznos tražbine koji je taj sud odbio.
22
Najprije valja podsjetiti na to da sustav zaštite koji provodi Direktiva 93/13 počiva na ideji da se potrošač nalazi u slabijem položaju u odnosu na prodavatelja robe ili pružatelja usluga što se tiče pregovaračke snage i razine obaviještenosti (presuda od 17. svibnja 2022., Ibercaja Banco, C‑600/19, EU:C:2022:394, t. 35. i navedena sudska praksa).
23
Članak 6. stavak 1. te direktive nalaže državama članicama da osiguraju da nepoštene ugovorne odredbe ne obvezuju potrošača a da potrošač pritom ne mora podnijeti tužbu i ishoditi presudu kojom se potvrđuje nepoštenost tih odredaba (vidjeti u tom smislu presudu od 15. lipnja 2023., Getin Noble Bank (Obustava ispunjenja ugovora o kreditu), C‑287/22, EU:C:2023:491, t. 37.).
24
Tu odredbu valja smatrati normom ekvivalentnom nacionalnim pravilima koja, u okviru unutarnjeg pravnog poretka, imaju karakter normi javnog poretka. Usto, riječ je o odredbi s obvezujućim učinkom kojoj je cilj zamijeniti formalnu ravnotežu koju ugovor uspostavlja između prava i obveza suugovaratelja stvarnom ravnotežom koja će ponovno uspostaviti jednakost između potonjih (presuda od 21. prosinca 2016., Gutiérrez Naranjo i dr., C‑154/15, C‑307/15 i C‑308/15, EU:C:2016:980, t. 54. i 55.).
25
Iz toga slijedi, kao prvo, da je na nacionalnom sudu da, u skladu s nacionalnim pravom, po službenoj dužnosti ocijeni je li ugovorna odredba koja je obuhvaćena područjem primjene navedene direktive nepoštena i da je izuzme iz primjene kako ona ne bi imala obvezujuće učinke na predmetnog potrošača, osim ako se potrošač tomu ne protivi (presuda od 30. lipnja 2022., Profi Credit Bulgaria (Prijeboj po službenoj dužnosti u slučaju nepoštene odredbe), C‑170/21, EU:C:2022:518, t. 31. i navedena sudska praksa).
26
Kao drugo, prema ustaljenoj sudskoj praksi, članak 6. stavak 1. Direktive 93/13 zahtijeva da nacionalni sud izuzme iz primjene odredbu koja je proglašena nepoštenom, a ne druge odredbe za koje nije utvrđeno da su nepoštene. Naime, cilj te odredbe, a osobito drugog dijela njezine rečenice, nije dovesti do utvrđenja ništavosti svih ugovora s nepoštenim odredbama, nego uspostaviti ravnotežu između stranaka izuzimanjem iz primjene odredaba koje se smatraju nepoštenima, te održavanjem, u načelu, valjanosti drugih odredaba predmetnog ugovora. Taj se ugovor u načelu mora održati na snazi bez ikakve izmjene osim one koja proizlazi iz uklanjanja nepoštenih odredaba. Stoga navedeni ugovor može biti održan na snazi ako je – u skladu s odredbama nacionalnog prava – bez nepoštenih odredaba takav kontinuitet ugovora pravno moguć (presuda od 30. lipnja 2022., Profi Credit Bulgaria (Prijeboj po službenoj dužnosti u slučaju nepoštene odredbe), C‑170/21, EU:C:2022:518, t. 34. i 35. i navedena sudska praksa).
27
Osim toga, uzimajući u obzir prirodu i važnost javnog interesa na kojem se temelji zaštita potrošača, članak 7. stavak 1. Direktive 93/13, u vezi s njezinom dvadeset i četvrtom uvodnom izjavom, obvezuje države članice da osiguraju primjerena i djelotvorna sredstva za sprečavanje stalnog korištenja nepoštenih odredaba u ugovorima koje prodavatelji robe i pružatelji usluga sklapaju s potrošačima (vidjeti u tom smislu presude od 14. lipnja 2012., Banco Español de Crédito, C‑618/10, EU:C:2012:349, t. 68. i od 17. svibnja 2022., Ibercaja Banco, C‑600/19, EU:C:2022:394, t. 38. i navedenu sudsku praksu).
28
Iako je Sud već u više navrata utvrdio način na koji nacionalni sud treba osigurati zaštitu prava koja potrošači imaju na temelju te direktive, ipak valja navesti da, u načelu, i kako to proizlazi iz teksta članka 6. stavka 1. Direktive 93/13, pravo Unije ne usklađuje postupke primjenjive na ocjenu navodne nepoštenosti ugovorne odredbe, i da su oni stoga dio nacionalnog pravnog poretka država članica, na temelju načela njihove procesne autonomije, ali pod uvjetom da ona nisu nepovoljnija od onih koja uređuju slične situacije u unutarnjem pravu (načelo ekvivalentnosti) i da ne čine u praksi nemogućim ili pretjerano otežanim korištenje prava dodijeljenih pravom Unije (načelo djelotvornosti) (vidjeti u tom smislu presudu od 29. veljače 2024., Investcapital, C‑724/22, EU:C:2024:182, t. 30. i navedenu sudsku praksu).
29
Što se tiče, s jedne strane, načela ekvivalentnosti, valja istaknuti da Sud ne raspolaže nijednim elementom koji bi doveo u sumnju usklađenost s tim načelom nacionalnog propisa o kojem je riječ u glavnom postupku.
30
S druge strane, kad je riječ o načelu djelotvornosti, valja navesti da svaki slučaj u kojem se postavi pitanje onemogućuje li neka nacionalna procesnopravna odredba ili pretjerano otežava primjenu prava Unije treba ispitati uzimajući u obzir položaj te odredbe u cjelokupnom postupku, tijek postupka i njegove posebnosti kao i, prema potrebi, načela na kojima se temelji nacionalni pravni sustav, kao što su to zaštita prava obrane, načelo pravne sigurnosti i pravilno odvijanje postupka. Međutim, posebnosti postupaka nisu čimbenik koji može utjecati na pravnu zaštitu koju potrošači imaju na temelju odredaba Direktive 93/13 (presuda od 17. svibnja 2022., Impuls Leasing România, C‑725/19, EU:C:2022:396, t. 45. i navedena sudska praksa).
31
Osim toga, Sud je pojasnio da obveza država članica da osiguraju djelotvornost prava koja osobe imaju na temelju prava Unije podrazumijeva, osobito kad je riječ o pravima koja proizlaze iz Direktive 93/13, zahtjev djelotvorne sudske zaštite, potvrđen člankom 7. stavkom 1. te direktive i također sadržan u članku 47. Povelje Europske unije o temeljnim pravima, koji se primjenjuje, među ostalim, na utvrđivanje procesnih pravila u vezi s tužbama utemeljenima na takvim pravima (presuda od 24. lipnja 2025., GR REAL, C‑351/23, EU:C:2025:474, t. 53. i navedena sudska praksa).
32
U tom pogledu, valja podsjetiti na to da je djelotvornu zaštitu prava koja proizlaze iz Direktive 93/13 moguće zajamčiti samo ako nacionalni procesni sustav u okviru postupka izdavanja platnog naloga ili postupka ovrhe platnog naloga predviđa nadzor moguće nepoštene naravi odredaba sadržanih u dotičnom ugovoru koji sud provodi po službenoj dužnosti (presuda od 20. rujna 2018., EOS KSI Slovensko, C‑448/17, EU:C:2018:745, t. 45. i navedena sudska praksa).
33
U ovom slučaju iz odluke kojom se upućuje prethodno pitanje proizlazi da u španjolskom procesnom pravu postupak izdavanja platnog naloga predstavlja nekontradiktorni postupak, ograničen na naplatu novčanih tražbina i usmjeren na osiguranje brze i učinkovite naplate dospjelih, fiksnih i naplativih tražbina.
34
Stoga, u skladu s člankom 815. stavkom 3. LEC‑a, tajnik suda dostavlja sucu zahtjev za izdavanje platnog naloga koji se odnosi na tražbinu utemeljenu na ugovoru sklopljenom između prodavatelja robe ili pružatelja usluga i potrošača radi nadzora po službenoj dužnosti moguće nepoštenosti bilo koje ugovorne odredbe na kojoj se temelji zahtjev ili koja određuje potraživani iznos. Ako sudac smatra da se neka od predmetnih odredaba može kvalificirati kao nepoštena, rješenjem može predložiti smanjenje iznosa tražbine, kojim se isključuju iznosi koji proizlaze iz primjene te odredbe.
35
Prema informacijama kojima Sud raspolaže, nepoštene ugovorne odredbe na kojima se temelji zahtjev za izdavanje platnog naloga ili kojima se određuje potraživani iznos istaknute tražbine neće proizvoditi nikakav učinak u okviru postupka izdavanja platnog naloga jer će ih sud izuzeti iz primjene već i prije nego što potrošač, prema potrebi, bude obvezan podmiriti svoj dug. Na prodavatelju robe ili pružatelju usluga je da, prema potrebi, pokrene naknadni deklaratorni postupak kako bi ostvario potpunu naplatu svoje tražbine.
36
Pod uvjetom da to provjeri sud koji je uputio zahtjev, u tom pogledu valja istaknuti da je, kako je to španjolska vlada naglasila u svojim pisanim očitovanjima, u okviru potonjeg postupka sud pred kojim se vodi postupak ovlašten po službenoj dužnosti ispitati nepoštenost odredaba ugovora sklopljenog između prodavatelja robe ili pružatelja usluga i potrošača te, prema potrebi, proglasiti nepoštene ugovorne odredbe ništavima.
37
Usto, radi potpunosti, valja istaknuti da je Europska komisija u svojim pisanim očitovanjima pred Sudom navela da, u skladu s člankom 818. LEC‑a, kada potrošač pravodobno podnese prigovor protiv platnog naloga, tajnik suda okončava postupak izdavanja platnog naloga i zamjenjuje ga postupak u okviru kojeg i potrošač i prodavatelj robe ili pružatelj usluga imaju pravo biti saslušani, a sud pred kojim se vodi postupak može, po službenoj dužnosti ili na zahtjev potrošača, provesti nadzor nepoštenosti ugovornih odredaba, koji može dovesti ne samo do isključenja iznosa koji se temelji na odredbi koja se smatra nepoštenom nego i do utvrđenja njezine ništavosti. Ipak, na sudu koji je uputio zahtjev je da provjeri točan sadržaj te nacionalne odredbe.
38
Iz toga proizlazi, s jedne strane, da se člankom 815. stavkom 3. LEC‑a predviđa da sudac po službenoj dužnosti nadzire nepoštenost ugovornih odredaba čiji su učinci ograničeni na točno određeni predmet zahtjeva za izdavanje platnog naloga, u skladu s prirodom i svrhom tog postupka, što može dovesti do smanjenja iznosa zahtijevane tražbine, bez proglašenja ništavom odredbe koja se smatra nepoštenom. S druge strane, postupak pokrenut nakon prigovora potrošača protiv platnog naloga na temelju članka 818. LEC‑a, kao i mogući deklaratorni postupak koji može pokrenuti prodavatelj robe ili pružatelj usluga na temelju članka 815. stavkom 3. LEC‑a, mogu dovesti do nadzora nepoštenosti predmetne odredbe u okviru kontradiktorne rasprave između stranaka te, prema potrebi, sud koji vodi postupak može proglasiti ništavom tu odredbu, pa čak i sam ugovor.
39
S obzirom na sva prethodna razmatranja, na prvo i drugo pitanje valja odgovoriti tako da članak 6. stavak 1. i članak 7. stavak 1. Direktive 93/13, u vezi s načelom djelotvornosti, treba tumačiti na način da im se ne protivi nacionalni propis kojim se predviđa, s jedne strane, da sud kojem je prodavatelj robe ili pružatelj usluga podnio zahtjev za izdavanje platnog naloga protiv potrošača može predložiti smanjenje iznosa tražbine, pri čemu se isključuju iznosi koji proizlaze iz primjene ugovorne odredbe koju je smatrao nepoštenom, a da pritom ne može po toj osnovi utvrditi njezinu ništavost, te, s druge strane, da taj prodavatelj robe ili pružatelj usluga, nakon prihvaćanja tog prijedloga, ima mogućnost pokrenuti drugi sudski postupak kako bi od tog potrošača naplatio iznos tražbine koji je taj sud odbio, pod uvjetom da navedeni potrošač u okviru drugih sudskih postupaka može ishoditi utvrđenje ništavosti ugovorne odredbe koja se smatra nepoštenom.
Treće pitanje
40
Svojim trećim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita protivi li se članku 6. stavku 1. i članku 7. stavku 1. Direktive 93/13 nacionalni propis kojim se ne predviđa sudjelovanje potrošača u nadzoru koji sud kojem je prodavatelj robe ili pružatelj usluga podnio zahtjev za izdavanje platnog naloga protiv tog potrošača provodi nad mogućom nepoštenosti ugovornih odredaba na kojima se temelji taj zahtjev ili kojima se određuje iznos istaknute tražbine.
41
U tom pogledu valja podsjetiti na to da je Sud presudio da, kao opće pravilo, načelo kontradiktornosti ne samo da svakoj stranci u postupku daje pravo upoznati se s podnescima i očitovanjima koje je sudu podnijela protivna stranka i o njima raspravljati nego također podrazumijeva pravo stranaka upoznati se s pravnim razlozima koje sud istakne po službenoj dužnosti, na kojima namjerava temeljiti svoju odluku, te o njima raspravljati. Sud je naglasio da je za ispunjenje zahtjeva koji se odnose na pravo na pošteno suđenje važno da su stranke upoznate kako s činjeničnim tako i s pravnim elementima koji su odlučujući za ishod postupka te da o njima mogu kontradiktorno raspravljati (presuda od 21. veljače 2013., Banif Plus Bank, C‑472/11, EU:C:2013:88, t. 30. i navedena sudska praksa).
42
Iz toga slijedi da je nacionalni sud – pod pretpostavkom da, nakon što je na temelju činjeničnih i pravnih elemenata kojima raspolaže ili koji su mu priopćeni, nakon izvođenja dokaza po službenoj dužnosti u tu svrhu, utvrdio da je odredba obuhvaćena područjem primjene direktive, zaključi, nakon ispitivanja po službenoj dužnosti, da je riječ o nepoštenoj odredbi – u pravilu dužan o tome obavijestiti stranke u postupku te ih pozvati da se o tome kontradiktorno raspravi, u obliku koji je u tom pogledu predviđen nacionalnim procesnim pravilima (presuda od 21. veljače 2013., Banif Plus Bank, C‑472/11, EU:C:2013:88, t. 31. i 36.).
43
Osim toga, Sud je presudio da članak 6. stavak 1. Direktive 93/13 treba tumačiti na način da nacionalni sud pred kojim je pokrenut postupak povodom zahtjeva za izdavanje platnog naloga u kojem dužnik‑potrošač ne sudjeluje do donošenja tog platnog naloga mora po službenoj dužnosti izuzeti iz primjene nepoštenu odredbu ugovora sklopljenog između tog potrošača i predmetnog prodavatelja robe odnosno pružatelja usluga na temelju koje je nastao dio tražbine. U tom slučaju taj sud može djelomično odbiti taj zahtjev, pod uvjetom da se taj ugovor može održati na snazi bez ikakve druge izmjene, revizije ili dopune, što je na sudu koji je uputio zahtjev da provjeri (vidjeti u tom smislu presudu od 30. lipnja 2022., Profi Credit Bulgaria (Prijeboj po službenoj dužnosti u slučaju nepoštene odredbe), C‑170/21, EU:C:2022:518, t. 38.).
44
U ovom slučaju, s obzirom na nacionalna procesna pravila koja uređuju tijek postupka izdavanja platnog naloga opisana u točkama 34. do 38. ove presude, činjenica da članak 815. stavak 3. LEC‑a ne predviđa sudjelovanje potrošača u nadzoru nepoštenosti ugovorne odredbe koja može biti temelj zahtjeva za izdavanje platnog naloga, nego sudu pred kojim se vodi postupak daje ovlast da predloži izdavanje platnog naloga koji se odnosi na iznos istaknute tražbine umanjen za iznos koji odgovara primjeni odredbe koja se smatra nepoštenom, ne utječe na potrošačeva prava obrane, a osobito na načelo kontradiktornosti.
45
U tom pogledu, s jedne strane, pod uvjetom da to provjeri sud koji je uputio zahtjev, proizlazi da rješenje koje je donio sud pred kojim je pokrenut postupak, nakon što je prodavatelj robe odnosno pružatelj usluga, kao podnositelj zahtjeva, prihvatio taj prijedlog, omogućuje svakoj stranci da se upozna s činjeničnim i pravnim elementima koji su bili odlučujući za donošenje tog rješenja te da o njima kontradiktorno raspravljaju a da pritom ne proizvodi obvezujuće učinke pravomoćnosti ni druge prekluzivne učinke. S druge strane, članak 815. stavak 3. LEC‑a dio je skraćenog postupka izdavanja platnog naloga, zamišljenog kao instrument procesne žurnosti namijenjen osiguranju brze naplate dospjelih, fiksnih i naplativih tražbina. Sudjelovanje potrošača u nadzoru nepoštenosti ugovornih odredaba ostaje osigurano, s obzirom na to da se čini da španjolsko procesno pravo predviđa, u okviru kasnijeg kontradiktornog postupka, mogućnost da potrošač u potpunosti ostvari svoja prava i sredstva obrane.
46
Naime, iz spisa kojim Sud raspolaže proizlazi da, s jedne strane, navedeno rješenje može biti predmet preispitivanja u okviru redovnih postupaka o meritumu kojima se u potpunosti poštuje načelo kontradiktornosti između stranaka, pri čemu potrošač ima mogućnost usprotiviti se tom rješenju u skladu s pravilima predviđenima člankom 818. LEC‑a. S druge strane, s obzirom na to da se na temelju članka 815. stavka 3. LEC‑a prihvaćanje prodavatelja robe ili pružatelja usluga, kao tužitelja, ni u kojem slučaju ne može smatrati djelomičnim odricanjem od njegovih prava, on može u deklaratornom postupku istaknuti dio tražbine za koji nije uspio ostvariti naplatu, u kojem potrošač sudjeluje uz puno poštovanje načela kontradiktornosti.
47
Slijedom toga, na treće pitanje valja odgovoriti tako da članak 6. stavak 1. i članak 7. stavak 1. Direktive 93/13 treba tumačiti na način da im se ne protivi nacionalni propis kojim se ne predviđa sudjelovanje potrošača u nadzoru koji sud kojem je prodavatelj robe ili pružatelj usluga podnio zahtjev za izdavanje platnog naloga protiv tog potrošača provodi nad mogućom nepoštenosti ugovornih odredaba na kojima se temelji taj zahtjev ili kojima se određuje iznos istaknute tražbine, pod uvjetom, s jedne strane, da postupak izdavanja platnog naloga ne dovodi do pravomoćnog akta i, s druge strane, da je načelo kontradiktornosti zajamčeno u okviru mogućih kasnijih postupaka između navedenog potrošača i tog prodavatelja robe ili pružatelja usluga u pogledu istih zahtjeva potonjega.
Troškovi
48
Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.
Slijedom navedenog, Sud (deveto vijeće) odlučuje:
1.
Članak 6. stavak 1. i članak 7. stavak 1. Direktive Vijeća 93/13/EEZ od 5. travnja 1993. o nepoštenim odredbama u potrošačkim ugovorima, u vezi s načelom djelotvornosti,
treba tumačiti na način da im se:
ne protivi nacionalni propis kojim se predviđa, s jedne strane, da sud kojem je prodavatelj robe ili pružatelj usluga podnio zahtjev za izdavanje platnog naloga protiv potrošača može predložiti smanjenje iznosa tražbine, pri čemu se isključuju iznosi koji proizlaze iz primjene ugovorne odredbe koju je smatrao nepoštenom, a da pritom ne može po toj osnovi utvrditi njezinu ništavost, te, s druge strane, da taj prodavatelj robe ili pružatelj usluga, nakon prihvaćanja tog prijedloga, ima mogućnost pokrenuti drugi sudski postupak kako bi od tog potrošača naplatio iznos tražbine koji je taj sud odbio, pod uvjetom da navedeni potrošač u okviru drugih sudskih postupaka može ishoditi utvrđenje ništavosti ugovorne odredbe koja se smatra nepoštenom.
2.
Članak 6. stavak 1. i članak 7. stavak 1. Direktive 93/13
treba tumačiti na način da im se:
ne protivi nacionalni propis kojim se ne predviđa sudjelovanje potrošača u nadzoru koji sud kojem je prodavatelj robe ili pružatelj usluga podnio zahtjev za izdavanje platnog naloga protiv tog potrošača provodi nad mogućom nepoštenosti ugovornih odredaba na kojima se temelji taj zahtjev ili kojima se određuje iznos istaknute tražbine, pod uvjetom, s jedne strane, da postupak izdavanja platnog naloga ne dovodi do pravomoćnog akta i, s druge strane, da je načelo kontradiktornosti zajamčeno u okviru mogućih kasnijih postupaka između navedenog potrošača i tog prodavatelja robe ili pružatelja usluga u pogledu istih zahtjeva potonjega.
Potpisi
(
*1
)	Jezik postupka: španjolski