62002TO0130_SV
Parter
Domskäl
Beslut om rättegångskostnader
Domslut
Parter
I mål T-130/02,
Kronoply GmbH & Co. KG,
Heiligengrabe (Tyskland), inledningsvis företrätt av advokaten B. Luther, sedan av advokaten R. Nierer,
sökande,
mot
Europeiska gemenskapernas kommission,
företrädd av V. Di Bucci och T. Scharf, båda i egenskap av ombud, med delgivningsadress i Luxemburg,
svarande,
angående en talan om ogiltigförklaring av kommissionens påstådda beslut av den 5 februari 2002 att inte göra någon rättelse av dess beslut av den 3 juli 2001 att godkänna statligt stöd på 69,3 miljoner tyska mark till sökanden för att göra en investering i Heiligengrabe (Tyskland),
FÖRSTAINSTANSRÄTTEN (fjärde avdelningen i utökad sammansättning) (fjärde avdelningen i utökad sammansättning),
sammansatt av ordföranden V. Tiili samt domarna J. Pirrung, P. Mengozzi, A.W.H. Meij och M. Vilaras,
justitiesekreterare: H. Jung,
meddelar
Beslut
Domskäl
Tillämpliga bestämmelser
1. De sektorsövergripande rambestämmelserna för regionalstöd till stora investeringsprojekt (EGT C 107, 1998, s. 7, nedan kallade rambestämmelserna) innehåller regler för bedömningen av stöd som beviljas för sådana ändamål som omfattas av rambestämmelsernas tillämpningsområde.
2. I punkt 3.10 i rambestämmelserna finns en beskrivning av en beräkningsformel på grundval av vilken kommissionen bestämmer den högsta tillåtna nivån för ett anmält stöd.
3. Denna formel grundar sig först på en bestämning av den högsta tillåtna stödnivå som skall tillämpas på stöd till stora företag i det berörda området, benämnd ”taket för regionalstöd” (R-faktorn), som därefter påverkas av tre jämkningsfaktorer, nämligen konkurrensfaktorn (T-faktorn) i den berörda sektorn, förhållandet mellan kapital och arbetstillfällen (I-faktorn) respektive de regionala effekterna av stödet i fråga (M-faktorn). Formeln för beräkning av det högsta tillåtna stödet är alltså: R x T x I x M.
4. Enligt punkterna 3.2–3.4 i rambestämmelserna inbegriper konkurrensfaktorn en analys av om det föreslagna projektet berör en sektor eller undersektor med strukturell överkapacitet. Denna analys avser en referensperiod som motsvarar de senaste fem åren för vilka uppgifter finns tillgängliga. Om uppgifterna rörande kapacitetsutnyttjande är otillräckliga, beaktar kommissionen om investeringen görs på en vikande marknad. Kommissionen undersöker härvid hur den synliga konsumtionen av de berörda produkterna (det vill säga produktionen plus importen minus exporten) utvecklas, jämfört med tillväxttakten för tillverkningsindustrin som helhet inom Europeiska ekonomiska samarbetsområdet (EES).
5. Vad gäller T-faktorn (konkurrensfaktorn) skall enligt punkt 3.10.1 i rambestämmelserna en jämkningsfaktor på 0,25, 0,50, 0,75 eller 1 gälla för följande situationer:
”i) Projekt som leder till utökad kapacitet inom en sektor med betydande strukturell överkapacitet och/eller med en absolut minskning av efterfrågan – 0,25.
ii) Projekt som leder till utökad kapacitet inom en sektor med strukturell överkapacitet och/eller med en vikande marknad och som sannolikt kommer att förstärka en stor marknadsandel – 0,50.
iii) Projekt som leder till en utökad kapacitet inom en sektor med strukturell överkapacitet och/eller med en vikande marknad – 0,75.
iv) Sannolikt inga negativa effekter enligt i)-iii) – 1,00”.
Bakgrund till tvisten
6. Sökanden är ett bolag bildat enligt tysk rätt som tillverkar trämaterial.
7. Genom skrivelse av den 22 december 2000 anmälde Förbundsrepubliken Tyskland till kommissionen, i enlighet med artikel 2.1 i rådets förordning (EG) nr 659/1999 av den 22 mars 1999 om tillämpningsföreskrifter för artikel [88] i EG-fördraget (EGT L 83, s. 1), ett sådant stödprojekt till förmån för sökanden som faller under rambestämmelserna.
8. Enligt det anmälda stödprojektet beviljades sökanden ett stöd på 77 miljoner tyska mark (DEM) (39,36 miljoner euro) för uppförandet av en produktionsanläggning för lamellträ, även kallat OSB-skivor (Oriented Strand Boards). Den totala kostnaden för detta projekt uppgick till 220 miljoner DEM (112,5 miljoner euro). För detta projekt angav de tyska myndigheterna att jämkningsfaktorn på 1,00 skulle tillämpas vad gällde konkurrensfaktorn (faktor T).
9. Genom skrivelser av den 3 januari respektive den 9 februari 2001 krävde kommissionen ytterligare upplysningar och ställde vissa frågor till de tyska myndigheterna. De tyska myndigheterna inkom med de begärda kompletteringarna och svarade på de ställda frågorna genom skrivelser av den 9, 20 respektive 21 maj 2001.
10. Genom skrivelse av den 19 juni 2001 ändrade Förbundsrepubliken Tyskland den ursprungliga anmälan om det ifrågavarande stödprojektet vad gällde omfattningen av stödet. Förbundsrepubliken Tyskland meddelade bland annat kommissionen att den hade ”beslutat att sänka den anmälda konkurrensfaktorn på 1 till 0,75”. Tillämpningen av den nya T-faktorn som de tyska myndigheterna anmälde reducerade det totala stödbeloppet till 69,3 miljoner DEM (35,4 miljoner euro).
11. Den 3 juli 2001 fattade kommissionen, med tillämpning av artikel 4.3 i förordning nr 659/1999, ett beslut om att inte göra invändningar mot det anmälda stödprojektet (EGT C 226, 2001, s. 14, nedan kallat beslutet av den 3 juli 2001).
12. I detta beslut underströk kommissionen att Förbundsrepubliken Tyskland genom den ovannämnda skrivelsen av den 19 juni 2001 hade ändrat sin ursprungliga anmälan och att den planerade stödåtgärden till sökanden uppgick till 69,3 miljoner DEM (35,4 miljoner euro) för en beräknad sammanlagd investeringskostnad på 220 miljoner DEM, vilket motsvarade en stödnivå på 31,5 procent.
13. På grundval av en bedömning av det anmälda stödet, mot bakgrund av de kriterier som anges i rambestämmelserna, utvecklade kommissionen i samma beslut skälen för att de i förevarande fall tillämpliga faktorerna skall fastställas till:
– 35 procent såvitt avser den högsta tillåtna stödnivån i Heiligengraberegionen,
– 0,75 för T-faktorn mot bakgrund av konkurrensläget på den berörda marknaden,
– 0,8 för I-faktorn (förhållandet mellan kapital och arbetstillfällen),
– 1,5 för M-faktorn mot bakgrund av de regionala effekterna av den planerade stödåtgärden, det vill säga en högsta stödnivå på 31,5 procent (=35 % x 0,75 x 0,8 x 1,5).
14. Kommissionen konstaterade i beslutet att det stöd som Förbundsrepubliken Tyskland planerade att bevilja sökanden därmed var förenligt med det högsta tillåtna stödet och förklarade att den anmälda stödåtgärden var förenlig med EG‑fördraget.
15. Genom skrivelse av den 3 januari 2002 (nedan kallad skrivelse av den 3 januari 2002) sände Happe, enhetschef vid tyska finansdepartementet, ett dokument benämnt ”meddelande från Förbundsrepubliken Tysklands regering till Europeiska gemenskapernas kommission”, i vilket Förbundsrepubliken Tysklands regering framförde önskemål om rättelse av beslutet av den 3 juli 2001 på så sätt att den högsta tillåtna stödnivån skulle höjas från 31,5 procent till 35 procent av den möjliga investeringskostnaden för stöd och särskilt att T-faktorn (konkurrensfaktorn) skulle ändras. Denna begäran föranleddes av att uppgifterna om den förväntade årliga ökningen av konsumtionen på den relevanta marknaden för OSB och plywood för år 2000 som hade lämnats inom ramen för det administrativa förfarandet – uppgifter som skilde sig från de uppgifter om ökning i punkt 33 i skälen i beslutet av den 3 juli 2001, eftersom de grundade sig på förväntningar och inte på faktiska siffror – hade bekräftats i en nyligen publicerad rapport (Jaakko Pöyry: The development of OSB and wood based panels consumption in the European Economic Area 1996–2000 with an outlook on the demand development for OSB in 2001) (Utvecklingen av konsumtionen av OSB och träskivor inom Europeiska ekonomiska samarbetsområdet åren 1996–2000 och utsikterna för utveckling av efterfrågan av OSB år 2001), enligt vilken ”den förväntade exceptionella tillväxten på marknaden för OSB år 2000 faktiskt har ägt rum”. Denna utveckling motiverar en rättelse av T-faktorn från 0,75 till 1,00.
16. Genom skrivelse av den 5 februari 2002 (nedan kallad den ifrågasatta rättsakten) svarade Drabbe, direktör för tjänstegrenen ”Statliga stöd II” inom kommissionens generaldirektorat för konkurrens, på skrivelsen av den 3 januari 2002 på följande sätt:
”Bäste Herr Happe,
Med anledning av Er skrivelse av den 3 januari 2002 i rubricerat ärende måste jag dessvärre meddela Er att det inte är möjligt att genomföra den av Förbundsrepubliken Tyskland önskade rättelsen av Europeiska gemenskapernas kommissions beslut som avsänts den 3 juli 2001.
Enligt artikel 9 i förordning [nr 659/1999] får kommissionen upphäva ett beslut om beslutet grundat sig på oriktiga upplysningar som lämnats under förfarandet. De upplysningar som Förbundsrepubliken Tysklands regering lämnat om ekonomiska uppgifter för år 2000 rörde emellertid inte information som var känd vid tidpunkten när beslutet fattades och som kunde ha lett till en uppenbart felaktig bedömning.
Eftersom fastställandet av konkurrensfaktorn i förevarande fall grundar sig på en jämförelse mellan utvecklingen av konsumtionen för den ifrågavarande produkten och tillväxttakten för tillverkningsindustrin som helhet under åren 1994–1999 och de förväntade uppgifterna inte var felaktiga vid tidpunkten när beslutet fattades, kan emellertid inte något nytt beslut fattas i samma ärende.
Kommissionens beslut rör dessutom hela det projekt som benämnts ”uppförande av fabrik för tillverkning av OSB-skivor”, vilket subventioneras som ett individuellt stöd för särskilt ändamål. Det är följaktligen inte heller möjligt att göra någon åtskillnad mellan olika tidsperioder, för vilka man tillämpar olika konkurrensfaktorer och således olika stödnivåer.
Det är min förhoppning att jag kunnat vara Er behjälplig genom att meddela Er dessa upplysningar.”
Förfarande och parternas yrkanden
17. Sökanden väckte förevarande talan genom ansökan som inkom till förstainstansrättens kansli den 17 april 2002.
18. Kommissionen gjorde en invändning om rättegångshinder genom särskild handling som inkom till förstainstansrättens kansli den 9 augusti 2002. Sökandens yttrande däröver inkom den 8 oktober 2002.
19. I sin ansökan har sökanden yrkat att förstainstansrätten skall
– ogiltigförklara den ifrågasatta rättsakten, och
– förplikta kommissionen att ersätta rättegångskostnaderna.
20. I sin invändning om rättegångshinder har kommissionen yrkat att förstainstansrätten skall
– avvisa talan, och
– förplikta sökanden att ersätta rättegångskostnaderna.
21. I sitt yttrande över invändningen om rättegångshinder har sökanden yrkat att förstainstansrätten skall
– avvisa invändningen om rättegångshinder och pröva talan i sak, och
– förplikta kommissionen att ersätta rättegångskostnaderna.
Prövning i sak
22. I artikel 114.1 i förstainstansrättens rättegångsregler föreskrivs att en part kan begära att rätten skall meddela beslut i fråga om rättegångshinder utan att pröva själva sakfrågan. Enligt artikel 114.3 i dessa regler skall, om inte rätten bestämmer annat, återstoden av förfarandet vara muntlig. Förstainstansrätten anser att det som framgår av handlingarna i förevarande mål ger tillräckliga upplysningar och att det därför saknas anledning att inleda ett muntligt förfarande.
Parternas argument
23. Kommissionen har i första hand gjort gällande att samtliga skrivelser som kommissionen sänder till en mottagare som svar på en ansökan inte utgör ett beslut (förstainstansrättens beslut av den 27 oktober 1999 i mål T-106/99, Meyer mot kommissionen, REG 1999, s. II-3273, punkt 31). Den ifrågasatta rättsakten kan inte bli föremål för en talan om ogiltigförklaring, eftersom den inte medför några rättsverkningar och inte heller är avsedd att medföra sådana verkningar (domstolens dom av den 22 juni 2000 i mål C-147/96, Nederländerna mot kommissionen, REG 2000, s. I-4723, punkt 26).
24. Den ifrågasatta rättsakten utgör inte heller rent formellt sett något beslut. Denna rättsakt har nämligen undertecknats av direktören för tjänstegrenen ”Statliga stöd I” inom kommissionens generaldirektorat för konkurrens och inte av en kommissionsledamot. Rättsakten innehåller inte heller någon hänvisning till något beslut som fattats av kommissionen, som i egenskap av kollegialt organ har exklusiv behörighet att fatta officiella beslut. Till skillnad från vad sökanden har anfört innebär detta emellertid inte att kollegialprincipen har åsidosatts, utan visar tvärtom att det inte är fråga om ett beslut som fattats av kommissionen.
25. Slutligen kan den ifrågasatta rättsakten under alla omständigheter inte anses utgöra ett beslut, eftersom det i det ifrågavarande fallet inte gjorts någon anmälan av något nytt stöd, vars giltighet skulle ha kunna prövats i denna rättsakt. De nationella myndigheterna har visserligen möjlighet att anmäla ett projekt för vilket ett nytt stöd beviljats eller att ändra ett stöd som redan godkänts. Skrivelsen av den 3 januari 2002 kan emellertid inte betraktas som en anmälan av ett sådant stödprojekt, utan endast som en begäran om rättelse av ett redan fattat beslut i vilket hela det anmälda beloppet för stödet tillåtits.
26. Kommissionen har i andra hand gjort gällande att även om den ifrågasatta rättsakten anses utgöra ett beslut, så framgår det av dess innehåll att den endast är en rättsakt som bekräftar beslutet av den 3 juli 2001.
27. I detta avseende har kommissionen i första hand gjort gällande att det är uppenbart att den ifrågasatta rättsakten inte föregåtts av någon omprövning av den aktuella situationen och att, såsom sökanden själv medgett, varken någon förprövning eller inledande av det formella undersökningsförfarande som föreskrivs i artikel 88.2 EG har ägt rum.
28. Den ifrågasatta rättsakten innehåller i jämförelse med beslutet av den 3 juli 2001 inte heller några nya omständigheter. I denna rättsakt uppräknas i korthet skälen för att beslutet av den 3 juli 2001 inte kan ändras. Vad gäller de upplysningar som de tyska myndigheterna lämnat i skrivelsen av den 3 januari 2002 för år 2000, hänvisar den ifrågasatta rättsakten härtill endast för att konstatera att beslutet inte grundar sig på uppgifter som var felaktiga vid tidpunkten för dess antagande och att upplysningarna rörande år 2000 ännu inte var kända vid denna tidpunkt.
29. Till skillnad från vad sökanden har gjort gällande i sin ansökan rör d et sig i förevarande mål slutligen inte om en ändring av ett stöd som redan förklarats förenligt med den gemensamma marknaden och som fastställts till en för låg nivå ”på grund av kommissionens felaktiga bedömning”. Kommissionen har tvärtom tillämpat just den konkurrensfaktor som Förbundsrepubliken Tysklands regering anmält och har grundat sitt beslut på denna faktor. Under dessa omständigheter saknas det skäl att ompröva det stöd som redan beviljats och godkänts genom beslutet av den 3 juli 2001 eller att beakta sådana omständigheter som var okända vid tidpunkten för dess antagande.
30. Kommissionen har i sista hand gjort gällande att även om den ifrågasatta rättsakten skulle anses utgöra ett beslut mot vilket talan kan väckas, så har sökanden inte något intresse av att få rättsakten ogiltigförklarad (förstainstansrättens dom av den 30 januari 2002 i mål T-212/00, Nuove Industrie Molisane mot kommissionen, REG 2002, s. II-347, punkt 33).
31. Sökanden har i första hand genmält att den ifrågasatta rättsakten utgör en rättsakt som kan angripas genom en talan om ogiltigförklaring enligt artikel 230 EG. I detta avseende har sökanden gjort gällande att en rättsakt kan angripas när den utåt sett har tvingande rättsverkningar (domstolens dom av den 20 mars 1997 i mål C-57/95, Frankrike mot kommissionen, REG 1997, s. I-1627, punkt 7). För att avgöra huruvida en rättsakt medför sådana rättsverkningar eller är avsedd att medföra sådana verkningar skall man utgå från rättsaktens innehåll. I detta avseende består den ifrågasatta rättsaktens rättsverkningar utåt sett av kommissionens avslag på den ansökan om rättelse av beslutet av den 3 juli 2001 som ingetts av Förbundsrepubliken Tyskland. Ett avslag på en ansökan om rättelse av ett beslut utgör i sin tur ett beslut. I annat fall skulle varje senare ansökan om rättelse av ett beslut kunna avvisas genom en enkel en hänvisning till det först antagna beslutet, utan att den berörde skulle ha möjlighet att överklaga avslagsbeslutet.
32. Sökanden anser att kommissionens argument, att den ifrågasatta rättsakten inte utgör ett formellt beslut fattat av kommissionsledamöternas kollegium, inte är övertygande. Den form i vilken rättsakter eller beslut antas saknar nämligen i princip betydelse vad gäller möjligheten att angripa dem. För att kunna avgöra om de utgör rättsakter i den mening som avses i artikel 230 EG skall man fästa avseende vid deras innehåll (domstolens dom av den 11 november 1981 i mål 60/81, IBM mot kommissionen, REG 1981, s. 2639, punkt 9, svensk specialutgåva, volym 6, s. 225, förstainstansrättens dom av den 12 september 2002 i mål T-113/00, DuPont Teijin Films Luxembourg m.fl. mot kommissionen, REG 2002, s. II-3681, punkt 45). Denna slutsats gäller även beträffande skrivelser som inte undertecknats av en kommissionsledamot utan av en tjänsteman (förstainstansrättens beslut av den 4 maj 1998 i mål T-84/97, BEUC mot kommissionen, REG 1998, s. II-795, punkterna 47 och 48) under förutsättning att de, såsom i förevarande fall, innehåller ett slutgiltigt ställningstagande vad gäller ansökan.
33. Till skillnad från vad kommissionen gjort gällande anser sökanden för det andra att den ifrågasatta rättsakten inte endast bekräftar beslutet av den 3 juli 2001. Den ifrågasatta rättsakten har nämligen antagits efter en prövning av de nya sakomständigheter som åberopats i skrivelsen av den 3 juli 2002 och utgör följaktligen en rättsakt mot vilken talan kan väckas.
34. Slutligen anser sig sökanden med stöd av förstainstansrättens resonemang i den ovannämnda domen Nuove Industrie Molisane mot kommissionen, punkt 47, ha ett berättigat intresse av att den ifrågasatta rättsakten ogiltigförklaras. I detta avseende har sökanden gjort gällande att kommissionen, om den ansåg att skrivelsen av den 3 januari 2002 inte utgjorde en fullständig anmälan, i enlighet med artikel 5.1 i förordning nr 659/1999, borde ha anmodat den berörda medlemsstaten att inkomma med samtliga nödvändiga upplysningar.
Förstainstansrättens bedömning
35. Inledningsvis skall det erinras om att kommissionen genom beslutet av den 3 juli 2001, vilket fattats med stöd av artikel 4.3 i förordning nr 659/1999, fattat beslut om att inte göra några invändningar mot det stödprojekt till sökanden som anmälts av Förbundsrepubliken Tyskland och att kommissionen, efter att ha konstaterat att det föreslagna stödbeloppet var förenligt med den högsta tillåtna stödnivån och efter prövning av projektet enligt de övriga kriterierna enligt rambestämmelserna, förklarat det anmälda stödet i dess helhet vara förenligt med den gemensamma marknaden. För beräkningen av den högsta tillåtna stödnivån för det ifrågavarande stödet tillämpade kommissionen vad gäller T-faktorn (konkurrensfaktorn) den jämkningsfaktor som under det administrativa förfarandet anmälts av Förbundsrepubliken Tyskland genom skrivelsen av den 19 juni 2001, det vill säga en jämkningsfaktor på 0,75.
36. Inom ramen för prövningen av T-faktorn grundade kommissionen sin bedömning och sina slutsatser på de uppgifter som de tyska myndigheterna lämnat under det administrativa förfarandet om utvecklingen av marknaden för de ifrågavarande produkterna, det vill säga för OSB och plywood (vilka är utbytbara produkter) på EES-området under åren 1994–2000 och på en jämförelse mellan dessa uppgifter och uppgifterna beträffande utvecklingen för hela tillverkningsindustrin under samma tidsperiod.
37. Beträffande år 2000 har kommissionen i punkt 33 i skälen i beslutet av den 3 juli 2001 särskilt ansett att prognoserna för detta år till stor del grundade sig på uppskattningar och inte på fastställda värden och att det saknades tillförlitliga uppgifter om utvecklingen av den beräknade konsumtionen för hela tillverkningsindustrin som kunde tjäna som jämförelse. En studie genomförd av FN:s livsmedels- och jordbruksorganisation (ECE/FAO: Forest Products Annual Market Review 1999–2000) (Rapport ECE/FAO om marknaden för skogsprodukter åren 1999–2000) visar dessutom en annan utveckling av marknaden. Slutligen och huvudsakligen har kommissionen ansett att ”det inte är tillräckligt med en positiv tendens under ett år för att kunna dra slutsatsen att den relativa tillväxttakten visar en stark tendens till återhämtning av marknaden”.
38. Vidare har kommissionen i samma skäl ansett att ”den berörda marknaden, i avsaknad av tecken på återhämtning under de senaste åren, borde anses vara vikande i förhållande till utvecklingen för hela tillverkningsindustrin”.
39. På grundval av dessa överväganden drog kommissionen i punkt 36 i skälen i beslutet av den 3 juli 2001 slutsatsen att ”det ifrågavarande projektet, vilket leder till en utökad kapacitet inom en sektor med strukturell överkapacitet, genomförs på en vikande marknad” och att den jämkningsfaktor som skall tillämpas för T‑faktorn, i enlighet med punkt 3.10.1 iii) i rambestämmelserna, bör vara den som anmälts av de tyska myndigheterna, det vill säga 0,75.
40. Mot bakgrund av det ovan anförda framgår att kommissionen genom beslutet av den 3 juli 2001, i enlighet med Förbundsrepubliken Tysklands begäran, godkänt det föreslagna statliga stödet till förmån för sökanden i dess helhet.
41. Det skall vidare avgöras om den ifrågasatta rättsakten, såsom sökanden gjort gällande, utgör ett beslut, eller om det, såsom kommissionen gjort gällande, endast är fråga om ett meddelande som inte kan bli föremål för en talan om ogiltigförklaring.
42. Det framgår av fast rättspraxis att det inte är tillräckligt att en skrivelse har sänts av en gemenskapsinstitution till sin mottagare som svar på en begäran från denna, för att skrivelsen skall kunna betecknas som ett beslut på det sätt som avses i artikel 230 EG, och därigenom öppna vägen för en talan om ogiltigförklaring (förstainstansrättens dom av den 22 maj 1996 i mål T-277/94, AITEC mot kommissionen, REG 1996, s. II-351, punkt 50, förstainstansrättens beslut av den 4 oktober 1996 i mål T-5/96, Sveriges Betodlare och Henrikson mot kommissionen, REG 1996, s. II-1299, punkt 26, och det ovannämnda beslutet Meyer mot kommissionen, punkt 31).
43. Enligt fast rättspraxis kan dessutom endast rättsakter som har tvingande rättsverkningar som kan påverka sökandens intressen genom att väsentligt förändra dennes rättsliga ställning bli föremål för en talan om ogiltigförklaring enligt artikel 230 EG (domstolens dom i det ovannämnda målet IBM mot kommissionen, punkt 9, och av den 31 mars 1998 i de förenade målen C-68/94 och C-30/95, Frankrike m.fl. mot kommissionen, REG 1998, s. I-1375, punkt 62, förstainstansrättens dom av den 4 mars 1999 i mål T-87/96, Assicurazioni Generali och Unicredito mot kommissionen, REG 1999, s. II-203, punkt 37, av den 22 mars 2000 i de förenade målen T-125/97 och T-127/97, Coca-Cola mot kommissionen, REG 2000, s. II-1733, punkt 77, och av den 18 september 2001 i mål T-112/99, M6 m.fl. mot kommissionen, REG 2001, s. II-2459, punkt 35, samt det ovannämnda beslutet BEUC mot kommissionen, punkt 43).
44. Vid bedömningen av om en rättsakt eller ett beslut ger upphov till sådana verkningar skall hänsyn tas till dess innehåll i sak (domstolens beslut av den 13 juni 1991 i mål C-50/90, Sunzest mot kommissionen, REG 1991, s. I-2917, punkt 12, samt de ovannämnda domarna Frankrike m.fl. mot kommissionen, punkt 63, och Coca-Cola mot kommissionen, punkt 78).
45. Förstainstansrätten fastslår att den ifrågasatta rättsakten inte kan anses utgöra ett beslut. Det framgår nämligen såväl av formen på skrivelsen av den 3 januari 2002 som av dess innehåll samt av den ifrågasatta rättsakten och med beaktande av vilka som upprättat dessa dokument, att skrivelsen respektive rättsakten endast är ett uttryck för en informell begäran från de tyska myndigheterna, vilken syftar till att beslutet av den 3 juli 2001 skall ändras genom en informell omprövning och till att kommissionens tjänstemän med behörighet att fatta beslut om statliga stöd skall lämna ett likaså informellt svar på denna begäran.
46. Förstainstansrätten konstaterar att det, ovan i punkt 15, omnämnda ”meddelandet från Förbundsrepubliken Tysklands regering till Europeiska gemenskapernas kommission” består av ett dokument som inte är daterat eller undertecknat och att det först är vid en genomläsning av den ifrågasatta rättsakten som det är möjligt att dra slutsatsen att detta dokument sänts till kommissionen genom skrivelsen av den 3 januari 2002. Vad gäller den ifrågasatta rättsakten framgår det enligt förstainstansrättens mening av själva ordalydelsen i denna rättsakt, särskilt av första och sista stycket i rättsakten, att denna inte alls syftat till att utgöra ett formellt avslagsbeslut på en ansökan, utan endast till att tillhandahålla ”upplysningar” som svar på framförda ”önskemål”. Förstainstansrätten erinrar för övrigt om att ordalydelsen i den ifrågasatta rättsakten ger stöd för att den varken härrör från kommissionen eller den kommissionsledamot som ansvarar för konkurrensområdet, utan från direktören för tjänstegrenen ”Statliga stöd II” inom kommissionens generaldirektorat för konkurrens, Drabbe. Det framgår inte på något sätt av den ifrågasatta rättsakten att kommissionen gett Drabbe behörighet att fatta beslut för kommissionens räkning.
47. Förstainstansrätten konstaterar dessutom att det begränsade antal skrivelser som utväxlats mellan Happe och Drabbe ger stöd för att den ändring som Förbundsrepubliken Tysklands regering i själva verket önskade inte alls innebar en rättelse av något materiellt skriv- eller räknefel, vilket eventuellt skulle ha kunnat korrigeras utanför den strikta processuella ram som anges i förordning nr 659/1999, utan syftade till en ändring i sak av det ifrågavarande beslutet, vilket endast kan uppnås genom de förfaranden som föreskrivs i denna förordning och särskilt genom en anmälan från Förbundsrepubliken Tyskland av ett nytt stödprojekt enligt artikel 2 i förordningen.
48. Någon annan slutsats, enligt vilken den ifrågasatta rättsakten skulle anses utgöra ett beslut, kan i förevarande fall inte dras, med mindre än att skrivelsen av den 3 januari 2002, som innehåller ”meddelandet från Förbundsrepubliken Tysklands regering till Europeiska gemenskapernas kommission”, skall anses utgöra en anmälan av ett projekt som syftar till att på ett mer fördelaktigt sätt för sökanden ändra det stöd som denne redan beviljats och som godkänts genom beslutet av den 3 juli 2001, ett projekt som kommissionen avslagit genom den ifrågasatta rättsakten.
49. Det skall härvid erinras om att alla planer på att bevilja nytt stöd i enlighet med artikel 2.1 och 2.2 i förordning nr 659/1999 i god tid skall anmälas till kommissionen av den berörda medlemsstaten. I en anmälan skall den berörda medlemsstaten lämna alla nödvändiga upplysningar för att kommissionen skall kunna fatta ett beslut enligt artiklarna 4 och 7 i denna förordning. Syftet med denna anmälningsskyldighet är att ge kommissionen tillfälle att i god tid och i gemenskapernas allmänna intresse utöva sin prövningsrätt i fråga om alla förslag som avser att införa eller ändra stöd (domstolens dom av den 14 februari 1990 i mål C-301/87, Frankrike mot kommissionen, REG 1990, s. I-307, punkt 17, svensk specialutgåva, volym 10, s. 303, och förstainstansrättens dom av den 15 september 1998 i de förenade målen T-126/96 och T-127/96, BFM och EFIM mot kommissionen, REG 1998, s. II-3437, punkt 46).
50. Det skall dessutom konstateras att det inte finns något hinder mot att de nationella myndigheterna anmäler ett projekt som syftar till att införa ett nytt stöd till förmån för sökanden eller till att ändra ett stöd som denne redan beviljats. Det framgår av rättspraxis att sökanden, om kommissionen antar ett beslut som helt eller delvis avstyrker sådana planer, i egenskap av mottagare av det planerade individuella stödet, har rätt att väcka talan om ogiltigförklaring (domstolens dom av den 17 september 1980 i mål 730/79, Philip Morris Holland mot kommissionen, REG 1980, s. 2671, punkt 5, svensk specialutgåva, volym 5, s. 303, av den 14 november 1984 i mål 323/82, Intermills mot kommissionen, REG 1984, s. 3809, punkt 5; svensk specialutgåva, volym 7, s. 685, och av den 9 mars 1994 i mål C‑188/92, TWD Textilwerke Deggendorf, REG 1994, s. I-833, punkt 24; svensk specialutgåva, volym 15, s. 59, och domen i det ovannämnda målet Nuove Industrie Molisane mot kommissionen, punkt 47).
51. Förstainstansrätten konstaterar emellertid att så inte är fallet i förevarande mål.
52. Skrivelsen av den 3 januari 2002 kan med hänsyn till sitt innehåll nämligen inte tolkas som en anmälan av ett stödprojekt som syftar till att ändra det stöd som redan beviljats sökanden och som godkänts genom beslutet av den 3 juli 2001. I denna skrivelse gjordes inte någon anmälan av stöd till förmån för sökanden. Skrivelsen innehöll inte heller någon uttrycklig hänvisning till artikel 88.3 EG (se domen i det ovannämnda målet BFM och EFIM mot kommissionen, punkt 47). Ordalydelsen i skrivelsen och innehållet i det bifogade meddelandet (”härmed ansökes om jämkning av konkurrensfaktorn, T-faktorn”) bekräftar på ett klart och entydigt sätt att den ifrågavarande skrivelsen framför allt utgör en begäran om omprövning eller ändring av beslutet av den 3 juli 2001, i vilket det stödbelopp som ursprungligen anmälts hade godkänts i sin helhet.
53. Eftersom skrivelsen av den 3 januari 2002 inte kan anses utgöra en giltig anmälan och för övrigt inte heller en anmälan av ett stödprojekt som syftar till att ändra det stöd som redan beviljats till förmån för sökanden, kan man inte dra slutsatsen att kommissionen genom den ifrågasatta rättsakten avslagit ett sådant projekt mot vilket en talan om ogiltigförklaring kan väckas med stöd av den ovan i punkt 50 citerade rättspraxisen som åberopats av sökanden. Det kan dessutom konstateras att kommissionen genom den ifrågasatta rättsakten uppenbarligen varken har genomfört en inledande undersökning av det stödprojekt som påstås ha anmälts genom skrivelsen av den 3 januari 2002 eller inlett det formella undersökningsförfarandet avseende ett sådant projekt.
54. Sökandens argument enligt vilket kommissionen, om den ansåg att skrivelsen av den 3 januari 2002 inte utgjorde någon fullständig anmälan, i enlighet med artikel 5.1 i förordning nr 659/1999, borde ha anmodat den berörda medlemsstaten att inkomma med samtliga nödvändiga upplysningar, grundar sig således på ett felaktigt antagande och kan inte godtas.
55. Förstainstansrätten drar således slutsatsen att den ifrågasatta rättsakten inte utgör ett beslut, utan en informationsåtgärd mot vilken en talan om ogiltigförklaring inte kan väckas. Talan skall följaktligen avvisas, utan att det är nödvändigt att pröva sökandens övriga argument.
Beslut om rättegångskostnader
Rättegångskostnader
56. Enligt artikel 87.2 första stycket i förstainstansrättens rättegångsregler skall tappande part förpliktas att ersätta rättegångskostnaderna, om detta har yrkats. Kommissionen har yrkat att sökanden skall förpliktas att ersätta rättegångskostnaderna. Eftersom sökanden har tappat målet, skall kommissionens yrkande bifallas.
Domslut
På dessa grunder fattar
FÖRSTAINSTANSRÄTTEN (fjärde avdelningen i utökad sammansättning)
följande beslut:
1) Talan avvisas.
2) Sökanden skall ersätta rättegångskostnaderna.