Pagaidu versija
ĢENERĀLADVOKĀTA ATANASIJA RANTA [ATHANASIOS RANTOS] SECINĀJUMI,
sniegti 2026. gada 15. janvārī (1)
Lieta C‑788/24
Anne Frank Fonds
pret
Anne Frank Stichting,
Koninklijke Nederlandse Akademie van Wetenschappen,
Vereniging voor Onderzoek en Ontsluiting van Historische Teksten
(Hoge Raad der Nederlanden (Nīderlandes Augstākā tiesa) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Autortiesības un blakustiesības – Direktīva 2001/29/EK – 3. panta 1. punkts – Jēdziens “izziņošana sabiedrībai” – Publicēšana tīmekļvietnē – Piekļuve aizsargātam saturam vienā atsevišķā dalībvalstī, izmantojot virtuālu privāto tīklu (VPN) – Kritēriji – Tīmekļvietne, kas paredzēta sabiedrībai konkrētā valstī – Ierobežojoši pasākumi – Interneta teritorializācija ar ģeogrāfisku piekļuves bloķēšanu – Iespējama šo pasākumu apiešana, izmantojot VPN
Ievads
1.        Hoge Raad der Nederlanden (Nīderlandes Augstākā tiesa) iesniegtais lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu būtībā ir par to, kā interpretēt Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2001/29/EK (2001. gada 22. maijs) par dažu autortiesību un blakustiesību aspektu saskaņošanu informācijas sabiedrībā (turpmāk tekstā – “Autortiesību direktīva”) (2) 3. panta 1. punktu.
2.        Šis lūgums ir iesniegts tiesvedībā starp Anne Frank Fonds (turpmāk tekstā – “prasītāja pamatlietā”) (3) un Anne Frank Stichting (Annes Frankas fonds), Koninklijke Nederlandse Akademie van Wetenschappen (Nīderlandes Karaliskā zinātņu akadēmija) un Vereniging voor Onderzoek en Ontsluiting van Historische Teksten (Vēsturisko tekstu izpētes un publiskošanas asociācija, turpmāk tekstā – “Asociācija”) (turpmāk tekstā visi kopā – “atbildētāji pamatlietā”) (4) par apgalvoto prasītājai pamatlietā piederošo autortiesību pārkāpumu Nīderlandē, kas saistīts ar Annes Frankas dienasgrāmatas jaunas zinātniskas versijas publicēšanu Asociācijas tīmekļvietnē.
3.        Precīzāk, iesniedzējtiesa būtībā interesējas par jēdziena “izziņošana sabiedrībai” Autortiesību direktīvas 3. panta 1. punkta izpratnē piemērojamību un it īpaši par to, vai satura publicēšana tīmekļvietnē ir uzskatāma par šādu “izziņošanu sabiedrībai” dalībvalstī, kurā šis saturs ir aizsargāts ar autortiesībām un kurā šī tīmekļvietne ir ģeogrāfiski bloķēta (ar modernākajiem tehnoloģiskajiem paņēmieniem), un tādējādi ar to var iepazīties, vienīgi apejot šo bloķēšanas pasākumu, izmantojot virtuālā privātā tīkla (VPN) pakalpojumu vai līdzīgu pakalpojumu. Šajā jautājumā ir jāizsver divas intereses, kas ir aizsargātas ar Eiropas Savienības Pamattiesību hartu (turpmāk tekstā – “Harta”), proti, prasītājas pamatlietā autortiesības, kas nostiprinātas tās 17. panta 2. punktā, no vienas puses, un atbildētāju pamatlietā vārda un informācijas brīvība, kas garantēta tās 11. pantā, no otras puses.
Atbilstošās tiesību normas
Savienības tiesības
4.        Autortiesību direktīvas 3. panta “Tiesības uz darbu izziņošanu un tiesības uz cita tiesību objekta publiskošanu” 1. punktā ir teikts:
“Dalībvalstis autoriem piešķir ekskluzīvas tiesības atļaut vai aizliegt savu darbu izziņošanu, izmantojot vadus vai neizmantojot tos, tajā skaitā savu darbu publiskošanu tā, lai sabiedrības locekļi tiem var piekļūt no pašu izvēlētas vietas pašu izvēlētā laikā.”
5.        Šīs direktīvas 6. panta “Saistības attiecībā uz tehnoloģiskiem pasākumiem” 1. punktā ir paredzēts:
“Dalībvalstis paredz atbilstīgu tiesisko aizsardzību pret jebkuru efektīvu tehnoloģisko pasākumu apiešanu, ko attiecīgā persona veic, apzinoties savu rīcību, vai, ja tai ir jāapzinās sava rīcība.”
Nīderlandes tiesības
6.        1912. gada 23. septembra Auteurswet (Autortiesību likums) (5) redakcijas, kas piemērojama pamatlietā, 1. pantā ir noteikts:
“Autortiesības ir literāra, zinātniska vai mākslas darba autora vai tā tiesību pārņēmēja ekskluzīvas tiesības izziņot un reproducēt šo darbu, ievērojot likumā paredzētos ierobežojumus.”
7.        Šā likuma 12. pantā ir uzskaitītas darbības, kas (arī) tiek pielīdzinātas literāra, zinātniska vai mākslas darba izziņošanai.
Pamatlieta, prejudiciālie jautājumi un tiesvedība Tiesā
8.        Prasītājai pamatlietā pieder autortiesības uz noteiktām Annes Frankas dienasgrāmatas versijām (turpmāk tekstā – “aizsargātie dokumenti”), uz kurām Nīderlandē līdz 2037. gadam joprojām attiecas autortiesības, savukārt 2016. gadā šīs tiesības zaudēja spēku vairākās citās valstīs, tostarp Beļģijā (turpmāk tekstā – “publiskojušās valstis”) (6).
9.        Atbildētāji pamatlietā tīmekļvietnē www.annefrankmanuscripten.org ir publicējuši visu Annes Frankas dienasgrāmatas manuskriptu zinātnisku izdevumu holandiešu valodā, tostarp versijas, kuras joprojām ir aizsargātas ar autortiesībām Nīderlandē, un vienlaikus tās ir ieviesušas šādus divus pasākumus: pirmkārt, ģeogrāfiskās bloķēšanas sistēmu (“geoblocking”), ar kuru šī tīmekļvietne ir pieejama tikai publiskojušajās valstīs (7), un, otrkārt, gadījumā kad šī vietne tiek skatīta no publiskojušas valsts, interneta lietotājam tiek pieprasīts parakstīt apstiprinājumu, ka minētajai vietnei viņš piekļūst no kādas no šīm valstīm (8).
10.      Prasītāja pamatlietā valsts tiesā ir cēlusi prasību, kā arī iesniegusi pieteikumu par pagaidu noregulējumu, apgalvojot, ka atbildētāji pamatlietā ir pārkāpuši tās autortiesības, jo Nīderlandē aizsargātie dokumenti ir pieejami tiešsaistē, izmantojot VPN. Savukārt atbildētāji pamatlietā apgalvo, ka tie veikuši efektīvus ierobežojošus pasākumus, lai novērstu jebkādus autortiesību pārkāpumus.
11.      Tā kā pagaidu noregulējuma tiesneši gan pirmajā instancē, gan apelācijas instancē noraidīja pieteikumu par pagaidu noregulējumu, pamatojoties uz to, ka visi atbildētāji pamatlietā pielikuši saprātīgas pūles, lai liegtu piekļuvi tīmekļvietnei no Nīderlandes vai atturētu no tās (9), prasītāja pamatlietā iesniedza kasācijas sūdzību iesniedzējtiesā.
12.      Šajos apstākļos Hoge Raad der Nederlanden (Nīderlandes Augstākā tiesa) ir nolēmusi apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:
“1)      Vai Autortiesību direktīvas 3. panta 1. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka darba publiskošana internetā var tikt kvalificēta kā izziņošana sabiedrībai konkrētā valstī tikai tad, ja publiskošana ir paredzēta sabiedrībai šajā valstī? Gadījumā, ja atbilde ir apstiprinoša, kādi faktori ir jāņem vērā, izdarot šādu vērtējumu?
2)      Vai var uzskatīt, ka konkrētā valstī ir notikusi izziņošana sabiedrībai, ja ar modernāko ģeogrāfisko bloķēšanu (Geoblocking) ir nodrošināts, ka tīmekļvietnei, kurā ir publiskots darbs, sabiedrība šajā valstī var piekļūt tikai tad, ja bloķēšanas pasākumu apiet, izmantojot [VPN] vai līdzīgu pakalpojumu? Vai šajā ziņā ir būtiski, cik lielā mērā sabiedrība valstī, kurā bloķēta piekļuve, vēlas un spēj piekļūt attiecīgajai tīmekļvietnei, izmantojot šādu pakalpojumu? Vai, lai atbildētu uz šo jautājumu, ir nozīme tam, vai līdztekus ģeogrāfiskās bloķēšanas pasākumam tiek veikti arī citi pasākumi, lai sabiedrībai valstī, kurā bloķēta piekļuve, apgrūtinātu piekļuvi tīmekļvietnei vai atturētu no piekļuves tīmekļvietnei?
3)      Gadījumā, ja iespēja apiet bloķēšanas pasākumu rada situāciju, ka sabiedrībai valstī, kurā bloķēta piekļuve, internetā publiskotais darbs tiek izziņots Autortiesību direktīvas 3. panta 1. punkta nozīmē, vai šādā gadījumā šo izziņošanu veic persona, kas publiskojusi darbu internetā, lai gan šādai piekļuvei ir vajadzīga attiecīgā [VPN] vai līdzīga pakalpojuma sniedzēja starpniecības rīcība?”
13.      Rakstveida apsvērumus Tiesai iesniedza prasītāja pamatlietā, atbildētāji pamatlietā, Portugāles valdība un Eiropas Komisija. Šie lietas dalībnieki arī sniedza mutvārdu apsvērumus tiesas sēdē mutvārdu paskaidrojumu uzklausīšanai, kas notika 2025. gada 6. oktobrī.
Izvērtējums
Par pirmo prejudiciālo jautājumu
14.      Ar pirmo jautājumu iesniedzējtiesa būtībā vaicā, vai Autortiesību direktīvas 3. panta 1. punkts jāinterpretē tādējādi, ka darba publiskošanu internetā var uzskatīt par “izziņošanu sabiedrībai” konkrētā valstī tikai tad, ja tā ir paredzēta sabiedrībai šajā valstī, un, attiecīgā gadījumā, kādi faktori ir jāņem vērā, izdarot šādu vērtējumu. Atbildot uz šo jautājumu, galvenokārt ir jānoskaidro, vai “izziņošanai sabiedrībai” šīs tiesību normas izpratnē faktiski ir jābūt paredzētai šai sabiedrībai, vai arī pietiek ar to vien, ka tā var piekļūt tīmekļvietnei, kurā darbs ir publicēts, pat ja tas notiek ar apiešanas palīdzību.
15.      Iesākumā atgādināšu, ka saskaņā ar Autortiesību direktīvas 3. panta 1. punktu dalībvalstis autoriem piešķir ekskluzīvas tiesības atļaut vai aizliegt savu darbu izziņošanu sabiedrībai, izmantojot vadus vai neizmantojot tos, tajā skaitā savu darbu publiskošanu tā, lai sabiedrības locekļi tiem var piekļūt no pašu izvēlētas vietas pašu izvēlētā laikā (10).
16.      Šajā ziņā no Tiesas pastāvīgās judikatūras izriet, ka jēdziens “izziņošana sabiedrībai” šīs tiesību normas izpratnē, kā uzsvērts šīs direktīvas 23. apsvērumā, jāsaprot plašā nozīmē – kā tāds, kas attiecas uz visa veida izziņošanu sabiedrībai, kura nav klāt vietā, kur notikusi sākotnējā izziņošana, un tādējādi uz darba visa veida raidīšanu vai atkārtotu raidīšanu sabiedrībai, izmantojot vai neizmantojot vadus, tajā skaitā raidīšanu ēterā. Proti, no minētās direktīvas 4., 9. un 10. apsvēruma izriet, ka tās galvenais mērķis ir ieviest augstu autoru aizsardzības līmeni, kas tiem ļautu saņemt atbilstīgu atlīdzību par to darbu izmantošanu, tostarp izziņošanas sabiedrībai gadījumā (11).
17.      Tāpat saskaņā ar Tiesas pastāvīgo judikatūru jēdziens “izziņošana sabiedrībai” šīs pašas direktīvas 3. panta 1. punkta izpratnē apvieno divus kumulatīvus elementus, proti, darba izziņošanas darbību un tā izziņošanu sabiedrībai, un prasa individualizētu vērtējumu (12).
18.      Turklāt Tiesa ir norādījusi, ka šis jēdziens neprasa ņemt vērā vairākus papildu kritērijus, kas nav autonomi un ir savstarpēji saistīti (13). Tā kā šie kritēriji dažādās konkrētās situācijās var būt ar ļoti mainīgu intensitāti, tie jāpiemēro gan individuāli, gan savstarpējā mijiedarbībā (14).
19.      Šo kritēriju vidū Tiesa, pirmām kārtām, ir uzsvērusi būtisko lomu, kāda ir platformas pārvaldītājam, un tā rīcības apzināto raksturu. Proti, šis pārvaldītājs veic “izziņošanas darbību”, ja, pilnībā apzinoties savas darbības sekas, viņš rīkojas, lai saviem klientiem sniegtu piekļuvi aizsargātam darbam, it īpaši tad, ja bez šādas rīcības tā klienti principā nevarētu baudīt izplatīto darbu (15). Tātad ir jāpastāv tiešai sakarībai starp pakalpojuma sniedzēja rīcību un publiskoto aizsargāto darbu (16). Turklāt Tiesa ir nospriedusi, ka nozīme ir arī izziņošanas sabiedrībai Autortiesību direktīvas 3. panta 1. punkta izpratnē peļņu nesošajam raksturam, pat ja šāds raksturs nav obligāti uzskatāms par nepieciešamu nosacījumu, kas nosaka pašu izziņošanas sabiedrībai esamību (17).
20.      Otrām kārtām, Tiesa ir precizējusi, ka jēdziens “sabiedrība” nozīmē nenoteiktu potenciālo adresātu skaitu un turklāt paredz diezgan lielu personu skaitu (18). Tādējādi jēdziens “sabiedrība” ietver noteiktu minimālo slieksni, kas no šā jēdziena izslēdz pārāk mazu, jo īpaši – nenozīmīgu, attiecīgo personu skaitu. Lai noteiktu šo skaitu, jāņem vērā tostarp ne vien personu skaits, kam vienlaikus var būt piekļuve vienam un tam pašam darbam, bet arī tas, cik daudzām no viņām var būt secīga piekļuve darbam (19), un izšķirošais nav tas, vai viņas šo iespēju izmanto (20).
21.      Tiesa arī ir atgādinājusi, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru, lai aizsargātu darbu varētu kvalificēt kā “izziņošanu sabiedrībai”, tas jāizziņo īpašā tehniskā veidā, kas atšķiras no līdz tam izmantotajiem veidiem, vai, ja tā nav, “jaunai sabiedrībai”, citiem vārdiem sakot, sabiedrībai, kuru autortiesību īpašnieks vēl nav ņēmis vērā, atļaujot sākotnēji izziņot savu darbu sabiedrībai (21).
22.      Šajā lietā es uzskatu, pirmkārt, ka Asociācijas veiktā visas Annes Frankas dienasgrāmatas manuskripta publiskošana tiešsaistē ir uzskatāma par “izziņošanas darbību” Autortiesību direktīvas 3. panta 1. punkta izpratnē. Bez šādas rīcības darbs sabiedrībai principā nebūtu pieejams.
23.      Otrkārt, ņemot vērā šo secinājumu 20. punktā atgādināto Tiesas judikatūru, man šķiet, ka šī izziņošanas darbība ir sasniegusi “sabiedrību”, jo ar to nenoteiktam personu lokam ir sniegta iespēja piekļūt aizsargātajiem dokumentiem, kuriem iepriekš šīm personām piekļuves nebija, un nav izšķirošas nozīmes tam, vai šīs personas ir faktiski izmantojušas šo iespēju vai ka šī darbība ir tikusi adresēta konkrētai sabiedrībai.
24.      Līdz ar to uz pirmo prejudiciālo jautājumu es ierosinu atbildēt, ka Autortiesību direktīvas 3. panta 1. punkts jāinterpretē tādējādi, ka tas nepaģēr, ka darba publiskošanai tīmekļvietnē jābūt paredzētai attiecīgās valsts sabiedrībai, lai to varētu atzīt par “izziņošanu sabiedrībai” šajā valstī.
Par otro prejudiciālo jautājumu
25.      Ar otro uzdoto jautājumu iesniedzējtiesa būtībā vaicā, vai satura publicēšana tīmekļvietnē ir uzskatāma par “izziņošanu sabiedrībai” Autortiesību direktīvas 3. panta 1. punkta izpratnē valstī, kurā šis saturs ir aizsargāts ar autortiesībām un kurā šī tīmekļvietne ir ģeogrāfiski bloķēta (ar modernākajiem tehnoloģiskajiem paņēmieniem), un tādējādi to var apskatīt, tikai apejot šo bloķēšanas pasākumu ar VPN pakalpojumu vai līdzīgu pakalpojumu. Tā arī vaicā, vai šajā ziņā ir svarīgi noteikt, pirmkārt, cik lielā mērā bloķētās valsts sabiedrība vēlas un var piekļūt minētajai tīmekļvietnei, izmantojot šādu pakalpojumu, un, otrkārt, vai ir lietderīgi īstenot papildu pasākumus, lai kavētu šo piekļuvi vai atturētu no tās.
26.      Iesākumā atgādināšu, kā tas izriet no Autortiesību direktīvas 3. un 31. apsvēruma, ka ar to veiktās saskaņošanas mērķis, it īpaši elektroniskajā vidē, ir saglabāt taisnīgu līdzsvaru starp autortiesību un blakustiesību īpašnieku interesēm aizsargāt to intelektuālā īpašuma tiesības, kas nostiprinātas Hartas 17. panta 2. punktā, no vienas puses, un aizsargāto objektu lietotāju interešu un pamattiesību aizsardzību, it īpaši viņu vārda brīvību un informācijas brīvību, kas garantēta tās 11. pantā, no otras puses (22).
27.      Šā līdzsvara ievērošana šķiet vēl sarežģītāka, ja aizsargātais darbs ir publicēts internetā. Proti, interpretējot un piemērojot Autortiesību direktīvu, it īpaši tās 3. panta 1. punktu, ir jāmeklē šis taisnīgais līdzsvars, ņemot vērā arī īpašo interneta nozīmi vārda un informācijas brīvībai, kas aizsargāta Hartas 11. pantā (23). Turklāt, lai gan autortiesību teritoriālā rakstura dēļ šo tiesību uz darbu īpašnieks, pamatojoties uz tiesībām, kas tam ir vienā dalībvalstī, nevar atļaut vai aizliegt izziņošanu sabiedrībai citā dalībvalstī, kurā šīs tiesības ir izbeigušās, tomēr publicēšana tīmekļvietnē pēc savas būtības ir pieejama visiem interneta lietotājiem un neaprobežojas tikai ar autortiesību teritoriālajām robežām.
28.      Šajā lietā, lai neapdraudētu prasītājas pamatlietā autortiesības, atbildētāji pamatlietā, kuri ir likumīgi publicējuši aizsargātus dokumentus tīmekļvietnē no publiskojušas valsts, ir ieviesuši ģeogrāfiskās bloķēšanas pasākumu attiecībā uz valstīm, kurās publiskošana nav notikusi. Tomēr prasītāja pamatlietā, kurai attiecīgajās valstīs ir tiesības uz šiem dokumentiem, tiem pārmet šā pasākuma neefektivitāti, kuru lietotāji var apiet, izmantojot VPN pakalpojumu.
29.      Šajā ziņā atgādināšu, ka ģeogrāfiskās piekļuves bloķēšanas pasākumi ir viens no digitālo tiesību pārvaldības (digital rights management) instrumentiem, kas paredzēti autortiesību aizsardzībai, kas paši tiek garantēti Savienības tiesībās (24). Tiesa citastarp ir secinājusi, ka, īstenojot tehniskus pasākumus pret internetā ievietota aizsargāta darba kadrēšanu, autortiesību subjekts ierobežo to personu loku, kurām šis darbs ir pieejams, ar tīmekļvietnes lietotājiem, kurā ir notikusi sākotnējā tā izziņošana (25).
30.      Tādējādi, kā to secinājumos lietā Grand Production ir uzsvēris ģenerāladvokāts M. Špunars, ja autortiesību subjekts (vai tā licences saņēmējs) ir piemērojis šādu bloķēšanu, apraide ir paredzēta tikai to personu lokam, kuras piekļūst aizsargātam saturam no šā subjekta noteiktās teritorijas (proti, teritorijas, kurā piekļuve nav bloķēta). Tādā gadījumā minētais subjekts neveic izziņošanu sabiedrībai pārējā teritorijā (26).
31.      Protams, ir vispāratzīts, ka gan virtuālajā, gan reālajā pasaulē neviens drošības pasākums nav absolūti nepārvarams (27). Jebkura aizsardzība joprojām var tikt apieta vai uzlauzta, tāpēc mērķis var būt tikai stiprināt tās uzticamības līmeni. Tas attiecas arī uz ģeogrāfiskās bloķēšanas paņēmieniem (28).
32.      Tomēr apstāklis, ka lietotājiem izdodas apiet kādu ģeogrāfiskās bloķēšanas pasākumu, kas ir ieviests, lai ierobežotu piekļuvi aizsargātam darbam, pats par sevi nevar vedināt uzskatīt, ka subjekts, kas šo bloķēšanu ir ieviesis, veic šā darba izziņošanu sabiedrībai teritorijā, kurā piekļuve tiek uzskatīta par liegtu. Šāda interpretācija novestu pie šķēršļa jebkādai autortiesību teritoriālai pārvaldībai internetā un jebkurai tiešsaistē veiktai izziņošanai sabiedrībai neizbēgami piešķirtu globālu raksturu (29). Kā to savos rakstveida apsvērumos ir uzsvērusi Komisija, ekskluzīvo tiesību uz darbu īpašniekam nav tiesību, pamatojoties uz tiesībām, kas tam ir atzītas vienā dalībvalstī, atļaut vai aizliegt izziņošanu sabiedrībai citā dalībvalstī, kurā šīs tiesības ir izbeigušās.
33.      Līdz ar to es uzskatu, ka tad, ja par publicēšanu atbildīgā persona tiešsaistē ievieto dažās valstīs ar autortiesībām aizsargātu darbu tīmekļvietnē un veic efektīvus tehnoloģiskus pasākumus, lai novērstu tādas autortiesību īpašnieka nesaskaņotas darbības kā ģeogrāfiskās bloķēšanas mehānisms piekļuvei šai tīmekļvietnei valstīs, kurās darbs vēl joprojām ir aizsargāts ar autortiesībām, nevar uzskatīt, ka šī persona šo aizsargāto darbu šajās pēdējās minētās valstīs ir izziņojusi sabiedrībai. Citādi būtu tad, ja minētās atbildīgās personas veiktie tehnoloģiskie pasākumi izrādītos apzināti neefektīvi un tādējādi tos varētu viegli apiet (30). Turklāt saskaņā ar Autortiesību direktīvas 6. panta 1. punktu dalībvalstīm ir jāveic pozitīvi pasākumi, lai nodrošinātu autortiesību aizsardzību, piemēram, paredzēt efektīvus sodus tiem, kuri pārkāpj ar šīm tiesībām piešķirto aizsardzību.
34.      Šajā lietā, kā tas izriet no lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu, atbildētāji pamatlietā ir ieviesuši ģeogrāfiskās bloķēšanas pasākumu attiecībā uz konkrēto tīmekļvietni, kas tiek raksturots kā “tehnoloģiski modernākais”, un brīdināšanas sistēmu, kurā, ja vietnes aplūkošana notiek no publiskojušās valsts, lietotājam tiek pieprasīts parakstīt paziņojumu, ka viņš šai tīmekļvietnei piekļūst no kādas no publiskojušajām valstīm (31).
35.      Šajā ziņā, lai gan tas ir iesniedzējtiesas uzdevums, ņemot vērā iepriekš minētos apstākļus, izvērtēt atbildētāju pamatlietā īstenoto tehnoloģisko pasākumu efektivitāti, Tiesai tai jāsniedz šajā ziņā lietderīgas norādes, lai tā varētu izspriest tās izskatīšanā esošo lietu (32).
36.      Pirmām kārtām, vispirms norādāms, ka tāds ģeogrāfiskās bloķēšanas pasākums, kāds ir izmantots šajā lietā, principā ir vienīgais paņēmiens, ar kādu šobrīd ir iespējams ierobežot piekļuvi tīmekļvietnei uz teritoriāla pamata, un, tā kā tas ir “tehnoloģiski modernākais”, tas ir uzskatāms par piemērotu pasākumu, lai, cik vien iespējams, nodrošinātu prasītājas pamatlietā autortiesību aizsardzību (33). To paturot prātā, vienlaikus ir svarīgi atgādināt, kā tas ir izklāstīts šo secinājumu 31. punktā, ka neviena tehnoloģija nav nekļūdīga, un tas paģēr nepieciešamību – un atbilstošo tīmekļvietnes īpašnieka pienākumu – regulāri novērtēt jaunus apiešanas riskus un attiecīgā gadījumā veikt papildu pasākumus, lai novērstu šādu apiešanu (34).
37.      Turpinot, lietotāju vēlme apiet ģeogrāfisko bloķēšanu, lai piekļūtu konkrētajai tīmekļvietnei, ko iesniedzējtiesa ir minējusi saistībā ar otro prejudiciālo jautājumu, manā ieskatā nav uzskatāma par noteicošu kritēriju, lai novērtētu atbildētāju pamatlietā īstenoto pasākumu efektivitāti, ņemot vērā šā kritērija subjektīvo raksturu. Savukārt tas, ka lietotāji vienkārši izmanto nelikumīgus pasākumus vai rīcības, lai apietu bloķēšanu, ir uzskatāms par vērā ņemamu apstākli, jo atbildētāji pamatlietā bez efektīvu ierobežojošu pasākumu ieviešanas nevar tikt saukti pie atbildības par trešo personu pastrādātu prettiesisku rīcību.
38.      Visbeidzot, tādu papildu pasākumu īstenošana, kuru mērķis ir kavēt vai atturēt sabiedrību no piekļuves attiecīgajai tīmekļvietnei bloķētajā valstī, kādi ir veikti šajā lietā (35), ir uzskatāma par papildinošu, bet tomēr būtisku apstākli, lai izvērtētu visu šo pasākumu kopuma atturošo ietekmi uz šīs valsts sabiedrību (36).
39.      Otrām kārtām, prasītājas pamatlietā izvirzītie argumenti man nešķiet pārliecinoši. Vispirms, tas, ka vietne ir publicēta holandiešu valodā, pats par sevi nav uzskatāms par norādi uz atbildētāju pamatlietā vēlmi vērsties pie Nīderlandes sabiedrības, jo tā ir, pirmkārt, Annes Frankas dienasgrāmatas oriģinālvaloda (nevis tulkojuma valoda) un, otrkārt, viena no oficiālajām valodām Beļģijas Karalistē, tas ir, valstī, kurā ir reģistrēti atbildētāji pamatlietā.
40.      Turpinot, vispārīga domēna nosaukuma (“.org”) izvēle attiecībā uz tīmekļvietnes URL valsts domēna nosaukuma (“.be”) vietā arī nav izšķirošs kritērijs. Proti, pirmkārt, tādas organizācijas kā atbildētāji pamatlietā bieži izmanto domēna nosaukumu “.org” un, otrkārt, publicēšana neaprobežojas tikai ar Beļģijas sabiedrību, bet ir adresēta visām publiskojušajām valstīm (37).
41.      Visbeidzot, uzskatu, ka prasītājas pamatlietā rakstveida un mutvārdu apsvērumos izklāstītie alternatīvie pasākumi nevar tikt piemēroti šīs lietas apstākļos. Izņemot radikālo risinājumu, kas izpaustos kā atteikšanās no darba publicēšanas (vai kā tikai daļēja aizsargāto dokumentu izplatīšana), ko, protams, nevar uzskatīt par samērīgu pasākumu, prasītāja pamatlietā citastarp ir ieteikusi piekļuvi, kas ir līdzīga bibliotēku termināļiem, vai iespējamu piekļuves ierobežojumu tikai abonentiem, izmantojot drošu pieslēgumu ar lietotājvārdu un paroli. Šādi pasākumi varētu būt papildinoši un ļoti efektīvi līdzekļi, lai ierobežotu piekļuvi aizsargātajiem dokumentiem. Tomēr to ieviešana nozīmētu, ka tiktu izveidots “slēgts” publiskošanas modelis, kas pilnīgi atšķirtos no atvērtākā, ko likumīgi izvēlējušies atbildētāji pamatlietā, un kas būtiski ierobežotu viņu informācijas brīvību publiskojušajās valstīs (38). Līdz ar to šajos secinājumos ieteiktais risinājums, lai gan tas nodrošina mazāk stingru autortiesību aizsardzību, man šķiet esam vienīgais iespējamais un samērīgais risinājums, raugoties no prasītājas pamatlietā piedāvāto pasākumu sevišķi ierobežojošā rakstura.
42.      Ņemot vērā visus iepriekš minētos apsvērumus, uz otro prejudiciālo jautājumu ierosinu atbildēt, ka Autortiesību direktīvas 3. panta 1. punkts jāinterpretē tādējādi, ka satura publicēšana tīmekļvietnē nav uzskatāma par “izziņošanu sabiedrībai” valstī, kurā šis saturs ir aizsargāts ar autortiesībām un kurā šī tīmekļvietne tiek efektīvi ģeogrāfiski bloķēta, ko attiecīgā gadījumā papildina citi netehnoloģiski pasākumi, kuru mērķis ir ierobežot piekļuvi vai atturēt no tās un kuriem piemīt atturoša iedarbība bloķētajā valstī, ņemot vērā lietas apstākļus un it īpaši lietotāju bloķētajā valstī spēju apiet šādus pasākumus ar VPN pakalpojuma vai cita līdzīga pakalpojuma palīdzību un to, ka publiskojušajā valstī pakalpojumu sniedzējiem nevar izvirzīt nesaprātīgas prasības.
Par trešo prejudiciālo jautājumu
43.      Ar trešo uzdoto prejudiciālo jautājumu iesniedzējtiesa būtībā vaicā, vai gadījumā, ja iespēja apiet ģeogrāfiskās bloķēšanas pasākumu rada situāciju, ka sabiedrībai valstī, kurā piekļuve ir bloķēta, internetā publiskotais darbs tiek izziņots Autortiesību direktīvas 3. panta 1. punkta nozīmē, ir uzskatāms, ka šo izziņošanu veic persona, kura ir publicējusi darbu internetā, pat ja iepazīties ar to ir iespējams tikai ar VPN pakalpojuma vai cita līdzīga pakalpojuma sniedzēja starpniecību.
44.      Iesākumā – es uzskatu, ka, ņemot vērā piedāvāto atbildi uz otro prejudiciālo jautājumu, nav nepieciešams atbildēt uz trešo uzdoto jautājumu, kas ir balstīts uz pieņēmumu, ka šajā lietā aizsargāto dokumentu publiskošana ir uzskatāma par “izziņošanu sabiedrībai” Autortiesību direktīvas 3. panta 1. punkta izpratnē bloķētajā valstī, ņemot vērā iespēju apiet ģeogrāfiskās bloķēšanas pasākumu, izmantojot VPN pakalpojumus vai līdzīgus pakalpojumus. To paturot prātā, nākamajos punktos sniegšu dažus precizējumus jautājumā par to, vai šajā lietā izziņošanu sabiedrībai, ko nevar attiecināt uz interneta publikācijas autoru bloķētajā teritorijā, tomēr var uzskatīt par VPN pakalpojumu vai līdzīgu pakalpojumu sniedzēja rīcību.
45.      Pamatlietā prasītāja norāda uz risku, ka lietotāji varētu apiet ģeogrāfiskās bloķēšanas pasākumu, piekļūstot interneta vietnei ar VPN pakalpojumu starpniecību.
46.      Šajā ziņā norādāms, ka, lai gan šajā lietā VPN pakalpojumu sniedzēji rīkojas kā starpnieki, viņu darbība nav saistīta ar darbu, kas aizsargāti ar autortiesībām, izziņošanu, bet gan aprobežojas ar piekļuvi internetam (39). Kā to savos apsvērumos uzsver Komisija, VPN pakalpojumi ir likumīgi pieejami tehniskie pakalpojumi, kurus lietotāji tomēr var izmantot nelikumīgos nolūkos. Ar to vien, ka šie pakalpojumi vai līdzīgi pakalpojumi var tikt izmantoti šādiem nolūkiem, nav pietiekami, lai pierādītu, ka šo pakalpojumu sniedzēji paši izziņo aizsargāto darbu (40). Citādi būtu tad, ja šie pakalpojumu sniedzēji aktīvi veicinātu savu pakalpojumu nelikumīgu izmantošanu. Proti, tādā gadījumā varētu uzskatīt, ka minētajiem pakalpojumu sniedzējiem ir noteicoša loma konkrēto darbu publiskošanā (41), un iesniedzējtiesai tas attiecīgā gadījumā būs jāizvērtē, ņemot vērā lietas apstākļus.
47.      Tādējādi gadījumā, ja iespēja apiet ģeogrāfiskās bloķēšanas pasākumu ietver bloķētajā valstī internetā publicēta darba izziņošanu sabiedrībai Autortiesību direktīvas 3. panta 1. punkta izpratnē – to esmu tiecies izslēgt, ņemot vērā saistībā ar otro prejudiciālo jautājumu izklāstītos apsvērumus, – VPN pakalpojumu vai līdzīgu pakalpojumu sniedzēju nevar uzskatīt par šīs izziņošanas sabiedrībai veicēju.
48.      Līdz ar to uz trešo prejudiciālo jautājumu ierosinu atbildēt, ka Autortiesību direktīvas 3. panta 1. punkts jāinterpretē tādējādi, ka tad, ja, ņemot vērā iespēju apiet ģeogrāfiskās bloķēšanas pasākumus, satura publicēšana tīmekļvietnē ir uzskatāma par darba izziņošanu sabiedrībai attiecīgajā valstī, šī tiesību norma nepieļauj, ka VPN pakalpojumu vai līdzīgu pakalpojumu sniedzējs tiek saukts pie atbildības par lietotāja darbībām valstī, kurā piekļuve darbam ir bloķēta, gadījumā, kad tas izmanto šos pakalpojumus, lai apietu ģeogrāfiskās bloķēšanas pasākumus, ja vien pakalpojumu sniedzējs aktīvi neveicina šādu nelikumīgu izmantošanu ar mērķi piekļūt aizsargātajam darbam šajā valstī.
Secinājumi
49.      Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, uz Hoge Raad der Nederlanden (Nīderlandes Augstākā tiesa) uzdotajiem prejudiciālajiem jautājumiem ierosinu Tiesai atbildēt šādi:
Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2001/29/EK (2001. gada 22. maijs) par dažu autortiesību un blakustiesību aspektu saskaņošanu informācijas sabiedrībā 3. panta 1. punkts
jāinterpretē tādējādi, ka:
1)      tas neprasa, ka darba publiskošanai interneta vietnē jābūt paredzētai attiecīgās valsts sabiedrībai, lai to varētu atzīt par “izziņošanu sabiedrībai” šajā valstī;
2)      satura publicēšana tīmekļvietnē nav uzskatāma par “izziņošanu sabiedrībai” šīs tiesību normas izpratnē valstī, kurā šis saturs ir aizsargāts ar autortiesībām un kurā šī tīmekļvietne tiek efektīvi ģeogrāfiski bloķēta, un attiecīgā gadījumā to papildina citi netehnoloģiski pasākumi, kuru mērķis ir ierobežot piekļuvi vai atturēt no tās un kuriem piemīt atturoša iedarbība bloķētajā valstī, ņemot vērā lietas apstākļus un it īpaši lietotāju bloķētajā valstī spēju apiet šādus pasākumus ar virtuālā privātā tīkla (VPN) pakalpojuma vai cita līdzīga pakalpojuma palīdzību un to, ka publiskojušajā valstī pakalpojumu sniedzējiem nevar izvirzīt nesaprātīgas prasības;
3)      tad, ja, ņemot vērā iespēju apiet ģeogrāfiskās bloķēšanas pasākumus, satura publicēšana tīmekļvietnē ir uzskatāma par darba izziņošanu sabiedrībai attiecīgajā valstī, šī tiesību norma nepieļauj, ka VPN pakalpojumu vai līdzīgu pakalpojumu sniedzējs tiek saukts pie atbildības par lietotāja darbībām valstī, kurā piekļuve darbam ir bloķēta, gadījumā, kad tas izmanto šos pakalpojumus, lai apietu ģeogrāfiskās bloķēšanas pasākumus, ja vien pakalpojumu sniedzējs aktīvi neveicina šādu nelikumīgu izmantošanu ar mērķi piekļūt aizsargātajam darbam šajā valstī.
1      Oriģinālvaloda – franču.
2      OV 2001, L 167, 10. lpp.
3      Runa ir par fondu, kas ir reģistrēts Bāzelē (Šveice) un ir izveidots, lai īstenotu sociālo un kulturālo misiju Annes Frankas garā.
4      Fonds un akadēmija reģistrēti Amsterdamā (Nīderlande) un asociācija reģistrēta Briselē (Beļģija).
5      Stb. 1912, Nr. 308.
6      Runa tostarp ir par šīm valstīm: Beļģija, Bulgārija, Čehijas Republika, Dānija, Vācija, Igaunija, Īrija, Grieķija, Itālija, Lietuva, Luksemburga, Ungārija, Austrija, Polija, Portugāle, Rumānija, Somija un Zviedrija. Sīkāku informāciju par izmaiņām autortiesībās uz dažādām Annes Frankas dienasgrāmatas versijām Beļģijā un Nīderlandē skat. Van Gompel, S., “Geo‑Blocking Measures and the Online Publication of Anne Frank’s diaries”, GRUR international, 2025, 74. sēj., Nr. 8, 705. un 706. lpp.
7      Ja tīmekļvietne tiek skatīta no valsts, kurā darbs joprojām ir aizsargāts ar autortiesībām, kā tas ir Nīderlandē, parādās šāda ziņa: “Piekļuve atteikta [..]. Informējam, ka diemžēl [..]. Šī tīmekļvietne nav pieejama no jūsu valsts.”
8      Tādā gadījumā parādās šāds paziņojums: “Piekļuves kontrole [..]. Autortiesību apsvērumu dēļ  Annes Frankas manuskriptu zinātniskais tiešsaistes izdevums nav darīts pieejams visās valstīs. Šis izdevums ir pieejams tikai no šīm valstīm, kurās tas ir publiskots un uz kurām šie ierobežojumi neattiecas: [attiecīgo valstu uzskaitījums]. Nospiežot uz zemāk redzamā “jā”, jūs apstiprināt, ka apmeklējat šo vietni no vienas no iepriekš minētajām valstīm, kurās darbs ir publiskots. Ja šādi veikts apstiprinājums ir nepatiess, jūs apejat aizsardzības pasākumus, riskējot veikt autortiesību pārkāpumu, par ko ir paredzēta atbildība”. Zem šā paziņojuma interneta lietotājam tiek piedāvātas divas alternatīvas: zaļa poga ar norādi “Jā, es apmeklēju tīmekļvietni no kādas no iepriekš minētajām valstīm, kurās darbs ir publiskots”, un sarkana poga ar norādi “Nē, es piekļūstu tīmekļvietnei no citas valsts”.
9      Saskaņā ar šo tiesnešu norādīto “izziņošana sabiedrībai” Autortiesību direktīvas 3. panta 1. punkta izpratnē nebija konstatējama. Viņi arī uzskatīja, ka šāda rīkojuma dēļ visiem interneta lietotājiem, kas atrodas valstīs, kurās darbs ir publiskots, tiktu liegta jebkāda likumīga piekļuve tīmekļvietnei un šādas sekas esot uzskatāmas par nesamērīgām. Pagaidu noregulējuma tiesnesis apelācijas instancē it īpaši ir balstījies uz ģenerāladvokāta M. Špunara [M. Szpunar] secinājumiem lietā Grand Production (C‑423/21, turpmāk tekstā – “secinājumi lietā Grand Production”, EU:C:2022:818), saskaņā ar kuriem šīs direktīvas 3. panta 1. punkts būtībā jāinterpretē tādējādi, ka straumēšanas platformas operators, kurš retranslē televīzijas raidījumu internetā, nepārkāpj šajā tiesību normā paredzētās ekskluzīvās tiesības uz darbu izziņošanu sabiedrībai, kad lietotāji, izmantojot VPN pakalpojumu, apiet ģeogrāfisko piekļuves bloķēšanu tādā veidā, ka aizsargāti darbi kļūst pieejami Eiropas Savienības teritorijā, attiecībā uz kuru šādas platformas operators nav saņēmis autortiesību subjekta piekrišanu.
10      Kā Tiesa to vairākkārt nospriedusi, atbilstoši šai tiesību normai autoriem ir piešķirtas preventīva rakstura tiesības, kuras tiem ļauj iestāties starp iespējamiem viņu darbu izmantotājiem un izziņošanu sabiedrībai, ko šie izmantotāji varētu būt iecerējuši veikt, lai to aizliegtu (skat. spriedumu, 2024. gada 20. jūnijs, GEMA, C‑135/23, turpmāk tekstā – “spriedums GEMA”, EU:C:2024:526, 17. punkts un tajā minētā judikatūra).
11      Skat. it īpaši spriedumus, 2021. gada 22. jūnijs, YouTube un Cyando (C‑682/18 un C‑683/18, EU:C:2021:503, 63. punkts, kā arī tajā minētā judikatūra), un GEMA (19. punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).
12      Skat. spriedumu GEMA (21. punkts un tajā minētā judikatūra).
13      Skat. spriedumu, 2023. gada 13. jūlijs, Ocilion IPTV Technologies (C‑426/21, EU:C:2023:564, 58. punkts un tajā minētā judikatūra).
14      Skat. spriedumu GEMA (22. punkts un tajā minētā judikatūra).
15      Skat. it īpaši spriedumu YouTube un Cyando (68. punkts, kā arī tajā minētā judikatūra) un spriedumu GEMA (23. punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).
16      Skat. secinājumus lietā Grand Production (48. punkts un tajā minētā judikatūra). Šajā lietā spriedums tomēr netika pasludināts, jo iesniedzējtiesa savu lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atsauca (skat. rīkojumu, 2023. gada 13. februāris, Grand Production, C‑423/21, EU:C:2023:130).
17      Skat. spriedumu GEMA (24. punkts un tajā minētā judikatūra). Šajā kontekstā Tiesa ir nospriedusi, ka sabiedrības “uztveršanas spējai” var būt nozīme tādā ziņā, ka aizsargātu darbu pārraidīšanai piemīt peļņu nesošs raksturs, ja izmantotājs no tās var gūt ekonomisku labumu, kas saistīts ar pievilcību un tāpēc ar lielāku tādas iestādes apmeklētību, kurā viņš veic šādu pārraidīšanu, savukārt šāda peļņu nesoša rakstura nav, ja konkrētā sabiedrība šādai izplatīšanai nepievērš nekādu vērību (šajā nozīmē skat. 25. punktu un tajā minēto judikatūru).
18      Skat. it īpaši spriedumu YouTube un Cyando (69. punkts, kā arī tajā minētā judikatūra) un spriedumu GEMA (38. punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).
19      Skat. spriedumu GEMA (39. punkts un tajā minētā judikatūra).
20      Skat. spriedumu, 2014. gada 13. februāris, Svensson u.c. (C‑466/12, EU:C:2014:76, 19. punkts, kā arī tajā minētā judikatūra). Turklāt, lai gan var būt pazīmes, kas liecina, ka izziņošana ir paredzēta noteiktām personu grupām, neatkarīgi no šo personu atrašanās vietas (skat. spriedumu, 2017. gada 29. novembris, VCAST, C‑265/16, EU:C:2017:913, 46.–50. punkts un tajā minētā judikatūra), šāda konkrēta “orientācija” uz konkrētu sabiedrību nav nepieciešama, lai publiskošanu internetā varētu uzskatīt par izziņošanu sabiedrībai. Proti, no Tiesas judikatūras izriet, ka jebkāda darbība, ar kuru lietotājs, pilnībā apzinoties savas rīcības sekas, sniedz piekļuvi darbiem vai citiem aizsargātiem tiesību objektiem, var būt publiskošanas darbība un līdz ar to izziņošana sabiedrībai Autortiesību direktīvas 3. panta 1. un 2. punkta izpratnē (skat. spriedumu, 2021. gada 17. jūnijs, M.I.C.M., C‑597/19, EU:C:2021:492, 48. punkts un tajā minētā judikatūra).
21      Skat. it īpaši spriedumu YouTube un Cyando (70. punkts, kā arī tajā minētā judikatūra) un spriedumu GEMA (43. punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).
22      Skat. spriedumu YouTube un Cyando (64. punkts, kā arī tajā minētā judikatūra). Līdzīgi, vispārīgāk runājot par intelektuālā īpašuma tiesībām, Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2004/48/EK (2004. gada 29. aprīlis) par intelektuālā īpašuma tiesību piemērošanu (OV 2004, L 157, 45. lpp.) 2. apsvērumā ir teikts, ka “intelektuālā īpašuma aizsardzībai ir jāļauj izgudrotājam vai radītājam gūt likumīgu peļņu no sava izgudrojuma vai darba. Tai arī jāveicina iespējami plašāka darbu, ideju un jaunas speciālās profesionālās informācijas izplatīšanās. Tai pat laikā tā nedrīkst traucēt izteiksmes brīvību, brīvu informācijas apriti vai personas datu aizsardzību, tostarp internetā”.
23      Skat. spriedumu YouTube un Cyando (65. punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).
24      Autortiesību direktīvas 6. pantā dalībvalstīm ir noteikts pienākums attiecināt tiesisko aizsardzību arī uz “jebkuriem efektīviem tehnoloģiskiem pasākumiem”.
Šajā ziņā skat. arī ģenerāladvokāta M. Špunara secinājumus lietā Grand Production (28.–30. punkts). Ģenerāladvokāta ieskatā šie digitālo tiesību pārvaldes instrumenti tiek izmantoti ne tikai, lai pārvaldītu autortiesības uz šādiem darbiem, ļaujot iekasēt atsevišķu maksu par dažādiem viena un tā paša darba izplatīšanas veidiem, bet arī lai veiktu tirgus sadali un īstenotu tā saukto “cenu diskrimināciju” dažādos tirgus segmentos vai, visbeidzot, lai iekasētu maksu par tīmekļvietnēs pieejamo saturu.
25      Skat. spriedumu, 2021. gada 9. marts, VG Bild‑Kunst (C‑392/19, EU:C:2021:181, 42. un 43. punkts), kā arī secinājumus lietā Grand Production (35. punkts).
26      Skat. secinājumus lietā Grand Production (36. punkts).
27      Proti, lietotāju iespēja apiet aizsardzības pasākumus ir risks, kas ir nesaraujami saistīts ar autortiesību aizsargāto darbu izplatīšanu digitālā formātā un jo īpaši internetā (skat. secinājumus lietā Grand Production, 42. punkts).
28      Skat. secinājumus lietā Grand Production (38. punkts). Proti, kā to precizē ģenerāladvokāts, dažādi tehniski pasākumi, tostarp VPN pakalpojumi, ļauj apiet bloķēšanu, jo īpaši – virtuāli mainot lietotāja atrašanās vietu. Lai gan pastāv tehniski pasākumi šādu darbību apkarošanai, tie nav un, visticamāk, nekad nebūs pilnībā efektīvi – pārkāpumu metožu attīstība vienmēr ir soli priekšā aizsardzības metožu attīstībai.
29      Skat. ģenerāladvokāta M. Špunara secinājumus lietā Grand Production (39. punkts). Viņa ieskatā citādi būtu gadījumā, ja ar autortiesībām aizsargāto audiovizuālo programmu izplatītājs apzināti izmantotu neefektīvu ģeogrāfisko bloķēšanu, lai personām, kuras atrodas ārpus teritorijas, kurā tam ir tiesības izziņot sabiedrībai raidījumus, faktiski ļautu piekļūt šiem raidījumiem vieglākā veidā salīdzinājumā ar internetā objektīvi pastāvošajām iespējām, jo īpaši attiecībā pret publiski pieejamiem VPN pakalpojumiem (44. punkts un tajā minētā judikatūra).
30      Skat. šo secinājumu 29. zemsvītras piezīmi. Par standartiem, kas ļauj nodrošināt efektīvu ģeogrāfisko bloķēšanu, skat. arī Trimble, M., The EU Geo‑Blocking Regulation: A Commentary, Edward Elgar Publishing, 2024, 26.–30. lpp.
31      Skat. šo secinājumu 9. punktu.
32      Skat. it īpaši spriedumu GEMA (32. punkts un tajā minētā judikatūra).
33      Saskaņā ar atbildētāju pamatlietā sniegtajiem apsvērumiem tiesas sēdē un ar nosacījumu, ka iesniedzējtiesa to pārbauda, šajā lietā izmantotais ģeogrāfiskās bloķēšanas pasākums varētu arī ierobežot piekļuvi lielai daļai tirgū pieejamo VPN pakalpojumu.
34      Katrā ziņā un saskaņā ar seno teicienu “ad impossibilia nemo tenetur” (“nevienam nav saistošs neiespējamais”) par darba publicēšanu internetā atbildīgajai personai nevar tikt uzlikts neiespējams vai nesamērīgs pienākums, ņemot vērā tās tiesību uz informācijas brīvību īstenošanu.
35      Skat. šo secinājumu 9. punktu.
36      Šajā ziņā arī varētu būt lietderīgi, kā to savos rakstveida apsvērumos ir ieteikusi Komisija, ka autortiesību subjekts valstī, kurā darbs joprojām tiek aizsargāts, tiktu iepriekš informēts par publicēšanu un ieviestajiem ierobežojošajiem pasākumiem, lai viņš varētu paust savu viedokli šajā ziņā.
37      Turklāt domēna “.org” vai “.be” izmantošana nekādi neietekmē piekļuvi saturam no kādas citas valsts, nevis tās, kurā strīdīgais saturs ir publicēts.
38      Tik radikāli risinājumi manā ieskatā varētu tikt paredzēti vienīgi tad, ja atbildētāju pamatlietā veiktie ierobežojošie pasākumi izrādītos pilnīgi neefektīvi, tomēr šajā lietā tas nav pierādīts un katrā ziņā tas jāizvērtē vienīgi
iesniedzējtiesai.
39      Šajā nozīmē skat. secinājumus lietā Grand Production (41. punkts).
40      Turklāt saskaņā ar Autortiesību direktīvas 27. apsvērumu materiālo iespēju nodrošināšana, dodot iespēju veikt izziņošanu vai to veicot, pati neveido “izziņošanu” šīs direktīvas izpratnē.
41      Šajā nozīmē skat. spriedumu, 2017. gada 14. jūnijs, Stichting Brein (C‑610/15, EU:C:2017:456, 37. punkts).