62009CC0477_LV
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
1. Konkrētais lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt Padomes 1980. gada 20. oktobra Direktīvu 80/987/EEK par darbinieku aizsardzību to darba devēja maksātnespējas gadījumā (2), kas grozīta ar Eiropas Parlamenta un Padomes 2002. gada 23. septembra Direktīvu 2002/74/EK (3) .
2. Lūgums iesniegts saistībā ar strīdu starp Š. Defosē [ Defossez ] un K. Viartu [ Wiart ] kā tās sabiedrības likvidatoru, kurā Š. Defosē strādāja pirms nelikumīgās atlaišanas, un ir par algu, kas Š. Defosē nav izmaksāta viņa darba devēja maksātnespējas dēļ. Saistībā ar minēto strīdu tostarp ir uzdots jautājums par to, kā noteikt garantiju iestādi, kura ir atbildīga par Š. Defosē maksājuma prasību apmierināšanu.
I – Atbilstošās tiesību normas
A – Savienības tiesības
3. Direktīva 80/987 vairākkārt ir tikusi grozīta, vispirms ar Direktīvu 87/164 (4), vēlāk ar Direktīvu 2002/74 un visbeidzot – ar 1994. gada Pievienošanās aktu (5) . To atcēla un aizstāja ar Direktīvu 2008/94 (6) .
4. Ar Direktīvu 2002/74 tostarp Direktīvas 80/987 tekstā tika iekļauts 8.a pants, par kuru ir uzdots prejudiciālais jautājums. Minētajā pantā, kas atrodas III.a iedaļā ar nosaukumu “Noteikumi attiecībā uz starpnacionālām situācijām”, ir noteikts:
“1. Ja uzņēmums, kas darbojas vismaz divu dalībvalstu teritorijā, ir maksātnespējīgs 2. panta 1. punkta nozīmē, tad par darbinieku neapmaksāto prasījumu apmierināšanu ir atbildīga tās dalībvalsts iestāde, kuras teritorijā viņi strādā vai parasti strādā.
2. Darbinieka tiesību apjomu nosaka tā tiesību aktu sistēma, kam pakļauta kompetentā garantiju iestāde.
3. Dalībvalstis veic vajadzīgos pasākumus, lai nodrošinātu to, ka 1. punktā minētajā gadījumā, nosakot darba devēja maksātnespēju šīs direktīvas nozīmē, ņem vērā lēmumus, kas pieņemti saistībā ar 2. panta 1. punktā minēto maksātnespējas procesu, kas ticis pieprasīts citā dalībvalstī.”
5. Direktīvas 80/987 9. panta pirmajā daļā ir noteikts:
“Šī direktīva neietekmē dalībvalstu izvēli piemērot vai ieviest normatīvus vai administratīvus aktus, kas ir labvēlīgāki darbiniekiem.”
6. Minētā panta otrajā daļā, ko arī pievienoja ar Direktīvu 2002/74, ir noteikts:
“Šīs direktīvas īstenošana nav pietiekams pamats jebkādai pašreizējā stāvokļa pasliktināšanai katrā dalībvalstī, kā arī vispārējā darba ņēmēju aizsardzības līmeņa pazemināšanai jomās, uz ko tā attiecas.”
7. Pamatojoties uz Direktīvas 2002/74 2. panta 1. punkta pirmo un otro daļu:
“1. Dalībvalstīs stājas spēkā normatīvie un administratīvie akti, kas vajadzīgi, lai līdz 2005. gada 8. oktobrim izpildītu šo direktīvu. Dalībvalstis par to tūlīt informē Komisiju.
Tās piemēro pirmajā daļā minētos noteikumus jebkurai darba devēja maksātnespējai, kas iestājusies pēc šādu noteikumu spēkā stāšanās dienas.”
8. Direktīva 2002/74 stājās spēkā 2002. gada 8. oktobrī.
B – Valsts tiesību normas
9. Saskaņā ar Francijas Darba kodeksa L. 143‑11‑1. pantu, tagad – L. 3253‑6. pants, visiem privātuzņēmējiem savi darbinieki, tostarp darbinieki, kas nosūtīti darbam ārvalstī, vai ārvalstnieki, kas minēti L. 5422‑13. pantā, ir jāapdrošina pret risku, ka varētu netikt izmaksātas naudas summas, kas tiem pienākas atbilstoši darba līguma izpildījumam, aizsardzības pasākumu, administrācijas vai likvidācijas procedūru gadījumā.
10. Direktīva 2002/74/EK tika transponēta Francijas tiesībās ar II sadaļu 2008. gada 30. janvāra Likumā Nr. 2008‑89 par Kopienas noteikumu īstenošanu attiecībā uz Eiropas Kooperatīvās sabiedrības statūtiem un darbinieku aizsardzību to darba devēja maksātnespējas gadījumā, ar ko Darba kodeksā tika iekļauts no L. 143‑11‑10. līdz L. 143‑11‑15. pants. Pamatojoties uz minētā likuma 6. pantu, minētos noteikumus piemēro “Darba kodeksa 143‑11‑10. pantā noteiktajām procedūrām, kuras tiek uzsāktas no pirmā mēneša pirmās dienas pēc šā likuma publicēšanas”.
II – Pamata lieta un prejudiciālais jautājums
11. Š. Defosē, kurš ir prasītājs pamata prāvā, bija būvdarbu uzraugs un vēlāk – būvdarbu vadītājs sabiedrība VPK būvdarbu vietā Beļģijā: sākotnēji no 1997. gada marta viņu nodarbināja sabiedrība EBM
un pēc tam no 2000. gada septembra viņu nodarbināja sabiedrība Sotimon
– abas ir Francijas sabiedrības.
12. Pēc tam, kad Š. Defosē 2003. gada decembrī tika atlaists no darba, viņš 2004. gada 15. janvārī vērsās Conseil de prud’hommes de Dunkerque
[Dunkirkas Darba tiesā].
13. Attiecībā uz Sotimon
ar Tribunal de commerce de Dunkerque [Dunkirkas Komerctiesas] 2004. gada 1. jūnija spriedumu tika uzsākta likvidācija tiesas ceļā. Lai saņemtu savus algas maksājumus, Š. Defosē galvenokārt prasīja galvojumu no Lilles CGEA
( Centre de gestion et d’étude de l’AGS (7) ) un, pakārtoti, galvojumu no Office national de l’emploi (ONEM) Fonds de fermeture des enterprises ( FFE ) Beļģijā.
14. Ar 2006. gada 30. jūnija lēmumu Conseil de prud’hommes di Dunkerque
paziņoja, ka Š. Defosē no darba atlaists bez “reāla un nopietna” pamata, un noteica, ka viņam izmaksājamo prasījumu apjoms jāieraksta sabiedrības Sotimon
likvidācijas tiesas ceļā saistībās. Tika paziņots, ka minētais spriedums ir jāizpilda CGEA .
15. Ar 2008. gada 31. janvāra spriedumu Cour d’appel di Douai [Duajas apelācijas tiesa] grozīja Š. Defosē neizmaksāto prasījumu summu un paziņoja, ka spriedums ir jāizpilda FFE, izslēdzot no procedūras Lilles CGEA .
16. Š. Defosē par minēto spriedumu iesniedza kasācijas sūdzību.
17. Uzskatot, ka jāinterpretē 8.a pants Direktīvā 80/987, kas grozīta ar Direktīvu 2002/74, Cour de cassation
uzdeva Tiesai šādu prejudiciālu jautājumu:
“Vai Direktīvas [80/987], kura grozīta ar Direktīvu [2002/74], 8.a pants, kura 1. punktā noteikts – ja uzņēmums, kas darbojas vismaz divu dalībvalstu teritorijā, ir maksātnespējīgs, tad par darbinieku neapmaksāto prasījumu apmierināšanu ir atbildīga tās dalībvalsts iestāde, kuras teritorijā viņi strādā vai parasti strādā, un kura 2. punktā ir noteikts, ka darbinieka tiesību apjomu nosaka tā tiesību aktu sistēma, kam pakļauta kompetentā garantiju iestāde, ir jāinterpretē tādējādi, ka tajā norādīta kompetentā iestāde, izslēdzot ikvienu citu iestādi, vai arī, ievērojot direktīvas mērķi, proti, nostiprināt brīvas pārvietošanās tiesības izmantojošu darbinieku tiesības, un šīs direktīvas 9. panta 1. punktu, saskaņā ar kuru šī direktīva neietekmē dalībvalstu izvēli piemērot vai ieviest normatīvus vai administratīvus aktus, kas ir labvēlīgāki darbiniekiem, minētais pants ir jāinterpretē tādējādi, ka tas neliedz darbiniekam tiesības šīs iestādes galvojuma vietā izmantot labvēlīgāku galvojumu no iestādes, kurā ir apdrošinājies darbinieka darba devējs un kurā tas veic iemaksas atbilstoši valsts tiesībām?”
III – Tiesvedība Tiesā
18. Rakstveida apsvērumus atbilstoši Tiesas Statūtu 23. pantam iesniedza Š. Defosē, Lilles CGEA, Francijas, Spānijas, Somijas, Dānijas, Zviedrijas, Īrijas un Apvienotās Karalistes valdības, kā arī Komisija.
19. Tiesas sēdē 2010. gada 7. oktobrī piedalījās Lilles CGEA, Francijas, Dānijas, Īrijas, Somijas valdības un Komisija.
IV – Par prejudiciālo jautājumu
A – Par Direktīvas 80/987 8.a panta piemērojamību pamata lietas faktiem
1) Par piemērojamību ratione temporis
20. Pamatojoties uz Direktīvas 2002/74 2. panta 1. punkta otro daļu, dalībvalstis piemēro noteikumus, kas vajadzīgi tās transponēšanai iekšējās tiesībās, “jebkurai darba devēja maksātnespējai, kas iestājusies pēc šādu noteikumu spēkā stāšanās dienas ” (8) . Direktīvas transponēšanai paredzētais termiņš beidzās 2005. gada 8. oktobrī (Direktīvas 2002/74 2. panta 1. punkta pirmā daļa).
21. Likums Nr. 2008‑89 par noteikumiem attiecībā uz Direktīvas 2002/74 transponēšanu Francijas tiesībās tika pieņemts 2008. gada 30. janvārī. Saskaņā ar tā 6. pantu minētos noteikumus piemēro procedūrām, kas uzsāktas pēc likuma publicēšanas dienas.
22. Šajā gadījumā attiecībā uz sabiedrību Sotimon
ar Tribunal de commerce de Dunkerque
2004. gada 1. jūnija spriedumu tika uzsākta likvidācija tiesas ceļā. Minētais datums ir agrāk gan par dienu, kad stājās spēkā normas par Direktīvas 2002/74 transponēšanu Francijas tiesībās, gan par termiņu, kas direktīvā bija paredzēts tās transponēšanai dalībvalstu tiesībās (2005. gada 8. oktobris). Tomēr tas ir vēlāk par Direktīvas 2002/74 stāšanos spēkā (2002. gada 8. oktobris).
23. Tātad vispirms jāatbild uz jautājumu par to, vai lietas faktiem ir piemērojams Direktīvas 2002/74 8.a pants, par kuru ir uzdots prejudiciālais jautājums.
24. Šajā sakarā Š. Defosē un Francijas valdība norāda, ka, lai gan valsts normatīvie akti par Direktīvas 2002/74 transponēšanu tika pieņemti pēc minētajā direktīvā noteiktā termiņa, Francijas judikatūrā jau sen bija transponēti minētajā 8.a pantā paredzētie principi (9), pamatojoties uz Tiesas spriedumiem, kuri sīkāk tiks apskatīti šo secinājumu turpinājumā. Š. Defosē apgalvo, ka viņa situācija jāvērtē, pamatojoties uz Direktīvas 2002/74 8.a pantu, jo Francijas tiesības esot bijušas atbilstīgas minētajam noteikumam jau pirms termiņa, kas bija noteikts tā transponēšanai valsts tiesībās.
25. Šķiet, to pašu ir secinājusi Cour d’appel de Douai
un, ņemot vērā Tiesai uzdotā prejudiciālā jautājuma formulējumu, arī Cour de cassation lūgumā sniegt prejudiciālu nolēmumu.
26. Komisija turklāt norāda, ka lietas apstākļu norises laikā Francija vēl nebija transponējusi Direktīvu 2002/74 un ka minētā transponēšana notika tikai krietnu laiku pēc tam, kā to apstiprinot 2007. gada 27. septembra spriedums, ar kuru Tiesa konstatēja Francijas Republikas pienākumu neizpildi – kavēšanos minētās direktīvas īstenošanā (10) .
27. Komisija arī nepieļauj, ka Direktīvas 80/987 8.a pantu var izmantot konkrētajā gadījumā, ņemot vērā tā iespējamo tiešo ietekmi. Šajā sakarā Komisija atgādina spriedumu lietā Velasco Navarro, kurā Tiesa apgalvoja, ka, “ja dalībvalsts nav transponējusi Direktīvu 2002/74 noteiktajā termiņā, tās iespējamo tiešo ietekmi [var] izmantot no 2005. gada 8. oktobra [direktīvas transponēšanas beigu termiņš] tikai attiecībā uz tādu maksātnespēju, kas iestājusies pēc minētā datuma” (11) . Konkrētajā situācijā tas tā nav, jo spriedums par Sotimon
likvidācijas sākšanu tiesas ceļā tika pasludināts 2004. gada 1. jūnijā.
28. Komisija uzskata, ka tādos apstākļos Cour de cassation
uzdotais prejudiciālais jautājums konkrētajā formulējumā nav atbilstošs un ir jāpārformulē, lai varētu novērtēt pamata lietas apstākļus, ņemot vērā tiesisko regulējumu, kas bija spēkā, pirms Direktīva 80/987 tika grozīta ar Direktīvu 2002/74. Komisija uzskata, ka prejudiciālais jautājums jāpārformulē šādi:
“Vai Direktīvu 80/987 redakcijā, kas bija spēkā pirms Direktīvas 2002/74 izdarītajiem grozījumiem, var interpretēt tādējādi, ka tā saistībā ar maksātnespējas procedūrām, kam raksturīgi transnacionālie elementi, paredz iespēju izvēlēties, nosakot iestādi, kura ir kompetenta sniegt galvojumu par attiecīgo darbinieku algas maksājumiem?”
29. Atgādinu, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru tiek prezumēts, ka jautājumi par Savienības tiesību interpretāciju, ko uzdevusi valsts tiesa tiesiskajos un faktiskajos apstākļos, kuru noteikšana ir valsts tiesas ziņā un kuru pareizība Tiesai nav jāpārbauda, ir atbilstoši. Tiesas atteikums atbildēt uz valsts tiesas iesniegtu lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu ir iespējams tikai tad, ja ir acīmredzams, ka prasītajai Kopienas tiesību aktu interpretācijai nav nekādas saiknes ar pamata lietas faktiem vai priekšmetu, ja jautājums ir tikai hipotētisks vai arī ja Tiesas rīcībā nav vajadzīgo faktisko un juridisko elementu, lai lietderīgi atbildētu uz tai uzdotajiem jautājumiem (12) .
30. Komisijas ierosinājums pārformulēt prejudiciālo jautājumu prezumē, ka attiecībā uz valsts tiesas noformulēto jautājumu ir atspēkota atbilstības prezumpcija, pamatojoties uz iepriekš minēto Tiesas judikatūru.
31. Konkrētajā gadījumā Cour de cassation
uzskatīja par lietderīgu uzdot Tiesai prejudiciālu jautājumu par Direktīvas 80/987 8.a pantu. Jautājuma lietderīgumu pamato apsvērums, ka šīs lietas faktu norises laikā minētās tiesas judikatūrā jau bija sākts īstenot minētajā noteikumā paredzētos principus. Uzskatot, ka tā pati judikatūra jāpiemēro arī konkrētajā gadījumā, Cour de cassation
lūdz Tiesai interpretēt konkrēto noteikumu.
32. Jāuzskata, ka tādos apstākļos prejudiciālais jautājums nav acīmredzami neatbilstīgs tā strīda atrisināšanai, kas uzticēts iesniedzējtiesai, un ka prejudiciālā nolēmuma tiesvedībās neatņemamās valstu tiesu un Tiesas sadarbības ietvaros nav Tiesas ziņā atgriezties pie Cour de cassation
veiktā izvērtējuma, pārformulējot tās uzdoto jautājumu. Turklāt, piekrītot sniegt iesniedzējtiesas lūgto interpretāciju, nekādā veidā netiek apšaubīts atzinums par pienākumu neizpildi, ko Tiesa veikusi attiecībā uz Francijas Republiku, jo runa nav par to, lai atzītu Cour de cassation judikatūru par derīgu Direktīvas 2002/74 transponēšanas instrumentu, bet tikai par to, ka jāizvērtē, vai konkrētajā gadījumā nepastāv nosacījumi, lai atceltu atbilstības prezumpciju attiecībā uz prejudiciālo jautājumu.
33. Spriežot vispārīgi, nav saprotams iemesls, kāpēc Tiesai attiecībā uz faktiem, kuri ir notikuši kādas direktīvas transponēšanas laikā, ja nav valsts normatīvo aktu attiecībā uz transponēšanu, būtu jāatturas atbildēt uz prejudiciālu jautājumu par kādu minētās direktīvas noteikumu, ja minēto jautājumu uzdevusi iesniedzējtiesa, kura vēlas interpretēt savas valsts tiesību aktus, ievērojot minēto noteikumu, lai gan tai nav tāda pienākuma saskaņā ar Savienības tiesībām (13) .
34. Šajā sakarā tostarp jāatgādina, ka spriedumā lietā Adeneler (14) Tiesa ir apgalvojusi, it īpaši pamatojoties uz spriedumu lietā Mangold (15), ka, sākot ar direktīvas spēkā stāšanās dienu, valsts tiesām cik vien iespējams ir jāatturas interpretēt valsts tiesības tādā veidā, kas pēc transponēšanas termiņa beigām var nopietni apdraudēt šajā direktīvā paredzētā rezultāta sasniegšanu (16) .
35. Arī ņemot vērā to, kas izriet no minētās judikatūras, man nešķiet, ka Tiesai uzdotais prejudiciālais jautājums būtu pilnīgi neatbilstošs (17) .
36. Pamatojoties uz visiem iepriekš minētajiem apsvērumiem, es neuzskatu, ka jautājums būtu jāpārformulē atbilstīgi Komisijas ierosinājumam (18) .
2) Par 8.a panta piemērošanas materiālo apstākļu esamību
37. Prasītājs apgalvo, ka uz viņa situāciju attiecas Direktīvas 80/987 8.a panta materiālās piemērošanas joma, jo, viņaprāt, Sotimon veica stabilu saimniecisko darbību Beļģijā. Savos rakstveida apsvērumos Īrijas valdība šaubās par to, ka tikai tas fakts, ka sabiedrība Sotimon
vadīja būvvietu Beļģijā, var ļaut secināt, ka tā šajā valstī veica stabilu saimniecisko darbību.
38. Cour de cassation
nav uzdevusi Tiesai nevienu jautājumu par šo aspektu. Tāpēc es tikai norādīšu uz spriedumu lietā Holmqvist (19), kurā ir noteikti kritēriji, saskaņā ar kuriem ir jāsaprot nosacījums, kas paredzēts 8.a pantā saistībā ar darbības veikšanu “vismaz divu dalībvalstu teritorijā”. Iesniedzējtiesas ziņā ir izvērtēt, vai konkrētajā gadījumā minētais nosacījums ir izpildīts.
B – Par Direktīvas 80/987 8.a panta interpretāciju
1) Par panta rašanās vēsturi
39. Kā jau bija iespēja minēt, jautājums par kompetentās garantiju iestādes noteikšanu situācijās, kam raksturīgi pārrobežu elementi, jau vairākkārt ir bijis par priekšmetu Tiesas spriedumos, pirms Direktīva 80/987 tika grozīta ar Direktīvu 2002/74.
40. Lietā, kuras dēļ tika taisīts spriedums lietā Mosbaek (20), Dānijas Østre Landsret [Austrumapgabaltiesa] būtībā jautāja Tiesai, kura iestāde ir kompetenta galvot darbinieka maksājumu prasījumu apmierināšanu tā darba devēja maksātnespējas gadījumā, ja minētais darba devējs ir reģistrējies citā dalībvalstī, nevis tajā, kuras teritorijā dzīvoja un strādāja darbinieks.
41. Tiesa atbildēja, ka tādos gadījumos jāatzīst tās valsts iestādes piekritība, kuras teritorijā direktīvas 2. panta 1. punkta nozīmē “ir nolemts uzsākt kreditoru prasījumu apmierināšanas procedūru, vai ir konstatēta darba devēja uzņēmuma vai darbības vietas galīga slēgšana” (21) . Tiesa norādīja, ka lielākajā daļā gadījumu minētā valsts ir darba devēja reģistrācijas valsts (22) . Tiesa uzskatīja, ka tāds risinājums izriet no pašas Direktīvas 80/987 struktūras. Pirmkārt, tā norādīja, ka, lai ar direktīvu izveidotais galvojumu režīms stātos spēkā, bija jāiesniedz prasība uzsākt kreditoru prasījumu apmierināšanas procedūru, kas ļautu ņemt vērā ar darbu saistītos maksājumus (23) . Otrkārt, tā norādīja, ka, tā kā saskaņā ar direktīvas 5. panta b) punktu galvojumu režīmu principā finansē darba devējs, direktīvas struktūrai atbilstoši būtu bijis atzīt tās garantiju iestādes piekritību, kura saņēmusi vai kurai vismaz bija jābūt saņēmušai maksātnespējīgā darba devēja iemaksas (24) . Visbeidzot, Tiesa uzskatīja, ka tas, ka direktīvā nav paredzēts dažādu dalībvalstu garantiju iestāžu savstarpējās kompensācijas mehānisms, apliecina, ka Kopienas likumdevējs vēlējies, ka darba devēja maksātnespējas gadījumā, “lai novērstu nevajadzīgu sapīšanos starp valstu sistēmām un it īpaši situācijās, kurās darba ņēmējs mēģinātu uz direktīvu atsaukties vairākās dalībvalstīs, darba devēja maksātnespējas gadījumā ir paredzēta tikai vienas dalībvalsts garantijas iestādes iesaistīšanās” (25) .
42. Lietā, par kuru tika taisīts spriedums lietā Everson
un Barrass (26), Tiesa saskārās ar citu situāciju. Ja Anglijas firmai, kurā strādāja Mosbeka kundze, Dānijā bija tikai pārstāvniecības birojs, tad saskaņā ar Īrijas tiesībām nodibinātā firma, kurā strādāja Eversona kungs un Barrasa kungs, darbojās Apvienotajā Karalistē ar dažādu komercfiliāļu starpniecību, kuru darbinieki bija apdrošināti minētās dalībvalsts garantiju iestādē. Savos rakstveida apsvērumos Tiesai Apvienotā Karaliste apgalvoja, ka atbilstīgi spriedumam lietā Mosbaek par kompetento jāatzīst Īrijas garantiju iestāde, jo Īrijā tika nolemts uzsākt kreditoru prasījumu apmierināšanas procedūru. Savukārt prasītāji pamata prāvā apgalvoja, ka pienākums apmierināt viņu maksājumu prasījumus ir jāuzliek Apvienotās Karalistes garantiju iestādei, jo tajā valstī viņi bija strādājuši.
43. Tiesa, nošķirot pamata lietas situāciju no tās, kuras dēļ bija taisīts spriedums lietā Mosbaek, apgalvoja, ka gadījumā, ja darba devējs ir reģistrējies tikai vienā dalībvalstī, tad par kompetento ir jāatzīst reģistrācijas vietas dalībvalsts garantiju iestāde, bet gadījumos, kad darba devējam ir vairākas uzņēmējsabiedrības vairākās dalībvalstīs, kā uz papildkritēriju un, ņemot vērā direktīvas sociālo mērķi, ir lietderīgi atsaukties uz teritoriju, kurā darbinieki strādā. Tiesa piebilda, ka lielākajā daļā gadījumu minētā teritorija sakrīt ar “viņiem pazīstamo sociālo un lingvistisko vidi” (27) .
44. It īpaši ņemot vērā šo pēdējo Tiesas spriedumu, Kopienas likumdevējs iekļāva Direktīvas 80/987 tekstā 8.a pantu, tādējādi aizpildot minētā tiesību akta oriģinālversijā trūkstošo daļu. Savā sākotnējā priekšlikumā par Direktīvas 80/987 grozīšanu Komisija uzsvēra, ka minētais trūkums tika uztverts par tiesiskās nenoteiktības avotu, kura dēļ bija iesniegtas prasības valstu tiesās. Komisija arī norādīja, ka tādu lietu skaits, kas nonāks Kopienas uzmanības lokā, tikai pieaugs līdz ar iekšējā tirgus attīstību un uzņēmumu darbības transnacionalizāciju. Pēc Komisijas domām, jaunajam pantam būtu bijis jāgarantē vajadzīgā tiesiskā drošība, jākonsolidē darbinieku tiesības tādā ziņā, kā norādīts Tiesas spriedumā lietā Everson
un Barrass, un jānovērš situācijas, kas var radīt negatīvus konfliktus starp tiesību aktiem (28) . Attiecībā uz ierosināto saiknes kritēriju Komisija uzsvēra, ka garantijas iestāde valstī, kurā darbinieks parasti strādā, ir ne tikai tā, kas saņem vai kam būtu jāsaņem iemaksas algu galvojumu finansējuma nodrošināšanai, bet arī tā, kas visvairāk pietuvināta darbiniekam, “kas varēs aizstāvēt viņa intereses valstī, kurā viņš parasti strādā, nesaskaroties ar lingvistiskajām vai attāluma problēmām”, un darbiniekam nebūs jāvēršas iestādē, kura atrodas citā dalībvalstī, ar kuru tam nav nekāda sakara un kuras spēkā esošās procedūras tas nepārzina. Visbeidzot, pēc Komisijas domām, tāds risinājums būtu arī atļāvis ievērot vienlīdzīgas attieksmes principu tādā ziņā, ka visi, kuri strādā vienā valstī, bauda vienādu aizsardzību (29) .
45. Starp Direktīvu 2002/74 un pirms tās pieņemšanas esošo judikatūru pastāvošo kontinuitāti nesen apstiprināja Tiesa spriedumā lietā Holmqvist (30) .
2) Par saiknes kritēriju, kas iekļauts Direktīvas 80/987 8.a pantā
46. Kā jau redzējām, saiknes kritērijs, kurš, pamatojoties uz Direktīvas 80/987 8.a pantu, ir būtisks, lai noteiktu kompetento garantiju iestādi pārrobežu situācijās, pamatojas uz jēdzienu “parastā darba vieta”.
47. Prasītājs pamata lietā apgalvo, ka Tiesai vispirms būtu jāinterpretē minētais jēdziens. Viņš tik tiešām uzskata, ka konkrētajā gadījumā līdz ar minēto interpretāciju varētu tikt apstiprināta AGS, nevis FFS
piekritība. Tādā gadījumā Tiesai nebūtu jāveic padziļinātāka analīze.
48. Tomēr Cour de cassation
uzdotais jautājums nav par šo jēdzienu, un tātad Tiesai nav jāsniedz atzinums par to. Tāpēc es tikai sniegšu īsu pārskatu par interpretāciju, kuru atbalsta prasītājs pamata lietā, un sniegšu dažus apsvērumus šajā sakarā.
49. Atsaucoties uz secinājumiem, kurus sniedzis ģenerāladvokāts Ruiss‑Harabo Kolomers [ Ruiz‑Jarabo Colomer ] lietā Holmqvist (31), Š. Defosē būtībā apgalvo, ka, lai noteiktu vietu, kurā darbinieks parasti strādā saskaņā ar Direktīvas 80/987 8.a pantu, ir jāidentificē teritorija, ar kuru viņam ir visciešākā saikne. Konkrētajā gadījumā, tā kā Š. Defosē bija nodarbināts Francijas sabiedrībā, kura algu izdrukas izdeva Francijā un kura iemaksas, lai finansētu algu galvojumus savas maksātnespējas gadījumā, veica Francijas iestādē un attiecībā uz kuru pēc tam tika sākta likvidācija tiesas ceļā, piemērojot Francijas tiesības, tieši Francija būtu tā vieta, ar kuru Š. Defosē ir visciešākā sociālā, juridiskā un personīgā saikne.
50. Š. Defosē izvirzītais arguments katrā ziņā dod priekšroku elastīgajai pieejai saskaņā ar direktīvas sociālajiem mērķiem. Turklāt tāda pieeja atļauj samazināt izkropļojumus, ko rada nesakritība starp iestādi, kura kompetenta sniegt algu galvojumu, un iestādi, kura saņem iemaksas tāda galvojuma finansēšanai (32) .
51. Tomēr šķiet, ka šis arguments ir pretrunā šobrīd spēkā esošajam tiesiskajam regulējumam. Atšķirībā no citām tiesību aktos noteiktajām sistēmām, ko paredzēts piemērot attiecībām starp darba devējiem un darbiniekiem un kuru dēļ rodas tiesību aktu vai piekritības kolīzijas (33), Direktīvā 80/987 Kopienas likumdevējs 8.a pantā ir izvēlējies vienu
saiknes kritēriju, kura pamatā ir teritorija, kurā darbinieks parasti strādā.
52. Protams, ir iespējams, ka, ņemot vērā konkrētā noteikuma rašanās vēsturi, tāda kritērija izvēles pirmsākumi meklējami prezumpcijā, kas izveidota ar Tiesas spriedumu lietā Everson
un Barrass
un saskaņā ar kuru darba vieta lielākajā daļā gadījumu atbilst darbiniekam pazīstamajai sociālajai un lingvistiskajai videi. Tomēr Š. Defosē izvirzītajā konkrētā noteikuma interpretācijā tāda izvēle nav ievērota, jo saskaņā ar šo interpretāciju sistemātiski ir jāidentificē teritorija, ar kuru darbiniekam ir visciešākās sociālās, juridiskās un personīgās saites. Pieņemot tādu interpretāciju, 8.a pantā minētais kritērijs tiktu faktiski aizstāts ar atšķirīgu saiknes kritēriju.
53. Tāpat ir jānorāda, ka Kopienas likumdevējs vismaz expressis verbis
nav pievērsis autonomu nozīmi kritērijam, kas saistīts ar teritoriju, kurā veiktas sociālās iemaksas ar darbu saistīto galvojumu finansēšanai, lai gan spriedumā lietā Mosbaek
Tiesa atzina, ka minētajam faktoram ir svarīga, lai arī ne noteicoša nozīme, kaut arī tas netika pieņemts tieši kā saiknes kritērijs (34), un lietā Everson
un Barrass
Tiesas norādītais risinājums faktiski atzina par kompetentu to garantiju iestādi, kurā tika veiktas iemaksas prasītājiem pamata lietā (35) .
54. Minētajā Direktīvas 80/987 grozījuma priekšlikumā Komisija uzsvēra parasto sakritību starp tās valsts garantiju iestādi, kurā darbinieks parasti strādā, un iestādi, kas saņem vai kam būtu jāsaņem iemaksas algu galvojumu režīma finansēšanai (36) . Komisijas sākotnēji piedāvātajā 8.a panta formulējumā bija konkrēta atsauce uz darba devēja “dibināšanas vietu” (37), ar to domājot pietiekami pastāvīgu saimnieciskās darbības veikšanu kādā noteiktā dalībvalstī, kas it īpaši nozīmētu attiecīgajā valstī strādājošo darbinieku atalgojuma maksāšanu, saikni ar minētās valsts administrāciju un tur veiktās sociālās iemaksas (38) .
55. Tomēr, kā redzējām, jaunākajā pieņemtajā 8.a panta formulējumā minētais jēdziens “dibināšanas vieta” vairs nav iekļauts. Turklāt, ņemot vērā, ka spriedumā lietā Holmqvist
Tiesa ir interpretējusi minētā panta materiālās piemērošanas jomu īpaši plaši, kurā ietvertas arī tādas situācijas, kas bija minētā sprieduma lietā Mosbaek (39) taisīšanas pamatā, tā piemērošanas dēļ ievērojamā skaitā gadījumu būs jāatzīst tādas garantiju iestādes piekritība, kas nav minēto iemaksu saņēmēja.
56. Līdz šim teiktais nenozīmē, ka īpaši sarežģītās vai izņēmuma situācijās, kad 8.a pantā minētā kritērija piemērošanas dēļ darbinieks zaudētu aizsardzību, var kļūt nozīmīgi arī citi saiknes faktori, kas nav saistīti ar teritoriju, kurā darbinieks parasti strādā (piemēram, teritorija, kurā tika veiktas iemaksas ar darbu saistīto maksājumu galvojuma finansēšanai vai kurā ir reģistrējies darba devējs, vai arī kurā dzīvo darbinieks).
57. Tomēr Š. Defosē situācija, šķiet, neiekļaujas tādu gadījumu klāstā. Tik tiešām, pirmkārt, viņš visu laiku, kamēr bija nodarbināts sabiedrībā Sotimon, strādāja tikai vienā dalībvalstī, kurā, šķiet, arī pastāvīgi dzīvoja, un, otrkārt, lai gan no lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu izriet, ka Beļģijas tiesību aktos paredzētā [finansējuma] maksimuma dēļ, izmantojot FFS
piekritību, samazinās tiesību apjoms, kas Š. Defosē būtu, ja būtu atzīta AGS
piekritība, tomēr neizriet, ka viņš būtu zaudējis direktīvā paredzēto aizsardzību.
3) Atbilde uz prejudiciālo jautājumu
58. Manuprāt, Tiesai uzdotajā jautājumā ir ietverti trīs šādi vaicājumi:
a) Vai Direktīvas 80/987 8.a pantā ir paredzēta darbiniekam iespēja izmantot galvojumu no iestādes, kas nav uz minētajā pantā paredzētā saiknes kritērija pamata noteiktā iestāde, ja tāds galvojums ir viņam labvēlīgāks?
b) Vai minētais noteikums liedz darbiniekam iespēju izmantot labvēlīgāku galvojumu no iestādes, kas nav uz noteikumā paredzētā saiknes kritērija pamata noteiktā iestāde?
c) Vai Direktīvas 80/987, kas grozīta ar Direktīvu 2002/74, noteikumi ļauj dalībvalsts tiesību aktos paredzēt, ka darbinieks var izmantot tādas iestādes galvojumu, kurā darba devējs ir veicis iemaksas saskaņā ar attiecīgās valsts tiesībām, ja minētais galvojums darbiniekam ir labvēlīgāks nekā tās iestādes galvojums, kas noteikta, pamatojoties uz minētās direktīvas 8.a pantā paredzēto saiknes kritēriju?
59. Šādu iemeslu dēļ es uzskatu, ka atbildei uz vaicājumiem a) un b) punktā jābūt noliedzošai, bet atbildei uz vaicājumu c) punktā – apstiprinošai.
60. Ne Direktīvas 80/987 8.a panta formulējums, ne rašanās vēsture, ne mērķis un jēga neļauj secināt, ka darbiniekam saskaņā ar minēto noteikumu būtu iespēja noteiktos apstākļos izvēlēties tādas garantiju iestādes piekritību, kura atšķiras no minētajā pantā noteiktās.
61. Kā izriet no Direktīvas 2002/74 preambulas 7. apsvēruma, minētā noteikuma galvenais mērķis ir panākt tiesisko drošību. Vēl viens mērķis ir nepieļaut, ka maksātnespējīgā uzņēmuma darbības pārrobežu raksturs var izraisīt kavēšanos darbiniekiem neizmaksāto maksājumu prasību apmierināšanā.
62. Saskaņā ar minētajiem mērķiem Direktīvas 80/987 8.a pantā ir paredzēts saiknes kritērijs, ar kuru var konstatēt kompetento garantiju iestādi. Kā jau redzējām iepriekš, Kopienas likumdevējs ir izvēlējies vienu saiknes kritēriju, kam lielākajā daļā gadījumu būtu jādod iespēja ātri un vienkārši noteikt minēto iestādi. Minētais noteikums neparedz nekādu pakārtotu vai alternatīvu saiknes kritēriju. Tāpat arī tajā nav konkrēti paredzēta iespēja darbiniekam izvēlēties arī tajā gadījumā ne, ja pēc attiecīgās piemērošanas viņš baudītu mazāku aizsardzības līmeni nekā tad, ja, piemērojot citu saiknes kritēriju, tiktu atzīta citas dalībvalsts iestādes piekritība. Tāda izvēles iespēja turklāt šķiet pretrunā arī tiesiskās skaidrības un drošības mērķiem, kas lika Kopienas likumdevējam grozīt Direktīvu 80/987 un ieviest tās tekstā 8.a pantu.
63. Iespēja, ka minētā panta piemērošana faktiski izraisa mazāku darbinieka aizsardzības līmeni, nav pati par sevi uzskatāma par pretrunā esošu Direktīvas 80/987 sociālajam mērķim, kas atbilstoši Tiesas vairākkārt apgalvotajam tiecas nodrošināt darbiniekiem aizsardzības minimumu to darba devēja maksātnespējas gadījumā (40) un pieļauj, ka paliek spēkā atšķirības katras dalībvalsts piešķirtajā aizsardzības līmenī ar nosacījumu, ka ir nodrošināta minimālā aizsardzība.
64. Šādai interpretācijai piekrīt visas lietā iestājušās valdības un Komisija.
65. Lai gan konkrētais noteikums nepiešķir darbiniekam tiesības izvēlēties no dažādām garantiju iestādēm, ar kurām konkrētajā situācijā ir saiknes faktori, tas tomēr neliedz darbiniekam – ja tas būs viņam labvēlīgāk un ir paredzēts piemērojamos valsts tiesību aktos – lūgt galvojumu no citas iestādes, nevis tās, kura noteikta saskaņā ar 8.a pantu.
66. Apgalvojums, ka saskaņā ar minēto noteikumu konstatētā piekritība ir tāda, ka nepieļauj – kā papildinājumu vai aizstājēju – galvojumu no citas valsts garantiju iestādes, ja tāda galvojuma dēļ tiktu palielināts darbinieka aizsardzības līmenis, kas izriet no direktīvas piemērošanas, man šķiet pretrunā gan tās sociālajam mērķim, gan ar tajā paredzētajai saiknei starp valsts un Kopienas noteikumiem.
67. Šajā ziņā jāatgādina, ka, pamatojoties uz Direktīvas 80/987 9. panta pirmo daļu, šī direktīva neietekmē dalībvalstu izvēli piemērot vai ieviest normatīvus vai administratīvus aktus, kas ir labvēlīgāki darbiniekiem. Minētā panta otrā daļa, ko iekļāva ar Direktīvu 2002/74, paredz arī to, ka direktīvas īstenošana “nav pietiekams pamats jebkādai pašreizējā stāvokļa pasliktināšanai katrā dalībvalstī, kā arī vispārējā darba ņēmēju aizsardzības līmeņa pazemināšanai jomās, uz ko tā attiecas”.
68. Pretēji Somijas valdības apgalvojumam – es uzskatu, ka nav iemeslu Direktīvas 80/987 9. panta piemērošanas ierobežošanai tādā ziņā, ka tas atļauj dalībvalstīm vienīgi saglabāt vai ieviest labvēlīgākus materiālos noteikumus, bet neļauj atkāpties no piekritības noteikumiem, kas paredzēti direktīvā un it īpaši tās 8.a pantā. Vienīgais minētajā pantā paredzētais nosacījums atbilstīgi direktīvas sociālajam mērķim un tam, ka direktīva tiecas nodrošināt darbiniekiem aizsardzības minimumu Kopienas līmenī, ir tas, ka konkrētajiem valsts noteikumiem jābūt labvēlīgākiem darbiniekam.
69. Tāpēc es uzskatu, ka ne 8.a pants, ne kāds cits Direktīvas 80/987 noteikums neliedz dalībvalsts tiesību aktos paredzēt, ka darbinieks var izmantot tās valsts iestādes algas galvojumu, kurā viņa darba devējs ir veicis sociālās iemaksas atbilstoši tās dalībvalsts tiesībām, papildus vai aizstājot galvojumu, ko piedāvā atbilstīgi direktīvai noteiktā kompetentā iestāde.
70. Tomēr, ja tās iestādes galvojums, kura ir kompetenta atbilstīgi valsts tiesību aktiem, ir paredzēts kā aizstājējs tās iestādes galvojumam, kura ir kompetenta saskaņā ar Direktīvas 80/987 8.a pantu, tādu noteikumu var uzskatīt par saderīgu ar minētās direktīvas noteikumiem tikai tad, ja minētais galvojums nodrošina lielāku darbinieka aizsardzības pakāpi un ja darbiniekam tiek atstāta iespēja izvēlēties vienas vai otras garantiju iestādes galvojumu.
V – Secinājumi
71. Pamatojoties uz visiem iepriekš izklāstītajiem apsvērumiem, iesaku Tiesai uz Cour de cassation
uzdoto jautājumu atbildēt šādi:
Padomes 1980. gada 20. oktobra Direktīvas 80/987/EEK par darbinieku aizsardzību to darba devēja maksātnespējas gadījumā 8.a pants ir jāinterpretē tādējādi, ka tas nepiešķir darbiniekam tiesības izmantot galvojumu no iestādes, kura nav norīkota atbilstoši minētajam pantam, pat ja šajā iestādē darbinieka darba devējs ir veicis sociālās iemaksas savas maksātnespējas riska apdrošināšanai un tās pakalpojumi sniedz darbiniekam labvēlīgāku aizsardzības līmeni.
Ne 8.a pants, ne kāds cits Direktīvas 80/987 noteikums neliedz dalībvalstij savos tiesību aktos paredzēt, ka darbinieks, lai saņemtu neizmaksātos maksājumus no darba devēja tā maksātnespējas gadījumā, var lūgt – tādas iestādes galvojuma vietā vai papildus tādas iestādes galvojumam, kas ir kompetentā iestāde atbilstīgi Direktīvas 80/987 8.a pantam – galvojumu no iestādes, kurā darbinieka darba devējs ir veicis sociālās iemaksas atbilstoši tās dalībvalsts tiesībām, ar nosacījumu, ka minētās iestādes galvojums, ja tas aizstāj direktīvā noteiktās kompetentās iestādes galvojumu, sniedz lielāku aizsardzības līmeni darbiniekam un ir paredzēts tikai kā alternatīva.
(1) .
(2)  –	OV L 283, 23. lpp.
(3)  –	OV L 270, 10. lpp.
(4)  –	Padomes 1987. gada 2. marta Direktīva 87/164/EEK (OV L 66, 11. lpp.).
(5)  –	Akts par Norvēģijas Karalistes, Austrijas Republikas, Somijas Republikas un Zviedrijas Karalistes pievienošanās nosacījumiem un Eiropas Savienības dibināšanas līgumu pielāgojumiem (OV C 241, 115. lpp.).
(6)  –	Skat. 16. pantu Eiropas Parlamenta un Padomes 2008. gada 22. oktobra Direktīvā 2008/94/EK par darba ņēmēju aizsardzību to darba devēja maksātnespējas gadījumā (OV L 283, 36. lpp.). Minētā direktīva kodificēja Direktīvu 80/987.
(7)  – Saīsinājuma atšifrējums ir: “Association pour la gestion du régime de garantie des créances des Salariés”.
(8)  –	Mans izcēlums.
(9)  –	Š. Defosē min dažus Cour de cassation
2002. un 2003. gada spriedumus – tātad tādus, kas pieņemti, pirms attiecībā uz Sotimon
tika paredzēta likvidācija tiesas ceļā. Francijas valdība no savas puses min arī vēlākus spriedumus – kas pieņemti 2006. un 2008. gadā.
(10)  –	Lieta C‑9/07 Komisija/Francija (Krājums, I‑121. lpp.).
(11)  –	2008. gada 17. janvāra spriedums lietā C‑246/06 (Krājums, I‑105. lpp., 27. punkts).
(12)  – Skat. šajā ziņā 2007. gada 7. jūnija spriedumu apvienotajās lietās no C‑222/05 līdz C‑225/05 van der Weerd u.c. (Krājums, I‑4233. lpp., 22. punkts un tajā minētā judikatūra), kā arī 2008. gada 16. decembra spriedumu lietā C‑210/06 Cartesio (Krājums, I‑9641. lpp., 67. punkts).
(13)  –	Šībrīža nostāja Kopienas judikatūrā ir tāda, ka valstu tiesām uzliktais vispārīgais pienākums interpretēt iekšējās tiesības atbilstoši kādai direktīvai tās novēlotas vai nepareizas transponēšanas gadījumā ir atzīts, tikai sākot no dienas, kad beidzas tās transponēšanai noteiktais termiņš (skat. 2006. gada 4. jūlija spriedumu lietā C‑212/04 Adeneler  u.c., Krājums, I‑6057. lpp.). Dažādi ģenerāladvokāti, tostarp Džeikobss [ Jacobs ] (1992. gada 20. maija secinājumi lietā C‑295/90 Parlaments/Padome, kurā spriedums pasludināts 1992. gada 7. jūlijā, Recueil, I‑4193. lpp., 43. punkts), Darmons [ Darmon ] (1993. gada 17. novembra secinājumi lietā C‑236/92 Regione Lombardia, kurā spriedums pasludināts 1994. gada 23. februārī, Recueil, I‑483. lpp., 27. punkts), Ticano [ Tizzano ] (2005. gada 30. jūnija secinājumi lietā C‑144/04 Mangold, kurā spriedums pasludināts 2005. gada 21. novembrī, Krājums, I‑9981. lpp., un 2006. gada 27. aprīļa secinājumi iepriekš minētajā lietā Cordero Alonso ) un Kokote [ Kokott ] (2005. gada 27. oktobra secinājumi iepriekš minētajā lietā Adeneler u.c.) ir izvirzījuši argumentus, kuros atbalsta minētā pienākuma paplašināšanu, arī direktīvas transponēšanas termiņa laikā. Lai gan vienu agrāku Tiesas spriedumu var lasīt kā precedentu šajā ziņā (1987. gada 8. oktobra spriedums lietā 80/86 Kolpinghuis Nijmegen, Recueil, 3969. lpp., 15. punkts), spriedumā lietā Adeneler u.c. Tiesa tomēr tādu paplašinājumu noliedza. Ņemot vērā šīs lietas īpatnības, es neuzskatu, ka būtu jāieņem nostāja par minēto jautājumu, lai gan atzīstot to būtisko nozīmi Savienības tiesībām.
(14)  –	Minēts iepriekšējā zemsvītras piezīmē.
(15)  –	2005. gada 22. novembra spriedums lietā C‑144/04 (Krājums, I‑9981. lpp.).
(16)  –	121.–123. punkts.
(17)  –	Skat. pēc analoģijas 2009. gada 23. aprīļa spriedumu apvienotajās lietās C‑261/07 un C‑299/07 VTB‑VAB
(Krājums, I‑2949. lpp., 38.–40. punkts).
(18)  –	Kā turpmāk varēs labi redzēt, ar Direktīvas 80/987 8.a pantu Kopienas likumdevējs ir kodificējis Kopienas judikatūrā iedibinātos principus. Lai gan, kā tiesas sēdē uzsvēra Komisija, dažos aspektos nav pilnīgas atbilstības starp konkrētā noteikuma tekstu un judikatūru, kas bija spēkā pirms tā pieņemšanas, tas neietekmē vaicājumu, kas uzdots prejudiciālajā jautājumā. No tā izriet, ka atbilde uz minēto jautājumu būtiski neatšķirtos arī tad, ja uzskatītu, ka jautājums jāpārformulē Komisijas paredzētajā veidā.
(19)  –	2008. gada 16. oktobra spriedums lietā C‑310/07 Holmqvist
(Krājums, I‑7871. lpp.).
(20)  –	1997. gada 17. septembra spriedums lietā C‑117/96 ( Recueil, I‑5017. lpp.).
(21)  –	20. punkts un rezolutīvā daļa.
(22)  –	23. punkts.
(23)  –	21. un 22. punkts.
(24)  –	24. punkts.
(25)  –	26. punkts.
(26)  –	1999. gada 16. decembra spriedums lietā C‑198/98 ( Recueil, I‑8903. lpp.).
(27)  –	22. punkts.
(28)  –	2000. gada 15. janvāra priekšlikums COM(2000) 832, galīgā redakcija, Eiropas Parlamenta un Padomes direktīvai (OV C 154 E, 109. lpp.). Tajā pašā ziņā skat. Direktīvas 2002/74 preambulas 7. apsvērumu.
(29)  –	COM(2000) 832, galīgā redakcija (minēts iepriekšējā zemsvītras piezīmē).
(30)  –	Minēts 19. zemsvītras piezīmē.
(31)  –	Turpat.
(32)  –	Šajā ziņā es atgādinu, ka Direktīvā 80/987 nav paredzēts iestāžu savstarpējo kompensāciju mehānisms. Tomēr direktīvas 5. panta c) punktā ir paredzēts, ka garantijas iestāžu pienākums veikt maksājumus nedrīkst būt atkarīgs no tā, vai ir izpildīts pienākums veikt iemaksas.
(33)  –	Skat., piemēram, 19. pantu Padomes 2000. gada 22. decembra Regulā (EK) Nr. 44/2001 par jurisdikciju un spriedumu atzīšanu un izpildi civillietās un komerclietās (OV 2001, L 12, 1. lpp.), 8. pantu Eiropas Parlamenta un Padomes 2008. gada 17. jūnija Regulā (EK) Nr. 593/2008 par tiesību aktiem, kas piemērojami līgumsaistībām (OV L 177, 6. lpp.), un 6. pantu Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvā 96/71/EK par darba ņēmēju norīkošanu darbā pakalpojumu sniegšanas jomā (OV L 18, 1. lpp.).
(34)  –	Skat. it īpaši 24. punktu.
(35)  –	Uz tāda saiknes faktora svarīgumu uzstāj it īpaši Īrijas valdība, kas savos rakstveida apsvērumos Tiesai ierosina interpretēt Direktīvas 80/987 8.a pantu tādējādi, ka teritorija, kurā strādā darbinieks, ir tā, kurā viņa darba devējs veic vai kurā viņam būtu bijis jāveic iemaksas algu galvojumu finansēšanai.
(36)  –	Skat. COM(2000) 832, galīgā redakcija (minēts 28. zemsvītras piezīmē).
(37)  –	Turpat. Komisijas sākotnēji ierosinātais 8.a panta 1. punkta formulējums bija šāds: “Ja uzņēmums, kam ir uzņēmējsabiedrības vismaz divu dalībvalstu teritorijā, ir maksātnespējīgs 2. panta 1. punkta nozīmē un ja maksātnespējas procedūras sākšanu pieprasa citā dalībvalstī, nevis tajā, kurā darbinieks parasti strādā, tad par darbinieku neapmaksāto prasījumu apmierināšanu ir atbildīga pēdējās minētās dalībvalsts iestāde”.
(38)  –	Skat. it īpaši 9. lpp. Komisijas priekšlikumā bija paredzēts arī ieviest Direktīvas 80/987 2. pantā 3. punktu, kurā būtu šādi definēts “dibināšanas vietas” jēdziens: “Ar “dibināšanas vietu” šajā direktīvā saprot jebkuru teritoriju, kurā darba devējs nepārejošā veidā veic organizētu saimniecisko darbību, izmantojot cilvēkresursus un aktīvus”. Pirmā lasījuma posmā Parlaments ierosināja grozījumu, lai ieviestu minētajā definīcijā arī atsauci uz iemaksu veikšanu. Ierosinātajam grozījumam bija šāda būtība: “Ar “dibināšanas vietu” šajā direktīvā saprot jebkuru teritoriju, kurā darba devējs nepārejošā veidā veic organizētu saimniecisko darbību, izmantojot cilvēkresursus, kā arī materiālos un nemateriālos aktīvus, un/vai kur uzņēmumam ir klātbūtne. Tas nozīmē attiecīgajā valstī strādājošo darbinieku atalgojumu, lietvedību ar minētās valsts administratīvajām iestādēm un sociālās iemaksas”, skat. OV C 153 E, 239. lpp.
(39)  – Skat. spriedumu lietā Holmqvist
(minēts 19. zemsvītras piezīmē, it īpaši 27. punkts).
(40)  –	Skat. tostarp spriedumu lietā Everson
un Barrass
(minēts 26. zemsvītras piezīmē, 20. punkts), skat. arī Direktīvas 2002/74 preambulas 2. apsvērumu.