Pagaidu versija
ĢENERĀLADVOKĀTA MANUELA KAMPOSA SANČESA‑BORDONAS [MANUEL CAMPOS SÁNCHEZ‑BORDONA]
SECINĀJUMI,
sniegti 2026. gada 16. aprīlī (1)
Lieta C-249/25 [Jilin] (i)
Minister van Asiel en Migratie
pret
UB
(Raad van State (Valsts padome, Nīderlande) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Patvēruma politika – Pagaidu aizsardzība pārvietoto personu masveida pieplūduma gadījumā – Direktīva 2001/55/EK – 17. panta 2. punkts – Starptautiskā aizsardzība – Direktīva 2013/32/ES – 31. pants – Personu, kurām ir piešķirta pagaidu aizsardzība, starptautiskās aizsardzības pieteikuma izskatīšanas apturēšana – Robežas
1.        Tiesvedībā, kas ir šī lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu pamatā, strīds ir par to, vai tad, ja pārvietotajai personai dalībvalstī ir piešķirta pagaidu aizsardzība saskaņā ar Direktīvu 2001/55/EK (2) un tā ir lūgusi šajā valstī starptautiskās aizsardzības statusu atbilstoši Direktīvai 2011/95/ES (3) un Direktīvai 2013/32/ES (4), valsts iestādes var apturēt personas pieteikuma izskatīšanu, kamēr turpinās pagaidu aizsardzības situācija.
2.        Nīderlandes iestādes pieņēma izskatīšanā starptautiskās aizsardzības pieteikumu, kuru ir iesniedzis trešās valsts valstspiederīgais, kas pēc [Krievijas] iebrukuma Ukrainā 2022. gadā tika pārvietots no Ukrainas un kam Nīderlandē bija piešķirta pagaidu aizsardzība, kas ir paredzēta Direktīvā 2001/55. Tomēr kompetentais ministrs (5) uzskata, ka viņam nav pienākuma pieņemt lēmumu par starptautiskās aizsardzības statusa piešķiršanu, kamēr pieteicējam ir pagaidu aizsardzība.
3.        Iesniedzējtiesai ir šaubas par šī valsts tiesiskā regulējuma atbilstību Savienības tiesībām.
I.      Atbilstošās tiesību normas
A.      Savienības tiesības
1.      Direktīva 2001/55
4.        Tās 1. pantā ir paredzēts:
“Šīs direktīvas mērķis ir ieviest obligātos standartus pagaidu aizsardzības sniegšanai to pārvietoto personu masveida pieplūduma gadījumā no trešām valstīm, kas nespēj atgriezties savās izcelsmes valstīs, un līdzsvarot dalībvalstu pūliņus, uzņemot šādas personas un uzņemoties ar to saistītās sekas”.
5.        Tās 2. pantā ir noteikts:
“Šajā direktīvā:
a)      “pagaidu aizsardzība” ir ārkārtēja procedūra, lai tādu pārvietoto personu no trešām valstīm, kas nespēj atgriezties savās izcelsmes valstīs, masveida pieplūduma vai tā draudu gadījumā nodrošinātu šīm personām tūlītēju un pagaidu aizsardzību, jo īpaši, ja ir arī draudi, ka patvēruma sistēma nespēs šo pieplūdumu regulēt attiecīgo personu un citu aizsardzību lūdzošu personu interesēs, bez nelabvēlīgām sekām tās efektīvai darbībai.
[..]
e)      “bēgļi” ir trešās valsts pilsoņi vai bezvalstnieki Ženēvas Konvencijas 1.A panta nozīmē.
[..]”.
6.        Tās 3. pantā ir noteikts:
“1.      Pagaidu aizsardzība neliedz atzīt bēgļa statusu saskaņā ar Ženēvas Konvenciju.
[..]
5.      Šī direktīva neietekmē dalībvalstu tiesības pieņemt vai paturēt labvēlīgākus nosacījumus personām, kam pienākas pagaidu aizsardzība”.
7.        Saskaņā ar tās 5. pantu:
“1.      Pārvietoto personu masveida pieplūduma esamību nosaka ar Padomes lēmumu, ko pieņem ar kvalificētu balsu vairākumu pēc Komisijas priekšlikuma; Komisija izskata arī katru dalībvalstu lūgumu par to, lai Komisija iesniegtu Padomei šādu priekšlikumu.
[..]”.
8.        Saskaņā ar tās 17. pantu:
“1.      Personām, kam ir pagaidu aizsardzība, jebkurā laikā jābūt iespējai iesniegt patvēruma pieteikumu.
2.      Jebkura patvēruma pieteikuma izskatīšanu, kas nav veikta līdz pagaidu aizsardzības termiņa beigām, pabeidz pēc šā termiņa beigām”.
9.        Tās 19. pantā ir paredzēts:
“1.      Dalībvalstis var paredzēt, ka pieteikumu izskatīšanas laikā uz personu vienlaicīgi nedrīkst attiecināt pagaidu aizsardzību un patvēruma lūdzēja statusu.
2.      Ja personai, kas pretendē uz pagaidu aizsardzību vai kam tā ir, pēc patvēruma pieteikuma izskatīšanas bēgļa statuss vai vajadzības gadījumā cita veida aizsardzība nav piešķirta, tad, neskarot 28. pantu, dalībvalstis nosaka, ka persona turpina baudīt pagaidu aizsardzību atlikušajā aizsardzības laikposmā”.
2.      Direktīva 2013/32
10.      Tās 1. pantā (“Mērķis”) ir noteikts:
“Šīs direktīvas mērķis ir noteikt kopējas procedūras starptautiskās aizsardzības piešķiršanai un atņemšanai saskaņā ar Direktīvu 2011/95/ES”.
11.      Direktīvas 2. pantā (“Definīcijas”) ir paredzēts:
“Šajā direktīvā:
[..]
b)      “starptautiskās aizsardzības pieteikums” jeb “pieteikums” ir pieprasījums, ko dalībvalstij iesniedzis trešās valsts valstspiederīgais vai bezvalstnieks, lai saņemtu bēgļa statusu vai alternatīvās aizsardzības statusu un kas nepārprotami nepieprasa cita veida aizsardzību, kura ir ārpus Direktīvas 2011/95/ES darbības jomas, un par kuru var iesniegt atsevišķu pieteikumu;
[..]
g)      “bēglis” ir trešās valsts valstspiederīgais vai bezvalstnieks, kas atbilst Direktīvas 2011/95/ES 2. panta d) punkta prasībām;
h)      “persona, kas tiesīga saņemt alternatīvo aizsardzību” ir trešās valsts valstspiederīgais vai bezvalstnieks, kas atbilst Direktīvas 2011/95/ES 2. panta f) punkta prasībām;
i)      “starptautiskā aizsardzība” ir bēgļa statuss un alternatīvās aizsardzības statuss, kā noteikts j) un k) punktā;
j)      “bēgļa statuss” nozīmē, ka dalībvalsts atzīst trešās valsts valstspiederīgo vai bezvalstnieku par bēgli;
k)      “alternatīvās aizsardzības statuss” nozīmē, ka dalībvalsts atzīst trešās valsts valstspiederīgo vai bezvalstnieku kā personu, kas ir tiesīga saņemt alternatīvo aizsardzību;
[..]”.
12.      Tās 10. pantā (“Pieteikumu izskatīšanas prasības”) ir noteikts:
“[..]
2.      Izskatot starptautiskās aizsardzības pieteikumus, atbildīgā iestāde vispirms nosaka, vai pieteikuma iesniedzēji ir kvalificējami kā bēgļi, un, ja nē, tad nosaka, vai pieteikuma iesniedzēji ir tiesīgi saņemt alternatīvo aizsardzību.
[..]”.
13.      Direktīvas 31. pantā (“Izskatīšanas procedūra”) ir paredzēts:
“1.      Dalībvalstis apstrādā starptautiskās aizsardzības pieteikumus izskatīšanas procedūrā saskaņā ar pamatprincipiem un garantijām, kas izklāstītas II nodaļā.
2.      Dalībvalstis nodrošina, ka izskatīšanas procedūra tiek pabeigta, cik ātri vien iespējams, neskarot atbilstīgu un pilnīgu izvērtēšanu.
3.      Dalībvalstis nodrošina, ka izskatīšanas procedūra tiek pabeigta sešos mēnešos pēc pieteikuma iesniegšanas.
[..]
Dalībvalstis var pagarināt šajā punktā noteikto sešu mēnešu termiņu vēl uz laikposmu, kas nepārsniedz deviņus mēnešus, ja:
[..]
b)      uz starptautisko aizsardzību vienlaikus pretendē liels skaits trešo valstu valstspiederīgo vai bezvalstnieku, kas praksē ļoti lielā mērā apgrūtina procedūras pabeigšanu sešu mēnešu termiņā;
[..]
Izņēmuma kārtā dalībvalstis pienācīgi pamatotos apstākļos var pārsniegt šajā punktā noteiktos termiņus par ilgākais trim mēnešiem, ja tas ir nepieciešams, lai nodrošinātu starptautiskās aizsardzības pieteikuma atbilstīgu un pilnīgu izskatīšanu.
4.      Neskarot Direktīvas 2011/95/ES 13. un 18. pantu, dalībvalstis var atlikt izskatīšanas procedūras pabeigšanu, ja paredzams, ka atbildīgā iestāde nevarēs pieņemt lēmumu 3. punktā noteiktajos termiņos, jo izcelsmes valstī ir neskaidrs stāvoklis, kas varētu būt īslaicīgs. Šādā gadījumā dalībvalstis:
a)      vismaz reizi sešos mēnešos veic pārbaudes par stāvokli minētajā izcelsmes valstī;
b)      savlaicīgi informē attiecīgos pieteikuma iesniedzējus par atlikšanas iemesliem;
c)      savlaicīgi informē Komisiju par procedūru atlikšanu attiecībā uz minēto izcelsmes valsti.
5.      Jebkurā gadījumā dalībvalstis pabeidz izskatīšanas procedūru ilgākais divdesmit vienā mēnesī no pieteikuma iesniegšanas.
[..]
9.      [..]
Neskarot 3. līdz 5. punktu, dalībvalstis var pārsniegt minētos termiņus, ja tas ir nepieciešams, lai nodrošinātu starptautiskās aizsardzības pieteikuma atbilstīgu un pilnīgu izvērtēšanu”.
3.      Īstenošanas lēmums (ES) 2022/382 (6)
14.      Saskaņā ar 1. pantu (“Priekšmets”):
“Ar šo tiek konstatēta tādu pārvietoto personu masveida pieplūduma esamība Savienībā, kurām bruņota konflikta rezultātā nācās atstāt Ukrainu”.
B.      Nīderlandes tiesības
1.      Vreemdelingenwet 2000 (7)
15.      1. pantā “pagaidu aizsardzība” ir definēta kā ārvalstnieka likumīga uzturēšanās 8. panta f) vai h) punkta nozīmē, ja šis ārvalstnieks netiek izraidīts saistībā ar 28. pantā paredzēto pieteikumu saskaņā ar Direktīvu 2001/55.
16.      Saskaņā ar 8. pantu ārvalstnieks ir tiesīgs likumīgi uzturēties Nīderlandē vienīgi:
“[..]
f)      ja šajā likumā, saskaņā ar to pieņemtā tiesību normā vai tiesas nolēmumā paredzēts, ka, gaidot lēmumu par 14. un 28. pantā minēto uzturēšanās atļaujas pieteikumu, pieteikuma iesniedzējs nav izraidāms, līdz pieņemts lēmums par pieteikumu;
[..]
h)      gaidot lēmumu par sūdzību vai prasību, ja saskaņā ar šo likumu vai atbilstoši tam pieņemtu tiesību normu, vai ar tiesas nolēmumu paredzēts, ka nevar tikt veikta ārvalstnieka piespiedu izraisīšana, līdz pieņemts nolēmums par sūdzību vai prasību”.
17.      Saskaņā ar 28. pantu ministra kompetencē ir apmierināt, noraidīt, neizskatīt vai atzīt par nepieņemamu pieteikumu par pagaidu uzturēšanas atļaujas piešķiršanu, kā arī pieņemt lēmumu pārtraukt tā izskatīšanu.
18.      42. panta 1. punktā ir paredzēts, ka lēmums par pieteikumu piešķirt pagaidu uzturēšanās atļauju atbilstoši 28. pantam ir jāpieņem sešu mēnešu laikā pēc pieteikuma saņemšanas. Saskaņā ar 4. punktu 1. punktā paredzēto termiņu var pagarināt ne ilgāk kā par deviņiem mēnešiem. Saskaņā ar 5. punktu pēc 4. punktā paredzētā pagarinājuma, ja tas ir nepieciešams pieteikuma pienācīgai un pilnīgai izskatīšanai, termiņu var pagarināt vēl uz laiku, kas nepārsniedz trīs mēnešus.
19.      Saskaņā ar 43. panta 1. punktu ar ministra lēmumu noteiktām ārvalstnieku kategorijām, kas ir iesnieguši pieteikumu piešķirt pagaidu uzturēšanās atļauju atbilstoši 28. pantam, 42. panta 1. punktā paredzēto termiņu var pagarināt uz laiku, kas nepārsniedz 21 mēnesi, ja ir paredzams, ka neskaidrība par situāciju izcelsmes valstī pastāvēs īsu laiku un tādēļ nevar pamatoti izlemt, vai pieteikumu var apmierināt atbilstoši vienam no 29. pantā minētajiem iemesliem.
20.      Saskaņā ar 43.a pantu, neskarot 42. panta 1. punkta noteikumus, attiecībā uz ārvalstniekiem, kuriem ir piešķirta pagaidu aizsardzība, lēmums par pieteikumu piešķirt pagaidu uzturēšanās atļauju atbilstoši 28. pantam ir jāpieņem laikā no pieteikuma saņemšanas brīža līdz sešiem mēnešiem pēc pagaidu aizsardzības termiņa beigām.
2.      Besluit van 23 november 2000 tot uitvoering van de Vreemdelingenwet (Vreemdelingenbesluit 2000) (8)
21.      Saskaņā ar tā 3.1.a pantu, ja tiek iesniegts pieteikums par pagaidu uzturēšanās atļaujas saistībā ar patvērumu piešķiršanu, persona netiek izraidīta, kamēr ir spēkā Direktīvas 2001/55 5. panta 3. punktā minētais lēmums, ja vien minētais ārvalstnieks:
a)      pieder pie īpašas ārvalstnieku grupas, kas definēta Direktīvas 2001/55 5. panta 3. punktā minētajā Eiropas Savienības Padomes lēmumā;
b)      ir a) punktā minētā ārvalstnieka laulātais vai faktiskais dzīvesbiedrs, ar kuru minētajam ārvalstniekam ir stabilas attiecības un kurš dzīvo kopā ar viņu brīdī, kad rodas faktiskie apstākļi, kas ir Direktīvas 2001/55 5. panta 3. punktā minētā lēmuma pamatā;
c)      ir a) vai b) punktā minētā ārvalstnieka nepilngadīgs, neprecējies adoptēts vai neadoptēts bērns;
3.      Voorschrift Vreemdelingen 2000 (9)
22.      3.9.a panta 1. punkta a) apakšpunktā kā ārvalstnieki ir definētas personas, uz kurām attiecas Karaļa dekrēta par ārvalstniekiem 3.1.a panta 1. punkts un e) apakšpunkts, kuras: a) ir Ukrainas pilsoņi un ir aizbēguši no Ukrainas pēc 2021. gada 26. novembra vai ir ieceļojuši Eiropas Savienības teritorijā laikā no 2021. gada 27. novembra līdz 2022. gada 23. februārim un c) kurām ir Ukrainas pastāvīgās uzturēšanās atļaujas, kas bija derīgas 2022. gada 23. februārī, un attiecībā uz kurām: 1. ir ticams, ka viņas ir pametušas Ukrainu pēc 2021. gada 26. novembra; un 2. nav konstatēts, ka viņas pēc 2022. gada 23. februāra ir atgriezušās izcelsmes valstī.
23.      3.9.a panta 2. punktā ir paredzēts, ka Karaļa dekrēta par ārvalstniekiem 3.1.a panta 1. punkta b)‑d) apakšpunkts attiecas uz 1. punktā minētajiem ārvalstnieku ģimenes locekļiem.
II.    Fakti, tiesvedība un prejudiciālie jautājumi
24.      Iesniedzējtiesas nolēmumā
izklāstītā faktu secība ir šāda:
–        “Ārvalstnieks ir Ķīnas valstspiederīgais. Viņš norādīja, ka ir dzīvojis Ukrainā no 2009. līdz 2014. gadam un no 2018. gada līdz viņa izceļošanai 2022. gada februārī. 2012. gada 5. maijā viņš apprecējās ar ukraiņu sievieti, ar kuru viņam ir dēls. Viņš ieceļoja Nīderlandē kopā ar sievu un bērnu 2022. gada 7. martā un 2022. gada 13. aprīlī [..] iesniedza patvēruma pieteikumu. Viņa sieva un viņa bērns nav šīs tiesvedības dalībnieki. Lietas dalībniekiem nav strīda par to, ka ārvalstnieks ir tiesīgs saņemt Direktīvā 2001/55 paredzēto pagaidu aizsardzību, jo dzīvoja Ukrainā pirms 2022. gada 24. februāra ar savu sievu un bērnu. Viņš ir Ukrainas valstspiederīgā ģimenes loceklis Īstenošanas lēmuma 2022/382 2. panta 1. punkta c) apakšpunkta izpratnē” (10).
–        “Sākotnēji ministrs sāka izskatīt patvēruma pieteikumu. Pēc tam tika konstatēts, ka ārvalstniekam bija tiesības uz pagaidu aizsardzību saskaņā ar Direktīvu 2001/55. Ārvalstnieka personiskā intervija par viņa patvēruma pieteikumu notika 2023. gada 19. septembrī. Tajā pašā dienā ministrs viņam paziņoja, ka viņa patvēruma pieteikumu neturpinās izskatīt, jo ārvalstnieks ir pagaidu aizsardzības saņēmējs saskaņā ar Direktīvu 2001/55” (11).
25.      Attiecībā uz procedūras norisi iesniedzējtiesas nolēmumā ir norādīts:
–        “Ar 2024. gada 16. janvāra vēstuli ārvalstnieks brīdināja ministru par to, ka viņš laikus nav pieņēmis lēmumu par viņa patvēruma pieteikumu. Tā kā ministrs pēc tam divu nedēļu laikā nepieņēma lēmumu, ārvalstnieks cēla prasību Rechtbank [Den Haag (Hāgas tiesa, Nīderlande)], lūdzot uzdot ministram pieņemt lēmumu vēl divu nedēļu laikā un noteikt viņam periodisko soda maksājumu 100 euro apmērā par katru [kavējuma] dienu” (12);
–        “Pirmajā instancē Rechtbank [..] uzskatīja, ka Direktīvas [2013/32] 31. panta 5. punktā paredzētais 21 mēneša termiņš visos gadījumos sākas patvēruma pieteikuma iesniegšanas brīdī. [..] Tāpēc attiecīgajā gadījumā tas nozīmēja, ka ministram 2024. gada janvārī bija jāpieņem lēmums par ārvalstnieka patvēruma pieteikumu. Tā kā tas nebija noticis, Rechtbank [..] uzskatīja, ka ministrs nebija termiņā pieņēmis lēmumu par patvēruma pieteikumu [..]. Tādēļ Rechtbank [..] uzdeva ministram pieņemt lēmumu vēl astoņu nedēļu laikā kopš sprieduma pasludināšanas [..]” (13);
–        “Apelācijā [Raad van State (Valsts padome, Nīderlande)] Ministrs apgalvo, ka Rechtbank [..] ir nepareizi interpretējusi attiecības starp Direktīvu 2001/55 un Direktīvu [2013/32]. Viņš norāda uz Direktīvas 2001/55 autonomo pamatu un izņēmuma raksturu un to, ka šī direktīva kalpo kopējai Eiropas patvēruma sistēmai (turpmāk tekstā – “KEPS”) tādā nozīmē, ka tā ir instruments, lai nodrošinātu, ka masveida pieplūduma gadījumā KEPS labi darbojas un nesabrūk. Ministrs uzskata, ka ne no Direktīvas [2013/32] formulējuma, ne no tās pamatā esošā nodoma neizriet, ka tajā paredzētie termiņi būtu piemērojami arī Direktīvā 2001/55 reglamentētajā izņēmuma situācijā. Ministrs norāda arī to, ka Rechtbank [..] ir kļūdaini interpretējusi Direktīvas 2001/55 17. panta 2. punktu un tā praktisko piemērošanu Nīderlandē ar [Vw 2000] 43. pantu. Ministrs apgalvo, ka no Direktīvas 2001/55 17. panta 2. punkta formulējuma izriet, ka patvēruma pieteikuma izskatīšanu var pabeigt pēc pagaidu aizsardzības termiņa beigām. Ministrs uzskata, ka tas atbilst Direktīvas 2001/55 mērķim” (14).
26.      Šajos apstākļos Raad van State (Valsts padome, Nīderlande) uzdod Tiesai šos prejudiciālus jautājumus:
“1)      Vai Direktīvas [2001/55] [..] 17. panta 2. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka ar to dalībvalstīm ir atļauts uz pagaidu aizsardzības laiku apturēt starptautiskās aizsardzības pieteikuma izskatīšanu attiecībā uz personu, kurai ir pagaidu aizsardzība?
2)      Vai Direktīvas [2013/32] [..] 31. pantā paredzētie lēmumu pieņemšanas termiņi ir jāinterpretē tādējādi, ka gadījumā, ja starptautiskās aizsardzības pieteikums, ko iesniegusi persona, kurai ir aizsardzība saskaņā ar Direktīvu 2001/55/EK, ir iesniegts pirms pagaidu aizsardzības perioda sākuma vai tā laikā, tie sākas vai turpinās tikai pēc pagaidu aizsardzības perioda beigām?”
III. Tiesvedība Tiesā
27.      Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu tika reģistrēts Tiesā 2025. gada 2. aprīlī.
28.      Rakstveida apsvērumus ir iesnieguši UB, Vācijas, Beļģijas, Nīderlandes un Polijas valdības, kā arī Eiropas Komisija.
29.      Tiesa neuzskatīja par nepieciešamu rīkot tiesas sēdi.
IV.    Izvērtējums
A.      Ievada apsvērumi
30.      Tiesa nesen lietā Framholm ir lēmusi par pagaidu aizsardzības un starptautiskās aizsardzības režīmu, kuri ir piemērojami no Ukrainas pārvietotajām personām, līdzāspastāvēšanu (15).
31.      Sniedzot savus secinājumus par šo lietu (16), pēc konceptuālu un terminoloģijas precizējumu veikšanas par dažādām aizsardzības kategorijām (pagaidu, alternatīvā un starptautiskā), analizēju Direktīvā 2001/55 paredzēto pagaidu aizsardzības sistēmu attiecībā uz personām, kas pārvietotas pēc iebrukuma Ukrainā (17).
32.      Spriedumā Framholm Tiesa atzina, ka Direktīvas 2001/55 3., 17. un 19. pants, ņemot vērā Direktīvu 2011/95 un Direktīvu 2013/32, “[..] neļauj dalībvalstij noraidīt starptautiskās aizsardzības pieteikumu – ciktāl tā mērķis ir saņemt alternatīvās aizsardzības statusu – tikai tāpēc vien, ka pieteikuma iesniedzējam ir pagaidu aizsardzība atbilstoši Direktīvai 2001/55” (18).
B.      Nīderlandes tiesiskais regulējums un prakse attiecībā uz pagaidu aizsardzību
33.      Iesniedzējtiesa sniedz šādu informāciju par Direktīvas 2001/55 piemērošanu Nīderlandē:
–        Lai saņemtu pagaidu aizsardzību saskaņā ar Direktīvu 2001/55, pārvietotajai personai ir jāiesniedz starptautiskās aizsardzības pieteikums (19);
–        Pārvietotajai personai ir jāierodas pašvaldībā, kur viņu reģistrē iedzīvotāju reģistrā. Šo reģistrāciju uzskata par gribas izteikšanu starptautiskās aizsardzības saņemšanai. Pēc tam šī persona var likumīgi uzturēties [valstī], pamatojoties uz Vw 2000;
–        Personas, kas ir reģistrētas iedzīvotāju reģistrā, var pierakstīties uz vizīti Immigratie- en Naturalisatiedienst (Imigrācijas un naturalizācijas dienests, Nīderlande), kas, pamatojoties uz pieejamajiem dokumentiem, izvērtē, vai uz attiecīgajām personām attiecas Direktīva 2001/55. Tai pat laik a pārvietotā persona iesniedz starptautiskās aizsardzības pieteikumu, parakstot veidlapu. Pēc tam pārvietotajai personai tiek izsniegts apliecinājums par to, ka tā ir persona ar pagaidu aizsardzību;
–        Lēmuma pieņemšanas termiņš attiecībā uz starptautiskās aizsardzības pieteikumu tiek apturēts pagaidu aizsardzības laikā. Kā norāda ministrs, tādējādi viņam (ministram) nav jālemj par starptautiskās aizsardzības pieteikumu līdz brīdim, kad beidzas pagaidu aizsardzība (20).
34.      Lai gan attiecībā uz UB, ņemot vērā apstākļus, šī procedūra netika ievērota, jo viņš iesniedza pieteikumu, atrazdamies patvēruma meklētāju izmitināšanas centrā, ministrs uzskata, ka šis apstāklis nav būtisks un ka “[ministram] katrā ziņā nav pienākuma pagaidu aizsardzības laikā pieņemt lēmumu par patvēruma pieteikumiem, kurus ir iesniegušas personas, attiecībā uz kurām ir konstatēts, ka viņas var lūgt pagaidu aizsardzību (21).
C.      Prejudiciālie jautājumi
35.      Iesniedzējtiesas nolēmumā tā provizoriski uzskata (22), ka Direktīvas 2001/55 17. panta 2. punktu var interpretēt tādējādi, ka tas piešķir dalībvalstīm iespēju neievērot lēmuma pieņemšanas termiņus, kas ir paredzēti Direktīvas 2013/32 31. pantā, ja pagaidu aizsardzības saņēmējs ir iesniedzis starptautiskās aizsardzības pieteikumu.
36.      Tomēr attiecīgajai tiesai ir šaubas par to, vai šī Savienības tiesību interpretācija ir pareiza, tādēļ tā iesniedz Tiesai divus iepriekš minētos prejudiciālos jautājumus, uz kuriem var sniegt kopīgu atbildi.
37.      Jautājums, ko būtībā uzdod iesniedzējtiesa, ir, vai dalībvalstis var uz laiku, kamēr turpinās pārvietotajai personai piešķirtā pagaidu aizsardzība, apturēt šīs personas iesniegtā starptautiskās aizsardzības pieteikuma izskatīšanu tādējādi, ka starptautiskās aizsardzības pieteikuma lēmuma pieņemšanas termiņš nesākas (vai neturpina tecējumu), kamēr nebeidzas pagaidu aizsardzības periods.
1.      Sprieduma Framholm ietekme
38.      Atbildei uz šiem jautājumiem kā uz premisu ir jābalstās uz turpmākajiem Tiesas secinājumiem spriedumā
Framholm:
–        “Direktīvā 2001/55 it īpaši izpaužas rūpes par to, lai trešo valstu valstspiederīgajiem un bezvalstniekiem, kuri saņem pagaidu aizsardzību, tiktu saglabāta efektīva iespēja saņemt starptautisko aizsardzību, kad ir pienācīgi izvērtēta viņu individuālā situācija, vienlaikus tiem tūlīt garantējot aizsardzību mazākā apjomā” (23);
–        “Šāds mērķis liecina par labu tādai Direktīvas 2001/55 3., 17. un 19. panta interpretācijai, atbilstoši kurai šie panti liedz dalībvalstīm uzskatīt, ka pagaidu aizsardzības saņēmējs nevar lūgt [starptautisko] aizsardzību, kamēr ir spēkā [starptautiskā] aizsardzība” (24);
–        “Attiecībā uz personām, kuras izpildījušas Savienības tiesībās noteiktās minimālās prasības, lai kvalificētos kādam no šiem statusiem [..], dalībvalstīm, ievērojot šajā direktīvā paredzētos izslēgšanas pamatus un Direktīvā 2013/32 paredzētos pieteikuma nepieņemamības pamatus, ir pienākums piešķirt lūgto starptautisko aizsardzību un tām šajā ziņā nav nekādas rīcības brīvības” (25).
–        “Nevienā Direktīvas 2011/95 normā turpretim nav paredzēts, ka pagaidu aizsardzības saņēmējiem nevar piešķirt alternatīvo aizsardzību” (26);
–        “Savukārt [Direktīvas 2013/32] 10. panta 2. punktā paredzēts, ka, izskatot starptautiskās aizsardzības pieteikumu, kompetentajai valsts iestādei vispirms jānosaka, vai pieteikuma iesniedzējs ir kvalificējams kā bēglis, un, ja ne, tad jāizvērtē, vai pieteikuma iesniedzējs ir tiesīgs saņemt alternatīvo aizsardzību. Tādēļ [..] starptautiskās aizsardzības pieteikumu var noraidīt kā nepamatotu vien tad, ja kompetentā iestāde ir secinājusi, ka pieteikuma iesniedzējam nevar atzīt ne bēgļa statusu, ne alternatīvās aizsardzības saņēmēja statusu” (27).
2.      Starptautiskās aizsardzības pieteikumu izskatīšanas apturēšana
39.      Atšķirībā no lietas Framholm Nīderlandes iestādes nevis atsakās izskatīt pagaidu aizsardzības saņēmēju starptautiskās aizsardzības pieteikumus, bet gan aptur šo pieteikumu izskatīšanu, līdz beidzas pagaidu aizsardzība.
40.      Tomēr uzskatu, ka šī atšķirība ir vairāk nomināla nekā faktiska. Automātiska apturēšana visā pagaidu aizsardzības laikā ir faktiski un praktiski pielīdzināma atteikumam izskatīt starptautiskās aizsardzības pieteikumu, ko ir iesniegusi no Ukrainas pārvietota persona.
41.      Direktīvā 2001/55 nav nevienas normas, kas atļauj (un vēl jo mazāk tādas, kas uzliek pienākumu) uz nenoteiktu laiku apturēt starptautiskās aizsardzības pieteikumu, kurus ir iesniegušas personas, kas saņem pagaidu aizsardzību, izskatīšanu.
42.      Direktīvas 2001/55 sagatavošanas darbos Komisijas sākotnējā priekšlikuma 16. pantā tika pieļauta “iesnieguma izskatīšanas apturēšana” (28). Tomēr Direktīvas 2001/55 17. panta galīgajā redakcijā šī norāde ir svītrota tostarp tādēļ, ka tas neatbilst 1951. gada Ženēvas konvencijai, un tādēļ, ka valstu ziņā atstāta iespēja apturēt pieteikumu izskatīšanu ietekmētu direktīvas vienveidīgu piemērošanu (29).
43.      Valdības, kuras iestājušās šajā tiesvedībā, uzskata, ka minētais svītrojums neko nemainīja un dalībvalstīm ir pilnvaras apturēt starptautiskās aizsardzības pieteikumu izskatīšanu, kamēr ir spēkā pagaidu aizsardzība.
44.      Tomēr Komisija uzskata, ka sagatavošanas darbi atklāj, ka dalībvalstis nespēja vienoties “[..] ne par nepārprotamu apturēšanas iespēju, ne par tās skaidri izteiktu aizliegumu. Tādējādi tika panākts politisks kompromiss par labu direktīvas 17. panta 2. punkta funkcionālai neskaidrībai [..]” (30).
45.      Lai gan atsauce uz Direktīvas 2001/55 sagatavošanas darbiem nav izšķiroša (31), starptautiskās aizsardzības pieteikumu izskatīšanas apturēšanas tiesību svītrošana galīgajā redakcijā ir norāde, ka Eiropas likumdevējs nepieņēma šo nostāju. Lai visas Savienības vienotajam regulējumam garantētu tiesisko drošību, noklusējums (vai neskaidrība) par starptautiskās aizsardzības pieteikumu apturēšanas uz nenoteiktu laiku iespējamību šķietami vedina uz tās aizliegumu. Jo īpaši tādēļ, ka šīs iespējas svītrošana tika pamatota, kā tikko minēju, ar 1951. gada Ženēvas konvencijas ievērošanu.
46.      Direktīvas 2001/55 loģika ir tāda, ka dalībvalstis pārvietoto personu masveida pieplūduma gadījumā pielāgo starptautiskās aizsardzības pieteikumu izskatīšanu faktiskajai pieteikumu plūsmai un to lēmumu pieņemšanas spējai. Direktīva 2001/55 savukārt neatļauj visu starptautiskās aizsardzības procedūru, kuras uzsāktas saskaņā ar to personu pieteikumiem, kam piešķirta pagaidu aizsardzība, drastisku apturēšanu uz nenoteiktu laiku.
47.      Secinājumos Framholm pievērsu uzmanību nepieciešamībai, lai pagaidu aizsardzības instrumenta aktivizēšana neizraisītu valsts patvēruma sistēmu sabrukumu. Norādīju turpmāko:
–        “[..] Direktīva 2001/55 piešķir dalībvalstīm noteiktas pilnvaras ierobežot piekļuvi starptautiskajai aizsardzībai pārvietoto personu masveida pieplūduma gadījumā. Šajā nolūkā tā ņem vērā ietekmi, kādu šis faktors var atstāt uz valsts patvēruma sistēmu. Definējot pagaidu aizsardzību, 2. panta a) punktā ir atsauce uz iespēju, ka pārvietoto personu pieplūduma dēļ patvēruma sistēma “nespēs šo pieplūdumu regulēt attiecīgo personu [..] interesēs, bez nelabvēlīgām sekām tās efektīvai darbībai”” (32);
–        “Rūpes par to, lai, regulējot pagaidu aizsardzību personām, kas tika pārvietotas iebrukuma Ukrainā dēļ, netiktu paralizētas valstu patvēruma sistēmas, atspoguļotas Īstenošanas lēmumā 2022/382 un lēmumos, ar kuriem tika noteikts piemērošanas termiņa pagarinājums. Tās paustas Īstenošanas lēmuma 2022/382 16. apsvērumā (33), Īstenošanas lēmuma 2023/2409 7. apsvērumā (34) un Īstenošanas lēmuma 2024/1836 7. un 8. apsvērumā” (35). Tiem šobrīd ir pievienojams Īstenošanas lēmuma 2025/1460 9. un 10. apsvērums;
–        “Tāpēc dalībvalstīm ir zināma rīcības brīvība pielāgot starptautiskās aizsardzības pieteikumu izskatīšanas tempu, lai novērstu savu valstu patvēruma sistēmu pārslogošanu” (36);
–        “Saskaņā ar Savienības likumdevēja lēmumu šis pārslogošanas risks var pamatot pārejošus ierobežojumus pagaidu aizsardzības saņēmēju tiesībām piekļūt starptautiskajai aizsardzībai. Šādā gadījumā atbilde tiks pielāgota faktiskajām iespējām risināt ārkārtas situāciju, ko izraisījis pārvietoto personu masveida pieplūdums” (37);
–        “Tādējādi Direktīva 2001/55 ir iekļauta kopējā starptautiskās aizsardzības pieteikumu izskatīšanas sistēmā, kurā jau ir paredzēta iespēja atlikt attiecīgā lēmuma pieņemšanu, ja “uz starptautisko aizsardzību vienlaikus pretendē liels skaits trešo valstu valstspiederīgo vai bezvalstnieku, kas praksē ļoti lielā mērā apgrūtina procedūras pabeigšanu sešu mēnešu termiņā”” (38);
–        “Tomēr uzskatu, ka [..] kopējā starptautiskās aizsardzības sistēma nepieļauj, ka valsts tiesību aktos vispārīgi tiek paredzēts par nepieņemamiem atzīt visus pagaidu aizsardzības saņēmēju [starptautiskās] aizsardzības pieteikumus” (39).
48.      Uzskatu, ka šie apsvērumi ir attiecināmi uz šo lietu. Kā jau minēju, Nīderlandes praksē rodas problēma, kas ir līdzīga tai, kas ir aplūkota lietā Framholm: pat ja Nīderlandes iestādes neatzīst pagaidu aizsardzības saņēmēju iesniegto starptautiskās aizsardzības pieteikumu nepieņemamību, tās automātiski aptur pieteikumu izskatīšanu uz nenoteiktu laiku, kas liedz pieteicējiem jebkādu iespēju saņemt starptautisko aizsardzību uz laiku, kas var būt ļoti ilgs (40).
49.      Manuprāt, šāda nenoteikta apturēšana, kurai nav laika ierobežojuma un kura ir atrauta no tās faktiskās ietekmes uz patvēruma sistēmas darbību katrā dalībvalstī, neatbilst Direktīvai 2001/55.
50.      Protams, nevar izslēgt, ka dalībvalstis aptur kādu starptautiskās aizsardzības pieteikumu izskatīšanu, ja šī izskatīšana izraisa, kā jau minēts, valstu patvēruma sistēmu sabrukumu. Šī ir Direktīvas 2001/55 pamatā esošā premisa. Bet šim noteikumam neatbilst visu pieteikumu izskatīšanas automātiska, vispārīga un uz nenoteiktu laiku apturēšana, lai kāda būtu to ietekme uz sistēmas sabrukumu. Tā notiek, ja tikai pagaidu aizsardzības dēļ vien tiek apturētas starptautiskās aizsardzības procedūras.
51.      Turklāt Nīderlandes valdība nesaista starptautiskās aizsardzības pieteikumu izskatīšanas apturēšanu ar sistēmas sabrukuma risku. Kā apgalvo šī valdība, tās tiesiskais regulējums pieļauj lēmuma pieņemšanu par šiem pieteikumiem pagaidu aizsardzības periodā un tādējādi ir iespējams izskatīt daļu pieteikumu šajā periodā (41).
52.      Starptautiskās aizsardzības pieteikumu “pakāpeniska izskatīšana”, kuru min Nīderlandes valdība, atļautu pielāgot šo iesniegumu izskatīšanas tempu faktiskajām sistēmas iespējām, vienlaikus ievērojot pārvietoto personu tiesības uz to, lai attiecīgajā gadījumā tiktu izvērtēta viņu situācija.
53.      Automātiska apturēšana uz nenoteiktu laiku neatbilst arī kritērijam, kas ir Direktīvas 2013/32 regulējuma pamatā.
54.      Direktīvas 2013/32 31. panta 3. punkta b) apakšpunktā ir paredzēts atlikt starptautiskās aizsardzības pieteikumu izskatīšanu “liel[a] skait[a] trešo valstu valstspiederīgo” vienlaicīgu pieprasījumu iespējamības gadījumā, “kas praksē ļoti lielā mērā apgrūtina procedūras pabeigšanu sešu mēnešu termiņā”. Bet saskaņā ar Direktīvas 2013/32 31. panta 5. punktu “jebkurā gadījumā dalībvalstis pabeidz izskatīšanas procedūru ilgākais divdesmit vienā mēnesī no pieteikuma iesniegšanas”.
55.      Savienības starptautiskās aizsardzības sistēma tādējādi piešķir dalībvalstij rīcības brīvību pagarināt izskatīšanas periodu līdz 21 mēnesim, bet nekādā ziņā ne apturēt izskatīšanu uz nenoteiktu laiku.
56.      Atbalstot iespēju pēc saviem ieskatiem apturēt starptautiskās aizsardzības pieteikumu izskatīšanu, Polijas valdība (42) atsaucas uz Direktīvas 2013/33/ES (43) 3. panta 3. punktu, kas izslēdz no tās piemērošanas gadījumus, kuros ir piemērotas Direktīvas 2001/55 normas.
57.      Secinājumos Framholm man bija iespēja iztirzāt šo argumentu, paskaidrojot, ka “šo izslēgšanu var interpretēt a contrario sensu tādējādi, ka šādas normas neesamība Direktīvā 2013/32 nozīmē, ka tā piemērojama saistībā ar pagaidu aizsardzību atbilstoši Direktīvai 2001/55” (44).
58.      Šajos pašos secinājumos minēju, ka “Direktīvas 2001/55 un Direktīvas 2013/33 materiālās piemērošanas jomas analīze attiecībā uz starptautiskās aizsardzības pieteikuma iesniedzēju uzņemšanu apstiprina [..]:
–        Direktīva 2013/33, kas papildina Direktīvu 2011/95 un Direktīvu 2013/32, attiecas uz starptautiskās aizsardzības pieteikuma iesniedzēju individuālajām situācijām, lai nodrošinātu viņiem “uzņemšanas nosacījumus” (kas definēti Direktīvas 2013/33 2. panta f) punktā) visā pieteikuma izskatīšanas laikā. Savukārt Direktīva 2001/55/EK attiecas uz pārvietoto personu masveida pieplūduma situācijām;
–        Atšķirība pabalstu saņēmēja noteikšanā neizslēdz pārklāšanās iespēju: masveida pieplūduma gadījumā kara dēļ pārvietotā persona var izpildīt nosacījumus kāda no starptautiskās aizsardzības veidu saņemšanai;
–        Būtiski ir tas, ka Direktīvā 2001/55 paredzētās aizsardzības satura un tvēruma atbilstība Direktīvas 2013/33 uzņemšanas nosacījumiem loģiski izslēdz tās [šīs pēdējās] piemērošanu situācijās, kad jau ir spēkā cita atbalsta sistēma” (45).
59.      Tieši šī pati loģika izskaidro, ka Direktīvas 2001/55 19. panta 1. punkts piešķir dalībvalstīm tiesības nepieļaut pagaidu aizsardzības un patvēruma meklētāja statusa priekšrocību kumulēšanu pieteikuma izskatīšanas laikā.
60.      Turklāt LESD 78. panta 3. punktā paredzētajās ārkārtas situācijās, uz kurām attiecās Lēmums (ES) 2015/1523 (46) un Lēmums (ES) 2015/1601 (47), Direktīvas 2013/32 garantijas palika spēkā (48). Neredzu iemeslus, lai attaisnotu to, ka tikpat ārkārtējā situācijā kā tā, kas izriet no personu pārvietošanas kara Ukrainā dēļ, starptautiskās aizsardzības pieteikuma iesniedzējiem būtu jāpiemēro atšķirīga attieksme.
61.      Visbeidzot, ir jāatgādina, ka Eiropas Savienības Pamattiesību hartas (turpmāk tekstā – “Harta”) 18. pants patvēruma tiesības paaugstina līdz pamattiesību līmenim. Šī norma garantē, ka var “faktiski izmantot [..] tiesības lūgt patvērumu” dalībvalstīs (49).
62.      Kā uzsvērusi Tiesa, “[..] lai arī starptautiskās aizsardzības pieteikuma sagatavošana un iesniegšana ir secīgi un nošķirti posmi [..], starp šīm darbībām tomēr pastāv cieša saikne, jo to mērķis ir nodrošināt, pirmām kārtām, efektīvu piekļuvi procedūrai, kas ļauj izskatīt starptautiskās aizsardzības pieteikumu, un, otrām kārtām, Hartas 18. panta efektivitāti” (50).
63.      Tiesību lūgt patvērumu efektivitāte nav savienojama ar attiecīgo pieteikumu izskatīšanas apturēšanu uz nenoteiktu laiku. Šo trūkumu nenovērš apstāklis, ka ministrs pieņem lēmumu par šiem pieteikumiem vēlākā posmā (51), ja pieteikumu izskatīšana notiek, kad var būt pagājuši vairāki gadi, kopš pārvietotā persona lūdza piešķirt starptautiskās aizsardzības statusu. Šajos apstākļos, kā jau teicu, pamattiesību pieprasīt patvērumu efektivitāte netiktu nodrošināta.
64.      Direktīvas 2001/55 17. panta 1. punktā ir paredzēta iespēja, ka personas, kam ir pagaidu aizsardzība, iesniedz “jebkurā laikā [..] patvēruma pieteikumu”. Šāda norma, lai nodrošinātu pamattiesību īstenošanu, netieši prasa, lai pieteikumu izskatītu kompetentā iestāde, kas izvērtē pārvietotās personas apstākļus (52). Tiesību iesniegt pieteikumu atzīšana, lai pēc tam gadiem ilgi kavētos ar tā izskatīšanu, nav atbilstoša ne šai normai, ne a fortiori Hartas 18. pantā atzīto pamattiesību būtībai.
65.      Saskaņā ar Hartas 52. panta 1. punktu “visiem šajā Hartā atzīto tiesību un brīvību izmantošanas ierobežojumiem ir jābūt noteiktiem tiesību aktos, un tajos jārespektē šo tiesību un brīvību būtība”.
66.      No iesniedzējtiesas nolēmuma šķiet izrietam, ka faktiski starptautiskās aizsardzības pieteikuma izskatīšanas automātiska apturēšana šajos gadījumos izriet ne tik daudz no likumdevēja izvēles, bet gan no ministra prakses. Ja tā būtu, netiktu izpildīts nosacījums, ka pamattiesību ierobežojumus nosaka tiesību aktos.
67.      Šajos apstākļos man nešķiet pārliecinoši apgalvot, ka saskaņā ar Direktīvas 2001/55 19. panta 2. punktu pārvietotā persona saņem pagaidu aizsardzību, pat ja tai neatzīst starptautisko aizsardzību (53). Kā Tiesa atzina sprieduma Kaduna 82. punktā (54), ar pagaidu aizsardzību tās saņēmējiem tiek piešķirtas ierobežotākas tiesības nekā tās, kas izriet no starptautiskās aizsardzības piešķiršanas.
68.      Savukārt interpretācija, kas atbilst pamattiesību pieprasīt patvērumu nozīmei, vedina mani uzskatīt, ka pagaidu aizsardzības saņēmējiem ir tiesības uz to, ka viņu starptautiskās aizsardzības pieteikumi tiek izskatīti periodā, kurā ir spēkā pagaidu aizsardzība, pat ja tas notiek sistēmai piemītošo ierobežojumu noteiktajā tempā.
V.      Secinājumi
69.      Ņemot vērā izklāstīto, ierosinu atbildēt Raad van State (Valsts padome, Nīderlande) šādi:
“Padomes Direktīvas 2001/55/EK (2001. gada 20. jūlijs) par obligātajiem standartiem, lai pārvietoto personu masveida pieplūduma gadījumā sniegtu tām pagaidu aizsardzību, un par pasākumiem, lai līdzsvarotu dalībvalstu pūliņus, uzņemot šādas personas un uzņemoties ar to saistītās sekas, 17. panta 2. punkts un Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2013/32/ES (2013. gada 26. jūnijs) par kopējām procedūrām starptautiskās aizsardzības statusa piešķiršanai un atņemšanai 31. pants
ir jāinterpretē tādējādi, ka
tie neatļauj dalībvalstīm tāda starptautiskās aizsardzības pieteikuma izskatīšanu, kuru ir iesniegusi persona, kurai ir pagaidu aizsardzība, šīs aizsardzības periodā apturēt automātiski uz nenoteiktu laiku tādējādi, ka starptautiskās aizsardzības pieteikuma lēmuma pieņemšanas termiņš nesākas vai neturpinās, kamēr nav beidzies pagaidu aizsardzības periods”.
1      Oriģinālvaloda – spāņu.
i      Šīs lietas nosaukums ir izdomāts. Tas neatbilst neviena lietas dalībnieka reālajam personvārdam vai nosaukumam.
2      Padomes Direktīva (2001. gada 20. jūlijs) par obligātajiem standartiem, lai pārvietoto personu masveida pieplūduma gadījumā sniegtu tām pagaidu aizsardzību, un par pasākumiem, lai līdzsvarotu dalībvalstu pūliņus, uzņemot šādas personas un uzņemoties ar to saistītās sekas (OV 2001, L 212, 12. lpp.).
3      Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīva (2011. gada 13. decembris) par standartiem, lai trešo valstu valstspiederīgos vai bezvalstniekus kvalificētu kā starptautiskās aizsardzības saņēmējus, par bēgļu vai personu, kas tiesīgas saņemt alternatīvo aizsardzību, vienotu statusu, un par piešķirtās aizsardzības saturu (OV 2011, L 37, 9. lpp.).
4      Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīva (2013. gada 26. jūnijs) par kopējām procedūrām starptautiskās aizsardzības statusa piešķiršanai un atņemšanai (OV 2013, L 180, 60. lpp.).
5      Tas ir Minister van Asiel en Migratie (Patvēruma un migrācijas ministrs, Nīderlande) (turpmāk tekstā – “Ministrs”).
6      Padomes Īstenošanas lēmums (ES) 2022/382 (2022. gada 4. marts), ar ko Direktīvas 2001/55/EK 5. panta nozīmē konstatē no Ukrainas pārvietoto personu masveida pieplūduma esamību un nosaka pagaidu aizsardzības ieviešanu (OV 2022, L 71, 1. lpp.). Īstenošanas lēmums 2022/382 sākotnēji tika piemērots vienu gadu, līdz 2023. gada 4. martam, un pēc tam tika pagarināts līdz 2024. gada 4. martam. Padome ar Īstenošanas lēmumu (ES) 2023/2409 (2023. gada 19. oktobris), ar ko pagarina ar Īstenošanas lēmumu (ES) 2022/382 ieviesto pagaidu aizsardzību (OV L, 2023/2409), pagarināja pagaidu aizsardzības termiņu līdz 2025. gada 4. martam. Ar Padomes Īstenošanas lēmumu (ES) 2024/1836 (2024. gada 25. jūnijs), ar ko pagarina ar Īstenošanas lēmumu (ES) 2022/382 ieviesto pagaidu aizsardzību (OV L, 2024/1836), šis termiņš atkārtoti tika pagarināts līdz 2026. gada 4. martam. Padomes Īstenošanas lēmums (ES) 2025/1460 (2025. gada 15. jūlijs), ar ko pagarina ar Īstenošanas lēmumu (ES) 2022/382 ieviestās pagaidu aizsardzības termiņu, nosaka turpmāku pagarinājumu līdz 2027. gada 4. martam (DO L, 2025/1460).
7      2000. gada Likums par ārvalstniekiem, 2000. gada 23. novembris (Stb. 2000, Nr. 495; turpmāk tekstā – “Vw 2000”).
8      2000. gada 23. novembra Karaļa dekrēts par 2000. gada Likuma par ārvalstniekiem īstenošanu (Stb. 2000, Nr. 497; turpmāk tekstā – “Karaļa dekrēts par ārvalstniekiem”).
9      2000. gada Noteikumi par ārvalstniekiem, 2000. gada 18. decembris (Stcrt. 2001, Nr. 10).
10      Iesniedzējtiesas nolēmuma 2.1. punkts.
11      Iesniedzējtiesas nolēmuma 2.2. punkts.
12      Iesniedzējtiesas nolēmuma 3.1. punkts
13      Iesniedzējtiesas nolēmuma 3.2. punkts.
14      Iesniedzējtiesas nolēmuma 3.3. punkts
15      Spriedums, 2025. gada 20. novembris (C‑195/25, EU:C:2025:904; turpmāk tekstā – “spriedums
Framholm”).
16      EU:C:2025:700. Turpmāk tekstā – “secinājumi Framholm”.
17      Secinājumu Framholm 29.‑38. punkts. Atsaucos uz to saturu bez nepieciešamības to šeit atkārtot.
18      Spriedums
Framholm, rezolutīvās daļas 1. punkts.
19      Iesniedzējtiesas nolēmuma 4.3. punkts. Tajā ir minēts ministra 2022. gada 30. marta paziņojums Nīderlandes Pārstāvju palātas priekšsēdētājam ar papildu paskaidrojumiem par transponēšanas likuma interpretāciju. Nīderlandes valdība norāda (tās rakstveida apsvērumu 11. punkts), ka Nīderlandes likumdevējs ir izvēlējies pakārtot pagaidu aizsardzības piešķiršanu nosacījumam, ka ir iesniegts starptautiskās aizsardzības pieteikums.
20      Iesniedzējtiesas nolēmuma 4.3. punkts.
21      Iesniedzējtiesas nolēmuma 4.4. punkts.
22      Iesniedzējtiesas nolēmuma 12.1. punkts.
23      Spriedums
Framholm, 48. punkts. Mans izcēlums.
24      Turpat, 49. punkts.
25      Turpat, 54. punkts. Mans izcēlums.
26      Turpat, 55. punkts.
27      Turpat, 57.punkts.
28      COM/2000/0303, galīgā redakcija, OV 2000, C 311 E, 251. lpp.
29      Tā ir paredzēts dokumentā, ko ir pieņēmusi Patvēruma grupa 2000. gada 2. oktobrī, pieejams: https://data.consilium.europa.eu/doc/document/ST‑11650‑2000‑INIT/es/pdf. 2. punkta 1. zemsvītras piezīmē ir aprakstītas diskusijas par iespēju apturēt patvēruma pieteikumu izskatīšanu.
30      Komisijas rakstveida apsvērumu 27. punkts.
31      Iesniedzējtiesas nolēmumā (11.7.4. punkts) iesniedzējtiesa apgalvo, ka Direktīvas 2001/55 rašanās vēsture neļauj pārliecinoši secināt, vai dalībvalstis ir vai nav vēlējušās formāli paredzēt apturēšanas tiesības.
32      Secinājumi Framholm, 73. punkts.
33      “Paredzams, ka pagaidu aizsardzības ieviešana nāks par labu arī dalībvalstīm, jo ar pagaidu aizsardzību saistītās tiesības [..] mazina vajadzību pārvietotajām personām nekavējoties meklēt starptautisko aizsardzību un līdz ar to dalībvalstu patvēruma sistēmu pārslogošanas risku”. Mans izcēlums.
34      “Pagaidu aizsardzības pagarināšana arī palīdzēs nodrošināt, ka dalībvalstu patvēruma sistēmas netiek pārslogotas, ievērojami palielinoties to starptautiskās aizsardzības pieteikumu skaitam, kurus varētu iesniegt personas, kas pagaidu aizsardzību saņem līdz 2024. gada 4. martam, ja pagaidu aizsardzība šajā datumā tiktu pārtraukta, vai personas, kas bēg no kara Ukrainā un ierodas Savienībā pēc minētā datuma un pirms 2025. gada 4. marta”.
35      Secinājumi Framholm, 74. punkts
36      Turpat, 75. punkts.
37      Turpat, 76. punkts.
38      Turpat, 77. punkts, kurā minēts spriedums, 2025. gada 8. maijs, Zimir (C‑662/23, EU:C:2025:326), 32. punkts.
39      Turpat, 78. punkts. Šo pašu secinājumu 79. un 80. punktā ir norādīts, kā Eiropas Parlamenta un Padomes Regulas (ES) Nr. 604/2013 (2013. gada 26. jūnijs), ar ko paredz kritērijus un mehānismus, lai noteiktu dalībvalsti, kura ir atbildīga par trešās valsts valstspiederīgā vai bezvalstnieka starptautiskās aizsardzības pieteikuma izskatīšanu, kas iesniegts kādā no dalībvalstīm (OV 2013, L 180, 31. lpp.), 33. pants attiecībā uz situācijām, kad ierodas ārkārtīgi liels skaits trešo valstu valstspiederīgo, kuri vēlas saņemt starptautisko aizsardzību, nosaka “agrīnas brīdināšanas, sagatavotības un krīžu pārvarēšanas mehānisms tādu preventīvu darbību veikšanai, kuru mērķis it īpaši ir izvairīties no tā, ka šīs regulas piemērošana varētu būt apdraudēta tāpēc, ka kādas dalībvalsts patvēruma sistēma varētu piedzīvot īpašu noslogotību” (secinājumu Framholm 70. punkts). Arī šādos gadījumos Savienības likumdevējs nav atļāvis dalībvalstīm patstāvīgi automātiski atzīt par nepieņemamiem starptautiskās aizsardzības pieteikumus (to pašu secinājumu 80. punkts).
40      Iesniedzējtiesa izklāsta (iesniedzējtiesas nolēmuma 11.4.1. punkts), kā secīgi pieņemtu Padomes Īstenošanas lēmumu rezultātā šis periods varētu sasniegt četrus gadus līdz 2026. gada 4. martam. Šim aprēķinam būtu jāpieskaita papildu gads, kas paredzēts Īstenošanas lēmumā 2025/1460 (pieņemts pēc iesniedzējtiesas nolēmuma) līdz 2027. gada 4. martam.
41      Nīderlandes valdības rakstveida apsvērumu 15. punkts.
42      Polijas valdības rakstveida apsvērumu 14. punkts.
43      Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīva (2013. gada 26. jūnijs), ar ko nosaka standartus starptautiskās aizsardzības pieteikuma iesniedzēju uzņemšanai (OV 2013, L 180, 96. lpp.). Saskaņā ar tās 3. panta 3. punktu “šo direktīvu nepiemēro, ja piemēro Padomes Direktīvu 2001/55/EK [..]”. Tādā pašā nozīmē bija formulēts šīs direktīvas priekšteces, Padomes Direktīvas 2003/9/EK (2003. gada 27. janvāris), ar ko nosaka obligātos standartus patvēruma meklētāju uzņemšanai (OV 2003, L 31, 18. lpp.), 3. panta 3. punkts.
44      Secinājumi Framholm, 67. punkts.
45      Turpat, 68. punkts.
46      Padomes Lēmums (2015. gada 14. septembris), ar ko nosaka pagaidu pasākumus starptautiskās aizsardzības jomā Itālijas un Grieķijas labā (OV 2015, L 239, 146. lpp.).
47      Padomes Lēmums (2015. gada 22. septembris), ar ko nosaka pagaidu pasākumus starptautiskās aizsardzības jomā Itālijas un Grieķijas labā (OV 2015, L 248, 80. lpp.).
48      Attiecīgi 31. un 36. apsvērums.
49      Spriedums, 2023. gada 22. jūnijs, Komisija/Ungārija (Iepriekšējs paziņojums par nodomu iesniegt patvēruma pieteikumu) (C‑823/21, EU:C:2023:504), 52. punkts, mans izcēlums. Spriedumā Framholm ir uzsvērta tiesību efektivitāte un attiecīgs dalībvalstu pienākums: “attiecībā uz personām, kuras izpildījušas Savienības tiesībās noteiktās minimālās prasības, lai kvalificētos kādam no šiem statusiem [..], dalībvalstīm, ievērojot šajā direktīvā [2002/55] paredzētos izslēgšanas pamatus un Direktīvā 2013/32 paredzētos pieteikuma nepieņemamības pamatus, ir pienākums piešķirt lūgto starptautisko aizsardzību un tām šajā ziņā nav nekādas rīcības brīvības” (54. punkts).
50      Spriedums, 2022. gada 30. jūnijs, Valstybės sienos apsaugos tarnyba u.c. (C‑72/22 PPU, EU:C:2022:505), 62. punkts, kurā minēts spriedums, 2020. gada 25. jūnijs, Ministerio Fiscal (Iestāde, kas var pieņemt starptautiskās aizsardzības pieteikumus) (C‑36/20 PPU, EU:C:2020:495), 93. punkts.
51      Iesniedzējtiesas nolēmuma 12.1. punkts.
52      Šajā nozīmē skat. iesniedzējtiesas nolēmuma 11.4.2. punktu.
53      Vācijas valdības rakstveida apsvērumu 17. punkts.
54      Spriedums, 2024. gada 19. decembris (C‑244/24 un C‑290/24, EU:C:2024:1038). Iesniedzējtiesa atsaucas uz šo spriedumu iesniedzējtiesas nolēmuma 11.3., 11.4.6., 11.5. un 11.6. punktā