ĢENERĀLADVOKĀTES JULIANAS KOKOTES [JULIANE KOKOTT]
SECINĀJUMI,
sniegti 2026. gada 12. februārī (1)
Apvienotās lietas C‑722/24 un C‑756/24
SIA “Elektro bizness”,
piedaloties
Sabiedrisko pakalpojumu regulēšanas komisijai (C‑722/24),
un
Sabiedrisko pakalpojumu regulēšanas komisija,
piedaloties
SIA “Jelgavas autobusu parks” (C‑756/24)
(Augstākās tiesas (Senāts) (Latvija) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Elektroenerģijas iekšējais tirgus – Direktīva (ES) 2019/944 – 2. panta 41. punkts – Termins “tiešā līnija” – Lietotāja tiesības izvēlēties – Pilnīga atvienošana no elektroenerģijas tīkla – Lietotāja pieslēgšana, izmantojot esošu kabeļlīniju – Vairāku lietotāju pieslēgšana
Satura rādītājs
I.
Ievads
II.
Piemērojamie tiesību akti
A.
Savienības tiesības
B.
Latvijas tiesību akti
III.
Pamatlietas un prejudiciālie jautājumi
A.
Lieta C722/24 “Elektro bizness”
B.
Lieta C756/24 “Jelgavas autobusu parks”
IV.
Juridiskais izvērtējums
A.
Tiešā līnija kā alternatīvs elektroapgādes veids? (otrais jautājums lietā C722/24 un pirmais un trešais jautājums lietā C756/24)
1.
Elektroenerģijas tirgus direktīvas 2. panta 41. punkta 1. un 2. varianta savstarpēja nošķiršana
2.
Tiešā līnija Elektroenerģijas tirgus direktīvas 2. panta 41. punkta 2. variantā kā alternatīva tīklam
a)
2. varianta formulējums 2. panta 41. punktā
b)
2. panta 41. punkta pieņemšanas priekšvēsture
c)
Salīdzinājums ar Gāzes tirgus direktīvu
d)
Elektroenerģijas tirgus direktīvas sistēma
e)
Direktīvas mērķi
1)
Elektroenerģijas iekšējā tirgus liberalizācija
2)
Ekoloģiskā transformācija kā mērķis
3)
Pretruna ar mērķi nodrošināt samaksājamas enerģijas cenas
3.
Starpsecinājumi
B.
Pilnīga atvienošana no tīkla (otrais jautājums lietā C756/24)
C.
Vairāku lietotāju pieslēgšana vienai un tai pašai kabeļlīnijai (otrais jautājums lietā C722/24)
D.
Termins “ražošanas objekts” (pirmais jautājums lietā C722/24)
E.
Izolēta lietotāja un izolēta ražošanas objekta kritēriji (pirmais un otrais jautājums lietā C722/24 un trešais jautājums lietā C756/24)
V.
Secinājumi
I.      Ievads
1.        Vai tiešu kabeļlīniju, pa kuru lietotājs (klients) elektroenerģiju no elektroenerģijas ražotāja saņem bez sadales tīkla starpniecības (un tātad – bez pienākuma veikt iemaksas, lai segtu ar šo tīklu saistītās izmaksas), var izmantot vienīgi tie lietotāji, kuriem tehnisku iemeslu vai saimniecisku apsvērumu dēļ pieslēgums sadales tīklam nav pieejams? Vai tomēr šādas tiešās līnijas ierīkošanu dalībvalstis var atļaut arī citādās situācijās (piemēram, lai veicinātu rūpniecības teritoriju attīstību vai “zaļās” enerģijas decentralizētu ražošanu un apgādi)?
2.        Tāda ir divos Augstākās tiesas (Senāta) (Latvija) lūgumos sniegt prejudiciālu nolēmumu uzdoto jautājumu būtība.
3.        Jau kopš Direktīvas 96/92/EK (2) pieņemšanas šāda “tiešā līnija” ir atzīta kā elektroenerģijas iekšējā tirgus sastāvdaļa. Pašlaik spēkā esošajā Direktīvā (ES) 2019/944 (turpmāk tekstā – “Elektroenerģijas tirgus direktīva”) (3) tās izmantošana ir reglamentēta tādējādi, lai būtu iespējams nodrošināt līdzsvaru starp visu lietotāju apgādes drošību un tīkla izmaksu taisnīgu sadalījumu, no vienas puses, un rūpniecības attīstības veicināšanu un enerģijas ražošanas diversifikāciju, no otras puses.
4.        Izskatot šos Augstākās tiesas (Senāta) lūgumus sniegt prejudiciālu nolēmumu Tiesai ir iespēja konkretizēt šāda līdzsvara nodrošināšanas nosacījumus.
5.        Ar abās pamatlietās aplūkojamajām kabeļlīnijām ir paredzēts savienot vienu elektrostaciju un vienu lietotāju. Tomēr katrai no plānotajām kabeļlīnijām ir dažas īpatnības: lietā C‑722/24 lietotājam ar strīdīgās kabeļlīnijas palīdzību tiktu izveidots savienojums ar jau esošu kabeļlīniju, kura savukārt ir savienota ar sadales tīklu un pa kuru jau tiek apgādāti citi lietotāji. Lietā C‑756/24 lietotājs jau ir pieslēgts tīklam, bet turpmāk šo pieslēgumu saglabātu tikai kā rezerves savienojumu papildus strīdīgajai kabeļlīnijai.
II.    Piemērojamie tiesību akti
A.      Savienības tiesības
6.        Elektroenerģijas tirgus direktīvas 2. panta (“Definīcijas”) 41. punkts ietver termina “tiešā līnija” definīciju. Šīs direktīvas vajadzībām “tiešā līnija” ir:
“vai nu elektrolīnija, kas saista izolētu ražošanas objektu ar izolētu lietotāju, vai arī elektrolīnija, kas saista ražotāju un elektroenerģijas piegādes uzņēmumu, pa kuru notiek tieša piegāde to objektiem, meitasuzņēmumiem un lietotājiem [..]”.
7.        Elektroenerģijas tirgus direktīvas 7. panta (“Tiešās līnijas”) formulējums ir šāds:
“1.      Dalībvalstis veic vajadzīgos pasākumus, lai nodrošinātu, ka:
a)      visi ražotāji un elektroenerģijas piegādes uzņēmumi [(4)], kas veic uzņēmējdarbību to teritorijā, var veikt piegādes saviem objektiem, meitasuzņēmumiem un lietotājiem, izmantojot tiešo līniju, un minētā iemesla dēļ tiem nepiemēro nesamērīgas administratīvās procedūras vai izmaksas,
b)      visiem lietotājiem to teritorijā – atsevišķi vai kopā – ražotāji un elektroenerģijas piegādes uzņēmumi var veikt piegādes, izmantojot tiešo līniju.
2.      Dalībvalstis nosaka kritērijus, kurus ievēro, piešķirot atļaujas tiešo līniju būvniecībai to teritorijā. Minētie kritēriji ir objektīvi un nediskriminējoši.
3.      Elektroenerģijas piegādes iespēja, izmantojot tiešo līniju, kā minēts šā panta 1. punktā, neietekmē iespēju slēgt līgumus par elektroenerģiju saskaņā ar 6. pantu.
4.      Dalībvalstis var izsniegt atļaujas tiešās līnijas būvniecībai, tomēr ņemot vērā atteikumu atļaut piekļuvi sistēmai saskaņā ar 6. pantu vai strīdu izšķiršanas procedūras sākšanu saskaņā ar 60. pantu.
5.      Dalībvalstis var atteikt tiešās līnijas būvniecības atļauju, ja šādas atļaujas piešķiršana traucētu piemērot noteikumus par sabiedrisko pakalpojumu sniegšanas saistībām saskaņā ar 9. pantu. Šādu atteikumu pienācīgi pamato.”
B.      Latvijas tiesību akti
8.        2005. gada 5. maijā pieņemtā Elektroenerģijas tirgus likuma (turpmāk tekstā – “Elektroenerģijas tirgus likums”) 1. panta 29. punktā termins “tiešā līnija” definēts šādi:
“elektrolīnija, kas sasaista savrupu elektroenerģijas ražošanas objektu ar savrupu lietotāju, vai elektrolīnija, kas sasaista savrupu elektroenerģijas ražotāju un tirgotāju, kurš tieši apgādā savā īpašumā vai valdījumā esošus objektus, saistītos uzņēmumus un savus lietotājus [..]”.
9.        Elektroenerģijas tirgus likuma 25. panta (“Līniju ierīkošana”) otrās daļas un trešās daļas 1. punkta formulējums ir šāds:
“(2)      Sadales sistēmas operatoram ir tiesības ierīkot sadales līniju savā licences darbības zonā.
(3)      Citai personai, kura nav sadales sistēmas operators, ir tiesības ierīkot sadales līniju sadales sistēmas operatora licences darbības zonā gadījumos, kad līnija, kas tiek būvēta, ir:
1)      tiešā līnija [..]”.
10.      Elektroenerģijas tirgus likuma 26. pants (“Tiešā līnija”) ietver šādus noteikumus:
“(1)      Ražotājam ir tiesības piegādāt elektroenerģiju lietotājiem vai saviem objektiem, izmantojot tiešās līnijas pieslēgumu.
(2)      Atļauju tiešās līnijas pieslēguma ierīkošanai izsniedz regulators. Regulators nosaka objektīvus un vienlīdzīgus kritērijus, pēc kādiem tiks izsniegta atļauja tiešās līnijas pieslēguma ierīkošanai.”
III. Pamatlietas un prejudiciālie jautājumi
A.      Lieta C‑722/24 “Elektro bizness”
11.      SIA “Elektro bizness” apsaimnieko koģenerācijas staciju elektroenerģijas ražošanas vajadzībām. Tai pieder ne tikai šī elektrostacija, bet arī elektrostacijai pieslēgta 7,6 km gara 20 kV apakšzemes kabeļlīnija (turpmāk tekstā – “esošā kabeļlīnija”), pa kuru tiek transportēta elektroenerģija. SIA “Elektro bizness” par esošās kabeļlīnijas īpašnieci kļuva vēl pirms Latvijas Elektroenerģijas tirgus likuma stāšanās spēkā 2005. gadā. Pa šo kabeļlīniju SIA “Elektro bizness” elektroenerģiju transportē uz akciju sabiedrības “Sadales tīkls” infrastruktūru. Vienlaikus tā esošo kabeļlīniju izmanto, lai elektroenerģiju piegādātu sešiem rūpnieciskiem lietotājiem – bez AS “Sadales tīkls” starpniecības.
12.      2021. gadā SIA “Elektro bizness” vērsās pie Sabiedrisko pakalpojumu regulēšanas komisijas (turpmāk tekstā – “regulators”) ar lūgumu izsniegt atļauju tiešās līnijas ierīkošanai. Bija paredzēts, ka ar apmēram 400 m garo plānoto kabeļlīniju kāda lietotāja iekārta tiks savienota ar esošo kabeļlīniju, lai SIA “Elektro bizness” būtu iespējams šo lietotāju apgādāt ar elektroenerģiju bez sadales tīkla starpniecības.
13.      Ar 2021. gada 10. jūnija lēmumu Nr. 65 regulators atteica SIA “Elektro bizness” atļauju tiešās līnijas ierīkošanai. Tas šo lēmumu pamatoja tādējādi, ka plānotā kabeļlīnija nav kvalificējama kā tiešā līnija. Tā kā esošā kabeļlīnija neesot uzskatāma par “[elektroenerģijas] ražošanas objekta” sastāvdaļu, nav tā, ka plānotā kabeļlīnija lietotāju savienos ar savrupu ražošanas objektu.
14.      Pēc tam SIA “Elektro bizness” iesniedza pieteikumu Administratīvajai apgabaltiesai (Latvija), kas to noraidīja. Tā piekrita regulatora nostājai, ka esošā kabeļlīnija nav uzskatāma par “ražošanas objekta” sastāvdaļu, jo tā tiek izmantota nevis elektroenerģijas ražošanai, bet gan saražotās elektroenerģijas transportēšanai. Tātad šī kabeļlīnija lietotāju ar elektrostaciju nesavienos tieši.
15.      Par šo spriedumu SIA “Elektro bizness” Augstākajai tiesai (Senātam) iesniedza kasācijas sūdzību, kurā tā apgalvoja, ka esošā kabeļlīnija ir nepieciešama elektrostacijas funkcionēšanai un ka šā iemesla dēļ tā būtu uzskatāma par šā ražošanas objekta sastāvdaļu. Turklāt tiešās līnijas ierīkošanas mērķis esot elektroenerģijas ražotāja iespējamība konkrētu lietotāju ar saražoto enerģiju apgādāt tieši – bez tīkla starpniecības.
16.      Šādos apstākļos Augstākā tiesa (Senāts) apturēja tiesvedību un uzdeva Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:
“Vai [Elektroenerģijas tirgus direktīvas] 2. panta 41. punktā:
1)      lietotais jēdziens “izolēts ražošanas objekts” saprotams tādējādi, ka tam atbilst arī ražotājam piederoša ar ražošanas staciju savienota saražotās elektroenerģijas transportēšanai paredzēta elektrolīnija, kas iziet ārpus ražošanas stacijas atrašanās vietas (adreses) robežām?
2)      norādītā tiešās līnijas definīcija aptver tādu elektrolīniju, kas lietotāju ar elektroenerģijas ražošanas objektu (koģenerācijas staciju) savieno, ierīkojot pieslēgumu pie ražotājam piederošas jau izbūvētas elektroenerģijas transportēšanai paredzētas elektrolīnijas, ja tā rezultātā tiek nodrošināta elektroenerģijas piegāde no ražotāja lietotājam bez sadales sistēmas operatora tīkl[a] starpniecības? Vai atbildi uz šo jautājumu ietekmētu apstāklis, ka jau izbūvētā ražotājam piederošā elektroenerģijas transportēšanai paredzētā elektrolīnija, pie kuras tiktu pieslēgta līdz jaunajam lietotājam ierīkojamā elektrolīnija, jau tiek izmantota elektroenerģijas piegādei citiem lietotājiem?”
B.      Lieta C‑756/24 “Jelgavas autobusu parks”
17.      SIA “Jelgavas autobusu parks” komercdarbība ir pilsētas un piepilsētas pasažieru pārvadājumi. Tā plānoja iegādāties ar ūdeņradi darbināmus pilsētas satiksmes autobusus un to vajadzībām izmantot ūdeņraža ražošanas iekārtu.
18.      2021. gada martā SIA “Jelgavas autobusu parks” vērsās pie regulatora ar lūgumu izsniegt atļauju ierīkot 6,5 km garu kabeļlīniju, kas tai piederošu ūdeņraža ražošanas iekārtu savienotu ar SIA “Gren Latvija” biomasas koģenerācijas staciju. SIA “Jelgavas autobusu parks” plānoja elektroenerģiju no SIA “Gren Latvija” saņemt tieši, lai citastarp samazinātu ar pieslēguma jaudas palielināšanu saistītās izmaksas. SIA “Jelgavas autobusu parks” plānos bija paredzēts, ka pēc jaunās kabeļlīnijas ierīkošanas esošais pieslēgums sadales tīklam tiks saglabāts tikai kā rezerves savienojums. Kamēr elektroenerģija tiks saņemta pa tiešo līniju, tā šo savienojumu ar tīklu neizmantošot.
19.      Ar 2021. gada 4. novembra lēmumu Nr. 123 regulators minēto lūgumu noraidīja. Tas norādīja, ka atļauju “tiešās līnijas” ierīkošanai nevar izsniegt, jo SIA “Jelgavas autobusu parks” neesot uzskatāma par “izolētu lietotāju”. Sadales sistēmas operators varot nodrošināt, ka SIA “Jelgavas autobusu parks” tiks apgādāta ar elektroenerģiju arī pēc jaudas palielinājuma, kura izmaksas būšot samērīgas. Taču tiešās līnijas ierīkošana esot pieļaujama vienīgi tad, ja tā ir tehniski iespējama un saimnieciski attaisnojama. SIA “Jelgavas autobusu parks” šo noraidošo lēmumu pārsūdzēja Administratīvajā apgabaltiesā.
20.      Administratīvā apgabaltiesa tās pieteikumu apmierināja. No tiesiskā regulējuma neizrietot, ka vienīgais tiešo līniju ierīkošanas nolūks būtu elektroapgādes nodrošināšana tādiem lietotājiem, kuriem nav iespējams – vai ir tikai ierobežotas iespējas – saņemt nepieciešamo elektroenerģiju caur sadales tīklu. Tiešas līnijas ierīkošanai gan esot priekšnosacījums – atvienošana no tīkla. Tomēr SIA “Jelgavas autobusu parks” esot iesniegusi apliecinājumu, ka tiešās līnijas izmantošanas laikā tiks nodrošināta atslēgšanās no AS “Sadales tīkls” infrastruktūras. Ar to esot pietiekami.
21.      Par šo spriedumu regulators Augstākajai tiesai (Senātam) iesniedza kasācijas sūdzību. Tā apturēja tiesvedību un uzdeva Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:
“1)      Vai [Elektroenerģijas tirgus direktīvas] 7. pants interpretējams tādējādi, ka “tiešā līnija” ir uzskatāma par alternatīvu elektroenerģijas piegādes veidu, ja lietotājs tā vēlas, vai tomēr tiešā līnija ir pieļaujama vien izņēmuma gadījumos?
2)      Vai [Elektroenerģijas tirgus direktīvas] 2. panta 41. punkts interpretējams tādējādi, ka par “tiešo līniju” var atzīt elektrolīniju, ar kuru plānots savienot sadales sistēmai pieslēgtu elektroenerģijas ražotāju ar sadales sistēmai pieslēgtu elektroenerģijas lietotāju, lietotājam saglabājot šo pieslēgumu sadales sistēmai kā rezerves pieslēgumu pēc plānotās elektrolīnijas izbūves, bet lietotājam atslēdzoties no sadales sistēmas laikā, kad elektroenerģija lietotājam tiek piegādāta no elektroenerģijas ražotāja, izmantojot tiešo līniju?
3)      Vai ar [Elektroenerģijas tirgus direktīvas] 2. panta 41. punktā lietoto jēdzienu “izolēts lietotājs” jāsaprot tikai tāds lietotājs, kurš nav pieslēdzies sadales sistēmai un kuram sadales sistēmas operators nespēj nodrošināt nepieciešamo jaudu, veicot pieslēguma izbūvi par samērīgām izmaksām?”
22.      Ar Tiesas priekšsēdētāja 2024. gada 6. decembra lēmumu lietas C‑722/24 “Elektro bizness” un C‑756/24 “Jelgavas autobusu parks” tika apvienotas rakstveida un mutvārdu procesam un sprieduma taisīšanai.
23.      Regulators un Eiropas Komisija iesniedza rakstveida apsvērumus abās lietās. Itālijas valdība iesniedza rakstveida apsvērumus lietā C‑722/24 “Elektro bizness”, bet Austrijas valdība – lietā C‑756/24 “Jelgavas autobusu parks”. Tiesa, pamatojoties uz Reglamenta 76. panta 2. punktu, nolēma tiesas sēdi mutvārdu paskaidrojumu uzklausīšanai nerīkot.
IV.    Juridiskais izvērtējums
24.      Uzdotie pieci prejudiciālie jautājumi būtībā ir apkopojami divās grupās; lai uz tiem atbildētu, ir nepieciešams precizēt termina “tiešā līnija” interpretāciju.
25.      Šajā ziņā vispirms noskaidrošu, vai tiešā līnija ir uzskatāma par alternatīvu elektroapgādes veidu vai tomēr tiešo līniju var ierīkot vienīgi tad, ja tehnisku vai saimniecisku iemeslu dēļ lietotājam nav iespējama pieslēgšana tīklam (skat. A sadaļu) (otrais jautājums lietā C‑722/24, kā arī pirmais un trešais jautājums lietā C‑756/24). Ja apstiprinoša būtu tieši atbilde uz pēdējo minēto jautājumu, tad atbilde uz papildjautājumu – vai papildus tiešajai līnijai var saglabāt rezerves savienojumu ar sadales tīklu – vairs nebūtu nepieciešama (skat. B sadaļu) (otrais jautājums lietā C‑756/24).
26.      Turklāt iesniedzējtiesa vēlas noskaidrot, vai pa tiešo līniju var pieslēgt tikai vienu atsevišķu lietotāju vai tomēr arī vairākus lietotājus, un kā ir saprotams termins “izolēts ražošanas objekts” (pirmais un otrais jautājums lietā C‑722/24 un trešais jautājums lietā C‑756/24) (skat. C, D un E sadaļu).
A.      Tiešā līnija kā alternatīvs elektroapgādes veids? (otrais jautājums lietā C‑722/24 un pirmais un trešais jautājums lietā C‑756/24)
27.      Ar otrā prejudiciālā jautājuma pirmo daļu lietā C‑722/24 iesniedzējtiesa vēlas noskaidrot, vai termina “tiešā līnija” – Elektroenerģijas tirgus direktīvas 2. panta 41. punkta izpratnē – izšķirošā iezīme ir tāda, ka elektroenerģijas piegāde no elektroenerģijas ražotāja līdz lietotājam tiek nodrošināta bez sadales sistēmas operatora tīkla starpniecības. Šādi definēts termins “tiešā līnija” būtu balstīts uz faktisko piegādes situāciju un nebūtu atkarīgs no tā, vai pieslēgums tīklam jau pastāv vai tomēr tas ir tikai iespējams.
28.      Šā jautājuma precizēšana ir nepieciešama arī tālab, lai konstatētu, vai apgāde pa tiešo līniju ir uzskatāma par alternatīvu elektroapgādes veidu vai tomēr to var izmantot vienīgi izņēmuma gadījumos, kad citi piegādes veidi tehniski vai saimnieciski nav iespējami (pirmais un trešais jautājums lietā C‑756/24). Ja būtu jāorientējas pēc tā, ka nav iespējams pieslēgties tīklam, tad lietotāji, kas tīklam jau ir pieslēgti, un jaunie lietotāji, kuriem ir pieejams šāds pieslēgums, nevarētu izvēlēties elektroenerģijas saņemšanu pa tiešo līniju.
29.      Elektroenerģijas tirgus direktīvas 2. panta 41. punktā ir aprakstīti divi definētās tiešās līnijas varianti. Tā ir “elektrolīnija, kas saista izolētu ražošanas objektu ar izolētu lietotāju” (1. variants) vai “elektrolīnija, [kura] saista ražotāju un elektroenerģijas piegādes uzņēmumu [un] pa kuru notiek tieša piegāde to objektiem, meitasuzņēmumiem un lietotājiem” (2. variants).
30.      Vispirms izskaidrošu, ar ko šie divi varianti atšķiras viens no otra un kālab strīdīgo kabeļlīniju gadījumiem nozīmīgs ir tieši otrais (1.). Kā tiks noskaidrots nākamajos punktos izklāstītajā izvērtējumā, tiešā līnija bija paredzēta kā alternatīva elektroapgādei caur sadales tīklu (2.).
1.      Elektroenerģijas tirgus direktīvas 2. panta 41. punkta 1. un 2. varianta  savstarpēja nošķiršana
31.      Prejudiciālo jautājumu formulējums rada iespaidu, ka iesniedzējtiesa vēlas noskaidrot, vai strīdīgās kabeļlīnijas ir subsumējamas 1. variantam, tas ir, vai tās ir kvalificējamas kā kabeļlīnijas, kas “saista izolētu ražošanas objektu ar izolētu lietotāju” (5).
32.      Taču – kā lietā C‑756/24 apgalvo Austrija – pamatlietās izklāstītie apstākļi rosina pārliecināties, vai strīdīgās kabeļlīnijas drīzāk nav kvalificējamas kā 2. variantā aprakstītā elektrolīnija, kas “[tiešas apgādes vajadzībām] saista ražotāju un [..] [tā] lietotāj[us]”. Ar lietā C‑722/24 aplūkojamo strīdīgo kabeļlīniju bija plānots savienot SIA “Elektro bizness” un tās jauno lietotāju, izmantojot esošo kabeļlīniju, pa kuru elektroenerģija bez sadales tīkla starpniecības jau tiek piegādāta sešiem citiem lietotājiem. Ar lietā C‑756/24 aplūkojamo strīdīgo kabeļlīniju bija plānots savienot SIA “Jelgavas autobusu parks”, kas gan jau ir pieslēgta sadales tīklam, un SIA “Gren Latvija” piederošo biomasas koģenerācijas staciju, proti, tiešas apgādes vajadzībām.
33.      Šajā ziņā Austrija pauž viedokli, ka 1. variants Elektroenerģijas tirgus direktīvas 2. panta 41. punktā (“elektrolīnija, kas saista izolētu ražošanas objektu ar izolētu lietotāju”) aptver tikai objektus izolētās jeb savrupās vietās. Proti, tādā situācijā elektroenerģijas ražošanas objekts, kas nav pieslēgts tīklam, ar “tiešās līnijas” palīdzību tiekot savienots ar lietotāju, kurš arī nav pieslēgts tīklam, un tātad abi esot izolēti no citām kabeļlīnijām un pieslēgumiem tīklam. Savukārt 2. variants esot interpretējams plašāk: tas aptverot visas situācijas, kad kabeļlīnija elektroenerģijas ražotāju vai elektroenerģijas piegādes uzņēmumu ar tā objektu, meitasuzņēmumu vai lietotāju savieno tieši. Ar 2. panta 41. punkta 2. variantā divreiz izmantoto saikli “un” esot domāts “vai”.
34.      Šis viedoklis pārliecina.
35.      Minētā 2. varianta formulējums, ka attiecīgā kabeļlīnija “saista [elektroenerģijas] ražotāju un elektroenerģijas piegādes uzņēmumu, [un] pa [to] notiek tieša piegāde to objektiem, meitasuzņēmumiem un lietotājiem” (6), tik tiešām ir pārprotams. Proti, šis lielākajā daļā valodu versiju izmantotais (7) formulējums pirmšķietami vedina domāt, ka tiks paredzēts, ka elektroenerģijas ražotājs pa tiešo līniju tiks savienots ar elektroenerģijas piegādes uzņēmumu un ka elektroenerģijas piegādes uzņēmums pa citu kabeļlīniju tiks savienots ar tā objektiem, meitasuzņēmumiem un lietotājiem. Šāds iespaids rodas tāpēc, ka saikļa “vai” vietā ir izmantots saiklis “un”.
36.      Taču šādu izpratni liek apšaubīt gramatiskās interpretācijas apsvērumi. Daudzskaitļa izmantojums (“to objektiem, meitasuzņēmumiem un lietotājiem”) (8) liecina, ka “objekti”, “meitasuzņēmumi” un “lietotāji” attiecas gan uz elektroenerģijas ražotāju, gan uz elektroenerģijas piegādes uzņēmumu. Atbilstoši tam šķiet loģiski, ka šajā teikumā gan pirmais “un” (frāzē “elektroenerģijas ražotājs un elektroenerģijas piegādes uzņēmums”), gan otrais “un” (frāzē “to objektiem, meitasuzņēmumiem un lietotājiem”) ir jāsaprot kā “vai”. Pēdējā minētajā gadījumā saiklis “un” acīmredzami ir jāsaprot “vai” nozīmē (“to objektiem, meitasuzņēmumiem [vai] lietotājiem”), jo ne katram elektroenerģijas ražotājam vai elektroenerģijas piegādes uzņēmumam ikvienā gadījumā būs gan (citi) objekti, gan meitasuzņēmumi (un lietotāji) (9).
37.      Šādu izpratni atbalsta arī sistēmiskās interpretācijas apsvērumi. Proti, Elektroenerģijas tirgus direktīvas 7. panta 1. punkts – kurā konkretizētas tiesības ierīkot tiešo līniju – a) apakšpunktā paredz, ka dalībvalstis veic nepieciešamos pasākumus, lai “visi [elektroenerģijas] ražotāji un elektroenerģijas piegādes uzņēmumi [..] var veikt piegādes saviem objektiem, meitasuzņēmumiem un lietotājiem, izmantojot tiešo līniju [..]”. Arī šeit ir acīmredzams, ka gan elektroenerģijas ražotāji, gan elektroenerģijas piegādes uzņēmumi ir tiesīgi pa tiešo līniju veikt piegādes saviem (attiecīgajiem) objektiem, meitasuzņēmumiem un (domāts “vai”) lietotājiem.
38.      Visbeidzot – arī teleoloģiskās interpretācijas apsvērumi liecina, ka 2. variants Elektroenerģijas tirgus direktīvas 2. panta 41. punktā ir jāsaprot tādējādi, ka gan elektroenerģijas ražotājs, gan elektroenerģijas piegādes uzņēmums elektroenerģiju saviem attiecīgajiem objektiem, meitasuzņēmumiem un it īpaši lietotājiem var piegādāt pa tiešo līniju. Kā paskaidrots šo secinājumu 61. un nākamajos punktos, tiešās līnijas instruments ir paredzēts tam, lai veicinātu elektroenerģijas iekšējā tirgus liberalizāciju un, ņemot vērā tā ekoloģisko transformāciju, alternatīvi nodrošinātu elastību, nevis tikai energoapgādi caur tīklu. Atbilstoši tam šo instrumentu var izmantot ne tikai elektroenerģijas ražotājs kopā ar elektroenerģijas piegādes uzņēmumu, bet arī elektroenerģijas ražotājs atsevišķi.
39.      Kabeļlīnija, kas izolētu elektroenerģijas ražošanas objektu savieno ar izolētu lietotāju (1. variants), jebkurā situācijā ir arī kabeļlīnija, kas elektroenerģijas ražotāju savieno ar lietotāju (viena no 2. varianta situācijām). Tas nozīmē, ka tieša līnija 1. varianta izpratnē vienlaikus ir tieša līnija 2. varianta izpratnē, tātad 1. variants ir 2. varianta apakškopa.
40.      Šķiet, ka 1. variantā ir izvirzītas augstākas prasības nekā 2. variantā, proti, tajā runa ir par “izolētu ražošanas objektu” un “izolētu lietotāju”. Tomēr elektroenerģijas ražotāju, elektroenerģijas piegādes uzņēmumu un lietotāju tiesības, kas garantētas Elektroenerģijas tirgus direktīvas 7. pantā, tas, šķiet, ietekmē tikai netieši – saistībā ar 7. panta 4. punktu, saskaņā ar kuru dalībvalsts atļaujas tiešās līnijas ierīkošanai var izsniegt atkarībā no tā, vai ir atteikts pieslēgums tīklam.
41.      Lai varētu sniegt atbildes, kas iesniedzējtiesai noderētu sprieduma taisīšanai abās pamatlietās, gan SIA “Elektro bizness” plānoto kabeļlīniju (lietā C‑722/24), gan plānoto kabeļlīniju, ar kuru paredzēts pieslēgt SIA “Jelgavas autobusu parks” (lietā C‑756/24), izvērtēšu pēc plašāk formulētā Elektroenerģijas tirgus direktīvas 2. panta 41. punkta 2. varianta kritērijiem.
2.      Tiešā līnija Elektroenerģijas tirgus direktīvas 2. panta 41. punkta 2. variantā kā alternatīva tīklam
42.      Tomēr, vai tiešā līnija tās plašākajā formā 2. varianta izpratnē, tas ir, kā “elektrolīnija, [kura] saista [elektroenerģijas] ražotāju un (domāts “vai”) elektroenerģijas piegādes uzņēmumu [..] [ar] to objektiem, meitasuzņēmumiem un (domāts “vai”) lietotājiem [un pa kuru notiek tieša piegāde tiem]” ir paredzēta kā alternatīva tīklam? Atbilde uz šo jautājumu izriet no Elektroenerģijas tirgus direktīvas: a) formulējuma, b) priekšvēstures, c) konteksta, d) sistēmas un e) mērķiem.
a)      2. varianta formulējums 2. panta 41. punktā
43.      Termina “tiešā līnija” skaidrojums Elektroenerģijas tirgus direktīvas 2. panta 41. punkta 2. variantā liecina, ka jebkurā situācijā elektroenerģija lietotājam tiek piegādāta bez sadales tīkla starpniecības. Tiešā līnija ir kabeļlīnija, “pa kuru notiek tieša piegāde [apgāde]”. Frāze “tieša piegāde [apgāde]” parasti nozīmē apgādi “bez starpniecības” vai “bez apvedceļiem”. Tādēļ loģiski būtu ar “tiešu piegādi [apgādi]” saprast tādu apgādi, kas tiek veikta bez tīkla starpniecības.
44.      Turpretī šis formulējums neliecina, ka termins būtu interpretējams šauri, proti, ka esošs vai iespējams pieslēgums sadales tīklam būtu iemesls atteikt atļauju tiešās līnijas ierīkošanai. Šajā ziņā nav izšķiroši, vai pieslēgums tīklam jau pastāv vai tikai būtu iespējams.
45.      Arī tas, ka likumdevējs šā termina skaidrojumu ir balstījis nevis uz apstākļiem savienojuma ziņā, bet gan uz apstākļiem apgādes ziņā, atbalsta tādu izpratni, ka tiešās līnijas vienīgā izšķirošā iezīme ir apgādes veids.
b)      2. panta 41. punkta pieņemšanas priekšvēsture
46.      Ja teksta nozīme Savienības tiesību akta teksta vecākā redakcijā atšķiras no teksta nozīmes jaunākā redakcijā, ir prezumējams, ka jaunās normas autori vēlējušies atkāpties no līdzšinējiem kritērijiem (10). Pirmās elektroenerģijas iekšējā tirgus direktīvas (Direktīva 96/92) 2. panta 12. punktā tiešā līnija bija definēta kā “elektroenerģijas līnija, ar ko papildina apvienoto sistēmu”. Tātad būtiska tiešās līnijas iezīme bija tās papildinošā loma, proti, tas, ka tā papildina tīklu. Tomēr tas var nozīmēt gan to, ka papildus tīklam vispār pastāv tiešās līnijas (izolētu objektu apgādes vajadzībām, tātad situācijās, kad lietotājiem nav pieslēguma tīklam), gan to, ka konkrēta lietotāja gadījumā tiešā līnija papildina tā pieslēgumu tīklam.
47.      Pēc tam ar Direktīvas 2003/54/EK (11), ar kuru Direktīva 96/92 tika atcelta, 2. panta 15. punktu tika ieviesta termina “tiešā līnija” jauna “definīcija”, kas būtībā bija identiska (12) Direktīvas 2019/944 pašreizējā redakcijā lietotajai.
48.      Apstākli, ka pašreizējā termina skaidrojumā nav atstāta tīkla papildināmība ar tiešo līniju, varētu novērtēt kā netiešu pierādījumu tam, ka likumdevējs vēlējies ieviest šaurāku termina skaidrojumu, proti, ka konkrētam lietotājam tiešo līniju var ierīkot tikai pieslēguma tīklam vietā, bet ne papildus tam.
49.      Tomēr šāds secinājums nepārliecina. Direktīvā 2003/54 termins “tiešā līnija” jau bija definēts ievērojami plašāk. Proti, likumdevējs centās ņemt vērā dažādas situācijas, kurās var tikt izmantotas tiešās līnijas. Tātad šā tiesību akta pieņemšanas priekšvēsture neliecina par tādu termina “tiešā līnija” tvēruma ierobežošanu, ka tas attiektos tikai uz situācijām, kurās tīkls nav pieejams.
c)      Salīdzinājums ar Gāzes tirgus direktīvu
50.      Šaura izpratne par šo terminu neizriet arī no salīdzinājuma ar Direktīvu (ES) 2024/1788 (turpmāk tekstā – “Gāzes tirgus direktīva”), (13) kas arī ietver termina “tiešā līnija” (vai dažās valodās “tiešais cauruļvads”) definīciju. Tā līdzinās tai, kas bija izmantota Direktīvā 96/92, proti, tiešā līnija tajā definēta kā “dabasgāzes cauruļvads, kas papildina starpsavienotu sistēmu”.
51.      Tomēr no tā neizriet, ka likumdevējs tiešo līniju elektroenerģijas iekšējā tirgū būtu gribējis definēt citādi, proti, šaurāk nekā tiešo līniju gāzes tirgū. Kā liecina Elektroenerģijas tirgus direktīvas 18. apsvērums, tā kā apgāde ar elektroenerģiju un apgāde ar gāzi atšķiras, piemēram, uzglabājamības, infrastruktūras, ražošanas struktūru un tādu faktoru ziņā, kuri ietekmē tīkla stabilitāti, pieejas regulēšanas ziņā abās direktīvās ir tik atšķirīgas, ka no dažādajiem formulējumiem nevar izdarīt nekādus secinājumus.
d)      Elektroenerģijas tirgus direktīvas sistēma
52.      Komisija uzskata, ka citastarp sistēmiskās interpretācijas apsvērumi liecina, ka apstākļos, kad lietotājam jau ir pieslēgums tīklam vai to ir iespējams izveidot par samērīgām cenām, lietotājs nav tiesīgs izvēlēties pieslēgumu pa tiešo līniju. Iemesls esot tāds, ka tā esot uzskatāma tikai par izņēmumu no prioritārās apgādes caur tīkliem. Tā kā tā būtībā esot izņēmums, kā tiešā līnija esot kvalificējama vienīgi tāda kabeļlīnija, kuru nav iespējams pieslēgt sadales tīklam.
53.      Taču šāds novērtējums, ka tiešā līnija būtu uzskatāma par izņēmumu Elektroenerģijas tirgus direktīvas sistēmā, nepārliecina.
54.      Termina definējums 2. panta 41. punktā kopsakarā ar pārējām šīs direktīvas normām drīzāk liecina par pretējo. Tās 7. panta 1. punkts paredz, ka dalībvalstis veic “vajadzīgos pasākumus”, lai nodrošinātu, ka “visiem lietotājiem to teritorijā – atsevišķi vai kopā – ražotāji un elektroenerģijas piegādes uzņēmumi var veikt piegādes, izmantojot tiešo līniju” (14). Turklāt 4. pants nosaka, ka “visi lietotāji var iegādāties elektroenerģiju no pašu izvēlētiem piegādātājiem” (15). Tātad šajās normās nekas neliecina par tādu ierobežojumu, ka elektroapgāde būtu veicama tikai un vienīgi caur tīkliem.
55.      Manuprāt, šajā kontekstā ir jānošķir priekšnosacījumi, ar kādiem kabeļlīnija ir kvalificējama kā tiešā līnija, un priekšnosacījumi, ar kādiem var atļaut šādas kabeļlīnijas ierīkošanu. Šāds nošķīrums ir prezumēts arī Elektroenerģijas tirgus direktīvas 7. pantā.
56.      Proti, no vienas puses, 7. panta 1. punktā ir nostiprinātas lietotāju principiālās tiesības uz piegādēm pa tiešo līniju – un apvērsti – elektroenerģijas ražotāju un elektroenerģijas piegādes uzņēmumu tiesības pa tiešo līniju apgādāt savus lietotājus. No otras puses, pārējos 7. panta punktos ir nostiprinātas dalībvalstu tiesības paredzēt, ka atļaujas piešķiršana tiešās līnijas ierīkošanai ir atkarīga no objektīvu un nediskriminējošu kritēriju izpildes. Ja par tiešo līniju būtu uzskatāma vienīgi tāda kabeļlīnija, kura ierīkojama situācijā, kad citāda apgāde ārpus tās nav iespējama, 7. panta 2.–5. punkta tvērums būtu ļoti ierobežots. Proti, tad praksē dalībvalstis varētu noteikt kritērijus tikai tādiem gadījumiem, kad lietotāju pieslēgšana nav iespējama vispār – nedz pa tiešo līniju, nedz caur sadales tīklu.
57.      Konkrētāk, ja termins “tiešā līnija” būtu interpretējams šauri, 7. panta 4. punkta tvērums sašaurinātos līdz minimumam. Šajā normā noteikts, ka atļauju tiešās līnijas ierīkošanai dalībvalsts var izsniegt tikai un vienīgi tādās situācijās, kad tīkla lietotājiem uz 6. panta 2. punkta pamata tiek atteikta atļauja izmantot tīklus tā iemesla dēļ, ka pārvades sistēmas operatoram vai sadales sistēmas operatoram trūkst nepieciešamās jaudas, vai kad sākta attiecīga strīdu izšķiršanas procedūra.
58.      Tas pats ir sakāms par 7. panta 5. punktu. Saskaņā ar to dalībvalsts var atteikt atļauju tiešās līnijas ierīkošanai, ja šādas atļaujas izsniegšana traucētu piemērot 9. panta noteikumus par sabiedrisko pakalpojumu sniegšanas saistībām. Šī norma citastarp attiecas uz situācijām, kad ar tiešas līnijas palīdzību kādam tirgus dalībniekam būtu iespējams neattaisnojami izvairīties no tīkla maksu maksāšanas. Par to liecina arī apstāklis, ka dalībvalsts, pamatojoties uz 9. panta 5. punktu, var nolemt nepiemērot, piemēram, 7. pantu, ja tā piemērošana radītu juridiskus vai faktiskus šķēršļus elektroenerģijas uzņēmumiem tautsaimniecības interesēs uzlikto saistību izpildei.
59.      Secinājumu, ka tiešā līnija ir uzskatāma par alternatīvu elektroenerģijas piegādei caur sadales tīklu, neliek apšaubīt arī spriedums lietā ENGIE Deutschland. Tajā Tiesa gan ir uzsvērusi būtisko lomu dalībvalstu tirgu integrācijas pabeigšanā, kāda Elektroenerģijas tirgus direktīvā paredzēta sistēmu operatoriem (16). Tomēr minētajā spriedumā runa ir par situāciju, kad dalībvalsts likumdevējs bija ieviesis jaunu, šajā direktīvā neparedzētu kategoriju, kas radīja risku, ka tiks apdraudēta šīs direktīvas sistēma (17). Turpretī šajā gadījumā strīdīgā tiešā līnija ir pašā direktīvā paredzēta kategorija.
60.      Manuprāt, sistēmiskās interpretācijas apsvērumi atbalsta plašu izpratni par terminu “tiešā līnija”, proti, izšķirošs ir tikai apstāklis, ka energoapgāde notiek bez tīkla starpniecības.
e)      Direktīvas mērķi
61.      Šāds secinājums izriet arī no Elektroenerģijas tirgus direktīvā izvirzīto mērķu vispārēja izvērtējuma (18).
1)      Elektroenerģijas iekšējā tirgus liberalizācija
62.      Par labu plašai termina “tiešā līnija” izpratnei liecina vispirms tas, ka Elektroenerģijas tirgus direktīvas mērķis ir elektroenerģijas iekšējā tirgus visaptveroša liberalizācija (19).
63.      Pirms liberalizācijas daudzās dalībvalstīs pastāvēja elektroenerģijas piegādes uzņēmumu monopoli. Kopš Direktīvas 96/92 (20) pieņemšanas ar elektroenerģijas iekšējā tirgus direktīvām notika pakāpeniska kopīgā elektroapgādes tirgus atvēršana. Tādējādi bija paredzēts nodrošināt ne tikai konkurētspējīgas cenas un augstus energoapgādes un tīklu stabilitātes standartus, bet arī sasniegt mērķus ilgtspējības jomā. Tas izpaužas pašlaik spēkā esošās Direktīvas 2019/944/ES 2. apsvērumā (21).
64.      Tiešās līnijas ir pilnīgi atvērta elektroenerģijas iekšējā tirgus sastāvdaļa. Jo zemākas ir prasības, kas izvirzītas kabeļlīnijām, kuras kvalificējamas kā tiešās līnijas, jo plašākam lietotāju lokam ir iespējams izmantot piegādi pa tiešo līniju. Tātad plaša izpratne par terminu “tiešā līnija” veicina turpmāku šā tirgus liberalizāciju un integrāciju.
65.      Direktīvas 96/92 35. apsvērumā bija teikts, ka “būtu jāparedz atļaut tiešo līniju būvi un ekspluatāciju”. Direktīvas pašreizējās redakcijas preambula šādu tiešu formulējumu par tiešo līniju lomu mērķa – visaptverošas liberalizācijas – sasniegšanā vairs neietver.
66.      Tomēr arī bez attiecīga tieša formulējuma preambulas apsvērumos tiešo līniju svarīgā loma energoapgādē ir nepārprotami pausta Elektroenerģijas tirgus direktīvas 7. panta 1. punktā. Saskaņā ar to dalībvalstis veic vajadzīgos pasākumus, lai nodrošinātu, ka visi elektroenerģijas ražotāji un elektroenerģijas piegādes uzņēmumi, izmantojot tiešo līniju, var veikt piegādes citastarp saviem lietotājiem un ka visi lietotāji var tikt apgādāti pa tiešajām līnijām. Nākamajos 7. panta punktos dalībvalstīm gan ir paredzēta iespēja īpašos apstākļos ierobežot tiešo līniju atļaušanu. Tomēr tas tikai apliecina, ka Elektroenerģijas tirgus direktīvas 2. panta 41. punktā minētais termins “tiešā līnija” principā ir jāinterpretē plaši un ka dalībvalstis var ierobežot tikai tiešo līniju ierīkošanu.
2)      Ekoloģiskā transformācija kā mērķis
67.      Elektroenerģijas tirgus direktīvas 1. panta 2. punktā ir minēts arī šāds direktīvas mērķis – izmantojot integrēta tirgus sniegtās priekšrocības, nodrošināt sekmīgu pāreju uz ilgtspējīgu mazoglekļa energosistēmu. Tātad viens no 2. apsvērumā minētajiem mērķiem ir ilgtspēja.
68.      Lai gan nav tā, ka tiešās līnijas būtu paredzētas tikai un vienīgi apgādei ar atjaunīgo enerģiju, tomēr tās varētu veicināt mērķa – ilgtspējas – sasniegšanu.
69.      Proti, tiešās līnijas dod lietotājiem iespēju lietot vienīgi “zaļo” elektroenerģiju bez nepieciešamības izmantot publisko tīklu, kurā pagaidām ne visa piegādātā elektroenerģija tiek iegūta no atjaunīgiem energoresursiem. Šajā ziņā labs piemērs ir lietā C‑756/24 aplūkojamais gadījums, proti, SIA “Jelgavas autobusu parks” plāni tiešo līniju izmantot elektroenerģijas saņemšanai no biomasas koģenerācijas stacijas.
3)      Pretruna ar mērķi nodrošināt samaksājamas enerģijas cenas
70.      Tomēr Elektroenerģijas tirgus direktīvas 1. panta 2. punktā ir minēts vēl viens direktīvas mērķis – izmantojot integrēta tirgus sniegtās priekšrocības, nodrošināt samaksājamas un pārredzamas enerģijas cenas un izmaksas patērētājiem, kā arī apgādes drošību augstā līmenī.
71.      Komisija uzskata, ka termins “tiešā līnija” jāinterpretē šauri, jo par elektroenerģiju, kas piegādāta pa tiešo līniju, netiek veiktas iemaksas, kas paredzētas elektroenerģijas tīkla izmaksu kopsummas segšanai, savukārt caur tīklu apgādātajiem lietotājiem par to ir jāmaksā vispārējā tīkla maksa. Komisija tādējādi norāda uz pamatotajām bažām, ka enerģijas cenas, it īpaši cenas lietotājiem mājsaimniecībās un maziem uzņēmumiem, varētu pieaugt, ja būtu atļauts lietotājus (galvenokārt lielos rūpnieciskos lietotājus) pa tiešo līniju apgādāt arī tādās situācijās, kad pieslēgums tīklam jau pastāv vai ir iespējams. Mājsaimniecībām un maziem uzņēmumiem ir nepieciešams mazāks elektroenerģijas apjoms, un šā iemesla dēļ elektroenerģijas ražotājiem un elektroenerģijas piegādes uzņēmumiem tiešās līnijas ierīkošana šo lietotāju vajadzībām varētu nebūt izdevīga. Ja lielie enerģijas lietotāji tīklu vairs neizmantotu, bet tiktu apgādāti pa tiešajām līnijām – bez pienākuma maksāt tīkla maksas –, pieaugtu attiecīgais tīkla uzturēšanas un ekspluatācijas izmaksu apmērs, ko nāktos segt ikvienam palikušajam tīkla izmantotājam.
72.      Lai gan Komisijas bažām var piekrist, nebūtu pamatoti izsecināt, ka likumdevējam bija nodoms šo problēmu atrisināt ar šauru izpratni par terminu “tiešā līnija”.
73.      Proti, kā jau paskaidrots šo secinājumu 55. un nākamajos punktos, no apstākļa, ka kabeļlīnija tiek kvalificēta kā tiešā līnija, ne vienmēr var izsecināt, ka ir izsniedzama atļauja šīs kabeļlīnijas ierīkošanai. Gluži pretēji – Elektroenerģijas tirgus direktīvas 7. panta 2.–5. punktā dalībvalstīm ir paredzēta iespēja atteikt atļauju tiešās līnijas ierīkošanai, ja vien tās balstās uz objektīviem un nediskriminējošiem kritērijiem un ievēro 7. panta 1. punktā minētās prasības. Ciktāl to pieļauj dalībvalstīm atvēlētā rīcības brīvība, dalībvalsts, pieņemot lēmumu par atļaujas izsniegšanu, var ņemt vērā potenciālo nelabvēlīgo ietekmi uz enerģijas cenām lietotājiem mājsaimniecībās un citiem maziem galalietotājiem (kā jau paskaidrots šo secinājumu 58. punktā, skat. it īpaši 7. panta 5. punktu un 9. panta 5. punktu) (22). Turklāt Elektroenerģijas tirgus direktīvas 58. apsvērumā ir vispārīgi teikts, ka dalībvalstīm būtu jāveic nepieciešamie pasākumi, lai aizsargātu neaizsargātus un energonabadzības skartus lietotājus.
74.      Iesniedzējtiesai vēl būtu jānoskaidro, vai šajos gadījumos strīdīgo kabeļlīniju ierīkošanas atļauju atteikuma iemesls bija bažas par konkrētām nelabvēlīgām sekām un vai tas ir balstīts uz objektīviem un nediskriminējošiem kritērijiem (23).
3.      Starpsecinājumi
75.      Ņemot vērā izklāstītos apsvērumus, secinu, ka tas, vai jau pastāv savienojums ar tīklu un vai šāds savienojums ir tehniski iespējams vai saimnieciski lietderīgs, kvalificēšanai par tiešo līniju nav nozīmīgi. Izšķirošais kritērijs kvalificēšanai par tiešo līniju ir vienīgi tas, vai elektroenerģijas ražotājs lietotāju ar elektroenerģiju apgādā (24) bez tīkla starpniecības.
B.      Pilnīga atvienošana no tīkla (otrais jautājums lietā C‑756/24)
76.      Ar otro jautājumu lietā C‑756/24 iesniedzējtiesa vēlas noskaidrot, vai iepriekš tīklam pieslēgtu lietotāju pa tiešo līniju ar elektroenerģijas ražotāju var savienot arī tad, ja lietotājs vēlas esošo pieslēgumu tīklam pēc plānotās kabeļlīnijas ierīkošanas saglabāt kā rezerves savienojumu.
77.      Ja būtiskā tiešās līnijas iezīme, kā jau norādīts, ir tāda, ka elektroenerģijas ražotājs elektroenerģiju lietotājam piegādā bez tīkla starpniecības, tas, vai pastāv rezerves savienojums ar tīklu un – attiecīgā gadījumā – vai šis savienojums tiek izmantots papildus tiešajai līnijai, nevar būt izšķiroši.
78.      Apstiprinājums šādai izpratnei ir rodams Elektroenerģijas tirgus direktīvas 4. pantā, kurā lietotājiem garantēta brīvība izvēlēties elektroenerģijas piegādes uzņēmumu. Saskaņā ar šo normu dalībvalstis nodrošina, ka lietotājiem vienlaikus var būt vairāki elektroenerģijas piegādes līgumi. Turklāt 7. panta 3. punktā ir precizēts, ka tiešā līnija un pieslēgums tīklam var pastāvēt līdztekus.
79.      Kā uzsver Austrija, svarīga ir arī (kontrolēta) iespēja veikt elektroenerģijas apmaiņu starp tiešo līniju un tīklu, it īpaši ņemot vērā pašlaik paredzēto lietotāju kā decentralizēta tirgus dalībnieku aktīvo lomu no atjaunīgiem energoresursiem iegūtas enerģijas lietošanā, kas bieži vien papildina apgādi caur tīklu (25).
80.      Tātad, lai lietotāju varētu apgādāt pa tiešo līniju, tā pilnīga atvienošana no tīkla vai atslēgšana no tā (26) nav nepieciešama.
C.      Vairāku lietotāju pieslēgšana vienai un tai pašai kabeļlīnijai (otrais jautājums lietā C‑722/24)
81.      Ar otrā jautājuma otro daļu lietā C‑722/24 iesniedzējtiesa vēlas noskaidrot, vai pa vienu un to pašu tiešo līniju var pieslēgt vairākus lietotājus vai tomēr tiešo līniju drīkst izmantot tikai viena atsevišķa lietotāja apgādei.
82.      Uzskatu, ka arī tādu kabeļlīniju, pie kuras pieslēgti vairāki lietotāji, var kvalificēt kā tiešo līniju. Atšķirībā no 1. varianta Elektroenerģijas tirgus direktīvas 2. panta 41. punktā likumdevējs 2. varianta tvērumu nav ierobežojis tādējādi, ka tas attiektos uz atsevišķu, savrupu lietotāju. Valodiskā atšķirība starp abiem variantiem nepārprotami liecina, ka 2. varianta situācijā nekādas papildu prasības lietotājiem nav izvirzītas.
83.      Turklāt tāda interpretācija, ka pa vienu tiešo līniju var apgādāt vairākus lietotājus, atbilst šo secinājumu 79. punktā minētajam Elektroenerģijas tirgus direktīvas mērķim – saistībā ar elektroenerģijas tirgus ekoloģisko transformāciju nodrošināt lietotājiem decentralizētu un papildinošu lomu.
84.      Tāpat apstāklis, ka esošajai kabeļlīnijai, kurai SIA “Elektro bizness” vēlas pieslēgt savu lietotāju, jau ir pieslēgti citi lietotāji un elektroenerģija pa to tiek transportēta arī uz tīklu, neliedz savienojumu starp SIA “Elektro bizness” un attiecīgo lietotāju kvalificēt kā tiešo līniju. Šajā ziņā pietiek ar to, ka SIA “Elektro bizness” šo lietotāju apgādā arī tieši (tas ir, bez tīkla starpniecības) un ka tehniski pasākumi nepieļauj nekontrolētu elektroenerģijas plūsmu no tīkla uz šā lietotāja objektu.
D.      Termins “ražošanas objekts” (pirmais jautājums lietā C‑722/24)
85.      Ar pirmo jautājumu lietā C‑722/24 iesniedzējtiesa vēlas noskaidrot arī to, vai termins “izolēts ražošanas objekts” Elektroenerģijas tirgus direktīvas 2. panta 41. punktā minētā 1. varianta izpratnē aptver arī tādu elektroenerģijas ražotāja īpašumā esošu kabeļlīniju, kas pieslēgta elektrostacijai, paredzēta saražotās elektroenerģijas transportēšanai un sniedzas ārpus elektrostacijas atrašanās vietas (adreses) (27). Šajā ziņā ir konstatējams, ka iesniedzējtiesa ar frāzi “saražotās elektroenerģijas transportēšanai” tās jautājumā – atšķirībā no dažiem šā jautājuma pārformulējumiem – saprot ne tikai elektroenerģijas pārvadi šīs direktīvas 2. panta 34. punkta izpratnē, bet – netehniskā valodā – arī visus elektroenerģijas transportēšanas veidus.
86.      Turklāt noskaidrot, vai šī kabeļlīnija ir daļa no izolēta ražošanas objekta (1. variants) vai drīzāk ir attiecināma uz ražotāja objektu (2. variants), nav nepieciešams. Kā jau konstatēts šo secinājumu 39. punktā, šajā ziņā nošķīrums starp abiem 2. panta 41. punktā reglamentētajiem variantiem nav nozīmīgs.
87.      Būtībā iesniedzējtiesai nav svarīgi zināt, kuram pārprotami formulētā 2. panta 41. punkta variantam ir subsumējama strīdīgā kabeļlīnija, kas aplūkojama lietā C‑722/24. Drīzāk tai ir nepieciešama atbilde uz vispārīgo jautājumu, vai kabeļlīniju, kas lietotāju savieno nevis ar elektroenerģijas ražotāja objektu, bet ar esošu kabeļlīniju, kura savukārt savienota ar šo objektu, var kvalificēt kā tiešo līniju.
88.      Manuprāt, šajā ziņā ir jāorientējas nevis pēc elektroenerģijas ražotāja objekta telpiskā norobežojuma bet gan pēc lietotāja funkcionālā savienojuma ar ražotāju pa tiešo līniju. Ar citiem vārdiem, kā tiešā līnija ir kvalificējama tāda kabeļlīnija, kas paredzēta lietotāja tiešai apgādei, ko elektroenerģijas ražotājs veic, izmantojot lietotāja savienojumu ar šā ražotāja objektu vai ar kabeļlīniju, kura savukārt savienota ar šo objektu, ja vien šim savienojumam netiek izmantots vispārējais elektroenerģijas tīkls.
E.      Izolēta lietotāja un izolēta ražošanas objekta kritēriji (pirmais un otrais jautājums lietā C‑722/24 un trešais jautājums lietā C‑756/24)
89.      Kā jau norādīts šo secinājumu 39. punktā, abas kabeļlīnijas, par kuru ierīkošanas atļaujām ir strīds abās pamatlietās, katrā ziņā ir subsumējamas 2. variantam Elektroenerģijas tirgus direktīvas 2. panta 41. punktā.
90.      Turpretī strīdīgās kabeļlīnijas nav subsumējamas 1. variantam minētajā normā, jo katras pamatlietas apstākļos jau pastāv savienojums ar tīklu.
91.      Dažādo Elektroenerģijas tirgus direktīvas valodu versiju formulējumi – ciktāl runa ir par ražošanas objekta un lietotāja atrašanās vietu 2. panta 41. punktā ietvertajā 1. variantā – gan nav pilnīgi identiski, tomēr lielākā daļa no tiem ir piesaistīta šīs atrašanās vietas savrupajai, izolētajai būtībai. Dažās valodu versijās, piemēram, latviešu, angļu un franču (28), ar attiecīgi izmantotajiem terminiem “izolēt[s] lietotāj[s]”, “isolated customer” vai “client isolé” ir uzsvērts, ka lietotāja vai elektroenerģijas ražošanas objekta atrašanās vieta ir izolēta, savrupa vai nodalīta. Citās valodu versijās, piemēram, igauņu, somu un poļu, tiek izmantots līdzīgs apzīmētājs – “atsevišķa” (“eraldiasetseva tarbijaga”, “erilliseen asiakkaaseen” un “wydzielonym odbiorcą”). Arī vācu un zviedru valodu versijās izmantotie termini, attiecīgi “einzelner Kunde” un “enskild kund”, ir saprotami tādējādi, ka atrašanās vieta ir patstāvīga vai atsevišķa.
92.      Kopumā ir secināms, ka 1. variants Elektroenerģijas tirgus direktīvas 2. panta 41. punktā, kā apgalvo Austrija, attiecas uz izolētiem objektiem, kuri nav pieslēgti tīklam. Tātad esošā savienojuma ar sadales tīklu dēļ pamatlietās aplūkojamās strīdīgās kabeļlīnijas neietilpst 1. varianta tvērumā, tomēr par to vēl būtu jāpārliecinās iesniedzējtiesai.
V.      Secinājumi
93.      Ņemot vērā izklāstītos apsvērumus, ierosinu Tiesai uz Augstākās tiesas (Senāta) (Latvija) uzdotajiem prejudiciālajiem jautājumiem atbildēt šādi:
Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas (ES) 2019/944 (2019. gada 5. jūnijs) par kopīgiem noteikumiem attiecībā uz elektroenerģijas iekšējo tirgu un ar ko groza Direktīvu 2012/27/ES 2. panta 41. punkts kopsakarā ar tās 7. pantu
jāinterpretē tādējādi, ka
–        par tiešo līniju ir uzskatāma kabeļlīnija, kas paredzēta, lai lietotāju ar elektroenerģiju apgādātu tieši;
–        izšķirošais kritērijs kvalificēšanai par tiešo līniju ir vienīgi tas, vai elektroenerģijas ražotājs vai elektroenerģijas piegādes uzņēmums lietotāju ar elektroenerģiju apgādā bez sadales tīkla starpniecības;
–        par tiešo līniju ir uzskatāma arī kabeļlīnija, ar kuru paredzēts savienot elektroenerģijas ražotāju, kam ir savienojums ar sadales tīklu, un šim tīklam pieslēgtu lietotāju, ja vien elektroenerģijas ražotājs elektroenerģiju lietotājam pa šo kabeļlīniju piegādā tieši – bez tīkla starpniecības;
–        termins “tiešā līnija” aptver arī tādu kabeļlīniju, kas tiek izmantota, lai ar elektroenerģiju apgādātu vairākus lietotājus.
1       Oriģinālvaloda – vācu.
2      Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīva (1996. gada 19. decembris) par kopīgiem noteikumiem attiecībā uz elektroenerģijas iekšējo tirgu (OV 1997, L 27, 20. lpp.).
3      Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīva (2019. gada 5. jūnijs) par kopīgiem noteikumiem attiecībā uz elektroenerģijas iekšējo tirgu un ar ko groza Direktīvu 2012/27/ES (OV 2019, L 158, 125. lpp.).
4      Vācu valodas versijā konstatējamais
dubultojums (“Elektrizitätsversorgungsunternehmen Versorger”) acīmredzot ir redakcionāla kļūda.
5      Lietā C‑722/24 abi prejudiciālie jautājumi attiecas uz tikai 1. variantā minētā termina “izolēts ražošanas objekts” (vai “ražošanas objekts”) interpretāciju. Trešais prejudiciālais jautājums lietā C‑756/24 ir par to, kā interpretēt terminu “izolēts lietotājs”, kas arī
ir minēts tikai 1. variantā.
6      Izcēlums tikai šeit.
7      Piemēram, čehu valodas versijā otrā “un” vietā atrodas “nebo” (“vai”).
8      Izcēlums tikai šeit.
9      Latvijas Elektroenerģijas tirgus likuma 1. panta 29. punkts šajā ziņā atšķiras no direktīvas formulējuma: 2. variants tajā
ir definēts kā kabeļlīnija, “kas sasaista savrupu elektroenerģijas ražotāju un tirgotāju, kurš tieši apgādā savā īpašumā vai valdījumā esošus objektus, saistītos uzņēmumus un savus lietotājus”. Tomēr šo normu atbilstoši direktīvai varētu interpretēt tādējādi, ka arī elektroenerģijas ražotājs savus objektus, saistītos uzņēmumus un lietotājus var apgādāt tieši. Tas citastarp izriet no Elektroenerģijas tirgus likuma 26. panta, saskaņā ar kuru “[elektroenerģijas] ražotājam ir tiesības piegādāt elektroenerģiju lietotājiem vai saviem objektiem, izmantojot tiešās līnijas pieslēgumu”.
10      Šajā ziņā skat. arī spriedumu, 1961. gada 1. jūnijs, Simon/Tiesa (15/60, EU:C:1961:11, 261. lpp.). Skat. arī ģenerāladvokātes V. Trstenjakas [V. Trstenjak] secinājumus lietā Quelle (C‑404/06, EU:C:2007:682, 58. punkts).
11      Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīva (2003. gada 26. jūnijs) par kopīgiem noteikumiem attiecībā uz elektroenerģijas iekšējo tirgu un par Direktīvas 96/92/EK atcelšanu (OV 2003, L 176, 37. lpp.).
12      Direktīvas 2003/54 2. panta 15. punktā tiešā līnija bija definēta kā “vai nu elektroenerģijas līnija, kas saista atsevišķu ražotni ar atsevišķu patērētāju, vai arī elektroenerģijas līnija, kas saista elektroenerģijas ražotāju un piegādes uzņēmumu, lai veiktu tiešu piegādi savām telpām, meitasuzņēmumiem un tiesīgiem patērētājiem”.
13      Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīva (2024. gada 13. jūnijs) par kopīgiem noteikumiem attiecībā uz atjaunīgās gāzes, un dabasgāzes un ūdeņraža iekšējo tirgu un ar ko groza Direktīvu (ES) 2023/1791 un atceļ Direktīvu 2009/73/EK (OV L, 2024/1788).
14      Izcēlums tikai šeit.
15      Izcēlums tikai šeit.
16      Spriedums, 2024. gada 28. novembris, ENGIE Deutschland (C‑293/23, EU:C:2024:992, 77. punkts).
17      Vācijas likumdevējs, izveidojot
kategoriju “lietotāju iekārta” [Kundenanlage], kas šajā direktīvā nav paredzēta, vienlaikus terminu “sadales tīkls” [Verteilernetz] formulēja šaurāk, nekā paredzēts šajā direktīvā. Attiecībā uz lietotāju iekārtu operatoriem nebija piemērojami sadales sistēmas operatora pienākumi, un tas radīja risku, ka netiks ievērotas direktīvā izklāstītās prasības.
18      Saskaņā ar Tiesas pastāvīgo judikatūru, ja Savienības tiesību normu ir iespējams interpretēt dažādi, prioritāra ir tā interpretācija, kas nodrošina šīs normas praktisko iedarbīgumu (skat. spriedumus, 1988. gada 22. septembris, Saarland u.c. (187/87, EU:C:1988:439, 19. punkts), un 2000. gada 24. februāris, Komisija/Francija (C‑434/97, EU:C:2000:98, 21. punkts).
19      Šajā nozīmē skat. manus secinājumus lietā Sabatauskas u.c. (C‑239/07, EU:C:2008:344, 22. punkts).
20      Starplaikā bija piemērojama jau minētā Direktīva 2003/54 un Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīva 2009/72/EK (2009. gada 13. jūlijs) par kopīgiem noteikumiem attiecībā uz elektroenerģijas iekšējo tirgu un par Direktīvas 2003/54/EK atcelšanu (OV 2009, L 211, 55. lpp.).
21      Šajā apsvērumā ir teikts, ka Elektroenerģijas iekšējais tirgus “tiek veidots tā, lai, organizējot elektroenerģijas pārrobežu tirgus, kuros valda konkurence, visiem Savienības galalietotājiem sniegtu patiesas izvēles iespējas – neatkarīgi no tā, vai šie patērētāji ir iedzīvotāji vai uzņēmumi –, radītu jaunas uzņēmējdarbības izdevības, panāktu konkurētspējīgas cenas, dotu iedarbīgus investīciju signālus un ļautu nodrošināt labāku pakalpojuma kvalitāti, kā arī sniegtu ieguldījumu piegādes drošības un ilgtspējas pilnveidē”. Skat. gan Direktīvas 96/92 4. apsvērumu, gan
arī Direktīvas 2009/72 3. un 5. apsvērumu.
22      Šajā ziņā skat. manus secinājumus lietā Sabatauskas u.c. (C‑239/07, EU:C:2008:344, 43. punkts). Skat. arī spriedumu, 2008. gada 9. oktobris, Sabatauskas u.c. (C‑239/07, EU:C:2008:551, 48. punkts), un ģenerāladvokāta Dž. Pitrucellas [G. Pitruzzella] secinājumus lietā Elektrorazpredelenie Yug (C‑31/18, EU:C:2019:421, 43. punkts).
23      Spriedums, 2008. gada 9. oktobris, Sabatauskas u.c. (C‑239/07, EU:C:2008:551, 48. punkts); ģenerāladvokāta Dž. Pitrucellas secinājumi lietā Elektrorazpredelenie Yug (C‑31/18, EU:C:2019:421, 43. punkts).
24      Tas pats ir sakāms par pārējām 2. panta 41. punktā minētajām situācijām.
25      Skat., piemēram, Elektroenerģijas tirgus direktīvas 15. pantu (“Aktīvie lietotāji”) un 16. pantu (“Iedzīvotāju energokopienas”), kā arī 42.–47. apsvērumu.
26      SIA “Jelgavas autobusu parks” regulatoram iesniedza apliecinājumu, ka plānotās tiešās līnijas izmantošanas laikā tiks nodrošināta atslēgšanās no sadales tīkla.
27      Iesniedzējtiesa to definē, balstoties uz adresi.
28      Līdzīgi arī, piemēram, šajās valodu versijās: itāļu (“cliente isolato”), dāņu (“isoleret kunde”) un portugāļu (“cliente isolado”).