62023CJ0678
TIESAS SPRIEDUMS (piektā palāta)
2025. gada 13. novembrī (
*1
)
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Sociālā politika – Direktīva 89/391/EEK – Darba ņēmēju drošība un veselības aizsardzība darbā – 9. pants – Darba devēju pienākumi – Darba vietu klasificēšana, ņemot vērā drošības un veselības riska faktoru ietekmi uz darba ņēmējiem – 11. panta 6. punkts – Pārsūdzība par darba drošību un veselības aizsardzību atbildīgajā iestādē – Efektīva tiesību aizsardzība tiesā
Lietā C‑678/23
par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši LESD 267. pantam, ko Curtea de Apel Iaşi (Jasu apelācijas tiesa, Rumānija) iesniegusi ar 2023. gada 10. oktobra lēmumu un kas Tiesā reģistrēts 2023. gada 14. novembrī, tiesvedībā
JU
pret
Spitalul Clinic de Pneumoftiziologie Iaşi,
TIESA (piektā palāta)
šādā sastāvā: palātas priekšsēdētāja M. L. Arasteja Saūna [M. L. Arastey Sahún], tiesneši J. Pasers [J. Passer], J. Regans [E. Regan], D. Gracijs [D. Gratsias] un B. Smulderss [B. Smulders] (referents),
ģenerāladvokāts: A. Rants [A. Rantos],
sekretāre: R. Šereša [R. Şereş], administratore,
ņemot vērā rakstveida procesu un 2025. gada 30. janvāra tiesas sēdi,
ņemot vērā apsvērumus, ko snieguši:
–
Rumānijas valdības vārdā – E. Gane, L. Liţu, A. Rotăreanu un A. Wellman, pārstāves,
–
Eiropas Komisijas vārdā – D. Recchia un E. A. Stamate, pārstāvji,
noklausījusies ģenerāladvokāta secinājumus 2025. gada 30. aprīļa tiesas sēdē,
pasludina šo spriedumu.
Spriedums
1
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt 9. pantu un 11. panta 6. punktu Padomes Direktīvā 89/391/EEK (1989. gada 12. jūnijs) par pasākumiem, kas ieviešami, lai uzlabotu darba ņēmēju drošību un veselības aizsardzību darbā (OV 1989, L 183, 1. lpp.), kā arī Eiropas Savienības Pamattiesību hartas (turpmāk tekstā – “Harta”) 31. panta 1. punktu un 47. pantu.
2
Šis lūgums iesniegts saistībā ar tiesvedību starp JU un Spitalul Clinic de Pneumoftiziologie Iaşi (Jasu Pulmonoloģijas slimnīca, Rumānija; turpmāk tekstā – “slimnīca”) par JU profesionālās darbības klasificēšanu par tādu, kas veikta darbavietā, kurā viņa pakļauta īpašiem riskiem viņas drošībai un veselībai.
Atbilstošās tiesību normas
Savienības tiesības
Direktīva 89/391
3
Direktīvas 89/391 1. pantā “Mērķis” paredzēts:
“1.   Šīs direktīvas mērķis ir ieviest pasākumus, kas veicinātu darba ņēmēju drošības un veselības aizsardzības uzlabošanu.
2.   Tālab tajā izklāstīti galvenie principi arodriska novēršanai, drošības un veselības aizsardzībai, riska un nelaimes gadījuma faktoru likvidēšanai, informēšanai, konsultācijām, pietiekamai līdzdalībai saskaņā ar valsts tiesību aktiem un/vai praksi un darba ņēmēju un viņu pārstāvju apmācībai, kā arī vispārīgas pamatnorādes minēto principu īstenošanai.
3.   Šī direktīva nav pretrunā pašreizējiem vai turpmākiem valstu un Kopienas noteikumiem, kas ir vēl labvēlīgāki darba ņēmēju drošībai un veselības aizsardzībai.”
4
Šīs direktīvas 4. pants formulēts šādi:
“1.   Dalībvalstis veic visu vajadzīgo, lai nodrošinātu, ka darba devēji, darba ņēmēji un darba ņēmēju pārstāvji ievēro tiesību normas, kas vajadzīgas, lai īstenotu šo direktīvu.
2.   Dalībvalstis jo īpaši nodrošina pietiekamu kontroli un uzraudzību.”
5
Minētās direktīvas 5. panta “Vispārīgi noteikumi” 1. punktā paredzēts:
“Darba devējam ir pienākums nodrošināt darba ņēmēju drošību un veselības aizsardzību visos ar darbu saistītos aspektos.”
6
Šīs direktīvas 9. pantā “Dažādi darba devēju pienākumi” noteikts:
“1.   Darba devējs:
a)
iepazīstas ar darba drošības un veselības riska novērtējumu, tostarp tā, ar ko saskaras darba ņēmēju grupas, kas pakļautas īpašam riskam;
b)
lemj, kādus aizsardzības pasākumus veikt un, ja vajadzīgs, kādus aizsarglīdzekļus lietot;
c)
glabā to nelaimes gadījumu darbā sarakstu, kuru dēļ kāds darba ņēmējs nav bijis derīgs darbam ilgāk par trim darba dienām;
d)
saskaņā ar valsts tiesību aktiem un/vai praksi izstrādā ziņojumus atbildīgām iestādēm par nelaimes gadījumiem darbā, kuros cietuši viņa darba ņēmēji.
2.   Atkarībā no uzņēmumu darbības un lieluma dalībvalstis nosaka, kādi pienākumi atbilst dažādu kategoriju uzņēmumiem attiecībā uz to dokumentu izstrādāšanu, kas paredzēti 1. punkta a) un b) apakšpunktā, un gatavojot 1. punkta c) un d) apakšpunktā paredzētos dokumentus.”
7
Direktīvas 89/391 11. panta “Konsultācijas un darba ņēmēju līdzdalība” 6. punkta pirmajā daļā paredzēts:
“Darba ņēmēji un/vai viņu pārstāvji ir tiesīgi saskaņā ar valsts tiesību aktiem un/vai praksi vērsties pie iestādes, kas atbild par darba drošību un veselības aizsardzību, ja viņi uzskata, ka darba devēja veiktie pasākumi un izmantotie līdzekļi nav pietiekami, lai nodrošinātu drošību un veselības aizsardzību.”
Direktīva 2003/88/EK
8
Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2003/88/EK (2003. gada 4. novembris) par konkrētiem darba laika organizēšanas aspektiem (OV 2003, L 299, 9. lpp.) 1. pantā “Mērķis un darbības joma” paredzēts:
“1.   Šī direktīva nosaka minimālās drošības un veselības prasības darba laika organizēšanai.
2.   Šī direktīva attiecas uz:
a)
obligātiem ikdienas, iknedēļas un ikgadējiem atpūtas laikposmiem, pārtraukumiem un maksimālo nedēļas darba laiku; un
b)
dažiem nakts darba, maiņu darba un darba struktūras veidiem.
3.   Šo direktīvu piemēro visām darbību nozarēm, gan valsts, gan privātajām, Direktīvas 89/391/EEK 2. panta nozīmē, neskarot šīs direktīvas 14., 17., 18. un 19. pantu.
[..]
4.   Direktīvas 89/391/EEK noteikumi ir pilnībā piemērojami 2. punktā minētajiem jautājumiem, neskarot stingrākus un/vai īpašus šīs direktīvas noteikumus.”
9
Šīs direktīvas 2. pantā “Definīcijas” noteikts:
“Šajā direktīvā piemēro šādas definīcijas:
[..]
9)
“pietiekama atpūta” nozīmē to, ka darba ņēmējiem ir regulāri atpūtas laiki, kuru ilgums ir izteikts laika vienībās un kuri ir pietiekami gari un nepārtraukti, lai nodrošinātu, ka nogurdinoša vai cita neregulāra darba veida dēļ viņi negūst ievainojumus sev, darba biedriem vai citiem un ka viņi nesabojā savu veselību vai nu īsākā, vai garākā laikposmā.”
10
Minētās direktīvas 7. pantā “Gadskārtējais atvaļinājums” paredzēts:
“1.   Dalībvalstis veic vajadzīgos pasākumus, lai nodrošinātu to, ka katram darba ņēmējam ir tiesības uz apmaksātu ikgadēju, vismaz četras nedēļas ilgu, atvaļinājumu saskaņā ar nosacījumiem par tiesībām uz šāda atvaļinājuma piešķiršanu, ko nosaka valsts tiesību akti un/vai prakse.
2.   Obligāto apmaksāto ikgadējā atvaļinājuma laikposmu nevar aizstāt ar finansiālu atlīdzību, izņemot gadījumus, kad pārtrauc darba attiecības.”
11
Šīs direktīvas 15. pants “Labvēlīgāki noteikumi” izteikts šādā redakcijā:
“Šī direktīva neskar dalībvalstu tiesības piemērot vai ieviest normatīvus un administratīvus aktus, kas ir labvēlīgāki darba ņēmēju veselības un drošības aizsardzībai vai kas veicina vai atļauj piemērot koplīgumus vai citus līgumus starp darba devējiem un darba ņēmējiem nozarē, kuri ir labvēlīgāki darba ņēmēju drošības un veselības aizsardzībai.”
Rumānijas tiesības
Darba kodekss
12
Darba kodeksa 147. panta 1. punktā noteikts:
“Nodarbinātajiem, kas strādā smagos, bīstamos vai kaitīgos apstākļos, neredzīgajiem, citiem invalīdiem un jauniešiem līdz 18 gadu vecumam ir tiesības vismaz uz trīs darba dienu papildu ikgadējo atvaļinājumu.”
Likums Nr. 319/2006
13
2006. gada 14. jūlijaLegea nr. 319/2006 a securităţii şi sănătăţii în muncă (Likums Nr. 319/2006 par darba drošību un veselības aizsardzību; 2006. gada 26. jūlijaMonitorul Oficial al României, I daļa, Nr. 646) 12. panta 1. un 2. punkts formulēts šādi:
“(1)   Darba devējs:
a)
sagatavo un uzglabā darba drošības un veselības riska novērtējumu, tostarp tām darba ņēmēju grupām, kas pakļautas īpašam riskam;
b)
lemj, kādus aizsardzības pasākumus veikt un, ja vajadzīgs, kādus aizsarglīdzekļus lietot;
[..].
(2)   Ar darba, sabiedrības saliedētības un ģimenes lietu ministra dekrētu atkarībā no uzņēmumu darbības un lieluma tiek noteikti dažādu kategoriju uzņēmumu pienākumi attiecībā uz 1. punktā paredzēto dokumentu izstrādāšanu.”
14
Šī likuma 18. panta 7. punktā noteikts:
“Darba ņēmēju pārstāvji, kas īpaši atbild par darba ņēmēju drošību un veselības aizsardzību, un/vai darba ņēmēji ir tiesīgi vērsties kompetentajās iestādēs, ja viņi uzskata, ka darba devēja veiktie pasākumi un izmantotie līdzekļi nav pietiekami, lai nodrošinātu darba drošību un veselības aizsardzību.”
15
Minētā likuma 39. panta 4. punktā paredzēts:
“Par 12. panta 1. punkta a) un b) apakšpunkta normu pārkāpumu [..] tiek piemērots naudas sods no 4000 līdz 8000 [Rumānijas leju (RON) (aptuveni 860 līdz 1720 EUR)].”
Tiesiskais regulējums pensiju un sociālā nodrošinājuma jomā, ar ko noteikta darba vietu klasifikācija atkarībā no riskiem, kādiem tajās pakļauti darba ņēmēji
– Turpmākie tiesību akti šajā jomā
16
Pirms 2001. gada 1. aprīļa, kad stājās spēkā 2000. gada 17. martaLegea nr. 19/2000 privind sistemul public de pensii şi alte drepturi de asigurări sociale (Likums Nr. 19/2000 par valsts pensiju sistēmu un citām sociālā nodrošinājuma tiesībām; 2000. gada 1. aprīļaMonitorul Oficial al României, I daļa, Nr. 140), Rumānijas tiesību aktos vecuma pensiju jomā bija paredzēta darba vietu klasifikācija, atbilstoši kurai darba vietas iedalāmas trijās grupās, proti, I darba vietu grupā, kas iekļauj darba vietas, kurās darba ņēmēji pakļauti ļoti kaitīgiem, ļoti grūtiem vai ļoti bīstamiem darba apstākļiem, II darba vietu grupā, kas ietver darba vietas, kurās darba ņēmēji pakļauti kaitīgiem, grūtiem vai bīstamiem darba apstākļiem, un III darba vietu grupā, kas iekļauj visas pārējās darba vietas.
17
Likuma Nr. 19/2000 19. panta 1. un 2. punkts izteikts šādā redakcijā:
“(1)   Šajā likumā “darba vieta, kurā darba ņēmēji pakļauti īpašiem apstākļiem” ir tāda darba vieta, kas pastāvīgi vai dažkārt var būtiski ietekmēt apdrošināto personu darba spējas paaugstinātas pakļautības riskam dēļ.
(2)   Darba vietas klasificēšanas par tādu, kurā darba ņēmēji pakļauti īpašiem apstākļiem, kritēriji un metodika ir noteikta valdības lēmumā, balstoties uz kopīgu Darba, ģimenes un sociālās aizsardzības lietu ministrijas un Veselības ministrijas priekšlikumu.”
18
2010. gada 16. decembraLegea nr. 263/2010 privind sistemul unitar de pensii publice (Likums Nr. 263/2010 par valsts pensiju vienoto sistēmu; 2010. gada 20. decembraMonitorul Oficial al României, I daļa, Nr. 852), redakcijā, kas piemērojama pamatlietā, tika atcelts un aizstāts ar Likumu Nr. 19/2000. Tas stājās spēkā 2011. gada 1. janvārī.
19
Likuma Nr. 263/2010, redakcijā, kas piemērojama pamatlietā, 28. panta 1. punktā noteikts:
“Darba apstākļi, kādos valsts pensiju sistēmā apdrošinātās personas veic savu darbību, var būt parasti, īpaši vai specializēti.”
20
Šī likuma 29. pantā paredzēts:
“1.   Par darba vietām, kurās darba ņēmēji pakļauti īpašiem apstākļiem, tiek uzskatītas darba vietas, kas klasificētas saskaņā ar kritērijiem un metodiku, kura paredzēta to klasificēšanas brīdī spēkā esošajos tiesību aktos.
1.bis   Līdz 2018. gada 31. decembrim derīgie atzinumi par darba vietas klasificēšanu par tādu, kurā darba ņēmēji pakļauti īpašiem apstākļiem, tiek pagarināti līdz 2023. gada 1. septembrim, un darba devējam līdz šim datumam jānormalizē darba apstākļi.
1.ter   Laikposms no 2018. gada 31. decembra līdz 2023. gada 1. septembrim ir uzskatāms par īpašos darba apstākļos veikto iemaksu periodu, par kuru darba devējiem jāveic iemaksa 4 % apmērā saskaņā ar grozītā un papildinātā [Legea nr. 227/2015 privind Codul fiscal (Likums Nr. 227/2015 par Nodokļu kodeksu)] 138. panta b) punktu.”
21
Minētā likuma 55. panta 1. punkts formulēts šādi:
“Personām, kuras veikušas iemaksas pilnā apmērā, ir tiesības uz vecuma pensiju, pazeminot parasto pensionēšanās vecumu šādi: a) saskaņā ar 1. tabulu – personām, kuras veikušas iemaksas pilnā apmērā īpašos darba apstākļos;
[..].”
22
Šī likuma 169. panta 1. punktā paredzēts:
“Valsts pensiju sistēmā apdrošinātajām personām, kuru tiesības uz pensiju noteiktas saskaņā tiesību aktiem, kas bija spēkā pirms 2001. gada 1. aprīļa, un kuras veikušas darbību darba vietās, kas ietilpst I un/vai II darba vietu grupā, tiek piešķirts turpmāk minētais šajā periodā uzkrāto ikgadējo punktu skaita palielinājums:
[..]
b)
25 % par laikposmiem, kuros personas veikušas darbību darba vietā, kas ietilpst II darba vietu grupā.”
23
Atbilstoši turpmāk sociālo iemaksu jomā pieņemtajiem tiesību aktiem ir paredzētas diferencētas iemaksu likmes atkarībā no tā, vai darbs tiek veikts parastos, īpašos vai specializētos apstākļos.
– Valdības lēmumi par darba vietu klasificēšanu par tādām, kurās darba ņēmēji pakļauti īpašiem darba apstākļiem
24
Par kritērijiem un metodiku, lai darba vietas klasificētu par tādām, kurās darba ņēmēji pakļauti īpašiem darba apstākļiem, no vienas puses, un pagarinātu atzinumus par darba vietu klasificēšanu par tādām, kurās darba ņēmēji pakļauti īpašiem darba apstākļiem, no otras puses, secīgi tika pieņemti vairāki valdības lēmumi.
25
2001. gada 22. februāraHotărârea Guvernului nr. 261/2001 privind criteriile şi metodologia de încadrare a locurilor de muncă în condiţii deosebite (Valdības lēmums Nr. 261/2001 par kritērijiem un metodi, lai darba vietu klasificētu par tādu, kurā darba ņēmēji pakļauti īpašiem apstākļiem; 2001. gada 6. martaMonitorul Oficial al României, I daļa, Nr.o114) 2. panta 1. un 2. punktā paredzēts:
“1.   “Kritēriji darba vietas klasificēšanai par tādu, kurā darba ņēmēji pakļauti īpašiem apstākļiem, ir šādi:
a)
darba vidē ir kaitīgi darba apstākļi, ko raksturo fiziski raksturlielumi, proti, troksnis, vibrācijas, elektromagnētiskie viļņi, spiediens, jonizējošais starojums, siltumstarojums, spēcīgs lāzera starojums bez aizsargekrāna vai ķīmiski vai bioloģiski raksturlielumi, kas paredzēti vispārējos darba aizsardzības noteikumos un pārsniedz šajos noteikumos pieļautās robežas;
b)
organismam ir specifiska reakcija uz šādu kaitīgu darba apstākļu ietekmi, ko apliecina Veselības un ģimenes lietu ministrijas rīkojumā norādītie indikatori, kuri uzrāda iedarbību un/vai bioloģisko ietekmi;
c)
saslimstība, kas izpaužas kā arodslimības, kuras reģistrētas darba vietā pēdējo 15 gadu laikā.
2.   Klasificējot darba vietu par tādu, kurā darba ņēmēji pakļauti īpašiem apstākļiem, jābūt ievērotiem 7. panta un/vai attiecīgā gadījumā 8. panta noteikumiem un kumulatīvi šai klasifikācijai jāatbilst arī 1. punkta a) un b) apakšpunktā vai 1. punkta a) un c) apakšpunktā noteiktajiem kritērijiem.”
26
Lēmuma Nr. 261/2001 3. panta 1. punktā noteikts:
“Klasificējot darba vietu par tādu, kurā darba ņēmēji pakļauti īpašiem apstākļiem, ievēro šādu metodi, saskaņā ar kuru vēlams secīgi veikt šādas īpašas darbības:
a)
tās darba vietas identificēšana, kas klasificējama par tādu, kurā darba ņēmēji pakļauti īpašiem apstākļiem, un šai klasificēšanai piemērojamo kritēriju noteikšana, ko darba devējs veic kopā ar pārstāvošajām arodbiedrībām vai attiecīgā gadījumā kopā ar darba ņēmēju pārstāvjiem darba drošības un veselības aizsardzības komitejā, ja tāda ir izveidota;
b)
darba vietu novērtēšana saistībā ar darba ņēmēju drošību;
c)
kaitīgu darba apstākļu noteikšana saskaņā ar 4. panta 1. punkta noteikumiem; šādu apstākļu noteikšanas veidlapās jānorāda vismaz šādi dati: vienība, nodaļa, laboratorija, darba vieta, kaitīgie darba apstākļi, izmērītā vērtība, pieļaujamā robežvērtība, mērījumu metodes;
d)
Veselības un ģimenes lietu ministrijas atbildīgajām iestādēm nosūtīts darba devēja pieprasījums sagatavot reģistrēto arodslimību sarakstu vai sarakstu, kurš ietver to darbinieku medicīnisko pārbaudi, kas strādā darba vietās, kurās viņi pakļauti īpašiem apstākļiem, lai noteiktu organisma specifisko reakciju;
e)
darba devēja kopā ar pārstāvošajām arodbiedrībām vai attiecīgā gadījumā kopā ar darba ņēmēju pārstāvjiem darba drošības un veselības aizsardzības komitejā, ja tāda ir izveidota, atbilstoši a) apakšpunktam identificēto darba vietu novērtējums saskaņā ar 2. vai 3. pielikumu;
f)
tehnisko, veselības aizsardzības un organizatorisko darba aizsardzības pasākumu noteikšana, kas atbilst darba apstākļiem un vides faktoriem, kuri raksturīgi darba vietai;
g)
teritoriālās darba inspekcijas atzinuma saņemšana saskaņā ar 4. panta noteikumiem;
i)
klasificēšana par darba vietu, kurā darba ņēmēji pakļauti īpašiem apstākļiem saskaņā ar Likuma Nr. 19/2000 19. panta 4. punktu.”
27
Lēmuma Nr. 261/2001 4. pantā noteikts:
“1.   Teritoriālās darba inspekcijas atzinums par darba vietas klasificēšanu par tādu, kurā darba ņēmēji pakļauti īpašiem apstākļiem, ietver šādus dokumentus un tiek izsniegts, pamatojoties uz tiem:
a)
kaitīgo faktoru mērījumi, ko darba inspektoru klātbūtnē veic 1. pielikumā minētās apstiprinātās laboratorijas, apliecinot, ka to veikšanas dienā ir īstenoti tehniskie un organizatoriskie pasākumi darba apstākļu normalizēšanai, visas darba aizsardzības ierīces darbojas normāli atbilstoši projektam un tehnoloģiskie procesi notiek parastos apstākļos;
b)
teritoriālo darba inspekciju konstatējumi, kas iekļaujami protokolā un tieši skar vispārējo darba aizsardzības standartu, īpašo darba drošības standartu un citu attiecīgo normatīvo aktu ievērošanu;
c)
arodslimību saraksta vai medicīnisko analīžu kopsavilkuma kopijas un 2. vai 3. pielikumā paredzētā novērtējuma veidlapa.
2.   Sniegtais atzinums derīgs ne vairāk kā trīs gadus; to iespējams pagarināt.
[..]”
28
Atbilstoši Lēmuma Nr. 261/2001 8. panta 1. punktam:
“Darba devējiem, kas noteikuši darba vietas, kurās darba ņēmēji pakļauti īpašiem apstākļiem, un uz ko neattiecas 7. pants, sešu gadu laikā no šī lēmuma publicēšanas Monitorul Oficial al României I daļā jāveic visi tehniskie un organizatoriskie pasākumi, lai normalizētu darba apstākļus saskaņā ar Likumu Nr. 90/1996 [kuru aizstāja Likums Nr. 319/2006], vispārējiem darba aizsardzības standartiem, īpašiem darba drošības standartiem vai citiem šajā jomā piemērojamiem noteikumiem.”
29
2007. gada 7. martaHotărârea Guvernului nr. 246/2007 privind metodologia de reînnoire a avizelor de încadrare a locurilor de muncă în condiţii deosebite (Valdības lēmums Nr. 246/2007 par metodiku, kā pagarināt atzinumus, lai darba vietu klasificētu par tādu, kurā darba ņēmēji pakļauti īpašiem apstākļiem; 2007. gada 9. martaMonitorul Oficial al României, Nr.o169) 1. pantā bija paredzēts:
“1.   No šī lēmuma spēkā stāšanās dienas tos atzinumus par darba vietas klasificēšanu par tādu, kurā darba ņēmēji pakļauti īpašiem apstākļiem, kas derīgi līdz 2007. gada 6. martam ieskaitot un izsniegti saskaņā ar grozītā un papildinātā [Lēmuma Nr. 261/2001] normām, var pagarināt atbilstoši šajā lēmumā noteiktajai metodoloģijai.
2.   Saskaņā ar šo lēmumu pagarināto atzinumu derīguma termiņš nedrīkst būt ilgāks par 2008. gada 31. decembri.”
30
Lēmuma Nr. 246/2007 2. pants formulēts šādi:
“1.   Atzinumu par darba vietas klasificēšanu par tādu, kurā darba ņēmēji pakļauti īpašiem apstākļiem, teritoriālā darba inspekcija pagarina, pamatojoties uz šādiem dokumentiem:
a)
lūgums pagarināt atzinumu par darba vietas klasificēšanu par tādu, kurā darba ņēmēji pakļauti īpašiem apstākļiem; to parakstījis darba devēja juridiskais pārstāvis vai cita darba devēja saskaņā ar likumu pilnvarota persona, kā arī pārstāvošo arodbiedrību pārstāvji vai attiecīgā gadījumā darba ņēmēju pārstāvji, un tas iesniegts ne vēlāk kā 30 dienu laikā pēc šī lēmuma spēkā stāšanās dienas;
b)
pārskati par kaitīgo darba apstākļu noteikšanu, kurus sagatavojušas laboratorijas, kas saskaņā ar likumu pilnvarotas apliecināt, ka darba vietās, kas klasificētas par tādām, kurās darba ņēmēji pakļauti īpašiem apstākļiem, ir pārsniegtas arodekspozīcijas robežvērtības, vai dokumenti, kas apstiprina tādu ļoti bīstamu ķīmisku vielu vai bioloģisku aģentu klātbūtni, uz kuriem nav attiecināmas pieļaujamās robežvērtības;
c)
novēršanas un aizsardzības plāns, kura mērķis ir uzlabot darba ņēmēju drošības un veselības aizsardzības līmeni un kurā ietverti pasākumi un darbības, kas pakāpeniski jāveic, lai vēlākais līdz 2008. gada 31. decembrim darba vietas varētu klasificēt par tādām, kurās nodrošināti normāli apstākļi.
2.   Kaitīgus darba apstākļus nosaka, tikai klātesot darba inspekcijas inspektoram, kuru šim nolūkam norīkojusi teritoriālā darba inspekcija.
3.   Šī panta 1. punkta b) un c) apakšpunktā paredzētos dokumentus teritoriālajai darba inspekcijai var iesniegt ne vēlāk kā 120 dienu laikā no 1. punkta a) apakšpunktā minētā lūguma iesniegšanas dienas.
4.   Atzinumu par darba vietas klasificēšanu par tādu, kurā darba ņēmēji pakļauti īpašiem apstākļiem, teritoriālā darba inspekcija var pagarināt 15 dienu laikā pēc tam, kad iesniegti visi 1. punktā minētie dokumenti.
5.   Ja nav ievēroti 3. punktā paredzētie nosacījumi, atzinums par darba vietas klasificēšanu par tādu, kurā darba ņēmēji pakļauti īpašiem apstākļiem, netiek pagarināts.
[..]”
31
Lēmuma Nr. 246/2007 4. pantā bija paredzēts:
“Darba devēji, kuri nav saņēmuši atzinuma par darba vietas klasificēšanu par tādu, kurā darba ņēmēji pakļauti īpašiem apstākļiem, pagarinājumu, 15 dienu laikā no paziņošanas dienas var iesniegt sūdzību darba inspekcijai, kam tā jāizskata 30 dienu laikā, vai saskaņā ar likumu var vērsties tieši kompetentajā tiesā.
[..]”
32
2008. gada 10. decembraHotărârea Guvernului nr. 1622/2008 pentru modificarea și completarea Hotărârii Guvernului nr. 246/2007 privind metodologia de reînnoire a avizelor de încadrare a locurilor de muncă în condiții deosebite (Valdības lēmums Nr. 1622/2008, ar ko grozīts un papildināts Lēmums Nr. 246/2007 par metodiku, kā pagarināt atzinumus, lai darba vietu klasificētu par tādu, kurā darba ņēmēji pakļauti īpašiem apstākļiem; 2008. gada 20. decembraMonitorul Oficial al României, Nr. 862) 1. pantā bija noteikts:
“1.   No 2009. gada 1. janvāra tos atzinumus par darba vietas klasificēšanu par tādu, kurā darba ņēmēji pakļauti īpašiem apstākļiem, kas ir spēkā līdz 2008. gada 31. decembrim ieskaitot, var pagarināt atbilstoši šajā lēmumā noteiktajai metodoloģijai.
2.   Šī lēmuma noteikumi attiecas tikai uz tiem darba devējiem, kuru rīcībā 2008. gada 31. decembrī ir pagarināts atzinums un kuri līdz minētajam datumam nav veikuši nepieciešamos pasākumus, lai normalizētu darba apstākļus.
3.   Saskaņā ar šo lēmumu pagarināto atzinumu derīguma termiņš nedrīkst būt ilgāks par 2009. gada 31. decembri.”
33
Šāda iespēja katru gadu pagarināt iepriekš izsniegtos “atzinumus par darba vietas klasificēšanu par tādu, kurā darba ņēmēji pakļauti īpašiem apstākļiem”, vēlāk – līdz pat 2014. gadam – bija paredzēta arī citos turpmāk pieņemtajos valdības lēmumos.
34
2015. gada 30. decembraHotărârea Guvernului nr. 1014/2015 privind metodologia de reînnoire a avizelor de încadrare a locurilor de muncă în condiții deosebite (Valdības lēmums Nr. 1014/2015 par metodiku, kā pagarināt atzinumus, lai darba vietu klasificētu par tādu, kurā darba ņēmēji pakļauti īpašiem apstākļiem; 2015. gada 31. decembraMonitorul Oficial al României, I daļa, Nr.o986), kurā šāda atzinumu pagarināšanas iespēja savukārt bija paredzēta līdz 2018. gada 31. decembrim, bija ietverts 4. pants šādā redakcijā: “Darba devēji, kuri nav saņēmuši atzinuma par darba vietas klasificēšanu par tādu, kurā darba ņēmēji pakļauti īpašiem apstākļiem, pagarinājumu, saskaņā ar likumu var vērsties tieši kompetentajā tiesā.”
Pamatlieta un prejudiciālie jautājumi
35
Prasītāja pamatlietā kā ārste ar specializāciju pulmonoloģijā vairāk nekā 30 gadus ir nodarbināta slimnīcā, kas ir sabiedriskā labuma ārstniecības iestāde ar juridiskās personas statusu un ir pakļauta vietējai administratīvajai iestādei.
36
Līdz 2006. gada 31. decembrim prasītājas pamatlietā darba vieta bija klasificēta par tādu, kurā viņa sākotnēji bija pakļauta darba apstākļiem, kas ietilpst II darba vietu grupā, un pēc tam – “īpašiem darba apstākļiem” to Rumānijas tiesību aktu izpratnē, kas bija secīgi piemērojami vecuma pensijas un sociālā nodrošinājuma jomā. Šāda klasifikācija prasītājai pamatlietā piešķīra tiesības uz papildu ikgadējā atvaļinājuma dienām, pensionēšanās vecuma samazināšanu un lielāku punktu skaitu vecuma pensijas aprēķināšanai. Ņemot vērā šo klasifikāciju, slimnīcai kā darba devējai bija jāveic lielākas sociālā nodrošinājuma iemaksas salīdzinājumā ar tām, kas maksājamas par darba ņēmēju, kura darba vieta klasificēta par tādu, kurā viņam nodrošināti “normāli darba apstākļi”.
37
Tomēr, lai gan prasītājas pamatlietā dienesta vieta un darba nosacījumi nebija mainījušies, viņas darba vieta no 2007. gada 1. janvāra tika klasificēta kā tāda, kurā viņai nodrošināti “normāli darba apstākļi”, un slimnīcai vairs nebija jāveic lielākas sociālā nodrošinājuma iemaksas par prasītāju pamatlietā.
38
Slimnīcai bija Inspectoratul Teritorial de Muncă Iaşi (Jasu Teritoriālā darba inspekcija, Rumānija; turpmāk tekstā – “ITM”) 2001. gada 11. decembrī izsniegts atzinums, kurā apstiprināta slimnīcas darba vietu klasificēšana par tādām, kurās darba ņēmēji pakļauti “īpašiem darba apstākļiem”, un 2004. gada 31. marts bija noteikts par termiņu tehnisko un organizatorisko pasākumu īstenošanai, lai nodrošinātu, ka tās darbinieki veic darbību “normālos darba apstākļos”. Šis atzinums tika pagarināts ar citu, 2004. gada 29. martā izsniegtu atzinumu, kurā par darba apstākļu normalizēšanas termiņu bija noteikts 2006. gada 31. decembris.
39
Taču, tā kā slimnīca nesaņēma šī atzinuma pagarinājumu, ITM ar 2007. gada 2. februāra vēstuli to informēja, ka laikposms, uz kādu bija izsniegts 2004. gada 29. marta klasificēšanas atzinums, ir beidzies un tādējādi zaudējis spēku 2006. gada 31. decembrī.
40
Pēc šīs vēstules saņemšanas slimnīca pieņēma lēmumu, atbilstoši kuram tās personāls no 2007. gada 1. janvāra veic darba pienākumus “normālos darba apstākļos”. Vienlaikus slimnīca vērsās Autoritatea de Sănătate Publică Iaşi (Jasu Sabiedrības veselības aizsardzības iestāde, Rumānija), lūdzot izsniegt atzinumu, ar ko saglabāta vai pagarināta slimnīcas klasificēšana par tādu darba vietu, kurā tās darbinieki pakļauti “īpašiem apstākļiem”. Tā kā minētā iestāde nesniedza atbildi, slimnīca 2007. gada 19. martā nosūtīja tai vēl vienu vēstuli, atkārtoti lūdzot sniegt atzinumu par slimnīcas darba vietās pastāvošā arodriska ietekmi, lai varētu pagarināt ITM2004. gada 29. martā izsniegto klasifikācijas atzinumu. Arī uz šo vēstuli atbilde netika saņemta. Ar 2007. gada 28. jūnija vēstuli slimnīca, pirmkārt, arī lūdza ITM pagarināt minēto klasifikācijas atzinumu, sākot no 2007. gada 1. janvāra, un, otrkārt, 2007. gada 27. decembrī Jasu Sabiedrības veselības aizsardzības iestādei nosūtīja trešo vēstuli. Slimnīca vērsās ITM un Darba lietu ministrijā arī ar citiem iesniegumiem.
41
Prasītāja pamatlietā – nejauši uzzinājusi, ka kopš 2007. gada 1. janvāra slimnīca vairs neveic sociālā nodrošinājuma iemaksas par viņu atbilstoši viņas darba vietas klasifikācijai par tādu, kurā viņa pakļauta “īpašiem darba apstākļiem”, – cēla prasību Tribunalul Iași (Jasu apgabaltiesa, Rumānija), lūdzot klasificēt viņas darba vietu par tādu, kurā viņa pakļauta šādiem “īpašiem apstākļiem”, un uzdot viņas darba devējam veikt palielinātas sociālā nodrošinājuma iemaksas par viņas profesionālo darbību, ko viņa pēc 2006. gada 31. decembra veikusi minētajos apstākļos.
42
Ar 2022. gada 15. jūlija spriedumu Tribunalul Iași (Jasu apgabaltiesa) noraidīja šo prasību, norādot, ka valsts tiesiskajā regulējumā par darba vietu klasifikāciju, un it īpaši Valdības lēmumā Nr. 1014/2015, paredzēts, ka darba devējam jāievēro īpaša procedūra nepieciešamās klasifikācijas iegūšanai, citstarp jālūdz un jāsaņem klasifikācijas atzinums no ITM. Šī tiesa arī uzsvēra, ka tad, ja darba devējs nav saņēmis atbildi uz lūgumu veikt klasificēšanu vai atbildi uz jebkuru citu lūgumu, ko tas iesniedzis valsts iestādēm, tam ir iespēja vērsties kompetentajā tiesā, lai minētajām iestādēm tiktu uzdots izpildīt to pienākumus, tādējādi nodrošinot, ka tiek ievēroti visi procedūras posmi, lai darba vietas klasificētu par tādām, kurās darba ņēmēji pakļauti “īpašiem apstākļiem”, un saņemtu attiecīgu klasificēšanas atzinumu.
43
Prasītāja pamatlietā par šo spriedumu iesniedza apelācijas sūdzību iesniedzējtiesā Curtea de Apel Iași (Jasu apelācijas tiesa, Rumānija), citstarp apgalvojot, ka slimnīca nav veikusi Lēmuma Nr. 246/2007 2. pantā paredzētos pasākumus, tāpēc vai nu nolaidības, vai ļaunprātības dēļ viņas darba devējs faktiski nebija sācis procedūru, lai saņemtu atzinumu par viņas darba vietas klasificēšanu par tādu, kurā viņa pakļauta “īpašiem nosacījumiem”, sākot no 2007. gada. Šajā ziņā prasītāja pamatlietā norādīja, ka viņas darba vietā darba apstākļi nav mainījušies. Riski un atbildība kopš viņas pieņemšanas darbā arī nav mainījušies. Tieši otrādi, strādājot nodaļā, kurā uzņemtie pacienti bija inficēti ar Covid‑19, viņas darbs bija kļuvis daudz saspringtāks un prasīgāks, ik dienu apdraudot viņas pašas un tuvinieku dzīvību.
44
Iesniedzējtiesa šajā ziņā norāda, ka darba vietas klasificēšanas par tādu, kurā darba ņēmēji pakļauti “īpašiem apstākļiem”, mērķis ir atsvērt ilgtermiņa ietekmi, ko rada profesionālo pienākumu pildīšana tādā darba vietā, kas, neraugoties uz visiem veiktajiem pasākumiem, lai aizsargātu darba ņēmēju veselību un drošību, joprojām rada tiem lielus arodriskus. Šāda klasifikācija darba ņēmējiem piešķirot papildu kompensējošas priekšrocības. Piemēram, viņu vecuma pensija tiek aprēķināta, pamatojoties uz nodarbinātības laikposmu un attiecīgi uz iemaksu laikposmu, kas ir īsāks, nekā tas būtu bijis, ja viņi savā darba vietā būtu bijuši pakļauti “normāliem darba apstākļiem”. Tāpat darba ņēmējiem, kas pakļauti “īpašiem darba apstākļiem”, esot tiesības uz papildu atvaļinājumu, lai, pateicoties ilgākam atpūtas laikam, varētu atgūt spēkus.
45
Turklāt iesniedzējtiesa uzsver, ka Rumānijas likumdevējs darba vietas klasificēšanai par tādu, kurā darba ņēmēji pakļauti “īpašiem nosacījumiem”, ir noteicis divu veidu ierobežojumus. Pirmkārt, likumdevējs ir ieviesis procesuālos ierobežojumus, paredzot, ka šāda klasifikācija citstarp ir atkarīga no labvēlīga ITM atzinuma saņemšanas. Otrkārt, šādas klasifikācijas saņemšanu likumdevējs ir ierobežojis laikā, jo to var iegūt tikai tie darba devēji, kuri ir pastāvējuši jau pirms 2002. gada 31. decembra, neatkarīgi no datuma, kad stājušās spēkā darba attiecības ar attiecīgajiem darba ņēmējiem. Tāpat kopš 2007. gada vairs neesot iespējams iegūt jaunu šāda veida klasifikāciju. Pagarināt varot tikai jau esošu klasifikāciju, un citstarp vien tad, ja darba devējam pagarināšanas lūguma iesniegšanas brīdī jau ir spēkā esošs klasifikācijas atzinums.
46
Valsts tiesiskais regulējums arī neļaujot darba ņēmējiem vērsties iestādē, kas atbild par darba drošību un veselības aizsardzību, vai celt prasību valsts tiesās, ja viņi uzskata, ka darba devējs nav izpildījis pienākumus saistībā ar viņu darba vietas klasificēšanu par tādu, kurā viņi pakļauti “īpašiem apstākļiem”, nedz par jau veikto nodarbinātības laikposmu, nedz par turpmāko laikposmu.
47
It īpaši Înalta Curte de Casaţie şi Justiţie (Augstā kasācijas tiesa, Rumānija), pamatojoties uz valsts tiesību aktu šauru interpretāciju, esot atzinusi, ka nav tāda vispārēja tiesību aizsardzības līdzekļa, ar kuru varētu panākt, ka tiek konstatēti “īpaši darba apstākļi”, kādos darba ņēmēji veikuši darbību pēc 2001. gada 1. aprīļa, vai likt darba devējiem klasificēt darba vietas par tādām, kurās darba ņēmēji pakļauti šādiem apstākļiem, ja darba devēji nav saņēmuši vai attiecīgā gadījumā nav pagarinājuši atzinumus, ar kuriem noteikta šāda klasifikācija. Înalta Curte de Casaţie şi Justiţie (Augstā kasācijas tiesa) arī esot nospriedusi – tas, ka darba devēji, kuri tiesīgi uzsākt administratīvo procedūru darba vietas klasificēšanai, nav to izdarījuši vai nav pabeiguši šo procedūru, nedod darba ņēmējam tiesības atsaukties uz vispārīgo tiesību normām, lai panāktu, ka viņa darba vieta tiek klasificēta par tādu, kurā viņš pakļauts apstākļiem, kas nav “normāli”, un, ja vispārējās jurisdikcijas tiesas pieņemtu šādu nolēmumu, tiktu pārkāpts spēkā esošais tiesiskais regulējums, kā arī varas dalīšanas princips. Turklāt šo judikatūru par atbilstošu Rumānijas Konstitūcijai esot atzinusi arī Curtea Constituțională (Konstitucionālā tiesa, Rumānija), kura 2018. gada 6. decembra spriedumā, šajā ziņā atsaucoties uz 2018. gada 21. marta spriedumu Podilă u.c. (C‑133/17 un C‑134/17, EU:C:2018:203), esot konstatējusi, ka Direktīvas 89/391 16. panta 1. punkts nav pamats atbilstības apstrīdēšanai.
48
Tomēr iesniedzējtiesa vēlas noskaidrot, vai valsts tiesiskais regulējums, kā to interpretējušas minētās augstākās tiesas, ir saderīgs ar Direktīvas 89/391 9. pantu un 11. panta 6. punktu, kā arī Hartas 31. panta 1. punktu un 47. pantu. Šajā ziņā tā precizē – lai gan Direktīvas 89/391 11. panta 6. punkts Rumānijas tiesībās ir transponēts ar Likuma Nr. 319/2006 18. panta 7. punktu, tiesību norma – kurā darba ņēmējiem paredzētas tiesības vērsties iestādē, kas atbild par darba drošību un veselības aizsardzību, lai pārliecinātos, vai darba devēja veiktie pasākumi un izmantotie līdzekļi ir pietiekami, lai nodrošinātu darba drošību un veselības aizsardzību, – nav pārņemta zemāka līmeņa tiesību aktos par darba ņēmēju arodrisku novērtējumu vidējā termiņā vai ilgtermiņā.
49
Iesniedzējtiesas ieskatā atšķirībā no lietas, kurā pasludināts 2018. gada 21. marta spriedums Podilă u.c. (C‑133/17 un C‑134/17, EU:C:2018:203), prasītājas pamatlietā celtās prasības mērķis ir nevis noteikt pensijas tiesības, bet gan atzīt arodriskus, kas saistīti ar īpašajiem apstākļiem, kādos viņa veic darbību. Lai gan prasītājas pamatlietā darba vietas klasificēšana par tādu, kurā viņa pakļauta “īpašiem apstākļiem”, netieši ietekmē sociālā nodrošinājuma tiesības, viņas prasība galvenokārt vērsta uz to, lai šādu klasifikāciju atzītu un piemērotu gan attiecībā uz pagātni, gan nākotni, jo viņas darba apstākļi kopš pieņemšanas darbā nav mainījušies. Tādējādi prasītāja pamatlietā apgalvo, ka darba vietā bija pakļauta un joprojām ir pakļauta būtiskiem viņas veselības stāvokli apdraudošiem riska faktoriem, kas pārsniedz pieļaujamās robežvērtības, taču viņai nav pieejami tiesību aizsardzības līdzekļi, lai varētu konstatēt gan kaitīgu darba apstākļu esību viņas darba vietā, gan to apmēru, kā arī klasificēt šo darba vietu par tādu, kurā viņa pakļauta apstākļiem, kas nav “normāli” darba apstākļi.
50
Iesniedzējtiesa arī ir norādījusi – lai gan Direktīvas 89/391 9. pants Rumānijas tiesību sistēmā ir transponēts ar Likuma Nr. 319/2006 12. pantu, šajā tiesību normā paredzētie darba devēju pienākumi nav saistīti ar pienākumu precīzi un ticami klasificēt darba apstākļus uzņēmumā. Turklāt nav arī zemāka līmeņa valsts tiesiskā regulējuma, kurā būtu noteikts, kādas sekas ir tam, ja uzņēmumi, kuros ir būtiski riski darba ņēmēju veselībai, neievēro arodrisku novērtēšanas un uzraudzības pienākumus. Lai gan Likuma Nr. 319/2006 12. pantā noteikto pienākumu neievērošanas dēļ darba devējam var uzlikt administratīvu sodu, pareizai darba vietā pastāvošo arodrisku nenovērtēšanai nav nekādu citu juridisku seku.
51
Visbeidzot iesniedzējtiesa uzsver, ka jāprecizē savstarpējā saikne starp Savienības un valsts tiesībām. It īpaši tā uzskata – tā kā attiecīgās valsts tiesību normas nevar interpretēt atbilstīgi Savienības tiesībām, jānoskaidro, vai Direktīvas 89/391 11. panta 6. punkts ir beznosacījumu, pilnīgs un precīzs, kas piešķir tam tiešu iedarbību, un tādēļ šī tiesību norma, lasot to kopā ar Hartas 31. panta 1. punktu un 47. pantu, var nodrošināt efektīvu tiesību aizsardzību tiesā tādiem darba ņēmējiem kā prasītāja pamatlietā, ja tādi likumā noteikto pienākumu subjekti kā darba devēji nepilda savus juridiskos pienākumus, piemēram, pienākumus saistībā ar darba vietas klasificēšanu par tādu, kurā darba ņēmēji pakļauti “īpašiem apstākļiem”.
52
Šādos apstākļos Curtea de Apel Iași (Jasu Apelācijas tiesa) nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:
“1)
Vai [Direktīvas 89/391] 9. pants un 11. panta 6. punkts pieļauj tādu saistošu valsts tiesisko regulējumu un praksi, saskaņā ar kuru darba ņēmēji nav tiesīgi tieši vērsties iestādē, kas atbild par darba drošību un veselības aizsardzību, ja viņi uzskata, ka darba devēja veiktie pasākumi un izmantotie līdzekļi nav pietiekami, lai nodrošinātu darba drošību un veselības aizsardzību, un viņi nevar celt prasību tiesā, ja uzskata, ka darba devēji nav izpildījuši savus pienākumus attiecībā uz darba vietu klasificēšanu par tādām, kurās darba ņēmēji pakļauti īpašiem apstākļiem, ne attiecībā uz jau nostrādāto laiku, ne arī attiecībā uz turpmāko darba attiecību pastāvēšanas laiku?
2)
Vai Direktīvas 89/391 11. panta 6. punktam ir tieša vertikāla iedarbība un apvienojumā ar [Hartas] 31. panta 1. punktu un 47. pantu darba ņēmējiem atbilstoši šai tiesību normai ir atzīstamas tiesības uz tiesību aizsardzību tiesā gadījumā, ja [likumā noteikto pienākumu subjekti] nepilda tiesiskajā regulējumā noteiktos pienākumus?”
Par prejudiciālajiem jautājumiem
Par pirmo jautājumu
53
Ar pirmo jautājumu iesniedzējtiesa būtībā vaicā, vai Direktīvas 89/391 9. pants un 11. panta 6. punkts jāinterpretē tādējādi, ka tie nepieļauj tādu valsts tiesisko regulējumu – kā to interpretējušas valsts tiesas –, kas liedz darba ņēmējam vērsties valsts iestādē, kura atbild par darba drošību un veselības aizsardzību, vai celt prasību valsts tiesā, lai panāktu, ka tiek sagatavota vai pārskatīta atbilstoši šim tiesiskajam regulējumam veiktā viņa darba vietas klasifikācija, ņemot vērā risku viņa veselībai, kas ir augstāks nekā parastais risks, kuram viņš pakļauts savā darba vietā, un lai, pamatojoties uz šo jauno klasifikāciju, viņam tiktu piešķirtas papildu tiesības uz pensiju un apmaksāto ikgadējo atvaļinājumu.
54
Šajā ziņā no Direktīvas 89/391 nosaukuma un 1. panta 1. punkta izriet, ka šīs direktīvas mērķis ir ieviest pasākumus, lai uzlabotu darba ņēmēju drošību un veselības aizsardzību darbā. Tālab, kā precizēts minētās direktīvas 1. panta 2. punktā, šajā direktīvā ir izklāstīti galvenie principi arodriska novēršanai, drošības un veselības aizsardzībai, riska un nelaimes gadījuma faktoru likvidēšanai, informēšanai, konsultācijām, pietiekamai līdzdalībai saskaņā ar valsts tiesību aktiem un/vai praksi un darba ņēmēju un viņu pārstāvju apmācībai, kā arī vispārīgas pamatnorādes minēto principu īstenošanai. Tādējādi minētajā direktīvā ir atspoguļotas un precizētas Hartas 31. panta 1. punktā nostiprinātās ikviena darba ņēmēja tiesības uz veselībai nekaitīgiem un drošiem darba apstākļiem.
55
Lai sasniegtu šo mērķi, Direktīvas 89/391 4. pantā, lasot to kopā ar 5. panta 1. punktu, dalībvalstīm noteikts pienākums veikt vajadzīgos pasākumus, lai paredzētu darba devējiem pienākumu nodrošināt darba ņēmēju drošību un veselības aizsardzību visos ar darbu saistītos aspektos.
56
Šīs direktīvas 9. panta 1. punktā šajā ziņā precizēts, ka darba devēja rīcībā jābūt darba ņēmēju drošības un veselības risku novērtējumam, tostarp attiecībā uz īpašam riskam pakļautu darba ņēmēju grupām, jānosaka veicamie aizsardzības pasākumi un vajadzības gadījumā izmantojamie aizsardzības līdzekļi, jāuztur saraksts ar nelaimes gadījumiem darbā, kas darba ņēmējam radījuši darbnespēju, kura pārsniedz trīs darba dienas, un jāsagatavo ziņojumi par nelaimes gadījumiem darbā, kuros cietuši viņa darba ņēmēji. Minētās direktīvas 9. panta 2. punktā paredzēts, ka dalībvalstīm jānosaka pienākumi, kas dažādu kategoriju uzņēmumiem jāizpilda atkarībā no to darbības veida un lieluma attiecībā uz dokumentu sagatavošanu saistībā ar 9. panta 1. punktā minētajiem pienākumiem.
57
Tāpat Direktīvas 89/391 11. panta 6. punktā noteikts, ka darba ņēmējiem jābūt iespējai vērsties iestādē, kas atbild par darba drošību un veselības aizsardzību, ja viņi uzskata, ka darba devējs nav veicis pietiekamus pasākumus, lai nodrošinātu darba drošību un veselības aizsardzību.
58
Nedz šajās tiesību normās, nedz citos Direktīvas 89/391 noteikumos dalībvalstīm nav noteikts pienākums nodrošināt, ka darba vietas tiek klasificētas atkarībā no tā, cik lielā mērā ir apdraudēta šajās darba vietās strādājošo personu veselība, lai vajadzības gadījumā šīm personām piešķirtu noteiktas papildu tiesības uz pensiju un atvaļinājumu.
59
Tomēr nevar izslēgt, ka sistēma darba vietu klasificēšanai atkarībā no šādiem riskiem var ietekmēt darba devēju pienākumus saskaņā ar Direktīvu 89/391. Šādā gadījumā dalībvalstīm, ieviešot šādu sistēmu, jāievēro minētajā direktīvā noteiktie pienākumi. Tas tā nav, ja šīs sistēmas ieviešanas rezultātā darba devējs tiek atbrīvots no dažiem šiem pienākumiem (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2018. gada 21. marts, Podilă u.c., C‑133/17 un C‑134/17, EU:C:2018:203, 42. un 44. punkts).
60
Šajā lietā no Tiesas rīcībā esošajiem lietas materiāliem redzams, ka piemērojamajam valsts tiesiskajam regulējumam ir divas vienlaikus piemērojamas daļas.
61
Pirmo daļu veido Likums Nr. 319/2006. Kā Tiesa jau ir konstatējusi, ar šo likumu Rumānijas tiesībās ir transponēta Direktīva 89/391 (spriedums, 2018. gada 21. marts, Podilă u.c., C‑133/17 un C‑134/17, EU:C:2018:203, 43. punkts). It īpaši ar šī likuma 12. panta 1. punkta a) un b) apakšpunktu, kā arī 18. panta 7. punktu ir transponēts attiecīgi šīs direktīvas 9. panta 1. un 2. punkts, kā arī 11. panta 6. punkts. Tāpat minētā likuma 39. panta 4. punktā ir paredzēti sodi gadījumā, ja darba devējs neievēro šī likuma 12. panta 1. punkta a) un b) apakšpunktā paredzētos pienākumus. Tomēr iesniedzējtiesas jautājumi neskar šo transponēšanu un pamatlietā nav strīda par to, ka darba ņēmējiem ir iespēja vērsties iestādē, kas atbild par darba drošību un veselības aizsardzību, vai celt prasību valsts tiesās, lai apstrīdētu pasākumus, kurus viņi uzskata par nepietiekamiem, lai nodrošinātu darba drošību un veselības aizsardzību.
62
Otrajā daļā, kuras kontekstā iesniedzējtiesa uzdevusi prejudiciālos jautājumus, darba devējiem ir paredzēta iespēja klasificēt darba vietas dažādās kategorijās atkarībā no riska, kas tajās pastāv darba ņēmēju veselībai. Atkarībā no tā, kurā kategorijā klasificēta to darba vieta, darba ņēmējiem var būt noteiktas papildu tiesības uz pensiju un atvaļinājumu. Tomēr saskaņā ar minētajā otrajā daļā ietilpstošajām valsts tiesību normām, kā tās interpretējusi Înalta Curte de Casaţie şi Justiţie (Augstā kasācijas tiesa), tikai darba devējs var iesniegt lūgumu par darba vietas klasificēšanu vai klasifikācijas pagarināšanu atbilstoši riska faktoriem. Darba ņēmējs nevar vērsties valsts iestādē, kas atbild par darba drošību un veselības aizsardzību, vai celt valsts tiesā prasību, lai konstatētu, ka viņa darba apstākļi ietilpst kategorijā, kurā viņš pakļauts īpašiem riskiem, vai lai liktu darba devējam klasificēt viņa darba vietu par tādu, kas ietilpst šādā kategorijā.
63
Prasītāja pamatlietā apstrīd to, ka no 2007. gada 1. janvāra viņas darba vieta vairs nav klasificēta par tādu, kurā viņa pakļauta “īpašiem darba apstākļiem”. Šī apstākļa dēļ viņai, sākot no šī datuma, citstarp ir liegtas tiesības uz lielāku apmaksātā ikgadējā atvaļinājuma dienu skaitu, kā arī papildu tiesības uz vecuma pensiju, pirmkārt, samazinot pensionēšanās vecumu un, otrkārt, palielinot pensijas aprēķināšanai nepieciešamo punktu skaitu, jo darba devējam būtu bijis jāveic lielākas sociālā nodrošinājuma iemaksas.
64
Tādēļ jāpārbauda, vai valsts tiesiskais regulējums, kurā paredzēta sistēma darba vietu klasificēšanai atkarībā no riska, kas tajās pastāv darba ņēmēju veselībai, ietekmē Direktīvā 89/391 darba devējiem noteiktos pienākumus, ja, piemērojot šādu sistēmu, darba ņēmējiem var tikt piešķirtas noteiktas papildu tiesības uz pensiju un apmaksāto ikgadējo atvaļinājumu.
65
Šajā ziņā, pirmkārt, par papildu tiesību piešķiršanu saistībā ar vecuma pensijām jānorāda, ka šādu tiesību piešķiršana neveicina šīs direktīvas mērķi uzlabot darba ņēmēju drošību un veselības aizsardzību darbā. Proti, kā ģenerāladvokāts secinājumu 49. punktā norādījis attiecībā uz pamatlietā aplūkotajā valsts tiesiskajā regulējumā konkrēti paredzētajām papildu tiesībām uz vecuma pensiju, vecuma pensijas aprēķināšanai nepieciešamo punktu skaita palielināšana ir saistīta nevis ar darba ņēmēju nodarbinātības laikposmā pastāvošajiem darba apstākļiem, bet gan ar šo darba ņēmēju darba apstākļiem pēc tam sekojošajā laikposmā. Turklāt darba ņēmējiem, kuri pakļauti “īpašiem apstākļiem”, piešķirtajam pensionēšanās vecuma pazeminājumam nav sakara ar tādu pasākumu īstenošanu, kuru nolūks ir uzlabot darba ņēmēju drošību un veselības aizsardzību darbā. Faktiski minētās tiesības ir kompensējoši pabalsti par radušos risku, kas neietilpst Direktīvas 89/931 piemērošanas jomā.
66
Otrkārt, par tiesību uz papildu apmaksāto ikgadējo atvaļinājumu piešķiršanu jānorāda, ka Direktīvas 89/391 noteikumi jālasa kopā ar Direktīvas 2003/88 noteikumiem. Pēdējās minētās direktīvas 1. panta 4. punktā paredzēts, ka Direktīvas 89/391 noteikumi ir pilnībā piemērojami darba laika organizēšanas aspektiem, kas reglamentēti Direktīvā 2003/88, neskarot stingrākus vai īpašus šīs direktīvas noteikumus.
67
Direktīvas 2003/88 mērķis ir noteikt minimālās prasības, lai uzlabotu darba ņēmēju dzīves un darba apstākļus, tuvinot valstu tiesisko regulējumu, tajā skaitā attiecībā uz darba laika ilgumu. Šī saskaņošana darba laika organizācijas jomā Eiropas Savienības līmenī ir vērsta uz to, lai garantētu labāku darba ņēmēju drošības un veselības aizsardzību, citstarp piešķirot tiem minimālos atpūtas laikposmus (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2024. gada 19. decembris, Loredas, C‑531/23, EU:C:2024:1050, 29. un 30. punkts, kā arī tajos minētā judikatūra).
68
Direktīvas 2003/88 2. panta 9. punktā jēdziens “pietiekama atpūta” šīs direktīvas izpratnē ir definēts kā tāds, kas nozīmē to, ka darba ņēmējiem ir regulāri atpūtas laiki, kuru ilgums ir izteikts laika vienībās un kuri ir pietiekami gari un nepārtraukti, lai nodrošinātu, ka nogurdinoša vai cita neregulāra darba veida dēļ viņi negūst ievainojumus sev, darba biedriem vai citiem un ka viņi nesabojā savu veselību vai nu īsākā, vai garākā laikposmā.
69
Tādēļ papildu ikgadējā atvaļinājuma dienu piešķiršana darba ņēmējam, ņemot vērā sarežģītos darba apstākļus, kuru dēļ pastāv risks viņa veselībai vai viņa personai, var būt pamatota, lai nodrošinātu darba ņēmēju drošību un veselības aizsardzību darbā.
70
Tomēr, kā secinājumu 53. punktā norādījis arī ģenerāladvokāts, Direktīvā 2003/88 nav noteikts pienākums piešķirt papildu ikgadējā atvaļinājuma dienas šādu iemeslu dēļ.
71
Šīs direktīvas 7. panta 1. punktā paredzēts, ka dalībvalstīm jānodrošina, lai katram darba ņēmējam būtu tiesības uz apmaksātu ikgadēju, vismaz četras nedēļas ilgu, atvaļinājumu saskaņā ar nosacījumiem par tiesībām uz šāda atvaļinājuma piešķiršanu, ko nosaka valsts tiesību akti un/vai prakse. Turklāt attiecīgi no šīs tiesību normas, minētās direktīvas 1. panta 1. punkta un 2. punkta a) apakšpunkta, kā arī 15. panta formulējuma skaidri izriet, ka šajā direktīvā ir noteiktas tikai minimālās darba drošības un veselības aizsardzības prasības attiecībā uz darba laika organizēšanu un tā neskar dalībvalstu tiesības piemērot darba ņēmēju aizsardzībai labvēlīgākas valsts tiesību normas.
72
No tā izriet, pirmkārt, ka Direktīvai 2003/88 nav pretrunā tādas valsts tiesību normas, kurās paredzētas tiesības uz apmaksātu, par šīs direktīvas 7. panta 1. punktā paredzētajām četrām nedēļām ilgāku ikgadējo atvaļinājumu, kurš tiek piešķirts saskaņā ar valsts tiesībās noteiktiem piešķiršanas nosacījumiem, un, otrkārt, ka tiesības uz apmaksāto ikgadējo atvaļinājumu, kas piešķirtas, pārsniedzot Direktīvas 2003/88 7. panta 1. punktā paredzēto minimumu, reglamentē nevis šī direktīva, bet valsts tiesības, ārpus ar minēto direktīvu izveidotās sistēmas (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2019. gada 19. novembris, TSN un AKT, C‑609/17 un C‑610/17, EU:C:2019:981, 33. un 35. punkts, kā arī tajos minētā judikatūra).
73
Šādos apstākļos tiesības uz apmaksātiem papildu ikgadējiem atvaļinājumiem, kas darba ņēmējiem piešķirtas, ņemot vērā viņu darba vietas klasificēšanu par tādu, kurā viņi pakļauti īpašiem arodriskiem, neietilpst Direktīvu 2003/88 un 89/391 piemērošanas jomā.
74
Tādēļ valsts tiesiskais regulējums, kurā paredzēta sistēma darba vietu klasificēšanai atkarībā no riska, kas tajās pastāv darba ņēmēju veselībai, neietekmē Direktīvā 89/391 darba devējiem noteiktos pienākumus, ja, piemērojot šādu sistēmu, darba ņēmējiem var tikai piešķirt noteiktas papildu tiesības uz pensiju un apmaksāto ikgadējo atvaļinājumu.
75
Tomēr iesniedzējtiesa arī apgalvo, ka, ceļot prasību par to, ka viņas darba vieta nav klasificēta par tādu, kurā viņa pakļauta “īpašiem nosacījumiem” Rumānijas tiesiskā regulējuma izpratnē, prasītāja pamatlietā vēlas panākt ne tikai šīs tiesības uz pensiju un ikgadējo atvaļinājumu, bet arī tādu arodrisku atzīšanu, kas raksturīgi apstākļiem, kādos viņa veic savu darbību, un tas attiecas gan uz pagātni, gan nākotni.
76
Šajā ziņā no Direktīvas 89/391 9. panta 1. punkta a) un b) apakšpunkta, lasot tos kopā, izriet, ka darba devējam jāveic darba drošības un veselības aizsardzības riska novērtējums, tostarp tā, ar ko saskaras darba ņēmēju grupas, kas pakļautas īpašam riskam, lai izlemtu, kādus aizsardzības pasākumus veikt un, ja vajadzīgs, kādus aizsarglīdzekļus lietot.
77
Kā izriet no šī sprieduma 59. punkta, ja prasītājas pamatlietā darba vietas neklasificēšana par tādu, kurā viņa pakļauta “īpašiem apstākļiem”, nozīmētu, ka darba devējs nav novērtējis riskus un tādēļ nav veicis nepieciešamos pasākumus, lai nodrošinātu darba drošību un veselības aizsardzību, šādas klasificēšanas neesības sekas būtu tādas, ka darba devējs tiek atbrīvots no Direktīvas 89/391 9. panta 1. punkta a) un b) apakšpunktā paredzētajiem pienākumiem, un darba ņēmējiem vajadzētu būt iespējai par to paziņot iestādei, kas atbild par darba drošību un veselības aizsardzību, saskaņā ar šīs direktīvas 11. panta 6. punktu un vajadzības gadījumā celt prasību valsts tiesās, lai saskaņā ar Hartas 47. pantu nodrošinātu ar minēto direktīvu darba ņēmējiem piešķirto tiesību efektīvu aizsardzību tiesā.
78
Taču, kā izriet no šī sprieduma 59. punkta, nav strīda par to, ka, ņemot vērā Direktīvas 89/391 9. panta 1. punkta a) un b) apakšpunkta, kā arī 11. panta 6. punkta transponēšanu Rumānijas tiesībās, darba devēja rīcībā jābūt risku novērtējumam un tam jāveic nepieciešamie pasākumi, lai nodrošinātu darba drošību un veselības aizsardzību, un ka prasītājai pamatlietā ir iespēja vērsties Rumānijas iestādē, kas atbild par darba drošību un veselības aizsardzību, un vajadzības gadījumā celt prasību Rumānijas tiesās par to, ka viņas darba devēja veiktie pasākumi un izmantotie līdzekļi nav pietiekami, lai nodrošinātu darba drošību un veselības aizsardzību pēc šajā ziņā veiktā risku novērtējuma.
79
Ievērojot visus iepriekš minētos apsvērumus, uz pirmo jautājumu jāatbild, ka Direktīvas 89/391 9. pants un 11. panta 6. punkts jāinterpretē tādējādi, ka tie nav piemērojami tādam valsts tiesiskajam regulējumam – kā to interpretējušas valsts tiesas –, kas liedz darba ņēmējam vērsties valsts iestādē, kura atbild par darba drošību un veselības aizsardzību, vai celt prasību valsts tiesā, lai panāktu, ka tiek sagatavota vai pārskatīta atbilstoši šim tiesiskajam regulējumam veiktā viņa darba vietas klasifikācija, ņemot vērā risku viņa veselībai, kas ir augstāks nekā parastais risks, kuram viņš pakļauts savā darba vietā, un lai, pamatojoties uz šo jauno klasifikāciju, viņam tiktu piešķirtas papildu tiesības uz pensiju un apmaksāto ikgadējo atvaļinājumu.
Par otro jautājumu
80
Ņemot vērā uz pirmo jautājumu sniegto atbildi, uz otro jautājumu nav jāatbild.
Par tiesāšanās izdevumiem
81
Attiecībā uz pamatlietas pusēm šī tiesvedība izriet no tiesvedības, kas notiek iesniedzējtiesā, tāpēc tā lemj par tiesāšanās izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto pušu izdevumi, nav atlīdzināmi.
Ar šādu pamatojumu Tiesa (piektā palāta) nospriež:
Padomes Direktīvas 89/391/EEK (1989. gada 12. jūnijs) par pasākumiem, kas ieviešami, lai uzlabotu darba ņēmēju drošību un veselības aizsardzību darbā, 9. pants un 11. panta 6. punkts
jāinterpretē tādējādi, ka
tie nav piemērojami tādam valsts tiesiskajam regulējumam – kā to interpretējušas valsts tiesas –, kas liedz darba ņēmējam vērsties valsts iestādē, kura atbild par darba drošību un veselības aizsardzību, vai celt prasību valsts tiesā, lai panāktu, ka tiek sagatavota vai pārskatīta atbilstoši šim tiesiskajam regulējumam veiktā viņa darba vietas klasifikācija, ņemot vērā risku viņa veselībai, kas ir augstāks nekā parastais risks, kuram viņš pakļauts savā darba vietā, un lai, pamatojoties uz šo jauno klasifikāciju, viņam tiktu piešķirtas papildu tiesības uz pensiju un apmaksāto ikgadējo atvaļinājumu.
[Paraksti]
(
*1
)	Tiesvedības valoda – rumāņu.