62023CJ0588
TIESAS SPRIEDUMS (desmitā palāta)
2025. gada 16. janvārī (
*1
)
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Nelikumīga un nesaderīga atbalsta atgūšana – Regula (ES) 2015/1589 – 16. pants – Eiropas Komisijas atgūšanas lēmumā norādīts individuāla atbalsta saņēmējs – Atgūšanas lēmuma izpilde – Atbalsta nodošana citam uzņēmumam pēc atgūšanas lēmuma pieņemšanas – Saimnieciskā pēctecība – Vērtējums – Kompetentā iestāde – Atgūšanas pienākuma attiecināšana uz faktisko saņēmēju – Sacīkstes princips – Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 41. un 47. pants
Lietā C‑588/23
par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši LESD 267. pantam, ko Tribunale amministrativo regionale della Campania (Kampānijas Reģionālā administratīvā tiesa, Itālija) iesniegusi ar 2023. gada 18. septembra lēmumu un kas Tiesā reģistrēts 2023. gada 25. septembrī, tiesvedībā
Scai Srl
pret
Regione Campania,
TIESA (desmitā palāta)
šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs D. Gracijs [D. Gratsias], ceturtās palātas priekšsēdētājs I. Jarukaitis [I. Jarukaitis] un tiesnesis Z. Čehi [Z. Csehi] (referents),
ģenerāladvokāts: A. Rants [A. Rantos],
sekretārs: A. Kalots Eskobars [A. Calot Escobar],
ņemot vērā rakstveida procesu,
ņemot vērā apsvērumus, ko snieguši:
–
Scai Srl vārdā – A. Raviele un L. Visone, avvocati,
–
Itālijas valdības vārdā – G. Palmieri, pārstāve, kam palīdz S. Fiorentino, avvocato dello Stato,
–
Eiropas Komisijas vārdā – A. Steiblytė, B. Stromsky un F. Tomat, pārstāvji,
ņemot vērā pēc ģenerāladvokāta uzklausīšanas pieņemto lēmumu izskatīt lietu bez ģenerāladvokāta secinājumiem,
pasludina šo spriedumu.
Spriedums
1
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt LESD 108., 263. un 288. pantu, Eiropas Savienības Pamattiesību hartas (turpmāk tekstā – “Harta”) 41. un 47. pantu, kā arī Padomes Regulas (ES) 2015/1589 (2015. gada 13. jūlijs), ar ko nosaka sīki izstrādātus noteikumus [LESD] 108. panta piemērošanai (OV 2015, L 248, 9. lpp.), 16. un 31. pantu.
2
Šis lūgums iesniegts strīdā starp Scai Srl un Regione Campania (Kampānijas reģions, Itālija) par Scai pienākumu atmaksāt summu, kas atbilst nelikumīgam un ar iekšējo tirgu nesaderīgam atbalstam, kuru sākotnēji saņēmusi cita sabiedrība.
Atbilstošās tiesību normas
Savienības tiesības
Regula 2015/1589
3
Regulas 2015/1589 25. apsvērumā noteikts:
“Tādos nelikumīga atbalsta gadījumos, kurš nav saderīgs ar iekšējo tirgu, būtu jāatjauno efektīva konkurence. Šajā nolūkā atbalsts, ieskaitot procentus, ir nekavējoties jāatgūst. Atgūšana ir jāveic saskaņā ar attiecīgo valstu likumos paredzētajām procedūrām. Minēto procedūru piemērošanai, kavējot attiecīgā [Eiropas] Komisijas lēmuma tūlītēju un efektīvu izpildi, nevajadzētu būt par traucēkli efektīvas konkurences atjaunošanai. Lai to panāktu, dalībvalstīm būtu jāveic visi vajadzīgie pasākumi, lai nodrošinātu to, ka Komisijas lēmums ir efektīvs.”
4
Šīs regulas II nodaļas “Procedūra attiecībā uz paziņotu atbalstu” 9. panta “Komisijas lēmumi izbeigt formālo izmeklēšanas procedūru” 5. punktā noteikts:
“Ja Komisija konstatē, ka paziņotais atbalsts nav saderīgs ar [iekšējo] tirgu, tā nolemj, ka attiecīgais atbalsts netiek ieviests (turpmāk – “negatīvs lēmums”).”
5
Minētās regulas III nodaļā par procedūru attiecībā uz nelikumīgu atbalstu ir ietverts tās 16. un 17. pants.
6
Šīs pašas regulas 16. pantā “Atbalsta atgūšana” paredzēts:
“1.   Kad nelikumīga atbalsta gadījumos tiek pieņemti negatīvi lēmumi, Komisija izlemj, ka attiecīgā dalībvalsts veic visus vajadzīgos pasākumus, lai atgūtu atbalstu no saņēmēja (“atgūšanas lēmums”). Komisija neprasa atbalsta atgūšanu, ja tas būtu pretrunā ar kādu Savienības tiesību vispārēju principu.
[..]
3.   Neskarot nevienu Eiropas Savienības Tiesas rīkojumu saskaņā ar [LESD] 278. pantu, atgūšanu īsteno tūlīt un saskaņā ar attiecīgās dalībvalsts likumos paredzētajām procedūrām, ja vien tās nodrošina tūlītēju un efektīvu Komisijas lēmuma izpildi. Šajā nolūkā un gadījumā, ja ir sākts izskatīšanas process valsts tiesā, attiecīgās dalībvalstis, neskarot Savienības tiesību aktus, veic visus vajadzīgos pasākumus, kas iespējami to attiecīgajās tiesību sistēmās, tostarp pagaidu pasākumus.”
7
Regulas 2015/1589 31. pantā “Lēmumu adresāts” noteikts:
“1.   Lēmumus, kas pieņemti saskaņā ar 7. panta 7. punktu, 8. panta 1. un 2. punktu un 9. panta 9. punktu, adresē attiecīgajam uzņēmumam vai uzņēmumu apvienībai. Komisija lēmumu nekavējoties paziņo adresātam un dod adresātam iespēju norādīt Komisijai, uz kuru informāciju pēc tā ieskatiem vajadzētu attiekties pienākumam ievērot dienesta noslēpumu.
2.   Visus citus Komisijas lēmumus, ko pieņem saskaņā ar II, III, V, VI un IX nodaļu, adresē attiecīgajai dalībvalstij. [..]”
8
Šī sprieduma 4.–7. punktā minētās Regulas 2015/1589 tiesību normas tika pārņemtas no tām, kuras bija ietvertas Padomes Regulā (EK) Nr. 659/1999 (1999. gada 22. marts), ar ko nosaka sīki izstrādātus noteikumus [LESD] 108. panta piemērošanai (OV 1999, L 83, 1. lpp.), kura grozīta ar Padomes 2013. gada 22. jūlija Regulu (ES) Nr. 734/2013 (OV 2013, L 204, 15. lpp.), kas atcelta ar Regulu 2015/1589.
Paziņojums par atgūšanu
9
Komisijas 2019. gada 23. jūlija Paziņojuma par nelikumīga un [ar iekšējo tirgu] nesaderīga valsts atbalsta atgūšanu (OV 2019, C 247, 1. lpp.; turpmāk tekstā – “Paziņojums par atgūšanu”) 4.3. nodaļas, kas attiecas uz “to saņēmēju identificēšanu, no kuriem jāatgūst atbalsts”, 83. punktā noteikts:
“Nelikumīgs atbalsts, kas atzīts par nesaderīgu ar iekšējo tirgu, jāatgūst no tiem saņēmējiem, kuri faktiski guvuši no tā labumu [..]. Ja atbalsta saņēmēji nav norādīti atgūšanas lēmumā, attiecīgajai dalībvalstij jāpārbauda katra attiecīgā uzņēmuma individuālā situācija [..].”
10
Paziņojuma par atgūšanu 4.3.2. nodaļā “Atgūšanas rīkojuma attiecināšana uz citu subjektu: saimnieciskā pēctecība” ietverts šāds teksts:
“89.
Ja atgūšanas lēmuma īstenošanas stadijā atbalstu no sākotnējā saņēmēja nevar atgūt un šis atbalsts ir nodots citam uzņēmumam, dalībvalstij atgūšana būtu jāattiecina uz uzņēmumu, kas ir faktiski guvis priekšrocību darbību nodošanas rezultātā, un jānodrošina, ka atgūšanas pienākums netiek apiets [..].
90.
Tiesa ir izdalījusi divus veidus, kā var tikt nodotas uzņēmuma darbības. Tie ir i) visu aktīvu vai to daļas pārdošana, pēc kuras darbību vairs neveic tā pati juridiskā persona (“aktīvu pārdošanas darījums”); un ii) savu kapitāldaļu pārdošana, pēc kuras uzņēmums, kas guvis labumu no atbalsta, saglabā savu juridisko statusu un turpina veikt savu darbību (“kapitāldaļu pārdošanas darījums”) [..].
4.3.2.1 Aktīvu pārdošanas darījums
91.
Ja [ar iekšējo tirgu] nesaderīga atbalsta saņēmējs izveido jaunu uzņēmumu vai nodod savus aktīvus citam uzņēmumam, lai daļēji vai pilnībā turpinātu savu darbību, šo darbību turpināšana var paildzināt atbalsta radīto konkurences izkropļojumu. Līdz ar to jaunizveidotajam uzņēmumam vai aktīvu pircējam, kurš patur minēto priekšrocību, var prasīt atmaksāt attiecīgo atbalstu.
92.
Aktīvu pārdošanas darījuma gadījumā Komisija katrā atsevišķā gadījumā novērtē saimniecisko pēctecību starp uzņēmumiem, izmantojot neizsmeļošu nekumulatīvu kritēriju kopumu. Konkrēti, Komisija var ņemt vērā šādus kritērijus [..]: i) nodošanas apjoms (aktīvi [..] un pasīvi, darbaspēka un/vai vadības paturēšana); ii) nodošanas cena [..]; iii) kas ir pārdevēja un pircēja akcionāri vai īpašnieki; iv) laiks, kad notiek nodošana (sākotnējās izmeklēšanas laikā saskaņā ar procedūras regulas 4. pantu, oficiālās izmeklēšanas laikā saskaņā ar minētās regulas 6. pantu vai pēc atgūšanas lēmuma pieņemšanas); v) darījuma ekonomiskā loģika [..].”
Itālijas tiesības
11
2012. gada 24. novembralegge n. 234 – Norme generali sulla partecipazione dell’Italia alla formazione e all’attuazione della normativa delle politiche dell’Unione europea (Likums Nr. 234 par vispārīgiem noteikumiem par Itālijas dalību Eiropas Savienības tiesiskā regulējuma un politikas veidošanā un īstenošanā, 2013. gada 4. janvāraGURI Nr. 3), redakcijā, kas piemērojama pamatlietas faktiem (turpmāk tekstā – “Likums Nr. 234/2012”), 48. panta “Atgūšanas procedūras” 1.–3. punktā noteikts:
“1.   Sabiedrība Equitalia SpA iekasē summas, kas jāmaksā, ievērojot Regulas [2015/1589] 16. pantā paredzētos atgūšanas lēmumus, neatkarīgi no atbalsta formas un vienības, kas to piešķīrusi.
2.   Pēc 1. punktā paredzētā atgūšanas lēmuma paziņošanas ministrs, kam ir kompetence attiecīgajā jomā, dekrētā, kurš jāpieņem četrdesmit piecu dienu laikā pēc lēmuma paziņošanas dienas, vajadzības gadījumā norāda personas, kam ir pienākums atmaksāt atbalstu, noskaidro maksājamās summas un paredz samaksas veidus un termiņus. Ja ir vairākas kompetentās administrācijas, Ministru padomes priekšsēdētājs ar dekrētu piecpadsmit dienu laikā pēc atgūšanas lēmuma paziņošanas dienas ieceļ ārkārtas administratoru, ko izraugās to administrāciju iekšienē, kuras piešķīrušas atbalstu, uz ko attiecas atgūšanas lēmums, vai to administrāciju iekšienē, kuras ar atbalsta pasākumiem saistītas no teritoriālā viedokļa, un nosaka 1. punktā paredzētā atgūšanas lēmuma īstenošanas kārtību. Ārkārtas administrators ar savu lēmumu četrdesmit piecu dienu laikā pēc dekrēta par iecelšanu identificē personas, kam atbalsts jāatmaksā, noskaidro atmaksājamās summas un atmaksas veidus un termiņus. Administrācijas, kas piešķīrušas atbalstu, uz kuru attiecas atgūšanas procedūra, ārkārtas administratoram pēc viņa lūguma nekavējoties sniedz ziņas un visu citu informāciju, kas vajadzīga 1. punktā paredzētā atgūšanas lēmuma pienācīgai izpildei. Ārkārtas administratoram nav tiesību uz nekādu atlīdzību. Ar ārkārtas administratoram uzticēto uzdevumu saistītās darbības viņš veic, izmantojot kompetento administrāciju cilvēkresursus un finanšu un materiālos resursus, kas paredzēti spēkā esošajos tiesību aktos. Kompetentā ministra dekrēts, ārkārtas administratora lēmums un 3. punktā paredzētais lēmums ir izpildraksti, kas piemērojami to adresātiem.
3.   Ja kompetentā iestāde nav valsts, lēmumu, kurā identificētas personas, kam ir pienākums atmaksāt atbalstu, noskaidrotas atmaksājamās summas un atmaksas veidi un termiņi, pieņem reģions, autonomā province vai kompetentā teritoriālā iestāde. Šī panta 1. punktā paredzētās darbības veic attiecīgās teritoriālās struktūras ienākumu iekasēšanas koncesionārs.”
Pamatlieta un prejudiciālie jautājumi
12
Buonotourist Srl bija privāts uzņēmums, kas, pamatojoties uz reģionālajām un pašvaldības koncesijām, sniedza vietējā sabiedriskā transporta pakalpojumus.
13
Ar 2012. gada 7. novembra lēmumu Consiglio di Stato (Valsts padome, Itālija) atzina Buonotourist tiesības saņemt tādu papildkompensāciju par sabiedrisko pakalpojumu saistībām nodrošināt pasažieru pārvadājumus ar autobusu, pamatojoties uz Kampānijas reģiona piešķirtajām koncesijām, attiecībā uz 1996.–2002. gadu, kuras apmērs kopā ar procentiem bija 1111572,00 EUR.
14
2012. gada 5. decembrī Itālijas iestādes atbilstoši LESD 108. panta 3. punktam paziņoja Komisijai valsts atbalstu, ko veidoja iepriekšējā punktā paredzētās papildkompensācijas piešķiršana Buonotourist, izpildot Consiglio di Stato (Valsts padome) 2012. gada 7. novembra lēmumu. Atbalstu Buonotourist Kampānijas reģions samaksāja 2012. gada 21. decembrī.
15
Ar 2014. gada 20. februāra vēstuli Komisija paziņoja Itālijas Republikai savu lēmumu sākt LESD 108. panta 2. punktā paredzēto formālo izmeklēšanas procedūru.
16
2015. gada 19. janvārī Komisija pieņēma Lēmumu (ES) 2015/1075 par valsts atbalstu SA.35843 (2014/C) (ex 2012/NN), ko īstenojusi Itālija saistībā ar sabiedrisko pakalpojumu papildkompensāciju uzņēmumam Buonotourist (OV 2015, L 179, 128. lpp.), ar kuru tā konstatēja, ka papildkompensācija, kas Buonotourist piešķirta, izpildot Consiglio di Stato (Valsts padome) 2012. gada 7. novembra lēmumu, ir valsts atbalsts LESD 107. panta 1. punkta izpratnē, kurš nav saderīgs ar iekšējo tirgu un kurš šai sabiedrībai piešķirts, pārkāpjot LESD 108. panta 3. punktu, un lika Itālijas iestādēm to atgūt no Buonotourist (turpmāk tekstā – “Komisijas 2015. gada 19. janvāra lēmums”).
17
Buonotourist Eiropas Savienības Vispārējā tiesā iesniedza prasību atcelt Komisijas 2015. gada 19. janvāra lēmumu. Šī prasība tika noraidīta ar 2018. gada 11. jūlija spriedumu Buonotourist/Komisija (T‑185/15, EU:T:2018:430). Buonotourist iesniegtā apelācijas sūdzība tika noraidīta ar Tiesas 2020. gada 4. marta spriedumu Buonotourist/Komisija (C‑586/18 P, EU:C:2020:152).
18
Saskaņā ar uzņēmuma daļējas sadalīšanas aktu, kas pieņemts 2011. gada 21. jūlijā, Buonotourist TPL aizstāja Buonotourist provizoriska publiskā iepirkuma līguma izpildē, kas attiecas uz reģionālo autobusa pārvadājumu maršrutu. Atbilstoši citam uzņēmuma sadalīšanas aktam, kas pieņemts 2013. gada 21. oktobrī, Autolinee Buonotourist TPL Srl aizstāja Buonotourist TPL provizoriskā publiskā iepirkuma līguma izpildē. Pamatojoties uz 2019. gada 10. maijā noslēgto nomas un pārvaldības līgumu, kura darbība beidzās 2021. gada 1. jūlijā, Autolinee Buonotourist TPL iznomāja Scai darbības daļu, kas citstarp ietver pakalpojuma līgumus, personālu un autobusus minimālo vietējo pasažieru pārvadājumu pakalpojumu sniegšanai. Lai turpinātu vietējo pasažieru pārvadājumu pakalpojumu sniegšanu, Kampānijas reģions pakalpojuma sniegšanu uzticēja AIR Campania, kas daļēji pieder šim reģionam. Šis uzņēmums no Scai iegādājās pakalpojuma sniegšanai vajadzīgos līdzekļus.
19
Buonotourist, Buonotourist TPL un Autolinee Buonotourist TPL 2018.–2020. gadā tika atzīti par maksātnespējīgiem.
20
Nesekmīgi mēģinot no Buonotourist, Buonotourist TPL un Autolinee Buonotourist TPL atgūt Komisijas 2015. gada 19. janvāra lēmumā paredzēto valsts atbalstu, Kampānijas reģions ar 2023. gada 7. februāra dekrētu lika Scai atmaksāt šo atbalstu, pamatojoties uz Buonotourist un Scai saimniecisko pēctecību (turpmāk tekstā – “atgūšanas rīkojums”).
21
Scai par atgūšanas rīkojumu iesniedza prasību Tribunale amministrativo
regionale della Campania (Kampānijas Reģionālā administratīvā tiesa, Itālija), kas ir iesniedzējtiesa, atsaucoties uz LESD 108., 109. un 288. panta pārkāpumu, Likuma Nr. 234/2012 48. panta pārkāpumu, pilnvaru pārsniegšanu un Paziņojuma par atgūšanu pārkāpumu.
22
Prasības pamatojumam Scai iesākumā apgalvoja, ka Kampānijas reģions, izdodams atgūšanas rīkojumu, esot prettiesiski īstenojis Komisijai uzticētās pilnvaras. Lai gan Komisijas 2015. gada 19. janvāra lēmums, kā uzskata Scai, bija adresēts konkrētiem adresātiem, proti, Itālijas Republikai un Buonotourist, Kampānijas reģions esot paplašinājis tā piemērošanas jomu, tādējādi pārkāpdams LESD 288. pantu un Paziņojumu par atgūšanu.
23
Scai piebilda, ka, šādi rīkojoties, atgūšanas rīkojums esot pieņemts, atsaucoties uz procedūru, kas norisinājusies Komisijā un kurā tas neesot piedalījies. Turklāt Scai uzskata, ka tam ir bijušas liegtas tiesības uz efektīvu tiesību aizsardzību tiesā, jo tam nebija tiesību vērsties Vispārējā tiesā ar prasību pret Komisijas 2015. gada 19. janvāra lēmumu, kura adresāts tas nebija. Scai uzsver, ka nav varējis izteikties nedz par pamatlietā aplūkotā atbalsta esamību, nedz par tā saderību ar iekšējo tirgu, nedz par atgūšanas rīkojuma tvēruma paplašināšanas likumību.
24
Pēc tam Scai noliedza savu un Autolinee Buonotourist TPL saimniecisko pēctecību, jo šādu pēctecību, kā tas uzskata, nevarēja secināt no apstākļa, ka šis pēdējais minētais uzņēmums Scai bija iznomājis darbības daļu.
25
Scai apstrīdēja arī domu, ka ar nomas un pārvaldības līgumu tas guvis pret konkurenci vērstu priekšrocību, jo nevarēja konstatēt nevienu preču vai pakalpojumu iegādi ar nosacījumiem, kas ir labvēlīgāki nekā tirgus nosacījumi. Autolinee
Buonotourist TPL darbības daļas iznomāšana, kas jau bija beigusies 2021. gadā, esot notikusi par samērīgu nomas maksu, ņemot vērā nomas līguma ierobežoto priekšmetu, un pēc līguma darbības beigām Scai neesot paturējis nekādus materiālus vai nemateriālus iznomātāja aktīvus.
26
Savai aizstāvībai Kampānijas reģions iesniedzējtiesā apgalvo, ka tā kompetencē bija pieņemt atgūšanas rīkojumu attiecībā uz prasītāju pamatlietā, jo bija objektīvas un subjektīvas norādes, kas pierāda attiecīgo agrāko uzņēmumu un Scai saimniecisko pēctecību, kā izriet no tā informācijas apmaiņas ar Komisiju. Scai atbilstoši nomas un pārvaldības līgumam esot ieguvis tiesības izmantot visus materiālos un nemateriālos aktīvus, kas vajadzīgi, lai veiktu tā uzņēmuma darbību, kurš sākotnēji saņēmis atbalstu, kā arī izvēles un pirmpirkuma tiesības, kas tam, ievērojot dažus nosacījumus, nodrošina privilēģijas Autolinee
Buonotourist TPL pārdošanas gadījumā.
27
Kampānijas reģions precizēja, ka tam bija tiesības paplašināt Komisijas 2015. gada 19. janvāra lēmuma subjektīvo tvērumu, jo no Likuma Nr. 234/2012 48. panta 2. un 3. punkta izriet, ka pēc Komisijas atgūšanas lēmuma ministrs, kuram ir kompetence attiecīgajā jomā, vai kompetentā teritoriālā iestāde vajadzības gadījumā identificē personas, kam ir pienākums atmaksāt atbalstu.
28
Iesniedzējtiesa, pirmām kārtām, jautā, vai ar LESD 108. un 288. pantu, kā arī ar Regulu 2015/1589 ir saderīgi tādi valsts tiesību akti kā pamatlietā aplūkotie, kas kompetentajām valsts iestādēm, ja Komisija savā atgūšanas lēmumā ir identificējusi uzņēmumu, kuram attiecīgais atbalsts jāatmaksā, ļauj atbalsta saņēmēja statusu paplašināt tādēļ, ka starp šo atgūšanas lēmumā identificēto uzņēmumu un to uzņēmumu, attiecībā uz kuru ir veikta šī paplašināšana, pastāv saimnieciskā pēctecība. Šādi valsts tiesību akti skar Savienības tiesībās paredzētās Komisijas kompetences, jo gadījumā, ja šī iestāde atgūšanas lēmumu adresējusi konkrētam adresātam, tikai minētā iestāde var lemt par iespējamu adresātu loka paplašināšanu, ko pamato saimnieciskā pēctecība.
29
Iesniedzējtiesa piebilst – ja paplašināšanas lēmuma pieņemšana tiktu atstāta valsts iestāžu kompetencē gadījumā, kad Komisija skaidri ir identificējusi atgūšanas lēmuma adresātu, šī iespēja pārsniegtu vienkāršu Komisijas lēmumu izpildi, un tādējādi valsts tiesa, kam uzticēts veikt valsts atgūšanas akta likumības kontroli, netieši varētu kontrolēt jautājumus, kuri ir ekskluzīvā Komisijas kompetencē.
30
Iesniedzējtiesa uzskata, ka Tiesas spriedumi līdz šim ir attiekušies uz saimnieciskās pēctecības principu, bet nav attiekušies uz to, kuras iestādes kompetencē ir novērtēt šādas saimnieciskās pēctecības esamību. Tomēr tā atsaucas uz dažiem Komisijas pieņemtiem lēmumiem, ar kuriem aktīvu nodošanas dēļ ir paplašināts adresātu loks, un šajā ziņā norāda, ka šie lēmumi pierāda, ka tad, ja saimnieciskā pēctecība, kā tas ir šajā gadījumā, izriet no līguma par aktīvu nodošanu, atbilstošo lēmumu par adresātu loka paplašināšanu vienmēr ir pieņēmusi Komisija. Turklāt iesniedzējtiesa precizē, ka tā nevēlas noskaidrot, vai šajā gadījumā ir izpildīts nosacījums par saimniecisko pēctecību.
31
Iesniedzējtiesa norāda – šajā gadījumā tas, ka ir notikusi informācijas apmaiņa starp kompetento valsts iestādi un Komisiju, nenozīmē, ka pēdējā minētā īstenojusi savu rīcības brīvību, jo šī informācijas apmaiņa izpaudusies nevis kā saistoši akti, bet gan kā vienkāršas piezīmes, kas turklāt esot apšaubāmas un kurās ir izdarīta atsauce uz vajadzību veikt padziļinātu faktisku izmeklēšanu.
32
Otrām kārtām, iesniedzējtiesa vēlas noskaidrot, vai tādi valsts tiesību akti kā pamatlietā aplūkotie ir saderīgi ar Savienības tiesībās paredzētajām procesuālajām garantijām, it īpaši ar sacīkstes principu un Hartas 41. pantā nostiprināto tiesību uz aizstāvību ievērošanu, kā arī ar tiesībām uz efektīvu tiesību aizsardzību tiesā, kas paredzētas tās 47. pantā. Iesniedzējtiesa norāda, ka Scai tajā apgalvoja, ka Komisijas kompetenču neievērošanas dēļ tai tika liegtas procesuālās garantijas gan saistībā ar Komisijas sākotnējo lēmumu, gan tad, kad uz to tika attiecināts atbalsta atgūšanas pienākums, ciktāl tā vienīgā kontaktpersona bija valsts iestāde. Iesniedzējtiesa uzskata, ka ar tādam subjektam kā tas, kas atrodas Scai situācijā, paredzēto iespēju valsts tiesā apstrīdēt valsts iestādes aktus nepietiek, lai ieinteresētajai personai nodrošinātu Savienības tiesībās nostiprināto procesuālo garantiju ievērošanu, kā arī efektīvu tiesību aizsardzību tiesā, jo tas nozīmētu lemt par saimnieciskās pēctecības esamību, bet tas esot tikai Komisijas ziņā.
33
Šādos apstākļos Tribunale amministrativo regionale della Campania (Kampānijas Reģionālā administratīvā tiesa) nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:
“1)
Vai LESD 108. un 288. pants, ka arī Regulas 2015/1589 16. un 31. pants nepieļauj tādu valsts tiesisko regulējumu kā [Likuma Nr. 234/2012] 48. pants, ar ko valsts iestādei atgūšanas lēmuma izpildes posmā, pēc saimnieciskās pēctecības starp uzņēmumiem novērtēšanas, tiek ļauts paplašināt to subjektu loku, kuriem ir jāatmaksā nelikumīgais atbalsts, neliedzot valsts iestādei šādas pilnvaras, kad Komisija jau ir identificējusi tiešos adresātus, tādējādi izslēdzot Komisijas kompetenci valsts atbalsta jautājumos?
2)
Vai LESD 263. un 288. pants, Hartas 41. un 47. pants un Regulas 2015/1589 16. un 31. pants nepieļauj tādu valsts tiesisko regulējumu kā [Likuma Nr. 234/2012] 48. pants par valsts atbalstiem, ciktāl tas – paredzot, ka valsts atgūšanas lēmumu izpildē vajadzības gadījumā identificē subjektus, kuriem ir jāatmaksā atbalsts – ļauj īstenot lēmumu arī attiecībā uz subjektu, kurš nav lēmuma adresāts un ir neatkarīgs, kurš nav piedalījies Komisijas procedūrā, kuram nav garantētas tiesības tikt uzklausītam un kurš līdz ar to nav tiesīgs pārsūdzēt minēto lēmumu Eiropas Savienības Vispārējā tiesā?”
Par prejudiciālajiem jautājumiem
34
Ar šiem diviem jautājumiem, kas jāizskata kopā, iesniedzējtiesa būtībā vaicā, vai LESD 108. pants un 288. panta ceturtā daļa, Regulas 2015/1589 16. un 31. pants, kā arī Hartas 41. un 47. pants jāinterpretē tādējādi, ka situācijā, kad Komisijas lēmumā ir dots rīkojums atgūt valsts atbalstu no tās identificēta saņēmēja, tie nepieļauj valsts tiesību aktus, saskaņā ar kuriem kompetentās valsts iestādes, pildot uzdevumu izpildīt šo lēmumu, var likt šo atbalstu atgūt no cita uzņēmuma tāpēc, ka starp šo pēdējo minēto uzņēmumu un minētajā lēmumā identificēto atbalsta saņēmēju pastāv saimnieciskā pēctecība.
35
Pirmkārt, jānorāda, ka LESD 288. panta ceturtā daļa paredz, ka lēmums “uzliek saistības kopumā” un ka tad, ja tajā “ir norādīti konkrēti adresāti”, tas ir saistošs tikai šiem adresātiem.
36
Turklāt no Regulas 2015/1589 31. panta izriet, ka lēmumi, kuros konstatēta paziņotā atbalsta nesaderība ar iekšējo tirgu (“negatīvi lēmumi”) un kas pieņemti saskaņā ar šīs regulas 9. panta 5. punktu, kā arī atbalsta atgūšanas lēmumi, kuri pieņemti atbilstoši minētās regulas 16. pantam, ir adresēti attiecīgajai dalībvalstij, un tas izriet arī no Tiesas judikatūras (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2002. gada 24. septembris, Falck un Acciaierie diBolzano/Komisija, C‑74/00 P un C‑75/00 P, EU:C:2002:524, 81.–83. punkts).
37
No iepriekš izklāstītajiem apsvērumiem izriet, ka šajā gadījumā Komisijas 2015. gada 19. janvāra lēmuma vienīgais adresāts ir Itālijas Republika un ka Buonotourist, kas šajā lēmumā norādīts kā attiecīgā valsts atbalsta saņēmējs, nav šī lēmuma adresāts.
38
Otrkārt, jāatgādina, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru dalībvalstij, kas ir lēmuma par nelegālā atbalsta atgūšanu adresāte, atbilstoši LESD 288. pantam ir jāveic visi atbilstošie pasākumi, lai nodrošinātu šī lēmuma izpildi (spriedums, 2022. gada 15. septembris, Fossil (Gibraltar), C‑705/20, EU:C:2022:680, 39. punkts un tajā minētā judikatūra).
39
Šajā ziņā no Regulas 2015/1589 25. apsvēruma un 16. panta 3. punkta pirmā teikuma izriet, ka atbalsta atgūšanu īsteno tūlīt un saskaņā ar attiecīgās dalībvalsts likumos paredzētajām procedūrām, ja vien tās nodrošina tūlītēju un efektīvu Komisijas lēmuma izpildi. Šajā nolūkā attiecīgās dalībvalstis, neskarot Savienības tiesību aktus, atbilstoši šīs regulas 16. panta 3. punkta pēdējam teikumam veic “visus vajadzīgos pasākumus”, kas iespējami to attiecīgajās tiesību sistēmās, tostarp pagaidu pasākumus (šajā nozīmē skat. spriedumus, 2010. gada 20. maijs, Scott un Kimberly Clark, C‑210/09, EU:C:2010:294, 28. punkts, kā arī 2014. gada 11. septembris, Komisija/Vācija, C‑527/12, EU:C:2014:2193, 38. punkts). Dalībvalstij jāpanāk efektīva maksājamo summu atgūšana (spriedums, 2011. gada 5. maijs, Komisija/Itālija, C‑305/09, EU:C:2011:274, 27. punkts).
40
Turklāt saskaņā ar Tiesas judikatūru, tā kā nelikumīgi piešķirta valsts atbalsta atmaksas pamatmērķis ir novērst konkurences izkropļojumu, kas izraisīts ar nelikumīgā atbalsta rezultātā piešķirto konkurences priekšrocību, šāds atbalsts jāatgūst no sabiedrības, kura turpina šo atbalstu saņēmušā uzņēmuma saimniecisko darbību, ja tiek pierādīts, ka šī sabiedrība faktiski saglabā ar minētā atbalsta piešķiršanu saistīto konkurences priekšrocību (spriedums, 2018. gada 7. marts, SNCF Mobilités/Komisija, C‑127/16 P, EU:C:2018:165, 104. un 106. punkts, kā arī tajos minētā judikatūra). Turklāt tieši tas ir atgādināts Paziņojuma par atgūšanu 83. punkta pirmajā teikumā.
41
Šī sprieduma 38.–40. punktā paustie apsvērumi nepieļauj LESD 288. pantu interpretēt tādējādi, ka dalībvalstīm ir pienākums atgūt valsts atbalstu, kas ar Komisijas lēmumu atzīts par nelikumīgu un nesaderīgu, tikai no attiecīgā atbalsta saņēmēja, kurš ir identificēts šajā lēmumā.
42
Runājot par atgūšanas lēmumu, kurā, kā tas ir šajā gadījumā, ir precīzi identificēts individuāla atbalsta saņēmējs, jānorāda, ka šī identificēšana atbilst tikai, kā to savos apsvērumos uzsver Komisija, situācijas vērtējumam, kas veikts, pieņemot šo lēmumu, atkarībā no informācijas, kura ir šīs iestādes rīcībā šajā konkrētajā brīdī.
43
Tādējādi minētā identificēšana ir daļa no Komisijas lēmumā paredzētās atbalsta identificēšanas. Tāpēc šo pēdējo minēto lēmumu nevar interpretēt tādējādi, ka tas liedz attiecīgajai dalībvalstij attiecīgo atbalstu atgūt no cita uzņēmuma, ja saskaņā ar šī sprieduma 40. punktā minēto judikatūru šis cits uzņēmums turpina veikt atbalsta saņēmēja saimniecisko darbību un faktiski izmanto ar saņemto atbalstu saistīto konkurences priekšrocību.
44
Var gadīties, ka ar saņemto individuālo atbalstu saistītā konkurences priekšrocība tiek nodota citam uzņēmumam pēc tam, kad Komisija ir pieņēmusi atgūšanas lēmumu, piemēram, aktīvu cesijas gadījumā, kā atgādināts Paziņojuma par atgūšanu 89.–92. punktā.
45
Runājot par aktīvu nodošanas gadījumu, saimnieciskā pēctecība starp sabiedrībām, kas ir aktīvu nodošanas puses, jānovērtē, ņemot vērā nodošanas priekšmetu, proti, aktīvus un pasīvus, darbaspēka saglabāšanu, apkopotos aktīvus, nodošanas cenu, pārņemošā uzņēmuma un nododošā uzņēmuma akcionāru vai īpašnieku identitāti, nodošanas laiku, proti, pēc izmeklēšanas sākuma, pēc procedūras uzsākšanas vai pēc galīga lēmuma pieņemšanas, vai arī darījuma saimniecisko pamatotību (spriedums, 2018. gada 7. marts, SNCFMobilités/Komisija, C‑127/16 P, EU:C:2018:165, 108. punkts un tajā minētā judikatūra).
46
Tādējādi, pildot savu atbalsta atgūšanas uzdevumu un lai garantētu Komisijas atgūšanas lēmuma, kurā ir precīzi identificēts atbalsta saņēmējs, pilnīgu efektivitāti, kā arī, lai faktiski novērstu konkurences izkropļojumu, ko radījusi ar atbalsta saņemšanu saistītā konkurences priekšrocība, valsts iestādēm un tiesām jāidentificē cits uzņēmums, kurš nav tas, kas identificēts šajā atgūšanas lēmumā, gadījumā, ja ar attiecīgo atbalstu saistītā priekšrocība faktiski ir bijusi nodota šim citam uzņēmumam pēc minētā atgūšanas lēmuma pieņemšanas.
47
Šāda valsts iestāžu pienākuma esamība ir apstiprināta Tiesas pastāvīgajā judikatūrā, kurā atgādināts, ka valsts tiesām un Komisijai ir papildinošas un atšķirīgas lomas (spriedums, 2023. gada 7. decembris, RegioJet un STUDENT AGENCY, C‑700/22, EU:C:2023:960, 13. punkts), un ka valsts atbalsta jomā valstu tiesās var vērsties strīdu izskatīšanai, tām liekot interpretēt un piemērot “atbalsta” jēdzienu, kas paredzēts LESD 107. panta 1. punktā, bet to kompetencē nav lemt par valsts atbalsta saderīgumu ar iekšējo tirgu, jo šī novērtēšana ir ekskluzīvā Komisijas, kuras rīcību kontrolē Savienības tiesas, kompetencē (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2020. gada 4. marts, Buonotourist/Komisija, C‑586/18 P, EU:C:2020:152, 90. punkts un tajā minētā judikatūra).
48
Runājot par iesniedzējtiesas šaubām par to piezīmju un neformālo norādījumu lēmuma raksturu, ko Komisijas dienesti valsts iestādēm snieguši, lai veiktu saimnieciskās pēctecības analīzi, Tiesa ir atzinusi, ka šādas nostājas nav to dokumentu vidū, kurus var pieņemt, pamatojoties uz Regulu 2015/1589, un tās nevar uzskatīt par saistošiem valsts tiesai. Tā tomēr ir precizējusi, ka, ciktāl šāda veida nostājās, kā arī Komisijas atzinumos, ko, iespējams, lūgusi valsts tiesa, iekļautajai informācijai ir jāatvieglo valsts iestāžu uzdevuma izpilde saistībā ar atgūšanas lēmuma tūlītēju un efektīvu izpildi, un ņemot vērā LESD 4. panta 3. punktā noteikto lojālas sadarbības principu, valsts tiesai tie jāņem vērā kā izvērtēšanas aspekts lietā, kuru tā izskata, un jāpamato savs lēmums, ņemot vērā visus tai iesniegtos lietas materiālus (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2014. gada 13. februāris, Mediaset, C‑69/13, EU:C:2014:71, 26., 28. un 31. punkts).
49
Treškārt, ņemot vērā iesniedzējtiesas norādes, kas īsumā izklāstītas šī sprieduma 32. punktā, runājot par Hartas 41. un 47. pantu, jānošķir, no vienas puses, uzņēmuma, kurš ir tādā situācijā, kādā ir prasītājs pamatlietā, iespēja piedalīties valsts atbalsta pārbaudes procedūrā, kas norisinās Komisijā, un vajadzības gadījumā apstrīdēt tās lēmumu, ar kuru šis atbalsts atzīts par nelikumīgu un nesaderīgu, un, no otras puses, šī uzņēmuma iespēju piedalīties valsts iestādē notiekošajā procedūrā, kurā var tikt pieņemts lēmums, ar ko konstatēta saimnieciskās pēctecības esamība starp minēto uzņēmumu un Komisijas lēmumā identificēto atbalsta saņēmēju un kurā tam pašam uzņēmumam ir uzlikts pienākums atmaksāt attiecīgo atbalstu, kā arī vajadzības gadījumā iespēja apstrīdēt šo valsts lēmumu.
50
Pirmām kārtām, runājot par Komisijā notiekošo procedūru, jānorāda, ka valsts atbalsta kontroles procedūra, ņemot vērā tās vispārējo saturu, tomēr ir procedūra, kuru uzsāk pret dalībvalsti, kas ir atbildīga par atbalsta piešķiršanu, ņemot vērā tās pienākumus saskaņā ar Savienības tiesībām. Šajā procedūrā ieinteresētās personas, izņemot attiecīgo dalībvalsti, pašas nevar iesaistīties tādās uz sacīkstes principu balstītās debatēs ar Komisiju, kādās var piedalīties šī dalībvalsts. Minētā procedūra nav procedūra, kura uzsākta pret atbalsta saņēmēju vai saņēmējiem, kas nozīmētu, ka tas vai tie varētu atsaukties uz tikpat plašām tiesībām kā tiesības uz aizstāvību pašām par sevi (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2020. gada 11. marts, Komisija/Gmina Miasto Gdynia un Port Lotniczy Gdynia Kosakowo, C‑56/18 P, EU:C:2020:192, 73.–75. punkts).
51
Runājot par gadījumu, kad faktiskajam atbalsta saņēmējam, kas par tādu ir noteikts valsts tiesību aktā par atgūšanu tāpēc, ka pastāv saimnieciskā pēctecība ar agrāko saņēmēju, nav tiesību celt prasību atbilstoši LESD 263. pantam atcelt Komisijas lēmumu, ar kuru šis atbalsts atzīts par nelikumīgu un nesaderīgu un likts to atgūt, jānorāda, ka šādam faktiskajam saņēmējam tomēr Savienības tiesībās ir garantēta tiesību aizsardzība tiesā.
52
No Tiesas judikatūras izriet, ka valsts tiesas kontrole pār nelikumīga un nesaderīga valsts atbalsta atgūšanai izsniegtu valsts aktu ir jāuzskata par vienkāršu Hartas 47. pantā paredzēto tiesību uz efektīvu tiesību aizsardzības tiesā izpausmi (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2010. gada 20. maijs, Scott un Kimberly Clark, C‑210/09, EU:C:2010:294, 25. punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).
53
Šajā kontekstā arī faktiskais saņēmējs var valsts tiesā apstrīdēt tāda Komisijas lēmuma spēkā esamību, ar ko atbalsts atzīts par nelikumīgu un nesaderīgu, ja šim faktiskajam saņēmējam neapšaubāmi nebija tiesību pret šo lēmumu celt tiešo prasību atbilstoši LESD 263. pantam (šajā nozīmē skat. spriedumus, 2011. gada 17. februāris, Bolton Alimentari, C‑494/09, EU:C:2011:87, 22. un 23. punkts, kā arī tajos minētā judikatūra, un 2018. gada 25. jūlijs, Georgsmarienhütte u.c., C‑135/16, EU:C:2018:582, 17. punkts, kā arī tajā minētā judikatūra). Protams, valsts tiesas kompetencē nav pašai konstatēt šāda lēmuma spēkā neesamību, jo Tiesa ir vienīgā, kas ir pilnvarota konstatēt Savienības tiesību akta spēkā neesamību (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2007. gada 18. jūlijs, Lucchini, C‑119/05, EU:C:2007:434, 53. punkts un tajā minētā judikatūra). Tomēr, ja valsts tiesa uzskata, ka viens vai vairāki lietas dalībnieku norādītie Savienības tiesību akta spēkā neesamības pamati vai, ja tāds būtu gadījums, pamati, kas konstatēti pēc tiesas ierosmes, ir pamatoti, tai ir pienākums apturēt tiesvedību un vērsties Tiesā ar lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu akta spēkā esamības novērtēšanai, ciktāl Tiesai vienīgajai ir kompetence konstatēt Savienības tiesību akta spēkā neesamību (spriedums, 2013. gada 3. oktobris, Inuit Tapiriit Kanatami u.c./Parlaments un Padome, C‑583/11 P, EU:C:2013:625, 96. punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).
54
Otrām kārtām, runājot par faktiskā atbalsta saņēmēja tiesību ievērošanu valsts iestādē notiekošā procedūrā, kurā var tikt pieņemts lēmums, ar ko konstatēta saimnieciskās pēctecības esamība un dots rīkojums atbalstu atgūt no šī faktiskā saņēmēja, vispirms jānorāda, kā izriet no šī sprieduma 32. punkta, ka iesniedzējtiesa balstās uz premisu, ka saimnieciskās pēctecības esamības konstatēšana ir tikai Komisijas kompetencē. No šī sprieduma 41. un 43. punkta izriet, ka šī premisa ir kļūdaina.
55
Katrā ziņā, lai gan no Hartas 41. panta teksta izriet, ka tas neattiecas uz dalībvalstīm (spriedums, 2014. gada 17. jūlijs, YS u.c., C‑141/12 un C‑372/12, EU:C:2014:2081, 67. punkts), tomēr jāsecina, ka saskaņā ar Tiesas judikatūru pienākums ievērot to lēmumu adresātu tiesības uz aizstāvību, kuri būtiski skar viņu intereses, principā gulstas arī uz dalībvalstu iestādēm, kad tās veic pasākumus, kuri ietilpst Savienības tiesību piemērošanas jomā (spriedums, 2013. gada 10. septembris, G. un R., C‑383/13 PPU, EU:C:2013:533, 35. punkts). Tāpēc valsts iestādei, kas vēlas pieņemt lēmumu par atbalsta, kas atzīts par nelikumīgu un nesaderīgu, atgūšanu no šī atbalsta faktiskā saņēmēja, jānodrošina saņēmēja tiesību uz aizstāvību ievērošana.
56
Turklāt no šī sprieduma 52. punkta izriet, ka atbalsta faktiskajam saņēmējam jābūt iespējai likt pārbaudīt šādu lēmumu valsts tiesai, kas, ja tai ir šaubas par Savienības tiesību interpretāciju, var vai attiecīgā gadījumā tai ir pienākums vērsties Tiesā ar lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši LESD 267. pantam.
57
Ņemot vērā iepriekš izklāstīto, uz uzdotajiem jautājumiem jāatbild, ka LESD 108. pants un 288. panta ceturtā daļa, Regulas 2015/1589 16. un 31. pants, kā arī Hartas 41. un 47. pants jāinterpretē tādējādi, ka situācijā, kad Komisijas lēmumā ir likts valsts atbalstu atgūt no tajā identificēta saņēmēja, tie pieļauj tādus valsts tiesību aktus, saskaņā ar kuriem kompetentās valsts iestādes, veicot savu uzdevumu izpildīt šo lēmumu, var likt šo atbalstu atgūt no cita uzņēmuma tāpēc, ka starp pēdējo minēto un minētajā lēmumā identificēto atbalsta saņēmēju pastāv saimnieciska pēctecība.
Par tiesāšanās izdevumiem
58
Attiecībā uz pamatlietas pusēm šī tiesvedība izriet no tiesvedības, kas notiek iesniedzējtiesā, tāpēc tā lemj par tiesāšanās izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto pušu izdevumi, nav atlīdzināmi.
Ar šādu pamatojumu Tiesa (desmitā palāta) nospriež:
LESD 108. pants un 288. panta ceturtā daļa, Padomes Regulas (ES) 2015/1589 (2015. gada 13. jūlijs), ar ko nosaka sīki izstrādātus noteikumus [LESD] 108. panta piemērošanai, 16. un 31. pants, kā arī Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 41. un 47. pants
jāinterpretē tādējādi, ka
situācijā, kad Eiropas Komisijas lēmumā ir likts valsts atbalstu atgūt no tajā identificēta saņēmēja, tie pieļauj tādus valsts tiesību aktus, saskaņā ar kuriem kompetentās valsts iestādes, veicot savu uzdevumu izpildīt šo lēmumu, var likt šo atbalstu atgūt no cita uzņēmuma tāpēc, ka starp pēdējo minēto un minētajā lēmumā identificēto atbalsta saņēmēju pastāv saimnieciska pēctecība.
[Paraksti]
(
*1
)	Tiesvedības valoda – itāļu.