62006CC0135
ĢENERĀLADVOKĀTES JULIANAS KOKOTES [JULIANE KOKOTT] SECINĀJUMI,
sniegti 2007. gada 20. septembrī (
1
)
Lieta C-135/06 P
Roderich Weißenfels
pret
Eiropas Parlamentu
“Apelācija — Atalgojums — Apgādājamā bērna pabalsts — Līdzīga no citiem avotiem saņemama pabalsta summas atskaitīšana — Neierobežota kompetence — Strīdi, kas saistīti ar finansēm”
I – Ievads
1.
Izskatāmā apelācijas sūdzība rosina it sevišķi analizēt jautājumu par to, kad pabalsts ir uzskatāms par “līdzīgu pabalstu, kuru [ierēdņi] saņem no citiem avotiem” Eiropas Kopienu Civildienesta noteikumu (turpmāk tekstā – “Noteikumi”) 67. panta 2. punkta izpratnē.
2.
Lietas pamatā ir civildienesta strīds starp Kopienu ierēdni Roderihu Veisenfelsu [Roderich Weiβenfels] (turpmāk tekstā – “apelācijas sūdzības iesniedzējs”) un Eiropas Parlamentu. Ar savu prasību Pirmās instances tiesā apelācijas sūdzības iesniedzējs apstrīdēja Parlamenta lēmumu, saskaņā ar kuru tas atskaitīja no viņam atbilstoši Noteikumiem izmaksātā divkāršā apgādājamā bērna pabalsta summu pabalsta apmērā, kas atbilst Luksemburgas likumam.
3.
Apelācijas sūdzības iesniedzējs ir iesniedzis apelācijas sūdzību par Pirmās instances tiesas 2006. gada 25. janvāra spriedumu (turpmāk tekstā – “pārsūdzētais spriedums”) (
2
), ar kuru tika noraidīta viņa prasība.
II – Atbilstošās tiesību normas
A – Kopienu tiesiskais regulējums
4.
Saskaņā ar Noteikumu 62. panta 3. punktu tā redakcijā, kas attiecas uz šo gadījumu, ierēdņa atalgojumā ir ietverti ģimenes pabalsti.
5.
Saskaņā ar Noteikumu 67. panta 1. punkta b) apakšpunktu pie ģimenes pabalsta citu starpā pieskaitāms arī apgādājamā bērna pabalsts.
6.
Noteikumu 67. panta 2. un 3. punkts nosaka:
“2.   Ierēdņiem, kas saņem šajā pantā noteiktos ģimenes pabalstus, jādeklarē līdzīgi pabalsti, kurus tie saņem no citiem avotiem; no citiem avotiem saņemtus pabalstus atskaita no pabalstiem, ko maksā atbilstīgi VII pielikuma 1., 2. un 3. pantam.
3.   Apgādājamā bērna pabalstu var divkāršot ar īpašu pamatotu lēmumu, kuru struktūrvienība, kas ieceļ amatā, pieņem, pamatojoties uz medicīniskiem dokumentiem, kuri apliecina, ka bērnam ir garīga vai fiziska invaliditāte, kas no ierēdņa prasa lielus izdevumus.”
B – Valsts tiesiskais regulējums
7.
Luksemburgas 1979. gada 16. aprīļa Likums par īpaša pabalsta invalīdiem izveidošanu, kas tika atcelts ar 1998. gada 19. jūnija Likumu par aprūpes apdrošināšanas ieviešanu, bet šajā gadījumā ir joprojām piemērojams, piemērojot iepriekš minētā likuma pārejas posma noteikumus (turpmāk tekstā – “Luksemburgas 1979. gada 16. aprīļa likums”), nosaka:
“1. pants.
Ikvienai personai ar smagu invaliditāti, kura dzīvo Luksemburgas Lielhercogistē vismaz pēdējos desmit gadus, ir tiesības saņemt [sociālo] palīdzību šajā likumā noteiktajā kārtībā.
Tādas pašas tiesības ir bērniem invalīdiem no trīs gadu vecuma [..].
[..]
3. pants.
Ikvienai personai ar smagu invaliditāti [..] ir [..] tiesības saņemt īpašu pabalstu [..].
4. pants.
[..] pabalsts tiek [..] samazināts par summu, kas atbilst līdzīga ārvalstu maksājuma apmēram.
5. pants.
Pabalsts [..] netiek aplikts ar nodokļiem un no tā netiek ieturētas sociālās apdrošināšanas iemaksas [..].”
III – Prāvas priekšvēsture un Pirmās instances tiesas spriedums
8.
Pirmās instances tiesa izklāsta prāvas priekšvēsturi 5.–16. punktā šādi:
“5
Prasītājs, A 12 pakāpes ierēdnis (agrāk A 4 pakāpe), uzsāka darbu Parlamentā Luksemburgā 1982. gada 1. aprīlī.
6
Viņa vecākais dēls ir dzimis 1982. gada 31. janvārī. Jau no agras bērnības viņam ir smaga invaliditāte.
7
Uzsākot darbu Parlamentā, prasītājam tika piešķirts Noteikumu 67. panta 1. punkta b) apakšpunktā paredzētais apgādājamā bērna pabalsts (turpmāk tekstā – “bērna pabalsts”). 1987. gada 31. jūlijā Parlaments saskaņā ar Noteikumu 67. panta 3. punktu nolēma sākot ar 1987. gada 1. maiju prasītāja dēlam piešķirt bērna pabalstu divkāršā apmērā. Ar 1997. gada 8. jūlija lēmumu divkāršais bērna pabalsts piešķirts no 1997. gada 1. jūlija līdz 2000. gada 30. jūnijam.
8
Ar 1999. gada 26. aprīļa lēmumu Luksemburgas Fonds national de solidarité nolēma saskaņā ar Luksemburgas 1979. gada 16. aprīļa likumu prasītājam kā sava dēla likumiskajam pārstāvim sākot no 1998. gada 1. decembra maksāt īpašu pabalstu personai ar smagu invaliditāti.
9
1999. gada oktobra vidū prasītājs informēja Parlamentu par Luksemburgas [piešķirtā] pabalsta maksājumu.
10
Ar 1999. gada 22. oktobra lēmumu Parlaments saskaņā ar Noteikumu 67. panta 2. punktu samazināja sākot ar 1998. gada 1. decembri Noteikumiem atbilstošā divkāršā bērna pabalsta apmēru par summu, kas atbilda Luksemburgas pabalsta apmēram.
11
Ar 2000. gada 20. septembra lēmumu divkāršais bērna pabalsts tika piešķirts tālāk laika posmam no 2000. gada 1. jūlija līdz 2003. gada 30. jūnijam. Noteikumos noteiktā divkāršā bērna pabalsta atbilstošā summa saskaņā ar 2000. gada 18. septembra Lēmumu tika samazināta par summu, kas atbilda Luksemburgas piešķirtā pabalsta summai.
12
Ar 2003. gada 1. jūlija lēmumu divkāršais bērna pabalsts tika piešķirts tālāk laika posmam no 2003. gada 1. jūlija līdz 2006. gada 30. jūnijam.
13
Pa to laiku prasītājs ar 2003. gada 4. jūnija vēstuli principā apstrīdēja Parlamenta veikto atskaitījumu Luksemburgas piešķirtā pabalsta apmērā šādi:
“Kā jau es [..] 2003. gada 28. maijā uzsvēru, pensija tiek maksāta nevis man, bet gan manam dēlam [..], lai arī tiek pārskaitīta man kā viņa likumiskajam pārstāvim. Tādēļ nevar būt runa par atskaitījumu atbilstoši Noteikumu 67. panta 2. punktam no man saskaņā ar Noteikumu 67. panta 3. punktu piešķirtā divkāršā bērna pabalsta kā atalgojuma daļas.
Tas izriet, pirmkārt, no fakta, ka runa ir par diviem atšķirīgiem prasītājiem (tiesību subjektiem), un, otrkārt, no fakta, ka pensija ir patstāvīgs maksājums, nevis “pabalsts”.
Visbeidzot, maksājums arī nav “līdzīgs”: saskaņā ar 3. punktu “pabalsts” paredzēts ierēdņa ārkārtējo izdevumu kompensēšanai, pensija ir pabalsta maksājums invalīdiem.”
14
Ar 2003. gada 26. jūnija lēmumu Parlaments tomēr veica atskaitījumu.
15
Ar 2003. gada 13. augusta vēstuli prasītājs saskaņā ar Noteikumu 90. panta 2. punktu iesniedza sūdzību par 2003. gada 26. jūnija lēmumu. Ar Parlamenta 2003. gada 10. novembra vēstuli šī sūdzība tika noraidīta.
16
2004. gada 28. aprīlī – pēc prasības pieteikuma reģistrēšanas šajā lietā – Parlaments, ņemot vērā faktisko Luksemburgas pabalsta apmēru, pieņēma lēmumu par atskaitījuma veikšanu saskaņā ar Noteikumu 67. panta 2. punktu. 2004. gada 8. jūnijā prasītājs iesniedza sūdzību par 2004. gada 28. aprīļa lēmumu, kas tika noraidīta ar Parlamenta 2004. gada 15. septembra lēmumu.”
9.
Ar prasības pieteikumu, kas reģistrēts Pirmās instances tiesas kancelejā 2004. gada 2. februārī, apelācijas sūdzības iesniedzējs cēla savu prasību pirmās instances tiesā. Tajā viņš lūdza atcelt atbildētāja 2003. gada 26. jūnija lēmumu, kā arī ar to saistīto atbildētāja 2003. gada 10. novembra lēmumu par sūdzības noraidīšanu, un uzlikt par pienākumu Parlamentam piemaksāt viņam pilnā apmērā bez likumīga pamata ieturēto viņa atalgojuma daļu, ieskaitot likumiskos procentus.
10.
Savā replikas rakstā apelācijas sūdzības iesniedzējs pārformulēja savu prasījumu otro daļu un lūdza:
—
“atcelt atbildētāja netiešo lēmumu atteikt atlīdzināt prasītājam saskaņā ar viņa 2003. gada 4. jūnija lūgumu agrāk no viņa nepamatoti ieturēto divkāršo bērna pabalstu, kā arī atbildētāja šajā sakarā pieņemto 2003. gada 10. novembra lēmumu par sūdzības noraidīšanu;
—
atcelt atbildētāja 2004. gada 28. aprīļa lēmumu, kas īpašo pabalstu personas ar smagu invaliditāti labā, kurš piešķirts viņa dēlam no citiem avotiem [..], kvalificē kā divkāršam bērna pabalstam [..] “līdzīgu pabalstu” Noteikumu 67. panta 2. punkta izpratnē [..], kā arī šajā sakarā pieņemto atbildētāja 2004. gada 15. septembra lēmumu par sūdzības noraidīšanu;
—
noteikt atbildētājam atlīdzināt prasītājam zaudējumus likumisko procentu apmērā, kas, sākot no 1998. gada 1. decembrī, radušies saistībā ar viņam nepamatoti ieturētajām atalgojuma summas daļām divkārša bērna pabalsta veidā”.
11.
Pirmās instances tiesa prasību noraidīja. Attiecībā uz prasījumiem piespriest Parlamentam atmaksāt noteiktas summas Pirmās instances tiesa noraidīja prasību kā nepieņemamu. Prasījums piespriest atmaksāt noteiktas summas ir nepieņemams, jo Pirmās instances tiesa prasības, kas celta atbilstoši Noteikumu 91. pantam, ietvaros nav tiesīga izdot rīkojumus Kopienu iestādēm. Tas tā ir tāpēc, ka saskaņā ar EKL 233. pantu tiesību akta pasludināšanas par spēkā neesošu gadījumā attiecīgajai iestādei ir jāveic vajadzīgie pasākumi, lai pildītu Tiesas spriedumu.
12.
Attiecībā uz replikas rakstā ietverto pārformulēto prasījumu, saskaņā ar kuru prasītājs lūdz piespriest Parlamentam atlīdzināt radītos zaudējumus, Pirmās instances tiesa noteica, ka tas ir prasījums par zaudējumu atlīdzināšanu EKL 235. panta izpratnē. Tomēr, tā kā prasības priekšmets ir noteikts prasības pieteikumā, to nevar grozīt replikas raksta sniegšanas stadijā.
13.
Pirmās instances tiesa uzskatīja, ka prasība atcelt tiesību aktu celta vienīgi par 2003. gada 26. jūnija lēmumu. Šo prasījumu Pirmās instances tiesa noraidīja kā nepamatotu. Parlaments pamatoti atsaucies uz to, ka maksājuma, ko veica Luksemburga, gadījumā ir runa par līdzīgu pabalstu Noteikumu 67. panta 2. punkta izpratnē, kurš ir jāatskaita no Noteikumiem atbilstoša divkāršā bērna pabalsta.
IV – Apelācija
14.
Apelācijas sūdzības iesniedzējs norāda trīs apelācijas sūdzības pamatus. Pirmajā un otrajā pamatā tas kritizē dažu prasījumu atstāšanu bez ievērības, respektīvi, noraidīšanu, trešajā pamatā tas kritizē Civildienesta noteikumu 67. panta 2. punkta pārkāpumu.
15.
Apelācijas sūdzības iesniedzējs lūdz:
“1)
atcelt Pirmās instances tiesas (pirmā palāta) 2006. gada 25. janvāra spriedumu lietā T-33/04 Weiβenfels/Eiropas Parlaments, kas paziņots 2006. gada 31. janvārī;
2)
atcelt atbildētāja 2003. gada 26. jūnija lēmumu, ar ko prasītājam no divkāršā apgādājamā bērna pabalsta, ko prasītājs saņēmis saskaņā ar Noteikumu 67. panta 3. punktu, atskaitīts viņa dēlam Frederikam izmaksātais īpašais pabalsts personai ar smagu invaliditāti, kas saņemts no cita avota;
3)
atcelt ar netiešu atbildētāja lēmumu izteikto atteikumu atlīdzināt prasītājam saskaņā ar viņa 2003. gada 4. jūnija lūgumu agrāk no viņa nepamatoti ieturēto divkāršo bērna pabalstu;
4)
atcelt atbildētāja 2004. gada 28. aprīļa lēmumu, ar ko prasītāja dēlam Frederikam piešķirtais īpašais pabalsts personai ar smagu invaliditāti, kas saņemts no citiem avotiem, ir kvalificēts kā divkāršam apgādājamā bērna pabalstam “līdzīgs pabalsts” Noteikumu 67. panta 2. punkta izpratnē;
5)
piespriest atbildētājam atlīdzināt zaudējumus, kas radušies prasītājam (pakārtoti: likumisko procentu apmērā) kopš 1998. gada 1. decembra, nepamatoti ieturot no viņa atalgojuma summas daļu divkāršo apgādājamā bērna pabalstu veidā;
6)
piespriest atbildētājam atlīdzināt tiesāšanās izdevumus abās instancēs, ieskaitot izdevumus, kas radušies prasītājam”.
16.
Eiropas Parlaments lūdz:
1)
apelāciju noraidīt, jo apelācijas sūdzības pamati ir daļēji nenozīmīgi, nepieņemami un katrā ziņā nepamatoti;
2)
piespriest apelācijas sūdzības iesniedzējam atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, kas radušies apelācijas tiesvedībā.
V – Vērtējums
17.
Šķiet, ka šajā gadījumā izdevīgāk būtu sākt ar trešā apelācijas sūdzības pamata pārbaudi. Tas tā ir tāpēc, ka saskaņā ar Tiesas judikatūru apelācijas sūdzība ir jānoraida pat tad, ja pārsūdzētā sprieduma pamatojums norāda uz Kopienu tiesību pārkāpumu, bet tā rezolutīvā daļa, kas ir balstīta uz citiem tiesiskiem pamatiem, ir pareiza (
3
). Tādēļ, ja konstatētu, ka apelācijas sūdzības iesniedzējam nav tiesību saņemt nesamazinātu ģimenes pabalstu, pirmajam un otrajam pamatam nebūtu nozīmes, jo rezolutīvā daļa katrā ziņā izrādītos pamatota.
A – Par Civildienesta noteikumu 67. panta 2. punkta interpretāciju
18.
Saistībā ar trešo apelācijas sūdzības pamatu apelācijas sūdzības iesniedzējs norāda, ka Pirmās instances tiesa, interpretējot jēdzienu “līdzīgs pabalsts, kas saņemts no citiem avotiem”, nav ņēmusi vērā, ka Noteikumu 67. panta 2. punkts nosaka divējādu līdzību, proti, gan formālo, gan saturisko. Pēc prasītāja domām, lai konstatētu “līdzīgu pabalstu”, pabalstiem, kas saņemti no citiem avotiem, jābūt papildu materiālajai palīdzībai, līdzīgi kā ierēdņa ģimenes pabalsts. Tas izriet jau no Noteikumu 67. panta 2. punkta redakcijas, kur minēts jēdziens “pabalsti”; Luksemburgas maksājums nav papildu materiālā palīdzība, to vispār arī neapzīmē ar jēdzienu “pabalsts”, bet gan drīzāk to apzīmē kā īpašu pabalstu. Turklāt apelācijas sūdzības iesniedzējs atsaucas uz Tiesas spriedumu lietā Komisija/Beļģija (
4
) un lietā Komisija/Vācija (
5
). Pārsūdzētajā spriedumā tika pieļauta tiesību kļūda, pieņemot, ka, piemērojot Noteikumu 67. panta 2. punktu, nav nozīmes apstāklim, ka valsts atbalsts tiek maksāts neatkarīgi no personas, kuras dzīvesvieta ir dalībvalstī, nodibinātajām darba tiesiskajām attiecībām.
19.
Pēc apelācijas sūdzības iesniedzēja domām, arī saturiski šeit nepastāv līdzība, jo abu pabalstu saņēmēji nav līdzīgi. Valsts pabalsta saņēmējs nav vis ierēdnis, bet gan pats bērns. Tas pienākas nevis faktiskajam pabalsta saņēmējam, bet gan personai, kurai ir tiesības saņemt pabalstu.
20.
Tādējādi ir jāpārbauda, vai Pirmās instances tiesa ir nepareizi interpretējusi Noteikumu 67. panta 2. punktu, uzskatot pabalstu, kas nav maksāts saistībā ar nodarbinātību, kā līdzīgu pabalstu šīs normas izpratnē, jo, izvērtējot pabalstu līdzību, tā ņēma vērā tikai pabalstu jēgu un mērķi.
1) Saistība starp ienākumiem un pabalstu
21.
Pirmās instances tiesa pārsūdzētā sprieduma 52. punktā noteic, ka prasītāja arguments, ka abi minētie pabalsti nav līdzīgi, jo pabalsti saskaņā ar Noteikumiem tiek pieskaitīti ierēdņa algai, turpretim valsts pabalsts bērnam invalīdam tiek izmaksāts neatkarīgi no vecāku nodarbinātības, nav pārliecinošs. Izvērtējumā, vai šajā lietā abi minētie pabalsti ir līdzīgi, izšķiroša nozīme ir veiktā maksājuma jēgai un mērķim. Attiecīgi šeit nozīme ir izdevumiem, kas izriet no nepieciešamības sniegt personām ar smagu invaliditāti atbalstu un aprūpi.
22.
Saskaņā ar pārsūdzēto spriedumu Noteikumu 67. panta 2. punkta piemērošanā tādēļ nav nozīmes tam, vai valsts pabalsts tiek maksāts saistībā ar ienākumiem vai neatkarīgi no ienākumiem. Jāpiekrīt apelācijas sūdzības iesniedzējam, ka šis secinājums no vācu valodas teksta tieši neizriet, jo tur runa ir par “Zulage” [“pabalstu”] (
6
). Šo jēdzienu var saprast tādējādi, ka runa ir par maksājumu, kas tiek pievienots citam maksājumam, proti, šajā gadījumā algai, tāpat kā maksājums, kam tiek pieskaitīts pabalsts, kurš ir saņemts no citiem avotiem, veido pabalstu ierēdņa algai. Tekstu, vismaz Noteikumu vācu valodas redakciju, pirmajā acumirklī var izprast tādējādi, ka pabalsts ir līdzīgs tikai tad, ja tas veido “pabalstu” pie algas.
23.
Šī gramatiskā interpretācija tomēr nav vienīgā iespējamā [interpretācijas metode]. Jēdziena “pabalsti” izmantošana var arī nebūt specifiska un ar to var arī saprast, ka tas attiecas arī uz tādiem pabalstiem, kas tiek maksāti neatkarīgi no algas.
24.
Izšķiroša nozīme tādēļ ir teleoloģiskajai interpretācijas metodei. Jāpiekrīt Parlamenta viedoklim, ka, ja pabalsta koncepcija Noteikumu 67. panta 2. punktā jāinterpretē kā pabalsts, kas maksājams papildus algai, tad tiesību norma daudzos gadījumos nesniegtu gaidīto rezultātu. Parasti ierēdņa algai pieskaitāmo pabalstu, kuru [tas] saņem no citiem avotiem, nepiešķir, izņemot, ja ierēdnis strādā blakus darbu. Atbilstoši šai nostādnei 67. panta 2. punkts attiektos tikai uz ierēdņa laulātā pabalstu, kas izmaksāts papildus algai.
25.
Izšķiroša nozīme pret pabalsta, kas izmaksāts vienīgi papildus algai, izpratni ir argumentam, ka šī izpratne radītu nevienlīdzīgu attieksmi pret ierēdņiem, atkarībā no dalībvalstu ģimenes atbalsta sistēmas nosacītās formas. Vīriešu un sieviešu kārtas ierēdņi, kuru laulātais strādā kādā dalībvalstī, kurā papildus pabalsta par bērnu invalīdu maksājums noteikts kā pabalsts, kas izmaksājams papildus algai, saņemtu šo maksājumu, ierēķinātu Kopienas pabalsta summā. Cits ierēdnis, kurš saņem valsts pabalstu par bērnu invalīdu no kādas dalībvalsts, kur tas nav noteikts kā pabalsts, kas izmaksājams papildus algai, bet gan ir atkarīgs no rezidences kritērija izpildes, nesaņemtu to ierēķinātu Kopienas pabalstā un tādēļ saņemtu divkāršu pabalstu. Šāda nevienlīdzīga attieksme pret ierēdņiem atkarībā no attiecīga valsts tiesiskā regulējuma nav pamatota.
26.
Tālab pārliecinošāka ir Noteikumu 67. panta 2. punkta interpretācija – kuru ņēmusi par pamatu savā spriedumā arī Pirmās instances tiesa –, kas novērš šādu nevienlīdzīgu attieksmi pret ierēdņiem, paļaujoties nevis uz formālo pabalsta, kas izmaksāts papildus algai, līdzību, bet gan saturisko līdzību, tādējādi uz pabalsta jēgu un mērķi.
27.
Arī Tiesas spriedumi lietās Komisija/Beļģija (
7
) un Komisija/Vācija (
8
), pretēji apelācijas sūdzības iesniedzēja izteikumiem, nav pretrunā šai interpretācijai. Tiesa šajos spriedumos gan noteica, ka “Noteikumu 67. panta 2. punktu piemēro tikai tad, ja dalībvalstī, saskaņā ar kuras normatīvajiem aktiem ir tiesības saņemt valsts pabalstu par bērnu, par kuru ir tiesības saņemt pabalstu atbilstoši Noteikumiem, pastāv tiesību iegūšanas nosacījumi, kas salīdzināmi ar tiem, kas paredzēti pabalstu piešķiršanai atbilstoši Noteikumiem” (
9
).
28.
Tālāk Tiesa norāda: “ar līdzīgiem pabalstiem, kuri saskaņā ar Noteikumu 67. panta 2. punktu ir jāatskaita no Noteikumos paredzētā pabalsta, [ir] jāsaprot tikai tādi pabalsti, kurus izmaksā saistībā ar apmaksātu darbu” (
10
).
29.
Tā kā pārsūdzētais spriedums gan faktu, ka valsts pabalsts tiek piešķirts nevis saistībā ar nodarbinātību, bet gan tikai pamatojoties uz dzīvesvietu, gan arī faktu, ka ierēdņa laulātā nav nodarbināta nevienā apmaksātā darbā, skaidro kā nesvarīgu, pirmajā acumirklī tie, šķiet, ir pretrunā minētajiem spriedumiem.
30.
Ja ņem vērā kontekstu, kādā spriedumi lietā Komisija/Vācija un Komisija/Beļģija ir pieņemti, tad tomēr, pretēji šim pirmajam iespaidam, nekādas pretrunas nav. Šie spriedumi pieņemti tiesvedībās par valsts pienākumu neizpildi, kur Komisija apstrīdēja valsts likumus, kuri noteica, ka bērna pabalstu par bērnu nepiešķir, ja vienam vecākam Eiropas Kopiena maksā bērna pabalstam līdzīgu pabalstu. Valsts normatīvajos aktos tādējādi bija 67. panta 2. punktam līdzīgi noteikumi par pabalstu pārklāšanās novēršanu. Saskaņā ar tiem maksāšanas pienākums pamatā bija noteikts Kopienai. Valsts un Kopienu tiesību tiesisko režīmu savstarpējai iedarbībai trūka prioritātes normas, t.i. normas, kas regulētu, kurai sistēmai ir prioritāra nozīme attiecībā uz maksājumiem. Tiesai šajā sakarā bija jālemj, kādā mērā 67. panta 2. punkts ir pretrunā valsts noteikumiem par pabalstu pārklāšanās novēršanu un kādā mērā tādējādi 67. panta 2. punkts uzliek pienākumus dalībvalstīm.
31.
Šajos aplūkotajos gadījumos runa nebija par Noteikumu 67. panta 2. punkta interpretāciju saistībā ar Eiropas Kopienas ierēdni, kura tiesības tika samazinātas, atsaucoties uz šajos noteikumos minēto noteikumu par pabalstu pārklāšanās novēršanu, bet gan par jautājumu, kuru sistēmu – valsts vai Kopienas – ņem vērā pirmām kārtām. Komisija šajās tiesvedībās no Noteikumu 67. panta 2. punkta secināja, ka pirmām kārtām pienākums piešķirt pabalstu ir dalībvalstīm, rezultātā Kopiena varēja atsaukties uz pārklāšanās novēršanu un tai nebija vairs jāmaksā pabalsts.
32.
Ģenerāladvokāts Mišo [Mischo] savos secinājumos abās lietās piedāvāja neatvasināt no Noteikumu 67. panta 2. punkta prioritātes regulējumu. Viņaprāt, Noteikumu 67. panta 2. punkts ir tikai noteikums par pabalstu pārklāšanās novēršanu. Tas būtu jāpiemēro tikai tad, ja ģimenes pabalsts faktiski tiek maksāts, pamatojoties uz valsts tiesisko regulējumu. No tā turpretim neizriet nekādi dalībvalstu kompetences ierobežojumi patstāvīgi lemt par sociālo pabalstu piešķiršanu (
11
).
33.
Tiesa tomēr neņēma vērā ģenerāladvokāta secinājumus, bet gluži pretēji savos spriedumos noteica, ka Noteikumu 67. panta 2. punkts ietver arī prioritātes noteikumu. Saskaņā ar Tiesas viedokli šis prioritātes noteikums nozīmē to, ka dalībvalsts pārkāpj Noteikumu 67. panta 2. punktu tad, ja tā gadījumā, kad Kopienu ierēdņa laulātais ir nodarbināts algotā darbā, nepieļauj ģimenes pabalstu maksājumu saskaņā ar valsts tiesību normām, atsaucoties uz maksājumu atbilstoši Noteikumiem (
12
). Šajā sakarā Tiesas konstatējumi attiecībā uz “pabalsta līdzības” definīciju līdz ar to attiecās uz Noteikumu 67. panta 2. punktu kā prioritātes noteikumu.
34.
“Līdzīga pabalsta” definīcija 67. panta 2. punkta kā prioritātes noteikuma piemērošanas jomā nav obligāti attiecināma uz jēdzienu definīciju 67. panta 2. punkta kā noteikuma par pabalstu pārklāšanās novēršanu kontekstā. Drīzāk 67. panta 2. punkta kā noteikuma par pabalstu pārklāšanās novēršanu ietvaros jābalstās uz normas saturisko izpratni. Tikai šādā veidā var – kā jau minēts iepriekš – novērst nevienlīdzīgu attieksmi pret ierēdņiem. Ģenerāladvokāta Mišo piedāvātā 67. panta 2. punkta izpratne, saskaņā ar kuru šī norma uztverama vienīgi kā noteikums par pārklāšanās novēršanu, bet ne arī kā prioritātes noteikums, novērstu šādu pretrunu jēdzienu izpratnē atkarībā no 67. panta 2. punkta kā prioritātes noteikuma vai kā noteikuma par pārklāšanās novēršanu funkcijas.
35.
Noteikumu 67. panta 2. punkta kā noteikuma par pabalstu pārklāšanās novēršanu piemērošanas sfēras robežās, izvērtējot pabalstu līdzību, svarīgs ir tikai saturiskais kritērijs, vai jēga un mērķis ir tāds pats.
2) Par pabalsta saturisko līdzību
36.
Saistībā ar pabalsta saturiskās līdzības pārbaudi apelācijas sūdzības iesniedzējs norāda, ka pārsūdzētajā spriedumā nav ņemts vērā, ka persona, kura ir tiesīga saņemt valsts pabalstu, nav vis ierēdnis, bet gan drīzāk pats bērns, un pabalsts tiek maksāts ierēdnim tikai kā nepilngadīgā bērna likumiskajam pārstāvim.
37.
Pirmās instances tiesa tomēr pareizi noteica, ka formālai pabalsta klasificēšanai nedrīkst būt izšķiroša nozīme. Lielāka uzmanība jāpievērš tam, kurš no pabalsta gūst labumu. Neraugoties uz formālo tiesību piederību, tas šajā gadījumā ir ne tikai dēls, bet arī bērna tēvs. Tas tāpēc, ka šie pabalsti galu galā tiek piešķirti ierēdnim, ar to samazinot bērna uzturēšanas prasības un ar to atvieglojot šajā apmērā tēva uzturēšanas izdevumus (
13
). Tādēļ arī tiktāl otrais apelācijas sūdzības pamats nav pamatots.
3) Starpsecinājumi
38.
Rezumējot jāņem vērā tas, ka Noteikumu 67. panta 2. punkts pārsūdzētajā spriedumā, kurā noteikts, ka Parlaments drīkstēja saskaņā ar Noteikumiem no divkāršā bērna pabalsta atskaitīt summu ekvivalentu maksājumam, kas veikts saskaņā ar Luksemburgas tiesību aktiem, ir piemērots pareizi.
39.
Tā kā pārsūdzētā sprieduma secinājumi ir jebkurā gadījumā pareizi, tad, pat ja pārējie apelācijas sūdzības iesniedzēja apelācijas sūdzības pamati ir apmierināti, šiem pārējiem pamatiem nav nozīmes. Tomēr tie jāaplūko turpmāk gadījumam, ja Tiesa attiecībā uz jau aplūkoto trešo pamatu nonāktu pie atšķirīga slēdziena.
B – Par dažādu prasītāja prasījumu noraidīšanu
40.
Savā pirmajā apelācijas sūdzības pamatā apelācijas sūdzības iesniedzējs norāda, ka Pirmās instances tiesa pieļāvusi tiesību kļūdu, neņemot vērā faktu, ka kopumā tika apstrīdēti trīs atšķirīgi lēmumi. Otrajā apelācijas sūdzības pamatā apelācijas sūdzības iesniedzējs norāda, ka ar pārsūdzēto spriedumu tika noraidīts kā nepieņemams viņa prasījums piedzīt procentu maksājumu.
41.
Pretēji Parlamenta viedoklim šie apelācijas sūdzības pamati nav pieņemami ne jau tā iemesla dēļ, ka netika ņemtas vērā apelācijas sūdzības iesniedzēja intereses. Apelācijas sūdzības iesniedzēja intereses varēja tikt aizskartas, gan noraidot prasījumu piespriest procentu maksājumu, gan neņemot vērā prasījumus par minēto Parlamenta lēmumu atcelšanu.
1) Par noteiktu prasījumu neņemšanu vērā
42.
Pirmajā apelācijas sūdzības pamatā apelācijas sūdzības iesniedzējs norāda, ka spriedumā nav ņemts vērā, ka kopumā tika apstrīdēti trīs patstāvīgi lēmumi, proti, 2003. gada 26. jūnija lēmums, ar netiešu lēmumu noraidīts 2003. gada 4. jūnija lūgums un 2004. gada 28. aprīļa lēmums. Pārsūdzētajā spriedumā tika pieļauta tiesiska kļūda, uzskatot, ka prasītāja prasība bija celta tikai par 2003. gada 26. jūnija lēmuma atcelšanu.
43.
Vispirms ir jānoskaidro, vai šis apelācijas sūdzības pamats tādēļ nesniedz gaidīto rezultātu, ka apelācijas sūdzības iesniedzējs minētos prasījumus ir atsaucis tiesas sēdē Pirmās instances tiesā. Pārsūdzētā sprieduma 31. punktā tiek norādīts uz to, ka “prasītājs tiesas sēdē atzina, ka viņa prasības pieteikumā un viņa replikas rakstā izteiktajiem dažādajiem prasījumiem par lēmuma atcelšanu bija viens un tas pats priekšmets, proti, prasība atcelt 2003. gada 26. jūnija lēmumu”. Šis Pirmās instances tiesas formulējums tomēr neietver pieņēmumu, ka attiecībā uz šiem prasījumiem prasītājs savu prasību formāli daļēji atsauca. Arī no tiesas sēdes protokola neizriet, ka prasītājs savu prasību daļēji atsaucis. Tādēļ tālāk ir jāaplūko pirmais apelācijas sūdzības pamats.
44.
Ar 2004. gada 28. aprīļa lēmumu Parlaments pēc prasības celšanas 2004. gada 2. februārī, ņemot vērā precizēto Luksemburgas pabalsta apmēru, pieņēma jaunu lēmumu par atskaitījuma veikšanu saskaņā ar Noteikumu 67. panta 2. punktu.
45.
Attiecībā uz šo lēmumu pārsūdzētā sprieduma 31. punktā noteikts, ka šis lēmums būtībā ir identisks 2003. gada 26. jūnija lēmumam. Tas tikai apstiprināja 2003. gada 26. jūnija lēmumu, un prasību atcelt tiesību aktu nevar uzskatīt par tādu, kas to apstrīd.
46.
Šis Pirmās instances tiesas konstatējums man nešķiet pareizs. Ar 2004. gada 28. aprīļa lēmumu tika atkārtoti un ar iedarbību attiecībā uz nākotni lemts par atskaitījuma veikšanu saskaņā ar Noteikumu 67. panta 2. punktu, ņemot vērā precizēto Luksemburgas pabalsta apmēru. Šis lēmums tādējādi ietver patstāvīgu sūdzību: pat ja atceltu 2003. gada 26. jūnija lēmumu, laika posmā no 2004. gada 28. aprīļa šis lēmums nezaudē spēku. Tāpēc prasītājam arī ir interese celt prasību par 2004. gada 28. aprīļa lēmuma atcelšanu.
47.
Starp citu, šis prasījums, neskatoties uz to, ka tika celts, tikai sniedzot replikas rakstu, izņēmuma kārtā bija arī pieņemams.
48.
Saskaņā ar Tiesas judikatūru prasījums atzīt lēmumu, kas pieņemts pēc prasības celšanas, par spēkā neesošu ir pieļaujams, ja ar to tikai turpina iepriekšēju lēmumu; ja prasītājam uzliktu pienākumu, apstrīdot jauno lēmumu, celt jaunu prasību, tas būtu pretrunā pareizas tiesvedības prasībām un procesuālās ekonomijas prasībām (
14
).
49.
Pastāv jautājums, vai šo judikatūru var izmantot arī civildienesta strīdos, jo šajā gadījumā pārsūdzības procedūras īstenošana ir priekšnoteikums prasības pieņemamībai. Tomēr arī šādā gadījumā procesuālās ekonomijas princips prasa, ka prasītājam nav jāuzsāk jauna tiesvedība tiktāl, ciktāl nav nepieciešama jaunas pārsūdzības procedūras īstenošana. Tā tas ir tad, ja administratīvais lēmums, ar ko papildina prasību, tikai groza vai aizstāj lēmumu, attiecībā uz kuru pārsūdzības procedūra jau ir veikta. Turklāt administrācijas nostājai tiesas procesā jāļauj atzīt, ka pārsūdzības procedūra nedotu pozitīvu rezultātu.
50.
Turklāt vēl apelācijas sūdzības iesniedzējs norāda, ka ar pārsūdzēto spriedumu kļūdaini netiek ievērots, ka prasītāja 2003. gada 4. jūnija prasījuma noraidīšana ar netiešu lēmumu ir patstāvīgs lēmums, kas bija prasības atcelt tiesību aktu priekšmets.
51.
Pārsūdzētā sprieduma 30. punktā turklāt noteikts, ka ar netiešu lēmumu noraidītā 2003. gada 4. jūnija prasījuma priekšmets ir identisks 2003. gada 26. jūnija lēmuma priekšmetam, tā ka prasība to atcelt pārklājas ar prasību atcelt 2003. gada 26. jūnija lēmumu.
52.
Arī šī pārsūdzētajā spriedumā norādītā kvalificēšana galu galā nepārliecina. Abu prasījumu priekšmets nav identisks. Ar savu 2003. gada 4. jūnija prasījumu apelācijas sūdzības iesniedzējs būtībā lūdz atlīdzināt agrāk nepamatoti atskaitīto divkāršo bērna pabalstu. Ar to šis prasījums pārsniedz prasījumu atcelt 2003. gada 26. jūnija lēmumu par Luksemburgas pabalsta atskaitīšanu. Luksemburgas pabalsta atskaitīšana tika izlemta jau pirms tam ar 1999. gada 22. oktobra lēmumu un 2000. gada 18. septembra lēmumu. 2003. gada 4. jūnija prasījums atlīdzināt agrāk ieturētos bērna pabalstus var tikt attiecināts arī uz laika posmu pirms 2003. gada 26. jūnija, un tādēļ tam ir patstāvīgs prasības priekšmets.
53.
Šajā ziņā pirmais apelācijas sūdzības pamats gan neattaisno pārsūdzētā sprieduma atcelšanu, jo prasījums attiecībā uz ar netiešu lēmumu noraidīto 2003. gada 4. jūnija lūgumu bija nepieņemams, balstoties uz citiem pamatiem. Tas tāpēc, ka tas tika izvirzīts tikai replikas raksta ietvaros un tādējādi ar termiņa nokavējumu.
2) Par prasījumu atlīdzināt zaudējumus
54.
Otrajā apelācijas sūdzības pamatā apelācijas sūdzības iesniedzējs norāda, ka viņa prasījums piedzīt procentus ar pārsūdzēto spriedumu tika noraidīts kā iesniegts ar termiņa nokavējumu.
55.
Pārsūdzētā sprieduma 26. punktā noteikts, ka prasītāja prasījums piedzīt viņa labā procentus likumisko procentu apmērā atbildes raksta redakcijā ir prasījums piedzīt zaudējumus, kurš bija jāceļ līdz ar prasību un kurš, ņemot vērā, ka tas tika celts tikai replikas rakstā, ir jānoraida kā iesniegts ar termiņa nokavējumu.
56.
Juridiskās pārbaudes rezultātā izrādās, ka šis secinājums nav pamatots. Saskaņā ar Tiesas Statūtu 21. pantu jau prasības pieteikumā ir jānorāda prasījumi, principā jaunus pamatus vēlāk nevar norādīt. Prasījumu piedzīt procentus no piedzenamā divkāršā bērna pabalsta tomēr var izsecināt, interpretējot prasības pieteikumu, un tādēļ tas tika norādīts termiņā. Tas tāpēc, ka jau prasības pieteikumā prasītājs lūdz, lai atbildētājam papildus piespriež piemaksāt pilnā apmērā bez likumīga pamata ieturēto viņa atalgojuma daļu, ieskaitot likumiskos procentus. Prasītājs šajā prasījumā gan nav lūdzis expressis verbis piedzīt šos procentus kā zaudējumus. Tomēr tam nav izšķirošas nozīmes. Tādēļ prasījums replikas rakstā nav vērtējams kā jauns prasījums, bet gan tikai kā jau sākotnējā prasības pieteikumā pietiekami noteikti formulētā, tikai tieši kā prasījums piedzīt zaudējumus nedeklarētā prasījuma precizējums. Replikas rakstā izvirzītais prasījums tādēļ nepaplašina sākotnējo prasījumu, bet gan drīzāk samazina, jo prasījums Parlamentam samaksāt nesamaksāto bērna pabalstu netiek uzturēts.
57.
Arī pārējā daļā šī prasība ir pieļaujama. Pirmās instances tiesa ir pareizi nolēmusi, ka Kopienu tiesas principā nav tiesīgas izdot Kopienu iestādēm adresētus rīkojumus; saskaņā ar EKL 233. pantu aktu pasludināšanas par spēkā neesošu gadījumā attiecīgajai iestādei jāveic vajadzīgie pasākumi, lai pildītu Tiesas spriedumu.
58.
Noteikumu 91. pants tomēr nosaka, ka civildienesta strīdos, kas saistīti ar finansēm, Tiesai ir neierobežota jurisdikcija, ieskaitot tiesības atcelt vai grozīt veiktus pasākumus.
59.
Uz jautājumu, ciktāl civildienesta strīdos ir pieņemami prasījumi piespriest iestādēm maksāt ieturētos pabalstus, kā, piemēram, ģimenes pabalstus vai dienas naudu, Pirmās instances tiesa atbild atšķirīgi (
15
).
60.
Parlaments uzskata, ka strīda, kas saistīts ar finansēm, jēdziens ir jātulko šauri un ka tas attiecas tikai uz prasībām par zaudējumu piedziņu. Šo strīdu par divkāršo bērna pabalstu nevar uz to attiecināt, jo Tiesai prasības apmierināšanas gadījumā – pretēji prasībām par zaudējumu piedziņu – nav iespējas lemt par Parlamenta agrāk veikto maksājumu apmēru, jo tie izriet tieši no likuma.
61.
Katrā ziņā tiktāl, ciktāl runa ir par procentu maksājumiem par neizmaksātu bērnu pabalstu, runa ir par prasību par zaudējumu piedziņu un tādēļ – arī atbilstoši Parlamenta šaurai interpretācijai – par strīdu, kas saistīts ar finansēm. Lai lemtu par šo prasību, protams, Pirmās instances tiesai ir jābūt tiesīgai vismaz netieši skaidrot iepriekšējo jautājumu, vai Parlamentam vispār ir pienākums atmaksāt maksājumus un it īpaši par kādu laika posmu papildus ir maksājams divkāršs bērna pabalsts.
62.
Tādējādi replikas rakstā izteiktais prasījums piespriest Parlamentam atlīdzināt likumiskos procentus bija pieņemams.
C – Starpsecinājumi
63.
Kā jau tika konstatēts, apelācijas sūdzības iesniedzēja pirmais un otrais apelācijas sūdzības pamats būtu apmierināms vismaz daļēji. Tomēr atbilstoši šeit paustajam viedoklim par trešo apelācijas sūdzības pamatu Parlaments rezultātā pamatoti atskaitīja no divkārša bērna pabalsta atbilstoši Luksemburgas tiesību aktiem veiktos maksājumus. Tādējādi rezultātā spriedums izrādās pareizs. Tātad apelācija kopumā ir jānoraida.
VI – Tiesāšanās izdevumi
64.
Saskaņā ar Reglamenta 69. panta 2. punkta pirmo daļu, kas piemērojama apelācijas tiesvedībā, pamatojoties uz šī reglamenta 118. pantu, lietas dalībniekam, kuram spriedums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram spriedums ir labvēlīgs. Atbilstoši šī paša reglamenta 70. pantam tiesvedībā, kurā puses ir Kopienas un to darbinieki, iestādes sedz savus tiesāšanās izdevumus pašas. Tomēr no minētā reglamenta 122. panta otrās daļas izriet, ka 70. pants nav piemērojams, ja apelācijas sūdzību – kā šajā gadījumā – iesniedzis ierēdnis vai cits iestādes darbinieks pret šo iestādi.
65.
Saskaņā ar Reglamenta 122. panta otro daļu Tiesa var – atkāpjoties no Reglamenta 69. panta 2. punkta – apelācijas sūdzības, ko iesniedzis ierēdnis vai cits iestādes darbinieks pret šo iestādi, gadījumā sadalīt tiesāšanās izdevumus starp lietas dalībniekiem tiktāl, ciktāl to prasa taisnīguma apsvērumi. Šajā gadījumā tomēr nepastāv neviens apstāklis, kas pamatotu atsaukšanos uz taisnīguma apsvērumiem.
66.
Tādējādi šajā gadījumā jāpiemēro Reglamenta 69. panta 2. punkts. Tā kā Parlaments ir lūdzis piespriest apelācijas sūdzības iesniedzējam atlīdzināt tiesāšanās izdevumus un pēdējam spriedums ir nelabvēlīgs, tam jāpiespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
VII – Secinājumi
67.
Tādējādi ierosinu Tiesai lemt šādi:
1)
apelāciju noraidīt;
2)
apelācijas sūdzības iesniedzējs atlīdzina tiesāšanās izdevumus, kas radušies apelācijas procesā.
(
1
)	Oriģinālvaloda – vācu.
(
2
)	2006. gada 25. janvāra spriedums lietā T-33/04 Weiβenfels/Parlaments (Krājums, FP-I-A-2. lpp., II-A-2.-1. lpp.).
(
3
)	Skat. Tiesas 1992. gada 9. jūnija spriedumu lietā C-30/91 P Lestelle/Komisija (Recueil, I-3755. lpp., 28. punkts) un 2005. gada 3. jūnija rīkojumu lietā C-396/03 P Killinger/Vācija u.c. (Krājums, I-4967. lpp., 12. punkts).
(
4
)	1987. gada 7. maija spriedums lietā 186/85 Komisija/Beļģija (Recueil, 2029. lpp.).
(
5
)	1987. gada 7. maija spriedums lietā 189/85 Komisija/Vācija (Recueil, 2061. lpp., 12. punkts).
(
6
)	Angļu valodas redakcijā tiek izmantots termins “allowance”. Franču valodas redakcijā tiek izmantots termins “allocation”; ar terminu “allocation” tiek apzīmēts arī Luksemburgas maksājums.
(
7
)	Spriedums lietā Komisija/Beļģija (minēts 4. zemsvītras piezīmē).
(
8
)	Spriedums lietā Komisija/Vācija (minēts 5. zemsvītras piezīmē).
(
9
)	Spriedums lietā Komisija/Beļģija (minēts 4. zemsvītras piezīmē, 30. punkts).
(
10
)	Spriedums lietā Komisija/Beļģija (minēts 4. zemsvītras piezīmē, 33. punkts).
(
11
)	Ģenerāladvokāta Mišo 1987. gada 29. janvāra secinājumi lietā 189/85 Komisija/Vācija (Recueil, 2061. lpp., I apakšpunkts).
(
12
)	Spriedums lietā Komisija/Vācija (minēts 5. zemsvītras piezīmē, 30. punkts) un spriedums lietā Komisija/Beļģija (minēts 4. zemsvītras piezīmē, 35. punkts).
(
13
)	Kaut arī citā sakarā, skat. arī manus 2005. gada 20. oktobra secinājumus lietā C-286/03 Hosse (2006. gada 21. februāra spriedums, Krājums, I-1771. lpp., 97. punkts).
(
14
)	1987. gada 29. septembra spriedums apvienotajās lietās 351/85 un 360/85 Fabrique de fer de Chaleroi/Komisija (Recueil, 3639. lpp., 11. punkts).
(
15
)	Skat. attiecībā uz šāda prasījuma pieņemamību cita starpā Pirmās instances tiesas 1991. gada 3. decembra spriedumu lietā T-10/90 un T-31/90 Boessen/ESK (Recueil, II-1365. lpp., spriedums, ar ko piespriests maksāt vecāku pabalstu), 1993. gada 30. novembra spriedumu lietā T-15/93 Vienne/Parlaments (Recueil, II-1327. lpp., spriedums, ar ko piespriests maksāt dienas naudu) un 2000. gada 11. jūlija spriedums lietā T-134/99 Skrzypek/Komisija (Recueil FP, I-A-139. lpp. un II-633. lpp., spriedums, ar ko piespriests maksāt ģimenes pabalstu un valsts sociālā nodrošinājuma pabalstu apgādnieka zaudējuma gadījumā). Šāda prasījuma pieņemamību apstiprina arī Tiesas 2001. gada 2. oktobra spriedums lietā C-449/99 P EIB/Hautem (Recueil, I-6733. lpp., 26., 90. un turpmākie punkti).