62010CC0463_BG
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
1. По настоящите дела Съдът би трябвало да уточни дали решение, с което Европейската комисия изисква от държава членка да предостави информация относно помощ, за която се твърди, че е неправомерна, представлява обжалваем акт.
2. С жалбите си Deutsche Post AG(2) и Федерална република Германия искат отмяна на определенията на Общия съд на Европейския съюз, постановени на 14 юли 2010 г. по дело Deutsche Post/Комисия (T‑570/08) и по дело Германия/Комисия (T‑571/08)(3) . С посочените определения Общият съд отхвърля като недопустими жалбите им за отмяна на решението, с което в съответствие с член 10, параграф 3 от Регламент (ЕО) № 659/1999(4) Комисията изисква от Федерална република Германия да предостави информация относно разходите и приходите на Deutsche Post за периода 1989—2007 г.(5)
3. В настоящото заключение ще предложа на Съда да уважи тези жалби, да отмени обжалваните определения и да се произнесе окончателно по допустимостта на жалбите, подадени в първоинстанционното производство.
4. Тезата ми всъщност е, че въпреки подготвителния характер на разпореждането за информация, този акт слага край на производството по разследване, образувано от Комисията, и произвежда задължителни и непосредствени правни последици по отношение на съответната държава членка. Поради това ще обоснова, че трябва да има възможност за съдебен контрол на този акт, с което на посочената държава да се гарантира ефективна съдебна защита в съответствие с практиката на Съда.
I – Правна уредба на Съюза
5. С Регламента се кодифицира практиката във връзка с правомощията, предоставени на Комисията от Договора за ЕО. Той установява правила, чиято редакция е в съответствие с практиката на Съда(6) .
6. Когато държава членка отправя уведомление до Комисията за план за предоставяне на нова помощ, в съответствие с член 2, параграф 2 от Регламента тази държава е задължена да предостави „цялата необходима информация, за да се даде възможност на Комисията да вземе решение съгласно членове 4 и 7 [от Регламента]“.
7. Член 5, параграфи 1 и 2 от Регламента предвижда следното:
„1. Когато Комисията счита, че информацията, предоставена от съответната държава членка с оглед на мярка, за която е отправено уведомление съгласно член 2, е непълна, тя изисква цялата необходима допълнителна информация. Когато дадена държава членка отговори на такова искане, Комисията информира държавата членка за получаването на отговора.
2. Когато съответната държава членка не предостави исканата информация в рамките на срока, предписан от Комисията или предостави непълна информация, Комисията изпраща напомнително писмо, като разрешава подходящ допълнителен срок, в рамките на който информацията трябва да бъде предоставена“.
8. Членове 10—13 от Регламента са включени в глава III, озаглавена „Процедура по отношение на неправомерна помощ“.
9. Член 10 от Регламента гласи следното:
„1. Когато Комисията разполага с информация от какъвто и да е източник относно твърдения за неправомерна помощ, тя незабавно разглежда тази информация.
2. Ако е необходимо, тя иска информация от съответната държава членка. Член 2, параграф 2 и член 5, параграфи 1 и 2 се прилагат mutatis mutandis .
3. Когато, въпреки напомнянето съгласно член 5, параграф 2, съответната държава членка не предостави исканата информация в рамките на срока, предписан от Комисията, или когато предостави непълна информация, Комисията с решение изисква информацията да бъде предоставена […]. Решението уточнява каква информация се изисква и предписва подходящ срок, в рамките на който тя трябва да бъде предоставена“.
10. По силата на член 11 от Регламента Комисията може, след като даде възможност на съответната държава членка да представи коментарите си, да приеме решение, с което изисква от държавата членка да преустанови и/или временно да възстанови всяка неправомерна помощ, докато Комисията вземе решение за съвместимостта на помощта с общия пазар.
11. Член 12 от Регламента гласи:
„Ако държавата членка не се съобрази с разпореждане за преустановяване или с разпореждане за възстановяване, Комисията има право, докато проверява въпроса по същество на базата на информацията, с която разполага, да отправи въпроса директно до Съда […] и да поиска [от него да установи], че несъобразяването представлява нарушение на Договора“.
12. Накрая, съгласно член 13, параграф 1 от Регламента:
„Разглеждането на възможна неправомерна помощ завършва с решение съгласно член 4, параграфи 2, 3 или 4. В случаите на решения за започване на официална процедура по разследване производството се закрива посредством решение съгласно член 7. Ако дадена държава членка не се съобрази с разпореждане за информация, това решение се взема на базата на наличната информация“.
II – Обстоятелства в основата на настоящите дела
13. По повод на подадени от частни оператори жалби Комисията установява, че цените на Deutsche Post за колетни пратки от врата до врата са по-ниски от пределните разходи и тази агресивна политика на ниски цени не попада в задължението за универсална услуга на предприятието.
14. С решение от 19 юни 2002 г.(7) Комисията приема, че загубите в размер на 572 милиона евро, възникнали в резултат от тази политика, представляват държавна помощ, несъвместима с общия пазар, и разпорежда на Федерална република Германия да предприеме всички необходими мерки, за да изиска от Deutsche Post възстановяването на помощта.
15. Впоследствие Комисията получава нови жалби от частни конкуренти, в които се твърди, че Deutsche Post се е ползвало от значително по-големи предимства от посочените в Решение 2002/753. Комисията счита, че е необходимо подробно да разгледа нарушенията на конкуренцията, резултат от предоставените на Deutsche Post държавни средства, като на 12 септември 2007 г. започва нова официална процедура по разследване в съответствие с член 88, параграф 2 ЕО(8) .
16. С Решение от 1 юли 2008 г.(9) Общият съд отменя Решение 2002/753, като постановява, че при изследването на съвместимостта на разглежданата помощ с общия пазар Комисията е нарушила член 87, параграф 1 ЕО.
17. На 17 юли 2008 г. Комисията изпраща на Федерална република Германия искане за информация, съдържащо въпросник за приходите и разходите на Deutsche Post за периода 1989—2007 г. На 12 и 21 август 2008 г. Комисията изпраща напомнително писмо, с което отново изисква от споменатата държава изпращането на поисканата информация(10) .
18. В отговорите си от 5 август, 14 август и 29 септември 2008 г. Федерална република Германия потвърждава, че отказва да изпрати данните относно резултатите от дейността и задълженията на Deutsche Post след 1995 г., тъй като счита, че Комисията трябва да се ограничи с разглеждане на периода 1989—1994 г. и че отговарянето на този въпросник би изисквало да се инвестира несъразмерно много време и труд.
19. С писмо от 30 октомври 2008 г. в приложение на член 10, параграф 3 от Регламента Комисията изисква от Федерална република Германия да представи в срок от 20 дни цялата необходима информация в отговор на споменатия въпросник. Комисията добавя, че ако въпреки това разпореждане германските власти не предоставят поисканата информация в срок, тя ще приеме решение на базата на информацията, с която разполага, в съответствие с член 13, параграф 1 от Регламента.
20. С Решение от 2 септември 2010 г.(11) в производство по обжалване Съдът потвърждава отмяната на Решение 2002/753.
III – Производството пред Общия съд и обжалваните определения
21. С жалби, подадени в секретариата на Общия съд на 22 декември 2008 г., Deutsche Post (дело Т‑570/08) и Федерална република Германия (дело Т‑571/08) съответно искат отмяната на спорния акт.
22. С отделна молба, подадена по всяко от тези дела в секретариата на Общия съд на 19 март 2009 г., на основание член 114, параграф 1 от Процедурния правилник на Общия съд Комисията прави възражение за недопустимост.
23. Общият съд уважава възражението, като постановява, че спорният акт не съставлява обжалваем акт по смисъла на съдебната практика.
24. Най-напред Общият съд(12) напомня принципите, закрепени от Съда в Решение от 11 ноември 1981 г. по дело IBM/Комисия(13) и в Решение от 17 юли 2008 г. по дело Athinaïki Techniki/Комисия(14) . От една страна, той отбелязва, че следва да се има предвид същността, а не формата на акта, за да се определи дали той представлява обжалваем акт по смисъла на член 230 ЕО. От друга страна, той посочва, че единствено мерките, които закрепват окончателно становището на Комисията и произвеждат правни последици, съставляват обжалваеми актове. Поради това Общият съд разглежда дали, както твърди Комисията, спорният акт представлява междинна мярка, чиято цел е да подготви окончателното решение на Комисията и е лишена от правни последици.
25. Във връзка с последиците на спорния акт Общият съд посочва, че общностният законодател не предвижда никаква санкция по отношение на държавата членка, при положение че тя не се съобрази с разпореждането на Комисията(15) . Това позволявало да се отличи спорният акт от разпорежданията за преустановяване и възстановяване на помощите, които Комисията има право да приема по силата на член 11 от Регламента. Действително, ако държава членка не се съобрази с някое от тези две разпореждания, член 12 от Регламента разрешавал на Комисията да отправи въпроса директно до Съда, за да се установи наличието на нарушение на Договора.
26. След това Общият съд отбелязва, че спорният акт съставлява единствено междинна мярка, позволяваща на Комисията да подготви окончателното си решение(16) . Той осигурявал зачитане на състезателното начало, като позволявал на Комисията да получи необходимата информация за преценка на съвместимостта на помощта с общия пазар, но не предопределял окончателното ѝ решение, тъй като на този етап Комисията все още можела да стигне до извода, че не е налице държавна помощ или че същата е съвместима или не с общия пазар.
27. След това Общият съд отхвърля доводите на жалбоподателите, насочени към доказване на сходствата между спорния акт и решението, с което Комисията открива официалната процедура по разследване на помощта(17) . Позовавайки се на съдебната практика във връзка с допустимостта на жалбите срещу подобно решение, жалбоподателите поддържат, че въпреки неокончателния му характер то се счита за обжалваем акт(18) . Общият съд отказва да установи такова сходство, тъй като последиците от споменатото решение не са сходни с тези на спорния акт.
28. Що се отнася до конкретните правни последици на спорния акт за положението на Федерална република Германия, Общият съд констатира, че този акт не води до прекратяване на официалната процедура по разследване(19) . Единствено отказът на държавата членка да отговори на поисканото разпореждане позволявал на Комисията да прекрати тази процедура.
29. Що се отнася до твърдяното влошаване на процесуалното положение на Deutsche Post и на Федерална република Германия в случай на неизпълнение на спорния акт, в точка 42 от обжалваните определения Общият съд изтъква, че отказът на германските власти да предоставят на Комисията изискваната в спорния акт информация, а не самият спорен акт може да лиши съответните заинтересувани лица от възможността да оспорят окончателното решение поради липса на достатъчно фактически основания. Според Общия съд, ако германските власти считат, че поисканата от Комисията информация не е необходима за установяване на фактите или че поисканото събиране на сведения е твърде трудоемко с оглед на очаквания резултат, те могат да решат да пренебрегнат даденото им разпореждане.
30. В точка 43 от обжалваните определения Общият съд напомня, че при всички положения не би могло да се приеме, че спорният акт погасява задължението на Комисията да подкрепи с достатъчно доказателства окончателното си решение и че забранява на Deutsche Post и на Федерална република Германия да оспорват по какъвто и да било начин неговите основания.
31. Във връзка с правото на защита на Федерална република Германия Общият съд отбелязва, че то се осигурява от възможността за оспорване на твърдените от Комисията факти в хода на цялото административно производство и от възможността за обжалване на окончателното решение.
32. В точка 46 от Определение по дело Deutsche Post/Комисия, посочено по-горе, и в точка 45 от Определение по дело Германия/Комисия, посочено по-горе, Общият съд стига до извода, че спорният акт не представлява обжалваем акт по смисъла на член 230 ЕО.
IV – Производство пред Съда и искания на страните
33. По дело С-463/10 Р Deutsche Post иска от Съда да отмени Определение по дело Deutsche Post/Комисия, посочено по-горе, и да осъди Комисията да заплати съдебните разноски.
34. От своя страна Комисията иска от Съда да отхвърли жалбата и да осъди Deutsche Post да заплати съдебните разноски.
35. По дело С-475/10 Р Федерална република Германия иска от Съда да отмени Определение по дело Германия/Комисия, посочено по-горе, и да осъди Комисията да заплати съдебните разноски.
36. От своя страна Комисията иска от Съда да отхвърли жалбата и да осъди Федерална република Германия да заплати съдебните разноски.
37. С определение от 15 декември 2010 г. председателят на Съда решава да съедини дела C‑463/10 P и C‑475/10 P за целите на устната фаза на производството и на съдебното решение.
V – По жалбите
А – Доводи на страните
38. Deutsche Post и Федерална република Германия поддържат, че обжалваните определения са опорочени от няколко грешки при прилагане на правото, доколкото Общият съд не квалифицира спорния акт като обжалваем по смисъла на член 230 ЕО. Те поддържат, че за разлика от постановеното от Общия съд, разпореждането за информация на основание член 10, параграф 3 от Регламента произвежда задължителни правни последици и при това положение съставлява обжалваем акт по смисъла на член 230 ЕО.
39. В подкрепа на жалбите си до Съда те сочат пет правни основания. Първите три правни основания са изведени от несъобразяване съответно с член 249 ЕО, с практиката на Съда във връзка с естеството на обжалваемите актове и с правните последици на спорния акт. Четвъртото правно основание е изведено от нарушение на принципа на ефективна съдебна защита, а петото правно основание е изведено от несъобразяване с разпределението на правомощията между Комисията и държавите членки.
1. По първото правно основание, изведено от несъобразяване с член 249 ЕО
40. Deutsche Post и Федерална република Германия изтъкват, че член 10, параграф 3 от Регламента изрично оправомощава Комисията да приеме официално решение. Следователно по силата на член 249, четвърта алинея ЕО подобен акт бил задължителен в своята цялост за лицата, до които е адресиран.
41. Deutsche Post и Федерална република Германия се позовават и на принципа на лоялно сътрудничество, посочен в член 10 ЕО, както и на съображение 6 от Регламента, за да докажат задължителния характер на спорния акт. Държавата членка, която не изпълнявала задължението, закрепено в спорния акт, нарушавала Договора и следователно давала основания за образуването на производство за установяването на неизпълнение на задължения от държава членка.
42. Задължителният характер на спорния акт засягал и Deutsche Post като получател на помощта. В действителност Федерална република Германия трябвало непременно да получи съдействие от това предприятие, за да изпълни задължението си. Освен това единствено то разполагало с поисканата информация.
43. Комисията поддържа по същество, че в съответствие със съдебната практика, за да се определи дали може да бъде подадена жалба за отмяна, следва да се има предвид не формата, а съдържанието на акта. Единствено мерките, които могат да произведат задължителни правни последици от естество да засегнат интересите на жалбоподателя, съставлявали обжалваеми актове по смисъла на член 230 ЕО(20) . Решението по смисъла на член 249 ЕО обаче не изпълнявало автоматично този критерий(21) .
2. По второто правно основание, изведено от несъобразяване със съдебната практика във връзка с естеството на обжалваемите актове
44. Федерална република Германия оспорва прилагането в настоящия случай на принципа, установен с Решение по дело IBM/Комисия, посочено по-горе(22), съгласно който обжалваем акт е само мярката, която окончателно закрепя становището на институцията в края на производството, но не и междинните мерки. Позовавайки се на практиката на Съда, Федерална република Германия поддържа, че този принцип не може да се пренесе в областта на държавните помощи.
45. Deutsche Post подчертава, че временният характер на разпорежданията за информация и на разпорежданията за преустановяване не означава, че тези актове са лишени от самостоятелно правно действие(23) . В това отношение Съдът вече признал, че разпорежданията за преустановяване представляват обжалваеми актове(24) .
46. Комисията напомня, че не може да се подава жалба срещу актове, които не закрепват окончателно нейната позиция, а единствено служат да подготвят окончателното ѝ решение. Според нея, ако имаше възможност за подаването на жалба срещу подготвителни актове, получателят на помощ би могъл значително да забави процеса на вземане на решение, обжалвайки систематично пред съда всеки подготвителен акт. Освен това, тъй като подготвителните актове не съдържали окончателно становище на Комисията, съдът на Съюза можел да бъде принуден да предопредели окончателното решение, за да може да се произнесе по правомерността на неокончателния акт. Накрая, евентуалните основания за неправомерността на подготвителните актове можели да се изтъкнат в подкрепа на жалбата срещу окончателния акт, в изработването на който те съставляват отделен стадий(25) .
47. Принципите, установени с Решение по дело IBM/Комисия, посочено по-горе, се прилагали от съда на Съюза не само в контекста на правото на конкуренция, но и в редица други области. Освен това съдебната практика относно откриването на производство в областта на държавните помощи потвърждавала, че по принцип жалбите за отмяна на подготвителни актове са недопустими. Била допустима само жалбата срещу решение за откриване на официална процедура по разследване, което поражда преки правни последици, различни от правното действие на окончателното решение.
3. По третото правно основание, изведено от несъобразяването с правните последици на разпо реждане за информация
48. Deutsche Post и Федерална република Германия поддържат, че обратно на постановеното от Общия съд(26), разпореждането за информация на основание член 10, параграф 3 от Регламента поражда задължителни правни последици в ущърб на съответната държава членка и на съответното предприятие. Според Федерална република Германия подобно решение прекратява административното производство в областта на държавните помощи, доколкото погасява задължението на Комисията да установи самостоятелно фактите. В отсъствието на отговор от страна на държавата членка това разпореждане позволявало Комисията да постанови решение с оглед на материалите, съдържащи се в преписката. Това водело до прекъсване на хода на производството, тъй като фазата на сътрудничество между държавата членка и Комисията отстъпвала мястото на формална фаза, чиито график и същност се определяли пряко от Комисията.
49. Жалбоподателите добавят, че неизпълнението на разпореждането облекчава тежестта на доказване на Комисията и препятства възможността им да се позовават на фактическата необоснованост на окончателното решение в рамките на последващо обжалване. Освен това те подчертават, че жалбата срещу окончателното решение не би позволила да се отстранят последиците от липсата на сътрудничество от държавата членка. Следователно за да запазят правото си на защита, жалбоподателите били принудени да изпълнят разпореждането.
50. Накрая, жалбоподателите отбелязват, че липсата на санкция, отбелязана в точка 29 от Определение по дело Deutsche Post/Комисия, посочено по-горе, и в точка 28 от Определение по дело Германия/Комисия, посочено по-горе, не е определяща.
51. Комисията поддържа, че в рамките на производство в областта на държавните помощи задължението на съответната държава членка да предостави поисканата информация произтича по-скоро от член 10 ЕО, а не от спорния акт. Доколкото не разполагала с никакво друго правомощие за разследване, Комисията не можела да изясни фактите без лоялното сътрудничество на държавите членки. Следователно не разпореждането за информация, а отказът на държавата членка да го изпълни позволявал на Комисията да вземе решение на базата на информацията, с която разполага, и да предяви иск за неизпълнение на задължения от държава членка. Такъв иск обаче не бил от естество да засегне интересите на Федерална република Германия, а още по-малко интересите на Deutsche Post. По същия начин спорният акт, който следвало да осигури зачитането на състезателното начало, не засягал правното положение на тази държава членка.
52. Накрая, Комисията подчертава обстоятелството, че от неизпълнението на спорния акт не произтича никаква санкция. Обстоятелството, че на последващ стадий страните вече няма да могат да се позовават на фактите, които не са разкрили в хода на административното производство, не представлявало санкция, а необходима последица от състезателното начало.
4. По четвъртото правно основание, изведено от нарушение на принципа на ефективна съдебна защита
53. Deutsche Post и Федерална република Германия сочат, че обжалваните определения нарушават принципа на ефективна съдебна защита.
54. Съдът на Съюза трябвало, от една страна, да може да провери дали Комисията е изпълнила процесуалните условия, установени с Регламента, и от друга страна, да провери пропорционалността и необходимостта от сведенията, поискани от Комисията. Според жалбоподателите интересите на съответните страни не се гарантирали в достатъчна степен от обжалваемостта на окончателното решение.
55. Федерална република Германия изтъква още, че Общият съд нарушава принципа на правовата държава в точка 42 от обжалваните определения, доколкото приема, че тази държава членка е свободна да изпълни или не спорния акт. Всъщност не би трябвало правова държава да бъде подтиквана да не изпълнява задължение, наложено ѝ от Комисията. Освен това неблагоприятните процесуални последици, свързани с подобни действия, били изключително тежки.
56. Комисията най-напред възразява, че жалбоподателите се ползват от ефективна съдебна защита, доколкото могат да изтъкнат неправомерността на спорния акт при обжалване на окончателния акт.
57. На следващо място, Комисията разграничава производството за контрол на държавните помощи от това, което е предвидено във връзка с антиконкурентните практики. Действително в Регламент № 17(27) общностният законодател предвиждал изрично, че предприятие може да обжалва разпореждане на Комисията. Той предвиждал също, че Комисията може да налага глоби и периодични имуществени санкции, когато предприятието не се съобрази с такова разпореждане. Следователно двете системи не били сходни.
5. По петото правно основание, изведено от несъобразяване с разпределението на правомощията между Комисията и държавите членки
58. Федерална република Германия счита, че Общият съд не се е съобразил със системата за разпределение на правомощията, като е постановил, че държавите членки могат да решат да не се съобразят с отправеното им разпореждане. Следователно те можели да откажат да представят информацията, която считат, че не е необходима за установяване на фактите. Според Федерална република Германия обаче подобни разсъждения водели до прехвърляне на държавите членки на задължението за установяване на фактите и за определяне на предмета на производството.
59. Комисията възразява, че обжалваните определения не водят до прехвърлянето на никакви правомощия. Всъщност, тъй като Комисията не разполагала с никакви правомощия за разследване, за изясняването на фактите тя зависела от сътрудничеството на държавата членка, на получателя на помощта и на трети заинтересувани лица. Въпреки това посочената институция следвало да определи какво би трябвало да се счита за необходима информация, която дава възможност на Комисията да вземе окончателно решение във връзка с държавна помощ.
Б – Съображения
60. Считам, че спорният акт съставлява обжалваем акт по смисъла на член 230 ЕО.
61. За да се стигне до този извод, е необходимо най-напред да се напомни практиката на Съда във връзка с естеството на обжалваемите актове, както и процесуалната рамка, в която се вписва спорният акт.
1. Предварителни съображения
а)	Практиката на Съда във връзка с естеството на обжалваемите актове в рамките на производството за отмяна
62. Практиката на Съда във връзка с естеството на обжалваемите актове в рамките на производството за отмяна е установена преди няколко десетилетия с Решение по дело Комисия/Съвет, известно като „AETR“(28), и с Решение по дело IBM/Комисия, посочено по-горе(29) . Тази съдебна практика се прилага постоянно в областта на държавните помощи, последно в Решение по дело Athinaïki Techniki/Комисия, посочено по-горе, както и в Решение по дело NDSHT/Комисия(30) .
63. За да може срещу даден акт да се подаде жалба за отмяна, трябва да са изпълнени две условия.
64. Първо, в съответствие с член 230 ЕО актът трябва да е приет от една от институциите на Съюза.
65. Второ, актът трябва да може да произведе задължителни правни последици. С други думи, трябва интересите на жалбоподателите да са засегнати и правното им положение да е променено съществено. Формата, в която е приет актът или е взето решението, по принцип е без значение(31) . Следователно е уместно придържане към тяхната същност, за да се определи дали произвеждат такива последици(32) .
66. Тази съдебна практика позволява да се разшири обхватът на обжалването по отношение на актове, които формално не отговарят на квалификацията „решение“, но по същество произвеждат задължителни правни последици. Тя позволява също да не се допуска възможността институциите да избегнат контрола от страна на съда на Съюза, като просто не се съобразят с формални изисквания като наименованието на акта, неговите мотиви или упоменаването на разпоредбите, които съставляват неговото правно основание.
67. Това второ условие придобива особено значение, когато следва да се прецени обжалваемостта на акт, който се вписва в административно производство, включващо няколко фази, каквото е производството във връзка с контрола на държавните помощи(33) .
68. В тази област Комисията приема множество актове, с които не само прави окончателна преценка на квалификацията и съвместимостта на мярката с общия пазар, но и решава относно мерките за разследване и организация на производството. Всички тези актове обаче не пораждат правни последици по отношение на съответните държави членки и предприятия.
69. Съдът следователно класифицира тези актове в различни категории.
70. Първите са актовете, с които Комисията установява окончателно становището си в края на производството. Те съставляват обжалваеми актове, доколкото произвеждат задължителни правни последици и след тях няма друг акт, който да подлежи на отмяна.
71. Такива са решенията, с които в края на официалната процедура по разследване, посочена в член 88, параграф 2 ЕО, Комисията приема, че разглежданата мярка не съставлява помощ или че е съвместима или несъвместима с общия пазар(34) . Такива са и актовете, с които Комисията прекратява производството по жалба относно неправомерност на помощ(35) .
72. Вторите са междинни актове, чиято цел е да подготвят окончателното решение.
73. От една страна, това са мерки, които, макар да са приети в рамките на подготвителното производство, слагат край на отделен етап от основното производство и произвеждат правни последици(36) .
74. Многобройни примери се откриват в рамките на производствата по прилагане на членове 81 ЕО и 82 ЕО. Те протичат в рамките на няколко последователни етапа, например етапа на предварително разследване, на събиране на доказателства при условията на състезателност и след това и етапа на изслушване. В този смисъл в Решение по дело Hoechst/Комисия(37) и в Решение по дело Orkem/Комисия(38) Съдът приема, че решенията, с които Комисията иска сведения от предприятията или разпорежда разследвания на място, съставляват обжалваеми актове.
75. По същия начин Съдът счита, че решението, с което в края на предварителния анализ Комисията открива официална процедура по разследване, съставлява обжалваем акт(39) . Той счита, че това решение поражда правни последици за съответната държава членка и съответните предприятия, тъй като Комисията може да разпореди преустановяване на мярката. Според Съда тези последици са автономни спрямо окончателното решение и нередностите им не могат да се отстранят с жалба срещу окончателното решение, като по този начин жалбоподателите са лишени от достатъчна съдебна защита(40) .
76. От друга страна, налице са мерки от „чисто“(41) или „само“(42) подготвително естество. Тези мерки са само един от етапите, които позволяват на институцията да приеме окончателното си решение. Те не пораждат никакво правно действие и в съответствие със съдебната практика не съставляват обжалваеми актове. От тази гледна точка Съдът счита, че нарушенията, които могат да опорочат споменатите мерки, могат да се посочат в подкрепа на жалба, насочена срещу окончателното решение, в изработването на което те съставляват отделен стадий(43) . В правото в областта на конкуренцията това важи за акта, с който Комисията съобщава своите твърдения за нарушения на съответните предприятия.
77. Посочването на тази съдебна практика позволява да се установят изискванията, от които се ръководи Съдът в тази област.
78. Както бе установено по-горе, Съдът обикновено гарантира ефективна съдебна защита на правата, които правните субекти черпят от правото на Съюза. В Решение по дело Athinaïki Techniki/Комисия, посочено по-горе, Съдът напомня, че след като Европейският съюз е правова общност, процесуалните правила, приложими към правните средства за защита, трябва да се тълкуват по такъв начин, че тяхното прилагане да допринася за осъществяването на тази цел(44) . Поради това подготвителните актове, които могат да произвеждат правни последици и слагат край на акцесорно спрямо основното производство, според Съда трябва да могат да бъдат предмет на жалба за отмяна.
79. Въпреки това Съдът цели да избегне и увеличаването на жалбите срещу подготвителните мерки, което може да парализира действията на институциите. Той се стреми и да запази разпределението на правомощията и системата от средства за правна защита, установена с Договора. В този смисъл Съдът не проявява склонност да обявява за допустими жалби срещу подготвителни актове, ако по тях би се наложило да се произнася по въпроси, по които Комисията все още не е имала възможност да се произнесе. Това би довело до предварителното провеждане на разискванията по същество и до объркване между различните фази на административните и съдебните производства(45) .
80. Спорният акт следва да се квалифицира в рамките на така очертания контекст на съдебната практика. Представлява ли той, както сочи Общият съд в обжалваните определения, мярка от „чисто подготвително естество“, която не подлежи на обжалване, или както поддържат Deutsche Post, а също и Федерална република Германия, е налице обжалваем акт?
81. За да се отговори на този въпрос, следва да се разгледа и процесуалната рамка, в която се вписва спорният акт.
б)	По процесуалната рамка, в която се вписва спорният акт
82. В рамките на производството за контрол на държавните помощи Комисията разполага с изключителна компетентност относно преценката на съвместимостта на помощта с Договора(46) . По-специално в съответствие с член 87 ЕО Комисията има задължение да следи да не се предоставя или запазва помощ, която противоречи на Договора(47) .
83. С оглед на осигуряване на прилагането на тази разпоредба и съгласуване на правото на държавите членки да предоставят помощи с гарантирането на ненарушаване на конкуренцията в рамките на Съюза Договорът предвижда процедура за контрол и предварително разрешаване на държавните помощи, в хода на която се установява диалог между съответната държава членка и Комисията. Държавата членка е задължена да оказва лоялно сътрудничество. От своя страна Комисията разполага с правомощия за разследване и в това отношение трябва да спазва определени процесуални изисквания.
84. От съображение 6 от Регламента е видно, че в съответствие с член 10 ЕО държавите членки трябва да сътрудничат на Комисията. Това означава, че те са задължени, от една страна, да уведомяват Комисията за всички планове за нови помощи, а от друга, да предоставят на тази институция всички необходими сведения, за да ѝ се даде възможност да прецени съвместимостта на помощите с общия пазар. Тези две задължения са тясно свързани, тъй като в съответствие с член 5 от Регламента Комисията може да приеме, че уведомлението е било оттеглено, ако държавата членка откаже да предостави допълнителните сведения, от които Комисията се нуждае в рамките на предписания срок.
85. В такъв случай Комисията пристъпва към разглеждане на помощта в съответствие с членове 10—15 от Регламента, отнасящи се за неправомерните помощи(48) .
86. Във връзка с това Комисията разполага с правомощия за отправяне на разпореждания, които ѝ позволяват да получи сведения и да ограничи вредите, свързани с прилагането на помощ, за която не е направено уведомление.
87. В съответствие с член 10 от Регламента Комисията е оправомощена да получи от съответната държава членка всички документи и сведения и цялата информация, необходими за разглеждане на съвместимостта на помощта с общия пазар. Това е единствено правомощие по разследване, признато на Комисията в рамките на производството за контрол на държавните помощи. То е с нарастващ интензитет. Комисията може да поиска (49) от съответната държава членка да ѝ предостави тези сведения, като при необходимост ѝ изпрати напомнително писмо и определи допълнителен срок. Ако се налага, тя може да отправи разпореждане до държавата членка(50) .
88. Важно е да се подчертае, че Комисията може да използва това правомощие за отправяне на разпореждане само в рамките на производство в областта на неправомерните помощи, тоест когато държавата членка не изпрати уведомление за план за въвеждането на помощ или когато въпреки уведомлението тя не предостави поисканите от Комисията допълнителни сведения в съответствие с член 5, параграф 3 от Регламента.
89. Разпореждането трябва да уточнява каква информация се изисква и да предписва подходящ срок, в рамките на който тя да бъде предоставена.
90. Когато държава членка не изпълнява задължението си да сътрудничи и не предоставя исканата информация, Комисията е оправомощена да прекрати производството и може да приеме решение, с което се констатира съвместимост или несъвместимост на помощта с общия пазар въз основа на обстоятелствата, с които разполага. Тези принципи са закрепени от Съда в Решение от 14 февруари 1990 г. по дело Франция/Комисия(51) и са конкретизирани в член 13, параграф 1 от Регламента.
91. От своя страна останалите правомощия за постановяване на разпореждания, предвидени в член 11 от Регламента, трябва да дават възможност на Комисията да приема временни мерки, за да ограничи вредите, свързани с прилагането на помощ, за която не е направено уведомление. В този смисъл Комисията може да изисква от съответната държава членка да спре изплащането на помощта или временно да я възстанови от получателите, докато тя вземе решение за съвместимостта ѝ с общия пазар(52) . Ако държавата членка не се съобрази с някое от тези разпореждания, член 12 от Регламента оправомощава изрично Комисията да отправи въпроса до Съда, който да установи нарушение на Договора.
92. В Решение от 9 октомври 2001 г. по дело Италия/Комисия, посочено по-горе, Съдът постановява, че срещу разпореждането за преустановяване може да се подаде жалба за отмяна или от предприятието получател, или от съответната държава членка. Той счита, че този акт е задължителен непосредствено за съответната държава членка и за съответните предприятия и поражда необратими последици, които не могат да бъдат заличени с помощта на жалба за отмяната на окончателното решение(53) .
93. Посочената процесуална рамка позволява да се направят два извода.
94. На първо място, установява се, че държавата членка има задължение за лоялно сътрудничество. Подобно на Комисията, тя трябва да сътрудничи добросъвестно при спазване на разпоредбите на Договора, за да се преодолеят трудностите, породени от преценката на съвместимостта на помощта(54) .
95. На второ място, установява се, че общностният законодател санкционира по различен начин неспазването от държава членка на разпореждане, отправено от Комисията, в зависимост от това дали тя иска да получи информация, или цели преустановяването или временното възстановяване на помощ. Това се вижда съвсем ясно от текста на съображение 12 от Регламента, както и от членове 12 и 13 от същия.
96. Всъщност, когато държавата членка не се съобрази с разпореждане за информация, Комисията е оправомощена да се произнесе единствено на базата на наличната информация. Обратно, когато тази държава откаже преустановяването или временното възстановяване на помощ, Комисията има право да отправи въпроса пряко до Съда.
97. По мое мнение това разграничение се обяснява с оглед на последиците, с които е свързан отказът на държавата членка да сътрудничи.
98. Всъщност в първия случай разпореждането за информация има за цел да осигури на Комисията възможно най-пълна информация, преди тя да приеме решение, което може да засегне интересите на съответната държава членка. При това положение, ако държавата членка откаже да сътрудничи, нейното поведение може да засегне на първо място нейните интереси.
99. Обратно, във втория случай разпорежданията за преустановяването и временното възстановяване на помощ трябва да позволят на Комисията незабавно да възстанови ефективната конкуренция в общия пазар. Ако държавата членка откаже да се съобрази с тях, поведението ѝ вече не засяга само нейните интереси, но и е в състояние непосредствено да увреди сериозно конкурентите, като засегне по същия начин и доброто функциониране на пазара.
100. При все това тази разлика обосновава ли положението разпореждането за информация да не бъде обжалваем акт, за разлика от разпорежданията за преустановяване и възстановяване на помощта?
101. Не мисля. Действително, макар спорният акт очевидно да се отличава с подготвителен характер спрямо окончателното решение, той все пак изпълнява всички условия, установени от съдебната практика, за да бъде предмет на жалба за отмяна.
2. По прилагането на практиката на Съда в настоящия случай
102. Следва да се напомни, че по силата на съдебната практика подготвителният акт е обжалваем, когато слага край на отделна фаза от основното производство и произвежда правни последици.
103. Първо, считам, че спорният акт действително слага край на производството по разследване, образувано от Комисията. Разпореждането за информация дори съставлява същността на фазата по събиране на доказателства в производството, в хода на което държавата членка е задължена да сътрудничи.
104. Това правомощие е широко, тъй като Комисията може да поиска от държавата членка да ѝ предостави всички документи и сведения и цялата информация, които според нея са необходими (55) за преценка на помощта, а Комисията е задължена единствено да уточни естеството им. Следователно това право включва възможността да се търсят различни сведения, които все още не са известни или точно установени от Комисията, например размера на разглежданата помощ, нейното естество, предприятията получатели или пък периода, през който е изплащана. Все пак, ако институцията се сблъска с отказ за съдействие от страна на съответната държава членка, за нея става трудно да събере информацията, необходима за преценка на помощта. Всъщност Комисията не разполага с никакво друго правомощие за разследване, за разлика от правомощията, които са ѝ признати съгласно Регламент № 1/2003 в рамките на правото в областта на конкуренцията(56) . В този смисъл, когато държавата членка не изпълнява задължението си за сътрудничество и не предоставя исканата информация, Комисията има право да приеме решение единствено на базата на наличната информация. Както изрично постановява Съдът, в този смисъл Комисията разполага с „правомощието да сложи край на процедурата“(57) .
105. Второ, според мен спорният акт произвежда задължителни и непосредствени правни последици по отношение на съответната държава членка.
106. От една страна, по формата си той представлява решение, което съгласно член 249 ЕО е задължително в своята цялост за онези, до които е адресирано. Освен това само по себе си разпореждането съдържа изискване за действие, което поражда в тежест на съответната държава членка задължение за непосредствено и действително изпълнение.
107. От друга страна, от текста на член 10, параграфи 2 и 3 от Регламента се вижда ясно, че общностният законодател е възнамерявал да разграничи разпореждането от самото искане за предоставяне на сведения, посочено в член 10, параграф 2. Последното само по себе си действително е лишено от задължителен характер.
108. Това разграничение има смисъл единствено ако разпореждането има задължителна сила по отношение на съответната държава членка и поражда правни последици, когато тя не се съобразява с него.
109. Всъщност Комисията е оправомощена да преценява съвместимостта на помощта единствено на базата на наличната информация.
110. Освен това тя е свободна да предяви иск за неизпълнение на задължения срещу държавата членка заради нарушение на Договора. Следва да се напомни, че споменатата държава не е изпратила уведомление за помощта, поради което я е приложила неправомерно и е отказала да сътрудничи, като предостави поисканите от Комисията сведения.
111. Обратно на поддържаното от Комисията, предявяването на такъв иск не е безобидно. Искът за установяване на неизпълнение на задължения от държава членка е предназначен да санкционира нарушение на правото на Съюза, за което отговаря държавата членка, и да осигури действителното възстановяване на законността в общностния правов ред. Следователно установителното решение, постановено от Съда по силата на член 228 ЕО, е свързано със задължение за изпълнение, чието неспазване може да се санкционира с нов иск за установяване на неизпълнение на задължения от държава членка или с налагането на периодични имуществени санкции. Освен това не трябва да се забравя, че решението, с което се установява неизпълнение на задължения от държава членка, може да улесни търсенето на отговорност от държавата членка в производство пред националните юрисдикции.
112. Поради това се затруднявам да споделя становището на Общия съд, че държавата членка „[може] да реши да пренебрегне отправеното [ѝ от Комисията] разпореждане“(58) . Всъщност не можем да накараме държавата членка да не изпълнява задълженията си, да нарушава разпоредбите на правото на Съюза и да даде основания за предявяването на съдебен иск. Както поддържа Федерална република Германия, това в действителност противоречи на принципа на правовата държава и на принципа на ефективна съдебна защита.
113. Предвид всички тези обстоятелства считам, че спорният акт поражда задължителни правни последици по отношение на съответната държава членка.
114. Следователно трябва да има възможност този акт да бъде предмет на съдебен контрол.
115. Признаването на принудителни правомощия на Комисията, което поражда и възможност за предявяване на иск за установяване на неизпълнение на задължения срещу държава членка, според мен трябва да се придружава и от признаване на процесуални гаранции в полза на държавите членки.
116. Съдът на Съюза би трябвало да може да контролира дали Комисията е спазила процесуалните условия, закрепени в член 5, параграф 2 и в член 10, параграф 2 от Регламента, преди да приеме окончателно решение.
117. Той би трябвало освен това да е в състояние да разгледа естеството, необходимостта и пропорционалността на поисканите от Комисията сведения.
118. Всъщност, както бе посочено, от текста на Регламента е видно, че исканията за предоставяне на сведения могат да са много широки по обхват, тъй като Комисията има право да поиска всяка информация, която според нея е необходима (59), като единственото ѝ задължение е да уточни нейното естество (60) . Следователно съдът на Съюза би трябвало да е в състояние да провери дали поисканите сведения действително са могли да се приемат за необходими с оглед на целта, преследвана от Комисията в рамките на официалната процедура по разследване, и дали не надхвърлят нейните рамки.
119. Следователно този контрол не се отнася до преценката по същество на съвместимостта на помощта с общия пазар и не трябва да налага на съда на Съюза да преценява въпроси, по които Комисията все още не е имала възможност да се произнесе, като по този начин се избягва предварителното провеждане на разискванията по същество. По настоящите дела спорният акт не изразява каквото и да било неокончателно становище относно наличието на помощ или относно нейната съвместимост с общия пазар. Следователно подаването на жалба за отмяна срещу спорния акт не би трябвало да създава вероятност от объркване между различните фази на административното и съдебното производство.
120. Този предварителен контрол би позволил да се избегне положение, при което държавата членка трябва да изчака приемането на окончателно решение, за да се позове на незаконосъобразността на разпореждането в рамките на жалба, подадена срещу това решение. В действителност подобно положение би създало опасност от компрометиране на редовното протичане на административното производство, както и на доброто правораздаване.
121. Две хипотези позволяват да се илюстрира това положение.
122. В първата хипотеза е възможно да се допусне, че държавата членка не се съобразява с разпореждането, тъй като счита, основателно или не, че процесуалните правила не са били спазени или че поисканата информация е непропорционална.
123. Очаквайки приемането на окончателното решение, държавата членка следователно се поставя в нарушение на разпоредбите на правото на Съюза и предявяването на иск за установяване на неизпълнение на задължения на държава членка не представлява подходящо средство за защита, което да ѝ позволи да повдигне възражение срещу неправомерността на разпореждането. От своя страна Комисията трябва да приеме решение, което не се основава на пълна и надеждна информация.
124. Във втората хипотеза е възможно да се допусне, че държавата членка се съобразява с разпореждането на Комисията, след което възразява срещу неговата неправомерност в рамките на жалбата срещу окончателното решение. Това положение не позволява да се гарантира достатъчна съдебна защита срещу нередностите, които са могли да опорочат разпореждането. Всъщност са били представени сведения, които са насочили преценката на Комисията. В някои случаи обаче може да изглежда трудно да се прецени въздействието на тези сведения върху хода на производството. В този смисъл дори в случай че жалбата срещу окончателното решение бъде уважена, не е сигурно, че е възможно да се заличат всички последици, които въпросното разпореждане поражда.
125. Предлаганото от мен разрешение, макар действително да води до увеличаване на междинните производства по обжалване, не би трябвало да затрудни действията на Комисията. Всъщност знаем, че подаването на жалба за отмяна срещу акт не премахва задължението на адресата му да се съобрази с него, като се има предвид липсата на суспензивно действие на жалбата, докато съдията в обезпечителното производство не постанови спиране на изпълнението(61) .
126. Освен това според мен това разрешение изглежда в пълно съответствие с принципите, установени във връзка с правните спорове в областта на конкуренцията.
127. Всъщност от текстовете и практиката на Съда се вижда недвусмислено, че исканията за предоставяне на информация, отправени от Комисията в рамките на контрола на антиконкурентните практики, представляват обжалваеми актове по смисъла на член 230 ЕО(62) . Тези искания за предоставяне на информация са предвидени в член 11 от Регламент № 17(63), след което са кодифицирани в член 18 от Регламент № 1/2003. Изискваната от Комисията информация трябва да е необходима, каквато трябва да е и информацията, поискана в производството за контрол на държавните помощи. В правните спорове в областта на конкуренцията обаче това означава, че Съдът има право да провери дали поисканите сведения не надхвърлят необходимото, за да се даде възможност на Комисията да очертае нарушението и да определи неговата продължителност, както и кръга на предприятията участници(64) .
128. Предвид тези обстоятелства и с оглед на съображенията, изложени по-горе, считам, че трябва да има възможност спорният акт също да подлежи на съдебен контрол.
129. Следователно считам, че спорният акт съставлява обжалваем акт.
130. Поради това подадените жалби действително се явяват основателни, в резултат от което обжалваните определения трябва да се отменят.
VI – По последиците от отмяната на обжалваните определения
131. Съгласно член 61, първа алинея, второ изречение от Статута на Съда на Европейския съюз при отмяна на решението на Общия съд Съдът може сам да постанови окончателно решение по делото, когато фазата на производството позволява това.
132. По дело C‑475/10 P повдигнатото от Комисията възражение за недопустимост срещу жалбата, подадена от Федерална република Германия, трябва да се отхвърли с оглед на изложените по-горе съображения. Жалбата за отмяна, подадена от тази държава, трябва следователно да се обяви за допустима.
133. По дело C‑463/10 P Комисията се позовава на второ правно основание в подкрепа на възражението си за недопустимостта на жалбата, подадена от Deutsche Post, изведено от липсата на процесуална легитимация на последното.
134. Считам, че Съдът разполага с всички необходими доказателства, за да се произнесе по това правно основание.
А – Доводи на страните
135. Комисията поддържа, че Deutsche Post не е нито лично, нито пряко засегнато от спорния акт по смисъла на член 230, четвърта алинея ЕО.
136. Във връзка с личното засягане Комисията отбелязва, че спорният акт е адресиран единствено до Федерална република Германия и не създава никакво задължение в тежест на Deutsche Post. Във връзка с прякото засягане Комисията поддържа, че във връзка с изпълнението на разпореждането държавата членка разполага с право на преценка. Всъщност последната определяла до кого е отправено разпореждането, както и начина за получаване на исканата информация.
137. Deutsche Post оспорва тези съображения. То счита, че е индивидуализирано по смисъла на Решение по дело Plaumann/Комисия(65), тъй като само то притежавало исканата информация и било единственото предприятие, задължено да възстанови разглежданата помощ. Deutsche Post счита също, че е пряко засегнато от спорния акт, тъй като противно на твърденията на Комисията, Федерална република Германия нямала право на преценка относно изпълнението на разпореждането. Нямало никакво основание за съмнения относно изискваната от Комисията информация, уточнена в спорния акт, и не се налагало Федерална република Германия да приема междинни мерки.
Б – Съображения
138. За разлика от Комисията, считам, че Deutsche Post е лично и пряко засегнато от спорния акт, поради което подадената пред Общия съд жалба за отмяна е допустима.
139. Основавам този анализ на следните съображения.
140. В рамките на производството за контрол на държавните помощи единствените адресати на приетите от Комисията решения са съответните държави членки(66) . Следователно физическите или юридически лица, които желаят да подадат жалба срещу тези решения, трябва да докажат, че те ги засягат пряко и лично в съответствие с член 230, четвърта алинея ЕО.
1. Що се отнася до личното засягане на Deutsche Post
141. От постоянната съдебна практика е видно, че субектите, които не са адресати на дадено решение, могат да твърдят, че са лично засегнати, само ако решението се отнася до тях поради някои присъщи за тях качества или поради фактическо положение, което ги разграничава от всички останали лица и така ги индивидуализира по същия начин както адресата на решението(67) .
142. От практиката на Съда също е видно, че когато решението засяга група лица, които са били определени или определяеми към момента на приемане на този акт в зависимост от присъщи за членовете на тази група критерии, тези лица могат да бъдат лично засегнати от посочения акт в качеството си на част от ограничен кръг икономически оператори(68) .
143. По настоящите дела обаче е видно, че Deutsche Post е индивидуализирано в спорния акт. Образуваното от Комисията производство изрично се отнася до мерките, постановени от Федерална република Германия в полза на това предприятие, и спорният акт се отнася конкретно до разходите и приходите му през последните 20 години. Доколкото задължава Deutsche Post да предостави информация, този акт го засяга специално.
144. Следователно, с оглед на тези обстоятелства, съм на мнение, че Deutsche Post е индивидуално засегнато от спорния акт.
2. Що се отнася до прякото засягане на Deutsche Post
145. Съгласно постоянната съдебна практика условието физическо или юридическо лице да е пряко засегнато от обжалвания акт изисква да са налице следните две обстоятелства: този акт непосредствено да поражда последици за правното положение на частноправните субекти, като ги лишава от права или им налага задължения, и да не оставя никакво право на преценка на адресатите, на които е възложено изпълнението му. Това условие следователно трябва да е от чисто автоматично естество и да произтича само от правната уредба на Съюза, без да се прилагат други правила с опосредяващ характер(69) .
146. В случая според мен тези две условия са изпълнени.
147. Първо, според мен спорният акт сам по себе си поражда преки последици за правното положение на Deutsche Post. Като изисква от Федерална република Германия да изпрати цялата информация за приходите и разходите на предприятието след 1989 г., този акт задължава Deutsche Post да предаде тези данни, които се притежават единствено от него. Следователно спорният акт поставя посоченото предприятие в положение, сходно с това на Федерална република Германия. В този смисъл, макар разпореждането да е отправено до държавата членка, всъщност тя е посредник между Комисията и предприятието, поименно посочено в разследването(70) .
148. Второ, считам, че Федерална република Германия няма никакво право на преценка при изпълнение на спорния акт.
149. От постоянната съдебна практика е видно, че в случаите, когато общностен акт е адресиран от институция до държава членка, ако действията, които трябва да предприеме държавата членка, за да изпълни акта, имат автоматичен характер или ако последиците от разглеждания акт по един или друг начин се налагат недвусмислено, той се отнася пряко до всяко лице, засегнато от тези действия(71) .
150. В случай че е налице национална мярка за изпълнение, която опосредява връзката между обжалвания акт и жалбоподателя, Съдът счита, че тя сама по себе си не е фактор, определящ недопустимостта на жалбата, ако тази мярка е чисто автоматична или нейният смисъл е предвидим и може да се изведе от правната уредба на Съюза(72) . Съдът например приема, че това е така по дело Комисия/Infront WM, посочено по-горе. Въпреки наличието на свобода на действие при изпълнението на обжалвания акт, в точки 59—63 от това решение Съдът констатира, че националните органи не разполагат с никакво право на преценка относно резултата, който трябва да се постигне, тъй като той се определя само от този акт(73) .
151. По настоящите дела обаче Федерална република Германия не разполага с никаква свобода на действие при изпълнение на спорния акт. Този акт има характера на решение и задължава посочената държава членка да действа в определения от Комисията смисъл, тоест, с други думи, да предостави всички поискани от институцията сведения, независимо от използваните средства.
152. Следователно, предвид изложените обстоятелства, застъпвам становището, че Deutsche Post действително е пряко засегнато от спорния акт.
153. С оглед на тези съображения считам, че подадената от Deutsche Post жалба за отмяна е допустима и възражението за недопустимост, повдигнато от Комисията срещу нея, трябва да се отхвърли.
154. Поради това приканвам Съда да върне двете дела за ново разглеждане от Общия съд, който да се произнесе по исканията на Deutsche Post и Федерална република Германия за отмяна на спорния акт.
VII – Заключение
155. С оглед на изложените по-горе съображения предлагам Съдът да се произнесе по следния начин:
– да отмени Определение на Общия съд на Европейския съюз от 14 юли 2010 г. по дело Deutsche Post/Комисия (T‑570/08) и Определение на Общия съд на Европейския съюз от 14 юли 2010 г. по дело Ге рмания/Комисия (T‑571/08),
– да отхвърли като неоснователни възраженията за недопустимост, повдигнати от Европейската комисия пред Общия съд на Европейския съюз,
– да върне делото за ново разглеждане от Общия съд на Европейския съюз, който да се произнесе по исканията на Deutsche Post AG и на Федерална република Германия за отмяна на Решение на Европейската комисия от 30 октомври 2008 година, с което от тази държава членка се изисква да предостави информация относно приходите и разходите на Deutsche Post AG за периода 1989—2007 г., и
– да не се произнася по съдебните разноски.
(1) .
(2)  –	Наричано по-нататък „Deutsche Post“.
(3)  –	Наричани по-нататък заедно „обжалваните определения“.
(4)  –	Регламент на Съвета от 22 март 1999 година за установяване на подробни правила за прилагането на член [88 ЕО] (ОВ L 83, стp. 1; Специално издание на български език, 2007 г., глава 8, том 1, стр. 41, наричан по-нататък „Регламентът“).
(5)  –	Наричано по-нататък „спорният акт“.
(6)  –	Съображение 2 от Регламента .
(7)  –	Решение 2002/753/EО относно приети от Федерална република Германия мерки в полза на Deutsche Post AG (ОВ L 247, стр. 27)
(8)  –	Държавна помощ C 36/07 (ex NN 25/07) (ОВ C 245, стp. 21).
(9)  –	Решение по дело Deutsche Post/Комисия (T‑266/02, Сборник, стр. II‑1233).
(10)  –	В подадените до Съда жалби това положение се оспорва.
(11)  –	Решение по дело Комисия/Deutsche Post (C‑399/08 P, все още непубликувано в Сборника).
(12)  –	Определение по дело Deutsche Post/Комисия, посочено по-горе (точки 24 и 25), както и Определение по дело Германия/Комисия, посочено по-горе (точки 22—24).
(13)  –	60/81, Recueil, стр. 2639, точка 10.
(14)  –	C‑521/06 P, Сборник, стр. I‑5829, точка 46.
(15)  –	Определение по дело Deutsche Post/Комисия, посочено по-горе (точки 28 и 29), както и Определение по дело Германия/Комисия, посочено по-горе (точки 27 и 28).
(16)  –	Определение по дело Deutsche Post/Комисия, посочено по-горе (точки 30—32), както и Определение по дело Германия/Комисия, посочено по-горе (точки 29—31).
(17)  –	Определение по дело Deutsche Post/Комисия, посочено по-горе (точки 33—37), както и Определение по дело Германия/Комисия, посочено по-горе (точки 32—36).
(18)  –	Решение от 9 октомври 2001 г. по дело Италия/Комисия (C‑400/99, Recueil, стр. I‑7303).
(19)  –	Определение по дело Германия/Комисия, посочено по-горе (точки 37 и 38).
(20)  –	Вж. по-специално Решение по дело IBM/Комисия, посочено по-горе (точка 9).
(21)  –	Вж. относно решението за назначаване на комисията по конкурс на общо основание Решение на Общия съд от 22 юни 1990 г. по дело Marcopoulos/Съд (T‑32/89 и T‑39/89, Recueil, стр. II‑281, точка 21), както и Решение от 15 юли 1993 г. по дело Camara Alloisio и др./Комисия (T‑17/90, T‑28/91 и T‑17/92, Recueil, стр. II‑841, точка 39).
(22)  –	Точка 23.
(23)  –	В това отношение Deutsche Post се позовава на Решение от 13 април 1994 г. по дело Германия и Pleuger Worthington/Комисия (C‑324/90 и C‑342/90, Recueil, стр. I‑1173).
(24)  –	Решение от 10 май 2005 г. по дело Италия/Комисия (C‑400/99, Recueil, стр. I‑3657, точки 15—18).
(25)  –	Решение по дело IBM/Комисия, посочено по-горе (точка 12).
(26)  –	Жалбоподателите имат предвид съответно точка 46 от Определение по дело Deutsche Post/Комисия, посочено по-горе, и точка 45 от Определение по дело Германия/Комисия, посочено по-горе.
(27)  –	Регламент на Съвета от 6 февруари 1962 година, Първи регламент за прилагане на членове [81] и [82] от Договора (ОВ 13, 1962 г., стр. 204; Специално издание на български език, 2007 г., глава 8, том 1, стр. 3).
(28)  –	Решение от 31 март 1971 г. (22/70, Recueil, стр. 263, точка 42).
(29)  –	Точки 9—12.
(30)  –	Решение от 18 ноември 2010 г. (C‑322/09 P, все още непубликувано в Сборника, точки 45—48 и цитираната съдебна практика).
(31)  –	Вж. по-специално Решение по дело AETR, посочено по-горе (точка 42), Решение по дело IBM/Комисия, посочено по-горе (точка 9) и Решение от 22 юни 2000 г. по дело Нидерландия/Комисия (C‑147/96, Recueil, стр. I‑4723, точка 25 и цитираната съдебна практика). Вж. като пример за неотдавнашно прилагане Определение от 21 юни 2007 г. по дело Финландия/Комисия (C‑163/06 P, Сборник, стр. I‑5127, точка 40).
(32)  –	Решение по дело Нидерландия/Комисия, посочено по-горе (точка 27).
(33)  –	Същото се отнася и за производството за контрол на антиконкурентните практики, уредено с Регламент (ЕО) № 1/2003 на Съвета от 16 декември 2002 година относно изпълнението на правилата за конкуренция, предвидени в членове 81 и 82 от Договора (ОВ L 1, 2003 г., стр. 1; Специално издание на български език, 2007 г., глава 8, том 1, стр. 167).
(34)  –	Във връзка с решенията на Комисията да не повдига възражения срещу предоставянето на помощ вж. по-специално Решение от 19 май 1993 г. по дело Cook/Комисия (C‑198/91, Recueil, стр. I‑2487) и Решение от 15 юни 1993 г. по дело Matra/Комисия (C‑225/91, Recueil, стр. I‑3203).
(35)  –	Вж. Решение по дело NDSHT/Комисия, посочено по-горе (точки 45—48 и цитираната съдебна практика). В тази хипотеза Съдът се основава на същността на акта, както и на намеренията на Комисията. Освен това Съдът установява, че актът за прекратяване на административното производство произвежда задължителни правни последици, които могат да засегнат интересите на жалбоподателя в това производство, доколкото същият се оказва лишен от възможност да представи становище в рамките на официалната процедура по разследване, посочена в член 88, параграф 2 ЕО.
(36)  –	Ре шение по дело IBM/Комисия, посочено по-горе (точка 11).
(37)  –	Решение от 21 септември 1989 г. (46/87 и 227/88, Recueil, стр. 2859).
(38)  –	Решение от 18 октомври 1989 г. (374/87, Recueil, стр. 3283).
(39)  –	Решение от 9 октомври 2001 г. по дело Италия/Комисия, посочено по-горе.
(40)  –	Пак там (точки 59, 60, 62 и 63).
(41)  –	Решение по дело IBM/Комисия, посочено по-горе (точка 12).
(42)  –	Решение от 9 октомври 2001 г. по дело Италия/Комисия, посочено по-горе (точка 63).
(43)  –	Вж. Решение по дело IBM/Комисия, посочено по-горе (точка 12).
(44)  –	Точка 45 и цитираната съдебна практика.
(45)  –	В този смисъл в Решение по дело IBM/Комисия, посочено по-горе, Съдът счита, че жалба срещу образуването на производство и срещу изложение на възраженията не би била съвместима със системата за разпределяне на правомощията между Комисията и Съда (точка 20).
(46)  –	Без да се засягат правомощията, предоставени на Съвета на Европейския съюз от член 88, параграф 2, трета алинея ЕО.
(47)  –	Решение от 15 юли 1964 г. по дело Costa (6/64, Recueil, стр. 1141, 1162), както и Решение от 22 юни 2006 г. по дело Белгия и Forum 187/Комисия (C‑182/03 и C‑217/03, Recueil, стр. I‑5479, точки 73 и 74).
(48)  –	Комисията може да действа по този начин и когато държава членка не изпълни задължението си за уведомление, а Комисията е информирана за наличието на помощ, за която се твърди, че е неправомерна, например с жалба, подадена от конкуренти.
(49)  –	Курсивът е мой.
(50)  –	Вж. член 10, параграфи 2 и 3 от Регламента .
(51)  –	C‑301/87, Recueil, стр. I‑307, точки 19 и 22. Вж. също Решение на Общия съд по дело Deutsche Post/Комисия, посочено по-горе (точка 75 и цитираната съдебна практика).
(52)  –	Решение по дело Франция/Комисия, посочено по-горе (точки 19 и 20).
(53)  –	Точки 51, 59, 60 и 63.
(54)  –	Вж. Решение от 22 декември 2010 г. по дело Комисия/Италия (C‑304/09, все още непубликувано в Сборника, точка 37 и цитираната съдебна практика).
(55)  –	Курсивът е мой.
(56)  –	Вж. по-специално правомощията за разследване, посочени в членове 18—21 от този регламент (искания за предоставяне на информация, правомощие за снемане на обяснения и правомощия във връзка с извършването на проверки).
(57)  –	Вж. Решение по дело Франция/Комисия, посочено по-горе (точка 22).
(58)  –	Точка 42 от обжалваните определения.
(59)  –	Курсивът е мой.
(60)  –	Пак там.
(61)  –	Вж. член 242 ЕО.
(62)  –	Вж. Решение по дело Orkem/Комисия, посочено по-горе, и Решение на Общия съд от 20 февруари 2001 г. по дело Mannesmannröhren-Werke/Комисия (T‑112/98, Recueil, стр. II‑729).
(63)  –	Тази разпоредба изисква провеждане на производство в рамките на две фази (вж. Решение от 26 юни 1980 г. по дело National Panasonic/Комисия (136/79, Recueil, стр. 2033, точка 10), сходно с предвиденот о в член 10 от Регламента .
(64)  –	Вж. Решение по дело Orkem/Комисия, посочено по-горе (точка 15).
(65)  –	Решение от 15 юли 1963 г. (25/62, Recueil, стр. 197).
(66)  –	Решение от 2 април 1998 г. по дело Комисия/Sytraval и Brink’s France (C‑367/95 P, Recueil, стр. I‑1719, точка 45).
(67)  –	Вж. по-специално Решение от 13 март 2008 г. по дело Комисия/Infront WM (C‑125/06 P, Сборник, стр. I‑1451, точка 70 и цитираната съдебна практика).
(68)  –	Вж. по-специално Решение от 17 януари 1985 г. по дело Piraiki-Patraiki и др./Комисия (11/82, Recueil, стр. 207, точка 31), Решение по дело Белгия и Forum 187/Комисия, посочено по-горе (точка 60), и Решение по дело Комисия/Infront WM, посочено по-горе (точка 71).
(69)  –	Вж. Решение по дело Комисия/Infront WM, посочено по-горе (точка 47 и цитираната съдебна практика).
(70)  –	Позовавам се на думите на проф. G. Isaac, който счита, че „жалбоподателят е пряко засегнат само ако самият обжалван акт има за непосредствена последица лишаването му от право или налагането му на задължение, така че да го поставя в положение, сходно с това, в което би се намирал, ако бе негов адресат“ ( Isaac, G. Droit communautaire général,
7. ed., Colin, Paris 1999, р. 266).
(71)  –	Решение от 5 май 1998 г. по дело Dreyfus/Комисия (C‑386/96 P, Recueil, стр. I‑2309, точка 43 и цитираната съдебна практика), както и Определение на Общия съд от 10 септември 2002 г. по дело Japan Tobacco и JT International/Парламент и Съвет (T‑223/01, Recueil, стр. II‑3259, точка 46).
(72)  –	Вж. по-специално Решение от 13 май 1971 г. по дело International Fruit Company и др./Комисия (41/70—44/70, Recueil, стр. 411, точка 25), както и Решение от 23 ноември 1971 г. по дело Bock/Комисия (62/70, Recueil, стр. 897, точки 7 и 8).
(73)  –	Ако, обратно, обжалваният акт предоставя действителен избор на държавата членка адресат, която има възможност да действа или не, или не е задължена да действа в определена насока, Съдът счита, че частноправен субект не би могъл да твърди, че е пряко легитимиран да го обжалва. Вж. по-специално Решение от 21 януари 1999 г. по дело Франция/Comafrica и др. (C‑73/97 P, Recueil, стр. I‑185). По това дело Съдът постановява, че Регламент (ЕО) № 3190/93 на Комисията от 19 ноември 1993 година за установяване на единен редукционен коефициент за определяне на количествата банани, които да се предоставят на всеки оператор от категории А и Б в рамките на тарифната квота за 1994 г. (ОВ L 285, стр. 28), не засяга пряко операторите, тъй като всъщност компетентните национални органи следвало да установят окончателните количества банани, които имали право да внасят през посочения период на основание на споменатия регламент.