62022CJ0184_RES
Свързани дела C‑184/22 и С‑185/22
IK
срещу
KfH Kuratorium für Dialyse und Nierentransplantation e.V.
(Преюдициално запитване, отправено от Bundesarbeitsgericht)
Решение на Съда (първи състав) от 29 юли 2024 година
„Преюдициално запитване — Социална политика — Член 157 ДФЕС — Равно третиране на мъжете и жените в областта на заетостта и професиите — Директива 2006/54/ЕО — Член 2, параграф 1, буква б) и член 4, първа алинея — Забрана за непряка дискриминация, основана на пола — Работа при непълно работно време — Директива 97/81/ЕО — Рамково споразумение за работа при непълно работно време — Клауза 4 — Забрана за третиране на работниците на непълно работно време по по-неблагоприятен начин от сравнимите работници на пълно работно време — Изплащане на допълнително трудово възнаграждение само за положения от работниците на непълно работно време извънреден труд, чиято продължителност надвишава определената нормална продължителност на работното време на работниците на пълно работно време“
Социална политика — Рамково споразумение за работа при непълно работно време, сключено между Европейската конфедерация на профсъюзите (ЕКП), Съюза на конфедерациите на индустриалците и на работодателите в Европа (UNICE) и Европейския център на предприятията с държавно участие (CEEP) — Директива 97/81 — Забрана на дискриминацията спрямо работниците на непълно работно време — Работници от мъжки и от женски пол — Достъп до заетост и условия на труд — Равно третиране — Директива 2006/54 — Национална правна уредба, която предвижда, че се изплаща допълнително трудово възнаграждение на работниците на непълно работно време само за положения от тях извънреден труд, чиято продължителност надвишава определената нормална продължителност на работното време на работниците на пълно работно време — По-неблагоприятно третиране на работниците на непълно работно време — Обосноваване — Липса
(член 157 ДФЕС; Директива 97/81 на Съвета, приложение, клауза 4, точка 1)
(вж. т. 30—38, 40, 42—45, 47, 49—53; т. 1 от диспозитива)
Социална политика — Рамково споразумение за работа при непълно работно време, сключено между Европейската конфедерация на профсъюзите (ЕКП), Съюза на конфедерациите на индустриалците и на работодателите в Европа (UNICE) и Европейския център на предприятията с държавно участие (CEEP) — Директива 97/81 — Забрана на дискриминацията спрямо работниците на непълно работно време — Работници от мъжки и от женски пол — Достъп до заетост и условия на труд — Равно третиране — Директива 2006/54 — Национална правна уредба, която предвижда, че се изплаща допълнително трудово възнаграждение на работниците на непълно работно време само за положения от тях извънреден труд, чиято продължителност надвишава определената нормална продължителност на работното време на работниците на пълно работно време — Работници на непълно работно време, основно от женски пол — Непряка дискриминация — Обосноваване — Липса
(член 157 ДФЕС; Директива 2006/54 на Европейския парламент и на Съвета, член 2, параграф 1, буква б) и член 4, първа алинея)
(вж. т. 56—61, 63—65, 67 и 70—73; т. 2 от диспозитива)
Резюме
Сезиран с преюдициално запитване от Bundesarbeitsgericht (Федерален съд по трудови спорове, Германия), Съдът уточнява условията, при които изплащането на допълнително трудово възнаграждение за извънреден труд, предвидено, що се отнася до работниците на непълно работно време, само за положения от тях извънреден труд, чиято продължителност надвишава определената нормална продължителност на работното време на работниците на пълно работно време, които се намират в сходно положение, представлява „по-неблагоприятно“ третиране и непряка дискриминация, основана на пола.
IK (дело C‑184/22) и CM (дело C‑185/22) са наети на работа на непълно работно време от KfH Kuratorium für Dialyse und Nierentransplantation eV, доставчик на услуги, свързани с извършването на амбулаторна диализа на цялата територия на Федерална република Германия. По силата на трудовите си договори те са длъжни да полагат труд съответно за 40 % и 80 % от нормалната продължителност на седмичното работно време на работник на пълно работно време, която е фиксирана на 38,5 часа съгласно приложимия в съответния сектор общ колективен трудов договор.
Ищците в главното производство предявяват пред Arbeitsgericht (Съд по трудови спорове, Германия), с който претендират компенсация под формата на време за почивка, съответстващо на дължимото допълнително трудово възнаграждение, дължимо за положения от тях извънреден труд, чиято продължителност надвишава договореното с трудовия им договор работно време, както и обезщетение. Те твърдят, че са третирани по-неблагоприятно от работниците на пълно работно време, тъй като работят на непълно работно време и са били подложени на непряка дискриминация, основана на пола, тъй като ответникът в главното производство наема на работа предимно жени на непълно работно време.
Тъй като тези искове са отхвърлени, IK и CM подават въззивна жалба пред Landesarbeitsgericht Hessen (Областен съд по трудови спорове Хесен, Германия), който осъжда работодателя да впише по индивидуалните им партиди във водената отчетна ведомост допълнително време за почивка, но отхвърля искането за изплащане на обезщетение.
Сезирана с ревизионна жалба, запитващата юрисдикция решава да отправи запитване до Съда дали IK и CM са били третирани „по-неблагоприятно“ в качеството им на работници на непълно работно време по смисъла на клауза 4, точка 1 от Рамковото споразумение за работа при непълно работно време (
1
), както и дали са били обект на непряка дискриминация, основана на пола, по смисъла на Директива 2006/54 (
2
).
Съображения на Съда
На първо място, Съдът констатира, че национална правна уредба, по силата на която за работниците на непълно работно време се предвижда изплащане на допълнително трудово възнаграждение за извънреден труд само за продължителността на положения от тях извънреден труд, надвишаваща нормалната продължителност на работното време, предвидена за намиращите се в сходно положение работници на пълно работно време, представлява „по-неблагоприятно“ третиране на работниците на непълно работно време по смисъла на тази клауза 4, точка 1 от Рамковото споразумение.
В това отношение Съдът подчертава най-напред, че тази клауза не трябва да се тълкува стеснително и че тя има за цел да приложи принципа на недопускане на дискриминация спрямо работниците на непълно работно време.
Тъй като в случая, изглежда, не се оспорва фактът, че извършваните от жалбоподателите в главното производство услуги са сходни с извършваните от работниците на пълно работно време, Съдът разглежда по-нататък въпроса дали съществува разлика в третирането между лицата, работещи като здравни асистенти на непълно работно време и лицата, работещи като здравни асистенти на пълно работно време.
В това отношение от актовете за преюдициално запитване е видно, че лице, което работи като здравен асистент на непълно работно време, трябва да положи труд със същата продължителност като лице, работещо като здравен асистент на пълно работно време, за да може да получи допълнителното трудово възнаграждение за извънреден труд, без да се държи сметка за договорената в индивидуалния му трудовия договор нормална продължителност на работното време за това лице. По този начин работещите като здравни асистенти на пълно работно време получават допълнително трудово възнаграждение за извънреден труд, считано от първия отработен час над нормалната продължителност на работното им време, а именно 38,5 часа седмично, докато работещите като здравни асистенти на непълно работно време не получават допълнително трудово възнаграждение за положения труд, чиято продължителност надвишава нормалната продължителност на работното време, както е договорена в техните индивидуални трудови договори, а едва когато се надвишава нормалната продължителност на работното време, определена за работещите като здравни асистенти на пълно работно време.
От това е видно, че работещите като здравни асистенти на непълно работно време са обект на „по-неблагоприятно“ третиране спрямо работещите като здравни асистенти на пълно работно време.
Накрая, Съдът предоставя на запитващата юрисдикция необходимите насоки, за да може тя да прецени дали това различно третиране може да се счита за оправдано от „обективна причина“ по смисъла на клауза 4, точка 1 от Рамковото споразумение.
В това отношение той припомня, че понятието „обективни причини“ изисква констатираната разлика в третирането да бъде оправдана от наличието на точни и конкретни характеристики на съответното условие за наемане на работа в особения му контекст и въз основа на обективни и прозрачни критерии, за да може да се гарантира, че тази разлика отговаря на реална потребност, че е годна за постигане на преследваната цел и че е необходима в това отношение.
Що се отнася до въпроса дали целта за възпиране на работодателя да задължава работниците да полагат извънреден труд, надвишаващ договорената с всеки от тях продължителност на работното време, може да представлява „обективна причина“ по смисъла на клауза 4, точка 1 от Рамковото споразумение, с определянето на единен праг с оглед на отпускането на допълнителното трудово възнаграждение за извънреден труд — както за работниците на непълно работно време, така и за работниците на пълно работно време — по отношение на работниците на непълно работно време, не може да се постигне тази цел.
Освен това, относно целта да се избегне по-неблагоприятното третиране на работниците на пълно работно време спрямо работниците на непълно работно време, работниците на пълно работно време, що се отнася до извънредния труд, биха били третирани по същия начин, както и работниците на непълно работно време, ако се спазва принципът pro rata temporis. При това положение, тази втора цел също не може да се обоснове разликата в третирането между работниците на непълно и работниците на пълно работно време.
На второ място, Съдът заключава, че националната правна уредба представлява и непряка дискриминация, основана на пола по смисъла на член 157 ДФЕС и член 2, параграф 1, буква б) и член 4, първа алинея от Директива 2006/54.
Всъщност, макар в случая да става въпрос за мярка, която изглежда неутрална, от актовете за преюдициално запитване е видно, че тази мярка поставя в по-неблагоприятно положение значително по-голяма част от жените отколкото мъжете, без при това да е необходимо групата работници, които не са поставени в по-неблагоприятно положение от посочената правна уредба, тоест работниците на пълно работно време, да се състои от значително по-голям брой мъже, отколкото жени. Запитващата юрисдикция следва да прецени доколко данните, с които разполага относно положението на работната сила са валидни и дали могат да бъдат взети предвид. Националният съд трябва да разгледа и всички релевантни качествени елементи, за да определи дали такова неблагоприятно положение е налице, като вземе предвид всички работници, спрямо които се прилага националната правна уредба, на която се основава съответната разлика в третирането.
Освен това тази непряка дискриминация не може, също както „по-неблагоприятното“ третиране на работниците на непълно работно време спрямо работниците на пълно работно време и по същите причини, да бъде обосновано с преследването, от една страна, на целта за възпиране на работодателя да изисква от работниците да полагат извънреден труд с продължителност, надвишаваща договорената в техните индивидуални трудови договори продължителност на работното време, и от друга страна, на целта за избягване на възможността работниците на пълно работно време да бъдат третирани по-неблагоприятно спрямо работниците на непълно работно време.
(
1
)	Рамковото споразумение за работа при непълно работно време, сключено на 6 юни 1997 г. (наричано по-нататък „Рамковото споразумение“), което фигурира в приложението към Директива 97/81/EО на Съвета от 15 декември 1997 година относно Рамково споразумение за работа при непълно работно време, сключено между Съюза на конфедерациите на индустриалците и на работодателите в Европа (UNICE), Европейския център на предприятията с държавно участие (CEEP) и Европейската конфедерация на профсъюзите (ЕКП) (ОВ L 14, 1998 г., стр. 9; Специално издание на български език, 2007 г., глава 5, том 5, стр. 35).
(
2
)	Директива 2006/54/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 5 юли 2006 година за прилагането на принципа на равните възможности и равното третиране на мъжете и жените в областта на заетостта и професиите (ОВ L 204, 2006 г., стр. 23; Специално издание на български език, 2007 г., глава 5, том 8, стр. 262).