62005CC0427
ЗАКЛЮЧЕНИЕ НА ГЕНЕРАЛНИЯ АДВОКАТ
Г-Н JÁN MAZÁK
представено на 8 май 2007 година (
1
)
Дело C-427/05
Agenzia delle Entrate — Ufficio di Genova 1
срещу
Porto Antico di Genova SpA
„Структурни фондове — Регламент (ЕИО) № 4253/88 — Член 21, параграф 3, втора алинея — Забрана за приспадане — Изчисляване на облагаемия доход — Вземане предвид на получените общностни субсидии“
I — Въведение
1.
С определение от 19 ноември 2005 г. Commissione Tributaria Provinciale di Genova (Провинциален съд по данъчни дела, Генуа) отправя до Съда два преюдициални въпроса относно тълкуването на член 21, параграф 3 от Регламент (ЕИО) № 4253/88 на Съвета от 19 декември 1988 година за установяване на разпоредби за прилагането на Регламент (ЕИО) № 2052/88 относно координацията между дейностите на различните структурни фондове, от една страна, и между тях и дейностите на Европейската инвестиционна банка и другите съществуващи финансови инструменти, от друга страна (
2
), изменен с Регламент (ЕИО) № 2082/93 на Съвета от 20 юли 1993 година (
3
) (наричан по-нататък „Регламент № 4253/88“ или „Регламента“).
2.
Въпросите са повдигнати в рамките на производство между Agenzia delle Entrate — Ufficio Genova 1 (Агенция по приходите на италианското Министерство на финансите, наричана по нататък „Агенцията по приходите“) и Porto Antico di Genova SpA (наричано по-нататък „Porto Antico“) относно искане, отправено от Porto Antico, за възстановяване на данъци, чийто размер е бил изчислен между другото въз основа на субсидии, получени от общностни фондове и регионални фондове на Лигурия. При тези обстоятелства препращащата юрисдикция иска по същество да установи дали член 21, параграф 3 от Регламент № 4253/88 трябва да се тълкува в смисъл, че не допуска национално данъчно законодателство, което взема предвид суми, получени от структурни фондове на Общността, при определянето на облагаемия доход.
II — Правна уредба
А — Общностно право
3.
Член 21 от Регламент № 4253/88 (
4
), озаглавен „Плащания“, попада в Дял VI от този регламент, озаглавен „Финансови разпоредби“. Втора алинея на член 21, параграф 3 гласи следното:
„Плащанията се извършват в полза на крайните бенефициери без каквото и да е приспадане или удръжки, които биха намалили размера на финансовата помощ, на която те имат право.“ [неофициален превод]
Б — Релевантна национална правна уредба
4.
Релевантните национални разпоредби за определянето на данъка върху доходите се съдържат в Декрет № 917 на президента на Републиката от 22 декември 1986 г. (наричан по-нататък „ДПР № 917“) (
5
). Член 55, параграф 3 от ДПР № 917, в редакцията му в сила към момента на възникване на фактите по делото, тоест през 2000 г., предвижда следното:
„Освен това за извънреден доход се считат:
[…]
б)
паричните облаги или облагите в натура, получени като субсидия или дарение, с изключение на субсидиите, посочени в член 53, параграф 1, букви д) и е), и тези за придобиване на амортизируеми активи, независимо от вида на финансирането. Тези облаги участват в образуването на дохода от финансовата година, през която са получени, или на линейна основа — за финансовата година, през която са получени, и за следващите най-много четири финансови години. […]“
III — Фактическата обстановка, производството и преюдициалните въпроси
5.
От определението за препращане е видно, че в надлежно подадената декларация за доходите за данъчната 2000 г. Porto Antico е включило субсидиите, изплатени от Европейския фонд за регионално развитие (ЕФРР) и от фондовете на Регион Лигурия, като активи при определянето на дължимите за същата година данъци върху доходите IRPEG (Imposta sul Reddito delle Persone Giuridiche — данък върху доходите на юридическите лица) и IRAP (Imposta Regionale sulle Attivita Produttive — местен данък върху икономическата дейност). Облагаемият доход на Porto Antico е изчислен въз основа на тази декларация и то плаща начисления на това основание данък.
6.
Считайки че е допуснало грешка, като е включило тези субсидии като активи за целите на данъчното облагане, Porto Antico безуспешно подава искане до Amministrazione Finanziaria за възстановяване на платените в повече суми, възлизащи общо в размер на 336989000 ITL. В това отношение Porto Antico се основава на член 21, параграф 3 от Регламента.
7.
Porto Antico предявява иск пред Commissione tributaria provinciale di Genova срещу решението на Amministrazione Finanziaria за мълчалив отказ на искането му за възстановяване. С решение от 10 април 2003 г. тази юрисдикция уважава иска.
8.
Агенцията по приходите обжалва това решение пред препращащата юрисдикция, твърдейки че получената финансова помощ не може да бъде освободена от данъци въз основа на член 21 от Регламента.
9.
При тези обстоятелства Commissione Tributaria Provinciale di Genova преценява, че за да разреши спора, е необходимо Съдът да се произнесе по този въпрос, като се има предвид, че обявяването на националната данъчна правна уредба за несъвместима с Регламент № 4253/88 би довело до отхвърляне на жалбата на Агенцията по приходите, и поради това поставя на Съда следните преюдициални въпроси:
„1.
Съвместима ли е разпоредбата на член 21, параграф 3 от Регламент № 2082/93, която гласи, че „[п]лащанията се извършват в полза на крайните бенефициери без каквото и да е приспадане или удръжки, които биха намалили размера на финансовата помощ, на която те имат право“, с член 55 от ДПР № 917/86 от 22 декември 1986 г. (в редакцията му в сила за 2000 г.), съгласно който при определянето на данъчно облагаемия доход се включват общностните субсидии?
2.
В случай че бъде установена несъвместимост, същата само за изплащаните от органи на Общността помощи ли се отнася или и за помощите, предвидени в DOCUP (Единен документ за икономическо планиране), които се предоставят от националните органи?“
IV — Правен анализ
А — Първият преюдициален въпрос
10.
С първия въпрос препращащата юрисдикция иска по същество да установи дали член 21, параграф 3 от Регламент № 4253/88 следва да се тълкува в смисъл, че не допуска национално данъчно законодателство, по силата на което при определянето на облагаемия доход трябва да се вземат предвид сумите, получени от структурните фондове на Общността.
1. Основни доводи на страните
11.
В настоящото производство писмени становища са представени от правителствата на Италия, Франция, Ирландия, Нидерландия, Обединеното кралство и Швеция, както и от Комисията и Porto Antico. Освен това Ирландия, Комисията и Porto Antico са представлявани в съдебното заседание, проведено на 15 февруари 2007 г.
12.
Всички страни с изключение на Porto Antico се съгласяват, че член 21, параграф 3 от Регламента допуска национална правна уредба като ДПР № 917, която предвижда, че сумите, получени от структурни фондове, трябва да се вземат предвид при определянето на облагаемия доход и че следователно на първия преюдициален въпрос трябва да се отговори отрицателно.
13.
Правителствата и Комисията по същество поддържат, че забраната за каквото и да е „приспадане или удръжки“, предвидена в член 21, параграф 3 от Регламента, която установява само начин на плащане, се отнася за момента, в който сумите са изплатени, и има за цел да гарантира, че бенефициерът получава пълната сума на финансовата помощ, без да му се налагат такси, свързани с обработка, разпределяне или административни разходи. Тази забрана обаче не обхваща данъци като разглежданите, които обикновено се удържат на по-късен етап — след като пълният размер на финансовата помощ е получен от крайния бенефициер.
14.
Според тези страни подобно тълкуване следва от текста на Регламента, както и от неговия предмет и цел. Освен това като се позовават на практиката на Съда (
6
), те по същество поддържат, че Регламентът забранява само налозите, които имат пряка и вътрешноприсъща връзка с изплатените суми, което не е така в настоящия случай. Някои от страните основават своята позиция и на понастоящем приложимия Регламент (ЕО) № 1260/1999 на Съвета от 21 юни 1999 година относно определянето на общи разпоредби за структурните фондове (
7
), който отменя Регламент № 4253/88 и който уточнява, между другото, че „[н]е се прилага никакво намаляване, удържане или други специфични налози, които биха довели до намаляване на тези суми.“ [неофициален превод] (курсивът е мой).
15.
Противно на това Porto Antico изтъква факта, че налагането на данъци като разглежданите в случая води до намаляване на размера на помощта и че полезното действие на Регламента би било застрашено, ако държава-членка имаше право да налага подобни данъци. То подчертава, че като налагат такива данъци, държавите-членки могат да възпрепятстват социално-икономическите цели, преследвани от Общността чрез отпускането на субсидиите, и че дори могат да пренасочат част от финансовата помощ към собствения си държавен бюджет. Още повече, че според Porto Antico съществува опасност налагането на преки данъци от различните държави-членки да доведе до нарушаване на принципа на равенство, като се има предвид, че поради липсата на хармонизиране на прякото данъчно облагане в Общността данъчните системи в държавите-членки се различават.
2. Преценка
16.
На първо място, трябва да се посочи, че текстът на член 21, параграф 3, втора алинея от Регламента не изключва сам по себе си прилагането на тази разпоредба и за налагането на данъци като разглежданите в настоящия случай.
17.
Както правилно отбелязва Комисията, термините „приспадане“ или „удръжки“ могат по принцип да се отнасят и за намаление на финансова помощ посредством данъчно облагане. В настоящия случай обаче единствено терминът „приспадане“ може да бъде релевантен, тъй като спорният размер на данъка не е удържан по повод на изплащането на помощта, а е събран впоследствие чрез наложения данък върху дохода на Porto Antico.
18.
Трябва да се добави, че в съображенията от преамбюла на Регламента няма указание дали забраната за приспадане се отнася и до приспадане чрез пряко данъчно облагане.
19.
Освен това не може да се поддържа, че член 21, параграф 3 от Регламента не допуска национална данъчна норма като разглежданата поради единствената причина, че прякото данъчно облагане е от компетентността на държавите-членки. В това отношение следва да се напомни, че съгласно постоянната съдебна практика, макар прякото данъчно облагане да е от компетентността на държавите-членки, последните все пак трябва да я упражняват при спазване на общностното право (
8
). По-специално, въпросната мярка не трябва да възпрепятства или нарушава режима, въведен от Регламента (
9
), който трябва да се тълкува с оглед на неговия текст, контекст и цел (
10
).
20.
Съдът вече е имал случай, в Решение по дело Комисия/Португалия, да се произнесе във връзка със сумите, изплатени под формата на помощи от Европейския фонд за ориентиране и гарантиране на земеделието (ФЕОГА), секция „Ориентиране“, по значението и обхвата на член 21, параграф 3, втора алинея от Регламента, която не позволява налагането на данък върху субсидиите, отпуснати на бенефициери (
11
). Преди това Съдът се е произнесъл и относно сходни разпоредби, засягащи секция „Гарантиране“ на ФЕОГА, които изискват пълно изплащане на помощите на бенефициерите (
12
).
21.
В Решение по дело Комисия/Португалия Съдът уточнява, че счита, че принципите, произтичащи от тази по-ранна съдебна практика, относно разпоредбите на регламентите за ФЕОГА, секция „Гарантиране“, са приложими и за помощите, предоставени от ФЕОГА, секция „Ориентиране“ съгласно член 21 от Регламент № 4253/88. В това отношение Съдът се позовава на общите характеристики на секциите „Гарантиране“ и „Ориентиране“, а именно на факта, че и двете се финансират от общностния бюджет и следователно могат да предоставят финансова помощ под формата на субсидии за дейности от съответната им сфера на компетентност. Съдът подчертава, че „за [т]акава помощ, която произхожда от един и същ финансов източник, във всеки случай се прилагат едни и същи правила за плащане като правилото, което изисква получeната от бенефициера сума да отговаря на тази, която му е отпусната“ (
13
).
22.
Макар настоящият случай да се отнася до финансова помощ от друг структурен фонд, а именно ЕФРР, нищо не указва, че изискването в член 21, параграф 3 от Регламента за пълно изплащане на помощта не трябва в настоящия случай да се тълкува по същия начин, както в гореспоменатата съдебна практика.
23.
Съгласно тази съдебна практика забраната за приспадания не може да бъде тълкувана по чисто буквален начин, в смисъл че се прилага само за действително осъществените приспадания при плащанията. Следователно забраната за всякакво приспадане трябва да бъде тълкувана като прилагаща се за всички налози, които имат пряка и вътрешноприсъща връзка с изплатените суми (
14
).
24.
Следователно ключовият въпрос е не на кой етап или по какъв начин технически се извършва приспадането от изплатената сума, а по-скоро дали приспадането има специфична връзка с изплащането на финансовата помощ. За илюстриране на това изискване е уместно да се напомнят приспаданията, които Съдът е приел, че не се допускат от общностното право.
25.
Така в Решение по дело Kellinghusen и Ketelsen Съдът приема, че задължението за пълно изплащане на помощите забранява по-специално на държавите-членки да изискват заплащането на административни такси, свързани с придвижването на заявленията за въпросната компенсаторна помощ, които водят до намаляване на размера на помощта (
15
).
26.
В Решение по дело Швеция/Комисия Съдът приема, че разглежданата забрана се отнася за такса, събирана за издаването на карти, която е пряко свързана с изплащането на компенсаторна помощ, предвид факта, че заявление за помощ не може да бъде подадено без тази карта, предоставяна от националните власти (
16
).
27.
На последно място, в Решение по дело Комисия/Португалия събираните налози, които са предназначени за заплащане на услугите, предоставени от IFADAP — национален орган, натоварен с управленски задачи, свързани с финансовите помощи от ФЕОГА, секция „Ориентиране“ — имат пряка и вътрешноприсъща връзка с изплатените суми, тъй като се дължат поради подаването на заявления за помощи и съответстват на процент от сумата по финансирания проект в рамките на помощта, предоставена от ФЕОГА, секция „Ориентиране“ (
17
).
28.
В настоящия случай положението е съвсем различно. Както представителят на Porto Antico потвърждава в хода на съдебното заседание, след като финансовата помощ е получена от съответното дружество и предоставена на разположение за неговата търговска дейност, тя става част от активите му и като другите приходи и разходи на дружеството се взема предвид при изчисляването на данъчната основа на данъка върху дохода. Така суми, получени под формата на финансова помощ, се облагат съобразно общия режим на данъчно облагане и ставките, предвидени от италианското законодателство относно данъка върху дохода.
29.
Следователно не може да се поддържа, че в случая събирането на данъка представлява приспадане, което има пряка и вътрешноприсъща връзка с изплатените суми, по смисъла на гореспоменатата съдебна практика дори ако, както твърди Porto Antico, е възможно да се определи размера на данъка, свързан с получената финансова помощ. В това отношение по-специално трябва да се отбележи, че изплащането на съответната финансова помощ не е, и впрочем не може да бъде, поставено под условието тя да бъде впоследствие взета предвид при определянето на облагаемия доход.
30.
Разбира се Porto Antico не греши напълно, когато изтъква относно забраната за приспадания, че дори преките данъци като тези, разглеждани в случая, имат за краен резултат намаляването на размера на получената помощ, която остава на разположение на бенефециера. Съдът обаче, посочвам отново, ограничава забраната за приспадания, предвидена в член 21, параграф 3, втора алинея от Регламента, до налозите, които имат пряка и вътрешноприсъща връзка с изплатените суми. Следователно намаленията, които имат по-далечна връзка със съответната помощ, предоставена от Общността, като тези, които както в случая произтичат от облагането с данък върху дохода, не засягат ефективното прилагане на Регламента и следователно не се забраняват от общностното право.
31.
Впрочем както твърдят няколко страни, изглежда малко вероятно забраната за приспадания, предвидена в член 21 от Регламента, който преди всичко се отнася до „плащания“, да бъде замислена с толкова широк обхват от законодателя.
32.
Трябва да се отбележи, на следващо място, че така получената финансова помощ в нейната цялост, съгласно изискванията на член 21, параграф 3, втора алинея от Регламента, трябва да се използва от бенефициера съобразно икономическите и правните условия в съответната държава-членка, които включват не само нивото на данъчно облагане, но и други релевантни фактори като разходите, свързани с наличната инфраструктура, или общото ниво на цените.
33.
Несъмнено това означава, че помощта може в крайна сметка да „струва“ по-малко в някои държави-членки, отколкото в други. Но това е последица от различията, които все още съществуват между държавите-членки в тези области, особено в областта на прякото данъчно облагане, които все още не са хармонизирани при настоящото положение на общностното право.
34.
Противно на твърденията на Porto Antico разликите, които произтичат само от допустими различия, съществуващи между икономическите и правните системи на държавите-членки, включително данъчните системи, не могат обаче да се разглеждат като противоречащи на принципа на равенство. Освен това трябва да се добави, че не е имало твърдение, че ДПР № 917 бил дискриминационен по отношение на получените от общностните фондове помощи.
35.
В светлината на изложеното по-горе предлагам на първия преюдициален въпрос да се отговори, че член 21, параграф 3 от Регламента допуска национално данъчно законодателство като член 55 от ДПР № 917, съгласно който сумите, получени от структурните фондове на Общността, трябва да се вземат предвид за целите на определянето на облагаемия доход.
Б — Вторият преюдициален въпрос
36.
Предвид отговора на първия въпрос и тъй като вторият въпрос възниква единствено в случай на установяване на несъвместимост, неговото разглеждане не е необходимо.
V — Заключение
37.
Следователно предлагам Съдът да даде следният отговор на поставените преюдициални въпроси:
„Член 21, параграф 3 от Регламент (ЕИО) № 4253/88 на Съвета от 19 декември 1988 година за установяване на разпоредби за прилагането на Регламент (ЕИО) № 2052/88 относно координацията между дейностите на различните структурни фондове, от една страна, и между тях и дейностите на Европейската инвестиционна банка и другите съществуващи финансови инструменти, от друга страна, който предвижда, че „[п]лащанията се извършват в полза на крайните бенефициери без каквото и да е приспадане или удръжки, които биха намалили размера на финансовата помощ, на която те имат право“, допуска национално данъчно законодателство като член 55 от Декрет на президента на Републиката № 917 от 22 декември 1986 година (в редакцията му в сила през 2000 година), съгласно който сумите, получени от структурни фондове на Общността, следва да се вземат предвид за целите на определяне на облагаемия доход.“
(
1
)	Език на оригиналния текст: английски.
(
2
)	ОВ L 374, стр. 1.
(
3
)	Регламент на Съвета за изменение на Регламент (ЕИО) № 4253/88 за установяване на разпоредби за прилагането на Регламент (ЕИО) № 2052/88 относно координацията между дейностите на различните структурни фондове, от една страна, и между тях и дейностите на Европейската инвестиционна банка и другите съществуващи финансови инструменти, от друга страна (ОВ L 193, стр. 20).
(
4
)	Препращащата юрисдикция, както и някои от страните, се позовава във въпросите си на член 21, параграф 3 от Регламент № 2082/93. Тъй като обаче става въпрос единствено за изменящ регламент, по-нататък предпочитам за повече точност да се позовавам на член 21, параграф 3 от изменения Регламент № 4253/88.
(
5
)	Наричан още „Testo unico delle imposte sui redditi (Консолидиран текст относно данъците върху дохода)“, редовна притурка на GURI бр. 302 от 31 декември 1986 г.
(
6
)	Вж. по-специално Решение от 19 май 1998 г. по дело Jensen и Korn- og Foderstofkompagniet (C-132/95, Recueil, стр. I-2975), Решение от 22 октомврн 1998 г. по дело Kellinghusen и Ketelsen (C-36/97 и C-37/97, Recueil, стр. I-6337), Решение от 7 октомври 2004 г. по дело Швеция/Комисия (C-312/02, Recueil, стр. I-9247) и Решение от 5 октомври 2006 г. по дело Комисия/Португалия (C-84/04, Recueil, стр. I-9843).
(
7
)	OВ L 161, стр. 1.
(
8
)	В този смисъл вж. по-специално Решение от 7 септември 2004 г. по дело Manninen (С-319/02, Recueil, стр. I-7477, точка 19 и цитираната съдебна практика).
(
9
)	В този смисъл вж. по-специално Решение от 10 март 1981 г. по дело Irish Creamery Milk Suppliers Association и др. (36/80 и 71/80, Recueil, стр. 735, точка 15).
(
10
)	Вж. в този смисъл между другото по-специално Решение от 17 ноември 1983 г. по дело Merck (292/82, Recueil, стр. 3781, точка 12).
(
11
)	Посочено в бележка под линия 6 (точки 29 и 30).
(
12
)	Вж. Решение по дело Jensenиt Korn- og Foderstofkompagniet, посочено в бележка под линия 6, Решение по дело Kellinghusen Ketelsen, посочено в бележка под линия 6 и Решение по дело Швеция/Комисия, посочено в бележка под линия 6.
(
13
)	Посочено в бележка под линия 6 (точки 31 и 32).
(
14
)	Вж. Решение по дело Швеция/Комисия, посочено в бележка под линия 6 (точка 22) и Решение по дело Комисия/Португалия, посочено в бележка под линия 6 (точка 35).
(
15
)	Посочено в бележка под линия 6 (точка 21).
(
16
)	Посочено в бележка под линия 6 (точки 24 и 25).
(
17
)	Посочено в бележка под линия 6 (точка 36).