62022CC0226
KOHTUJURISTI ETTEPANEK
MANUEL CAMPOS SÁNCHEZ-BORDONA
esitatud 23. märtsil 2023 (
1
)
Kohtuasi C‑226/22
Nexive Commerce Srl,
Nexive Scarl,
Nexive Services Srl,
Nexive Network Srl,
Nexive SpA,
BRT SpA,
A.I.C.A.I. Associazione Italiana Corrieri Aerei Internazionali,
DHL Express (Italy) Srl,
TNT Global Express Srl,
Federal Express Europe Inc. Filiale Italiana,
United Parcel Service Italia Srl,
General Logistics Systems Enterprise Srl,
General Logistics Systems Italy SpA,
FedEx Express Italy Srl
versus
Autorità per le Garanzie nelle Comunicazioni,
Presidenza del Consiglio dei ministri,
Ministero dell’Economia e delle Finanze,
Ministero dello Sviluppo Economico,
menetluses osales:
Nexive SpA
(eelotsusetaotlus, mille on esitanud Consiglio di Stato (Itaalia kõrgeima halduskohtuna tegutsev riiginõukogu))
Eelotsusemenetlus – Postiteenused Euroopa Liidus – Postisektorit reguleeriva asutuse rahastamine – Riigipoolse rahastamise vajalikkus – Sektori ettevõtjate kohustus panustada postisektorit reguleeriva asutuse tegevuskuludesse – Rahaline koormus, mida kannavad üksnes postiteenuse osutajad, tegemata vahet universaalteenuse osutajate ja kullerpostiteenuse osutajate vahel
1.
Itaalias peavad eraõiguslikud postisektoriettevõtjad katma riigi reguleeriva asutuse kulud ilma igasuguse riigipoolse kaasrahastamiseta. See kohustus lasub nii kullerpostiteenuste osutajatel kui ka universaalteenuse osutajatel.
2.
Selles eelotsusetaotluses palutakse Euroopa Kohtul sisuliselt selgitada, kas põhikohtuasjas kohaldatavad riigisisesed õigusnormid on kooskõlas direktiiviga 97/67/EÜ, mida on muudetud direktiiviga 2008/6/EÜ, (
2
) ning proportsionaalsuse ja diskrimineerimiskeelu põhimõttega.
I. Õigusnormid
A.
Liidu õigus. Direktiiv 97/67 (muudetud)
3.
Direktiivi artiklis 9 on ette nähtud:
„1.   Teenuste suhtes, mis jäävad universaalteenuse kohaldamisalast välja, võivad liikmesriigid kasutusele võtta üldload määral, mis on vajalik, et tagada oluliste nõuete täitmine.
2.   Teenuste suhtes, mis [kuuluvad universaalteenuste hulka], võivad liikmesriigid kehtestada loa andmise korra, sealhulgas üksiklubade andmise määral, mis on vajalik, et tagada oluliste nõuete täitmine ja universaalteenuse osutamine.
Lubade andmise korral võidakse:
[…]
–
vajaduse korral seada tingimuseks kohustus teha rahalisi osamakseid artiklis 22 osutatud siseriikliku reguleeriva asutuse tegevuskuludesse;
[…]
Esimeses taandes ja artiklis 3 osutatud kohustusi ja nõudeid võib kehtestada üksnes määratud universaalteenuse osutajate suhtes.
[…]
3.   Lõigetes 1 ja 2 osutatud kord, kohustused ja nõuded on läbipaistvad, kättesaadavad, mittediskrimineerivad, proportsionaalsed, täpsed ja üheselt mõistetavad, tehakse eelnevalt avalikuks ning põhinevad objektiivsetel kriteeriumidel […]“. [täpsustatud sõnastus]
4.
Artiklis 22 on sätestatud:
„1.   Iga liikmesriik määrab postisektoris ühe või mitu siseriiklikku reguleerivat asutust, kes on postiettevõtjatest juriidiliselt eraldatud ja oma tegevuses sõltumatud. […]
[…]
2.   Siseriiklike reguleerivate asutuste konkreetne ülesanne on tagada käesolevast direktiivist tulenevate kohustuste täitmine, kehtestades eelkõige järelevalve- ja reguleerimismenetlused universaalteenuse osutamise tagamiseks. Neile võidakse panna ka vastutus konkurentsieeskirjade täitmise tagamise eest postisektoris.
[…]“.
B.
Liikmesriigi õigus
5.
Direktiiv 97/67 võeti Itaalia õigusesse üle 22. juuli 1999. aasta seadusandliku dekreediga nr 261 (
3
), mille artikli 2 lõige 1 nägi ette, et „postisektorit reguleeriv asutus on sideministeerium“.
6.
31. märtsi 2011. aasta seadusandliku dekreedi nr 58 (
4
) artikliga 1 muudeti 22. juuli 1999. aasta seadusandliku dekreedi nr 261 artiklit 2, nähes ette, et:
–
„Asutatakse riiklik postisektori reguleeriv amet […], mis määratakse riigisiseseks postisektorit reguleerivaks asutuseks direktiivi 97/67/EMÜ artikli 22 ja selle hilisemate muudatuste tähenduses“ (punkt 1);
–
„Ametile lähevad üle majandusarengu ministeeriumi ülesanded […] koos asjakohaste inim-, finants- ja funktsionaalsete ressurssidega“ (punkt 12);
–
„Ameti tegevuskulud kaetakse: a) spetsiaalse fondiga, mis kuulub majandusarengu ministeeriumi eelarvesse ja millest arvatakse maha punktis 12 osutatud rahalised vahendid; b) kõikide sektori ettevõtjate makstud osamaksega, mis ei ületa ühte tuhandikku postisektori viimase majandusaasta tuludest […]“ (punkt 14);
–
punktis 12 ette nähtud rahaliste vahendite summa määratakse kindlaks majandus- ja rahandusministeeriumi dekreediga (punkt 18).
7.
Riigisisese postisektori ameti tegevus ja pädevus anti Autorità per le Garanzie nelle Comunicazionile (Itaalia sideteenuste tagamise amet, edaspidi „AGCOM“) (
5
) üle 6. detsembri 2011. aasta dekreetseadusega nr 201 (
6
). Selle ameti rahastamise suhtes kehtivaid õigusnorme siiski ei muudetud.
8.
23. detsembri 2005. aasta seaduse nr 266 (
7
) artikli 1 lõigetes 65 ja 66 oli sätestatud:
–
„65. Alates 2007. aastast rahastab sideteenuste tagamise ameti tegevuskulusid […] osas, mida ei rahastata riigieelarvest, tema pädevusvaldkonda kuuluv turg kehtivates õigusnormides ette nähtud korras ja asutuse otsusega kindlaks määratud osamaksete summas, seaduses ette nähtud ülemmäära piires ja makstes need summad otse sellele ametile […]“.
–
„66. Sidesektori ettevõtjate poolt tasumisele kuuluva osamakse suuruseks määrati alates selle esimest korda kohaldamisest 2006. aastal 1,5 tuhandikku viimases eelarves enne käesoleva seaduse jõustumist deklareeritud tuludest. Järgnevatel aastatel otsustab [AGCOM] vastavalt lõikele 65 tasu summa ja maksmise korra võimalikud muudatused piirmääraga 2 tuhandikku viimases eelarves enne otsuse vastuvõtmist deklareeritud tuludest“.
9.
AGCOMi rahastamine muutus 24. aprilli 2017. aasta dekreetseaduse nr 50 (
8
) artikli 65 alusel järgmiselt:
„1.   Alates 2017. aastast kaetakse sideameti kui riigi postisektori reguleeriva asutuse tegevuskulud eranditult 23. detsembri 2005. aasta seaduse nr 266 artikli 1 lõikes 65 ja lõike 66 teises lauses ette nähtud korras vastavalt postisektori ettevõtjate saadud tuludele. 22. juuli 1999. aasta seadusandliku dekreedi nr 261 artikli 2 lõiked 6–21 ja artikli 15 lõige 2bis tunnistatakse kehtetuks.“
10.
Selle muudatusega kaotati riigi reguleeriva asutuse avalik-õigusliku ja eraõigusliku rahastamise segasüsteem ning ühtlustati postisektori ettevõtjate osamakse AGCOMile teiste selle asutuse järelevalve all olevate majandussektorite osamaksega.
II. Faktilised asjaolud, kohtuvaidlus ja eelotsuse küsimused
11.
AGCOM võttis aastatel 2017 ja 2018 vastu otsused nr 182/17/CONS, nr 427/17/CONS ja nr 528/18/CONS (edaspidi „otsused“), millega ta määras kindlaks selle osamakse määra ja korra, mida peavad talle tasuma postiteenuste sektori eraettevõtjad vastavalt aastatel 2017, 2018 ja 2019. AGCOM määras konkreetselt 2017. ja 2018. aasta tasu suuruseks 1,4 tuhandikku ning 2019. aasta tasu suuruseks 1,35 tuhandikku (iga ettevõtja deklareeritud tuludest).
12.
Otsustes:
–
määrati kindlaks, et isikud, kes peavad osamakset tasuma, on nii universaalteenuse osutajad kui ka postiteenuste sektori eraettevõtjad, kellel on luba;
–
täpsustati tasu suurus nii, et ettevõtjate osamakse võimaldaks katta kõik AGCOMi tegevuse kulud selles sektoris ilma igasuguse avalik-õigusliku kaasrahastamiseta.
13.
Nende kulude arvutamisel ei võetud arvesse mitte ainult postiteenuste turu reguleerimisega otseselt seotud tegevusi, vaid ka AGCOMi eri valdkondade ühisteenustega seotud tegevust, nagu ehitiste kasutamine ja sekretariaadi tegevus. Ühisteenustega seotud kaudsed kulud jaotati AGCOMi reguleeritavate erinevate turgude vahel proportsionaalselt.
14.
Mõned eraõiguslikud kullerpostiettevõtjad, kes ei kuulu universaalteenuste valdkonda, vaidlustasid need otsused Tribunale amministrativo regionale per il Lazios (Lazio maakonna halduskohus, Itaalia).
15.
Nad vaidlustasid eelkõige:
–
et otsustega kehtestatakse osamaksesüsteem, mida rahastavad täielikult turu ettevõtjad, ilma igasuguse riikliku kaasrahastamiseta;
–
et rahastatavad kulud olid suuremad kui AGCOMi reguleerimistegevuse kulud postiteenuste turul;
–
kullerpostiteenuse osutajate ja universaalteenuse osutajate võrdsustamise.
16.
Tribunale amministrativo regionale per il Lazio (Lazio maakonna halduskohus) jättis kaebused rahuldamata kokkuvõttes põhjendusel, et:
–
ajaliselt kohaldatavad riigisisesed õigusnormid ei kehtesta AGCOMi tegevuse mingil määral riikliku kaasrahastamise kohustust ega anna viimasele õigust kehtestada riigipoolse osamakse protsenti, kuna aastaeelarve seaduses sellekohased sätted puuduvad;
–
direktiivi 97/67 artikli 9 lõike 2 teise lõigu neljas taane võimaldab liikmesriikidel katta riigi reguleeriva asutuse kulud selle asutuse reguleeritava turu ettevõtjatelt pärinevate rahastamisvahenditega;
–
direktiivi 97/67 artikli 9 lõikes 2 nimetatud teenused ei puuduta ainult universaalteenust;
–
rahastatavad kulud on ka kullerpostiteenustega seotud kulud ja proportsionaalselt ära jaotatud kaudsed tegevuskulud.
17.
Kaebajad esitasid esimese astme kohtu otsuse peale apellatsioonkaebuse Consiglio di Statole (Itaalia kõrgeima halduskohtuna tegutsev riiginõukogu), kes esitab Euroopa Kohtule järgmised küsimused:
„1.
Kas […] direktiivi 97/67/EÜ […] (muudetud […] direktiiviga 2008/6/EÜ […]) artikli 9 lõike 2 teise lõigu neljandat taanet ja lõiget 3 ning artiklit 22 tuleb tõlgendada nii, et nendega on vastuolus niisugused riigisisesed õigusnormid nagu vastav õigusnorm Itaalia õiguskorras (nimelt 23. detsembri 2005. aasta seaduse nr 266 artikli 1 lõiked 65 ja 66 ning 24. aprilli 2017. aasta dekreetseaduse nr 50 (mida on muudetud 21. juuni 2017. aasta seadusega nr 96) artikkel 65), mis võimaldavad panna postisektorit reguleeriva asutuse tegevuskulude rahastamise kohustuse eranditult postisektori teenuseosutajatele, sh nendele, kes ei osuta teenuseid, mis kuuluvad universaalteenuse kohaldamisalasse, andes nii võimaluse välistada ükskõik missuguses vormis avalik-õiguslik kaasrahastamine riigieelarvest?
2.
Kas […] direktiivi 97/67/EÜ […] (muudetud […] direktiiviga 2008/6/EÜ […]) artikli 9 lõike 2 teise lõigu neljandat taanet ja artiklit 22 tuleb tõlgendada nii, et need võimaldavad arvata postiteenuste osutajate poolt rahastatavatesse tegevuskuludesse ka kulud, mida tuleb kanda nende postiteenuste reguleerimise tegevuses, mis jäävad universaalteenuse kohaldamisalast välja, ning nende haldus- ja poliitilise suunitlusega struktuuride (nn horisontaalsete struktuuride) kulud, mille tegevuse eesmärk ei ole küll otseselt reguleerida postiteenuste turgusid, kuid mis aitab siiski kaasa ameti kõikide institutsionaalsete volituste arendamisele, mistõttu on võimalik neid kaudselt ja osaliselt (proportsionaalselt) seostada postiteenuste sektoriga?
3.
Kas proportsionaalsuse ja diskrimineerimiskeelu põhimõtte ning […] direktiivi 97/67/EÜ […] (muudetud […] direktiiviga 2008/6/EÜ […]) artikli 9 lõike 2 teise lõigu neljanda taande ja kolmanda lõiguga ning artikliga 22 on vastuolus kehtestada niisuguseid riigisiseseid õigusnorme nagu Itaalia õigusnormid (nimelt 23. detsembri 2005. aasta seaduse nr 266 artikli 1 lõiked 65 ja 66 ning 24. aprilli 2017. aasta dekreetseaduse nr 50 (mida on muudetud 21. juuni 2017. aasta seadusega nr 96) artikkel 65), mille kohaselt tuleb panna postisektori teenuseosutajatele kohustus osaleda postisektorit reguleeriva asutuse rahastamises, ilma et kullerpostiteenuste osutajate seisundit oleks võimalik eristada universaalteenuse osutajate seisundist, ning seega võimaluseta võtta arvesse riigi reguleeriva asutuse reguleerimistegevuse erinevat intensiivsust eri liiki postiteenuste puhul?“
III. Menetlus Euroopa Kohtus
18.
Eelotsusetaotlus registreeriti Euroopa Kohtus 31. märtsil 2022.
19.
Kirjalikud seisukohad on esitanud General Logistic System Enterprises Srl ja General Logistic System Italy SpA, BRT Spa, Associazione Italiana Corrieri Aerei Internazionali (A.I.C.A.D.I.) jt, Belgia, Kreeka, Itaalia, Leedu, Norra ja Portugali valitsus ning Euroopa Komisjon.
20.
Kohtuistungi pidamist ei peetud tingimata vajalikuks.
IV. Õiguslik hinnang
A.
Sissejuhatavad märkused
21.
Direktiiv 97/67, mida on muudetud direktiiviga 2008/6, võimaldab liikmesriikidel seada postiteenuste sektori ettevõtjatele lubade andmise tingimuseks „vajaduse korral“„kohustus[e] teha rahalisi osamakseid [riigi] reguleeriva asutuse tegevuskuludesse“. (
9
)
22.
Kohtujurist Mengozzi tõi välja raskused direktiivi 97/67 artikli 9 lõike 2 tõlgendamisel, kuna selle sõnastus ei ole selge. (
10
) Käesolev kohtuasi kinnitab tema väidet.
23.
Consiglio di Stato (Itaalia kõrgeima halduskohtuna tegutsev riiginõukogu) küsimusi käsitledes eelistan alustada teisest küsimusest, et määrata kindlaks, milliseid postisektori reguleeriva asutuse tegevuskulude liike peavad selle sektori ettevõtjad rahastama. (
11
) Seejärel analüüsin, kas direktiiv 97/67 näeb tingimata ette riigi reguleerivate asutuste minimaalse rahastamise riiklikest vahenditest. Lõpuks analüüsin, kas kõik postisektori ettevõtjad peavad tegema makseid oma tulude alusel või tuleb universaalteenuse osutajate ja kullerpostiteenuste osutajate vahel vahet teha.
B.
Teine eelotsuse küsimus
24.
Eelotsusetaotluse esitanud kohus soovib teada, kas direktiivi 97/67 artikli 9 lõike 2 teise lõigu neljandas taandes koostoimes artikliga 22 on riigi reguleerivate asutuste tegevuskulude hulka, mida rahastavad postiteenuse osutajad, arvatud:
–
universaalteenusest välja jäetud postiteenuseid reguleeriva tegevuse kulud;
–
„nende haldus- ja poliitilise suunitlusega struktuuride (nn horisontaalsete struktuuride) kulud, mille tegevuse eesmärk ei ole küll otseselt reguleerida postiteenuste turgusid, kuid mis aitab siiski kaasa ameti kõikide institutsionaalsete volituste arendamisele, mistõttu on võimalik neid kaudselt ja osaliselt (proportsionaalselt) seostada postiteenuste sektoriga“.
1. Universaalteenusest välja jäetud postiteenuseid reguleeriva tegevuse kulud
25.
Selle kategooria puhul on Euroopa Kohtu praktika minu arvates otsustav: „Mis […] puutub direktiivi 97/67 artikli 9 lõike 2 teise lõigu neljandas taandes viidatud konkreetsesse kohustusse panustada postisektorit reguleeriva asutuse kulude rahastamisse, siis tuleb märkida, et siseriiklike postisektorit reguleerivate asutuste tegevus hõlmab kogu postisektorit, mitte ainult universaalteenuste hulka kuuluvaid teenuseid.“ (
12
)
26.
Selliselt ette nähtud kohustus on kooskõlas postisektori reguleerivate asutuste ülesannetega, milleks on tagada direktiivist 97/67 tulenevate kohustuste täitmine ja konkurentsieeskirjade järgimine selles sektoris. Seega soodustavad need kõiki postiettevõtjaid, mitte ainult ühte või teist liiki postiettevõtjaid.
27.
Seega tuleb direktiivi 97/67 artikli 9 lõike 2 teise lõigu neljandat taanet tõlgendada nii, et vastutasuks riigi reguleerivate asutuste tegevusest tulenevate eeliste eest võib „kohustuse panustada nende asutuste tegevuse rahastamisse […] panna kõigile postiteenust osutavatele ettevõtjatele“. (
13
)
28.
Kokkuvõttes hõlmab kohustus ka kulusid seoses riigi reguleerivate asutuste tegevusega, mis puudutab kõiki postiteenuseid, nii universaalteenusest välja jäetud kui ka selle hulka kuuluvaid postiteenuseid.
2. Haldus- ja juhtimisstruktuuride kulud
29.
Vastus küsimusele, kas direktiivi 97/67 artikli 9 lõike 2 teise lõigu neljandas taandes nimetatud tegevuskulud hõlmavad riigi reguleerivate asutuste „valdkonnaüleste struktuuride ja teenuste kulusid“ (edaspidi „valdkonnaülesed kulud“) (
14
), millele eelotsusetaotluse esitanud kohus viitab, ei ole minu arvates nii ilmselge.
30.
Direktiivis 97/67 ei ole määratletud mõistet „tegevuskulud“, mille tõlgendamises on käesolevas eelotsusemenetluses osalejate arvamused lahknevad:
–
komisjoni arvates hõlmab see kategooria valdkonnaüleseid kulusid, mis tekivad riigi reguleerivatel asutustel haldus- ja institutsioonilise tegevuse tõttu, mis on tihedalt seotud nende reguleerimistegevusega ja eelneb sellele;
–
BRT SpA leiab seevastu, et kui seadusandja oleks leidnud, et postiettevõtjad peavad kandma riigi reguleerivate asutuste valdkonnaülesed kulud, oleks ta kasutanud laiemat mõistet kui „tegevuskulud“. Tema arvates tähendab täiendsõna „tegevus-“ konkreetset tegutsemist ja puudutab praktilist teostamisetappi.
31.
Erinevate keeleversioonide võrdlemisest ei ole abi grammatilisel tõlgendamisel, mis selgitaks sätet. (
15
) Seepärast on Euroopa Kohtu praktika (
16
) kohaselt vaja lähtuda selle süstemaatilisest ja eesmärgipärasest tõlgendamisest.
32.
Ka direktiiv 97/67 iseenesest ei anna teavet, mis võimaldaks süstemaatilist tõlgendamist, mis annaks „tegevuskulude“ tähenduse kohta rohkem selgust. (
17
)
33.
On siiski tõsi, et teised elektroonilist sidet käsitlevad liidu õigusnormid (eelkõige direktiiv 2002/21/EÜ (
18
) ja direktiiv 2002/20/EÜ (
19
) või neile eelnevad õigusnormid) võiksid süstemaatilisest vaatenurgast anda selle eelotsusetaotluse jaoks tarvilikke juhiseid.
34.
Nii oleks see juhul, kui nendes teistes õigusnormides, (
20
) mida Euroopa Kohus on juba tõlgendanud, oleks kasutatud analoogseid mõisteid, mida saaks üle kanda postisektorile (
21
).
35.
Elektroonilise side valdkonnas on nagu postisektoriski ette nähtud, et vastavaid riigi reguleerivaid asutusi rahastavad eraettevõtjad. Direktiiv 2002/20 kasutab selleks riigi reguleerivate asutuste „halduskulude“ mõistet. Need asutused peavad nagu postisektori reguleeriv asutus olema erapooletud ja sõltumatud ning neil peavad olema piisavad rahastamisvahendid. (
22
)
36.
Riigi reguleerivate asutuste rahastamist elektroonilise side sektoris käsitlevad õigusnormid näevad konkreetselt ette, et ettevõtjate osamaksed (tasud, mida nad peavad maksma riigi reguleeriva asutuse ülalpidamiseks) piirduvad teatavate tegelike halduskulude katmisega, mis on seotud eelkõige lubade või kasutusõiguste haldamisega. (
23
)
37.
Nimelt näeb direktiivi 2002/20 artikli 12 lõige 1 ette, et ettevõtjatele riigi reguleeriva asutuse tegevuse rahastamiseks kehtestatud haldustasud „kokku katavad ainult halduskulusid, mis tekivad üldloa süsteemi, kasutusõiguste ja artikli 6 lõikes 2 nimetatud erikohustuste juhtimise, kontrollimise ja jõustamise käigus“. (
24
)
38.
Elektroonilise side sektori tasud ei ole seega mõeldud selleks, et katta muude, selles sättes mitte loetletud ülesannete täitmisest tingitud kulusid, ja eelkõige ei saa need katta riigi reguleeriva asutuse mis tahes haldustegevusega seotud kulusid. (
25
)
39.
Euroopa Kohtu sõnul tuleneb direktiivi 2002/20 artikli 12 lõikest 2 koostoimes selle direktiivi põhjendusega 30, et elektroonilise side ettevõtjatele kehtestatud tasud:
–
peavad katma selle artikli lõike 1 punktis a nimetatud tegevuste tegelikud halduskulud ja olema nende kuludega tasakaalus. Seega ei tohi selle tasuna liikmesriikide poolt saadav summa ei ületada nende tegevustega seotud kogukulu; (
26
)
–
võivad katta kulud, mis on seotud riigi reguleeriva asutuse kõigi selles artiklis nimetatud tegevustega, mitte ainult turu eelneva reguleerimisega seotud kulud (
27
).
40.
Kaebajad eelotsusetaotluse esitanud kohtus, kes esitasid seisukohad, pooldavad direktiivi 2002/20 artiklis 12 ja seda tõlgendavas Euroopa Kohtu praktikas elektroonilise side sektori jaoks ette nähtud lahenduse ülekandmist postisektorile.
41.
Väljapakutud tõlgendust võiks esmapilgul pidada veenvaks, (
28
) kuid ebasobivaks: vaatamata sellele, et riigi reguleerivate asutuste sõltumatusele kehtestatud nõuded elektroonilise side sektoris ja postisektoris on sarnased, on nende rahastamise erinormid erinevad:
–
elektroonilise side sektori ettevõtjatele kehtestatud tasud rahastavad – nagu ma märkisin – teatavaid direktiivi 2002/20 artiklis 12 täpsustatud halduskulusid, mis on seotud lubade või kasutusõiguste haldamisega, kuid mitte riigi reguleerivate asutuste muud liiki kulusid peale selles artiklis nimetatud kulude;
–
direktiivi 97/67 artikli 9 lõike 2 teise lõigu neljandas taandes ja artiklis 22 seevastu ei ole liidu seadusandja piiranud eraõiguslike ettevõtjate poolt rahastatavaid kulusid ainult halduskuludega, veel vähem lubade või kasutusõigustega seotud kuludega.
42.
Direktiivi 97/67 artikli 9 lõike 2 teise lõigu neljanda taande ja artikli 22 teleoloogiline tõlgendamine viib selleni, et need sätted võimaldavad postisektori reguleerivatel asutustel täita oma üldisi ülesandeid, see tähendab tagada direktiivist 97/67 tulenevate kohustuste täitmise. (
29
) Selleks peavad neil olema piisavad rahastamisvahendid, mis katavad nende toimimisega tekkivaid valdkonnaüleseid kulusid, ilma milleta need asutused lihtsalt ei saaks tegutseda.
43.
Seega ei ole ühtegi põhjust, mis takistaks kvalifitseerida tegevuskuluks postisektori riigi reguleerivate asutuste valdkonnaüleseid kulusid (st üldkulusid, mis ei ole mõeldud konkreetselt reguleerimis- või järelevalvetegevuseks), mida ta kannab oma institutsioonilise pädevuse teostamise tõttu. Nõustun selles mõtteliinis komisjoniga, kui ta rõhutab, et see kulude kategooria, mis eelneb igasugusele muule tegevusele, on tihedalt seotud riigi reguleerivate asutuste ülesannetega.
44.
Lõpuks, nagu eelotsusetaotluse esitanud kohus õigesti rõhutab, kui riigi reguleeriv asutus (nagu AGCOM) täidab ülesandeid muudes valdkondades kui postisektor, jaotatakse kaudsed kulud proportsionaalselt kõikide asjaomaste sektorite vahel.
C.
Esimene eelotsuse küsimus
45.
Eelotsusetaotluse esitanud kohus soovib teada, kas direktiiviga 97/67 on vastuolus riigisisesed õigusnormid, mille alusel rahastavad postisektori reguleerivat asutust ainult eraõiguslikud teenuseosutajad, mis välistab igasuguse riikliku rahastamise riigieelarvest.
46.
Vastus sellele esimesele küsimusele tuleneb vaikimisi vastusest, mille ma pakkusin teisele küsimusele direktiivi 97/67 artikli 9 lõike 2 teise lõigu neljanda taande ja artikli 22 alusel.
47.
Kuigi postisektori reguleeriva asutuse tegevuskulud hõlmavad nii kulusid, mis tulenevad otseselt nende reguleerimis- ja järelevalvetegevusest, kui ka kulusid, mis tulenevad nende haldus- ja otsustusstruktuurist, peavad riigi reguleerivat asutust põhimõtteliselt täielikult rahastama eraõiguslikud ettevõtjad.
48.
Eelotsusetaotluse esitanud kohtu küsimusele (kas kõik riigi reguleeriva asutuse kulud võib jätta eraõiguslike ettevõtjate kanda, välistades riigipoolse rahastamise) võib seega vastata jaatavalt.
49.
Seda vastust ei mõjuta asjaolu, et direktiivi 97/67 artikli 9 lõike 2 teise lõigu neljandas taandes on riigi reguleerivate asutuste rahastamise mehhanismile viitamisel kasutatud sõnu „vajaduse korral“. Selle sõnastusega võimaldatakse valida eri vorme, mis on direktiiviga 97/67 jäetud liikmesriikide otsustada. (
30
)
50.
Seega tuleb täpsustada direktiivi 97/67 artikli 9 lõike 2 teise lõigu neljandas taandes ette nähtud „rahalise osamakse tegemise“ kohustuse ulatust.
51.
See väljend sõna-sõnalt võiks toetada kitsalt tõlgendamist: ettevõtjatel on kohustus teha rahaline osamakse ainult osa riigi reguleerivate asutuste tegevuskulude, mitte kõigi nende kulude katmiseks.
52.
Kuna grammatiline tõlgendamine ei ole määrava tähtsusega, tuleb taas lähtuda direktiivi 97/67 artikli 9 lõike 2 teise lõigu neljanda taande süstemaatilisest ja eesmärgipärasest tõlgendusest.
53.
Lähtudes eeldusest, et tegevuskulude mõiste hõlmab kõiki kulusid, mis postisektorit reguleerivatel asutustel nende ülesannete täitmisel tekivad, võib väita, et liikmesriikidele jääb võimalus valida järgmiste variantide vahel:
–
puhtalt eraõiguslik rahastamissüsteem postiettevõtjatele kehtestatud tasudega;
–
riiklikest vahenditest rahastamise süsteem, mida rahastatakse riigieelarvest;
–
riigipoolse (riigieelarvest) ja erasektorist (postisektori ettevõtjate osamaksed) kaasrahastamise segasüsteem. Miski ei takista seda, et selles mudelis kantakse valdkonnaülesed kulud riiklike rahastamisvahenditega ning reguleerimis- ja järelevalvekulud kannavad eraettevõtjad.
54.
Komisjoni esitatud andmete kohaselt, mis põhinevad hiljutisel uurimusel, (
31
) on 15 liikmesriiki valinud üleni eraõigusliku rahastamissüsteemi, kuus on eelistanud riiklikku süsteemi ja viis on valinud segasüsteemi (neli neist sellise, mida rahastavad suuremal määral postiettevõtjad).
55.
Minu arvates ei kohusta ega takista direktiivi 97/67 artikkel 9 valida ühte või teist riigi reguleeriva asutuse rahastamise mudelit. Selle lõikes 3 on ainult nõutud, et ametiasutuste sõltumatuse ja toimimise tagamiseks peavad vastuvõetud süsteemi osad olema „läbipaistvad, kättesaadavad, mittediskrimineerivad, proportsionaalsed, täpsed ja üheselt mõistetavad, [need] tehakse eelnevalt avalikuks ning põhinevad objektiivsetel kriteeriumidel“.
56.
Kordan, et miski ei takista liikmesriigil kehtestada riiklikku või segasüsteemi: mõlemad on kohandatud direktiivi 97/67 eesmärgile, mis näeb ette, et peavad olema postisektori ettevõtjatest sõltumatud riigi reguleerivad asutused, (
32
) et tagada, et nad täidavad nõuetekohaselt oma reguleerimis- ja järelevalveülesandeid. Mõlemad süsteemid on minu arvates kooskõlas direktiivi 97/67 artikli 9 lõike 2 teise lõigu neljanda taandega, sest need tagavad riigi reguleerivate asutuste sõltumatuse postisektori ettevõtjatest ning nende nõuetekohase toimimise.
57.
Sama kehtib rangelt eraõiguslike rahastamissüsteemide (nagu Itaalia oma) kokkusobivuse kohta, kui need tagavad ühelt poolt riigi reguleeriva asutuse sõltumatuse ja teiselt poolt selle, et riigi reguleerival asutusel on praktikas olemas oma ülesannete täitmiseks vajalikud vahendid. (
33
)
58.
Tegelikult ei määra riigi reguleeriva asutuse rahastamise allikas tingimata tema sõltumatust. (
34
) Saavutada tuleb see, et riigi reguleerival asutusel on olemas tingimata vajalikud rahalised vahendid, et ta saaks ise peamiste turuosaliste ja muude riigiasutuste lubamatut mõjuvõimu vältida. (
35
)
59.
Kindlasti on võimalus, et riigi reguleeriva asutuse tegevus on „blokeeritud“, suurem juhul, kui tema rahastamine sõltub ainult postisektori ettevõtjate osamaksetest. Itaalia puhul oleks see paradigmaatiline, nagu märgib eelotsusetaotluse esitanud kohus (
36
): AGCOMi enda sõnul ei olnud tal alates 2012. aastast, kui ta sai Itaalia postisektori reguleerivaks asutuseks, võimalik saada eraõiguslikelt postiettevõtjatelt mingit panust ning ta pidi täitma oma reguleerimis- ja järelevalveülesandeid teistest sektoritest või oma reservidest saadud rahaliste vahenditega. AGCOM märgib, et asjaolu, et ettevõtjatelt ei ole võimalik osamakseid saada, viib selleni, et ta ei saa oma ülesandeid Itaalia postisektoris täita. (
37
)
60.
See asjaolu näib aga vastavat pigem Itaalia rahastamissüsteemi konkreetsele (ja ette tulnud) tõrkele, mitte valitud mudeli struktuurilisele veale. Selle parandamine võib seisneda selles, kui riigi reguleerivale asutusele endale antakse sissenõudmispädevus.
61.
Kokkuvõttes leian, et direktiivi 97/67 artikli 9 lõike 2 teise lõigu neljas taane koostoimes artikliga 22 jätab liikmesriikidele vabaduse valida oma postisektori reguleeriva asutuse rahastamise süsteemi. Kui liikmesriik otsustab rangelt erasektorist rahastamise kasuks, kasutades postiettevõtjatele kehtestatud tasu, peab ta võtma vajalikud meetmed, et tagada igal juhul riigi reguleeriva asutuse sõltumatus ja toimivus. Need meetmed peavad olema piisavalt tõhusad, et vältida nende asutuste tegevuse blokeerimist.
62.
Kui Euroopa Kohus peaks vastupidi minu pakutud tõlgendusele otsustama, et mõiste „tegevuskulud“ hõlmab ainult kulusid, mis tekivad riigi reguleerivate asutuste reguleerimis- ja järelevalvetegevusest, peab nende valdkonnaülesed kulud katma riik riiklike rahastamisvahenditega, et tagada riigi reguleeriva asutuse toimivus.
D.
Kolmas eelotsuse küsimus
63.
Eelotsusetaotluse esitanud kohus soovib teada, kas proportsionaalsuse ja diskrimineerimiskeelu põhimõttega ning direktiivi 97/67 artikli 9 lõike 2 teise lõigu neljanda taande ja kolmanda lõiguga ning artikliga 22 on lubatud riigi reguleeriva asutuse rahastamise süsteem, mis põhineb postiettevõtjatele kehtestatud tasudel:
–
võtmata arvesse reguleerimis- ja järelevalveülesannete intensiivsust eri liiki postiteenuste puhul ning
–
tegemata selles osas vahet universaalteenuse osutajatel ja kullerpostiettevõtjatel.
64.
Direktiiv 97/67 ei näe ette täpset viisi, kuidas arvutada riigi reguleeriva asutuse rahastamiseks postiettevõtjatele kehtestatud tasusid. Selle artikli 9 lõikes 3 on ainult nõutud, nagu ma juba rõhutasin, et tasude arvutamise elemendid on „läbipaistvad, kättesaadavad, mittediskrimineerivad, proportsionaalsed, täpsed ja üheselt mõistetavad, [mis] tehakse eelnevalt avalikuks ning [mis] põhinevad objektiivsetel kriteeriumidel“.
1. Võrdse kohtlemise põhimõte
65.
Võrdne kohtlemine nõuab, et sarnaseid olukordi ei käsitletaks erinevalt ja erinevaid olukordi ei käsitletaks ühtmoodi, välja arvatud juhul, kui selline kohtlemine on objektiivselt põhjendatud. (
38
)
66.
Itaalia kullerpostiettevõtjad leiavad, et nemad ei pea riigi reguleerivale asutusele osamakseid maksma samamoodi nagu universaalteenuse osutajad, kuna nad on erinevas olukorras. Nende hinnangul on riigi reguleeriva asutuse reguleerimis- ja järelevalvetegevus universaalteenuse osutajate suhtes palju intensiivsem.
67.
Tuletan meelde, et direktiivi 97/67 artikli 9 lõige 1 lubab liikmesriikidel kehtestada postisektori ettevõtjatele üldloa nõude niisuguste teenuste osutamiseks, mis ei kuulu universaalteenuse hulka. Selle lõike 2 esimene lõik lubab liikmesriikidel kasutada universaalteenusega hõlmatud teenuste puhul loa andmise korda. (
39
)
68.
Direktiivi 97/67 põhjenduse 18 kohaselt seisneb peamine erinevus kullerpostiteenuste ja universaalse postiteenuse vahel lisandväärtuses (olenemata selle vormist), mida esimeste teenustega pakutakse ja mida klient saab. Selliste teenuste puhul on tegemist eriteenustega, mis on üldist huvi pakkuvast teenusest lahutatavad, vastavad ettevõtjate konkreetsetele vajadustele ja eeldavad teatavaid täiendavaid sooritusi, mida traditsiooniline postiteenus ei paku. (
40
)
69.
Kullerpostiteenuste ja universaalsete postiteenuste (
41
) erinevus ei tähenda siiski, et nende kahe kategooria ettevõtjad on erinevas olukorras seoses nende kohustusega katta riigi reguleeriva asutuse kulud. Teisisõnu ei pea see erinevus tingimata väljenduma suuremas või väiksemas panuses riigi reguleeriva asutuse rahastamisse.
70.
Riigi reguleeriva asutuse reguleerimis- ja järelevalvetegevust teostatakse kogu postisektoris tervikuna, nii universaalteenuse kui ka kullerposti osas. (
42
)
71.
Riigi reguleeriva asutuse rahastamise tasude arvutamise meetod ei sisalda diskrimineerivaid elemente, kuna see põhineb protsentuaalsel teguril, mis on kõigi postiettevõtjate jaoks sama ja mida kohaldatakse iga ettevõtja teenitud tulude põhjal. Euroopa Kohus on juba kinnitanud, et see arvutusmeetod on laadilt mittediskrimineeriv, objektiivne ja läbipaistev, võrreldes analoogsete tasudega, mis on asjaomastele ettevõtjatele kehtestatud teiste majandussektorite riigi reguleerivate asutuste rahastamiseks. (
43
)
2. Proportsionaalsuse põhimõte
72.
Euroopa Kohus leidis, et selleks, et hinnata, kas selline riigisisene õigusnorm nagu see, millega on Itaalias üle võetud direktiiv 97/67 postiteenuste osutamise õigust omavate dokumentide osas, on proportsionaalne, tuleb „eelotsusetaotlused esitanud kohtul […] kõikide asjasse puutuvate õiguslike ja faktiliste asjaolude igakülgse hindamise raames kontrollida, kas sellised õigusnormid on taotletavate eesmärkide saavutamiseks sobivad ega lähe kaugemale, kui on nende saavutamiseks vajalik[…]“. (
44
)
73.
Õigusnormi sobivuse kohta „taotletava eesmärgi saavutamiseks […] tuleb täheldada, et […] liikmesriigi õigusnormid [on] taotletava eesmärgi saavutamiseks sobivad üksnes juhul, kui need tõepoolest vastavad huvile saavutada see eesmärk ühtselt ja süstemaatiliselt“. (
45
)
74.
Itaalia postimudeli eesmärk (erafinantseerimine) on katta riigi reguleeriva asutuse tegevuskulud eespool kirjeldatud tähenduses. Kõigil sektori ettevõtjatel lasuv tasu maksmise kohustus suudab põhimõtteliselt (
46
) tagada riigi reguleerivale asutusele omaste ülesannete täitmise.
75.
Tuleb meenutada, et toimikus sisalduva teabe kohaselt ei ole Itaalia õigusnormidega kehtestatud tasu kõrgem kui teiste liikmesriikide poolt eraettevõtjatele postisektorit reguleeriva asutuse rahastamiseks kehtestatud tasu.
76.
Vaieldakse selle üle, kas kõigi postiettevõtjate kohustus teha osamakseid vastavalt oma tuludele, tegemata vahet universaalteenuse ja kullerpostiteenuse ettevõtjate vahel, läheb kaugemale sellest, mis on vajalik riigi reguleeriva asutuse kohase rahastamise tagamiseks.
77.
Minu arvates ei riku kõnealune süsteem proportsionaalsuse põhimõtet, kuna riigi reguleeriva asutuse tegevuse eesmärk on tagada postiteenuste sektori liberaliseerimine tervikuna ning seda süsteemi kohaldatakse kõikide postiettevõtjate suhtes.
78.
Minu veendumust kinnitavad need kaks argumenti:
–
esiteks, kuigi on tõsi, et universaalse postiteenuse osutajate tegevus on rohkem reguleeritud, soodustas postisektori liberaliseerimine samas rohkem just kullerpostiteenuse osutajaid;
–
teiseks, nagu Euroopa Kohus on meenutanud seoses elektroonilise side sektori reguleerivate asutuste rahastamisega, ei ole tingimata vajalik, et ettevõtjale kehtestatud tasu suuruse ja riigi reguleerival asutusel selle ettevõtjaga seoses tegelikult tekkinud kulude vahel oleks täielik seos. (
47
) See arutluskäik on raskusteta ülekantav direktiivile 97/67.
V. Ettepanek
79.
Eespool öeldut arvestades teen Euroopa Kohtule ettepaneku vastata Consiglio di Statole (Itaalia kõrgeima halduskohtuna tegutsev riiginõukogu) järgmiselt:
Euroopa Parlamendi ja nõukogu 15. detsembri 1997. aasta direktiivi 97/67/EÜ ühenduse postiteenuste siseturu arengut ja teenuse kvaliteedi parandamist käsitlevate ühiseeskirjade kohta (muudetud Euroopa Parlamendi ja nõukogu 20. veebruari 2008. aasta direktiiviga 2008/6/EÜ, millega muudetakse direktiivi 97/67/EÜ seoses ühenduse postiteenuste siseturu rajamise lõpuleviimisega) artikli 9 lõike 2 teise lõigu neljandat taanet koostoimes artikliga 22
tuleb tõlgendada nii, et
–
riigi postisektorit reguleerivate asutuste tegevuskulude – mida rahastavad postiteenuste osutajad – mõiste hõlmab nii universaalteenuse alla kuuluvate ja sellest välja jäävate postiteenuste reguleerimise kulusid kui ka nende asutuste haldus- ja juhtimisstruktuuridest tulenevaid valdkonnaüleseid kulusid;
–
riigisisesed õigusnormid, millega on lubatud panna postisektorit reguleeriva asutuse tegevuskulude rahastamise kohustus postisektori teenuseosutajatele, välistades igasuguse riikliku rahastamise, on kooskõlas liidu õigusega tingimusel, et liikmesriik võtab vajalikud meetmed, et tagada selle asutuse sõltumatus ja tema ülesannete täitmiseks vajalikud vahendid, ning
–
liidu õigusega, eelkõige proportsionaalsuse ja mittediskrimineerimise põhimõttega on kooskõlas ka liikmesriigi reguleeriva asutuse rahastamise süsteem, millega kehtestatakse postiettevõtjatele tasud, mis arvutatakse teatud tuhandikuna nende sissetulekust, võtmata arvesse nende reguleerimis- ja järelevalveülesannete intensiivsust, mida nad seoses eri liiki postiteenustega täidavad, ning tegemata selles osas vahet universaalse postiteenuse osutajate ja kullerpostiettevõtjate vahel.
(
1
)	Algkeel: hispaania.
(
2
)	Euroopa Parlamendi ja nõukogu 15. detsembri 1997. aasta direktiiv ühenduse postiteenuste siseturu arengut ja teenuse kvaliteedi parandamist käsitlevate ühiseeskirjade kohta (EÜT 1998, L 15, lk 14; ELT eriväljaanne 06/03, lk 71), mida on muudetud Euroopa Parlamendi ja nõukogu 20. veebruari 2008. aasta direktiiviga 2008/6/EÜ, millega muudetakse direktiivi 97/67/EÜ seoses ühenduse postiteenuste siseturu rajamise lõpuleviimisega (ELT 2008, L 52, lk 3; edaspidi „direktiiv 97/67“).
(
3
)	22. juuli 1999. aasta seadusandlik dekreet nr 261 direktiivi 97/67/EÜ […] rakendamise kohta (Decreto Legislativo 22 luglio 1999, n. 261 – Attuazione della direttiva 97/67/CE concernente regole comuni per lo sviluppo del mercato interno dei servizi postali comunitari e per il miglioramento della qualità del servicio) (GURI nr 182, 5.8.1999).
(
4
)	31. märtsi 2011. aasta seadusandlik dekreet nr 58 direktiivi 2008/6/EÜ […] ülevõtmise kohta (Decreto Legislativo n. 58 – Attuazione della direttiva 2008/6/CE che modifica la direttiva 97/67/CE, per quanto riguarda il pieno completamento del mercato interno dei servizi postali della Comunità) (GURI nr 98, 24.4.2011).
(
5
)	AGCOM asutati 13. juuli 1997. aasta seaduse nr 249, millega asutatakse side tagamise amet ja kehtestatakse sätted telekommunikatsiooni ning raadio ja televisiooni süsteemide kohta (legge n. 249, di Istituzione dell’Autorità per le garanzie nelle comunicazioni e norme sui sistemi delle telecomunicazioni e radiotelevisivo) (GURI nr 177, 31.7.1997), artikli 1 lõikega 1.
(
6
)	6. detsembri 2011. aasta dekreetseadus nr 201 kiireloomuliste meetmete kohta majanduskasvu, võrdsuse ja avaliku sektori raamatupidamisarvestuse tugevdamise tagamiseks (decreto-legge 6 dicembre 2011, n. 201 – Disposizioni urgenti per la crescita, l’equità e il consolidamento dei conti pubblici) (GURI nr 284, 6.12.2011), mida on muudetud 22. detsembri 2011. aasta seadusega nr 214 (GURI nr 300, 27.12.2011).
(
7
)	23. detsembri 2005. aasta seadus nr 266, millega kehtestatakse sätted riigi aastaeelarve ja mitmeaastase eelarve koostamiseks (2006. aasta eelarveseadus) (Legge n. 266, recante „Disposizioni per la formazione del bilancio annuale e pluriennale dello Stato (finanziaria 2006)“) (GURI nr 302, 29.12.2005).
(
8
)	24. aprilli 2017. aasta dekreetseadus nr 50 kiireloomuliste finantsmeetmete ning piirkondlikele ja kohalikele üksustele suunatud abimeetmete kohta, täiendavate tegevuste kohta seismilisest tegevusest mõjutatud piirkondade toetamiseks ning arengumeetmete kohta (Decreto-legge 24 aprile 2017, n. 50 – Disposizioni urgenti in materia finanziaria, iniziative a favore degli enti territoriali, ulteriori interventi per le zone colpite da eventi sismici e misure per lo sviluppo; GURI serie generale nr 50, 24.4.2017; regulaarne lisa nr 20), mida on muudetud 21. juuni 2017. aasta seadusega nr 96 (GURI nr 144, 23.6.2017).
(
9
)	Direktiivi 97/67 artikli 9 lõike 2 teise lõigu neljas taane. Sama direktiivi artikli 22 lõike 1 kohaselt määravad liikmesriigid reguleerivad asutused.
(
10
)	Kohtujurist Mengozzi 16. märtsi 2016. aasta ettepanek kohtuasjas DHL Express (Austria) (C‑2/15, EU:C:2016:168, punkt 22).
(
11
)	Tuleb täpsustada, kas need peavad olema kõik kulud, sealhulgas üldkulud (ühised), või üksnes kulud, mis on rangelt seotud riigi reguleerivate asutuste ülesannete täitmisega postisektoris. Selleks on väga oluline tõlgendada direktiivis 97/67 kasutatud mõistet „tegevuskulud“, mis ei ole päris selge.
(
12
)	16. novembri 2016. aasta kohtuotsus DHL Express (Austria) (C‑2/15, EU:C:2016:880, punkt 29).
(
13
)	16. novembri 2016. aasta kohtuotsus DHL Express (Austria) (C‑2/15, EU:C:2016:880, punkt 31) ja kohtujurist Mengozzi ettepanek selles kohtuasjas (EU:C:2016:168, punkt 46).
(
14
)	Nendele sõnadele eelotsusetaotluse esitanud kohtu antud tähenduses.
(
15
)	„Tegevuskulud“ on direktiivi 97/67 prantsuskeelses versioonis tõlgitud „coûts de fonctionnement“; itaaliakeelses versioonis „costi operativi“; saksakeelses versioonis „betrieblichen Aufwendungen“; ingliskeelses versioonis „operational costs“; portugalikeelses versioonis „custos de funcionamento“ ja rumeeniakeelses versioonis „costurile operaționale“.
(
16
)	12. novembri 2019. aasta kohtuotsus Haqbin (C‑233/18, EU:C:2019:956, punkt 42).
(
17
)	Direktiivi 97/67 artikli 9 ebatäpsus selles küsimuses on vastuolus nende (otseste või ühiste) kulude üksikasjaliku reguleerimisega, mida universaalteenuse osutajad peavad oma raamatupidamises kajastama (artikkel 14).
(
18
)	Euroopa Parlamendi ja nõukogu 7. märtsi 2002. aasta direktiiv elektrooniliste sidevõrkude ja ‑teenuste ühise reguleeriva raamistiku kohta (EÜT 2002, L 108, lk 33; ELT eriväljaanne 13/29, lk 349), mida on muudetud Euroopa Parlamendi ja nõukogu 25. novembri 2009. aasta direktiiviga 2009/140/EÜ, millega muudetakse direktiive 2002/21/EÜ elektrooniliste sidevõrkude ja -teenuste ühise reguleeriva raamistiku kohta, 2002/19/EÜ elektroonilistele sidevõrkudele ja nendega seotud vahenditele juurdepääsu ja vastastikuse sidumise kohta ning 2002/20/EÜ elektrooniliste sidevõrkude ja -teenustega seotud lubade andmise kohta (ELT 2009, L 337, lk 37).
(
19
)	Euroopa Parlamendi ja nõukogu 7. märtsi 2002. aasta direktiiv elektrooniliste sidevõrkude ja ‑teenustega seotud lubade andmise kohta (loadirektiiv) (EÜT 2002, L 108, lk 21; ELT eriväljaanne 13/29, lk 337), mida on muudetud direktiiviga 2009/140.
(
20
)	Põhikohtuasja asjaolude asetleidmise ajal kehtisid direktiivid 2002/20 ja 2002/21, kuid alates 20. detsembrist 2020 tunnistati need kehtetuks Euroopa Parlamendi ja nõukogu 11. detsembri 2018. aasta direktiiviga (EL) 2018/1972, millega kehtestatakse Euroopa elektroonilise side seadustik (ELT 2018, L 321, lk 36).
(
21
)	Postisektor ja elektroonilise side sektor on teatud määral kattuvad (mõnes liikmesriigis, näiteks Itaalias, teostab mõlema sektori üle järelevalvet sama riigi reguleeriv asutus), kuid nende vahel on ka olulisi erinevusi. Seega tuleb ühte sektorit käsitlevatest direktiividest tulenevate lahenduste teise ülevõtmisel toimida ettevaatlikult.
(
22
)	Direktiivi 2002/21 artikli 3 lõigetest 3 ja 3a nähtub vastavalt 28. juuli 2016. aasta kohtuotsusele Autorità per le Garanzie nelle Comunicazioni (C‑240/15, EU:C:2016:608, punkt 36), et „[direktiivis 2002/21] on nõutud, et riigi reguleerivate asutuste sõltumatuse ja erapooletuse tagamiseks tagavad liikmesriigid, et riigi reguleerivatel asutustel on neile määratud ülesannete täitmiseks vajalikud rahalised ja inimressursid […]“. Kohtujuristi kursiiv.
(
23
)	Direktiivi 2002/20 põhjenduse 30 kohaselt võib „[s]elleks, et rahastada riigi reguleeriva asutuse tegevust loasüsteemi haldamisel ja kasutusõiguste andmisel, […] elektrooniliste sideteenuste osutajatele kehtestada haldustasu. Sellised tasud peaksid katma nimetatud tegevuse haldamise tegelikud kulud. […]“. Põhjenduses 31 on lisatud, et „[h]aldustasusüsteem ei tohiks moonutada konkurentsi ega luua takistusi turuletulijatele“.
(
24
)	Nende kulude hulka võivad kuuluda „kulu[d], mis on seotud rahvusvahelise koostöö, ühtlustamise ja standardimise, turuanalüüsi, tingimuste täitmise kontrollimise ja muu turukontrolliga ning regulatiivse tööga, millega kaasneb teiseste õigusaktide ja haldusotsuste, näiteks juurdepääsu ja vastastikust sidumist käsitlevate otsuste ettevalmistamine ja jõustamine“.
(
25
)	18. juuli 2013. aasta kohtuotsus Vodafone Omnitel jt (C‑228/12–C‑232/12 ja C‑254/12–C‑258/12, EU:C:2013:495, punktid 38–40 ja 42) ning 28. juuli 2016. aasta kohtuotsus Autorità per le Garanzie nelle Comunicazioni (C‑240/15, EU:C:2016:608, punkt 45).
(
26
)	18. juuli 2013. aasta kohtuotsus Vodafone Omnitel jt (C‑228/12–C‑232/12 ja C‑254/12–C‑258/12, EU:C:2013:495, punktid 41 ja 42) ning 28. juuli 2016. aasta kohtuotsus Autorità per le Garanzie nelle Comunicazioni (C‑240/15, EU:C:2016:608, punkt 46).
(
27
)	29. aprilli 2020. aasta kohtumäärus BRT Italia jt (C‑399/19, EU:C:2020:346, punkt 43): „[direktiivi 2002/20] artikli 12 lõike 1 punkti a tuleb tõlgendada nii, et elektroonilise side võrke või teenuseid pakkuvatele ettevõtjatele selle sätte alusel kehtestatud haldustasuga võib katta ainult kulud, mis on seotud riigi reguleeriva asutuse kolme liiki tegevusega, mis on selles sättes loetletud ja mille hulka kuuluvad reguleerimise, järelevalve, vaidluste lahendamise ja sanktsioonide määramise ülesanded, olemata piiratud turu eelneva reguleerimise tegevusega seotud kuludega“.
(
28
)	Elektroonilise side valdkonna riigi reguleerivaid asutusi käsitleva Euroopa Kohtu praktika muid aspekte võib tegelikult postisektoris raskusteta kasutada. Vt käesoleva ettepaneku punktid 72 ja 79.
(
29
)	Eelkõige kehtestada järelevalve- ja reguleerimismenetlused universaalteenuse osutamise tagamiseks ning tagada konkurentsieeskirjade täitmine postisektoris (direktiivi 97/67 artikli 22 lõige 2).
(
30
)	Avalike ülesannete täitmise kulude katmiseks kehtestatud tasudes on nagu igas muus maksus vaieldamatult poliitilise hinnangu komponent. Selline postiettevõtjate tulu alusel kehtestatud tasu, nagu on Itaalias kehtestatud teatava tuhandikuna nende tuludest, ei näi kahjustavat sektori ettevõtjate konkurentsivõimet ega ähvardavat nende toimetulekut.
(
31
)	Peter Dunn, Postal operators contribute to NRAs’ costs but at very different levels (2021), kättesaadav aadressil https://www.cullen-international.com/news/2021/04/Postal-operators-contribute-to-NRAs--costs-but-at-very-different-levels.html.
(
32
)	Direktiivi 2008/6 põhjenduses 47 rõhutatakse riigi reguleerivate asutuste sõltumatust ja iseseisvust: „[…] Vastavalt regulatiivsete ja tegevusfunktsioonide lahususe põhimõttele peaksid liikmesriigid kindlustama oma reguleerivate asutuste sõltumatuse, tagades sellega nende otsuste erapooletuse. […]“.
(
33
)	Direktiivi 2008/6 põhjenduses 47 on märgitud, et „[riigi] reguleerivatele asutustele tuleks anda nende ülesannete täitmiseks kõik vajalikud ressursid, nagu personal, eksperditeadmised ja rahalised vahendid“.
(
34
)	OCDE, The Governance of Regulators – Being an independent Regulator, OECD Publishing, Pariis, 2016, kättesaadav aadressil https://read.oecd-ilibrary.org/governance/being-an-independent-regulator_9789264255401-en#page4, lk 79 ja 80, ning OCDE, Creando una cultura de independencia: Guía práctica contra influencias indebidas, Éditions OCDE, Pariis, 2017, kättesaadav aadressil https://www.oecd-ilibrary.org/fr/governance/creando-una-cultura-de-independencia_9789264287877-es, lk 27 ja 28.
(
35
)	OCDE, The Governance of Regulators – Equipping Agile and Autonomous Regulators, OECD Publishing, Pariis, 2022, kättesaadav aadressil https://read.oecd-ilibrary.org/governance/equipping-agile-and-autonomous-regulators_7dcb34c8-en#page52, lk 50: „Appropriate funding mechanisms should ensure that regulators receive sufficient funds for an effective and efficient execution of their activities, and should contain adequate safeguards that prevent undue influence in the work of regulators through the appropriation or restriction of funds“.
(
36
)	Eelotsusetaotluse punkt 78.
(
37
)	Erasektori osamaksetega rahastatava riigi reguleeriva asutuse majanduslik blokaad võib toimuda isegi siis, kui ta kogub tasusid täitemenetluse teel, kui sissenõudmine peatatakse kohtule esitatud kaebustega, mille menetlemine võitab aega. Selles kontekstis võib muude meetmete puudumisel postisektori ettevõtjate – kes on riigi reguleeriva asutuse ainsad rahastajad – takistav suhtumine riigi reguleeriva asutuse reguleerimis- ja järelevalveülesannete täitmist raskendada või koguni takistada (vt eelotsusetaotluse punkt 78).
(
38
)	12. novembri 2014. aasta kohtuotsus Guardian Industries ja Guardian Europe vs. komisjon (C‑580/12 P, EU:C:2014:2363, punkt 51), 4. mai 2016. aasta kohtuotsus Pillbox 38 (C‑477/14, EU:C:2016:324, punkt 35) ning 7. märtsi 2017. aasta kohtuotsus RPO (C‑390/15, EU:C:2017:174, punkt 41).
(
39
)	16. novembri 2016. aasta kohtuotsus DHL Express (Austria) (C‑2/15, EU:C:2016:880, punkt 20).
(
40
)	31. mai 2018. aasta kohtuotsus Confetra jt (C‑259/16 ja C‑260/16, EU:C:2018:370, punkt 38) ning 21. novembri 2019. aasta kohtuotsus Deutsche Post jt (C‑203/18 ja C‑374/18, EU:C:2019:999, punkt 65).
(
41
)	Postisektori areng on olnud kiire ning universaalteenuse osutajate ja kullerpostiettevõtjate tegevus kaldub üksteisele lähenema.
(
42
)	Direktiivi 97/67 muutmisega direktiiviga 2008/6 soovis liidu seadusandja vastavalt viimati nimetatud direktiivi põhjendustele 13 ja 16 viia postiteenuste turu liberaliseerimise protsessi lõpule ning kinnitada postiteenuste siseturu täieliku rakendamise tähtpäeva, kaotades teatavate universaalteenuse osutajate suhtes mitte ainult viimased selle turu täieliku avamise takistused, vaid ka kõik muud postiteenuste osutamisel esinevad takistused. Vt selle kohta 27. märtsi 2019. aasta kohtuotsus Pawlak (C‑545/17, EU:C:2019:260, punkt 31).
(
43
)	21. juuli 2011. aasta kohtuotsus Telefónica de España (C‑284/10, EU:2011:513, punktid 31 ja 32: „Seoses küsimusega, kas liikmesriikidel on õigus sellise tasu suurus kindlaks määrata maksukohustuslase tegevuse kogutulu põhjal, nagu selle näevad ette põhikohtuasjas kõnealused õigusnormid, tuleb […] asuda seisukohale, […] et tegemist on objektiivse, läbipaistva ja mittediskrimineeriva kriteeriumiga. Teisest küljest, nagu märkis kohtuistungil komisjon, ei ole nimetatud määratlemiskriteerium selline, et sel puudub igasugune seos riigi […] asutuse kantud kuludega. Neil asjaoludel ei ole direktiiviga 97/13 vastuolus see, kui liikmesriigid määravad selle direktiivi artikli 6 alusel tasu suuruse kindlaks maksukohustuslase tegevuse kogutulu põhjal.“).
(
44
)	31. mai 2018. aasta kohtuotsus Confetra jt (C‑259/16 ja C‑260/16, EU:C:2018:370, punkt 49).
(
45
)	31. mai 2018. aasta kohtuotsus Confetra jt (C‑259/16 ja C‑260/16, EU:C:2018:370, punkt 50).
(
46
)	Käesoleva ettepaneku punktides 60–62 toodud nüanssidega.
(
47
)	21. juuli 2011. aasta kohtuotsus Telefónica de España (C‑284/10, EU:2011:513, punkt 28): „direktiivi 97/13 [ei saa] tõlgendada nii, et maksukohustuslasest ettevõtjale kehtestatud tasu ja nimetatud riikliku pädeva asutuse tegelikult kantud kulud, mis on seotud selle ettevõtjaga kindla ajavahemiku jooksul, peavad olema täpselt vastavuses, kuna ükski direktiivi 97/13 säte sellist kohustust ette ei näe“. Sama kehtib ka direktiivi 97/67 kohta.