62013CC0534
KOHTUJURISTI ETTEPANEK
JULIANE KOKOTT
esitatud 20. novembril 2014 (
1
)
Kohtuasi C‑534/13
Fipa Group s.r.l. jt
(eelotsusetaotlus, mille on esitanud Consiglio di Stato (Itaalia))
„ELTL artikli 191 lõige 2 — Direktiiv 2004/35/EÜ — Keskkonnavastutus keskkonnakahjustuste ärahoidmise ja parandamise osas — Põhimõte, et saastaja maksab — Selle omaniku vastutus, kes ei ole keskkonnakahjustust põhjustanud”
I. Sissejuhatus
1.
Itaalia linn Carrara on kuulus oma marmori poolest. Linna ümbruskonnas leidis varasemal ajal siiski aset ka muu tööstustegevus. See tõi vähemalt naaberlinna Massa Carrara piirkonnas kaasa märkimisväärse saastuse, mistõttu määrati see piirkond „riikliku tähtsusega alaks”. Pärast asjaomaste maatükkide omanike vahetumist vaidlevad praegused omanikud, kes ei ole saastust põhjustanud, Itaalia ametiasutustega selle üle, millisel määral saab neilt nõuda saneerimist.
2.
Consiglio di Stato (Itaalia Riiginõukogu) andmetel näeb Itaalia õigus ette üksnes seda, et selliseid omanikke saab kohustada saneerimiskulusid kandma kinnistu väärtuse ulatuses. Nad ei ole seevastu kohustatud võtma ise parandusmeetmeid või kandma suuremaid saneerimiskulusid. Consiglio di Stato küsib seetõttu Euroopa Kohtult, kas ELTL artikli 191 lõikes 2 sätestatud põhimõtted, nimelt põhimõte, et saastaja maksab, ettevaatuspõhimõte, ennetusmeetmete võtmise põhimõte ja põhimõte, et keskkonnakahjustus tuleb heastada eeskätt kahjustuse kohas, ning keskkonnavastutuse direktiiv (
2
) näevad ette, et sellistele omanikele tuleb panna suuremad kohustused.
II. Õiguslik raamistik
A. Liidu õigus
3.
Liidu keskkonnapoliitika põhimõtted, eelkõige põhimõte, et saastaja maksab, on sätestatud ELTL artikli 191 lõikes 2:
„Liidu keskkonnapoliitika, võttes arvesse liidu eri piirkondade olukorra mitmekesisust, seab eesmärgiks kaitstuse kõrge taseme. See rajaneb ettevaatusprintsiibil ja põhimõtetel, mille järgi tuleb võtta ennetusmeetmeid ja keskkonnakahjustus heastada eeskätt kahjustuse kohas, saastaja peab aga maksma.
[…]”
4.
Nagu rõhutab keskkonnavastutuse direktiivi artikkel 1, viib see direktiiv ellu eelkõige põhimõtte, et saastaja maksab:
„Käesoleva direktiivi eesmärgiks on luua põhimõttel „saastaja maksab” põhinev keskkonnavastutuse süsteem keskkonnakahjustuste ärahoidmiseks ja parandamiseks.”
5.
Keskkonnavastutuse direktiivi põhjendus 13 näitab siiski ära saastaja- maksab-põhimõtte piirid:
„Vastutusmehhanism ei võimalda parandada igat liiki keskkonnakahjustusi. Vastutusmehhanismi toimimiseks peab olema võimalik kindlaks teha üks või mitu saastajat, kahjustused peavad olema konkreetsed ja mõõdetavad ning kahjustuse ja väljaselgitatud saastaja(te) vahel peab olema kindlaks tehtud põhjuslik seos. Keskkonnavastutus ei ole seetõttu sobiv vahend käsitlemaks ulatuslikku hajusaastust, sest sellisel juhul ei ole kahjulikku keskkonnamõju võimalik seondada teatud üksikute ettevõtjate tegudega või tegematajätmistega.”
6.
Keskkonnavastutuse direktiivi artikli 8 lõige 3 piirab ettevõtjate kulude kandmist teatavatel juhtudel:
„3.   Ettevõtjalt ei nõuta käesoleva direktiivi kohaselt teostatavatest ennetusmeetmetest või parandusmeetmetest tingitud kulude kandmist, kui ettevõtja suudab tõendada, et keskkonnakahjustus või selle otsene oht
a)
on põhjustatud kolmanda osapoole poolt ja tekkis vaatamata sellele, et rakendati asjakohaseid ohutusmeetmeid, või
b)
on tingitud avaliku võimu poolt antud käsu või juhise täitmisest, välja arvatud juhul, kui tegemist on ettevõtja enda tegevusest tingitud heitmete või muu sündmuse tagajärjel antud käsu või juhisega.
Kõnealustel juhtudel rakendavad liikmesriigid asjakohased meetmed tagamaks, et ettevõtja parandab tekkinud kulud.”
7.
Keskkonnavastutuse direktiivi artikli 16 lõige 1 lubab liikmesriikidel kehtestada teatud kaugemaleulatuvaid eeskirju:
„Käesolev direktiiv ei takista liikmesriike hoidmast kehtivana või kehtestamast rangemaid eeskirju keskkonnakahjustuste ärahoidmise või parandamise kohta, sealhulgas käesoleva direktiivi nõuetele vastavate uute ärahoidmis- ja parandustoimingute ning kahjustuste eest vastutavate täiendavate osapoolte määratlemine.”
8.
Lõpuks viidatakse eelotsusetaotluses keskkonnavastutuse direktiivi põhjendusele 24, mis puudutab direktiivi rakendamist:
„Tuleb tagada, et on võimalik kasutada teostamise ja rakendamise tõhusaid vahendeid, tagades samal ajal, et asjakohaste ettevõtjate ja muude asjakohaste osapoolte õigustatud huvid on piisavalt turvatud. Pädevad asutused peaksid vastutama eriülesannete eest, mis hõlmavad asjakohast halduslikku kaalutlusõigust, eelkõige kahjustuse tähtsuse hindamist ja otsuste vastuvõtmist parandusmeetmete kohta.”
B. Itaalia õigus
9.
3. aprilli 2006. aasta decreto legislativo nr 152 (edaspidi „seadusandlik dekreet nr 152”) artikkel 3ter osutab selgelt ELTL artikli 191 lõike 2 varasemale redaktsioonile, nimelt Euroopa Liidu lepingu artikli 174 lõikele 2, mõeldud on arvatavasti Euroopa Ühenduse asutamislepingut. See säte kohustab igaüht, ametiasutusi ning eraõiguslikke isikuid, kaitsma keskkonda asjakohaste meetmetega, mis lähtuvad ettevaatuspõhimõtte ja ennetavate meetmete võtmise põhimõttest, põhimõttest, et keskkonnakahjustus tuleb heastada eeskätt kahjustuse kohas ning põhimõttest, et saastaja maksab.
10.
Seadusandliku dekreedi nr 152 artikli 244 lõiked 1 ja 2 näevad ette, et pädevad asutused teevad pärast maa-ala saastumise tuvastamist saastajale hoiatuse. Vastavalt lõikele 3 teatatakse sellest otsusest ka maa-ala omanikule. Lõike 4 kohaselt võtavad pädevad asutused vajalikud meetmed maa-ala ohutuks muutmiseks ja saneerimiseks, kui saastuse eest vastutavat isikut ei ole võimalik kindlaks teha ja kui maa-ala omanik ega muu huvitatud pool ei asu tegutsema.
11.
Seadusandliku dekreedi nr 152 artikli 245 lõige 1 lubab omanikul ja teistel huvitatud pooltel võtta vajalikud meetmed maa-ala ohutuks muutmiseks ja selle seisundi taastamiseks. Lõike 2 kohaselt peavad maa-ala omanik või haldaja sõltumata saastuse põhjustaja kohustustest teavitama pädevaid asutusi ja võtma teatavaid ennetavaid meetmeid, kui nad saavad teada saastuse piirmäärade ületamise ohust.
12.
Vastavalt seadusandliku dekreedi nr 152 artiklile 250 võtavad pädevad asutused vajalikud meetmed, kui saastaja ei tegutse või kui teda ei ole võimalik kindlaks teha ja kui ka omanik või teised huvitatud pooled ei asu tegutsema.
13.
Vastavalt seadusandliku dekreedi nr 152 artikli 253 lõikele 1 on seadusandliku dekreedi selle jao kohased meetmed kinnisasja reaalkoormatised (oneri reali). Lõige 2 sätestab, et nende meetmete kulude katmiseks seatakse kinnisasjale eriline asjaõiguslik eesõigus (privilegio speciale immobiliare). Kui kinnisasja omanikult, kes ei ole reostust põhjustanud, nõutakse kulude katmist, tuleb vastavalt lõikele 3 eraldi tõendada, et saastajat ei ole võimalik kindlaks teha või et temalt ei saa kulude katmist nõuda. Vastavalt lõikele 4 võib omanikult nõuda kulude kandmist pärast saneerimist kuni maatüki väärtuse ulatuses.
III. Siseriiklik kohtuvaidlus ja eelotsusetaotlus
14.
Fipa Group s.r.l., TWS Automation s.r.l. ja Ivan s.r.l omandasid teatavad maatükid, mis kuulusid varem Montedisoni kontsernile. Maatükid asuvad nn riikliku tähtsusega alal Massa Carrara ning on märkimisväärselt saastatud, kusjuures vaieldamatult ei ole saastust põhjustanud kolm esimesena nimetatud äriühingut. Ilmselt on pigem tegemist selle saastuse tagajärgedega, mille tekkimise eest vastutas veel Montedisoni kontsern ning mille suhtes võeti saneerimismeetmeid juba eelmise sajandi lõpus.
15.
Pädevad avalikud asutused tegid menetlusosaliste andmetel nimetatud äriühingutele kui asjaomaste maatükkide omanikele 7. novembri 2011. aasta dekreediga ülesandeks võtta teatavad kiireloomulised kaitsemeetmed ja esitada (1995. aastast pärineva) saneerimiskava muudetud versioon. Lisaks nimetati selles dekreedis saastuse põhjustajana äriühingut Montedison Srl. (nüüd „Edison S.p.A.”). Teda kohustati võtma samu meetmeid.
16.
Kolme esimesena nimetatud äriühingu kaebuse peale tühistas Toscana maakonna halduskohus esimeses kohtuastmes nende meetmete võtmise kohustuse. Nüüd peab Consiglio di Stato täiskogu (edaspidi „Riiginõukogu”) tegema otsuse apellatsioonkaebuste asjas, mille Ministero dell’Ambiente e della Tutela del Territorio e del Mare (Itaalia keskkonnaministeerium) esitas nende kolme kohtuotsuse peale.
17.
Selles menetluses esitab Riiginõukogu Euroopa Kohtule järgmise eelotsuse küsimuse:
„Kas sellised liikmesriigi õigusnormid, nagu on sätestatud 3. aprilli 2006. aasta seadusandliku dekreedi nr 152 artiklites 244, 245 ja 253, mis ei luba juhul, kui ala reostus on tuvastatud, kuid saastajat ei ole võimalik kindlaks teha või ei ole võimalik panna teda parandusmeetmeid võtma, ametiasutusel nõuda kiireloomuliste kaitsemeetmete võtmist ja saneerimist omanikult, kes ei ole reostuse eest vastutav, vaid näevad talle ette ainult varalise vastutuse, mis piirdub maatüki väärtusega pärast saneerimist, on vastuolus Euroopa Liidu keskkonnapõhimõtetega, mis on sätestatud Euroopa Liidu toimimise lepingu artikli 191 lõikes 2 ning Euroopa Parlamendi ja nõukogu 21. aprilli 2004. aasta direktiivis 2004/35/EÜ keskkonnavastutusest keskkonnakahjustuste ärahoidmise ja parandamise kohta (artiklis 1 ja artikli 8 lõikes 3; põhjendustes 13 ja 24) – täpsemalt põhimõttega, et saastaja maksab, ettevaatuspõhimõtte, ennetusmeetmete võtmise põhimõtte, ja põhimõttega, et keskkonnakahjustus tuleb heastada eeskätt kahjustuse kohas?”
18.
Kirjalikus menetluses teatas Itaalia Riiginõukogu Euroopa Kohtule, et menetlusse astus Versalis S.p.a. (edaspidi „Versalis”). Põhikohtuasja pooltena esitasid oma kirjalikud seisukohad Ivan Srl. (edaspidi „Ivan”), Edison S.p.a. (edaspidi „Edison”) ja Versalis ning teiste menetlusosalistena Poola Vabariik, Itaalia Vabariik ja Euroopa Komisjon. 5. novembri 2014. aasta kohtuistungil osalesid Ivan, Edison, Versalis, Itaalia ja komisjon.
IV. Õiguslik hinnang
19.
Itaalia Riiginõukogu soovib selgitust selle kohta, kas siseriikliku õiguse sätted, mis ei luba juhul, kui ala reostus on tuvastatud, kuid saastajat ei ole võimalik kindlaks teha või ei ole võimalik panna teda parandusmeetmeid võtma, haldusasutusel nõuda kiireloomuliste kaitsemeetmete võtmist ja saneerimist omanikult, kes ei ole reostuse eest vastutav, vaid näevad talle ette ainult varalise vastutuse, mis piirdub maatüki väärtusega pärast saneerimist, on vastuolus ELTL artikli 191 lõike 2 ja keskkonnavastutuse direktiivi põhimõtetega.
20.
Järelikult tuleb kontrollida, kas liidu õigus kohustab liikmesriike nõudma saastatud maatüki omanikult teatavate meetmete võtmist selle maatüki ohutuks muutmiseks ja saneerimiseks, kuigi tema saastust ei põhjustanud.
21.
Selleks tuleb kõigepealt uurida keskkonnavastutuse direktiivi kui erinormi ning seejärel käsitleda ELTL artikli 191 lõike 2 põhimõtteid. Lõpuks puudutan lühidalt ka jäätmeid reguleerivaid liidu õigusnorme, mille kohta käesoleval juhul siiski küsimust ei esitata.
22.
Etteruttavalt tahaksin viidata selle hindamise tulemusele: nimelt ei saa välistada, et liit täpsustab ELTL artikli 191 lõike 2 põhimõtteid asjaomase kohustuse mõttes. (
3
) Riiginõukogu viidatud keskkonnavastutuse direktiivis sellist täpsustust siiski ei leidu. Seda, kas muud õigusnormid, näiteks jäätmeid käsitlevad normid, ulatuvad kaugemale, ei peaks Euroopa Kohus käesolevas menetluses uurima, et vältida ootamatut otsust, millele ei ole eelnenud piisavat arutamist.
A. Keskkonnavastutuse direktiiv
1. Keskkonnavastutuse direktiivi kohta esitatud eelotsuse küsimuse vastuvõetavus
23.
Eelotsuse küsimuse vastuvõetavuses, niivõrd kui see puudutab keskkonnavastutuse direktiivi, võib kahelda kahel põhjusel. Mõlemad puudutavad selle direktiivi asjakohasust.
24.
Esiteks on eelotsusetaotluse kohaselt kaheldav, kas Itaalia õigusnorme saab tõlgendada nii, et need näevad ette maatükkide omanike kaugemale ulatuva vastutuse, millele viidati eelotsuse küsimuses. Direktiiviga saab panna üksikisikutele kohustusi siiski vaid siis, kui siseriiklikku õigust tõlgendatakse direktiiviga kooskõlas. (
4
) Seega on võimalik, et tõlgendus, mille annab keskkonnavastutuse direktiivile Euroopa Kohus, ei mõjuta otsuse tegemist põhikohtuasjas.
25.
Siiski ei ole Euroopa Kohus pädev tõlgendama eelotsusetaotluse raames siseriiklikke õigusnorme. (
5
) Järelikult tuleb jääda eelduse juurde, et siseriiklike kohtute poolt eelotsuse tegemiseks esitatud küsimused on põhikohtuasjas otsuse tegemiseks asjakohased. (
6
)
26.
Sama kehtib ka eelotsuse küsimuse asjakohasuses kahtlemise teise võimaliku põhjuse suhtes. See puudutab keskkonnavastutuse direktiivi ajalist kohaldatavust põhikohtuasjale.
27.
Vastavalt artiklile 17 on keskkonnavastutuse direktiiv kohaldatav kahjustuste suhtes, mis on põhjustatud pärast 30. aprilli 2007 tekkinud heitmetest või asetleidnud sündmustest või intsidentidest, kui need kahjustused on tingitud tegevustest, mis on aset leidnud enne või pärast seda kuupäeva, kuid mis ei ole lõppenud enne kõnealust kuupäeva. (
7
)
28.
Edisoni andmed, mille kohaselt saastav tegevus lõpetati juba 1988. aastal ja alad saneeriti 1995. aastal – kuigi saneerimine ei pruukinud olla täiesti edukas –, räägivad seega keskkonnavastutuse direktiivi kohaldamise vastu põhikohtuasjas. Direktiivi kohaldamise seisukohalt oleks tähtsusetu ka see, kas asjaomased ettevõtjad on selle ettevõtja õigusjärglased, kes põhjustas kahjustused enne 30. aprilli 2007. (
8
)
29.
Järelikult peab eelotsusetaotluse esitanud kohus kontrollima asjaolude alusel, mida vaid tema saab hinnata, kas põhikohtuasjas kuuluvad pädevate asutuste poolt ette nähtud keskkonna parandusmeetmete esemeks olevad kahjustused keskkonnavastutuse direktiivi artiklis 17 sätestatud olukordade hulka. Juhul kui eelotsusetaotluse esitanud kohus jõuab järeldusele, et direktiiv on põhikohtuasjas ajaliselt kohaldatav, tuleb võtta direktiivi suhtes seisukoht. (
9
)
2. Keskkonnavastutuse direktiivi nõuded
30.
Küsimus, kas keskkonnavastutuse direktiivi põhimõtted kohustavad liikmesriike nõudma saastatud maatüki omanikult teatavate meetmete võtmist maatüki ohutuks muutmiseks ja saneerimiseks, kuigi tema saastust ei põhjustanud, on üllatav. Seda seetõttu, et keskkonnakahjustuse põhjustamine on füüsilisele või juriidilisele isikule direktiivis sätestatud kohustuste panemise eeldus.
31.
Vastavalt keskkonnavastutuse direktiivi artiklile 1 on direktiivi eesmärk luua saastaja-maksab-põhimõttel põhinev keskkonnavastutuse süsteem keskkonnakahjustuste ärahoidmiseks ja parandamiseks. Artikli 3 lõike 1 kohaselt kehtib direktiiv seega keskkonnakahjutuste suhtes, mis on põhjustatud ametialaste tegevuste teostamisest, ja keskkonnakahjustuste otsese ohu suhtes, mis on tingitud mis tahes sellisest tegevusest. Vastavalt artiklitele 5–7 peab sellise tegevuse eest vastutav ettevõtja rakendama vajalikke ennetus- ja parandusmeetmeid ja/või vastavalt artiklitele 8–10 ning põhjendusele 18 kandma nende meetmetega tekkivad kulud.
32.
Keskkonnavastutuse direktiivi põhjenduses 2 on selle kohta selgitatud, et see vastutus peaks ergutama ettevõtjaid rakendama meetmeid ja välja töötama menetlusi keskkonnakahjustusega seotud riski minimeerimiseks. Selleks et vastutusmehhanismid tagaksid (selle kohaselt soovitud) tulemused, märgib direktiivi põhjendus 13, et peab olema võimalik kindlaks teha üks või mitu saastajat, kahjustused peavad olema konkreetsed ja mõõdetavad ning kahjustuse ja väljaselgitatud saastaja(te) vahel peab olema kindlaks tehtud põhjuslik seos.
33.
Kahjustuse põhjustamise erilist tähtsust rõhutavad ka keskkonnavastutuse direktiivi põhjendus 20 ja artikli 8 lõige 3. Vastavalt sellele ei tuleks nõuda, et ettevõtjad kannavad kõnealuse direktiivi kohaselt rakendatud ennetusmeetmete või parandusmeetmete kulusid olukordades, kui kõnealune kahjustus või selle otsene oht on tekkinud teatud sündmustest, mis ettevõtjast ei sõltu. Selline vastutusest vabastamine on seega võimalik olenemata sellest, et ettevõtja majandustegevus põhjustab kahjustusi. Vastutusest vabastamiseks peab ettevõtja tõendama, et keskkonnakahjustuse või selle otsese ohu on põhjustanud kolmas isik ja et see tekkis hoolimata asjakohaste ohutusmeetmete võtmisest. Selline erand kehtib näiteks sabotaaži või välise sekkumise korral.
34.
Keskkonnavastutuse direktiivi artikli 8 lõiget 3 ei tule erinevalt Riiginõukogu esitatud hüpoteesist tõlgendada nii, et kuni muu põhjuse tõendamiseni on kindlasti võimalik eeldada, et saastuse on põhjustanud saastatud maatükki kasutav ettevõtja. Pigem vabastab see säte ettevõtja vastutusest, kuigi on tõendatud, et kahjustuse põhjustas tema majandustegevus.
35.
Siiski on Euroopa Kohus tõlgendanud keskkonnavastutuse direktiivi sõltumatult selle artikli 8 lõikest 3 nii, et kõne alla tuleb asjaomane eeldus ettevõtjate kahjuks. Nimelt on liikmesriikidel eelkõige ulatusliku täpselt piiritlemata hajusaastuse põhjuste tuvastamisel lai kaalutlusõigus. (
10
) Seetõttu on põhjustamise eeldamine lubatav ka juhul, kui on olemas usutavaid kaudseid tõendeid, näiteks ettevõtja käitise lähedus tuvastatud saastusele või leitud saasteainete vastavus nimetatud ettevõtja poolt tema majandustegevuses kasutatavatele ainetele. (
11
)
36.
Põhimõte, et saastaja maksab, ei tähenda, et ettevõtjad peavad kandma niisuguse saastuse heastamisega seotud kulud, mille põhjustamises nad ei ole osalenud. (
12
) Seetõttu on Euroopa Kohus juhtinud tähelepanu asjaolule, et vastavalt keskkonnavastutuse direktiivi artikli 11 lõikele 4 on ettevõtjatel võimalik kasutada edasikaebamise võimalusi, et vaidlustada selle direktiivi alusel võetud parandusmeetmed ning mis tahes põhjusliku seose olemasolu nende tegevuse ja tuvastatud saastuse vahel. (
13
) Eelkõige võivad nad ümber lükata eelduse, et nemad põhjustasid kahju. (
14
)
37.
Pelgalt kahjustatud maatükkide omanikel, kes ei ole kahjustust põhjustanud, ei ole äsja kirjeldatud keskkonnavastutuse direktiivi süsteemis mingit osa. Nende suhtes ei ole direktiiv üldse kohaldatav. (
15
)
38.
Sellist järeldust ei muuda ka ettevaatus- ja ennetamispõhimõte ega põhimõte, mille kohaselt tuleb keskkonnakahjustus heastada eeskätt kahjustuse kohas. Neid põhimõtteid tuleb küll arvesse võtta keskkonnavastutuse direktiivi tõlgendamisel, kuid need ei saa kaasa tuua eespool viidatud sätete teistsugust tõlgendamist.
39.
Ka keskkonnavastutuse direktiivi tõhusa rakendamise nõudest, mis sisaldub direktiivi põhjenduses 24, ei tulene maatükkide omanikele, kes ei ole kahjustust põhjustanud, direktiivist kaugemale ulatuvaid kohustusi.
3. Maatükkide omanike vastutus vastavalt teisele otsusele kohtuasjas ERG jt
a) Kohtuotsuse tõlked
40.
Näib, et kohtuasjas ERG jt tehtud teise otsuse mõned keeleversioonid tõendavad siiski seni tehtud järeldustele vastupidist. Viidatud Euroopa Kohtu otsuse kolmes keeleversioonis räägitakse rannikuga külgneva maa, mida puudutavad nimetatud parandusmeetmed, omanikest (
16
), kasutajatest (
17
) ja/või kontsessionääridest. (
18
) Euroopa Kohus tõdeb, et erakorralistel asjaoludel tuleb keskkonnavastutuse direktiivi tõlgendada nii, et see võimaldab pädeval asutusel nõuda neilt ettevõtjatelt, et nad teostaksid ise parandusmeetmed. (
19
)
41.
Siiski tuleb lähtuda sellest, et Euroopa Kohus ei teinud sellega järeldust maa omanike, kasutajate või kontsessionääride kohustuste kohta, vaid viitas ettevõtjatele keskkonnavastutuse direktiivi tähenduses, kes tegelevad asjaomastel maatükkidel majandustegevusega. Viidatud kohtuotsuse kõikides teistes keeleversioonides, eelkõige prantsuskeelses originaalis, mille arutasid läbi kõik osalenud kohtunikud, ja ka siduvas itaaliakeelses versioonis kasutatakse nimelt ettevõtja mõistet (
20
), nii nagu see sisaldub direktiivis.
b) Ettevõtja vastutus tema maalt lähtuvate ohtude eest
42.
Ent ka võimalikke tõlkeprobleeme arvesse võttes tuleb keskkonnavastutuse direktiivi pärast teist otsust kohtuasjas ERG jt tõlgendada erakorralistel asjaoludel ilmselt nii, et pädev asutus võib maatükkide omanikelt nõuda, et nad rakendaksid ise parandusmeetmeid, kui nad teostavad maatükkidel tegevust direktiivi tähenduses. (
21
) Kahjustuse põhjustamist eeldusena ei nimetata.
43.
Selline ettevõtja vastutus vastab Itaalia käsitusele. Selle kohaselt on tööstuslikult kasutatavate maatükkide omanikest ettevõtjad vastavalt saastaja- maksab-põhimõttele objektiivselt vastutavad maatükkide reostuse eest. Nad saavad maatükist majanduslikku kasu ning vastutavad seetõttu kõigi maatükist lähtuvate riskide eest. Seega ei ole tarvis tõendada, kas nemad on reostuse põhjustanud.
44.
Aga ka Euroopa Kohtu sedastuse selline tõlgendus ei ole veenev. Nimelt põhjendab Euroopa Kohus oma järeldust järgnevalt kohustustega, mille paneb keskkonnavastutuse direktiiv ettevõtjatele, kes on põhjustanud keskkonnakahjustuse. (
22
)
45.
Peale selle oleks kohtuasjas ERG jt tehtud teise otsuse tõlgendus, mis on esitatud eespool punktis 42, vastuolus samal päeval kohtuasjas ERG jt tehtud esimese otsuse järeldustega ettevõtja vastutuse sõltumise kohta kahjustuse põhjustamisest, mis omakorda viitavad olemasolevale kohtupraktikale. (
23
) Nii on ettevõtjatel saastaja-maksab-põhimõtte kohaselt parandamiskohustus ainult seetõttu, et nad on kaasa aidanud saastuse tekkimisele või saastumisohule. (
24
) Ka ei ole ettevõtjad vastavalt saastaja rahalise vastutuse põhimõttele kohustatud kandma niisuguse saastuse heastamisega seotud kulusid, mille põhjustamises nad ei ole osalenud. (
25
)
46.
Niisiis saab Euroopa Kohtu teises otsuses kohtuasjas ERG jt sisalduv sedastus puudutada ainult ettevõtjaid, kes on kahjustuse põhjustanud, isegi kui – nagu juba kirjeldatud (
26
) – seda põhjustamist ainult eeldatakse.
4. Liikmesriikide rangemad eeskirjad
47.
Maatükkide keskkonnakahjustuste eest saab omanikke, kes ei ole neid kahjustusi põhjustanud, siiski vastutama panna liikmesriikide võetavate meetmetega. Vastavalt artiklile 16 ei takista keskkonnavastutuse direktiiv liikmesriike hoidmast kehtivana või kehtestamast rangemaid eeskirju keskkonnakahjustuste ärahoidmise või parandamise kohta. Selles on sõnaselgelt nimetatud keskkonnakahjustuste eest vastutavate täiendavate osapoolte määratlemine.
48.
Seda õigust piiravad keskkonnavastutuse direktiivi eesmärgid, mida liikmesriigid ei või kahjustada. (
27
) Seetõttu on liikmesriikidel eelkõige keelatud määrata täiendavaid vastutajaid, kes asuvad direktiivi kohaselt vastutavate kahjustajate asemele. Kuna Itaalias kohaldatav pelgalt omanike vastutus eeldab aga vastavalt seadusandliku dekreedi nr 152 artikli 253 lõikele 3, et saastajat ei ole võimalik kindlaks teha või et temalt ei saa kulude katmist nõuda, siis ei kahjusta see säte seda eesmärki.
49.
Eelotsusetaotluse seisukohast on aga huvipakkuv üksnes see, kas keskkonnavastutuse direktiivi artikliga 16 antud rangemate eeskirjade kehtestamise võimalus loob kohustuse kaasata neid omanikke, kes ei ole kahjustust põhjustanud, suuremal määral kui seni ette nähtud.
50.
Selle vastu räägib asjaolu, et nimetatud pädevuse kasutamisel on liikmesriikidel kaalutlusõigus. Sedalaadi kaalutlusõigus võib aga olla piiratud, käesolevas asjas – nagu juba viidatud – näiteks tulenevalt vastuoludest keskkonnavastutuse direktiivi eesmärkidega. Ka võib kaalutlusõigus erandkorras olla vähendatud niivõrd, et tekib pädevuse kasutamise kohustus.
51.
Näiteks võib keskkonnamõju hindamise direktiivi (
28
) artikli 4 lõike 2 pealiskaudsel lugemisel jõuda järeldusele, et liikmesriikidel on õigus otsustada, kas II lisas loetletud projektide keskkonnamõju tuleb hinnata. Kohtupraktikast tuleneb siiski, et selle direktiivi eesmärkide alusel on kohustus hinnata niisuguste projektide keskkonnamõju, mis võivad keskkonda oluliselt mõjutada. (
29
)
52.
Vastupidi sellele ei tulene keskkonnavastutuse direktiivi artiklist 16 ega muudest sätetest selgeid pidepunkte kaalutlusõiguse vähendamise kohta selles tähenduses, et maa omanikke tuleb kaasata keskkonnakahjustuste parandamisse, kui nad ei ole kahjustust põhjustanud. Direktiiv eeldab äärmisel juhul vaikimisi, et liikmesriigid kohustavad neid isikuid taluma nende maal võetavaid vajalikke meetmeid ja nende teostamisel vajaduse korral koostööd tegema. Seetõttu näeb artikli 12 lõige 4 ette nende isikute ärakuulamise.
53.
Keskkonnavastutuse direktiivi artikli 16 kohase liikmesriikide kaalutlusõiguse täiendavad piirid võivad tuleneda eelotsusetaotluses nimetatud ELTL artikli 191 lõikes 2 sätestatud keskkonnaõiguse põhimõtetest. (
30
) Nimelt võeti ka artikkel 16 vastavalt ELTL artikli 192 lõikele 1 vastu nende eesmärkide saavutamiseks. Seetõttu tuleb lähtuda sellest, et keskkonnavastutuse direktiivi artikkel 16 seab eesmärgiks kaitstuse kõrge taseme, võttes arvesse liidu eri piirkondade olukorra mitmekesisust, ning rajaneb ettevaatus- ja ennetuspõhimõttel, põhimõttel, et keskkonnakahjustus tuleb heastada eeskätt kahjustuse kohas, ja põhimõttel, et saastaja maksab.
54.
Saastaja-maksab-põhimõtte tähtsus kattub põhiosas nende piiridega, mille keskkonnavastutuse direktiivi eesmärgid seavad artikli 16 kohaldamisele. Liikmesriigid ei või saastaja vastutuse põhimõtet kahjustada sellega, et saastaja kõrval või asemel määravad nad täiendavad vastutavad isikud. Täiendavad vastutajad võivad seetõttu vastutada ainult subsidiaarselt.
55.
See on muuhulgas vastavuses ka ennetamise põhimõttega. Kui saastajad teavad, et nad vastutavad kahjustuste eest täiel määral, võtavad nad selleks, et mitte lasta kahjul üldse tekkida, nõutavad ennetusmeetmed. Tavaliselt on saastajad need, kes saavad võtta kõige tõhusamaid meetmeid.
56.
Peale selle nõuab ennetuspõhimõte samamoodi nagu põhimõte, et keskkonnakahjustused tuleb heastada eeskätt kahjustuse kohas, siiski seda, et olenemata omanike võimalikust osalemisest kahju põhjustamises on saastatud maatükkidel võimalik võtta meetmeid selleks, et hoida ära kahjustuste edasine laienemine. Teatavatel asjaoludel võib olla ka nõutav, et omanik on meetmete võtmisel abiks, kuna ta tunneb oma maad paremini. Vastasel juhul oleks tunduvalt raskem, kui isegi mitte võimatu, takistada kahjustuste laienemist. Üldjuhul ei nõua kumbki põhimõte seevastu, et saneerimisel peaksid osalema omanikud ise.
57.
Lisaks sellele toetab ennetuspõhimõte teatavatel juhtudel küll maatükkide omanike kohustamist võtma ennetavaid kaitsemeetmeid ohtude vastu, mille eest on põhiosas vastutavad kolmandad isikud. Näiteks on mõeldav, et kui maatükile on korduvalt ebaseaduslikult jäätmeid ladestatud, peab maatüki omanik edasiste rikkumiste vältimiseks maatüki tarastama. Sellel põhimõttel rajanevad ka seadusandliku dekreedi nr 152 artikli 245 lõikes 2 sätestatud omanike kohustused anda reostusest teada ja võtta teatavaid kaitsemeetmeid, mida rõhutas Itaalia. Eelotsusetaotlus ei anna siiski alust eeldada, et käesolevas asjas on tegemist ennetuspõhimõttega. Seetõttu ei tule sellesse omaniku võimalikku vastutust toetavasse arusaama põhjalikumalt süveneda.
58.
Ka ei ole selge, kuidas peaks ettevaatuspõhimõte käesolevas asjas mõjutama keskkonnavastutuse direktiivi artikli 16 tõlgendamist seoses nende maaomanike vastutusega saneerimise eest, kes ei ole kahjustust põhjustanud. Selle põhimõtte kohaselt võib kaitsemeetmeid tarvitusele võtta siis, kui ohu olemasolu või selle ohu ulatuse üle ei ole võimalik kindlalt otsustada, ilma et peaks ära ootama, et nende ohtude tegelikkus ja tõsidus oleks täielikult tõendatud. (
31
) Kui aga on tuvastatud, et isik ei ole kahjustust põhjustanud, ei saa seda põhimõtet rakendada.
59.
Ebaselgus küsimuses, kas maa omanik põhjustas kahjustuse, võib seevastu anda alust eespool kirjeldatud kahjustamise eeldamiseks. (
32
) Sel juhul ei ole siiski enam ruumi keskkonnavastutuse direktiivi artikli 16 kohaldamiseks.
60.
Seega jääb üle üksnes kõrgetasemelise kaitse eesmärk. Selle eesmärgiga oleks maaomanike ulatuslik subsidiaarne vastutus keskkonnakahjustuste eest nende maatükkidel kindlasti vastavuses. Nimelt võimaldaks see vastutus kontsentreerida nappe avalikke vahendeid kahjustustele, mille puhul ei ole vastutajaid üldse võimalik kindlaks teha.
61.
Minu arvates on siiski välistatud, et selle eesmärgi alusel saaks keskkonnavastutuse direktiivi artiklis 16 sätestatud luba teha kindlaks täiendavaid vastutavaid isikuid mõista kohustusena. Pigem annab see luba liikmesriikidele pädevuse kaaluda kõrgetasemelise kaitse eesmärki võrreldes muude eesmärkidega, näiteks maaomanike põhiõigustega. Vastasel juhul paneks igasugune teisesest õigusest tulenev luba võtta rangemaid keskkonnakaitsemeetmeid liikmesriikidele kohustuse näha ette maksimaalne mõeldav kaitsetase, mis läheb kaugemale teisese õiguse normidest.
5. Vahejäreldus
62.
Sellised liikmesriigi õigusnormid – mis ei luba ametiasutusel juhul, kui ala reostus on tuvastatud ja kui saastajat ei ole võimalik kindlaks teha või ei ole võimalik panna teda parandusmeetmeid võtma, nõuda omanikult, kes ei ole reostuse eest vastutav, kiireloomuliste kaitsemeetmete võtmist ja saneerimist, vaid näevad omanikule ette ainult varalise vastutuse, mis piirdub maatüki väärtusega pärast saneerimist – ei ole järelikult vastuolus Euroopa Liidu keskkonnapõhimõtetega, mis on sätestatud keskkonnavastutuse direktiivis (artiklis 1, artikli 8 lõikes 3 ja artiklis 16 ning põhjendustes 13 ja 24) ja Euroopa Liidu toimimise lepingu artikli 191 lõikes 2: täpsemalt põhimõttega, et saastaja maksab, ettevaatuspõhimõtte, ennetusmeetmete võtmise põhimõtte ja põhimõttega, et keskkonnakahjustus tuleb heastada eeskätt kahjustuse kohas.
B. ELTL artikli 191 lõige 2
63.
Eelotsusetaotluse eesmärk on siiski tagada ka ELTL artikli 191 lõikes 2 sätestatud põhimõtete iseseisev kohaldamine. Arvestades kahtlusi, mis puudutavad keskkonnavastutuse direktiivi kohta esitatud märkuste asjakohasust asjas otsuse tegemise seisukohast (
33
), tuleb seda uurida nii liidu õiguse kui ka siseriikliku õiguse aspektist.
1. ELTL artikli 191 lõike 2 mõju liidu õiguse kohaselt
64.
ELTL artikli 191 lõige 2 kehtestab liidu keskkonnapoliitika põhimõtted. Vastavalt artiklile 192 teostab seda poliitikat liidu seadusandja. (
34
) Seevastu liikmesriikide kohustuste osas ei saa nimetatud sättele vahetult tugineda. (
35
)
65.
Sama vähe kohustab liidu õigus liikmesriike võtma neid põhimõtteid vahetult arvesse siseriikliku õiguse tõlgendamisel, mille liikmesriigid kehtestavad liidu õigusest sõltumatult ning väljaspool selle kohaldamisala.
66.
Järelikult tuleb ELTL artikli 191 lõikes 2 sätestatud põhimõtteid liidu õiguse kohaselt arvesse võtta eelkõige liidu asjaomase teisese õiguse tõlgendamisel (
36
), nagu tehti käesolevas asjas keskkonnavastutuse direktiivi tõlgendamisel.
2. ELTL artikli 191 lõike 2 mõju Itaalia õiguse kohaselt
67.
Versalis rõhutab siiski seadusandliku dekreedi nr 152 artiklit 3ter. Nimetatud säte käib sõnaselgelt ELTL artikli 191 lõike 2 varasema redaktsiooni kohta. See kohustab igaüht, ametiasutusi ning eraõiguslikke isikuid, kaitsma keskkonda asjakohaste meetmetega, mis lähtuvad ettevaatus- ja ennetamispõhimõttest ja põhimõttest, et kahjustus tuleb heastada eeskätt kahjustuse kohas, ning põhimõttest, et saastaja maksab.
68.
Kõnealune Itaalia õiguse säte võiks viia selleni, et Itaalia keskkonnaõigust tervikuna või vähemalt seadusandliku dekreedi nr 152 sätteid tuleb võimaluse korral tõlgendada kooskõlas ELTL artikli 191 lõikes 2 nimetatud põhimõtetega. Sellisel juhul oleks põhikohtuasjas otsuse tegemise seisukohast oluline, kuidas tuleks neid põhimõtteid tõlgendada liidu teisesest õigusest sõltumatult. Neil põhimõtetel oleks siis siseriikliku õiguse alusel „määrav mõju”, nagu Euroopa Kohus tuvastas juba direktiivide suhtes (
37
) või põhiõiguste suhtes seoses riigi oma kodanike diskrimineerimise (
38
) siseriikliku keeluga. (
39
)
69.
Euroopa Kohus ei ole siiski pädev otsustama selle üle, kas seadusandliku dekreedi nr 152 artiklil 3ter on Itaalia õiguses selline mõju. See on Itaalia kohtute ülesanne (
40
) ning seetõttu oleks see tegelikult pidanud kajastuma eelotsusetaotluses. (
41
)
70.
Käesolevas asjas on seadusandliku dekreedi nr 152 artikkel 3ter ilmselt kaudselt eelotsusetaotluse aluseks. Vastasel juhul oleks nimelt raske mõista, miks selline kohus nagu Itaalia Riiginõukogu arutab intensiivselt ELTL artikli 191 lõikes 2 sätestatud põhimõtteid ega seosta neid liidu teisese õiguse normidega, kusjuures peale selle on veel äärmiselt kaheldav nende normide, nimelt keskkonnavastutuse direktiivis sätestatud õigusnormide ajaline kohaldatavus.
71.
Lõpuks võib aga jääda lahtiseks, kas eelotsusetaotluses selgitati piisavalt seadusandliku dekreedi nr 152 artikli 3ter mõju. Isegi kui eeldada, et ELTL artikli 191 lõikes 2 sätestatud põhimõtted kujundavad selle normi alusel Itaalia keskkonnaõigust liidu teisesest õigusest sõltumatult, ei viita miski sellele, et see viiks teistsuguste järeldusteni, kui on tehtud keskkonnavastutuse direktiivi artikli 16 tõlgendamisel.
C. Jäätmeid käsitlevad õigusnormid
72.
Juba oma ettepanekus kohtuasjas ERG jt viitasin sellele, et jäätmeid käsitlevad liidu õigusnormid võivad ette näha maaomanike kaugemale ulatuva vastutuse saastatud alade saneerimise eest kui keskkonnavastutuse direktiiv, aga nõuavad ikkagi eeskätt saastaja vastutusele võtmist. (
42
) Näib, et selle kohaselt ei ole välistatud võtta teises järjekorras vastutusele ka reostatud maatükkide omanikud kui jäätmevaldajad, kes jäätmete ladustamises algselt ei osalenud (jäätmedirektiivi artiklid 14 ja 15 (
43
)).
73.
Kuna Riiginõukogu ja pooled käsitlevad viidatud ettepanekuid põhjalikult, kuid ei süvene jäätmeõigust reguleerivatesse liidu õigusnormidesse, soovitan Euroopa Kohtul siiski jätta nende normide suhtes samuti seisukoht võtmata.
74.
Otsus jäätmeõigusest tuleneva vastutuse kohta reostatud maapinna eest tõstataks nimelt keerulisi ja osalt delikaatseid küsimusi, samal ajal kui nende võimalik tähtsus põhikohtuasja jaoks on ebaselge.
75.
Euroopa Kohus on siiski juba sedastanud, et õnnetusjuhtumi tagajärjel pinnasesse, põhjavette või merre voolanud süsivesinikke, mida ei saa enam eesmärgipäraselt kasutada, tuleb pidada jäätmeteks. (
44
) Pinnas, mis on õnnetuse tagajärjel nende ainete valgumisest saastunud, tuleb samuti kvalifitseerida „jäätmeteks”. (
45
) Jäätmedirektiivi muutmisel revideeris seadusandja siiski vähemalt järeldusi selle kohta, kas saastunud pinnast saab pidada jäätmeteks (
46
), kui ta jättis jäätmedirektiivi artikli 2 lõike 1 punkti b kohaselt maa (in situ), sealhulgas välja kaevamata saastunud pinnase, edaspidi direktiivi kohaldamisalast välja.
76.
Siiski jääb kaheldavaks, kas selline säte saastunud pinnase jäätmeid käsitlevate normide kohaldamisalast tegelikult välistab. Kui saastav aine muutub saastamise tõttu jäätmeteks, siis ei saa see omadus kaduda seeläbi, et see aine pinnasega seguneb. (
47
) Praktiliselt ei tohiks aga olla vahet, kas kogu saastatud pinnast loetakse jäätmeteks või loetakse jäätmeteks ainult saastavaid aineid. Peale selle kerkivad – võimalik et delikaatsed – küsimused jäätmeid käsitlevate õigusnormide ja keskkonnavastutuse direktiivi vahelise suhte kohta.
77.
Eelkõige on aga ebaselge, kas märkused selle tundliku küsimuse kohta võivad olla üldse olulised põhikohtuasjas otsuse tegemise seisukohast. Esiteks ei saanud Euroopa Kohus eelotsusetaotlusega peaaegu üldse teavet Itaalia õiguse selles osas asjakohaste jäätmeid käsitlevate õigusnormide kohta. Ka jäätmeid käsitlevad liidu õigusnormid saavad panna üksikisikutele või ettevõtjatele kohustusi siiski ainult selles osas, milles need on liikmesriikides üle võetud, või kui siseriiklikku õigust saab tõlgendada direktiiviga kooskõlas. (
48
) Teiseks on ebaselge, kas vaidluse esemeks olevaid otsuseid saab veel tagantjärele pidada tuginevaks jäätmeid käsitlevatele õigusnormidele.
78.
Kui Riiginõukogu teeb Euroopa Kohtu poolt eelotsuse küsimusele antud vastust arvestades siiski järelduse, et jäätmeid käsitlevatest sätetest tulenev vastutus võib olla põhikohtuasjas otsuse tegemiseks oluline, siis peaks ta järelikult esitama Euroopa Kohtule uue eelotsuse küsimuse.
V. Ettepanek
79.
Eeltoodust tulenevalt teen Euroopa Kohtule ettepaneku vastata eelotsuse küsimusele järgmiselt.
Liikmesriigi õigusnormid – mis ei luba ametiasutusel juhul, kui ala reostus on tuvastatud ja kui saastajat ei ole võimalik kindlaks teha või ei ole võimalik panna teda parandusmeetmeid võtma, nõuda omanikult, kes ei ole reostuse eest vastutav, kiireloomuliste kaitsemeetmete võtmist ja saneerimist, vaid näevad omanikule ette ainult varalise vastutuse, mis piirdub maatüki väärtusega pärast saneerimist – ei ole vastuolus Euroopa Liidu keskkonnapõhimõtetega, mis on sätestatud direktiivis 2004/35/EÜ keskkonnavastutusest keskkonnakahjustuste ärahoidmise ja parandamise kohta (artiklis 1, artikli 8 lõikes 3 ja artiklis 16 ning põhjendustes 13 ja 24) ning Euroopa Liidu toimimise lepingu artikli 191 lõikes 2: täpsemalt põhimõttega, et saastaja maksab, ettevaatuspõhimõtte, ennetusmeetmete võtmise põhimõtte ja põhimõttega, et keskkonnakahjustus tuleb heastada eeskätt kahjustuse kohas.
(
1
)	Algkeel: saksa.
(
2
)	Euroopa Parlamendi ja nõukogu 21. aprilli 2004. aasta direktiiv 2004/35/EÜ keskkonnavastutusest keskkonnakahjustuste ärahoidmise ja parandamise kohta (ELT L 143, lk 56; ELT eriväljaanne 15/08, lk 357), kõige tõenäolisemalt on otsustava tähtsusega Euroopa Parlamendi ja nõukogu 23. aprilli 2009. aasta direktiivi 2009/31/EÜ, milles käsitletakse süsinikdioksiidi geoloogilist säilitamist (ELT L lk 114), redaktsioon. Euroopa Parlamendi ja nõukogu 12. juuni 2013. aasta direktiiviga 2013/30/EL, milles käsitletakse avamere nafta- ja gaasiammutamisprotsesside ohutust ja millega muudetakse direktiivi 2004/35/EÜ (ELT L 178, lk 66), ette nähtud muudatused tuleb üle võtta alles 2015. aastal.
(
3
)	Vt minu ettepanek nii kohtuasjas C‑378/08 kui ka C‑379/08 ja C‑380/08 (ERG jt, EU:C:2009:650, punkt 111 jj).
(
4
)	Vt minu ettepanek kohtuasjas Commune de Mesquer (C‑188/07, EU:C:2008:174, punkt 133 ja seal viidatud kohtupraktika).
(
5
)	Vt nt kohtuotsus Angelidaki jt (C‑378/07–C‑380/07, EU:C:2009:250, punkt 48).
(
6
)	Vt kohtuotsus Pupino (C‑105/03, EU:C:2005:386, punkt 30).
(
7
)	Kohtuotsused ERG jt (C‑378/08, EU:C:2010:126, punkt 41, C‑379/08–C‑380/08, EU:C:2010:127, punkt 34).
(
8
)	See võib käia Edisoni kohta, kes on nähtavasti moodustunud Montedisoni kontsernist, kes kasutas kõnealuseid maatükke varasemal ajal ja kes on Ivani andmetel saastuse eest ka vastutav.
(
9
)	Kohtuotsused ERG jt (C‑378/08, EU:C:2010:126, punktid 43 ja 47, C‑379/08‑C‑380/08, EU:C:2010:127, punktid 36 ja 40).
(
10
)	Kohtuotsus ERG jt (C‑378/08, EU:C:2010:126, punkt 55).
(
11
)	Kohtuotsus ERG jt (C‑378/08, EU:C:2010:126, punkt 57).
(
12
)	Kohtuotsused Standley jt (C‑293/97, EU:C:1999:215, punkt 50) ja ERG jt (C‑378/08, EU:C:2010:126, punkt 67).
(
13
)	Kohtuotsus ERG jt (C‑378/08, EU:C:2010:126, punkt 67).
(
14
)	Kohtuotsus ERG jt (C‑378/08, EU:C:2010:126, punkt 58).
(
15
)	Vt selle kohta kohtuotsus ERG jt (C‑378/08, EU:C:2010:126, punkt 58).
(
16
)	Leedu keeles „sklypų savininkams”.
(
17
)	Saksa keeles „maa kasutajad”.
(
18
)	Portugali keeles „concessionários dos terrenos”.
(
19
)	Kohtuotsus ERG jt (C‑379/08‑C‑380/08, EU:C:2010:127, punkt 78, vt ka punkt 82).
(
20
)	Prantsuse keeles „exploitants”, itaalia keeles „operatori”.
(
21
)	Kohtuotsus ERG jt (C‑379/08‑C‑380/08, EU:C:2010:127, punkt 78, vt ka punkt 82).
(
22
)	Kohtuotsus ERG jt (C–379/08–C‑380/08, EU:C:2010:127, punktid 87–90).
(
23
)	Kohtuotsus ERG jt (C‑378/08, EU:C:2010:126, punktid 52–59 ja punktid 64–67).
(
24
)	Kohtuotsus ERG jt (C‑378/08, EU:C:2010:126, punkt 57) viitega kohtuotsusele Commune de Mesquer (C‑188/07, EU:C:2008:359, punkt 77).
(
25
)	Kohtuotsus ERG jt (C‑378/08, EU:C:2010:126, punkt 67) viitega kohtuotsusele Standley jt (C‑293/97, EU:C:1999:215, punkt 51).
(
26
)	Vt eespool käesoleva ettepaneku punkt 35.
(
27
)	Kohtuotsus ERG jt (C‑379/08–C‑380/08, EU:C:2010:127, punktid 65 ja 66). Vt ka minu ettepanek kohtuasjades C‑ 378/08 ja C‑379/08‑C–380/08 (ERG jt, EU:C:2009:650, punktid 96–115).
(
28
)	Euroopa Parlamendi ja nõukogu 13. detsembri 2011. aasta direktiiv 2011/92/EL teatavate riiklike ja eraprojektide keskkonnamõju hindamise kohta (ELT L 26, lk 1).
(
29
)	Kohtuotsused Kraaijeveld jt (C‑72/95, EU:C:1996:404, punkt 50); WWF jt (C‑435/97, EU:C:1999:418, punkt 36) ja Salzburger Flughafen (C‑244/12, EU:C:2013:203, punkt 29).
(
30
)	Vt kohtuotsused Commune de Mesquer (C-188/07, EU:C:2008:359, punkt 38), komisjon vs. Ühendkuningriik (C-301/10, EU:C:2012:633, punkt 49), Shell Nederland (C-241/12 ja C-242/12, EU:C:2013:821, punkt 38) ja komisjon vs. Prantsusmaa (C‑237/12, EU:C:2014:2152, punkt 30).
(
31
)	Kohtuotsused National Farmers’ Union jt (C‑157/96, EU:C:1998:191, punkt 63); Agrarproduktion Staebelow (C‑504/04, EU:C:2006:30, punkt 39) j Afton Chemical (C‑343/09, EU:C:2010:419, punktid 61 ja 62).
(
32
)	Vt eespool käesoleva ettepaneku punkt 35.
(
33
)	Vt eespool käesoleva ettepaneku punktid 23–29.
(
34
)	Vt kohtuotsused Peralta (C‑379/92, EU:C:1994:296, punkt 57) ja ERG jt (C‑378/08, EU:C:2010:126, punkt 45).
(
35
)	Kohtuotsused Peralta (C‑379/92, EU:C:1994:296, punkt 58) ja ERG jt (C‑378/08, EU:C:2010:126, punkt 46).
(
36
)	Vt eespool punktis 30 viidatud kohtupraktika.
(
37
)	Kohtuotsused Dzodzi (C‑297/88 ja C‑197/89, EU:C:1990:360, punktid 35–39), Leur-Bloem (C‑28/95, EU:C:1997:369, punkt 32) ja Salahadin Abdulla jt (C‑175/08, C‑176/08, C‑178/08 ja C‑179/08, EU:C:2010:105, punkt 48).
(
38
)	Kohtuotsused Guimont (C‑448/98, EU:C:2000:663, punkt 23), Servizi Ausiliari Dottori Commercialisti (C‑451/03, EU:C:2006:208, punkt 29) ja Airport Shuttle Express (C‑162/12 ja C‑163/12, EU:C:2014:74, punkt 44).
(
39
)	Vt ka kohtumäärus De Bellis jt (C‑246/14, EU:C:2014:2291, punktid 15–17).
(
40
)	Kohtuotsused Dzodzi (C‑297/88 ja C‑197/89, EU:C:1990:360, punktid 41 ja 42) ja Leur-Bloem (C‑28/95, EU:C:1997:369, punkt 33).
(
41
)	Vt kohtumäärus De Bellis jt (C‑246/14, EU:C:2014:2291, punkt 20).
(
42
)	Ettepanekud kohtuasjades C‑378/08 (ERG jt, EU:C:2009:650, punktid 130–138)ja C‑379/08–C‑380/08 (EU:C:2009:653).
(
43
)	Euroopa Parlamendi ja nõukogu 19. novembri 2008. aasta direktiiv 2008/98/EÜ, mis käsitleb jäätmeid ja millega tunnistatakse kehtetuks teatud direktiivid (ELT L 312, lk 3). Asjaomased sätted sisaldusid ka juba alates 1977. aastast kohaldatavates varasemates jäätmedirektiivides.
(
44
)	Kohtuotsused Van de Walle jt (C‑1/03, EU:C:2004:490, punktid 47‑50) ja Commune de Mesquer (C‑188/07, EU:C:2008:359, punktid 57–59).
(
45
)	Kohtuotsus Van de Walle jt (C‑1/03, EU:C:2004:490, punkt 52).
(
46
)	Vt Petersen, Entwicklungen des Kreislaufwirtschaftsrechts – Die neue Abfallrahmenrichtlinie – Auswirkungen auf das Kreislaufwirtschafts- und Abfallgesetz, Neue Zeitschrift für Verwaltungsrecht 2009, lk 1063 (1064).
(
47
)	Vt ka minu ettepanek komisjon vs. Itaalia ja komisjon vs. Kreeka (C‑196/13 ja C‑378/13, EU:C:2014:2162, punkt 99).
(
48
)	Vt minu ettepanek Commune de Mesquer (C‑188/07, EU:C:2008:174, punkt 133 ja seal viidatud kohtupraktika).