62024CJ0458_RES
Kohtuasi C‑458/24 [Daraa] (
i
)
DO
versus
Bundesrepublik Deutschland
(eelotsusetaotlus, mille on esitanud Verwaltungsgericht Sigmaringen)
Euroopa Kohtu (teine koda) 5. märtsi 2026. aasta kohtuotsus
Eelotsusetaotlus – Varjupaigapoliitika – Määrus (EL) nr 604/2013 – Artikli 3 lõige 2 – Artikkel 29 – Varjupaigataotleja üleandmine rahvusvahelise kaitse taotluse läbivaatamise eest vastutavale liikmesriigile – Varjupaigataotlejate vastu- ja tagasivõtmise peatamine vastutava liikmesriigi poolt – Direktiiv 2013/32/EL – Artikkel 33 – Vastuvõetamatud taotlused
Piirikontroll, varjupaik ja sisseränne – Varjupaigapoliitika – Rahvusvahelise kaitse taotluse läbivaatamise eest vastutava liikmesriigi määramise kriteeriumid ja mehhanismid – Määrus nr 604/2013 – Vastuvõtmise ja tagasivõtmise menetlus – Rahvusvahelise kaitse taotleja üleandmise täideviimiseks ette nähtud tähtaeg – Tähtaja järgimata jätmise tagajärjed – Rahvusvahelise kaitse taotluse läbivaatamise vastutuse üleminek palve esitanud liikmesriigile – Riigile või asjaomasele isikule süüks pandava tähtaja järgimata jätmise põhjused – Mõju puudumine
(Euroopa Parlamendi ja nõukogu määrus nr 604/2013, artikli 29 lõiked 1 ja 2)
(vt punktid 45–47 ja 49–61)
Piirikontroll, varjupaik ja sisseränne – Varjupaigapoliitika – Rahvusvahelise kaitse taotluse läbivaatamise eest vastutava liikmesriigi määramise kriteeriumid ja mehhanismid – Määrus nr 604/2013 – Vastuvõtmise ja tagasivõtmise menetlus – Ühepoolne peatamine alguses vastutavaks määratud liikmesriigi poolt – Selliste süsteemsete puuduste puudumine, mis võivad kaasa tuua ebainimliku või alandava kohtlemise – Vastutava liikmesriigi kindlaksmääramise menetlust läbi viiv liikmesriik – Selle riigi kohustus vaadata läbi vastutava liikmesriigi kindlaksmääramise kriteeriumid ja muutuda ise vastutavaks – Puudumine – Isikud, kelle suhtes on tehtud üleandmisotsus – Üleandmise tähtaja järgimata jätmine – Taotluse läbivaatamise vastutus, mis läheb automaatselt üle palve esitanud liikmesriigile – Ühepoolsest peatamisest tingitud järgimata jätmine – Mõju puudumine
(Euroopa Parlamendi ja nõukogu määrus nr 604/2013, artikli 3 lõike 2 teine ja kolmas lõik ning artikli 29 lõiked 1 ja 2)
(vt punkt 66 ja resolutsiooni punkt 1)
Piirikontroll, varjupaik ja sisseränne – Varjupaigapoliitika – Rahvusvahelise kaitse seisundi andmise ja äravõtmise menetlus – Direktiiv 2013/32 – Rahvusvahelise kaitse taotluse läbivaatamise menetlus – Taotlus, mida liikmesriigid võivad pidada vastuvõetamatuks – Põhjendus – Taotluse läbivaatamise eest vastutav teine liikmesriik, kes on taotleja vastu- või tagasivõtmispalve rahuldanud – Lubamatus – Otsus isiku üleandmise ja taotluse läbi vaatamata jätmise kohta määruse nr 604/2013 alusel – Lubatavus
(Euroopa Parlamendi ja nõukogu direktiiv 2013/32, artikli 33 lõige 1)
(vt punkt 73 ja resolutsiooni punkt 3)
Kokkuvõte
Euroopa Kohus, kellele Verwaltungsgericht Sigmaringen (Sigmaringeni halduskohus, Saksamaa) esitas eelotsusetaotluse, tõlgendas määrust nr 604/2013 (
1
) ja direktiivi 2013/32 (
2
), et täpsustada rahvusvahelise kaitse taotluste läbivaatamisega seotud vastutust olukorras, kus vastutav liikmesriik peatab asjaomaste taotlejate vastuvõtmise.
Süüria kodanik DO sisenes 18. aprillil 2023 Saksamaale ja esitas seal sama aasta 26. aprillil varjupaigataotluse. Siiski määrati selle taotluse läbivaatamise eest vastutavaks liikmesriigiks Itaalia Vabariik.
Bundesamt für Migration und Flüchtlinge (föderaalne rände- ja pagulasamet, Saksamaa) esitas Itaalia Vabariigile palve DO vastu võtta, kuid ei saanud vastust. Seega pidas ta palvet Dublini III määruse artikli 22 lõike 7 alusel rahuldatuks ja otsustas 18. juulil 2023 lükata DO varjupaigataotluse vastuvõetamatuse tõttu tagasi.
DO esitas 27. juulil 2023 selle otsuse peale kaebuse Sigmaringeni halduskohtule, kes esitas eelotsusetaotluse.
See kohus märkis, et kahest ringkirjast, mille Itaalia ametiasutused saatsid välja 2022. aasta detsembris, nähtub, et ajutiselt ja teatud eranditega ei võta Itaalia Vabariik enam vastu Dublini III määruse alusel Itaaliale üleantavaid rahvusvahelise kaitse taotlejaid. Seega keeldub ta vastu võtmast taotlejaid, kes kuuluvad selle määruse alusel tema vastutusalasse.
Neil asjaoludel otsustas eelotsusetaotluse esitanud kohus esitada Euroopa Kohtule mitu eelotsuse küsimust, millega ta palus sisuliselt selgitada, kas esiteks konkreetses olukorras, kus vastutavaks määratud liikmesriik on ühepoolselt peatanud rahvusvahelise kaitse taotlejate vastu- ja tagasivõtmise, läheb vastutus taotluse läbivaatamise eest üle vastutava liikmesriigi kindlaksmääramise menetlust läbi viivale liikmesriigile. Teiseks palus eelotsusetaotluse esitanud kohus Euroopa Kohtul täpsustada, kas direktiiv 2013/32 lubab rahvusvahelise kaitse taotluse vastuvõetamatuse tõttu tagasi lükata põhjusel, et vastutav liikmesriik ei ole valmis rahvusvahelise kaitse taotlejat vastu või tagasi võtma.
Euroopa Kohtu hinnang
Mis puudutab esimesena vastutust rahvusvahelise kaitse taotluse läbivaatamise eest, siis tuletas Euroopa Kohus kõigepealt meelde, et vastutava liikmesriigi kindlaksmääramise menetlust läbi viiv liikmesriik võib ise muutuda selle läbivaatamise eest vastutavaks. Nii on see juhul, kui tal on varjupaigamenetluses ja taotlejate vastuvõtutingimustes esinevate „süsteemsete puuduste“ tõttu, millega kaasneb „ebainimliku või alandava kohtlemise oht [Euroopa Liidu põhiõiguste] harta artikli 4 tähenduses“, võimatu anda taotleja üle vastutavale liikmesriigile ning kui ta leiab pärast Dublini III määruse III peatükis sätestatud kriteeriumide kontrollimise jätkamist, et ta ei saa taotlejat üle anda nende kriteeriumide alusel määratud liikmesriigile või esimesele liikmesriigile, kellele taotlus esitati.
Euroopa Kohus on aga juba otsustanud, et rahvusvahelise kaitse taotlejate vastu- ja tagasivõtmise ühepoolne peatamine, nagu oli kõne all käsitletavas asjas, ei saa iseenesest anda alust selle tuvastamiseks, et esineb niisugune süsteemne puudus, mis toob kaasa ebainimliku või alandava kohtlemise ohu.
Vastutava liikmesriigi kindlaksmääramise menetlust läbi viiv liikmesriik ei pea sellisel juhul jätkama Dublini III määruse III peatükis sätestatud kriteeriumide kontrollimist määruse artikli 3 lõike 2 teise lõigu alusel ega muutuma sama määruse artikli 3 lõike 2 kolmanda lõigu alusel ise vastutavaks liikmesriigiks.
Seega ei saa asuda seisukohale, et on olemas Dublini III määruse artikli 3 lõike 2 teise ja kolmanda lõigu kohaldamise kirjutamata tingimus, mille kohaselt peaks vastutav liikmesriik olema valmis rahvusvahelise kaitse taotlejaid vastu või tagasi võtma.
Seejärel analüüsis Euroopa Kohus – jätkuvalt olukorras, kus liikmesriik ühepoolselt peatab rahvusvahelise kaitse taotlejate vastu- ja tagasivõtmise – eelotsusetaotluse esitanud kohtu viidatud ohtu, et asjaomase rahvusvahelise kaitse taotleja juurdepääsu rahvusvahelise kaitse menetlusele takistatakse põhjendamatult ja lõpuks ei vaata ükski liikmesriik tema taotlust läbi.
Ta tuletas sellega seoses meelde, et Dublini III määruse artikli 29 lõikes 2 on ette nähtud vastutuse automaatne üleminek palve esitanud liikmesriigile, ilma et see üleminek sõltuks vastutava liikmesriigi mis tahes reaktsioonist, kui asjaomase taotleja üleandmine viimati nimetatud liikmesriigile ei toimu üleandmistähtaja jooksul, mis on üldjuhul kuus kuud. See säte on sõnastatud laialt, piiramata vastutuse üleminekut konkreetsete juhtudega. Seega läheb vastutus üle sõltumata üleandmise ettenähtud tähtaja jooksul toimumata jäämise põhjustest ja sellest, kas toimumata jäämist saab süüks panna palve esitanud liikmesriigile, vastutavale liikmesriigile või asjaomasele isikule. Seega läheb vastutus üle isegi siis, kui asjaomase isiku üleandmine ei osutunud ettenähtud üleandmistähtaja jooksul võimalikuks, kuna Dublini III määruse III peatükis sätestatud kriteeriumide kohaselt peatas vastutavaks määratud liikmesriik ühepoolselt taotlejate vastu- ja tagasivõtmise.
Dublini III määrusega taotletavad eesmärgid kinnitavad seda tõlgendust. Selle kohta märkis Euroopa Kohus, et arvestades rahvusvahelise kaitse taotluse läbivaatamise eest vastutava liikmesriigi määramise kiire menetlemise eesmärki ja eesmärki tagada tegelik juurdepääs sellise kaitse andmise menetlustele, on oluline, et rahvusvahelise kaitse taotlused vaataks vajaduse korral läbi mõni teine liikmesriik kui see, kes on määratud vastutavaks Dublini III määruse III peatükis sätestatud kriteeriumide alusel, juhul kui taotlejat ei anta üle ettenähtud üleandmistähtaja jooksul.
Sellega seoses tunnistas Euroopa Kohus, et see tõlgendus võimaldab vastutaval liikmesriigil üleandmistähtaja lõppedes ja lihtsalt varjupaigataotlejate vastu- ja tagasivõtmismenetluse ühepoolse peatamisega vältida Dublini III määrusest tulenevaid kohustusi. Ta rõhutas siiski, et isegi sellisel juhul peavad palve esitanud liikmesriik ja vastutav liikmesriik omavahel nõu pidama ja koostööd tegema, et saavutada üleandmine enne üleandmistähtaja möödumist. Lisaks jääb viimati nimetatud liikmesriigi vastutus selle tähtaja jooksul täielikult kehtima, mistõttu selle jooksul säilib Dublini III määrusega kehtestatud vastutuse kindlaksmääramise kriteeriumide süsteem.
Rahvusvahelise kaitse taotluse läbivaatamise vastutuse automaatne üleminek juhul, kui asjaomast isikut ei ole selle tähtaja jooksul üle antud, on lõppkokkuvõttes ainus viis, kuidas tagada sellele isikule tegelik juurdepääs varjupaigamenetlusele.
Lõpuks ei saa liikmesriik liidu õigusest tulenevate kohustuste täitmata jätmist põhjendada sellega, et teised liikmesriigid on oma kohustusi rikkunud. Õiguskaitsevahend Dublini III määruse võimaliku rikkumise vastu alguses vastutavaks määratud liikmesriigi poolt seisneb Euroopa Komisjoni ja kõigi teiste liikmesriikide võimaluses esitada selle liikmesriigi vastu liikmesriigi kohustuste rikkumise hagi.
Mis puudutab teisena küsimust, kas rahvusvahelise kaitse taotluse võib vastuvõetamatuse tõttu tagasi lükata põhjusel, et vastutav liikmesriik ei ole valmis rahvusvahelise kaitse taotlejat vastu või tagasi võtma, siis tõdes Euroopa Kohus, et direktiivi 2013/32 artikli 33 lõikes 2 on ammendavalt loetletud olukorrad, kus liikmesriigid võivad pidada rahvusvahelise kaitse taotlust vastuvõetamatuks. Seetõttu ja arvestades selles loetelus nimetatud vastuvõetamatuse aluste erandlikkust, tuleb seda sätet tõlgendada kitsalt ja seega ei või seda kohaldada olukorra suhtes, mis ei vasta selle sätte sõnastusele.
Direktiivi 2013/32 artikli 33 lõige 1 eristab aga selgelt juhtumeid, mil rahvusvahelise kaitse taotlust ei vaadata läbi vastavalt Dublini III määrusele, juhtumitest, mil sellise taotluse võib vastuvõetamatuse tõttu tagasi lükata mõnel kõnealuse direktiivi artikli 33 lõikes 2 ammendavalt loetletud põhjusel.
Seetõttu leidis Euroopa Kohus, et direktiivi 2013/32 artikli 33 lõige 1 ei luba rahvusvahelise kaitse taotlust vastuvõetamatuse tõttu tagasi lükata põhjusel, et vastutav liikmesriik ei ole valmis rahvusvahelise kaitse taotlejat vastu või tagasi võtma.
(
i
)	Kohtuasjal on väljamõeldud nimi. See ei vasta ühegi menetlusosalise tegelikule nimele.
(
1
)	Euroopa Parlamendi ja nõukogu 26. juuni 2013. aasta määrus (EL) nr 604/2013, millega kehtestatakse kriteeriumid ja mehhanismid selle liikmesriigi määramiseks, kes vastutab mõnes liikmesriigis kolmanda riigi kodaniku või kodakondsuseta isiku esitatud rahvusvahelise kaitse taotluse läbivaatamise eest (ELT 2013, L 180, lk 31; edaspidi „Dublini III määrus“).
(
2
)	Euroopa Parlamendi ja nõukogu 26. juuni 2013. aasta direktiiv 2013/32/EL rahvusvahelise kaitse seisundi andmise ja äravõtmise menetluse ühiste nõuete kohta (ELT 2013, L 180, lk 60).