Predbežné znenie
NÁVRHY
GENERÁLNEHO
ADVOKÁTA
NICHOLAS
EMILIOU
prednesené
19. marca 2026(1)
Vec C‑530/24
DK
proti
Tipico Co. Ltd.
[návrh
na
začatie
prejudiciálneho
konania,
ktorý
podal
Bundesgerichtshof (Spolkový
súdny
dvor,
Nemecko)]
„ Návrh
na
začatie
prejudiciálneho
konania – Sloboda
poskytovať
služby – Článok 56 ZFEÚ – Hazardné
hry a stávky – Športové
stávky – Právny
predpis
členského
štátu
vyžadujúci
licenciu
na
organizovanie
stávok
na
športové
súťaže a zakazujúci
stávky
bez
licencie – Prevádzkovateľ,
ktorý
poskytuje
služby
športových
stávok
cez
internet z iného
členského
štátu
bez
požadovanej
licencie – Občianskoprávne
nároky
na
vrátenie
súm
uskutočnených
stávok
alebo
rovnocennú
náhradu
škody
uplatnené
spotrebiteľom
voči
tomuto
prevádzkovateľovi
na
základe
porušenia
zákazu
stávok
bez
licencie – Obhajoba
prevádzkovateľa v tom
zmysle,
že
licenciu
získať
nemohol z dôvodu
nedostatkov
konania o udelení
licencie – Možnosť
konajúcich
súdov
vyvodiť
dôsledky
stanovené v uplatniteľnom
občianskoprávnom
predpise “
I.      Úvod
1.        Prejednávaný
návrh
na
začatie
prejudiciálneho
konania,
ktorý
podal
Bundesgerichtshof (Spolkový
súdny
dvor,
Nemecko),
patrí
do
série
vecí,(2) ktoré
sa
týkajú
občianskoprávnych
nárokov
uplatnených
nemeckými
alebo
rakúskymi
spotrebiteľmi
voči
maltským
prevádzkovateľom
online
hazardných
hier.
Spotrebitelia
sa v podstate
na
základe
pravidiel
týkajúcich
sa
bezdôvodného
obohatenia
a/alebo
mimozmluvnej
zodpovednosti
domáhajú
vrátenia
sumy
stávok,
ktoré
uskutočnili u prevádzkovateľov, z dôvodu,
že
títo
prevádzkovatelia
konali v rozpore s miestnymi
právnymi
predpismi
týkajúcimi
sa
hazardných
hier.
2.        V prejednávanej
veci
si
nemecký
spotrebiteľ
uplatnil
takéto
nároky
voči
maltskému
prevádzkovateľovi
športových
stávok
na
nemeckých
civilných
súdoch.
Nemecké
právo v relevantnom
čase
na
zákonné
ponúkanie
stávok
na
športové
súťaže v Nemecku
vyžadovalo
licenciu.
Dotknutý
prevádzkovateľ
pôsobil
bez
takejto
licencie.
Podľa
nemeckého
práva
má
takéto
neoprávnené
konanie
za
následok
neplatnosť
zmlúv
uzavretých s jeho
klientmi,
predstavuje
skutočnosť
zakladajúcu
nárok z mimozmluvnej
zodpovednosti a vedie
teda k vzniku
nároku
na
vrátenie
alebo
náhradu
škody v prospech
dotknutých
spotrebiteľov.
3.        Prevádzkovateľ
na
svoju
obhajobu
okrem
iného
uvádza,
že
licenciu
získať
nemohol v dôsledku
istých
nedostatkov
konania o jej
udelení.
Predkladajúci
vnútroštátny
súd
sa
preto
pýta,
či
sú
konajúce
civilné
súdy
za
takýchto
okolností
na
základe
zásady
prednosti
práva
Únie
povinné
zdržať
sa
uplatňovania
vnútroštátneho
systému
udeľovania
licencií
ako
celku a nároky
spotrebiteľa
teda
zamietnuť. V týchto
návrhoch
vysvetlím,
prečo
si
táto
otázka
vyžaduje
nuansovanú odpoveď.
II.    Zhrnutie relevantných nemeckých pravidiel v oblasti športových stávok
4.        Staatsvertrag zum Glücksspielwesen (Štátna
zmluva o hazardných
hrách;
ďalej
len
„GlüStV
2008“)
nadobudla
účinnosť
1. januára
2008 a zaviedla
jednotný
rámec
na
účely
organizovania,
prevádzkovania a sprostredkovania
hazardných
hier
vrátane
športových
stávok v nemeckých
spolkových
krajinách.
5.        Podľa § 1
bolo
cieľom
GlüStV
2008
okrem
iného
(i) predchádzať
vzniku
závislosti
od
hazardných
hier;
(ii) „usmerniť“
hráčsky
inštinkt
obyvateľstva
do
usporiadaného a kontrolovaného
rámca
ponukou
obmedzeného
sortimentu
hazardných
hier a zabrániť
tak
orientácii
hráčov
na
nepovolené
hazardné
hry a (iii) chrániť
maloletých a hráčov.
6.        Ustanovenie § 4
ods. 1
GlüStV
2008
na
tento
účel
stanovovalo,
že
organizovanie
hazardných
hier
(na
fyzickom
mieste)
si
vyžaduje
predchádzajúce
povolenie
príslušného
orgánu
dotknutej
spolkovej
krajiny.
Ponúkanie
takýchto
hier
bez
tohto
povolenia
bolo
zakázané.
Podľa § 4
ods. 4
bolo
navyše
vo
všeobecnosti
zakázané
ponúkanie
hazardných
hier
na
internete.
7.        V súlade s § 10
ods. 2
tejto
prvotnej
verzie
zmluvy
mohli
príslušné
orgány
spolkových
krajín
udeliť
povolenie
na
organizovanie
hazardných
hier
na
fyzických
miestach
iba
právnym
subjektom
zriadeným
podľa
verejného
práva
alebo
súkromnoprávnym
spoločnostiam, v ktorých
mali
právne
subjekty
zriadené
podľa
verejného
práva
priamy
alebo
nepriamy
kontrolný
podiel.
Podľa § 10
ods. 5
sa
iným
súkromným
prevádzkovateľom
licencia
udeliť
nemohla. V praxi
získal
takéto
povolenie
na
športové
stávky
(na
fyzických
miestach)
jeden
verejnoprávny
prevádzkovateľ
(spoločnosť
ODDSET),
ktorý
mal
teda
na
túto
činnosť v Nemecku
verejný
monopol.
8.        Nemecké
súdy
však
pred
vydaním
rozsudkov
Súdneho
dvora
Stoß a Carmen Media(3) aj
po
ňom
rozhodli,
že
tento
verejný
monopol
je
nezlučiteľný
okrem
iného
so
slobodou
poskytovať
služby
podľa
článku 56 ZFEÚ.(4) Zákaz
online
hazardných
hier
bol v súvislosti
so
športovými
stávkami
na
týchto
súdoch
zrejme
takisto
spochybnený.
9.        Spolkové
krajiny
preto
prijali
Glücksspieländerungsstaatsvertrag (Pozmeňujúca
zmluva o hazardných
hrách;
ďalej
len
„GlüStV
2012“).
GlüStV
2012 v súvislosti
so
športovými
stávkami
zaviedla
dve
významné
zmeny.
Po
prvé v nových § 4a
až
4e a 10a
zaviedla
osobitný
systém
udeľovania
licencií,
čím
sa
súkromným
prevádzkovateľom
poskytla
možnosť
pôsobiť
na
nemeckom
trhu.
Konkrétne
sa
podľa § 4a
ods. 1
na
organizovanie
alebo
sprostredkovanie
športových
stávok
vyžadovala
licencia
(pričom
zákaz
nepovolených
hazardných
hier
stanovený v § 4
ods. 1
sa
uplatňoval
„primerane“).
Ustanovenie § 10a
potom
stanovovalo
udelenie
až
20 licencií
na
športové
stávky
oprávneným
prevádzkovateľom
(vrátane
súkromných
prevádzkovateľov)
na
„skúšobné
obdobie“
sedem
rokov
(teda
do
30. júna
2019).
Po
druhé
odchylne
od
všeobecného
zákazu
online
hazardných
hier
stanoveného v § 4
ods. 4
sa v § 10a
ods. 4
povoľovali
online
športové
stávky v rozsahu, v akom
tieto
licencie
umožnia
svojim
držiteľom
ponúkať
stávky
na
fyzických
miestach
aj
na
internete.
10.      Ustanovenie § 4b
ods. 1
GlüStV
2012
stanovovalo,
že
licencie
sa
udelia
na
základe
výzvy
na
predkladanie
ponúk a transparentného a nediskriminačného
konania.
Oznámenie v tomto
zmysle
sa
malo
uverejniť v Úradnom
vestníku
Európskej
únie.
11.      Ustanovenia § 4a ods. 4, § 4b
ods. 2 a § 4c
ods. 3
GlüStV
2012
stanovovali
podmienky
udeľovania
licencií.
Ustanovenie § 4a
ods. 4
predovšetkým
vyžadovalo,
aby
uchádzači
preukázali
svoju
„mimoriadnu
spoľahlivosť“
(vrátane
zákonného
pôvodu
zdrojov
potrebných
na
organizovanie
hazardných
hier),
„príspevkovú
schopnosť“,
ako
aj
„transparentnosť“ a „bezpečnosť“
svojich
hazardných
hier
(vrátane
požiadavky,
aby
zaviedli
rozhrania
na
monitorovanie
všetkých
hazardných
hier v reálnom
čase). V § 4b
ods. 5
sa
vymenúvali
kritériá
na
účely
rozhodnutia
medzi
viacerými
uchádzačmi
oprávnenými
na
získanie
licencie.
12.      V § 4c
ods. 2 a § 10a
ods. 4
sa
vyžadovalo,
aby
sa v udelených
licenciách
špecifikovali
niektoré
„obsahové a doplnkové
ustanovenia“
záväzné
pre
dotknutého
držiteľa
licencie. V tejto
súvislosti
sa
mal
„primerane
uplatňovať“ § 4
ods. 5.
Posledné
uvedené
ustanovenie
stanovovalo,
že
„odchylne
od
[zákazu
online
hazardných
hier
stanoveného v § 4
ods. 4]
môžu
spolkové
krajiny
povoliť…
organizovanie a sprostredkovanie
športových
stávok
na
internete…
ak…
sú
splnené
tieto
podmienky:
1.
Vylúčenie
neplnoletých
alebo
hráčov
so
zákazom
je
zabezpečené
identifikáciou a autentifikáciou.
2.
Maximálna
stávka
na
hráča v zásade
nesmie
presiahnuť
sumu
1 000 eur
mesačne. V licencii
môže
byť
stanovená
iná
suma,
aby
sa
dosiahli
ciele
uvedené v § 1. … 3.
Špeciálne
návykové
stimuly
prostredníctvom
rýchleho
opakovania
sú
vylúčené. … 5.
Stávky a lotérie
sa
neponúkajú
prostredníctvom
rovnakej
internetovej
domény
ani
sa
na
nich
neuvádzajú
odkazy
alebo
linky
na
iné
hazardné
hry.“
13.      Napokon v § 29
ods. 1
GlüStV
2012
sa
ako
prechodné
opatrenie
povoľovalo,
aby
ODDSET
naďalej
ponúkala
športové
stávky
až
počas
obdobia
jedného
roka
po
udelení
prvej
licencie.
III. Skutkové okolnosti, vnútroštátne konanie a prejudiciálne otázky
A.      Spoločnosť Tipico a sporné konanie o udelení licencie
14.      Tipico Co.
Ltd.
(ďalej
len
„Tipico“)
je
spoločnosť
registrovaná
na
Malte.
Od
roku
2005
je
držiteľkou
licencie
na
hazardné
hry,
ktorú
vydali
maltské
orgány a ktorá
má
tejto
spoločnosti
umožniť
poskytovať
služby
online
športových
stávok z Malty
do
celej
Únie. V Nemecku
ponúka
online
športové
stávky
prostredníctvom
webového
sídla v nemeckom
jazyku s nemeckou
doménou
najvyššej
úrovne.
15.      Nemecké
orgány
8. augusta
2012
uverejnili v Úradnom
vestníku
Európskej
únie
oznámenie o vyhlásení
verejného
obstarávania, v ktorom
vyzvali
záujemcov,
aby
predložili
ponuky
na
účely
udelenia
20 licencií
na
organizovanie
športových
stávok v súlade s § 4a
až
4e a 10a
GlüStV
2012.
16.      Tipico predložila
žiadosť o licenciu.
Po
uskutočnení
viacerých
fáz
konania o udelení
licencie
však
táto
spoločnosť
nepatrila k 20 uchádzačom,
ktorých
orgán
udeľujúci
licencie
informoval,
že
sa
im
licencia
udelí.
17.      Tipico potom
spoločne s ďalšími
neúspešnými
uchádzačmi
podala
žalobu
na
Verwaltungsgericht Wiesbaden (Správny
súd
Wiesbaden,
Nemecko),
ktorou
sa
domáhala
preskúmania
konania o udelení
licencie a konštatovania,
že
je
na
licenciu
oprávnená.
18.      Verwaltungsgericht Wiesbaden (Správny
súd
Wiesbaden)
uznesením z 10. júna
2015
na
návrh
jedného z uchádzačov
nariadil
ako predbežné opatrenie,
aby
orgán
udeľujúci
licencie
tieto
licencie
neudeľoval
až
do
skončenia
súdneho
preskúmania
daného
konania.
Hessischer Verwaltungsgerichtshof (Hesenský vyšší
správny
súd,
Nemecko)
toto
opatrenie
potvrdil
uznesením
zo
16. októbra
2015.
19.      Verwaltungsgericht Wiesbaden (Správny
súd
Wiesbaden)
rozhodnutím
vo
veci
samej z 15. apríla
2016
konštatoval,
že
konanie o udelení
licencie
sa
uskutočnilo v rozpore s právom
spoločnosti
Tipico na
transparentné a nediskriminačné
konanie o udelení
licencie
podľa
článku 56 ZFEÚ.(5) Konkrétne
(i) obmedzenie
počtu
licencií
na
20,
ktoré
sa
stanovovalo v GlüStV
2012,
bolo v rozpore s požiadavkou
transparentnosti,
keďže
spolkové
krajiny
nevedeli
toto
obmedzenie
vysvetliť, a (ii) výber
20 prevádzkovateľov,
ktorí
mali
dostať
licenciu,
spomedzi
tých,
ktorí
spĺňali
licenčné
podmienky,
zo
strany
orgánu
udeľujúceho
licencie
bol
takisto
netransparentný.(6) Tento
súd
preto
konštatoval,
že
vzhľadom
na
to,
že
Tipico (spolu s ďalšími
subjektmi)
splnila
všetky
licenčné
podmienky
stanovené v § 4a
až
4c
GlüStV
2012,
orgán
udeľujúci
licencie
je
povinný
tomuto
prevádzkovateľovi
licenciu
udeliť.
20.      Orgán
udeľujúci
licencie
sa
proti
tomuto
rozhodnutiu
odvolal.
Hessischer Verwaltungsgerichtshof (Hesenský vyšší
správny
súd)
uznesením z 11. októbra
2019
na
návrh
účastníkov
konania
rozhodol o prerušení
konania.
Urobil
tak
po
prvé z dôvodu,
že
licencie
podľa § 4a
až
4e a 10a
GlüStV
2012
bolo
možné
udeliť
iba
do
30. júna
2019
(pozri
bod 9
vyššie) – takže
to
už
podľa
týchto
ustanovení
nebolo
možné –, a po
druhé
preto,
že
spolkové
krajiny v každom
prípade
26. marca 2019
prijali
nové
pravidlá
upravujúce
udeľovanie
licencií
na
športové
stávky
vo
forme
Dritter Staatsvertrag zur Änderung des
Staatsvertrages zum Glücksspielwesen (Tretia
štátna
zmluva,
ktorou
sa
mení a dopĺňa
Štátna
zmluva o hazardných
hrách;
ďalej
len
„GlüStV
2019“).
21.      GlüStV
2019
nadobudla
účinnosť
1. januára
2020.
Spolkové
krajiny
touto
zmenou
po
prvé
predĺžili
skúšobnú
fázu
až
do
30. júna
2021 a po
druhé
zrušili
obmedzenie
na
20 licencií,
čím
umožnili
udelenie
licencie
každému
prevádzkovateľovi,
ktorý
splní
licenčné
podmienky.
Orgán
udeľujúci
licencie
preto
9. októbra
2020 v rámci
nového
konania o udelení
licencie
udelil
licenciu
na
športové
stávky
okrem
iného
spoločnosti
Tipico.
Hessischer Verwaltungsgerichtshof (Hesenský vyšší
správny
súd)
potom
konanie
týkajúce
sa
pôvodného
konania o udelení
licencie
zastavil,
pretože
sa
domnieval,
že
rozhodnutie o tejto
veci
už
nie
je
potrebné.
B.      Žaloba, ktorú podal DK
22.      DK,
spotrebiteľ s obvyklým
pobytom v Nemecku,
od
roku
2013
využíval
služby
online
športových
stávok
spoločnosti
Tipico.(7) Pri
viacerých
príležitostiach
pritom prijal
všeobecné
podmienky
tejto
spoločnosti a s týmto
prevádzkovateľom
tak
uzavrel
rad
zmlúv o hazardných
hrách.
23.      DK
podal
žalobu
na
Amtsgericht (okresný
súd,
Nemecko)
podľa
miesta
svojho
domicilu,
pričom
sa
domáhal
určenia,
že
Tipico je
povinná
vrátiť
mu
sumu
stávok,
ktoré
uzavrel a prehral
na
webovom
sídle
daného
prevádzkovateľa v období
od
roku
2013
do
9. októbra
2020,
konkrétne
sumu
3 719,26 eura, a vyplatiť
mu
úroky,
ako
aj
náhradu
predsúdnych
trov
právneho
zastúpenia.
24.      DK
sa
na
podporu
tejto
žaloby
opieral
najmä o nárok
na
vyhlásenie
zmlúv o hazardných
hrách
za
neplatné a na
vrátenie
súm
stávok
zaplatených
podľa
týchto
zmlúv.
Uviedol,
že
podľa § 134
Bürgerliches Gesetzbuch (nemecký
Občiansky
zákonník;
ďalej
len
„BGB“)(8) je
zmluva,
ktorá
porušuje
„zákonný
zákaz“,
spravidla neplatná.
Zákaz
ponúkať
služby
hazardných
hier
bez
licencie
vydanej
nemeckými
orgánmi
podľa
ustanovení
GlüStV
2012
predstavoval
takýto
„zákonný
zákaz“.
Vzhľadom
na
to,
že
Tipico v rozhodnom
období
pôsobila
na
nemeckom
trhu
bez
takejto
licencie,
predmetné
zmluvy
tento
„zákaz“
porušovali.
Keďže
sú
teda
dané
zmluvy
neplatné
ab initio,
Tipico je
podľa
BGB, a najmä
podľa
jeho § 812
ods. 1
prvej
vety,
povinná
vrátiť
všetky
plnenia
získané
od
DK.
25.      Subsidiárne
sa
DK
opieral o nárok z mimozmluvnej
zodpovednosti
podľa § 823
ods. 2
BGB,
pričom
sa
domáhal
náhrady
škody
zodpovedajúcej
sume
stávok,
ktoré
prehral.
Podľa
tohto
ustanovenia
platí,
že
každý,
kto
poruší
„ochrannú
normu“
(Schutzgesetz),
je
povinný
nahradiť
druhej
strane
škodu,
ktorá
jej
tým
vznikla.
Pravidlá
udeľovania
licencií
stanovené v GlüStV
2012
predstavujú
takéto
normy,
pretože
boli
určené
okrem
iného
na
ochranu
hráčov v Nemecku
pred
rizikami
spojenými s verejnými
hazardnými
hrami
(pozri
bod 5
vyššie).
Tipico pôsobením
bez
licencie
porušila
tieto
pravidlá a vznikla
jej
tak
mimozmluvná
zodpovednosť,
ktorá
viedla k nároku
DK
na
náhradu
škody.
26.      Amtsgericht (okresný
súd)
nároky
DK
zamietol.
Landgericht (krajinský
súd,
Nemecko) v odvolacom
konaní
toto
rozhodnutie
potvrdil.
Po
prvé
prijal
argument
spoločnosti
Tipico,
že
DK
nemá
právo
na
vrátenie
podľa § 812
ods. 1
prvej
vety
BGB z dôvodu,
že
predmetné
zmluvy
boli v skutočnosti
platné a vynútiteľné.
So
zreteľom
na
článok 56 ZFEÚ a prednosť
práva
Únie
civilné
súdy
podľa
jeho
názoru
nemohli
tieto
zmluvy
vyhlásiť
za
neplatné
podľa § 134
BGB
len
preto,
že
Tipico v rozhodnom
období
nemala
licenciu,
pretože
túto
situáciu
bolo
možné
pripísať
nedostatkom
konania o udelení
licencie,
ktoré
uznal
Verwaltungsgericht Wiesbaden (Správny
súd
Wiesbaden)
(pozri
bod 19
vyššie).
Po
druhé
Landgericht (krajinský
súd) v podstate z rovnakých
dôvodov
konštatoval,
že
DK
nemá
nárok
ani
na
náhradu
škody
podľa § 823
ods. 2
BGB.
27.      DK
potom
podal
opravný
prostriedok
„Revision“
na
Bundesgerichtshof (Spolkový
súdny
dvor).
Uvedený
súd
rozhodol
prerušiť
konanie a položiť
Súdnemu
dvoru
tieto
prejudiciálne
otázky:
„1.      Vylučuje
sloboda
prevádzkovateľa
hazardných
hier a stávok
so
sídlom v inom
členskom
štáte
Európskej
únie
poskytovať
služby,
aby
sa
súkromnoprávna
zmluva
uzatvorená
prostredníctvom
internetu o športových
stávkach
ponúkaných
bez
licencie
vyžadovanej
vnútroštátnym
právom
považovala
za
neplatnú,
ak
prevádzkovateľ
požiadal o licenciu
na
organizovanie
športových
stávok v Nemecku a konanie o udelení
licencie
uplatniteľné
na
túto
žiadosť
prebehlo v rozpore s právom
Únie?
2.      Vylučuje
sloboda
prevádzkovateľa
hazardných
hier a stávok
so
sídlom v inom
členskom
štáte
Európskej
únie
poskytovať
služby,
aby
sa
vnútroštátny
zákaz
organizovania
športových
stávok
na
internete s výhradou
povolenia
považoval
za
ochrannú
zákonnú
normu s možným
dôsledkom
zodpovednosti
za
škodu,
ak
prevádzkovateľ
požiadal o licenciu
na
organizovanie
športových
stávok v Nemecku a konanie o udelení
licencie,
ktoré
sa
vzťahuje
na
túto
žiadosť,
prebehlo v rozpore s právom
Únie?“
28.      Písomné
pripomienky
predložili
DK,
Tipico,
belgická,
grécka,
talianska,
maltská a portugalská
vláda,
ako
aj
Európska
komisia.
Tieto
dotknuté
strany s výnimkou
talianskej
vlády
boli
zastúpené
na
pojednávaní,
ktoré
sa
konalo
24. septembra
2025.
IV.    Analýza
29.      Ako
sa
vysvetľuje v návrhu
na
začatie
prejudiciálneho
konania, z hľadiska
nemeckého
práva
sa
nároky
DK
voči
spoločnosti
Tipico v zásade
zdajú
dôvodné.
Predkladajúci
vnútroštátny
súd v tejto
súvislosti
zastáva
predbežný
názor,
že
Tipico tým,
že v rozhodnom
období v Nemecku
ponúkala
služby
športových
stávok
bez
licencie(9) vydanej
nemeckými
orgánmi,
porušila
zákaz
nepovolených
hazardných
hier
stanovený v § 4
ods. 1
GlüStV
2012.(10) Predkladajúci
vnútroštátny
súd
okrem
toho
uvádza,
že
podľa
nemeckého
súkromného
práva(11) takéto porušenie
spravidla
(i)
zahŕňa
neplatnosť
zmlúv
uzavretých
prevádzkovateľom
so
svojimi
klientmi
(podľa § 134
BGB),
čo
má
za
následok,
že
prevádzkovateľ
môže
byť
povinný
vrátiť
sumu
stávok
zaplatenú
na
základe
týchto
zmlúv
(podľa § 812
ods. 1
prvej
vety
BGB), a (ii)
predstavuje
skutočnosť
zakladajúcu
nárok z mimozmluvnej
zodpovednosti,
čím
zakladá
občianskoprávnu
zodpovednosť
daného
prevádzkovateľa
(podľa § 823
ods. 2
BGB).
30.      Predkladajúci
vnútroštátny
súd
sa
napriek
tomu
svojimi
dvoma
otázkami,
ktoré
je
vhodné
preskúmať
spoločne, v podstate
pýta,
či
právo
Únie
týmto
nárokom
bráni.
Konkrétnejšie
ide o to,
že
tým,
že
na
jednej
strane
požiadavka
získania
licencie
na
športové
stávky
stanovená v GlüStV
2012 a občianskoprávne
dôsledky
jej
nesplnenia
sú
samy
osebe
zlučiteľné
so
slobodou
poskytovať
služby
zakotvenou v článku 56 ZFEÚ (časti A
a B),
ale
licencie
na
druhej
strane
neboli
udelené
transparentným
spôsobom,
čo
bolo v rozpore s procesnými
požiadavkami
vyplývajúcimi z daného
ustanovenia
(časť C),
je
otázne,
či
zásada
prednosti
práva
Únie
vnútroštátnym
súdom
bráni
vyvodiť
voči
spoločnosti
Tipico tieto
dôsledky
(časť D).
Tieto
aspekty
postupne
preskúmam v ďalších
častiach.
A.      Zlučiteľnosť požiadavky získania licencie s právom Únie
31.      Keď
nemecké
súdy
konštatovali,
že
nemecký
verejný
monopol
na
športové
stávky
je
nezlučiteľný s článkom 56 ZFEÚ, a spochybnili
zákaz
online
stávok
(pozri
bod 8
vyššie), v záujme
zosúladenia
nemeckého
regulačného
rámca s právom
Únie
bola
potrebná
legislatívna
reforma.
Toto
konštatovanie
si
však
nevyžadovalo,
aby
nemecké
orgány
trh
úplne
uvoľnili a umožnili
prevádzkovateľom
hazardných
hier
usadeným v iných
členských
štátoch,
aby
na
ňom
voľne
poskytovali
svoje
služby.(12) Ako
správne
podotýka
belgická
vláda,
Súdny
dvor v skutočnosti
konzistentne
zastáva
názor,
že
neobmedzená
sloboda
poskytovať
služby
hazardných
hier
na
vnútornom
trhu
by
bola
nežiaduca, a to
najmä z hľadiska
ochrany
spotrebiteľa.
32.      Súdny
dvor
totiž
opakovane
uznal,
že
hazardné
hry
vedú k závažným
rizikám
pre
spotrebiteľov – a všeobecnejšie
pre
verejné
zdravie – týkajúcim
sa
okrem
iného
neprimeraných
výdavkov a závislosti.(13) Súdny
dvor
takisto
uznal,
že v kontexte
online
hazardných
hier
sú
tieto
riziká
ešte
väčšie
vzhľadom
na
„osobitn[ú]
jednoduchosť a nepretržitosť
prístupu k hrám
ponúkaným
na
internete,
ako
aj
objem a možn[ú]
vysok[ú]
frekvenci[u]
takejto
ponuky
medzinárodnej
povahy, a to v prostredí,
pre
ktoré
je
charakteristická
izolácia
hráča,
anonymita a neexistencia
spoločenskej
kontroly“(14).
33.      Súdny
dvor
so
zreteľom
na
tieto
úvahy
dokonca
akceptoval,
že
„na
rozdiel
od
zavedenia
slobodnej…
hospodárskej
súťaže
na
tradičnom
trhu
môže
viesť“
existencia
takejto
hospodárskej
súťaže
na
„veľmi
špecifickom
trhu
hazardných
hier… k vzniku
škodlivého
účinku
spojeného s tým,
že
[prevádzkovatelia
hazardných
hier]
sú
nútení
súperiť
vo
vynaliezavosti,
aby
ich
ponuka
bola
atraktívnejšia
než
ponuka
ich
konkurentov, a tak
zvyšovať
výdavky
spotrebiteľov
spojené s hrami,
ako
aj
riziko
ich
závislosti“(15).
34.      Pri
neexistencii
(pozitívnej)
harmonizácie
na
úrovni
Únie a vzhľadom
na
to,
že
„právna
úprava
hazardných
hier
je
súčasťou
tých
oblastí, v ktorých
existujú
významné
rozdiely
morálneho,
náboženského a kultúrneho
charakteru
medzi
členskými
štátmi“,
majú
vnútroštátne
orgány
vo
vzťahu k vlastnému
štátnemu
územiu
naďalej
právo
prijať
regulačné
opatrenia,
ktoré
považujú
za
primerané
na
účely
ochrany
spotrebiteľov
pred
týmito
rizikami,
ak
je
dodržaná
zásada
proporcionality.
Predovšetkým
môžu
poskytovanie
služieb
hazardných
hier
na
vnútroštátnom
trhu
podmieniť
udelením
licencie,
ako
urobili v rozhodnom
období
aj
nemecké
orgány v rámci § 4a
až
4e a 10a
GlüStV
2012.(16)
35.      Takýto
systém
udeľovania
licencií
je
podľa
môjho
názoru
primeraným
prostriedkom
na
obmedzenie
rizika
vyvolaného
hazardnými
hrami
pre
spotrebiteľov,
ako
podotýka
aj
samotný
predkladajúci
vnútroštátny
súd.
Po
prvé
môžu
vnútroštátne
orgány
prostredníctvom
licenčných
podmienok
zabezpečiť,
aby
mohli
stávky
spotrebiteľom
ponúkať
iba
prevádzkovatelia,
ktorí
preukázali
svoju
spoľahlivosť a bezpečnosť
svojich
hazardných
hier
(pozri
bod 11
vyššie).
Po
druhé
prostredníctvom
špecifických
požiadaviek
spojených s licenciou
môžu
tieto
orgány
zabezpečiť,
aby
boli
ponuky
stávok
prevádzkovateľov s licenciou
koncipované
„bezpečnejším“
spôsobom.(17) V prejednávanej
veci
sa
teda
od
týchto
prevádzkovateľov
okrem
iného
vyžadovalo,
aby
zaviedli
povinný
mesačný
limit
stávok – v zásade
1 000 eur
na
hráča –,
ponúkali
stávky
iba
na
výsledok
športových
podujatí a nie
množstvo
„vedľajších
stávok“
na
početné
udalosti,
ku
ktorým
dochádza v priebehu
takéhoto
podujatia(18) (napríklad
ktorý
tím
skóruje
prvý,
ktorý
hráč
sa
ako
prvý
dopustí
faulu
atď.), a neuvádzali
na
rovnakom
webovom
sídle
odkazy
na
nepovolené
hazardné
hry
(pozri
bod 12
vyššie).
Všetky
tieto
požiadavky
prispievajú k obmedzeniu
objemu a frekvencie
hrania
hazardných
hier
spotrebiteľmi a tým
aj
rizika
nadmerných
výdavkov a závislosti.
Po
tretie
takýto
systém
orgánom
umožňuje
vykonať
predchádzajúcu
kontrolu
splnenia
týchto
podmienok a zabezpečiť
nepretržité
monitorovanie
prevádzkovateľov s licenciou s cieľom
overiť,
že
sú
tieto
„vedľajšie
požiadavky“
naozaj
splnené.
36.      Tipico napriek
tomu v prejednávanej
veci
namieta
proti
skutočnosti,
že
počet
dostupných
licencií
bol
podľa
GlüStV
2012
obmedzený
(na
20).
Je
pravda,
že
Verwaltungsgericht Wiesbaden (Správny
súd
Wiesbaden)
pri
preskúmaní
sporného
konania o udelení
licencie
konštatoval,
že
tento
aspekt
GlüStV
2012
je
nezlučiteľný s článkom 56 ZFEÚ(19) (pozri
bod 19
vyššie).
Predkladajúci
vnútroštátny
súd
však
zrejme
tieto
pochybnosti
nemá.
Pokiaľ
ide o mňa,
zastávam
názor,
že
takéto
obmedzenie
nie je samo
osebe
v rozpore s cieľom
ochrany
spotrebiteľa,
ktorý
sleduje
GlüStV 2012.
Obmedzenie
počtu
licencií
nielenže
vnútroštátnym
orgánom
uľahčuje
monitorovanie
prevádzkovateľov s licenciou,
ale
znižuje
aj
riziko
prílišnej
hospodárskej
súťaže
medzi
nenáležite
veľkým
počtom
držiteľov
licencie a nežiaducich
účinkov,
ktoré z toho
môžu
vyplývať.(20) Overenie
tohto
posúdenia
bude,
pravdaže,
prináležať
predkladajúcemu
vnútroštátnemu
súdu. V každom
prípade
platí,
že
aj
keby
daný
súd
mal s týmto
obmedzením
počtu
problém,
nijako
by
to
nespochybňovalo
legitímnosť
požiadavky
získania
licencie
ako
takej.
37.      Pokiaľ
ide o nevyhnutnosť
takejto
požiadavky
získania
licencie,
obmedzím
sa
na
konštatovanie,
že
nemecké
orgány
boli v súlade s článkom 56 ZFEÚ oprávnené
stanoviť
túto
požiadavku
aj
pre
prevádzkovateľov
hazardných
hier,
ktorí
sú
tak
ako
Tipico držiteľmi
licencie
vydanej
iným
členskom
štátom, v tomto
prípade
Maltskou
republikou.
38.      Po
prvé
podľa
ustálenej
judikatúry
Súdneho
dvora
platí,
že
vzhľadom
na
mieru
voľnej
úvahy,
ktorou
disponujú
členské
štáty v oblasti
hazardných
hier, a pri
absencii
akejkoľvek
harmonizácie
licenčných
podmienok
zo
strany
Únie
povinnosť
členského
štátu
uznať
licencie
na
hazardné
hry
vydané
inými
členskými
štátmi
neexistuje.
Takáto
licencia
je
spravidla
platná
iba
na
území
vydávajúceho
členského
štátu.(21)
39.      Po
druhé v rozsahu, v akom
sa
Tipico a maltská
vláda
opierajú o ochranu,
ktorá
sa
už
hráčom
priznávala
prostredníctvom
maltského
regulačného
rámca, a o dohľad
maltských
orgánov,
treba
pripomenúť,
že v oblasti
hazardných
hier
sa
nevyhnutnosť
regulačného
opatrenia
musí
posudzovať
výlučne
na
základe
úrovne
ochrany,
ktorú
chcú
dotknuté
vnútroštátne
orgány
zaručiť.(22) Hoci
maltská
vláda v prejednávanej
veci
na
pojednávaní
tvrdila,
že
bez
ohľadu
na
„niektoré
rozdiely“
bola
úroveň
ochrany
poskytovaná
maltským a nemeckým
rámcom v rozhodnom
období
„v podstate
rovnaká“,
uvedené
ani
zďaleka
nie
je
zjavné.
Táto
vláda
predovšetkým
nevedela
potvrdiť,
či
maltské
právne
predpisy v oblasti
hazardných
hier
rovnako
ako
GlüStV
2012
stanovujú
povinné
limity
stávok,
pričom
uvádzala
„viaceré…
limity, o ktoré
môžu
hráči
požiadať“ a ktoré
sa
teda
zdajú
čisto
dobrovoľné.
Keďže
navyše
počet
maltských
licencií
zrejme
nie
je
nijako
obmedzený,
keby
sa
prevádzkovateľovi s maltskou
licenciou
umožnilo
poskytovať
služby v Nemecku,
mohlo
by
to
viesť k presne
takej
zbytočnej
hospodárskej
súťaži,
aká
sa
opisuje v bode 33
vyššie.
Pokiaľ
napokon
ide o dohľad
maltských
orgánov,
podľa
ustálenej
judikatúry
Súdneho
dvora
platí,
že
členský
štát
ako
Nemecko
nie
je
povinný
„spoľahnúť
[sa]
na
kontroly
vykonávané
orgánmi
iného
členského
štátu
prostredníctvom
regulačných
systémov,
na
ktoré
on
sám
nemá
dosah“(23).
B.      Zlučiteľnosť občianskoprávnych dôsledkov chýbajúcej licencie s právom Únie
40.      Rovnako
ako
článok 56 ZFEÚ nemeckým
orgánom
nebráni v tom,
aby
na
účely
ponúkania
služieb
športových
stávok
na
nemeckom
území
vyžadovali
licenciu,
nevylučuje
ani
to,
aby
boli
voči
prevádzkovateľom,
ktorí
tak
robili
bez
licencie
požadovanej
podľa
GlüStV
2012,
vyvodené
občianskoprávne
dôsledky
stanovené v BGB.
41.      Ako
podotýka
predkladajúci
vnútroštátny
súd,
tieto
občianskoprávne
dôsledky
sú
primerané
cieľu
ochrany
spotrebiteľa,
ktorý
sleduje
GlüStV
2012.
Neplatnosť
zmlúv o hazardných
hrách(24) – s ktorou
sa
môže
spájať
povinnosť
vrátiť
stávky
prijaté
od
hráčov – predovšetkým
prispieva k odrádzaniu
prevádzkovateľov
hazardných
hier
od
obchádzania
systému
udeľovania
licencií.
Tieto
dôsledky
sú
preto
vhodné
na
dosiahnutie
daného
cieľa.(25) Takisto
sa v tejto
súvislosti
zdajú
nevyhnutné,
keďže
správne a trestné
sankcie
uplatniteľné
na
hazardné
hry
bez
licencie
samy
osebe
nemusia
mať
dostatočný
odrádzajúci
účinok,
obzvlášť v prípade
prevádzkovateľov
usadených v zahraničí.
42.      V rozpore s tvrdením
spoločnosti
Tipico sú
navyše
tieto
občianskoprávne
dôsledky
úmerné
závažnosti
porušenia.
Ako
vysvetlím v bode 56
nižšie,
pôsobenie
bez
miestnej
licencie
predstavuje
neoprávnené
poskytovanie
služieb
na
trhu.
Takisto
pripomínam,
že
účelom
systému
udeľovania
licencií
je
„usmerniť“
hráčsky
inštinkt
obyvateľstva k ponukám s licenciou,
ktoré
sú
monitorované
vnútroštátnymi
orgánmi a ohraničené
požiadavkami
určenými
na
obmedzenie
rizika
neprimeraných
výdavkov a závislosti.
Ponuky
hazardných
hier
bez
licencie – ktoré
sú z povahy
veci
mimo
kontroly
týchto
orgánov a pri
ktorých
nemožno
overiť
splnenie
týchto
požiadaviek – naopak
môžu
mať
na
spoločnosť
obzvlášť
závažné
škodlivé
účinky.(26)
43.      Tvrdenie
spoločnosti
Tipico,
že
neplatnosť
zmlúv o hazardných
hrách a vrátenie
stávok
hráčom
vytvárajú
„škodlivé
stimuly“,
pretože
hráčov
môžu
povzbudzovať,
aby
využívali
služby
hazardných
hier
bez
licencie,
keďže
vedia,
že
svoje
straty
vždy
môžu
získať
späť, a hrali
teda
opakovane,
čo
je v rozpore s cieľom
ochrany
hráčov
pred
nadmernými
výdavkami a závislosťou,
tento
záver
nijako
nespochybňuje.
44.      Hranie
hazardných
hier u nezákonných
prevádzkovateľov v skutočnosti
predstavuje
pre
hráčov
riziko.
Ak
prevádzkovateľ v prípade
výhry
odmietne
hráčovi
zaplatiť,
tento
hráč
sa
nebude
môcť
výplaty
domáhať
na
súdoch,
pretože
príslušné
zmluvy o hazardných
hrách
sa
budú
považovať
za
neplatné.(27) V prípade
strát
hráči
takisto
nemajú
vrátenie
stávok
zaručené.
Hoci
sa s vyhlásením
zmluvy
za
neplatnú
spravidla
spája
právo
zmluvných
strán
na
vrátenie
vzájomne
poskytnutého
plnenia,
predkladajúci
vnútroštátny
súd
podotýka,
že
podľa
nemeckého
práva
(predovšetkým § 814
a/alebo § 817
druhej
vety
BGB)
toto
právo
môže byť odopreté na
základe
voľnej
úvahy
konajúceho
súdu,
ak
sa
hráč
na
nezákonných
hazardných
hrách
zúčastňoval
vedome.(28) Tento
stav
vedie k žiaducej
miere
neistoty
pre
obe
strany,
čo
je v súlade s cieľmi
sledovanými
GlüStV
2012.
Prevádzkovateľov
totiž
odrádza
od
obchádzania
systému
udeľovania
licencií,
pretože
sa
môže
stať,
že
budú
povinní
prijaté
stávky
vrátiť, a hráčov
zasa
od
„zahrávania
sa“
so
systémom,
pretože
ak
to
urobia,
právo
na
vrátenie
im
môže
byť
odopreté.(29)
C.      Nedostatky sporného konania o udelení licencie
45.      Hoci
nemecké
orgány v súlade s článkom 56 ZFEÚ mohli
od
prevádzkovateľov
hazardných
hier
usadených v iných
členských
štátoch
vyžadovať,
aby
pred
začatím
poskytovania
služieb
na
nemeckom
trhu
získali
miestnu
licenciu, a s nesplnením
tejto
povinnosti
mohli
spojiť
občianskoprávne
dôsledky,
toto
ustanovenie
daným
orgánom
ukladá
povinnosť
poskytnúť
dotknutým
prevádzkovateľom
skutočnú
príležitosť
na
získanie
takejto
licencie
za
rovnakých
podmienok,
aké
sa
vzťahujú
na
vnútroštátnych
prevádzkovateľov.
Konanie o udelení
licencie
teda
muselo
spĺňať
isté
požiadavky
vyplývajúce z článku 56 ZFEÚ v spojení
so
všeobecnými
zásadami
rovnosti
zaobchádzania a zákazu
diskriminácie
na
základe
štátnej
príslušnosti,
ako
aj s povinnosťou
transparentnosti,
ktorá z nich
vyplýva.
Toto
konanie
predovšetkým
muselo
byť
založené
na
objektívnych a nediskriminačných
kritériách,
ktoré
boli
vopred
známe.(30)
46.      Nemecké
orgány v prejednávanej
veci
usporiadali
otvorené
konanie o udelení
licencie a nezdalo
sa,
že
by
kritériá
na
udelenie
licencií
priamo
alebo
nepriamo
diskriminovali
prevádzkovateľov
usadených v iných
členských
štátoch.
Príslušný
správny
súd,
konkrétne
Verwaltungsgericht Wiesbaden (Správny
súd
Wiesbaden),
však v kontexte
súdneho
preskúmania
tohto
konania
konštatoval,
že
bolo
vo
viacerých
smeroch
netransparentné
(pozri
bod 19
vyššie).
Na
tento
nedostatok
bol
Súdny
dvor
upozornený
už v skoršej
veci,
ktorá
viedla k rozsudku
Ince(31).
Hoci
Súdny
dvor v danom
rozsudku
ponechal
túto
otázku
otvorenú,
nedostatočnú
transparentnosť
teraz
považujem
za
preukázanú,
keďže
predkladajúci
vnútroštátny
súd
zrejme
konštatovania
správneho
súdu v tejto
súvislosti
potvrdzuje. V dôsledku
dĺžky
daného
súdneho
preskúmania a prerušenia
sporného
konania, o ktorom
sa v tomto
kontexte
rozhodlo,
navyše
toto
konanie
nikdy
nenaplnilo
svoj
účel.
Súkromným
prevádzkovateľom
vrátane
spoločnosti
Tipico boli
licencie
na
stávky
udelené
až v roku
2020 v rámci
nového
konania o udelení
licencie
(pozri
bod 21
vyššie).
D.      Vplyv týchto nedostatkov na vec samu
47.      Ako
sa
uvádza
vyššie,
predkladajúci
vnútroštátny
súd
sa
svojimi
dvoma
otázkami
pýta,
aké
dôsledky
by
tieto
procesné
nedostatky
mali
mať
na
vec
samu. V tejto
súvislosti
odkazuje
na
judikatúru
Súdneho
dvora
vychádzajúcu z rozsudku
Placanica,
podľa
ktorého
členský
štát
nemôže
„uplatňovať
trestnú
[alebo
správnu]
sankciu“
voči
prevádzkovateľovi
usadenému v inom
členskom
štáte
za
„nesplnenú
administratívnu
formalitu“
(v prejednávanej
veci
získanie
licencie
na
stávky
podľa
GlüStV
2012),
ak
„splnenie
tejto
formality
bolo
odmietnuté
alebo
znemožnené
predmetným
členským
štátom v rozpore s právom
[Únie]“(32) (čo
by
platilo
aj v tomto
prípade
vzhľadom
na
nedostatočnú
transparentnosť
sporného
konania o udelení
licencie).
Táto
judikatúra
bola
následne
potvrdená v rozsudku
Ince, v prípade
ktorého
možno
pripomenúť,
že
sa
týkal
toho
istého
konania.
Nemecké
súdy
už v tomto
kontexte
konštatovali,
že
za
ponúkanie
stávok
bez
licencie
na
nemeckom
trhu v rozhodnom
období
nemožno
prevádzkovateľom
hazardných
hier,
ako
je
Tipico,
uložiť
žiadnu
trestnú
ani
správnu
sankciu. Predkladajúci
vnútroštátny
súd
sa
však
pýta,
či
je
takisto
vylúčené,
aby
nemecké
súdy
voči
takémuto
prevádzkovateľovi
vyvodili
občianskoprávne
dôsledky
stanovené v BGB.
48.      Pre
spoločnosť
Tipico a maltskú
vládu
je
odpoveď
očividne
kladná.
Tieto
dotknuté
strany
zrejme v podstate
vykladajú a zovšeobecňujú
judikatúru
uvedenú v predchádzajúcom
bode v tom
zmysle,
že
ak
členský
štát
zaviedol
systém
udeľovania
licencií
na
určité
služby,
ale
konanie o udelení
licencie
je
diskriminačné
a/alebo
netransparentné,
vnútroštátne
orgány – rovnako
správne
orgány
aj
súdy – sú
na
základe
prednosti
článku 56 ZFEÚ povinné
vôbec
tento
systém
nepresadzovať.
Namiesto
toho
sa
musia
zdržať
jeho
uplatnenia a v praxi
teda
tolerovať
voľné
poskytovanie
služieb
na
území
daného
štátu,
až
kým
nedôjde k prijatiu
potrebných
nápravných
opatrení,
konkrétne k udeleniu
licencií v rámci
nového
konania,
ktoré
je v súlade s právom
Únie. Z tohto
pohľadu
platí,
že
tak
ako
prevádzkovateľom,
ako
je
Tipico,
nemožno
za
ponúkanie
stávok
bez
licencie v čase,
keď
nemecké
orgány
nemali
zavedené
konanie o udelení
licencie,
ktoré
by
bolo v súlade s právom
Únie,
uložiť
žiadnu
trestnú
ani
správnu
sankciu, z toho
istého
dôvodu
voči
nim
nemožno
vyvodiť
ani
občianskoprávne
dôsledky.
49.      Rovnako
ako
predkladajúci
vnútroštátny
súd,
všetky
vlády,
ktoré
predložili
pripomienky, a Komisia
nie som presvedčený o takomto
radikálnom
prístupe.
Pomerne
maximalistický
výklad
judikatúry
Súdneho
dvora,
ktorý
zrejme
presadzujú
Tipico a maltská
vláda – a podľa
ktorého
sa
systém
udeľovania
licencií
zlučiteľný s článkom 56 ZFEÚ vôbec
nesmie
uplatňovať v prípade,
že v rozhodnom
období
vzniknú
pri
udeľovaní
licencií
problémy –,
by
sa
mal
podľa
môjho
názoru
zamietnuť
ako
prehnaný
(časť 1).
Namiesto
neho
by
sa
mal
uplatniť
nuansovaný výklad
tejto
judikatúry:
systém v zásade
možno
presadzovať,
ale
prevádzkovateľovi
hazardných
hier
by
sa
za
jeho
porušenie
nemali
ukladať
správne
ani
trestné
sankcie
a/ani
by
sa
voči
nemu
nemali
vyvodzovať
občianskoprávne
dôsledky v prípade,
že
by
bola
takáto
reakcia
za
konkrétnych
okolností
danej
veci
neprimeraná
(časť 2).
1.      Maximalistický výklad judikatúry Súdneho dvora týkajúcej sa sankcií by sa mal zamietnuť
50.      Podľa
môjho
názoru
je
potrebné
uviesť
niekoľko
dôležitých
pripomienok.
Po
prvé
má
článok 56 ZFEÚ vo
všeobecnosti
priamy
účinok a hospodárskym
subjektom
usadeným v členskom
štáte
teda
priznáva
práva,
ktorých
sa
môžu
dovolávať
pred
orgánmi – správnymi
orgánmi
aj
súdmi – iných
členských
štátov, a to
aj v rámci
súdneho
konania
medzi
súkromnými
osobami, o aké
ide v prejednávanej
veci.(33) Tieto
orgány
sú
navyše v súlade
so
zásadami
lojálnej
spolupráce a prednosti
povinné
toto
ustanovenie
uplatňovať a zabezpečiť
účinnú
ochranu
týchto
práv
vo
veciach,
ktoré
im
boli
predložené.
Predovšetkým
platí,
že
keď
tieto
orgány
vedú
konanie
(trestné,
správne
alebo
občianske
súdne)
proti
takémuto
prevádzkovateľovi
pre
rozpor s vnútroštátnym
systémom
udeľovania
licencií a tento
prevádzkovateľ
na
svoju
obhajobu
uvádza,
že
tento
systém
je
nezlučiteľný s článkom 56 ZFEÚ,
tieto
orgány
musia
danú
otázku
preskúmať a v rozsahu, v akom
je
to
potrebné
na
ochranu
dotknutých
práv,
sa
musia
zdržať uplatňovania
nesúladného
ustanovenia
vnútroštátneho
práva.(34)
51.      Po
druhé
možno
judikatúru
uvedenú v bode 47
vyššie
odvodiť
od
skorších
rozsudkov
Súdneho
dvora
Auer(35) a Rienks(36).
Občan
Únie v oboch
týchto
veciach
získal v jednom
členskom
štáte
diplom,
ktorý
ho
oprávňoval
na
výkon
veterinárnej
činnosti. V oboch
prípadoch
sa
táto
osoba
neskôr
usadila v inom
členskom
štáte a chcela
tam
túto
činnosť
vykonávať.
Hostiteľský
členský
štát
ako
podmienku
výkonu
tohto
povolania
na
svojom
území
vyžadoval
registráciu v Národnej
komore
veterinárov
(Francúzsko).
Dotknutá
osoba o takúto
registráciu
požiadala,
ale
komora
ju
odmietla z dôvodu,
že
jej
zahraničný
diplom
neuznáva.
Daný
veterinár
napriek
tomu
začal
poskytovať
služby v hostiteľskom
členskom
štáte a napokon
bol
trestne
stíhaný
za
nezákonný
výkon
činnosti.
Na
svoju
obhajobu
uviedol,
že
presadzovanie
požiadavky
registrácie
prostredníctvom
trestných
alebo
správnych
sankcií
je v rozpore s právom
Únie.
52.      Súdny
dvor v tomto
kontexte
podotkol,
že
podľa
sekundárneho
práva
Únie
týkajúceho
sa
slobody
usadiť
sa a voľného
pohybu
pracovníkov,
ktoré
bolo
uplatniteľné v danom
čase,(37) sú
členské
štáty
povinné
uznať
odbornú
kvalifikáciu
získanú
veterinármi v iných
členských
štátoch.
Právo
Únie
teda
dotknutej
osobe
priamo
priznávalo
právo
na
výkon
veterinárnej
činnosti v hostiteľskom
členskom
štáte
na
základe
takéhoto
diplomu,
ktorého
sa
mohla
dovolávať
pred
orgánmi
daného
štátu.
Zatiaľ
čo
hostiteľský
členský
štát
od
nej
stále
mohol
vyžadovať,
aby
sa
zaregistrovala v komore,
táto
požiadavka
mohla
predstavovať
len
„administratívnu
formalitu“,
pretože
podľa
práva
Únie
bola
na
takúto
registráciu
oprávnená.
Keďže
však
bola
táto
registrácia
„odmietnutá v rozpore s právom
[Únie]“,
za
výkon
činnosti
bez
registrácie
jej
nebolo
možné
uložiť
žiadnu
trestnú
ani
správnu
sankciu.
Ignorovanie
požiadavky
registrácie
za
takýchto
okolností a z toho
vyplývajúce
vylúčenie
uplatnenia
sankcií
za
jej
nesplnenie
bolo
očividne
potrebné v záujme
ochrany
dotknutého
práva,
ktoré
by
sa
inak
stalo
„úplne
neúčinným“.(38)
53.      O mnoho
rokov
neskôr
Súdny
dvor
uplatnil
toto
riešenie v oblasti
hazardných
hier
vo
svojom
rozsudku
Placanica.
Taliansko v danej
veci
zaviedlo
požiadavku
získania
licencie
na
poskytovanie
stávkových
služieb
na
svojom
území – požiadavku,
ktorá
bola z dôvodov
uvedených
vyššie
ako
taká s článkom 56 ZFEÚ zlučiteľná –,
no
licencie
sa
neudeľovali
transparentným a nediskriminačným
spôsobom.
Niektorí
prevádzkovatelia
preto
boli z tohto
konania
nezákonne
vylúčení.
Súdny
dvor s odkazom
na
rozsudok
Rienks konštatoval,
že – ako
sa
pripomína v bode 47
vyššie – „členský
štát
nemôže
uplatňovať
trestnú
sankciu
za
nesplnenú
administratívnu
formalitu,
ak
splnenie
tejto
formality
bolo
odmietnuté
alebo
znemožnené
predmetným
členským
štátom v rozpore s právom
[Únie]“(39).
Hlavnou
myšlienkou
teda
zrejme
bolo,
že
až
do
zavedenia
nového
konania o udelení
licencie v prospech
nezákonne
vylúčených
prevádzkovateľov
talianske
orgány
nemohli
svoju
požiadavku
získania
licencie
presadzovať a predovšetkým
nemohli
obžalovaným
uložiť
trestné
sankcie
za
sprostredkovanie
stávok v mene
takýchto
prevádzkovateľov.(40)
54.      Pri
všetkej
úcte k Súdnemu
dvoru
si
nemyslím,
že
tieto
situácie
sú
skutočne
analogické.
Keď
vnútroštátne
orgány
stanovia
požiadavku
získania
licencie,
ktorá
je
sama
osebe
zlučiteľná s článkom 56 ZFEÚ,
prevádzkovateľom
hazardných
hier
usadeným v iných
členských
štátoch z tohto
ustanovenia
nevyplýva
rovnaký
druh
priamo
účinného
práva
ako
to,
ktoré
požívajú
veterinári
vo
veciach
vedúcich k rozsudkom
Auer a Rienks [časť a)].
Keby
sa
požadovalo,
aby
sa
tieto
orgány
zdržali
uplatňovania
danej
požiadavky a tolerovali
teda
jej
nesplnenie
zo
strany
hospodárskych
subjektov
výlučne
preto,
že
konanie o udelení
licencie
existujúce v rozhodnom
období
malo
isté
nedostatky,
prekračovalo
by
to
rámec
toho,
čo
je
nevyhnutné
na
ochranu
práva,
ktoré
týmto
prevádzkovateľom
vyplýva z daného
ustanovenia
[časť b)].
Takýto
výklad
by
bol
podľa
môjho
názoru v tejto
súvislosti
takisto
neprimeraný
[časť c)].
Domnievam
sa,
že
je
to
tak
aj v prípade,
akým
je
prejednávaná
vec,
keď
bola
požiadavka
získania
licencie
zavedená s cieľom
nahradiť
verejný
monopol,
ktorý
bol
vyhlásený
za
nezlučiteľný s právom
Únie
[časť d)].
a)      Právo, ktoré prevádzkovateľom hazardných hier vyplýva z článku 56 ZFEÚ v tejto situácii
55.      Vo
všeobecnosti
možno
povedať,
že
práva,
ktoré
prevádzkovateľom
vyplývajú z článku 56 ZFEÚ,
sú
logickým
dôsledkom
povinností,
ktoré
sa v tomto
ustanovení
ukladajú
členským
štátom.
Ako
sa
vysvetľuje v bodoch 31
až
39
vyššie,
členské
štáty v tomto
prípade
nie
sú
povinné
povoliť
prevádzkovateľom
usadeným v inom
členskom
štáte
poskytovať
služby
hazardných
hier
na
svojom
území
voľne;
sú
oprávnené
spojiť
takéto
činnosti s požiadavkou
získania
licencie. V tomto
ustanovení
sa
navyše
členským
štátom
nestanovuje
žiadna
povinnosť
uznať
licencie
na
hazardné
hry
vydané
inými
členskými
štátmi.
56.      Z uvedeného
vyplýva,
že
článok 56 ZFEÚ prevádzkovateľom
hazardných
hier
usadeným v jednom
členskom
štáte
(ktorí
tam
prípadne
majú
licenciu)
právo
poskytovať
služby v inom
členskom
štáte
nepriznáva.
Každé
takéto
právo v skutočnosti
vyplýva
iba z licencie,
ktorú
prevádzkovateľ
musí
získať v hostiteľskom
štáte.
57.      Článok 56 ZFEÚ takisto
nevyžaduje,
aby
členské
štáty
udeľovali
takéto
licencie
daným
prevádzkovateľom
automaticky.
Na
tento
účel
môžu
stanoviť
podmienky,
ak
sú
tieto
podmienky
primerané a nediskriminačné, a môžu
dokonca
obmedziť
počet
dostupných
licencií.
Tento
článok
ako
taký
teda
daných
prevádzkovateľov
na
licenciu
neoprávňuje.
58.      Toto
ustanovenie
členským
štátom
ukladá
iba
povinnosť
zabezpečiť
prístup k nediskriminačnému a transparentnému
konaniu o udelení
licencie a prevádzkovateľom v tejto
súvislosti
priznáva
zodpovedajúce
právo. Je
zrejmé,
že
získanie
miestnej
licencie
na
hazardné
hry v prípade
týchto
prevádzkovateľov
nemožno
charakterizovať
iba
ako
„administratívnu
formalitu“.
b)      Vylúčenie požiadavky získania licencie by prekračovalo rámec toho, čo je nevyhnutné na ochranu tohto práva
59.      Keď
vnútroštátne
orgány
vyžadujú
na
poskytovanie
služieb
hazardných
hier
licenciu,
ale
táto
licencia
sa
neudeľuje v rámci
nediskriminačného a transparentného
konania o udelení
licencie,
úplné
vylúčenie
požiadavky
získania
licencie v následnom
konaní
začatom
orgánmi
verejnej
moci
alebo
súkromnými
osobami
proti
prevádzkovateľom
hazardných
hier
poskytujúcim
služby
bez
licencie
by
prekračovalo
rámec
toho,
čo
je
nevyhnutné
na
ochranu
daného
práva
priznaného
právom
Únie.(41)
60.      V tejto
súvislosti
pripomínam,
že v oblasti
hazardných
hier
je
požiadavka
získania
licencie
sama
osebe s právom
Únie
zlučiteľná.
Keď
pri
udeľovaní
licencií
vzniknú
ťažkosti,
právo
Únie
nevyžaduje,
aby
sa
prevádzkovateľom
hazardných
hier
okamžite
umožnilo
poskytovať
služby
na
trhu
voľne a vyhnúť
sa
potenciálnym
dôsledkom
takéhoto
konania
podľa
vnútroštátneho
práva.
Primeraná a dostatočná
ochrana
práva,
ktoré
týmto
prevádzkovateľom
vyplýva z článku 56 ZFEÚ,
je
zabezpečená
dostupnosťou – ktorú
členské
štáty
musia
zaručiť – súdnych
prostriedkov
nápravy,
ktoré
týmto
prevádzkovateľom
umožnia
napadnúť
vadné konanie o udelení
licencie
alebo
jeho
absenciu
na
súde.(42) Presne
takýto
prístup
je
navyše
použitý v sekundárnom
práve
Únie
týkajúcom
sa
verejného
obstarávania a udeľovania
koncesií,
ktoré
sa
síce v prejednávanej
veci
neuplatňuje,
no
predstavuje
relevantnú
referenciu.(43) Títo
prevádzkovatelia
teda
mali
namiesto
toho,
aby
vstúpili
na
trh
bez
licencie,
využiť
tieto
prostriedky
nápravy a počkať
na
výsledok
príslušného
konania.
61.      V kontexte
takéhoto
napadnutia
konania o udelení
licencie
alebo
jeho
absencie
môžu
príslušné
súdy
zabezpečiť
primeranú a dostatočnú
ochranu
dotknutého
práva
tak,
že
sa
zdržia
uplatnenia
každého
aspektu
vnútroštátneho
práva
upravujúceho
udeľovanie
licencií,
ktorý
je v rozpore s článkom 56 ZFEÚ (napríklad
diskriminačnej
licenčnej
podmienky
alebo
neprimeraného
obmedzenia
počtu
dostupných
licencií),
zrušia
všetky
rozhodnutia
nezákonne
prijaté
orgánmi
udeľujúcimi
licenciu a uložia
týmto
orgánom
povinnosť
prijať
opatrenia
potrebné
na
nápravu
situácie
(napríklad
usporiadať
nové
konanie v súlade s právom
Únie
alebo
udeliť
licenciu
prevádzkovateľovi,
ktorý
spĺňa
podmienky
stanovené
vo
vnútroštátnom
práve).(44)
62.      Argument
opakovaný
spoločnosťou
Tipico,
že
takéto
súdne
konanie
môže
trvať
dlhý
čas a v každom
prípade
by
ochranu
práva,
ktoré
prevádzkovateľom
hazardných
hier
vyplýva z článku 56 ZFEÚ,
zabezpečilo
iba
„do
budúcnosti“,
pričom
by
nenapravilo
stratu
obchodných
príležitostí,
ktorú
by
títo
prevádzkovatelia
údajne
utrpeli,
keby
nemohli
na
trh
vstúpiť
okamžite,
ma
nepresvedčil.
63.      Právo
Únie v prvom
rade
vyžaduje,
aby
sa
takéto
žaloby
prejednávali čo
najrýchlejšie.(45) Ak
navyše
členský
štát
poruší
právo,
ktoré
prevádzkovateľom
vyplýva z článku 56 ZFEÚ,
tým,
že v náležitej
lehote
nezavedie
nediskriminačné a transparentné
konanie o udelení
licencie,
títo
prevádzkovatelia
podľa
práva
Únie
môžu
od
tohto
štátu
vymáhať
náhradu
spôsobenej
škody
vrátane
straty
obchodných
príležitostí,
ako
tvrdili
DK,
grécka
vláda a Komisia.(46) Takúto
škodu
teda
možno
týmto
spôsobom
primerane
napraviť.
c)      Vylúčenie požiadavky získania licencie by bolo neprimerané
64.      Keby
sa
od
vnútroštátnych
orgánov
vyžadovalo,
aby
sa
úplne
zdržali
uplatnenia
systému
udeľovania
licencií a fakticky
tolerovali
voľné
poskytovanie
služieb
prevádzkovateľmi
hazardných
hier
na
území
daného
štátu
až
do
uskutočnenia
konania o udelení
licencie,
ktoré
by
bolo v súlade s právom
Únie – alebo
aby
spätne
schválili
postup
prevádzkovateľa,
ktorý
vstúpil
na
trh,
keď
takéto
konanie
neexistovalo –,
so
zreteľom
na
nepriaznivé
účinky,
ktoré
by
tento
prístup
mal
na
iné
legitímne
záujmy,
by
to
rovnako
predstavovalo
neprimeraný
spôsob
ochrany
práva,
ktoré
týmto
prevádzkovateľom
vyplýva z článku 56 ZFEÚ.
65.      Po
prvé
by
takýto
výklad
práva
Únie
narušil
nielen
účinnosť
vnútroštátnych
režimov
udeľovania
licencií,
ktoré
sú
samy
osebe s právom
Únie
zlučiteľné,
ale
aj
účinnosť
pravidiel
samotného
práva
Únie
upravujúcich
súdne
preskúmanie
konania o udelení
licencie a právnu
istotu,
ktorú
majú
tieto
pravidlá
zabezpečiť.
Ako
sa
vysvetľuje
vyššie,
od
hospodárskych
subjektov
sa
očakáva,
že
pred
vstupom
na
trh
požiadajú o licenciu a prípadne o súdne
preskúmanie
podmienok
jej
udelenia.
Toto
preskúmanie
umožňuje
určiť
zákonnosť
konania
ex
ante,
čím
sa
zabezpečí
určitá
miera
istoty
pre
všetky
zainteresované
strany.(47) Maximalistický
výklad
judikatúry
Súdneho
dvora
týkajúcej
sa
sankcií
by
naopak
prevádzkovateľov
povzbudzoval,
aby
na
základe
samotného
podozrenia v súvislosti
so
zákonnosťou
konania o udelení
licencie
tieto
pravidlá
ignorovali a „zariskovali“
vstup
na
trh v očakávaní,
že
keby
sa
proti
nim
následne
viedlo
konanie,
budú
sa
môcť
vyhnúť
zodpovednosti
ex
post
tak,
že
proti
konaniu o udelení
licencie
vznesú
námietku.
Takýto
postup
by
však
viedol k značnej
neistote,
najmä
pre
spotrebiteľov,
ktorí
by
už
možno
nevedeli
rozlíšiť,
ktorí
prevádzkovatelia
na
trhu
sú
legitímni a ktorí
nie,
alebo
pre
konkurentov,
ktorí
môžu
mať
licenciu a napriek
tomu
čeliť
nekalej
hospodárskej
súťaži
zo
strany
prevádzkovateľov,
ktorí
ju
nemajú a ktorí
teda
nepodliehajú
obmedzeniam
vyplývajúcim z režimu
udeľovania
licencií.
66.      Po
druhé – a čo
je
ešte
dôležitejšie – pripomínam,
že v súlade s vysvetlením
vyššie
sa
požiadavka
získania
licencie v oblasti
hazardných
hier
považuje
za
zlučiteľnú s právom
Únie
práve
preto,
že s hazardnými
hrami
sú
spojené
závažné a dobre
známe
riziká
pre
spotrebiteľov a všeobecnejšie
pre
verejné
zdravie.
Táto
požiadavka
má
dané
riziká
zmierniť.
67.      Keby
boli
vnútroštátne
orgány
vždy,
keď
bolo
udeľovanie
licencií
dotknuté
nedostatkami,
povinné
úplne
sa
zdržať
uplatňovania
požiadavky
získania
licencie,
každý
prevádzkovateľ
hazardných
hier
usadený v inom
členskom
štáte
by
mohol
poskytovať
služby
na
trhu
dotknutého
členského
štátu,
čím
by
obyvateľstvo – aj
keby
len
na
prechodné
obdobie–
vystavil
týmto
rizikám.
Súdnemu
dvoru v mierne
odlišnom
kontexte
zrejme
obzvlášť
záležalo
na
tom,
aby
sa
takémuto
výsledku
predišlo.(48)
68.      Uplatnenie
tohto
maximalistického
výkladu
na
iné
oblasti v prípade
potreby
slúži
na
ilustráciu
rizík,
ktoré
sa s ním
spájajú.
Možno
si
napríklad
predstaviť,
že
členský
štát
sa
rozhodne
liberalizovať
predaj
liečebnej
konopy
na
svojom
území,
pričom
túto
činnosť
podriadi
režimu
predchádzajúceho
povolenia:
tento
výrobok
môže
predávať
iba
obmedzený
počet
hospodárskych
subjektov
vybraných
na
základe
prísnych
kritérií
na
určených
miestach, v regulovaných
množstvách
atď.
Keby
bolo
konanie o udelení
licencie
netransparentné
alebo
keby
sa
niektoré
jeho
podmienky
vyhlásili
za
diskriminačné
alebo
neprimerané,
vyplývalo
by z toho,
že
vnútroštátne
orgány
by
už
tento
režim
povoľovania
nemohli
presadzovať a že
všetky
hospodárske
subjekty
usadené v inom
členskom
štáte
by
boli
oprávnené
liečebnú
konopu
voľne
predávať v dotknutom
členskom
štáte,
až
kým
by
nebolo
zavedené
konanie,
ktoré
by
bolo v súlade s právom
Únie?
Je
ťažko
predstaviteľné,
že
by
Súdny
dvor
takéto
radikálne
riešenie
považoval
za
primerané.
d)      Skutočnosť, že požiadavka získania licencie nahradila verejný monopol, ktorý sa považoval za nezlučiteľný s právom Únie, nie je relevantná
69.      V tejto
fáze
sa
musím
zaoberať
ďalším
aspektom
rozsudku
Ince,
ktorý
síce
predkladajúci
vnútroštátny
súd
neuvádza,
ale
dotknuté
strany o ňom
na
Súdnom
dvore
viedli
rozsiahlu
diskusiu.
70.      Treba
pamätať
na
skutočnosť,
že
systém
udeľovania
licencií
stanovený v § 4a
až
4e a 10a
GlüStV
2012
mal
napraviť
nezlučiteľnosť
verejného
monopolu
na
organizovanie a sprostredkovanie
športových
stávok
podľa
GlüStV
2008 s článkom 56 ZFEÚ (pozri
body 8 a 9
vyššie).
71.      V rámci
tohto
systému
bol
(údajný
bývalý)
monopolista
ODDSET
rovnako
ako
súkromní
prevádzkovatelia
povinný
získať
licenciu
na
poskytovanie
stávkových
služieb.
Ustanovenie § 29
GlüStV
2012
však
vo
forme
výnimky
umožňovalo,
aby
si
tento
prevádzkovateľ
zachoval
svoju
ponuku
hazardných
hier
počas
prechodného
obdobia,
ktoré
malo
trvať
najviac
jeden
rok
po
udelení
prvých
licencií.
72.      Keďže
sa
však v dôsledku
neúspechu
sporného
konania o udelení
licencie
žiadne
licencie
podľa
GlüStV
2012 v skutočnosti
neudelili a ODDSET
naďalej
ponúkala
stávkové
služby v rámci
tohto
prechodného
režimu,
Súdny
dvor v rozsudku
Ince konštatoval,
že
monopol
na
športové
stávky v rozhodnom
období
„v skutočnosti
pretrval“.
Súdny
dvor
preto
zastával
názor,
že
zavedenie
systému
udeľovania
licencií
stanoveného v § 4a
až
4e a 10a
GlüStV
2012
„[nenapravilo]
to,
že
[tento
verejný
monopol]
je
nezlučiteľný s článkom 56 ZFEÚ“.
Na
tomto
základe
Súdny
dvor
takisto
rozhodol,
že
článok 56 ZFEÚ „bráni“
tomu,
aby
členský
štát
„postihova[l]“
organizovanie
alebo
sprostredkovanie
športových
stávok
bez
licencie
na
svojom
území.(49)
73.      Dotknuté
strany
na
Súdnom
dvore
viedli
rozsiahlu
diskusiu o tom,
či
je
tento
aspekt
odôvodnenia
rozsudku
Ince uplatniteľný
na
vec
samu.
DK a Komisia
zastávajú
názor,
že
to
tak
nie
je.
Vec,
ktorá
viedla k vydaniu
tohto
rozsudku,
sa
týkala
hrania
hazardných
hier
na
mieste(50),
na
ktoré
sa
skutočne
vzťahoval
verejný
monopol
podľa
GlüStV
2008 a vo
vzťahu
ku
ktorému
ODDSET v rozhodnom
období
naďalej
pôsobila
na
nemeckom
trhu v súlade s § 29
GlüStV
2012.
Prejednávaná
vec
sa
naopak
týka
online
hazardných
hier,
ktoré
boli
podľa
GlüStV
2008
úplne
zakázané
(pozri
bod 6
vyššie).
ODDSET
teda
podľa § 29
GlüStV
2012
nebola
oprávnená
ponúkať
online
stávky a v rozhodnom
období
tak v skutočnosti
ani
nerobila.
Proti
uvedenému
dôrazne
namieta
spoločnosť
Tipico,
ktorá
tvrdí,
že
monopol
spoločnosti
ODDSET
sa v skutočnosti z právneho
aj
faktického
hľadiska v tom
čase
vzťahoval
aj
na
internet.
Vyriešenie
tohto
skutkového
sporu,
pravdaže,
prináleží
predkladajúcemu
vnútroštátnemu
súdu.
Napriek
tomu
pochybujem,
že
by
to
malo
byť
potrebné.
74.      Dôvodom
je,
že
túto
časť
odôvodnenia
Súdneho
dvora v rozsudku
Ince podľa
môjho
názoru
nemožno
vykladať
doslovne
ani maximalisticky.
Ako
sa
vysvetľuje
vyššie,
členský
štát v súlade s článkom 56 ZFEÚ môže
nahradiť
monopol
vyhlásený
za
nezlučiteľný s právom
Únie
režimom
udeľovania
licencií.
Podľa
môjho
názoru
takisto
legitímne
môže
dovoliť
verejnému
prevádzkovateľovi,
ktorý
formálne
mal
tento
monopol,
aby
si
svoju
ponuku
zachoval v prechodnom
období,
počas
ktorého
sa
majú
udeľovať
licencie
súkromným
prevádzkovateľom,
aby
sa
zaručilo,
že
počas
tohto
obdobia
bude
spotrebiteľom
naďalej
dostupná
zákonná a kontrolovaná
ponuka
hazardných
hier, a predišlo
sa
tak
tomu,
aby
využívali
nekontrolovanú
ponuku
nezákonných
prevádzkovateľov.(51) Ak
pri
udeľovaní
licencií
súkromným
prevádzkovateľom
dôjde k omeškaniu
alebo
ťažkostiam,
právo
Únie
opäť
nemožno
vykladať v tom
zmysle,
že
vyžaduje,
aby
sa
celý
režim
neuplatňoval z dôvodu
„pretrvávajúceho
nezákonného
monopolu“ a aby
všetci
prevádzkovatelia
hazardných
hier
mohli
až
do
udelenia
licencií
poskytovať
služby
na
trhu, a to z dôvodov
uvedených v predchádzajúcich
dvoch
častiach.
2.      Podporiť by sa mal nuansovaný výklad judikatúry Súdneho dvora
75.      Maximalistický
výklad
judikatúry
Súdneho
dvora
uvedenej v bode 47
vyššie
by
sa
mal z vyššie
uvedených
dôvodov
zamietnuť.
Prednosť
článku 56 ZFEÚ nevyžaduje,
aby
sa
vnútroštátne
orgány
zdržali
uplatňovania
požiadavky
získania
licencie,
ktorá
je
sama
osebe s týmto
ustanovením
zlučiteľná,
vždy,
keď
prevádzkovateľ
nemôže
získať
licenciu v rozpore s právom
na
nediskriminačné a transparentné
konanie o udelení
licencie,
ktoré
sa
mu
priznáva v tomto
ustanovení.
Prevádzkovateľ
za
takýchto
okolností
nemôže
začať
poskytovať
služby
na
trhu
bez
licencie,
aby
„sám
seba
odškodnil“.
Vnútroštátne
orgány
spravidla
musia
zostať
oprávnené
túto
požiadavku
presadzovať a vyvodzovať
trestné,
správne
alebo
občianskoprávne
dôsledky
stanovené
vo
vnútroštátnom
práve v prípade
porušenia.
Dotknutý
prevádzkovateľ
by
mal
namiesto
toho
napadnúť
vadné konanie o udelení
licencie
alebo
jeho
absenciu
na
vnútroštátnych
súdoch a počkať
na
výsledok
daného
súdneho
konania.
Dostupnosť
takéhoto
súdneho
konania
zabezpečuje
dostatočnú
ochranu
práva
vyplývajúceho z článku 56 ZFEÚ.
76.      Preto
by
sa
podľa
môjho
názoru
mal
prijať
nuansovaný výklad
dotknutej
judikatúry. V súlade s týmto
výkladom
platí,
že
hoci
režim
udeľovania
licencií
voči
prevádzkovateľom
poskytujúcim
služby
bez
licencie
za
okolností
opísaných v predchádzajúcom
bode
spravidla
možno
naďalej
presadzovať,
na
základe
výnimky a v súlade
so
zásadou
proporcionality
by
sa
trestné
ani
správne
sankcie
nemali
ukladať a občianskoprávne
dôsledky
by
sa
nemali
vyvodzovať
(čiastočne
alebo
úplne) v prípade,
keď
by
to
za
konkrétnych
okolností
bolo
neprimerané.(52)
77.      Inak
povedané,
aj
keď
prevádzkovateľ
konal
nezákonne,
pretože
nesplnil
vynútiteľnú
požiadavku
získania
licencie,
môžu
existovať
osobitné
okolnosti,
za
ktorých
by
príslušné
súdy
mali
takéto
konanie
ospravedlniť a dotknutého
prevádzkovateľa
(čiastočne
alebo
úplne)
zbaviť
zodpovednosti,
pričom
by
mali v súlade
so
zásadou
lojálnej
spolupráce a povinnosťou
jednotného
výkladu
využiť
mechanizmy
dostupné
podľa
ich
vnútroštátneho
správneho,
trestného
a/alebo
občianskeho
práva.(53)
78.      Odôvodnenie v rozsudku
Placanica by
sa
podľa
môjho
názoru
malo
vykladať z tohto
hľadiska.
Vo
veci
vedúcej k tomuto
rozsudku
sa
sprostredkovanie
stávok
pre
zahraničných
prevádzkovateľov
stávok
spočiatku
zdalo zákonné podľa
uplatniteľných
talianskych
pravidiel.
Táto
situácia
viedla k vzniku a rozvoju
siete
sprostredkovateľov,
ktorí
investovali
kapitál a vytvorili
potrebnú
infraštruktúru.
Následná
zmena
týchto
pravidiel
však
objasnila,
že
ich
činnosť
je v skutočnosti
nezákonná.
Títo
sprostredkovatelia,
ktorí
si
už
zriadili
prevádzky a začali
vykonávať
svoju
činnosť,
boli
odrazu
vystavení
trestnému
stíhaniu.
Súdny
dvor
pochopiteľne
zastával
názor,
že
spätné
uloženie
trestných
sankcií
by
za
takýchto
okolností
nebolo
primerané – ani
spravodlivé.(54)
79.      Je
možné,
že v prejednávanej
veci
môžu
existovať
porovnateľné
okolnosti.
Tipico tvrdí,
že
nemecké
orgány
pri
viacerých
príležitostiach a vo
viacerých
oficiálnych
usmerneniach a vyhláseniach
prevádzkovateľom
online
stávok
oznámili,
že
vzhľadom
na
nedostatky
sporného
konania o udelení
licencie
budú
tolerovať
poskytovanie
služieb
na
nemeckom
trhu
až
do
uskutočnenia
nového
konania
za
predpokladu,
že
budú
splnené
niektoré
základné
podmienky
(ktoré
sa
vo
vyjadreniach
dotknutých
strán
ani v návrhu
na
začatie
prejudiciálneho
konania
podrobne
neopisujú,
ale
ktoré
Tipico podľa
vlastných
slov
spĺňala).
80.      DK
však
tvrdenia
spoločnosti
Tipico spochybňuje.
Rozhodnutie o tejto
otázke
prináleží
predkladajúcemu
vnútroštátnemu
súdu.
Pokiaľ
ide o mňa,
podotkol
by
som,
že
ak
oprávnené a spoľahlivé
zdroje v rámci
nemeckých
orgánov
poskytli
prevádzkovateľom
online
stávok
presné,
nepodmienené a súhlasné
ubezpečenia,
že
požiadavka
získania
licencie
stanovená v GlüStV
2012
sa
voči
nim
presadzovať
nebude
za
predpokladu,
že
splnia
určité
základné
podmienky,
bolo
by
neprimerané – a nespravodlivé – spätne
prevádzkovateľom,
ktorí
tieto
podmienky
splnili,
ako
je
zrejme
Tipico,
uložiť
trestné
alebo
správne
sankcie
alebo
voči
nim
vyvodiť
občianskoprávne
dôsledky
stanovené v BGB z dôvodu,
že v rozhodnom
období
na
nemeckom
trhu
poskytovali
služby
bez
licencie.
81.      Pokiaľ
ide o trestné
alebo
správne
sankcie,
tento
záver
je
jasný.
Prevádzkovatelia
by
sa
nemali
viniť a nemali
by
byť
trestaní
za
to,
že
konali v súlade s usmernením
orgánov
verejnej
moci.
Pokiaľ
navyše
ide o správne
sankcie,
uplatňovala
by
sa
zásada
ochrany
legitímnej
dôvery:
orgány
verejnej
moci
by v istom
zmysle
boli
svojimi
ubezpečeniami
viazané.(55) Pokiaľ
ide o trestné
sankcie,
ak
prevádzkovateľ
pôsobil
na
trhu v súlade s takýmito
ubezpečeniami,
takisto
by
to
odôvodňovalo
zbavenie
zodpovednosti v rámci
mechanizmov,
ako
je
doktrína
„omylu“.
82.      Vylúčenie
občianskoprávnych
dôsledkov,
ktoré
sa
za
normálnych
okolností
stanovujú v BGB,
si
vyžaduje
ďalšie
vysvetlenie.
Treba
uznať,
že – ako
tvrdia
DK a talianska
vláda – dôsledky
pôsobenia
bez
licencie
stanovené v rámci
občianskeho
práva,
ako
je
neplatnosť
zmlúv
alebo
občianskoprávna
zodpovednosť,
nemajú
rovnaký
vplyv
ako
trestné
alebo
správne
sankcie.
Trestné a správne
sankcie
stavajú
prevádzkovateľa
do
horšej
pozície,
než
je
pozícia, v akej
by
bol,
keby
na
trh
vôbec
nevstúpil,
zatiaľ
čo
neplatnosť
zmlúv a vrátenie
stávok
by v zásade
len
obnovili
status
quo ante.
Tieto
občianskoprávne
dôsledky
navyše
logicky
vyplývajú z prostriedkov
nápravy
poskytnutých
spotrebiteľom a prispievajú
teda k cieľu
ochrany
spotrebiteľa,
ktorý
sleduje
režim
udeľovania
licencií.
83.      Ak
však
nemecké
orgány
prevádzkovateľom
online
stávok
vrátane
spoločnosti
Tipico poskytli
presné,
nepodmienené a súladné
ubezpečenia,
že
požiadavka
získania
licencie
stanovená v GlüStV
2012
sa
voči
nim
presadzovať
nebude,
pokiaľ
splnia
určité
základné
podmienky,
tento
faktor v občianskom
súdnom
konaní,
ako
je
konanie v prejednávanej
veci,
nemožno
ignorovať.
Títo
prevádzkovatelia
sa
mohli
rozhodnúť,
že
na
nemecký
trh
vstúpia
alebo
na
ňom
zostanú a uzavrú
zmluvy
so
spotrebiteľmi,
práve
v dôsledku
týchto
ubezpečení.
Bez
týchto
ubezpečení
by
to
možno
neurobili.
Keby
sa
od
takéhoto
prevádzkovateľa
po
mnohých
rokoch
žiadalo,
aby
vrátil
stávky
získané
na
základe
týchto
zmlúv – aj
keby
sa
tým
malo
len
obnoviť
status
quo ante –,
nielenže
by
to
mohlo
byť
nespravodlivé,
ale
mohlo
by
to
mať
aj
značný
vplyv
na
jeho
súčasné
činnosti.
Takáto
povinnosť
by
sa
potenciálne
mohla
týkať
tisícok
zmlúv
uzavretých v priebehu
niekoľkých
rokov.
Mohlo
by
byť
potrebné
vrátiť
zisk v hodnote
stoviek
tisíc
eur,
čo
by
predstavovalo
veľmi
vysoké
sumy, a to
dlho
potom,
ako
ich
prevádzkovateľ
dobromyseľne
získal a prípadne
vynaložil
alebo
investoval.
Ak
za
týchto
okolností
spotrebitelia
utrpeli
škodu,
zodpovednosť
by
mohli
znášať
jedine
orgány
verejnej
moci,
ktoré
poskytli
dotknuté
ubezpečenia.(56)
84.      Za
týchto
okolností a za
predpokladu,
že
prevádzkovatelia
ako
Tipico naozaj
dostali
od
nemeckých
orgánov
ubezpečenia
uvedené
vyššie,
zastávam
názor,
že
nemecké
súdy
by v súlade
so
zásadou
lojálnej
spolupráce a s povinnosťou
jednotného
výkladu
mali
využiť
mechanizmy
dostupné v rámci
nemeckého
súkromného
práva a týchto
prevádzkovateľov
od
týchto
občianskoprávnych
dôsledkov
oslobodiť.
Hoci
posúdenie
tejto
otázky
prináleží
predkladajúcemu
vnútroštátnemu
súdu,
na
základe
informácií v spise
sa
zdá,
že
nemecké
právo v tejto
súvislosti
poskytuje
dostatok
priestoru.
85.      Po
prvé
predkladajúci
vnútroštátny
súd
uviedol,
že
keď
je
zmluva
uzavretá v rozpore
so
„zákonným
ustanovením“ – napríklad
prevádzkovateľom
poskytujúcim
služby v rozpore s režimom
udeľovania
licencií
stanoveným v GlüStV
2012 –,
neplatnosť
podľa § 134
BGB
nie
je
automatická a nemecké
súdy
disponujú
istou
mierou
voľnej
úvahy.
Podľa
tohto
ustanovenia
je
neplatnosť
vylúčená,
ak
„to
stanovuje
právny
predpis“.
Toto
všeobecné
znenie
by
potenciálne
mohlo
pojať
aj
situáciu, v ktorej
právo
Únie
vylučuje
neplatnosť
za
osobitných
okolností
danej
veci.(57)
86.      Po
druhé,
pokiaľ
ide o občianskoprávnu
zodpovednosť
podľa § 823
ods. 2
BGB
za
rozpor s režimom
udeľovania
licencií
stanoveným v GlüStV
2012,
zdá
sa,
že
predpokladom
takejto
zodpovednosti
je
zavinenie
na
strane
údajného
páchateľa.(58) S výhradou
potvrdenia
predkladajúcim
vnútroštátnym
súdom
je
možné,
že
toto
ustanovenie
sa
dá
vykladať v tom
zmysle,
že
za
okolností,
ako
sú
tie v prejednávanej
veci,
prevádzkovateľovi
dotknutému v súvislosti s porušením
sporného
režimu
udeľovania
licencií
nemožno
pripísať
žiadne
zavinenie.
V.      Návrh
87.      Vzhľadom
na
všetky
predchádzajúce
úvahy
navrhujem,
aby
Súdny
dvor
odpovedal
na
prejudiciálne
otázky,
ktoré
položil
Bundesgerichtshof (Spolkový
súdny
dvor,
Nemecko),
takto:
Článok 56 ZFEÚ sa
má
vykladať v tom
zmysle,
že:
–        ak
členský
štát
vyžaduje
licenciu
na
poskytovanie
určitých
služieb
na
svojom
území a táto
požiadavka
je
sama
osebe
zlučiteľná s článkom 56 ZFEÚ,
vnútroštátne
orgány
vrátane
súdov
sú
oprávnené
voči
prevádzkovateľovi,
ktorý
poskytoval
služby
bez
požadovanej
licencie,
túto
požiadavku
presadzovať.
Tieto
súdy
môžu
predovšetkým
vyvodiť
dôsledky,
ktoré
sa v tejto
súvislosti
stanovujú v uplatniteľných
občianskoprávnych
predpisoch.
Platí
to
aj v prípade,
keď
dotknutý
prevádzkovateľ
tvrdí,
že
túto
licenciu
nemohol
získať v dôsledku
nedostatkov
konania o udelení
licencie.
Ochrana
práva,
ktoré
tomuto
prevádzkovateľovi
vyplýva z článku 56 ZFEÚ,
je v tejto
súvislosti
dostatočne
zabezpečená
možnosťou
napadnúť
konanie o udelení
licencie
alebo
jeho
absenciu
na
súde,
–        výnimočne
by
sa
tieto
občianskoprávne
dôsledky
nesplnenia
požiadavky
získania
licencie
nemali
vyvodzovať v prípade,
že
by
to
bolo
neprimerané.
Je
to
tak
vtedy,
keď
oprávnené a spoľahlivé
zdroje v rámci
vnútroštátnych
orgánov
poskytli
dotknutému
prevádzkovateľovi
presné,
nepodmienené a súhlasné
ubezpečenia,
že
táto
požiadavka
získania
licencie
sa
nebude
presadzovať a svoje
služby
teda
spotrebiteľom
na
vnútroštátnom
trhu
môže
ponúkať
bez
licencie.
1      Jazyk
prednesu:
angličtina.
2      Pozri
moje
návrhy
vo
veciach
Wunner (C‑77/24,
ďalej
len
„moje
návrhy
vo
veci
Wunner“,
EU:C:2025:432),
European Lotto and
Betting a Deutsche
Lotto‑ und Sportwetten (C‑440/23,
ďalej
len
„moje
návrhy
vo
veci
European Lotto“,
EU:C:2025:668) a Mr Green (C‑198/24,
EU:C:2025:852).
3      Rozsudky z 8. septembra
2010,
Stoß a i. (C‑316/07, C‑358/07
až C‑360/07, C‑409/07 a C‑410/07,
ďalej
len
„rozsudok
Stoß“,
EU:C:2010:504), a z 8. septembra
2010,
Carmen Media Group
(C‑46/08,
ďalej
len
„rozsudok
Carmen Media“,
EU:C:2010:505).
4      Nemecké
súdy v podstate
zastávali
názor,
že
monopolom
na
športové
stávky
sa
jeho
údajný
cieľ
spočívajúci v ochrane
hráčov
pred
neprimeranými
výdavkami a závislosťou
nesleduje
konzistentným a systematickým
spôsobom
[pozri
rozsudky
Stoß (body 88
až
107) a Carmen Media (body 64
až
71)].
5      Pozri v tejto
súvislosti
časť C
nižšie.
6      Verwaltungsgericht Wiesbaden (Správny
súd
Wiesbaden) v podstate
zastával
názor,
že
kritériá a podrobné
pravidlá
upravujúce
tento
výber
neboli
vo
výzve
na
predkladanie
žiadostí
stanovené
jasne,
presne a jednoznačne.
Jediné
kritérium,
ktoré
sa v nej
uvádzalo – konkrétne
„hospodársky
najvýhodnejšia
ponuka“ –,
sa
nezdalo
relevantné a dokonca
ani
zlučiteľné s § 4b
ods. 5
GlüStV
2012.
7      Tipico totiž v rozhodnom
období
napriek
tomu,
že
nemala
licenciu
vydanú
nemeckými
orgánmi,
poskytovala
svoje
služby
spotrebiteľom v Nemecku
prostredníctvom
svojho
webového
sídla.
8      V znení
uverejnenom
2. januára
2002
(BGB I,
s. 42 a 2909;
2003
I, s 738).
9      Hoci
Tipico už v rozhodnom
období
mala
licenciu
vydanú
maltskými
orgánmi,
ktorá
jej
mala
umožniť
poskytovať
služby
online
športových
stávok v celej
Únii
(pozri
bod 14
vyššie),
nemecké
orgány
túto
licenciu
neuznávali.
10      Tipico spochybňuje
uplatniteľnosť § 4
ods. 1
GlüStV
2012
na
svoje
služby.
Športové
stávky
sa
podľa
jej
názoru
riadili
výlučne
osobitným
režimom
udeľovania
licencií
stanoveným v § 4a
až
4e a 10a
GlüStV
2012
(pozri
bod 9
vyššie). V tejto
súvislosti
by
som
len
podotkol,
že v kontexte
prejudiciálneho
konania
podľa
článku 267 ZFEÚ určenie
toho,
ktoré
ustanovenia
vnútroštátneho
práva
sa
uplatňujú
na
spor
vo
veci
samej,
neprináleží
Súdnemu
dvoru,
ale
predkladajúcemu
vnútroštátnemu
súdu. V každom
prípade
sa
zdá,
že
rovnocenný
zákaz
ponúkania
služieb
hazardných
hier
bez
licencie
vyplýva
aj z § 4a
GlüStV
2012.
Aj
keby
sa
teda
predkladajúci
vnútroštátny
súd
opieral o nesprávne
ustanovenie,
nezákonnosť
služieb
spoločnosti
Tipico podľa
nemeckého
práva
by
zostala
nedotknutá.
11      Tieto
nároky
sa
riadia
nemeckým
právom
na
základe
uplatniteľných
pravidiel
medzinárodného
práva
súkromného.
Pokiaľ
ide o nárok
na
vyhlásenie
zmlúv
za
neplatné a vrátenie
stávok,
pozri
moje
návrhy
vo
veci
European Lotto (bod 30);
pokiaľ
ide o nárok z mimozmluvnej
zodpovednosti,
pozri
moje
návrhy
vo
veci
Wunner
(body 41
až
71).
12      Pozri v tomto
zmysle
rozsudok z 24. januára
2013,
Stanleybet a i.
(C‑186/11 a C‑209/11,
EU:C:2013:33,
body 46 a 47 a citovaná
judikatúra).
13      Ako
sa
už
konštatovalo v rozsudku z 24. marca 1994,
Schindler (C‑275/92,
EU:C:1994:119,
bod 60).
14      Pozri
rozsudok
Carmen Media (bod 103).
15      Pozri
rozsudok z 19. decembra
2018,
Stanley
International
Betting a Stanleybet Malta
(C‑375/17,
EU:C:2018:1026,
bod 48 a citovaná
judikatúra).
16      Pozri
okrem
iného
rozsudok z 8. septembra
2009,
Liga
Portuguesa de
Futebol Profissional a Bwin International
(C‑42/07,
EU:C:2009:519,
bod 57), a rozsudok
Stoß (bod 92).
17      Pozri
rozsudok z 28. februára
2018,
Sporting Odds (C‑3/17,
EU:C:2018:130,
bod 29 a citovaná
judikatúra).
18      Pozri § 21
ods. 1 a 4
GlüStV
2012.
19      Na
základe
vysvetlenia
poskytnutého
predkladajúcim
vnútroštátnym
súdom a dotknutými
stranami
nie
je
celkom
jasné,
či
mal
Verwaltungsgericht Wiesbaden (Správny
súd
Wiesbaden)
problém
a) so
zásadou
obmedzenia
počtu
licencií
alebo
b) s konkrétnym
obmedzením
počtu
týchto
licencií
na
20.
20      Pozri
mutatis
mutandis
rozsudky z 3. júna
2010,
Sporting Exchange
(C‑203/08,
EU:C:2010:307,
bod 31), a z 19. decembra
2018,
Stanley
International
Betting a Stanleybet Malta
(C‑375/17,
EU:C:2018:1026,
body 47 a 48).
21      Pozri
okrem
iného
rozsudok
Stoß (body 108
až
116) a rozsudok z 12. septembra
2013,
Biasci a i.
(C‑660/11 a C‑8/12,
EU:C:2013:550,
bod 41).
Skutočnosť,
že
Maltská
republika
zrejme
udeľuje
licencie,
ktoré
majú
svojim
držiteľom
umožniť
poskytovanie
služieb
hazardných
hier
na
celom
vnútornom
trhu
(pozri
bod 14
vyššie), v tejto
súvislosti
nie
je
relevantná.
22      Pozri
okrem
iného
rozsudok z 22. júna
2017,
Unibet International
(C‑49/16,
EU:C:2017:491,
bod 37 a citovaná
judikatúra).
23      Pozri
okrem
iného
rozsudok z 12. septembra
2013,
Biasci a i.
(C‑660/11 a C‑8/12,
EU:C:2013:550,
bod 42 a citovaná
judikatúra).
24      Takéto
dôsledky
sú v právnych
poriadkoch
členských
štátov
bežné.
Pozri
okrem
iného
rozsudok z 24. marca 1994,
Schindler (C‑275/92,
EU:C:1994:119,
bod 32), a INFANTE
RUIZ, F. J.,
OLIVA
BLAZQUEZ,
F.:
Contracts contrary to
fundamental principles and
mandatory rules of
European Contract Law.
In:
InDret.
Roč. 2,
2022,
s. 24.
Táto
časť
sa
zameriava
na
neplatnosť
zmlúv a na
vrátenie
stávok,
keďže o týchto
otázkach
sa
medzi
dotknutými
stranami
viedla
najrozsiahlejšia
diskusia.
Rovnaké
úvahy
však
mutatis
mutandis
platia
aj v prípade
povinnosti
vyplatenia
náhrady
škody
podľa § 823
ods. 2
BGB.
25      Pozri
analogicky
rozsudok z 21. decembra
2016,
Gutiérrez Naranjo a i.
(C‑154/15, C‑307/15 a C‑308/15,
EU:C:2016:980,
body 61
až
66).
26      Pozri
analogicky
rozsudok
zo
14. októbra
2021,
Landespolizeidirektion Steiermark (Výherné
prístroje)
(C‑231/20,
EU:C:2021:845,
bod 46).
27      Pokiaľ
ide o takýto
scenár,
pozri
uznesenie
zo
14. marca 2024,
N1
Interactive (C‑429/22,
EU:C:2024:245,
body 9
až
13).
28      Uvedené
je
takisto v právnych
poriadkoch
členských
štátov
pomerne
bežným
riešením.
Pozri v tejto
súvislosti
von
BAR,
C.,
CLIVE, E. (eds.):
Principles,
definitions and
model
rules of
European private law:
Draft
Common Frame of
Reference (DCFR):
full edition.
Oxford University Press,
2010,
zv. I,
s. 548 – 550.
29      Maltská
vláda
takisto
tvrdí,
že
takéto
nároky
na
vrátenie
by
sa
mali
považovať
za
neprípustné
podľa
práva
Únie z dôvodu,
že
predstavujú
zneužitie
práva
Únie
zo
strany
hráčov.
Vo
svojich
návrhoch
vo
veci
European Lotto (body 94
až
97)
som
už
vysvetlil,
prečo
zásada
zneužitia
práva
Únie
nemá v tomto
kontexte
žiadny
vplyv
vzhľadom
na
to,
že
tieto
nároky
sú v plnej
miere
založené
na
vnútroštátnom
práve.
30      Pozri
okrem
iného
rozsudok z 3. júna
2010,
Sporting Exchange
(C‑203/08,
EU:C:2010:307,
body 39 a 44
až
49 a citovaná
judikatúra).
31      Rozsudok
zo
4. februára
2016
(C‑336/14,
ďalej
len
„rozsudok
Ince“,
EU:C:2016:72,
body 33
až
38 a 86
až
88).
32      Pozri
rozsudok
zo
6. marca 2007,
Placanica a i.
(C‑338/04, C‑359/04 a C‑360/04,
ďalej
len
„rozsudok
Placanica“,
EU:C:2007:133,
bod 69);
rozsudok
Stoß (bod 115), a rozsudok
zo
16. februára
2012,
Costa a Cifone (C‑72/10 a C‑77/10,
EU:C:2012:80,
bod 43).
Pozri v tomto
zmysle
tiež
rozsudky z 15. septembra
2011,
Dickinger a Ömer (C‑347/09,
EU:C:2011:582,
bod 43), a z 30. apríla
2014,
Pfleger a i.
(C‑390/12,
EU:C:2014:281,
bod 64).
33      Pozri
rozsudky z 5. februára
1963,
van
Gend & Loos (26/62,
EU:C:1963:1,
s. 11
až
13), a z 3. júna
2010,
Ladbrokes Betting & Gaming a Ladbrokes International
(C‑258/08,
EU:C:2010:308,
body 47
až
49).
34      Pozri
okrem
iného
rozsudky z 15. decembra
1976,
Simmenthal (35/76,
EU:C:1976:180,
body 16 a 21), a z 13. marca 2007,
Unibet (C‑432/05,
EU:C:2007:163,
body 38,
49,
55 a 61
až
63);
pozri
tiež
moje
návrhy
vo
veci
European Lotto (body 41
až
44 a 92).
Viaceré
rozsudky
Súdneho
dvora v skutočnosti
vyplynuli z vnútroštátneho
konania
týkajúceho
sa
porušenia
miestnych
pravidiel v oblasti
hazardných
hier, v ktorom
žalovaný
alebo
obžalovaný
tvrdil,
že
tieto
pravidlá
sú
nezlučiteľné s právom
Únie. O taký
prípad
išlo
najmä v rozsudku
Ince (pozri
body 2,
23 a 24).
35      Rozsudok z 22. septembra
1983
(271/82,
ďalej
len
„rozsudok
Auer“,
EU:C:1983:243).
36      Rozsudok z 15. decembra
1983
(5/83,
ďalej
len
„rozsudok
Rienks“,
EU:C:1983:382).
37      Smernica
Rady
78/1026/EHS z 18. decembra
1978 o vzájomnom
uznávaní
diplomov,
osvedčení a iných
dokladov o formálnych
kvalifikáciách
vo
veterinárnom
lekárstve a o opatreniach
uľahčujúcich
účinné
uplatňovanie
práva
usadiť
sa a slobody
poskytovať
služby
(Ú. v. ES L 362,
1978,
s. 1;
Mim.
vyd. 06/001,
s. 81).
38      Pozri
rozsudky
Auer (body 11
až
19) a Rienks (body 6
až
11).
Pozri
analogicky
rozsudky z 3. júla
1980,
Pieck (157/79,
EU:C:1980:179,
body 12,
13 a 17
až
19); z 12. decembra
1989,
Messner (C‑265/88,
EU:C:1989:632,
body 9
až
13), a z 29. februára
1996,
Skanavi a Chryssanthakopoulos (C‑193/94,
EU:C:1996:70,
body 31
až
36).
39      Súdny
dvor
toto
konštatovanie
neskôr
opakoval v rovnakom
alebo v podstate
podobnom
znení
vo
viacerých
analogických
veciach,
najmä v rozsudku
Ince.
Pozri
judikatúru v poznámke
pod
čiarou 32
vyššie.
40      Pozri
rozsudok
Placanica (body 63 a 69
až
71).
41      Pozri
CUYVERS,
A.:
Joined Cases C‑338/04, C‑359/04
and C‑360/04,
Massimiliano Placanica,
Christian
Palazzese and
Angelo Sorricchio (Placanica) – Judgment of
the Grand
Chamber of
6
March 2007,
ECR
[2007] I‑1891.
In:
Common Market Law Review.
Roč. 45,
č. 2,
2008,
s. 515 – 536,
najmä
s. 529 – 534.
42      Pozri v tejto
súvislosti
rozsudok z 3. júna
2010,
Sporting Exchange
(C‑203/08,
EU:C:2010:307,
bod 50 a citovaná
judikatúra).
Pokiaľ
ide o takýto
prostriedok
nápravy v praxi,
pozri
rozsudok z 22. januára
2015,
Stanley
International
Betting a Stanleybet Malta
(C‑463/13,
EU:C:2015:25,
bod 34).
43      Pozri
odôvodnenie 81
smernice
Európskeho
parlamentu a Rady
2014/23/EÚ z 26. februára
2014 o udeľovaní
koncesií
(Ú. v. EÚ L 94,
2014,
s. 1),
ako
aj
tretie
odôvodnenie a článok 1
ods. 1
smernice
Rady
89/665/EHS z 21. decembra
1989 o koordinácii
zákonov,
iných
právnych
predpisov a správnych
opatrení
týkajúcich
sa
uplatňovania
postupov
preskúmavania v rámci
verejného
obstarávania
tovarov a prác
(Ú. v. ES L 395,
1989,
s. 33;
Mim.
vyd. 06/001,
s. 246).
44      Pozri v tomto
zmysle
rozsudok
Placanica (bod 63) a analogicky
článok 2
ods. 1 písm. b)
smernice
89/665.
45      Pozri
analogicky
článok 1
ods. 1
smernice
89/665.
46      Pozri
rozsudok z 11. júna
2015,
Berlington Hungary a i.
(C‑98/14,
EU:C:2015:386,
body 103
až
106 a citovaná
judikatúra).
Pozri
analogicky
článok 2
ods. 1 písm. c)
smernice
89/665.
47      Pravidlami
uplatniteľnými
na
takéto
súdne
konania
sa
má
navyše
zabezpečiť
rovnosť
medzi
prevádzkovateľmi
(napríklad
poskytnutím
možnosti
pozastaviť
udeľovanie
alebo
účinky
licencií
až
do
rozhodnutia o zákonnosti
daného
konania).
Pozri
analogicky
článok 2
ods. 1 písm. a)
smernice
89/665.
48      Pozri
rozsudok z 24. januára
2013,
Stanleybet a i.
(C‑186/11 a C‑209/11,
EU:C:2013:33,
body 38,
39 a 43
až
48).
49      Rozsudok
Ince (body 91,
93 a výrok).
50      Konkrétne
išlo o inštaláciu
výherného
automatu
obžalovanou v športovom
bare v rozpore s týmto
monopolom
[pozri
rozsudok
Ince (bod 24)].
51      Pozri
analogicky
rozsudok z 12. júna
2014,
Digibet a Albers (C‑156/13,
EU:C:2014:1756,
body 32 a 41).
52      Pozri v tomto
zmysle
tiež
rozsudky z 29. februára
1996,
Skanavi a Chryssanthakopoulos (C‑193/94,
EU:C:1996:70,
body 36 a 37), a zo
6. novembra
2003,
Gambelli a i.
(C‑243/01,
EU:C:2003:597,
bod 73).
53      To
takisto
znamená,
že
hoci
sa
prevádzkovateľ
týmto
spôsobom
raz
sankciám
vyhnúť
môže,
nemal
by
pokračovať v poskytovaní
nezákonných
služieb,
ale
mal
by
namiesto
toho
prostredníctvom
príslušných
kanálov
požiadať o licenciu.
54      Pozri v tomto
zmysle
tiež
rozsudok
zo
6. novembra
2003,
Gambelli a i.
(C‑243/01,
EU:C:2003:597,
body 20 a 73).
Pokiaľ
ide o rovnaký
názor,
pozri
CUYVERS,
A.:
c. d.,
s. 529 a 530.
55      Pozri
okrem
iného
rozsudky z 11. júna
2015,
Berlington Hungary a i.
(C‑98/14,
EU:C:2015:386,
body 74 a 75 a citovaná
judikatúra); z 22. septembra
2022,
Admiral Gaming Network a i.
(C‑475/20
až C‑482/20,
EU:C:2022:714,
bod 61), a z 11. septembra
2025,
Cairo Network a i.
(C‑764/23
až C‑766/23,
EU:C:2025:691,
body 142
až
145).
Chcel
by
som
zdôrazniť,
že
táto
argumentácia
týkajúca
sa
kladných
ubezpečení
vnútroštátnych
orgánov
sa
neuplatňuje,
keď
vnútroštátne
orgány
voči
prevádzkovateľom
bez
licencie
prijmú
len
obmedzené
opatrenia
na
presadzovanie
alebo
prijmú
opatrenia,
ako
je
výber
dane z príjmu
od
týchto
prevádzkovateľov.
Prevádzkovatelia
totiž
iba z takýchto
okolností
nemôžu
primerane
vyvodiť
legitímne
očakávanie,
že
tieto
orgány
budú
poskytovanie
služieb
bez
licencie
na
trhu
tolerovať.
Nízka
úroveň
presadzovania
totiž
môže
byť
spôsobená
ťažkosťami,
ktorým
tieto
orgány
môžu
čeliť,
keď
sa
usilujú
stíhať
prevádzkovateľov
usadených v zahraničí,
zatiaľ
čo
je
pomerne
bežné,
že
štát
zdaňuje
rovnako
zákonné
aj
nezákonné
činnosti.
56      Veľmi
dobre
si
uvedomujem,
že
vo
veci
samej
tento
potenciálny
postoj
nemeckých
orgánov
sám
mohol
byť
dôsledkom
konštatovania
nemeckých
súdov,
že z dôvodu
nedostatkov
konania o udelení
licencie
sa
režim
udeľovania
licencií
stanovený v GlüStV
2012
vôbec
nemôže
uplatňovať.
Tento
prístup
zasa
zrejme
vychádza z maximalistického
výkladu
judikatúry
Súdneho
dvora k danej
otázke,
ktorý
je – ako
som
práve
vysvetlil
vyššie – diskutabilný.
Hoci
by
bolo
nepochybne
žiaduce,
aby
Súdny
dvor
do
budúcnosti
túto
otázku
objasnil,
faktom
zostáva,
že v prejednávanej
veci
by
nebolo
primerané,
aby
sa
voči
prevádzkovateľom
ako
Tipico vyvodili
občianskoprávne
dôsledky
za
to,
že
konali v súlade s ubezpečeniami
nemeckých
orgánov.
57      Obzvlášť
preto,
že
vylúčenie
neplatnosti
zmluvy
by
zabezpečilo
konzistentnosť
vo
vnútroštátnom
právnom
poriadku,
čo
je
jedným z cieľov § 134
BGB,
keďže
správne a trestné
sankcie
by
za
týchto
okolností
boli
takisto
vylúčené.
58      Pozri § 823
ods. 2
druhú
vetu
BGB:
„Ak
je
podľa
obsahu
zákona
porušenie
tohto
zákona
možné
aj
bez
zavinenia,
povinnosť
nahradiť
škodu
sa
vzťahuje
len
na
prípad
zavinenia“
(kurzívou
zvýraznil
generálny
advokát).