Predbežné znenie
NÁVRHY GENERÁLNEJ ADVOKÁTKY
LAILA MEDINA
prednesené 16. apríla 2026(1)
Vec C‑879/24
Európska komisia
proti
Dánskemu kráľovstvu
„ Nesplnenie povinnosti členským štátom – Vytvorenie spoločného rámca uznávania minimálnych odborných kvalifikácií pre vnútrozemskú plavbu – Smernica (EÚ) 2017/2397 a smernica (EÚ) 2021/1233 – Článok 39 ods. 3 a 4 – Povinnosť dosiahnuť účinnosť opatrení na zaistenie súladu s týmito smernicami – Netransponovanie a/alebo neoznámenie transpozičných opatrení – Článok 260 ods. 3 ZFEÚ – Návrh na uloženie paušálnej pokuty a denného penále “
I.      Úvod
1.        Svojou žalobou Európska komisia navrhuje, aby Súdny dvor určil, že Dánske kráľovstvo si tým, že neprijalo zákony, iné právne predpisy a správne opatrenia potrebné na to, aby zabezpečilo súlad s: (i) článkom 39 ods. 3 smernice Európskeho parlamentu a Rady (EÚ) 2017/2397 z 12. decembra 2017 o uznávaní odborných kvalifikácií v oblasti vnútrozemskej plavby a o zrušení smerníc Rady 91/672/EHS a 96/50/ES(2), a (ii) článkom 2 ods. 1 smernice Európskeho parlamentu a Rady (EÚ) 2021/1233 zo 14. júla 2021, ktorou sa mení smernica (EÚ) 2017/2397, pokiaľ ide o prechodné opatrenia týkajúce sa uznávania preukazov tretích krajín(3), alebo v každom prípade tým, že takéto ustanovenia neoznámilo Komisii, nesplnilo povinnosti, ktoré mu vyplývajú z týchto ustanovení.
2.        Komisia ďalej navrhuje, aby Súdny dvor uložil Dánskemu kráľovstvu povinnosť zaplatiť paušálnu sumu a denné penále odo dňa vyhlásenia rozsudku.
3.        Predmetná žaloba o nesplnenie povinnosti má dva hlavné aspekty. Prvý sa týka výkladu kritéria, že plavba po vnútrozemských vodných cestách nie je na území členského štátu technicky možná, podľa článku 39 ods. 4 smernice (EÚ) 2017/2397, na základe ktorého platí pre členský štát úplná výnimka z povinnosti transpozície.
4.        Druhý aspekt je procesný a týka sa výkladu článku 260 ods. 3 ZFEÚ. Uvedené ustanovenie, zavedené Lisabonskou zmluvou, stanovuje mechanizmus, ktorý Komisii umožňuje požiadať Súdny dvor o to, aby členskému štátu uložil peňažnú sankciu už po prvom zistení, podľa článku 258 ZFEÚ, nesplnenia povinnosti oznámiť opatrenia na prebratie smernice prijatej v súlade s legislatívnym postupom.
5.        Prejednávaná vec dáva Súdnemu dvoru možnosť preskúmať uplatniteľnosť postupu stanoveného v článku 260 ods. 3 ZFEÚ v situácii, keď normotvorca EÚ prijal cielený prístup k transpozícii a dotknutý členský štát sa odvoláva na konkrétne ustanovenie dotknutej smernice, ktoré pri splnení určitých kritérií oslobodzuje členské štáty od transpozície. Z dôvodov, ktoré vysvetlím vo svojich návrhoch, zastávam názor, že článok 260 ods. 3 ZFEÚ nie je uplatniteľný tam, kde si samotná existencia povinnosti transpozície vyžaduje výklad Súdneho dvora.
II.    Právny kontext
A.      Smernica 2017/2397
6.        Článok 2 smernice 2017/2397 je nazvaný „Rozsah pôsobnosti“ a jeho odsek 3 znie takto:
„Bez toho, aby bol dotknutý článok 39 ods. 3, sa táto smernica nevzťahuje ani na osoby, ktoré sa plavia v členských štátoch, v ktorých žiadna z vnútrozemských vodných ciest nie je prepojená so splavnou sieťou iného členského štátu, a ktoré uskutočňujú výhradne:
a)      plavbu miestneho významu, pričom vzdialenosť od miesta odchodu nie je nikdy väčšia ako 10 kilometrov, alebo
b)      sezónnu plavbu.“
7.        Článok 39 smernice 2017/2397, nazvaný „Transpozícia“, stanovuje:
„1.      Členské štáty uvedú do účinnosti zákony, iné právne predpisy a správne opatrenia potrebné na dosiahnutie súladu s touto smernicou do 17. januára 2022. Bezodkladne o tom informujú Komisiu.
…
3.      Odchylne od odseku 1 tohto článku je členský štát, v ktorom sú všetky osoby vyňaté z rozsahu pôsobnosti tejto smernice v súlade s článkom 2 ods. 3, povinný uviesť do účinnosti len tie opatrenia, ktoré sú potrebné na zabezpečenie súladu s článkom 10, pokiaľ ide o uznávanie preukazov odbornej spôsobilosti a služobnej lodníckej knižky, s článkom 38, pokiaľ ide o uznávanie platných preukazov, ako aj s článkom 15. Takýto členský štát uvedie tieto opatrenia do účinnosti do 17. januára 2022.
Takýto členský štát nemôže vydávať preukazy odbornej spôsobilosti Únie ani schvaľovať výcvikové programy alebo simulátory, kým netransponuje a nevykoná zostávajúce ustanovenia tejto smernice a kým neinformuje Komisiu, že tak urobil.
4.      Odchylne od odseku 1 tohto článku členský štát nie je povinný transponovať túto smernicu, ak plavba na vnútrozemských vodných cestách nie je na jeho území technicky možná.
Takýto členský štát nemôže vydávať preukazy odbornej spôsobilosti Únie ani schvaľovať výcvikové programy alebo simulátory, kým netransponuje a nevykoná zostávajúce ustanovenia tejto smernice a kým neinformuje Komisiu, že tak urobil.“
B.      Smernica 2021/1233
8.        Smernica 2021/1233 zmenila smernicu 2017/239, pokiaľ ide o prechodné opatrenia týkajúce sa uznávania preukazov tretích krajín. Článkom 1 smernice 2021/1233 sa zmenil najmä článok 10 ods. 3 smernice 2017/2397 a do článku 38 druhej uvedenej smernice sa doplnil siedmy odsek.
9.        V článku 2 ods. 1 smernice 2021/1233 sa stanovuje:
„1.      Členské štáty uvedú do účinnosti zákony, iné právne predpisy a správne opatrenia potrebné na dosiahnutie súladu s touto smernicou do 17. januára 2022. Bezodkladne o tom informujú Komisiu.
Členské štáty uvedú priamo v prijatých opatreniach alebo pri ich úradnom uverejnení odkaz na túto smernicu. Podrobnosti o odkaze upravia členské štáty.
Odchýlka stanovená v článku 39 ods. 4 smernice (EÚ) 2017/2397 sa primerane uplatňuje na túto smernicu.“
III. Konanie pred podaním žaloby a konanie na Súdnom dvore
10.      Dňa 24. marca 2022 Komisia zaslala Dánskemu kráľovstvu formálnu výzvu, v ktorej mu vytýkala, že jej neoznámilo opatrenia prijaté na účely transpozície ustanovení vymenovaných v článku 39 ods. 3 smernice 2017/2397 a v článku 2 ods. 1 smernice 2021/1233 po uplynutí termínu na transpozíciu týchto ustanovení, teda 17. januára 2022.
11.      Dánske kráľovstvo vo svojej odpovedi z 25. mája 2022 uviedlo, že nie je povinné tieto dve smernice do svojho vnútroštátneho práva transponovať. V tejto súvislosti vychádzalo z článku 39 ods. 4 smernice 2017/2397, ktorý ho podľa jeho názoru oslobodzuje od transpozície týchto dvoch smerníc.
12.      Keďže Komisia považovala odpoveď Dánskeho kráľovstva za neuspokojivú, uskutočnila niekoľko stretnutí s dánskymi orgánmi. Výsledkom týchto stretnutí však nebolo oznámenie žiadnych transpozičných opatrení Komisii.
13.      Dňa 28. septembra 2023 Komisia zaslala Dánskemu kráľovstvu odôvodnené stanoviská, v ktorých uviedla, že neboli prijaté nevyhnutné opatrenia na úplnú transpozíciu smernice 2017/2397 a smernice 2021/1233, a vyzvala Dánske kráľovstvo, aby si v súlade s týmito smernicami splnilo svoje povinnosti do dvoch mesiacov od doručenia týchto odôvodnených stanovísk.
14.      Dánske kráľovstvo na odôvodnené stanoviská Komisie odpovedalo 28. novembra 2023. Vo svojej odpovedi Dánsko zväčša zopakovalo svoju odpoveď na výzvu a trvalo na tom, že Dánsko je oslobodené od povinnosti transponovať smernicu 2017/2397 podľa jej článku 39 ods. 4, a preto nie je povinné transponovať ani smernicu 2021/1233. Opäť tvrdilo, že v Dánsku nie sú žiadne vnútrozemské vodné cesty.
15.      Keďže Komisia dospela k záveru, že Dánske kráľovstvo netransponovalo smernicu 2017/2397 v obmedzenom rozsahu stanovenom v jej článku 39 ods. 3, netransponovalo smernicu 2021/1233 a neoznámilo príslušné vnútroštátne transpozičné opatrenia, podala túto žalobu.
IV.    Posúdenie
16.      Podľa jej článku 1 sa smernicou 2017/2397 stanovujú podmienky a postupy na účel overovania odborných spôsobilostí osôb podieľajúcich sa na prevádzke plavidiel na vnútrozemských vodných cestách EÚ, ako aj uznávania týchto odborných spôsobilostí v členských štátoch. Zavedením preukazov odbornej spôsobilosti Únie a osvedčovania odbornej spôsobilosti sa táto smernica, ako vyplýva z jej odôvodnenia 5, zameriava na uľahčenie mobility, zaistenie bezpečnosti plavby a zabezpečenie ochrany ľudského života a životného prostredia.(4)
17.      Podľa jej odôvodnenia 10 však smernica 2017/2397 uznáva určité výnimky z úplnej transpozície, pokiaľ ide o členské štáty, v ktorých vnútrozemské vodné cesty nie sú prepojené so splavnou vnútrozemskou vodnou cestou iného členského štátu, a v záujme zníženia nákladov. Podľa odôvodnenia 15 uvedenej smernice sa uznávajú výnimky pre tie členské štáty, v ktorých vnútrozemská plavba nie je častou činnosťou a vykonáva sa len miestne alebo sezónne na vodných cestách bez spojenia s inými členskými štátmi. V týchto členských štátoch sa síce musí dodržiavať zásada uznávania odborných osvedčení podľa uvedenej smernice, administratívna záťaž by však mala byť primeraná. V tomto odôvodnení sa uvádza, že je preto opodstatnené, aby sa dotknutým členským štátom umožnilo prebrať iba minimálne ustanovenia potrebné na uznanie preukazov odbornej spôsobilosti.
18.      Okrem toho z odôvodnenia 16 uvedenej smernice vyplýva, že pre niektoré členské štáty, v ktorých nie je vnútrozemská plavba technicky možná, by požiadavka transpozície tejto smernice predstavovala neprimerané administratívne zaťaženie.
19.      Všetky tieto úvahy sa odrážajú v cielenom prístupe k transpozícii(5) stanovenom v článku 39 smernice 2017/2397. Na vysvetlenie, tento článok rozdeľuje členské štáty do troch transpozičných skupín: členské štáty, ktoré sú povinné transponovať smernicu v plnom rozsahu (článok 39 ods. 1), členské štáty, ktoré sú povinné transponovať ju v obmedzenom a minimálnom rozsahu (článok 39 ods. 2 a 3), a členské štáty, ktoré povinnosť transponovať ju nemajú (článok 39 ods. 4). Výnimky z úplnej transpozície sú v zásade založené na neexistencii vnútrozemských vodných ciest prepojených so splavnou sieťou iného členského štátu (článok 39 ods. 2 a 3) a na technickej nemožnosti plavby po vnútrozemských vodných cestách (článok 39 ods. 4).
20.      Konkrétnejšie povedané, článok 39 ods. 3 smernice 2017/2397 stanovuje veľmi obmedzenú (alebo minimálnu) povinnosť transponovať len tri ustanovenia, a to články 10, 38 a 15. Táto výnimka z úplnej transpozície sa vzťahuje na tie členské štáty, v ktorých sú všetky osoby vyňaté z pôsobnosti smernice v súlade s jej článkom 2 ods. 3. Výnimka sa vzťahuje na osoby, ktoré sa plavia v členských štátoch, v ktorých žiadna z vnútrozemských vodných ciest nie je prepojená so splavnou sieťou iného členského štátu, a ktoré uskutočňujú výhradne plavbu miestneho významu (pričom vzdialenosť od miesta odchodu nikdy nepresahuje 10 kilometrov), alebo sezónnu plavbu.
21.      Článok 39 ods. 4 smernice 2017/2397 stanovuje úplnú výnimku z transpozície a vzťahuje sa na členský štát, ak plavba na vnútrozemských vodných cestách nie je na jeho území technicky možná.
22.      Smernica 2021/1233 zmenila smernicu 2017/2397, pokiaľ ide o prechodné opatrenia týkajúce sa uznávania preukazov tretích krajín. Zmena sa týka konkrétne článku 10 ods. 3 a článku 38 smernice 2017/2397 (obe ustanovenia sú predmetom minimálnej transpozičnej povinnosti v súlade s článkom 39 ods. 3 smernice 2017/2397). V článku 2 ods. 1 smernice 2021/1233 sa stanovuje, že výnimka stanovená v článku 39 ods. 4 smernice 2017/2397 sa má primerane uplatňovať aj na smernicu 2021/1233.
23.      V nadväznosti na tieto vysvetlenia najprv preskúmam otázku, či si Dánske kráľovstvo nesplnilo svoje povinnosti na základe článku 258 ZFEÚ, a potom uplatniteľnosť článku 260 ods. 3 ZFEÚ za daných okolností.
A.      Porušenie na základe článku 258 ZFEÚ
1.      Tvrdenia účastníkov konania
24.      Komisia konštatuje, že Dánske kráľovstvo je jedným z členských štátov, ktoré sú povinné transponovať smernicu 2017/2397 v obmedzenom rozsahu na základe jej článku 39 ods. 3. Dánske kráľovstvo je tiež povinné transponovať smernicu 2021/1233 v súlade s článkom 39 ods. 3 smernice 2017/2397. V tomto prípade Dánske kráľovstvo neoznámilo žiadne transpozičné opatrenia týkajúce sa týchto dvoch smerníc.
25.      Podľa Komisie, a v rozpore s tvrdením Dánskeho kráľovstva, sú z povinnosti transpozície podľa článku 39 ods. 4 smernice 2017/2397 vyňaté len Cyperská republika a Maltská republika, ktorých územia nemajú žiadne vnútrozemské vodné cesty, po ktorých je možná plavba. Hoci dánske vnútrozemské vodné cesty nie sú prepojené so splavnou sieťou iného členského štátu, vnútrozemská vodná doprava je v Dánsku možná a aj sa fakticky vykonáva, napríklad v prístave Aalborg, na Gudenå (rieka Guden), na rieke Odense a v prístave Kodaň. Prístav v Aalborgu sa sám označuje ako „vnútrozemský prístav“, zatiaľ čo prístav v Odense sa označuje ako „kanálový prístav“. Na rieke Guden prevádzkuje hlavný prevádzkovateľ sezónne plavby. V kodanskom prístave ponúka prevádzkovateľ lodné exkurzie po kanáloch.
26.      Komisia tvrdí, že vzhľadom na to, že podmienky stanovené v článku 2 ods. 3 smernice 2017/2397 sú v prípade niektorých dánskych prístavov, dánskych kanálov a vodných ciest splnené, a preto je tento členský štát povinný transponovať obe smernice v obmedzenom rozsahu, v súlade s článkom 39 ods. 3 smernice 2017/2397.
27.      Táto inštitúcia dodáva, že odkaz Dánskeho kráľovstva na iné dokumenty alebo právne akty, v ktorých sa spomína neexistencia vnútrozemských vodných ciest na dánskom území, ako je mapa transeurópskych sietí (TEN‑T) z roku 1996(6) alebo smernica (EÚ) 2016/1629(7), nie je relevantný. Na mape TEN‑T je len vyznačené, že dánske prístavy nie sú súčasťou transeurópskych sietí. Smernica 2016/1629 má inú rozsah pôsobnosť než smernica 2017/2397. Zatiaľ čo smernica 2016/1629 sa týka technických požiadaviek na lode vnútrozemskej plavby, smernica 2017/2397 sa týka odborných kvalifikácií v oblasti vnútrozemskej plavby.
28.      Komisia v každom prípade pripomína, že podľa ustálenej judikatúry neexistencia určitej činnosti, na ktorú sa vzťahuje smernica, v danom členskom štáte nemôže tento štát oslobodiť od jeho povinnosti prijať opatrenia na zabezpečenie riadneho prebratia všetkých ustanovení uvedenej smernice.(8)
29.      Na svoju obranu Dánske kráľovstvo na úvod uvádza, že spor sa týka určenia pôsobnosti smerníc 2017/2397 a 2021/1233. Dánske kráľovstvo a Komisia sa zásadne nezhodujú na tom, či je vnútrozemská plavba v Dánsku „technicky možná“ v zmysle článku 39 ods. 4 smernice 2017/2397. Otázka teda nespočíva v tom, či Dánske kráľovstvo prijalo včas opatrenia na transpozíciu týchto dvoch smerníc a oznámilo ich Komisii, ale skôr v tom, či je povinné tieto dve smernice do svojho vnútroštátneho práva transponovať. Toto ozrejmenie je nevyhnutné vzhľadom na žiadosti Komisie podľa článku 260 ods. 3 ZFEÚ, ktorého podmienky uplatnenia nie sú splnené.
30.      Tento členský štát predovšetkým zdôrazňuje, že je úlohou Komisie preukázať, že plavba po vnútrozemských vodných cestách je na jeho území technicky možná, čo neurobila.
31.      Po druhé Dánske kráľovstvo tvrdí, že z legislatívnej histórie smernice 2017/2397 vyplýva, že Dánsko, Cyprus a Malta boli výslovne vyňaté z jej pôsobnosti, a to ešte takmer tri týždne pred konečnou dohodou medzi Európskym parlamentom a Radou, čo pozíciu Dánske kráľovstva potvrdzuje.
32.      Po tretie Dánske kráľovstvo tvrdí, že pôsobnosť smerníc 2017/2397 a 2021/1233 by sa mala chápať v spojení s pôsobnosťou smernice 2016/1629. V zozname vnútrozemských vodných ciest EÚ, ktorý je uvedený v prílohe I k poslednej uvedenej smernici, sa neuvádza žiadny odkaz na dánske vnútrozemské vodné cesty. Článok 40 smernice 2016/1629 Dánsko z rozsahu jej pôsobnosti navyše vylučuje.
33.      Po štvrté Dánske kráľovstvo poukazuje na to, že iné právne nástroje, ako je napríklad mapa vnútrozemských vodných ciest a prístavov základnej siete členských štátov uvedená v prílohe I k nariadeniu (EÚ) 2024/1679(9), alebo mapa európskej siete vodných ciest a prístavov zavedená Európskou dohodou o hlavných vnútrozemských vodných cestách medzinárodného významu (AGN)(10), potvrdzujú neexistenciu vnútrozemských vodných ciest na území Dánska.
34.      Po piate Dánske kráľovstvo tvrdí, že niektoré prístavy alebo kanály, ktoré uvádza Komisia, sú spojené s morom, a preto ich nemožno vymedziť ako vnútrozemské vodné cesty vzhľadom na vymedzenie pojmu „vnútrozemská vodná cesta“ podľa článku 3 bodu 1 smernice 2017/2397. To je prípad Limfjordu (prístav Aalborg), fjordu Odense (prístav Odense) a kanálov Kodane (prístav v Kodani). Ostatné jazerá alebo rieky, ako sú napríklad Silkerborgské jazerá, rieka Guden a rieka Odense, sa používajú na rekreačnú plavbu a malé plavidlá, na rozdiel od veľkých riečnych a kanálových sietí, ktoré sa smernica 2017/2397 snaží regulovať predovšetkým.
35.      Dánske kráľovstvo napokon tvrdí, že účinné vnútroštátne právne predpisy zabezpečujú uznávanie odbornej kvalifikácie osôb, ktoré sú držiteľmi osvedčenia na plavbu po vnútrozemských vodných cestách.
36.      Komisia vo svojej replike trvá na tom, že dostatočnými dôkazmi preukázala, že sa na Dánske kráľovstvo vzťahuje obmedzená povinnosť transponovať smernicu 2017/2397, v súlade s jej článkom 39 ods. 3, a to vzhľadom na predložené dôkazy týkajúce sa sezónnej plavby alebo plavby v obmedzenej zemepisnej oblasti na vzdialenosť menšiu než 10 kilometrov. Keďže Dánske kráľovstvo sa chce odvolávať na výnimku stanovenú v článku 39 ods. 4 smernice 2017/2397, nesie dôkazné bremeno, že spĺňa prísne podmienky stanovené v tejto výnimke, čo sa mu nepodarilo.
37.      Pokiaľ ide o legislatívnu históriu smernice 2017/2397, Komisia tvrdí, že Parlament a Rada nedospeli k jednoznačnému záveru, že za členské štáty vyňaté z uplatňovania tejto smernice by mali byť považované Dánske kráľovstvo, Maltská republika a Cyperská republika. V prijatom konečnom znení sa tieto členské štáty v článku 39 neuvádzajú, čo ponecháva priestor na výklad toho, čo je v každom členskom štáte technicky možné. Okrem toho sú adresátmi tejto smernice, podľa jej článku 41, všetky členské štáty.
38.      Podľa Komisie by sa tvrdenie Dánskeho kráľovstva založené na jeho vylúčení z rozsahu pôsobnosti smernice (EÚ) 2016/1629 malo odmietnuť. Výnimka udelená Dánskemu kráľovstvu v uvedenej smernici sa automaticky nevzťahuje aj na smernicu 2017/2397, ktorej rpôsobnosť je odlišná, a to napriek synergii medzi týmito dvoma právnymi aktmi. Odôvodnenie 27 smernice 2016/1629, ako aj ďalšie právne nástroje, na ktoré sa Dánske kráľovstvo odvoláva, navyše neumožňujú dospieť k záveru, že v tomto členskom štáte neexistujú vnútrozemské vodné cesty.
39.      To isté platí pre argumenty, ktoré Dánske kráľovstvo predložilo s cieľom spochybniť klasifikáciu príkladov prístavov, vodných ciest a jazier, ktoré uviedla Komisia, ako vnútrozemských vodných ciest. Skutočnosť, že tieto vodné cesty sú spojené s morom, vplyv námorných podmienok alebo to, že nie sú súčasťou veľkej riečnej siete, nemá vplyv na klasifikáciu každej z nich ako „vnútrozemskej vodnej cesty“ v zmysle článku 3 bodu 1 smernice 2017/2397. Komisia tiež pripomína, že v súlade s článkom 50 Dohovoru Organizácie Spojených národov o morskom práve (ďalej len „Dohovor UNCLOS“)(11), o rozhraničení vnútorných vôd, sú ústia riek, zátoky a prístavy klasifikované ako „vnútorné vody“, čo je pojem odlišný od pojmu „pobrežné more“.
40.      Dánske kráľovstvo sa vo svojej duplike po prvé domnieva, že výnimky stanovené v smernici 2016/1629 by mali mať vplyv na uplatňovanie výnimiek stanovených v smernici 2017/2397. Obe smernice upravujú tú istú námornú oblasť. Pojem „vnútrozemské vodné cesty“ by sa preto mal vykladať rovnakým spôsobom, aby sa predišlo rozdielom v jeho výklade. Po druhé opakuje, že príklady vnútrozemských vodných ciest, ktoré uviedla Komisia, nie sú dostatočné na preukázanie existencie takýchto ciest v Dánsku. Prístavy Kodaň, Aalborg a Odense (ktoré Komisia uvádza ako príklady) sa všetky týkajú vodných ciest spojených s morom, a preto sú vystavené námorným podmienkam ako príliv a odliv a vplyv morskej vody. Rozhraničenie podľa článku 50 Dohovoru UNCLOS na tom nič nemení.
2.      Analýza
41.      Podľa ustálenej judikatúry Súdneho dvora sa existencia nesplnenia povinnosti musí posudzovať v závislosti od situácie, ktorá v členskom štáte existovala ku dňu uplynutia lehoty stanovenej v odôvodnenom stanovisku Komisie, pričom Súdny dvor nemôže brať do úvahy neskoršie zmeny.(12)
42.      Ako vyplýva z vyjadrenia k žalobe a z dupliky, ktoré Dánske kráľovstvo podalo v rámci tohto konania, Dánske kráľovstvo do uplynutia lehoty stanovenej v odôvodnených stanoviskách z 28. septembra 2023 neprijalo všetky zákony, iné právne predpisy a správne opatrenia potrebné na dosiahnutie súladu s povinnosťou obmedzenej transpozície podľa článku 39 ods. 3 smernice 2017/2397 a článku 2 ods. 1 smernice 2021/1233, a teda tento členský štát ani neoznámil tieto ustanovenia po uplynutí uvedenej lehoty Komisii.(13)
43.      Podľa Dánskeho kráľovstva však nedošlo k porušeniu povinnosti transpozície uvedených ustanovení, pretože v uvedenom členskom štáte nie je plavba na vnútrozemských vodných cestách technicky možná, čo vedie k uplatneniu výnimky z transpozície podľa článku 39 ods. 4 smernice 2017/2397.
44.      Na účely určenia, či sa Dánske kráľovstvo môže odvolávať na výnimku stanovenú v článku 39 ods. 4 smernice 2017/2397, je potrebné v prvom rade určiť obsah uvedenej výnimky.
45.      Pojem „vnútrozemská vodná cesta“ je vymedzený v článku 3 bode 1 smernice 2017/2397 ako „vodná cesta iná než more, určená pre plavbu plavidla uvedeného v článku 2“.
46.      Pojem „technicky možná“ plavba na vnútrozemských vodných cestách nie je v smernici 2017/2397 vymedzený. V súlade s ustálenou judikatúrou treba na účely výkladu ustanovenia práva Únie zohľadniť nielen jeho znenie, ale aj jeho kontext a ciele sledované právnou úpravou, ktorej je súčasťou.(14) Aj vývoj takéhoto ustanovenia môže obsahovať relevantné prvky pre jeho výklad.(15)
47.      Pokiaľ ide o znenie článku 39 ods. 4, pojem „technicky možná“ plavba sa týka vnútrozemských vodných ciest. Technická možnosť plavby je daná geografickými podmienkami a technickými požiadavkami (napríklad hĺbkou a medzným ponorom vodných ciest), ktoré umožňujú bezpečnú plavbu.(16) Vnútrozemská plavba sa preto môže považovať za technicky nemožnú buď vtedy, keď vnútrozemské vodné cesty v členskom štáte neexistujú, alebo keď nie sú na plavbu vhodné.
48.      Pokiaľ ide o kontext pojmu „technicky možná“ plavba na vnútrozemských vodných cestách, je nutné zdôrazniť, že je súčasťou výnimky z povinnosti transponovať smernicu 2017/2397. Ako výnimka zo všeobecného pravidla transpozície sa musí vykladať reštriktívne.
49.      Ako už bolo uvedené vyššie, v smernici 2017/2397 sa stanovuje cielený prístup k transpozícii založený na geografických charakteristikách členských štátov(17) s cieľom zohľadniť situáciu členských štátov, v ktorých sa nevykonávajú žiadne cezhraničné činnosti alebo je vnútrozemská plavba zriedkavou činnosťou slúžiacou len miestnym alebo sezónnym záujmom, ako aj situáciu tých členských štátov, v ktorých vnútrozemská plavba nie je technicky možná.
50.      Podľa odôvodnenia 15 smernice 2017/2397 je pre tie členské štáty, v ktorých nie je vnútrozemská plavba častou činnosťou a vykonáva sa len miestne alebo sezónne na vodných cestách bez spojenia s inými členskými štátmi, povinnosť transpozície obmedzená, aby sa zabezpečila primeranosť administratívneho zaťaženia spojeného s transpozíciou. Podľa odôvodnenia 16 by pre tie členské štáty, v ktorých nie je plavba po vnútrozemských vodných cestách technicky možná, nemalo existovať neprimerané zaťaženie transpozíciou.
51.      Z kontextu, ktorého súčasťou je článok 39 ods. 4 smernice 2017/2397, vyplýva, že neexistencia prepojenia vnútrozemských vodných ciest s inými členskými štátmi alebo neexistencia vnútrozemskej vodnej dopravy nepostačuje na úplné vyňatie členského štátu z transpozície. Existencia minimálnej aktivity v oblasti vnútrozemskej vodnej dopravy zároveň postačuje na to, aby sa na príslušný členský štát vzťahovala minimálna transpozičná povinnosť podľa článku 39 ods. 3 smernice 2017/2397.
52.      Pokiaľ ide o zámer pojmu „technicky možná“ a cieľ právnych predpisov, ktorých je súčasťou, treba pripomenúť, že cieľom smernice 2017/2397 je harmonizovať odborné kvalifikácie členov posádok vo vnútrozemskej plavbe s cieľom uľahčiť mobilitu, zaistiť bezpečnosť plavby a zabezpečiť ochranu ľudského života a životného prostredia. Z odôvodnenia 16 uvedenej smernice vyplýva, že cieľom výnimky z transpozície pre tie členské štáty, v ktorých plavba po vnútrozemských vodných cestách nie je technicky možná, je zabrániť neprimeranému administratívnemu zaťaženiu týchto členských štátov. Tento cieľ zníženia administratívneho zaťaženia sa zohľadňuje aj v prípade tých členských štátov, v ktorých vnútrozemská plavba nie je častou činnosťou a vykonáva sa len miestne alebo sezónne.
53.      Z uvedeného vyplýva, že výnimky z povinnosti transpozície smernice 2017/2397 existujú s cieľom znížiť administratívne zaťaženie. Aby mal cieľ zníženia administratívneho zaťaženia prednosť pred  cieľom úplnej transpozície, ktorým je zabezpečenie mobility, bezpečnosti a ochrany ľudského života a životného prostredia, musí byť členský štát schopný preukázať, že žiadna činnosť v oblasti vnútrozemskej plavby nie je technicky možná. Ak minimum takejto činnosti (alebo technická možnosť takejto činnosti) existuje, vzniká minimálna povinnosť transpozície a úplná výnimka sa neuplatňuje.
54.      Z legislatívnej histórie smernice 2017/2397 vyplýva, že povinnosť transpozície bola pred jej konečným prijatím predmetom diskusie. V návrhu smernice predloženom Komisiou bola stanovená len všeobecná povinnosť transpozície(18). V rámci medziinštitucionálneho trialógu medzi Parlamentom, Radou a Komisiou, ktorý sa uskutočnil 7. júna 2017,(19) Parlament navrhol výslovnú výnimku z povinnosti transponovať smernicu pre Dánske kráľovstvo, Cyperskú republiku a Maltskú republiku, „pokiaľ na ich území vnútrozemská plavba nie je technicky možná“. V prijatom konečnom znení sa však na tieto tri členské štáty menovite neodkazuje.
55.      Bez menovitého odkazu neexistuje, v rozpore s tvrdením Dánskeho kráľovstva, dôkaz, že plavba po vnútrozemských vodných cestách nie je v tomto členskom štáte technicky možná. Dokazuje to skôr, že zákonodarca v tejto veci nedospel k žiadnemu záveru a, ako uviedla Komisia, ponechal otázku, čo je technicky možné, na výklad.
56.      V prejednávanej veci Komisia tvrdí, že plavba na vnútrozemských vodných cestách možná je a skutočne sa vykonáva, napríklad v prístave Aalborg, na rieke Guden, na rieke Odense a v prístave Kodaň. Komisia konkrétne uvádza, že v prípade riek Guden a Odense existuje sezónna prevádzka výletných lodí.
57.      Dánske kráľovstvo nespochybňuje existenciu činnosti na týchto vodných cestách, ale spochybňuje ich klasifikáciu ako vnútrozemské vodné cesty. Uvádza, že prístav v Aalborgu, rieka Odense a prístav v Kodani sú spojené s morom a sú vystavené morským podmienkam, ako sú príliv a odliv a vplyv morskej vody. Nemôžu byť preto klasifikované ako vnútrozemské vodné cesty, keďže pojem „vnútrozemská vodná cesta“ je definovaný v článku 3 bodu 1 smernice 2017/2397 ako vodná cesta, ktorá je „iná než more“.
58.      Nesúhlasím s výkladom pojmu „vnútrozemská vodná cesta“ podľa smernice 2017/2397, ktorý navrhuje Dánske kráľovstvo. Je potrebné poukázať na to, že na účely uvedenej smernice je vymedzenie pojmu „vnútrozemská vodná cesta“ mimoriadne široké. Pojem „iná než more“ nebráni tomu, aby bola vodná cesta, ktorá je spojená s morom alebo do neho ústi, klasifikovaná ako „vnútrozemská vodná cesta“ na účely uvedenej smernice, ak je táto vodná cesta otvorená plavbe plavidiel uvedených v článku 2 uvedenej smernice.
59.      Komisia tvrdí, že tento výklad má oporu v Dohovore UNCLOS. Aj keby som súhlasila s tým, že takýto výklad má oporu v odlíšení vnútrozemských vôd od pobrežného mora podľa Dohovoru UNCLOS,(20) treba zdôrazniť, že na účely tejto smernice 2017/2397 sa v jej článku 3 bode 1 stanovuje autonómne vymedzenie pojmu „vnútrozemská vodná cesta“. Toto vymedzenie postačuje na prijatie výkladu, podľa ktorého vodná cesta spojená s morom patrí do rozsahu pojmu „vnútrozemská vodná cesta“ podľa uvedenej smernice.(21)
60.      Dánske kráľovstvo uviedlo, že iné príklady, ako sú Silkeborgské jazerá, rieka Guden alebo rieka Odense, nie sú splavné pre typ plavidiel uvedených v článku 2 smernice 2017/2397. Tieto jazerá a rieky sa používajú na plavbu malých lodiek a sezónnu plavbu a nie sú prepojené so splavnou sieťou iného členského štátu, čím sa odlišujú od sietí veľkých riek a kanálov, ktoré sa táto smernica snaží regulovať v prvom rade.
61.      V tomto smere treba pripomenúť, že podľa judikatúry skutočnosť, že činnosť, na ktorú sa odkazuje v smernici, ešte v štáte neexistuje, nemôže oslobodiť tento členský štát od jeho povinnosti prijať zákony alebo iné právne predpisy na zabezpečenie toho, aby všetky ustanovenia smernice boli riadne transponované.(22) Transpozícia smernice nie je povinná len tam, kde je transpozícia zbytočná z geografických dôvodov.(23) To však nie je prípad Dánskeho kráľovstva. Uplatniteľnosť smernice 2017/2397 nie je podmienená tým, že členské štáty majú „siete veľkých riek a kanálov“, čo je pojem, ktorý sa totiž v uvedenej smernici nepoužíva. Neexistencia cezhraničných činností a skutočnosť, že vnútrozemská plavba nie je častou činnosťou, neznamená, že plavba na vnútrozemských vodných cestách je technicky nemožná, čo je jediný dôvodom na vyňatie členského štátu z transpozície podľa článku 39 ods. 4 uvedenej smernice.
62.      Naopak, smernica 2017/2397 obsahuje osobitné ustanovenie pre tie členské štáty, ktoré nemajú žiadne vnútrozemské vodné cesty prepojené so splavnou sieťou iného členského štátu a v ktorých je plavba len sezónna, v článku 39 ods. 3 uvedenej smernice. Príklady vodných ciest, ktoré uviedlo Dánske kráľovstvo, nie sú dostatočným dôkazom toho, že je transpozícia smernice zbytočná z geografických dôvodov alebo že plavba „nie je technicky možná“. Dokazujú skôr, že vnútrozemská plavba nie je častou činnosťou, čo odôvodňuje minimálnu transpozičnú povinnosť podľa článku 39 ods. 3 uvedenej smernice.
63.      Dánske kráľovstvo tiež tvrdí, že oslobodenie tohto členského štátu od transpozície smernice 2017/2397 možno vyvodiť z oslobodenia toho istého členského štátu od transpozície smernice 2016/1629.
64.      Smernica 2016/1629 stanovuje technické požiadavky pre plavidlá vnútrozemskej plavby. Vo svojej prílohe I obsahuje zoznam vnútrozemských vodných ciest EÚ geograficky rozdelených na zóny 1, 2 a 3. V tomto zozname nie je žiaden odkaz na dánske vnútrozemské vodné cesty. Článok 40 smernice 2016/1629 navyše výslovne vylučuje z povinnosti transpozície niekoľko členských štátov vrátane Dánskeho kráľovstva.
65.      Odôvodnenie vylúčenia z transpozície podľa smernice 2016/1629 je uvedené v odôvodnení 27 uvedenej smernice. V uvedenom odôvodnení sa uvádza, že „v Dánsku, Estónsku, Írsku, Grécku, Španielsku, na Cypre, v Lotyšsku, na Malte, v Portugalsku, Slovinsku a Fínsku sa nenachádzajú vnútrozemské vodné cesty alebo sa vnútrozemská plavba nevyužíva vo významnej miere“. Z toho dôvodu by bolo „neprimerané a nepotrebné“, aby členské štáty mali povinnosť uvedenú smernicu transponovať a vykonávať.
66.      Pripúšťam, že medzi smernicou 2016/1629 a smernicou 2017/2397 existujú podobnosti, pokiaľ ide o pôsobnosť a vymedzenie pojmov. Navyše, v smernici 2016/1629 sa uvádza klasifikácia vnútrozemských vodných ciest EÚ, ktorá nezahŕňa Dánsko. Dalo by sa tvrdiť, že v prípade neexistencie klasifikácie vnútrozemských vodných ciest podľa smernice 2017/2397 by sa mohlo odkazovať na klasifikáciu podľa smernice 2016/1629.
67.      Problém s uplatnením klasifikácie vnútrozemských vodných ciest stanovenej v smernici 2016/1629 na smernicu 2017/2397 však spočíva v tom, že – ako sa uvádza v článku 4 smernice 2016/1629 – táto klasifikácia sa vykonáva „na účely tejto smernice“  (konkrétne smernice 2016/1629). Aj keď geografické podmienky členského štátu zostávajú rovnaké, úvahy normotvorcu EÚ, na ktorých je založená uplatniteľnosť daného právneho nástroja, môžu byť odlišné. Na rozdiel od smernice 2016/1629 normotvorca v smernici 2017/2397 stanovil cielený prístup k transpozícii, ktorý bol založený na iných úvahách, než sú tie, na ktorých bola založená predchádzajúca smernica.
68.      Z absencie klasifikácie dánskych vnútrozemských vodných ciest podľa smernice 2016/1629 preto nemožno vyvodiť záver, že v Dánskom kráľovstve neexistujú žiadne vnútrozemské vodné cesty. Na rozdiel od tvrdení Dánska nemožno z odôvodnenia 27 poslednej uvedenej smernice vyvodiť iný záver. V tomto odôvodnení sa uvádzajú dve alternatívne odôvodnenia pre vyňatie niektorých členských štátov z povinnosti transpozície, a to buď preto, že sa v nich „nenachádzajú vnútrozemské vodné cesty“, alebo preto, že sa „vnútrozemská plavba nevyužíva vo významnej miere“. Toto odôvodnenie podporuje argument, že v niektorých členských štátoch môže byť vnútrozemská plavba technicky možná, ale nevyužíva sa v žiadnej významnej miere.
69.      Je tiež nutné pripomenúť, že článok 40 smernice 2016/1629 tým, že výslovne vylučuje 11 členských štátov vrátane Dánskeho kráľovstva z okruhu adresátov, stanovuje pre tieto členské štáty výnimku z povinnosti uvedenú smernicu transponovať. Toto vyňatie však nemožno automaticky rozšíriť na smernicu 2017/2397, ktorá zo svojich adresátov výslovne nevylučuje žiaden členský štát.
70.      Podľa článku 41 smernice 2017/2397 je totiž táto smernica určená všetkým členským štátom, bez výnimky.
71.      Ako navyše zdôraznila Komisia, predmet úpravy oboch smerníc je odlišný. V smernici 2016/1629 sa stanovujú technické požiadavky uplatniteľné na vnútrozemskú plavbu, zatiaľ čo v smernici 2017/2397 sa stanovujú podmienky a postupy osvedčovania kvalifikácií osôb zapojených do prevádzky plavidla plaviaceho sa po vodných cestách EÚ a uznávania týchto kvalifikácií v členských štátoch.
72.      Rozdiel v predmete úpravy týchto dvoch smerníc ukazuje, že úvahy, ktoré viedli normotvorcu k oslobodeniu niektorých členských štátov od povinnosti transponovať smernicu 2016/1629, ktorá sa týka technických požiadaviek, neprevážili, pokiaľ ide o povinnosť transponovať smernicu 2017/2397, ktorá sa týka vzájomného uznávania. Normotvorca EÚ síce usúdil, že transpozícia technických požiadaviek smernice 2016/1629 na plavidlá by bola neprimeraná pre členské štáty, v ktorých sa „nenachádzajú vnútrozemské vodné cesty“ alebo v ktorých sa „vnútrozemská plavba nevyužíva vo významnej miere“, v prípade vzájomného uznávania upraveného smernicou 2017/2397, v ktorej sa stanovil cielený prístup k transpozícii, boli relevantné iné úvahy.
73.      Komisia uznáva, že medzi oboma smernicami existuje „synergia“, pokiaľ ide o osobitnú situáciu členských štátov, v ktorých vnútrozemská plavba nie je významná a ktoré nemajú vnútrozemské vodné cesty prepojené s inými členskými štátmi.
74.      Osobitná situácia týchto členských štátov je však už zakotvená v uznaní obmedzenej  povinnosti transpozície zo strany normotvorcu EÚ podľa článku 39 ods. 3 smernice 2017/2397.
75.      V podstate z tých istých dôvodov nie je možné vyvodiť iný argument z absencie odkazu na Dánsko v mapách transeurópskych dopravných sietí pre vnútrozemskú vodnú dopravu.(24) Skutočnosť, že dánske vodné cesty nie sú súčasťou komplexných a hlavných sietí vnútrozemskej vodnej dopravy na účely nariadenia 2024/1679, nemá žiaden význam pre rozsah uplatňovania smernice 2017/2397. Ako už bolo uvedené, smernica 2017/2397 obsahuje osobitné ustanovenia pre členské štáty s vodnými cestami, ktoré nie sú prepojené so splavnou sieťou iného členského štátu a ktoré nie sú súčasťou základnej siete.
76.      Z vyššie uvedeného vyplýva, že Dánske kráľovstvo má obmedzenú povinnosť transponovať smernicu 2017/2397 v súlade s článkom 39 ods. 3 smernice 2017/2397 a článkom 2 smernice 2021/1233.
77.      Preto tým, že Dánske kráľovstvo ku dňu uplynutia lehoty stanovenej v odôvodnenom stanovisku z 28. septembra 2023 neprijalo všetky zákony, iné právne predpisy a správne opatrenia potrebné na dosiahnutie súladu s uvedenými ustanoveniami, a teda ich ani neoznámilo Komisii, si nesplnilo povinnosti, ktoré mu z týchto ustanovení vyplývajú.
B.      O nesplnení povinnosti podľa článku 260 ods. 3 ZFEÚ
1.      Uplatnenie článku 260 ods. 3 ZFEÚ
a)      Tvrdenia účastníkov konania
78.      Podľa Komisie je cieľom článku 260 ods. 3 ZFEÚ nabádať členské štáty k tomu, aby transponovali smernice prijaté legislatívnym postupom v lehotách stanovených normotvorcom EÚ, a tým zabezpečiť skutočnú účinnosť právnych predpisov EÚ.
79.      V prejednávanej veci bola smernica 2017/2397 prijatá riadnym legislatívnym postupom a Dánske kráľovstvo si nesplnilo povinnosti, ktoré mu vyplývajú z článku 39 ods. 3 tejto smernice a z článku 2 ods. 1 smernice 2021/1233, a to najneskôr do 17. januára 2022 prijať a uverejniť zákony, iné právne predpisy a správne opatrenia potrebné na dosiahnutie súladu s týmito smernicami a bezodkladne ich oznámiť Komisii. Podmienky uplatnenia článku 260 ods. 3 ZFEÚ sú tak splnené.
80.      Dánske kráľovstvo na svoju obranu spochybňuje uplatniteľnosť článku 260 ods. 3 ZFEÚ. Podstatou problému nastoleného v tejto žalobe je materiálna nezhoda týkajúca sa otázky, či vnútrozemská plavba v Dánsku je alebo nie je možná v zmysle článku 39 ods. 4 smernice 2017/2397. Tento problém teda nespočíva v tom, či Dánske kráľovstvo prijalo opatrenia potrebné na dosiahnutie súladu s týmito smernicami a či ich oznámilo Komisii, ale v tom, či sa tieto smernice na Dánske kráľovstvo vzťahovali. Vzhľadom na predmet sporu sa článok 260 ods. 3 ZFEÚ v tejto žalobe neuplatňuje.
81.      Dánske kráľovstvo tvrdí, že z ustálenej judikatúry(25) vyplýva, že článok 260 ods. 3 ZFEÚ sa neuplatňuje v kontexte žaloby týkajúcej sa nesprávnosti transpozície, ak dotknutý členský štát už Komisiu o tejto transpozícii informoval. Pôsobnosť článku 260 ods. 3 ZFEÚ preto vylučuje žalobu, v ktorej si existencia porušenia vyžaduje výklad pôsobnosti príslušných ustanovení smernice.
82.      Dánske kráľovstvo pred uplynutím lehoty na transpozíciu, konkrétne listom z 19. augusta 2021, ako aj prostredníctvom oznámenia v systéme THEMIS Komisii navyše oznámilo, že je z transpozície vyňaté podľa článku 39 ods. 4 smernice 2017/2397. Dánske kráľovstvo preto splnilo svoju povinnosť „oznámiť opatrenie, ktorým transponoval[o] smernicu“ podľa článku 260 ods. 3 ZFEÚ. Túto povinnosť je totiž nutné chápať v kontexte aktu, ktorý sa má transponovať. Článok 260 ods. 3 ZFEÚ neukladá členským štátom povinnosť vykonať transpozíciu nad rámec požiadaviek príslušného legislatívneho aktu.
83.      Dánske kráľovstvo na podporu svojho stanoviska dodáva, že v článku 39 ods. 4 smernice 2017/2397 sa presne neuvádza, ktoré členské štáty sú vyňaté. Tvrdenie Komisie, že z transpozície sú vyňaté len Cyperská republika a Maltská republika, sa opiera o výklad tohto ustanovenia.
84.      Dánske kráľovstvo napokon tvrdí, že ak by sa v prejednávanej veci uplatnil článok 260 ods. 3 ZFEÚ, bolo by zbavené možnosti obhajovať svoj výklad článku 39 ods. 4 smernice 2017/2397 pred Súdnym dvorom bez toho, aby mu hrozili finančné sankcie.
85.      V replike Komisia uvádza, že tvrdenie Dánskeho kráľovstva, že podstatou problému v tomto prípade je „materiálna nezhoda“, pokiaľ ide o  pôsobnosť článku 39 ods. 4, je nesprávne. Súdny dvor nemusí posudzovať obsah transpozičných opatrení, keďže tieto opatrenia neboli oznámené.
86.      Komisia tiež namieta voči tvrdeniu Dánskeho kráľovstva, že oznamovaciu povinnosť splnilo. Oznámenie transpozičných opatrení Komisii sa netýka „akéhokoľvek opatrenia“ – musí byť zmysluplné.(26) Dokumenty predložené Dánskym kráľovstvom túto normu nespĺňajú.
b)      Analýza
87.      Na úvod treba pripomenúť, že článok 260 ods. 3 prvý pododsek ZFEÚ stanovuje, že ak Komisia predloží vec Súdnemu dvoru podľa článku 258 ZFEÚ, pretože sa domnieva, že členský štát si nesplnil svoju povinnosť oznámiť opatrenie, ktorým prebral smernicu prijatú v súlade s legislatívnym postupom, môže, ak to považuje za vhodné, navrhnúť výšku paušálnej pokuty alebo penále, ktoré má tento členský štát zaplatiť a ktoré pokladá v daných podmienkach za primerané. V súlade s druhým pododsekom článku 260 ods. 3 ZFEÚ, ak Súdny dvor Európskej únie určí, že došlo k nesplneniu povinnosti, môže dotknutému členskému štátu uložiť paušálnu pokutu alebo penále najviac vo výške navrhnutej Komisiou. Povinnosť platiť nadobudne účinnosť ku dňu, ktorý Súdny dvor určí vo svojom rozsudku.
88.      Pokiaľ ide o obsah článku 260 ods. 3 ZFEÚ, Súdny dvor rozhodol, že je potrebné uplatniť výklad tohto ustanovenia, ktorý jednak umožňuje zaručiť výsady Komisie s cieľom zabezpečiť účinné uplatňovanie práva Únie a chrániť právo na obhajobu, ako aj procesné postavenie, ktoré majú členské štáty na základe uplatnenia článku 258 ZFEÚ v spojení s článkom 260 ods. 2 ZFEÚ, a jednak umožňuje, aby Súdny dvor mohol vykonať svoju súdnu funkciu spočívajúcu v posúdení, v rámci jediného konania, či dotknutý členský štát si splnil svoje povinnosti v oblasti oznámenia opatrení na prebratie predmetnej smernice, a prípadne vo vyhodnotení závažnosti takto konštatovaného nesplnenia povinnosti a uložení peňažnej sankcie, ktorú považuje za najvhodnejšiu vo vzťahu k okolnostiam predmetného prípadu.(27)
89.      V tomto kontexte Súdny dvor vyložil výraz „povinnosť oznámiť opatrenie, ktorým transponoval smernicu“, uvedený v článku 260 ods. 3 ZFEÚ v tom zmysle, že sa týka povinnosti členských štátov poskytnúť dostatočne jasné a presné informácie, pokiaľ ide o opatrenia na transpozíciu smernice, pričom členské štáty sú povinné uviesť v prípade každého ustanovenia smernice ustanovenia zabezpečujúce jej transpozíciu.(28) Súdnemu dvoru však neprináleží, aby v rámci súdneho konania začatého podľa článku 260 ods. 3 ZFEÚ preskúmal, či vnútroštátne opatrenia oznámené Komisii zabezpečujú správnu transpozíciu ustanovení predmetnej smernice.(29)
90.      Pôsobnosť článku 260 ods. 3 ZFEÚ sa preto vzťahuje nielen na situáciu úplnej nečinnosti členského štátu pri plnení „procedurálnej“ oznamovacej povinnosti, ale aj na nesplnenie materiálnej povinnosti poskytnúť Komisii jasné a presné informácie o transpozičných opatreniach pre každé ustanovenie smernice. Situácia chybnej transpozície je však z neho vyňatá a musí sa riešiť v kontexte bežného konania podľa článku 258 ZFEÚ.(30)
91.      V prejednávanej veci nie je sporné, že Dánske kráľovstvo Komisii neoznámilo žiadne transpozičné opatrenia v súvislosti s článkom 39 ods. 3 smernice 2017/2397. Z pohľadu Komisie je zrejmé, že sa článok 260 ods. 3 ZFEÚ uplatňuje. Naopak, z pohľadu Dánskeho kráľovstva to tak nie je, pretože nebolo povinné podľa článku 39 ods. 4 smernicu transponovať. Dánske kráľovstvo totiž 19. augusta 2021 – teda dlho pred uplynutím lehoty na transpozíciu uvedenej smernice – oznámilo Komisii, že sa považuje za vyňaté z povinnosti smernicu transponovať v súlade s týmto posledným uvedeným ustanovením.(31)
92.      Vzniká otázka, či takúto situáciu možno kvalifikovať ako nesplnenie „povinnos[ti] oznámiť opatrenie, ktorým [členský štát] transponoval smernicu“ v zmysle článku 260 ods. 3 ZFEÚ.
93.      Na zodpovedanie tejto otázky je potrebné zohľadniť spôsob transpozície smernice, ktorá je predmetom žaloby Komisie, a podmienky, na základe ktorých sa stanovuje výnimka z povinnosti transponovať ju. Smernica 2017/2397 nestanovuje povinnosť transpozície, ktorá by bola jednotná pre všetky členské štáty. Ako už bolo vysvetlené vyššie,(32) je tu cielený prístup k transpozícii, podľa ktorého sa rozsah transpozičnej povinnosti pohybuje od úplnej transpozície, cez obmedzenú a minimálnu transpozíciu až po žiadnu transpozíciu, vždy v závislosti od splnenia určitých kritérií.
94.      Cielený prístup k transpozícii ustanovený v uvedenej smernici nezbavuje členské štáty povinnosti poskytnúť Komisii jasné a presné informácie.(33) Obsah týchto informácií však nevyhnutne závisí od rozsahu ich transpozičných povinností v závislosti od ustanovenia, na ktoré sa odvolávajú.
95.      Z vyššie uvedenej analýzy existencie porušenia podľa článku 258 ZFEÚ vyplýva, že určenie obsahu transpozičnej povinnosti podľa smernice 2017/2397 nie je zrejmé. Vyžaduje si výklad podmienok stanovených v článku 39 ods. 3 a 4 smernice 2017/2397. Zatiaľ čo pôsobnosť článku 39 ods. 3 uvedenej smernice možno určiť odkazom na jej článok 2 ods. 3, pôsobnosť článku 39 ods. 4 smernice 2017/2397 si vyžaduje výklad abstraktného kritéria „technickej nemožnosti“ plavby na vnútrozemských vodných cestách.
96.      Ak sa Súdny dvor stotožní s mojím návrhom, že Komisia úspešne uniesla dôkazné bremeno o tom, že v prejednávanej veci sa uplatňuje článok 39 ods. 3 smernice 2017/2397, a nie jej článok 39 ods. 4, neznamená to automaticky, že sa uplatňuje článok 260 ods. 3 ZFEÚ. Je to tak preto, že v rámci tejto žaloby je nutné, aby Súdny dvor najprv rozsah transpozičných povinností stanovených touto smernicou určil.
97.      Určenie toho, či sa Dánske kráľovstvo oprávnene odvolávalo na článok 39 ods. 4 smernice 2017/2397, aby sa mohlo považovať za vyňaté z transpozície, sa v konečnom dôsledku týka správnosti transpozície tejto smernice, ktorú podľa judikatúry Súdneho dvora(34) možno určiť len podľa článku 258 ZFEÚ bez toho, aby porušenie viedlo k okamžitému uloženiu sankcií podľa článku 260 ods. 3 ZFEÚ.
98.      V kontexte takéhoto špecifického cieleného prístupu k transpozícii, keď je úplné vyňatie z transpozičnej povinnosti založené na abstraktných kritériách, nie je skutočnosť, že členský štát, ktorý sa domnieva, že tieto kritériá spĺňa, smernicu netransponoval len dôsledkom nečinnosti. Je dôsledkom ním prijatého výkladu rozsahu výnimky. Platnosť tohto výkladu musí Súdny dvor preskúmať v štandardnom konaní podľa článku 258 ZFEÚ.
99.      Situácia by bola iná, ak by členské štáty, na ktoré sa vzťahuje článok 39 ods. 4 smernice 2017/2397, boli uvedené výslovne menovite. V takejto situácii by neexistoval žiadny vecný spor o tom, ktorý členský štát do rozsahu výnimky spadá. Ak by sa v konečnom znení uvádzali menovite len Cyperská republika a Maltská republika – členské štáty, ktorých územia sú podľa stanoviska Komisie jediné, v ktorých plavba na vnútrozemských vodných cestách „nie je technicky možná“ – potom by bolo nepochybné, že Dánsko nie z povinnosti smernicu transponovať vyňaté.
100. Normotvorca sa však takto nerozhodol. Význam súčasného znenia podľa článku 39 ods. 4 smernice 2017/2397, ako Komisia uznáva vo svojej replike, „podlieha výkladu so zreteľom na to, čo je v každom členskom štáte technicky možné“  (kurzívou zvýraznila generálna advokátka).
101. Treba tiež uznať, že skutočnosť, že Dánske kráľovstvo bolo vyňaté v predchádzajúcich fázach legislatívneho postupu, zvyšuje neistotu, pokiaľ ide o rozsah výnimky, ktorý si preto vyžaduje výklad.
102. V prípade sporu o výklad jednotlivých možností transpozície stanovených v tejto smernici prináleží rozhodnúť o uplatniteľnej možnosti Súdnemu dvoru. Táto záležitosť nie je ani zďaleka zrejmá a vyžaduje si najprv vynesenie objasňujúceho rozsudku v konaní podľa článku 258 ZFEÚ.(35) Ak by dotknutý členský štát tento rozsudok nedodržal, až potom bolo by možné uložiť sankcie podľa článku 260 ods. 2 ZFEÚ.
103. Ak by sa pripustilo, že v takejto situácii je uplatniteľný článok 260 ods. 3 ZFEÚ, bolo by to v rozpore s účelom uvedeného ustanovenia. Súdny dvor už rozhodol, že cieľom sledovaným zavedením mechanizmu stanoveného v článku 260 ods. 3 ZFEÚ nie je len podnietiť členské štáty, aby čo najskôr ukončili nesplnenie povinnosti, ktoré by v prípade neexistencie takéhoto ustanovenia malo tendenciu pretrvávať, ale aj zjednodušiť a zrýchliť postup ukladania peňažných sankcií za nedodržanie povinnosti oznámiť vnútroštátne opatrenia na prebratie smernice prijatej v súlade s legislatívnym postupom.(36)
104. V kontexte tejto žaloby nie je možné, aby zrýchlené konanie o uložení sankcií slúžilo na to, aby sa dotknutý členský štát podnietil k transpozícii smernice a aby sa konanie zjednodušilo a urýchlilo. Tieto účely by mohli byť splnené len v prípade, že existuje jasná a nesporná povinnosť transpozície. Z uvedených dôvodov to však neplatí v situácii, keď normotvorca z transpozície úplne vyňal členské štáty, ktoré spĺňajú abstraktné kritériá vyžadujúce výklad.
105. Ak Súdny dvor zistí, že došlo k porušeniu, dotknutý členský štát musí dostať možnosť splniť rozsudok Súdneho dvora po tom, ako Súdny dvor rozhodne o správnom výklade rozsahu transpozičnej povinnosti. To platí o to viac v kontexte tejto žaloby, keď Dánske kráľovstvo pred uplynutím lehoty na transpozíciu predložilo svoje stanovisko, že na svojom území nemá vnútrozemské vodné cesty, a preto je vyňaté z povinnosti transponovať smernicu 2017/2397 na základe jej článku 39 ods. 4.(37)
106. Legislatívny kontext, do ktorého patrí článok 260 ods. 3 ZFEÚ a ktorý zahŕňa aj postup v prípade nesplnenia povinnosti uvedený v článku 258 ZFEÚ, mnou navrhovaný výklad tiež podporuje. V tejto súvislosti treba zdôrazniť, že konanie upravené v článku 258 ZFEÚ poskytuje členským štátom možnosť napadnúť stanovisko prijaté Komisiou v konkrétnom prípade, pokiaľ ide o opatrenia umožňujúce zabezpečiť správne prebratie dotknutej smernice, a to bez toho, aby boli vopred vystavené riziku, že im bude uložená peňažná sankcia. Takúto sankciu možno podľa článku 260 ods. 2 ZFEÚ uložiť len vtedy, ak predmetný členský štát neprijal opatrenia požadované na základe výkonu prvého rozsudku, ktorým sa konštatuje nesplnenie povinnosti.(38)
107. Inými slovami, členský štát musí mať možnosť predložiť svoj názor na rozsah povinnosti transponovať, ak táto povinnosť závisí od kritérií stanovených normotvorcom, a napadnúť odlišný názor Komisie, a to bez bezprostrednej možnosti sankcií, ktoré by mohli byť okamžite uložené. V opačnom prípade, ako uviedlo Dánske kráľovstvo, by mohla byť ohrozená účinnosť predsúdneho konania.
108. Riziko finančných sankcií a tiež časový moment, od ktorého možno sankcie uplatniť, predstavuje významný rozdiel medzi rozsudkom podľa článku 258 ZFEÚ a článku 260 ods. 3 ZFEÚ. Ako sa zdôrazňuje v právnej vede, zatiaľ čo podľa článku 258 ZFEÚ možno paušálnu sumu uložiť až po vydaní druhého rozsudku podľa článku 260 ods. 2 ZFEÚ, „podľa článku 260 ods. 3 ZFEÚ možno paušálnu sumu uložiť za obdobie pred vydaním (prvého a jediného) rozsudku Súdneho dvora“(39). Uloženie sankcií členskému štátu z tohto „prvého a jediného“ rozsudku za netransponovanie smernice so zabudovanou výnimkou z transpozície by mohlo narušiť dôveryhodnosť systému sankcií.
109. Na záver by som chcela zdôrazniť, že v tejto žalobe sa situácia, v rozpore s tvrdeniami Komisie, líši od situácie, keď Súdny dvor rozhodoval v prípadoch neoznámenia transpozičných opatrení napriek tomu, že členské štáty spochybňovali svoju povinnosť transpozície z dôvodu údajnej irelevantnosti niektorých ustanovení príslušných smerníc.
110. Je pravda, že z judikatúry Súdneho dvora vyplýva, že takéto posúdenie vykonané členským štátom nemôže zjavne postačovať na to, aby bol členský štát zbavený svojej povinnosti prijať zákony, iné právne predpisy a správne opatrenia potrebné na dosiahnutie súladu so smernicou alebo svojej povinnosti oznámiť Komisii opatrenia na transpozíciu tejto smernice.(40)
111. Táto žaloba sa však netýka členského štátu, ktorý spochybňuje relevantnosť ustanovení smernice, ktorú je za normálnych okolností povinný transponovať. Týka sa smernice, ktorá má osobitný cielený prístup k transpozícii, v ktorom je úplná výnimka z transpozície zakotvená v ustanovení, ktoré môže viesť k rôznym výkladom.
112. Zo všetkých týchto dôvodov sa domnievam, že článok 260 ods. 3 ZFEÚ sa v okolnostiach tejto žaloby neuplatní, keďže ide o materiálny spor týkajúci sa rozsahu povinnosti transponovať smernicu 2017/2397, a konkrétnejšie výkladu abstraktného kritéria, ktoré podľa článku 39 ods. 4 tejto smernice stanovuje pre členský štát výnimku z transpozície. Návrhu Komisie podľa článku 260 ods. 3 ZFEÚ by sa teda nemalo vyhovieť.
2.      O peňažných sankciách
a)      Tvrdenia účastníkov konania
113. Komisia navrhuje, aby Súdny dvor na základe článku 260 ods. 3 ZFEÚ uložil Dánskemu kráľovstvu paušálnu pokutu, ako aj denné penále odo dňa vyhlásenia rozsudku, a to v nadväznosti na zistenie, že tento členský štát si nesplnil povinnosť oznámiť opatrenia, ktorými sa transponujú smernice 2017/2397 a 2021/1233.
114. Komisia určuje výšku týchto sankcií na základe závažnosti porušenia, dĺžky trvania tohto porušenia a potreby zabezpečiť, aby sankcia mala odrádzajúci účinok s cieľom predísť opakovaniu, v súlade so svojím oznámením 2023/C 2/01 s názvom „Finančné sankcie v konaniach o nesplnení povinnosti“(41).
115. Dánske kráľovstvo spochybňuje uloženie finančných sankcií, ktoré by podľa neho neboli za okolností prejednávanej veci vhodné. Malo by mať možnosť prijať opatrenia na splnenie rozsudku Súdneho dvora, ak by bol prvý žalobný dôvod Komisie založený na článku 258 ZFEÚ úspešný. Ak sa však Súdny dvor domnieva, že je nutné finančnú sankciu uložiť, bolo by vhodné uložiť len denné penále, a to s účinnosťou od neskoršieho dátumu, než je deň vydania rozsudku.
b)      Analýza
116. Nepovažujem za potrebné zaujať stanovisko k presnému výpočtu peňažných sankcií, keďže sa domnievam, že článok 260 ods. 3 ZFEÚ nie je za okolností prejednávanej veci uplatniteľný. Napriek tomu by som chcela uviesť niekoľko poznámok pre prípad, že by Súdny dvor s mojím stanoviskom nesúhlasil.
117. Je nutné konštatovať, že autori článku 260 ods. 3 ZFEÚ na účely dosiahnutia cieľa sledovaného týmto ustanovením stanovili dva druhy peňažných sankcií, a to paušálnu pokutu a penále.
118. V tejto súvislosti z judikatúry Súdneho dvora vyplýva, že uplatnenie jedného alebo druhého z týchto dvoch opatrení závisí od spôsobilosti každého z nich dosiahnuť sledovaný cieľ v závislosti od okolností konkrétneho prípadu. Uloženie penále sa zdá byť osobitne vhodné na podnietenie členského štátu k tomu, aby v čo najkratšej dobe ukončil nesplnenie povinnosti, ktoré by mohlo bez prijatia tohto opatrenia pretrvávať, uloženie paušálnej pokuty je zasa založené skôr na posúdení dôsledkov, ktoré má nevykonanie povinnosti dotknutým členským štátom na súkromné a verejné záujmy, najmä ak nesplnenie povinnosti pretrvávalo počas dlhého obdobia.(42)
119. Pokiaľ ide o otázku vhodnosti uloženia peňažnej sankcie v prejednávanej veci, treba pripomenúť, že je úlohou Súdneho dvora, aby v každej veci a v závislosti od okolností veci, v ktorej koná, ako aj od stupňa presvedčovania a odrádzania, ktorý považuje za potrebný, uložil primerané peňažné sankcie, aby sa najmä zabránilo opakovaniu podobných porušení práva EÚ.(43)
120. V prejednávanej veci je z dôvodov, ktoré som podrobne vysvetlila vo svojej analýze vyššie, nesplnenie povinnosti Dánskym kráľovstvom spôsobené jeho nesprávnym výkladom rozsahu jeho povinnosti transponovať smernicu 2017/2397. Túto záležitosť musí najprv vyriešiť Súdny dvor a dotknutý členský štát by mal mať možnosť rozsudku Súdneho dvora vyhovieť. Uloženie finančných sankcií by preto neslúžilo žiadnemu účelu odstrašovania s cieľom zabrániť opakovaniu podobných porušení práva Únie v budúcnosti.
121. Alternatívne, ak by Súdny dvor považoval uloženie finančnej sankcie za vhodné, navrhujem, aby sa v súlade s návrhom Dánskeho kráľovstva uložilo len denné penále.
122. Pokiaľ ide o pravidlá platby penále, Súdnemu dvoru podľa článku 260 ods. 3 ZFEÚ prislúcha určiť deň, ku ktorému povinnosť nadobudne účinnosť.(44) Vzhľadom na osobitné okolnosti prejednávanej veci(45) sa zdá byť vhodné, aby sa denné penále uložilo s účinnosťou od dátumu po vyhlásení rozsudku, ktorý určí Súdny dvor,(46) až do ukončenia zisteného porušenia zo strany členského štátu.(47) Stanovenie tohto dátumu začatia po dátume vyhlásenia rozsudku by Dánskemu kráľovstvu umožnilo dosiahnuť súlad s výkladom článku 39 ods. 3 a 4 smernice 2017/2397 vykonaným Súdnym dvorom.
V.      O trovách
123. Podľa článku 138 ods. 3 Rokovacieho poriadku Súdneho dvora, ak účastníci konania mali úspech len v časti predmetu konania, každý z nich znáša svoje vlastné trovy konania. Keďže v súlade s mojimi návrhmi Komisia aj Dánske kráľovstvo by mali úspech len v časti svojich návrhov, treba rozhodnúť, že každý z nich by mal znášať svoje vlastné trovy konania.
VI.    Návrh
124. Vzhľadom na vyššie uvedené úvahy navrhujem, aby Súdny dvor:
1.      konštatoval, že Dánske kráľovstvo si tým, že po uplynutí lehoty stanovenej v odôvodnených stanoviskách Európskej komisie z 28. septembra 2023 neprijalo zákony iné právne predpisy a správne opatrenia potrebné na dosiahnutie súladu s článkom 39 ods. 3 smernice Európskeho parlamentu a Rady (EÚ) 2017/2397 z 12. decembra 2017 o uznávaní odborných kvalifikácií v oblasti vnútrozemskej plavby a o zrušení smerníc Rady 91/672/EHS a 96/50/ES, a s článkom 2 ods. 1 smernice Európskeho parlamentu a Rady (EÚ) 2021/1233 zo 14. júla 2021, ktorou sa mení smernica (EÚ) 2017/2397, pokiaľ ide o prechodné opatrenia týkajúce sa uznávania preukazov tretích krajín, alebo v každom prípade tým, že takéto ustanovenia neoznámilo Komisii, nesplnilo povinnosti, ktoré mu vyplývajú z týchto ustanovení;
2.      vo zvyšnej časti žalobu zamietol;
3.      rozhodol, že Komisia a Dánske kráľovstvo znášajú každý svoje vlastné trovy konania.
1      Jazyk prednesu: angličtina.
2      Ú. v. EÚ L 345, 2017, s. 53.
3      Ú. v. EÚ L 274, 2021, s. 52.
4      Pozri vo všeobecnosti GRIMALDI, M.: Inland waterway transport: the European legal framework.
Oxon/New York: Routledge, 2023, s. 132 – 212.
5      Pozri odôvodnenie 43 smernice 2017/2397.
6      Rozhodnutie Európskeho parlamentu a Rady č. 1692/96/ES z 23. júla 1996 o základných usmerneniach spoločenstva pre rozvoj transeurópskej dopravnej siete [„mapa TEN‑T“] (Ú. v. ES L 228, 1996, s. 1; Mim. vyd. 07/002, s. 364).
7      Smernica Európskeho parlamentu a Rady zo 14. septembra 2016, ktorou sa stanovujú technické požiadavky na lode vnútrozemskej plavby, ktorou sa mení smernica 2009/100/ES a ktorou sa zrušuje smernica 2006/87/ES (Ú. v. EÚ L 252, 2016, s. 118).
8      Rozsudky zo 14. júna 2007, Komisia/Belgicko (C‑422/05, EU:C:2007:342, bod 59), a zo 14. januára 2010, Komisia/Česká republika (C‑343/08, EU:C:2010:14, body 39 až 42).
9      Nariadenie Európskeho parlamentu a Rady z 13. júna 2024 o usmerneniach Únie pre rozvoj transeurópskej dopravnej siete, o zmene nariadenia (EÚ) 2021/1153 a nariadenia (EÚ) č. 913/2010 a o zrušení nariadenia (EÚ) č. 1315/2013 (Ú. v. EÚ L, 2024/1679).
10      Zbierka zmlúv Organizácie Spojených národov, zv. 2072, s. 313.
11      Uzavretý v Montego Bay 10. decembra 1982 (Zbierka zmlúv Organizácie Spojených národov, zv. 1833, s. 3).
12      Rozsudky z 30. januára 2002, Komisia/Grécko (C‑103/00 P, EU:C:2002:60, bod 23), a z 25. apríla 2024, Komisia/Poľsko (Smernica o oznamovateľoch) (C‑147/23 P, EU:C:2024:346, bod 28).
13      V mojej ďalšej analýze budem pre pohodlie čitateľa v rozsahu, v akom smernica 2021/1233 mení ustanovenia, pre ktoré existuje povinnosť obmedzenej transpozície podľa článku 39 ods. 3 smernice 2017/2397, odkazovať len na túto druhú smernicu.
14      Pozri rozsudky zo 17. novembra 1983, Merck (292/82, EU:C:1983:335, bod 12), a z 12. februára 2026, Stichting Koskea (C‑490/24, EU:C:2026:89, bod 23).
15      Rozsudok z 11. novembra 2025, Dánsko/Parlament a Rada (Primerané minimálne mzdy) (C‑19/23, EU:C:2025:865, bod 106 a citovaná judikatúra).
16      Pozri JESSEN, H.: EU Law and Inland Waterway Transportation. In: JESSEN, H., WERNER, M. J. (eds.): EU Maritime Transport Law. Beck‑Hart‑Nomos, 2016, s. 54, a VAN DORSSER, C.: Existing waterway infrastructures and future needs. In: WIEGMANS, B., KONINGS, R. (eds.):
Inland waterway transport – Challenges and prospects. London: Routledge, 2016, s. 99 – 124, na s. 99.
17      Pozri bod 19 vyššie.
18      Návrh smernice Európskeho parlamentu a Rady o uznávaní odborných kvalifikácií v oblasti vnútrozemskej plavby a o zrušení smernice Rady 96/50/ES a smernice Rady 91/672/EHS [COM(2016) 82 final].
19      Pracovný dokument Generálneho sekretariátu Rady, Brusel 9. júna 2017.
20      V článku 8 ods. 1 UNCLOS sa uvádza, že s výnimkou ustanovení časti IV tohto dohovoru (v súvislosti so súostroviami) „tvoria vody rozprestierajúce sa smerom k pevnine od základnej línie pobrežného mora časť vnútorných vôd štátu“. Z tohto ustanovenia vyplýva, že vnútrozemské vodné cesty sú pobrežné vody vymedzené protikladom k pobrežnému moru. Pozri BANGERT, K.: Internal Waters. In: Max Planck Encyclopaedia of Public International Law, Oxford Public International Law, a CHURCHILL, R. R., LOWE, A. V.: The Law of the Sea. 3rd ed., Yonkers/Manchester: Juris Publishing, Manchester University Press,
1999, s. 60, ktorí vysvetľujú, že vnútorné vody sú tie vody, ktoré „sa rozprestierajú smerom k pevnine od základnej línie, od ktorej sa meria pobrežné more a ostatné námorné zóny“.
21      To nevylučuje inú právnu kvalifikáciu zo strany dotknutého členského štátu na iné účely než smernica 2017/2397. Pozri COELHO, N. F., RAAKJAER, J.: Governance of inland port classification: insights from the Limfjord in Denmark. In: WMU Journal of Maritime Affairs, vol. 25, 2025, s. 119.
22      Rozsudok zo 14. januára 2010, Komisia/Česká republika (C‑343/08, EU:C:2010:14, bod 39 a citovaná judikatúra).
23      Tamže, bod 42.
24      Pozri prílohu I k nariadeniu 2024/1679.
25      Dánske kráľovstvo odkazuje na rozsudok z 8. júla 2019, Komisia/Belgicko (Článok 260 ods. 3 ZFEÚ – Vysokorýchlostné siete) (C‑543/17, EU:C:2019:573, bod 55).
26      Rozsudok z 8. júla 2019, Komisia/Belgicko (Článok 260 ods. 3 ZFEÚ – Vysokorýchlostné siete) (C‑543/17, EU:C:2019:573, body 51 až 54).
27      Rozsudky z 8. júla 2019, Komisia/Belgicko (Článok 260 ods. 3 ZFEÚ – Vysokorýchlostné siete) (C‑543/17, EU:C:2019:573, bod 58), a zo 16. júla 2020, Komisia/Írsko (Boj proti praniu špinavých peňazí) (C‑550/18, EU:C:2020:564, bod 55).
28      Rozsudky z 8. júla 2019, Komisia/Belgicko (Článok 260 ods. 3 ZFEÚ – Vysokorýchlostné siete) (C‑543/17, EU:C:2019:573, bod 59), a zo 16. júla 2020, Komisia/Írsko (Boj proti praniu špinavých peňazí) (C‑550/18, EU:C:2020:564, bod 56). Súd rozhodol, že s cieľom splniť povinnosť právnej istoty a zabezpečiť prebratie všetkých ustanovení tejto smernice na celom dotknutom území sú členské štáty povinné uviesť v prípade každého ustanovenia uvedenej smernice vnútroštátne ustanovenia alebo ustanovenia zabezpečujúce jej prebratie. Ak už k tomuto oznámeniu spolu s prípadným predložením tabuľky zhody došlo, prináleží Komisii, aby na účely uplatnenia návrhu na uloženie dotknutému členskému štátu peňažnej sankcie stanovenej v článku 260 ods. 3 ZFEÚ preukázala, že niektoré opatrenia na prebratie zjavne chýbajú, alebo nepokrývajú celé územie dotknutého členského štátu.
29      Tamže.
30      Pozri PRETE, L.:
Infringement proceedings in EU Law. Alphen aan den Rijn: Kluwer Law International, 2017, s. 239 – 290; PRETE, L.: Infringement procedures and Sanctions under Article 260 TFEU:  Evolution, Limits and Future Prospects. In:  MONTALDO, S., COSTAMAGNA, F., MIGLIO, A. (eds.): EU Law Enforcement: The Evolution of Sanctioning Powers. London: Routledge. 2021, s. 71, na s. 75 a nasl.
31      Príslušný list Dánskeho kráľovstva adresovaný Komisii je súčasťou spisu vo veci na Súdnom dvore.
32      Pozri bod 19 vyššie.
33      To sa uvádza aj v odôvodnení 43 smernice 2017/2397.
34      Pozri bod 90 vyššie.
35      Pozri v tomto zmysle návrhy, ktoré predniesol generálny advokát Szpunar vo veci Komisia/Belgicko (Článok 260 ods. 3 ZFEÚ – Vysokorýchlostné siete) (C‑543/17, EU:C:2019:322, bod 71).
36      Rozsudky z 8. júla 2019, Komisia/Belgicko (Článok 260 ods. 3 ZFEÚ – Vysokorýchlostné siete) (C‑543/17, EU:C:2019:573, bod 52), a zo 6. marca 2025, Komisia/Česká republika (Smernica o oznamovateľoch) (C‑152/23, EU:C:2025:147, bod 78).
37      Dánske kráľovstvo vo svojom liste z 19. augusta 2021, po odkaze na článok 39 ods. 4 smernice 2017/2397, dospelo k tomuto záveru: „preto sa domnievame, že nie je možné oznámiť Komisii požadované informácie, keďže všetky oznámenia uvedené v prílohe k listu sú spojené s činnosťami súvisiacimi s vnútrozemskými vodnými cestami a odbornou prípravou personálu vnútrozemských vodných ciest, ktoré v Dánsku nie sú“.
38      Rozsudok z 8. júla 2019, Komisia/Belgicko (Článok 260 ods. 3 ZFEÚ – Vysokorýchlostné siete) (C‑543/17, EU:C:2019:573, bod 57).
39      PRETE, L., SMULDERS, B.: The age of maturity of infringement proceedings. In: Common Market Law Review. 2021, vol. 58, Issue. 2, 2021, s. 285 – 332, na s. 329. Pozri tiež WENDENBURG, A.: The one‑stage infringement procedure (Article 260(3) TFU) and the irrelevant of political crises in Member States in the recent case law of the CJEU. In: Revista General de Derecho Europeo.
Vol. 54,  2021,  s. 3.
40      Rozsudok zo 6. marca 2025, Komisia/Česká republika (Smernica o oznamovateľoch) (C‑152/23, EU:C:2025:147, bod 66 a citovaná judikatúra).
41      Ú. v. EÚ C 2, 2023, s. 1.
42      Rozsudok zo 16. júla 2020, Komisia/Írsko (Boj proti praniu špinavých peňazí) (C‑550/18, EU:C:2020:564, bod 76).
43      Rozsudok zo 16. júla 2020, Komisia/Írsko (Boj proti praniu špinavých peňazí) (C‑550/18, EU:C:2020:564, bod 78).
44      Rozsudok z 8. júla 2019, Komisia/Belgicko (Článok 260 ods. 3 ZFEÚ – Vysokorýchlostné siete) (C‑543/17, EU:C:2019:573, bod 91).
45      Okolnosti, na základe ktorých by sa z dôvodov, ktoré som už vysvetlila vyššie (bod 87 vyššie a nasl.), malo dospieť k záveru, že článok 260 ods. 3 ZFEÚ sa neuplatňuje.
46      Vzhľadom na obmedzenú povinnosť transpozície, podľa článku 39 ods. 3 smernice 2017/2397, len minimálneho počtu ustanovení by mohla stačiť lehota niekoľkých mesiacov od vyhlásenia rozsudku.
47      Penále možno uložiť, len ak neplnenie povinností ku dňu stanovenému Súdnym dvorom pretrváva.