62005CC0291
NÁVRHY GENERÁLNEHO ADVOKÁTA
PAOLO MENGOZZI
prednesené 5. júla 2007 (
1
)
Vec C-291/05
Minister voor Vreemdelingenzaken en Integratie
proti
R. N. G. Eind
„Voľný pohyb osôb — Pracovníci — Právo na pobyt rodinného príslušníka, ktorý je štátnym príslušníkom tretieho štátu — Návrat pracovníka do členského štátu, ktorého je štátnym príslušníkom — Povinnosť členského štátu pôvodu pracovníka priznať právo na pobyt rodinnému príslušníkovi — Existencia takej povinnosti v prípade nevykonávania skutočnej a efektívnej činnosti pracovníkom“
I — Úvod
1.
Uznesením z 13. júla 2005 Nederlandse Raad van State (Holandsko) položil Súdnemu dvoru podľa článku 234 ES viacero prejudiciálnych otázok týkajúcich sa výkladu právnych predpisov Spoločenstva v oblasti voľného pohybu osôb, s osobitným zreteľom na problematiku práva na pobyt štátneho príslušníka tretieho štátu, ktorý je rodinným príslušníkom štátneho príslušníka členského štátu.
2.
Tieto otázky boli položené v rámci sporu medzi Minister voor Vreemdelingenzaken en Integratie (holandský minister poverený otázkami týkajúcimi sa cudzincov a integrácie) a slečnou Rachel Nataly Geradina Eind, surinamskou štátnou príslušníčkou a dcérou holandského štátneho príslušníka, ktorého predmetom je zákonnosť rozhodnutia, ktorým bolo slečne Rachel Nataly Geradina Eind zamietnuté vydanie povolenia na pobyt na území Holandska.
II — Právny rámec
3.
Právna úprava Spoločenstva relevantná na účely preskúmania prejudiciálnych otázok položených Raad van State je právna úprava, ktorá sa uplatňovala pred nadobudnutím účinnosti smernice Európskeho parlamentu a Rady 2004/38/ES (
2
).
4.
Podľa článku 17 ES:
„1.   Týmto sa ustanovuje občianstvo únie. Občanom únie je každá osoba, ktorá má štátnu príslušnosť členského štátu. Občianstvo únie nenahrádza, ale dopĺňa štátnu príslušnosť jednotlivca.
2.   Občania únie používajú práva poskytované touto zmluvou a vzťahujú sa na nich povinnosti, ktoré im táto zmluva ukladá.“
V zmysle článku 18 ods. 1 ES „každý občan únie má právo slobodne sa pohybovať a zdržiavať sa na území členských štátov, rešpektujúc obmedzenia a podmienky stanovené v tejto zmluve a v predpisoch prijatých na ich vykonanie“.
5.
Článok 39 ES stanovuje:
„1.   Zabezpečí sa voľný pohyb pracovníkov v rámci Spoločenstva.
2.   Voľný pohyb pracovníkov zahŕňa zrušenie akejkoľvek diskriminácie pracovníkov členských štátov na základe štátnej príslušnosti, pokiaľ ide o zamestnanie, odmenu za prácu a ostatné pracovné podmienky.
3.   S výnimkou obmedzení odôvodnených verejným poriadkom, verejnou bezpečnosťou a ochranou verejného zdravia majú pracovníci právo:
a)
uchádzať sa o skutočne ponúkané pracovné miesta,
b)
voľne sa na tento účel pohybovať na území členských štátov,
c)
na pobyt v niektorom z členských štátov za účelom zamestnania v súlade s ustanoveniami zákonov, iných právnych predpisov alebo správnych aktov, ktorými sa upravuje zamestnávanie vlastných štátnych príslušníkov tohto štátu,
d)
po ukončení zamestnania zostať na území členského štátu za podmienok ustanovených vo vykonávacích nariadeniach, ktoré stanoví Komisia.
4.   …“
6.
Nariadenie Rady (EHS) č. 1612/68 z 15. októbra 1968 o slobode pohybu pracovníkov v rámci spoločenstva (
3
) v článku 1, ktorý sa týka prístupu k zamestnaniu, stanovuje:
„1.   Každý štátny príslušník členského štátu, bez ohľadu na jeho bydlisko, má právo na prístup k zamestnaniu a jeho výkon na území iného členského štátu v súlade s ustanoveniami zákona, iného právneho predpisu alebo správneho opatrenia o zamestnávaní štátnych príslušníkov tohto štátu.
2.   Štátny príslušník členského štátu má predovšetkým právo prijať zamestnanie na území iného členského štátu s rovnakou prednosťou ako štátni príslušníci tohto štátu.“
7.
Článok 10 ods. 1 tohto nariadenia (
4
) týkajúci sa rodinných príslušníkov pracovníka uvádza:
„1.   Spolu s pracovníkom, ktorý je štátnym príslušníkom jedného členského štátu a je zamestnaný na území iného členského štátu, majú bez ohľadu na svoju štátnu príslušnosť právo usadiť sa:
a)
jeho manželka/jej manžel a potomkovia, ak majú menej ako 21 rokov alebo sú závislými osobami;
b)
závislí príbuzní pracovníka/pracovníčky a jeho manželky/manžela vo vzostupnej línii.“
8.
Smernica Rady 68/360/EHS z 15. októbra 1968 o odstránení prekážok pohybu a pobytu pracovníkov členských štátov a ich rodín v rámci spoločenstva (
5
) uvádza najmä:
„Článok 1
1.   Členské štáty, v súlade s touto smernicou, zrušia obmedzenia pohybu a pobytu štátnych príslušníkov zmienených štátov a ich rodinných príslušníkov, na ktorých sa vzťahuje nariadenie (EHS) č. 1612/68.
…
Článok 3
1.   Členské štáty povolia osobám uvedeným v článku 1 vstup na svoje územie na základe predloženia platného preukazu totožnosti alebo pasu.
2.   Vstupné vízum ani iný rovnocenný doklad nemožno vyžadovať, pokiaľ sa nejedná o rodinných príslušníkov, ktorí nie sú štátnymi príslušníkmi žiadneho členského štátu. Členské štáty poskytnú takýmto osobám maximálnu možnú pomoc pri získavaní potrebných víz.
Článok 4
1.   Členské štáty priznajú právo na pobyt na svojom území osobám uvedeným v článku 1, ktoré predložia doklady uvedené v odseku 3.
…
4.   Rodinnému príslušníkovi, ktorý nie je štátnym príslušníkom žiadneho členského štátu, bude vydaný doklad o pobyte, ktorý bude mať rovnakú platnosť ako povolenie vydané pracovníkovi, na ktorom je závislý.“
9.
Článok 1 smernice Rady 90/364/EHS z 28. júna 1990 o práve pobytu (
6
) stanovuje:
„1.   Členské štáty udelia právo pobytu štátnym príslušníkom členských štátov, ktorým nevzniklo toto právo na základe iných ustanovení právnych predpisov spoločenstva, ako aj ich rodinným príslušníkom, ako je definované v odseku 2 pod podmienkou, že majú pre seba i pre svojich rodinných príslušníkov uzavreté nemocenské poistenie voči všetkým rizikám v hostiteľskom členskom štáte a majú dostatočné finančné prostriedky, aby sa v priebehu svojho pobytu nestali záťažou pre systém sociálnej pomoci hostiteľského členského štátu.
…
2.   Právo usadiť sa v inom členskom štáte spolu s držiteľom práva pobytu majú bez ohľadu na štátnu príslušnosť tieto osoby:
a)
manžel alebo manželka a ich nezaopatrené deti;
b)
príbuzní držiteľa práva a jeho manžela či manželky v vzostupnej línii, ktorí sú od neho závislí.“
III — Skutkový stav a prejudiciálne otázky
10.
Vo februári roku 2000 sa pán Runaldo Ruben Leonard Eind presťahoval z Holandska, zo štátu, ktorého je štátnym príslušníkom, do Spojeného kráľovstva, kde vykonával zárobkovú činnosť a kde sa v decembri toho istého roku pripojila k nemu jeho dcéra R. N. G. Eind (narodená 29. apríla 1989), ktorá prišla priamo zo Surinamu, ktorého je štátnou príslušníčkou.
11.
Listom zo 4. júna 2001 britské úrady informovali pána Einda, že má právo na pobyt v tomto členskom štáte podľa nariadenia č. 1612/68. Listom z toho istého dňa informovali jeho dcéru, že má rovnaké právo na pobyt v Spojenom kráľovstve, keďže je rodinným príslušníkom pracovníka Spoločenstva. Pán Eind dostal v nadväznosti na tento list pobytovú kartu platnú od 6. júna 2001 do 6. júna 2006.
12.
Pán Eind a jeho dcéra sa 17. októbra 2001 vrátili do Holandska. Dňa 9. novembra 2001 sa slečna Eind prihlásila na policajnom úrade a požiadala o vydanie povolenia na pobyt na dobu určitú na účely pobytu s otcom v uvedenom štáte.
13.
Rozhodnutím z 2. januára 2002 Staatssecretaris van Justitie (štátny tajomník spravodlivosti) zamietol žiadosť slečny Eind z dôvodu, že nemá povolenie na dočasný pobyt, a uviedol, že jej nemožno priznať právo na pobyt na základe toho, že je rodinným príslušníkom „štátneho príslušníka Spoločenstva“, a teda v zmysle vnútroštátneho práva, štátneho príslušníka členského štátu, ktorý je podľa Zmluvy ES oprávnený vstúpiť na územie iného členského štátu a zdržiavať sa tam. V súvislosti s vyššie uvedeným sa v rozhodnutí konštatovalo, že pána Einda nemožno naďalej považovať za „štátneho príslušníka Spoločenstva“, pretože po tom, ako sa zdržiaval v inom členskom štáte a vrátil sa do Holandska, nevykonával v tomto poslednom uvedenom štáte žiadnu skutočnú a efektívnu zárobkovú činnosť a nebol ani ekonomicky neaktívnou osobou v zmysle právnej úpravy Spoločenstva.
14.
Slečna Eind podala proti uvedenému rozhodnutiu sťažnosť. Dňa 21. mája 2002 pred správnou komisiou poverenou preskúmaním žiadosti slečny Eind pán Eind uviedol, že od dátumu návratu do Holandska poberá príspevky sociálnej pomoci a že pre chorobu od toho istého dátumu nevykonáva žiadne zamestnanie a ani si ho nehľadá. Tiež dodal, že na účely opätovného zaradenia na trh práce mal 7. mája 2002 pohovor v Banenmarkte (Burza práce) a že čaká na druhý pohovor.
15.
Sťažnosť podaná slečnou Eind proti rozhodnutiu z 2. januára 2002 bola zamietnutá rozhodnutím Staatssecretaris van Justitie (štátneho tajomníka spravodlivosti) z 5. júla 2002, v ktorom bolo okrem iného uvedené, že pána Einda nemožno považovať za ekonomicky neaktívnu osobu v zmysle právnej úpravy Spoločenstva, pretože nemá dostatočné osobné finančné prostriedky, ale poberá sociálnu podporu.
16.
Rozhodnutím z 20. októbra 2004 však Rechtbank te’s-Gravenhage (Okresný súd v Haagu) zrušil s odkazom na rozsudky Súdneho dvora Antonissen (
7
) a Singh (
8
) toto druhé rozhodnutie a postúpil vec Minister voor Vreemdelingenzaken en Integratie, aby opätovne preskúmal sťažnosť.
17.
Minister voor Vreemdelingenzaken en Integratie podal odvolanie proti rozhodnutiu Rechtbank te’s-Gravenhage na Raad van State (Štátnu radu Holandska), ktorá uznesením z 13. júla 2005 (ďalej len „uznesenie vnútroštátneho súdu“) rozhodla o prerušení konania a položila Súdnemu dvoru tieto prejudiciálne otázky:
„1.
a)
Ak sa štátny príslušník tretieho štátu považuje v hostiteľskom členskom štáte za rodinného príslušníka pracovníka v zmysle článku 10 nariadenia č. 1612/68 a jeho povolenie na pobyt udelené týmto členským štátom ešte nevypršalo, má to za následok, že členský štát, ktorého je pracovník štátnym príslušníkom, v prípade jeho návratu nemôže odmietnuť tomuto štátnemu príslušníkovi tretieho štátu právo na vstup a pobyt?
b)
Ak je odpoveď na prvú otázku záporná, znamená to, že tento členský štát môže samostatne rozhodnúť, či sú v prípade príchodu tohto štátneho príslušníka tretieho štátu na jeho územie splnené podmienky vstupu a pobytu podľa vnútroštátneho práva, alebo musí najprv posúdiť, či sa na tohto štátneho príslušníka ako rodinného príslušníka pracovníka vzťahujú práva vyplývajúce z práva Spoločenstva?
2.
Líši sa odpoveď na predchádzajúce dve otázky, ak na základe vnútroštátneho práva štátny príslušník tretieho štátu nemal právo na pobyt v členskom štáte, ktorého je pracovník štátnym príslušníkom, predtým, ako mal pobyt v hostiteľskom členskom štáte?
3.
a)
Ak môže členský štát, ktorého je pracovník (otec) štátnym príslušníkom, v čase jeho návratu posúdiť, či sú splnené podmienky podľa práva Spoločenstva týkajúce sa vydania povolenia na pobyt rodinným príslušníkom, má štátny príslušník tretieho štátu, ktorý je rodinným príslušníkom otca vracajúceho sa z hostiteľského členského štátu do štátu, ktorého je štátnym príslušníkom, so zámerom nájsť si tu prácu, právo na pobyt v tomto členskom štáte, a v prípade kladnej odpovede, na ako dlho?
b)
Existuje toto právo aj vtedy, keď otec nevykonáva žiadnu skutočnú a efektívnu činnosť v tomto členskom štáte a nemôže, resp. už nemôže byť považovaný za žiadateľa o zamestnanie v zmysle smernice [90/364] so zreteľom na okolnosť, že z dôvodu svojej holandskej štátnej príslušnosti má nárok na príspevky sociálnej pomoci?
4.
Aký význam má pre odpovede na predchádzajúce otázky okolnosť, že štátny príslušník tretieho štátu je rodinným príslušníkom občana Únie, ktorý využil právo uznané článkom 18 Zmluvy o založení Európskeho spoločenstva a ktorý sa vracia do členského štátu, ktorého je štátnym príslušníkom?“
IV — Právna analýza
A — O prvej a druhej prejudiciálnej otázke
18.
Prvá a druhá prejudiciálna otázka vychádzajú z uvádzaného predpokladu, že slečna Eind získala v Spojenom kráľovstve povolenie na pobyt na základe článku 10 nariadenia č. 1612/68. Uznesenie vnútroštátneho súdu v časti týkajúcej sa skutkových okolností uvádza, že listom zo 4. júna 2001 bolo slečne Eind oznámené, že ako rodinná príslušníčka pána Einda má v Spojenom kráľovstve právo na pobyt „na rovnakom základe“, na ktorom sa zakladá právo na pobyt pána Einda, teda „podľa nariadenia č. 1612/68“ (
9
).
19.
Prvou prejudiciálnou otázkou písm. a) sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či toto povolenie, ktoré ešte nevypršalo, priznáva jeho držiteľke, štátnej príslušníčke tretieho štátu, právo na vstup a pobyt v členskom štáte, ktorého štátnym príslušníkom je jej otec a do ktorého sa vrátil (ďalej len „dotknutý členský štát“) po tom, ako v členskom štáte, ktorý vydal uvedené povolenie (ďalej len „hostiteľský členský štát“), vykonával zárobkovú činnosť.
20.
Prvou prejudiciálnou otázkou písm. b) sa vnútroštátny súd pýta, či v prípade zápornej odpovede na prvú otázku písm. a), majú úrady dotknutého členského štátu pri preskúmavaní žiadosti o vstup a pobyt podanej štátnou príslušníčkou tretieho štátu predtým, ako preveria, či spĺňa podmienky, ktoré pre vstup a pobyt do uvedeného štátu stanovuje vnútroštátne právo, posúdiť, či ako rodinná príslušníčka štátneho príslušníka tohto štátu, ktorý využil voľný pohyb pracovníkov, má podľa právneho poriadku Spoločenstva právo na vstup a pobyt v tomto štáte.
21.
Pokiaľ ide o druhú prejudiciálnu otázku, Súdny dvor má spresniť, či na účely odpovede na predchádzajúce dve prejudiciálne otázky môže mať význam okolnosť, že štátna príslušníčka tretieho štátu predtým, ako mala pobyt v hostiteľskom členskom štáte, nemala v dotknutom členskom štáte právo na pobyt na základe vnútroštátneho práva.
22.
Význam uvedených otázok, ako vyplýva z ich doslovného znenia, nie je dosť jasný. To vysvetľuje prílišnú rozdielnosť v spôsobe, akým Komisia a vlády, ktoré Súdnemu dvoru predložili svoje pripomienky, (
10
) pochopili, zaoberali sa a vyriešili tieto otázky. Pre lepšie pochopenie ich významu je vhodné zdôrazniť, že ako vyplýva z odôvodnenia uznesenia vnútroštátneho súdu (
11
), súd tieto otázky položil preto, aby mohol zaujať stanovisko k vyjadreniu odvolateľa, ktoré sa opieralo o rozsudok Súdneho dvora vyhláseného vo veci Akrich (
12
).
23.
Vnútroštátny súd zdôrazňuje, že z už citovaného rozsudku vyplýva, že štátny príslušník tretieho štátu, ktorý je manželom/manželkou štátneho príslušníka Únie, sa musí legálne zdržiavať v jednom členskom štáte, aby sa ako rodinný príslušník mohol v inom členskom štáte dovolávať práva na vstup a pobyt, (
13
) a uvádza, že podľa odvolateľa slečna Eind nemohla v Spojenom kráľovstve získať právo na pobyt podľa článku 10 nariadenia č. 1612/68, pretože sa predtým, ako vstúpila do Spojeného kráľovstva, nezdržiavala legálne v Holandsku. (
14
)
24.
Uvedený súd spresňuje, že „pokiaľ ide o toto tvrdenie, je nesporné, že odvolateľ sa domnieva, že nie je viazaný rozhodnutím [britských úradov], podľa ktorého sa má cudzinec považovať za rodinného príslušníka štátneho príslušníka Spoločenstva, pretože pred pobytom v Spojenom kráľovstve nemal v Holandsku právo na pobyt založené na vnútroštátnom práve, a teda neexistuje žiadny legálny pobyt v zmysle rozsudku Akrich“ (
15
).
25.
Podľa vnútroštátneho súdu tvrdenie odvolateľa navodzuje teda „otázku významu, ktorý sa má pripísať okolnosti, že v Spojenom kráľovstve bolo [slečne Eind] vydané povolenie na pobyt podľa článku 10 nariadenia č. 1612/68“ (
16
), čo v konečnom dôsledku znamená, že právo Spoločenstva nebráni tomu, aby dotknutý členský štát samostatne rozhodol, či rodinný príslušník vlastného štátneho príslušníka, ktorý využil voľný pohyb pracovníkov — pričom rodinný príslušník mal na základe práva Spoločenstva právo na pobyt v hostiteľskom členskom štáte —, môže mať podľa práva Spoločenstva právo na vstup a pobyt aj v prvom uvedenom štáte. (
17
)
26.
Vzhľadom na to, že odvolateľ poprel z hľadiska práva Spoločenstva platnosť povolenia na pobyt vydaného slečne Eind v Spojenom kráľovstve na základe článku 10 nariadenia č. 1612/68, vnútroštátny súd sa prvou a druhou prejudiciálnou otázkou v podstate pýta, či vydanie a existujúca platnosť uvedeného povolenia zaväzujú ako také holandské úrady, aby po návrate otca slečny Eind do vlasti umožnili slečne Eind vstup a pobyt na území Holandska, a to aj za predpokladu, že by uvedené povolenie so zreteľom na okolnosť uvedenú v druhej otázke a na rozsudok Akrich bolo vydané bez toho, aby boli splnené podmienky uplatnenia už citovaného článku 10.
27.
V tejto súvislosti treba na úvod uviesť, že existuje pochybnosť, pokiaľ ide o skutočnú existenciu predpokladu, z ktorého vychádza vnútroštátny súd pri formulovaní položených prejudiciálnych otázok, a teda z toho, že povolenie na pobyt vydané britskými úradmi slečne Eind bolo založené na článku 10 nariadenia č. 1612/68.
28.
Vláda Spojeného kráľovstva vo svojich písomných pripomienkach uviedla, že slečna Eind získala v Spojenom kráľovstve povolenie na pobyt, ktoré nebolo založené na článku 10 nariadenia č. 1612/68, ale na britskom práve, presnejšie na Immigration (European Economic Area) Regulations č. 2000/2326 [nariadenie týkajúce sa prisťahovalectva (Európsky hospodársky priestor)], ako rodinný príslušník osoby, ktorý spĺňa podmienky na pobyt v Spojenom kráľovstve. V týchto písomných pripomienkach a počas pojednávania uvedená vláda spresnila, že povolenie na pobyt, ktoré dostala slečna Eind v Spojenom kráľovstve, jej bolo vydané na základe vnútroštátneho práva, ktoré nie je výrazom povinnosti uloženej právom Spoločenstva, ale výrazom politickej voľby vnútroštátneho normotvorcu. (
18
) Zástupca vlády Spojeného kráľovstva na pojednávaní uviedol, že list zo 4. júna 2001, ktorý slečne Eind zaslali britské úrady, neobsahuje žiadny výslovný odkaz na nariadenie č. 1612/68, ale odkazuje skôr na príslušnú vnútroštátnu právnu úpravu.
29.
V prípade, že by tieto informácie, ktoré sú v rozpore s tým, čo je uvedené v uznesení vnútroštátneho súdu, mali byť potvrdené, prvá a druhá prejudiciálna otázka sa stanú bezpredmetnými. Prináleží však vnútroštátnemu súdu vykonať komplexnejšie posúdenie, pokiaľ ide o právny titul, na základe ktorého britské úrady udelili slečne Eind povolenie na pobyt.
30.
V rámci tohto prejudiciálneho konania nemožno spochybniť skutočnosť, z ktorej vychádzal vnútroštátny súd, a síce, že toto povolenie na pobyt bolo založené na článku 10 nariadenia č. 1612/68.
31.
Zaväzovalo teda takéto povolenie holandské úrady, aby umožnili slečne Eind vstúpiť na územie Holandska a zdržiavať sa tam?
32.
Domnievam sa, že na túto otázku možno odpovedať len záporne.
33.
Samotná existencia povolenia na pobyt, ktoré ešte nevypršalo, vydaného hostiteľským členským štátom štátnemu príslušníkovi tretieho štátu, ako rodinnému príslušníkovi pracovníka Spoločenstva, ktorý sa tam presťahoval, nezaručuje tomuto štátnemu príslušníkovi, po návrate uvedeného pracovníka do členského štátu, ktorého je štátnym príslušníkom, právo vstúpiť do tohto posledného uvedeného štátu a zdržiavať sa tam.
34.
Inými slovami, po návrate pracovníka Spoločenstva do štátu, ktorého je štátnym príslušníkom, úrady tohto štátu nie sú povinné udeliť povolenie na pobyt štátnemu príslušníkovi tretieho štátu, ktorý je rodinným príslušníkom tohto pracovníka, iba z toho dôvodu, že v hostiteľskom štáte, z ktorého sa obidvaja premiestňujú, mal štátny príslušník tretieho štátu povolenie na pobyt podľa článku 10 nariadenia č. 1612/68 a že toto povolenie ešte nevypršalo.
35.
Účinnosť povolenia na pobyt vydaného podľa článku 10 nariadenia č. 1612/68 je totiž jasne obmedzená na územie členského štátu, ktorý ho vydáva. Uvedený článok vymenováva určitých rodinných príslušníkov, ktorí „spolu s pracovníkom, ktorý je štátnym príslušníkom jedného členského štátu a je zamestnaný na území iného členského štátu, majú právo usadiť sa“. Toto právo sa na základe príbuzenského vzťahu odvodzuje od práva pracovníka Spoločenstva premiestniť sa z jedného členského štátu do druhého na účely „prístupu k zamestnaniu“ a „jeho výkonu na území iného členského štátu v súlade s ustanoveniami zákona, iného právneho predpisu alebo správneho opatrenia o zamestnávaní štátnych príslušníkov tohto štátu“ (článok 1 ods. 1 nariadenia č. 1612/68). (
19
) Územná povaha povolenia na pobyt vydaného na účely zlúčenia rodiny je teda odrazom územnej povahy povolenia na pobyt vydaného na účely prístupu k zamestnaniu. (
20
)
36.
Povolenie na pobyt vydané členským štátom teda platí na jeho území a nie na území celého Spoločenstva.
37.
Okrem toho, ako zdôraznil Súdny dvor, vydanie povolenia na pobyt štátnemu príslušníkovi tretej krajiny, manželovi/manželke štátneho príslušníka niektorého členského štátu, sa musí považovať za akt, ktorým členský štát z pohľadu ustanovení práva Spoločenstva potvrdzuje osobné postavenie štátneho príslušníka tretej krajiny, a nie za akt, ktorým sa zakladajú práva. (
21
) Dodal by som, že toto potvrdenie sa presnejšie týka osobného postavenia tejto osoby vo vzťahu k právnym predpisom Spoločenstva, pokiaľ ide o pobyt v členskom štáte vydávajúcom toto potvrdenie.
38.
Zdá sa mi teda jasné, že členský štát, ktorého je pracovník štátnym príslušníkom, nebude povinný po návrate tohto pracovníka z hostiteľského štátu priznať rodinnému príslušníkovi pracovníka, ktorý je štátnym príslušníkom tretieho štátu, právo na vstup a pobyt na vlastnom území iba z toho dôvodu, že hostiteľský štát udelil uvedenému rodinnému príslušníkovi povolenie na pobyt podľa článku 10 nariadenia č. 1612/68. (
22
) Na druhej strane žiadny právny predpis ani zásada práva Spoločenstva nestanovuje, že keď niektorý členský štát prizná na svojom území podľa tohto článku právo na zlúčenie medzi pracovníkom, ktorý je štátnym príslušníkom iného členského štátu a jeho rodinným príslušníkom, ktorý je štátnym príslušníkom tretieho štátu, musí byť toto právo priznané v akomkoľvek inom členskom štáte, v ktorom majú tieto dve osoby úmysel usadiť sa, nezávisle od konkrétnych okolností a čisto len na základe aktu, ktorým bolo toto právo po prvýkrát priznané.
39.
Úrady členského štátu, ktorého je pracovník štátnym príslušníkom, budú skôr oprávnené, a dokonca aj povinné, samostatne posúdiť, či v prípade návratu pracovníka na územie uvedeného štátu má jeho rodinný príslušník právo na vstup a pobyt na tomto území podľa právneho poriadku Spoločenstva, najmä podľa článku 10 nariadenia č. 1612/68. (
23
)
40.
Zastávam názor, že priama uplatniteľnosť tohto nariadenia a zásada prednosti práva Spoločenstva pred vnútroštátnym právom znamenajú to, že toto posúdenie musí nevyhnutne predchádzať overenie existencie podmienok, ktorým je podľa vnútroštátneho právneho poriadku okrem pôsobnosti právnej úpravy Spoločenstva podriadené priznanie práva na vstup a pobyt na území dotknutého štátu. Domnievam sa, že tým som odpovedal na prvú otázku písm. b), ktorú položil vnútroštátny súd pre prípad, že bude odpoveď na prvú otázku písm. a) záporná.
41.
Okolnosť uvedená v druhej otázke, že štátny príslušník tretieho štátu, ktorý je rodinným príslušníkom pracovníka, nemal právo na pobyt založené na vnútroštátnom práve v členskom štáte, ktorého je pracovník štátnym príslušníkom, predtým, ako mal pobyt v hostiteľskom členskom štáte, zjavne nemôže mať žiadny význam v opačnom zmysle, ako sú závery, ku ktorým som dospel v bodoch 38 až 40 vyššie. Uvedená okolnosť by mohla mať význam iba ako okolnosť, ktorá bráni záväznej povahe povolenia na pobyt podľa článku 10 nariadenia č. 1612/68 v zmysle predpokladanom v prvej otázke písm. a) vydaného rodinnému príslušníkovi pracovníka hostiteľským štátom. Už som však všeobecne vylúčil, a teda bez ohľadu na uvedenú okolnosť, že by takéto povolenie samo osebe zaväzovalo členský štát, ktorého je pracovník štátnym príslušníkom, aby v prípade jeho návratu z hostiteľského štátu priznal tomuto rodinnému príslušníkovi, ktorý je štátnym príslušníkom tretieho štátu, právo na vstup a pobyt na vlastnom území. Na účely odpovede na prvú otázku písm. a) a b) teda nie je relevantná skutočnosť, že štátny príslušník tretieho štátu, ktorý je rodinným príslušníkom pracovníka, predtým, ako mal pobyt v hostiteľskom členskom štáte, nemal právo na pobyt založené na vnútroštátnom práve v členskom štáte, ktorého je pracovník štátnym príslušníkom.
42.
V súvislosti s tým, čo bolo uvedené, povaha tejto okolnosti a pripomienky, ktoré sú v uznesení vnútroštátneho súdu uvedené predtým, ako bola položená prvá a druhá otázka, najmä odkazy na rozsudok Akrich, vyžadujú niekoľko ďalších úvah, aby sa rozptýlili pochybnosti, ktoré môže mať vnútroštátny súd, nad rámec toho, čo možno vyvodiť z doslovného znenia týchto otázok, pokiaľ ide o relevantnosť a uplatnenie zásad vyplývajúcich z tohto rozsudku v prejednávanej veci.
43.
Po tom, čo Súdny dvor v rozsudku Akrich (
24
) zdôraznil, že „nariadenie č. 1612/68 sa vzťahuje len na voľný pohyb v rámci Spoločenstva“ a že „sa nevyjadruje k právam štátneho príslušníka tretej krajiny, ktorý je manželom/manželkou občana Únie, pokiaľ ide o vstup na územie Spoločenstva“, skonštatoval, že „na to, aby štátny príslušník tretej krajiny, ktorý je manželom/manželkou občana Spoločenstva, mohol v takých situáciách, ako bola situácia v spore vo veci samej, využívať práva stanovené v článku 10 nariadenia č. 1612/68, musí mať legálny pobyt v jednom členskom štáte v čase, keď sa sťahuje do iného členského štátu, do ktorého sa sťahuje alebo do ktorého sa už presťahoval občan Únie“.
44.
Keďže sa slečna Eind do Spojeného kráľovstva presťahovala priamo z tretieho štátu, ktorého je štátnou príslušníčkou, a nie z iného členského štátu Spoločenstva, v prvej chvíli by sa vzhľadom na rozsudok Akrich mohlo zdať, že britské úrady jej nemali vydať povolenie na pobyt založené na článku 10 nariadenia č. 1612/68. (
25
)
45.
Z tohto pohľadu by sa prvá prejudiciálna otázka písm. a), ktorá sa týka záväznosti tohto povolenia na pobyt pre holandské úrady, dala chápať tiež v tom zmysle, či sa holandské úrady majú vzhľadom na uvedené povolenie nevyhnutne domnievať, že slečna Eind v čase, keď žiadala o povolenie zdržiavať sa v Holandsku, splnila podmienku skoršieho legálneho pobytu v členskom štáte Spoločenstva podľa rozsudku Akrich alebo či sú naopak, aj napriek uvedenému povoleniu, oprávnené považovať uvedenú podmienku za nesplnenú vzhľadom na skutočnosť, že chýbali predpoklady na vydanie tohto povolenia, pretože predtým, ako sa slečna Eind prisťahovala do Spojeného kráľovstva k svojmu otcovi v rámci zlúčenia rodiny, nemala právo na pobyt založené na vnútroštátnom práve ani v Holandsku, ani v žiadnom inom členskom štáte Spoločenstva.
46.
V nedávnom rozsudku Jia (
26
) Súdny dvor spresnil význam rozsudku Akrich, o ktorom generálny advokát Geelhoed (
27
) uviedol, že sa zjavne líši od ostatných rozsudkov z obdobia pred jeho vyhlásením, ako aj po jeho vyhlásení, v ktorých Súdny dvor rozhodol, že práva štátnych príslušníkov tretích krajín, ktorí majú za manžela/manželku štátneho príslušníka členského štátu, na vstup na územie členského štátu a na pobyt tam sa odvodzujú len od rodinných vzťahov. (
28
) Súdny dvor v rozsudku Jia vylúčil všeobecnú platnosť podmienky skoršieho legálneho pobytu uvedenej v rozsudku Akrich. (
29
) Vysvetlil totiž, že „právo Spoločenstva, vzhľadom na už citovaný rozsudok Akrich neukladá členským štátom podmieňovať priznanie práva na pobyt štátnemu príslušníkovi tretej krajiny, členovi rodiny štátneho príslušníka Spoločenstva, ktorý využil svoje právo slobody pohybu skorším legálnym pobytom tohto člena rodiny v inom členskom štáte“ (
30
). Súdny dvor sa teda domnieval, že takáto podmienka bola úzko spojená s konkrétnymi okolnosťami príznačnými pre spor, o ktorom sa rozhodlo rozsudkom Akrich, (
31
) a že ju nemožno použiť vo veci, v ktorej sa „členovi rodiny nevyčíta skutočnosť, že by sa nezákonne zdržiaval v členskom štáte, ani to, že by sa na základe zneužitia práva snažil vyhnúť uplatneniu vnútroštátnej právnej úpravy v oblasti prisťahovalectva“ (
32
).
47.
Pokiaľ ide o situáciu, ktorá je predmetom tohto prejudiciálneho konania, v ktorej vnútroštátny súd nepredpokladá žiadne zneužitie dotknutými osobami, treba pripustiť, že keďže sa slečna Eind nezdržiavala nelegálne v niektorom členskom štáte predtým, ako prišla za otcom do Spojeného kráľovstva, zásady vyplývajúce z rozsudku Akrich nebránili britským úradom, aby uvedenej osobe vydali povolenie na pobyt založené na článku 10 nariadenia č. 1612/68. (
33
)
48.
Rovnako aj vzhľadom na to, že slečna Eind sa predtým, ako vstúpila so svojím otcom do Holandska, zdržiavala v Spojenom kráľovstve na základe platného povolenia na pobyt vydaného britskými úradmi, a teda nezdržiavala sa nelegálne v niektorom členskom štáte, uvedené zásady nebránili holandským úradom, aby jej priznali právo na vstup a pobyt v Holandsku podľa právneho poriadku Spoločenstva. (
34
)
49.
O to viac skutočnosť, že slečna Eind nemala pred svojím pobytom v Spojenom kráľovstve právo na pobyt v Holandsku, ktoré by bolo založené na práve Spoločenstva alebo na vnútroštátnom práve, nemôže byť platným dôvodom na to, aby sa jej zamietlo povolenie na pobyt v Holandsku založené na článku 10 nariadenia č. 1612/68 alebo na iných ustanoveniach práva Spoločenstva, ktoré sú prípadne relevantné.
50.
Navrhujem teda, aby Súdny dvor na prvú a druhú prejudiciálnu otázku položenú vnútroštátnym súdom odpovedal takto:
1.
a)
Skutočnosť, že štátny príslušník tretieho štátu sa považuje v hostiteľskom členskom štáte za rodinného príslušníka pracovníka v zmysle článku 10 nariadenia č. 1612/68, a preto mu tento štát na základe tohto článku vydal povolenie na pobyt, nezaväzuje sama osebe členský štát, ktorého je pracovník štátnym príslušníkom, aj keď toto povolenie ešte nevypršalo, aby po jeho návrate do tohto posledného uvedeného štátu priznal tomuto štátnemu príslušníkovi tretieho štátu právo na vstup a pobyt na jeho území.
b)
Členský štát, ktorého je pracovník štátnym príslušníkom, je povinný posúdiť, či v prípade návratu tohto pracovníka na územie tohto štátu má štátny príslušník tretieho štátu, ktorý je jeho rodinným príslušníkom, právo na vstup a pobyt na území uvedeného štátu na základe právneho poriadku Spoločenstva, predtým, ako preverí, či toto právo môže, alebo nemôže byť tomuto štátnemu príslušníkovi priznané podľa vnútroštátneho právneho poriadku, mimo rámca pôsobnosti právnej úpravy Spoločenstva.
2.
Na účely odpovede na prvú a druhú otázku písm. a) a b) nie je relevantná okolnosť, že tento štátny príslušník tretieho štátu nemal právo na pobyt založené na vnútroštátnom práve v členskom štáte, ktorého je pracovník štátnym príslušníkom, predtým, ako mal pobyt v hostiteľskom členskom štáte. Táto okolnosť nebráni tomu, aby tento posledný uvedený členský štát vydal štátnemu príslušníkovi tretieho štátu povolenie na pobyt založené na práve Spoločenstva.
B — O tretej a štvrtej prejudiciálnej otázke
1. Úvodné poznámky
51.
Otázky zhrnuté v rámci tretej a štvrtej prejudiciálnej otázky vnútroštátny súd položil pre prípad, že je potrebné sa domnievať — čo podľa mňa v skutočnosti je potrebné —, že úrady členského štátu, ktorého je pracovník štátnym príslušníkom, sú oprávnené posúdiť, či štátny príslušník tretieho štátu, ktorý je rodinným príslušníkom pracovníka, má po návrate tohto pracovníka na územie tohto štátu právo na pobyt na tomto území podľa právneho poriadku Spoločenstva. Uvedené otázky smerujú k tomu, aby sa preverilo, či v prípade osoby, ktorá je v situácii ako slečna Eind, sú splnené podmienky na priznanie tohto práva.
52.
Treťou otázkou písm. a) sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či má byť toto právo priznané — a ak áno, tak na ako dlho — v prípade, že je možné sa domnievať, že pracovník sa vrátil do členského štátu, ktorého je štátnym príslušníkom, so zámerom hľadať si tam zamestnanie.
53.
Treťou otázkou písm. b) sa vnútroštátny súd pýta, či predmetné právo môže existovať na základe článku 1 smernice 90/364, a napriek tomu, že pracovník má v dotknutom členskom štáte nárok na príspevky sociálnej pomoci z dôvodu jeho štátnej príslušnosti aj za predpokladu, že po jeho návrate do tohto členského štátu sa mu nepodarilo nájsť si zamestnanie a že už nemôže byť považovaný za žiadateľa o zamestnanie.
54.
Štvrtou otázkou sa v podstate pýta, či na účely priznania uvedeného práva môže mať význam okolnosť, že ide o rodinného príslušníka Únie, ktorý využil právo slobodne sa pohybovať a zdržiavať sa uznané článkom 18 ES a ktorý sa vracia do členského štátu, ktorého je štátnym príslušníkom.
55.
Predtým, ako sa budem z vecnej stránky venovať týmto otázkam, uvádzam, že právo na pobyt, ktoré právny poriadok Spoločenstva priznáva rodinným príslušníkom osoby využívajúcej voľný pohyb osôb, smeruje k tomu, aby sa odstránili prekážky, ktoré by mohla mať uvedená osoba vo výkone tejto slobody, a tými sú nemožnosť, aby ju v hostiteľskom členskom štáte sprevádzali alebo sa k nej pripájali jej rodinní príslušníci, a z toho vyplývajúci zásah do rodinného života. Toto právo v pozitívnom zmysle smeruje k tomu, aby sa táto osoba mohla lepšie integrovať v hostiteľskom štáte tým, že podporuje výkon tejto slobody.
56.
V tomto zmysle piate odôvodnenie nariadenia č. 1612/68 uvádza, že „právo na slobodu pohybu, ak sa má uplatňovať objektívne, slobodne a dôstojne, si vyžaduje, aby sa… tiež odstránili prekážky mobility pracovníkov, najmä pokiaľ ide o právo pracovníka, aby ho sprevádzala jeho rodina, a o podmienky integrácie tejto rodiny v hostiteľskej krajine“ (
35
). Samotný Súdny dvor uviedol, že „cieľ nariadenia č. 1612/68, ktorým je voľný pohyb pracovníkov, si na svoju realizácii, v rámci ktorej musí byť rešpektovaná sloboda a dôstojnosť, vyžaduje najpriaznivejšie podmienky na začlenenie rodiny pracovníka Spoločenstva do prostredia prijímajúceho členského štátu“ (
36
). Piate odôvodnenie smernice 90/364 uvádza, že „toto právo sa môže uplatňovať skutočne len vtedy, ak je poskytované tiež rodinným príslušníkov“.
57.
Účelom práva na zlúčenie rodiny zabezpečeného právom Spoločenstva v rámci uplatnenia ustanovení Zmluvy ES o voľnom pohybe osôb v rámci Spoločenstva je teda zabezpečenie účinného výkonu tejto slobody (
37
) a predpokladá, že k tomu dochádza v situácii, keď možno povedať, že táto sloboda bola vykonaná.
2. O tretej otázke písm. a): právo na pobyt rodinného príslušníka podľa ustanovení o voľnom pohybe pracovníkov
58.
Vzhľadom na to, že odkazuje na návrat „pracovníka“ do vlasti, a na to, že si tento pracovník hľadá „zamestnanie“, tretia otázka písm. a) sa týka možnosti priznať štátnemu príslušníkovi tretieho štátu, rodinnému príslušníkovi pracovníka, ktorý sa vracia sa do štátu pôvodu, právo na pobyt na území tohto štátu (ďalej tiež „právo na zlúčenie rodiny“) na základe právnej úpravy Spoločenstva o voľnom pohybe pracovníkov.
59.
Článok 10 nariadenia č. 1612/68 je článkom, ktorý v rámci tejto právnej úpravy stanovuje a upravuje právo na zlúčenie rodiny. Preto si treba predovšetkým položiť otázku, či v prejednávanej veci sú splnené podmienky na uplatnenie tohto článku, pretože je zrejmé, že pán Eind sa nevrátil do Holandska, aby sa tam uchádzal o skutočne ponúkané miesto a v období medzi dňom jeho návratu (17. októbra 2001) a dňom, keď bolo rozhodnuté o zamietnutí sťažnosti, ktorú podala jeho dcéra proti zamietnutiu povolenia na pobyt, o ktorý žiadala (5. júla 2002), nevykonával v uvedenom štáte žiadnu zárobkovú činnosť, možno sa však domnievať, ako sa predpokladá v uznesení vnútroštátneho súdu, že „sa vrátil do členského štátu, ktorého je štátnym príslušníkom, aby si tam hľadal prácu“ (
38
).
a) Podmienky uplatnenia článku 10 nariadenia č. 1612/68
60.
Existencia práva na zlúčenie rodiny podľa článku 10 nariadenia č. 1612/68 predpokladá, ako správne konštatovala Komisia v písomných pripomienkach, okrem kvalifikovaného príbuzenského vzťahu so štátnym príslušníkom Spoločenstva, že tohto štátneho príslušníka možno považovať za pracovníka v zmysle článku 39 ES a článku 1 tohto nariadenia.
61.
Z toho dôvodu je na účely priznania práva slečne Eind podľa článku 10 nariadenia č. 1612/68 na pobyt s otcom po jeho návrate zo Spojeného kráľovstva potrebné uznať, že pán Eind je v prípade jeho návratu do vlasti pracovníkom podľa článku 39 ES a článku 1 tohto nariadenia, ktorý má z tohto dôvodu právo zdržiavať sa v Holandsku.
62.
Predovšetkým si treba položiť otázku, či uznaniu tohto postavenia pána Einda bráni okolnosť, že je štátnym príslušníkom Holandska. Vzniká teda otázka, či uvedené ustanovenia možno uplatniť na situáciu pracovníka, ktorý sa vracia do členského štátu, ktorého je štátnym príslušníkom, a jeho zámerom je zdržiavať sa tam.
63.
Článok 1 nariadenia č. 1612/68, ako je sformulovaný, sa v skutočnosti vzťahuje na právo každého štátneho príslušníka členského štátu na prístup k zamestnaniu a na jeho výkon „na území iného členského štátu“ (
39
) (pričom toto právo samozrejme zahrnuje aj právo zdržiavať sa v tomto štáte), na základe čoho by sa dalo domnievať, že uvedený článok nepriznáva obdobné právo, pokiaľ ide o územie členského štátu, ktorého je dotknutá osoba štátnym príslušníkom.
64.
Analogicky, doslovné znenie článku 10 nariadenia č. 1612/68 môže viesť k domnienke, že tento článok priznáva určitým rodinným príslušníkom pracovníka právo na pobyt v inom členskom štáte, než je štát, ktorého je pracovník štátnym príslušníkom.
65.
Z iného hľadiska by potom toto doslovné znenie článkov 1 a 10 uvedeného nariadenia mohlo nasvedčovať tomu, že právo zdržiavať sa v niektorom členskom štáte, ktoré je v týchto článkoch upravené, prináleží dotknutej osobe a jej rodinným príslušníkom pod podmienkou, že dotknutá osoba je v tomto štáte „zamestnaná“.
66.
Analýza judikatúry Súdneho dvora však ukazuje, že právny dosah týchto článkov značne presahuje to, čo sa zdá, že vyplýva z ich doslovného znenia.
i) Je možné dovolávať sa článkov 1 a 10 nariadenia č. 1612/68 na účely uplatnenia práva na pobyt v členskom štáte, ktorého je dotknutá osoba štátnym príslušníkom?
67.
Zastávam názor, že dotknutá osoba sa môže dovolávať ustanovení nariadenia č. 1612/68 za predpokladu, že je „pracovníkom“ v zmysle tohto nariadenia, a to aj vo vzťahu k členskému štátu, ktorého je štátnym príslušníkom, na to, aby mala ona aj jej rodinní príslušníci zaručené právo zdržiavať sa na území tohto štátu za podmienok, ktoré sú aspoň rovnocenné podmienkam, ktoré jej zaručuje právo Spoločenstva na území iného členského štátu. (
40
)
68.
Po prvé žiadne z ustanovení článku 39 ES — na základe ktorých sa majú vykladať ustanovenia nariadenia č. 1612/68 prijaté v súlade s článkom 49 Zmluvy EHS (zmenený, teraz článok 40 ES) na spresnenie týchto ustanovení (
41
) — neobmedzuje rozsah voľného pohybu pracovníkov na územie členských štátov, ktorých nie je pracovník štátnym príslušníkom. (
42
)
69.
Po druhé podľa judikatúry Súdneho dvora, aj keď sa pravidlá Zmluvy v oblasti voľného pohybu osôb a akty prijaté na ich vykonanie nemôžu uplatňovať na činnosti, ktoré nemajú nijakú spojitosť s niektorou zo situácií, ktoré predpokladá právo Spoločenstva a v prípade ktorých sa všetky relevantné skutočnosti obmedzujú iba na územie jedného členského štátu, aj tak je pravdou, že sa predmetné ustanovenia uplatňujú na každého štátneho príslušníka Spoločenstva, nezávisle od jeho bydliska a jeho občianstva, ktorý využíval právo voľného pohybu pracovníkov a ktorý vykonával zárobkovú činnosť v inom členskom štáte. Súdny dvor sa preto domnieval, že pracovník sa môže odvolávať na článok 39 ES a článok 7 nariadenia č. 1612/68 (
43
) aj vo vzťahu k členskému štátu, ktorého je štátnym príslušníkom, pokiaľ mal bydlisko a vykonával zamestnanie v inom členskom štáte. (
44
)
70.
Najmä, aj keď v zásade štátny príslušník členského štátu vstúpi na územie tohto členského štátu a zdržiava sa tam na základe práv, ktoré mu vyplývajú z jeho štátnej príslušnosti a nie z toho, že mu ich priznáva právo Spoločenstva, nebráni to tomu, aby mu v prípade, že tento štátny príslušník odíde na územie iného členského štátu, aby tam vykonával zamestnanie podľa článku 39 ES, a vráti sa, aby sa usadil na území členského štátu, ktorého je štátnym príslušníkom, kde mieni vykonávať činnosť ako zamestnanec alebo samostatne zárobkovo činná osoba, bolo zaručené právo na vstup a pobyt v tomto štáte aj na základe článku 39 ES, aj článku 43 ES. Ako uviedol Súdny dvor v rozsudku Singh, „štátnemu príslušníkovi členského štátu je možné zabrániť odísť zo svojho štátu pôvodu s úmyslom vykonávať zamestnaneckú činnosť alebo pracovať ako samostatne zárobkovo činná osoba, ako sa uvádza v Zmluve na území iného členského štátu, ak by pri návrate do členského štátu, ktorého je štátnym príslušníkom a kde mieni vykonávať činnosť ako zamestnanec alebo ako samostatne zárobkovo činná osoba, podmienky jeho vstupu a pobytu neboli aspoň rovnocenné podmienkam, ktoré by podľa Zmluvy alebo sekundárneho práva požíval na území iného členského štátu“ (
45
).
71.
Tieto úvahy viedli Súdny dvor v rozsudku Singh okrem iného k záveru, že pokiaľ ide o manžela/manželku štátneho príslušníka Spoločenstva, ktorý využil právo na pohyb a právo usadiť sa, ktoré mu priznávajú články 48 a 52 Zmluvy EHS (zmenené, teraz články 39 ES a 43 ES), „keď sa štátny príslušník… vracia do krajiny svojho pôvodu, jeho [manželka/jej manžel] má požívať aspoň také isté práva na vstup a pobyt, ako by mu alebo jej boli udelené podľa práva Spoločenstva, ak sa jeho manželka alebo jej manžel rozhodne vstúpiť a zdržiavať sa v inom členskom štáte“ (
46
).
72.
Preto skutočnosť, že pán Eind je štátnym príslušníkom Holandska a že preto teda môže užívať právo na pobyt v tomto štáte na základe vnútroštátneho práva, nerobí sama osebe z jeho návratu do vlasti situáciu, ktorá je výlučne vnútroštátneho charakteru, na ktorú sa ako takú nevzťahujú ustanovenia práva Spoločenstva. Na účely prípadného uplatnenia článku 10 nariadenia č. 1612/68 v prejednávanej veci treba však preskúmať, či tento návrat do vlasti nie je tiež aktom, ktorým sa vykonáva voľný pohyb pracovníkov zaručený článkom 39 ES a uvedeným nariadením.
ii) Je možné dovolávať sa článkov 1 a 10 nariadenia č. 1612/68 aj vtedy, keď dotknutá osoba nie je zamestnaná v členskom štáte, v ktorom sa domáha práva na pobyt?
73.
Podľa judikatúry Súdneho dvora má pojem „pracovník“ podľa článku 39 ES a nariadenia č. 1612/68 špecifický význam Spoločenstva a nesmie sa vykladať zužujúco. Za „pracovníka“ je potrebné považovať každého, kto vykonáva skutočné a účinné činnosti s výnimkou činností, ktoré sú tak obmedzené, že sa zdajú ako čisto okrajové a vedľajšie. Základnou charakteristickou črtou pracovnoprávneho vzťahu podľa judikatúry je, že jedna osoba vykonáva činnosti v určitom čase v prospech inej osoby a pod jej vedením, za čo dostáva odmenu. (
47
)
74.
Tento pojem okrem iného zahŕňa nielen tie osoby, ktoré sa premiestňujú do iného členského štátu, aby sa uchádzali o skutočne ponúkané pracovné miesto, ale aj tie osoby, ktorých zámerom je hľadať si tam zamestnanie. (
48
)
75.
Ako to vhodne pripomína vnútroštátny súd (
49
), Súdny dvor sa v rozsudku Antonissen domnieval, že „článok 48 ods. 3 [Zmluvy ES (teraz článok 39 ods. 3 ES] sa má vykladať v tom zmysle, že vymenováva demonštratívnym spôsobom určité práva v prospech štátnych príslušníkov členských štátov v kontexte voľného pohybu pracovníkov“ a že „táto sloboda zahŕňa tiež právo štátnych príslušníkov členských štátov voľne sa pohybovať v rámci územia iných členských štátov a zdržiavať sa tam s cieľom uchádzať sa o zamestnanie“. Súdny dvor zdôraznil, že „tento výklad Zmluvy sa zhoduje s výkladom zákonodarcu Spoločenstva, ako to vyplýva z ustanovení prijatých s cieľom vykonať zásadu voľného pohybu, najmä článkov 1 a 5 nariadenia [č. 1612/68] o slobode pohybu pracovníkov v rámci Spoločenstva, ktoré predpokladajú, že štátni príslušníci Spoločenstva sú oprávnení pohybovať sa s cieľom uchádzať sa o zamestnanie, a z toho dôvodu majú právo na pobyt v inom členskom štáte“ (
50
).
76.
Ak sa teda štátny príslušník Spoločenstva môže dovolávať článku 39 ES a článku 1 nariadenia č. 1612/68 na účely uplatnenia práva premiestniť sa do iného členského štátu a zdržiavať sa v ňom, dokonca aj v členskom štáte, ktorého je štátnym príslušníkom, aby si tam hľadal zamestnanie, zostáva preskúmať, či sa jeho rodinní príslušníci, ktorí patria do skupiny osôb podľa článku 10 tohto nariadenia, môžu dovolávať tohto posledného uvedeného ustanovenia a domáhať sa tak práva zdržiavať sa s ním v hostiteľskom členskom štáte.
77.
V zápornom zmysle sa v tejto súvislosti vyjadrila vo svojich písomných pripomienkach dánska vláda. Táto vláda tvrdí, že štátny príslušník Spoločenstva, ktorý sa premiestni do iného členského štátu alebo sa vráti do štátu pôvodu so zámerom nájsť si tam zamestnanie, síce vykonáva voľný pohyb pracovníkov, ale nemôže so svojimi rodinnými príslušníkmi využiť článok 10 nariadenia č. 1612/68. Uvádza, že tento článok je súčasťou hlavy II prvej časti tohto nariadenia a že tak, ako to Súdny dvor spresnil v rozsudku Collins (
51
), pojem „pracovník“ v rámci tejto hlavy označuje iba skutočne zamestnanú osobu.
78.
Pravdou však je, že Súdny dvor v rozsudku Collins uviedol, že „pojem ‚pracovník‘ nie je v nariadení č. 1612/68 použitý jednotne“ a že „ak sa tento pojem v hlave II prvej časti uvedeného nariadenia týka výlučne len osôb, ktoré už vstúpili na trh práce, v ostatných častiach tohto nariadenia treba pojem ‚pracovník‘ chápať v širšom zmysle“ (
52
). Okrem toho sa predmetná hlava II týka výkonu „zamestnania…“, a zdá sa teda, že uplatnenie príslušných ustanovení predpokladá, že k „prístupu k zamestnaniu“, ktorý je predmetom právnej úpravy predchádzajúcej hlavy I, už došlo. (
53
)
79.
Napriek tomu zastávam názor, že treba objasniť súvislosti tohto konštatovania Súdneho dvora a zmierniť ho.
80.
Na jednej strane je toto konštatovanie súčasťou kontextu úvah, ktoré smerujú hlavne k vylúčeniu toho, aby mohol štátny príslušník členského štátu, ktorý sa so zámerom hľadať si zamestnanie premiestni do iného členského štátu, požívať rovnaké sociálne a daňové výhody na základe článku 7 ods. 2 nariadenia č. 1612/68 ako vlastní pracovníci (v prejednávanej veci išlo o dávky uchádzačov o zamestnanie). Rozsudok Collins sa nijako netýka práva rodinných príslušníkov štátneho príslušníka Spoločenstva sprevádzať ho alebo pripájať sa k nemu v hostiteľskom členskom štáte, kde si hľadá zamestnanie.
81.
Na druhej strane uvádzam, že článok 7 ods. 4 nariadenia č. 1612/68, ktorý je tiež súčasťou hlavy II, stanovuje, že každá klauzula kolektívnej alebo individuálnej zmluvy alebo akejkoľvek inej kolektívnej úpravy týkajúcej sa „prístupu k zamestnaniu“, výkonu zamestnania, odmeňovania a ďalších pracovných podmienok alebo prepustenia je neplatná, ak stanovuje alebo povoľuje diskriminačné podmienky vo vzťahu k pracovníkom, ktorí sú štátnymi príslušníkmi iných členských štátov. To ukazuje, že otázka prístupu k zamestnaniu nie je v skutočnosti s hlavou II úplne nesúvisiaca a že rozlíšenie, pokiaľ ide o predmet úpravy hlavy I a hlavy II, nie je tak prísne, ako by sa na prvý pohľad mohlo zdať.
82.
Súdny dvor už uviedol, že článok 10 nariadenia č. 1612/68 sa má vykladať „v kontexte celkovej koncepcie a účelu tohto nariadenia“ (
54
). Toto ustanovenie patrí do rámca rôznych právnych predpisov, ktoré majú uľahčiť sledovanie cieľov článku 39 ES, a musí teda okrem iného umožňovať pracovníkovi, aby sa v rámci územia iných členských štátov mohol slobodne premiestňovať a zdržiavať sa tam na účely vykonávania práce alebo aby si tam hľadal zamestnanie. Podľa Súdneho dvora „z ustanovení predmetného nariadenia, ak ho berieme do úvahy ako celok, je zjavné, že Rada v záujme uľahčenia pohybu rodinných príslušníkov pracovníka vzala do úvahy po prvé z ľudského hľadiska význam, ktorý má pre pracovníka úplnosť jeho rodiny, a po druhé z celkového hľadiska dôležitosť integrácie pracovníka a jeho rodiny v hostiteľskom členskom štáte bez rozdielu v zaobchádzaní vo vzťahu k štátnym príslušníkom tohto štátu“ (
55
). Súdny dvor tiež uviedol, že s ohľadom na kontext a sledovaný cieľ nemožno článok 10 nariadenia č. 1612/68 vykladať reštriktívne. (
56
)
83.
Súdny dvor všeobecnejšie uviedol, že z nariadení a zo smerníc Rady týkajúcich sa voľného pohybu pracovníkov vykonávajúcich závislú činnosť a samostatne zárobkovo činných osôb vnútri Spoločenstva najmä vyplýva, že zákonodarca Spoločenstva uznal potrebu zabezpečiť ochranu rodinného života štátnych príslušníkov členských štátov, aby boli odstránené prekážky vo výkone základných slobôd zabezpečených Zmluvou. (
57
)
84.
Treba teda uznať, že nemožnosť, aby rodinní príslušníci osoby, ktorá vykonáva právo premiestniť sa do iného členského štátu a zdržiavať sa tam na účely hľadania si zamestnania, sprevádzali alebo sa pripájali k svojmu manželovi/svojej manželke na území tohto štátu, môže ohroziť potrebný účinok tohto práva. Nie je ťažké predstaviť si situácie, v ktorých z dôvodu, že rodinným príslušníkom nie je priznané právo sprevádzať alebo pripájať sa k dotknutej osobe v hostiteľskom štáte, nebude voľný pohyb na účely hľadania si zamestnania v skutočnosti vykonávaný (napríklad štátny príslušník, ktorý sám vychováva maloleté dieťa). Treba mať na zreteli, že pobyt v inom členskom štáte na účely hľadania si zamestnania môže legálne trvať dosť dlhé obdobie (pozri v tejto súvislosti body 109 až 115 nižšie).
85.
Okrem uvedeného treba mať na zreteli, že pri výklade ustanovení nariadenia Spoločenstva je potrebné zobrať do úvahy predpisy v oblasti dodržiavania všeobecných zásad práva Spoločenstva a predovšetkým základných práv. (
58
) V prejednávanej veci je významné právo na rešpektovanie rodinného života, ktoré je chránené jednak článkom 8 Európskeho dohovoru o ochrane ľudských práv a základných slobôd podpísaného v Ríme 4. novembra 1950 (ďalej len „EDĽP“), a pokiaľ ide o maloleté deti, Dohovorom o právach dieťaťa prijatým v New Yorku 20. novembra 1989.
86.
Na jednej strane Súdny dvor už výslovne potvrdil, že právo na rešpektovanie rodinného života v zmysle článku 8 EDĽP tvorí súčasť základných práv, ktoré sú podľa judikatúry Súdneho dvora, navyše potvrdenej preambulou Jednotného európskeho aktu a článkom 6 ods. 2 EÚ, v právnom poriadku Spoločenstva chránené, (
59
) a uviedol, že aj keď EDĽP nezabezpečuje cudzincovi právo na vstup a pobyt na území určitého členského štátu, vyhostenie určitej osoby zo štátu, kde žijú jeho príbuzní, môže predstavovať zásah do práva na rešpektovanie rodinného života, ako je chránené článkom 8 ods. 1 EDĽP. (
60
)
87.
Súdny dvor okrem iného zdôraznil nevyhnutnosť vykladať nariadenie č. 1612/68 so zreteľom na požiadavku rešpektovania rodinného života uvedeného v článku 8 EDĽP. (
61
)
88.
Na druhej strane Súdny dvor v rozsudku Parlament/Rada uznal, že Dohovor o právach dieťaťa je záväzný pre každý jednotlivý členský štát a že patrí medzi medzinárodné nástroje týkajúce sa ochrany základných práv, ktoré zohľadňuje pri aplikácii všeobecných zásad práva Spoločenstva. (
62
) V tejto súvislosti Súdny dvor skonštatoval, že uvedený dohovor „taktiež uznáva zásadu rešpektovania rodinného života“ a tá „je založená na uznaní vyjadrenom v šiestom odôvodnení dohovoru tak, že v záujme plného a harmonického rozvoja osobnosti musí dieťa vyrastať v rodinnom prostredí“ (
63
).
89.
Článok 9 ods. 1 tohto dohovoru stanovuje, že štáty, ktoré sú zmluvnými stranami tohto dohovoru, zabezpečia, aby dieťa nemohlo byť oddelené od svojich rodičov proti ich vôli, podľa nasledujúceho článku 10 ods. 1 z tejto povinnosti vyplýva, že štáty, ktoré sú zmluvnými stranami tohto dohovoru, žiadosti dieťaťa alebo jeho rodičov o vstup na územie štátu, ktorý je zmluvnou stranou tohto dohovoru, alebo jeho opustenie na účely zlúčenia rodiny musia posudzovať pozitívne, humánne a urýchlene. (
64
)
90.
Všetky tieto vyššie uvedené výkladové prostriedky ma privádzajú k záveru, že napriek zneniu článku 10 (pretože sa odvoláva na rodinných príslušníkov „pracovníka, ktorý je štátnym príslušníkom jedného členského štátu a je zamestnaný na území iného členského štátu“ (
65
)) a jeho umiestneniu v rámci hlavy II prvej časti nariadenia č. 1612/68, článok 10 tohto nariadenia zakladá právo na zlúčenie rodiny v hostiteľskom členskom štáte nie len vtedy, ak ide o štátneho príslušníka Spoločenstva, ktorý sa tam presťahoval, aby sa uchádzal o skutočne ponúkané pracovné miesto, ale aj vtedy, ak ide o štátneho príslušníka Spoločenstva, ktorý sa tam presťahoval z dôvodu, aby si hľadal zamestnanie.
91.
Subsidiárne, za predpokladu, že je potrebné sa domnievať, že existenciu práva na zlúčenie rodiny nemožno potvrdiť prostredníctvom extenzívneho výkladu už citovaného článku 10, aj pokiaľ ide o druhý prípad, zastávam názor, že na tento účel možno analogicky použiť toto isté ustanovenie, ktorého ratio je úplne zlučiteľné s rozšírením tohto riešenia vzťahujúceho sa na výkon zamestnania aj na prípad hľadania si zamestnania.
92.
Ešte subsidiárnejšie ďalej uvádzam, že predmetné právo možno v každom prípade vyvodiť na základe zásady potrebného účinku z tých istých ustanovení — teda článku 39 ES a článku 1 nariadenia č. 1612/68 — ktoré štátnym príslušníkom Spoločenstva priznávajú právo premiestniť sa a zdržiavať sa v niektorom členskom štáte na účely hľadania si zamestnania. (
66
) Judikatúra Súdneho dvora v oblasti voľného pohybu osôb ponúka podobné príklady práv na pobyt priznaných rodinným príslušníkom, aj keď neexistuje osobitné ustanovenie, ktoré by tieto práva zakladalo, na základe zásady potrebného účinku práv na pobyt, ktoré sú priznané ich manželovi/manželke. (
67
)
93.
Z vyššie uvedených úvah vyplýva, že na prvú časť tretej otázky písm. a) možno jednoznačne odpovedať, že štátny príslušník tretieho štátu, ktorý je rodinným príslušníkom pracovníka, ktorý sa vracia z hostiteľského členského štátu do členského štátu, ktorého je štátnym príslušníkom, aby si tam hľadal zamestnanie, má právo zdržiavať sa v tomto poslednom uvedenom štáte.
94.
Zdá sa mi však, že je nevyhnutné, aby som predtým, ako pristúpim k preskúmaniu druhej časti tretej otázky písm. a), ktorá má spresniť obdobie trvania uvedeného práva, vysvetlil veľmi významný bod, ktorý vnútroštátny súd nevzal pri formulácii prejudiciálnych otázok do úvahy. (
68
)
iii) Existuje právo na zlúčenie rodiny podľa článku 10 nariadenia č. 1612/68 aj vtedy, keď sa pracovník nevracia do vlasti z dôvodu, aby tam vykonával alebo si tam hľadal zamestnanie?
95.
Ako v podstate tvrdí Komisia, štátny príslušník členského štátu, ktorý na účely vykonávania zárobkovej činnosti v inom členskom štáte využil voľný pohyb pracovníkov podľa článku 39 ES a článku 1 nariadenia č. 1612/68, má na základe tých istých ustanovení právo vstúpiť do prvého uvedeného štátu a zdržiavať sa tam, aj keď nemá v úmysle alebo nie je schopný vykonávať tam zárobkovú činnosť alebo hľadať si tam zamestnanie. (
69
)
96.
Je síce pravdou, že právo štátneho príslušníka členského štátu vrátiť sa so svojím manželom/svojou manželkou do členského štátu, ktorého je štátnym príslušníkom, po tom, ako na území iného členského štátu vykonával zárobkovú činnosť, Súdny dvor v už citovanom rozsudku Singh uznal na základe článku 52 Zmluvy a na základe okolnosti, že sa uvedený štátny príslušník vrátil do svojho štátu a usadil sa tam, aby tam vykonával samostatne zárobkovú činnosť.
97.
To však neznamená, že Súdny dvor týmto rozsudkom podmienil v rámci práva Spoločenstva existenciu práva vrátiť sa a zdržiavať sa v členskom štáte, ktorého je osoba štátnym príslušníkom, po jej návrate do tohto štátu po tom, ako vykonávala zárobkovú činnosť v inom členskom štáte, výkonu ekonomickej činnosti, buď závislej, alebo samostatnej.
98.
Komisia vo svojich písomných pripomienkach správne pripomenula, že podľa judikatúry Súdneho dvora treba v rámci článku 39 ES a nariadenia č. 1612/68 považovať za pracovníka osobu, ktorá po istú dobu vykonáva pre inú osobu alebo pod jej vedením prácu, za ktorú dostáva odmenu a ktorá po ukončení pracovného pomeru stráca postavenie pracovníka, pričom však platí, že toto postavenie môže mať určité účinky aj po skončení pracovného pomeru. (
70
) Práva pracovníka Spoločenstva a jeho rodinných príslušníkov, ktoré im priznáva nariadenie č. 1612/68, rovnako ako aj samotné postavenie migrujúceho pracovníka, môžu za určitých okolností naďalej existovať aj po skončení pracovného pomeru. (
71
)
99.
Zastávam teda názor, že medzi tieto práva patrí aj právo migrujúceho pracovníka vrátiť sa do členského štátu, ktorého je štátnym príslušníkom, a zdržiavať sa v ňom po skončení pracovného pomeru v hostiteľskom členskom štáte.
100.
Je pravdou, že takéto právo je vnútroštátnym právom všeobecne uznávané, pretože patrí k štatútu štátneho príslušníka, a to aj so zreteľom na článok 3 ods. 2 protokolu č. 4, ktorým sa dopĺňa EDĽP, podpísaného v Štrasburgu 16. septembra 1963, ktorý stanovuje, že „nikoho nemožno pozbaviť práva vstúpiť na územie štátu, ktorého je občanom“.
101.
Napriek tomu treba pripustiť, že toto právo je priznané aj právom Spoločenstva, pretože je nevyhnutné na zabezpečenie potrebného účinku ustanovení, ktoré zabezpečujú voľný pohyb pracovníkov. Je teda zrejmé, že štátny príslušník členského štátu môže byť odradený od odchodu zo štátu pôvodu na účely výkonu zárobkovej činnosti na území iného členského štátu, ak nemá istotu, že sa jedného dňa bude môcť vrátiť do členského štátu, ktorého je štátnym príslušníkom, a to nezávisle od výkonu ekonomickej činnosti alebo od hľadania si zamestnania v tomto poslednom uvedenom štáte.
102.
Návrat pracovníka Spoločenstva z hostiteľského členského štátu do štátu pôvodu, aj keď účelom jeho návratu nie je hľadanie si zamestnania alebo jeho výkon, je teda situáciou, ktorá zďaleka nie je situáciou výlučne vnútroštátneho charakteru, a ktorá je upravená a zabezpečená právom Spoločenstva, presnejšie článkom 39 ES a článkom 1 nariadenia č. 1612/68.
103.
Z uvedeného dôvodu a analogicky s tým, čo som skonštatoval v bodoch 76 až 90 vyššie, vzhľadom na existenciu príbuzenského vzťahu požadovaného článkom 10 tohto nariadenia zastávam názor, že aj rodinní príslušníci tohto pracovníka môžu na základe uvedeného článku bez ohľadu na okolnosť, či si pracovník hľadá alebo znovu vykonáva zamestnanie, alebo nie v štáte, ktorého je pracovník štátnym príslušníkom, požívať právo na pobyt na území tohto štátu, keď sa tam uvedený pracovník vracia po tom, ako vykonával zárobkovú činnosť v hostiteľskom štáte. Je zvlášť zrejmé, že právo pracovníka priznané Spoločenstvom vrátiť sa do štátu pôvodu by nebolo účinné, pokiaľ by pracovník mohol byť odradený od jeho výkonu z dôvodu prekážok pobytu, ktoré by tento štát kládol jeho najbližším rodinným príslušníkom.
104.
Nemožno ani tvrdiť v opačnom zmysle, ako je môj prístup, ako to tvrdili holandská a dánska vláda vo svojich písomných pripomienkach, že perspektíva nemožnosti žiť v čase návratu do členského štátu pôvodu naďalej v spoločnej rodinnej domácnosti prípadne vytvorenej v hostiteľskom členskom štáte nie je spôsobilá odradiť štátneho príslušníka Spoločenstva od presunu do hostiteľského štátu, aby tam vykonával zárobkovú činnosť. Holandská vláda najmä zdôraznila skutočnosť, že pána Einda nemohla odradiť od výkonu tejto slobody presunu do Spojeného kráľovstva nemožnosť pobytu jeho dcéry s ním po návrate do vlasti, keďže slečna Eind nemala právo na pobyt v Holandsku už v čase tohto presunu.
105.
Domnievam sa, že uvedený odradzujúci účinok vysvetľuje jednoduchá perspektíva nemožnosti pre príslušníka členského štátu, ktorý sa chce uchádzať o zamestnanie v inom členskom štáte, žiť po svojom návrate do štátu pôvodu naďalej v spoločnej domácnosti (
72
) s blízkymi príbuznými — pričom táto domácnosť mohla vzniknúť svadbou, rodičovstvom alebo ako vo veci samej zlúčením rodiny — v hostiteľskom členskom štáte.
106.
Predstavme si situáciu pracovníka Spoločenstva, ktorý sa presunul do iného členského štátu, aby tam vykonával zárobkovú činnosť, uzavrel tam manželstvo so štátnym príslušníkom tretieho štátu, ktorý mal v tomto členskom štáte legálny pobyt, a má s ním dieťa, ktorému ani štát pôvodu, ani hostiteľský štát neudelí štátnu príslušnosť. Možno tomuto pracovníkovi vážne namietať, že po jeho návrate do vlasti nemá právo, aby ho sprevádzali jeho manželka/jej manžel a dieťa, ktorí sú štátnymi príslušníkmi tretích štátov, pretože v čase jeho rozhodnutia presťahovať sa do hostiteľského štátu tieto vzťahy nemal a od presťahovania sa do tohto štátu ho teda nemohla odradiť nemožnosť následného zlúčenia rodiny v štáte pôvodu?
b) Záver týkajúci sa uplatnenia článku 10 nariadenia č. 1612/68 vo veci, akou je vec sama
107.
Domnievam sa teda, že pri odpovedi na tretiu prejudiciálnu otázku písm. a) treba zobrať do úvahy, že štátny príslušník tretieho štátu, ktorý je rodinným príslušníkom štátneho príslušníka jedného členského štátu, ktorý sa vracia do tohto štátu po tom, ako vykonával zárobkovú činnosť v inom členskom štáte, má podľa článku 10 nariadenia č. 1612/68 právo zdržiavať sa so svojím rodinným príslušníkom v prvom uvedenom štáte nezávisle od toho, či tam štátny príslušník členského štátu vykonáva, alebo si hľadá zamestnanie.
108.
Toto právo, ako uviedla Komisia, patrí jeho držiteľovi bez ďalších časových obmedzení s výnimkou obmedzení, ktoré možno vyvodiť z podmienok uvedených v písmenách a) a b) už citovaného článku 10. Keďže ide tak ako v prejednávanej veci o potomka pracovníka, právo mu patrí až do dovŕšenia veku dvadsaťjeden rokov a ďalej až dovtedy, kým zostáva závislým na pracovníkovi.
c) Trvanie práva na pobyt podľa článku 10 nariadenia č. 1612/68, ktoré patrí rodinným príslušníkom uchádzača o zamestnanie
109.
V prípade, že by Súdny dvor nemal v úmysle prijať riešenie, ktoré som vymedzil v bode 107 vyššie, ale aspoň by uznal, že štátny príslušník tretieho štátu, ktorý je rodinným príslušníkom štátneho príslušníka členského štátu, ktorý sa z hostiteľského štátu vracia do vlasti so zámerom hľadať si tam zamestnanie, má právo na pobyt v prvom uvedenom štáte podľa článku 10 nariadenia č. 1612/68, by na účely toho, aby bola odpoveď na tretiu prejudiciálnu otázku písm. a) úplná, zostávalo ešte stanoviť časové obdobie trvania tohto práva.
110.
Súdny dvor uviedol, že článok 10 nariadenia č. 1612/68 a články 1 a 4 smernice 68/360 „stanovujú, že členské štáty musia udeliť manželovi/manželke a deťom pracovníka také isté právo na pobyt, ako by udelili samotnému pracovníkovi“ (
73
). Najmä článok 4 ods. 4 tejto smernice stanovuje, že rodinnému príslušníkovi, ktorý nie je štátnym príslušníkom žiadneho členského štátu, bude vydaný doklad o pobyte, ktorý bude mať rovnakú platnosť ako povolenie vydané pracovníkovi, na ktorom je závislý. Z toho vyplýva, že právna úprava Spoločenstva udeľuje rodinným príslušníkom migrujúcich pracovníkov Spoločenstva právo na pobyt, ktoré „má rovnaký právny dosah ako právo týchto pracovníkov“ (
74
).
111.
Je teda potrebné preskúmať, aké sú časové obmedzenia práva na pobyt, ktoré na účely hľadania si zamestnania priznáva článok 39 ES a článok 1 nariadenia č. 1612/68.
112.
Judikatúra Súdneho dvora už tento aspekt posudzovala. Od vyhlásenia rozsudku Antonissen Súdny dvor konštatoval, že „účinnosť článku 48 [Zmluvy EHS, teraz článku 39 ES] je zabezpečená, pokiaľ právna úprava Spoločenstva alebo za jej absencie právne predpisy členského štátu zaručujú dotknutým osobám dostatočný čas, počas ktorého sa na území dotknutého členského štátu oboznámia s ponukami na zamestnanie, ktoré zodpovedajú ich kvalifikácii, a ak je to vhodné, podniknú nevyhnutné kroky, aby sa zamestnali“. (
75
)
113.
Keďže neexistuje ustanovenie Spoločenstva, ktoré by určovalo obdobie, počas ktorého majú štátni príslušníci Spoločenstva, ktorí sa uchádzajú o zamestnanie v niektorom členskom štáte, právo na pobyt, členské štáty majú teda právo stanoviť na tento účel primerané obdobie. (
76
) Súdny dvor už uviedol, že obdobie šiestich mesiacov sa nezdá v zásade ako nedostatočné, a spresnil, že „ak však po uplynutí tohto obdobia dotknutá osoba preukáže, že pokračuje v hľadaní zamestnania a že má ozajstné vyhliadky, aby sa zamestnala, nemožno od nej požadovať, aby opustila územie hostiteľského členského štátu“ (
77
). Preto je vnútroštátna právna úprava, podľa ktorej by sa od štátnych príslušníkov Spoločenstva, ktorí si hľadajú zamestnanie, vyžadovalo, aby automaticky po uplynutí stanoveného obdobia opustili vnútroštátne územie, v rozpore s právom Spoločenstva. (
78
)
114.
Obdobie, počas ktorého možno vykonávať právo štátneho príslušníka Spoločenstva na pobyt v členskom štáte na účely uchádzania sa o zamestnanie, si teda vzhľadom na absenciu ustanovenia Spoločenstva, ktoré by toto obdobie stanovovalo, určuje každý členský štát v súlade s požiadavkami, ktoré vyplývajú z práva Spoločenstva. Musí teda ísť o primerané obdobie a jeho uplynutie nemôže byť v žiadnom prípade uplatnené voči občanovi Spoločenstva, ktorý preukáže, že sa naďalej uchádza o zamestnanie a má skutočné možnosti, aby sa zamestnal.
115.
Dovtedy, kým má tento štátny príslušník právo zdržiavať sa v členskom štáte, aby sa tam uchádzal o zamestnanie, takisto jeho rodinní príslušníci patriaci do skupiny osôb uvedených v článku 10 nariadenia č. 1612/68 sa môžu podľa tohto článku dovolávať práva na pobyt v tom istom štáte.
116.
Holandská právna úprava, ako to vyplýva z uznesenia vnútroštátneho súdu (
79
), je teda úplne v súlade s požiadavkami stanovenými judikatúrou Súdneho dvora, pretože stanovuje šesťmesačnú platnosť dokladu o pobyte, ktorý sa vydáva cudzincovi uchádzajúcemu sa o prácu (obdobie, ktoré Súdny dvor považuje v zásade za primerané) a že toto obdobie možno predlžovať vždy o tri mesiace, ak cudzinec preukáže, že sa stále uchádza o prácu a že má skutočnú možnosť nájsť si ju.
d) Návrh odpovede na tretiu otázku písm. a)
117.
Navrhujem teda, aby Súdny dvor na tretiu otázku písm. a) odpovedal takto:
Štátny príslušník tretieho štátu, ktorý je rodinným príslušníkom štátneho príslušníka členského štátu, ktorý sa vracia do tohto štátu po tom, ako vykonával zárobkovú činnosť v inom členskom štáte, má na základe článku 10 nariadenia č. 1612/68 a na základe existencie požadovaného príbuzenského vzťahu právo zdržiavať sa so svojím rodinným príslušníkom v prvom uvedenom štáte nezávisle od toho, či tam štátny príslušník členského štátu vykonáva zamestnanie, alebo si ho hľadá. Toto právo patrí jeho držiteľovi bez ďalších časových obmedzení s výnimkou obmedzení, ktoré možno vyvodiť z podmienok stanovených v písmenách a) a b) už citovaného článku 10.
3. O tretej otázke písm. b) a o štvrtej otázke: právo na vstup a pobyt rodinného príslušníka podľa článku 18 ES a smernice 90/364
118.
Vzhľadom na odpoveď, ktorú navrhujem v súvislosti s treťou prejudiciálnou otázkou písm. a) – z ktorej v prejednávanej veci vyplýva priznanie práva slečne Eind zdržiavať sa s otcom v Holandsku na základe článku 10 nariadenia č. 1612/68 — sa analýza tretej otázky písm. b) a štvrtej otázky stáva zbytočnou. Takže čisto len pre úplnosť pristúpim v krátkosti k tejto analýze.
119.
Ak začnem článkom 18 ES, domnievam sa, že tento článok nemôže sám osebe zakladať právo slečny Eind na pobyt s otcom v Holandsku. Zastávam však názor, že pokiaľ ide o podmienky priznania práva na pobyt v členskom štáte, platí prinajmenšom pripomienka uvedená v doktríne, podľa ktorej „paradoxom európskej štátnej príslušnosti vzhľadom na voľný pohyb osôb je, že veľa sľubuje, ale nedovoľuje nič, čo by už neexistovalo“ (
80
).
120.
Aj bez toho, aby som prihliadol na okolnosť, že slečna Eind nie je občiankou Únie, a vezmem do úvahy hlavne postavenie pána Einda, ktorý naopak je občanom Únie, domnievam sa, že treba vylúčiť možnosť, aby mu jeho právo zdržiavať sa na území Holandska bolo priznané výlučne len na základe článku 18 ods. 1 ES.
121.
Odsek 1 tohto článku síce uznáva, že „každý občan únie má právo slobodne sa pohybovať a zdržiavať sa na území členských štátov“, a to „rešpektujúc obmedzenia a podmienky stanovené v [Zmluve ES] a v predpisoch prijatých na ich vykonanie“. Z toho podľa mňa jasne vyplýva, že uvedené právo existuje, len ak sú splnené tieto „podmienky“, a že jeho rozsah určujú aj tieto „obmedzenia“.
122.
Zdá sa mi, že judikatúra Súdneho dvora v podstate vylučuje možnosť priznať občanovi Únie právo na pobyt na území akéhokoľvek členského štátu výlučne len na základe článku 18 ods. 1 ES.
123.
Isteže v judikatúre nechýbajú tvrdenia, ktoré majú v sebe istú nejednoznačnosť a môžu vyvolať určitú neistotu, akým je tvrdenie, podľa ktorého „právo na pobyt na území členských štátov zakotvené v článku 18 ods. 1 ES je prostredníctvom jasne a presne formulovaného ustanovenia Zmluvy ES… priamo priznané každému občanovi Únie“, a preto sa možno dovolávať uplatnenia článku 18 ods. 1 ES „len na základe postavenia štátneho príslušníka členského štátu, teda občana Únie“ (
81
). V tejto súvislosti sa v doktríne hovorilo o uznaní priameho účinku tohto ustanovenia Súdnym dvorom na základe návrhov, ktoré v tomto zmysle predniesli jeho generálni advokáti. (
82
) V rozsudku Baumbast a R Súdny dvor osobitne zdôraznil, že „použitie obmedzení a podmienok, ktoré pripúšťa článok 18 ods. 1 ES na výkon tohto práva na pobyt, je predmetom súdneho preskúmania“ a v dôsledku toho „akékoľvek obmedzenia a podmienky vzťahujúce sa na toto právo neodporujú tomu, aby ustanovenia článku 18 ods. 1 ES priznávali jednotlivcom práva, ktorých sa môžu domáhať pred súdom a ktoré sú vnútroštátne súdy povinné chrániť“ (
83
).
124.
Napriek tomu však z judikatúry Súdneho dvora a dokonca aj z judikatúry, na ktorú odkazujem v predchádzajúcom bode, jasne vyplýva, že právo občana Únie slobodne sa pohybovať a zdržiavať sa na území členských štátov podľa článku 18 ods. 1 ES nie je bezpodmienečné, ale priznáva sa len vtedy, keď sú splnené podmienky stanovené v Zmluve ES a v príslušných predpisoch prijatých na ich vykonanie (
84
), a že „občanom Únie prislúcha predložiť dôkaz o tom, že spĺňajú podmienky stanovené v tomto smere príslušnými ustanoveniami práva Spoločenstva“ (
85
).
125.
Podľa mňa by sa nemalo hovoriť o priamom účinku článku 18 ods. 1 ES ako takom, ale iba o priamom účinku tohto ustanovenia v spojení s akýmkoľvek iným ustanovením Zmluvy ES alebo sekundárneho práva, ktoré stanovujú podmienky existencie predmetného práva, ktoré sa teda za súčasného stavu práva Spoločenstva nedá považovať za právo, ktoré sa priznáva len na základe európskeho občianstva.
126.
Ako Súdny dvor spresnil v rozsudku Komisia/Belgicko (
86
) v súvislosti s právnym rámcom platným pred nadobudnutím účinnosti smernice 2004/38, „podmienky vydávania povolenia na pobyt upravuje, pokiaľ ide o zamestnancov, smernica 68/360, pokiaľ ide o samostatne zárobkovo činné osoby, smernica 73/148, pokiaľ ide o študentov, smernica 93/96, pokiaľ ide o zamestnancov a samostatne zárobkovo činné osoby po skončení pracovnej činnosti, smernica 90/365, a pokiaľ ide o štátnych príslušníkov Spoločenstva, ktorým právo na pobyt nevzniklo na základe iných ustanovení práva Spoločenstva, smernica 90/364“.
127.
Na účely tohto konania sú významné okrem právnej úpravy vzťahujúcej sa na zamestnancov, ktorá už bola preskúmaná v rámci analýzy tretej prejudiciálnej otázky písm. a), ustanovenia smernice 90/364, ktorých sa týka práve tretia prejudiciálna otázka písm. b).
128.
Právo na pobyt, ktoré musí každý členský štát na svojom území udeliť štátnym príslušníkom iného členského štátu v súlade s článkom 1 ods. 1 prvým pododsekom tejto smernice, predpokladá, že uvedení príslušníci majú pre seba a pre svojich rodinných príslušníkov uzavreté nemocenské poistenie voči všetkým rizikám v hostiteľskom členskom štáte a že majú dostatočné finančné prostriedky zabraňujúce tomu, aby sa v priebehu svojho pobytu stali záťažou pre systém sociálnej pomoci tohto štátu. (
87
)
129.
Tieto podmienky chápané v zmysle štvrtého odôvodnenia uvedenej smernice, podľa ktorého sa užívatelia práva na pobyt nesmú stať neprimeraným bremenom pre štátne financie hostiteľského členského štátu, sa opierajú o myšlienku, že výkon práva na pobyt občanov Únie možno podriadiť oprávneným záujmom členských štátov. (
88
)
130.
V prejednávanej veci vnútroštátny súd berie článok 1 smernice 90/364 do úvahy ako možný právny základ pre priznanie práva slečne Eind, ako „potomkovi závislému“ od držiteľa práva pobytu podľa odseku 2 vyššie uvedeného článku, na pobyt v Holandsku odvodeného od práva, ktoré by prípadne na základe toho istého článku využíval jej otec.
131.
Práve nato, aby mohla táto osoba využiť tieto ustanovenia, musí byť preukázané, že pán Eind môže v Holandsku užívať právo na pobyt nie len na základe holandského práva a jeho štátnej príslušnosti, ale aj na základe článku 1 ods. 1 uvedenej smernice.
132.
V tejto súvislosti predovšetkým uvádzam, že smernica 90/364 sa nezdá byť navrhovaná tak, aby štátnym príslušníkom Spoločenstva priznávala práva vo vzťahu k členskému štátu, ktorého sú štátnymi príslušníkmi. Z jej tretieho odôvodnenia vyplýva, že je chápaná tak, aby zosúladila „vnútroštátne právne predpisy jednotlivých krajín o práve štátnych príslušníkov členských štátov zdržiavať sa v členskom štáte inom, ako je ich vlastný“. Predovšetkým má teda podporiť mobilitu štátnych príslušníkov Spoločenstva v členských štátoch, ktorých nie sú štátnymi príslušníkmi. To vysvetľuje skutočnosť, že právo osôb zdržiavať sa v členskom štáte, ktorého sú štátnymi príslušníkmi, je, ako som už spomenul (pozri bod 100 vyššie), všeobecne priznané vnútroštátnymi právnymi poriadkami, a to aj v súlade s povinnosťami vyplývajúcimi z medzinárodného práva.
133.
Napriek tomu so zreteľom na cieľ sledovaný smernicou prijatou na základe článku 235 ES — stanovený v článku 3 písm. c) Zmluvy ES, na ktorý sa odvoláva prvé odôvodnenie tejto smernice, týkajúci sa zrušenia prekážok voľného pohybu osôb medzi členskými štátmi —, ako aj so zreteľom na požiadavku dodržiavať všeobecnú zásadu rovnosti sa domnievam, že ustanovenia smernice možno vykladať extenzívne, čo umožní jej uplatnenie aj na osoby — s trvalým bydliskom v inom členskom štáte, ako je štát, ktorého sú štátnymi príslušníkmi, z dôvodu, že sa tam narodili alebo presťahovali —, ktoré sa chcú presunúť do členského štátu, ktorého sú štátnymi príslušníkmi, ale nemôžu na to využiť vnútroštátne právo alebo iné ustanovenia práva Spoločenstva.
134.
V rámci tohto extenzívneho výkladu treba preskúmať, či pán Eind, a teda aj jeho dcéra spĺňajú podmienky, aby mohli mať právo na pobyt v Holandsku podľa smernice 90/364.
135.
Existencia práva na pobyt uvedeného v článku 1 ods. 1 tejto smernice vyžaduje najmä, aby mali dotknuté osoby „dostatočné finančné prostriedky zabraňujúce tomu, aby sa v priebehu svojho pobytu stali záťažou pre systém sociálnej pomoci hostiteľského členského štátu“. Táto disponibilita dostatočných finančných prostriedkov, ktorá je nevyhnutnou podmienkou vzniku sporného práva na pobyt, logicky musí existovať skôr, ako dôjde k vykonávaniu tohto práva. To znamená, že dotknutá osoba v okamihu, keď žiada o povolenie na pobyt v hostiteľskom členskom štáte, musí preukázať, že na svoje živobytie nemusí počítať s ekonomickou pomocou tohto štátu. Pobyt sa v podstate nesmie stať neprimeraným bremenom pre štátne financie štátu, v ktorom sa chce zdržiavať (pozri štvrté odôvodnenie smernice).
136.
Ako už Súdny dvor konštatoval, podľa samotných podmienok tohto ustanovenia „stačí, aby štátni príslušníci členských štátov ‚disponovali‘ potrebnými finančnými prostriedkami bez toho, aby sa na takúto disponibilitu vzťahovala čo len najmenšia podmienka, ktorá by sa týkala pôvodu týchto prostriedkov“ (
89
). Preto aj príspevky sociálnej pomoci môžu teoreticky predstavovať zdroj „dostatočných finančných prostriedkov“ v zmysle článku 1 smernice 90/364.
137.
Štátny príslušník Spoločenstva, ktorý v jednom členskom štáte poberá príspevky sociálnej pomoci, ktoré sú v prípade, že sa presunie do iného členského štátu „exportovateľné“, pretože nie sú viazané na podmienky trvalého pobytu, si teda tieto príspevky rozhodne môže voči tomuto poslednému uvedenému štátu uplatniť na účely článku 1 ods. 1 dotknutej smernice, aby preukázal, že nemusí počítať so sociálnou pomocou tohto hostiteľského členského štátu.
138.
Podobná možnosť sa tomuto štátnemu príslušníkovi priznáva dokonca aj vo vzťahu k vlastnému štátu, ktorý mu vypláca príspevky sociálnej pomoci a do ktorého sa chce presunúť alebo vrátiť. Aj keby nárok na poberanie týchto príspevkov nepredpokladal pobyt štátneho príslušníka v uvedenom štáte, nemá tento pobyt za následok dodatočnú záťaž na sociálnu pomoc dotknutého štátu, pretože tento štát je vlastnému štátnemu príslušníkovi povinný vyplácať príspevky sociálnej pomoci aj vtedy, keď sa tento štátny príslušník nezdržiava na jeho území.
139.
Zastávam názor, že rozhodujúci význam majú teda podmienky priznania nároku na príspevky sociálnej pomoci. Súdny dvor nemá v prejednávanej veci dostatočne presné informácie týkajúce sa podmienok priznania nároku na príspevky vyplácané pánovi Eindovi holandskými úradmi. V uznesení vnútroštátneho súdu sa okrem toho, že pán Eind odo dňa jeho návratu do Holandska poberá príspevky predmetnej pomoci, (
90
) uvádza, že mu „z holandskej štátnej príslušnosti plynie nárok na príspevky sociálnej pomoci“ (
91
). Keďže vnútroštátny súd v súvislosti s prejednávanou vecou nemusel vziať do úvahy význam podmienok priznania nároku na príspevky, nie je preto vylúčené, že pán Eind dostal tieto príspevky aj vzhľadom na to, že má trvalé bydlisko v Holandsku.
140.
Ak sa potvrdí, že tieto príspevky Holandska patria pánovi Eindovi na základe jeho holandskej štátnej príslušnosti a nezávisle od skutočnosti, či sa zdržiava v Holandsku, môže si tieto príspevky uplatniť, aby sa dovolával práva na pobyt v tomto štáte podľa smernice 90/364 a s ním aj jeho dcéra. To však neplatí, keď sa tieto príspevky poskytujú pánovi Eindovi ako štátnemu príslušníkovi s trvalým bydliskom v Holandsku, to znamená, keď sa predpokladá, že má v tomto štáte pobyt.
141.
Odpoveď na tretiu prejudiciálnu otázku písm. b) a na štvrtú prejudiciálnu otázku, pokiaľ Súdny dvor nebude toto preskúmanie považovať za bezpredmetné, by mala znieť takto:
3.
b)
Na účely uplatnenia článku 1 smernice Rady 90/364/EHS z 28. júna 1990 o práve pobytu nie je v zásade vylúčené, aby sa v rámci preverovania toho, či dotknutá osoba disponuje „dostatočnými finančnými prostriedkami“ podľa tohto článku, zobrali do úvahy príspevky sociálnej pomoci vyplácané členským štátom. Ak ide o príspevky vyplácané vlastnému štátnemu príslušníkovi štátom, v ktorom sa domáha práva na pobyt podľa tohto článku, tieto príspevky sa na účely uvedeného preverovania nemôžu vziať do úvahy, ak je podmienkou ich priznania trvalé bydlisko poberateľa na území uvedeného štátu.
4.
Článok 18 ods. 1 ES neposkytuje občanovi Únie právo na vstup a pobyt na území členských štátov mimo rámca podmienok stanovených v iných ustanoveniach Zmluvy ES, ako aj v príslušných predpisoch prijatých na ich vykonanie. Okolnosť, že štátny príslušník tretieho štátu je rodinným príslušníkom osoby, ktorá má štatút občana Únie, nemá vplyv na odpoveď na predchádzajúce prejudiciálne otázky.
V — Návrh
142.
Vzhľadom na vyššie uvedené navrhujem Súdnemu dvoru, aby na prejudiciálne otázky, ktoré mu položil Raad van State, odpovedal takto:
1.
a)
Skutočnosť, že štátny príslušník tretieho štátu sa považuje v hostiteľskom členskom štáte za rodinného príslušníka pracovníka v zmysle článku 10 nariadenia č. 1612/68, a preto mu tento štát za základe tohto článku vydal povolenie na pobyt, nezaväzuje sama osebe členský štát, ktorého je pracovník štátnym príslušníkom, aj keď toto povolenie ešte nevypršalo, aby po jeho návrate do tohto posledného uvedeného štátu priznal tomuto štátnemu príslušníkovi tretieho štátu právo na vstup a pobyt na jeho území.
b)
Členský štát, ktorého je pracovník štátnym príslušníkom, je povinný posúdiť, či v prípade návratu tohto pracovníka na územie tohto štátu má štátny príslušník tretieho štátu, ktorý je jeho rodinným príslušníkom, právo na vstup a pobyt na území uvedeného štátu na základe právneho poriadku Spoločenstva predtým, ako preverí, či toto právo môže alebo nemôže byť tomuto štátnemu príslušníkovi priznané podľa vnútroštátneho právneho poriadku, mimo rámca pôsobnosti právnej úpravy Spoločenstva.
2.
Na účely odpovede na prvú a druhú otázku písm. a) a b) nie je relevantná okolnosť, že tento štátny príslušník tretieho štátu nemal právo na pobyt založené na vnútroštátnom práve v členskom štáte, ktorého je pracovník štátnym príslušníkom, predtým, ako mal pobyt v hostiteľskom členskom štáte. Táto okolnosť nebráni tomu, aby posledný uvedený členský štát vydal štátnemu príslušníkovi tretieho štátu povolenie na pobyt založené na práve Spoločenstva.
3.
a)
Štátny príslušník tretieho štátu, ktorý je rodinným príslušníkom štátneho príslušníka členského štátu, ktorý sa vracia do tohto štátu po tom, ako vykonával zárobkovú činnosť v inom členskom štáte, má na základe článku 10 nariadenia č. 1612/68 a na základe existencie požadovaného príbuzenského vzťahu právo zdržiavať sa so svojím rodinným príslušníkom v prvom uvedenom štáte nezávisle od toho, či tam štátny príslušník členského štátu vykonáva zamestnanie, alebo si ho hľadá. Toto právo patrí jeho držiteľovi bez ďalších časových obmedzení s výnimkou obmedzení, ktoré možno vyvodiť z podmienok stanovených v písmenách a) a b) už citovaného článku 10.
b)
Na účely uplatnenia článku 1 smernice Rady 90/364/EHS z 28. júna 1990 o práve pobytu nie je v zásade vylúčené, aby sa v rámci preverovania toho, či dotknutá osoba disponuje „dostatočnými finančnými prostriedkami“ podľa tohto článku, zobrali do úvahy príspevky sociálnej pomoci vyplácané členským štátom. Ak ide o príspevky vyplácané vlastnému štátnemu príslušníkovi štátom, v ktorom sa domáha práva na pobyt podľa tohto článku, tieto príspevky sa na účely uvedeného preverovania nemôžu vziať do úvahy, ak je podmienkou ich priznania trvalé bydlisko poberateľa na území uvedeného štátu.
4.
Článok 18 ods. 1 ES neposkytuje občanovi Únie právo na vstup a pobyt na území členských štátov mimo rámca podmienok stanovených v iných ustanoveniach Zmluvy ES, ako aj v príslušných predpisoch prijatých na ich vykonanie. Okolnosť, že štátny príslušník tretieho štátu je rodinným príslušníkom osoby, ktorá má štatút občana Únie, nemá vplyv na odpoveď na predchádzajúce prejudiciálne otázky.
(
1
)	Jazyk prednesu: taliančina.
(
2
)	Smernica z 29. apríla 2004 o práve občanov Únie a ich rodinných príslušníkov voľne sa pohybovať a zdržiavať sa v rámci územia členských štátov, ktorá mení a dopĺňa nariadenie (EHS) č. 1612/68 a ruší smernice 64/221/EHS, 68/360/EHS, 72/194/EHS, 73/148/EHS, 75/34/EHS, 75/35/EHS, 90/364/EHS, 90/365/EHS a 93/96/EHS (Ú. v. EÚ L 158, s. 77; Mim. vyd. 05/005, s. 46).
(
3
)	Ú. v. ES L 257, s. 2; Mim. vyd. 05/001, s. 15.
(
4
)	Článok 10 nariadenia č. 1612/68, ako aj nasledujúci článok 11 bol od 30. apríla 2006 zrušený smernicou 2004/38.
(
5
)	Ú. v. ES L 257, s. 13; Mim. vyd. 05/001, s. 27. Táto smernica bola od 30. apríla 2006 zrušená smernicou 2004/38.
(
6
)	Ú. v. ES L 180, s. 26; Mim. vyd. 20/001, s. 3. Táto smernica bola tiež zrušená od 30. apríla 2006 smernicou 2004/38.
(
7
)	Rozsudok z 26. februára 1991, C-292/89, Zb. s. I-745.
(
8
)	Rozsudok zo 7. júla 1992, C-370/90, Zb. s. I-4265.
(
9
)	Uznesenie vnútroštátneho súdu, bod 2.4.
(
10
)	Ide o vládu Spojeného kráľovstva, českú, dánsku, holandskú a nemeckú vládu, ktoré predložili písomné pripomienky, a o grécku vládu, ktorá sa zúčastnila len ústnej časti konania.
(
11
)	Pozri body 2.7 až 2.9 tohto uznesenia.
(
12
)	Rozsudok z 23. septembra 2003, C-109/01, Zb. s. I-9607.
(
13
)	Uznesenie vnútroštátneho súdu, bod 2.9.2.
(
14
)	Uznesenie vnútroštátneho súdu, bod 2.7.
(
15
)	Uznesenie vnútroštátneho súdu, bod 2.9.3.
(
16
)	Tamže.
(
17
)	Tamže.
(
18
)	Vláda Spojeného kráľovstva toto spresnenie odôvodnila tým, že ako vyplýva z už citovaného rozsudku Akrich, štátny príslušník tretieho štátu, ktorý je rodinným príslušníkom pracovníka Spoločenstva, vyvodzuje z článku 39 ES a z článku 10 nariadenia č. 1612/68 právo zdržiavať sa s týmto pracovníkom v hostiteľskom členskom štáte, len pokiaľ sa už legálne zdržiava v inom členskom štáte Spoločenstva predtým, ako sa presunie do prvého uvedeného štátu.
(
19
)	Kurzívou zvýraznil generálny advokát.
(
20
)	Uvedené územné obmedzenie povolenia na pobyt sa priamo alebo nepriamo vyvodzuje aj z iných ustanovení Spoločenstva. Napríklad článok 4 ods. 1 smernice 68/360 ukladá členským štátom, aby vlastným štátnym príslušníkom a ich rodinným príslušníkom, na ktorých sa vzťahuje nariadenie č. 1612/68, ktorí predložia požadované doklady, priznali „právo na pobyt na svojom území“. Článok 11 nariadenia č. 1612/68 stanovuje právo manžela/manželky a detí štátneho príslušníka členského štátu, ktorý na území členského štátu vykonáva zamestnanie alebo samostatnú zárobkovú činnosť, na „prístup k akémukoľvek zamestnaniu na celom území tohto štátu“ (kurzívou zvýraznil generálny advokát). Súdny dvor v rozsudku z 30. marca 2006, Mattern a Cikotic, C-10/05 (Zb. s. I-3145, bod 24), uviedol, že zo samotného znenia článku 11 nariadenia však vyplýva, že práva na prístup na pracovný trh štátneho príslušníka tretieho štátu, manžela/manželky štátneho príslušníka Spoločenstva, sa možno dovolávať len v členskom štáte, kde tento štátny príslušník Spoločenstva vykonáva zamestnanie alebo samostatnú zárobkovú činnosť.
(
21
)	Rozsudok zo 14. apríla 2005, Komisia/Španielsko, C-157/03, Zb. s. I-2911, bod 28.
(
22
)	V tom istom zmysle sa vo svojich písomných pripomienkach vyjadrili česká a nemecká vláda.
(
23
)	To znamená, že uvedené úrady môžu overovať napríklad to, či je požadovaný príbuzenský vzťah skutočný.
(
24
)	Už citovaný, body 49 a 50.
(
25
)	Samozrejme za predpokladu, že predmetné povolenie na pobyt sa skutočne zakladá na článku 10 nariadenia č. 1612/68: pozri body 27 až 29 vyššie.
(
26
)	Rozsudok z 9. januára 2007, C-1/05, Zb. s. I-1.
(
27
)	Návrhy prednesené 27. apríla 2006 vo veci Jia, už citovanej, bod 28.
(
28
)	Rozsudky z 25. júla 2002, MRAX, C-459/99, Zb. s. I-6591, bod 59, a Komisia/Španielsko, už citovaný, bod 28.
(
29
)	Komisia aj česká vláda v písomných pripomienkach, ktoré predložili v rámci tohto prejudiciálneho konania pred vyhlásením rozsudku vo veci Jia, tvrdili, že podmienka skoršieho legálneho pobytu nemá všeobecnú povahu a v prejednávanej veci nie je relevantná. V tom istom zmysle sa na pojednávaní vyjadril zástupca slečny Eind, naproti tomu grécka a nemecká vláda sa vyjadrili v opačnom zmysle.
(
30
)	Rozsudok Jia, už citovaný, bod 33.
(
31
)	Ako uviedol vnútroštátny súd v bode 2.9.1 uznesenia o začatí prejudiciálneho konania, tento spor sa týkal situácie, v ktorej sa marocká manželka britského štátneho príslušníka zdržiavala nelegálne v Spojenom kráľovstve a bola vyhostená do Írska, kde sa pripojila k manželovi, ktorý tam žil a pracoval predtým, ako sa spolu vrátili do Spojeného kráľovstva, kde sa uvedený manžel zamestnal.
(
32
)	Rozsudok Jia, už citovaný, bod 31.
(
33
)	V opačnom zmysle, ako som uviedol, sa výslovne vyjadrila nemecká vláda vo svojich písomných pripomienkach predložených v rámci tohto konania, ktoré však predchádzalo vyhláseniu už citovaného rozsudku Jia.
(
34
)	Aj keby sa na rozdiel od toho, čo uviedol Súdny dvor v rozsudku Jia, predpokladalo, že podmienka skoršieho legálneho pobytu v členskom štáte podľa rozsudku Akrich má všeobecnú povahu — v dôsledku čoho by britské úrady nemohli slečne Eind vydať povolenie na pobyt založené na článku 10 nariadenia č. 1612/68 —, napriek tomu sa domnievam, že jej pobyt v Spojenom kráľovstve nemožno považovať za ilegálny, pretože bol zo strany britských úradov, aj keď bez existencie predpokladov, výslovne povolený.
(
35
)	Kurzívou zvýraznil generálny advokát. Analogicky, odôvodnenie č. 5 smernice 2004/38 v súčasnosti uvádza, že „právo všetkých občanov Únie voľne sa pohybovať a zdržiavať sa v rámci územia členských štátov by sa malo, ak sa má uplatňovať podľa objektívnych podmienok slobody a dôstojnosti, udeliť tiež ich rodinným príslušníkom bez ohľadu na ich štátnu príslušnosť“ (kurzívou zvýraznil generálny advokát).
(
36
)	Rozsudky z 13. novembra 1990, Di Leo, C-308/89, Zb. s. I-4185, bod 13, a zo 17. septembra 2002, Baumbast a R, C-413/99, Zb. s. I-7091, bod 50.
(
37
)	Samotná smernica 2004/38 ponecháva túto funkčnú koncepciu práva na zlúčenie rodiny štátneho príslušníka Únie — ako to vyplýva z jej článku 3 ods. 1, podľa ktorého „táto smernica sa uplatňuje na všetkých občanov Únie, ktorí sa pohybujú alebo zdržiavajú v členskom štáte inom, ako je členský štát, ktorého štátnymi príslušníkmi sú, a na ich rodinných príslušníkov, ako sú definovaní v bode 2 článku 2, ktorí ich sprevádzajú, alebo sa k nim pripájajú“ —, a preto je zlúčenie rodiny štátnych príslušníkov Únie, ktorí nevykonávajú svoje právo na voľný pohyb, naďalej upravené vnútroštátnym právom. Pozri v tomto zmysle Urbano De Sousa, C.: „Le droit des membres de la famille du citoyen de l'Union européenne de circuler et de séjourner sur le territoire des États membres, dans la directive 2004/38/CE“, In: J.Y. Carlier — E. Guild (vypracované pod vedením), L'avenir de la libre circulation des personnes dans l'U.E., Bruylant, Bruxelles, 2006, s. 103, najmä s. 124 a 125. Pozri tiež návrhy, ktoré predniesla generálna advokátka Stix-Hackl 13. septembra 2001 vo veci, o ktorej sa rozhodlo rozsudkom MRAX, už citovaný, bod 30.
(
38
)	Uznesenie vnútroštátneho súdu, bod 2.10.2.
(
39
)	Kurzívou zvýraznil generálny advokát.
(
40
)	V podstate ten istý názor zastávajú aj česká vláda a Komisia.
(
41
)	Pozri rozsudok z 18. mája 1989, Komisia/Nemecko, 249/86, Zb. s. 1263, bod 8.
(
42
)	Článok 39 ods. 1 ES zabezpečuje „voľný pohyb pracovníkov v rámci spoločenstva“. Článok 39 ods. 3 písm. b) sa týka práva „voľne sa za týmto účelom pohybovať na území členských štátov“, písm. c) práva „na pobyt v niektorom z členských štátov“ a písm. d) práva „po ukončení zamestnania zostať na území členského štátu“ (kurzívou zvýraznil generálny advokát).
(
43
)	Článok 7 nariadenia č. 1612/68 zakotvuje právo pracovníka, ktorý je štátnym príslušníkom členského štátu, na rovnosť zaobchádzania vo vzťahu k vnútroštátnym pracovníkom na území iných členských štátov, pokiaľ ide o podmienky zamestnania a pracovné podmienky.
(
44
)	Rozsudok z 26. januára 1999, Terhoeve, C-18/95, Zb. s. I-345, body 26 až 29 a tam citovaná judikatúra.
(
45
)	Rozsudok, už citovaný, bod 19.
(
46
)	Tamže, bod 23.
(
47
)	Rozsudok z 23. marca 2004, Collins, C-138/02, Zb. s. I-2703, bod 26 a tam citovaná judikatúra.
(
48
)	Pozri v tomto zmysle výslovne rozsudok z 12. mája 1998, Martínez Sala, C-85/96, Zb. s. I-2691, bod 32, v ktorom sa uvádza, že v rámci článku 39 ES a nariadenia č. 1612/68 „osobu, ktorá si skutočne hľadá zamestnanie, treba takisto považovať za pracovníka“.
(
49
)	Uznesenie vnútroštátneho súdu, bod 2.10.1.
(
50
)	Rozsudok Antonissen, už citovaný, body 13 a 14 (kurzívou zvýraznil generálny advokát). Pozri tiež rozsudky z 26. mája 1993, Tsiotras, C-171/91, Zb. s. I-2925, bod 8; z 20. februára 1997, Komisia/Belgicko, C-344/95, Zb. s. I-1035, bod 15, a Collins, už citovaný, bod 36.
(
51
)	Už citovaný, bod 32.
(
52
)	Tamže.
(
53
)	Pozri návrhy, ktoré predniesol generálny advokát Darmona 8. novembra 1990 vo veci, o ktorej sa rozhodlo rozsudkom Antonissen, už citovaný, bod 7.
(
54
)	Rozsudok Komisia/Nemecko, už citovaný, bod 11.
(
55
)	Tamže.
(
56
)	Rozsudok z 13. februára 1985, Diatta, 267/83, Zb. s. 567, bod 17.
(
57
)	Rozsudky z 11. júla 2002, Carpenter, C-60/00, Zb. s. I-6279, bod 38; MRAX, už citovaný, bod 53, a Komisia/Španielsko, už citovaný, bod 26.
(
58
)	Okrem iných rozsudok zo 16. júla 1992, Asociación ESpañola de Banca Privada a i., C-67/91, Zb. s. I-4785, bod 30.
(
59
)	Rozsudky Komisia/Nemecko, už citovaný, bod 10; Carpenter, už citovaný, bod 41; Akrich, už citovaný, bod 58, a z 27. júna 2006, Parlament/Rada, C-540/03, Zb. s. I-5769, bod 52. Právo na rešpektovanie rodinného života je tiež uvedené v článku 7 Charty základných práv Európskej únie, vyhlásenej 7. decembra 2000 v Nice (Ú. v. EÚ C 364, s. 1, ďalej len „charta“).
(
60
)	Rozsudky Carpenter, už citovaný, bod 42; Akrich, už citovaný, bod 59, a Parlament/Rada, už citovaný, bod 53.
(
61
)	Rozsudky Komisia/Nemecko, už citovaný, bod 10, a Baumbast a R, už citovaný, bod 72.
(
62
)	Rozsudok Parlament/Rada, už citovaný, bod 37.
(
63
)	Tamže, bod 57.
(
64
)	Tamže. Charta v článku 24 ods. 2 zakotvuje povinnosť verejných orgánov alebo súkromných inštitúcií, aby pri všetkých krokoch týkajúcich sa detí, ktoré uskutočnia, brali predovšetkým do úvahy záujem dieťaťa, a v článku 24 ods. 3 právo každého dieťaťa na pravidelné udržiavanie osobného vzťahu a priameho kontaktu s obidvomi svojimi rodičmi.
(
65
)	Kurzívou zvýraznil generálny advokát.
(
66
)	Odvolanie na analogické uplatnenie článku 10 nariadenia č. 1612/68 sa mi zdá vzhľadom na osobitnú povahu článku 10 a na skutočnosť, že tento článok jasne vymedzuje okruh rodinných príslušníkov, ktorým poskytuje právo na pobyt v hostiteľskom členskom štáte, vhodnejšie, ako samotné odvolanie na zásadu potrebného účinku článku 39 ES a článku 1 nariadenia č. 1612/68.
(
67
)	Súdny dvor v rozsudku z 19. októbra 2004, Zhu a Chen (C-200/02, Zb. s. I-9925, body 45 a 46), právo na pobyt v Spojenom kráľovstve pani Chen, ktorá je čínskou štátnou príslušníčkou a matkou Catherine, írskej štátnej príslušníčky, nevyvodil z osobitného ustanovenia práva Spoločenstva týkajúceho sa zlúčenia rodiny, ale na základe zásady potrebného účinku ustanovení (článku 18 ES a článku 1 ods. 1 smernice 90/364), ktoré priznávali dcére právo na pobyt v tomto členskom štáte. Analogicky na základe zásady potrebného účinku Súdny dvor v už citovanom rozsudku Baumbast a R., body 73 až 75, vyvodil z práva syna na pobyt, ktoré mal podľa článku 12 nariadenia č. 1612/68 v hostiteľskom členskom štáte na účely navštevovania všeobecnovzdelávacieho štúdia, právo na pobyt rodiča, ktorému bolo toto dieťa zverené do výchovy, so svojím synom bez ohľadu na jeho štátnu príslušnosť a nezávisle od skutočnosti, že manželstvo medzi rodičmi bolo medzitým rozvedené, alebo že rodič, ktorý je štátnym príslušníkom Európskej únie, už nebol migrujúcim pracovníkom v hostiteľskom členskom štáte.
(
68
)	V tejto súvislosti pripomínam, že Súdnemu dvoru prináleží, aby poskytol vnútroštátnemu súdu všetky výkladové prostriedky, ktoré mu môžu pomôcť rozhodnúť o veci, ktorú prejednáva, a to bez ohľadu na to, či v texte svojich otázok na ne odkázal, alebo nie (rozsudok zo 7. septembra 2004, Trojani, C-456/02, Zb. s. I-7573, bod 38 a tam citovaná judikatúra).
(
69
)	V opačnom zmysle sa však vyjadrili česká a nemecká vláda, ako aj vláda Spojeného kráľovstva.
(
70
)	Rozsudok Martínez Sala, už citovaný, bod 32 a tam citovaná judikatúra.
(
71
)	Rozsudok Baumbast a R, už citovaný, bod 70, a tam citovaná judikatúra, ako aj rozsudok z 24. septembra 1998, Komisia/Francúzsko, C-35/97, Zb. s. I-5325, bod 41.
(
72
)	Používam termín spoločná domácnosť v širokom zmysle, ktorý nepredpokladá nevyhnutne spoločné bývanie v tom istom byte. Súdny dvor totiž vysvetlil, že „rodinní príslušníci migrujúceho pracovníka v zmysle článku 10 nariadenia č. 1612/68 nemusia nevyhnutne trvalo s ním žiť na účely získania práva na pobyt podľa uvedeného ustanovenia“ (rozsudok Diatta, už citovaný, bod 22).
(
73
)	Rozsudok Singh, už citovaný, bod 18 (kurzívou zvýraznil generálny advokát).
(
74
)	Rozsudok z 11. apríla 2000, Kaba, C-356/98, Zb. s. I-2623, bod 23.
(
75
)	Rozsudok Antonissen, už citovaný, bod 16. V tom istom zmysle rozsudky Tsiotras, už citovaný, bod 13, a Komisia/Belgicko, už citovaný, bod 16.
(
76
)	Rozsudky Komisia/Belgicko, už citovaný, bod 17, a Collins, už citovaný, bod 37.
(
77
)	Rozsudok Antonissen, už citovaný, bod 21. Pozri tiež rozsudky Tsiotras, už citovaný, bod 13, Komisia/Belgicko, už citovaný, bod 17, a Collins, už citovaný, bod 37.
(
78
)	Rozsudok Komisia/Belgicko, už citovaný, bod 18.
(
79
)	Bod 2.3.1.
(
80
)	Rodière, P.: „Libre circulation des personnes et citoyenneté européenne dans la jurisprudence de la Cour de justice“, In: Revue trimestrielle de droit européen, 2006, vol. 42 (1), s. 163, najmä s. 164.
(
81
)	Rozsudky Baumbast a R, už citovaný, bod 84, Trojani, už citovaný, bod 31, a Zhu a Chen, už citovaný, bod 26.
(
82
)	Pozri návrhy, ktoré predniesol generálny advokát La Pergola 1. júla 1997 vo veci, o ktorej sa rozhodlo rozsudkom Martínez Sala, už citovaný, a návrhy, ktoré predniesol generálny advokát Cosmas 16. marca 1999 vo veci Wijsenbeek (rozsudok z 21. septembra 1999, C-378/97, Zb. s. I-6207).
(
83
)	Rozsudok Baumbast a R, už citovaný, bod 86.
(
84
)	Rozsudky Kaba, už citovaný, bod 30; Baumbast a R, už citovaný, bod 85; zo 6. marca 2003, Kaba, C-466/00, Zb. s. I-2219, bod 46; Trojani, už citovaný, bod 32, a Zhu a Chen, už citovaný, bod 26.
(
85
)	Rozsudok z 23. marca 2006, Komisia/Belgicko, C-408/03, Zb. s. I-2647, bod 64.
(
86
)	Tamže, bod 65.
(
87
)	Tamže, bod 36.
(
88
)	Tamže, bod 37.
(
89
)	Rozsudky Zhu a Chen, už citovaný, bod 30, a z 23. marca 2006, Komisia/Belgicko, bod 40.
(
90
)	Bod 2.4.
(
91
)	Bod 2.10.4.