62022CC0021
NÁVRHY GENERÁLNEHO ADVOKÁTA
MANUEL CAMPOS SÁNCHEZ‑BORDONA
prednesené 23. marca 2023 (
1
)
Vec C‑21/22
OP,
za účasti:
Justyny Gawlicovej, notárka
[návrh na začatie prejudiciálneho konania, ktorý podal Sąd Okręgowy w Opolu (Krajský súd Opole, Poľsko)]
„Prejudiciálne konanie – Súdna spolupráca v občianskych veciach – Právomoc, rozhodné právo, uznávanie a výkon rozhodnutí a prijatie a výkon verejných listín v dedičských veciach – Nariadenie (EÚ) č. 650/2012 – Pôsobnosť – Voľba rozhodného práva – Bilaterálna dohoda medzi členským štátom a tretím štátom“
1.
V prejednávanom návrhu na začatie prejudiciálneho konania sa od Súdneho dvora žiada, aby po druhý raz v súvislosti s tým istým skutkovým stavom (
2
) podal výklad nariadenia (EÚ) č. 650/2012 (
3
).
2.
Súdny dvor musí konkrétne okrem iného na základe článkov 22 a 75 uvedeného nariadenia rozhodnúť, či
–
osoba, ktorá nie je občanom Európskej únie, má právo zvoliť si právny poriadok svojho štátu za právo, ktorým sa bude spravovať dedenie jej celého dedičstva (prvá prejudiciálna otázka),
–
v prípade, ak existuje bilaterálny dohovor medzi Poľskom a Ukrajinou, v ktorom nie je výslovne stanovená možnosť zvoliť si rozhodné právo v dedičských veciach, túto možnosť poskytuje nariadenie č. 650/2012 (druhá prejudiciálna otázka).
3.
Na základe žiadosti Súdneho dvora sa v týchto návrhoch budem zaoberať len druhou otázkou, čo si vyžaduje preskúmať vplyv článku 75 nariadenia č. 650/2012 na spor vo veci samej. (
4
)
I. Právny rámec
A. Právo Európskej únie
1.
ZFEÚ
4.
Článok 351 prvý a druhý odsek stanovuje:
„Ustanovenia zmlúv neovplyvnia práva a povinnosti vyplývajúce z dohôd uzavretých pred 1. januárom 1958 alebo pre pristupujúce štáty pred dňom ich prístupu medzi jedným alebo viacerými členskými štátmi na jednej strane a jedným alebo viacerými tretími krajinami na strane druhej.
V prípade, že tieto dohody sú nezlučiteľné so zmluvami, členský štát alebo dotknuté štáty podniknú vhodné opatrenia na odstránenie zistených nezlučiteľností. Ak je to potrebné, členské štáty si na dosiahnutie tohto cieľa môžu poskytnúť vzájomnú pomoc a zaujať spoločný postoj.“
2.
Nariadenie č. 650/2012
5.
V odôvodnení 37 sa uvádza:
„S cieľom umožniť občanom využívať výhody vnútorného trhu pri úplnej právnej istote by im toto nariadenie malo umožniť vopred poznať rozhodné právo pre ich dedičstvo. Mali by sa zaviesť harmonizované kolízne normy, aby sa zamedzilo protichodným výsledkom. Základné pravidlo by malo zabezpečiť, že sa dedenie bude predvídateľne spravovať právnym poriadkom, s ktorým má úzku väzbu. Z dôvodu právnej istoty a s cieľom predísť rozdeleniu dedičstva na niekoľko častí by sa malo uvedeným právnym poriadkom spravovať celé dedičstvo, t. j. všetok majetok tvoriaci dedičstvo bez ohľadu na povahu majetku a bez ohľadu na to, či sa majetok nachádza v inom členskom štáte alebo v treťom štáte.“
6.
Odôvodnenie 38 stanovuje:
„Týmto nariadením by sa malo občanom umožniť vopred usporiadať svoje dedičstvo prostredníctvom voľby rozhodného práva pre dedenie po nich. Táto voľba by mala byť obmedzená na právny poriadok štátu, ktorého sú štátnymi príslušníkmi, aby sa zaručila väzba medzi zosnulým a zvoleným právnym poriadkom a predišlo tomu, že sa právny poriadok zvolí s úmyslom zmariť legitímne očakávania osôb oprávnených na povinný dedičský podiel.“
7.
V odôvodnení 73 je vysvetlené:
„Dodržiavanie medzinárodných záväzkov prijatých členskými štátmi znamená, že týmto nariadením by nemalo byť dotknuté uplatňovanie medzinárodných dohovorov, ktorých zmluvnými stranami sú v čase prijatia tohto nariadenia jeden alebo viac členských štátov. … Na zachovanie súladu so všeobecnými cieľmi tohto nariadenia je však potrebné, aby toto nariadenie malo medzi členskými štátmi prednosť pred dohovormi uzavretými výlučne medzi dvoma alebo viacerými z nich v rozsahu, v akom sa týkajú otázok upravených v tomto nariadení.“
8.
Článok 12 s názvom „Obmedzenie konania“ v odseku 1 stanovuje:
„Ak je súčasťou dedičstva majetok nachádzajúci sa v treťom štáte, súd, ktorý začal v dedičskej veci konať, môže na žiadosť niektorého z účastníkov rozhodnúť, že o takomto majetku nebude konať, ak sa možno odôvodnene domnievať, že jeho rozhodnutie týkajúce sa takéhoto majetku nebude v danom treťom štáte uznané, prípadne vyhlásené za vykonateľné.“
9.
Článok 22 s názvom „Voľba práva“ v odseku 1 stanovuje:
„Osoba si môže za rozhodné právo, ktorým sa bude spravovať dedenie jej celého dedičstva, zvoliť právny poriadok štátu, ktorého je v čase voľby alebo úmrtia štátnym príslušníkom.“
10.
Článok 75 s názvom „Vzťah k existujúcim medzinárodným dohovorom“ znie:
„1.   Týmto nariadením nie je dotknuté uplatňovanie medzinárodných dohovorov, ktorých zmluvnou stranou je v čase prijatia tohto nariadenia jeden alebo viacero členských štátov a ktoré sa týkajú otázok upravených v tomto nariadení.
…
2.   Bez ohľadu na odsek 1 má toto nariadenie medzi členskými štátmi prednosť pred dohovormi uzavretými výlučne medzi dvoma alebo viacerými z nich v rozsahu, v akom sa týkajú otázok upravených v tomto nariadení.
…“
B. Poľské právo
11.
Dohovor medzi Poľskou republikou a Ukrajinou o právnej pomoci a právnych vzťahoch v občianskych a trestných veciach z 24. mája 1993 (ďalej len „dohovor“ alebo „bilaterálny dohovor“) v článku 37 stanovuje:
„Právne vzťahy týkajúce sa dedenia hnuteľných vecí sa spravujú právnym poriadkom zmluvnej strany, ktorej štátnym príslušníkom bol zosnulý v čase smrti.
Právne vzťahy týkajúce sa dedenia nehnuteľností sa spravujú právnym poriadkom zmluvnej strany, na území ktorej sa nehnuteľnosť nachádza.
Pri posudzovaní, či je majetok, ktorý je súčasťou dedičstva, hnuteľnou vecou alebo nehnuteľnosťou, sa použije právny poriadok zmluvnej strany, na území ktorej sa majetok nachádza.“
II. Skutkový stav, spor vo veci samej a prejudiciálne otázky
12.
OP, ktorá je ukrajinskou štátnou príslušníčkou a má bydlisko v Poľsku, je spoluvlastníčkou nehnuteľnosti určenej na bývanie nachádzajúcej sa v Poľsku. V Poľsku požiadala notára, aby formou notárskej zápisnice spísal závet obsahujúci okrem iných ustanovení voľbu ukrajinského práva ako rozhodného práva pre dedenie jej dedičstva.
13.
Notár odmietol spísať závet formou notárskej zápisnice, keďže sa domnieval, že voľba práva v závete by bola protiprávna. (
5
) Svoje zamietavé rozhodnutie odôvodnil takto:
–
podľa uznesenia Sąd Okręgowy w Opolu (Krajský súd Opole, Poľsko) z 28. februára 2020, ktoré bolo vydané v podobnej situácii, článok 22 nariadenia č. 650/2012 priznáva právo zvoliť si rozhodné právo iba štátnym príslušníkom členských štátov Európskej únie,
–
nezávisle od tohto výkladu článku 22 nariadenia č. 650/2012, voľba rozhodného práva by bola v rozpore s bilaterálnym dohovorom, ktorý má podľa jeho názoru prednosť pred ustanoveniami uvedeného nariadenia. Dohovor nestanovuje možnosť voľby rozhodného práva v dedičských veciach, ktorým je podľa článku 37 dohovoru v prípade, ak ide hnuteľné veci, právny poriadok štátu, ktorého štátnym príslušníkom je zosnulý, a v prípade, ak ide o nehnuteľnosti, právny poriadok štátu, na ktorého území sa nehnuteľnosti nachádzajú.
14.
OP napadla zamietavé rozhodnutie notára opravným prostriedkom na vnútroštátnom súde z dôvodu, že toto rozhodnutie vychádza z nesprávneho výkladu článkov 22 a 75 nariadenia č. 650/2012. Najmä uviedla, že
–
článok 22 dovoľuje, aby si „osoba“ mohla zvoliť právny poriadok svojej krajiny ako rozhodné právo pre dedenie. Nariadenie č. 650/2012 má univerzálny charakter, ako to vyplýva z jeho článku 20,
–
cieľom článku 75 ods. 1 nariadenia č. 650/2012 je zaručiť súlad medzi týmto nariadením a povinnosťami vyplývajúcimi z dohôd uzavretých medzi členskými štátmi a tretími krajinami. Vzhľadom na to, že bilaterálny dohovor neupravuje voľbu rozhodného práva pre dedenie, uplatnenie článku 22 nariadenia č. 650/2012 nie je nezlučiteľné s týmto dohovorom,
–
OP si mohla zvoliť rozhodné právo v súlade s článkom 22 nariadenia č. 650/2012 spísaním závetu v inom členskom štáte, v ktorom sa toto nariadenie uplatňuje a ktorý nemá uzavretú bilaterálnu dohodu s Ukrajinou,
–
výklad, ktorý podal notár, je nezlučiteľný so zásadou celistvosti dedičstva, keďže by spôsobil rozdelenie dedičstva na niekoľko častí.
15.
Notár vo svojom vyjadrení k opravnému prostriedku trval na tom, že bilaterálny dohovor zavádza samostatný režim na určenie rozhodného práva pre dedenie. Tento režim má podľa jeho názoru prednosť pred režimom stanoveným v nariadení č. 650/2012 vrátane článku 22 tohto nariadenia.
16.
Za týchto okolností Sąd Okręgowy w Opolu (Krajský súd Opole), ktorý má rozhodnúť spor, kladie Súdnemu dvoru nasledujúce prejudiciálne otázky:
„1.
Má sa článok 22 [nariadenia č. 650/2012] vykladať v tom zmysle, že osoba, ktorá nie je občanom Európskej únie, má právo zvoliť si právny poriadok štátu, ktorého je štátnym príslušníkom, za právny poriadok, ktorým sa bude spravovať dedenie jej celého dedičstva?
2.
Má sa článok 75 nariadenia č. 650/2012 v spojení s článkom 22 tohto nariadenia vykladať v tom zmysle, že v prípade, keď bilaterálna dohoda uzatvorená medzi členským štátom a tretím štátom neupravuje voľbu rozhodného práva v dedičskej veci, ale stanovuje toto právo, štátny príslušník takéhoto tretieho štátu, ktorý má bydlisko [v uvedenom štáte] viazanom touto bilaterálnou dohodou, si môže zvoliť rozhodné právo?“
III. Konanie na Súdnom dvore
17.
Návrh na začatie prejudiciálneho konania bol doručený do kancelárie Súdneho dvora 7. januára 2022.
18.
Písomné pripomienky predložili notár, španielska, maďarská a poľská vláda, ako aj Európska komisia.
19.
Uskutočnenie pojednávania sa nepovažovalo za nevyhnutné.
IV. Analýza
20.
V situácii, ktorá vyvolala spor vo veci samej, by sa v zásade mohli uplatniť tak nariadenie č. 650/2012, ako aj bilaterálny poľsko‑ukrajinský dohovor. (
6
)
21.
Keďže sa môžu uplatniť viaceré predpisy, je potrebné rozhodnúť, ktorý z nich má prednosť. Účinky uvedenej voľby boli vysvetlené pri citácií relevantných ustanovení:
–
na základe nariadenia č. 650/2012 by si OP mohla vo svojom závete za rozhodné právo pre dedenie celého svojho dedičstva zvoliť právny poriadok štátu, ktorého je štátnou príslušníčkou (ukrajinský právny poriadok),
–
OP by naopak nemala túto možnosť, ak by skutočnosť, že bilaterálny dohovor neupravuje voľbu rozhodného práva, znamenala, že taká možnosť je vylúčená. (
7
)
22.
Za týchto okolností vnútroštátny súd žiada o výklad článku 75 nariadenia č. 650/2012 v spojení s článkom 22 tohto nariadenia.
23.
Písomné pripomienky predložené v konaní na Súdnom dvore sa vo všeobecnosti zameriavajú na odsek 1 článku 75 (konkrétne na jeho prvú vetu). (
8
) Domnievam sa však, že na správne pochopenie odseku 1 je potrebné zohľadniť aj odsek 2.
24.
Oba odseky ako celok predstavujú ustanovenie o zlučiteľnosti, resp. koordinačné ustanovenie,
–
ktorého cieľom je zabezpečiť dodržiavanie medzinárodnoprávnych záväzkov, ktoré členské štáty (
9
) prijali pred prijatím nariadenia č. 650/2012 (odsek 1),
–
ktoré zároveň rešpektuje ciele nariadenia č. 650/2012, a preto má toto nariadenie automaticky prednosť pred dohovormi, ktorých zmluvnými stranami sú len dva alebo viaceré členské štáty (odsek 2).
25.
Ak ide o bilaterálny dohovor uzavretý medzi členským štátom a tretím štátom (
10
) pred prijatím nariadenia č. 650/2012, presným významom článku 75 tohto nariadenia by mohol byť význam, ktorý vyplýva priamo z jeho doslovného znenia.
26.
Na prvý pohľad totiž odseky 1 a 2 článku 75 vo vzájomnej súvislosti podporujú názor, že dohovor, ktorý má také znaky, má automaticky prednosť pred nariadením č. 650/2012, ak vznikne rozpor medzi nimi. (
11
) Podľa článku 75 ods. 1 nariadenia č. 650/2012 „týmto nariadením nie je dotknuté uplatňovanie medzinárodných dohovorov, ktorých zmluvnou stranou je v čase prijatia tohto nariadenia jeden alebo viacero členských štátov a ktoré sa týkajú otázok upravených v tomto nariadení“.
27.
Uvedené stanovisko by však bolo možné označiť za unáhlené, ak – ako sa tvrdí v iných pripomienkach predložených Súdnemu dvoru (
12
) – by sa analogicky mala uplatniť judikatúra vydaná v súvislosti s článkom 57 Bruselského dohovoru (
13
) a článkom 71 nariadenia č. 44/2001 (
14
).
28.
Skôr než sa budem zaoberať prejudiciálnou otázkou ako takou, preskúmam tieto odlišné prístupy.
A. Zlučiteľnosť nariadenia č. 650/2012 s medzinárodnými dohovormi uzavretými pred jeho prijatím
29.
Článok 75 nariadenia č. 650/2012 nie je izolovaným ustanovením v európskych právnych nástrojoch týkajúcich sa súdnej spolupráce v občianskych a obchodných veciach.
30.
Iné dohovory a nariadenia týkajúce sa vzťahov medzi jednotlivcami v európskom priestore slobody, bezpečnosti a spravodlivosti obsahujú ustanovenia, ktoré majú podobné znenie. Tak je to v prípade článku 57 Bruselského dohovoru (
15
), článku 71 nariadenia č. 44/2001 (
16
) a rovnakého ustanovenia nariadenia (EÚ) č. 1215/2012 (
17
), článku 69 nariadenia (EÚ) č. 4/2009 (
18
) alebo článku 62 nariadenia (EÚ) č. 2016/1103 (
19
).
31.
Možno konštatovať, že tieto ustanovenia sú v podstate identické (
20
), keďže
–
stanovujú cieľ neovplyvniť uplatňovanie medzinárodných dohovorov, ktorých zmluvnou stranou sú jeden alebo viaceré členské štáty a ktoré upravujú rovnaké otázky,
–
napriek tomu zavádzajú odchýlky, ak sa tieto dohovory uplatňujú medzi členskými štátmi.
32.
Súdny dvor, ktorý rozhodoval o Bruselskom dohovore a nariadení č. 44/2001, konštatoval, že koordinačné ustanovenie, ktoré sa nachádza v článku 57 Bruselského dohovoru a v článku 71 nariadenia č. 44/2001:
–
odkazuje na dohody uzavreté medzi všetkými členskými štátmi alebo len medzi niektorými z nich, pričom podmienkou ich prednosti pred európskym právnym nástrojom nie je, aby išlo o dohovory, ktorých zmluvnými stranami sú aj tretie štáty, (
21
)
–
ak v dohovore, ktorý je osobitný z dôvodu predmetu úpravy, nie je stanovené konkrétne riešenie určitého problému, a toto riešenie existuje v právnych predpisoch Únie, členské štáty uplatnia právne predpisy Únie, (
22
)
–
ak je sporné, či sa majú uplatniť ustanovenia dohovoru alebo európskeho právneho nástroja, majú prednosť ustanovenia dohovoru, a to nielen vo vzťahoch s tretími štátmi, ale aj medzi členskými štátmi, (
23
)
–
uplatnením pravidiel stanovených osobitnými dohovormi v oblastiach, ktoré upravujú, členskými štátmi však nemôžu byť dotknuté zásady, na ktorých je založená súdna spolupráca v občianskych a obchodných veciach v Európskej únii. (
24
) Koordinačné ustanovenie „nemôže mať rozsah, ktorý by bol v rozpore so zásadami, na ktorých je založená právna úprava, ktorej je súčasťou“ (
25
).
33.
Už som uviedol, že v niektorých pripomienkach účastníkov tohto prejudiciálneho konania sa odporúča uplatniť túto judikatúru (presnejšie jej modus operandi) aj na výklad článku 75 nariadenia č. 650/2012.
34.
V tejto súvislosti mám určité pochybnosti.
35.
Nepovažujem za obzvlášť problematické, že koordinačné ustanovenie Bruselského dohovoru a nariadení, ktorými bol tento dohovor nahradený, upravuje vzťah medzi nimi a dohovormi, ktoré sú osobitné z dôvodu predmetu úpravy, zatiaľ čo koordinačné ustanovenie uvedené v nariadení č. 650/2012 sa vzťahuje na ktorýkoľvek dohovor, ktorý sa týka otázok upravených aj v tomto nariadení.
36.
Domnievam sa, že tento rozdiel neovplyvňuje vzťahy medzi medzinárodnými dohovormi a nariadením č. 650/2012 do takej miery, že by viedol k iným výsledkom, než aké boli uvedené v rámci Bruselského dohovoru a neskorších nariadení.
37.
Podľa môjho názoru:
–
všeobecný dohovor o právnej pomoci (akým je dohovor, o ktorý ide v prejednávanej veci) je jedným z dohovorov uvedených v článku 75 nariadenia č. 650/2012, ak sa niektoré z ustanovení tohto dohovoru vzťahuje na otázky, ktoré upravuje aj uvedené nariadenie,
–
v takých prípadoch sa však povinnosť dodržiavať dohovor, ktorá vyplýva z článku 75 nariadenia č. 650/2012, nevzťahuje na celý jeho obsah: týka sa len ustanovení dohovoru, ktoré upravujú rovnakú oblasť ako iné ustanovenia európskeho právneho nástroja,
–
pokiaľ ide o otázky týkajúce sa dedenia, ktoré dohovor neupravuje a ktoré naopak upravuje nariadenie č. 650/2012, členské štáty, ktoré sú zmluvnými stranami dohovoru, uplatnia nariadenie. (
26
)
38.
Uplatnenie iných aspektov citovanej judikatúry na prejednávanú vec podľa môjho názoru vyvoláva viac ťažkostí.
39.
V prvom rade prednosť medzinárodných dohovorov pred nariadením č. 650/2012 v prípade, ak je sporné, či sa majú uplatniť ustanovenia týchto dohovorov alebo ustanovenia tohto nariadenia, bola vylúčená článkom 75 ods. 2 nariadenia č. 650/2012 v prípade dohovorov, ktorých zmluvnými stranami sú len členské štáty. (
27
) V tomto smere sa nariadenie č. 650/2012 odchyľuje od určitých konštatovaní Súdneho dvora, ktoré som spomenul vyššie. (
28
)
40.
V druhom rade nie som si istý, či a ako by bolo možné uplatniť na prejednávanú vec judikatúru Súdneho dvora, podľa ktorej je na základe výkladu článku 57 Bruselského dohovoru a článku 71 ods. 1 nariadenia č. 44/2001 uplatnenie medzinárodných dohovorov členskými štátmi podmienené tým, že ním nebudú dotknuté „zásady, na ktorých je založená súdna spolupráca v občianskych a obchodných veciach v rámci Únie“ (
29
).
41.
Moje pochybnosti sú čiastočne spôsobené tým, že dosah uvedenej judikatúry nie je príliš jasný. (
30
) Súdny dvor ho v rozsudku TNT Express Nederland obmedzil na „vzťah[y] medzi členskými štátmi“ (
31
), pričom v tom istom rozsudku, ako aj v rozsudku Nipponkoa Insurance poukázal na uplatňovanie dohovorov „v rámci Únie“, (
32
) čo je slovné spojenie, ktoré je ešte menej presné než prvé uvedené slovné spojenie. Napokon v rozsudku Nickel & Goeldner Spedition sa nenachádza nijaká podobná zmienka. (
33
)
42.
Dodávam, že tieto rozsudky nestanovujú nijakú odchýlku pre prípad, že členský štát, ktorý je zmluvnou stranou medzinárodnej dohody, by musel ignorovať záväzky vyplývajúce z tejto dohody, aby neporušil zásady, na ktorých je založená súdna spolupráca v občianskych a obchodných veciach v rámci Európskej únie.
43.
Nemôžem však súhlasiť s názorom, že za uvedených okolností má právo Únie automaticky prednosť, a to do takej miery, že ohrozí uplatňovanie medzinárodného dohovoru vo vzťahu k tretím štátom. Skôr si myslím, že Súdny dvor jednoducho ešte nerozhodol o tejto otázke v oblasti súdnej spolupráce v občianskych a obchodných veciach. (
34
)
44.
Rozhodol však o nej v iných situáciách, v ktorých:
–
výslovne konštatoval, že „členské štáty pri plnení záväzkov prijatých v zmysle medzinárodných dohôd – bez ohľadu na to, či ide o dohodu medzi členskými štátmi alebo medzi členským štátom a jedným alebo viacerými tretími štátmi – musia s výhradou ustanovení článku 307 ES rešpektovať záväzky, ktoré im vyplývajú z práva Spoločenstva“ (
35
),
–
ďalej uviedol, že výnimkou z tohto pravidla môže byť potreba zachovať rovnováhu a vzájomnosť, na ktorých sú založené dohody uzavreté medzi členským štátom a tretím štátom, kým je tento štát tretím štátom. (
36
)
45.
Domnievam sa, že tieto úvahy možno uplatniť aj na oblasť cezhraničnej súdnej spolupráce v občianskych a obchodných veciach.
46.
Uzavretie dohovoru v tejto oblasti je výsledkom rokovania, v rámci ktorého sa vymedzia práva a povinnosti štátov, ktoré sú zmluvnými stranami, na základe zásady vzájomnosti.
47.
Domnievam sa, že je to mimoriadne jasné v prípade širokospektrálnych dohôd, ako je bilaterálna dohoda medzi Poľskom a Ukrajinou z roku 1993, ktorých cieľom je za veľmi špecifických historických okolností vytvoriť systém súdnej vzájomnej právnej pomoci v občianskych a trestných veciach, ako aj vzájomne priznať výhody ich štátnym príslušníkom.
48.
Aj keby sa z dôvodu daných okolností malo konštatovať, že k uplatneniu bilaterálneho dohovoru v Poľsku došlo „v rámci Únie“, domnievam sa, že pred uprednostnením európskych predpisov by bolo potrebné určiť, či členský štát ich dodržiavaním ohrozuje rovnováhu práv a povinností, ktoré obom zmluvným stranám vyplývajú z dohovoru. (
37
)
49.
Ak by existoval rozpor medzi zásadami alebo pravidlami (
38
) európskeho právneho nástroja (nariadenia č. 650/2012), ktorý platí v členskom štáte (Poľsku), a zásadami alebo pravidlami bilaterálneho dohovoru, ktorým tento štát uzavrel pred svojím pristúpením k Únii (
39
) s tretím štátom (Ukrajinou), bezpodmienečná povinnosť členského štátu dodržiavať zásady a pravidlá práva Únie by nemusela byť v každom prípade správnym riešením. (
40
)
50.
Podľa môjho názoru však v rozsahu relevantnom pre prejednávanú vec neexistuje skutočný rozpor medzi nariadením č. 650/2012 a bilaterálnym dohovorom. Nižšie vysvetlím prečo.
B. Neexistencia rozporu
1.
Riešenie v bilaterálnom dohovore
51.
Ako som už uviedol, bilaterálny dohovor bol uzavretý pred pristúpením Poľska k Únii a tiež pred tým, ako si Únia v tejto oblasti vyhradila výlučnú právomoc. (
41
)
52.
Pokiaľ ide o dedičské veci, v bilaterálnom dohovore bol použitý dualistický model, resp. model deľby: pokiaľ ide o hnuteľné veci, uplatní sa právny poriadok štátu, ktorého štátnym príslušníkom bol zosnulý v čase smrti, a pokiaľ ide o nehnuteľnosti, uplatní sa právny poriadok štátu, v ktorom sa nehnuteľnosti nachádzajú.
53.
Uvedené kolízne normy sú v súlade s inými normami výlučnej právomoci, takže orgán každého štátu uplatní svoj právny poriadok na dedičstvo, ktoré má prejednať. (
42
)
54.
V nasledujúcich úvahách budem vychádzať z predpokladu (alebo skôr z pracovnej hypotézy), že skutočnosť, že bilaterálny dohovor neupravuje voľbu práva v dedičských veciach, znamená, že táto voľba je v prípade dedenia, na ktoré sa vzťahuje uvedený dohovor, vylúčená. (
43
)
2.
Riešenie v nariadení č. 650/2012
55.
Nariadenie č. 650/2012 bolo prijaté s cieľom uľahčiť jednotlivcom výkon ich práv v dedičských veciach, ktoré majú cezhraničné dôsledky.
56.
Normotvorca Únie totiž stanovil normy týkajúce sa právomoci a rozhodného práva v dedičských veciach, ktoré majú cezhraničné dôsledky, ako aj uznávania (alebo prijatia) a výkonu rozhodnutí vydaných a verejných listín vyhotovených v jednom členskom štáte v inom členskom štáte.
57.
Nariadenie č. 650/2012 odzrkadľuje určité legislatívne rozhodnutia, pričom niektoré z nich by bolo možné označiť za „zásady“ systému. (
44
) V prejednávanej veci vzniká otázka, či sú zásada autonómie vôle a zásada celistvosti dedičstva takými zásadami.
a)
Slobodná voľba práva
58.
Vnútroštátny súd žiada Súdny dvor, aby objasnil, „či sloboda voľby rozhodného práva patrí k zásadám týkajúcim sa fungovania nariadenia č. 650/2012“. Ak je to tak, chce vedieť, či je dohovor, ktorý vylučuje takú slobodu, „v rozpore so zásadami, na ktorých spočíva súdna spolupráca v občianskych a obchodných veciach v Únii“.
59.
Podľa môjho názoru treba na túto otázku odpovedať záporne.
60.
Autonómia vôle zohráva (z koncepčného hľadiska) pri dedení, ktoré má cezhraničné dôsledky, podľa právnej úpravy Únie obmedzenú úlohu.
61.
Na účely určenia rozhodného práva nariadenie č. 650/2012 stanovuje objektívny hraničný ukazovateľ, ktorým je obvyklý pobyt zosnulého v čase smrti. Možnosť zvoliť si odlišný právny poriadok na základe článku 22 tohto nariadenia je obmedzená, pokiaľ ide o jej predmet (možno si zvoliť len právny poriadok, ktorého štátnym príslušníkom je zosnulý), a navyše podlieha formálnym požiadavkám charakteristickým pre nakladanie s majetkom pre prípad smrti.
62.
Za týchto podmienok podľa môjho názoru nemožno autonómii vôle určiť rozhodné právo priznať postavenie základnej zásady nariadenia č. 650/2012.
63.
Domnievam sa teda, že neexistuje zásada práva Únie, ktorá by bránila tomu, aby zosnulý na základe bilaterálneho dohovoru nebol oprávnený zvoliť si rozhodné právo, ktorým sa bude spravovať dedenie jeho dedičstva. Právo Únie a fortiori nevyhnutne nevyžaduje vyložiť tento bilaterálny dohovor, ak neupravuje voľbu práva, tak, aby sa rozhodlo, že ju v skutočnosti dovoľuje.
b)
Celistvosť dedičstva
1) Ako štrukturálna zásada
64.
Celistvosť dedičstva (alebo presnejšie jednotnosť právnej úpravy dedenia) však je – na rozdiel od predchádzajúcej zásady – jednou zo zásad, z ktorých vychádza nariadenie č. 650/2012. Spomedzi viacerých prejavov celistvosti dedičstva treba zdôrazniť:
–
stanovenie jedinej okolnosti ako kritéria súdnej právomoci a hraničného ukazovateľa kolíznej normy, (
45
)
–
skutočnosť, že o celom dedičstve rozhoduje jediný súd, (
46
)
–
skutočnosť, že na dedičstvo ako súbor majetku a práv sa uplatní jedno rozhodné právo, (
47
)
–
skutočnosť, že na dedenie ako postup prechodu a nadobudnutia majetku a práv sa uplatní jedno rozhodné právo. (
48
)
65.
V Európskej únii, ktorá nemá hmotné dedičské právo, výber unitárneho alebo monistického modelu nie je výsledkom rozšírenia pôsobnosti riešení uplatňovaných v tejto oblasti na právne vzťahy s cudzím prvkom. Za súčasného stavu je celistvosť dedičstva vo vymenovaných podobách technickým riešením, ktoré lepšie zodpovedá integračným cieľom Únie:
–
keďže z neho vyplýva, že sa uplatní len jeden právny poriadok na celý majetok, ktorý je predmetom dedenia, uľahčuje občanom (
49
) nakladanie s majetkom pre prípad smrti, (
50
)
–
z pohľadu orgánu, ktorý prejednáva dedičstvo, uplatnenie jediného právneho poriadku, ideálne vlastného právneho poriadku, uľahčuje prejednanie dedičstva s medzinárodnými prvkami, (
51
)
–
tá istá skutočnosť v spojení s priznaním právomoci jedinému súdu uľahčuje voľný pohyb rozhodnutí v rámci Únie, keďže minimalizuje riziko nezlučiteľných rozhodnutí týkajúcich sa toho istého dedičstva.
66.
Jednotné zaobchádzanie s dedičstvom nebolo jediným riešením, ktoré sa uplatňovalo v členských štátoch v čase rokovaní o nariadení č. 650/2012. Normotvorca Únie si to v plnom rozsahu uvedomoval. (
52
)
67.
Skutočnosť, že toto riešenie je pomerne nové, nič nemení na tom, že je kľúčovým prvkom systému. V rozsudkoch týkajúcich sa nariadenia č. 650/2012, ktoré boli doteraz vydané, Súdny dvor potvrdil jeho „zásadný“ charakter. (
53
)
68.
Z uznania tohto charakteru vyplýva:
–
skutočnosť, že obvyklý pobyt zosnulého ako kritérium na určenie medzinárodnej súdnej právomoci alebo hraničný ukazovateľ v kolíznej norme môže byť len jeden, (
54
)
–
veľkorysé vymedzenie vecnej pôsobnosti nariadenia č. 650/2012 (
55
) (a teda aj rozhodného práva pre dedenie).
2) Zásada, ktorá nie je absolútna
69.
Je však potrebné spresniť, že celistvosť dedičstva vôbec nie je nemennou zásadou v ktorejkoľvek z oblastí, v ktorých sa uplatňuje. Podľa Súdneho dvora je zabránenie rozdeleniu dedičstva na niekoľko častí niečím, čo sa nariadenie č. 650/2012 snaží uprednostniť, (
56
) ale nie je to absolútna požiadavka. (
57
)
70.
V nariadení č. 650/2012 je uvedených mnoho prípadov, v ktorých sa s dedičstvom nezaobchádza jednotne. Svedčia o tom napríklad nasledujúce skutočnosti:
–
rozhodnutia týkajúce sa určitého majetku, ktorý je predmetom dedičstva, ako aj špecifických aspektov dedičského konania môže prijať iný súd, než je súd, ktorý má podľa nariadenia č. 650/2012 právomoc rozhodovať o celom dedičstve, (
58
)
–
súd, ktorý má právomoc podľa všeobecného pravidla, je za určitých podmienok oprávnený nerozhodnúť o majetku, ktorý je súčasťou dedičstva, nachádzajúcom sa v treťom štáte, (
59
)
–
vo viacerých prípadoch neplatí pravidlo, že právomoc má súd štátu, ktorého právny poriadok sa uplatní: patrí k nim prípad, keď si zosnulý (
60
) zvolil rozhodné právo, pokiaľ je štátnym príslušníkom tretieho štátu (
61
) (okrem nápravných opatrení, ako je spätný a ďalší odkaz podľa článku 34 nariadenia č. 650/2012), a tiež prípad, keď sa voľbou určí právny poriadok členského štátu, ak nefungujú mechanizmy, ktoré majú zaručiť, aby orgán, ktorý prejednáva dedičstvo, uplatnil svoj právny poriadok, (
62
)
–
v nariadení č. 650/2012 sa počíta s rozdelením dedičstva na niekoľko častí, pričom je dovolené, aby sa konkrétne aspekty dedičského konania spravovali rôznymi právnymi poriadkami, (
63
) a tiež s tým, že za určitých podmienok sa na dedenie určitého majetku uplatní lex rei sitae. (
64
)
3) Vplyv článku 12 ods. 1 nariadenia č. 650/2012
71.
Domnievam sa, že spomedzi všetkých výnimiek zo zásady celistvosti dedičstva uvedených v nariadení č. 650/2012 treba – vzhľadom na jej význam pre toto prejudiciálne konanie – poukázať na výnimku, ktorá je stanovená v článku 12 ods. 1 tohto nariadenia. Normotvorca Únie v tomto ustanovení podľa môjho názoru (nevyhnutne) uznal existenciu viacerých spôsobov zaobchádzania s dedičstvom s medzinárodnými prvkami. (
65
)
72.
V praxi sa konštatuje, že prijatie unitárneho regulačného modelu bez odchýlok je riešením, ktoré je nemôže byť úspešné, pokiaľ sú súčasťou dedičstva nehnuteľnosti nachádzajúce sa v štátoch, ktoré si zvolili opačný model (dualistický model, resp. model deľby).
73.
V týchto krajinách:
–
uplatnenie lex rei sitae je obvykle povinné v prípade nehnuteľností nachádzajúcich sa na území daného štátu,
–
medzinárodná súdna právomoc vo veciach týkajúcich sa dedenia týchto nehnuteľností je stanovená ako výlučná,
–
v dôsledku toho je opodstatnené odmietnuť uznanie cudzích rozhodnutí týkajúcich sa takých nehnuteľností. (
66
)
74.
V rámci Únie členské štáty viazané nariadením č. 650/2012 prijali unitárny model a nemôžu namietať proti tomu, aby sa na dedenie nehnuteľností nachádzajúcich sa na ich území uplatnil cudzí právny poriadok (
67
) alebo aby orgány iných členských štátov prijali rozhodnutia týkajúce sa týchto nehnuteľností.
75.
Naproti tomu nariadenie č. 650/2012 pripúšťa značné odchýlky, keďže prostredníctvom článku 12 ods. 1 umožňuje, aby súd, ktorý má právomoc, na základe svojich predpisov nerozhodol o majetku nachádzajúcom sa v tretích štátoch, ak existuje obava, že toto rozhodnutie nebude v takých štátoch uznané, prípadne vyhlásené za vykonateľné.
76.
Článok 12 ods. 1 nariadenia č. 650/2012 je založený predovšetkým na myšlienke, že tretie štáty sa budú domáhať výlučnej právomoci na rozhodovanie o dedení nehnuteľností nachádzajúcich sa na ich území. Predpoklad, že rozhodnutie nebude účinné v treťom štáte, však môže byť založený na ktoromkoľvek inom dôvode, ktorý stanovuje právny poriadok tohto štátu: napríklad na tom, že nebol uplatnený právny poriadok štátu, v ktorom sa nachádza nehnuteľnosť. (
68
)
77.
Potenciálnym dôsledkom článku 12 ods. 1 nariadenia č. 650/2012 je narušenie jednotného zaobchádzania s dedičstvom:
–
pokiaľ ide o medzinárodnú súdnu právomoc, ak súd, ktorý má právomoc podľa nariadenia č. 650/2012, vylúči zo svojho rozhodnutia určitý majetok, ktorý je súčasťou dedičstva, lebo sa obáva, že toto rozhodnutie nebude účinné v treťom štáte, v ktorom sa tento majetok nachádza, je opodstatnené, aby dotknuté osoby uplatnili svoje nároky na súdoch posledného uvedeného štátu,
–
čo sa týka lex successionis, vzhľadom na to, že tieto súdy ho určujú podľa svojich kolíznych noriem, rozdelenie dedičstva možno predpokladať, ak sa právny poriadok, ktorý sa určí, nezhoduje s právnym poriadkom, ktorý sa na základe nariadenia č. 650/2012 uplatní na zvyšok dedičstva.
78.
Vzhľadom na narušenie jednotného zaobchádzania je potrebné uznať, že existujú aj iné možnosti úpravy dedenia, než je unitárny model. Normotvorca Únie v článku 12 ods. 1 nariadenia č. 650/2012 dal najavo, že si je vedomý toho, že tretie štáty si zvolili model deľby dedičstva, a vyjadril ochotu rešpektovať ho z praktických dôvodov, a to aj napriek dôsledkom, ktoré z neho vyplývajú a ktoré som opísal.
79.
Podľa môjho názoru uznanie vyjadrené v článku 12 nariadenia č. 650/2012 (jednostranný predpis) neplatí v menšej, ale vo väčšej miere, ak sa dualistické riešenie začlení do bilaterálneho dohovoru medzi členským štátom a tretím štátom, o aký ide v prejednávanej veci, uzavretého pred prijatím uvedeného nariadenia. Okrem toho v samotnom nariadení č. 650/2012 sa uvádza, že ním nemá byť dotknuté uplatňovanie týchto medzinárodných dohovorov.
C. Subsidiárne: ak by existoval rozpor
80.
Ak by Súdny dvor konštatoval rozpor medzi zásadami nariadenia č. 650/2012 a bilaterálnym dohovorom, navrhujem vyložiť článok 75 nariadenia č. 650/2012 z hľadiska článku 351 ZFEÚ.
81.
Článok 351 ZFEÚ upravuje súbežné uplatnenie práva Únie a určitých dohovorov, ktorých zmluvnou stranou sú členské štáty a tretie štáty. Slovami Súdneho dvora, tento článok „je pravidlom, ktoré môže, pokiaľ sú splnené podmienky jeho uplatnenia, umožniť odchýlky z uplatňovania práva Únie, vrátane primárneho práva“ (
69
).
82.
Rozpory medzi dohovorom uzavretým pred pristúpením členského štátu a právnym predpisom Únie môžu byť jedným z týchto dôvodov na uplatnenie odchýlky. (
70
)
83.
Pred vyvodením takého dôsledku však členské štáty majú podľa článku 351 druhého odseku ZFEÚ povinnosť podniknúť všetky vhodné opatrenia na odstránenie existujúcich nezlučiteľností medzi právom Únie a predmetným medzinárodným dohovorom. (
71
)
84.
Z tohto predpokladu vyplýva:
–
v prvom rade, že členský štát musí odstrániť rozpor výkladom dohody v súlade s právom Únie, a to v najväčšej možnej miere a v súlade s medzinárodným právom, (
72
)
–
v druhom rade, že ak by to nebolo možné, členský štát by musel prijať opatrenia potrebné na odstránenie nesúladu dohovoru s právom Únie, a to prípadne aj tým, že by pristúpil k jeho vypovedaniu. Kým nedôjde k odstráneniu tohto nesúladu, článok 351 prvý odsek ZFEÚ ho oprávňuje naďalej uplatňovať dohovor. (
73
)
85.
Ak by sa vyššie uvedené úvahy uplatnili v prejednávanej veci, znamenalo by to, že Poľsko by sa muselo pokúsiť zosúladiť výklad bilaterálneho dohovoru s nariadením č. 650/2012, a to pri dodržaní medzinárodného práva. (
74
)
86.
Pokiaľ by uvedený pokus nebol úspešný, Poľsko by malo zvážiť zmenu dohovoru alebo jeho vypovedanie. Dovtedy právo Únie oprávňuje Poľsko uplatňovať dohovor, aby dodržalo uzavretý medzinárodný záväzok.
V. Návrh
87.
Na základe vyššie uvedeného navrhujem odpovedať na otázku, ktorú položil Sąd Okręgowy w Opolu (Krajský súd Opole, Poľsko), takto:
Článok 75 nariadenia Európskeho parlamentu a Rady (EÚ) č. 650/2012 zo 4. júla 2012 o právomoci, rozhodnom práve, uznávaní a výkone rozhodnutí a prijatí a výkone verejných listín v dedičských veciach a o zavedení európskeho osvedčenia o dedičstve v spojení s článkom 22 tohto nariadenia
sa má vykladať v tom zmysle, že
nebráni tomu, aby na základe bilaterálnej zmluvy uzatvorenej medzi členským štátom a tretím štátom pred pristúpením členského štátu k Európskej únii štátny príslušník tretieho štátu, ktorý býva v členskom štáte viazanom bilaterálnou zmluvou, nebol oprávnený zvoliť si rozhodné právo pre dedenie svojho dedičstva.
(
1
)	Jazyk prednesu: španielčina.
(
2
)	Predchádzajúci návrh na začatie prejudiciálneho konania podal priamo notár. Súdny dvor ho nepovažoval za „súdny orgán“ v zmysle článku 267 ZFEÚ, a preto rozhodol, že tento návrh na začatie prejudiciálneho konania je neprípustný. Pozri uznesenie z 1. septembra 2021, OKR (Návrh na začatie prejudiciálneho konania podaný notárskym zástupcom) (C‑387/20, EU:C:2021:751).
(
3
)	Nariadenie Európskeho parlamentu a Rady zo 4. júla 2012 o právomoci, rozhodnom práve, uznávaní a výkone rozhodnutí a prijatí a výkone verejných listín v dedičských veciach a o zavedení európskeho osvedčenia o dedičstve (Ú. v. EÚ L 201, 2012, s. 107).
(
4
)	Pokiaľ ide o prvú otázku, hoci nešťastná formulácia preambuly nariadenia č. 650/2012 odôvodňuje pochybnosti vnútroštátneho súdu, odpoveď je podľa všetkého jednoznačná. Vo viacerých odôvodneniach tohto nariadenia sú spomenutí „občania“ (dokonca v niektorých zneniach „európski občania“) ako adresáti predpisu, ktorého cieľom je uľahčiť dedenie, ktoré má cezhraničné dôsledky, a prístup k výhodám, ktoré poskytuje vnútorný trh. Ak by sa tento odkaz chápal tak, že vylučuje štátnych príslušníkov tretích štátov, na dedičstvo ktorých sa z nejakého dôvodu má uplatniť nariadenie č. 650/2012, bolo by to v rozpore nielen s doslovným znením článku 22 tohto nariadenia, ale aj s inými ustanoveniami, ako je článok 20, v ktorých sa konštatuje, že toto nariadenie má univerzálny charakter.
(
5
)	Konkrétne že by odporovala článku 81 zákona o notárstve zo 14. februára 1991 (Dz. U. z roku 1991 č. 22, položka 91), podľa ktorého notár musí odmietnuť vykonanie notárskeho úkonu, ktorý je v rozpore s právnymi predpismi.
(
6
)	Používam pojem „v zásade“, lebo je sporné, či bilaterálny dohovor skutočne vylučuje voľbu rozhodného práva pre dedenie, alebo na ňu nemá nijaký vplyv: pozri poznámku pod čiarou 7. O tejto otázke môže rozhodnúť jedine vnútroštátny súd, a nie Súdny dvor, ktorý nemá právomoc vykladať uvedený dohovor.
(
7
)	Toto chápanie bilaterálneho dohovoru podporujú notár, Komisia a maďarská vláda. Tak ako OP v spore vo veci samej, aj poľská vláda v bodoch 27 až 30 svojich pripomienok tvrdí, že v uvedenom dohovore bol len opísaný status quo v oblasti rozhodného práva pre dedenie, ktorý existoval v čase jeho uzatvorenia, pričom neexistencia akejkoľvek zmienky o voľbe práva podľa poľskej vlády jednoducho svedčí o tom, že bilaterálny dohovor túto otázku neupravuje. Vnútroštátny súd sa k tomu jednoznačne nevyjadril. Ak by sa však neexistencia zmienky o možnosti voľby (tak na účely jej uznania, ako aj na účely jej odmietnutia) mala chápať tak, že štáty, ktoré sú zmluvnými stranami bilaterálneho dohovoru, túto otázku nechceli upraviť, nebolo by možné hovoriť o nezlučiteľnosti s nariadením č. 650/2012.
(
8
)	Okrem písomných pripomienok predložených Španielskym kráľovstvom, ktoré v bode 27 a nasl. svojich pripomienok odkazuje aj na odsek 2.
(
9
)	Nariadenie č. 650/2012 sa neuplatňuje v Írsku ani v Dánsku. V týchto návrhoch treba slovné spojenie „členský štát“ chápať tak, že označuje ostatné členské štáty.
(
10
)	Je nesporné, že článok 75 ods. 1 nariadenia č. 650/2012 sa vzťahuje na takéto nástroje.
(
11
)	To tvrdí vo svojich písomných pripomienkach španielska vláda (body 28 a 30) a maďarská vláda (body 10 až 16).
(
12
)	Pripomienky Komisie, bod 34 a nasl., a pripomienky notára, bod 23 a nasl.
(
13
)	Bruselský dohovor z 27. septembra 1968 o právomoci a výkone rozsudkov v občianskych a obchodných veciach [neoficiálny preklad] (Ú. v. ES L 299, 1972, s. 32).
(
14
)	Nariadenie Rady z 22. decembra 2000 o právomoci a o uznávaní a výkone rozsudkov v občianskych a obchodných veciach (Ú. v. ES L 12, 2001, s. 1; Mim. vyd. 19/004, s. 42). Tieto predpisy sa do veľkej miery zhodujú: rozdiely nie sú na účely prejednávanej veci relevantné.
(
15
)	V spojení s článkami 55 a 56.
(
16
)	V spojení s článkami 69 a 70.
(
17
)	Nariadenie Európskeho parlamentu a Rady z 12. decembra 2012 o právomoci a o uznávaní a výkone rozsudkov v občianskych a obchodných veciach (Ú. v. EÚ L 351, 2012, s. 1). Tak ako v nariadení č. 44/2001, článok 71 sa má vykladať v spojení s článkami 69 a 70.
(
18
)	Nariadenie Rady z 18. decembra 2008 o právomoci, rozhodnom práve, uznávaní a výkone rozhodnutí a o spolupráci vo veciach vyživovacej povinnosti (Ú. v. EÚ L 7, 2019, s. 1).
(
19
)	Nariadenie Rady z 24. júna 2016, ktorým sa vykonáva posilnená spolupráca v oblasti právomoci, rozhodného práva a uznávania a výkonu rozhodnutí vo veciach majetkových režimov manželov (Ú. v. EÚ L 183, 2016, s. 1).
(
20
)	Existujú však určité rozdiely medzi nimi. Niektoré sú podľa môjho názoru nepodstatné. Tak je to v prípade neexistencie slovného spojenia „bez toho, aby boli dotknuté záväzky členských štátov podľa článku [307] 351 ZFEÚ“ v článku 75 nariadenia č. 650/2012, ktoré je výslovne uvedené v iných nariadeniach. Tento odkaz sa nachádzal v článku 45 návrhu Komisie, KOM(2009) 154 v konečnom znení, ale počas prerokúvania tohto návrhu v Parlamente bol vypustený. Domnievam sa, že odkaz na ZFEÚ v uvedených právnych nástrojoch slúži len ako pripomienka: inak povedané, jeho neexistencia neznamená, že členské štáty nemusia dodržiavať záväzky stanovené v ZFEÚ v oblasti dedenia, na ktoré sa vzťahuje uvedené nariadenie (pozri v tomto zmysle bod 80 a nasl. týchto návrhov). Naproti tomu, ako uvediem nižšie, odlišné vymedzenie situácií, v ktorých má európske nariadenie prednosť pred medzinárodným dohovorom (poznámka pod čiarou 21 nižšie, pokiaľ ide o Bruselský dohovor a nariadenia, ktoré boli prijaté po ňom, a poznámku pod čiarou 27, pokiaľ ide o iné nariadenia), by mohlo mať dôsledky pri uplatnení výkladu určitých koordinačných ustanovení na iné koordinačné ustanovenia.
(
21
)	Rozsudok zo 14. júla 2016, Brite Strike Technologies (C‑230/15, EU:C:2016:560, body 49 a 50). Väčšina dohovorov uzatvorených výlučne medzi členskými štátmi už nie je účinná vo vzťahu medzi nimi, pokiaľ ide o veci, na ktoré sa uplatní Bruselský dohovor alebo nariadenia č. 44/2001 a 1215/2012: pozri články 55 a 56 Bruselského dohovoru a články 69 a 70 nariadenia č. 44/2001 a nariadenia č. 1215/2012.
(
22
)	Rozsudok zo 6. decembra 1994, Tatry (C‑406/92, EU:C:1994:400, bod 25).
(
23
)	Rozsudok zo 4. mája 2010, TNT Express Nederland (C‑533/08, EU:C:2010:243; ďalej len „rozsudok TNT Express Nederland“, body 45 až 48).
(
24
)	Rozsudok TNT Express Nederland, bod 49 a nasl., ako aj rozsudky z 19. decembra 2013, Nipponkoa Insurance (C‑452/12, EU:C:2013:858, bod 36), a zo 4. septembra 2014, Nickel & Goeldner Spedition (C‑157/13, EU:C:2014:2145, bod 38). Nižšie uvádzam pochybnosti o (takpovediac) územnej pôsobnosti tejto judikatúry: bod 41 nižšie. Z nej v každom prípade vyplýva, že pravidlo „neovplyvnenia“ neznamená – ako by sa mohlo zdať na prvý pohľad – automatické neuplatnenie európskeho právneho nástroja vždy, keď sa má uplatniť súbežne s medzinárodným dohovorom.
(
25
)	Rozsudok TNT Express Nederland, bod 51, a rozsudok z 19. decembra 2013, Nipponkoa Insurance (C‑452/12, EU:C:2013:858, bod 37). Praktické dôsledky sú uvedené v bode 55 prvého uvedeného rozsudku: dohovor „možno v rámci Únie uplatniť len vtedy, ak umožňuje dosiahnuť ciele voľného pohybu rozhodnutí v občianskych a obchodných veciach, ako aj vzájomnú dôveru vo výkon súdnictva v rámci Únie za podmienok, ktoré sú prinajmenšom rovnako priaznivé ako podmienky, ktoré vyplývajú z použitia nariadenia č. 44/2001“. Pozri tiež bod 38 druhého uvedeného rozsudku a záver bodu 39: článok 71 nariadenia č. 44/2001 „sa má vykladať v tom zmysle, že bráni tomu, aby sa medzinárodný dohovor vykladal spôsobom, ktorý nezabezpečuje dodržiavanie cieľov a zásad, na ktorých je založené toto nariadenie, za podmienok, ktoré sú prinajmenšom rovnako priaznivé ako podmienky, ktoré stanovuje toto nariadenie“.
(
26
)	Ak sa ustanovenia týkajúce sa právomoci, rozhodného práva a podobné ustanovenia súvisiace s dedením nachádzajú v dohovore so všeobecnou pôsobnosťou, ktorý stanovuje všeobecné pravidlá týkajúce sa napríklad prekážky začatej veci, súvisiacich vecí alebo uznávania a výkonu rozhodnutí, pred uplatnením ustanovení nariadenia č. 650/2012 bude potrebné objasniť, či sa tieto všeobecné pravidlá majú uplatniť aj na dedenie, na ktoré sa vzťahuje tento dohovor.
(
27
)	Nariadenie č. 650/2012 nestanovuje, čo sa stane s dohodami, ktorých zmluvnými stranami sú členské štáty a tretie štáty, vo vzťahu medzi členskými štátmi, ako to bolo podľa všetkého – na rozdiel od nariadenia č. 4/2009 – stanovené v článku 45 návrhu Komisie, KOM(2009) 154 v konečnom znení.
(
28
)	Vyššie uvedený bod 32 prvá zarážka.
(
29
)	Vyššie uvedený bod 32 posledná zarážka.
(
30
)	Mám na mysli geografický dosah. Pokiaľ ide o zásady, v uvedených rozsudkoch sa zásady, „na ktorých je založená súdna spolupráca v občianskych a obchodných veciach v rámci Únie“ stavajú na roveň zásadám, ktorými sa riadi konkrétne nariadenie, ktorého súčasťou je predmetné ustanovenie týkajúce sa zlučiteľnosti.
(
31
)	Bod 52.
(
32
)	Rozsudok TNT Express Nederland, body 53 a 54, a rozsudok z 19. decembra 2013 (C‑452/12, EU:C:2013:858, bod 38).
(
33
)	Rozsudok zo 4. septembra 2014 (C‑157/13, EU:C:2014:2145).
(
34
)	V rozsudku TNT Express Nederland a v rozsudku z 19. decembra 2013, Nipponkoa Insurance (C‑452/12, EU:C:2013:858), išlo o pravidlá prekážky začatého konania, uznávania a výkonu stanovené v dohovore o prepravnej zmluve v medzinárodnej cestnej nákladnej doprave, podpísanom 19. mája 1956 v Ženeve, zmenenom a doplnenom protokolom podpísaným 5. júla 1978 v Ženeve (CMR), pri jeho uplatňovaní na konania (alebo rozhodnutia) týkajúce sa dvoch členských štátov. Skutkové okolnosti rozsudku zo 4. septembra 2014, Nickel & Goeldner Spedition (C‑157/13, EU:C:2014:2145), sa týkali jediného štátu: bolo potrebné určiť, či sa má uplatniť pravidlo medzinárodnej súdnej právomoci stanovené v CMR alebo pravidlo medzinárodnej súdnej právomoci stanovené v nariadení č. 44/2001.
(
35
)	Rozsudok z 21. januára 2010, Komisia/Nemecko (C‑546/07, EU:C:2010:25, bod 42 a tam citovaná judikatúra).
(
36
)	Tamže, body 43 a 44.
(
37
)	Právna úprava dedenia v bilaterálnom dohovore sa značne odlišuje od nariadenia č. 650/2012: v tomto nariadení je použitý unitárny model zaobchádzania s dedičstvom a v uvedenom dohovore je použitý opačný model so všetkými jeho dôsledkami (teda pokiaľ ide o rozhodné právo, medzinárodnú súdnu právomoc a uznávanie a výkon cudzích rozhodnutí). Nútenie poľských orgánov, aby podporili zásadu celistvosti dedičstva, lebo z nej vychádza nariadenie č. 650/2012, by znamenalo neuplatnenie bilaterálneho dohovoru za okolností, za ktorých má tento dohovor pravdepodobne väčší význam: teda vždy, keď sú súčasťou dedičstva po poľskom občanovi nehnuteľnosti na Ukrajine. Vzhľadom na to, že bilaterálny dohovor nielenže stanovuje, že sa uplatní právny poriadok, ktorého štátnym príslušníkom je zosnulý, pokiaľ ide o hnuteľné veci, a lex rei sitae, pokiaľ ide o nehnuteľnosti (článok 37), ale tiež podmieňuje vzájomné uznávanie rozhodnutí dodržaním týchto pravidiel (článok 49 a článok 50 ods. 6), poľské rozhodnutie by sa neuznalo na Ukrajine. Naopak Poľsko by bolo naďalej povinné uznávať ukrajinské rozhodnutia týkajúce sa nehnuteľností, ktoré sa nachádzajú na území Poľska.
(
38
)	Alebo výsledkom ich uplatnenia.
(
39
)	Na účely článku 75 nariadenia č. 650/2012 je relevantným konečným dátumom dátum prijatia tohto nariadenia. V každom prípade v čase uzavretia bilaterálneho dohovoru boli Poľsko a Ukrajina tretími štátmi, keďže Poľsko ešte nepristúpilo k Únii. Vnútroštátny súd a niektorí účastníci konania na Súdnom dvore uviedli očakávania, že Ukrajina k nej pristúpi v budúcnosti, ako aj vôľu posilniť väzby vyjadrené v Dohode o pridružení medzi Európskou úniou a jej členskými štátmi na jednej strane a Ukrajinou na strane druhej (Ú. v. EÚ L 161, 2014, s. 3) ako argument na priblíženie výkladu bilaterálneho dohovoru k nariadeniu č. 650/2012. Otázka, či a ako sa uvedené deklarované zámery uskutočnia, je však neistá, a teda irelevantná pri rozhodovaní o význame znenia dohovoru v súčasnosti.
(
40
)	Bod 80 a nasl. nižšie.
(
41
)	Tomuto časovému prvku mohol byť v určitom okamihu pripísaný nejaký význam v rámci výkladu článku 351 ZFEÚ. V rozsudku z 28. októbra 2022, Generalstaatsanwaltschaft München (Extradícia a zásada ne bis in idem) (C‑435/22 PPU, EU:C:2022:852, bod 126), sa uvádza, že to nie je tak. Pripomínam, že v kontexte článku 75 nariadenia č. 650/2012 je relevantným dátumom dátum prijatia tohto nariadenia.
(
42
)	Článok 41 bilaterálneho dohovoru. Výnimočne, ak sa všetky hnuteľné veci, ktoré sú súčasťou dedičstva, nachádzajú v jednom zmluvnom štáte, pokiaľ sa na tom dedičia dohodli a jeden z nich to navrhne, celé dedičstvo prejednajú orgány tohto štátu. Pokiaľ sa nemýlim, kolízna norma zostáva nezmenená.
(
43
)	Ako som už uviedol, prináleží vnútroštátnemu súdu rozhodnúť o výklade tohto aspektu bilaterálneho dohovoru pre štáty, ktoré sú zmluvnými stranami.
(
44
)	Často sa stáva, že technické riešenia použité v nariadení č. 650/2012 sa prezentujú na základe zásad, z ktorých vychádzajú: LAGARDE, P.: Les principes de base du nouveau règlement européen sur les successions. In: Revue Critique de Droit International Privé, 2012, s. 691 až 732. Táto metóda má určité riziká, čo je zrejmé v prejednávanej veci: skutočnosť, že nariadenie povoľuje voľbu rozhodného práva alebo súdu, nevyhnutne neznamená, že autonómia vôle je štrukturálnou zásadou tohto právneho nástroja.
(
45
)	Odôvodnenia 23 a 27. V ustanoveniach nariadenia sú to okrem iného článok 4 a článok 21 ods. 1.
(
46
)	Články 4 a 10.
(
47
)	Odôvodnenie 37 na konci a článok 21.
(
48
)	Odôvodnenie 42 a článok 23.
(
49
)	Používam pojem, ktorý sa používa vo viacerých odôvodneniach samotného nariadenia č. 650/2012.
(
50
)	Odlišná povaha majetku alebo skutočnosť, že majetok sa nachádza v rôznych štátoch, im nebude spôsobovať dodatočné ťažkosti.
(
51
)	Ak sa na všetky aspekty týkajúce sa dedenia, ktoré má cezhraničné dôsledky, alebo aspoň väčšinu z nich uplatní jediný právny poriadok, zníži sa počet a závažnosť typických problémov súvisiacich s rekonštrukciou jeho právneho režimu.
(
52
)	Pozri pracovný dokument útvarov Komisie pripojený k návrhu nariadenia Európskeho parlamentu a Rady o súdnej príslušnosti, rozhodnom práve, uznávaní a výkone rozhodnutí a verejných listín v oblasti dedenia a o zavedení európskeho dedičského osvedčenia, SEK(2009) 410, s. 12. Je opodstatnené konštatovať, že článok 75 ods. 1 [v návrhu Komisie, KOM(2009) 154 v konečnom znení, článok 45 ods. 1] bol tiež prijatý s vedomím, že odmietnutie monistického riešenia vo viacerých členských štátoch bolo (je) tiež riešením v medzinárodných dohodách uzatvorených s tretími štátmi.
(
53
)	Rozsudky z 12. októbra 2017, Kubicka (C‑218/16, EU:C:2017:755, bod 43); z 21. júna 2018, Oberle (C‑20/17, EU:C:2018:485, body 54 až 56); zo 7. apríla 2022, V A a Z A (Subsidiárna právomoc v dedičských veciach) (C‑645/20, EU:C:2022:267, bod 38), a z 9. septembra 2021, UM (Zmluva o prevode vlastníctva pre prípad smrti) (C‑277/20, EU:C:2021:708, bod 33).
(
54
)	Rozsudok zo 16. júla 2020, E. E. (Súdna právomoc a rozhodné právo pre dedenia) (C‑80/19, EU:C:2020:569, bod 41).
(
55
)	Rozsudky z 12. októbra 2017, Kubicka (C‑218/16, EU:C:2017:755); z 21. júna 2018, Oberle (C‑20/17, EU:C:2018:485), a z 9. septembra 2021, UM (Zmluva o prevode vlastníctva pre prípad smrti) (C‑277/20, EU:C:2021:708). V týchto veciach by alternatívou k nariadeniu bolo vnútroštátne právo, a nie iný európsky právny nástroj.
(
56
)	Rozsudok zo 7. apríla 2022, V A a Z A (Subsidiárna právomoc v dedičských veciach) (C‑645/20, EU:C:2022:267, bod 37).
(
57
)	Rozsudky zo 16. júla 2020, E. E. (Súdna právomoc a rozhodné právo pre dedenia) (C‑80/19, EU:C:2020:569, bod 69), a zo 7. apríla 2022, V A a Z A (Subsidiárna právomoc v dedičských veciach) (C‑645/20, EU:C:2022:267, body 44 a 45).
(
58
)	Odôvodnenie 28 na konci a odôvodnenie 32, ako aj článok 13.
(
59
)	Článok 12 ods. 1.
(
60
)	Tiež v zriedkavých prípadoch, v ktorých sa na základe ustanovenia o výnimke, ktoré sa nachádza článku 21 ods. 2, namiesto právneho poriadku, ktorý by sa uplatnil za normálnych okolností, musí uplatniť iný právny poriadok.
(
61
)	Tak je to v prejednávanej veci: ak sa pripustí voľba práva, ktorej sa domáha OP, poľský notár a prípadne súd budú musieť uplatniť cudzí právny poriadok.
(
62
)	Články 5 až 7.
(
63
)	Napríklad vymenovanie a právomoci správcu dedičstva v určitých prípadoch: odôvodnenie 44 a článok 29 nariadenia č. 650/2012.
(
64
)	Odôvodnenie 54 a článok 30 nariadenia č. 650/2012.
(
65
)	Znenie tohto ustanovenia nebolo súčasťou návrhu nariadenia predloženého Komisiou [KOM(2009) 154 v konečnom znení]. Jeho neskoršie vloženie podľa všetkého nie je vysvetlené v správe Výboru Parlamentu pre právne veci zo 6. marca 2013, dokument A7‑0045/2012.
(
66
)	Veľmi názorne BONOMI, A.: Successions internationales: conflits de lois et de juridictions. In: Cours de l’Académie de Droit International de la Haye, zv. 350, s. 71 až 418, najmä s. 107 a 108: „La prétention d’un Etat étranger à soumettre, selon l’approche unitaire, les immeubles à la loi nationale ou à la loi du dernier domicile (ou de la dernière résidence habituelle) du de cujus, est… entièrement irréaliste“.
(
67
)	Prednostné uplatnenie vlastného právneho poriadku ako lex rei sitae a z dôvodu, že tento právny poriadok je lex rei sitae, je obmedzené. Svedčí o tom článok 31 nariadenia č. 650/2012: ak vecné právo, ktorého sa osoba dovoláva na základe rozhodného práva pre dedenie, neexistuje v právnom poriadku členského štátu, v ktorom sa ho osoba dovoláva (ktorým je spravidla členský štát, v ktorom sa nachádza majetok, na ktorý sa právo vzťahuje), lex rei sitae nenahrádza lex successionis, pričom členské štáty majú povinnosť zaručiť kontinuitu vecného práva, ktoré v ich právnom poriadku neexistuje, tým, že ho prispôsobia vecnému právu vo svojom právnom poriadku, ktoré sa mu najviac podobá.
(
68
)	Oba dôvody neuznania sú stanovené v článku 50 bilaterálneho dohovoru medzi Poľskom a Ukrajinou z 24. mája 1993.
(
69
)	Rozsudok z 28. októbra 2022, Generalstaatsanwaltschaft München (Extradícia a zásada ne bis in idem) (C‑435/22 PPU, EU:C:2022:852, body 119 a 121).
(
70
)	Pozri napríklad rozsudok z 22. októbra 2020, Ferrari (C‑720/18 a C‑721/18, EU:C:2020:854), týkajúci sa vzťahu medzi článkom 12 ods. 1 smernice Európskeho parlamentu a Rady 2008/95/ES z 22. októbra 2008 o aproximácii právnych predpisov členských štátov v oblasti ochranných známok (Ú. v. EÚ L 299, 2008, s. 25) a Dohovorom medzi Švajčiarskom a Nemeckom o vzájomnej ochrane patentov, dizajnov, vzorov a ochranných známok, podpísaným v Berlíne 13. apríla 1892, v znení zmien.
(
71
)	Okrem iného rozsudky z 22. októbra 2020, Ferrari (C‑720/18 a C‑721/18, EU:C:2020:854, bod 67), a z 28. októbra 2022, Generalstaatsanwaltschaft München (Extradícia a zásada ne bis in idem), (C‑435/22 PPU, EU:C:2022:852, bod 122).
(
72
)	Rozsudok z 22. októbra 2020, Ferrari (C‑720/18 a C‑721/18, EU:C:2020:854, bod 68).
(
73
)	Tamže, body 69 a 72.
(
74
)	V tomto kontexte by sa mohol bilaterálny dohovor (pokiaľ – pripomínam – by taký výklad bol v súlade s medzinárodným právom) vykladať v tom zmysle, že neexistencia zmienky o voľbe práva zosnulým znamená, že táto otázka nie je upravená, pričom každý štát, ktorý je zmluvnou stranou dohovoru, je oprávnený upraviť ju podľa svojho uváženia.