62018TJ0432_RES
Cauza T‑432/18
Peeter Palo
împotriva
Comisia Europeană
Hotărârea Tribunalului (Camera a doua) din 16 octombrie 2019
„Funcție publică – Agenți temporari – Pensii – Modalitățile sistemului de pensii – Indemnizație de plecare – Articolul 12 alineatul (2) din anexa VIII la statut – Principiile egalității de tratament și nediscriminării – Încredere legitimă – Principiul bunei administrări – Obligația de solicitudine”
Funcționari – Agenți temporari – Indemnizaţie de plecare – Condiții de acordare – Articolul 12 alineatul (2) din anexa VIII la statut – Interpretare strictă
[Statutul funcționarilor, anexa VIII, art. 12 alin. (2)]
(a se vedea punctele 23‑25, 27 și 28)
Funcționari – Egalitate de tratament – Limite – Avantaj acordat ilegal
(a se vedea punctele 37‑39)
Funcționari – Principii – Protecția încrederii legitime – Condiții
[Statutul funcționarilor, anexa VIII, art. 12 alin. (2)]
(a se vedea punctele 45, 46 și 49)
Funcționari – Obligaţia de solicitudine care incumbă administraţiei – Conţinut – Limite
(Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene, art. 41)
(a se vedea punctele 60‑62)
Rezumat
În Hotărârea Palo/Comisia (T‑432/18), pronunțată la 16 octombrie 2019, Tribunalul a respins cererea unui fost agent temporar având ca obiect, pe de o parte, anularea deciziei Comisiei de a nu îi plăti indemnizația de plecare prevăzută la articolul 12 alineatul (2) din anexa VIII la statut și a deciziei de respingere a reclamației introduse împotriva acesteia și, pe de altă parte, repararea prejudiciului material și moral pe care reclamantul pretinde că l‑a suferit ca urmare a acestor decizii.
Reclamantul a fost angajat ca agent temporar la Agenția Uniunii Europene pentru Cooperare în Materie de Aplicare a Legii (Europol) de la 1 decembrie 2010 până la 31 august 2017. La 19 iunie 2017, acesta a solicitat acordarea unei indemnizații de plecare în temeiul articolului 12 alineatul (2) din anexa VIII la statut. În această privință, reclamantul a certificat, pe de o parte, că a efectuat, de la angajarea în muncă la Europol, plăți în cuantum de 14200 de euro unei societăți private de asigurări, pentru constituirea sau menținerea drepturilor sale de pensie și, pe de altă parte, că a încheiat, la 1 decembrie 2014, un al doilea contract de asigurare cu aceeași societate potrivit căruia cuantumul contribuțiilor trebuia să se ridice la 87460 de euro. La 5 octombrie 2017, Comisia a respins cererea reclamantului, susținând că articolul 12 alineatul (2) din anexa VIII la statut impunea să fie „în concordanță” contribuțiile plătite la un sistem de pensii privat cu cele plătite la sistemul de pensii al instituțiilor Uniunii Europene (denumit în continuare „SPIUE”) în aceeași perioadă, ceea ce nu era cazul în speță, întrucât contribuțiile plătite la SPIUE se ridicau la 65334,95 de euro. În plus, al doilea contract nu putea fi luat în considerare ca urmare a faptului că nu fusese încheiat de la angajarea în muncă a reclamantului. În sfârșit, Comisia a amintit că reclamantul îndeplinea însă condițiile pentru un transfer către un alt sistem, în temeiul articolului 12 alineatul (1) litera (b) din anexa VIII la statut. În acest context, reclamantul s‑a prevalat, printre altele, de o încălcare a articolului 12 alineatul (2) din anexa VIII la statut.
Mai întâi, Tribunalul a amintit că indemnizația de plecare prevăzută la articolul 12 alineatul (2) din anexa VIII la statut nu constituie o indemnizație de final al perioadei de muncă la care agentul vizat ar avea dreptul, din oficiu, la momentul rezilierii sau al expirării contractului său, ci o măsură pecuniară și derogatorie care se înscrie în cadrul dispozițiilor statutare în materie de securitate socială. Prin urmare, această dispoziție trebuie interpretată strict. Potrivit Tribunalului, din modul de redactare a acestei dispoziții rezultă că plățile la sistemul de pensii național sau privat ales de agent trebuie să fie efectuate pentru constituirea sau menținerea drepturilor sale de pensie. Această dispoziție impune, așadar, pentru a evita situațiile în care un agent ar fi lipsit de venituri suficiente la vârsta de pensionare și ar fi constrâns să recurgă la ajutorul social al statelor membre, în pofida dobândirii de drepturi în cadrul SPIUE care pot fi transferate către un alt sistem, ca aceste plăți să garanteze agentului o pensie pentru limită de vârstă, cu alte cuvinte un venit lunar pe care îl va primi la vârsta de pensionare. Rezultă că o interpretare strictă a articolului 12 alineatul (2) din anexa VIII la statut presupune în mod necesar că plățile efectuate la un asemenea sistem de pensii național sau privat trebuie să fie în măsură să ofere, ca atare, agentului vizat o acoperire suficientă la vârsta de pensionare, asigurându‑i o pensie pentru limită de vârstă care exclude orice recurgere la ajutorul social al statelor membre.
În această privință, Tribunalul a precizat că, pentru a stabili dacă aceste plăți sunt de natură să garanteze o pensie pentru limită de vârstă care să excludă orice recurgere la ajutorul social al statelor membre, este necesar să se efectueze o apreciere de la caz la caz. Această apreciere presupune luarea în considerare a elementelor factuale relevante specifice speței precum, printre altele, natura asigurării de pensie în cauză, cuantumul plăților efectuate în acest temei de agentul vizat de la angajarea în muncă sau veniturile previzibile în mod rezonabil susceptibile de a fi generate de aceste plăți și de a fi primite la vârsta de pensionare.
În speță, Tribunalul a concluzionat că plățile în cuantum de 14200 efectuate de reclamant la societatea privată de asigurări de la angajarea în muncă nu erau în mod vădit adecvate pentru a‑i asigura o pensie pentru limită de vârstă satisfăcătoare, care să excludă orice recurgere la ajutorul social al statelor membre. În ceea ce privește plățile efectuate în temeiul celui de al doilea contract încheiat de reclamant cu aceeași societate privată de asigurări, Tribunalul a confirmat că ele nu pot fi luate în considerare de Comisie, dat fiind că nu erau efectuate de la angajarea în muncă, astfel cum impune articolul 12 alineatul (2) din anexa VIII la statut.
Prin urmare, după ce a respins și celelalte motive invocate de reclamant, întemeiate pe o încălcare a principiului egalității de tratament și nediscriminării, al protecției încrederii legitime și al bunei administrări, precum și a obligației de solicitudine, Tribunalul a respins acțiunea în totalitate.