62018CC0798
CONCLUZIILE AVOCATULUI GENERAL
DOMNUL HENRIK SAUGMANDSGAARD ØE
prezentate la 29 octombrie 2020 (
1
)
Cauzele conexate C‑798/18 și C‑799/18
Federazione nazionale delle imprese elettrotecniche ed elettroniche (Anie) și alții
(C‑798/18),
Athesia Energy Srl și alții
(C‑799/18)
împotriva
Ministero dello Sviluppo Economico,
Gestore dei servizi energetici (GSE) SpA,
cu participarea
Elettricità Futura – Unione delle Imprese Elettriche italiane,
Confederazione Generale dell’Agricoltura Italiana – Confagricoltura
[cereri de decizii preliminare formulate de Tribunale amministrativo regionale per il Lazio (Tribunalul Administrativ Regional din Lazio, Italia)]
„Trimitere preliminară – Mediu – Directiva 2009/28/CE – Promovarea utilizării energiei din surse regenerabile – Producerea de energie electrică din instalații solare fotovoltaice – Schemă de sprijin – Modificarea stimulentelor deja acordate, dar a căror aplicare nu este încă datorată – Articolele 16 și 17 din Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene – Libertatea de a desfășura o activitate comercială – Dreptul de proprietate – Noțiunea de «bun» – Încredere legitimă – Tratatul privind Carta energiei – Articolul 10”
I. Introducere
1.
În anul 2014, în fața dezvoltării sectorului energiei fotovoltaice, legiuitorul italian a urmărit să reducă stimulentele acordate operatorilor din acest sector pe teritoriul său.
2.
Prezentele cereri de decizii preliminare, introduse la 17 decembrie 2018 de Tribunale amministrativo regionale per il Lazio (Tribunalul Administrativ Regional din Lazio, Italia), privesc compatibilitatea cu dreptul Uniunii a unei astfel de reforme și în special limitele stabilite eventual de articolele 16 și 17 din Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene (denumită în continuare „carta”), referitoare la libertatea de a desfășura o activitate comercială și, respectiv, la dreptul de proprietate.
3.
Aceste cereri au fost formulate în cadrul unor litigii între un număr important de operatori de instalații fotovoltaice din Italia și Federazione Nazionale delle Imprese Elettrotecniche ed Elettroniche (Federația Națională a Întreprinderilor Electrotehnice și Electronice) (Anie) (
2
), pe de o parte, și Ministero dello Sviluppo economico (Ministerul Dezvoltării Economice, Italia) și Gestore dei servizi energetici (GSE) SpA (denumită în continuare „GSE”), o societate pe acțiuni al cărei capital este deținut în întregime de Ministero dell’Economia e delle Finanze (Ministerul Economiei și Finanțelor, Italia), pe de altă parte.
4.
Particularitatea prezentelor cauze constă în faptul că GSE a încheiat cu acești operatori convenții care prevăd aplicarea unor stimulente pe o perioadă de douăzeci de ani, în cadrul unei scheme de sprijin prin care se urmărea transpunerea în dreptul italian a directivelor europene succesive în materie de promovare a utilizării energiei regenerabile (
3
).
5.
Reforma pusă în aplicare de legiuitorul italian se integrează în acest context legislativ particular, în vederea modificării în mod dezavantajos pentru operatorii menționați a stimulentelor a căror aplicare era prevăzută, dar nu era încă datorată, în temeiul acestor convenții.
6.
În conformitate cu solicitarea Curții, prezentele concluzii se vor axa pe interpretarea articolelor 16 și 17 din cartă, precum și a articolului 10 din Tratatul privind Carta energiei (
4
) coroborat cu articolul 216 alineatul (2) TFUE (
5
).
7.
La finalul expunerii noastre, vom propune Curții să statueze că articolele 16 și 17 din cartă nu se opun unei reforme precum cea pusă în aplicare de legiuitorul italian. În plus, vom expune motivele pentru care considerăm că articolul 10 din Carta energiei coroborat cu articolul 216 alineatul (2) TFUE nu este aplicabil în prezentele cauze.
I. Cadrul juridic
A. Dreptul internațional
8.
Potrivit articolului 10 alineatul (1) din Carta energiei, intitulat „Promovarea, protecția și tratamentul investițiilor”:
„(1)   Fiecare parte contractantă încurajează și creează, în conformitate cu dispozițiile prezentului tratat, condiții de stabilitate, echitate, favorabile și transparente pentru realizarea de investiții în regiune de către investitorii celorlalte părți contractante. Aceste condiții includ angajamentul de a acorda, în orice moment, investitorilor altor părți contractante un tratament loial și echitabil. Aceste investiții beneficiază, de asemenea, de cea mai constantă protecție și securitate și nicio altă parte contractantă nu va împiedica, în niciun mod, prin măsuri nerezonabile sau discriminatorii, gestionarea, menținerea, folosirea, beneficierea de sau lichidarea acestora […]”
B. Dreptul Uniunii
9.
Considerentul (25) al Directivei 2009/28 are următorul cuprins:
„Statele membre dețin potențiale diferite de energie regenerabilă și gestionează diferite scheme de sprijin la nivel național pentru energia din surse regenerabile. […] În vederea unei funcționări corespunzătoare a schemelor naționale de sprijin este vital ca statele membre să poată controla efectul și costurile schemelor naționale de sprijin proprii în conformitate cu potențialele diferite pe care le dețin. O modalitate importantă de atingere a obiectivului prezentei directive este garantarea funcționării adecvate a schemelor naționale de sprijin, în temeiul Directivei 2001/77/CE, pentru a păstra încrederea investitorilor și pentru a permite statelor membre să conceapă măsuri naționale eficiente pentru respectarea obiectivelor […]”
10.
Articolul 3 din această directivă, intitulat „Obiective naționale globale obligatorii și măsuri privind utilizarea energiei din surse regenerabile”, prevede:
„(1)   Fiecare stat membru se asigură că ponderea energiei obținută din surse regenerabile […] în cadrul consumului final brut de energie în 2020 reprezintă cel puțin obiectivul său național [global] pentru ponderea de energie obținută din surse regenerabile în anul respectiv, conform celor prevăzute în coloana a treia din tabelul de la anexa I partea A […]
[…]
(3)   În vederea îndeplinirii obiectivelor stabilite la alineatele (1) și (2) din prezentul articol statele membre pot aplica printre altele următoarele măsuri:
(a)
scheme de sprijin;
[…]”
C. Dreptul italian
11.
Articolul 26 din Decretul‑lege nr. 91/2014 (
6
) are următorul cuprins:
„1.   În scopul de a optimiza gestionarea termenelor de colectare și de aplicare a stimulentelor și de a facilita o mai bună sustenabilitate în politica de sprijinire a energiei regenerabile, stimulentele pentru energia electrică produsă de instalații solare fotovoltaice […] sunt acordate potrivit modalităților prevăzute de prezentul articol.
2.   Începând cu al doilea semestru al anului 2014, [GSE] aplică stimulentele prevăzute la alineatul 1, potrivit unor rate lunare constante, în cuantum de 90 % din capacitatea de producție anuală medie estimată a fiecărei instalații în anul calendaristic de producție și efectuează decontul, în funcție de producția efectivă, înainte de 30 iunie a anului următor. Modalitățile operaționale sunt definite de GSE în cincisprezece zile de la publicarea prezentului decret și sunt aprobate prin decretul ministrului dezvoltării economice.
3.   Începând cu 1 ianuarie 2015, tariful stimulativ pentru energia produsă de instalațiile cu o putere nominală mai mare de 200 kW se adaptează, la alegerea operatorului, pe baza uneia dintre următoarele opțiuni, care trebuie comunicată GSE până la 30 noiembrie 2014:
a)
tariful se aplică pentru o perioadă de 24 de ani, începând de la data intrării în funcțiune a instalațiilor, și, ulterior, se recalculează în funcție de procentul de reducere indicat în tabelul din anexa 2 la prezentul decret;
b)
fără a aduce atingere perioadei de aplicare de 20 de ani, tariful se adaptează prin prevederea unei prime perioade în care se poate beneficia de un stimulent redus în raport cu cel actual și a unei a doua perioade în care se poate beneficia de un stimulent majorat în aceeași măsură. Procentele de adaptare se stabilesc prin decret al ministrului dezvoltării economice, după consultarea Autorității pentru Energie Electrică, Gaz și Sistemul de Apă, care trebuie adoptat până la 1 octombrie 2014, astfel încât să permită, în cazul aderării tuturor celor care au drept de opțiune, o economie de cel puțin 600 de milioane de euro pe an în perioada 2015-2019, comparativ cu tarifele aplicate potrivit prevederilor actuale;
c)
fără a aduce atingere perioadei de aplicare de 20 de ani, tariful se reduce cu o cotă procentuală din stimulentul recunoscut la data intrării în vigoare a prezentului decret, pentru partea rămasă din perioada de aplicare a stimulentelor, după cum urmează:
1)
6 % pentru instalațiile cu o putere nominală mai mare de 200 kW și mai mică de 500 kW;
2)
7 % pentru instalațiile cu o putere nominală mai mare de 500 kW și mai mică de 900 kW;
3)
8 % pentru instalațiile cu o putere nominală mai mare de 900 kW.
În lipsa comunicării din partea operatorului, GSE aplică opțiunea de la litera c).
[…]”
II. Litigiul principal, întrebarea preliminară și procedura în fața Curții
12.
În cadrul schemei italiene de sprijin al producției de energie regenerabilă (pusă în aplicare prin Decretele legislative nr. 387/2003 (
7
) și nr. 28/2011 (
8
)), GSE a încheiat cu operatorii de instalații fotovoltaice cu o putere nominală mai mare de 200 kW convenții de drept privat, întocmite pe baza unui contract‑tip stabilit de autoritatea italiană pentru energie electrică și gaz (
9
). Aceste convenții, menite să se aplice pentru o perioadă de douăzeci de ani, prevedeau aplicarea regulată a stimulentelor în beneficiul acestor operatori.
13.
În acest context a intervenit, în anul 2014, o reformă menită să modifice stimulentele a căror aplicare era prevăzută, dar nu era încă datorată, în temeiul convențiilor menționate. Prevăzută la articolul 26 alineatele 2 și 3 din Decretul‑lege nr. 91/2014, această reformă cuprindea două componente (
10
).
14.
Pe de o parte, articolul 26 alineatul 2 din acest decret urmărea ca, începând cu al doilea semestru al anului 2014, aceste stimulente să fie aplicate sub formă de rate lunare constante, în cuantum de 90 % din capacitatea de producție anuală medie estimată a fiecărei instalații în anul calendaristic de producție. Din acel moment decontul în funcție de producția efectivă nu trebuia efectuat decât la o dată ulterioară (și anume până la data de 30 iunie a anului următor), în vederea unor eventuale rectificări.
15.
Pe de altă parte, articolul 26 alineatul 3 din decretul menționat a impus operatorilor menționați trecerea la un sistem tarifar diferit, organizat în funcție de trei opțiuni, toate dezavantajoase pentru aceiași operatori, cu efect de la 1 ianuarie 2015, și anume înainte de expirarea convențiilor încheiate cu GSE.
16.
În acest context, reclamantele din litigiile principale au solicitat instanței de trimitere anularea Decretelor ministeriale din 16 și din 17 octombrie 2014, care pun în aplicare articolul 26 alineatele 2 și 3 din Decretul‑lege nr. 91/2014 (
11
).
17.
Instanța de trimitere arată că a sesizat Corte costituzionale (Curtea Constituțională, Italia) cu privire la problema constituționalității articolului 26 alineatul 3 din acest decret. Prin hotărârea din 24 ianuarie 2017 (
12
), aceasta din urmă a statuat că această dispoziție nu este contrară Constituției italiene.
18.
Cu toate acestea, instanța de trimitere consideră că, în decizia sa, Corte costituzionale (Curtea Constituțională) nu a rezolvat anumite probleme relevante pentru soluționarea litigiilor cu care este sesizată. Mai precis, ar trebui să se clarifice, în lumina dreptului Uniunii, dacă legiuitorul național poate interveni în scopul de a reduce cuantumul stimulentelor acordate în cadrul unei scheme de sprijin prin care se urmărea promovarea utilizării energiei regenerabile, în condițiile în care aplicarea acestor stimulente a fost deja prevăzută în convenții încheiate cu beneficiarii.
19.
Această instanță ridică în special problema dacă articolul 26 alineatele 2 și 3 din Decretul‑lege nr. 91/2014 este contrar articolelor 16 și 17 din cartă, în măsura în care ar determina o ingerință în dreptul beneficiarilor de a‑și organiza și de a‑și conduce activitatea economică pe baza acestor convenții. Pentru aceleași motive, ea are îndoieli cu privire la compatibilitatea acestei dispoziții cu Carta energiei, în privința căreia amintește că articolul 10 alineatul (1) din aceasta prevede că fiecare parte contractantă „încurajează și creează […] condiții de stabilitate, echitate, favorabile și transparente pentru realizarea de investiții”.
20.
În aceste condiții, Tribunale amministrativo regionale per il Lazio (Tribunalul Administrativ Regional din Lazio) a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții, în fiecare dintre cauzele conexate, următoarea întrebare preliminară:
„Dreptul [Uniunii] se opune aplicării unei dispoziții naționale precum cea prevăzută la articolul 26 alineatele 2 și 3 din Decretul‑lege [nr. 91/2014], care reduce sau întârzie în mod semnificativ plata stimulentelor deja acordate prin lege și stabilite în temeiul unor convenții speciale încheiate de producătorii de energie electrică produsă prin conversie fotovoltaică cu [GSE], societate publică având această misiune?
În special, această dispoziție națională este compatibilă cu principiile generale ale dreptului [Uniunii] privind protecția încrederii legitime, securitatea juridică, cooperarea loială și efectul util, cu articolele 16 și 17 din [cartă], cu Directiva [2009/28] și cu reglementarea privind schemele de sprijin prevăzută de aceasta, precum și cu articolul 216 alineatul (2) TFUE, în special în raport cu [Carta energiei]?”
21.
Reclamantele din litigiile principale, intervenientele în prezentele cauze, și anume Elettricità Futura – Unione delle Imprese Elettriche italiane, Confederazione Generale dell’Agricoltura Italiana Confagricoltura, guvernele italian, ceh, german, elen și spaniol, precum și Comisia Europeană au depus observații scrise în fața Curții.
22.
Prin decizia președintelui Curții din 5 februarie 2019, prezentele cauze au fost conexate pentru buna desfășurare a fazei scrise a procedurii, precum și în vederea pronunțării hotărârii prin care se finalizează judecata.
23.
Părțile au răspuns în scris la întrebările adresate de Curte.
III. Analiză
24.
Prezentele cereri de decizii preliminare invită în esență Curtea să stabilească dacă dreptul Uniunii se opune ca un stat membru să reducă cuantumul stimulentelor prevăzute în cadrul unei scheme de sprijin prin care se urmărește promovarea utilizării energiei regenerabile în conformitate cu obiectivele stabilite de directivele europene adoptate succesiv în acest domeniu.
25.
Potrivit indicațiilor furnizate de instanța de trimitere, litigiile cu care este sesizată se înscriu în cadrul unui amplu contencios național. Trei cereri de decizii preliminare identice (
13
), formulate de aceeași instanță, se află în prezent pe rolul Curții. Pe de altă parte, alte state membre au început, asemenea Republicii Italiene, să revizuiască măsurile adoptate pe teritoriul lor în vederea promovării utilizării energiei regenerabile (
14
).
26.
Vom expune, în secțiunile care urmează, motivele pentru care considerăm că o reformă precum cea pusă în aplicare de legiuitorul italian în împrejurările cauzelor principale nu aduce atingere libertății de a desfășura o activitate comercială și dreptului de proprietate, în sensul articolelor 16 și 17 din cartă, și că orice restrângere a drepturilor protejate de aceste dispoziții, presupunând că a fost dovedită, ar fi, în orice caz, justificată și proporțională, în raport cu obiectivele urmărite de Uniune în materie de promovare a utilizării energiei regenerabile (secțiunea A). În plus, după ce vom fi efectuat o interpretare literală și teleologică a Cartei energiei și în special a articolului 10 din aceasta, vom concluziona că această dispoziție nu este aplicabilă în cauzele principale (secțiunea B).
A. Cu privire la articolele 16 și 17 din cartă
1.
Considerații introductive
27.
Articolul 16 din cartă prevede că „[l]ibertatea de a desfășura o activitate comercială este recunoscută în conformitate cu dreptul Uniunii și cu legislațiile și practicile naționale”. Protecția conferită de acest articol include libertatea de a desfășura o activitate economică sau comercială, libertatea contractuală și libera concurență, astfel cum rezultă din explicațiile referitoare la articolul menționat, care trebuie luate în considerare, conform articolului 6 alineatul (1) al treilea paragraf TUE și articolului 52 alineatul (7) din cartă, în vederea interpretării acesteia (
15
).
28.
În ceea ce privește articolul 17 din cartă, acesta prevede la alineatul (1) că „[o]rice persoană are dreptul de a deține în proprietate, de a folosi, de a dispune și de a lăsa moștenire bunurile pe care le‑a dobândit în mod legal. Nimeni nu poate fi lipsit de bunurile sale decât pentru o cauză de utilitate publică, în cazurile și condițiile prevăzute de lege și în schimbul unei despăgubiri juste acordate în timp util pentru pierderea pe care a suferit‑o. Folosința bunurilor poate fi reglementată prin lege în limitele impuse de interesul general”.
29.
Explicațiile aferente acestui articol precizează că acesta corespunde articolului 1 din Protocolul adițional nr. 1 la CEDO (
16
). Rezultă, în conformitate cu ceea ce prevede articolul 52 alineatul (3) din cartă, că dreptul de proprietate protejat de articolul 17 din aceasta are același înțeles și aceeași întindere ca și cele prevăzute de CEDO, înțelegându‑se că dreptul Uniunii poate totuși să îi confere o protecție mai largă (
17
).
30.
Cu toate acestea, în conformitate cu jurisprudența Curții, libertatea de a desfășura o activitate comercială și dreptul de proprietate nu apar ca fiind prerogative absolute, ci trebuie să fie luate în considerare din perspectiva funcției lor în societate (
18
) și pot face obiectul unor restrângeri dacă acestea sunt, cu respectarea principiului proporționalității, necesare și justificate de obiective de interes general urmărite de Uniune (
19
). Aceste cerințe reies din articolul 52 alineatul (1) din cartă, care prevede, pe de altă parte, că orice restrângere a exercițiului drepturilor și libertăților recunoscute prin aceasta trebuie să fie prevăzută de lege și să respecte substanța acestor drepturi și libertăți (
20
).
31.
În speță, reclamantele din litigiile principale și intervenientele arată că articolul 26 alineatele 2 și 3 din Decretul‑lege nr. 91/2014, prin care se urmărește modificarea în mod dezavantajos pentru operatorii de instalații fotovoltaice a cuantumului stimulentelor a căror aplicare era prevăzută, dar nu era încă datorată, în temeiul convențiilor pe care aceștia le‑au încheiat cu GSE, aduce atingere dreptului lor de proprietate. Ele subliniază că acest decret are un efect privativ întrucât costurile aferente construcției și punerii în funcțiune a instalațiilor fotovoltaice, pe baza cărora au fost stabilite aceste cuantumuri, au fost deja suportate integral de operatorii menționați. În această privință, ele arată că Directiva 2009/28 (ale cărei obiective sunt puse în aplicare de schema de sprijin în discuție) insistă, în considerentele (8), (14) și (25), asupra necesității de a păstra „încrederea investitorilor” și de a le oferi „securitate” (
21
). Aceleași considerații conduc la concluzia că, în esență, decretul menționat restrânge libertatea de a desfășura o activitate comercială a operatorilor menționați.
32.
Guvernele italian, ceh, elen și spaniol consideră, dimpotrivă, că Decretul‑lege nr. 91/2014 nu îi privează nicidecum pe operatoriii de instalații fotovoltaice de proprietatea lor și nu le restrânge libertatea de a desfășura o activitate comercială.
33.
Având în vedere aceste divergențe, apreciem că este util, având în vedere dosarul de care dispune Curtea, să se sublinieze, de la bun început, anumite caracteristici ale schemei de sprijin în discuție, pentru a preciza contextul în care a intervenit reforma prevăzută la articolul 26 alineatele 2 și 3 din Decretul‑lege nr. 91/2014.
34.
În primul rând, această schemă de sprijin urmărește să transpună în dreptul italian Directiva 2009/28. Or, din articolul 3 alineatul (3) din această directivă reiese că statele membre pot adopta scheme de sprijin, în vederea realizării „obiective[lor] naționale globale obligatorii […] privind utilizarea energiei din surse regenerabile”. În această privință, considerentul (25) al directivei menționate subliniază că „[s]tatele membre dețin potențiale diferite de energie regenerabilă” și că este vital ca acestea să poată controla efectul și costurile schemelor naționale de sprijin proprii în conformitate cu potențialele diferite pe care le dețin.
35.
Curtea a statuat deja că statele membre nu sunt nicidecum obligate, în vederea promovării utilizării energiei din surse regenerabile, să adopte scheme de sprijin și că ele dispun astfel de o marjă de apreciere în privința măsurilor pe care le consideră adecvate pentru îndeplinirea obiectivelor de promovare stabilite de Directiva 2009/28. O astfel de marjă de apreciere implică faptul că ele sunt libere să adopte, să modifice sau să elimine scheme de sprijin, cu condiția, printre altele, ca aceste obiective să fie îndeplinite (
22
).
36.
În lumina acestei jurisprudențe, considerăm că Directiva 2009/28 nu împiedică, în sine, o reformă precum cea pusă în aplicare de legiuitorul italian în împrejurările cauzelor principale.
37.
Aceste considerații ne vor fi utile pentru a evalua, în continuarea analizei, dacă operatorii de instalații fotovoltaice pot să se prevaleze de încrederea legitimă de a beneficia în mod neschimbat de stimulentele prevăzute în convențiile cu GSE pe întreaga durată a acestora și, ca urmare a acestui fapt, să aibă motive temeinice pentru a pretinde că o astfel de reformă aduce atingere dreptului lor de proprietate.
38.
În al doilea rând, articolul 7 alineatul 2 litera d) din Decretul legislativ nr. 387/2003 prevedea deja că stimulentele acordate trebuiau să corespundă unei valori descrescătoare, prevăzută pentru o perioadă specifică. În ceea ce privește Decretul legislativ nr. 28/2011, în temeiul căruia au fost adoptate convențiile încheiate între GSE și acești operatori, din articolul 24 alineatul 2 litera d) din acest decret reiese că acestea erau elaborate pe baza unui contract‑tip stabilit de autoritatea italiană pentru energie și gaz. Or, potrivit reclamantelor din litigiile principale, acest contract prevedea că GSE dispunea de un drept unilateral de a modifica conținutul acestuia pentru a ține seama de evoluția cadrului legislativ de referință (
23
). Aceste elemente tind să arate, în opinia noastră, că modalitățile de aplicare aferente acestor stimulente puteau fi modificate și că valoarea lor putea fi redusă.
39.
În al treilea rând, reforma realizată prin articolul 26 alineatele 2 și 3 din Decretul‑lege nr. 91/2014, care constă în modificarea cuantumului stimulentelor stabilite în convențiile menționate, nu avea vocația de a se aplica decât stimulentelor a căror aplicare era deja prevăzută, dar nu era încă datorată, fără a afecta aplicările deja efectuate (
24
).
40.
În continuarea prezentelor concluzii, vom analiza mai întâi problema dacă o astfel de reformă aduce atingere libertății de a desfășura o activitate comercială și dreptului de proprietate protejate de dispozițiile cartei. Vom răspunde în sens negativ. În ipoteza în care Curtea nu ar împărtăși punctul nostru de vedere, vom indica, cu titlu subsidiar, motivele pentru care considerăm, în lumina jurisprudenței amintite la punctul 30 din prezentele concluzii, că o atingere adusă acestor drepturi ar fi, în orice caz, justificată și proporțională, în raport cu obiectivele urmărite de Uniune în materie de promovare a utilizării energiei regenerabile.
2.
Cu privire la existența unei eventuale atingeri aduse libertății de a desfășura o activitate comercială și dreptului de proprietate în sensul articolelor 16 și 17 din cartă
a)
Dreptul de proprietate
41.
Arătăm că prezentele cauze au în vedere două aspecte diferite ale proprietății, și anume, pe de o parte, dreptul eventual dobândit prin convențiile încheiate între operatorii de instalații fotovoltaice și GSE de a beneficia de stimulente și, pe de altă parte, dreptul de a utiliza și de a exploata aceste instalații.
1) Primul aspect: eventuala atingere adusă dreptului invocat de a beneficia de stimulente
42.
În ceea ce privește condițiile materiale prevăzute la articolul 17 alineatul (1) din cartă, Curtea a statuat că protecția conferită de această dispoziție se aplică unor drepturi care au o valoare patrimonială din care rezultă, având în vedere ordinea juridică respectivă, o poziție juridică deja stabilită care permite o exercitare autonomă a acestor drepturi de către și în beneficiul titularului lor (
25
).
43.
În Concluziile noastre prezentate în cauza Comisia/Ungaria (Uzufruct asupra terenurilor agricole) (
26
), am arătat că în esență este necesar să se verifice dacă sunt îndeplinite două condiții, și anume, pe de o parte, dacă drepturile invocate au o valoare patrimonială și, pe de altă parte, dacă din aceste drepturi rezultă o poziție juridică deja stabilită care permite o exercitare autonomă a acestor drepturi de către și în beneficiul titularului lor.
44.
În ceea ce privește prima condiție, din jurisprudența Curții Europene a Drepturilor Omului reiese că noțiunea de „proprietate” nu se limitează la proprietatea bunurilor corporale din moment ce anumite alte drepturi și interese care constituie active pot fi considerate de asemenea „drepturi patrimoniale” (
27
). În anumite împrejurări, chiar și așteptările legitime privind realizări viitoare ale unor pretenții patrimoniale pot intra sub incidența protecției prevăzute la articolul 1 din Protocolul adițional nr. 1 la CEDO (
28
). Astfel, măsuri care prevăd plata viitoare a unei prestații sociale (
29
) sau a unor subvenții (
30
) pot, la fel ca unele drepturi patrimoniale (
31
) sau drepturi de creanță (
32
), să dea naștere, în privința beneficiarilor, unui interes patrimonial care intră în domeniul de aplicare al acestei dispoziții.
45.
În împrejurările cauzelor principale, am înclina să considerăm că dreptul de a beneficia de stimulente în temeiul convențiilor încheiate cu GSE constituie, pentru beneficiarii acestor tarife, un element de bogăție care poate avea o natură patrimonială. În special, întrucât aceștia din urmă au aderat la aceste convenții în mod ad‑hoc și în nume propriu, apreciem că acest drept prezintă un caracter exclusiv.
46.
Cu toate acestea, se ridică problema dacă dreptul menționat constituie o poziție juridică deja stabilită în sensul celei de a doua condiții amintite la punctul 43 din prezentele concluzii.
47.
În această privință, Curtea a considerat că, în conformitate cu jurisprudența referitoare la interpretarea articolului 1 din Protocolul adițional nr. 1 la CEDO, venitul viitor nu poate fi considerat un „bun” susceptibil de a beneficia de protecția acestei dispoziții decât dacă a fost deja obținut, dacă a făcut obiectul unei creanțe certe sau dacă există, în ceea ce privește persoana interesată, circumstanțe specifice care pot sta la baza unei încrederi legitime în obținerea unei valori patrimoniale (
33
).
48.
În speță, considerăm că dreptul la aplicarea viitoare a stimulentelor prevăzute de convențiile încheiate între operatorii de instalații fotovoltaice și GSE nu poate fi considerată suficient de definitivă (
34
), astfel încât reducerea tarifelor stimulentelor menționate și modificarea modalităților de aplicare aferente acestora să corespundă exproprierii unui „bun” care ar fi fost deja inclus în patrimoniul (
35
) acestor operatori. Astfel, după cum am arătat deja la punctul 39 din prezentele concluzii, articolul 26 alineatele 2 și 3 din Decretul‑lege nr. 91/2014 urmărește doar să modifice stimulentele a căror aplicare era deja prevăzută, dar nu era încă datorată, în temeiul acestor convenții, fără a afecta aplicările deja efectuate
49.
În plus, considerăm că operatorii de instalații fotovoltaice nu se pot prevala de o încredere legitimă de a beneficia de stimulentele menționate în mod neschimbat pe întreaga durată a convențiilor încheiate cu GSE.
50.
Cu privire la acest aspect, reiese dintr‑o jurisprudență constantă a Curții că posibilitatea de a se prevala de principiul protecției încrederii legitime este deschisă oricărui operator economic pe care o autoritate națională l‑a determinat să nutrească speranțe întemeiate. Totuși, atunci când un operator economic prudent și avizat este în măsură să prevadă adoptarea unei măsuri de natură să îi afecteze interesele, el nu poate invoca beneficiul acestui principiu atunci când această măsură este adoptată. În plus, operatorii economici nu sunt îndreptățiți să aibă o încredere legitimă în menținerea unei situații existente, care poate fi modificată de autoritățile naționale în cadrul puterii lor de apreciere (
36
).
51.
În împrejurările cauzelor principale, instanța de trimitere este cea care trebuie să examineze dacă o dispoziție națională precum articolul 26 alineatele 2 și 3 din Decretul‑lege nr. 91/2014 este conformă cu principiul menționat (
37
). Cu toate acestea, în vederea furnizării unui răspuns util acestei instanțe, apreciem că elementele următoare, care reies din dosarul de care dispune Curtea, pot fi luate în special în considerare.
52.
În primul rând, considerăm că o modificare dezavantajoasă a cuantumului stimulentelor pentru operatorii de instalații fotovoltaice nu putea fi deja considerată imprevizibilă în cadrul Decretelor legislative nr. 387/2003 și nr. 28/2011, care sunt urmate de Decretul‑lege nr. 91/2014 (
38
).
53.
Astfel, din articolul 7 alineatul 2 litera d) din Decretul legislativ nr. 387/2003 reiese că stimulentele acordate operatorilor de instalații fotovoltaice trebuiau să corespundă, după cum am arătat la punctul 38 din prezentele concluzii, unei valori descrescătoare, prevăzută pentru o perioadă specifică.
54.
Pe de altă parte, în ceea ce privește Decretul legislativ nr. 28/2011, Curtea a statuat, în Hotărârea Agrenergy și Fusignano Due (
39
), că dispozițiile normative referitoare la „al cincilea cont‑energie” adoptat în temeiul acestui decret (
40
) erau „de natură să indice de la început operatorilor economici prudenți și avizați că regimul de stimulente aplicabil instalațiilor solare fotovoltaice era susceptibil să fie adaptat sau chiar eliminat de autoritățile naționale pentru a ține seama de evoluția anumitor circumstanțe”.
55.
În al doilea rând, constatăm că reclamantele din litigiile principale admit ele însele că reduceri progresive ale valorii stimulentelor acordate au fost deja introduse, începând cu anul 2011, prin decrete ministeriale anterioare adoptării Decretului‑lege nr. 91/2014.
56.
În al treilea rând, apreciem că dreptul pe care și l‑a rezervat GSE, în convențiile încheiate cu operatorii de instalații fotovoltaice, de a modifica în mod unilateral conținutul acestora pentru a ține seama de evoluția cadrului legislativ de referință (
41
) arăta în mod clar că aceste stimulente puteau fi adaptate sau chiar eliminate, tocmai în temeiul unor modificări legislative. Asemenea modificări trebuiau prevăzute cu atât mai mult cu cât, astfel cum a arătat instanța de trimitere, aceste convenții erau valabile pentru o perioadă de douăzeci de ani. Având în vedere întinderea acestei perioade, un operator economic prudent și avizat ar fi fost, în opinia noastră, în măsură să anticipeze că condițiile de piață sau prioritățile bugetare ale Republicii Italiene puteau evolua.
57.
În ultimul rând, amintim că, astfel cum am arătat deja la punctul 35 din prezentele concluzii, Curtea a statuat, în Hotărârea Agrenergy și Fusignano Due (
42
), că statele membre nu sunt nicidecum obligate, în vederea promovării utilizării energiei din surse regenerabile, să adopte scheme de sprijin în temeiul Directivei 2009/28. Această concluzie este confirmată de considerentul (25) al acestei directive, care leagă în esență realizarea acestui obiectiv de potențialul fiecărui stat membru.
58.
Având în vedere aceste elemente și contrar celor susținute de reclamantele din litigiile principale și de interveniente, nu avem nicio îndoială cu privire la faptul că, în împrejurări precum cele din cauzele principale, un operator prudent și avizat nu se poate prevala de principiul protecției încrederii legitime, nici în temeiul cadrului legislativ în care se înscrie schema de sprijin în discuție, nici în temeiul Directivei 2009/28. Dacă s‑ar ajunge la o concluzie diferită, considerăm că, astfel cum arată în mod întemeiat guvernul italian, competența statelor membre de a efectua alegerile lor politice și de a‑și modifica legislația având în vedere interesul general și finalitatea Directivei 2009/28 ar fi excesiv de limitată în raport cu marja de apreciere pe care le‑a acordat‑o legiuitorul Uniunii pentru ca ele să poată adapta schemele de sprijin adoptate în temeiul acestei directive la condițiile pieței și la prioritățile lor bugetare.
59.
Pentru aceste motive, considerăm că dreptul invocat de operatorii de instalații fotovoltaice de a beneficia de stimulente în mod neschimbat pe întreaga durată a convențiilor pe care le‑au încheiat cu GSE nu intră sub protecția prevăzută la articolul 17 din cartă.
2) Al doilea aspect: eventuala atingere adusă dreptului de proprietate al operatorilor de instalații fotovoltaice asupra acestor instalații
60.
Vom expune în continuare motivele pentru care considerăm că articolul 26 alineatele 2 și 3 din Decretul‑lege nr. 91/2014 nu determină nici o reglementare a utilizării instalațiilor de către operatorii lor, susceptibilă, ca atare, să aducă atingere dreptului lor de proprietate.
61.
În această privință, amintim că, astfel cum reiese din cuprinsul punctului 28 din prezentele concluzii, articolul 17 alineatul (1) a treia teză din cartă prevede în esență că, deși folosința bunurilor este protejată de această dispoziție (
43
), aceasta poate fi reglementată prin lege în limitele impuse de interesul general.
62.
În conformitate cu jurisprudența Curții Europene a Drepturilor Omului, noțiunea de „reglementare a folosinței bunurilor” reprezintă o măsură care, nepresupunând un transfer al proprietății, urmărește „să limiteze sau să controleze” folosința bunurilor (
44
).
63.
În speță, reclamantele din litigiile principale arată că, în perspectiva aplicării stimulentelor, beneficiarii acestor stimulente au investit în instalațiile fotovoltaice pe care le exploatează. Ținând seama de reforma realizată prin articolul 26 alineatele 2 și 3 din Decretul‑lege nr. 91/2014, aceștia s‑ar afla în prezent în imposibilitatea de a rambursa împrumuturile bancare pe care le‑au contractat pentru a finanța aceste investiții.
64.
Considerăm că aceste elemente nu permit însă să se constate că articolul 26 alineatele 2 și 3 din Decretul‑lege nr. 91/2014 ar urmări să limiteze sau să controleze folosința acestor instalații. Astfel, această dispoziție nu face decât să reducă valoarea sprijinului prevăzut în favoarea acestor beneficiari, fără a le impune alte restricții sau obligații. Rezultă, în opinia noastră și după cum susține de altfel Comisia, că beneficiarii menționați rămân liberi să exploateze și să investească în instalațiile lor după cum doresc.
65.
În aceste condiții, considerăm, asemenea acesteia din urmă, că o dispoziție precum articolul 26 alineatele 2 și 3 din Decretul‑lege nr. 91/2014 nu limitează folosința instalațiilor fotovoltaice de către operatorii lor.
66.
Având în vedere tot ceea ce precedă, trebuie, în opinia noastră, să se constate că o asemenea dispoziție nu aduce atingere dreptului de proprietate consacrat la articolul 17 din cartă.
b)
Libertatea de a desfășura o activitate comercială
67.
În ceea ce privește libertatea de a desfășura o activitate comercială, a cărei protecție este garantată de articolul 16 din cartă, reclamantele din litigiile principale susțin că articolul 26 alineatele 2 și 3 din Decretul‑lege nr. 91/2014 aduce atingere atât libertății contractuale a beneficiarilor de stimulente, cât și dreptului lor de a dispune în mod liber de resursele lor economice și financiare.
68.
Nu împărtășim această opinie.
69.
În primul rând, în ceea ce privește libertatea contractuală, amintim că Curtea a statuat că aceasta cuprinde printre altele libera alegere a partenerului economic, precum și libertatea de a stabili prețul pentru o prestație (
45
).
70.
Este de la sine înțeles că, deși articolul 16 din cartă urmărește printre altele să asigure autonomia contractuală a părților la un contract, această dispoziție nu are în schimb ca obiect să creeze în beneficiul acestora drepturi care le‑ar depăși pe cele deja prevăzute de un astfel de contract și nici să le permită să impună alți termeni decât cei pe care îi conține deja. Atunci când este vorba despre un contract‑tip întocmit de cealaltă parte contractantă, libertatea contractuală constă în esență în a decide dacă se acceptă sau nu se acceptă termenii contractului.
71.
În speță, nu există, în opinia noastră, nicio îndoială că convențiile încheiate între GSE și operatorii de instalații fotovoltaice nu prevăd nicidecum un drept la imuabilitatea stimulentelor în beneficiul acestora din urmă.
72.
Reiese, dimpotrivă, din aceste convenții că valoarea acestor stimulente depinde de legislația națională care permite aplicarea lor (
46
). Astfel cum am arătat deja la punctele 38 și 56 din prezentele concluzii, convențiile menționate conțin o clauză care permite GSE să țină seama de evoluția cadrului legislativ în vigoare.
73.
Rezultă că atunci când această valoare a fost modificată în temeiul articolului 26 alineatele 2 și 3 din Decretul‑lege nr. 91/2014, operatorii de instalații fotovoltaice au fost pur și simplu obligați, în opinia noastră, prin termenii contractuali pe care au decis în mod liber să îi accepte atunci când au aderat la convențiile menționate.
74.
În aceste condiții, în opinia noastră, libertatea lor contractuală nu a fost încălcată în niciun fel.
75.
În al doilea rând, amintim că libertatea de a desfășura o activitate comercială cuprinde și dreptul oricărei întreprinderi de a putea utiliza în mod liber, în limitele răspunderii care îi revine pentru propriile acte, resursele economice și financiare de care dispune (
47
).
76.
În această privință, din jurisprudența Curții reiese că libera utilizare a resurselor aflate la dispoziția unei întreprinderi este limitată printre altele atunci când o constrângere o obligă pe aceasta din urmă să adopte măsuri susceptibile să implice un cost important pentru ea, să aibă un impact considerabil asupra organizării activităților sale sau să necesite soluții tehnice dificile și complexe (
48
).
77.
Sub rezerva aprecierii de către instanța de trimitere a tuturor elementelor de fapt de care dispune aceasta, considerăm că operatorii de instalații fotovoltaice nu au fost supuși, în temeiul articolului 26 alineatele 2 și 3 din Decretul‑lege nr. 91/2014, niciunei constrângeri speciale în sensul acestei jurisprudențe.
78.
În orice caz, apreciem că cuantumurile stimulentelor prevăzute de convențiile dintre GSE și acești operatori nu pot fi considerate ca făcând parte din resursele economice, tehnice și financiare de care aceștia din urmă dispun, întrucât, astfel cum am arătat la punctele 48-58 din prezentele concluzii, aceste valori nu au fost încă aplicate, iar operatorii menționați nu se pot prevala de o încredere legitimă de a obține aplicarea lor.
79.
Pentru toate aceste motive, considerăm că o dispoziție precum articolul 26 alineatele 2 și 3 din Decretul‑lege nr. 91/2014 nu aduce atingere libertății de a desfășura o activitate comercială consacrate la articolul 16 din cartă.
3.
Cu titlu subsidiar, cu privire la posibilitatea de a justifica o eventuală atingere adusă libertății de a desfășura o activitate comercială și dreptului de proprietate, precum și la caracterul proporțional al unei astfel de atingeri
80.
Deși suntem convinși că, în împrejurările cauzelor principale, nu trebuie să se constate existența unei atingeri aduse libertății de a desfășura o activitate comercială și dreptului de proprietate, în raport cu articolele 16 și 17 din cartă, furnizăm, cu titlu subsidiar, observațiile care urmează.
81.
Apreciem, în lumina împrejurărilor cauzelor principale, că o eventuală atingere adusă acestor drepturi ar respecta, în orice caz, cerințele stabilite de articolul 52 alineatul (1) din cartă, din care reiese că orice restrângere a exercițiului drepturilor și libertăților recunoscute trebuie să fie prevăzută de lege și să respecte substanța acestor drepturi și libertăți (
49
) și, prin respectarea principiului proporționalității, să fie necesară și să răspundă efectiv obiectivelor de interes general recunoscute de Uniune sau necesității protejării drepturilor și libertăților celorlalți.
82.
În această privință, amintim că, potrivit guvernului italian, obiectivul Decretului‑lege nr. 91/2014 este în esență relansarea competitivității sistemului național de producție electrică, prin redistribuirea costurilor generale ale acestui sistem și prin impunerea acestora într‑o măsură mai mare operatorilor de instalații fotovoltaice. În special, acest guvern susține că modificarea cuantumurilor stimulentelor se explică prin necesitatea de a reechilibra schema de sprijin în discuție și de a repartiza costurile pentru consumatorii finali de energie electrică, ținând seama de limitarea resurselor disponibile.
83.
Guvernul menționat insistă de asemenea asupra creșterii rapide pe care a cunoscut‑o sectorul energiei regenerabile în Italia și care ar fi făcut ca acest stat membru să devină unul dintre cei mai importanți producători de energie fotovoltaică de pe piața europeană.
84.
Având în vedere aceste considerații, apreciem că, în ipoteza în care Curtea ar decide, contrar abordării pe care o recomandăm, că modificarea cuantumurilor stimulentelor care rezultă din articolul 26 alineatele 2 și 3 din Decretul‑lege nr. 91/2014 aduce atingere libertății lor de a desfășura o activitate comercială și dreptului de proprietate consacrate la articolele 16 și 17 din cartă, această atingere ar trebui considerată, în orice caz, necesară și justificată prin obiective de interes general care corespund celor urmărite de Directiva 2009/28 (
50
).
85.
În plus, ar trebui să se considere, în opinia noastră și sub rezerva verificărilor care vor trebui efectuate de instanța de trimitere, că această modificare respectă principiul proporționalității. Astfel cum subliniază în mod întemeiat guvernul italian, operatorii de instalații fotovoltaice au avut de ales între diferitele opțiuni prevăzute la articolul 26 alineatul 3 din Decretul‑lege nr. 91/2014. Pe de altă parte, măsuri compensatorii, precum accesul la împrumuturi bancare în condiții preferențiale, par să fi fost prevăzute în beneficiul acestor operatori, pentru a compensa dezavantajele suferite ca urmare a adoptării acestei dispoziții (
51
).
86.
Pentru toate motivele care precedă, apreciem, având în vedere dosarul de care dispune Curtea, că articolul 26 alineatele 2 și 3 din Decretul‑lege nr. 91/2014 este compatibil cu drepturile protejate de articolele 16 și 17 din cartă.
B. Cu privire la Carta energiei
87.
Astfel cum reiese din cuprinsul punctului 19 din prezentele concluzii, instanța de trimitere ridică de asemenea problema compatibilității articolului 26 alineatele 2 și 3 din Decretul‑lege nr. 91/2014 cu articolul 10 din Carta energiei [coroborat cu articolul 216 alineatul (2) TFUE].
88.
Această problemă implică rezolvarea celei prealabile dacă această dispoziție poate fi invocată în litigii între particulari, pe de o parte, și statul membru al acestora, pe de altă parte.
89.
În această privință, reclamantele din litigiile principale arată că Carta energiei a instituit un sistem pentru soluționarea litigiilor între „părțile contractante” și „investitorii altor părți contractante” (
52
). Intervenientele adaugă că din preambulul acestei carte reiese că ea a fost adoptată în vederea creării unor condiții mai bune de investiție în sectorul energiei și a dezvoltării cooperării energetice. Urmărind să pună în aplicare aceste obiective, articolul 10 din carta menționată ar impune fiecărei părți contractante să încurajeze și să creeze „condiții de stabilitate, echitate, favorabile și transparente pentru realizarea de investiții în regiune de către investitorii celorlalte părți contractante”.
90.
Amintim că Uniunea a aderat la Carta energiei și că, prin urmare, este una dintre „părțile contractante” în sensul articolului 1 punctul 2 din această cartă. În conformitate cu articolul 216 alineatul (2) TFUE, acordurile internaționale încheiate de Uniune sunt obligatorii pentru instituțiile Uniunii și pentru statele membre.
91.
În plus, precizăm că, astfel cum au subliniat, în mod întemeiat, guvernele german și elen, precum și Comisia, articolul 10 din Carta energiei se referă la condițiile puse în aplicare de părțile contractante la această cartă pentru investițiile realizare de investitorii celorlalte părți contractante.
92.
În opinia noastră, rezultă că, astfel cum arată în mod întemeiat guvernul german, articolul 10 din Carta energiei urmărește să protejeze, în ordinea juridică a Uniunii, investitorii celorlalte părți contractante, și anume statele terțe care sunt de asemenea părți la această cartă, pe întreg teritoriul Uniunii (
53
). În schimb, considerăm că această dispoziție nu poate fi invocată de investitorii Uniunii împotriva instituțiilor Uniunii sau a statelor membre.
93.
În ceea ce privește statele membre care au aderat ele însele la Carta energiei în calitate de „părți contractante” (ceea ce nu mai este cazul Republicii Italiene) (
54
), părțile au evocat problema dacă articolul 10 din această cartă poate, în litigiile care implică unul dintre aceste state membre, să fie de asemenea invocat de investitorii altor state membre, iar nu doar de cei proveniți din state terțe. Nu este însă necesar să se examineze această problemă în prezentele cauze (
55
). Astfel, considerăm că această dispoziție nu poate, în niciun caz, să se aplice în cauze precum cele principale, în care unii investitori se opun propriului stat membru (
56
).
94.
Apreciem că această soluție este evidentă având în vedere însuși modul de redactare a dispoziției menționate. În plus, considerăm că este conformă cu limitele stabilite de celelalte dispoziții ale acestei carte și în special de articolul 26 din carta menționată, care privește numai soluționarea litigiilor între o parte contractantă și investitorii unei alte părți contractante (
57
).
95.
În orice caz, apreciem că, chiar dacă s‑ar considera, contrar interpretării literale și contextuale pe care o recomandăm, că articolul 10 din Carta energiei este aplicabil în litigii în care unii investitori se opun propriului stat membru, simplul fapt că această dispoziție menționează, în mod general, necesitatea de a prevedea „condiții de stabilitate, echitate, favorabile și transparente” nu poate conduce la interzicerea modificării sau eliminării de către acest stat membru a unei scheme de sprijin adoptate pe teritoriul său, în temeiul articolului 3 alineatul (3) litera (a) din Directiva 2009/28 (
58
).
96.
În special, această dispoziție nu urmărește, în opinia noastră, să confere investitorilor care se opun unei astfel de reforme o protecție care ar depăși garanții deja prevăzute de dreptul Uniunii și în special la articolele 16 și 17 din cartă (
59
).
IV. Concluzie
97.
Ținând seama de toate considerațiile care precedă, propunem Curții să răspundă la întrebarea preliminară adresată de Tribunale amministrativo regionale per il Lazio (Tribunalul Administrativ Regional din Lazio, Italia) după cum urmează:
1)
Articolele 16 și 17 din Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene nu se opun unei dispoziții naționale precum cea în discuție în litigiile principale, care are ca obiect reducerea de către un stat membru a stimulentelor a căror aplicare este prevăzută în temeiul unei scheme de sprijin prin care se urmărește promovarea, pe teritoriul său, a utilizării energiei din surse regenerabile și, mai precis, în temeiul unor convenții de drept privat încheiate între beneficiarii acestei scheme și o societate deținută în întregime de acest stat membru, atunci când acești beneficiari nu pot spera în mod legitim ca cuantumurile stimulentelor menționate să rămână neschimbate pe durata acestor convenții, ceea ce trebuie verificat de instanța de trimitere.
2)
Articolul 10 din Tratatul privind Carta energiei, semnat la Lisabona la 17 decembrie 1994 și aprobat în numele Uniunii Europene prin Decizia 98/181/CE, CECO, Euratom a Consiliului și a Comisiei din 23 septembrie 1997 privind încheierea de către Comunitățile Europene a Tratatului privind Carta energiei și a Protocolului la Carta energiei privind eficiența energetică și aspectele conexe referitoare la mediu coroborat cu articolul 216 alineatul (2) TFUE nu este aplicabil în litigii între investitori în domeniul energiei, pe de o parte, și propriul stat membru, pe de altă parte.
(
1
)	Limba originală: franceza.
(
2
)	Anie reprezintă întreprinderile care desfășoară, în Italia, o „activitate având ca obiect producția de bunuri și/sau de servicii în sectorul electrotehnic și electronic sau în sectoare conexe”. În continuare, în prezentele concluzii, termenii „reclamantele din litigiile principale” fac referire la Anie, precum și la toți operatorii de instalații fotovoltaice părți la litigiile în fața instanței de trimitere.
(
3
)	Prima directivă în materie de promovare a utilizării energiei regenerabile a fost Directiva 2001/77/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 27 septembrie 2001 privind promovarea electricității produse din surse de energie regenerabile pe piața internă a electricității (JO 2001, L 283, p. 33, Ediție specială, 12/vol. 2, p. 36). Aceasta a fost abrogată prin Directiva 2009/28/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 23 aprilie 2009 privind promovarea utilizării energiei din surse regenerabile, de modificare și ulterior de abrogare a Directivelor 2001/77/CE și 2003/30/CE (JO 2009, L 140, p. 16).
(
4
)	Semnat la Lisabona la 17 decembrie 1994 (JO 1994, L 380, p. 24, Ediție specială, 12/vol. 1, p. 126) și aprobat în numele Uniunii Europene prin Decizia 98/181/CE, CECO, Euratom, a Consiliului și a Comisiei din 23 septembrie 1997 privind încheierea de către Comunitățile Europene a Tratatului privind Carta energiei și a Protocolului la Carta energiei privind eficiența energetică și aspectele conexe referitoare la mediu (JO 1998, L 69, p. 1, Ediție specială, 12/vol. 1, p. 253) (denumită în continuare „Carta energiei”). Precizăm că, în fiecare dintre prezentele cauze, întrebarea preliminară menționează Carta energiei fără a cita vreuna dintre dispozițiile sale concrete. Cu toate acestea, având în vedere indicațiile furnizate de instanța de trimitere, considerăm că aceasta ridică mai precis problema compatibilității reformei puse în aplicare de legiuitorul italian cu articolul 10 din aceasta cartă. În consecință, în prezentele concluzii, vom limita interpretarea noastră privind carta menționată numai la această dispoziție.
(
5
)	Amintim că articolul 216 alineatul (2) TFUE prevede că acordurile încheiate de Uniune sunt obligatorii pentru instituțiile Uniunii și pentru statele membre.
(
6
)	Decreto legge n. 91 – Disposizioni urgenti per il settore agricolo, la tutela ambientale e l’efficientamento energetico dell’edilizia scolastica e universitaria, il rilancio e lo sviluppo delle imprese, il contenimento dei costi gravanti sulle tariffe elettriche, nonché per la definizione immediata di adempimenti derivanti dalla normativa europea (Decretul‑lege nr. 91 privind dispoziții urgente pentru sectorul agricol, protecția mediului și eficiența energetică a clădirilor școlare și universitare, relansarea și dezvoltarea întreprinderilor, limitarea costurilor care influențează tarifele electrice, precum și pentru definirea imediată a formalităților care derivă din reglementarea europeană) din 24 iunie 2014, aprobat cu modificări prin Legea nr. 116 din 11 august 2014 (supliment ordinar nr. 72 la GURI nr. 193 din 20 august 2014) (denumit în continuare „Decretul‑lege nr. 91/2014”).
(
7
)	Decreto legislativo n. 387 – Attuazione della direttiva 2001/77/CE relativa alla promozione dell’energia elettrica prodotta da fonti energetiche rinnovabili nel mercato interno dell’elletricità (Decretul legislativ nr. 387 de punere în aplicare a Directivei 2001/77) din 29 decembrie 2003 (supliment ordinar la GURI nr. 25 din 31 ianuarie 2004, p. 5, denumit în continuare „Decretul legislativ nr. 387/2003”).
(
8
)	Decreto legislativo n. 28 – Attuazione della direttiva 2009/28/CE sulla promozione dell’uso dell’energia da fonti rinnovabili, recante modifica e successiva abrogazione delle direttive 2001/77/CE e 2003/30/CE (Decretul legislativ nr. 28 de transpunere a Directivei 2009/28) din 3 martie 2011 (supliment ordinar la GURI nr. 71 din 28 martie 2011, denumit în continuare „Decretul legislativ nr. 28/2011”).
(
9
)	Potrivit articolului 24 alineatul 2 litera d) din Decretul legislativ nr. 28/2011, se prevedea, pentru instalațiile fotovoltaice puse în funcțiune începând de la 31 decembrie 2012, că „stimulentele [erau] acordate prin intermediul unor contracte de drept privat încheiate între GSE și entitatea responsabilă de instalații pe baza unui contract‑tip stabilit de autoritatea pentru energie electrică și gaz”. Adăugăm că, în cererile de decizii preliminare formulate, instanța de trimitere nu menționează decât convențiile încheiate între GSE și operatorii de instalații fotovoltaice care intră în domeniul de aplicare al acestei dispoziții. În consecință, în prezentele concluzii vom pleca de la premisa potrivit căreia convențiile în litigiu sunt toate convenții de drept privat, referitoare la instalații puse în funcțiune după 31 decembrie 2012.
(
10
)	În conformitate cu articolul 26 alineatul 1 din Decretul‑lege nr. 91/2014, obiectivul acestei reforme era de „a optimiza gestionarea termenelor de colectare și de aplicare a stimulentelor și de a facilita o mai bună sustenabilitate în politica de sprijinire a energiei regenerabile”.
(
11
)	Potrivit denumirii complete a acestora, este vorba, pe de o parte, de Decretul ministerial din 16 octombrie 2014„de aprobare a modalităților operaționale de aplicare de către [GSE] a tarifelor stimulative pentru energia electrică produsă de instalații fotovoltaice în aplicarea articolului 26 alineatul 2 din [Decretul‑lege nr. 91/2014]” și, pe de altă parte, de Decretul ministerial din 17 octombrie 2014 privind „adaptarea tarifelor stimulative pentru energia electrică produsă de instalații fotovoltaice în aplicarea articolului 26 alineatul 3 litera b) din [Decretul‑lege nr. 91/2014]”.
(
12
)	Hotărârea Corte costituzionale (Curtea Constituțională) nr. 16 din 24 ianuarie 2017.
(
13
)	Este vorba despre cauzele C‑306/19, Milis Energy, C‑512/19, Go Sun și Malby Energy 4, și C‑595/19, Fototre, care au fost suspendate până la pronunțarea hotărârii prin care se finalizează judecata în prezentele cauze. Arătăm că, pe de altă parte, Curtea Europeană a Drepturilor Omului a fost sesizată cu privire la problema compatibilității reformei în discuție în litigiile principale cu articolul 1 din Protocolul adițional nr. 1 la Convenția europeană pentru apărarea drepturilor omului și a libertăților fundamentale, semnată la Paris la 20 martie 1952 (denumită în continuare „CEDO”) (a se vedea cererile nr. 20445/15, Salento Energy Srl împotriva Italiei, și nr. 59246/17, Nuovo Sole Srl împotriva Italiei, introduse la 17 aprilie 2015 și, respectiv, la 4 august 2017).
(
14
)	Astfel cum a arătat guvernul italian, mai multe state membre au adoptat instrumente prin care urmăreau reducerea stimulentelor legate de utilizarea energiei regenerabile puse în aplicare anterior pe teritoriul lor. Cu titlu de exemplu, cauza C‑366/19, BOSOLAR, care se află în prezent pe rolul Curții și care a fost suspendată până la pronunțarea hotărârii prin care se finalizează judecata în prezentele cauze, privește o măsură prin care se urmărește reducerea, în Bulgaria, a prețului de achiziție a energiei electrice din instalațiile fotovoltaice.
(
15
)	A se vedea Hotărârea din 22 ianuarie 2013, Sky Österreich (C‑283/11, EU:C:2013:28, punctul 42 și jurisprudența citată). A se vedea de asemenea în acest sens Hotărârea din 16 iulie 2020, Adusbef și Federconsumatori (C‑686/18, EU:C:2020:567, punctul 82).
(
16
)	A se vedea Explicațiile cu privire la Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene (JO 2007, C 303, p. 23).
(
17
)	În această privință, precizăm că, tot în temeiul articolului 52 alineatul (3) din cartă, jurisprudența Curții Europene a Drepturilor Omului privind articolul 1 din Protocolul adițional nr. 1 la CEDO trebuie luată în considerare în vederea interpretării articolului 17 din cartă [a se vedea în acest sens Hotărârea din 3 septembrie 2015, Inuit Tapiriit Kanatami și alții/Comisia, C‑398/13 P, EU:C:2015:535, punctul 61, precum și Hotărârea din 21 mai 2019, Comisia/Ungaria (Uzufruct asupra terenurilor agricole), C‑235/17, EU:C:2019:432, punctul 72 și jurisprudența citată].
(
18
)	A se vedea Hotărârea din 15 ianuarie 2013, Križan și alții (C‑416/10, EU:C:2013:8, punctul 113 și jurisprudența citată), precum și Hotărârea din 22 ianuarie 2013, Sky Österreich (C‑283/11, EU:C:2013:28, punctul 45 și jurisprudența citată). A se vedea de asemenea în acest sens Hotărârea din 16 iulie 2020, Adusbef și Federconsumatori (C‑686/18, EU:C:2020:567, punctele 83 și 85).
(
19
)	A se vedea în acest sens Hotărârea din 30 iunie 2016, Lidl (C‑134/15, EU:C:2016:498, punctul 31), precum și Hotărârea din 13 iunie 2017, Florescu și alții (C‑258/14, EU:C:2017:448, punctul 51 și jurisprudența citată). În special, Curtea a considerat deja că, având în vedere modul de redactare a articolului 16 din cartă, libertatea de a desfășura o activitate comercială poate face obiectul unei serii ample de intervenții ale autorității publice, susceptibile să stabilească, în interesul general, limitări privind exercitarea activității economice (a se vedea Hotărârea din 22 ianuarie 2013, Sky Österreich, C‑283/11, EU:C:2013:28, punctul 46, precum și Hotărârea din 30 iunie 2016, Lidl, C‑134/15, EU:C:2016:498, punctul 34).
(
20
)	În orice caz, arătăm că libertatea de a desfășura o activitate comercială și dreptul de proprietate fac de asemenea obiectul limitărilor care decurg din însuși modul de redactare a dispozițiilor cartei în care această libertate și acest drept sunt consacrate. Astfel, în conformitate cu articolul 16 din cartă, libertatea de a desfășura o activitate comercială este recunoscută numai „în conformitate cu dreptul Uniunii și cu legislațiile și practicile naționale” (sublinierea noastră). De asemenea, a doua și a treia teză ale articolului 17 alineatul (1) din cartă limitează întinderea dreptului recunoscut în prima teză a acestei dispoziții [a se vedea în această privință Oliver, P., „What Purpose Does Article 16 of the Charter Serve?”, în Bernitz, U., și alții (editor), General Principles of EU Law and European Private Law, Wolters Kluwer, Alphen aan den Rijn, 2013, p. 293, și Jaeger, M., „La protection du droit de propriété dans l’ordre juridique de l’Union européenne à la lumière de l’article 17 de la charte des droits fondamentaux”, în De Rome à Lisbonne: les juridictions de l’Union européenne à la croisée des chemins – Mélanges en l’honneur de Paolo Mengozzi, Bruxelles, Bruylant, 2013, p. 167].
(
21
)	Amintim că considerentul (8) al Directivei 2009/28 subliniază printre altele că necesitatea de a stabili „un cadru care include obiective obligatorii” ar trebui „să ofere comunității de afaceri stabilitatea pe termen lung necesară efectuării unor investiții raționale, durabile în sectorul energiei regenerabile”. Considerentul (14) al acestei directive precizează, la rândul său, că „[p]rincipalul scop al obiectivelor naționale obligatorii este acela de a oferi securitate investitorilor”.
(
22
)	A se vedea în acest sens Hotărârea din 11 iulie 2019, Agrenergy și Fusignano Due (C‑180/18, C‑286/18 și C‑287/18, EU:C:2019:605, punctul 27 și jurisprudența citată).
(
23
)	Mai precis, potrivit reclamantelor din litigiile principale, convențiile referitoare la instalațiile puse în funcțiune după 31 decembrie 2012 conțin, la articolul 17.3 din acestea, următoarea clauză: „[…] GSE își rezervă dreptul de a modifica în mod unilateral clauzele […] care, prin efectul unor eventuale evoluții normative și reglementare, ar fi contrare cadrului de referință în vigoare”. Va reveni instanței de trimitere sarcina de a verifica dacă o astfel de clauză figurează în toate convențiile în litigiu.
(
24
)	Contrar a ceea ce arată reclamantele din litigiile principale și intervenientele, apreciem că articolul 26 alineatele 2 și 3 din Decretul‑lege nr. 91/2014 nu are efect retroactiv propriu‑zis întrucât acesta privește doar aplicările viitoare, iar nu pe cele deja efectuate.
(
25
)	A se vedea Hotărârea din 21 mai 2019, Comisia/Ungaria (Uzufruct asupra terenurilor agricole) (C‑235/17, EU:C:2019:432, punctul 69 și jurisprudența citată).
(
26
)	C‑235/17, EU:C:2018:971, punctul 135.
(
27
)	A se vedea Curtea EDO, 22 iunie 2004, Broniowski împotriva Poloniei, CE:ECHR:2004:0622JUD003144396, § 129. Menționăm, cu titlu de exemplu, că o societate trebuie considerată titularul unui interes patrimonial care constituie un „bun”, în sensul articolului 1 din Protocolul adițional nr. 1 la CEDO, în măsura în care dispune de dreptul la obținerea rambursării unui impozit plătit în mod nejustificat (Curtea EDO, 9 martie 2006, Eko‑Elda Avee împotriva Greciei, CE:ECHR:2006:0309JUD001016202, § 27).
(
28
)	A se vedea Curtea EDO, 14 februarie 2012, Arras și alții împotriva Italiei, CE:ECHR:2012:0214JUD001797207, § 75. Facem trimitere de asemenea la Concluziile avocatei generale Kokott prezentate în cauza Inuit Tapiriit Kanatami și alții/Comisia (C‑398/13 P, EU:C:2015:190, punctul 76), precum și la jurisprudența Curții Europene a Drepturilor Omului citată.
(
29
)	Curtea Europeană a Drepturilor Omului a statuat că o ingerință în sensul articolului 1 din Protocolul adițional nr. 1 la CEDO poate fi constatată atunci când valoarea unei prestații sociale este redusă sau anulată (a se vedea în acest sens Curtea EDO, 28 aprilie 2009, Rasmussen împotriva Poloniei, CE:ECHR:2009:0428JUD003888605, § 71, precum și Curtea EDO, 7 iulie 2011, Stummer împotriva Austriei, CE:ECHR:2011:0707JUD003745202, § 82). Precizăm că această din urmă hotărâre a fost citată în Hotărârea din 13 iunie 2017, Florescu și alții (C‑258/14, EU:C:2017:448, punctul 50), în care Curtea a considerat că o măsură prin care se urmărește suspendarea plății pensiilor atunci când persoanele în cauză au ales să desfășoare în paralel o activitate profesională remunerată în cadrul unei instituții publice restrânge dreptul de proprietate al acestor persoane în sensul articolului 17 din cartă.
(
30
)	A se vedea Curtea EDO, 18 mai 2010, Plalam s.p.a. împotriva Italiei, CE:ECHR:2010:0818:JUD001602102, § 38.
(
31
)	Particularii pot fi printre altele titularii unui „bun” în sensul articolului 1 din Protocolul adițional nr. 1 la CEDO, atunci când sunt titulari ai drepturilor de a construi potrivit unor acte de vânzare și au o speranță legitimă de a putea exercita aceste drepturi în condițiile contractuale (a se vedea Curtea EDO, 18 noiembrie 2010, Consorts Richet și Le Ber împotriva Franței, CE:ECHR:2010:1118JUD001899007, § 98).
(
32
)	A se vedea Curtea EDO, 9 decembrie 1994, Rafinăriile elene Stran și Stratis Andreadis împotriva Greciei, CE:ECHR:1994:1209JUD001342787, § 59, precum și Curtea EDO, 9 iunie 2009, Nicola Silvestri împotriva Italiei, CE:ECHR:2009:0609JUD001686102, § 70.
(
33
)	Hotărârea din 3 septembrie 2015, Inuit Tapiriit Kanatami și alții/Comisia (C‑398/13 P, EU:C:2015:535, punctul 61).
(
34
)	Cu titlu de exemplu, Curtea a statuat deja în esență că plata anuală a ajutoarelor de către un stat membru nu poate fi considerată definitivă în măsura în care aceste ajutoare erau susceptibile de rambursare de către beneficiar în cazul în care acesta nu respecta în totalitate condițiile pentru acordarea lor (Hotărârea din 26 mai 2016, Ezernieki, C‑273/15, EU:C:2016:364, punctele 45 și 49).
(
35
)	Este vorba despre expresia reținută de avocatul general Campos Sánchez‑Bordona în Concluziile prezentate în cauza ArcelorMittal Rodange et Schifflange (C‑321/15, EU:C:2016:516, punctul 97).
(
36
)	A se vedea Hotărârea din 10 septembrie 2009, Plantanol (C‑201/08, EU:C:2009:539, punctul 53 și jurisprudența citată), precum și Hotărârea din 11 iulie 2019, Agrenergy și Fusignano Due (C‑180/18, C‑286/18 și C‑287/18, EU:C:2019:605, punctul 31). Curtea Europeană a Drepturilor Omului a statuat deja, în ceea ce privește articolul 1 din Protocolul adițional nr. 1 la CEDO, că „speranța legitimă” rezultă din împrejurarea că persoana în cauză se întemeiază în mod justificat rezonabil pe un act juridic care are un temei juridic solid și o incidență asupra drepturilor de proprietate (a se vedea Curtea EDO, 28 septembrie 2004, Kopecký împotriva Slovaciei, CE:ECHR:2004:0928JUD004491298, § 47).
(
37
)	A se vedea în acest sens Hotărârea din 11 iulie 2019, Agrenergy și Fusignano Due (C‑180/18, C‑286/18 și C‑287/18, EU:C:2019:605, punctul 33 și jurisprudența citată).
(
38
)	Aceasta este de altfel concluzia la care a ajuns în esență Corte costituzionale (Curtea Constituțională) în hotărârea nr. 16 din 24 ianuarie 2017 (§ 9).
(
39
)	Hotărârea din 11 iulie 2019 (C‑180/18, C‑286/18 și C‑287/18, EU:C:2019:605, punctul 44).
(
40
)	Prin „al cincilea cont‑energie” trebuie să se înțeleagă decreto ministeriale – Attuazione dell’art. 25 del decreto legislativo del 3 marzo 2011, n. 28, recante incentivazione della produzione di energia elettrica da impianti solari fotovoltaici (Decretul ministerial privind punerea în aplicare a articolului 25 din Decretul legislativ nr. 28 din 3 martie 2011 privind măsurile de stimulare a producției de energie electrică în instalații solare fotovoltaice) din 5 iulie 2012 (supliment ordinar la GURI nr. 159 din 10 iulie 2012).
(
41
)	Astfel cum am precizat la nota de subsol 23 din prezentele concluzii, va reveni instanței de trimitere sarcina de a verifica dacă toate convențiile în litigiu rezervă efectiv GSE un asemenea drept.
(
42
)	Hotărârea din 11 iulie 2019 (C‑180/18, C‑286/18 și C‑287/18, EU:C:2019:605, punctul 27).
(
43
)	Amintim că articolul 17 alineatul (1) din cartă distinge două tipuri de restrângeri ale dreptului de proprietate: privarea de proprietate (a doua teză) și reglementarea utilizării bunurilor (a treia teză) (a se vedea în această privință Wollenschläger, F., „Article 17 – Right to Property” în Peers, S., Hervey, T., Kenner, J., și Ward, A., The EU Charter of Fundamental Rights – A commentary, Hart Publishing, 2014, p. 476). Facem de asemenea trimitere la Concluziile noastre prezentate în cauza Comisia/Ungaria (Uzufruct asupra terenurilor agricole) (C‑235/17, EU:C:2018:971, punctul 154), în care am subliniat existența acestor două tipuri de restrângeri, precum și a normei generale („[o]rice persoană are dreptul de a deține în proprietate […] bunuri[…]”) conținută la articolul 17 alineatul (1) prima teză din cartă.
(
44
)	A se vedea în această privință Curtea EDO, 23 septembrie 1982, Sporrong și Lönnroth împotriva Suediei, CE:ECHR:1982:0923JUD00715175, § 65, precum și Curtea EDO, 19 decembrie 1989, Mellacher și alții împotriva Austriei, CE:ECHR:1989:1219JUD001052283, § 44.
(
45
)	A se vedea Hotărârea din 22 ianuarie 2013, Sky Österreich (C‑283/11, EU:C:2013:28, punctul 43 și jurisprudența citată).
(
46
)	În această privință, precizăm că în hotărârea nr. 16 din 24 ianuarie 2017 (§ 8.3), Corte costituzionale (Curtea Constituțională) a apreciat în esență că, ținând seama de cadrul legislativ special în care se înscriau, convențiile încheiate între operatorii de instalații fotovoltaice și GSE nu puteau fi considerate simple contracte în beneficiul acestora din urmă.
(
47
)	A se vedea în acest sens Hotărârea din 27 martie 2014, UPC Telekabel Wien (C‑314/12, EU:C:2014:192, punctul 49).
(
48
)	A se vedea în acest sens Hotărârea din 27 martie 2014, UPC Telekabel Wien (C‑314/12, EU:C:2014:192, punctul 50). Cu titlu de exemplu, Curtea a statuat că posibilitatea de a cere unui operator să își actualizeze anual tarifele și să le supună unui control periodic constituie o ingerință în exercitarea dreptului garantat de articolul 16 din cartă (a se vedea Hotărârea din 20 decembrie 2017, Polkomtel, C‑277/16, EU:C:2017:989, punctul 51). De asemenea, aceasta a constatat că obligația de etichetare care revine unei întreprinderi de comerț cu amănuntul poate limita exercitarea libertății sale de a desfășura o activitate comercială (a se vedea Hotărârea din 30 iunie 2016, Lidl, C‑134/15, EU:C:2016:498, punctul 29). Observăm că o interdicție în privința unei întreprinderi poate constitui de asemenea o ingerință în exercitarea libertății de a desfășura o activitate comercială (a se vedea în special Hotărârea din 17 decembrie 2015, Neptune Distribution, C‑157/14, EU:C:2015:823, punctul 67).
(
49
)	În speță, nu există, în opinia noastră, nicio îndoială că ar trebui să se considere că orice restrângere a exercițiului drepturilor și libertăților prevăzute la articolele 16 și 17 din cartă, presupunând că este dovedită, este prevăzută de lege și respectă substanța acestor drepturi și libertăți. Amintim că, astfel cum reiese din secțiunea precedentă, operatorii de instalații fotovoltaice rămân liberi să își utilizeze instalațiile și să își organizeze activitățile după cum doresc și nu au fost privați de stimulentele deja aplicate în temeiul convențiilor încheiate cu GSE.
(
50
)	În ceea ce privește conținutul obiectivelor urmărite de Directiva 2009/28, facem trimitere la punctul 34 din prezentele concluzii.
(
51
)	Precizăm că, în hotărârea nr. 16 din 24 ianuarie 2017 (§ 8.4), Corte costituzionale (Curtea Constituțională) a concluzionat în esență că aceste măsuri compensatorii urmăresc să permită protejarea investițiilor efectuate de operatorii de instalații fotovoltaice. Această Curte a subliniat de asemenea caracterul progresiv al reformei realizate prin Decretul‑lege nr. 91/2014, ținând seama de faptul că cele trei opțiuni prevăzute la articolul 26 alineatul 3 din acest decret sunt eșalonate pe o perioadă relativ lungă.
(
52
)	În conformitate cu articolul 1 punctul 2 din Carta energiei, termenul „parte contractantă” înseamnă orice stat sau organizație de integrare economică regională care a acceptat să facă obiectul acestui tratat și pentru care tratatul este în vigoare.
(
53
)	În această privință, precizăm că, în ceea ce privește organizațiile de integrare economică regională, precum Uniunea, termenul „regiune” este definit la articolul 1 punctul 10 din Carta energiei ca fiind „regiunea statelor membre ale acest[or] organizați[i]”.
(
54
)	În Concluziile prezentate în cauza Achmea (C‑284/16, EU:C:2017:699, punctul 43), avocatul general Wathelet a amintit că toate statele membre și Uniunea au ratificat Carta energiei. Cu toate acestea, precizăm că, astfel cum au arătat reclamantele din litigiile principale și intervenientele, Republica Italiană a inițiat procedura de retragere din Carta energiei la 31 decembrie 2014 și că această retragere a intrat în vigoare la 1 ianuarie 2016. Prin urmare, această cartă este obligatorie în prezent pentru acest stat membru numai în temeiul articolului 47 alineatul (3) din aceasta, care prevede că dispozițiile acestei carte „continuă să se aplice, pentru o perioadă de douăzeci de ani, investițiilor realizate în regiunea unei părți contractante de către investitorii altei părți contractante […] de la data la care retragerea părții contractante […] intră în vigoare”, precum și al articolului 216 alineatul (2) TFUE, și anume în măsura în care carta menționată face parte integrantă din ordinea juridică a Uniunii.
(
55
)	Deși subliniem că nu este necesar să se rezolve această problemă în prezentele cauze, arătăm că, în Hotărârea din 6 martie 2018, Achmea (C‑284/16, EU:C:2018:158), Curtea a statuat că articolele 267 și 344 TFUE trebuie interpretate în sensul că se opun unei dispoziții cuprinse într‑un acord internațional încheiat între state membre potrivit căreia un investitor din unul dintre aceste state membre, în cazul unui litigiu referitor la investiții în celălalt stat membru, poate introduce o procedură împotriva acestui din urmă stat membru în fața unui tribunal arbitral, a cărui competență acest stat membru s‑a obligat să o accepte. În lumina acestei hotărâri, considerăm că, în măsura în care articolul 26 din Carta energiei, intitulat „Soluționarea litigiilor între un investitor și o parte contractantă”, prevede posibilitatea ca aceste litigii să fie soluționate de tribunale arbitrale, această dispoziție nu se poate aplica litigiilor din interiorul Uniunii. În opinia noastră, s‑ar putea chiar, având în vedere mențiunile Curții din această hotărâre, în ceea ce privește printre altele prezervarea caracterului propriu al dreptului instituit de tratate și principiul încrederii reciproce între statele membre, ca această cartă să fie în întregime inaplicabilă în astfel de litigii. Aceasta este de altfel concluzia la care par să fi ajuns și reprezentanții guvernelor statelor membre în documentul intitulat „Declarația reprezentanților guvernelor statelor membre din 15 ianuarie 2019 privind consecințele juridice ale Hotărârii Achmea pronunțate de Curtea de Justiție și protecția investițiilor în Uniunea Europeană” (disponibil pe site‑ul internet al Comisiei, la următoarea adresă: https://ec.europa.eu/info/sites/info/files/business_economy_euro/banking_and_finance/documents/190117-bilateral‑investment‑treaties_en.pdf), al cărui articol 5 prevede că, în lumina hotărârii menționate, „statele membre vor rezilia toate tratatele bilaterale de investiții încheiate între ele”.
(
56
)	Amintim că, potrivit articolului 1 punctul 7 litera (a) punctul (i) din Carta energiei, prin „investitor” se înțelege „orice persoană fizică având cetățenia sau naționalitatea [unei] părți[…] contractante […] sau cu rezidență permanentă pe teritoriul acesteia în conformitate cu legislația aplicabilă”. În speță, nu se contestă faptul că întreprinderile părți la litigiile deduse judecății instanței de trimitere sunt toate italiene.
(
57
)	În orice caz, precizăm că, în opinia noastră, reiese în plus în mod clar din declarațiile Canadei și ale Statelor Unite ale Americii aferente articolului 10 din Carta energiei că, atunci când partea contractantă este un stat, termenii „investitorii celorlalte părți contractante” înseamnă numai investitorii străini acestei părți contractante, iar nu omologii lor naționali.
(
58
)	În general, s‑ar părea că jurisprudența arbitrală referitoare la interpretarea articolului 10 din Carta energiei a interpretat în mod restrictiv obligația de a proteja așteptările legitime ale investitorilor (a se vedea Montanaro, F., „Les politiques en matière d’énergie photovoltaïque en Europe, au carrefour entre le droit de l’Union européenne et le Traité sur la Charte de l’énergie”, Revue belge de droit international, vol.1, Bruxelles, Bruylant, 2016, p. 416).
(
59
)	Arătăm că, în Concluziile prezentate în cauza Comisia/Slovacia (C‑264/09, EU:C:2011:150, punctul 63), avocatul general Jääskinen a considerat în esență că, în ceea ce privește beneficierea de investiții și protecția acestora, nivelul general de protecție acordat a drepturilor fundamentale prevăzut de dreptul Uniunii asigură protecție investitorilor într‑un mod care respectă normele care rezultă în special din articolul 10 alineatul (1) din Carta energiei. Adăugăm, în orice caz, că, în cauza Electrabel S.A./Ungaria (CIRDI, cauza nr. ARB/07/19, 30 noiembrie 2012, §§ 7.77-78), tribunalul arbitral (International Centre for Settlement of Investment Disputes, Washington, D.C.) a constatat că această dispoziție nu împiedica părțile contractante să modifice cadrul lor legislativ în anumite condiții [„While the investor is promised protection against unfair changes, it is well established that the host State is entitled to maintain a reasonable degree of regulatory flexibility to respond to changing circumstances in the public interest. Consequently, the requirement of fairness must not be understood as the immutability of the legal framework, but as implying that subsequent changes should be made fairly, consistently and predictably, taking into account the circumstances of the investment […]. Fairness and consistency must be assessed against the background of information that the investor knew and should reasonably have known at the time of the investment and of the conduct of the host State” (sublinierea noastră)]. Aceeași instanță a subliniat că, în caz de conflict, dreptul Uniunii prevalează asupra Cartei energiei (§ 4.189).