62022CJ0305_RES
Cauza C‑305/22
C.J.
(cerere de decizie preliminară formulată de Curtea de Apel București)
Hotărârea Curții (Marea Cameră) din 4 septembrie 2025
„Trimitere preliminară – Spațiul de libertate, securitate și justiție – Cooperarea judiciară în materie penală – Decizia‑cadru 2002/584/JAI – Mandat european de arestare emis în scopul executării unei pedepse privative de libertate – Articolul 4 punctul 6 – Motiv de neexecutare facultativă a mandatului european de arestare – Condițiile preluării executării acestei pedepse de către statul de executare – Articolul 3 punctul 2 – Noțiunea de «judecată definitiv[ă] […] pentru aceleași fapte» – Decizia‑cadru 2008/909/JAI – Recunoaștere reciprocă a hotărârilor judecătorești în materie penală în scopul executării lor în alt stat membru – Articolul 25 – Respectarea condițiilor și a procedurii prevăzute de această decizie‑cadru în cazurile în care un stat membru se angajează să execute o pedeapsă aplicată printr‑o hotărâre judecătorească pronunțată de o instanță din statul emitent – Cerința consimțământului statului emitent în ceea ce privește preluarea executării unei astfel de pedepse de către un alt stat membru – Articolul 4 – Posibilitate acordată statului emitent de a transmite statului de executare hotărârea judecătorească și certificatul prevăzute la acest articol – Consecințele lipsei unei astfel de transmiteri – Principiul cooperării loiale – Articolul 22 – Dreptul statului emitent de a executa această pedeapsă – Menținerea mandatului european de arestare – Obligația autorității judiciare de executare de a executa mandatul european de arestare”
Cooperare judiciară în materie penală – Decizia‑cadru privind mandatul european de arestare și procedurile de predare între statele membre – Motive de neexecutare facultativă a mandatului european de arestare – Mandat de arestare emis în vederea executării unei pedepse sau a unei măsuri de siguranță privative de libertate – Persoană căutată care rămâne în statul membru de executare sau este rezidentă a acestuia în sensul articolului 4 punctul 6 din Decizia‑cadru 2002/584 – Condiții de neexecutare a mandatului de arestare – Angajamentul statului de executare de a executa pedeapsa – Respectarea condițiilor și a procedurii prevăzute de Decizia‑cadru 2008/909 – Conținut – Cerința consimțământului statului emitent – Marja de apreciere a acestui stat
(Decizia‑cadru 2002/584 a Consiliului, art. 1 alin. (2), art. 4 punctul 6, și art. 5 punctul 3, și Decizia‑cadru 2008/909 a Consiliului, considerentele (8) și (12), art. 4, 13 și 25 și anexa I)
(a se vedea punctele 47, 49-52, 57, 59, 61-67, 72 și 87 și dispozitiv 1)
Cooperare judiciară în materie penală – Decizia‑cadru privind mandatul european de arestare și procedurile de predare între statele membre – Motive de neexecutare facultativă a mandatului european de arestare – Mandat de arestare emis în vederea executării unei pedepse sau a unei măsuri de siguranță privative de libertate – Persoană căutată care rămâne în statul membru de executare sau este rezidentă a acestuia în sensul articolului 4 punctul 6 din Decizia‑cadru 2002/584 – Refuzul executării mandatului cu încălcarea condițiilor și a procedurii prevăzute de Decizia‑cadru 2008/909 – Efectele deciziei de refuz – Dreptul statului emitent de a menține mandatul de arestare și de a executa pedeapsa – Condiții
(Decizia‑cadru 2002/584 a Consiliului, art. 4 punctul 6, și art. 26 alin. (1), și Decizia‑cadru 2008/909 a Consiliului, art. 4, 22 și 25)
(a se vedea punctele 75-82 și 85-87 și dispozitiv 1)
Cooperare judiciară în materie penală – Decizia‑cadru privind mandatul european de arestare și procedurile de predare între statele membre – Motive de neexecutare obligatorie a mandatului european de arestare – Persoană căutată care a fost judecată definitiv pentru aceleași fapte – Judecată definitivă pentru aceleași fapte – Noțiune – Decizie prin care se refuză predarea persoanei care face obiectul unui mandat european de arestare emis în scopul executării unei pedepse privative de libertate, se recunoaște hotărârea de condamnare la această pedeapsă și se dispune executarea pedepsei menționate în statul de executare – Excludere
(Decizia‑cadru 2002/584 a Consiliului, art. 3 punctul 2 și art. 4 punctul 6)
(a se vedea punctele 92-98 și dispozitiv 2)
Rezumat
Sesizată cu titlu preliminar de Curtea de Apel București (România), Curtea, întrunită în Marea Cameră, se pronunță cu privire la relația dintre Deciziile‑cadru 2002/584 (
1
) și 2008/909 (
2
) în situația în care executarea unei pedepse privative de libertate în urma unui mandat european de arestare (denumit în continuare „MEA”) în statul de executare a fost decisă unilateral de acest stat, în pofida dezacordului statului emitent.
La 25 noiembrie 2020, un MEA a fost emis de Curtea de Apel București împotriva lui C.J. în scopul executării unei pedepse cu închisoarea. În decembrie 2020, C.J. a fost arestat în Italia. La cererea autorităților italiene, autoritatea judiciară emitentă le‑a transmis acestora din urmă hotărârea de condamnare, opunându‑se totodată recunoașterii acestei hotărârii și preluării, în Italia, a executării acestei pedepse.
Printr‑o hotărâre din 6 mai 2021, Corte d’appello di Roma (Curtea de Apel din Roma, Italia), întemeindu‑se pe motivul de neexecutare facultativă prevăzut la articolul 4 punctul 6 din Decizia‑cadru 2002/584, a refuzat să îl predea pe C.J., a recunoscut hotărârea de condamnare și a dispus executarea pedepsei în Italia. Această instanță a apreciat că executarea pedepsei în Italia ar favoriza reinserția socială a lui C.J., care locuia legal și stabil în acest stat.
După ce au primit mandatul de executare în care se preciza forma de executare a pedepsei în Italia, autoritățile judiciare române au declarat, într‑o scrisoare adresată autorităților judiciare italiene, că, atât timp cât nu vor fi informate cu privire la începerea executării pedepsei în Italia, își vor păstra dreptul de a proceda la executarea pedepsei în România. De asemenea, acestea au arătat că MEA emis împotriva lui C.J. nu a fost anulat și era încă în vigoare.
La 15 octombrie 2021, Biroul executări penale din cadrul Curții de Apel București – Secția a II‑a penală a formulat în fața instanței de trimitere o contestație la executare care viza hotărârea de condamnare.
În acest context, instanța de trimitere, chemată să se pronunțe printre altele cu privire la validitatea MEA, a decis să sesizeze Curtea cu întrebări preliminare care privesc în esență, pe de o parte, consecințele juridice ale refuzului, întemeiat pe articolul 4 punctul 6 din Decizia‑cadru 2002/584, de a preda o persoană căutată în cazul nerespectării de către statul de executare a condițiilor și a procedurii prevăzute de Decizia‑cadru 2008/909 și, pe de altă parte, calificarea juridică a unei astfel de decizii de refuz.
Aprecierea Curții
Într‑o primă etapă, Curtea examinează relația dintre Decizia‑cadru 2002/584 și Decizia‑cadru 2008/909. În această privință, cele două decizii‑cadru concretizează, în domeniul penal, principiile încrederii reciproce și recunoașterii reciproce. Or, nimic nu permite să se considere că legiuitorul Uniunii ar fi intenționat să prevadă două sisteme juridice distincte în ceea ce privește recunoașterea și executarea hotărârilor judecătorești în materie penală, în funcție de existența sau inexistența unui MEA. În ceea ce privește mai precis incidența Deciziei‑cadru 2008/909 asupra punerii în aplicare a motivului de neexecutare facultativă prevăzut la articolul 4 punctul 6 din Decizia‑cadru 2002/584, având în vedere identitatea obiectivului urmărit, pe de o parte, de acest motiv și, pe de altă parte, de normele prevăzute de Decizia‑cadru 2008/909, și anume acela care constă în facilitarea reinserției sociale a persoanelor condamnate într‑un alt stat membru, atunci când o autoritate judiciară a statului de executare dorește să aplice acest motiv, ea trebuie să țină seama de aceste norme.
Astfel, Curtea constată că, pentru a respecta eficacitatea sistemului de predare între statele membre instituit prin Decizia‑cadru 2002/584, recunoașterea hotărârii de condamnare și preluarea executării pedepsei trebuie să fie efectuate cu respectarea condițiilor și a procedurii prevăzute de Decizia‑cadru 2008/909. În această privință, statul emitent trebuie, printre altele, să își dea consimțământul pentru preluarea executării pedepsei de către statul de executare. Acest consimțământ ia forma transmiterii către statul de executare, potrivit modalităților stabilite la articolul 4 din această decizie‑cadru, a hotărârii judecătorești de condamnare, însoțită de certificatul al cărui model figurează în anexa I la decizia‑cadru menționată. Prin urmare, atunci când statul emitent consideră, pe baza unor împrejurări obiective, că pedeapsa nu va fi executată efectiv în statul de executare sau că o executare a acestei pedepse în acest stat nu va contribui la obiectivul de reinserție socială a persoanei căutate după executarea pedepsei privative de libertate la care aceasta a fost condamnată, el poate refuza transmiterea hotărârii judecătorești de condamnare și a certificatului care trebuie să o însoțească. Situația este aceeași atunci când statul emitent consideră, din motive de politică penală, că executarea pe teritoriul său a pedepsei pronunțate este justificată. Cu toate acestea, statul emitent trebuie să se asigure că prerogativa care îi este acordată prin Decizia‑cadru 2008/909 de a refuza o astfel de transmitere este exercitată într‑un mod care să permită o cooperare eficientă între autoritățile competente ale statelor membre în materie penală și care să garanteze că funcționarea MEA și recunoașterea reciprocă a hotărârilor judecătorești în scopul executării lor într‑un alt stat membru nu sunt paralizate. În plus, autoritățile judiciare emitente și de executare trebuie să utilizeze pe deplin instrumentele prevăzute de Deciziile‑cadru 2002/584 și 2008/909, astfel încât să favorizeze încrederea reciprocă aflată la baza acestei cooperări.
În aceste condiții, în cazul în care nu este posibilă o preluare reală a executării pedepsei de către statul de executare, inclusiv din cauza nerespectării condițiilor și a procedurii prevăzute de Decizia‑cadru 2008/909, un MEA trebuie să fie executat pentru a evita impunitatea persoanei căutate. Astfel, executarea unui MEA constituie principiul, refuzul executării acestuia fiind o excepție care trebuie să facă obiectul unei interpretări stricte.
În consecință, dacă autoritatea judiciară de executare a refuzat, în temeiul articolului 4 punctul 6 din Decizia‑cadru 2002/584, executarea MEA, cu încălcarea condițiilor și a procedurii prevăzute de Decizia‑cadru 2008/909 în ceea ce privește recunoașterea hotărârii de condamnare la o pedeapsă privativă de libertate și preluarea executării acestei pedepse, statul emitent păstrează dreptul de a executa aceeași pedeapsă și, prin urmare, de a menține MEA (
3
). O interpretare contrară ar deschide calea unei eludări a regulilor stabilite prin Decizia‑cadru 2008/909 și ar aduce atingere funcționării sistemului simplificat și eficace de predare a persoanelor căutate instituit de Decizia‑cadru 2002/584. Revine însă autorității judiciare emitente sarcina de a examina dacă, având în vedere particularitățile speței, această menținere, care este susceptibilă să aducă atingere libertății individuale a persoanei căutate, are un caracter proporțional. O asemenea examinare ar trebui, așadar, să țină seama de consecințele pentru această persoană ale menținerii MEA, precum și de perspectivele executării acestuia din urmă.
Într‑o a doua etapă, Curtea declară că o decizie prin care autoritatea judiciară de executare a refuzat, în temeiul articolului 4 punctul 6 din Decizia‑cadru 2002/584, executarea unui MEA emis în scopul executării unei pedepse privative de libertate, a recunoscut hotărârea de condamnare la această pedeapsă și a dispus executarea pedepsei menționate în statul de executare nu constituie o „judecată definitiv[ă] […] pentru aceleași fapte”, în sensul articolului 3 punctul 2 din această decizie‑cadru. Astfel, examinarea efectuată în cadrul unei asemenea decizii nu implică începerea urmăririi penale împotriva persoanei condamnate și nu implică o apreciere pe fond a cauzei, o asemenea decizie urmărind numai să permită ca pedeapsa pronunțată în statul emitent să poată fi executată în statul de executare.
(
1
)	Decizia‑cadru 2002/584/JAI a Consiliului din 13 iunie 2002 privind mandatul european de arestare și procedurile de predare între statele membre (JO 2002, L 190, p. 1, Ediție specială, 19/vol. 6, p. 3) (denumită în continuare „Decizia‑cadru 2002/584”).
(
2
)	Decizia‑cadru 2008/909/JAI a Consiliului din 27 noiembrie 2008 privind aplicarea principiului recunoașterii reciproce în cazul hotărârilor judecătorești în materie penală care impun pedepse sau măsuri privative de libertate în scopul executării lor în Uniunea Europeană (JO 2008, L 327, p. 27) (denumită în continuare „Decizia‑cadru 2008/909”).
(
3
)	Astfel, articolul 22 alineatul (1) din Decizia‑cadru 2008/909, care prevede că statul emitent nu mai poate executa pedeapsa pronunțată dacă executarea acesteia a început pe teritoriul statului de executare, nu își găsește aplicarea atunci când, precum în speță, refuzul predării în temeiul articolului 4 punctul 6 din Decizia‑cadru 2002/584 de către statul de executare nu a avut loc în conformitate cu normele prevăzute de Decizia‑cadru 2008/909.