Ediție provizorie
CONCLUZIILE AVOCATULUI GENERAL
DOAMNA TAMARA ĆAPETA
prezentate la 1
august 2025(1)
Cauza C‑799/23
Comisia Europeană
împotriva
Republicii Slovace
„ Neîndeplinirea obligațiilor de către un stat membru – Politica socială – Directiva 2000/43/CE – Egalitate de tratament între persoane, fără deosebire de rasă sau origine etnică – Discriminare indirectă împotriva copiilor romi în domeniul educației ”
I.      Introducere
1.        Prin prezenta acțiune în temeiul articolului 258 TFUE, Comisia Europeană solicită Curții de Justiție să constate că Republica Slovacă nu și‑a îndeplinit obligațiile care îi revin potrivit Directivei 2000/43(2), întrucât practică discriminarea împotriva copiilor romi în domeniul educației.
2.        Mai precis, Comisia susține, prin primul motiv, că copiii romi sunt plasați în școli speciale sau în clase speciale pentru copiii cu handicap mental sau de altă natură în număr semnificativ mai mare decât alți copii. Prin al doilea motiv, ea susține că copiii romi sunt segregați de ceilalți copii din învățământul primar în școlile obișnuite, prin plasarea lor în școli rezervate copiilor romi, în clase separate sau la etaje separate ori prin separarea lor în cantinele școlare.
3.        Potrivit Comisiei, acest tratament defavorabil al copiilor romi este rezultatul unor practicilor care există de mult timp și pe care Republica Slovacă nu le‑a eliminat. Asemenea practici sunt larg răspândite, astfel încât generează discriminare împotriva copiilor romi în sistemul de învățământ din întreaga țară.
4.        Deși nu contestă existența unei astfel de discriminări, Republica Slovacă susține că aceasta este rezultatul unor probleme structurale cauzate de discriminarea împotriva romilor înrădăcinată în societatea slovacă, care nu pot fi soluționate rapid. Totuși, acest stat membru susține că a demonstrat faptul că a luat o serie de măsuri destinate să rezolve problema respectivă.
5.        Prezenta cauză, care este prima acțiune în constatarea neîndeplinirii obligațiilor introdusă ca urmare a inegalității structurale înrădăcinate într‑o societate, ridică problema inedită a modului în care Curtea trebuie să abordeze acest tip de acțiune. Comisia nu reproșează Republicii Slovace existența unor măsuri concrete legislative sau de altă natură care sunt discriminatorii sau determină o discriminare, ci mai degrabă existența în continuare a discriminării în cadrul societății slovace.
6.        Prin urmare, în opinia noastră, este necesar să se ridice problema dacă Republica Slovacă are o obligație de rezultat, care îi impune să elimine discriminarea pe motive etnice în domeniul educației, sau o obligație de mijloace, care îi impune pur și simplu să depună toate eforturile pentru a elimina o asemenea discriminare. Tipul de probe relevante pentru soluționarea acestei cauze de către Curte depinde de aspectul dacă obligația instituită de Directiva 2000/43 este o obligație de rezultat sau de mijloace.
II.    Procedura precontencioasă și procedura în fața Curții
7.        În urma unor investigații efectuate în cadrul unei proceduri‑pilot a Uniunii, Comisia a trimis Republicii Slovace, la 30
aprilie 2015, o scrisoare de punere în întârziere.
8.        În această scrisoare, Comisia a susținut că existau dovezi convingătoare că copiii romi erau supuși unei discriminări semnificative în domeniul educației în Republica Slovacă. Comisia a afirmat în special că un număr disproporționat de copii romi erau plasați în școli speciale sau în clase pentru copiii cu handicap mental sau de altă natură, precum și că copiii romi erau marginalizați în alte moduri prin segregare în cadrul școlilor obișnuite, prin plasarea lor fie în clase separate, fie în școli separate. În opinia Comisiei, această discriminare era rezultatul unor măsuri legislative inadecvate de transpunere a Directivei 2000/43, al unei puneri în aplicare inadecvate a măsurilor existente și al unor practici administrative și sociale necorespunzătoare.
9.        La 16
august 2015, Republica Slovacă a răspuns la scrisoarea de punere în întârziere, arătând că a făcut modificări legislative. De exemplu, a inclus o definiție a segregării în legislația relevantă și a introdus o obligație expresă de a plasa copiii care provin din medii defavorizate din punct de vedere social împreună cu alți copii pentru a evita segregarea. De asemenea, a introdus un mecanism juridic care permite revizuirea procedurilor de diagnosticare care contribuiau la prezența unui număr disproporționat de copii romi în școlile speciale. În plus, acest stat membru a respins argumentul potrivit căruia legislația existentă nu a fost aplicată în mod corect și a afirmat că continua să pună în aplicare treptat mai multe măsuri suplimentare pentru a remedia problemele semnalate în scrisoarea de punere în întârziere.
10.      În perioada decembrie 2015-decembrie 2017 au existat solicitări de informații suplimentare și a avut loc o reuniune între Comisie și reprezentanții Republicii Slovace.
11.      La 11
octombrie 2019, Comisia a trimis Republicii Slovace un aviz motivat, observând că, deși modificările recente ale legislației relevante reprezentau cu siguranță o îmbunătățire semnificativă, existau încă dovezi ale unor practici discriminatorii persistente identice cu cele identificate anterior.
12.      În consecință, Comisia și‑a retras afirmația privind transpunerea legislativă inadecvată a Directivei 2000/43. Totuși, aceasta a considerat că datele respective indicau în continuare că Republica Slovacă nu a remediat în mod eficient discriminarea împotriva copiilor romi din sistemul educațional, întrucât exista în continuare o reprezentare disproporționată a copiilor romi în școlile speciale și în clasele speciale. Potrivit Comisiei, acest lucru era în principal rezultatul unei metodologii de diagnosticare inadecvate și al dificultăților legate de verificarea diagnosticelor deja stabilite. Ea și‑a menținut totodată afirmația referitoare la segregarea copiilor romi în cadrul școlilor obișnuite. Deși existau mai multe cauze, nu exista nicio justificare pentru persistența segregării.
13.      În avizul motivat, Comisia a stabilit termenul de 11 decembrie 2019, dată până la care Republica Slovacă trebuia să pună capăt presupuselor neîndepliniri ale obligațiilor.
14.      La 6
decembrie 2019, Republica Slovacă a răspuns la acest aviz motivat.
15.      În răspunsul respectiv, Republica Slovacă a afirmat că datele statistice privind romii invocate de Comisie nu erau fiabile, în special din cauza dificultăților legate de colectarea unor asemenea date despre originea etnică. Ea a enumerat apoi măsurile legislative și fără caracter legislativ adoptate recent pentru combaterea discriminării împotriva copiilor romi din sistemul școlar, precum și proiectele specifice propuse în acest domeniu. În sfârșit, Republica Slovacă a asigurat Comisia că va depune eforturi pentru a institui cât mai curând posibil măsurile legislative concrete prezentate în răspunsul său la avizul motivat al Comisiei și s‑a angajat să pună în aplicare în mod treptat și continuu alte măsuri conexe pe termen scurt și pe termen lung.
16.      În urma acestui răspuns, au avut loc contacte suplimentare între Comisie și Republica Slovacă în perioada 2020-2022, în special în septembrie 2022, când doamna Helena Dalli, comisarul european pentru egalitate, a vizitat școli din estul Slovaciei și s‑a întâlnit cu reprezentanți ai Republicii Slovace, inclusiv cu prim‑ministrul Eduard Heger.
17.      La 22
decembrie 2023, Comisia a introdus prezenta acțiune la Curte în temeiul articolului 258 TFUE.
18.      Republica Slovacă și‑a depus memoriul în apărare la 26
martie 2024.
19.      Comisia a depus un memoriu în replică la 7 mai 2024, iar Republica Slovacă a depus un memoriu în duplică la 17 iunie 2024.
20.      La 8
aprilie 2025 a avut loc o ședință de audiere a pledoariilor, în cadrul căreia Comisia și Republica Slovacă au prezentat observații orale.
III. Analiză
21.      Prin prezenta acțiune, Comisia solicită Curții să constate faptul că Republica Slovacă a încălcat în mod sistematic și persistent obligațiile care decurg din articolul 2 alineatul (1) din Directiva 2000/43 coroborat cu articolul 2 alineatul (2) litera (b) și cu articolul 3 alineatul (1) litera (g) din aceasta:
–      prin plasarea unui număr disproporționat de copii romi în școli speciale sau în clase speciale pentru copiii cu handicap mental sau de altă natură, în care educația urmează un program de predare simplificat, și
–      prin segregarea copiilor romi în clase separate în cadrul școlilor obișnuite sau în școli separate.
22.      În cadrul unei proceduri în constatarea neîndeplinirii obligațiilor în temeiul articolului 258 TFUE, revine Comisiei obligația de a stabili existența pretinsei neîndepliniri a obligațiilor(3).
23.      Considerăm că, înainte de a aprecia argumentele invocate în fața sa, este necesar ca Curtea să abordeze problema tipului de probe pe care Comisia trebuie să le prezinte în susținerea motivelor sale într‑o cauză de această natură.
24.      În opinia noastră, acest lucru depinde de aspectul dacă obligația care decurge din articolul
2 alineatul
(1) din Directiva 2000/43 coroborat cu articolul
2 alineatul
(2) din aceasta este o obligație de rezultat sau o obligație de mijloace.
25.      Prin urmare, vom proceda după cum urmează.
26.      În secțiunea (A), vom prezenta diferențele pe care le implică constatarea existenței unei obligații de rezultat în comparație cu constatarea unei obligații de mijloace.
27.      În secțiunea (B), vom propune Curții să interpreteze articolul
2 alineatul
(1) din Directiva 2000/43 coroborat cu articolul
1 și cu articolul
2 alineatul
(2) din aceasta în sensul că impune statelor membre o obligație de rezultat. Acest lucru impune Comisiei să demonstreze că rezultatul urmărit – lipsa discriminării în sistemul de educație – nu a fost atins în statul membru în cauză.
28.      În această privință, după cum vom arăta în secțiunea (C), datele statistice sau de altă natură care dovedesc existența presupusei discriminări sunt un mijloc adecvat de a demonstra existența neîndeplinirii obligațiilor invocată de către Comisie. În schimb, alte probe, referitoare la măsurile luate pentru combaterea discriminării și eficiența sau ineficiența lor, nu sunt relevante pentru a dovedi sau a infirma neîndeplinirea obligației de rezultat.
29.      În secțiunea (D), vom susține că Comisia a demonstrat în mod suficient existența unei discriminări împotriva copiilor romi în cazul ambelor sale motive. Memoriul în apărare depus de Republica Slovacă, destinat să convingă Curtea că măsurile pe care le‑a instituit vor aduce îmbunătățirea dorită, nu este de natură să infirme probele din care reiese că ambele forme ale presupusei discriminări împotriva copiilor romi au continuat să existe la expirarea termenului stabilit în avizul motivat.
A.      Obligație de rezultat sau obligație de mijloace
30.      În prezenta cauză, ca probe în susținerea ambelor sale motive, Comisia a prezentat Curții diferite date statistice și de altă natură, provenite din rapoarte ale organizațiilor internaționale, ale organizațiilor neguvernamentale (ONG)
și ale autorităților slovace. Aceste documente demonstrează, în primul rând, că exista un număr disproporționat de copii romi în școli speciale sau în clase speciale la expirarea termenului stabilit în avizul motivat și chiar după data respectivă și, în al doilea rând, faptul că, în multe situații, copiii romi sunt plasați în școli separate sau în clase separate în cadrul școlilor obișnuite(4). Datele menționate sunt prezentate pentru a demonstra existența sau existența în continuare a discriminării împotriva copiilor romi în sistemul educațional slovac.
31.      Republica Slovacă nu respinge în principiu(5) afirmațiile potrivit cărora discriminarea continuă să existe. Totuși, ea susține că a adoptat o serie de măsuri și programe destinate să remedieze discriminarea existentă(6). Unele dintre aceste măsuri au fost inițiate înainte de expirarea termenului stabilit în avizul motivat, iar altele au fost adoptate ulterior. Potrivit Republicii Slovace, măsurile respective au condus deja la anumite îmbunătățiri. Totuși, statul membru menționat subliniază că, având în vedere existența unor inegalități structurale pe termen lung care au afectat romii în societatea slovacă, măsurile adoptate nu au putut modifica tiparele sociale în termenul scurt stabilit.
32.      Comisia admite că Republica Slovacă a adoptat o serie de măsuri care ar putea contribui la eliminarea discriminării. Totuși, ea consideră totodată că unele dintre aceste măsuri sunt inadecvate sau insuficient aplicate(7). Important este că, potrivit Comisiei, măsurile respective încă nu au eliminat și nici măcar nu au redus nivelul de discriminare împotriva copiilor romi în sistemul de învățământ din Slovacia(8).
33.      În opinia noastră, relevanța acestor argumente atunci când se decide dacă presupusa neîndeplinire a obligațiilor a existat în mod efectiv sau nu depinde de tipul de obligație impusă statelor membre prin dispozițiile invocate de Comisie. Argumentele relevante sunt diferite în funcție de aspectul dacă afirmația Comisiei se referă la neîndeplinirea unei obligații de rezultat sau a unei obligații de mijloace.
34.      O obligație de rezultat impune unui stat membru să obțină un rezultat sau o situație concretă și predefinită. Accentul se pune pe rezultatul în sine, independent de mijloacele alese pentru realizarea sa. Dacă rezultatul nu este obținut, există o neîndeplinire a obligațiilor, cu excepția cazului în care statul membru poate să demonstreze că a intervenit forța majoră sau alte împrejurări excepționale. În schimb, o obligație de mijloace impune unui stat membru să ia toate măsurile corespunzătoare pentru a atinge un anumit obiectiv, fără a garanta în mod necesar că acest obiectiv va fi atins. Accentul se pune pe eforturile depuse, chiar dacă rezultatul nu a fost sau încă nu a fost atins(9).
35.      În consecință, dacă Directiva 2000/43 impune o obligație de rezultat, este suficient ca Comisia să demonstreze pur și simplu că există discriminarea împotriva copiilor romi în școli. Într‑o asemenea situație, argumentele Republicii Slovace referitoare la măsurile puse în aplicare pentru obținerea rezultatului nu constituie un mijloc de apărare; ele nu infirmă afirmația privind neîndeplinirea unei obligații.
36.      În schimb, dacă există o obligație de mijloace, chiar dacă rezultatul nu este obținut, faptul că statul membru a depus toate eforturile pentru a elimina discriminarea este un argument relevant. Într‑un astfel de caz, Comisia ar trebui să demonstreze motivul pentru care măsurile adoptate de Republica Slovacă nu reflectă faptul că aceasta a depus toate eforturile pentru combaterea discriminării(10).
37.      În plus, trebuie amintit că Comisia nu are obligația de a iniția o procedură de constatare a neîndeplinirii obligațiilor și dispune de putere de apreciere deplină nu doar pentru a decide dacă inițiază procedura, ci și în ce moment și obiectul acesteia(11). De asemenea, Comisia are putere de apreciere deplină în ceea ce privește continuarea unei astfel de proceduri până în fața Curții de Justiție(12).
38.      Atunci când a fost întrebată în cursul ședinței, Comisia a arătat că a decis să sesizeze Curtea cu privire la Republica Slovacă, deși există probleme similare și în alte state membre(13), întrucât a apreciat că nu s‑a realizat niciun progres semnificativ în eliminarea discriminării împotriva copiilor romi în acest stat.
39.      Deși Comisia dispune de o marjă de apreciere deplină pe tot parcursul procedurii de constatare a neîndeplinirii obligațiilor, odată ce situația ajunge în fața Curții, aceasta trebuie să se pronunțe în speță pe baza unor criterii juridice(14) și nu are competența să examineze dacă decizia Comisiei de a sesiza Curtea cu privire la un stat membru este oportună(15).
40.      În consecință, dacă procedurile cu care a fost sesizată Curtea privesc o cerere de constatare a neîndeplinirii unei obligații de rezultat și dacă Comisia dovedește că rezultatul nu a fost atins, Curtea nu poate decât să constate că această obligație nu a fost îndeplinită.
41.      Atunci când se face o astfel de constatare, Comisia va monitoriza apoi progresele făcute de statul membru în direcția respectării hotărârii Curții și are putere de apreciere pentru a decide dacă, când și în ce condiții trebuie să se continue demersurile în cauza respectivă prin introducerea unei acțiuni în temeiul articolului 260 TFUE(16).
42.      În prezenta cauză, Comisia pare să fi introdus acțiunea pe baza unei presupuse lipse a obținerii unui rezultat. Ea susține că există discriminare împotriva copiilor romi în școli, iar nu că Republica Slovacă nu depune eforturi pentru a elimina o asemenea discriminare.
43.      Prin urmare, principalele argumente ale Comisiei sunt că rezultatul lipsește în ceea ce privește încetarea plasării unui număr disproporționat de copii romi în școli speciale și desegregarea copiilor romi în învățământul obișnuit.
44.      Înainte de a aprecia dacă Comisia și‑a dovedit afirmațiile, este necesar să se verifice dacă Comisia are motive să inițieze prezenta procedură de constatare a neîndeplinirii obligațiilor în temeiul articolului
2 alineatul
(1) din Directiva 2000/43 coroborat cu articolul
2 alineatul
(2) litera
(b) din aceasta.
B.      Eliminarea discriminării ca obligație de rezultat
45.      Articolul
2 alineatul
(1) din Directiva 2000/43 conține o obligație de rezultat care impune statelor membre să elimine discriminarea directă și indirectă în domeniul educației(17)?
46.      După cum vom susține, Directiva 2000/43 impune de fapt o obligație de rezultat, iar nu o simplă obligație de mijloace.
47.      Astfel cum se prevede la articolul 1, Directiva 2000/43 stabilește „un cadru pentru combaterea discriminării pe baza rasei sau originii etnice, în vederea punerii în aplicare în statele membre a principiului egalității de tratament”. Expresia „punere în aplicare” sugerează nu doar un efort, ci un rezultat concret.
48.      Articolul
2 alineatul
(1) din Directiva 2000/43 precizează că, „[î]n sensul prezentei directive, principiul egalității de tratament înseamnă că nu se face o discriminare directă sau indirectă pe baza rasei sau originii etnice”. Expresia „nu se face o discriminare” sugerează o obligație de rezultat.
49.      Articolul
2 alineatul
(2) literele (a) și (b) din directiva menționată definește în continuare discriminarea directă și indirectă. Acesta indică astfel o situație dorită în care se respectă principiul egalității de tratament.
50.      Prin urmare, punerea în aplicare a principiului respectiv, care este obiectivul Directivei 2000/43, impune ca discriminarea directă sau indirectă bazată pe rasă sau origine etnică, inclusiv în educație, astfel cum este invocată în prezenta cauză, să fie eliminată în statele membre.
51.      În observațiile sale scrise(18), Republica Slovacă afirmă însă că dispozițiile Directivei 2000/43 pe care se întemeiază Comisia nu creează nicidecum obligații pentru statele membre, ci doar definesc principiul egalității de tratament și conceptul de discriminare indirectă.
52.      Este adevărat că aceste dispoziții nu sunt formulate în termeni de obligații ale statelor membre. Totuși, în general, directivele sunt instrumente ale Uniunii care impun statelor membre să atingă anumite rezultate în materie de reglementare, dar le lasă libertatea de a alege modalitățile de atingere a acestor rezultate(19).
53.      Directiva 2000/43 definește în mod clar rezultatul pe care trebuie să îl atingă fiecare stat membru: egalitatea în societatea sa prin eliminarea discriminării directe și indirecte bazate pe rasă sau origine etnică. În consecință, punerea în aplicare corectă a acestei directive presupune să nu existe discriminare într‑un stat membru.
54.      Cele de mai sus sunt valabile nu doar pentru cazurile individuale de discriminare(20), ci și pentru eliminarea inegalităților structurale.
55.      Comisia a introdus prezenta acțiune invocând discriminarea indirectă, astfel cum este definită la articolul
2 alineatul
(2) litera
(b) din Directiva 2000/43. Potrivit acestei dispoziții, se consideră că există discriminare indirectă atunci când o dispoziție, un criteriu sau o practică aparent neutră pune o persoană, de o anumită rasă sau origine etnică, într‑o situație dezavantajoasă în comparație cu alte persoane.
56.      Tocmai pentru că a inclus discriminarea indirectă printre rezultatele interzise, considerăm că este clar faptul că legiuitorul Uniunii a urmărit să elimine inegalitățile structurale din statele membre(21).
57.      Discriminarea indirectă este o problemă deosebit de importantă atunci când există o inegalitate structurală înrădăcinată care afectează un grup din cadrul unei anumite societăți. În asemenea cazuri, norme care sunt aparent neutre în ceea ce privește originea etnică pot avea cu ușurință efecte diferite asupra unui grup etnic care se confruntă cu discriminarea(22).
58.      Tocmai aceasta este situația aflată în discuție în prezenta cauză. După cum a confirmat Republica Slovacă, o anumită formă de discriminare indirectă, segregarea romilor, există de mult timp în societatea acestui stat membru. Problema nu constă în segregarea de iure, precum cea abordată în Hotărârea Brown v Board of Education(23), citată de câțiva participanți la prezenta procedură. Acest tip de discriminare este mai ușor de remediat, întrucât toate actele cu putere de lege și actele administrative ale unui stat membru care contravin principiului egalității de tratament trebuie să fie abrogate. Articolul 14 litera (a) din Directiva 2000/43 impune acest lucru în mod expres(24).
59.      Totuși, în prezenta cauză, ne confruntăm cu o segregare de facto, care se bazează mai degrabă pe practici decât pe litera legii. Directiva 2000/43 nu ar fi putut să prevadă măsuri concrete pentru a pune capăt unei asemenea segregări de facto, întrucât soluția pentru această problemă nu poate fi obținută prin adoptarea unei norme concrete sau chiar a mai multe norme concrete. În plus, mijloacele de remediere a segregării de facto variază în funcție de împrejurările specifice din fiecare stat membru. Cele de mai sus explică motivul pentru care Directiva 2000/43 nu prevede măsuri concrete în scopul de a elimina discriminarea înrădăcinată față de un grup etnic.
60.      Această lipsă a măsurilor concrete nu poate fi însă interpretată în sensul că Directiva 2000/43 nu impune statelor membre obligația de a elimina discriminarea de facto generată de inegalitățile structurale. Statele membre au obligația pozitivă de a lua toate măsurile necesare pentru a elimina discriminarea etnică înrădăcinată. Obligația respectivă nu este exprimată sub forma unor măsuri concrete pe care statele membre trebuie să le adopte, întrucât nu a putut să fie exprimată în acest mod.
61.      În plus, considerentul (12) al Directivei 2000/43 precizează că sunt necesare acțiuni specifice privind discriminarea bazată pe rasă sau origine etnică, în vederea dezvoltării unor societăți democratice și tolerante, care să permită, la rândul lor, participarea tuturor persoanelor, fără deosebire de rasă sau origine etnică(25). Cele de mai sus confirmă faptul că scopul acestui act este eliminarea inegalităților sociale înrădăcinate.
62.      O asemenea perspectivă asupra noțiunii de discriminare este confirmată de jurisprudența Curții.
63.      În hotărârile sale, Curtea a statuat în repetate rânduri că principiul egalității de tratament, astfel cum este consacrat în tratate și în Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene, este un principiu general fundamental al dreptului Uniunii. Instrumentele de drept derivat, precum Directiva 2000/43, constituie o expresie concretă a acestui principiu(26). Confirmarea principiului menționat impune o sarcină care depășește simpla obligație „de a depune toate eforturile” a statelor membre.
64.      Dacă Directiva 2000/43 a impus doar obligații de mijloace, efectul util (eficacitatea) acesteia în ceea ce privește combaterea discriminării ar fi compromis în mod considerabil. De exemplu, hotărârile Curții referitoare la interpretarea noțiunii de discriminare demonstrează că se pune accentul pe prevenirea rezultatelor discriminatorii. Aceasta a fost situația atât în cazul discriminării directe(27), cât și în cazul discriminării indirecte(28). Același lucru este valabil pentru combaterea discriminării înrădăcinate existente.
65.      În plus, interpretarea obligației care revine statelor membre în temeiul articolelor 1 și 2 din Directiva 2000/43 ca fiind o obligație de rezultat care implică obligația pozitivă de eliminare a discriminării împotriva copiilor romi în școli este în concordanță cu poziția Curții Europene a Drepturilor Omului (CEDO) din hotărârile sale recente referitoare la segregarea copiilor romi în școli(29). Această instanță a considerat că constatarea existenței unei segregări implică pentru state sarcini pozitive de desegregare.
66.      În sfârșit, în domeniul educației în mod special există un argument suplimentar privind motivele pentru care legiuitorul Uniunii nu a putut să prevadă măsuri concrete pe care statele membre trebuie să le adopte, ci a putut doar să impună o obligație de rezultat. Acest argument este legat de repartizarea competențelor între Uniunea Europeană și statele sale membre, astfel cum a fost discutată în cadrul ședinței.
67.      Uniunea Europeană nu are competență de reglementare în domeniul educației; după cum reiese din articolele 6 și 165 TFUE, ea dispune doar de o competență de sprijinire. Prin urmare, Uniunea Europeană nu poate prevedea măsurile care trebuie să fie luate de statele membre în ceea ce privește organizarea sistemelor lor educaționale sau conținutul procesului de predare.
68.      Totuși, în temeiul competenței sale care decurge din articolul 19 TFUE, Uniunea Europeană poate adopta măsuri în vederea combaterii oricărei discriminări bazate pe origine etnică, limitând astfel competența statelor membre în organizarea sistemului lor educațional(30). În consecință, având în vedere că Uniunea Europeană nu are competența de a prevedea măsuri concrete, eliminarea discriminării în educație poate fi realizată numai prin impunerea unei obligații de rezultat. Măsurile prin intermediul cărora trebuie să fie obținut rezultatul intră în sfera de competență a statelor membre.
69.      Republica Slovacă, în pofida argumentului său inițial potrivit căruia articolul
2 din Directiva 2000/43 conține doar definiții, pare totuși să admită că această directivă impune o obligație de rezultat. În memoriul său în apărare, ea a afirmat: „Directiva 2000/43 impune astfel statelor membre să asigure punerea în aplicare a principiului egalității de tratament, inclusiv în domeniul educației”(31).
70.      Pe scurt, articolele 1 și 2 din Directiva 2000/43 coroborate cu articolul
3 alineatul
(1) litera
(g) din aceasta impun statelor membre o obligație de rezultat de eliminare a discriminării bazate pe originea etnică în domeniul educației. Obligația menționată nu doar că interzice discriminarea de către statele membre, ci impune totodată obligația de a adopta măsuri specifice și a realiza acțiuni concrete pentru eliminarea inegalităților existente rezultate din prejudecățile sociale înrădăcinate.
71.      Dacă rezultatul urmărit este o societate fără discriminare împotriva unui grup etnic în educație, modul în care Curtea trebuie să stabilească dacă există o încălcare a acestei obligații de rezultat constă în examinarea probelor și în constatarea pe baza lor a existenței sau inexistenței discriminării împotriva copiilor romi în școli. Ajungem astfel la următoarea întrebare referitoare la tipul de probe care trebuie prezentate în fața Curții pentru a demonstra neîndeplinirea unei obligații de rezultat.
C.      Dovada neîndeplinirii unei obligații de rezultat
72.      Pentru a dovedi neîndeplinirea obligației de rezultat de eliminare a discriminării împotriva copiilor romi în școli, Comisia trebuie să prezinte în fața Curții probe care să indice că copiii romi sunt într‑o situație dezavantajoasă în sistemul școlar slovac. Dacă Comisia a demonstrat în mod suficient existența unei asemenea discriminări, Republica Slovacă trebuie să prezinte probe care să infirme probele Comisiei și să demonstreze că nu există o diferență de tratament care să dezavantajeze copiii romi. În caz contrar, aceasta trebuie să justifice acest tratament discriminatoriu.
73.      În opinia noastră, cele mai multe dintre probele prezentate în fața Curții de ambele părți în prezenta cauză nu sunt relevante pentru a decide dacă, după cum se susține în cele două motive ale Comisiei, discriminarea a existat la expirarea termenului stabilit prin avizul motivat.
74.      Comisia a precizat în ședință că, în opinia sa, Republica Slovacă a săvârșit o încălcare a obligațiilor sale prin practici discriminatorii, care au contribuit în mod activ la discriminare, și prin neadoptarea unor măsuri corespunzătoare pentru a elimina discriminarea socială înrădăcinată.
75.      În opinia noastră, deși este important, desigur, să se identifice cauzele discriminării înrădăcinate, în cadrul unei acțiuni în constatarea neîndeplinirii obligațiilor prin care se invocă încălcarea unei obligații de rezultat, nu este necesar să se dovedească ce acțiuni concrete ale organelor de stat au contribuit la presupusa discriminare sau ce acțiuni nu condus la încetarea sa. De fapt, statul membru este liber să aleagă mijloacele prin care elimină discriminarea. Aspectul dacă aceste mijloace sunt adecvate și eficiente este relevant, pentru decizia Curții, numai în măsura în care demonstrează dacă rezultatul urmărit a fost sau nu atins(32).
76.      Pe scurt, toate argumentele și probele justificative prezentate de părți cu privire la aspectul dacă diferitele măsuri adoptate de Republica Slovacă sunt adecvate și suficiente pentru a soluționa problemele ridicate în cele două motive sunt foarte importante în contextul politicii de combatere a discriminării și al eforturilor depuse de acest stat membru și de Comisie pentru realizarea egalității. Totuși, argumentele menționate nu sunt relevante pentru Curte atunci când decide dacă neîndeplinirea obligațiilor exista la expirarea termenului stabilit de Comisie în avizul său motivat.
77.      Pentru Curte, este relevant numai aspectul dacă probele Comisiei dovedesc că discriminarea exista la data faptelor și dacă Republica Slovacă a dovedit că măsurile pe care le‑a instituit au reușit să elimine discriminarea până la momentul respectiv.
D.      A demonstrat Comisia în mod suficient presupusele neîndepliniri ale obligațiilor în prezenta cauză?
1.      Primul motiv: numărul disproporționat de copii romi în școli speciale sau în clase speciale
78.      Comisia susține că, începând cu 11
decembrie 2019, care a fost data expirării termenului stabilit în avizul motivat, dar și ulterior, datele oficiale au indicat existența unui număr disproporționat de mare de copii romi plasați în școli speciale sau în clase speciale în Republica Slovacă. Aproximativ de trei ori mai mulți copii romi decât alți copii participau la aceste programe speciale(33).
79.      Comisia se întemeiază nu doar pe diverse rapoarte ale organismelor Uniunii, ale organizațiilor internaționale și ale ONG‑urilor, ci și pe rapoarte întocmite de autoritățile slovace. Deși aceste rapoarte utilizează metodologii diferite și conțin rezultate ușor diferite, toate indică un număr disproporționat de copii romi în școlile speciale. În opinia noastră, probele respective constituie dovezi prima facie suficiente pentru a transfera sarcina probei către statul membru, care trebuie să demonstreze inexactitatea sau lipsa de relevanță a unor asemenea probe.
80.      Republica Slovacă nu contestă, în sens strict, această acuzație de discriminare, dar susține, în schimb, că s‑a obținut o îmbunătățire prin mai multe măsuri pe care le‑a introdus și că, prin urmare, cifrele sunt în scădere(34). Totuși, acest stat membru arată că nu poate demonstra această scădere a cifrelor pe baza acelorași date și a aceleiași metodologii utilizate în rapoartele prezentate de Comisie, întrucât nu dispune nici de datele, nici de metodologia în cauză(35).
81.      Cu toate acestea, după cum subliniază în mod corect Comisia, deși metodologia este diferită, dacă ar fi avut loc o scădere semnificativă a procentului de copii romi în școlile speciale, diferitele rapoartele ar consemna această tendință pozitivă, chiar dacă pe baza unor metodologii diferite.
82.      În orice caz, statisticile întocmite de diferite autorități ale Republicii Slovace nu indică nicio schimbare semnificativă, ci confirmă existența unei disproporții semnificative în decembrie 2019, la expirarea termenului stabilit în avizul motivat.
83.      Un document timpuriu emis în anul 2011 de Ministerul Educației din Republica Slovacă, și anume Planul de strategie națională, a recunoscut existența unor probleme legate de discriminare ca urmare a unor diagnosticări eronate ale copiilor(36). Într‑adevăr, potrivit acestui document, deși numai un procent redus dintr‑o anumită populație (între 1 %
și 3 %) are, în general, un handicap intelectual, copiii romi constituiau între 16 %
și 17 % din copiii prezenți în școli speciale sau în clase speciale în Republica Slovacă. De asemenea, 60 % din copiii din clasele speciale și 80 % din copiii din școlile speciale erau de origine romă, în timp ce populația romă reprezenta doar 8 % din totalul populației.
84.      În anul 2020, Atlasul comunităților de romi, elaborat de ministrul adjunct din cadrul guvernului Republicii Slovace responsabil pentru comunitățile de romi, a făcut referire la cifre comparabile. Potrivit acestui document(37), 17 % din copiii cu vârsta între 6 și 15 ani proveniți din comunități rome marginalizate (denumite în continuare „CRM”) au fost plasați într‑un medii educaționale speciale. În cazul copiilor romi care trăiau în gospodării integrate, procentul era ușor mai mic, și anume 14 %. După cum reiese din documentul respectiv, aceste procente erau semnificativ mai ridicate decât în rândul populației generale – în anul 2019, doar 5,7 % din totalul copiilor de vârstă școlară din Republica Slovacă erau înscriși în programe educaționale speciale.
85.      În general, se poate discuta despre acuratețea unui ansamblu de cifre în raport cu altul și/sau despre eficacitatea metodologiei utilizate într‑un studiu în comparație cu altul(38). Totuși, s‑a demonstrat că disproporția, care constă în diferențele dintre cifrele care reflectă experiența copiilor romi și cea a altor copii, este prea semnificativă pentru a fi ignorată(39).
86.      Nu s‑a contestat că plasarea în mod eronat a copiilor în clase sau în școli speciale este un indiciu al discriminării. Școlile speciale au o programă școlară redusă, ceea ce înseamnă că șansele copiilor de a‑și continua educația sunt restrânse, ceea ce reduce, în consecință, perspectivele lor de integrare în societate în condiții de egalitate la vârsta adultă.
87.      Copiii romi sunt astfel puși într‑o situație specială dezavantajoasă, în comparație cu alți copii în sensul articolului
2 alineatul
(2) litera
(b) din Directiva 2000/43.
88.      Totuși, potrivit unei jurisprudențe constante, este posibil să se justifice o discriminare indirectă dacă norma sau practica în discuție are un scop legitim care este atins în mod proporțional. Această noțiune de scop legitim care poate justifica o discriminare etnică trebuie însă interpretată în mod strict(40).
89.      În această privință, Republica Slovacă susține că disproporția existentă în cifre s‑ar putea explica prin faptul că un număr mare de copii romi care trăiesc în CRM provin din medii socioeconomice atât de dezavantajate încât nu sunt la fel de bine pregătiți ca ceilalți copii pentru rezolvarea testelor de acces la școala primară. Statul membru respectiv mai arată că a introdus măsuri, precum cele privind educația anterioară ciclului primar obligatorie și asistenții părinților, care urmăresc să elimine decalajul menționat.
90.      Pe de o parte, împrejurarea că un procent ridicat de copii romi trăiesc în medii socioeconomice dezavantajate în cadrul CRM nu poate fi invocată pentru a justifica discriminarea împotriva lor în școli. O asemenea inegalitate înrădăcinată, chiar dacă poate explica reprezentarea disproporționată în medii școlare speciale, nu poate servi drept justificare pentru un alt caz de impact negativ. Pe de altă parte, măsurile care au fost adoptate pentru a remedia disproporția existentă pot fi invocate ca argument numai din momentul în care aceste măsuri au condus la obținerea rezultatului urmărit.
91.      În concluzie, considerăm că Comisia a demonstrat în mod suficient că a existat o diferență de tratament pe baza numărului disproporționat de copii romi care erau plasați în școli sau în clase speciale la expirarea termenului stabilit în avizul motivat. În schimb, Republica Slovacă nu a infirmat probele Comisiei și nu a invocat un scop legitim pentru justificarea acestei discriminări.
92.      Prin urmare, propunem Curții să constate că primul motiv al Comisiei este fondat.
2.      Al doilea motiv: segregarea de facto
93.      Al doilea motiv al Comisiei se referă la segregarea copiilor romi în cadrul școlilor obișnuite.
94.      Neîndeplinirea obligației de eliminare a segregării, întrucât este vorba de o obligație de rezultat, poate fi dovedită prin date fiabile care să demonstreze că segregarea există în practică.
95.      În această privință, Comisia susține că, nu doar la expirarea termenului stabilit în avizul motivat, ci și ulterior(41), a existat o segregare larg răspândită a copiilor romi față de colegii lor care nu sunt romi în școlile slovace. Segregarea respectivă a avut diferite forme – precum utilizarea unor școli, săli de clasă sau cantine separate. Comisia susține afirmația menționată cu date statistice și alte probe.
96.      În cererea sa, Comisia se întemeiază din nou pe diverse documente emise de autorități naționale sau internaționale și de ONG‑uri.
97.      Astfel, încă din anul 2012, înainte de începerea procedurii precontencioase, Republica Slovacă a recunoscut existența segregării etnice care afecta copiii romi(42).
98.      În cursul procedurii precontencioase, au fost prezentate diverse alte rapoarte oficiale care au recunoscut existența segregării etnice care afectează copiii romi. Într‑un raport al Štátna školská inšpekcia (Inspectoratului Academic Școlar) pentru 2017/2018, s‑a recunoscut că, „în patru școli, organizarea procesului de predare prezenta semne de segregare prin crearea unor clase separate pentru copiii din CRM, precum și prin separarea spațială a vestiarelor și servirea meselor în mod separat”(43).
99.      Chiar și după expirarea termenului stabilit în avizul motivat, autoritățile slovace au recunoscut în permanență existența segregării. În iunie 2020, Ministerul Educației, Științei, Cercetării și Sportului din Republica Slovacă a recunoscut că segregarea copiilor romi în școli este o problemă de lungă durată(44). „Strategia pentru egalitatea, incluziunea și participarea romilor până în 2030”, adoptată de autoritățile slovace în aprilie 2021, recunoaște în continuare că strategia anterioară nu și‑a atins obiectivele(45).
100. De asemenea, în ultimii ani, instanțele slovace, în special Najvyšší súd Slovenskej republiky (Curtea Supremă a Republicii Slovace), au statuat în mod repetat că, în mai multe școli, elevii romi sunt supuși unei segregări de facto(46). Chiar dacă astfel de hotărâri nu pot fi utilizate, în sine, ca dovadă a unei segregări generalizate, ci mai degrabă a unor cazuri individuale de discriminare, ele constituie totuși probe relevante împreună cu alte date care au fost prezentate.
101. În sfârșit, în anul 2023, Ministerul Educației, Științei, Cercetării și Sportului din Republica Slovacă a adoptat un ghid privind desegregarea(47), care a fost actualizat în anul 2024(48). La momentul redactării prezentelor concluzii, site‑ul Ministerului Educației din Republica Slovacă cuprinde o secțiune dedicată desegregării, în care se precizează că, „[p]entru Ministerul Educației, Cercetării, Dezvoltării și Tineretului din Republica Slovacă (MŠVVaM SR), desegregarea nu este doar o prioritate strategică, ci și o condiție prealabilă pentru crearea unui sistem educațional mai echitabil și incluziv în Slovacia. Scopul este ca toți copiii să fie integrați pe deplin în sistemul educațional și ca fiecare copil să primească o educație care să corespundă nevoilor sale educaționale individuale și să fie complet integrat în societate”(49).
102. Cele de mai sus indică dorința Republicii Slovace de a soluționa problema și clarifică faptul că problema care se ridică în prezenta cauză nu este negarea valorilor Uniunii consacrate la articolul 2 TUE(50).
103. Totuși, în cazul în care din probele prezentate în fața Curții reiese că segregarea copiilor romi exista la expirarea termenului stabilit în avizul motivat, Curtea trebuie să constate că a avut loc o neîndeplinire a obligațiilor(51).
104. Toate documentele prezentate de Comisie indică existența unei segregări de facto, iar Republica Slovacă nu a infirmat aceste probe.
105. O altă întrebare care trebuie adresată este aceea dacă segregarea constituie în mod necesar un tratament defavorabil care conduce la discriminare.
106. În opinia noastră, segregarea constituie în sine o discriminare.
107. Deși este posibil ca programele școlare urmate de copiii romi în școlile sau clasele separate să nu fie de o calitate mai scăzută decât programele oferit în clasele mixte(52), separarea socială și culturală a unui grup etnic consolidează stigmatizarea preexistentă într‑o societate. Prin urmare, ea reduce șansele acestor copii de a‑și găsi locul în societatea slovacă și nu îi plasează pe picior de egalitate cu colegii lor care nu sunt romi. Segregarea este nocivă și pentru copiii care nu sunt romi, întrucât sunt privați de contactul cu o cultură diferită de a lor, ceea ce împiedică dezvoltarea lor educațională și socială.
108. Acesta este și motivul pentru care, în opinia noastră, segregarea constituie în sine o discriminare și nu poate fi niciodată justificată.
109. Totuși, Republica Slovacă apreciază că nu poate fi considerată responsabilă pentru segregarea care nu se află sub controlul său.
110. De exemplu, ea a arătat că adesea părinții copiilor care nu sunt romi sunt cei care se opun includerii copiilor romi în clase sau care își mută copiii la alte școli pentru că există romi în clasa de la școala aleasă inițial. Acest fenomen, denumit „fuga albă”(53), a fost analizat în cadrul ședinței ca o posibilă scuză pentru Republica Slovacă.
111. Acest fapt nu poate fi acceptat ca justificare a unei discriminări(54). Obligațiile pozitive stabilite în sarcina statelor membre prin Directiva 2000/43 impun ca ele să adopte și să pună în aplicare măsuri care să împiedice segregarea în școli generată de prejudecățile înrădăcinate într‑o societate față de un grup etnic(55).
112. Același lucru este valabil și pentru situația inversă, în care părinții copiilor romi sunt de acord cu segregarea. După cum a statuat CEDO în Hotărârea Salay împotriva Slovaciei, consimțământul părinților nu trebuie să aducă atingere dreptului unui copil la un acces egal la educație sau să legitimeze acțiuni care conduc la un tratament inegal al copiilor în cadrul sistemului educațional(56).
113. Republica Slovacă a mai susținut că anumite comunități rome, foarte adesea CRM, sunt separate din punct de vedere teritorial de restul populației, ceea ce explică de ce școlile din aceste zone sunt școli exclusiv pentru romi.
114. Deși putem înțelege că acest fapt constituie un obstacol serios în calea eliminării școlilor exclusiv pentru romi, considerăm totuși că o asemenea segregare a copiilor în școli nu poate fi justificată de existența unei segregări care afectează persoanele de etnie romă în general în Republica Slovacă(57).
115. Totuși, având în vedere situația de pe teren, este adevărat că, după cum susține Republica Slovacă, soluționarea problemelor de discriminare înrădăcinată necesită timp. Dificultățile legate de eliminarea segregării și timpul necesar pentru aceasta nu pot utilizate însă ca mijloc de apărare în contextul acțiunilor în constatarea neîndeplinirii obligațiilor întemeiate pe existența unei discriminări.
116. Nu se poate ignora faptul trist că, în fiecare an în care segregarea este încă prezentă, fiecare grup de copii romi afectați de acest tratament defavorabil pierde o șansă pentru viitorul lor. Acest lucru este dificil, dacă nu chiar imposibil de remediat.
117. În concluzie, considerăm că Comisia a demonstrat în mod suficient că există o practică larg răspândită de segregare, care afectează copiii romi, în clase separate în școlile obișnuite ori în școli separate. În schimb, Republica Slovacă nu a infirmat constatările respective și, de asemenea, o astfel de segregare nu poate fi justificată.
118. Prin urmare, propunem Curții să constate că al doilea motiv al Comisiei este fondat.
IV.    Cheltuielile de judecată
119. Comisia a solicitat obligarea Republicii Slovace la plata cheltuielilor de judecată. În temeiul articolului
138 alineatul
(1) din Regulamentul de procedură al Curții de Justiție, partea care cade în pretenții este obligată, la cerere, la plata cheltuielilor de judecată. Întrucât Republica Slovacă a căzut în pretenții, se impune obligarea sa la plata cheltuielilor de judecată.
V.      Concluzie
120. Având în vedere considerațiile precedente, propunem Curții:
(1)       Constatarea faptului că:
–        prin plasarea unui număr disproporționat de copii romi în școli speciale sau în clase speciale pentru copiii cu handicap intelectual sau de altă natură, în care se urmează un program de predare simplificat,
și
–        prin segregarea copiilor romi în clase separate în cadrul școlilor obișnuite sau în școli separate,
Republica Slovacă nu și‑a îndeplinit în mod sistematic și persistent obligațiile care decurg din articolul 2 alineatul (1) din Directiva 2000/43/CE a Consiliului din 29 iunie 2000 de punere în aplicare a principiului egalității de tratament între persoane, fără deosebire de rasă sau origine etnică coroborat cu articolul
2 alineatul
(2) litera
(b) și cu articolul
3 alineatul
(1) litera
(g) din aceasta;
(2)       Obligarea Republicii Slovace la suportarea propriilor cheltuieli de judecată și a celor efectuate de Comisia Europeană.
1      Limba originală: engleza.
2      Directiva 2000/43/CE a Consiliului din 29
iunie 2000 de punere în aplicare a principiului egalității de tratament între persoane, fără deosebire de rasă sau origine etnică (JO 2000, L 180, p. 22, Ediție specială, 20/vol.
1, p. 19).
3      A se vedea în acest sens Hotărârea din 4
mai 2006, Comisia/Regatul Unit (C‑508/03, EU:C:2006:287, punctul 77 și jurisprudența citată), precum și Hotărârea din 11
iulie 2013, Comisia/Republica Cehă (C‑545/10, EU:C:2013:509, punctul 70 și jurisprudența citată).
4      A se vedea, în ceea ce privește primul motiv, punctul 48 din cererea introductivă a Comisiei, iar pentru al doilea motiv, punctul 82 și 83 din aceasta. În anexele la cererea introductivă și la memoriul în replică, Comisia a depus un număr mare de documente pe care se întemeiază în cererea introductivă respectivă.
5      Totuși, Republica Slovacă semnalează existența unor dificultăți în ceea ce privește infirmarea statisticilor prezentate de Comisie, întrucât multe dintre rapoartele pe care se întemeiază Comisia sunt externe și utilizează o metodologie diferită, astfel încât Slovacia nu poate dovedi îmbunătățirile din statistici utilizând aceeași metodologie.
6      A se vedea în această privință punctul 74 din memoriul în apărare. De asemenea, Republica Slovacă a depus un număr mare de documente care indică eforturile sale de a institui măsuri și programe adecvate.
7      A se vedea memoriul în replică al Comisiei, punctul 53.
8      A se vedea memoriul în replică al Comisiei, punctul 35.
9      În dreptul internațional, obligația de rezultat există „atunci când statele trebuie să asigure o anumită situație de fapt, a cărei reglementare se poate face fie prin interzicere, fie prin impunere”. A se vedea, Wolfrum, R., „Obligation of result versus obligation of conduct: Some thoughts about the implementation of international obligations”, în: Arsanjani, M.H. ș.a. (editori), Looking to the Future. Essays on International Law in Honor of W. Michael Reisman, Martinus Nijhoff Publishers, Leiden/Boston 2011, p. 366-369. A se vedea și Nový, Z., „The dichotomy of obligations of conduct and result in international investment law”, Cofola International, 2022, 170, p. 172.
10      Dihotomia obișnuită utilizată în dreptul internațional este aceea între obligațiile de mijloace și obligațiile de rezultat. Totuși, Wolfrum consideră că există și alte tipuri de obligații pe care statele și le asumă în temeiul dreptului internațional. Un asemenea tip de obligație este ceea ce acesta numește „obligație orientată spre un scop”. O astfel de obligație diferă de obligația de rezultat, întrucât statele „se angajează să pună în mișcare un proces evolutiv care să conducă într‑o anumită direcție”, dar fără a impune un rezultat concret în avans (Wolfrum, op. cit., p. 366-367). Considerăm că obligația prevăzută la articolul
2 alineatul
(1) din Directiva 2000/43 nu trebuie interpretată ca fiind orientată spre un scop, întrucât există un rezultat clar care trebuie atins – eliminarea atât a discriminării directe, cât și a celei indirecte.
11      A se vedea în acest sens Hotărârea din 14
februarie 1989, Star Fruit/Comisia (247/87, EU:C:1989:58), și Ordonanța din 4
octombrie 2024, Fass/Germania și Comisia (C‑187/24 P, EU:C:2024:872, punctul 33 și jurisprudența citată).
12      Există și alte situații de discriminare înrădăcinată pe care Comisia a decis să nu le urmărească pentru moment. De exemplu, discriminarea între bărbați și femei în ceea ce privește remunerarea egală pentru muncă egală sau muncă de valoare comparabilă există, fără îndoială, în aproape toate statele membre ale Uniunii. A se vedea în această privință https://ec.europa.eu/eurostat/statistics‑explained/index.php?title=Gender_pay_gap_statistics. Totuși, Comisia nu a inițiat nicio procedură de constatare a neîndeplinirii obligațiilor.
13      De asemenea, ea a inițiat proceduri de constatare a neîndeplinirii obligațiilor împotriva Ungariei [INFR(2015)2206] și a Republicii Cehe [INFR(2014)2174]. Totuși, Comisia nu a decis sau încă nu a decis să sesizeze Curtea cu privire la aceste situații.
14      A se vedea printre multe altele Hotărârea din 10
noiembrie 2020, Comisia/Italia (Valori‑limită – PM10) (C‑644/18, EU:C:2020:895, punctul 70 și jurisprudența citată) și Hotărârea din 28
ianuarie 2020, Comisia/Italia (Directiva privind combaterea întârzierii în efectuarea plăților) (C‑122/18, EU:C:2020:41, punctul 64 și jurisprudența citată). Odată ce Comisia invocă încălcarea unei anumite dispoziții legale, Curtea trebuie să verifice dacă aceasta a avut loc, în drept și în fapt, indiferent de motivele pentru care Comisia a inițiat procedura. A se vedea în această privință Hotărârea din 6
octombrie 2020, Comisia/Ungaria (Învățământ superior) (C‑66/18, EU:C:2020:792, punctul 56).
15      După cum a arătat Curtea, Comisia dispune de o marjă de apreciere pentru a iniția sau nu o procedură de constatare a neîndeplinirii obligațiilor și nu este de competența Curții să decidă dacă această marjă de apreciere a fost exercitată în mod rațional. A se vedea în această privință Hotărârea din 6
iulie 2000, Comisia/Belgia (C‑236/99, EU:C:2000:374, punctul 28).
16      Curtea a confirmat că, la fel ca în cazul procedurii prevăzute la articolul 258 TFUE, Comisia dispune de asemenea de o putere discreționară pentru a iniția procedura prevăzută la articolul 260 TFUE
și că Curtea nu are competența de a exercita un control jurisdicțional în privința motivării sale. A se vedea de exemplu Hotărârea din 16
iulie 2020, Comisia/România (Combaterea spălării banilor) (C‑549/18, EU:C:2020:563, punctul 49 și jurisprudența citată).
17      Educația intră în domeniul de aplicare al Directivei 2000/43 în temeiul articolului
3 alineatul
(1) litera
(g) din cadrul său, acesta fiind motivul pentru care Comisia a invocat încălcarea articolului
2 alineatul
(2) din directiva menționată coroborat cu articolul
3 alineatul
(1) litera
(g) din aceasta.
18      A se vedea punctul 33 din memoriul în apărare al Republicii Slovace.
19      A se vedea articolul 288 TFUE.
20      În ceea ce privește situațiile care implică discriminarea individuală, directiva impune punerea la dispoziția persoanelor discriminate a unor căi de atac eficiente. A se vedea în această privință articolele 7 și 8 din Directiva 2000/43.
21      În opinia noastră, acest lucru este confirmat de articolul
5 din Directiva 2000/43. Prin permiterea acțiunii pozitive „[î]n vederea punerii în practică a egalității depline”, legiuitorul Uniunii a prevăzut un instrument tocmai pentru a remedia inegalitățile înrădăcinate.
22      A se vedea de exemplu Fredman, S., „The Reason Why: Unravelling Indirect Discrimination”, Industrial Law Journal, 2016, p. 231-243.
23      Hotărârea 347 U.S. 483 (1954) (Brown v Board of Education). În această cauză, Curtea Supremă a Statelor Unite a declarat neconstituționale legile adoptate de statele americane care instituie segregarea rasială. Instanța respectivă a statuat că instituțiile educaționale separate implicau în mod inerent inegalitatea și, prin urmare, legile care le‑au impus încălcau clauza de protecție egală din al paisprezecelea amendament al Constituției Statelor Unite (la pct. 459).
24      Spre deosebire de Statele Unite la momentul pronunțării Hotărârii Brown v. Board of Education, Republica Slovacă nu are o legislație segregaționistă și este de acord că segregarea trebuie să fie eliminată. Acțiunea Comisiei nu vizează legislația slovacă, ci mai degrabă are în vedere situația de facto.
25      A se vedea în acest sens Hotărârea din 12
mai 2011, Runevič‑Vardyn și Wardyn (C‑391/09, EU:C:2011:291, punctul 41), Hotărârea din 16
iulie 2015, CHEZ Razpredelenie Bulgaria (C‑83/14, EU:C:2015:480, punctul 40),
și Hotărârea din 15
noiembrie 2018, Maniero (C‑457/17, EU:C:2018:912, punctul 35).
26      Hotărârea din 15
noiembrie 2018, Maniero (C‑457/17, EU:C:2018:912, punctul 36).
27      Hotărârea din 10
iulie 2008, Feryn (C‑54/07, EU:C:2008:397).
28      Hotărârea din 16
iulie 2015, CHEZ Razpredelenie Bulgaria (C‑83/14, EU:C:2015:480).
29      A se vedea Hotărârea CEDO din 31
mai 2022, X și alții împotriva Albaniei
(CE:ECHR:2022:0531JUD007354817, § 84-87),
Hotărârea din 13
decembrie 2022, Elmazova și alții împotriva Macedoniei de Nord, (CE:ECHR:2022:1213JUD001181120, § 74),
și Hotărârea din 30
martie 2023, Szolcsán împotriva Ungariei, (CE:ECHR:2023:0330JUD002440816, § 69). Pentru o prezentare generală a evoluției jurisprudenței CEDO care a condus la recunoașterea obligației de desegregare, a se vedea Vrancken, M., „Segregation in education and a duty of desegregation under the ECHR”, European Human Rights Law Review, 2024, p. 112-126.
30      În această privință, Curtea a statuat deja că, „[d]eși dreptul Uniunii nu aduce atingere acestei competențe a statelor membre în ceea ce privește, pe de o parte, conținutul învățământului și organizarea sistemului educațional, precum și diversitatea lor culturală și lingvistică […], statele membre trebuie să respecte dreptul Uniunii, în special dispozițiile referitoare la libertatea de stabilire”. A se vedea de exemplu Hotărârea din 7
septembrie 2022, Cilevičs and Others (C‑391/20, EU:C:2022:638, punctul 59 și jurisprudența citată).
31      Punctul 34 din memoriul în apărare (traducerea noastră în limba engleză din limba franceză). În continuare, a mai arătat că, „[p]entru a respecta acest principiu în mod efectiv, este necesar să se garanteze că fiecare copil, indiferent de originea sa, are aceleași șanse de a beneficia de o educație de înaltă calitate care să îl ajute pe copilul respectiv cât mai mult posibil să își dezvolte potențialul natural”.
32      Această concluzie este în concordanță și cu poziția CEDO în cauzele recente referitoare la discriminarea în domeniul educației. De exemplu, în Hotărârea din 30
mai 2013, Lavida și alții împotriva Greciei (CE:ECHR:2013:0530JUD000797310),
și în Hotărârea din 30
martie 2023, Szolcsán împotriva Ungariei (CE:ECHR:2023:0330JUD002440816), CEDO nici măcar nu a cercetat care măsură de stat se afla la originea segregării. Existența unei segregări era suficientă pentru a constitui o dovadă prima facie a discriminării.
33      În plus, potrivit Comisiei, deși au fost introduse reforme ale procedurilor de diagnostic, acestea au avut un impact redus, iar cifrele au rămas în mare măsură neschimbate.
34      Totuși, toate aceste afirmații se raportează la perioada ulterioară termenului stabilit prin avizul motivat.
35      A se vedea memoriul în duplică al Republicii Slovace, punctul 6.
36      A se vedea Biroul Guvernamental al Republicii Slovacia, Biroul ministrului plenipotențiar al guvernului Republicii Slovacia pentru comunitățile rome, Strategia Republicii Slovace pentru integrarea romilor până în anul 2020, 2012, p. 15, disponibilă aici: https://www.employment.gov.sk/files/legislativa/dokumenty‑zoznamy‑pod/strategyoftheslovakrepublicforintegrationof‑romaupto2020.pdf.
37      Úrad splnomocnenca vlády SR pre rómske komunity (Biroul ministrului plenipotențiar al guvernului Republicii Slovacia pentru comunitățile rome), Príjmy a životné podmienky v marginalizovaných rómskych komunitách: Vybrané ukazovatele zo zisťovania EU SILC_MRK 2020 (Venituri și condiții de viață în comunitățile de romi marginalizate- Indicatori selectați din studiul EU SILC_MRK 2020), disponibil aici: https://www.romovia.vlada.gov.sk/site/assets/files/1561/analyticka_sprava_eu_silc_mrk_2020_elektronicka_final.pdf, p. 34 (anexa A.32 la cerere, p. 1878).
38      Una dintre problemele legate de acuratețea statisticilor a fost discrepanța dintre numărul de romi care trăiesc în Slovacia stabilit pe baza anchetelor demografice și numărul lor utilizat în diferite rapoarte. Deși se pare că cifrele din anchetele demografice sunt într‑adevăr inexacte, diferite organisme au ajuns la concluzii comparabile potrivit cărora numărul persoanelor de etnie romă din Slovacia se ridică la aproximativ o jumătate de milion (pentru o prezentare a subiectului, care conține și trimiteri, a se vedea Comitetului consultativ al Consiliului Europei pentru Convenția‑cadru privind protecția minorităților naționale, Avizul al cincilea referitor la Republica Slovacă, 2022, nota de subsol 26, disponibil aici: https://rm.coe.int/5th‑op‑slovak‑republic‑en/1680a6e4ee).
39      A se vedea în mod similar și CEDO, Hotărârea din 13 noiembrie 2007, D. H. și alții împotriva Republicii Cehe (CE:ECHR:2007:1113JUD005732500, § 191).
40      A se vedea în acest sens Hotărârea din 16
iulie2015, CHEZ Razpredelenie Bulgaria (C‑83/14, EU:C:2015:480, punctul 112). Pentru un raționament similar cu privire la conținutul justificării, a se vedea CEDO, Hotărârea din 11
decembrie 2012, Sampanis și alții împotriva Greciei (Sampanis I), (CE:ECHR:2012:1211JUD005960809, § 91).
41      În această privință, Comisia consideră că, în pofida unor modificări legislative intervenite începând din anul 2015, încă nu există suficiente măsuri eficiente și statisticile nu indică o îmbunătățire reală. De exemplu, un raport al Agenției Europene pentru Drepturi Fundamentale (disponibil la adresa: https://fra.europa.eu/en/publication/2022/roma‑survey‑findings) se bazează pe date din 2021 din care reiese că 65 % din copiii romi cu vârsta între 6 și 15 ani frecventau școli în care majoritatea sau chiar toți elevii erau de origine romă. Mai mult, deși autoritățile și instanțele slovace au recunoscut persistența acestei probleme, legislația națională nu impune o acțiune concretă împotriva unei asemenea segregări.
42      A se vedea, nota de subsol 36, op. cit., p. 4.
43      Štátna školská inšpekcia, Správa o stave a úrovni výchovy a vzdelávania v školách a školských zariadeniach v Slovenskej republike v školskom roku 2017/2018, anexa A.44 la cerere, p. 32.
44      Filipová, M., Ministerul Educației, Științei, Cercetării și Sportului din Republica Slovacă, «Naším cieľom je odstrániť segregáciu rómskych detí» („Scopul nostru este acela de a pune capăt segregării elevilor romi”), Press release, 17
iunie 2020, disponibil la adresa: https://www.minedu.sk/m‑filipova‑nasim‑cielom‑je‑odstranit‑segregaciu‑romskych‑deti/
45      Úrad splnomocnenca vlády SR pre rómske komunity (Biroul ministrului plenipotențiar al guvernului Republicii Slovacia pentru comunitățile rome), Stratégia rovnosti, inklúzie a participácie Rómov do roku 2030, 2021 disponibilă aici: https://www.romovia.vlada.gov.sk/strategie/strategia‑pre‑rovnost‑inkluziu‑a-participaciu‑romov‑do‑roku-2030/
46      Najvyšší súd Slovenskej republiky (Curtea Supremă a Republicii Slovace), Hotărârea din 15
decembrie 2022, ref. 5Cdo/102/2020 (anexa A.52 la cerere),
Hotărârea din 28
martie 2023, ref. 4Cdo/112/2021 (anexa A.53 la cerere) și Hotărârea din 12
iulie 20232023, ref. 5Cdo/220/2022 (anexa A.54 la cerere).
47      Ministerstvo školstva, vedy, výskumu a športu SR, Metodická príručka desegregácie vo výchove a vzdelávaní, 2023, disponibil la adresa https://www.minedu.sk/data/att/71e/30599.332e7e.pdf
48      Ministerstvo školstva, výskumu, vývoja a mládeže SR, Manuál a monitoring uplatňovania štandardov dodržiavania zákazu segregácie vo výchove a vzdelávaní, 2024, disponibil la adresa https://www.minedu.sk/data/att/629/31682.beb17a.pdf
49      Disponibil la adresa: https://www.minedu.sk/desegregacia/(consultat ultima dată la 9/06/2025).
50      A se vedea în acest sens Concluziile noastre prezentate în cauza Comisia/Ungaria (Valorile Uniunii Europene) (C‑769/22, EU:C:2025:408, punctul 237 și urm)
51      Măsurile luate pentru combaterea discriminării ar putea avea o influență asupra sancțiunilor aplicate, dacă Comisia decide să introducă o acțiune în temeiul articolului 260 TFUE.
52      Totuși, din probele aflate la dispoziția Curții reiese că, în cea mai mare parte, programa școlară din clasele sau școlile segregate este într‑adevăr de calitate inferioară. A se vedea de exemplu Comisia Europeană: Direcția Generală Justiție și Consumatori, Grupul pentru politica în domeniul migrației, Universiteit Utrecht și Durbáková, V., Raportul de țară privind nediscriminarea – Traspunerea și punerea în aplicare la nivel național a Directivelor 2000/43 și 2000/78 ale Consiliului – Slovakia 2023, Oficiul pentru Publicații al Uniunii Europene, 2023, disponibil la adresa: https://data.europa.eu/doi/10.2838/4588, anexa A.51 la cerere, p. 49.
53      Noțiunea respectivă se referă la fenomenul că familiile „albe” sau privilegiate își mută copiii din școlile publice, în special din cele cu o diversitate rasială în creștere, în școli private sau școli situate în zone unde predomină rasa albă. Acest lucru se întâmplă adesea ca răspuns la perceperea unor scăderi ale calității școlilor, care pot fi influențate de factori precum politicile de integrare sau schimbările demografice.
54      CEDO nu a acceptat „fuga albă” ca justificare a statului împotriva acuzațiilor de segregare. În Hotărârea din 13
decembrie 2022, Elmazova și alții împotriva Macedoniei de Nord (CE:ECHR:2022:1213JUD001181120, § 72-79), CEDO a recunoscut că un stat poate să nu fie singura cauză a segregării, mai ales în situațiile în care părinții elevilor care nu sunt romi refuză să își înregistreze copiii ca urmare a unei prezenței multor elevilor romi. Această instanță a constatat însă că în asemenea situații există o încălcare a normelor privind nediscriminarea, chiar și în lipsa oricărei intenții din partea statului, întrucât segregarea evidentă în această cauză nu era justificată în mod obiectiv și rezonabil. A se vedea de asemenea Hotărârea din 30 mai 2013, Lavida și alții împotriva Greciei (CE:ECHR:2013:0530JUD000797310, § 72).
55      A se vedea în mod similar CEDO, Hotărârea din 13
decembrie 2022, Elmazova și alții împotriva Macedoniei de Nord (CE:ECHR:2022:1213JUD001181120, § 77 și 78), în care CEDO a constatat că „fuga albă” este posibilă ca urmare a modului în care este structurat cadrul de reglementare în ceea ce privește normele referitoare la admitere și transfer, care au permis părinților privilegiați să facă asemenea alegeri.
56      CEDO, Hotărârea din 27
februarie 2025, Salay împotriva Slovaciei (CE:ECHR:2025:0227JUD002935922, § 112).
57      A se vedea în mod similar CEDO, Hotărârea din 13
decembrie 2022, Elmazova și alții împotriva Macedoniei de Nord (CE:ECHR:2022:1213JUD001181120, § 73),
și Hotărârea din 30 martie 2023, Szolcsán împotriva Ungariei (CE:ECHR:2023:0330JUD002440816, § 54, 55 și 57).