Ediție provizorie
HOTĂRÂREA CURȚII (Camera a cincea)
21 mai 2026(*)
„ Trimitere preliminară – Cooperarea judiciară în materie penală – Decizia‑cadru 2002/584/JAI – Mandat european de arestare – Procedura de predare între statele membre – Motive facultative de neexecutare – Articolul 4 punctul 6 – Angajamentul statului membru de executare de a pune în executare pedeapsa în conformitate cu dreptul său intern – Decizia‑cadru 2008/909/JAI – Recunoaștere reciprocă în cazul hotărârilor judecătorești în materie penală care impun pedepse sau măsuri privative de libertate – Motive de nerecunoaștere și neexecutare – Articolul 9 alineatul (1) litera (i) – Persoană care nu a fost prezentă personal la procesul care a condus la condamnarea sa – Informare cu privire la data ședinței și locul stabilite pentru acest proces – Renunțare voluntară și neechivocă a persoanei în cauză de a fi prezentă personal la procesul menționat – Apreciere a autorității competente din statul membru de executare – Obligația de interpretare conformă ”
În cauza C‑95/24 [Khuzdar](i),
având ca obiect o cerere de decizie preliminară formulată în temeiul articolului 267 TFUE de Corte d’appello di Napoli (Curtea de Apel din Napoli, Italia), prin decizia din 6 februarie 2024, primită de Curte la 6 februarie 2024, în procedura referitoare la executarea mandatului european de arestare emis împotriva lui
ATAU,
cu participarea:
Procura generale presso la Corte d’appello di Napoli,
CURTEA (Camera a cincea),
compusă din doamna M. L. Arastey Sahún, președintă de cameră, și domnii E. Regan (raportor), D. Gratsias, B. Smulders și N. Fenger, judecători,
avocat general: domnul J. Richard de la Tour,
grefier: domnul C. Di Bella, administrator,
având în vedere procedura scrisă și în urma ședinței din 15 mai 2025,
luând în considerare observațiile prezentate:
–        pentru ATAU, de L. Migliaccio, A. Scardamaglio și C. Sgariglia, avvocati;
–        pentru guvernul italian, de S. Fiorentino și G. Palmieri, în calitate de agenți, asistați de S. Faraci și A. Trimboli, avvocati dello Stato;
–        pentru guvernul român, de E. Gane, L. Ghiță și A. Wellman, în calitate de agenți;
–        pentru Comisia Europeană, de H. Leupold, F. Tomat și J. Vondung, în calitate de agenți,
după ascultarea concluziilor avocatului general în ședința din 18 septembrie 2025,
pronunță prezenta
Hotărâre
1        Cererea de decizie preliminară privește interpretarea articolului 4 punctul 6 din Decizia‑cadru 2002/584/JAI a Consiliului din 13 iunie 2002 privind mandatul european de arestare și procedurile de predare între statele membre (JO 2002, L 190, p. 1, Ediție specială, 19/vol. 6, p. 3), astfel cum a fost modificată prin Decizia‑cadru 2009/299/JAI a Consiliului din 26 februarie 2009 (JO 2009, L 81, p. 24) (denumită în continuare „Decizia‑cadru 2002/584”), precum și a articolului 9 alineatul (1) litera (i) și a articolului 25 din Decizia‑cadru 2008/909/JAI a Consiliului din 27 noiembrie 2008 privind aplicarea principiului recunoașterii reciproce în cazul hotărârilor judecătorești în materie penală care impun pedepse sau măsuri privative de libertate în scopul executării lor în Uniunea Europeană (JO 2008, L 327, p. 27), astfel cum a fost modificată prin Decizia‑cadru 2009/299 (denumită în continuare „Decizia‑cadru 2008/909”).
2        Această cerere a fost formulată în cadrul unei proceduri referitoare la executarea unui mandat european de arestare emis de o instanță slovacă împotriva unei persoane care are reședința în Italia în scopul executării unei pedepse privative de libertate pronunțate în urma procesului la care nu a fost prezentă personal.
Cadrul juridic
Dreptul Uniunii
Decizia‑cadru 2002/584
3        Articolul 4 din Decizia‑cadru 2002/584, intitulat „Motive de neexecutare facultativă a mandatului european de arestare”, prevede:
„Autoritatea judiciară de executare poate refuza executarea mandatului european de arestare:
[…]
(6)      în cazul în care mandatul european de arestare a fost emis în scopul executării unei pedepse sau a unei măsuri de siguranță privative de libertate, atunci când persoana căutată rămâne în statul membru de executare este resortisant sau rezident al acestuia, iar acest stat se angajează să execute această pedeapsă sau măsură de siguranță în conformitate cu dreptul său intern;
[…]”
4        Articolul 4a din această decizie‑cadru, intitulat „Decizii pronunțate în urma unui proces la care persoana nu a fost prezentă în persoană”, prevede la alineatul (1):
„Autoritatea judiciară de executare poate refuza, de asemenea, executarea mandatului european de arestare emis în scopul executării unei pedepse sau a unei măsuri privative de libertate, în cazul în care persoana nu a fost prezentă în persoană la procesul în urma căruia a fost pronunțată decizia, cu excepția cazului în care mandatul european de arestare precizează că persoana, în conformitate cu alte cerințe procedurale definite în legislația națională a statului membru emitent:
(a)      în timp util
(i)      fie a fost citată personal și, prin urmare, informată cu privire la data și locul stabilite pentru procesul în urma căruia a fost pronunțată decizia, fie a primit efectiv, prin alte mijloace, o informare oficială cu privire la data și locul stabilite pentru respectivul proces, în așa fel încât s‑a stabilit fără echivoc faptul că persoana în cauză a avut cunoștință de procesul stabilit;
și
(ii)      a fost informată că poate fi pronunțată o decizie în cazul în care nu se prezintă la proces;
sau
(b)      având cunoștință de procesul stabilit, a mandatat un avocat care a fost numit fie de către persoana în cauză, fie de către stat pentru a o apăra la proces și a fost într‑adevăr apărată de avocatul respectiv la proces;
sau
(c)      după ce i s‑a înmânat decizia și a fost informată în mod expres cu privire la dreptul la rejudecarea cauzei sau la o cale de atac, în cadrul căreia persoana are dreptul de a fi prezentă și care permite ca situația de fapt a cauzei, inclusiv dovezile noi, să fie reexaminată și care poate conduce la desființarea deciziei inițiale:
(i)      a indicat în mod expres că nu contestă decizia;
sau
(ii)      nu a solicitat rejudecarea cauzei sau promovarea unei căi de atac în intervalul de timp corespunzător;
sau
(d)      nu i s‑a înmânat personal decizia, însă:
(i)      i se va înmâna decizia personal și fără întârziere după predare și va fi informată în mod expres cu privire la dreptul la rejudecarea cauzei sau la o cale de atac, la care are dreptul de a fi prezentă și care permite ca situația de fapt a cauzei, inclusiv dovezile noi, să fie reexaminată și care poate conduce la desființarea deciziei inițiale;
și
(ii)      va fi informată cu privire la intervalul de timp în care trebuie să solicite rejudecarea cauzei sau promovarea unei căi de atac, astfel cum se menționează în mandatul de arestare european relevant.”
Decizia‑cadru 2008/909
5        Articolul 9 din Decizia‑cadru 2008/909, intitulat „Temeiuri de nerecunoaștere și de neexecutare”, prevede la alineatul (1):
„Autoritatea competentă din statul de executare poate refuza să recunoască hotărârea judecătorească și să dispună executarea pedepsei, în cazul în care:
[…]
(i)      în conformitate cu certificatul prevăzut la articolul 4, persoana nu a fost prezentă personal la procesul în urma căruia a fost pronunțată decizia, cu excepția cazului în care certificatul menționează că, în conformitate cu alte cerințe procedurale definite în legislația națională a statului emitent, persoana:
(i)      în timp util
–        fie a fost citată personal și, prin urmare, informată cu privire la data și locul stabilite pentru procesul în urma căruia a fost pronunțată decizia, fie a primit efectiv, prin alte mijloace, o informare oficială cu privire la data și locul stabilite pentru respectivul proces, în așa fel încât s‑a stabilit fără echivoc faptul că persoana în cauză a avut cunoștință de procesul stabilit;
și
–        a fost informată că poate fi pronunțată o decizie în cazul în care nu se prezintă la proces;
sau
(ii)      având cunoștință de procesul stabilit, a mandatat un avocat care a fost numit fie de către persoana în cauză, fie de către stat pentru a o apăra la proces și a fost într‑adevăr apărată de avocatul respectiv la proces;
sau
(iii)      după ce i s‑a înmânat decizia și a fost informată în mod expres cu privire la dreptul la rejudecarea cauzei sau la o cale de atac, în cadrul căreia persoana are dreptul de a fi prezentă și care permite ca situația de fapt a cauzei, inclusiv dovezile noi, să fie reexaminată și care poate conduce la desființarea deciziei inițiale:
–        a declarat în mod expres că nu contestă decizia;
sau
–        nu a solicitat rejudecarea cauzei sau promovarea unei căi de atac în intervalul de timp corespunzător;
[…]”
6        Articolul 25 din această decizie‑cadru prevede:
„Fără a aduce atingere [Deciziei‑cadru 2002/584], dispozițiile prezentei decizii‑cadru se aplică mutatis mutandis, în măsura în care sunt compatibile cu dispozițiile deciziei‑cadru respective, executării pedepselor, în situațiile în care un stat membru se angajează să execute pedeapsa în cazuri în conformitate cu articolul 4 alineatul (6) din decizia‑cadru respectivă, sau în cazul în care, în temeiul articolului 5 alineatul (3) din decizia‑cadru respectivă, acesta a impus condiția ca persoana să fie returnată pentru a executa pedeapsa în statul membru în cauză, cu scopul de a se evita impunitatea persoanei respective.”
Decizia‑cadru 2009/299
7        Potrivit considerentelor (1), (4), (6), (8) și (15) ale Deciziei‑cadru 2009/299:
„(1)      Dreptul persoanei acuzate de a fi prezentă în persoană la proces este inclus în dreptul la un proces echitabil prevăzut la articolul 6 din [Convenția Europeană] pentru Apărarea Drepturilor Omului și a Libertăților Fundamentale, [semnată la Roma la 4 noiembrie 1950,] astfel cum a fost interpretat de Curtea Europeană a Drepturilor Omului. Curtea a declarat, de asemenea, că dreptul persoanei acuzate de a fi prezentă în persoană la proces nu este absolut și că, în anumite condiții, persoana acuzată poate renunța, de bună voie și nesilită de nimeni, în mod expres sau tacit, dar fără echivoc, la respectivul drept.
[…]
(4)      Prin urmare, este necesar să se prevadă temeiuri clare și comune pentru nerecunoașterea deciziilor care au fost pronunțate în urma unui proces la care persoana în cauză nu a fost prezentă în persoană. Prezenta decizie‑cadru este destinată precizării definiției acestor temeiuri comune care să permită autorității de executare să execute decizia în pofida absenței persoanei în cauză de la proces, respectându‑se pe deplin dreptul persoanei la apărare. Prezenta decizie‑cadru nu este destinată reglementării formelor și metodelor, inclusiv a cerințelor procedurale care sunt folosite pentru obținerea rezultatelor menționate în prezenta decizie‑cadru, aceasta fiind o chestiune de legislație națională a statelor membre.
[…]
(6)      Dispozițiile prezentei decizii‑cadru de modificare a altor decizii‑cadru stabilesc condițiile în care nu ar trebui refuzată recunoașterea și executarea unei decizii pronunțate în urma unui proces la care persoana în cauză nu a fost prezentă în persoană. Acestea sunt condiții alternative; atunci când una dintre condiții este îndeplinită, autoritatea emitentă, prin completarea secțiunii corespunzătoare a mandatului european de arestare sau a certificatului relevant din celelalte decizii‑cadru, dă asigurări că cerințele au fost sau vor fi îndeplinite, ceea ce ar trebui să fie suficient în scopul executării deciziei pe baza principiului recunoașterii reciproce.
[…]
(8)      Dreptul la un proces echitabil al persoanei acuzate este garantat de [Convenția Europeană] pentru Apărarea Drepturilor Omului și a Libertăților Fundamentale, astfel cum a fost interpretată de Curtea Europeană a Drepturilor Omului. Acest drept include dreptul persoanei în cauză de a fi prezentă în persoană la proces. Pentru a‑și exercita acest drept, persoana în cauză trebuie să aibă cunoștință de procesul stabilit. În conformitate cu prezenta decizie‑cadru, informarea persoanei cu privire la proces ar trebui să fie asigurată de fiecare stat membru în conformitate cu legislația națională proprie, prin aceasta înțelegându‑se că statul membru respectiv trebuie să respecte cerințele convenției respective. În conformitate cu jurisprudența Curții Europene a Drepturilor Omului, atunci când se analizează dacă modul în care au fost furnizate informațiile este suficient pentru a asigura informarea persoanei cu privire la proces, o atenție deosebită ar putea fi acordată, acolo unde este cazul, și eforturilor depuse de către persoana în cauză pentru a primi informațiile ce i‑au fost adresate.
[…]
(15)      Motivele de nerecunoaștere sunt opționale. Cu toate acestea, marja de apreciere a statelor membre pentru transpunerea acestor motive în legislația națională este guvernată în special de dreptul la un proces echitabil, ținându‑se seama de obiectivul general al prezentei decizii‑cadru de a îmbunătăți drepturile procedurale ale persoanelor și de a facilita cooperarea judiciară în materie penală.”
8        Articolul 1 din această decizie‑cadru, intitulat „Obiectivele și domeniul de aplicare”, prevede:
„(1)      Obiectivele prezentei decizii‑cadru sunt de a consolida drepturile procedurale ale persoanelor care fac obiectul unor proceduri penale, de a facilita cooperarea judiciară în materie penală și, în special, de a îmbunătăți recunoașterea reciprocă a deciziilor judiciare între statele membre.
(2)      Prezenta decizie‑cadru nu are drept efect modificarea obligației de respectare a drepturilor fundamentale și a principiilor juridice fundamentale, astfel cum au fost consacrate în articolul 6 din [Tratatul UE], inclusiv dreptul la apărare al persoanelor care fac obiectul unor proceduri penale, și nu aduce atingere obligațiilor care revin autorităților judiciare în acest sens.
(3)      Prezenta decizie‑cadru stabilește norme comune pentru recunoașterea și/sau executarea într‑un stat membru (statul membru de executare) a deciziilor judiciare pronunțate într‑un alt stat membru (statul membru emitent) în urma unor proceduri la care nu a fost prezentă persoana în cauză, în conformitate cu dispozițiile articolului 5 alineatul (1) din [Decizia‑cadru 2002/584], […] ale articolului 9 alineatul (1) litera (i) din [Decizia‑cadru 2008/909] […]”
9        Articolul 2 din Decizia cadru 2009/299, intitulat „Modificări ale [Deciziei‑cadru 2002/584]”, a introdus, în conformitate cu punctul 1 din aceasta, un articol 4a în Decizia‑cadru 2002/584. Articolul 5 din Decizia‑cadru 2009/299, intitulat „Modificări ale [Deciziei‑cadru 2008/909]”, a introdus, în conformitate cu punctul 1 din aceasta, un articol 9 alineatul (1) litera (i) în Decizia‑cadru 2008/909.
Directiva (UE) 2016/343
10      Considerentul (36) al Directivei (UE) 2016/343 a Parlamentului European și a Consiliului din 9 martie 2016 privind consolidarea anumitor aspecte ale prezumției de nevinovăție și a dreptului de a fi prezent la proces în cadrul procedurilor penale (JO 2016, L 65, p. 1) are următorul cuprins:
„În anumite circumstanțe, ar trebui să fie posibilă pronunțarea unei hotărâri cu privire la vinovăția sau nevinovăția persoanei suspectate sau acuzate chiar dacă persoana în cauză nu este prezentă la proces. Acest lucru poate fi valabil atunci când persoana suspectată sau acuzată a fost informată în timp util cu privire la proces și la consecințele neprezentării, însă, cu toate acestea, nu se prezintă. Informarea persoanei suspectate sau acuzate cu privire la proces ar trebui înțeleasă în sensul citării acesteia în persoană sau a informării oficiale a acesteia în alt mod asupra datei și locului în care urmează să se desfășoare procesul, astfel încât să fie în măsură să aibă cunoștință despre proces. Informarea persoanei suspectate sau acuzate cu privire la consecințele neprezentării ar trebui înțeleasă în special în sensul că aceasta a fost informată că ar putea fi pronunțată o hotărâre în cazul în care nu se prezintă la proces.”
11      Articolul 8 din această directivă, intitulat „Dreptul de a fi prezent la proces”, prevede la alineatul (2):
„Statele membre pot să prevadă că un proces care poate duce la o hotărâre privind vinovăția sau nevinovăția persoanei suspectate sau acuzate poate avea loc în absența persoanei în cauză, cu condiția ca:
(a)      persoana suspectată sau acuzată să fi fost informată în timp util cu privire la proces și la consecințele neprezentării sau
(b)      persoana suspectată sau acuzată care a fost informată cu privire la proces să fie reprezentată de un avocat mandatat, care a fost numit fie de către persoana suspectată sau acuzată, fie de către stat.”
Dreptul italian
Legea nr. 69 privind dispoziții pentru asigurarea conformității dreptului intern cu Decizia‑cadru 2002/584
12      La legge n. 69 – Disposizioni per conformare il diritto interno alla decisione quadro 2002/584/GAI del Consiglio, del 13 giugno 2002, relativa al mandato d’arresto europeo e alle procedure di consegna tra Stati membri (Legea nr. 69 privind dispoziții pentru asigurarea conformității dreptului intern cu Decizia‑cadru 2002/584/JAI a Consiliului din 13 iunie 2002 privind mandatul european de arestare și procedurile de predare între statele membre) din 22 aprilie 2005 (GURI nr. 98 din 29 aprilie 2005), în versiunea aplicabilă situației de fapt din litigiul principal, prevede la articolul 6 alineatul 1 bis litera b) că, „[î]n cazul în care a fost emis în scopul executării unei pedepse sau a unei măsuri privative de libertate aplicate în urma unui proces judecat în lipsă, mandatul european de arestare trebuie de asemenea să conțină o mențiune privind îndeplinirea cel puțin a uneia dintre următoarele condiții: […]
b)      persoana în cauză, după ce a fost informată cu privire la procedura împotriva sa, a fost reprezentată la procesul în urma căruia a fost pronunțată decizia menționată anterior de un avocat, numit fie de către persoana interesată, fie de către stat.”
13      Potrivit articolului 18 bis alineatul 2 din Legea nr. 69 menționată, în versiunea aplicabilă situației de fapt din litigiul principal, „[î]n cazul în care mandatul european de arestare a fost emis în scopul executării unei pedepse sau a unei măsuri de siguranță privative de libertate, Corte d’appello [Curtea de Apel] poate refuza predarea cetățeanului italian sau a unei persoane care are reședința legală și efectivă sau care locuiește în mod neîntrerupt pe teritoriul italian de cel puțin cinci ani, […] cu condiția să dispună ca această pedeapsă sau măsură de siguranță să fie executată în Italia, în conformitate cu dreptul său intern”.
Decretul legislativ nr. 161 privind dispoziții pentru asigurarea conformității dreptului intern cu Decizia‑cadru 2008/909
14      Le decreto legislativo n. 161 – Disposizioni per conformare il diritto interno alla e quadro 2008/909/GAI relativa all’l’zione del principio del reciproco riconoscimento alle senze penali che irroBouypene detentive o misure privation della libertà personale, ai fini della loro esecuzione nell’Unione Europea (Decretul legislativ nr. 161 privind dispoziții pentru asigurarea conformității dreptului intern cu Decizia‑cadru 2008/909/JAI privind aplicarea principiului recunoașterii reciproce în cazul hotărârilor judecătorești în materie penală care impun pedepse sau măsuri privative de libertate în scopul executării lor în Uniunea Europeană) din 7 septembrie 2010 (GURI nr. 230 din 1 octombrie 2010), în versiunea aplicabilă situației de fapt din litigiul principal, prevede la articolul 13:
„Corte d’appello (Curtea de Apel) refuză recunoașterea hotărârii judecătorești în materie penală în cazurile următoare:
i)      în cazul în care persoana în cauză nu a fost prezentă personal la procesul în urma căruia a fost pronunțată decizia care trebuie executată, cu excepția cazului în care certificatul menționează:
1)      că persoana a fost citată personal în timp util și informată cu privire la data și locul stabilite pentru proces sau că aceasta a primit efectiv o informare oficială prin alte mijloace apte să stabilească fără echivoc faptul că avea cunoștință despre acest fapt și că a fost informată că poate fi pronunțată o decizie în cazul în care nu se prezintă la proces sau
2)      că, având cunoștință de data stabilită pentru proces, a mandatat un avocat care a fost numit fie de către persoana în cauză, fie de către stat, prin care a fost într‑adevăr apărată la proces sau
3)      că, după ce i s‑a înmânat decizia și a fost informată în mod expres cu privire la dreptul la rejudecarea cauzei sau la o cale de atac, în cadrul căreia persoana în cauză are dreptul de a fi prezentă pentru a obține reexaminarea pe fond a acuzației, ținând seama de noile elemente de probă, ea a declarat în mod expres că nu contestă decizia sau nu a solicitat rejudecarea cauzei sau promovarea unei căi de atac în termenul prevăzut în acest scop.
[…]”
15      Articolul 24 din Decretul legislativ nr. 161 menționat, în versiunea aplicabilă faptelor din litigiul principal, prevede că, atunci când Corte d’appello (Curtea de Apel) refuză predarea solicitată prin intermediul unui mandat european de arestare întemeiat pe o hotărâre judecătorească de condamnare și dispune executarea pedepsei pronunțate pe teritoriul italian, aceasta trebuie să recunoască simultan, în scopul executării sale în Italia, hotărârea judecătorească străină de condamnare pe care se întemeiază acest mandat european de arestare, dacă sunt îndeplinite condițiile în această privință.
Procedura principală și întrebările preliminare
16      La 5 octombrie 2015, Okresný súd Dunajská Streda (Tribunalul Districtual din Dunajská Streda, Slovacia) a emis un mandat european de arestare în scopul executării unei hotărâri judecătorești de condamnare la o pedeapsă de cinci ani de închisoare pronunțate împotriva lui ATAU la 23 august 2010, care trebuia executată în totalitate.
17      La 19 iunie 2023, ATAU a fost arestat în Italia, motiv pentru care Corte d’appello di Napoli (Curtea de Apel din Napoli, Italia), care este instanța de trimitere, este chemată să examineze cererea de predare a persoanei în cauză prezentată de autoritățile competente slovace prin intermediul acestui mandat european de arestare.
18      În cursul procedurii în fața instanței de trimitere, întrucât a dovedit că avea reședința efectivă și legală în Italia de mai mult de cinci ani, ATAU a solicitat acestei instanțe să refuze predarea sa și, prin recunoașterea hotărârii judecătorești de condamnare la o pedeapsă de cinci ani de închisoare pronunțate în Slovacia, să dispună executarea în Italia a pedepsei la care fusese condamnat.
19      Pentru a aprecia această cerere, instanța de trimitere a solicitat autorităților competente slovace să completeze certificatul transmis anterior, precizând garanțiile procedurale de care beneficiase ATAU.
20      Prin scrisoarea din 2 noiembrie 2023, Okresný súd Dunajská Streda (Tribunalul Districtual din Dunajská Streda) a răspuns că ATAU nu a participat personal la procedura în urma căreia a fost pronunțată hotărârea judecătorească de condamnare pronunțată împotriva lui. El a fost însă asistat și reprezentat de un avocat în cursul acestei proceduri. În plus, deși nu a fost niciodată informat cu privire la data și locul procesului său, avea cunoștință de acest proces în curs împotriva sa. Astfel, el a fost arestat și plasat în arest preventiv în Slovacia la 28 septembrie 2009 pentru infracțiunea pentru care, ulterior, a fost condamnat, apoi, la 15 decembrie 2009, a fost pus în libertate și plasat într‑un centru de refugiați pe teritoriul slovac. Ulterior, el s‑a sustras procedurii, fără a reveni și fără a alege un domiciliu pentru notificări care i‑ar fi adresate, astfel încât Okresný súd Dunajská Streda (Tribunalul Districtual din Dunajská Streda) nu a fost în măsură să îl regăsească și să‑i comunice citația pentru ședința în cauză.
21      În consecință, ATAU nu s‑a prezentat personal la această ședință. Cu toate acestea, procesul său s‑a desfășurat în prezența avocatului său, care l‑a reprezentat și l‑a apărat, acest proces conducând la pronunțarea unei hotărâri judecătorești de condamnare la o pedeapsă de cinci ani de închisoare.
22      Instanța de trimitere arată, prin urmare, că îi revine sarcina de a verifica dacă sunt îndeplinite condițiile pentru a refuza predarea lui ATAU și, în conformitate cu cererea acestuia, de a dispune executarea în Italia a pedepsei pronunțate împotriva sa.
23      Instanța de trimitere arată că, potrivit reglementării naționale în discuție în litigiul principal, atunci când autoritatea judiciară de executare refuză executarea unui mandat european de arestare emis în scopul executării unei pedepse și dispune ca această pedeapsă să fie executată pe teritoriul italian, ea trebuie să recunoască, în vederea unei astfel de executări, hotărârea judecătorească de condamnare la pedeapsa menționată.
24      În această privință, în temeiul dispozițiilor dreptului italian prin care se urmărește transpunerea articolului 9 alineatul (1) litera (i) din Decizia‑cadru 2008/909, este necesar să se refuze recunoașterea hotărârii judecătorești pronunțate în urma unui proces la care persoana în cauză nu a fost prezentă personal, cu excepția a trei situații în care această persoană în cauză a beneficiat de garanții procedurale. Or, în ceea ce privește aceste trei situații, instanța de trimitere arată că condițiile lor de aplicare prevăzute de această dispoziție, astfel cum sunt stabilite de reglementarea națională în discuție în litigiul principal, nu sunt îndeplinite în speță. Astfel, deși persoana în cauză avea cunoștință de procesul în curs, din decizia de trimitere reiese că, primo, această persoană în cauză nu fusese informată cu privire la data și locul stabilite pentru procesul său și nici cu privire la faptul că va fi pronunțată o decizie în cazul în care nu se prezintă la proces, secundo, chiar dacă persoana în cauză ar fi mandatat un avocat care l‑ar fi apărat efectiv în cursul acestui proces, ea nu avusese cunoștință de data stabilită pentru procesul menționat și, tertio, aceeași persoană interesată nu primise informațiile care permit să se considere că acceptase, în deplină cunoștință de cauză, condamnarea pronunțată în urma aceluiași proces, la care nu a fost prezentă personal.
25      În consecință, instanța de trimitere consideră că, dacă ar decide să refuze predarea lui ATAU, ea nu ar putea dispune executarea pedepsei pronunțate împotriva sa pe teritoriul italian, dat fiind că nu sunt îndeplinite condițiile prevăzute de reglementarea națională în discuție în litigiul principal pentru recunoașterea hotărârii judecătorești în cauză.
26      În ceea ce privește garanțiile procedurale legate de executarea unui mandat european de arestare, în conformitate cu dispozițiile dreptului italian prin care se urmărește transpunerea articolului 4a alineatul (1) din Decizia‑cadru 2002/584, această instanță arată că, în conformitate cu condițiile prevăzute de reglementarea națională privind predarea persoanei în cauză, atunci când această persoană nu a fost prezentă personal, această predare este admisă dacă persoana menționată a fost informată cu privire la faptul că un proces împotriva sa era în curs și că a fost asistată de un avocat.
27      Astfel, în măsura în care persoana în cauză a fost asistată de un avocat, este posibil să se autorizeze predarea acesteia în executarea mandatului european de arestare care o vizează, cu simpla condiție ca această persoană în cauză să fi fost informată că un proces era în curs împotriva sa, fără ca o asemenea predare să fie supusă condiției mai stricte, aplicabilă recunoașterii hotărârii judecătorești pronunțate în scopul executării pedepsei pe teritoriul italian, ca respectiva persoană în cauză să fi fost informată cu privire la data stabilită pentru acest proces.
28      Instanța de trimitere subliniază astfel că, în timp ce reglementarea națională în discuție în litigiul principal prevede o garanție procedurală mai strictă în ceea ce privește recunoașterea hotărârii judecătorești de condamnare în raport cu garanția procedurală pe care această reglementare o prevede pentru executarea mandatului european de arestare care o vizează pe persoana căutată, o asemenea diferență este susceptibilă să determine o consecință defavorabilă pentru această persoană, întrucât aceasta din urmă ar putea fi predată statului membru emitent în scopul executării acestei pedepse, fiind în același timp lipsită de posibilitatea de a‑și executa pedeapsa în statul membru în care are reședința.
29      În consecință, instanța de trimitere ridică problema conformității reglementării naționale în discuție în litigiul principal cu dreptul Uniunii, în special cu articolul 4 punctul 6 din Decizia‑cadru 2002/584, precum și cu articolul 9 alineatul (1) litera (i) și cu articolul 25 din Decizia‑cadru 2008/909.
30      Pe de altă parte, această instanță subliniază că, deși articolul 9 alineatul (1) litera (i) din Decizia‑cadru 2008/909 prevede o simplă posibilitate de a refuza recunoașterea hotărârii judecătorești pronunțate atunci când persoana în cauză care nu a fost prezentă personal la procesul în urma căruia a fost pronunțată condamnarea sa nu a fost informată, printre altele, cu privire la data la care era prevăzut acest proces, dispozițiile dreptului italian prin care se urmărește transpunerea acestei dispoziții prevăd, dimpotrivă, o obligație de a refuza recunoașterea acestei hotărâri în astfel de împrejurări.
31      Această diferență ar fi esențială în speță. Astfel, reglementarea națională în discuție în litigiul principal ar interzice instanței menționate să recunoască hotărârea judecătorească de condamnare pronunțată împotriva lui ATAU, în condițiile în care, dacă aceeași instanță ar beneficia de o facultate în această privință, i‑ar fi posibil, recurgând la această posibilitate, să recunoască această hotărâre și, procedând astfel, să refuze predarea persoanei în cauză și să dispună executarea pedepsei pronunțate împotriva sa în Italia.
32      În aceste condiții, Corte d’appello di Napoli (Curtea de Apel din Napoli) a decis să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarele întrebări preliminare:
„1)      [Articolul 4 punctul 6 din Decizia‑cadru 2002/584, precum și articolul 9 alineatul (1) litera (i) și articolul 25 din Decizia‑cadru 2008/909] trebuie interpretate în sensul că instanța din statul de executare, solicitată să recunoască o hotărâre judecătorească străină de condamnare și executorie, are facultatea, iar nu obligația, de a refuza recunoașterea hotărârii atunci când se constată că procesul în urma căruia a fost pronunțată hotărârea nu a oferit persoanei acuzate niciuna dintre garanțiile procedurale prevăzute la articolul 9 alineatul (1) litera (i) din [Decizia‑cadru 2008/909]?
2)      [Articolul 4 punctul 6 din Decizia‑cadru 2002/584, precum și articolul 9 alineatul (1) litera (i) și articolul 25 din Decizia‑cadru 2008/909] trebuie interpretate în sensul că instanța din statul de executare, solicitată să dispună predarea în temeiul unui mandat european de arestare emis pentru executarea unei hotărâri, atunci când sunt îndeplinite simultan condițiile pentru a dispune predarea persoanei condamnate către statul de condamnare și condițiile de refuz al acesteia, dispunând în același timp executarea pedepsei pe teritoriul statului de executare, are posibilitatea de a refuza predarea, de a recunoaște hotărârea și de a dispune executarea acesteia pe teritoriul său, chiar dacă procesul în urma căruia a fost pronunțată hotărârea recunoscută nu a oferit persoanei acuzate niciuna dintre garanțiile procedurale prevăzute la articolul 9 alineatul (1) litera (i) din [Decizia‑cadru 2008/909]?”
Cu privire la admisibilitatea cererii de decizie preliminară
33      Guvernul italian susține că cererea de decizie preliminară este inadmisibilă pentru motivul că este pur ipotetică. Astfel, solicitând recunoașterea în Italia a hotărârii judecătorești de condamnare la o pedeapsă de cinci ani de închisoare pronunțată în Slovacia, ATAU ar fi acceptat în mod clar condamnarea penală aplicată în urma procesului la care nu a fost prezent personal, astfel încât instanța de trimitere, în conformitate cu dispoziția din dreptul italian care urmărește transpunerea articolului 9 alineatul (1) litera (i) punctul (iii) din Decizia‑cadru 2008/909, ar trebui să recunoască hotărârea judecătorească prin care s‑a pronunțat această pedeapsă în vederea executării sale pe teritoriul italian.
34      În această privință, trebuie amintit că, potrivit unei jurisprudențe constante, în cadrul cooperării dintre Curte și instanțele naționale, instituită prin articolul 267 TFUE, numai instanța națională sesizată cu soluționarea litigiului și care trebuie să își asume răspunderea pentru hotărârea judecătorească ce urmează a fi pronunțată are competența să aprecieze, luând în considerare particularitățile cauzei, atât necesitatea unei decizii preliminare pentru a fi în măsură să pronunțe propria hotărâre, cât și pertinența întrebărilor pe care le adresează Curții. În consecință, în cazul în care întrebările adresate privesc interpretarea dreptului Uniunii, Curtea este, în principiu, obligată să se pronunțe (Hotărârea din 12 octombrie 2023, INTER CONSULTING, C‑726/21, EU:C:2023:764, punctul 32 și jurisprudența citată).
35      Rezultă că întrebările referitoare la interpretarea dreptului Uniunii, adresate de instanța națională în cadrul normativ și factual pe care îl definește sub răspunderea sa și a cărui exactitate Curtea nu are competența să o verifice, beneficiază de o prezumție de pertinență. Respingerea de către Curte a unei cereri formulate de o instanță națională este posibilă numai dacă este evident că interpretarea solicitată a dreptului Uniunii nu are nicio legătură cu realitatea sau cu obiectul litigiului principal, atunci când problema este de natură ipotetică sau atunci când Curtea nu dispune de elementele de fapt și de drept necesare pentru a răspunde în mod util la întrebările care i‑au fost adresate (Hotărârea din 12 octombrie 2023, INTER CONSULTING, C‑726/21, EU:C:2023:764, punctul 33 și jurisprudența citată).
36      Prin urmare, în cadrul repartizării competențelor între instanțele Uniunii Europene și instanțele naționale, Curtea, cu ocazia aprecierii admisibilității unei cereri de decizie preliminară, trebuie să ia în considerare contextul factual și normativ, astfel cum este definit în decizia de trimitere, în care se încadrează întrebările preliminare (a se vedea în acest sens Hotărârea din 12 octombrie 2023, INTER CONSULTING, C‑726/21, EU:C:2023:764, punctul 34 și jurisprudența citată).
37      În speță, instanța de trimitere a indicat în mod clar, în decizia de trimitere, că nu consideră că sunt îndeplinite condițiile de aplicare a dispoziției din dreptul italian care urmărește transpunerea articolului 9 alineatul (1) litera (i) punctul (iii) din Decizia‑cadru 2008/909 în cazul lui ATAU. Prin urmare, conform jurisprudenței citate la punctul precedent din prezenta hotărâre, oricare ar fi criticile emise de guvernul italian cu privire la această apreciere factuală a acestei instanțe, examinarea întrebărilor preliminare trebuie efectuată pe baza acesteia.
38      În plus, instanța de trimitere i‑a furnizat Curții elementele de fapt și de drept necesare pentru ca aceasta să răspundă în mod util la întrebările adresate și a expus motivele pentru care consideră că interpretarea dispozițiilor menționate în aceste întrebări este necesară în cadrul procedurii de pe rolul său. Astfel, nu rezultă că întrebările menționate nu au nicio legătură cu realitatea sau cu obiectul procedurii principale ori că privesc o problemă ipotetică.
39      Prin urmare, cererea de decizie preliminară este admisibilă.
Cu privire la întrebările preliminare
Cu privire la a doua întrebare
40      Prin intermediul celei de a doua întrebări, care trebuie analizată în primul rând, instanța de trimitere solicită în esență să se stabilească dacă articolul 4 punctul 6 din Decizia‑cadru 2002/584, precum și articolul 9 alineatul (1) litera (i) și articolul 25 din Decizia‑cadru 2008/909 trebuie interpretate în sensul că se opun unei reglementări naționale în temeiul căreia, în cazul unei pedepse pronunțate atunci când persoana în cauză nu a fost prezentă personal la procesul în urma căruia a fost pronunțată condamnarea sa, atunci când condițiile pentru a refuza predarea acestei persoane în cauză, pe de o parte, și pentru a dispune executarea acestei pedepse pe teritoriul statului de executare, pe de altă parte, sunt îndeplinite, în conformitate cu dispozițiile acestei reglementări de transpunere a Deciziei‑cadru 2002/584, această executare a pedepsei menționate nu poate fi dispusă de instanța din statul membru de executare pentru motivul că nu sunt îndeplinite condițiile referitoare la recunoașterea hotărârii judecătorești de condamnare, potrivit dispozițiilor reglementării menționate de transpunere a Deciziei‑cadru 2008/909.
41      În primul rând, trebuie să se observe că, în temeiul articolului 4 punctul 6 din Decizia‑cadru 2002/584, autoritatea judiciară a statului membru de executare poate refuza executarea mandatului european de arestare emis în scopul executării unei pedepse privative de libertate atunci când, precum în speță, persoana căutată are reședința în statul membru de executare, iar acest stat se angajează să execute această pedeapsă în conformitate cu dreptul său intern.
42      În ceea ce privește Decizia‑cadru 2008/909, articolul 25 din aceasta prevede că, fără a aduce atingere Deciziei‑cadru 2002/584, dispozițiile Deciziei‑cadru 2008/909 se aplică mutatis mutandis, în măsura în care sunt compatibile cu dispozițiile Deciziei‑cadru 2002/584, în special în ceea ce privește executarea pedepselor în cazurile în care un stat membru se angajează să execute pedeapsa în conformitate cu articolul 4 punctul 6 din această din urmă decizie‑cadru.
43      În această privință, articolul 9 alineatul (1) litera (i) din Decizia‑cadru 2008/909 prevede un motiv de nerecunoaștere și de neexecutare a unei hotărâri judecătorești de condamnare în cazul în care persoana în cauză nu a fost prezentă în persoană la procesul în urma căruia a fost pronunțată condamnarea, sub rezerva celor trei situații prevăzute la punctele (i), (ii) și, respectiv, (iii), în care recunoașterea și executarea unei astfel de hotărâri judecătorești de condamnare nu pot fi refuzate.
44      În speță, instanța de trimitere ridică problema măsurilor care trebuie luate ținând seama de faptul că, în cazul în care persoana în cauză nu a fost prezentă personal la procesul în urma căruia a fost pronunțată condamnarea sa, dispozițiile dreptului italian prin care se urmărește transpunerea articolului 4a alineatul (1) din Decizia‑cadru 2002/584, referitoare la condițiile în care această împrejurare constituie un motiv de neexecutare a mandatului european de arestare care o vizează pe această persoană, diferă de cele prin care se urmărește transpunerea articolului 9 alineatul (1) litera (i) din Decizia‑cadru 2008/909, care se referă la condițiile în care împrejurarea menționată constituie un motiv de nerecunoaștere și de neexecutare a hotărârii judecătorești prin care s‑a pronunțat condamnarea respectivei persoane.
45      În această privință, trebuie totuși să se observe că articolul 4a alineatul (1) literele (a)-(c) din Decizia‑cadru 2002/584 și articolul 9 alineatul (1) litera (i) din Decizia‑cadru 2008/909, care au fost inserate în cele două decizii‑cadru în discuție prin același act al Uniunii, și anume prin Decizia‑cadru 2009/299, în special prin articolul 2 alineatul (1) și, respectiv, prin articolul 5 alineatul (1) din aceasta din urmă, prezintă un mod de redactare similar, chiar identic, și urmăresc finalități analoge referitoare, în special, dreptul persoanei în cauză de a se prezenta personal la proces și respectarea dreptului la apărare al acestei persoane atunci când nu a fost prezentă personal la procesul în urma căruia a fost pronunțată condamnarea sa, astfel cum reiese în special din considerentele (1), (4), (6) și (8) ale Deciziei‑cadru 2009/299. Rezultă că jurisprudența referitoare la articolul 4a alineatul (1) menționat poate fi transpusă la articolul 9 alineatul (1) litera (i) menționat în ceea ce privește noțiunile comune acestor două dispoziții (a se vedea în acest sens Hotărârea pronunțată astăzi, Hölderman, C‑447/24, punctele 50 și 51).
46      Astfel, condițiile de aplicare a situațiilor în care faptul că persoana în cauză nu a fost prezentă personal la procesul în urma căruia a fost pronunțată condamnarea sa nu poate constitui un motiv de neexecutare a mandatului european de arestare emis în scopul executării unei pedepse, în temeiul articolului 4a alineatul (1) literele (a)-(c) din Decizia‑cadru 2002/584, nu diferă de cele ale situațiilor în care o asemenea împrejurare nu poate constitui un motiv de nerecunoaștere și de neexecutare a hotărârii judecătorești prin care s‑a pronunțat o condamnare, în conformitate cu articolul 9 alineatul (1) litera (i) din Decizia‑cadru 2008/909.
47      Prin urmare, nu poate fi compatibilă cu aceste dispoziții ale dreptului Uniunii o reglementare națională care supune asemenea situații unor condiții diferite, după cum aceste situații sunt apreciate în temeiul dispozițiilor naționale prin care se urmărește transpunerea articolului 4a alineatul (1) literele (a)-(c) din Decizia‑cadru 2002/584 sau în temeiul celor care urmăresc transpunerea articolului 9 alineatul (1) litera (i) din Decizia‑cadru 2008/909.
48      În cazul în care instanța de trimitere ar considera că aceasta este situația dispozițiilor dreptului italian în discuție în litigiul principal, trebuie amintit că principiul supremației dreptului Uniunii trebuie interpretat în sensul că nu impune unei instanțe naționale să lase neaplicată o dispoziție a dreptului național incompatibilă cu dispoziții ale acestei decizii‑cadru, acestea fiind lipsite de efect direct. Cu toate acestea, autoritățile statelor membre, inclusiv instanțele judecătorești, sunt obligate să efectueze, în măsura posibilului, o interpretare conformă a dreptului lor național care să le permită să asigure un rezultat compatibil cu finalitatea urmărită de decizia‑cadru menționată [a se vedea prin analogie Hotărârea din 21 decembrie 2023, Generalstaatsanwaltschaft Berlin (Condamnare în lipsă), C‑398/22, EU:C:2023:1031, punctul 47 și jurisprudența citată].
49      Astfel, deși deciziile‑cadru nu pot avea un efect direct, caracterul lor obligatoriu determină totuși, în privința autorităților naționale, o obligație de interpretare conformă a dreptului lor intern începând de la data expirării termenului de transpunere a acestor decizii‑cadru. La aplicarea dreptului lor național, aceste autorități sunt obligate, așadar, în măsura posibilului, să interpreteze dispozițiile acestuia în lumina textului și a finalității deciziei‑cadru în cauză pentru a atinge rezultatul urmărit de aceasta, o interpretare contra legem a dreptului național fiind însă exclusă. Astfel, principiul interpretării conforme impune luarea în considerare a ansamblului dreptului intern și aplicarea metodelor de interpretare recunoscute de acesta pentru a garanta eficacitatea deplină a respectivei decizii‑cadru și pentru a identifica o soluție conformă cu finalitatea urmărită de aceasta [Hotărârea din 21 decembrie 2023, Generalstaatsanwaltschaft Berlin (Condamnare în lipsă), C‑398/22, EU:C:2023:1031, punctul 48 și jurisprudența citată].
50      Prin urmare, va reveni instanței de trimitere, luând în considerare ansamblul dreptului său intern și aplicând metodele de interpretare recunoscute de acesta, sarcina de a interpreta reglementarea națională în discuție în litigiul principal, în măsura posibilului, în lumina textului și a finalității Deciziilor‑cadru 2002/584 și 2008/909, în sensul că dispozițiile dreptului italian care urmăresc transpunerea articolului 4a alineatul (1) literele (a)-(c) din Decizia‑cadru 2002/584 și cele care urmăresc transpunerea articolului 9 alineatul (1) litera (i) punctele (i)-(iii) din Decizia‑cadru 2008/909 prevăd aceleași condiții de aplicare.
51      În al doilea rând, trebuie să se observe că, așa cum reiese din indicațiile care figurează în cererea de decizie preliminară, în vederea recunoașterii și a executării hotărârii judecătorești de condamnare a lui ATAU, îndoielile instanței de trimitere privesc în special situația prevăzută la articolul 4a alineatul (1) litera (b) din Decizia‑cadru 2002/584 și la articolul 9 alineatul (1) litera (i) punctul (ii) din Decizia‑cadru 2008/909.
52      Astfel, în conformitate cu reglementarea națională prin care se urmărește transpunerea primeia dintre aceste dispoziții, în măsura în care persoana în cauză a mandatat un avocat care l‑a apărat efectiv în cursul procesului său, din moment ce această persoană a fost informată cu privire la procesul în curs împotriva sa, nu este necesar, pentru motivul că nu a fost prezentă personal la proces, să se refuze executarea mandatului european de arestare care o vizează.
53      Cu toate acestea, în împrejurări similare, dar în care, mai precis, persoana în cauză nu a avut cunoștință de data stabilită pentru procesul său, reglementarea națională prin care se urmărește transpunerea celei de a doua dintre aceste dispoziții se opune ca hotărârea judecătorească de condamnare a acestei persoane în cauză să poată fi recunoscută, astfel încât refuzul executării mandatului de arestare și executarea pe teritoriul italian a pedepsei pronunțate, astfel cum prevede articolul 4 punctul 6 din Decizia‑cadru 2002/584, nu sunt posibile.
54      Prin urmare, având în vedere incertitudinile instanței de trimitere în ceea ce privește modalitățile de apreciere a condițiilor de aplicare a situației prevăzute la punctul (ii) din articolul 9 alineatul (1) litera (i) din Decizia‑cadru 2008/909, este necesar să se precizeze împrejurările care, deși persoana în cauză nu a fost prezentă personal la procesul în urma căruia a fost pronunțată condamnarea sa, pot intra sub incidența punctului (ii) din această dispoziție, care, astfel cum s‑a arătat la punctul 45 din prezenta hotărâre, pot intra de asemenea sub incidența articolului 4a alineatul (1) litera (b) din Decizia‑cadru 2002/584.
55      În temeiul articolului 9 alineatul (1) litera (i) din Decizia cadru 2008/909, autoritatea competentă din statul membru de executare poate refuza recunoașterea unei hotărâri judecătorești și executarea unei pedepse în cazul în care, potrivit certificatului prevăzut la articolul 4 din această decizie‑cadru, persoana nu a fost prezentă personal la procesul în urma căruia a fost pronunțată această hotărâre judecătorească, cu excepția cazului în care certificatul menționează că, în conformitate cu celelalte cerințe procedurale definite în legislația națională a statului membru emitent, persoana în cauză se încadrează în una dintre situațiile prevăzute la punctele (i), (ii) sau (iii) din acest articol 9 alineatul (1) litera (i).
56      Rezultă că autoritatea competentă din statul membru de executare este, în principiu, obligată să recunoască și să execute o hotărâre judecătorească de condamnare, în pofida absenței persoanei în cauză de la procesul în urma căruia a fost pronunțată această hotărâre, dacă sunt îndeplinite condițiile de aplicare a uneia dintre situațiile prevăzute la punctele (i), (ii) sau (iii) din articolul 9 alineatul (1) litera (i) din decizia‑cadru menționată (a se vedea prin analogie Hotărârea din 24 mai 2016, Dworzecki, C‑108/16 PPU, EU:C:2016:346, punctul 35).
57      Astfel, în fiecare dintre situațiile vizate la aceste puncte, recunoașterea și executarea unei hotărâri judecătorești de condamnare nu aduc atingere dreptului la apărare al persoanei în cauză și nici dreptului la o cale de atac eficientă și la un proces echitabil, astfel cum sunt consacrate la articolul 47 și la articolul 48 alineatul (2) din Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene (denumită în continuare „carta”) [a se vedea prin analogie Hotărârea din 23 martie 2023, Minister for Justice and Equality (Ridicarea suspendării), C‑514/21 și C‑515/21, EU:C:2023:235, punctul 73, precum și jurisprudența citată], persoana în cauză fiind, în aceste situații, considerată că a renunțat în mod voluntar și neechivoc să fie prezentă la proces (a se vedea prin analogie Hotărârea din 26 februarie 2013, Melloni, C‑399/11, EU:C:2013:107, punctul 52).
58      În ceea ce privește, mai precis, articolul 9 alineatul (1) litera (i) punctul (ii) din Decizia‑cadru 2008/909, autoritatea competentă din statul membru de executare este supusă obligației de a recunoaște și de a executa o hotărâre judecătorească de condamnare, în pofida faptului că persoana în cauză nu a fost prezentă personal la procesul în urma căruia a fost pronunțată această hotărâre, în cazul în care această persoană, potrivit cerinței de la începutul acestei dispoziții, având cunoștință de procesul stabilit, a mandatat un avocat care a fost numit fie de către persoana menționată, fie de către stat pentru a o apăra la proces și a fost într‑adevăr apărată de avocatul respectiv la procesul menționat.
59      În acest context, trebuie, într‑o primă etapă, să se stabilească domeniul de aplicare al cerinței de la începutul punctului (ii) din articolul 9 alineatul (1) litera (i) din Decizia‑cadru 2008/909 privind cunoașterea de către persoana în cauză a procesului stabilit, care constituie, în lipsa unei trimiteri la dreptul național, o noțiune autonomă a dreptului Uniunii care trebuie interpretată în mod uniform pe teritoriul Uniunii (a se vedea prin analogie Hotărârea din 24 mai 2016, Dworzecki, C‑108/16 PPU, EU:C:2016:346, punctele 28-31), apoi, într‑o a doua etapă, să se precizeze modalitățile de apreciere a acesteia.
60      În ceea ce privește, în primul rând, domeniul de aplicare al acestei cerințe, trebuie amintit că, potrivit unei jurisprudențe constante, pentru interpretarea unei dispoziții de drept al Uniunii, trebuie să se țină seama nu numai de formularea acesteia, ci și de contextul său și de obiectivele urmărite de reglementarea din care face parte (Hotărârea din 17 noiembrie 1983, Merck, 292/82, EU:C:1983:335, punctul 12, precum și Hotărârea din 4 septembrie 2025, Casa Județeană de Asigurări de Sănătate Mureș ș.a., C‑489/23, EU:C:2025:651, punctul 31).
61      În ceea ce privește termenii articolului 9 alineatul (1) litera (i) punctul (ii) din Decizia cadru 2008/909, este necesar să se arate că modul de redactare a acestei dispoziții, în diferitele sale versiuni lingvistice, nu permite să se stabilească în mod univoc dacă dispoziția menționată impune, pentru aplicarea sa, ca persoana în cauză să fi avut cunoștință de data ședinței stabilită pentru procesul în urma căruia a fost pronunțată condamnarea sa.
62      În special, deși versiunea în limba italiană a articolului 9 alineatul (1) litera (i) punctul (ii) din această decizie‑cadru conține în mod expres o astfel de cerință, anumite versiuni, precum cele în limbile engleză și franceză, se limitează să impună „cunoașterea procesului stabilit”, în timp ce altele impun, precum cele în limbile germană și maghiară, „cunoașterea ședinței stabilite” sau, precum cele în limbile cehă, polonă și suedeză, „cunoașterea ședinței prevăzute”.
63      Deși, desigur, aceste diferite expresii ar putea sugera că persoana în cauză trebuie, astfel cum prevede în mod explicit versiunea în limba italiană a acestei dispoziții, să fi avut cunoștință de data precisă a ședinței stabilită pentru procesul în urma căruia a fost pronunțată condamnarea sa, nu este mai puțin adevărat că, potrivit unei jurisprudențe constante, formularea utilizată în una dintre versiunile lingvistice ale unei dispoziții de drept al Uniunii nu poate constitui singurul temei pentru interpretarea acesteia și nici nu se poate atribui respectivei formulări un caracter prioritar în raport cu celelalte versiuni lingvistice. Astfel, dispozițiile dreptului Uniunii trebuie interpretate și aplicate în mod uniform, în lumina versiunilor redactate în toate limbile Uniunii. Astfel, în caz de neconcordanță între diferitele versiuni lingvistice ale unui text de dreptul Uniunii, dispoziția în cauză trebuie să fie interpretată în funcție de contextul și de finalitatea reglementării din care face parte [a se vedea în acest sens Hotărârea din 23 octombrie 2025, Naturvårdsverket (Tratarea deșeurilor după preluare), C‑221/24 și C‑222/24, EU:C:2025:818, punctul 45, precum și jurisprudența citată].
64      În această privință, în ceea ce privește contextul în care se înscrie articolul 9 alineatul (1) litera (i) punctul (ii) din Decizia‑cadru 2008/909, trebuie să se constate că punctul (i) din această dispoziție impune ca persoana în cauză fie să fi fost citată personal și, prin urmare, informată cu privire la „data și locul stabilite pentru procesul” în urma căruia a fost pronunțată această decizie, fie să fi primit efectiv, prin alte mijloace, o informare oficială cu privire la „data și locul stabilite pentru respectivul proces”, în așa fel încât să fi fost stabilit fără echivoc faptul că „persoana în cauză a avut cunoștință de procesul stabilit” (a se vedea Hotărârea pronunțată astăzi, Hölderman, C‑447/24, punctul 72).
65      Astfel, este necesar să se constate că reiese chiar din termenii articolului 9 alineatul (1) litera (i) punctul (i) din Decizia‑cadru 2008/909 că expresia „cunoștință de procesul stabilit” care figurează în acesta impune ca persoana în cauză să fi fost informată cu privire la data ședinței și la locul stabilite pentru procesul în urma căruia a fost pronunțată condamnarea sa (a se vedea Hotărârea pronunțată astăzi, Hölderman, C‑447/24, punctul 73).
66      În cadrul unei interpretări contextuale, pare să se poată deduce de aici că cerinței corespunzătoare, de la începutul punctului (ii) din acest articol 9 alineatul (1) litera (i), poate, pentru motive de coerență, să i se confere același domeniu de aplicare, astfel încât această dispoziție trebuie interpretată în sensul că impune ca persoana în cauză să fi fost informată cu privire la data ședinței și la locul stabilite pentru procesul în urma căruia a fost pronunțată condamnarea sa (a se vedea Hotărârea pronunțată astăzi, Hölderman, C‑447/24, punctul 74).
67      Această interpretare este confirmată de dispozițiile Directivei 2016/343, în special articolul 8 alineatul (2) din aceasta, care constituie un element contextual relevant pentru interpretarea articolului 9 alineatul (1) litera (i) din această decizie‑cadru ca urmare a legăturii funcționale existente între aceste două dispoziții [a se vedea în acest sens Hotărârea din 16 ianuarie 2025, VB II (Informare privind dreptul la un nou proces), C‑400/23, EU:C:2025:14, punctul 48].
68      În această privință, trebuie amintit că, în conformitate cu articolul 8 alineatul (2) din Directiva 2016/343, care prevede norme minime privind anumite elemente ale procedurilor penale, printre care „dreptul de a fi prezent la proces”, statele membre pot să prevadă că un proces care poate duce la o hotărâre privind vinovăția sau nevinovăția persoanei suspectate sau acuzate poate avea loc în absența persoanei în cauză, cu condiția ca, potrivit literei (a) a acestei dispoziții, persoana suspectată sau acuzată să fi fost informată în timp util cu privire la proces și la consecințele neprezentării la procesul său ori ca, potrivit literei (b) a dispoziției menționate, persoana suspectată sau acuzată menționată, care a fost informată cu privire la proces, să fie reprezentată de un avocat mandatat, care a fost numit fie de către persoana suspectată sau acuzată, fie de către stat.
69      Or, Curtea a statuat că articolul 8 alineatul (2) din Directiva 2016/343 acordă o importanță deosebită informării persoanei în cauză, întrucât condiționează în mod expres orice posibilitate de a organiza un proces judecat în lipsă de informarea cu privire la proces a acestei persoane. Bazându‑se în special pe considerentul (36) al acestei directive, Curtea a precizat că condiția, enunțată atât la litera (a), cât și la litera (b) ale acestui articol 8 alineatul (2), potrivit căreia persoana în cauză trebuie informată cu privire la proces impune informarea acesteia asupra datei și a locului în care urmează să se desfășoare procesul, astfel încât să fie în măsură să aibă cunoștință despre procesul menționat [a se vedea Hotărârea din 15 septembrie 2022, HN (Procesul unui acuzat îndepărtat de pe teritoriu), C‑420/20, EU:C:2022:679, punctele 51 și 52].
70      Interpretarea teleologică a articolului 9 alineatul (1) litera (i) punctul (ii) din Decizia‑cadru 2008/909 confirmă de asemenea interpretarea potrivit căreia cerința de la începutul acestui punct (ii) impune ca persoana în cauză să fi fost informată cu privire la data ședinței și la locul stabilite pentru procesul în urma căruia a fost pronunțată condamnarea sa.
71      Astfel, după cum reiese în mod expres din articolul 1 din Decizia‑cadru 2009/299, interpretat în lumina considerentelor (1) și (15) ale acesteia, acest articol 9 alineatul (1) litera (i) urmărește, prin precizarea definiției motivelor comune de executare a unei hotărâri judecătorești de condamnare în pofida absenței persoanei în cauză de la procesul său, să protejeze dreptul acesteia de a fi prezentă în persoană la procesul penal îndreptat împotriva sa, care constituie un element esențial al dreptului la apărare și, în general, are o importanță capitală în respectarea dreptului la un proces penal echitabil, consacrat la articolul 47 al doilea și al treilea paragraf, precum și la articolul 48 din cartă, îmbunătățind în același timp recunoașterea reciprocă a deciziilor judiciare între statele membre [a se vedea în acest sens și prin analogie Hotărârea din 23 martie 2023, Minister for Justice and Equality (Ridicarea suspendării), C‑514/21 și C‑515/21, EU:C:2023:235, punctele 50 și 60, precum și jurisprudența citată].
72      Or, interpretarea articolului 9 alineatul (1) litera (i) punctul (ii) din Decizia‑cadru 2008/909, potrivit căreia persoana în cauză trebuie să fie informată cu privire la data ședinței și la locul stabilite pentru procesul său, favorizează realizarea acestor obiective, din moment ce permite persoanei în cauză să se prezinte personal dacă dorește acest lucru, iar aceasta până în momentul în care procesul va avea loc efectiv sau, alternativ, este de natură să se asigure că persoana în cauză a renunțat în mod voluntar și neechivoc să se prezinte la acest proces.
73      În ceea ce privește, în al doilea rând, modalitățile de apreciere a condițiilor de aplicare a situațiilor prevăzute la punctele (i), (ii) sau (iii) din articolul 9 alineatul (1) litera (i) din această decizie‑cadru, în care, astfel cum s‑a amintit la punctul 57 din prezenta hotărâre, trebuie să se considere că persoana în cauză a renunțat în mod voluntar și neechivoc să fie prezentă la proces, autoritatea competentă din statul membru de executare trebuie să aprecieze, atunci când verifică dacă aceste condiții sunt îndeplinite, respectarea dreptului la apărare al acestei persoane în cauză, luând în considerare în mod corespunzător toate împrejurările ce caracterizează cauza cu care este sesizată, printre care figurează în special comportamentul de care a dat dovadă respectiva persoană în cauză.
74      În ceea ce privește, mai precis, articolul 9 alineatul (1) litera (i) punctul (ii) din decizia‑cadru menționată și, mai întâi, cerința de la începutul acestei dispoziții, referitoare la informarea legată de procesul stabilit, faptul că persoana în cauză nu a fost informată în mod direct, astfel cum este cazul în procedura principală, nu poate avea în mod necesar drept consecință că această condiție nu este îndeplinită.
75      Astfel, după cum a arătat domnul avocat general la punctul 47 din concluzii, pentru a stabili dacă această condiție este îndeplinită, este necesar să se acorde o atenție deosebită, pe de o parte, diligenței de care au dat dovadă autoritățile publice pentru a informa persoana condamnată în lipsă cu privire la desfășurarea procesului său și, pe de altă parte, diligenței de care a dat dovadă această persoană pentru a primi informațiile referitoare la acesta (a se vedea prin analogie Hotărârea din 20 mai 2025, Kachev, C‑135/25 PPU, EU:C:2025:366, punctul 35 și jurisprudența citată).
76      Reiese astfel din jurisprudența Curții că, atunci când rezultă din indicii precise și obiective că persoana vizată, deși a fost informată oficial că este acuzată de săvârșirea unei infracțiuni și știind, așadar, că urma să fie organizat un proces împotriva sa, procedează în mod deliberat astfel încât să evite primirea oficială a informațiilor privind data și locul acestui proces, se poate considera că această persoană îndeplinește condiția menționată [a se vedea prin analogie Hotărârea din 19 mai 2022, Spetsializirana prokuratura (Procesul unei persoane acuzate care se sustrage), C‑569/20, EU:C:2022:401, punctul 48, și Hotărârea din 20 mai 2025, Kachev, C‑135/25 PPU, EU:C:2025:366, punctul 35].
77      În speță, reiese în special din informațiile furnizate de instanța de trimitere că ATAU avea cunoștință de procesul în curs împotriva sa, dar că s‑a sustras procedurii fără a reveni pe teritoriul slovac și fără a alege domiciliul în vederea notificărilor care i‑ar fi adresate. Va reveni instanței de trimitere sarcina de a verifica dacă astfel de împrejurări constituie indicii precise și obiective care permit să se considere că persoana interesată îndeplinește aceeași condiție.
78      În acest sens, este necesar să se arate că Curtea a considerat că existența unor astfel de indicii poate fi constatată, de exemplu, atunci când persoana interesată a comunicat în mod deliberat o adresă eronată autorităților naționale competente sau nu se mai află la adresa pe care le‑a comunicat‑o acestora [a se vedea prin analogie Hotărârea din 19 mai 2022, Spetsializirana prokuratura (Procesul unei persoane acuzate care se sustrage), C‑569/20, EU:C:2022:401, punctul 49]. Nu se poate exclude ca, având în vedere ansamblul împrejurărilor ce caracterizează cauza cu care este sesizată autoritatea competentă a statului membru de executare, o asemenea constatare să poată decurge și din faptul că persoana interesată s‑a abținut în mod voluntar să comunice o astfel de adresă.
79      Pe de altă parte, nu se poate exclude nici că se poate considera că persoana în cauză îndeplinește condiția referitoare la cunoașterea procesului prevăzută la articolul 9 alineatul (1) litera (i) punctul (ii) din Decizia‑cadru 2008/909 atunci când, după ce a indicat adresa cabinetului avocatului său în vederea notificărilor care i‑ar fi adresate, această persoană a evitat în mod deliberat orice contact cu acest avocat.
80      Cu toate acestea, instanța de trimitere va trebui să țină seama de faptul că această situație nu poate fi totuși valabilă decât cu condiția ca autoritățile naționale competente să fi depus eforturi rezonabile pentru a localiza persoana în cauză și pentru a o informa cu privire la data și locul stabilite pentru procesul său (a se vedea prin analogie Hotărârea din 20 mai 2025, Kachev, C‑135/25 PPU, EU:C:2025:366, punctul 37 și jurisprudența citată).
81      În ceea ce privește condiția privind mandatul acordat unui avocat care a fost numit fie de către persoana în cauză, fie de către stat, pentru a o apăra la proces și faptul că aceasta a fost într‑adevăr apărată de avocatul respectiv pe parcursul procesului său, trebuie precizat că existența unui „mandat”, în sensul articolului 9 alineatul (1) litera (i) punctul (ii) din Decizia‑cadru 2008/909, impune ca persoana în cauză să fi încredințat ea însăși unui avocat, dacă este cazul cel care i‑a fost numit din oficiu, misiunea de a o reprezenta în cadrul acestui proces judecat în lipsă (a se vedea prin analogie Hotărârea din 20 mai 2025, Kachev, C‑135/25 PPU, EU:C:2025:366, punctul 41 și jurisprudența citată).
82      Astfel, Curtea a statuat că simpla împrejurare că o persoană condamnată în lipsă a fost apărată de un avocat numit din oficiu pe parcursul întregii proceduri judiciare desfășurate în lipsa sa nu este suficientă pentru a îndeplini a doua condiție prevăzută la această dispoziție. Reprezentarea de către un avocat permite să se demonstreze că persoana judecată în lipsă a renunțat în mod voluntar și neechivoc la dreptul său de a fi prezentă la proces numai dacă această persoană a lăsat în mod deliberat acestui avocat sarcina de a‑i asigura apărarea în fața instanței de judecată, ceea ce presupune ca ea să îl fi desemnat în mod specific pentru a o reprezenta, în lipsa sa, în cadrul procesului (a se vedea prin analogie Hotărârea din 20 mai 2025, Kachev, C‑135/25 PPU, EU:C:2025:366, punctele 59 și 61).
83      Din moment ce instanța de trimitere arată că ATAU a fost asistat și reprezentat de un avocat în cursul procedurii, iar procesul în urma căruia a fost pronunțată condamnarea s‑a desfășurat în prezența avocatului său care l‑a reprezentat și l‑a apărat, va reveni acestei instanțe sarcina de a verifica, în lumina considerațiilor prezentate la punctele 81 și 82 din prezenta hotărâre, dacă din aceste împrejurări rezultă că este îndeplinită condiția instituită la articolul 9 alineatul (1) litera (i) punctul (ii) din Decizia‑cadru 2008/909, care impune ca persoana în cauză să fi mandatat un avocat care a fost numit fie de această persoană în cauză, fie de stat pentru a o apăra la proces și să fi fost apărată efectiv de avocatul respectiv în timpul procesului.
84      Având în vedere ansamblul considerațiilor care precedă, este necesar să se răspundă la a doua întrebare că articolul 4 punctul 6 din Decizia‑cadru 2002/584, precum și articolul 9 alineatul (1) litera (i) și articolul 25 din Decizia‑cadru 2008/909 trebuie interpretate în sensul că:
–        se opun unei reglementări naționale în temeiul căreia, în cazul unei pedepse pronunțate în condițiile în care persoana în cauză nu a fost prezentă personal la procesul în urma căruia a fost pronunțată condamnarea sa, atunci când condițiile pentru a refuza predarea acestei persoane, pe de o parte, și pentru a dispune executarea acestei pedepse pe teritoriul statului de executare, pe de altă parte, sunt îndeplinite, în conformitate cu dispozițiile acestei reglementări de transpunere a Deciziei‑cadru 2002/584, această executare a pedepsei menționate nu poate fi dispusă de instanța din statul membru de executare pentru motivul că nu sunt îndeplinite condițiile referitoare la recunoașterea hotărârii de condamnare, potrivit dispozițiilor reglementării menționate care transpun Decizia‑cadru 2008/909;
–        cerința privind cunoașterea procesului stabilit de la începutul articolului 9 alineatul (1) litera (i) punctul (ii) din Decizia‑cadru 2008/909 este îndeplinită atunci când, având în vedere toate circumstanțele relevante luate în considerare în mod corespunzător, în special comportamentul respectivei persoane, se poate considera că aceasta din urmă a fost informată cu privire la data ședinței și la locul stabilite pentru procesul în urma căruia a fost pronunțată condamnarea sa.
Cu privire la prima întrebare
85      Prin intermediul primei întrebări, care trebuie analizată în al doilea rând, instanța de trimitere solicită în esență să se stabilească dacă articolul 4 punctul 6 din Decizia‑cadru 2002/584, precum și articolul 9 alineatul (1) litera (i) și articolul 25 din Decizia‑cadru 2008/909 trebuie interpretate în sensul că se opun unei reglementări naționale în temeiul căreia, în cazul unei hotărâri judecătorești de condamnare pronunțate în condițiile în care persoana în cauză nu a fost prezentă personal la procesul în urma căruia a fost pronunțată condamnarea sa, iar condițiile de aplicare a situațiilor prevăzute la acest articol 9 alineatul (1) litera (i), în special cea prevăzută la punctul (ii) din această dispoziție, nu sunt îndeplinite, autoritatea competentă a statului membru de executare nu dispune de posibilitatea de a recunoaște această hotărâre judecătorească de condamnare.
86      În această privință, trebuie să se observe că această întrebare nu prezintă utilitate în cadrul cauzei principale decât dacă instanța de trimitere ar constata, în lumina răspunsului la a doua întrebare, că condițiile de aplicare a situației prevăzute la punctul (ii) din articolul 9 alineatul (1) litera (i) din această decizie‑cadru nu sunt îndeplinite în împrejurările din cauza principală.
87      Reiese din însăși formularea acestui articol 9 alineatul (1) litera (i), în special din indicația potrivit căreia autoritatea judiciară de executare „poate” refuza recunoașterea hotărârii judecătorești și executarea pedepsei vizate, că autoritatea competentă din statul membru de executare dispune de posibilitatea de a refuza recunoașterea și executarea unei hotărâri judecătorești de condamnare în cazul în care persoana în cauză nu a fost prezentă personal la procesul în urma căruia a fost pronunțată această hotărâre, cu excepția cazului în care certificatul prevăzut la articolul 4 din această decizie‑cadru prevede că sunt îndeplinite condițiile de aplicare a situațiilor prevăzute la punctele (i), (ii) și, respectiv, (iii) din articolul 9 alineatul (1) litera (i) din Decizia‑cadru 2008/909 [a se vedea prin analogie Hotărârea din 21 decembrie 2023, Generalstaatsanwaltschaft Berlin (Condamnare în lipsă), C‑396/22, EU:C:2023:1029, punctele 38 și 39, precum și jurisprudența citată].
88      Acest articol 9 alineatul (1) litera (i) limitează astfel posibilitatea de a refuza recunoașterea și executarea unei hotărâri judecătorești de condamnare, enumerând, în mod precis și uniform, condițiile în care nu pot fi refuzate recunoașterea și executarea unei astfel de hotărâri pronunțate în urma unui proces la care persoana în cauză nu a fost prezentă personal [a se vedea prin analogie Hotărârea din 23 martie 2023, Minister for Justice and Equality (Revocarea suspendării) (C‑514/21 și C‑515/21, EU:C:2023:235, punctul 49, precum și jurisprudența citată].
89      Rezultă că, astfel cum reiese din cuprinsul punctului 56 din prezenta hotărâre, autoritatea competentă din statul membru de executare este obligată să procedeze la recunoașterea și la executarea unei hotărâri judecătorești de condamnare, în pofida absenței persoanei în cauză de la procesul în urma căruia a fost pronunțată această hotărâre, atunci când sunt îndeplinite condițiile de aplicare a uneia dintre situațiile prevăzute la punctele (i), (ii) sau, respectiv, (iii) din acest articol 9 alineatul (1) litera (i).
90      Acestea fiind precizate, având în vedere că articolul 9 alineatul (1) litera (i) din Decizia‑cadru 2008/909 prevede un motiv facultativ de nerecunoaștere și de neexecutare a unei hotărâri judecătorești de condamnare, autoritatea competentă din statul membru de executare poate, în orice caz, după ce a constatat că nu sunt îndeplinite condițiile de aplicare a situațiilor prevăzute la punctele (i), (ii) sau (iii) din această dispoziție în ceea ce privește situația persoanei care face obiectul unei astfel de hotărâri, să ia în considerare ansamblul circumstanțelor proprii fiecărei spețe care să îi permită să se asigure că recunoașterea și executarea acestei hotărâri judecătorești nu implică o încălcare a dreptului la apărare al acestei persoane [a se vedea prin analogie Hotărârea din 23 martie 2023, Minister for Justice and Equality (Revocarea suspendării), C‑514/21 și C‑515/21, EU:C:2023:235, punctul 76, precum și jurisprudența citată].
91      Cu titlu de asemenea împrejurări, astfel cum a arătat domnul avocat general la punctul 68 din concluzii, poate fi luat în considerare printre altele comportamentul persoanei în cauză, în special faptul că aceasta din urmă a încercat să evite notificarea informației care îi fusese adresată sau să evite orice contact cu avocații săi [a se vedea prin analogie Hotărârea din 23 martie 2023, Minister for Justice and Equality (Ridicarea suspendării), C‑514/21 și C‑515/21, EU:C:2023:235, punctul 78, precum și jurisprudența citată], independent de relevanța pe care o are un asemenea comportament pentru a aprecia, după cum reiese din cuprinsul punctelor 74-80 din prezenta hotărâre, dacă sunt îndeplinite condițiile de aplicare a situațiilor menționate la punctele (i)-(iii) din articolul 9 alineatul (1) litera (i) menționat.
92      De asemenea, deși faptul că persoana în cauză a solicitat, precum în speță, ca pedeapsa să fie executată în statul membru în care are reședința și în care se află centrul intereselor sale nu îndeplinește, ca atare, condițiile prevăzute la articolul 9 alineatul (1) litera (i) punctul (iii) din Decizia‑cadru 2008/909, autoritatea competentă din statul membru de executare poate lua în considerare o astfel de cerere și, dacă este cazul, dorința de a nu se prevala de un eventual drept la o nouă judecare a cauzei pentru a decide că această executare nu implică o încălcare a dreptului său la apărare, astfel încât nu este necesar să se aplice motivul de nerecunoaștere și de neexecutare prevăzut la articolul 9 alineatul (1) litera (i) din Decizia‑cadru 2008/909, în pofida faptului că nu sunt îndeplinite condițiile de aplicare a situațiilor prevăzute la punctele (i)-(iii) din acest articol 9 alineatul (1) litera (i) (a se vedea în acest sens Hotărârea pronunțată astăzi, Hölderman, C‑447/24, punctele 101-103).
93      Deși articolul 9 alineatul (1) litera (i) din această decizie‑cadru prevede o posibilitate, din decizia de trimitere reiese că reglementarea națională care urmărește transpunerea deciziei‑cadru menționate obligă autoritatea competentă din statul membru de executare să refuze recunoașterea și executarea unei hotărâri judecătorești de condamnare pronunțate în statul membru emitent atunci când nu sunt îndeplinite condițiile de aplicare a situațiilor prevăzute la punctele (i)-(iii) din articolul 9 alineatul (1) litera (i) din aceeași decizie‑cadru. Această reglementare privează, așadar, această autoritate de o marjă de apreciere pentru a verifica, pe baza împrejurărilor speței, dacă dreptul la apărare al persoanei în cauză poate fi totuși considerat ca fiind respectat și, prin urmare, pentru a decide recunoașterea și executarea hotărârii judecătorești de condamnare în cauză.
94      În aceste condiții, rezultă că o astfel de reglementare națională este contrară articolului 9 alineatul (1) litera (i) din Decizia‑cadru 2008/909.
95      Prin urmare, având în vedere considerațiile prezentate la punctele 48 și 49 din prezenta hotărâre, în cazul în care instanța de trimitere ar considera că nu sunt îndeplinite condițiile de aplicare a situațiilor prevăzute la articolul 9 alineatul (1) litera (i) din Decizia‑cadru 2008/909, în special la punctul (ii) din această dispoziție, ar reveni acesteia, luând în considerare ansamblul dreptului său intern și aplicând metodele de interpretare recunoscute de acesta, sarcina de a interpreta reglementarea națională în discuție în litigiul principal, în cea mai mare măsură posibilă, în lumina textului și a finalității acestei decizii‑cadru, în sensul că aceasta poate aprecia, pe baza tuturor împrejurărilor speței, dacă dreptul la apărare al persoanei în cauză poate fi totuși considerat ca fiind respectat, astfel încât ar fi necesar să se recunoască și să se execute hotărârea judecătorească de condamnare în cauză.
96      Având în vedere ansamblul considerațiilor care precedă, trebuie să se răspundă la prima întrebare că articolul 4 punctul 6 din Decizia‑cadru 2002/584, precum și articolul 9 alineatul (1) litera (i) și articolul 25 din Decizia‑cadru 2008/909 trebuie interpretate în sensul că se opun unei reglementări naționale în temeiul căreia, în cazul unei hotărâri judecătorești de condamnare pronunțate în condițiile în care persoana în cauză nu a fost prezentă personal la procesul în urma căruia a fost pronunțată condamnarea sa, iar condițiile de aplicare a situațiilor prevăzute la acest articol 9 alineatul (1) litera (i), în special cea prevăzută la punctul (ii) din această dispoziție, nu sunt îndeplinite, autoritatea competentă a statului membru de executare nu dispune de posibilitatea de a recunoaște această hotărâre judecătorească de condamnare.
Cu privire la cheltuielile de judecată
97      Întrucât, în privința părților din litigiul principal, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere, este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.
Pentru aceste motive, Curtea (Camera a cincea) declară:
1)      Articolul 4 punctul 6 din Decizia‑cadru 2002/584/JAI a Consiliului din 13 iunie 2002 privind mandatul european de arestare și procedurile de predare între statele membre, astfel cum a fost modificată prin Decizia‑cadru 2009/299/JAI a Consiliului din 26 februarie 2009, precum și articolul 9 alineatul (1) litera (i) și articolul 25 din Decizia‑cadru 2008/909/JAI a Consiliului din 27 noiembrie 2008 privind aplicarea principiului recunoașterii reciproce în cazul hotărârilor judecătorești în materie penală care impun pedepse sau măsuri privative de libertate în scopul executării lor în Uniunea Europeană, astfel cum a fost modificată prin Decizia‑cadru 2009/299,
trebuie interpretate în sensul că:
–        se opun unei reglementări naționale în temeiul căreia, în cazul unei pedepse pronunțate în condițiile în care persoana în cauză nu a fost prezentă personal la procesul în urma căruia a fost pronunțată condamnarea sa, atunci când condițiile pentru a refuza predarea acestei persoane, pe de o parte, și pentru a dispune executarea acestei pedepse pe teritoriul statului de executare, pe de altă parte, sunt îndeplinite, în conformitate cu dispozițiile acestei reglementări de transpunere a Deciziei‑cadru 2002/584, cu modificările ulterioare, această executare a pedepsei menționate nu poate fi dispusă de instanța din statul membru de executare pentru motivul că nu sunt îndeplinite condițiile referitoare la recunoașterea hotărârii de condamnare, potrivit dispozițiilor reglementării menționate care transpun Decizia‑cadru 2008/909, cu modificările ulterioare;
–        cerința privind cunoașterea procesului stabilit de la începutul articolului 9 alineatul (1) litera (i) punctul (ii) din Decizia‑cadru 2008/909, cu modificările ulterioare, este îndeplinită atunci când, având în vedere toate circumstanțele relevante luate în considerare în mod corespunzător, în special comportamentul respectivei persoane, se poate considera că aceasta din urmă a fost informată cu privire la data ședinței și la locul stabilite pentru procesul în urma căruia a fost pronunțată condamnarea sa.
2)      Articolul 4 punctul 6 din Decizia‑cadru 2002/584, astfel cum a fost modificată prin Decizia‑cadru 2009/299, precum și articolul 9 alineatul (1) litera (i) și articolul 25 din Decizia‑cadru 2008/909, astfel cum a fost modificată prin Decizia‑cadru 2009/299,
trebuie interpretate în sensul că
se opun unei reglementări naționale în temeiul căreia, în cazul unei hotărâri judecătorești de condamnare pronunțate în condițiile în care persoana în cauză nu a fost prezentă personal la procesul în urma căruia a fost pronunțată condamnarea sa, iar condițiile de aplicare a situațiilor prevăzute la acest articol 9 alineatul (1) litera (i), în special cea prevăzută la punctul (ii) din această dispoziție, nu sunt îndeplinite, autoritatea competentă a statului membru de executare nu dispune de posibilitatea de a recunoaște această hotărâre judecătorească de condamnare.
Semnături
*      Limba de procedură: italiana.
ii      Numele prezentei cauze este un nume fictiv. El nu corespunde numelui real al niciuneia dintre părțile din procedură.