62021CC0608
KOHTUJURISTI ETTEPANEK
PRIIT PIKAMÄE
esitatud 12. jaanuaril 2023 (
1
)
Kohtuasi C‑608/21
Kriminaalmenetlus
XNi
ja
Politseyski organ pri 02 RU SDVR
vahel
(eelotsusetaotlus, mille on esitanud Sofiyski Rayonen sad (Sofia rajoonikohus, Bulgaaria))
Eelotsusetaotlus – Õigusalane koostöö kriminaalasjades – Õigus saada kriminaalmenetluses teavet – Direktiiv 2012/13/EL – Õigus saada teavet süüdistuse kohta – Artikli 6 lõige 2 – Kinnipidamisotsuse põhjuste teatamine kahtlustatavale või süüdistatavale – Tähtaeg – Sisu
1.
„Kuidas ma siis vahistatud olen? Ja veel sellisel moel?“ – „Jälle te hakkate otsast peale,“ ütles valvur ja kastis võileiva meepurki. „Niisugustele küsimustele me ei vasta.“ (
2
) See lõik Praha kirjaniku Franz Kafka kuulsa romaani „Protsess“ esimesest peatükist näitab meile näiliku õigusriigiga ühiskonda, kus võim võib võtta inimeselt tema vabaduse, teavitamata teda sellise otsuse põhjustest. Kogu selle loo kestel püüab härra K. enda kinnipidamise (ja hilisema süüdimõistmise) põhjusi teada saada, ent edutult.
2.
Kaugel Kafka kirjeldatud inkvisitsioonilistest võimuliialdustest, on Euroopa Liidu seadusandja direktiivi 2012/13/EL (
3
) artikli 6 lõikes 2 sõnastanud kinni peetud või vahistatud kahtlustatavate või süüdistatavate õiguse saada teavet neilt vabaduse võtmise põhjuste kohta. Käesoleva eelotsusetaotlusega palub Sofiyski Rayonen sad (Sofia rajoonikohus, Bulgaaria) Euroopa Kohtul seda sätet tõlgendada ning selgitada, millisel ajahetkel tuleb isikule need põhjused teatada ja millise sisuga teave tuleb talle seejuures anda.
Õiguslik raamistik
Liidu õigus
3.
Käesolevas kohtuasjas on asjasse puutuvad direktiivi 2012/13 põhjendused 10, 14 ja 28, selle direktiivi artiklid 1, 2, 3, 4 ja 6 ning Euroopa Liidu põhiõiguste harta (edaspidi „harta“) artikkel 6.
Bulgaaria õigus
4.
Siseministeeriumi seaduse (Zakon za ministerstvoto na vatreshnite raboti) (DV nr 53, 27.6.2014) põhikohtuasjas kohaldatava redaktsiooni artiklis 72 on sätestatud:
„(1)   Politsei võib kinni pidada isiku:
1.
kelle kohta on andmeid, mis viitavad sellele, et ta on toime pannud õigusrikkumise.
[…]
(4)   Kinni peetud isikul on õigus vaidlustada kinnipidamise õiguspärasus asutuse asukoha Rayonen sadis [(rajoonikohus)]. Kohus lahendab kaebuse viivitamata ning otsuse peale võib haldusprotsessi seadustikus [(Administrativnoprotsesualen kodeks) (DV nr 30, 11.4.2006)] sätestatud korras esitada kassatsioonkaebuse pädevale Administrativen sadile [(halduskohus, Bulgaaria)].
(5)   Alates kinnipidamise hetkest on isikul õigus kaitsjale, teda teavitatakse ka õigusest kaitsjast keelduda ja keeldumise tagajärgedest ning kui kinnipidamise aluseks on lõike 1 punkt 1, siis ka õigusest keelduda ütluste andmisest.
[…]“.
5.
Selle seaduse artikli 73 kohaselt ei või piirata kõnealuse seaduse artikli 72 lõike 1 punktides 1–4 sätestatud tingimustel kinni peetud isiku muid õigusi peale liikumisvabaduse. Sellisel juhul ei või kinnipidamise kestus ületada 24 tundi.
6.
Siseministeeriumi seaduse artiklis 74 on sätestatud:
„(1)   Artikli 72 lõikes 1 nimetatud isiku kinnipidamiseks tehakse kirjalik kinnipidamismäärus [(zapoved)].
(2)   Lõikes 1 nimetatud määruses märgitakse:
1.
kinnipidamismääruse teinud politseiametniku nimi, ametinimetus ja töökoht;
2.
kinnipidamise faktilised ja õiguslikud põhjused;
3.
kinni peetud isiku isikuandmed;
4.
kinnipidamise kuupäev ja kellaaeg;
5.
artiklis 73 sätestatud isiku õiguste piiramine;
6.
viimati nimetatud isiku õigus:
(a)
vaidlustada kinnipidamise õiguspärasus kohtus;
(b)
kaitsja abile alates kinnipidamise hetkest;
[…]
(3)   Kinni peetud isik täidab avalduse, milles ta kinnitab, et teda on teavitatud tema õigustest ja et ta kavatseb kasutada või mitte kasutada talle lõike 2 punkti 6 alapunktidega b–f tagatud õigusi. Kinnipidamismääruse allkirjastavad politseiametnik ning kinni peetud isik.
(4)   Kui kinni peetud isik keeldub kinnipidamismäärust allkirjastamast või kui ta ei ole võimeline seda tegema, kinnitab seda tunnistaja oma allkirjaga.
[…]
(6)   Kinni peetud isikule antakse allkirja vastu ärakiri kinnipidamismäärusest.“
7.
Haldusrikkumiste ja -karistuste seaduse (Zakon za administrativnite narushenia i nakazania) (DV nr 92, 28.11.1968) artikli 22 kohaselt võib haldussunnimeetmeid võtta haldusrikkumise ennetamiseks või lõpetamiseks ning nende kahjulike tagajärgede ennetamiseks või kõrvaldamiseks.
8.
Haldusprotsessi seadustiku põhikohtuasjas kohaldatava redaktsiooni artikli 21 lõikes 1 on sätestatud:
„Halduse üksikakt on haldusasutuse või muu seadusest tuleneva pädevusega organi või asutuse, avalikke ülesandeid täitva isiku ja avalikke teenuseid osutava asutuse sõnaselge või tegevuses või tegevusetuses väljenduv tahteavaldus, mis tekitab teatud kodanikule või organisatsioonile õigusi või kohustusi või piirab otseselt nende õigusi, vabadusi või õiguspäraseid huve, samuti sellise akti andmisest keeldumine.“
9.
Selle seadustiku artiklis 145 on sätestatud:
„(1)   Haldusakti õiguspärasuse võib kohtus vaidlustada.
(2)   Kaebusega saab vaidlustada:
1.
algse halduse üksikakti, sealhulgas sellise akti andmisest keeldumise;
[…]“.
10.
28. detsembri 1963. aasta dekreedi nr 904, mis käsitleb pisihuligaansuste vastast võitlust (Ukaz no 904 za borba s drebnoto khuliganstvo), põhikohtuasjas kohaldatava redaktsiooni artiklis 1 on sätestatud:
„(1)   Vähemalt 16aastase isiku poolt toime pandud pisihuligaansuse eest karistatakse järgmiste halduskaristustega:
1.
kinnipidamine kuni 15 päevaks siseministeeriumi valitsemisala asutuses;
2.
trahv 100–500 Bulgaaria leevi (BGN) [(umbes 51–256 eurot)].
(2)   Pisihuligaansusena käesoleva dekreedi tähenduses mõistetakse ebasündsat käitumist, mis väljendub sõimusõnade, solvangute või roppuste kasutamises avalikus kohas paljude inimeste ees ja millega kaasneb kodanikke, võimu või kogukonda solvav hoiak või käitumine, samuti tülitsemist, kaklemist või muud sarnast tegevust, mis häirib avalikku korda või avalikku rahu, ent mis ei ole sellega kaasneva vähese avaliku ohu tõttu käsitatav süüteona karistusseadustiku artikli 325 tähenduses.“
Vaidluse asjaolud, põhikohtuasja menetlus ja eelotsuse küsimused
11.
RK, kes on Sofia (Bulgaaria) 2. linnajao komissariaadi politseiametnik, tegi 2. septembril 2020 kinnipidamismääruse, millega kohaldas haldussunnimeedet, mis seisnes XNi kinnipidamises 24 tunniks alates 2. septembrist 2020 kell 11.20 seoses kahtlusega õigusrikkumise toimepanemises.
12.
Kõnealuses kinnipidamismääruses, millel on politseiametnik RK allkiri, on XNi kinnipidamise põhjendus esitatud järgmises sõnastuses: „[siseministeeriumi seaduse] artikli 72 lõike 1 punkt 1“ ja „avaliku korra rikkumine“. Kinnipidamismääruse tagaküljele on märgitud, et XN vabastati 3. septembril 2020 kell 11.10, mida viimane on kinnitanud oma allkirjaga. Kohe pärast XNi kinnipidamist otsiti XN läbi, mille kohta koostati protokoll, ning talle anti täitmiseks avaldus, milles kirjeldati siseministeeriumi seaduse artiklites 72, 73 ja 74 nimetatud õigusi.
13.
XN esitas 3. septembril 2020 Sofiyski Rayonen sadile (Sofia rajoonikohus), eelotsusetaotluse esitanud kohtule, kaebuse, millega vaidlustas kinnipidamismääruse õiguspärasuse.
14.
Selle kaebuse eelmenetluse käigus lisati toimikusse politsei 2., 3. ja 4. septembri 2020. aasta kirjalikud ettekanded, milles väideti, et osaledes Sofia linnas rahvusassamblee hoone ees toimunud meeleavaldusel, püüdis XN 2. septembril 2020 kella 11.20 paiku läbi murda politseinike rivist, lüües käte ja jalgadega vastu politseiametnike kaitsekilpe ning tehes nende suunas küünilisi märkusi, mistõttu oli vajalik ta kinni pidada. Puuduvad tõendid selle kohta, et politsei 2. ja 3. septembri kirjalikke ettekandeid oleks XNile tutvustatud tema kinnipidamise hetkel.
15.
Oma 2. septembri 2020. aasta kirjalikus seisukohas avaldas XN, et ta viibis meeleavaldusel ning pinge kasvades tõukas rahvamass ta politseinike rivi suunas ja seejärel pidasid siseministeeriumi ametiisikud ta kinni, kasutades tema suhtes õigusvastaselt füüsilist vägivalda. Avaliku korra rikkumist ta eitas.
16.
Toimikusse esitati 2. septembri 2020. aasta kuupäeva kandvad meditsiinidokumendid, millest nähtub, et eriarsti läbivaatusel leidis tuvastamist, et XNil oli silmalaul ja silma ümbruses lahtine haav.
17.
Vastavalt Sofia prokuratuuri prokuröri korraldusele koostas üks Sofia 2. linnajao komissariaadi politseiametnik 8. septembril 2020 XNi puudutava pisihuligaansuste tuvastamise ettekande, mille esitas läbivaatamiseks Sofiyski Rayonen sadile (Sofia rajoonikohus) ja milles väideti, et XN pani toime dekreedi nr 904, mis käsitleb pisihuligaansuste vastast võitlust, artikli 1 lõikes 2 nimetatud haldusrikkumise. Väidetava haldusrikkumise tõendamatuse tõttu leidis Sofiyski Rayonen sad (Sofia rajoonikohus) 8. septembri otsuses, et XN ei ole süüdi, ja mõistis ta õigeks. See kohtuotsus on jõustunud.
18.
Eelotsusetaotluse esitanud kohus märgib, et põhikohtuasjas tuleb tal hinnata, kas politsei kinnipidamismäärus, millega otsustati XN õigusrikkumise kahtluse tõttu kuni 24 tunniks reaalselt kinni pidada, on õiguspärane.
19.
Ta täpsustab, et kodanike, kelle kohta on andmeid, et nad on toime pannud õigusrikkumise, kinnipidamine on haldusrikkumiste ja -karistuste seaduse artikli 22 mõistes haldussunnimeede, mis on oma laadilt halduse üksikakt, mille eesmärk on vältida asjaomase isiku põgenemist või tema poolt õigusrikkumise toimepanemist.
20.
Eelotsusetaotluse esitanud kohus märgib, et vastavalt siseministeeriumi seaduse artikli 74 lõikele 2 on kinnipidamise faktilise ja õigusliku põhjenduse märkimine politsei tehtud kinnipidamismääruse esmane nõue. Seejuures on Varhoven administrativen sad (Bulgaaria kõrgeim halduskohus) seda sätet korrigeerivalt tõlgendanud, pidades lubatavaks seda, kui vastav teave ei sisaldu isiku kinnipidamise kohta tehtavas kirjalikus otsuses, vaid muudes (varasemates või hilisemates) sellele lisatavates dokumentides, olgugi et viimati nimetatud dokumente asjaomasele isikule tema liikumisvabaduse piiramise hetkel ei esitata. Kuid eelotsusetaotluse esitanud kohus leiab, et see kohtupraktika, millest liikmesriigi madalama astme kohtud juhinduvad, ei ole kooskõlas Roomas 4. novembril 1950 allkirjastatud Euroopa inimõiguste ja põhivabaduste kaitse konventsiooni (edaspidi „EIÕK“) artikli 5 lõike 1 punktiga c, nagu seda on tõlgendanud Euroopa Inimõiguste Kohus (edaspidi „EIK“), direktiivi 2012/13 artikli 6 lõikega 2 ega selle artikli 8 lõikega 1.
21.
Eelotsusetaotluse esitanud kohtu hinnangul tuleb arvesse võtta seda, et Bulgaaria õigusesse ei ole üle võetud direktiivi 2012/13 artiklis 7 sisalduvat kahtlustatava staatuses oleva isiku õigust toimikuga tutvuda ning seega ei ole see õigus neile isikutele tagatud. Toimikuga tutvumise võimalus on tagatud üksnes „süüdistatavatele“ vastavalt kriminaalmenetluse seadustikule. Kui isikul, keda kahtlustatakse süüteo toimepanemises, puudub konkreetne teave tema kinnipidamise faktilise ja õigusliku põhjenduse kohta, siis arvestades seda, et talle ei ole tagatud õigust tutvuda toimikuga, kus need põhjendused sisalduvad, on ta ilma jäetud võimalusest korraldada sobival ja tõhusal viisil oma kaitseõiguste teostamist ning vaidlustada kohtus enda kinnipidamise kohta tehtud otsuse õiguspärasus.
22.
Peale selle on eelotsusetaotluse esitanud kohtul tekkinud küsimus, milliseid andmeid peab sisaldama direktiivi 2012/13 artiklis 6 nimetatud teave süüteo kohta, milles vahistatud isikut kahtlustatakse.
23.
Neil asjaoludel otsustas Sofiyski Rayonen sad (Sofia rajoonikohus) menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmised eelotsuse küsimused:
„1.
Kas [direktiivi 2012/13] artikli 8 lõiget 1 koostoimes selle direktiivi artikli 6 lõikega 2 tuleb tõlgendada nii, et nendega on vastuolus riigisisesed õigusnormid, mida asjaomases liidu liikmesriigis välja kujunenud kohtupraktika alusel kohaldatakse korrigeerivalt ja mille kohaselt ei pea kahtlustatavana kinnipidamise põhjused, sealhulgas õigusrikkumise kohta, mille toimepanemises isikut kahtlustatakse, olema esitatud kirjalikus aktis, millega otsustatakse isik kinni pidada, vaid need võivad sisalduda muudes (varasemates või hilisemates) sellele lisatud dokumentides, mida ei anta kätte viivitamata ja millest isik võib teada saada tagantjärele kinnipidamise võimaliku kohtus vaidlustamise korral?
2.
Kas [direktiivi 2012/13] artikli 6 lõiget 2 tuleb tõlgendada nii, et teave süüteo kohta, milles kinni peetud isikut kahtlustatakse, peab selleks, et kaitseõiguste tõhus kasutamine oleks tagatud, sisaldama andmeid teo toimepanemise aja, koha ja viisi kohta, kõnealuse isiku konkreetse osalemise kohta selle toimepanemisel ning sellest johtuva karistusõigusliku kvalifikatsiooni kohta?“
Analüüs
Direktiivi 2012/13 kohaldatavus
24.
Kõigepealt tuleb võtta seisukoht küsimuses, kas direktiiv 2012/13 on käesoleval juhul kohaldatav.
25.
Eelotsusetaotlusest nähtub nimelt, et Bulgaaria õiguses on siseministeeriumi seaduse artikli 72 lõike 1 punkti 1 alusel isiku kinnipidamise näol tegemist haldussunnimeetmega, mis on oma laadilt halduse üksikakt, ning see võiks viia mõttele, et põhikohtuasja menetlust tuleks käsitada haldusmenetlusena, mis direktiivi 2012/13 kohaldamisalasse ei kuulu.
26.
Selle direktiivi artikli 1 kohaselt sätestatakse selles eeskirjad, mis käsitlevad kahtlustatavate või süüdistatavate isikute õigust saada teavet nende õiguste ja nende vastu esitatud süüdistuse kohta kriminaalmenetluses. Kuna kahtlust ei ole selles, et kinnipidamisel sai XN tingimata teada asjaolust, et politsei peab teda kahtlustatavaks (
4
), keskendun lühidalt küsimusele, kas käesoleva eelotsusetaotluse esitamisega päädinud menetlus on „kriminaalmenetlus“ nimetatud artikli mõistes, millisel juhul peaks direktiiv 2012/13 kohaldamisele kuuluma.
27.
Märgin seejuures, et eelotsusetaotluse esitanud kohtu sõnul puudutab Bulgaaria õiguse kohaselt toimuv kinnipidamine isikuid, kelle kohta on olemas teave, millest nähtub, et nad on toime pannud süüteo. Kuigi asjaomase isiku vastutust käsitletakse kriminaalmenetluses eraldi, võib kinnipidamist määrata üksnes siis, kui on olemas teave, millest nähtub süüteo toimepanemine ja millega on põhjendatav kahtlus, et see isik selle toimepanemises tõenäoliselt osales.
28.
Lisaks sellele on oluline sedastada, et direktiivi 2012/13 põhjenduse 14 kohaselt on direktiivi aluseks hartas ja eelkõige selle artiklites 6, 47 ja 48 sätestatud õigused EIÕK artiklite 5 ja 6 alusel, nagu neid tõlgendab EIK, ning et selles direktiivis kasutatud termin „süüdistus“ ja EIÕK artikli 6 lõikes 1 kasutatud termin „kriminaalsüüdistus“ tähistavad sama mõistet (
5
).
29.
Nagu Euroopa Komisjon oma kirjalikus seisukohas rõhutab, leidis Euroopa Kohus juba kohtuotsuses IS (eelotsusetaotluse õigusvastasus) (
6
), et direktiiviga 2012/13 tagatud õigused kohalduvad vahistatud või kinni peetud kahtlustatavate suhtes, osutades seejuures EIÕK artiklist 6 tulenevate tagatiste kohaldatavust puudutavale EIK kohtupraktikale, mille kohaselt on tegemist „kriminaalsüüdistusega“, kui pädevad asutused on isikule ametlikult süüdistuse esitanud või kui toimingud, mis nad talle esitatud kahtlustuse tõttu tegid, avaldavad tema olukorrale olulist mõju. Seega sellist isikut nagu käesoleval juhul XN, kes vahistati (või peeti kinni) seetõttu, et teda kahtlustati õigusrikkumise toimepanemises, saab käsitada „kuriteos süüdistatavana“ ja ta võib nõuda EIÕK artiklist 6 tulenevat kaitset (
7
).
30.
Sellest järeldub, et direktiiv 2012/13 on põhikohtuasjas kohaldatav.
Sisu
Esimene eelotsuse küsimus
31.
Esimese küsimusega küsib eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt, kas direktiivi 2012/13 artikli 8 lõiget 1 koostoimes selle direktiivi artikli 6 lõikega 2 tuleb tõlgendada nii, et sellega on vastuolus liikmesriigi õigusnormid, mida kohaldatakse, lähtudes asjaomases liikmesriigis väljakujunenud kohtupraktikast, mille kohaselt ei tule kahtlustatava või süüdistatava kinnipidamise põhjused tingimata esitada kinnipidamise kohta tehtavas kirjalikus aktis, vaid need võivad sisalduda ka muudes dokumentides, millega asjaomane isik saab tutvuda alles siis, kui ta selle akti õiguspärasuse vaidlustamiseks kohtule kaebuse esitab.
32.
Enne analüüsima asumist on oluline tähele panna, et selle direktiivi artikli 8 lõike 1 kohaselt on nõutav, et kui kahtlustatavat või süüdistatavat isikut teavitatakse direktiivi artiklite 3 ja 6 kohaselt, dokumenteeritakse see vastavalt asjaomase liikmesriigi õiguses sätestatud dokumenteerimiskorrale. Toimikust ei näi aga ilmnevat, et selle tõlgendamine käesolevale küsimusele vastamise seisukohast kuidagi asjasse puutuv oleks. Tehtavas kohtuotsuses peaks Euroopa Kohus minu arvates selle küsimuse ümber sõnastama, viidates üksnes direktiivi 2012/13 artikli 6 lõikele 2.
33.
Direktiivi 2012/13 eesmärk on kriminaalmenetluses antavat teavet puudutavate ühiste miinimumeeskirjade sõnastamisega suurendada liikmesriikide vastastikust usaldust üksteise kriminaalõigussüsteemide suhtes (
8
). Nagu eespool juba täheldatud, on selle direktiivi artiklis 1 märgitud, et seal sätestatakse eeskirjad, mis käsitlevad kahtlustatavate või süüdistatavate isikute õigust saada teavet nende õiguste ja nende vastu esitatud süüdistuse kohta kriminaalmenetluses.
34.
Euroopa Kohus on juba sedastanud (
9
), et direktiivi 2012/13 artiklite 3 ja 6 koosmõjust nähtub, et selle direktiivi artiklis 1 nimetatud õigus puudutab vähemalt kahte erinevat õigust. Esiteks tuleb kahtlustatavat või süüdistatavat nimetatud direktiivi artikli 3 kohaselt teavitada vähemalt teatavatest menetlusõigustest, mille loetelu on selles sättes esitatud ja mille hulka kuuluvad õigus kasutada kaitsjat, õigus saada tasuta õigusnõustamist ja selle saamise tingimused, õigus saada teavet süüdistuse kohta, õigus suulisele ja kirjalikule tõlkele ning õigus vaikida. Kui kahtlustatav või süüdistatav vahistatakse või kinni peetakse, on liikmesriikidel direktiivi 2012/13 artikli 4 kohaselt kohustus anda talle kirjalik deklaratsioon, kus märgitakse ka teatavad täiendavad menetluslikud õigused. Teiseks on selle direktiivi artiklis 6 sätestatud eeskirjad, mis käsitlevad õigust saada teavet süüdistuse kohta.
35.
Direktiivi 2012/13 artikli 6 lõikes 2, mida käesolev eelotsuse küsimus puudutab, sisaldub norm, et kahtlustatavale või süüdistatavale, kes vahistatakse või peetakse kinni, teatatakse tema vahistamise või kinnipidamise põhjused, sealhulgas kuritegu, mille toimepanemises teda kahtlustatakse või süüdistatakse.
36.
Selle sätte konkreetne eesmärk on anda asjaomasele isikule võimalus vabaduse võtmise õiguspärasus vaidlustada ning kaitsta seeläbi end omavolilise vahistamise või kinnipidamise vastu. See tuleneb EIK kohtupraktikast.
37.
Juhin tähelepanu sellele, et kuna direktiivi 2012/13 artikli 6 lõige 2 reguleerib ühte vabaduse võtmise õiguspärasuse tingimust, siis tuleb selle tõlgendamisel tingimata lähtuda harta artiklist 6, mis puudutab õigust vabadusele ja turvalisusele. Seal sõnastatud õigustele tuleb harta artikli 52 lõikes 3 sisalduva ühtluse tingimuse kohaselt anda samasugune tähendus ja ulatus, nagu see on EIÕK artiklis 5 sõnastatud õigustel. EIK on aga järjekindlalt leidnud, et EIÕK artikli 5 lõike 2 kohaselt (
10
) pädeval asutusel lasuva teavitamiskohustuse eesmärk on tagada vahistatud või kinni peetud isikule õigus vaidlustada kohtus vabaduse võtmise õiguspärasus vastavalt selle artikli lõikele 4 (
11
).
38.
Sellele, millisel ajahetkel peab vahistamise või kinnipidamise põhjusi puudutava teabe andmine toimuma, ei viita direktiivi 2012/13 artikli 6 lõike 2 sõnastuses ilmselgelt mitte miski. Seega tuleb kontrollida, kas sellise viite saab tuletada selle sätte süstemaatilise tõlgendamise põhjal, võttes arvesse seda, kuidas see säte haakub teiste artiklis 6 kehtestatud õigusliku regulatsiooni elementidega.
39.
Direktiivi 2012/13 artikli 6 lõikes 1 on sätestatud reegel, mille kohaselt antakse kahtlustatavale ja süüdistatavale teavet kuriteo kohta, mille toimepanemises teda kahtlustatakse või süüdistatakse, viivitamata ja vajaliku üksikasjalikkusega, et tagada õiglane menetlus ning võimaldada tõhusalt kasutada kaitseõigusi. Selle direktiivi põhjenduses 28 on täpsustatud, et see teave antakse talle hiljemalt enne seda, kui politsei teda esimest korda ametlikult küsitleb. Sama artikli lõikes 3 on sätestatud, et hiljemalt süüdistuse asjaolude esitamisel kohtule antakse üksikasjalikku teavet süüdistuse kohta, sealhulgas kuriteo olemuse ja liigi ning süüdistatava isiku kuriteos osalemise laadi kohta, ning selle artikli lõikes 4 on sätestatud, et kahtlustatavat või süüdistatavat isikut teavitatakse viivitamata muudatustest antavas teabes, kui see on vajalik õiglase menetluse tagamiseks.
40.
Eelotsusetaotluse esitanud kohtu küsimuse eset arvesse võttes käsitlen direktiivi 2012/13 artikli 6 esimese kahe lõike vahelist seost.
41.
Selle artikli lõikes 1 on sätestatud kuriteo kohta teabe andmise üldine kohustus, mis tuleb täita viivitamata ja vajaliku üksikasjalikkusega, et tagada õiglane menetlus ning võimaldada tõhusalt kasutada kaitseõigusi. Lõikes 2 on ette nähtud täiendav kohustus, mis lasub pädeval asutusel isiku vahistamise või kinnipidamise korral ning mis ei piirdu teabe andmisega kuriteo kohta, vaid hõlmab üldisemalt vahistamise või kinnipidamise põhjusi (
12
). Seega ei ole üllatav, et selles lõikes ei ole mainitud, millal seal nimetatud teave kahtlustatavale või süüdistatavale tuleb anda, kuna lõikes 1 sätestatud ajaline kriteerium kohaldub ka vahistamise või kinnipidamise korral.
42.
Sellisest süstemaatilisest tõlgendusest näib tulenevat üksnes see, et pädev asutus peab asjaomasele isikule tema vahistamise või kinnipidamise põhjused teatama nii kiiresti kui vajalik selleks, et isik saaks, kui ta seda otstarbekaks peab, vaidlustada vabaduse võtmise õiguspärasuse selliselt, et ta saab tõhusalt teostada oma kaitseõigusi, ning selliselt, et tagatud on õiglane menetlus.
43.
Samasuguse tõlgendamistulemuse annab see, kui võtta arvesse selgelt väljakujunenud Euroopa Kohtu praktikat, milles on väljendatud vajadust omistada direktiivi 2012/13 artiklile 6 soovitav toime ning kus on täpsustatud, et kuigi direktiivis 2012/13 ei ole sätestatud üksikasjalikku korda, millest lähtudes süüdistust puudutav teave kahtlustatavale või süüdistatavale anda tuleb, ei tohi see kord kahjustada artiklis 6 silmas peetud eesmärki, milleks on anda kuriteo toimepanemises kahtlustatavale või süüdistatavale võimalus enda kaitse ettevalmistamiseks ning tagada õiglane menetlus (
13
).
44.
Tõepoolest saaks väita, et üksnes teabe andmine vabaduse võtmise hetkel või kohe pärast selle algust saab vahistatud või kinni peetud isikule anda võimaluse hinnata oma eduvõimalusi kinnipidamise õiguspärasust tõhusalt vaidlustada ning vastaval juhul selle õiguspärasuse vaidlustamiseks kaebus esitada.
45.
Seda eesmärki ei saaks aga saavutada, kui vahistamise või kinnipidamise põhjusi puudutav teave antakse alles pärast seda, kui asjaomane isik on sellise kaebuse esitanud. Tuleb nimelt tõdeda, et kui vahistatud või kinni peetud isik peab akti põhjenduste teadasaamiseks selle akti vaidlustama, siis ei jää talle aega oma kaebuse eduväljavaadete hindamiseks ega vastaval juhul tõhusalt ettevalmistuste tegemiseks. Seega ei piisa sellest, kui kõnealused põhjendused on tuletatavad kohtumenetluse toimikus olevatest dokumentidest (
14
).
46.
Senine tõlgendus näib toetuvat EIK selgelt välja kujunenud kohtupraktikale, mis sai alguse kohtuotsusega van der Leer vs. Madalmaad (
15
) ning mille kohaselt on igaühel õigus esitada kaebus, taotledes kiiresti otsuse tegemist enda kinnipidamise õiguspärasuse kohta, millist õigust ei saa isik aga tõhusalt kasutada, kui talle ei tehta viivitamata ja piisavas ulatuses teatavaks temalt vabaduse võtmise põhjusi (
16
).
47.
Mõistes, et sellele „kohesuse nõudele“ vastavat täpset ajahetke ei saa abstraktselt kindlaks määrata, on EIK märkinud, et küsimus, kas kõnealuste põhjuste vahistatud või kinni peetud isikule edastamine on toimunud piisavalt kiiresti, sõltub konkreetse juhtumi asjaoludest.
48.
Sellest kohtupraktikast tuleneb siiski, et politseiasutus, kes isiku vahistab (või kinni peab), ei pea kõiki põhjusi esitama kohe vahistamise hetkel (
17
). Teavitamist on loetud kiiruse nõudest tulenevate ajapiiride sisse jäävaks, kui vahistatud (või kinni peetud) isikule on temalt vabaduse võtmise põhjused teatatud mõne tunni jooksul (
18
), samas on tänapäevani eranditult selle nõude rikkumine tuvastatud juhul, kui isik sai sellise teabe hiljem kui umbes ühe päeva pärast (
19
).
49.
Neid kaalutlusi arvesse võttes teen Euroopa Kohtule ettepaneku vastata esimesele eelotsuse küsimusele, et direktiivi 2012/13 artikli 6 lõiget 2 koosmõjus selle direktiivi artikli 6 lõikega 1 tuleb tõlgendada nii, et sellega on vastuolus liikmesriigi õigusnormid, mille kohaldamisel lähtutakse asjaomases liikmesriigis välja kujunenud kohtupraktikast, mille kohaselt ei tule kahtlustatava või süüdistatava kinnipidamise põhjused tingimata esitada isiku kinnipidamise kohta tehtavas kirjalikus aktis, vaid need võivad sisalduda muudes dokumentides, millest asjaomane isik saab teada alles pärast seda, kui ta esitab kohtule kaebuse selle akti õiguspärasuse vaidlustamiseks. Need põhjused tuleb talle teatavaks teha nii kiiresti kui vajalik selleks, et tal oleks võimalik, kui ta seda otstarbekaks peab, selline kaebus esitada, ning igal juhul hiljemalt enne seda, kui politsei teda esimest korda ametlikult üle kuulab.
Teine eelotsuse küsimus
50.
Teise eelotsuse küsimusega soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt teada, kas direktiivi 2012/13 artikli 6 lõiget 2 tuleb tõlgendada nii, et selleks, et oleks tagatud võimalus vabaduse võtmist tõhusalt vaidlustada ja seeläbi kaitseõigusi tõhusalt teostada, peab teave, mis vahistatud või kinni peetud isikule anda tuleb, hõlmama andmeid süüteo toimepanemise aja, koha ja viisi kohta, kõnealuse isiku konkreetse osalemise kohta selle toimepanemisel ja sellest tuleneva karistusõigusliku kvalifikatsiooni kohta.
51.
Teisisõnu küsitakse Euroopa Kohtult, millise sisu ja detailsusastmega põhjused tuleb vahistatud või kinni peetud isikule direktiivi 2012/13 artikli 6 lõike 2 kohaselt teatada.
52.
Nagu ma eespool selgitasin, on selles sättes sõnastatud direktiivi 2012/13 artikli 6 lõikes 1 sisalduvat üldist kohustust täiendav teavitamiskohustus ning seda sätet tuleb niisiis tõlgendada koosmõjus viimati nimetatud sättega. Nende sätete sõnastuse pinnalt ei ole siiski võimalik käesolevale eelotsuse küsimusele vastata. Nimelt saab seal kasutatud sõnastusest vaid järeldada esiteks, et kõnealused põhjendused tuleb esitada piisavalt üksikasjalikult, ja teiseks, et neis peab kajastuma vähemalt süütegu, mille toimepanemises asjaomast isikut kahtlustatakse.
53.
Niisiis tuleb arvesse võtta direktiivi 2012/13 põhjendust 28, mis minu arvates selgitab iseäranis hästi selle direktiivi artikli 6 esimeses kolmes lõikes sisalduva kahtlustatavale või süüdistatavale tema vastu esitatud süüdistust puudutava teabe andmise kohustuse ulatust.
54.
Võttes arvesse, et järgmistes punktides tuginen ma suuresti sellele põhjendusele, pean kõigepealt tähelepanu juhtima sellele, et kuigi põhjendustel üldreeglina siduvat õigusjõudu ei ole (
20
), on Euroopa Kohus neist sageli ammutanud inspiratsiooni liidu õigusakti sätete tõlgendamisel.
55.
Kõnealuses põhjenduses on kinnitatud, et tehiolusid, sealhulgas kuriteo – mille toimepanekus isikut kahtlustatakse või süüdistatakse – väidetava toimumise aega ja kohta, kui need on teada, ning väidetava süüteo võimalikku õiguslikku kvalifikatsiooni, on vaja kirjeldada piisavalt üksikasjalikult, arvestades kriminaalmenetluse etappi, milles tehiolude kirjeldus esitatakse, et kaitsta menetluse õiglust ja võimaldada kaitseõiguste tõhusat kasutamist.
56.
Seega on meile minu arvates antud teatud hulk elemente, mis puudutavad direktiivi 2012/13 artikli 6 kohaselt pädeval asutusel lasuva teavitamiskohustuse ulatust.
57.
Esiteks, sõltumata sellest, millises menetluse etapis see teatamine toimub, peab teave, mis anda tuleb, hõlmama väidetava kuriteo tehiolude kirjeldust ning sellise kuriteo võimalikku õiguslikku kvalifikatsiooni.
58.
Vahistamise ja kinnipidamise juhtumeid silmas pidades tuleb tõdeda, et kuna olukordi, mil sellised vabaduse võtmise meetmed võivad põhjendatud olla, on väga mitmesuguseid, oleks ilmselgelt läbikukkumisele määratud mis tahes püüe mõistega „tehiolude kirjeldus“ hõlmatud elemendid ammendavalt üles lugeda. Mulle näib siiski mõistlik asuda seisukohale, et sellisest kirjeldusest ei tohiks lisaks teo toimepanemise teadaolevale ajale ja kohale välja jätta seda, mil moel asjaomane isik kõnealuse õigusrikkumise toimepanemises osales (
21
). Peale selle tuleb kõnealuses põhjenduses tehtud viidet väidetava süüteo võimalikule (
22
) õiguslikule liigitusele tõlgendada nii, et vahistatud või kinni peetud isikule on vajalik teatada esialgne õiguslik kvalifikatsioon, millele vastab kuritegu, mille toimepanemises teda kahtlustatakse.
59.
Sellise sisuga teabe andmata jätmise korral ei oleks võimalik direktiivi 2012/13 artikli 6 lõike 2 ja lõike 1 koosmõju soovitavat toimet tagada. Nimelt näib mulle, et üksnes vahistamise või kinnipidamise faktilise ja õigusliku põhjenduse teatavakstegemine kirjeldatud viisil saab anda asjaomasele isikule ja/või tema kaitsjale võimaluse mõista, miks temalt vabadus võeti, ning vajaduse korral teostada tõhusalt oma õigust vahistamise või kinnipidamise õiguspärasus vaidlustada ja seeläbi oma kaitseõigusi.
60.
Teiseks varieerub kõnealuse teabe detailsuse aste sõltuvalt menetluse staadiumist. Siinkohal väljendub direktiivi 2012/13 põhjenduses 28 tõepoolest nõue, et omavahel peab kaaluma ühelt poolt vajadust tagada õiglane menetlus ja kaitseõigused ning teiselt poolt menetlusega seotud vajadusi. Niisiis tuleb direktiivi 2012/13 artiklit 6 mõista nii, et seal on ette nähtud astmeline teavitamiskohustus, kuna pädeva asutuse kohustuse detailsuse aste on seda suurem, mida lähemale jõutakse sisulise kohtuotsuse tegemise etapile. Selle artikli lõikes 1 on ette nähtud kuritegu puudutava teabe andmine, mis hõlmab isiku vahistamise või kinnipidamise korral ka selle kõiki põhjusi lõike 2 tähenduses, sisulise kohtuotsuse tegemise staadiumis on aga nimetatud artikli lõike 3 kohaselt nõutav üksikasjaliku teabe andmine.
61.
Samuti tuleneb põhjendusest 28, et ülalnimetatud teabe andmine ei tohi takistada käimasolevate kriminaalmenetluste nõuetekohast läbiviimist, mis nõuab eelneva hinnangu andmist sellele, milline on kõnealuse teabe sobiv detailsuse aste. Pole välistatud, et pädeval asutusel on sellist teavet, mida ei saa vahistatud või kinni peetud isikule avaldada ilma, et see kriminaalmenetluse edasist läbiviimist kahjustaks. Niisiis tuleb sellisel asutusel leida õiglane tasakaal, et vältida sellise kahju tekkimist ning tagada samas, et asjaomasele isikule antakse piisav teave selleks, et tal oleks võimalik mõista temalt vabaduse võtmise põhjusi ning selle õiguspärasust tõhusalt vaidlustada (
23
).
62.
Sellest järeldub esiteks, et teave, mis tuleb anda vastavalt direktiivi 2012/13 artikli 6 lõikele 2 koosmõjus selle artikli lõikega 1, ei näi olevat sedavõrd täpne ja täielik nagu see, mis on nõutav selle artikli lõike 3 kohaselt, ning teiseks, et see teave puudutab neidsamu elemente, mis on loetletud viimati nimetatud lõikes.
63.
Äsja esitatud tõlgendust toetab minu arvates täielikult EIÕK artikli 5 lõiget 2 puudutav kohtupraktika.
64.
Kuigi sellest kohtupraktikast tuleneb, et küsimust, kas vahistatud või kinni peetud isik sai piisava teabe selleks, et kasutada õigust vabaduse võtmine vaidlustada, tuleb hinnata konkreetse juhtumi asjaoludest lähtudes, on Euroopa Kohus siiski sõnastanud mõned põhimõtted, millest sellise hinnangu andmisel juhinduda (
24
).
65.
Esiteks ei piisa vahistamise või kinnipidamise põhjuste teadasaamise õiguse seisukohast ainuüksi sellest, et näidatakse ära vabaduse võtmise õiguslik alus. Näiteks asus EIK kohtuotsuses Murray vs. Ühendkuningriik seisukohale, et tegemist oli EIÕK artikli 5 lõike 2 rikkumisega, kuna politseiametnik, kes proua Murray vahistas, teatas talle üksnes, millise karistusseadustiku sätte alusel ta vahistati (
25
). Samamoodi leidis EIK kohtuotsuses Fox, Campbell ja Hartley vs. Ühendkuningriik, et selle artikliga ei olnud kooskõlas neile kaebajatele algul politsei poolt esitatud teave, mille kohaselt vahistati nad karistusseadustiku teatud sätte alusel, kuna neid kahtlustati terrorismis (
26
).
66.
Teiseks on vahistatud või kinni peetud isikule vaja lihtsas ja talle arusaadavas keeles teatada temalt vabaduse võtmise õiguslikud ja faktilised põhjused, et ta saaks selle õiguspärasuse kohtus vaidlustada (
27
). Need põhjused peavad lisaks väidetavale kuriteole esialgu omistatud õiguslikule kvalifikatsioonile hõlmama ka vahistatud või kinni peetud isiku osaluse laadi. Endiselt seoses kohtuotsusega Fox, Campbell ja Hartley vs. Ühendkuningriik tuleb nimelt tähele panna, et pärast teavitati neid kaebajaid nende eeldatavast rollist konkreetsete kuritegude toimepanemisel ja nende oletatavast kuulumisest keelatud ühendustesse, mis koosmõjus neile varem antud teabega vastas EIK hinnangul EIÕK artikli 5 lõikest 2 tulenevatele nõuetele (
28
). Selle, et tegemist ei ole nimetatud sätte rikkumisega, tuvastas see kohus ka kohtuotsuses Gasiņš vs. Läti, kuna politsei oli kaebajale selgitanud, et teda kahtlustatakse J.O. tapmises, et see tapmine pandi toime 20. mail 2000 ning et see kuritegu on karistatav vastavalt Läti karistusseadustiku §-le 116 (
29
).
67.
Kolmandaks ei pea pädev asutus asjaomasele isikule vahistamise (või kinnipidamise) käigus teatavaks tegema täielikku loetelu tegudest, milles teda süüdistatakse (
30
), kuna sellise detailsusastmega teabe andmine on nõutav alles siis, kui süüdistatavale tehakse teatavaks tema vastu esitatud süüdistus (
31
).
68.
Tõlgendades siseministeeriumi seaduse artikli 74 lõiget 2, mille kohaselt peab selle seaduse artikli 72 lõike 1 punkti 1 alusel tehtud kinnipidamismäärus sisaldama teatud hulka teavet, mille hulgas on „kinnipidamise faktilised ja õiguslikud põhjused“, peaks eelotsusetaotluse esitanud kohus lähtuma ülaltoodud kaalutlustest.
69.
Seetõttu teen Euroopa Kohtule ettepaneku vastata teisele eelotsuse küsimusele, et direktiivi 2012/13 artikli 6 lõiget 2 koosmõjus selle direktiivi artikli 6 lõikega 1 tuleb tõlgendada nii, et vahistatud või kinni peetud isik peab saama kogu teabe, mille talle andmine ei kahjusta käimasoleva kriminaalmenetluse läbiviimist ning mis on vajalik selleks, et tal oleks võimalik tõhusalt vaidlustada temalt vabaduse võtmist ning teostada seeläbi tõhusalt oma kaitseõigusi. Vahistamise või kinnipidamise põhjuste hulgas peaks see teave sisaldama tehiolude kirjeldust, mis hõlmab teo toimepanemise aega ja kohta, kui need asjaolud on teada, ning seda, millist laadi oli selle isiku osalus süüteos, mille toimepanemises teda kahtlustatakse, ning pädeva asutuse poolt sellele omistatud esialgset õiguslikku kvalifikatsiooni.
Ettepanek
70.
Eeltoodud kaalutlustest lähtudes teen Euroopa Kohtule ettepaneku vastata Sofiyski Rayonen sadi (Sofia rajoonikohus, Bulgaaria) eelotsuse küsimustele järgmiselt:
1.
Euroopa Parlamendi ja nõukogu 22. mai 2012. aasta direktiivi 2012/13/EL, milles käsitletakse õigust saada kriminaalmenetluses teavet, artikli 6 lõiget 2 koosmõjus selle direktiivi artikli 6 lõikega 1
tuleb tõlgendada nii, et
sellega on vastuolus liikmesriigi õigusnormid, mille kohaldamisel lähtutakse asjaomases liikmesriigis välja kujunenud kohtupraktikast, mille kohaselt ei tule kahtlustatava või süüdistatava kinnipidamise põhjused tingimata esitada isiku kinnipidamise kohta tehtavas kirjalikus aktis, vaid need võivad sisalduda ka muudes dokumentides, millest asjaomane isik saab teada alles pärast seda, kui ta esitab kohtule kaebuse selle akti õiguspärasuse vaidlustamiseks. Need põhjused tuleb talle teatavaks teha nii kiiresti, kui on vajalik selleks, et tal oleks võimalik, kui ta seda otstarbekaks peab, selline kaebus esitada, ning igal juhul hiljemalt enne seda, kui politsei teda esimest korda ametlikult üle kuulab.
2.
Direktiivi 2012/13 artikli 6 lõiget 2 koosmõjus selle direktiivi artikli 6 lõikega 1
tuleb tõlgendada nii, et
vahistatud või kinni peetud isik peab saama kogu teabe, mille talle andmine ei kahjusta käimasoleva kriminaalmenetluse läbiviimist ning mis on vajalik selleks, et tal oleks võimalik tõhusalt vaidlustada temalt vabaduse võtmist ning teostada seeläbi tõhusalt oma kaitseõigusi. Vahistamise või kinnipidamise põhjuste hulgas peaks see teave sisaldama tehiolude kirjeldust, mis hõlmab teo toimepanemise aega ja kohta, kui need asjaolud on teada, ning seda, millist laadi oli selle isiku osalus süüteos, mille toimepanemises teda kahtlustatakse, ning pädeva asutuse poolt sellele omistatud esialgset õiguslikku kvalifikatsiooni.
(
1
)	Algkeel: prantsuse.
(
2
)	Kafka, F., Protsess, kogumik „Ameerika. Protsess. Loss“, tlk Sang, A., Sirkel, M., Eesti Raamat, Tallinn, 1987, lk 218.
(
3
)	Euroopa Parlamendi ja nõukogu 22. mai 2012. aasta direktiiv, milles käsitletakse õigust saada kriminaalmenetluses teavet (ELT 2012, L 142, lk 1).
(
4
)	Tuleb märkida, et selles osas ei tekita kahtlusi eelotsusetaotluse esitanud kohtu mainitud asjaolu, et Bulgaaria õiguses mõistet „kahtlustatav“ ei tunta, kuna tegemist on kahtlemata liidu õiguse autonoomse mõistega, mis juba määratlusest tulenevalt ei sõltu riigisisesest kvalifikatsioonist.
(
5
)	EIÕK artikli 6 lõike 1 esimene lause kohaselt on „[igaühel] oma tsiviilõiguste ja -kohustuste või temale esitatud kriminaalsüüdistuse üle otsustamisel õigus õiglasele ja avalikule kohtumenetlusele mõistliku aja jooksul sõltumatus ja erapooletus, seaduse alusel moodustatud kohtus“.
(
6
)	23. novembri 2021. aasta kohtuotsus (C‑564/19, EU:C:2021:949, punkt 121).
(
7
)	EIK 12. mai 2017. aasta kohtuotsus Simeonovi vs. Bulgaaria (CE:ECHR:2017:0512JUD002198004, punktid 110–111).
(
8
)	Vt selle direktiivi põhjendused 10 ja 14.
(
9
)	Vt eelkõige 13. juuni 2019. aasta kohtuotsus Moro (C‑646/17, EU:C:2019:489, punktid 42 ja 43).
(
10
)	EIÕK artikli 5 lõige 2 on sõnastatud järgmiselt: „Igale vahistatule teatatakse talle arusaadavas keeles viivitamata tema vahistamise põhjused ja kõik tema vastu esitatud süüdistused.“
(
11
)	Sellele kohtupraktikale pani aluse EIK 21. veebruari 1990. aasta kohtuotsus van der Leer vs. Madalmaad (CE:ECHR:1990:0221JUD001150985, punkt 28).
(
12
)	Mulle näib, et seda tõlgendust toetavad ka direktiivi 2012/13 ettevalmistavad dokumendid, kuna artikli 6 redaktsioonis, mis sisaldus selle direktiivi vastuvõtmiseni viinud komisjoni ettepanekus, sellist vahistatud või kinni peetud isikutele teabe andmise kohustust ette nähtud ei olnud ning selle lisas kõnealuse sätte teksti hiljem parlament. Vt ettepanek: Euroopa Parlamendi ja nõukogu direktiiv, milles käsitletakse õigust saada kriminaalmenetluses teavet, ning raport: Ettepanek võtta vastu Euroopa Parlamendi ja nõukogu direktiiv, milles käsitletakse õigust saada kriminaalmenetluses teavet (KOM(2010) 392 (lõplik) – C7‑0189/2010 – 2010/0215(COD)).
(
13
)	Vt eelkõige 23. novembri 2021. aasta kohtuotsus IS (eelotsusetaotluse õigusvastasus) (C‑564/19, EU:C:2021:949, punkt 128 ja seal viidatud kohtupraktika).
(
14
)	Eelotsusetaotluse esitanud kohus on lisaks täpsustanud, et mõiste „kahtlustatav“ puudumise tõttu Bulgaaria õiguses ei ole vahistatud või kinni peetud isikul võimalik toimikuga tutvuda, nagu seda nõuab direktiivi 2012/13 artikli 7 lõige 1.
(
15
)	EIK 21. veebruari 1990. aasta kohtuotsus (CE:ECHR:1990:0221JUD001150985).
(
16
)	EIK 12. aprilli 2005. aasta kohtuotsus Chamaïev jt vs. Gruusia ja Venemaa (CE:ECHR:2005:0412JUD003637802, punkt 413) ning EIK 17. septembri 2020. aasta kohtuotsus Grubnyk vs. Ukraina (CE:ECHR:2020:0917JUD005844415, punktid 97 ja 99).
(
17
)	EIK 30. augusti 1990. aasta kohtuotsus Fox, Campbell ja Hartley vs. Ühendkuningriik (CE:ECHR:1990:0830JUD001224486, punkt 40); EIK 28. oktoobri 1994. aasta kohtuotsus Murray vs. Ühendkuningriik (CE:ECHR:1994:1028JUD001431088, punkt 72) ning EIK 15. detsembri 2016. aasta kohtuotsus Khlaifia jt vs. Itaalia (CE:ECHR:2016:1215JUD001648312, punkt 115).
(
18
)	EIK 30. augusti 1990. aasta kohtuotsus Fox, Campbell ja Hartley vs. Ühendkuningriik (CE:ECHR:1990:0830JUD001224486, punkt 42) (seitse tundi) ning EIK 28. oktoobri 1994. aasta kohtuotsus Murray vs. Ühendkuningriik (CE:ECHR:1994:1028JUD001431088, punkt 78) (üks tund ja 20 minutit).
(
19
)	Vt eelkõige EIK 12. aprilli 2005. aasta kohtuotsus Chamaïev jt vs. Gruusia ja Venemaa (CE:ECHR:2005:0412JUD003637802, punkt 416) (neli päeva); EIK 29. jaanuari 2008. aasta kohtuotsus Saadi vs. Ühendkuningriik (CE:ECHR:2008:0129JUD001322903, punkt 84) (76 tundi); EIK 2. oktoobri 2008. aasta kohtuotsus Rusu vs. Austria (CE:ECHR:2008:1002JUD003408202, punkt 43) (kümme päeva); EIK 15. detsembri 2009. aasta kohtuotsus Leva vs. Moldova (CE:ECHR:2009:1215JUD001244405, punkt 62) (üle kolme päeva) ning EIK 12. juuni 2012. aasta kohtuotsus Kortesis vs. Kreeka (CE:ECHR:2012:0612JUD006059310, punkt 62) (29 tundi).
(
20
)	Vt 25. novembri 2020. aasta kohtuotsus Istituto nazionale della previdenza sociale (pikaajalistele elanikele makstavad perehüvitised) (C‑303/19, EU:C:2020:958, punkt 26 ja seal viidatud kohtupraktika).
(
21
)	Välja arvatud juhul, kui see teave on tuletatav faktilisest kontekstist. Vt selle kohta EIK 17. septembri 2020. aasta kohtuotsus Grubnyk vs. Ukraina (CE:ECHR:2020:0917JUD005844415, punkt 98).
(
22
)	Vt siinkohal hispaaniakeelne („posible“), ingliskeelne („possible“) ja itaaliakeelne versioon („possibile“), samuti eestikeelne versioon („võimalik“, mille prantsuse vaste on „éventuelle“).
(
23
)	Pean juhtima tähelepanu sellele, et minu teada on EIK seni võtnud seisukoha ainult tasakaalu kohta, mis tuleb leida kinni peetud isiku õiguse vahel tutvuda kriminaalasja toimikuga ja olulise avaliku korra eesmärgi, näiteks riigi julgeoleku, vajaduse hoida teatud politseimeetodid salajas või kolmandate isikute põhiõiguste kaitse vahel. Vt eelkõige EIK 19. veebruari 2009. aasta kohtuotsus A. jt vs. Ühendkuningriik (CE:ECHR:2009:0219JUD000345505).
(
24
)	Tuleb märkida, et EIÕK artikli 5 lõike 1 punkti c puudutav kohtupraktika, millele osundavad eelotsusetaotluse esitanud kohus ja komisjon, ei ole vähemalt täielikult asjasse puutuv selle kindlakstegemisel, millist teavet tuleb vahistatud või kinni peetud isikule anda. 24. juuni 2014. aasta kohtuotsuses Petkov ja Profirov vs. Bulgaaria (CE:ECHR:2014:0624JUD005002708, punktid 46 ja 47) märkis EIK, et see artikkel „nõuab, et isiku kinnipidamise aluseks oleks „piisav alus“ kahtlustada, et ta on süüteo toime pannud. See kahtlus ei või olla üldine ega abstraktne […] mis tähendab, et peavad esinema faktilised asjaolud või andmed, mis veenavad objektiivset vaatlejat selles, et asjaomane isik võib olla konkreetse süüteo toime pannud“. Näib ilmne, et selles kohtuotsuses võttis EIK seisukoha selles osas, milline teave peab pädeval asutusel olema selleks, et isik õiguspäraselt kinni pidada. Kuigi sellest saaks järeldada, et vahistatud või kinni peetud isikule antav teave peab olema konkreetne ja mitte üldine ega abstraktne, leian, et see tõdemus ei lisa midagi kaalutlustele, mis on esitatud käesoleva ettepaneku järgmistes punktides.
(
25
)	EIK 28. oktoobri 1994. aasta kohtuotsus (CE:ECHR:1994:1028JUD001431088, punkt 76).
(
26
)	EIK 30. augusti 1990. aasta kohtuotsus (CE:ECHR:1990:0830JUD001224486, punkt 41). Vt ka EIK 12. juuni 2012. aasta kohtuotsus Kortesis vs. Kreeka (CE:ECHR:2012:0612JUD006059310, punktid 61 ja 62).
(
27
)	EIK 30. augusti 1990. aasta kohtuotsus Fox, Campbell ja Hartley vs. Ühendkuningriik (CE:ECHR:1990:0830JUD001224486, punkt 40); EIK 28. oktoobri 1994. aasta kohtuotsus Murray vs. Ühendkuningriik (CE:ECHR:1994:1028JUD001431088, punkt 72); EIK 15. detsembri 2016. aasta kohtuotsus Khlaifia jt vs. Itaalia (CE:ECHR:2016:1215JUD001648312, punkt 115) ning EIK 25. jaanuari 2018. aasta kohtuotsus J.R. jt vs. Kreeka (CE:ECHR:2018:0125JUD002269616, punktid 123 ja 124).
(
28
)	EIK 30. augusti 1990. aasta kohtuotsus (CE:ECHR:1990:0830JUD001224486, punkt 41).
(
29
)	EIK 19. aprilli 2011. aasta kohtuotsus (CE:ECHR:2011:0419JUD006945801, punkt 54).
(
30
)	EIK 19. aprilli 2011. aasta kohtuotsus Gasiņš vs. Läti (CE:ECHR:2011:0419JUD006945801, punkt 53).
(
31
)	Tulenevalt EIÕK artikli 6 lõike 3 punktist a, nagu seda on tõlgendanud EIK. Vt eelkõige EIK 19. detsembri 1989. aasta kohtuotsus Brozicek vs. Itaalia (CE:ECHR:1989:1219JUD001096484, punkt 42).