62022CC0021
ĢENERĀLADVOKĀTA MANUELA KAMPOSA SANČESA‑BORDONAS [MANUEL CAMPOS SÁNCHEZ‑BORDONA]
SECINĀJUMI,
sniegti 2023. gada 23. martā (
1
)
Lieta C‑21/22
OP,
piedaloties:
Justyna Gawlica, notārei
(Sąd Okręgowy w Opolu (Opoles apgabaltiesa, Polija) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Tiesu iestāžu sadarbība civillietās – Jurisdikcija, piemērojamie tiesību akti, nolēmumu atzīšana un izpilde un publisku aktu akceptēšana un izpilde mantošanas lietās – Regula (ES) Nr. 650/2012 – Piemērošanas joma – Piemērojamo tiesību aktu izvēle – Divpusējs nolīgums starp dalībvalsti un trešo valsti
1.
Šajā lūgumā sniegt prejudiciālu nolēmumu Tiesai otro reizi attiecībā uz tiem pašiem faktiem (
2
) tiek lūgta Regulas (ES) Nr. 650/2012 (
3
) interpretācija.
2.
Konkrētāk, Tiesai saskaņā ar tostarp šīs regulas 22. un 75. pantu būs jālemj:
–
vai personai, kas nav Eiropas Savienības pilsonis, ir tiesības izvēlēties savas valsts tiesību aktus, lai tie tiktu piemēroti mantojumam kopumā (pirmais prejudiciālais jautājums);
–
vai, ņemot vērā divpusēju nolīgumu starp Poliju un Ukrainu, kurā nav tieši paredzēta iespēja izvēlēties mantojumam piemērojamos tiesību aktus, Regula Nr. 650/2012 paredz šādas iespējas piešķiršanu (otrais prejudiciālais jautājums).
3.
Pēc Tiesas norādes secinājumos aplūkošu tikai otro jautājumu, kas ietvers Regulas Nr. 650/2012 75. panta ietekmes uz šo lietu analīzi (
4
).
I. Atbilstošās tiesību normas
A. Eiropas Savienības tiesības
1.
LESD
4.
351. panta pirmajā un otrajā daļā ir norādīts:
“Līgumi neietekmē tiesības un pienākumus, ko uzliek nolīgumi, kurus pirms 1958. gada 1. janvāra un – attiecībā uz kandidātvalstīm – pirms to pievienošanās dienas viena vai vairākas dalībvalstis, no vienas puses, noslēgušas ar vienu vai vairākām trešām valstīm, no otras puses.
Ja minētie nolīgumi nesader ar Līgumiem, attiecīgā dalībvalsts vai attiecīgās dalībvalstis veic visus vajadzīgos pasākumus, lai novērstu konstatēto nesaderību. Vajadzības gadījumā dalībvalstis šajā sakarā sniedz savstarpēju palīdzību un vienojas par kopēju attieksmi.”
2.
Regula Nr. 650/2012
5.
37. apsvērumā ir noteikts:
“Lai ļautu pilsoņiem ar pilnīgu juridisko noteiktību [tiesisko drošību] izmantot iekšējā tirgus piedāvātās priekšrocības, šai regulai būtu jādod viņiem iespēja jau iepriekš zināt, kurus tiesību aktus piemēros viņu mantojumam. Lai izvairītos no pretrunīgiem rezultātiem, būtu jāievieš saskaņotas kolīziju normas. Galvenajam noteikumam būtu jānodrošina, lai mantošanu reglamentētu iepriekš paredzami tiesību akti, kuriem ar to ir cieša saikne. Juridiskās noteiktības labad un lai izvairītos no mantošanas sadrumstalotības, ar minētajiem tiesību aktiem būtu jāreglamentē mantošana kopumā, proti, viss īpašums, kas veido daļu no mantojuma, neatkarīgi no mantas veida un neatkarīgi no tā, vai manta atrodas kādā citā dalībvalstī vai trešā valstī.”
6.
38. apsvērumā ir norādīts:
“Ar šo regulu pilsoņiem būtu jādod iespēja savlaicīgi plānot savu mantojumu, izvēloties viņu atstātajam mantojumam piemērojamos tiesību aktus. Minēto izvēli vajadzētu ierobežot, to attiecinot vienīgi uz viņu pilsonības valsti, lai nodrošinātu saikni starp mirušo un izvēlētajiem tiesību aktiem un lai izvairītos no situācijas, kad tiesību akti tiek izvēlēti ar nolūku pārkāpt to personu tiesisko paļāvību, kurām ir tiesības uz neatņemamo daļu.”
7.
73. apsvērumā ir paskaidrots:
“Dalībvalstu starptautisko saistību ievērošana nozīmē, ka šī regula neskar tādu starptautisko konvenciju piemērošanu, kuru puses laikā, kad tiek pieņemta šī regula, ir viena vai vairākas dalībvalstis. [..] Šīs regulas vispārējo mērķu saskanībai tomēr ir nepieciešams, lai šī regula dalībvalstu starpā prevalētu pār konvencijām, kuras noslēgtas ekskluzīvi starp divām vai vairāk dalībvalstīm, ciktāl tādas konvencijas attiecas uz jautājumiem, kurus reglamentē šī regula.”
8.
12. panta (“Tiesvedības ierobežojums”) 1. punktā ir noteikts:
“Ja mirušā atstātais mantojums ietver mantu, kas atrodas trešā valstī, tiesa, kurā celta prasība, lai lemtu par mantošanu, pēc vienas no tiesvedības pušu lūguma var pieņemt lēmumu nelemt par vienu vai vairākām no šādām mantām, ja paredzams, ka šīs tiesas nolēmumu par minēto mantu minētajā trešā valstī neatzīs un attiecīgā gadījumā nepasludinās par izpildāmu.”
9.
22. panta (“Piemērojamo tiesību aktu izvēle”) 1. punktā ir noteikts:
“Persona kā tiesību aktus, kas reglamentē tās atstāto mantojumu kopumā, var izvēlēties tās valsts tiesību aktus, kuras pilsonis šī persona ir izvēles izdarīšanas laikā vai nāves brīdī.”
10.
75. pants (“Saistība ar pastāvošām starptautiskām konvencijām”) paredz:
“1.   Šī regula neskar tādu starptautisko konvenciju piemērošanu, kuru puses šīs regulas pieņemšanas laikā ir viena vai vairākas dalībvalstis un kuras skar jautājumus, uz ko attiecas šī regula.
[..]
2.   Neatkarīgi no 1. punkta attiecībās starp dalībvalstīm šai regulai ir prioritāte pār konvencijām, kas noslēgtas tikai starp divām vai vairākām dalībvalstīm, ciktāl šādas konvencijas attiecas uz jautājumiem, ko reglamentē šī regula.
[..]”
B. Polijas tiesības
11.
1993. gada 24. maija Nolīguma starp Polijas Republiku un Ukrainu par tiesisko palīdzību un tiesiskajām attiecībām civillietās un krimināllietās (turpmāk tekstā – “nolīgums” vai “divpusējs nolīgums”) 37. pantā ir noteikts:
“Tiesiskās attiecības attiecībā uz kustamā īpašuma mantošanu nosaka tās līgumslēdzējas puses valsts tiesību akti, kuras pilsonis nāves brīdī bija mantojuma atstājējs.
Tiesiskās attiecības attiecībā uz nekustamā īpašuma mantošanu nosaka tās līgumslēdzējas puses valsts tiesību akti, kuras teritorijā atrodas attiecīgais īpašums.
To, vai lieta, kas ietilpst mantojumā, ir kustams vai nekustams īpašums, nosaka saskaņā ar tās līgumslēdzējas puses valsts tiesību aktiem, kuras teritorijā šī lieta atrodas.”
II. Fakti, pamatlieta un prejudiciālie jautājumi
12.
OP, kurai ir Ukrainas pilsonība un kura dzīvo Polijā, ir mājokļa kopīpašniece Polijā. Viņa Polijā lūdza notāram sastādīt testamentu, kurā būtu tostarp paredzēta Ukrainas tiesību aktu piemērošana viņas mantojuma reglamentēšanai.
13.
Notārs, uzskatot, ka tiesību aktu izvēle testamentā būtu pretrunā tiesību aktiem (
5
), atteicās apstiprināt testamentu. Kā atteikuma pamatojumu notārs norādīja:
–
saskaņā ar Sąd Okręgowy w Opolu (Opoles apgabaltiesa, Polija) 2020. gada 28. februāra nolēmumu līdzīgā situācijā Regulas Nr. 650/2012 22. pants piešķir tiesības izvēlēties piemērojamās tiesības tikai Eiropas Savienības dalībvalstu pilsoņiem;
–
neatkarīgi no šīs Regulas Nr. 650/2012 22. panta interpretācijas piemērojamo tiesību aktu izvēle būtu pretrunā divpusējam nolīgumam, kas, pēc apgabaltiesas domām, prevalē pār šīs regulas normām. Nolīgumā nav paredzēta iespēja izvēlēties piemērojamos tiesību aktus mantojuma jomā, kas saskaņā ar tā 37. pantu attiecībā uz kustamo īpašumu ir mantojuma atstājēja pilsonības valsts tiesību akti, bet attiecībā uz nekustamo īpašumu tie ir tās valsts tiesību akti, kurā īpašums atrodas.
14.
OP šo notāra atteikumu pārsūdzēja iesniedzējtiesā, pamatojoties uz Regulas Nr. 650/2012 22. un 75. panta nepareizu interpretāciju. Konkrētāk, viņa apgalvoja, ka:
–
22. pants atļauj “[ikvienai] personai” kā tiesību aktus, kas reglamentē tās atstāto mantojumu, izvēlēties savas valsts tiesību aktus. Regulai Nr. 650/2012 ir vispārējs raksturs, kā izrietot no tās 20. panta;
–
Regulas Nr. 650/2012 75. panta 1. punkts nodrošina šīs regulas atbilstību saistībām, kas izriet no nolīgumiem, kas saista dalībvalstis ar trešām valstīm. Tā kā divpusējais nolīgums nereglamentē mantošanas tiesību aktu izvēli, Regulas Nr. 650/2012 22. panta piemērošana nav tai pretrunā;
–
OP būtu varējusi izvēlēties piemērojamās tiesības saskaņā ar Regulas Nr. 650/2012 22. pantu, nosakot mantošanas normu citā dalībvalstī, kurā ir piemērojama šī regula un kurai nav saistošs divpusējais nolīgums ar Ukrainu;
–
notāra interpretācija neatbilst mantojumam piemērojamo tiesību aktu vienotības principam, jo izraisītu mantojuma sadrumstalotību.
15.
Atbildē uz sūdzību notārs uzsvēra, ka divpusējais nolīgums ir izveidojis atsevišķu režīmu mantošanai piemērojamo tiesību aktu noteikšanai. Šis režīms prevalējot pār režīmu, kas izriet no Regulas Nr. 650/2012, tostarp tās 22. panta.
16.
Šajos apstākļos Sąd Okręgowy w Opolu (Opoles apgabaltiesa), kurai ir jāizspriež šī lieta, uzdod Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:
“1)
Vai [Regulas Nr. 650/2012] 22. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka personai, kas nav Eiropas Savienības pilsonis, ir tiesības izvēlēties, ka mantojumu kopumā reglamentē tās valsts tiesību akti, kuras pilsonis ir mantojuma atstājējs?
2)
Vai Regulas Nr. 650/2012 75. pants, skatīts kopsakarā ar tās 22. pantu, ir jāinterpretē tādējādi, ka gadījumā, ja starp dalībvalsti un trešo valsti ir noslēgts divpusējs nolīgums, kurā nav reglamentēta tiesību aktu izvēle mantojuma lietā, bet ir noteikti mantojuma lietai piemērojamie tiesību akti, šāds trešās valsts valstspiederīgais, kas dzīvo dalībvalstī, kurai ir saistošs šis divpusējais nolīgums, var izvēlēties piemērojamos tiesību aktus?”
III. Tiesvedība Tiesā
17.
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu tika reģistrēts Tiesā 2022. gada 7. janvārī.
18.
Rakstveida apsvērumus ir iesniedzis notārs, Spānijas, Ungārijas un Polijas valdības, kā arī Eiropas Komisija.
19.
Tiesas sēdes rīkošana netika uzskatīta par vajadzīgu.
IV. Juridiskā analīze
20.
Situācijā, kas ir radusies šajā lietā, principā varētu piemērot gan Regulu Nr. 650/2012, gan divpusējo nolīgumu starp Poliju un Ukrainu (
6
).
21.
Normu kolīzijas dēļ ir jāizlemj, kura no šīm normām prevalē. Šīs izvēles sekas ir noteiktas attiecīgo normu izklāstā:
–
saskaņā ar Regulu Nr. 650/2012 OP savā testamentā varētu izvēlēties savas pilsonības valsts (Ukraina) tiesību aktus, kas reglamentētu viņas mantojumu kopumā;
–
OP savukārt nebūtu šādas iespējas, ja divpusējā nolīguma klusuciešana par piemērojamo tiesību aktu izvēli nozīmētu, ka šāda izvēle nav iespējama (
7
).
22.
Šajā kontekstā iesniedzējtiesa lūdz interpretēt Regulas Nr. 650/2012 75. pantu saistībā ar tās 22. pantu.
23.
Tiesā iesniegtie apsvērumi vispārēji koncentrējas uz 75. panta 1. punktu (konkrētāk, tā pirmo teikumu) (
8
). Tomēr uzskatu, ka 1. punkta pareizai izpratnei ir jāņem vērā arī 2. punkts.
24.
Abi punkti kopumā veido saderības vai koordinēšanas klauzulu:
–
kuras mērķis ir nodrošināt, ka tiek izpildītas starptautisko tiesību saistības, kuras ir uzņēmušās dalībvalstis (
9
) pirms Regulas Nr. 650/2012 pieņemšanas (1. punkts);
–
kas vienlaikus aizsargā Regulas Nr. 650/2012 mērķus, tādēļ tā vienkārši prevalē pār nolīgumiem, kuru līgumslēdzējas puses ir tikai divas vai vairāk dalībvalstis (2. punkts).
25.
Attiecībā uz divpusēju nolīgumu, kas parakstīts starp dalībvalsti un trešo valsti (
10
) pirms Regulas Nr. 650/2012 pieņemšanas, tās 75. panta precīza nozīme varētu būt tā, kas izriet vienkārši no tā gramatiskās izpratnes.
26.
Proti, pirmšķietami 75. panta 1. un 2. punkts, kopā ņemti, atbalstītu viedokli, ka šāds nolīgums automātiski prevalē pār Regulu Nr. 650/2012, ja starp abiem aktiem pastāv kolīzija (
11
). Saskaņā ar šīs normas 1. punktu “šī regula neskar tādu starptautisko konvenciju piemērošanu, kuru puses šīs regulas pieņemšanas laikā ir viena vai vairākas dalībvalstis un kuras skar jautājumus, uz ko attiecas šī regula”.
27.
Tomēr šo viedokli varētu uzskatīt par sasteigtu, ja, kā apgalvots citos Tiesai iesniegtajos apsvērumos (
12
), pēc analoģijas būtu jāpiemēro judikatūra attiecībā uz Briseles konvencijas (
13
) 57. pantu un Regulas Nr. 44/2001 (
14
) 71. pantu.
28.
Pirms pievēršos pašam prejudiciālajam jautājumam, izskatīšu šīs atšķirīgās pieejas.
A. Regulas Nr. 650/2012 atbilstība starptautiskajiem nolīgumiem, kas ir pieņemti pirms tās spēkā stāšanās
29.
Regulas Nr. 650/2012 75. pants nav Savienības tiesību aktu par tiesu iestāžu sadarbību civillietās un komerclietās atsevišķs noteikums.
30.
Citās konvencijās un regulās par attiecībām starp privātpersonām Eiropas brīvības, drošības un tiesiskuma telpā ir tādā pašā veidā ietvertas normas. Tas attiecas uz Briseles konvencijas 57. pantu (
15
); Regulas Nr. 44/2001 71. pantu (
16
) un to pašu Regulas (ES) Nr. 1215/2012 (
17
) pantu, Regulas (ES) Nr. 4/2009 (
18
) 69. pantu vai Regulas (ES) Nr. 2016/1103 (
19
) 62. pantu.
31.
Attiecībā uz šīm klauzulām var teikt, ka tās būtībā ir identiskas (
20
), jo:
–
tās norāda uz nodomu neietekmēt starptautisko nolīgumu piemērošanu, kuros viena vai vairākas dalībvalstis ir līgumslēdzēja un kuri reglamentē tos pašus jautājumus;
–
tomēr tās paredz nianses, ja šī piemērošana notiek starp dalībvalstīm.
32.
Lemjot par Briseles konvenciju un Regulu Nr. 44/2001, Tiesa ir atzinusi, ka to attiecīgā 57. un 71. panta koordinēšanas klauzula:
–
attiecas uz nolīgumiem, kas noslēgti starp visām dalībvalstīm vai tikai starp dažām no tām, un to pārākuma nosacījums attiecībā pret Savienības tiesību aktu nav tas, ka tie ir nolīgumi, kuru līgumslēdzējas puses ir arī trešās valstis (
21
)’;
–
ja īpašais nolīgums materiālās piemērošanas jomā nesniedz konkrētu risinājumu noteiktā jautājumā un šāds risinājums ir rodams Savienības tiesiskajā regulējumā, dalībvalstīm ir jāpiemēro Savienības regulējums (
22
);
–
nolīguma un Savienības tiesību akta normas kolīzijas gadījumā nolīguma normas prevalē ne tikai attiecībās ar trešām valstīm, bet arī attiecībās starp dalībvalstīm (
23
);
–
tomēr tas, ka dalībvalstis jautājumos, ko reglamentē īpašie nolīgumi, piemēro tajos paredzētās normas, nevar ietekmēt principus, kas jāievēro tiesu sadarbībā civillietās un komerclietās Eiropas Savienībā (
24
). Koordinēšanas klauzulai “nevar būt tāds saturs, kas būtu pretrunā likumdošanas, kuras daļa šī regula ir, pamatā esošajiem principiem” (
25
).
33.
Jau minēju, ka dažu lietas dalībnieku apsvērumos ir ierosināts attiecināt šo judikatūru (precīzāk, tās modus operandi) uz Regulas Nr. 650/2012 75. panta interpretāciju.
34.
Man par to ir šaubas.
35.
Nesaskatu būtisku problēmu tajā, ka Briseles konvencijā un regulās, kas ir tās pēcteces, koordinēšanas klauzula paredz attiecības starp regulām un speciālajām konvencijām materiālajā piemērošanas jomā, bet Regulā Nr. 650/2012 paredzētā klauzula attiecas uz jebkuru nolīgumu, kas attiecas uz jautājumiem, kurus reglamentē arī regula.
36.
Nedomāju, ka šīs atšķirības nosaka attiecības starp starptautiskajiem nolīgumiem un Regulu Nr. 650/2012 tādā mērā, ka rastos no Briseles konvencijas un turpmākajām regulām atšķirīgs rezultāts.
37.
Manuprāt:
–
vispārējs nolīgums par tiesisko palīdzību (kā nolīgums, uz kuru attiecas šī lieta) ir viens no tiem, kas paredzēti Regulas Nr. 650/2012 75. pantā, ja kāds no minētā nolīguma noteikumiem attiecas uz aspektiem, kurus reglamentē arī šī regula;
–
tomēr tādos gadījumos no Regulas Nr. 650/2012 75. panta izrietošais pienākums ievērot nolīgumu neattiecas uz visu tā saturu: tas attiecas tikai uz tā normām, kuru darbības joma pārklājas ar citām Savienības tiesību akta normām;
–
jautājumos mantošanas jomā, kurus nereglamentē nolīgums, bet savukārt Regulā Nr. 650/2012 gan tie ir paredzēti, dalībvalstis, kas ir nolīguma līgumslēdzējas puses, piemēro regulu (
26
).
38.
Citu minētās judikatūras aspektu ietekme man rada vairāk grūtību.
39.
Pirmkārt, starptautisko nolīgumu pārākumu pār Regulu Nr. 650/2012 to normu kolīzijas gadījumā izslēdz Regulas Nr. 650/2012 75. panta 2. punkts attiecībā uz nolīgumiem, kuru līgumslēdzējas puses ir tikai dalībvalstis (
27
). Šajā jautājumā Regula Nr. 650/2012 atkāpjas no dažiem Tiesas apgalvojumiem, ko minēju iepriekš (
28
).
40.
Otrkārt, neesmu pārliecināts, vai un kā varētu ekstrapolēt Tiesas judikatūru, kas, interpretējot Briseles konvencijas 57. pantu un Regulas Nr. 44/2001 71. panta 1. punktu, dalībvalstu īstenoto starptautisko nolīgumu piemērošanu pakārto tam, ka netiek ietekmēti “princip[i], kas jāievēro tiesu sadarbībā civillietās un komerclietās Savienībā” (
29
).
41.
Manas šaubas daļēji pamato tas, ka judikatūras piemērojamība nav pietiekami skaidra (
30
). Spriedumā TNT Express Nederland Tiesa to ierobežo ar “attiecīb[ām] starp dalībvalstīm” (
31
); tajā pašā spriedumā, kā arī spriedumā Nipponkoa Insurance ir minēta nolīgumu piemērošana “Savienībā” (
32
), kas ir vēl neprecīzāks jēdziens nekā iepriekšējais. Visbeidzot, spriedumā Nickel & Goeldner Spedition (
33
) nav nevienas līdzīgas atsauces.
42.
Piebildīšu, ka šie spriedumi neparedz nekādas atkāpes attiecībā uz to, ka dalībvalstij, kas paraksta starptautisku nolīgumu, būtu jāignorē saistības, kas izriet no pēdējā, lai neapdraudētu principus, kas jāievēro tiesu sadarbībā civillietās un komerclietās Savienībā.
43.
Tomēr man ir grūti noticēt, ka šajos apstākļos Savienības tiesības prevalētu automātiski tādā ziņā, ka tiktu apšaubīta starptautiska nolīguma darbība attiecībās ar trešām valstīm. Drīzāk domāju, ka Tiesai vienkārši vēl nav bijusi iespēja par to lemt tiesu iestāžu sadarbības civillietās un komerclietās jomā (
34
).
44.
Savukārt Tiesa to ir lēmusi citos kontekstos, kuros:
–
tā skaidri atzīst, ka, “īstenojot saistības saskaņā ar starptautiskiem nolīgumiem, kas var būt nolīgumi starp dalībvalstīm vai nolīgumi starp dalībvalsti un vienu vai vairākām trešām valstīm, dalībvalstīm, izņemot EKL 307. pantā noteiktos gadījumus, ir jāpilda tām Kopienu tiesībās paredzētie pienākumi” (
35
);
–
turpinājumā tā norāda, ka no šāda noteikuma var atkāpties, ja ir jāievēro dalībvalsts un trešās valsts noslēgta nolīguma pamatā esošā līdzsvarotība un savstarpējība, ciktāl trešā valsts saglabā šo statusu (
36
).
45.
Domāju, ka šie apsvērumi ir attiecināmi uz tiesu pārrobežu sadarbību civillietu un komerclietu jomā.
46.
Nolīguma noslēgšana šajā jomā izriet no sarunām, kuru ietvaros tiek noteikti līgumslēdzēju valstu pienākumi, pamatojoties uz savstarpējības principu.
47.
Man šķiet, ka tas ir īpaši skaidrs plašas piemērošanas nolīgumos, kā, piemēram, 1993. gada divpusējā nolīgumā starp Poliju un Ukrainu, kas ļoti specifiskā vēsturiskā posmā tiecas izveidot savstarpējas juridiskās palīdzības struktūru civillietās un krimināllietās, kā arī savstarpēji piešķirt tiesības to pilsoņiem.
48.
Pat ja, ņemot vērā attiecīgos apstākļus, divpusējā nolīguma piemērošana Polijā būtu jāsaprot kā notikusi “Savienībā”, uzskatu, ka, pirms noteikt Savienības normu pārākumu, būtu jānosaka, vai, tās izpildot, šī dalībvalsts apdraud no nolīguma izrietošo abu pušu pienākumu un tiesību līdzsvaru (
37
).
49.
Ja pastāv pretruna starp principiem un noteikumiem (
38
), kas ietverti Savienības tiesību aktā (Regula Nr. 650/2012), kurš ir spēkā dalībvalstī (Polija), un divpusēja nolīguma ar trešo valsti (Ukraina), kas bija saistošs šai valstij pirms tās pievienošanās Savienībai (
39
), principiem un noteikumiem, dalībvalsts beznosacījuma pakļaušana Savienības tiesību principiem un normām varētu katrā ziņā nebūt pareizā atbilde (
40
).
50.
Tomēr neuzskatu, ka starp Regulu Nr. 650/2012 un attiecīgo divpusējo nolīgumu pastāv patiesa pretruna. Turpinājumā paskaidrošu, kādēļ.
B. Pretrunas neesamība
1.
Divpusējā nolīguma risinājums
51.
Kā jau minēju, divpusējais nolīgums tika noslēgts pirms Polijas pievienošanās Savienībai un arī, pirms Savienība pretendēja uz ekskluzīvu jurisdikciju šajā jomā (
41
).
52.
Attiecībā uz mantošanas lietām divpusējā nolīgumā ir pieņemts duālistiskais jeb sadalīšanas modelis: tiek piemēroti mirušās personas pilsonības – tās nāves brīdī – valsts tiesību akti kustamajam īpašumam un īpašuma atrašanās vietas tiesību akti nekustamajam īpašumam.
53.
Šīs kolīziju normas atbilst citām ekskluzīvās jurisdikcijas normām tādējādi, ka katras valsts iestāde piemēro savas valsts tiesības mantojumam, kas ir tās pārziņā (
42
).
54.
Turpmākajā argumentācijā izvirzīšu kā premisu (vai drīzāk kā darba hipotēzi), ka divpusējā nolīguma klusuciešana par tiesību aktu izvēli mantošanas jomā nozīmē, ka šī izvēle nav iespējama attiecībā uz mantojumu, uz kuru attiecas nolīgums (
43
).
2.
Regulas Nr. 650/2012 risinājums
55.
Regula Nr. 650/2012 tika pieņemta ar mērķi atvieglot personām viņu tiesību īstenošanu mantošanas lietu situācijās ar pārrobežu elementu.
56.
Savienības likumdevējs noteica normas par jurisdikciju un piemērojamajiem tiesību aktiem mantojuma tiesību jomā ar pārrobežu elementu, kā arī citas normas par citā dalībvalstī pasludinātu spriedumu un izdotu publisku aktu atzīšanu (vai akceptēšanu) un izpildi dalībvalstī.
57.
Regula Nr. 650/2012 atspoguļo dažas likumdošanas izvēles, no kurām dažas varētu uzskatīt par sistēmas “principiem” (
44
). Šajā lietā tiek jautāts, vai šādi principi ir pušu gribas autonomijas un mantojumam piemērojamo tiesību aktu vienotības principi.
a)
Tiesību aktu izvēles brīvība
58.
Iesniedzējtiesa lūdz Tiesai noteikt, “vai piemērojamo tiesību aktu izvēles brīvība ir daļa no principiem, kas attiecas uz Regulas Nr. 650/2012 darbību”. Ja tā ir, tā vēlas zināt, vai konvencija, kas izslēdz šādu brīvību, “ir pretrunā principiem, kas ir tiesu iestāžu sadarbības civillietās un komerclietās pamatā Savienībā”.
59.
Manuprāt, atbildei ir jābūt noliedzošai.
60.
Mantošanā ar pārrobežu elementu pušu gribas autonomijai saskaņā ar Savienības tiesisko regulējumu ir (konceptuāli) ierobežota loma.
61.
Lai noteiktu piemērojamās tiesības, Regulā Nr. 650/2012 ir paredzēts objektīvs piesaistes kritērijs: mirušā pastāvīgā dzīvesvieta nāves brīdī. Iespēja izvēlēties citus tiesību aktus saskaņā ar 22. pantu ir ierobežota attiecībā uz tās priekšmetu (var izvēlēties tikai mirušās personas pilsonības valsts tiesību aktus), un uz to arī attiecas mantošanas normas formālās prasības.
62.
Neuzskatu, ka šajos apstākļos varētu pretrunīgajai pušu gribas autonomijai piedēvēt Regulas Nr. 650/2012 vadošā principa statusu.
63.
Tādēļ uzskatu, ka nav tāda Savienības tiesību principa, kas neļautu divpusējam nolīgumam liegt mantojuma atstājējam brīvību izvēlēties mantojumam piemērojamo tiesisko regulējumu. A fortiori Savienības tiesības nenovēršami neprasa interpretēt šo divpusējo nolīgumu, ja tajā nav nekas teikts par tiesību izvēli, tādējādi, ka tas faktiski to atļautu.
b)
Mantojumam piemērojamo tiesību aktu vienotība
1) Kā strukturāls princips
64.
Mantojuma vienotība (vai, precīzāk, – mantojumam piemērojamo tiesību aktu vienotība) atšķirībā no iepriekšējā principa patiešām ir viens no principiem, kas ir Regulas Nr. 650/2012 pamatā. Starp tā daudzajām izpausmēm ir uzsveramas šādas:
–
viena un tā paša apstākļa kā jurisdikcijas kritērija un kolīziju normas piesaistes kritērija noteikšana (
45
);
–
visa mantojuma pakļaušana vienai jurisdikcijai (
46
);
–
vienu piemērojamo tiesību attiecināšana uz mantojumu kā visu īpašumu (
47
);
–
mantošanas kā īpašuma un tiesību nodošanas un saņemšanas procesa pakļaušana vienām piemērojamām tiesībām (
48
).
65.
Eiropas Savienībā, kurai nav materiālo mantojuma tiesību aktu, izvēle par labu vienotajam jeb monistiskajam modelim nav pašreizējās šīs jomas koncepcijas paplašināšanas uz starptautisko kontekstu rezultāts. Pašreizējā situācijā mantojuma vienotība uzskaitītajos veidos ir tehniskais risinājums, kas vislabāk atbilst Savienības integrācijas mērķiem:
–
ciktāl tas nozīmē vienu tiesību aktu piemērošanu visam nododamajam īpašumam, tas atvieglo pilsoņiem (
49
) sava mantojuma organizēšanu (
50
);
–
iestādei, kas kārto mantojumu, vienu tiesību aktu, vislabāk attiecīgās valsts tiesību aktu, piemērošana vienkāršo mantojuma ar starptautiskiem elementiem pārvaldību (
51
);
–
tas kopā ar jurisdikcijas koncentrēšanos vienā valstī veicina nolēmumu brīvu apriti, jo samazina nesaderīgu nolēmumu risku attiecībā uz vienu un to pašu mantojumu.
66.
Mantošanas vienota izskatīšana nebija vienīgais risinājums, kas bija spēkā dalībvalstīs Regulas Nr. 650/2012 apspriešanas laikā. Savienības likumdevējs bija pilnībā par to informēts (
52
).
67.
Šis risinājuma relatīvais novitātes raksturs nemazina tā sistēmu strukturējošo iedabu. Spriedumos, kas līdz šim brīdim ir pasludināti par Regulu Nr. 650/2012, Tiesa apstiprina tā “principa” statusu (
53
).
68.
No šīs atzīšanas izriet:
–
ka mirušā pastāvīgā dzīvesvieta kā kritērijs, kas piešķir starptautisko jurisdikciju, vai piesaistes kritērijs kolīzijas normas gadījumā var būt tikai viena (
54
);
–
Regulas Nr. 650/2012 materiālās piemērošanas jomas plašs formulējums (
55
) (arī attiecībā uz lex successionis).
2) Neabsolūts princips
69.
Tomēr jāprecizē, ka mantošanas vienota izskatīšana nav nelokāms princips nevienā no jomām, kurās tas darbojas. Tiesa uzskata, ka Regula Nr. 650/2012 tiecas veicināt (
56
) sadrumstalotības novēršanu, bet tā nav absolūta prasība (
57
).
70.
Mantošanas vienotas izskatīšanas sadalīšanas gadījumu Regulā Nr. 650/2012 ir daudz. Neuzskatot tos par izsmeļošiem, tos apliecina:
–
tas, ka nolēmumus par noteiktu mantojuma masas mantu, kā arī par īpašiem mantojuma kārtošanas aspektiem var pieņemt tiesa, kura nav tā tiesa, kurai saskaņā ar Regulu Nr. 650/2012 ir jurisdikcija lemt par mantošanu kopumā (
58
);
–
tas, ka tiesai, kurai ir jurisdikcija saskaņā ar vispārējo normu, ir tiesības nelemt par mantojuma masas mantu, kas atrodas trešā valstī, ja ir izpildīti noteikti nosacījumi (
59
);
–
fórum/ius saikne tiek zaudēta vairākos gadījumos: tostarp, ja mantojuma atstājējs izvēlas tiesību aktus (
60
), ja viņš ir trešās valsts pilsonis (
61
) (izņemot tad, ja ir attiecināmi korektīvi pasākumi, kā, piemēram, renvoi [atgriezeniskā norāde] saskaņā ar Regulas Nr. 650/2012 34. pantu). Arī tad – gadījumā, ja ir izvēlēti kādas dalībvalsts tiesību akti –, ja nedarbojas mehānisms, kas nodrošina, ka iestāde, kura nodarbojas ar mantošanas lietu, piemēro savus tiesību aktus (
62
);
–
Regula Nr. 650/2012 paredz, ka mantojuma lieta tiek sadrumstalota, pieļaujot, ka dažādi tiesību akti reglamentē konkrētus mantojuma procedūras aspektus (
63
). Paredzēts arī, ka attiecīgos gadījumos lex rei sitae tiek piemērots konkrētu mantas kategoriju mantošanai (
64
).
3) Regulas Nr. 650/2012 12. panta 1. punkta ietekme
71.
No visām atkāpēm no mantojumam piemērojamo tiesību aktu vienotības principa Regulā Nr. 650/2012, ņemot vērā, ka tā attiecas uz šo prejudiciālo tiesvedību, es vēlos uzsvērt 12. panta 1. punktā paredzēto. Šī norma, manuprāt, ir Savienības likumdevēja (nepieciešama) piekāpšanās modeļu daudzveidībai mantojuma lietu ar starptautiskiem elementiem izskatīšanā (
65
).
72.
Praksē ir konstatēts, ka vienotā regulējuma modeļa pieņemšana bez izšķirības ir risinājums, kas ir lemts neveiksmei, ja mantojums ietver nekustamo īpašumu, kas atrodas valstīs, kas ir izvēlējušās pretēju modeli (duālistisko jeb sadalīšanas).
73.
Šajās valstīs:
–
lex rei sitae piemērošana parasti ir imperatīva nekustamajam īpašumam valsts teritorijā;
–
starptautiskā jurisdikcija šādas mantas mantošanas lietās ir paredzēta kā izņēmuma jurisdikcija;
–
no tā ir secināms, ka ir pamatoti neatzīt ārvalstu tiesu nolēmumus attiecībā uz šādu mantu (
66
).
74.
Savienībā dalībvalstis, kurām ir saistoša Regula Nr. 650/2012, ir pieņēmušas vienoto modeli un nevar iebilst pret to, ka uz mantošanu attiecībā uz nekustamo īpašumu to teritorijā attiecas ārvalstu tiesību akti (
67
), vai to, ka citu dalībvalstu iestādes pieņem lēmumus par šo mantu.
75.
Savukārt Regula Nr. 650/2012 pieļauj nozīmīgas atkāpes, kad saskaņā ar 12. panta 1. punktu atļauj kompetentajai iestādei, piemērojot tās tiesību normas, nelemt par mantu, kas atrodas trešās valstīs, pastāvot bažām, ka nolēmumu neatzīs un attiecīgā gadījumā neuzskatīs par izpildāmu šajās valstīs.
76.
Regulas Nr. 650/2012 12. panta 1. punkts ir paredzēts, galvenokārt domājot par trešām valstīm, kas pretendē uz ekskluzīvu jurisdikciju, lai lemtu par nekustamā īpašuma mantošanu to teritorijā. Tomēr prognoze, ka nolēmums nebūs spēkā trešā valstī, var balstīties uz jebkuru citu pamatojumu, kas ir paredzēts šīs valsts tiesību aktos: piemēram, ka nav ticis piemērots mantas atrašanās vietas tiesību akts (
68
).
77.
Regulas Nr. 650/2012 12. panta 1. punkta iespējamas sekas ir mantošanas lietas vienotas izskatīšanas sadalīšana:
–
attiecībā uz starptautisko jurisdikciju, ja saskaņā ar Regulu Nr. 650/2012 kompetentā tiesa nelemj par noteiktām mantojuma masas mantām, pastāvot bažām, ka šis nolēmums nebūs spēkā trešā valstī, kurā atrodas manta, ieinteresētajām personām būtu pamatoti celt prasības minētās trešās valsts tiesā;
–
attiecībā uz lex successionis, tā kā šīs tiesas nosaka to saskaņā ar savām kolīziju normām, [jurisdikcijas] sadalīšana ir paredzama, ja norādītais tiesību akts nav tiesību akts, kas saskaņā ar Regulu Nr. 650/2012 attiecas uz atlikušo mantojuma daļu.
78.
Vienotas izskatīšanas sadalīšana nozīmē atzīt, ka mantošanas lietai pastāv vairāk regulējuma iespēju nekā tikai vienotais modelis. Ar Regulas Nr. 650/2012 12. panta 1. punktu Eiropas likumdevējs pauž, ka zina, ka trešās valstis ir izvēlējušās mantojuma lietas sadalīšanas modeli, un praktisku apsvērumu dēļ apliecina gatavību to ievērot, neraugoties uz manis aprakstītajām no tā izrietošajām sekām.
79.
Manuprāt, Regulas Nr. 650/2012 12. pantā (kas ir vienpusēja norma) norādītā piekāpšanās palielinās, nevis samazinās, ja duālistiskais risinājums ir ietverts divpusējā nolīgumā starp dalībvalsti un trešo valsti, kas ir parakstīts pirms šīs regulas pieņemšanas, kā tas ir šajā lietā. Turklāt pašā Regulā Nr. 650/2012 ir deklarēts tās nodoms neietekmēt šo starptautisko nolīgumu piemērošanu.
C. Pakārtoti: ja pastāvētu pretruna
80.
Gadījumā, ja Tiesa konstatētu pretrunu starp Regulas Nr. 650/2012 un divpusējā nolīguma principiem, ierosinu interpretēt Regulas Nr. 650/2012 75. pantu, ņemot vērā LESD 351. pantu.
81.
LESD 351. pants reglamentē kolīzijas starp Savienības tiesībām un noteiktiem nolīgumiem, kuru līgumslēdzējas puses ir dalībvalstis un trešās valstis. Tiesas vārdiem, tas “ir noteikums, kas, ja ir izpildīti tā piemērošanas nosacījumi, var pieļaut atkāpes no Savienības tiesību, tostarp primāro tiesību, piemērošanas” (
69
).
82.
Pretrunas starp nolīgumu, kas noslēgts pirms dalībvalsts pievienošanās, un Savienības tiesību normu var būt viens no šiem atkāpes pamatiem (
70
).
83.
Tomēr pirms šāda secinājuma izdarīšanas dalībvalstīm saskaņā ar LESD 351. panta otro daļu ir jāveic visi vajadzīgie pasākumi, lai novērstu nesaderības, kas konstatētas starp Savienības tiesībām un attiecīgo starptautisko nolīgumu (
71
).
84.
No šīs premisas izriet:
–
pirmkārt, ka dalībvalstij ir jāizvairās no pretrunas, nolīgumu interpretējot, ciktāl tas ir iespējams un ievērojot starptautiskās tiesības, atbilstoši Savienības tiesībām (
72
);
–
otrkārt, ja iepriekšminētais nav iespējams, dalībvalstij ir pienākums veikt vajadzīgos pasākumus, lai novērstu šī nolīguma nesaderību ar Savienības tiesībām, vajadzības gadījumā atkāpjoties no tā. Gaidot šo novēršanu, LESD 351. panta pirmajā daļā tai ir atļauts turpināt piemērot šo nolīgumu (
73
).
85.
Attiecinot to uz šo lietu, tas nozīmētu, ka Polijai būtu jāmēģina divpusējā nolīguma interpretāciju pielāgot Regulai Nr. 650/2012, vienlaikus ievērojot starptautiskās tiesības (
74
).
86.
Ja šis mēģinājums neizdotos, būtu jāapsver iespēja grozīt nolīgumu vai to denonsēt. Tikmēr Savienības tiesības ļauj to piemērot, lai izpildītu uzņemtās starptautiskās saistības.
V. Secinājumi
87.
Ņemot vērā izklāstīto, ierosinu uz Sąd Okręgowy w Opolu (Opoles apgabaltiesa, Polija) jautājumu atbildēt šādi:
Eiropas Parlamenta un Padomes Regulas (ES) Nr. 650/2012 (2012. gada 4. jūlijs) par jurisdikciju, piemērojamiem tiesību aktiem, nolēmumu atzīšanu un izpildi un publisku aktu akceptēšanu un izpildi mantošanas lietās un par Eiropas mantošanas apliecības izveidi 75. pants, skatot to kopsakarā ar tās 22. pantu,
ir jāinterpretē tādējādi, ka
tas neliedz, ka saskaņā ar divpusēju nolīgumu, kas noslēgts starp dalībvalsti un trešo valsti pirms dalībvalsts pievienošanās Eiropas Savienībai, trešās valsts valstspiederīgajam, kas dzīvo dalībvalstī, kurai ir saistošs divpusējais nolīgums, nav tiesību izvēlēties piemērojamos tiesību aktus viņa mantošanas lietai.
(
1
)	Oriģinālvaloda – spāņu.
(
2
)	Iepriekšējo lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu bija tieši iesniedzis notārs. Tiesa atteicās atzīt tā “tiesas” statusu LESD 267. panta izpratnē, tādēļ atzina lūgumu par nepieņemamu. Skat. 2021. gada 1. septembra rīkojumu OKR (Notāra palīga iesniegts lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu) (C‑387/20, EU:C:2021:751).
(
3
)	Eiropas Parlamenta un Padomes Regula (2012. gada 4. jūlijs) par jurisdikciju, piemērojamiem tiesību aktiem, nolēmumu atzīšanu un izpildi un publisku aktu akceptēšanu un izpildi mantošanas lietās un par Eiropas mantošanas apliecības izveidi (OV 2012, L 201, 107. lpp.).
(
4
)	Attiecībā uz pirmo jautājumu, lai gan Regulas Nr. 650/2012 preambulas neveiksmīgā redakcija pamato valsts tiesas šaubas, atbilde, šķiet, nav apšaubāma. Vairākos šīs regulas apsvērumos ir minēti “pilsoņi” (tostarp dažās versijās – “Eiropas pilsoņi”) kā tāda tiesību akta adresāti, kura mērķis ir atvieglot mantošanas ar pārrobežu elementiem organizēšanu un piekļuvi iekšējā tirgus priekšrocībām. Uzskats, ka šī atsauce izslēdz trešo valstu valstspiederīgos, kuru mantojumam tādu vai citādu iemeslu dēļ ir jāpiemēro Regula Nr. 650/2012, būtu pretrunā ne tikai tās 22. panta formulējumam, bet arī citām normām, kā, piemēram, 20. pantam, kurās ir paredzēts tās vispārējais raksturs.
(
5
)	Konkrētāk, 1991. gada 14. februāra Notariāta likuma (Dz. U., 1991., Nr. 22, 91. pozīcija) 81. pantam, saskaņā ar kuru notāram ir jāatsakās veikt darbības, kas ir pretrunā tiesību aktiem.
(
6
)	Saku “principā”, jo pastāv strīds par to, vai divpusējais nolīgums faktiski izslēdz lex successionis izvēli vai vispār nepauž nostāju šajā jautājumā: skat. 7. zemsvītras piezīmi. Par šo jautājumu var lemt tikai iesniedzējtiesa, nevis Tiesa, kurai nav kompetences interpretēt minēto nolīgumu.
(
7
)	Šī ir notāra, Komisijas un Ungārijas valdības atbalstītā nolīguma izpratne. Tāpat kā OP pamatlietā, Polijas valdība tās apsvērumu 27.–30. punktā apgalvo, ka šis nolīgums tikai atspoguļojot status quo mantošanai piemērojamo tiesību aktu jomā tā noslēgšanas laikā; jebkādas atsauces uz tiesību aktu izvēli neesamība nozīmējot tikai to, ka tas nereglamentē šo jautājumu. Iesniedzējtiesa šajā ziņā nav lēmusi. Tomēr, ja norādes uz iespēju izvēlēties (gan tādā ziņā, ka šī iespēja tiktu piešķirta, gan, ka tā tiek liegta) neesamība būtu uzskatāma par divpusējā nolīguma parakstītājvalstu vienaldzīgu attieksmi, nevarētu runāt par neatbilstību Regulai Nr. 650/2012.
(
8
)	Izņemot Spānijas Karalistes iesniegtos apsvērumus, kuru 27. un nākamajos punktos ir minēts arī 2. punkts.
(
9
)	Regula Nr. 650/2012 nav piemērojama ne Īrijā, ne Dānijā. Turpmāk termins “dalībvalsts” būtu jāsaprot kā atsauce uz pārējām dalībvalstīm.
(
10
)	Nav apstrīdams, ka uz šāda veida aktiem attiecas Regulas Nr. 650/2012 75. panta 1. punkts.
(
11
)	To rakstveida apsvērumos aizstāv Spānijas valdība (28. un 30. punkts) un Ungārijas valdība (10.–16. punkts).
(
12
)	Komisijas apsvērumi, 34. un nākamie punkti, un notāra apsvērumi, 23. un nākamie punkti.
(
13
)	1968. gada 27. septembra Briseles Konvencija par jurisdikciju un spriedumu izpildi civillietās un komerclietās (OV 1972, L 299, 32. lpp.; konsolidētais teksts OV 1998, C 27, 1. lpp.).
(
14
)	Padomes Regula (2000. gada 22. decembris) par jurisdikciju un spriedumu atzīšanu un izpildi civillietās un komerclietās (OV 2001, L 12, 1. lpp.). Normas lielā mērā pārklājas; atšķirības neietekmē mūs interesējošo jautājumu.
(
15
)	Aplūkojot to kopā ar 55. un 56. pantu.
(
16
)	Aplūkojot to kopā ar 69. un 70. pantu.
(
17
)	Eiropas Parlamenta un Padomes Regula (2012. gada 12. decembris) par jurisdikciju un spriedumu atzīšanu un izpildi civillietās un komerclietās (OV 2012, L 351, 1. lpp.). Tāpat kā Regulā Nr. 44/2001, 71. pants ir jāaplūko kopā ar 69. un 70. pantu.
(
18
)	Padomes Regula (2008. gada 18. decembris) par jurisdikciju, piemērojamiem tiesību aktiem, nolēmumu atzīšanu un izpildi un sadarbību uzturēšanas saistību lietās (OV 2019, L 7, 1. lpp.).
(
19
)	Padomes Regula (2016. gada 24. jūnijs), ar ko īsteno ciešāku sadarbību attiecībā uz jurisdikciju, piemērojamiem tiesību aktiem un nolēmumu atzīšanu un izpildi laulāto mantisko attiecību jomā (OV 2016, L 183, 1. lpp.).
(
20
)	Tomēr starp tām ir noteiktas atšķirības. Kāda no atšķirībām, manuprāt, ir nebūtiska. Tā attiecas uz to, ka Mantošanas regulas 75. pantā trūkst teikuma daļas “neskarot LESD [307.] 351. pantā paredzētos dalībvalstu pienākumus”, kura ir expressis verbis ietverta citās regulās. Komisijas priekšlikumā COM(2009) 154, galīgā redakcija, 45. pants, atsauce bija, bet tā tika izslēgta, izskatot to Parlamentā. Nedomāju, ka atsauce uz LESD šajos tiesību aktos kalpo kādam citam mērķim kā vien atgādinājumam: citiem vārdiem, tās neesamība neatbrīvo dalībvalstis no LESD paredzētajām saistībām mantošanas lietu jomā, uz kuru attiecas regula (šajā ziņā skat. šo secinājumu 80. un nākamos punktus). Savukārt, kā izklāstīšu turpmāk, atšķirīgajai situāciju noteikšanai, kurās Savienības regula prevalē pār starptautisku nolīgumu (šo secinājumu 21. zemsvītras piezīme attiecībā uz Briseles konvenciju un tai sekojošajām regulām un 27. zemsvītras piezīme attiecībā uz citām konvencijām), gan varētu būt sekas, attiecinot vienu koordinēšanas klauzulu interpretāciju uz citām.
(
21
)	Spriedums, 2016. gada 14. jūlijs, Brite Strike Technologies (C‑230/15, EU:C:2016:560), 49. un 50. punkts. Lielā mērā tikai starp dalībvalstīm noslēgtie nolīgumi savstarpēji vairs nav spēkā Regulas Nr. 44/2001 un Regulas Nr. 1215/2012 materiālās piemērošanas jomā: skat. Briseles konvencijas 55. un 56. pantu un Regulas Nr. 44/2001 un Regulas Nr. 1215/2012 69. un 70. pantu.
(
22
)	Spriedums, 1994. gada 6. decembris, Tatry (C‑406/92, EU:C:1994:400), 25. punkts
(
23
)	Spriedums, 2010. gada 4. maijs, TNT Express Nederland (C‑533/08, EU:C:2010:243; turpmāk tekstā – “spriedums TNT Express Nederland”), 45.–48. punkts.
(
24
)	Spriedumi, TNT Express Nederland, 49. un nākamie punkti; 2013. gada 19. decembris, Nipponkoa Insurance (C‑452/12, EU:C:2013:858), 36. punkts; 2014. gada 4. septembris, Nickel & Goeldner Spedition (C‑157/13, EU:C:2014:2145), 38. punkts. Turpmāk izklāstīšu neskaidrību par šīs judikatūras ģeogrāfisko tvērumu (ja tā var teikt): šo secinājumu 41. punkts. No tās katrā ziņā izriet, ka “neietekmēšanas” noteikums nenozīmē, kā varētu domāt no pirmā acu uzmetiena, automātisku Savienības tiesību akta atcelšanu katrā reizē, kad notiek kolīzija ar starptautisku nolīgumu.
(
25
)	Spriedumi, TNT Express Nederland, 51. punkts; 2013. gada 19. decembris, Nipponkoa Insurance (C‑452/12, EU:C:2013:858), 37. punkts. Praktisks skaidrojums ir rodams pirmā sprieduma 55. punktā: nolīgums “var tikt piemērots tikai tad, ja tas ļauj sasniegt nolēmumu civiltiesību un komerctiesību jomā brīvas aprites, kā arī tiesu savstarpējas uzticēšanās Savienībā mērķi ar nosacījumiem, kas ir vismaz tikpat labvēlīgi kā tie, kas izriet no Regulas Nr. 44/2001 piemērošanas”. Skat. arī otrā sprieduma 38. punktu un 39. punkta nobeiguma formulējumu: Regulas Nr. 44/2001 71. pants “ir interpretējams tādējādi, ka tam ir pretrunā tāda starptautiskas konvencijas interpretācija, atbilstoši kurai ar vismaz tikpat labvēlīgiem nosacījumiem, kādi paredzēti minētajā regulā, netiktu nodrošināta šīs regulas pamatā esošo mērķu un principu ievērošana”.
(
26
)	Ja normas par jurisdikciju, piemērojamajiem tiesību aktiem un tamlīdzīgiem jautājumiem attiecībā uz mantošanu ir noteiktas vispārējas darbības nolīgumā, kurā noteiktas vispārējas normas par, piemēram, lis pendens, saistītajām prasībām vai spriedumu atzīšanu un izpildi, ir jānosaka, vai šīs vispārējās normas attiecas arī uz mantošanu, uz kuru attiecas nolīgums, pirms dot priekšroku Regulas Nr. 650/2012 noteikumiem.
(
27
)	Regulā Nr. 650/2012 nekas nav teikts par to, kas notiek ar nolīgumiem, kuru puses ir dalībvalstis un trešās valstis, attiecībās starp šīm valstīm, kā to varēja saprast no Komisijas priekšlikuma COM(2009) 154, galīgā redakcija, 45. pants, un atšķirībā no Regulas Nr. 4/2009.
(
28
)	Šo secinājumu 32. punkts, pirmais ievilkums.
(
29
)	Šo secinājumu 32. punkts, pēdējais ievilkums.
(
30
)	Es runāju par ģeogrāfisko piemērošanas jomu. No principu viedokļa šajos spriedumos ir aplūkoti, piemēram, tie principi, “kas jāievēro tiesu sadarbībā civillietās un komerclietās Savienībā”, un tie, kas ir noteikti konkrētajā regulā, kuras saderības klauzula ir lietas pamatā.
(
31
)	52. punkts.
(
32
)	Spriedums TNT Express Nederland, 53. un 54. punkts; un, 2013. gada 19. decembris (C‑452/12, EU:C:2013:858), 38. punkts.
(
33
)	Spriedums, 2014. gada 4. septembris (C‑157/13, EU:C:2014:2145).
(
34
)	Spriedumā TNT Express Nederland un 2013. gada 19. decembra spriedumā Nipponkoa Insurance (C‑452/12, EU:C:2013:858) bija iesaistīti Konvencijas par kravu starptautisko autopārvadājuma līgumu, kas parakstīta 1956. gada 19. maijā Ženēvā un grozīta ar 1978. gada 5. jūlijā Ženēvā parakstīto protokolu (CMR), lis pendens, atzīšanas un izpildes noteikumi, piemērojot tos divu dalībvalstu tiesvedībām (spriedumiem). 2014. gada 4. septembra sprieduma Nickel & Goeldner Spedition (C‑157/13, EU:C:2014:2145) faktiskie apstākļi attiecās tikai uz vienu valsti: jautājums bija par to, vai būtu jāpiemēro CMR vai Regulas Nr. 44/2001 starptautiskās jurisdikcijas norma.
(
35
)	Spriedums, 2010. gada 21. janvāris, Komisija/Vācija (C‑546/07, EU:C:2010:25), 42. punkts un tajā minētie spriedumi.
(
36
)	Turpat, 43. un 44. punkts.
(
37
)	Divpusējā nolīguma regulējums mantojuma tiesību jomā būtiski atšķiras no Regulas Nr. 650/2012: regulā ir izvēlēts mantošanas jautājumu risināšanas vienotais modelis, un nolīgumā ir izvēlēts pretējs modelis ar visām no tā izrietošajām sekām (proti, attiecībā uz piemērojamajām tiesībām, starptautisko jurisdikciju un ārvalstu spriedumu atzīšanu un izpildi). Piespiest Polijas iestādes atbalstīt mantojumam piemērojamo tiesību aktu vienotības principu, jo tas ir Regulas Nr. 650/2012 pamatā, nozīmētu atņemt iedarbību divpusējam nolīgumam apstākļos, kuros tā, iespējams, ir vissvarīgākā: proti, ja Polijas pilsoņa mantojums ietver nekustamo īpašumu Ukrainā. Ņemot vērā to, ka divpusējais nolīgums ne tikai nosaka mantojuma atstājēja valsts tiesību aktu piemērošanu kustamajam īpašumam un lex rei sitae nekustamajam īpašumam (37. pants), bet arī savstarpēju spriedumu atzīšanu padara atkarīgu no šo noteikumu ievērošanas (49. pants un 50. panta 6. punkts), Polijas spriedums netiktu atzīts Ukrainā. Savukārt Polijai joprojām būs pienākums atzīt Ukrainas spriedumus par nekustamo īpašumu, kas atrodas Polijas teritorijā.
(
38
)	Vai to piemērošanas rezultātam.
(
39
)	Saskaņā ar Regulas Nr. 650/2012 75. pantu attiecīgais datums ir regulas pieņemšanas datums. Tomēr brīdī, kad tika parakstīts divpusējais nolīgums, Polija un Ukraina bija trešās valstis, jo Polija vēl nebija pievienojusies Savienībai. Iespēju, ka Ukraina to darīs [pievienosies Savienībai] nākotnē, Tiesai ir minējusi gan iesniedzējtiesa, gan daži lietas dalībnieki, tāpat kā vēlmi veidot ciešākas saites, ko pauž Asociācijas nolīgums starp Eiropas Savienību un tās dalībvalstīm, no vienas puses, un Ukrainu, no otras puses (OV 2014, L 161, 3. lpp.), kā argumentu, lai tuvinātu divpusējā nolīguma interpretāciju Regulas Nr. 650/2012 interpretācijai. Tomēr jautājums, vai, kad un kā tiks īstenoti šie nodomi, ir neskaidrs un tādējādi nelietderīgs, nosakot nolīguma teksta izpratni šobrīd.
(
40
)	Skat. šo secinājumu 80. un nākamos punktus.
(
41
)	Kādā brīdī šim laika apstāklim varēja piešķirt nozīmi LESD 351. panta interpretācijas ietvaros. 2022.gada 28. oktobra sprieduma Generalstaatsanwaltschaft München (Izdošana un ne bis in idem) (C‑435/22 PPU, EU:C:2022:852) 126. punktā ir paskaidrots, ka tā nav. Atgādināšu, ka Regulas Nr. 650/2012 75. panta kontekstā būtisks ir regulas pieņemšanas datums.
(
42
)	Divpusējā nolīguma 41. pants. Izņēmuma gadījumā, ja viss mantojuma kustamais īpašums atrodas līgumslēdzējā valstī, ja starp tiesību pārņēmējiem ir vienošanās un viens no viņiem to pieprasa, mantojuma lietu pilnībā izskata šīs valsts iestādes. Ja vien nekļūdos, kolīziju norma paliek nemainīga.
(
43
)	Kā jau minēju, par šī divpusējā nolīguma aspekta interpretāciju attiecībā uz līgumslēdzējām valstīm ir jālemj iesniedzējtiesai.
(
44
)	Nereti Regulas Nr. 650/2012 tehniskie risinājumi ir izklāstīti, atsaucoties uz principiem, kas ir to pamatā: P. Lagarde, “Les principes de base du nouveau règlement européen sur les successions”, Revue Critique de Droit International Privé, 2012, 691.–732. lpp. Šai metodei ir riski, kā redzams pamatlietā: tas, ka regula ļauj izvēlēties tiesību aktus vai jurisdikciju, obligāti nepadara pušu gribas autonomiju par šī tiesību akta strukturālu principu.
(
45
)	23. un 27. apsvērums. No pantiem tostarp 4. pants un 21. panta 1. punkts.
(
46
)	4. pants, 10. pants.
(
47
)	37. apsvērums in fine un 21. pants.
(
48
)	42. apsvērums un 23. pants.
(
49
)	Izmantoju terminu, kas ir lietots Regulas Nr. 650/2012 dažādos apsvērumos.
(
50
)	Īpašuma atšķirīgais raksturs vai tā atrašanās dažādās valstīs tam nesagādās papildu grūtības.
(
51
)	Visu vai vismaz daudzu mantošanas aspektu ar pārrobežu elementiem apvienošana vienā tiesību sistēmā samazina to problēmu skaitu un intensitāti, kas ir raksturīgas tās tiesiskā režīma pārveidošanai.
(
52
)	Skat. Komisijas dienestu darba dokumentu, kas ir pavaddokuments Priekšlikumam Eiropas Parlamenta un Padomes regulai par jurisdikciju, piemērojamiem tiesību aktiem, lēmumu un autentisku aktu atzīšanu un izpildi mantošanas jomā un par Eiropas mantojuma apliecības izveidi, SEC(2009) 410, 12. pants. Ir pamatoti apgalvot, ka 75. panta 1. punkts (Komisijas priekšlikuma COM(2009) 154 galīgās redakcijas 45. panta 1. punkts) arī tika pieņemts, zinot, ka monistiskā risinājuma noraidīšana vairākās dalībvalstīs bija (ir) arī risinājums starptautiskajos nolīgumos, kas ir noslēgti ar trešām valstīm.
(
53
)	Spriedumi, 2017. gada 12. oktobris, Kubicka (C‑218/16, EU:C:2017:755), 43. punkts; 2018. gada 21. jūnijs, Oberle (C‑20/17, EU:C:2018:485), 54.–56. punkts; 2022. gada 7. aprīlis, V A un Z A (Papildu jurisdikcija mantojuma jomā) (C‑645/20, EU:C:2022:267), 38. punkts; 2021. gada 9. septembris, UM (Īpašumtiesību nodošanas līgums mortis causa) (C‑277/20, EU:C:2021:708), 33. punkts.
(
54
)	Spriedums, 2020. gada 16. jūlijs, E. E. (Jurisdikcija un mantošanai piemērojamie tiesību akti) (C‑80/19, EU:C:2020:569), 41. punkts.
(
55
)	Spriedumi, 2017. gada 12. oktobris, Kubicka (C‑218/16, EU:C:2017:755); 2018. gada 21. jūnijs, Oberle (C‑20/17, EU:C:2018:485); 2021. gada 9. septembris, UM (Īpašumtiesību nodošanas līgums mortis causa) (C‑277/20, EU:C:2021:708). Šajā lietās alternatīva regulai būtu bijis valsts tiesību akts, nevis cits Savienības tiesību akts.
(
56
)	Spriedums, 2022. gada 7. aprīlis, V A un Z A (Papildu jurisdikcija mantojuma jomā) (C‑645/20, EU:C:2022:267), 37. punkts.
(
57
)	Spriedumi, 2020. gada 16. jūlijs, E. E. (Jurisdikcija un mantošanai piemērojamie tiesību akti) (C‑80/19, EU:C:2020:569), 69. punkts; 2022. gada 7. aprīlis, V A un Z A (Papildu jurisdikcija mantojuma jomā) (C‑645/20, EU:C:2022:267), 44. un 45. punkts.
(
58
)	28. apsvērums in fine un 32. apsvērums; 13. pants.
(
59
)	12. panta 1. punkts.
(
60
)	Arī retajos gadījumos, kuros saskaņā ar 21. panta 2. punkta izņēmuma klauzulu parasti piemērojamajiem tiesību aktiem ir jāpiekāpjas citiem tiesību aktiem.
(
61
)	Tā tas ir šajā lietā: ja tiks pieņemta OP prasītā tiesību izvēle, Polijas notāram un, iespējams, tiesai būs jāpiemēro ārvalstu tiesību akts.
(
62
)	5.–7. pants.
(
63
)	Piemēram, mantojuma pārvaldnieku iecelšana un pilnvaras noteiktās situācijās: Regulas Nr. 650/2012 44. apsvērums un 29. pants.
(
64
)	Regulas Nr. 650/2012 54. apsvērums un 30. pants.
(
65
)	Šī normas formulējuma nebija Komisijas regulas priekšlikumā (COM(2009) 154, galīgā redakcija). Tā vēlāka iekļaušana nav paskaidrota Parlamenta Juridiskās komitejas 2013. gada 6. marta ziņojumā, dokuments A7‑0045/2012.
(
66
)	Ļoti uzskatāmi: A. Bonomi, “Successions internationales: conflits de lois et de juridictions”, Cursos de la Academia de La Haya de Derecho Internacional, 350. sēj., 71.–418. lpp., it īpaši 107.–108. lpp.: “La prétention d’un Etat étranger à soumettre, selon l’approche unitaire, les immeubles à la loi nationale ou à la loi du dernier domicile (ou de la dernière résidence habituelle) du de cujus, est [..] entièrement irréaliste.”
(
67
)	Savas valsts likuma kā lex rei sitae kā tāda piemērošana ir ierobežota. Regulas Nr. 650/2012 31. pantā tas ir noteikts šādi: ja lietu tiesības, uz kurām atsaucas saskaņā ar mantojumam piemērojamajiem tiesību aktiem, nepastāv tās dalībvalsts tiesībās, kura uz tām atsaucas (kas parasti ir valsts, kurā atrodas manta, uz kuru attiecas šīs tiesības), lex rei sitae neaizstāj lex successionis; dalībvalstij ir pienākums nodrošināt tai nepazīstamo lietu tiesību nepārtrauktību, pielāgojot tās tuvākajām lietu tiesībām tās tiesību aktos.
(
68
)	Abi neatzīšanas pamatojumi ir paredzēti 1993. gada 24. maija Nolīguma starp Polijas Republiku un Ukrainu 50. pantā.
(
69
)	Spriedums, 2022. gada 28. oktobris, Generalstaatsanwaltschaft München (Izdošana un ne bis in idem) (C‑435/22 PPU, EU:C:2022:852), 119. un 121. punkts.
(
70
)	Skat., piemēram, 2020. gada 22. oktobra spriedumu Ferrari (C‑720/18 un C‑721/18, EU:C:2020:854) par attiecībām starp Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2008/95/EK (2008. gada 22. oktobris), ar ko tuvina dalībvalstu tiesību aktus attiecībā uz preču zīmēm (OV 2008, L 299, 25. lpp.), 12. panta 1. punktu un Grozīto Šveices un Vācijas Konvenciju par patentu, dizainparaugu un preču zīmju savstarpējo aizsardzību, kas parakstīta Berlīnē 1892. gada 13. aprīlī.
(
71
)	Tostarp spriedumi, 2020. gada 22. oktobris, Ferrari (C‑720/18 un C‑721/18, EU:C:2020:854), 67. punkts; 2022. gada 28. oktobris, Generalstaatsanwaltschaft München (Izdošana un ne bis in idem) (C‑435/22 PPU, EU:C:2022:852), 122. punkts.
(
72
)	Spriedums, 2020. gada 22. oktobris, Ferrari (C‑720/18 un C‑721/18, EU:C:2020:854), 68. punkts.
(
73
)	Minēts iepriekš, 69. un 72. punkts.
(
74
)	Šajos apstākļos divpusējo nolīgumu varētu interpretēt (ja vien, kā jau teicu, šāda interpretācija atbilstu starptautiskajām tiesībām) tādējādi, ka tā klusuciešana par mantojuma atstājēja īstenotu tiesību aktu izvēli ir līdzvērtīga vienaldzīgai attieksmei šajā jautājumā, un katra valsts, kas ir nolīguma līgumslēdzēja puse, var brīvi regulēt šo jautājumu pēc saviem ieskatiem.