Pagaidu versija
ĢENERĀLADVOKĀTES TAMARAS ČAPETAS [TAMARA ĆAPETA]
SECINĀJUMI,
sniegti 2026. gada 5. martā (1)
Lieta C‑194/24
Itālijas Republika
pret
Eiropas Parlamentu,
Eiropas Savienības Padomi
Atcelšanas prasība – Kopējā zivsaimniecības politika – Izkraušanas pienākuma kontrole – Regula (ES) 2023/2842 – Novērošanas kameru uzstādīšana uz zvejas kuģiem – Pamattiesību hartas 7., 8. un 31. panta pārkāpums – Samērīgums – Pārbaudes intensitāte
I.      Ievads
1.        Tradicionāli nevēlama vai (komerciāli) neizdevīga nozveja tika izmesta atpakaļ jūrā (2). Tomēr šajā posmā attiecīgās zivis vai jūras dzīvnieki, iespējams, jau bija nedzīvi
vai mirstoši (3).
2.        “Izkraušanas pienākums” tika ieviests ar Kopējās zivsaimniecības politikas (turpmāk tekstā – “KZP”) regulu (4), lai samazinātu izšķērdēšanu, kas komerciālajā zvejā ilgusi gadu desmitiem, un tādējādi veicinātu ilgtspējīgāku zivsaimniecības politiku. Būtībā minētajā aktā ir prasīts, lai visas nozvejas tiktu paturētas un reģistrētas uz attiecīgajiem zvejas kuģiem un pēc tam izkrautas (5). Šā iemesla dēļ izkraušanas pienākums tika raksturots kā “ļoti būtiskas pārmaiņas zvejniecības pārvaldībā” un “tradicionālās zvejniecības pārvaldības pilnīga apvērse pretējā virzienā” (6).
3.        Šī lieta attiecas uz šī izkraušanas pienākuma kontroli. Lai nodrošinātu šā pienākuma efektīvu izpildi, ar Regulu (ES) 2023/2842 (7) (turpmāk tekstā – “apstrīdētā regula”) tika ieviesta prasība, ka noteiktiem zvejas kuģiem jābūt aprīkotiem ar attālā elektroniskā monitoringa (REM) sistēmām, tostarp videonovērošanas sistēmas (turpmāk tekstā – “CCTV”) kamerām.
4.        Itālijas Republika uzskata, ka šādu kameru uzstādīšana ir nesamērīgs dažādu Eiropas Savienības Pamattiesību hartas (turpmāk tekstā – “Harta”) noteikumu pārkāpums.
5.        Ierosināšu Tiesai noraidīt šīs bažas kā nepamatotas.
II.    Fakti un tiesiskais regulējums
6.        Kopējās zivsaimniecības politikas (KZP), kas pārskatīta ar KZP regulu, mērķis ir nodrošināt tādu ūdeņu dzīvo resursu, tostarp, izmantošanu, kas nodrošina ilgtspējīgus ekonomiskos, vides un sociālos apstākļus (8).
7.        Tomēr tas nevar notikt bez efektīviem kontroles pasākumiem.
8.        Eiropas Revīzijas palāta 2007. gadā norādīja uz būtiskām nepilnībām, kas bija raksturīgas tobrīd pastāvošajā Eiropas Savienības zivsaimniecības kontroles sistēmā (9). Šie pasākumi tika pārskatīti 2009. gadā, stājoties spēkā Regulai (EK) Nr. 1224/2009 (turpmāk
tekstā – “Zivsaimniecības kontroles regula”) (10).
9.        Šo jauno zivsaimniecības kontroles sistēmu veido ielaides un izlaides pasākumi. Ielaides pasākumu mērķis būtībā ir ierobežot kopējo nozveju, izmantojot tā dēvēto “zvejas piepūles pārvaldību”, kas ietver katras Eiropas ūdeņos esošās zivju sugas krājumu daļu (“kopējās pieļaujamās nozvejas limiti”) un kvotu iedalīšanu katrai zivsaimniecībai. Izlaidespasākumiattiecas uz līdzekļiem un noteikumiem, saskaņā ar kuriem zvejas flote veic zvejas darbības, vai nu kontrolējot savu zvejas kapacitāti un kuģu izmantošanu, veicot tehniskus pasākumus, kas reglamentē zvejas rīkus, vai sadalot laikposmus un ģeogrāfiskos apgabalus, kuros var notikt zveja (11).
10.      2015. gadā šī zivsaimniecības kontroles sistēma tika pielāgota, lai ņemtu vērā KZP regulas stāšanos spēkā un it īpaši izkraušanas pienākuma ieviešanu (12).
11.      Atzīstot, ka sistēma, kas ieviesta kopš KZP regulas ieviešanas, nozīmē progresu un ka dalībvalstis pienācīgi īsteno zivsaimniecības pārvaldības pasākumus, Revīzijas palāta 2017. gada īpašajā ziņojumā Nr. 08/2017 tomēr konstatēja, ka “[Eiropas Savienībā] vēl nav ieviesta pietiekami efektīva zivsaimniecības kontroles sistēma, kas spētu nodrošināt sekmīgu KZP” (13). Tādējādi viens no minētajā ziņojumā formulētajiem ieteikumiem bija dalībvalstīm uzlabot nozvejas datu ticamību, it īpaši ņemot vērā “būtiskas neatbilstības starp deklarētajiem izkrāvumiem un tam sekojošiem pirmās pārdošanas dokumentiem” (14).
12.      Līdzīgi ierosinājumi tika iekļauti Eiropas Parlamenta 2016. gada rezolūcijā (15) un Eiropas Komisijas 2017. gada novērtējumā (16).
13.      Attiecīgi 2018. gadā Komisija publicēja priekšlikumu tam, kas vēlāk kļūst par apstrīdēto regulu (17). Minētajam dokumentam bija pievienots ietekmes novērtējums (18);
abos dokumentos ir uzsvērts, ka dati par zivsaimniecību un nozveju nav pietiekami (19).
14.      Apstrīdētās regulas pamatā ir LESD 43. panta 2. punkts. Minētajā tiesību normā ir paredzēta parastā likumdošanas procedūra tiesību aktu pieņemšanai zivsaimniecības jomā, tādējādi ļaujot Savienības likumdevējam pieņemt politiskus lēmumus par KZP izveides un pārvaldības pasākumiem.
15.      Ar apstrīdētās regulas 1. panta 10. punktu tiek aizstāts Zivsaimniecības kontroles regulas 13. pants. Ar aizstāto 13. panta 1. punktu dalībvalstīm ir noteikts pienākums nodrošināt zvejas darbību uzraudzību un kontroli, izmantojot REM sistēmas (20). Tās aizstātajā 13. panta 2. punktā dalībvalstis tagad ir pilnvarotas nolūkā uzraudzīt un kontrolēt izkraušanas pienākumu “nodrošin[āt], ka uz tādiem [ES]
nozvejotājkuģiem, kuru lielākais garums ir
18 metri vai vairāk un kuri kuģo ar to karogu un rada augstu izkraušanas pienākuma neievērošanas risku, ir uzstādīta un darbojas REM sistēma”. Tajā ir arī paskaidrots, ka “REM sistēma spēj efektīvi uzraudzīt un kontrolēt izkraušanas pienākuma ievērošanu; tā ietver CCTV un var ietvert citus instrumentus un/vai iekārtas. [Zvejas kuģa] kapteinis nodrošina, ka dati no REM sistēmas ir pieejami kompetentajām iestādēm. Karoga dalībvalsts un piekrastes dalībvalsts kompetentajām iestādēm, kas ir atbildīgas par zvejas kontroli, ir vienlīdzīga piekļuve minētajiem datiem, neskarot attiecīgos personas datu aizsardzības noteikumus”. Ar aizstāto 13. panta 3. punktu Komisija ir pilnvarota pieņemt īstenošanas aktus, lai noteiktu iepriekš minēto pienākumu darbības jomu un piemērošanas kārtību (21).
16.      Apstrīdētās regulas 24. apsvērumā ir gan izskaidroti iemesli, kas ir jaunieviestā pienākuma pamatā, gan, atzīstot tā iejaukšanos tiesībās uz privātās dzīves neaizskaramību un datu aizsardzību, aprakstīti pasākumi, kuru mērķis ir līdz minimumam samazināt šādu iejaukšanos. Šajā ziņā Savienības likumdevējs norāda, ka, “lai nodrošinātu [ES]
zivsaimniecības kontroles sistēmas efektivitāti, jo īpaši attiecībā uz izkraušanas pienākuma izpildes uzraudzību, konkrētus nozvejotājkuģus, pamatojoties uz riska novērtējumu, ir nepieciešams aprīkot ar [REM] sistēmām. Minētajās sistēmās būtu jāiekļauj [CCTV] kameras. Videonovērošanas (CCTV) datus nevajadzētu straumēt tiešraidē. Lai aizsargātu tiesības uz privātumu un personas datu aizsardzību, videomateriālu ierakstīšana, izmantojot CCTV, būtu jāatļauj tikai saistībā ar zvejas rīkiem un tām kuģu daļām, kurās notiek zvejas produktu pacelšana uz kuģa, rīkošanās ar tiem un uzglabāšana vai kurās notikt izmešana. Reģistrēšanas darbībai būtu jāaprobežojas ar situācijām, kad zvejas rīki tiek aktīvi izmantoti, piemēram, zvejas rīku ievietošana vai pacelšana, vai izcelšana no ūdens, un kad nozveju paceļ uz kuģa un ar to rīkojas apkalpe vai kad var notikt izmešana. Iespēja identificēt atsevišķas personas ierakstītajā videomateriālā būtu pēc iespējas jāierobežo, un vajadzības gadījumā dati būtu jāanonimizē. Lai nodrošinātu skaidrību un konsekvenci, būtu jāparedz noteikumi par kompetento iestāžu piekļuvi datiem no minētajām REM sistēmām. CCTV videomateriāli būtu jādara pieejami tikai [Zivsaimniecības kontroles regulā] izklāstītajos kontroles un inspekcijas nolūkos minētajā regulā precizētajām iestādēm”.
A.      Tiesvedība Tiesā
17.      Ar prasības pieteikumu, kas Tiesas kancelejā iesniegts 2024. gada 11. martā, Itālijas Republika cēla šo prasību.
18.      Tā lūdz Tiesu atcelt apstrīdēto regulu un piespriest Parlamentam un Padomei atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
19.      Parlaments un Eiropas Savienības Padome lūdz Tiesu noraidīt šo prasību kā nepamatotu un piespriest Itālijas Republikai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
20.      Ar Tiesas priekšsēdētāja 2024. gada 8. jūlija rīkojumu Komisijai tika atļauts iestāties lietā Parlamenta un Padomes prasījumu atbalstam.
21.      Rakstveida apsvērumus iesniedza Itālijas Republika, Parlaments, Padome un Komisija. Tiesas sēde, kurā šie lietas dalībnieki arī sniedza mutvārdu paskaidrojumus, notika 2025. gada 22. oktobrī.
III. Juridiskā analīze
22.      Itālijas Republika atcelšanas
prasību balsta uz diviem pamatiem. Tiesa man ir lūgusi savu analīzi attiecināt tikai uz pirmo pamatu (22).
A.      Par pirmo pamatu
23.      Pirmais pamats ir vērsts pret apstrīdētās regulas 1. panta 10. punktu (23). Jāatgādina, ka ar šo tiesību normu dalībvalstīm tiek ieviests pienākums nodrošināt izkraušanas pienākuma pārraudzību un kontroli, izmantojot REM sistēmas, kurās kuģiem, kuru minimālais garums ir 18 metri (24) un kuriem ir augsts izkraušanas pienākuma neievērošanas risks, ir jāiekļauj CCTV kameras, un tās var
ietvert arī citus instrumentus un/vai iekārtas.
24.      Itālijas Republika uzskata, ka Savienības likumdevēja izvēle noteikt šādu CCTV kameru uzstādīšanu noteiktiem kuģiem ir trīs Hartā aizsargāto tiesību nesamērīgs ierobežojums: tiesības uz privātās un ģimenes dzīves neaizskaramību (7. pants), tiesības uz personas datu aizsardzību (8. pants) un tiesības uz taisnīgiem un godīgiem darba apstākļiem (31. pants). Attiecīgi ar šo dalībvalstīm noteikto pienākumu esot pārkāpts Hartas 52. panta 1. punkts (25).
25.      Parlaments un Padome, kurus atbalsta Komisija, apstrīd šos argumentus.
B.      Par atbilstošu pārbaudes tiesā intensitāti
26.      Sākotnējais jautājums, kas tika apspriests tiesas sēdē, attiecas uz Tiesas veicamās pārbaudes intensitāti, ja runa ir par Savienības leģislatīva pasākuma saderību ar Hartā aizsargātajām tiesībām.
27.      Prasības pieteikumā Itālijas Republika uzskata, ka leģislatīva pasākuma, ar kuru tiek pārkāptas tiesības uz privātās dzīves neaizskaramību un datu aizsardzību, samērīguma izvērtēšanai ir nepieciešama augstas intensitātes
pārbaude Tiesā. Šajā ziņā šī lietas dalībniece atsaucas uz judikatūru, kurā Tiesa ir uzsvērusi, ka pasākumam, ar kuru tiek pārkāpts Hartas 7. un 8. pants, ir jābūt “absolūti nepieciešamam” tā mērķa sasniegšanai (26). Tādējādi Itālijas Republika būtībā apgalvo, ka, lai rastu taisnīgu līdzsvaru starp attiecīgo pasākumu mērķiem un attiecīgajām pamattiesībām, Tiesai jāveic samērīguma izvērtēšana, kas aptver trīs samērīguma līmeņus; proti, piemērotība, nepieciešamība un samērīgums šaurā nozīmē. Turklāt šī lietas dalībniece būtībā apgalvo, ka katrā posmā ir nepieciešama augstas intensitātes pārbaude Tiesā.
28.      Savukārt Parlaments, Padome un Komisija uzskata, ka pietiek ar to, ka Tiesa pārbauda, vai attiecīgais pasākums ir “acīmredzami nepiemērots”, ņemot vērā mērķi, ko Savienības likumdevējs vēlas sasniegt. Šajā ziņā Komisija atsaucas uz spriedumu Itālija/Padome (Vidusjūras zobenzivs zvejas kvota), kurā Tiesa nosprieda, ka “jautājumā par [samērīguma principa] īstenošanas apstākļu pārbaudi tiesā ir tāda, ka, ņemot vērā plašo rīcības brīvību, ar kādu Savienības likumdevējs ir apveltīts [KZP] jomā, tikai acīmredzama šajā jomā īstenota pasākuma nepiemērotība kompetentās iestādes izvirzītajam mērķim var ietekmēt šāda pasākuma likumību. Tādējādi nav svarīgi zināt to, vai likumdevēja pieņemtais pasākums bija vienīgais vai labākais, kādu vien varēja pieņemt, bet gan to, vai šis pasākums bija acīmredzami nepiemērots” (27).
29.      Neviena no šīm nostājām principā nav kļūdaina. Abi lietas dalībnieku izvēlētie judikatūras virzieni attiecas uz tās pārbaudes tiesā intensitāti, kas piemērojama Savienības iestāžu veiktajai samērīguma principa īstenošanai, kad tās veic
leģislatīvus pasākumus.
30.      Visupirms jānorāda, ka saskaņā ar LES 5. panta 4. punktu un samērīguma principu Savienības rīcības saturs un veids nepārsniedz to, kas ir nepieciešams Līgumu mērķu sasniegšanai.
31.      Ja šāda Savienības rīcība izpaužas kā tādu leģislatīvu pasākumu veikšana, ar kuriem Līgumos paredzētās politikas tiek ieviestas praksē, Savienības likumdevējam principā ir plaša rīcības brīvība, izvēloties līdzekļus, ko tas uzskata par piemērotiem (28). Tiesa jau ir apstiprinājusi, ka šī plašā rīcības brīvība pastāv arī KZP jomā (29).
32.      Tomēr šī likumdošanas rīcības brīvība nav neierobežota. Pirmkārt, tā jāīsteno, nepārsniedzot to, ko parasti pieļauj gan Līgumu, gan Līgumos noteiktās konkrētās politikas mērķi. Otrkārt, samērīguma princips prasa, lai “Savienības iestāžu tiesību akti nepārsniegtu to, kas ir atbilstoši un vajadzīgs, lai sasniegtu attiecīgajā tiesiskajā regulējumā izvirzītos likumīgos mērķus[, kas nozīmē to], ka, ja ir iespēja izvēlēties starp vairākiem piemērotiem pasākumiem, ir jāizvēlas vismazāk apgrūtinošais un tā radītie traucējumi nedrīkst būt nesamērīgi ar sasniedzamajiem mērķiem” (30).
33.      Šis pēdējais apgalvojums norāda, ka Tiesas ieskatā Savienības likumdevējam, pieņemot tiesību aktus, jāievēro visi trīs samērīguma izvērtējuma
līmeņi, proti, ka izvēlētajam pasākumam jābūt atbilstošam un nepieciešamam ar to izvirzītā mērķa sasniegšanai, ka pienācīgi jāņem vērā citas intereses un ka izvēlētais pasākums nedrīkst pārmērīgi apgrūtināt šīs citas intereses.
34.      Tomēr, ja Tiesa pārbauda, kā Savienības likumdevējs ir īstenojis samērīguma principu, tā uzskata, ka tai ir vienīgi jāpārbauda, vai “pasākums ir acīmredzami nepiemērots, ņemot vērā kompetentās iestādes izvirzīto mērķi” (31). Tāpēc, lai noteiktu, vai tas tā ir, jautājums, kas Tiesai jāuzdod, ir nevis par to, “vai likumdevēja pieņemtais pasākums bija vienīgais vai labākais, kādu vien varēja pieņemt, bet gan [par] to, vai šis pasākums bija acīmredzami nepiemērots” (32). Tiesa ir atkārtojusi šo apgalvojumu par tiesas kontroles pilnvaru robežām arī attiecībā uz KZP pasākumiem (33).
35.      Tāpēc principā, pārbaudot Savienības leģislatīvos aktus, samērīgums būtībā nozīmē Savienības likumdevēja izdarītās izvēles “materiālo racionalitāti”.
36.      Šajā nolūkā Tiesai
jānoskaidro, vai Savienības likumdevēja atbilde pēc būtības uz konkrētu politisku problēmu atbilst vienai no iespējām, kas pieejamas saprātīgam lēmumu pieņēmējam. Ja Tiesa ir pārliecināta, ka vēlamais likumdošanas rezultāts varētu tikt sasniegts, pamatojoties uz izvēlēto pasākumu, tā tālāk šo izvēli
neapšaubīs.
37.      Tomēr Savienības likumdevējam jāspēj pierādīt Tiesai, ka tas ir ņēmis vērā iespējamo ietekmi uz dažādu ieinteresēto personu, kuras skar šis pasākums, interesēm un ka tas ir pārbaudījis, vai “ar veikto pasākumu sasniedzamie mērķi var attaisnot ekonomiski negatīvas, pat būtiskas sekas, kas rodas konkrētiem saimnieciskās darbības subjektiem” (34). Šis pienākums ir precizēts LES un LESD pievienotā Protokola (Nr. 2) par subsidiaritātes un samērīgumu principa piemērošanu 5. pantā, kurā, kā Tiesa ir paskaidrojusi, “ir prasīts, ka tiesību aktu projektos pienācīgi jāņem vajadzība nodrošināt to, ka jebkādi apgrūtinājumi, kas rodas saimnieciskās darbības subjektiem, ir cik iespējams mazi un atbilstīgi noteiktajam mērķim” (35).
38.      Tādējādi Tiesas pietāti pret Savienības likumdevēju attiecībā uz tā izdarītajām būtiskajām izvēlēm līdzsvaro attiecīgā pasākuma “procesuālā samērīguma” pārbaude (36).
39.      Tiesas pietāte pret likumdevēja būtiskajām izvēlēm ir saistīta ar pilnvaru nošķiršanu demokrātiskā sabiedrībā – vēlētājs, nevis tiesas pieņem “spriedumu” par likumdevēja izdarītajām politiskajām izvēlēm un uzskata to
par atbildīgu par to, ko tas varēja vai nevarēja atstāt bez ievērības, līdzsvarojot sabiedrības un privātās intereses, kas raksturīgas konkrētam politiskam jautājumam.
40.      Tomēr Savienības likumdevēja rīcības brīvība, izvēloties piemērotus pasākumus, ir ievērojami šaurāka, ja izvēlētais pasākums aizskar
Hartā aizsargātās pamattiesības (37).
41.      Hartas 52. panta 1. punktā ir paredzēts, ka uz visiem tajā atzīto
tiesību vai brīvības izmantošanas ierobežojumiem attiecas samērīguma princips.
42.      Piemērojot šo samērīguma principa “izpausmi”, kā tas ir noteikts Hartā, Tiesas veiktā pārbaude parasti iever vienu no trīs samērīguma izvērtēšanas
līmeņiem (38). Citiem vārdiem sakot, tā neierobežo savas pārbaudes pilnvaras ar šī pasākuma pamatā esošo izvēļu acīmredzamo nepiemērotību. Gluži pretēji, un vismaz attiecībā uz iejaukšanos noteiktās pamattiesībās (39), piemēram, tiesībās uz privātās dzīves neaizskaramību un datu aizsardzību, Tiesa veic ļoti intensīvu šīs iejaukšanās samērīguma pārbaudi (40).
43.      Šajā ziņā Itālijas Republikai
ir taisnība, kad tā
atsaucas uz spriedumu Luxembourg Business Registers, lai pamatotu, ka šajā lietā jābūt augstas intensitātes pārbaudei Tiesā (41).
44.      Patiesi, tā “tiesību aizsardzības izpausmē” samērīguma princips prasa šādu
augstas intensitātes pārbaudi (42).
45.      Visupirms tas nozīmē, ka Savienības likumdevējam jāpierāda, ka tā būtiskās izvēles atbilst attiecīgo tiesību konstitucionālajai aizsardzībai un ir samērīgas ar izvirzītā mērķa nozīmīgumu.
46.      Šis Savienības likumdevēja pienākums aizstāvēt savas būtiskās izvēles Tiesā rodas, ja lietas dalībnieks, kas apstrīd attiecīgo leģislatīvo pasākumu, var pierādīt, ka pasākums iejaucas vienā vai vairākās pamattiesībās. Šajā ziņā piekrītu Parlamenta nostājai, ka ne visi apgalvojumi par pamattiesību pārkāpumu automātiski izraisa Tiesas “stingru” Savienības leģislatīvā pasākuma pārbaudi. Drīzāk vienmēr ir jāpastāv reālai saiknei starp attiecīgo pasākumu un apgalvoto Hartā aizsargāto tiesību vai principa pārkāpumu (43). Tādēļ, izvērtējot
tāda pasākuma samērīgumu, kas, iespējams, ir pretrunā pamattiesībām, Tiesai vispirms jāpārbauda, vai pasākums var vispār iejaukties šajās tiesībās.
47.      Visbeidzot, iemesls mazāk iecietīgai un tādējādi aktīvākai Savienības leģislatīvo pasākumu pārbaudei pamattiesību aizskāruma gadījumā ir Hartā aizsargāto tiesību īpašā loma liberālā demokrātiskā sabiedrībā – tādā, kur jēgpilnu demokrātisku pārvaldību reglamentē konkrēti tiesību pamatnoteikumi, ko nevar vājināt pēc vēlēšanās, pat ja pastāv demokrātiska lēmumu pieņemšana.
48.      Tiesa var aizstāvēt LES 2. pantā pausto demokrātijas vērtību, tikai stingri pārbaudot Savienības leģislatīvo pasākumu, kas iejaucas pamattiesībās. Demokrātija, kā to saprot Eiropas Savienībā, ir ne tikai demokrātiski ievēlētā vairākuma lēmumu pieņemšanas process; tā prasa aizsargāt to minoritāšu tiesības, kuras ir daļa no Eiropas sabiedrības. Šis tiesu mažoritārismam pretējais
uzdevums
ir kļuvis vēl nozīmīgāks
mūsdienu
pasaulē, kurā autokrātiskās valdības cenšas stiprināt un saglabāt savu varu, atceļot minoritāšu tiesības un, vispārīgāk, ikvienas tādas personas tiesības, kas iebilst pret to izvēlēm, pamatojot savu rīcību ar demokrātiju kā ievēlētā vairākuma noteikumu. Tas ir arī iemesls, kādēļ šīs autokrātiskās valdības visupirms vēlas ierobežot tiesu varas neatkarību.
49.      Šī lieta rada bažas, ka apstrīdētā regula
nesamērīgi iejaucas noteiktās ar Hartu aizsargātās pamattiesības, it īpaši tiesībās uz privātumu, personas datu aizsardzību un godīgiem un taisnīgiem darba apstākļiem. Itālijas Republika lūdz pārbaudīt, vai ar apstrīdēto regulu veiktie grozījumi Zivsaimniecības kontroles regulā ir likumīgi, ņemot vērā Hartu. Tas nozīmē, ka Tiesas veiktajai samērīguma izvērtēšanai
attiecībā uz jebkādu iespējamu iejaukšanos tajā aizsargātajās tiesībās jābūt stingrai. Tieši šim novērtējumam tagad pievērsīšos.
C.      CCTV kameru uzstādīšana uz zvejas kuģiem nesamērīgi neiejaucas Hartas 7., 8. un 31. pantā
50.      Ar pirmo pamatu Itālijas Republika būtībā apgalvo, ka tiek pārkāpts Hartas 52. panta 1. punkts. Tā uzskata, ka pienākums uzstādīt CCTV kameras noteikta veida zvejas kuģiem ir nesamērīgs Hartas 7., 8. un 31. pantā pausto tiesību ierobežojums. Šī lietas dalībniece uzskata, ka šādu kameru uzstādīšana nepārprotami un nepamatoti ietekmē uz šādiem kuģiem esošo personu tiesības uz privāto dzīvi, tiesības uz personas datu aizsardzību un to tiesības uz darba apstākļiem, kuri nodrošina
to
cieņu. Tas tā ir tāpēc, ka, uzstādot minētās kameras, šīs personas
varētu kļūt identificējamas. Lai gan Itālijas Republika atzīst, ka šiem pasākumiem ir leģitīms mērķis, tā uzskata, ka Savienības likumdevējam, izmantojot novērotājus, bija pieejams mazāk ierobežojošs un, tās ieskatā, vēl efektīvāks pasākums. Attiecīgi šis pasākums tā pašreizējā formā esot “acīmredzami” (44) nesamērīga iejaukšanās uz zvejas kuģiem esošo personu un darba ņēmēju pamattiesībās.
51.      Parlaments un Padome, kurus atbalsta Komisija, apstrīd šos argumentus.
1.      Hartas 7. un 8. panta piemērojamība
52.      Kā paskaidrots iepriekš, ja tiek apgalvots pamattiesību pārkāpums, pirmais jautājums, kas Tiesai būtu jāuzdod, ir par to, vai attiecīgais
pasākums ir tāds, kas var iejaukties attiecīgajās tiesībās. Ja tas tā ir, pārbaudes, kas jāveic Tiesai, kritērijiem jābūt stingriem.
53.      Vai pienākums ieviest CCTV kameras uz noteiktiem zvejas kuģiem var iejaukties Itālijas Republikas minētajās pamattiesībās? Sākšu ar Hartas 7. un 8. panta analīzi.
54.      Tās 7. pantā ir garantēta personas privātās un ģimenes dzīves neaizskaramība. Hartas 8. panta 1. punkts aizsargā privātās un ģimenes dzīves aspektu, kas ir kļuvis īpaši jūtīgs
digitālajā laikmetā; proti, tas skaidri piešķir ikvienam tiesības uz to personas datu aizsardzību.
55.      Parlaments, Komisija un Padome būtībā apstrīd, ka ar pamatlietā aplūkotajiem pasākumiem šīs tiesības tiktu aizskartas. Minētie lietas dalībnieki apgalvo, ka šie pasākumi pēc būtības ir tādi, ka Hartas 7. un 8. panta pārkāpums nevar rasties, piemēram, strīdīgo kameru uzstādīšana attiecas tikai uz konkrētiem (augsta riska) kuģiem, ierakstīšana jāierobežo līdz minimumam, un tā jāattiecina tikai uz tām kuģa zonām, kurās zvejas produktus izceļ uz kuģa, apstrādā un uzglabā vai kurās var notikt izmetumi, un visi ieraksti tiek anonimizēti “cik drīz vien iespējams”.
56.      Itālijas Republika uzskata, ka, pat ņemot vērā tehniskos un juridiskos pasākumus strīdīgo kameru izmantošanas ierobežošanai, pastāv risks, kas persona var tikt identificēta. Tā apgalvo, ka tikai tam vien vajadzētu būt par pamatu tiesību uz privātumu un personas datu aizsardzību piemērošanai.
57.      Piekrītu Itālijas Republikas nostājai.
58.      Tiesību uz privātās dzīves neaizskaramību aizsardzība nav varbūtības spēle. Ikvienai personai ir unikālas īpašības, kas to
atšķir no citām personām (45). Pat ņemot vērā Komisijai noteiktos pienākumus ieviest līdzekļus, kas ļautu anonimizēt strīdīgo kameru ierakstus integrēti (46), nevar izslēgt, ka darba ņēmēji, kas strādā uz attiecīgajiem kuģiem, tiek nofilmēti ar videokamerām un var tikt identificēti. Tādējādi nofilmētā persona zaudē tiesības kontrolēt savu attēlu (47), kas
rada tās
tiesības uz datu aizsardzību.
59.      Lai arī
maz ticams, tāpat nevar izslēgt – kā paskaidro Itālijas Republika –, ka “mehāniskais lūriķis” uz šiem kuģiem var ierakstīt privātu sarunu vai privātu situāciju starp diviem zvejniekiem, kad viņi apstrādā dienas nozveju, tādējādi iejaucoties viņu privātajā dzīvē (48).
60.      Tādējādi jau tāpēc vien, ka CCTV kameras ir uzstādītas uz attiecīgajiem kuģiem, ir iespējams iejaukties Hartas 7. un 8. pantā, jo pastāv iespēja – pat ja tā ir maz ticama –, ka minēto ierakstu dēļ personas uz šiem
kuģiem var tikt identificētas. Tas, ka šis pasākums neattiecas uz visiem kuģiem (bet tikai uz kuģiem, kuri
ir garāki par 18 metriem un attiecībā uz kuriem pastāv augsts izkraušanas pienākuma neievērošanas risks), šajā ziņā neko nemaina. Attiecīgais pasākums var iejaukties uz šādiem kuģiem strādājošo personu tiesībās uz privātās dzīves neaizskaramību, un tādēļ tam jābūt pamatotam, lai tas joprojām būtu likumīgs.
61.      Tālab attiecīgie pasākumi ietilpst Hartas 7. un 8. pantā paredzētās pamattiesību aizsardzības piemērošanas jomā.
2.      Hartas 31. panta piemērojamība
62.      Hartas 31. panta 1. punktā ir nostiprinātas tiesības uz godīgiem un taisnīgiem darba apstākļiem, tostarp darba ņēmēju veselību, drošību un cieņu.
63.      Parlaments, Padome un Komisija būtībā uzsver, ka nav uzreiz skaidrs, kāpēc šajā lietā ir iejaukšanās šajās tiesībās.
64.      Atbildot Itālijas Republika paskaidro, ka darbs videonovērošanas apstākļos ir “intruzīva kontrole”, kas neatbilst Hartas 31. panta 1. punkta elementam
par “cieņu”.
65.      Manuprāt, abi šie argumenti ir pamatoti.
66.      No vienas puses, man šķiet, ka Hartas 31. panta 1. punkts, lasot to kopsakarā ar Paskaidrojumiem attiecībā uz Hartu (49), galvenokārt attiecas uz darba ņēmēju fizisko un garīgo neaizskaramību. No šāda viedokļa raugoties, ir grūti saprast, kā tiesības uz “cieņpilniem” darba apstākļiem attiecas arī uz darbību mērķtiecīgu ierakstīšanu faktiskajā darba laikā (pretstatā pārtraukumiem kuģa virtuvēs vai kabīnēs) (50). Nozarē, kurā raksturīga nozvejas samazināšanās, stingras normatīvās prasības un atalgojuma sistēma, kas bieži ir saistīta ar katrā reisā nozvejoto zivju daudzumu (51), kameru izmantošanu faktiski var uzskatīt par faktoru, kas veicina darba ņēmēju aizsardzību pret izmantošanu (un attiecīgi arī viņu cieņu). No šāda viedokļa Hartas 31. panta 1. punkta ierobežojums nepastāvētu.
67.      No otras puses, cieņa darba vietā, ko aizsargā Hartas 31. panta 1. punkts, iespējams, ir sociālo darba tiesību pamatvērtība (52). Cilvēka cieņa darbā ir pretsvars varas asimetrijai, ko raksturo iespēja pastāvīgi kontrolēt darba ņēmēju uzvedību darba vietā. Ir skaidrs, ka viens no šādas kontroles īstenošanas veidiem ir videonovērošana.
68.      Šajā ziņā ir neizbēgami, ka CCTV kameru esības izraisīta iejaukšanās tiesībās uz cieņu darba vietā pārklājas ar tiesībām uz privātās dzīves neaizskaramību un datu aizsardzību. Tas neizslēdz Hartas 31. panta 1. punkta piemērojamību pasākumiem, kas ietekmē privāto dzīvi darba vietā.
69.      Eiropas Cilvēktiesību tiesas (turpmāk tekstā – “ECT”) judikatūrā tiesības uz cieņu darbā zināmā mērā ir atzītas par vienu no Cilvēktiesību un pamatbrīvību aizsardzības konvencija (ECPAK) 8. pantā garantētajām tiesībām uz privātās dzīves neaizskaramību (53). No šāda viedokļa Itālijas Republika katrā ziņā pamatoti apgalvo, ka videokameru uzstādīšana pati par sevi ir iejaukšanās darba ņēmēja tiesībās uz darba apstākļiem, kuros tiek respektēta viņu cieņa, un tādējādi uz to jāatbild samērīgi ar leģitīmu mērķi (54).
70.      Visbeidzot un pretēji tam, ko Komisija paskaidroja tiesas sēdē, lai izlemtu, vai Hartas 31. panta 1. punkts ir vai nav iesaistīts, nav nozīmes tam, ka apstrīdētajā regulā ir konkrēti paredzēti šīs uzraudzības juridiskie un tehniskie ierobežojumi. Tāpat kā attiecībā uz iespējamo iejaukšanos Hartas 7. un 8. pantā, šie elementi Tiesas analīzē tiek ņemti vērā tikai brīdī, kad tiek izvērtēts jebkāda šo tiesību ierobežojuma samērīgums. Tomēr tie neierobežo Hartas 31. panta 1. punkta piemērošanas jomu.
71.      Tāpēc ierosinu Tiesai konstatēt, ka attiecīgie pasākumi ietilpst Hartas 31. panta 1. punkta piemērošanas jomā.
3.      Samērīgums
72.      Secinājusi, ka attiecīgie pasākumi ietilpst Hartas 7., 8. un 31. panta piemērošanas jomā, iejaucoties tajos paredzētās
tiesībās, tagad izvērtēšu šo pasākumu samērīgumu.
Leģitīms mērķis
73.      Iejaukšanos pamattiesībās var pamatot ar to, ka tai ir samērīgs leģitīms mērķis. Tādējādi pirmais jautājums, kas Tiesai būtu jāuzdod, ir par to, vai attiecīgajam
pasākumam ir mērķis, ko var atzīt par leģitīmu.
74.      Kā paskaidrots apstrīdētās regulas apsvērumos, Savienības likumdevējs ir uzskatījis, ka [KZP] sekmīgai īstenošanai kopumā, kā arī izkraušanas pienākuma efektivitātei šīs vispārējās matricas ietvaros tostarp ir nepieciešams izmantot efektīvu, iedarbīgu, modernu un pārredzamu kontroles sistēmu (55).
75.      Šajā lietā nav strīda par to, ka izkraušanas pienākums [KZP]
ietvaros un nepieciešamība nodrošināt šā pienākuma efektīvu īstenošanu ir leģitīms mērķis (56).
76.      Pat Itālijas Republika, kas ir šo tiesvedību ierosinājusī lietas dalībniece, piekrīt, ka videonovērošanas kameru uzstādīšanai uz attiecīgajiem kuģiem ir leģitīms mērķis, proti, nodrošināt izkraušanas pienākuma izpildi, lai sasniegtu [KZP]
mērķus.
77.      Attiecīgi Tiesai nav iemesla šo mērķi neatzīt par leģitīmu.
Piemērotība
78.      Piemērotības pārbaudes mērķis, izvērtējot samērīgumu, ir noskaidrot, vai attiecīgais
pasākums ir piemērots izvirzītā mērķa sasniegšanai.
79.      Šajā lietā, tāpat kā attiecībā uz pašu leģitīmo mērķi, neviena no pusēm neapstrīd REM sistēmu, tostarp CCTV kameru, izmantošanas piemērotību izkraušanas pienākuma izpildes uzlabošanai.
80.      No lietas materiāliem izriet, ka saskaņā ar Eiropas Klimata, infrastruktūras un vides izpildaģentūras ziņojumu izmetumu kontrole, kā arī katra zvejas reisa cena un detalizēta uzraudzība ir viens no galvenajiem izkraušanas pienākuma īstenošanas riskiem. Tāpēc šī aģentūra ieteica kontroles koncentrēt uz darbībām jūrā, nevis darbībām izkraušanas laikā (57).
81.      Turklāt saskaņā ar ietekmes novērtējumu tādu REM sistēmu ieviešana, kas ietver kameras, ir “pierādījusi potenciālu kā efektīvs līdzeklis, lai nodrošinātu izkraušanas pienākuma kontroli un izpildi un atturētu no nelikumīgas izmešanas” (58).
82.      Tādējādi Tiesai nav iemesla apšaubīt pienākuma uzstādīt CCTV kameras uz noteiktiem zvejas kuģiem, lai samazinātu nozvejoto, bet neizkrauto zivju apjomu, atbilstību, – acīmredzami pastāv pietiekama saikne starp šādu monitoringa sistēmu un izkraušanas pienākuma efektivitāti (59).
83.      Tātad Savienības likumdevējs varēja uzskatīt, ka pienākuma uzstādīt minētās kameras ieviešana ir piemērota izvirzītā mērķa sasniegšanai.
Nepieciešamība
84.      Itālijas Republika galvenokārt apgalvo, ka attiecīgais pasākums nav nepieciešams.
85.      Samērīguma izvērtējumā tiek
uzskatīts, ka pasākums nav nepieciešams, ja pastāv alternatīvs pasākums, kurš ir mazāk ierobežojošs (šajā lietā -
attiecībā uz trim attiecīgajām pamattiesībām), bet ar kuru joprojām var sasniegt to pašu likumdošanas mērķi.
86.      Itālijas Republika uzskata, ka pastāv mazāk ierobežojošs, bet vienlīdz efektīvs pasākums, proti, novērotāju izmantošana uz attiecīgajiem zvejas kuģiem. Šī lietas dalībniece uzskata, ka šāds pasākums, iespējams, ir vēl efektīvāks nekā CCTV kameru uzstādīšana, jo novērotājs varētu mijiedarboties ar darba ņēmējiem un novērst iespējamus izkraušanas pienākuma pārkāpumus, pirms tie notiek, savukārt videonovērošanas izmantošana var tikai uzturēt kontroli pār izcelšanas pienākumu pēc fakta. Turklāt, kā paskaidro Itālijas Republika, apstrīdētās regulas pieņemšanas laikā netika pietiekami ņemti vērā izdevumi, kas saistīti ar videonovērošanas iekārtu izmantošanu un ekspluatāciju.
87.      Principā, veicot “stingru” samērīguma izvērtēšanu
un pretēji tam, ko apgalvo Padome, Savienības likumdevējam esot pienākums pierādīt, ka nepastāv alternatīvi pasākumi, ar kuriem varētu sasniegt tos pašus rezultātus. Citiem vārdiem sakot, nevis Itālijas Republikai esot
jāatspēko Savienības likumdevēja izvēlēto līdzekļu nepieciešamība, bet gan pēdējam minētajam
jāpierāda šo līdzekļu nepieciešamība.
88.      Tādējādi Savienības likumdevējam esot jāpierāda, ka tas ir ņēmis vērā alternatīvus pasākumus un ka tas galu galā ir uzskatījis, ka ar šiem pasākumiem nav iespējams sasniegt vēlamo likumdošanas rezultātu. Ņemot vērā, ka Itālijas Republika ir izvirzījusi argumentus par labu novērotāju sistēmu, nevis REM sistēmu, tostarp CCTV kameru, izmantošanai, Savienības likumdevējam noteikti esot jāatspēko šie argumenti, lai pierādītu savas likumdošanas izvēles tiesiskumu, ja tiek apgalvots par nepamatotu iejaukšanos ar Hartu aizsargātajās tiesībās.
89.      Šajā ziņā Savienības likumdevējs, proti, šajā lietā Parlaments, Padome un Komisija, paskaidro, ka novērotāju izmantošana patiešām bija viens no līdzekļiem, kas tika ņemts vērā likumdošanas procesā, lai nodrošinātu izkraušanas pienākuma efektivitāti (60). Galu galā šīs iespējas izmantošana Savienības tiesībās pastāv kopš 2015. gada (61). Tomēr kompromisa, ko dalībvalstis pieņēma Padomē, rezultātā priekšroka tika dota pienākumam izmantot REM sistēmas, tostarp CCTV kameras (62).
90.      Lai pamatotu šo izvēli, Parlaments, Padome un Komisija atsaucas uz ietekmes novērtējumu, kurā plaši izskaidrotas novērošanas kameru priekšrocības un noraidīta novērotāju kā vienlīdz efektīva līdzekļa izmantošana izvirzītā mērķa sasniegšanai (63).
91.      Minētajā dokumentā ir norādīts, ka “iespēja pieprasīt novērotāju klātbūtni uz kuģa sākotnēji tika apsvērta, jo tā var radīt vairākus ieguvumus, tostarp veicināt izkraušanas pienākuma izpildi jūrā, proti, noteikt elastīgāku kontroles pasākumu, nevis videonovērošanas (CCTV) kameras, bez sākotnējā kapitāla izdevumiem. Tomēr šī alternatīva tika noraidīta vairāku iemeslu dēļ: i) būtu jāizmanto daudz lielāks skaits novērotāju rotējošās maiņās, lai nodrošinātu 24 stundu aptvērumu; ii) maziem zvejas kuģiem nebūtu pietiekamas iespējas uzņemt novērotājus, jo īpaši garos reisos; iii) izmaksas, kas rodas, izmantojot novērotājus uz daudziem zvejas kuģiem, būtu nesamērīgas salīdzinājumā ar rezultātiem, ko varētu sasniegt (piemēram, vajadzība pēc diviem novērotājiem, kas veic uzraudzību visā zvejas darbību laikā, var izmaksāt vairāk nekā 2000 EUR dienā [..]; vidējās izmaksas 5000 EUR par vienu novērotāju, kas rodas saistībā ar NAFO novērotāju programmu), un iv) atzīstot, ka izmaksas, kas rodas, izmantojot novērotājus, ir ekonomiski pamatotas tikai kuģiem, attiecībā uz kuriem tiek uzskatīts, ka tiem ir augsts neatbilstības risks, šāds risinājums radītu nesamērīgu kontroles trūkumu uz citiem kuģiem, ko būtu grūti pamatot” (64).
92.      Turklāt Parlaments paskaidro, ka REM sistēmu, tostarp CCTV kameru, pastāvīgo un sistemātisko raksturu nevar salīdzināt ar novērotāju klātbūtni uz kuģa, jo novērotāji nevar nodrošināt pastāvīgu modrību attiecībā uz visiem minētā
kuģa aspektiem (65).
93.      Tomēr šajā ziņā Itālijas Republika būtībā paskaidro, ka CCTV kameru uzstādīšana rada sistēmisku pakļautības videoierakstīšanai risku un tādējādi attiecībā uz Hartas 7., 8. un 31. pantu tas ir intruzīvāks pasākums nekā ad hoc vai konkrēta laika ieraksti.
94.      Lai gan tas tā varētu būt, kā paskaidroja Parlaments, Padome un Komisija, ja attiecīgo CCTV kameru darbība būtu jāierobežo tikai līdz noteiktiem dienas laikiem, nevēlamo ūdens resursu, tostarp zivju, izmešana vienkārši notiktu laikā, kad attiecīgās kameras ir izslēgtas. Tādējādi ad hoc ierakstus, pat ja tie ir mazāk intruzīvi, nevar uzskatīt par vienlīdz efektīvu alternatīvu.
95.      Ņemot vērā iepriekš izklāstītos paskaidrojumus, uzskatu, ka no lietas materiāliem, Tiesai iesniegtajiem dokumentiem un lietas dalībnieku paskaidrojumiem skaidri izriet, ka Savienības likumdevējs, pirmkārt, ir apsvēris dažādus līdzekļus, kas ļauj sasniegt tā izvirzīto likumdošanas mērķi, un, otrkārt, ir līdzsvarojis to efektivitāti attiecībā pret izvirzīto mērķi, taču galu galā ir noraidījis šos alternatīvos līdzekļus kā mazāk piemērotus, lai sasniegtu ar pasākumu izvirzīto mērķi.
96.      Tāpēc, manuprāt, Savienības likumdevējs ir sniedzis pietiekamus argumentus, lai pierādītu, ka novērotāju izmantošana nav vienlīdz efektīvs līdzeklis izkraušanas pienākuma kontrolei.
Par izsvēršanu
97.      Trešajā samērīguma izvērtēšanas
līmenī, ko bieži dēvē par “samērīgumu šaurā nozīmē” vai vienkārši “izsvēršanu”, Savienības likumdevējam jāpierāda, ka attiecīgo pasākumu radītās negatīvās sekas nav nesamērīgas ar ieguvumiem, kurus iecerēts sasniegt ar tiesību aktiem. Citiem vārdiem sakot, attiecībā uz šo kritēriju Tiesai ir jāizvērtē, vai pasākums, kas ir izrādījies nepieciešams konkrēta leģitīma mērķa sasniegšanai, tomēr ir nelikumīgs tādēļ, ka “izmaksas” izvēlētā mērķa sasniegšanai ir pārāk lielas (66).
98.      Ja leģislatīva pasākuma spēkā esamības apstrīdēšana attiecas uz iejaukšanos ar Hartu aizsargātajās tiesībās, kas, kā paskaidroju iepriekš, prasa stingru pārbaudi Tiesā, šī pasākuma pārbaude, veicot izsvēršanu, ir nepieciešama pat tad, ja nav citas mazāk ierobežojošas alternatīvas (67).
99.      Lai veiktu šo izsvēršanu, Tiesai it īpaši ir jāņem vērā, pirmkārt, iejaukšanās attiecīgajās pamattiesībās smagums un, otrkārt, mērķa, ko ar pasākumu ir paredzēts sasniegt, nozīmīgums (68).
100. Tādējādi šajā lietā samērīguma izvērtējums
ir skala, pēc kuras izsver, no vienas puses, attiecīgā pasākuma negatīvo ietekmi uz attiecīgajām pamattiesībām un, no otras puses, no tā izrietošās priekšrocības izkraušanas pienākuma efektīvai kontrolei.
101. Šajā ziņā Parlaments, Padome
un Komisija ir pareizi
uzsvēruši, ka, novērtējot attiecīgā pasākuma samērīgumu, jāņem vērā visa tā koncepcija. Tādējādi ir nozīme ne tikai tam, ka Savienības likumdevējs ir izvēlējies izmantot REM sistēmas, tostarp CCTV kameras, bet arī tam, ka tas ir paredzējis to izmantošanu tādā veidā, kas samazina iejaukšanās attiecīgajās ar Hartu aizsargātajās tiesībās līmeni (69).
102. Attiecībā uz izsvēršanas pirmo daļu, kas attiecas uz attiecīgo pasākumu radītajām negatīvajām sekām, Parlaments, Padome un Komisija uzsver vairākus pasākumus, kuru mērķis ir mazināt iejaukšanos ar Hartas 7., 8. pantu un 31. panta 1. punktu aizsargātajās tiesībās.
103. Pirmkārt, šie lietas dalībnieki norāda, ka pienākums uzstādīt CCTV kameras attiecas tikai uz zvejas kuģiem, kuru lielākais garums ir 18 metri vai vairāk, un arī tad tikai tiem kuģiem, uz kuriem attiecas šis režīms un kuriem ir augsts izkraušanas pienākuma neievērošanas risks (70).
104. Otrkārt, tie norāda, ka minētās kameras ir jāuzstāda tā, lai tās filmētu tikai tos zvejas rīkus un kuģa daļas, kurās notiek zvejas produktu pacelšana uz kuģa, apstrāde un uzglabāšana, un zonas, kurās var notikt izmešana (71). Tiesas sēdē Padome arī paskaidroja, ka (tiesību akta tekstā) nebija iespējams paredzēt lielāku precizitāti attiecībā uz šo kameru uzstādīšanas vietu, jo precīza vieta, kur šīs darbības tiek veiktas, atšķiras atkarībā no kuģa.
105. Treškārt, trīs
iestādes uzsver, ka tikai attiecīgā zvejas kuģa kapteinis un karoga un piekrastes dalībvalstu kompetentās iestādes, kas atbild par zvejas kontroli, var piekļūt šo kameru ierakstiem un ka šai piekļuvei jānotiek, ievērojot datu aizsardzības noteikumus.
106. Ceturtkārt, ir paredzēts ieviest papildu noteikumus par REM sistēmu datu glabāšanu, apmaiņu un piekļuvi tiem (72).
107. Piektkārt, minētās iestādes uzsver, ka apstrīdētajā regulā Komisijai ir noteikts pienākums paredzēt un kompetentajām iestādēm īstenot pasākumus, kuru rezultātā jebkura identificējama persona CCTV kameras savāktajos attēlos tiek anonimizēta, “cik drīz vien iespējams” (73). Tātad principā nepastāv nekāds datu glabāšanas termiņš, kas ļautu identificēt personas (74).
108. No iepriekš minētā izriet, ka Savienības likumdevējs ir vēlējies ieviest pasākumus, kuru mērķis ir līdz minimumam samazināt CCTV kameru uzstādīšanas izraisīto iejaukšanos attiecīgajās pamattiesībās.
109. Tāpēc mūsu metaforiskajā skalā, kurā tiek izsvērtas šo pasākumu radītās negatīvās sekas un ieguvumi, svars uz negatīvo daļu ir mazāks.
110. Attiecībā uz šīs izsvēršanas priekšrocībām minētās iestādes, pirmkārt, atgādina, ka Savienības likumdevēja ieviestā sistēma ir vērsta uz izkraušanas pienākuma kontroli, nevis uz atsevišķu personu identificēšanu vai kontroli.
111. Otrkārt, attiecīgie pasākumi esot ieviesti pēc daudzu gadu ilgas zivju krājumu vērtības samazināšanās apstākļos, kad citi pasākumi, tostarp iespēja izmantot novērotājus, nav spējuši nodrošināt Savienības zvejas resursu ilgtspējīgu izmantošanu.
112. Treškārt, kas ir vissvarīgāk, šai sistēmai ir atzīts un svarīgs mērķis, proti, nodrošināt tādu ūdeņu dzīvo resursu, tostarp zivju, izmantošanu, kas nodrošina ilgtspējīgus ekonomiskos, vides un sociālos apstākļus. Šajā ziņā Komisija tiesas sēdē paskaidroja, ka, lai noteiktu līdzekļus un noteikumus, saskaņā ar kuriem zvejas flote veic zvejas darbības, ir būtiski iegūt pareizu nozvejoto zivju daudzumu (75). Šo līdzekļu un noteikumu, tostarp nozvejas kvotu, nepareiza noteikšana var izraisīt pārzveju un galu galā atsevišķu zivju sugu izzušanu.
113. Pretēji tam, ko apgalvo Itālijas Republika, uzskatu, ka likumdošanas mērķim, ko Savienības likumdevējs ir vēlējies sasniegt, efektīvi kontrolējot izkraušanas pienākumu, ir liela nozīme ne tikai attiecībā uz Savienības zivsaimniecības politiku, bet arī šīs politikas un citu Savienības politiku ekonomiskajiem, sociālajiem un vidiskajiem mērķiem.
114. Tāpēc ieguvums, ko gūst no REM sistēmu, tostarp CCTV kameru, ieviešanas, ir nozīmīgs
un būtiski ietekmē mūsu metaforiskās skalas pozitīvo pusi.
115. Ņemot vērā iepriekš izklāstīto, iejaukšanās ar Hartas 7., 8. un 31. pantu aizsargātajās tiesībās, izmantojot REM sistēmas, ko paredz, bet vienlaikus arī ierobežo attiecīgais
pasākums, nav nesamērīga salīdzinājumā ar ieguvumu, ko ir paredzēts sasniegt ar apstrīdēto regulu.
116. Iepriekš minēto iemeslu dēļ uzskatu, ka Savienības likumdevējs ir izpildījis Hartas 52. panta 1. punktu, pareizi līdzsvarojot apstrīdētās regulas mērķi un tā spēju ierobežot Hartas 7., 8. un 31. pantu.
117. No tā izriet, ka uzskatu, ka Tiesai būtu jānoraida Itālijas Republikas pirmais pamats.
IV.    Secinājumi
118. Ierosinu Tiesai noraidīt Itālijas Republikas pirmo pamatu.
1      Oriģinālvaloda – angļu.
2      Saskaņā ar 2013. gadā veiktu aplēsi Savienības zivsaimniecības katru gadu izmeta 1,7 miljonus tonnu zivju un citu jūras dzīvnieku. Skat. ClientEarth u.c., “Joint NGO priorities on the revision of the EU Fisheries Control System” (2018. gada oktobris), pieejams vietnē https://awsassets.panda.org/downloads/joint_ngo_position_paper_on_the_revision_of_the_eu_fisheries_control_system___october_2018.pdf.
3      Skat. Eiropas Parlamenta bibliotēka, “Discarding fish under the Common Fisheries Policy: Towards an end to mandated waste”, bibliotēkas informatīvs paziņojums,
2013. gada 13. maijs, 130436REV1, 2. lpp., kurā paskaidrots, ka “lielākā daļa zivju, it īpaši veselās zivis, parasti ir mirušas vai mirstošas, kad tās izmet atpakaļ jūrā. Vēžveidīgajiem vai gliemjiem, vēžveidīgajiem un adatādaiņiem, kā arī noteiktām haizivju vai plekstveidīgo zivju sugām var būt lielākas izredzes tikt izmestām, vēl esot dzīvām, taču ir ļoti grūti novērtēt to faktisko izdzīvošanu ilgtermiņā. Tas tieši ietekmē attiecīgos krājumus.”
4      Eiropas Parlamenta un Padomes Regula (2013. gada 11. decembris) par kopējo zivsaimniecības politiku un ar ko groza Padomes Regulas (EK) Nr. 1954/2003 un (EK) Nr. 1224/2009 un atceļ Padomes Regulas (EK) Nr. 2371/2002 un (EK) Nr. 639/2004 un Padomes Lēmumu 2004/585/EK (OV 2013, L 354, 22. lpp.; turpmāk tekstā – “KZP regula”).
5      KZP regulas 15. panta 1. punkts, ar ko ievieš izkraušanas pienākumu, ir formulēts šādi: “Visas to sugu nozvejas, uz kurām attiecas nozvejas limiti, un Vidusjūrā – arī to sugu nozvejas, uz kurām attiecas minimālais izmērs, [..] tiek paceltas un paturētas uz zvejas kuģiem, reģistrētas, izkrautas un attiecīgā gadījumā atskaitītas no kvotas [..]”.
6      Saskaņā ar mutiskajiem pierādījumiem, ko sniedzis Samuel Stone, Apvienotās Karalistes Jūras resursu saglabāšanas biedrības Zivsaimniecības un akvakultūras nodaļas vadītājs, Apvienotās Karalistes Lordu palātas īpašajai komitejai Eiropas Savienības jautājumos (2018. gada 5. decembris); pieejami vietnē https://data.parliament.uk/writtenevidence/committeeevidence.svc/evidencedocument/eu‑energy‑and‑environment‑subcommittee/implementation‑and‑enforcement‑of‑the‑eu‑landing‑obligation/oral/93810.html.
7      Eiropas Parlamenta un Padomes Regula (ES) 2023/2842 (2023. gada 22. novembris), ar ko groza Padomes Regulu (EK) Nr. 1224/2009 un attiecībā uz zivsaimniecības kontroli groza Padomes Regulas (EK) Nr. 1967/2006 un (EK) Nr. 1005/2008 un Eiropas Parlamenta un Padomes Regulas (ES) 2016/1139, (ES) 2017/2403 un (ES) 2019/473 (OV L 2023/2842).
8      Skat. KZP regulas 2. panta 1. punktu, kurā uzskaitīti KZP mērķi.
9      Skat. Īpašo ziņojumu Nr. 7/2007 par kontroles, pārbaudes un sankciju sistēmām saistībā ar noteikumiem par Kopienas zivsaimniecības resursu saglabāšanu, kam pievienotas Komisijas atbildes (OV 2007, C 317, 1. lpp.). Revīzijas palātas ziņojumā pārbaudītā sistēma bija paredzēta Padomes Regulā (EEK) Nr. 2241/87
(1987. gada 23. jūlijs), ar ko nosaka konkrētus kontroles pasākumus attiecībā uz zvejas darbībām (OV 1987, L 207, 1. lpp.) un tajā
tika secināts, ka i) nozvejas dati nav ne pilnīgi, ne ticami, jo faktiskie nozvejas līmeņi nav zināmi, tāpēc nav iespējams pienācīgi piemērot
kopējo pieļaujamo nozveju un kvotu limitus; ii) ieviestās pārbaudes sistēmas nav sniegušas pārliecību, ka pārkāpumi tiek faktiski atklāti un novērsti; iii) procedūras, kas ieviestas, lai novērstu paziņotos pārkāpumus, nav ļāvušas veikt turpmākus pasākumus un piemērot (atturošas) sankcijas, un iv) pārmērīga zvejas kapacitāte ir kaitējusi zivsaimniecības nozares rentabilitātei ‑tas pieļaujamās nozvejas samazināšanas kontekstā ir mudinājis neievērot zvejas ierobežojumus.
10      Padomes Regula (2009. gada 20. novembris), ar ko izveido Kopienas kontroles sistēmu, lai nodrošinātu atbilstību kopējās zivsaimniecības politikas noteikumiem, un groza Regulas (EK) Nr. 847/96, (EK) Nr. 2371/2002, (EK) Nr. 811/2004, (EK) Nr. 768/2005, (EK) Nr. 2115/2005, (EK) Nr. 2166/2005, (EK) Nr. 388/2006, (EK) Nr. 509/2007, (EK) Nr. 676/2007, (EK) Nr. 1098/2007, (EK) Nr. 1300/2008 un (EK) Nr. 1342/2008, un atceļ Regulas (EEK) Nr. 2847/93, (EK) Nr. 1627/94 un (EK) Nr. 1966/2006 (OV 2009, L 343, 1. lpp.).
11      Šajā ziņā skat. Eiropas Revīzijas palāta, “ES zivsaimniecības kontrole: jādara vairāk”, Īpašais ziņojums Nr. 08/2017 (turpmāk tekstā – “Īpašais ziņojums Nr. 08/2017”), 3. punkts; pieejams vietnē https://www.eca.europa.eu/Lists/ECADocuments/SR17_8/SR_FISHERIES_CONTROL_LV.pdf.
12      Eiropas Parlamenta un Padomes Regula (ES) 2015/812 (2015. gada 20. maijs), ar ko groza Padomes Regulas (EK) Nr. 850/98, (EK) Nr. 2187/2005, (EK) Nr. 1967/2006, (EK) Nr. 1098/2007, (EK) Nr. 254/2002, (EK) Nr. 2347/2002 un (EK) Nr. 1224/2009 un Eiropas Parlamenta un Padomes Regulas (ES) Nr. 1379/2013 un (ES) Nr. 1380/2013 attiecībā uz izkraušanas pienākumu un atceļ Padomes Regulu (EK) Nr. 1434/98 (OV 2015, L 133, 1. lpp.).
13      Īpašais ziņojums Nr. 08/2017, 95. punkts.
14      Īpašais ziņojums Nr. 08/2017, 99. punkts.
15      Skat. Eiropas Parlamenta 2016. gada 25. oktobra rezolūciju “Zivsaimniecības kontroles pasākumu vienādošana Eiropā” (2015/2093(INI))
(OV 2018, C 215, 143. lpp.), H apsvērumu (par datu neatbilstību) un 33. punktu (kurā paskaidrots, ka “ir nepieciešama kvalitatīvu datu vākšana, pārvaldība un izmantošana attiecībā uz izkraušanas pienākumu, lai kontrolētu un novērtētu tā efektīvu īstenošanu, un nodrošinātu, ka datu vākšana atbilst prasībām, kas izriet no pārskatītās KZP”). Skat. arī rezolūcijas 66. punktu, kurā “uzsver elektronisko tehnoloģiju (elektroniskās ziņošanas un elektroniskās uzraudzības sistēmu) nozīmi, jo tās varētu būt rentabls veids, kā paplašināt novērošanas darbības jūrā”.
16      Skat. Komisijas ziņojumu Eiropas Parlamentam un Padomei  ‑ Regulas (EK) Nr. 1224/2009, ar ko izveido Savienības kontroles sistēmu, lai nodrošinātu atbilstību kopējās zivsaimniecības politikas noteikumiem, īstenošana un novērtēšana, kā noteikts saskaņā ar 118. pantu  ‑ REFIT  ‑ Zivsaimniecības regulas ietekmes novērtējums (COM(2017)192 final), kurā Komisija secināja, ka (tobrīd piemērojamā) sistēma “pilnībā neatbilst mērķim” un ka ieinteresētās personas uzskata par nepieciešamu “labāk pielāgot kontroles sistēmu jaunajai KZP, it
īpaši pievēršot uzmanību izkraušanas pienākumam”.
17      Priekšlikums Eiropas Parlamenta un Padomes regulai, ar ko groza Padomes Regulu (EK) Nr. 1224/2009 un attiecībā uz zivsaimniecības kontroli groza Padomes Regulas (EK) Nr. 768/2005, (EK) Nr. 1967/2006, (EK) Nr. 1005/2008 un Eiropas Parlamenta un Padomes Regulu (ES) 2016/1139 (COM(2018) 368 final; turpmāk tekstā – “priekšlikums”).
18      Skat. Komisijas dienestu darba dokumentu - Ietekmes novērtējums – pievienots [Priekšlikumam] (SWD(2018) 279 final; turpmāk tekstā – “Ietekmes novērtējums”).
19      Skat. Ietekmes novērtējumu, 9. un 15. lpp., un priekšlikumu, 3. lpp.
20      Skat. Zivsaimniecības kontroles regulas, kas aizstāta ar apstrīdēto regulu, 13. panta 1. punktu.
21      Pilnības labad jāpiebilst, ka ar aizstātā 13. panta 4. un 5. punktu dalībvalstis ir pilnvarotas iepriekš minētos pasākumus attiecināt arī uz kuģiem, kuru garums ir mazāks par 18 metriem, vai veicināt to, ka šādus pasākumus brīvprātīgi izmanto kuģi, uz kuriem neattiecas pienākums izmantot REM sistēmas, un ka 6. punkts ļauj, bet neuzliek dalībvalstīm pienākumu paredzēt REM sistēmas izmantošanu, lai uzraudzītu atbilstību citiem KZP noteikumiem. Tomēr šiem elementiem nav nozīmes šīs lietas izspriešanā.
22      Otrajā pamatā Itālijas Republika apgalvo, ka ar Zivsaimniecības kontroles regulas 90. pantu, kas ieviests ar apstrīdētās regulas 1. panta 75. punktu, ir pārkāpts LES 3. panta 3. punkts, LESD 101. un 120. pants, un 27. protokols par iekšējo tirgu un konkurenci. Būtībā šī lietas dalībniece uzskata, ka dalībvalstīm piešķirtā rīcības brīvība, kas izriet no grozījumiem, kuri ieviesti ar apstrīdētās regulas 1. panta 75. punktu, lemjot par to, kas ir “smags pārkāpums”, radītu iekšējā tirgus izkropļojumus, ņemot vērā, ka valsts iestādes dotu priekšroku saviem kuģiem.
23      Detalizētāk par to skat. šo secinājumu 15. punktu.
24      Tiesas sēdē Komisija paskaidroja, ka, lai gan šī garuma kuģi veido tikai 6,8 % no kopējā Savienības zvejas kuģu skaita, tie nodrošina 70 % no kopējās nozvejas Eiropas Savienībā.
25      Pirmā pamata nosaukumā Itālijas Republika norāda arī uz Hartas 52. panta 2., 3. un 4. punkta un ECPAK 18. panta pārkāpumu. Tāpat tā prasības pieteikuma beigās, šķiet, uzskata, ka attiecīgais pasākums nepamatoti apdraud komercnoslēpuma aizsardzību. Taču ne rakstveida apsvērumos, ne tiesas sēdē Itālijas Republika nav paskaidrojusi, kā tieši šie noteikumi tiktu apšaubīti ar apstrīdētās regulas 1. panta 10. punktu. Tāpēc uzskatu, ka tās prasība ir jānoraida kā nepieņemama, ciktāl tā attiecas uz šiem elementiem, jo nav izpildītas skaidrības un precizitātes prasības, kas izriet no Tiesas Reglamenta 120. panta c) punkta. Šajā ziņā skat. spriedumu, 2012. gada 15. novembris, Komisija/Portugāle (C‑34/11, EU:C:2012:712, 44. punkts un tajā minētā judikatūra).
26      Šajā ziņā prasītāja atsaucas uz 2022. gada 22. novembra spriedumu Luxembourg Business Registers (C‑37/20 un C‑601/20, EU:C:2022:912, 66. punkts), kurā Tiesa uzskatīja, ka tai jāizvērtē, “vai iejaukšanās Hartas 7. un 8. pantā garantētajās tiesībās, kas izriet no šādas piekļuves, ir ierobežota ar strikti nepieciešamo”.
27      Spriedums, 2019. gada 30. aprīlis, Itālija/Padome (Vidusjūras zobenzivs zvejas kvota) (C‑611/17, EU:C:2019:332, 56. punkts).
28      Tiesai ir bijusi iespēja apstiprināt šo plašo (likumdošanas) rīcības brīvību, it īpaši tādās jomās kā kopējā lauksaimniecības politika (skat., piemēram, spriedumu, 2006. gada 7. septembris, Spānija/Padome (C‑310/04, EU:C:2006:521, 96. punkts un tajā minētā judikatūra), iekšējais tirgus (skat., piemēram, spriedumu, 2020. gada 8. decembris, Polija/Parlaments un Padome (C‑626/18, EU:C:2020:1000, 95.–97. punkts un tajos minētā judikatūra) vai kopējā transporta politika (spriedums, 2024. gada 4. oktobris, Lietuva u.c./Parlaments un Padome (Mobilitātes pakotne) (no C‑541/20 līdz C‑555/20, EU:C:2024:818, 247. punkts un tajā minētā judikatūra).
29      Spriedums, 2019. gada 30. aprīlis, Itālija/Padome (Vidusjūras zobenzivs zvejas kvota) (C‑611/17, EU:C:2019:332, 56. punkts).
30      Skat. ex multis spriedumu, 2019. gada 30. aprīlis, Itālija/Padome (Vidusjūras zobenzivs zvejas kvota) (C‑611/17, EU:C:2019:332, 55. punkts un tajā minētā judikatūra).
31      Skat. spriedumu, 1989. gada 11. jūlijs, Schräder HS Kraftfutter (265/87, EU:C:1989:303, 22. punkts), kurā šis princips pirmo reizi tika skaidri pausts kopējās lauksaimniecības politikas jomā un kurš pēc tam vairākkārt tika atkārtots (mans izcēlums); skat. ex multis spriedumus, 1990. gada 13. novembris, Fedesa u.c. (C‑331/88, EU:C:1990:391, 14. punkts) (kopējās lauksaimniecības politikas jomā), un nesen – 2019. gada 30. aprīlis, Itālija/Padome (Vidusjūras zobenzivs zvejas kvota) (C‑611/17, EU:C:2019:332, 27. punkts un tajā minētā judikatūra) (KZP jomā).
32      Skat. spriedumu, 2001. gada 12. jūlijs, Jippes u.c. (C‑189/01, EU:C:2001:420, 83. punkts), kurā Tiesa pirmo reizi kopējās lauksaimniecības politikas jomā pievienoja šo elementu, lai izskaidrotu savas pārbaudes tiesā pilnvaru ierobežošanu. Šī nostāja pēc tam tika atkārtota lietās, kas attiecas uz dažādām Savienības likumdošanas darbības jomām, piemēram, iekšējo tirgu (skat. spriedumu, 2020. gada 8. decembris, Polija/Parlaments un Padome (C‑626/18, EU:C:2020:1000, 95. punkts un tajā minētā judikatūra) vai kopējo transporta politiku (skat. spriedumu, 2024. gada 4. oktobris, Lietuva u.c./Parlaments un Padome (Mobilitātes pakotne), no C‑541/20 līdz C‑555/20, EU:C:2024:818, 242. punkts un tajā minētā judikatūra).
33      Šajā ziņā skat. spriedumu, 2019. gada 30. aprīlis, Itālija/Padome (Vidusjūras zobenzivs zvejas kvota) (C‑611/17, EU:C:2019:332, 56. punkts).
34      Spriedums, 2024. gada 4. oktobris, Lietuva u.c./Parlaments un Padome (Mobilitātes pakotne) (no C‑541/20 līdz C‑555/20, EU:C:2024:818, 243. punkts un tajā minētā judikatūra).
35      Skat., piemēram, spriedumus, 2020. gada 8. decembris, Polija/Parlaments un Padome  (C‑626/18, EU:C:2020:1000, 98. punkts un tajā minētā judikatūra), un 2024. gada 4. oktobris, Lietuva u.c./Parlaments un Padome (Mobilitātes pakotne)  (no C‑541/20 līdz C‑555/20, EU:C:2024:818, 243. punkts un tajā minētā judikatūra).
36      Šajā ziņā skat. spriedumu, 2024. gada 4. oktobris, Lietuva u.c./Parlaments un Padome (Mobilitātes pakotne)  (no C‑541/20 līdz C‑555/20, EU:C:2024:818, 218. un 244. punkts un tajos minētā judikatūra).
37      Šajā ziņā skat. Emiliou, N., The principle of proportionality in European law: a comparative study, Kluwer Law International, Hāga, 1996, 172. lpp., kurš apgalvo, ka “apdraudējums pamattiesībām vai brīvībām pamatos attiecīgās darbības samērīguma stingrāku kontroles līmeni”.
38      Šajā ziņā skat. ģenerāladvokāta N. Emiliu [N. Emiliou] secinājumus lietā Nordic Info (C‑128/22, EU:C:2023:645, 120. punkts), kuros viņš uzsver, ka kopumā, lai gan ne vienmēr, Tiesa judikatūrā brīvas pārvietošanās jomā veic tikai attiecīgā pasākuma piemērotības un nepieciešamības novērtējumu, savukārt attiecībā uz pamattiesību novērtējumu Tiesa parasti veic arī pasākuma samērīguma “stricto sensu” novērtējumu.
39      Jānorāda, ka judikatūru var interpretēt kā tādu, ar kuru attiecībā uz Hartā aizsargātajām pamattiesībām tiek ieviesta hierarhija to nozīmīguma un iejaukšanās potenciāla ziņā, un ka tikai “svarīgāku” tiesību ierobežošana prasa stingru Tiesas kontroli (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2025. gada 18. decembris, Slagelse Almennyttige Boligselskab, Afdeling Schackenborgvænge (C‑417/23, EU:C:2025:1017, 171. punkts un tajā minētā judikatūra), kurā Tiesa skaidro, ka iestādēm ir plaša rīcības brīvība “tomēr, jo attiecīgās tiesības ir svarīgākas, lai nodrošinātu, ka attiecīgais indivīds var efektīvi izmantot viņam atzītās pamattiesības vai “ļoti privātā” rakstura tiesības, jo vairāk ierobežota ir šīm iestādēm šādi atzītā rīcības brīvība”. Tā kā šajā lietā nav jāpauž nostāja jautājumā par hierarhijas esamību starp pamattiesībām, pietiek norādīt, ka Tiesa jau ir apstiprinājusi, ka pārbaude tiesā par iespējamu iejaukšanos tiesībās uz privātās dzīves neaizskaramību un datu aizsardzību prasa augstas intensitātes pārbaudi.
40      Šajā ziņā skat. spriedumu, 2014. gada 8. aprīlis, Digital Rights Ireland u.c. (C‑293/12 un C‑594/12, EU:C:2014:238) un it īpaši tā 48. punktu, kurā Tiesa nosprieda, ka, “ņemot vērā, pirmkārt, nozīmīgo lomu, kas personas datu aizsardzībai ir attiecībā uz pamattiesībām uz privātās dzīves neaizskaramību, un, otrkārt, ar Direktīvu 2006/24 radītās iejaukšanās šajās tiesībās apjomu un būtiskumu, Savienības likumdevēja novērtējuma brīvība ir ierobežota un tādējādi jāveic stingra pārbaude”.
41      Spriedums, 2022. gada 22. novembris (C‑37/20 un C‑601/20, EU:C:2022:912).
42      Manuprāt, tieši tas, ka pastāv iejaukšanās (noteiktās) pamattiesībās, nevis šīs iejaukšanās smagums, ir tas, kas
izraisa augstas intensitātes pārbaudi Tiesā. Tomēr 2014. gada 8. aprīļa sprieduma Digital Rights Ireland u.c.(C‑293/12 un C‑594/12, EU:C:2014:238) 48. punktā, kas citēts šo secinājumu 40. zemsvītras piezīmē, ietvertais apgalvojums varētu likt secināt, ka augstas intensitātes pārbaude ir nepieciešama tikai tad, ja tiek nopietni aizskartas attiecīgās tiesības (šajā gadījumā – tiesības uz privātās dzīves neaizskaramību). Tomēr, manuprāt, tam, ka iejaukšanās nav nopietna, varētu būt nozīme, lai secinātu leģislatīva pasākuma samērīgumu šaurā nozīmē (trešais līmenis), bet tam nav nozīmes, kad Tiesa lemj, vai palikt pirmajā samērīguma novērtējuma līmenī, proti, kad tā pārbauda, vai attiecīgais pasākums ir acīmredzami nepiemērots. Tas, manuprāt, skaidri izriet no veida, kādā Tiesa veica samērīguma izvērtējumu
2024. gada 21. marta spriedumā Landeshauptstadt Wiesbaden (C‑61/22, EU:C:2024:251, it īpaši 106.–124. punkts) un 2025. gada 18. decembra spriedumā Slagelse Almennyttige Boligselskab, Afdeling Schackenborgvænge (C‑417/23, EU:C:2025:1017, 168. punkts un tajā minētā judikatūra).
43      Šī prasība par saiknes esamību starp pamattiesību iespējamo ierobežojumu un attiecīgā pasākuma sekām nav unikāla Savienības tiesībās. Pēc analoģijas skat. Amerikas Savienoto Valstu Augstākās tiesas spriedumu Arcara pret Cloud Books, Inc., 478 U.S. 697 (1986), 705. lpp. (kurā konstatēts, ka nav pietiekamas saiknes starp Pirmā grozījuma apstrīdējumu, kura dēļ ASV tiesām būtu jāveic augstas intensitātes pārbaude, un grāmatveikala slēgšanu, pamatojoties uz to, ka tajā ir notikusi prostitūcija).
44      Lai gan Itālijas Republika precizē, ka attiecīgais pasākums ir “acīmredzami” nesamērīgs, tā arī paskaidro, ka tā neuzskata, ka šajā lietā būtu jāpiemēro šāds zemāks standarts.
45      Attiecībā uz tiesību uz privāto un ģimenes dzīvi piemērojamību darbā skat. ECT spriedumu, 2019. gada 17. oktobris, López Ribalda u.c.  pret Spāniju, CE:ECHR:2019:1017JUD000187413, 89. punkts un tajā minētā judikatūra (kurā minēts, ka “personas attēls ir viena no galvenajām tās personības īpašībām, jo tas atklāj šīs personas unikālās īpašības un atšķir to no citām personām”).
46      Šajā ziņā skat. apstrīdētās regulas 106. apsvērumu, kurā paskaidrots, ka šādi izveidotā sistēma atbilst integrētas privātuma aizsardzības un privātuma aizsardzības pēc noklusējuma principiem.
47      Skat. ECT spriedumu, 2019. gada 17. oktobris28. novembris, López Ribalda u.c. pret Spāniju, CE:ECHR:2019:1017JUD000187413, 89. punkts un tajā minētā judikatūra (kurā paskaidrots, ka “ikvienas personas tiesības uz sava attēla aizsardzību tādējādi ir viens no būtiskajiem personiskās attīstības elementiem un paredz tiesības kontrolēt šī attēla izmantošanu. Lai gan vairumā gadījumu tiesības kontrolēt šādu izmantošanu ietver iespēju personai nepiekrist sava attēla publicēšanai, tās attiecas arī uz personas tiesībām iebilst pret attēla ierakstīšanu, saglabāšanu un reproducēšanu, ko veic cita persona”).
48      Patiesi, lai gan apstrīdētās regulas 24. apsvērumā ir uzsvērts, ka “iespēja identificēt atsevišķas personas ierakstītajā videomateriālā būtu pēc iespējas jāierobežo, un vajadzības gadījumā dati būtu jāanonimizē”, šie divi elementi paši par sevi norāda, ka joprojām pastāv iespēja identificēt personas uz attiecīgajiem zvejas kuģiem. Skat. arī Dānijas Pārtikas, lauksaimniecības un zivsaimniecības ministrija, Dānijas Zivsaimniecības aģentūra, Electronic monitoring in the Danish Kattegat (3AS) Nephrops fishery (2023. gada oktobris; turpmāk tekstā – “Dānijas Zivsaimniecības aģentūras ziņojums”), 24. lpp., kuru Komisija pievienoja savam iestāšanās lietā rakstam un kurā šī aģentūra paskaidro, ka “nevar izvairīties no tā, ka zvejnieki nonāk kameru redzamības zonā, piemēram, ja viņi nozvejas apstrādes laikā noliecas pār šķirošanas zonu”.
49      OV 2007, C 303, 17. lpp.
50      Saskaņā ar Paskaidrojumiem attiecībā uz Hartu šā elementa “pamatā ir” pārskatītās Eiropas Sociālās hartas (ETS Nr. 163) 26. pants. Tajā ir norādīts, ka, “lai nodrošinātu efektīvu strādājošo tiesību uz savas cieņas aizsardzību darbā izmantošanu, Līgumslēdzējas puses, konsultējoties ar darba devēju un strādājošo organizācijām, apņemas: 1. veicināt informācijas iegūšanu un aizsardzību pret seksuālo izmantošanu darba vietā vai attiecībā uz darbu un pieņemt attiecīgus mērus, lai aizsargātu strādājošos no šāda veida uzvedības; [un] 2. veicināt informācijas iegūšanu un aizsardzību pret atkārtotiem nopēlumiem vai atklāti negatīvas uzbrukuma rīcības, kas vērsta pret individuāliem strādājošajiem, un pieņemt attiecīgos mērus, lai aizsargātu strādājošos no šāda veida uzvedības.” Ir grūti saprast, kā šī tiesību norma, ja to interpretē labticīgi un atbilstoši tās parastajai nozīmei, kā tas ir prasīts Vīnes Konvencijas par starptautisko līgumu tiesībām (United Nations Treaty Series, 1155. sēj., 331. lpp.) 31. panta 1. punktā, attiecas uz tāda veida apstākļiem, kādi tiek aplūkoti šajā lietā. Šajā ziņā skat. arī Jarass, D., “Article 31”, no: Jarass, D., Charta der Grundrechte
der Europäischen Union_: C. H. Beck, Minhene,
2021, 8. lpp., ar atsauci uz citiem komentētājiem.
51      Skat., piemēram, Pasaules Dabas fonds, Socio‑Economic Impacts of the EU Common Fisheries Policy: An evaluation of the European Union fishing fleet and options for the future, 2021, 25. lpp., kurā “kuģa apkalpes daļas modelis” raksturots kā tāds, kas joprojām dominē Savienības zvejniecības nozarē pieejams vietnē https://wwfeu.awsassets.panda.org/downloads/wwf_cfp_socio_economic_impact_study_2021.pdf_.
52      Skat. Bogg, A., “Article 31  ‑ Fair and Just Working Conditions”, no: Peers, S. u.c. (red.), The EU Charter of Fundamental Rights; a commentary, Hart Publishing, 2014, 31.07. punkts, kurš šajā ziņā apgalvo, ka attiecīgi Hartas 31. pants “būtu jāuzskata par tiesību normu, kurai ir ļoti liels normatīvais svars un nozīme”.
53      Skat. ECT spriedumu, 2017. gada 28. novembris, Antović un Mirković pret Melnkalni, CE:ECHR:2017:1128JUD007083813, 44. punkts (kurā secināts, ka nepārveidojama videonovērošana darbavietā izraisa ECPAK 8. panta piemērošanu, jo “tiek reproducējami dokumentēta personas uzvedība darba vietā, no kā darba ņēmējs, kuram saskaņā ar darba līgumu ir jāveic darbs šajā darba vietā, nevar izvairīties”).
54      Šajā ziņā skat. Atzinumu Nr. 4/2004 “par personas datu apstrādi ar videonovērošanas palīdzību”, kuru sniegusi 29. panta Datu aizsardzības darba grupa (kas izveidota saskaņā ar 29. panta 1. punktu Eiropas Parlamenta un Padomes 1995. gada 24. oktobra Direktīvā 95/46/EK par personu aizsardzību attiecībā uz personas datu apstrādi un šādu datu brīvu apriti (OV 1995, L 281, 31. lpp.)) un kurā paskaidrots, ka “jāuzsver, ka principā nebūtu jāatļauj videonovērošanas sistēmas, kuru mērķis ir tieši no attālās vietas kontrolēt darba kvalitāti un apjomu, tādējādi ietverot personas datu apstrādi šajā kontekstā”.
55      Skat. apstrīdētās regulas 1., 3. un 24. apsvērumu. Skat. arī ietekmes novērtējumu, 18. lpp., kurā paskaidrots, ka, “ja pašreizējā kontroles sistēma nav pielāgota reformētajai KZP un nav pienācīgi modernizēta, pastāv ļoti liels risks, ka tiks apdraudēti pašas KZP mērķi un tās pastāvēšanas iemesls. Konkrētāk, ar reformēto KZP ieviestais izkraušanas pienākums paliktu bez atbilstošiem kontroles līdzekļiem un noteikumiem. Ja netiks nodrošināta KZP ievērošana, divpusējos un daudzpusējos forumos tiks ietekmēta arī Savienības starptautiskā reputācija un uzticamība”.
56      Attiecībā uz KZP mērķiem skat. spriedumu, 2024. gada 11. janvāris, Friends of the Irish Environment (Zvejas iespējas, kas pārsniedz nulli) (C‑330/22, EU:C:2024:19, 62. un 65. punkts).
57      Skat. Eiropas Komisija, “Kopsavilkums par izkraušanas pienākuma pasākumiem un izmetumu rādītājiem”, EASME/EMFF/2018/011, 2021. gada 16. jūnijs, 52. lpp., kurā norādīts, ka “galvenie riski un problēmas, kas saistītas ar izkraušanas pienākumu, ir nodrošināt visu zvejas reisu detalizētu un precīzu dokumentēšanu un nodrošināt, ka tiek piemēroti nosacījumi un robežvērtības, kas saistītas ar augstu izdzīvotību un de minimis atbrīvojumiem. Šos riskus ir grūti mazināt ar tradicionālajām kontrolēm, piemēram, pārbaudēm jūrā. Tādējādi viena no galvenajām problēmām ir vajadzība pēc jauniem regulatīvajiem un izpildes panākšanas mehānismiem, jo monitoringā un kontrolē galvenā uzmanība tiek pārvirzīta no izkraušanas darbībām uz darbībām jūrā. [..] Šī pārvirze nozīmē, ka kuģa zvejas un izmešanas prakse pilnībā jāmonitorē zvejas laikā, lai atklātu, kas tiek nozvejots un vai notiek izmešana [..]”.
58      Skat. ietekmes novērtējuma 10. lpp.
59      Šajā ziņā skat. spriedumu, 2025. gada 18. decembris, Slagelse Almennyttige Boligselskab, Afdeling Schackenborgvænge (C‑417/23, EU:C:2025:1017, 161. punkts un tajā minētā judikatūra),
kurā noteikts, ka jābūt saskanībai starp apstrīdēto pasākumu un norādīto tā mērķi.
60      Skat., piemēram, Padomes Ģenerālsekretariāts, Priekšlikums Eiropas Parlamenta un Padomes regulai, ar ko groza Padomes Regulu (EK) Nr. 1224/2009 un attiecībā uz zivsaimniecības kontroli groza Padomes Regulas (EK) Nr. 768/2005, (EK) Nr. 1967/2006, (EK) Nr. 1005/2008 un Eiropas Parlamenta un Padomes Regulu (ES) 2016/1139, ST 15184/2/19, 2. red. (2021. gada 5. februāris),
kurā sniegts kopsavilkums par dalībvalstu, tostarp Itālijas Republikas, nostāju par novērotāju izmantošanu, it īpaši 209.‑211. zemsvītras piezīmēs.
61      Skat. Zivsaimniecības kontroles regulas 73.a pantu, kurš iekļauts ar Regulu 2015/812 un kurā noteikts, ka “dalībvalstis var norīkot kontroles novērotājus uz zvejas kuģiem, kas kuģo ar to karogu, lai uzraudzītu tās zvejniecības, uz kurām attiecas izkraušanas pienākums”.
62      Skat. Padomes Ģenerālsekretariāts, Priekšlikums Eiropas Parlamenta un Padomes regulai, ar ko groza Padomes Regulu (EK) Nr. 1224/2009 un attiecībā uz zivsaimniecības kontroli groza Padomes Regulas (EK) Nr. 768/2005, (EK) Nr. 1967/2006, (EK) Nr. 1005/2008 un Eiropas Parlamenta un Padomes Regulu (ES) 2016/1139 – Vispārējā pieeja, ST 9390/2/21, 2. red. (2021. gada 24. jūnijs), 12. punkta b) apakšpunkts.
63      Pretēji tam, ko šajā tiesvedībā apgalvoja Itālijas Republika, minētais dokuments arī pierāda, ka Savienības likumdevējs ir uzskatījis, ka novērotāju izmantošana ir dārgāka nekā CCTV kameru izvietošana.
64      Skat. ietekmes novērtējuma 80. lpp.
65      Šajā saistībā Parlaments atsaucas uz pētījumu, kas sagatavots pēc PECH komitejas pieprasījuma; skat. van Helmond, A. T. M., Research for PECH Committee – Workshop on electronic technologies for fisheries – Part II: Electronic monitoring systems, Eiropas Parlaments, Struktūrpolitikas un kohēzijas politikas nodaļa, Brisele: 2021, 13. lpp. (kurā paskaidrots, ka “pēc pirmās CCTV (videonovērošanas) kameru sistēmu izmēģināšanas uz zvejas kuģiem, lai risinātu jautājumus saistībā ar pārvaldības reformām un zvejas rīku zādzību krabju zvejā Britu Kolumbijā, [..] drīz vien tika atzīts, ka kameras var izmantot monitoringam un kontrolei zvejniecībās, attiecībā uz kurām novērojumi jūrā ir nepietiekami”). Skat. arī Dānijas Zivsaimniecības aģentūras ziņojumu, kas pievienots Komisijas iestāšanās lietā rakstam, 43. lpp., kurā norādīts, ka “pieredze, kas gūta pēc trīs gadus ilgas ar kamerām dokumentētas zvejas Kategatā un Baltijas jūrā, liecina, ka dokumentēšana ar kamerām ir efektīvs kontroles veids, it īpaši, lai dokumentētu nozveju un tādējādi izkraušanas pienākuma izpildi. Novērtējums arī liecina, ka nav alternatīvu kontroles metožu, ar kurām varētu efektīvi kontrolēt izkraušanas pienākumu. Tādējādi no iestāžu viedokļa elektroniskā uzraudzība ar kamerām ir ļoti efektīvs kontroles instruments”.
66      Tas, ka Tiesa lieto jēdzienu “absolūti nepieciešams” lietās, kurās runa ir par iejaukšanos tiesībās uz privātās dzīves neaizskaramību, faktiski varētu tikt uzskatīts par būtisku (arī) attiecībā uz šo samērīguma pārbaudes trešo līmeni, nevis tikai attiecībā uz nepieciešamības pārbaudi. Šajā ziņā skat. ex multis spriedumu, 2020. gada 6. oktobris, Privacy International (C‑623/17, EU:C:2020:790, 67. punkts un tajā minētā judikatūra), kurā Tiesa ir precizējusi, ka “jāatgādina, ka pamattiesību uz privātās dzīves neaizskaramību aizsardzība atbilstoši Tiesas pastāvīgajai judikatūrai nozīmē, ka atkāpes no personas datu aizsardzības un tās ierobežojumi ir jāīsteno absolūti nepieciešamā robežās. Turklāt vispārējo interešu mērķi nevar sasniegt, neņemot vērā to, ka tas ir jāsaskaņo ar pamattiesībām, uz kurām attiecas pasākums, līdzsvarojot vispārējo interešu mērķi, no vienas puses, ar attiecīgajām tiesībām, no otras puses” (mans izcēlums).
67      Attiecībā uz valsts pasākumiem skat. spriedumu, 2025. gada 18. decembris, Slagelse Almennyttige Boligselskab, Afdeling Schackenborgvænge (C‑417/23, EU:C:2025:1017, 165. punkts un tajā minētā judikatūra), kurā paskaidrots, ka, “pieņemot, ka nevar identificēt nevienu citu tikpat efektīvu pasākumu, [..] būs jāpārbauda šī tiesiskā regulējuma samērīgums šaurā nozīmē”.
68      Skat. šo secinājumu 42. zemsvītras piezīmi un neseno spriedumu, 2025. gada 18. decembris, Slagelse Almennyttige Boligselskab, Afdeling Schackenborgvænge (C‑417/23, EU:C:2025:1017, 168. punkts un tajā minētā judikatūra).
69      Pēc analoģijas skat. spriedumu, 2020. gada 6. oktobris, La Quadrature du Net u.c. (C‑511/18, C‑512/18 un C‑520/18, EU:C:2020:791, 147. punkts un tajā minētā judikatūra), kurā Tiesa uzsver, ka prasība par “absolūtu nepieciešamību” nozīmē, ka informācijas par datu plūsmu un atrašanās vietu saglabāšanas nolūkā attiecībā uz konkrētu noziegumu un draudu apkarošanu, kā arī valsts drošības aizsardzību ir nepieciešams, lai “[minēto datu] saglabāšana attiecībā uz saglabājamo datu kategorijām, attiecīgajiem komunikācijas līdzekļiem, datu subjektiem, kā arī noteikto saglabāšanas ilgumu aprobežojas tikai ar tam absolūti nepieciešamo”.
70      Skat. grozītās Zivsaimniecības kontroles regulas 13. panta 2. punktu, kurā paskaidrots, ka šis pienākums attiecas tikai uz “nozvejotājkuģiem, kuru lielākais garums ir 18 metri vai vairāk un kuri kuģo ar to karogu un rada augstu izkraušanas pienākuma neievērošanas risku”. Skat. arī tās 13. panta 3. punkta a) apakšpunktu.
71      Skat. grozītās Zivsaimniecības kontroles regulas 13. panta 3. punkta b) apakšpunktu, kurā noteikts, ka “ierakstītais videomateriāls, kas iegūts no minētajām sistēmām, attiecas tikai uz zvejas rīkiem un tām kuģa daļām, kurās notiek zvejas produktu pacelšana uz kuģa, apstrāde, uzglabāšana un visām zonām, kurās var notikt izmešana”. Skat. arī Komisijas iestāšanās lietā raksta 1. pielikumu, kurā sniegts īpašs piemērs tam, kā šīs zonas var aptvert ar videonovērošanu, vienlaikus līdz minimumam samazinot to personu identifikācijas potenciālu, kuras strādā vai atrodas šajās zonās.
72      Skat. grozītās Zivsaimniecības kontroles regulas 13. panta 3. punkta c) apakšpunktu, kurā paskaidrots, ka Komisija “paredz sīki izstrādātus noteikumus par REM sistēmas datu glabāšanu, apmaiņu un piekļuvi tiem”. Tomēr ir arī taisnība, ka šādi pasākumi vēl nebija ieviesti brīdī, kad Tiesa tika aicināta lemt par apstrīdētās regulas tiesiskumu.
73      Skat. grozītās Zivsaimniecības kontroles regulas 13. panta 3. punkta b) apakšpunktu, kurā noteikts, ka ierakstītais videomateriāls “ciktāl iespējams, neļauj identificēt fiziskas personas. Tajos arī ietver prasību, ka tad, ja ir konstatēts, ka šādā ierakstītā videomateriālā ir iespējams identificēt fiziskas personas, kompetentās iestādes pēc iespējas drīz nodrošina personas datu anonimizēšanu un par šo konstatējumu informē kapteini vai REM sistēmas operatoru”.
74      Tas atšķiras no Komisijas tiesību akta priekšlikuma, kurā paredzēts piecu gadu glabāšanas termiņš; skat. 59. apsvērumu un 112. panta 3. punktu Priekšlikumā Eiropas Parlamenta un Padomes regulai, ar ko groza Padomes Regulu (EK) Nr. 1224/2009 un attiecībā uz zivsaimniecības kontroli groza Padomes Regulas (EK) Nr. 768/2005, (EK) Nr. 1967/2006, (EK) Nr. 1005/2008 un Eiropas Parlamenta un Padomes Regulu (ES) 2016/1139 (COM(2018) 368 final).
75      Šajā ziņā skat. šo secinājumu 9. punktu, kurā īsi izskaidroju zvejas piepūles pārvaldības sistēmu saskaņā ar KZP regulu.