62020CO0504
TIESAS RĪKOJUMS (astotā palāta)
2021. gada 14. aprīlī (
*1
)
Apelācija – Tiesas Reglamenta 181. pants – Eiropas Savienības finanšu interešu aizsardzība – Krāpšanas apkarošana – Eiropadomes sanāksmes – Daudzgadu finanšu shēma – Lūgums izslēgt Čehijas Republikas pārstāvi apgalvotā interešu konflikta dēļ – Atbilde, kurā apgalvota kompetences neesamība – Prasība sakarā ar bezdarbību – Apgalvotā Eiropadomes rīcības neesamība – Nepieņemamība – Nostājas formulēšana – Locus standi – Interese celt prasību
Lietā C‑504/20 P
par apelācijas sūdzību atbilstoši Eiropas Savienības Tiesas statūtu 56. pantam, ko 2020. gada 28. septembrī iesniedza
Lukáš Wagenknecht
, ar dzīvesvietu Pardubicē [Pardubice] (Čehijas Republika), ko pārstāv A. Koller, advokátka,
apelācijas sūdzības iesniedzējs,
otra lietas dalībniece –
Eiropadome,
atbildētāja pirmajā instancē,
TIESA (astotā palāta)
šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs N. Vāls [N. Wahl], tiesneši F. Biltšens [F. Biltgen] (referents) un J. Pasers [J. Passer],
ģenerāladvokāts: H. Saugmandsgors Ēe [H. Saugmandsgaard Øe],
sekretārs: A. Kalots Eskobars [A. Calot Escobar],
ņemot vērā pēc ģenerāladvokāta uzklausīšanas pieņemto lēmumu saskaņā ar Tiesas Reglamenta 181. pantu lemt, izdodot motivētu rīkojumu,
izdod šo rīkojumu.
Rīkojums
1
Ar apelācijas sūdzību Lukáš Wagenknecht lūdz atcelt, pirmkārt, Eiropas Savienības Vispārējās tiesas 2020. gada 17. jūlija rīkojumu Wagenknecht/Eiropadome (T‑715/19, turpmāk tekstā – “pārsūdzētais rīkojums”, EU:T:2020:340), ar kuru tā noraidīja kā nepieņemamu un katrā ziņā acīmredzami juridiski nepamatotu viņa prasību sakarā ar bezdarbību, kas bija pamatota ar LESD 265. pantu un ar ko tika lūgts konstatēt, ka Eiropadome ir prettiesiski atturējusies no rīcības pēc prasītāja lūguma izslēgt Čehijas Republikas premjerministru Andrej Babiš no Eiropadomes 2019. gada 20. jūnija sanāksmes un turpmākām sanāksmēm attiecībā uz sarunām par finanšu perspektīvām apgalvotā viņa interešu konflikta dēļ, un, otrkārt, Vispārējās tiesas priekšsēdētāja 2020. gada 23. jūlija rīkojumu lietā Wagenknecht/Eiropadome (T‑715/19 R, nav publicēts, turpmāk tekstā – “rīkojums par pagaidu noregulējumu”, EU:T:2020:358), ar kuru tika uzdots izbeigt tiesvedību par apelācijas sūdzības iesniedzēja pieteikumu par pagaidu pasākumu noteikšanu atbilstoši LESD 279. pantam.
Tiesvedības priekšvēsture
2
Šīs apelācijas sūdzības mērķiem tiesvedības priekšvēsturi, kas izklāstīta pārsūdzētā rīkojuma 1.–3. punktā, var rezumēt šādi.
3
Ar 2019. gada 5. jūnija vēstuli, ko Eiropadome saņēma 2019. gada 10. jūnijā, prasītājs, Senát Parlamentu České republiky (Čehijas Republikas Senāts) loceklis, lūdza Eiropadomi izslēgt Čehijas Republikas premjerministru no Eiropadomes 2019. gada 20. jūnija sanāksmes un turpmākajām sanāksmēm attiecībā uz sarunām par finanšu perspektīvām (daudzgadu finanšu shēma (DFS) 2021.–2027. gadam) (turpmāk tekstā – “2019. gada 5. jūnija aicinājums rīkoties”), ņemot vērā apgalvoto šī Čehijas Republikas pārstāvja interešu konfliktu, kas izrietot no viņa personiskajām un ģimenes interesēm grupas Agrofert, kura darbojas lauksaimniecības pārtikas nozarē, uzņēmumos.
4
2019. gada 24. jūnijā Eiropadome atbildēja uz minēto vēstuli. Precizējot, ka tā neformulē nostāju par prasītāja apgalvojumiem pēc būtības, un vienlaikus apliecinot, ka tā piešķir ārkārtīgi lielu nozīmi krāpšanas apkarošanai un citām prettiesiskām darbībām, kas ietekmē Eiropas Savienības finanšu intereses, tā norādīja, ka LES 15. panta 2. punktā ir noteikts Eiropadomes sastāvs, paredzot, ka “Eiropadomē ir dalībvalstu vai to valdību vadītāji, tās priekšsēdētājs un [Eiropas] Komisijas priekšsēdētājs”, un šis sastāvs nevar tikt grozīts, jo Līgumos nav tiesību normas, ar kuru būtu paredzēta šādu izmaiņu iespēja. Turklāt Eiropadome paskaidroja, ka jautājums par to, kurai personai – valsts vadītājam vai valdības vadītājam – pārstāvēt katru Savienības dalībvalsti, esot vienīgi valsts konstitucionālo tiesību jautājums, tādējādi Eiropadomei vai tās priekšsēdētājam neesot bijis rīcības brīvības izlemt, kam ir jābūt katras dalībvalsts pārstāvim šajā iestādē, ne arī nolemt, kurš – valsts vadītājs vai valdības vadītājs – ir jāaicina uz dažādajām Eiropadomes sanāksmēm.
5
2019. gada 2. jūlijā prasītājs Eiropadomei nosūtīja elektroniskā pasta vēstuli, lūdzot šīs iestādes ģenerālsekretāram skaidrojumus par atbildi, kas viņam tika sniegta 24. jūnijā. Uz šo elektroniskā pasta vēstuli atbilde netika saņemta.
Prasība Vispārējā tiesā, pārsūdzētais rīkojums un rīkojums par pagaidu noregulējumu
6
Ar prasības pieteikumu, kas Vispārējās tiesas kancelejā iesniegts 2019. gada 21. oktobrī, prasītājs atbilstoši LESD 265. pantam cēla prasību, lūdzot konstatēt Eiropadomes bezdarbību, jo šī iestāde esot prettiesiski atturējusies no rīcības, lai reaģētu uz 2019. gada 5. jūnija aicinājumu rīkoties.
7
2020. gada 19. martā Eiropadome saskaņā ar Vispārējās tiesas Reglamenta 130. panta 1. punktu izvirzīja iebildi par nepieņemamību, kurā tā lūdza Vispārējo tiesu noraidīt prasību kā acīmredzami nepieņemamu un piespriest prasītājam atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
8
Ar atsevišķu dokumentu, kas Vispārējās tiesas kancelejā iesniegts 2020. gada 27. maijā, prasītājs atbilstoši LESD 279. pantam lūdza Vispārējās tiesas priekšsēdētāju noteikt pagaidu pasākumu, ar kuru Eiropadomes secinājumos tiktu uzdots iekļaut tekstu, kurā būtībā tiktu paziņots, ka visām ar Čehijas Republikas premjerministru saistītām juridiskām personām ir aizliegts saņemt līdzekļus DFS 2021.–2027. gadam ietvaros.
9
Ar pārsūdzēto rīkojumu, kas pieņemts, pamatojoties uz Vispārējās tiesas Reglamenta 126. un 130. pantu, Vispārējā tiesa noraidīja prasību kā nepieņemamu, vispirms minētā rīkojuma 25.–27. punktā atzīstot, ka prasītājam nav ne intereses celt prasību, ne locus standi, un, otrkārt, šī paša rīkojuma 28.–33. punktā atzīstot, ka Eiropadome savā 2019. gada 24. jūnija vēstulē ir formulējusi nostāju par 2019. gada 5. jūnija aicinājumu rīkoties. Tomēr Vispārējā tiesa pārsūdzētā rīkojuma 34.–38. punktā uzskatīja par lietderīgu prasību izskatīt arī pēc būtības un to noraidīja kā katrā ziņā acīmredzami juridiski nepamatotu.
10
Ar rīkojumu par pagaidu noregulējumu Vispārējās tiesas priekšsēdētājs uzdeva izbeigt tiesvedību par pagaidu pasākuma noteikšanu.
Apelācijas sūdzības iesniedzēja prasījumi Tiesā
11
Apelācijas sūdzībā apelācijas sūdzības iesniedzējs lūdz Tiesu:
–
atcelt pārsūdzēto rīkojumu,
–
apmierināt pirmajā instancē izvirzītos prasījumus un
–
atcelt rīkojumu par pagaidu noregulējumu.
Par apelācijas sūdzību
12
Saskaņā ar Tiesas Reglamenta 181. pantu, ja apelācijas sūdzība vai kāda tās daļa ir acīmredzami nepieņemama vai nepamatota, Tiesa jebkurā laikā, rīkojoties pēc tiesneša referenta priekšlikuma un pēc ģenerāladvokāta uzklausīšanas, ar motivētu rīkojumu var nolemt noraidīt šo apelācijas sūdzību vai kādu tās daļu.
13
Šajā apelācijas tiesvedībā ir jāpiemēro minētā tiesību norma.
14
Apelācijas sūdzības pamatojumam, pirmām kārtām, prasītājs izvirza piecpadsmit pamatus, kas attiecas uz to, ka ir pārkāpts, pirmkārt, paļāvības aizsardzības princips attiecībā uz Savienības iestāžu tiesisku rīcību, otrkārt, Vispārējās tiesas Reglamenta 130. panta 3. un 7. punkts, kā arī Romā 1950. gada 4. novembrī parakstītās Eiropas Cilvēktiesību un pamatbrīvību aizsardzības konvencijas (turpmāk tekstā – ECPAK) 6. pants, treškārt, LESD 265. panta trešā daļa, lasot to kopsakarā ar LESD 263. panta ceturto daļu, ceturtkārt, LES 4. panta 2. punkts, kā arī dalībvalstu konstitucionālie un kopīgie noteikumi, piektkārt, ECPAK 2. pants un Eiropas Savienības Pamattiesību hartas (turpmāk tekstā – “Harta”) 2. pants, sestkārt, ECPAK 6. pants un Hartas 47. pants, septītkārt, LES 13. pants, astotkārt, LES 15. panta 2. punkts, devītkārt, LESD 325. panta 1. punkts, desmitkārt, Eiropas Parlamenta un Padomes Regulas (ES, Euratom) 2018/1046 (2018. gada 18. jūlijs) par finanšu noteikumiem, ko piemēro Savienības vispārējam budžetam, ar kuru groza Regulas (ES) Nr. 1296/2013, (ES) Nr. 1301/2013, (ES) Nr. 1303/2013, (ES) Nr. 1304/2013, (ES) Nr. 1309/2013, (ES) Nr. 1316/2013, (ES) Nr. 223/2014, (ES) Nr. 283/2014 un Lēmumu Nr. 541/2014/ES un atceļ Regulu (ES, Euratom) Nr. 966/2012 (OV 2018, L 193, 1. lpp.), 61. pants, vienpadsmitkārt līdz četrpadsmitkārt, LES 2. pants, kā arī, piecpadsmitkārt, tiesiskās paredzamības princips attiecībā uz viņam piespriesto tiesāšanās izdevumu atlīdzināšanu.
15
Otrām kārtām, ar sešpadsmito pamatu apelācijas sūdzības iesniedzējs vēlas iesniegt apelācijas sūdzību par rīkojumu par pagaidu noregulējumu, kā arī pieteikumu par pagaidu pasākumu noteikšanu.
16
Vispirms ir jāaplūko pirmais, trešais, piektais, sestais, vienpadsmitais un divpadsmitais pamats, kas attiecas uz pārsūdzētā rīkojuma pamatojumu saistībā ar prasības pieņemamību, un pēc tam – pārējie apelācijas sūdzības pamatojumam izvirzītie pamati.
Par pirmo pamatu
17
Pirmais pamats ir vērsts pret pārsūdzētā rīkojuma 29.–33. punktu, kuros Vispārējā tiesa uzskatīja, ka Eiropadomes 2019. gada 24. jūnija vēstule ir uzskatāma par šīs iestādes nostājas formulēšanu par 2019. gada 5. jūnija aicinājumu rīkoties un tādējādi prasība neatbilst LESD 265. pantā paredzētajiem nosacījumiem par prasības sakarā ar bezdarbību pieņemamību.
Apelācijas sūdzības iesniedzēja argumenti
18
Apelācijas sūdzības iesniedzējs, pirmkārt, norāda uz paļāvības aizsardzības principa pārkāpumu attiecībā uz Savienības iestāžu tiesisku rīcību, jo Vispārējā tiesa esot neviennozīmīgi norādījusi, ka viņam neesot bijis jāpaļaujas uz to, ka Eiropadome rīkosies saskaņā ar Regulas 2018/1046 61. pantu un LESD 325. pantu, jo šī iestāde 2019. gada 24. jūnija vēstulē esot pretrunīgi norādījusi, ka tā ievēros pienākumu apkarot krāpšanu un korupciju, taču to darīt neesot tās kompetencē.
19
Otrkārt, apelācijas sūdzības iesniedzējs apgalvo, ka Eiropadome 2019. gada 24. jūnija vēstulē, kuru apelācijas sūdzības iesniedzējs ir kvalificējis kā “ne‑atbildi”, nav izpildījusi savu skaidras un saprotamas saziņas pienākumu un ka prasības atcelt šo vēstuli iesniegšana atbilstoši LESD 263. pantam, uz kuru atsaucas Vispārējā tiesa pārsūdzētā rīkojuma 32. punktā, būtu izrādījusies nelietderīga.
Tiesas vērtējums
20
Kā izriet no Tiesas judikatūras, Vispārējā tiesa pārsūdzētā rīkojuma 29. –31. punktā ir pamatoti atgādinājusi, ka prasības sakarā ar bezdarbību pieņemamības nosacījumi, kas paredzēti LESD 265. pantā, principā nav izpildīti, ja iestāde, kura ir aicināta rīkoties, ir formulējusi nostāju par šo aicinājumu pirms prasības celšanas (rīkojums, 2018. gada 8. februāris, CBA Spielapparate- und Restaurantbetrieb/Komisija, C‑508/17 P, nav publicēts, EU:C:2018:72, 15. punkts, un 2019. gada 3. decembris, WB/Komisija, C‑270/19 P, nav publicēts, EU:C:2019:1038, 13. punkts), un ka tāda tiesību akta pieņemšana, kas atšķiras no tā, kādu ieinteresētā persona ir vēlējusies panākt vai uzskatījusi par nepieciešamu, piemēram, pienācīgi pamatots atteikums rīkoties saskaņā ar aicinājumu rīkoties, ir nostājas formulēšana, ar kuru tiek izbeigta bezdarbība (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2013. gada 19. novembris, Komisija/Padome, C‑196/12, EU:C:2013:753, 22. punkts un tajā minētā judikatūra).
21
Šis pēdējais konstatējums it īpaši ir piemērojams tad, ja attiecīgā iestāde atsakās rīkoties atbilstoši aicinājumam rīkoties kompetences neesamības dēļ (šajā nozīmē skat. rīkojumu, 2019. gada 3. decembris, WB/Komisija, C‑270/19 P, nav publicēts, EU:C:2019:1038, 12. punkts).
22
Piemērojot šī rīkojuma 20. punktā minēto judikatūru, Vispārējā tiesa pārsūdzētā rīkojuma 32. punktā būtībā uzskatīja, ka ar Eiropadomes 2019. gada 24. jūnija vēstuli, kura tika nosūtīta, atbildot uz 2019. gada 5. jūnija aicinājumu rīkoties, un kurā ir ietverts šīs iestādes lēmums neveikt tāda veida darbības, kādas bija ieteiktas šajā aicinājumā, bezdarbība tika izbeigta un tādējādi apelācijas sūdzības iesniedzēja atbilstoši LESD 265. pantam celtā prasība ir nepieņemama. Vispārējā tiesa piebilda, ka apelācijas sūdzības iesniedzējs būtu varējis celt prasību par minēto lēmumu atbilstoši LESD 263. pantam, ja vien tas būtu varējis pamatot savu locus standi.
23
Taču ir jāatgādina, ka, formulējot nostāju LESD 265. panta otrās daļas izpratnē, ir skaidri un galīgi jānosaka attiecīgās iestādes nostāja par prasītāja lūgumu un ka minētās iestādes atbildes uz šo lūgumu kvalificēšana par “nostājas formulēšanu”, ar kuru tiek izbeigta apgalvotā bezdarbība, ir tiesību jautājums, kas var tikt izvirzīts apelācijas tiesvedībā (šajā nozīmē skat. rīkojumu, 2020. gada 16. jūnijs, CJ/Eiropas Savienības Tiesa, C‑634/19 P, nav publicēts, EU:C:2020:474, 29. un 31. punkts, kā arī tajos minētā judikatūra).
24
Šajā gadījumā argumentācija, ko prasītājs ir izvirzījis pirmajā pamatā, nevar atspēkot Eiropadomes 2019. gada 24. jūnija vēstules kvalificēšanu par “nostājas formulēšanu”, ne arī līdz ar to Vispārējās tiesas secinājumu, saskaņā ar kuru prasība šajā ziņā nav pieņemama.
25
Tādējādi, pirmkārt, apgalvojums, ka Vispārējā tiesa ir norādījusi, ka apelācijas sūdzības iesniedzējam nebija jāpaļaujas uz to, ka Eiropadome rīkosies saskaņā ar Regulas 2018/1046 61. pantu un LESD 325. pantu, acīmredzami izriet no nepareizas pārsūdzētā rīkojuma interpretācijas. Proti, Vispārējā tiesa tā 32. punktā vienīgi konstatēja, ka Eiropadome 2019. gada 24. jūnija vēstulē ir skaidri izskaidrojusi iemeslus, kuru dēļ tā nevarēja rīkoties saskaņā ar apelācijas sūdzības iesniedzēja lūgumu, tomēr no tā neizdarot secinājumu, kuru prasītājs vēlas uz to attiecināt.
26
Ciktāl apelācijas sūdzības iesniedzēja argumentācija ir jāsaprot tādējādi, ka ar to Vispārējai tiesai tiek pārmests, ka tā nav atzinusi, ka minētajā vēstulē ir pretrunīgs pamatojums, ir jākonstatē, ka acīmredzami nepastāv pretruna starp šajā vēstulē pausto apliecinājumu, saskaņā ar kuru Eiropadome piešķir vislielāko nozīmi krāpšanas un citu tādu prettiesisku darbību apkarošanai, kas ietekmē Savienības finanšu intereses, no vienas puses, un šīs iestādes atteikumu rīkoties atbilstoši prasītāja lūgumam kompetences neesamības dēļ, no otras puses.
27
No tā izriet, ka šī argumentācija ir acīmredzami nepamatota.
28
Otrkārt, attiecībā uz prasītāja argumentu, saskaņā ar kuru Eiropadome 2019. gada 24. jūnija vēstulē esot pārkāpusi savu skaidras un saprotamas saziņas pienākumu, no LESD 256. panta, Eiropas Savienības Tiesas statūtu 58. panta pirmās daļas un Tiesas Reglamenta 169. panta 2. punkta izriet, ka apelācijas sūdzībā ir precīzi jānorāda gan tā lēmuma apstrīdētās daļas, kuras tiek lūgts atcelt, gan šo lūgumu īpaši pamatojošie juridiskie argumenti (spriedums, 2020. gada 16. septembris, BP/FRA, C‑669/19 P, nav publicēts, EU:C:2020:713, 26. punkts un tajā minētā judikatūra).
29
Šajā gadījumā apelācijas sūdzības iesniedzējs ir tikai izteicis ļoti vispārīgu apgalvojumu, nesniedzot juridisku pamatojumu, lai pierādītu, kādēļ Eiropadomes 2019. gada 24. jūnija vēstulē ietvertais izklāsts nebūtu skaidrs vai saprotams un vēl jo mazāk – kādā veidā Vispārējā tiesa šajā ziņā būtu pieļāvusi tiesību kļūdu. Līdz ar to šis arguments ir jānoraida kā acīmredzami nepieņemams.
30
Turklāt ir jāatgādina, ka jautājums par prasības sakarā ar bezdarbību pieņemamības nosacījumiem atšķiras no jautājuma par to, vai lūgtais Savienības iestādes pieņemtais akts, ar kuru tiek izbeigta tās bezdarbība, var būt prasības atcelt tiesību aktu priekšmets (šajā nozīmē skat. rīkojumu, 2020. gada 16. jūnijs, CJ/Eiropas Savienības Tiesa, C‑634/19 P, nav publicēts, EU:C:2020:474, 36. punkts un tajā minētā judikatūra). Līdz ar to apelācijas sūdzības iesniedzēja arguments par apgalvoto prasības celšanas par minēto Eiropadomes vēstuli atbilstoši LESD 263. pantam nelietderību ir neefektīvs.
31
No tā izriet, ka pirmais pamats ir jānoraida kā daļēji acīmredzami nepieņemams un daļēji acīmredzami nepamatots.
Par trešo, piekto un divpadsmito pamatu
32
Ar trešo pamatu apelācijas sūdzības iesniedzējs apgalvo, ka attiecībā uz pārsūdzētā rīkojuma 25.–27. punktu Vispārējā tiesa esot prettiesiski pievienojusi divus nosacījumus, lai pierādītu viņa locus standi, kas nav ietverti LESD 265. panta trešajā daļā, lasot to kopsakarā ar LESD 263. panta ceturto daļu, un esot pieļāvusi tiesību kļūdu, secinot, ka viņam nav locus standi un intereses celt prasību.
33
Ar piekto pamatu apelācijas sūdzības iesniedzējs apgalvo, ka ir pārkāpts ECPAK 2. pants un Hartas 2. pants, jo Vispārējā tiesa pārsūdzētā rīkojuma 39. punktā ir uzskatījusi, ka apgalvotā bezdarbība viņu neskar nedz tieši, nedz individuāli, neņemot vērā draudus viņa fiziskajai neaizskaramībai, kurus rosinājuši Čehijas Republikas premjerministra izteikumi attiecībā uz viņu.
34
Ar divpadsmito pamatu apelācijas sūdzības iesniedzējs norāda uz LES 2. pantā nostiprinātās vienlīdzības likuma priekšā pamatvērtības pārkāpumu, kritizējot pārsūdzētā rīkojuma 27. un 38. punktu. Viņš uzskata, ka no šiem diviem punktiem izriet, ka vienīgi Savienības veikto maksājumu saņēmēji saistībā ar dalībvalstīs izmaksātajiem līdzekļiem ir tiesīgi apstrīdēt to likumību.
35
Tādējādi ar šiem trim pamatiem apelācijas sūdzības iesniedzējs būtībā apstrīd Vispārējās tiesas secinājumu, saskaņā ar kuru viņa prasība bija nepieņemama, jo viņam nebija locus standi un intereses celt prasību.
36
Taču, tā kā šī rīkojuma 20.–31. punktā izklāstīto iemeslu dēļ Vispārējā tiesa nav pieļāvusi tiesību kļūdu, atzīdama prasību par nepieņemamu, pamatojoties uz to, ka Eiropadome bija formulējusi nostāju par 2019. gada 5. jūnija aicinājumu rīkoties pirms šīs prasības celšanas, nav jāpārbauda, vai iepriekšējā punktā minētais Vispārējās tiesas secinājums ir juridiski kļūdains. Šādos apstākļos šāda iespējama kļūda neietekmētu strīda iznākumu un pārsūdzētā rīkojuma rezolutīvo daļu, ciktāl minētā prasība tika noraidīta kā nepieņemama (pēc analoģijas skat. spriedumu, 2013. gada 3. oktobris, Inuit Tapiriit Kanatami u.c./Parlaments un Padome, C‑583/11 P, EU:C:2013:625, 74. punkts, kā arī rīkojumu, 2016. gada 25. oktobris, VSM Geneesmiddelen/Komisija, C‑637/15 P, nav publicēts, EU:C:2016:812, 54. un 55. punkts).
37
Līdz ar to trešais, piektais un divpadsmitais pamats ir jānoraida kā neefektīvs.
Par sesto un vienpadsmito pamatu
38
Ar sesto pamatu apelācijas sūdzības iesniedzējs atsaucas uz ECPAK 6. panta un Hartas 47. panta pārkāpumu un ar vienpadsmito pamatu – uz LES 2. pantā nostiprinātās pamatvērtības – tiesiskuma – pārkāpumu, ciktāl Vispārējā tiesa pārsūdzētajā rīkojumā norādīto iemeslu dēļ ir secinājusi, ka viņa prasība ir nepieņemama.
39
Šajā ziņā pietiek norādīt, ka, lai gan nosacījumi prasības pieņemamībai Tiesā ir jāinterpretē, ņemot vērā Savienības tiesību pamatvērtības un pamattiesības, tomēr tie nevar grozīt Līgumos paredzēto pārbaudes tiesā sistēmu, it īpaši noteikumus par Savienības tiesā tieši celto prasību pieņemamību (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2013. gada 3. oktobris, Inuit Tapiriit Kanatami u.c./Parlaments un Padome, C‑583/11 P, EU:C:2013:625, 97. punkts, kā arī rīkojumu, 2018. gada 8. februāris, CBA Spielapparate- und Restaurantbetrieb/Komisija, C‑508/17 P, nav publicēts, EU:C:2018:72, 20. punkts).
40
Līdz ar to sestais un vienpadsmitais pamats ir jānoraida kā acīmredzami nepamatots.
Par ceturto, septīto līdz desmito, trīspadsmito un četrpadsmito pamatu
41
Ceturtais, septītais līdz desmitais, trīspadsmitais un četrpadsmitais pamats ir vērsts pret pārsūdzētā rīkojuma 34.–38. punktā ietverto pamatojumu, kas attiecas uz Vispārējā tiesā celtās prasības būtību.
42
Taču, tā kā no šī rīkojuma 20.–31. punkta izriet, ka Vispārējā tiesa pārsūdzētā rīkojuma 39. punktā pamatoti uzskatīja, ka tajā celtā prasība ir nepieņemama, šie motīvi ir ad abundantiam.
43
Saskaņā ar Tiesas pastāvīgo judikatūru apelācijas tiesvedībā iebildumi, kas vērsti pret Vispārējās tiesas nolēmuma ad abundantiam motīviem, ir jānoraida kā neefektīvi, jo tie nevar izraisīt šī nolēmuma atcelšanu (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2020. gada 12. novembris, Gollnisch/Parlaments, C‑676/19 P, nav publicēts, EU:C:2020:916, 55. punkts un tajā minētā judikatūra).
44
Līdz ar to ceturtais, septītais līdz desmitais, trīspadsmitais un četrpadsmitais pamats, kas vērsts pret pārsūdzētā rīkojuma pamatojumu pēc būtības, par kuru nebija jālemj, ir jānoraida kā neefektīvs.
Par otro pamatu
45
Ar otro pamatu apelācijas sūdzības iesniedzējs apgalvo, ka Vispārējā tiesa ir pārkāpusi sava Reglamenta 130. panta 3. un 7. punktu, kā arī ECPAK 6. pantu, pārsūdzētā rīkojuma 34.–38. punktā iekļaujot apsvērumus par viņa prasības būtību, par kuriem būtu bijis jātaisa spriedums.
46
Taču, kā izriet no šī rīkojuma 41.–43. punkta, Vispārējā tiesa minētajos pārsūdzētā rīkojuma punktos prasību pēc būtības ir izskatījusi tikai pilnības labad.
47
No tā izriet, ka otrais prasības pamats ir jānoraida kā neefektīvs.
Par sešpadsmito pamatu
48
Ar sešpadsmito pamatu apelācijas sūdzības iesniedzējs vēlas iesniegt apelācijas sūdzību par rīkojumu par pagaidu noregulējumu, kā arī pieteikumu par pagaidu pasākumu noteikšanu.
49
Tomēr no Eiropas Savienības Tiesas statūtu 39. un 57. panta, lasot tos kopsakarā ar Tiesas Reglamenta 160. panta 4. punktu un 190. panta 1. punktu, izriet, ka šāda apelācijas sūdzība un šāds pieteikums par pagaidu pasākumu noteikšanu ir jāiesniedz atsevišķā dokumentā.
50
Ja šajā gadījumā šāda iesniegšana nav notikusi, minētā apelācijas sūdzība un pieteikums par pagaidu pasākumu noteikšanu ir acīmredzami nepieņemami.
Par piecpadsmito pamatu
51
Ar piecpadsmito pamatu apelācijas sūdzības iesniedzējs apgalvo, ka Vispārējā tiesa ir pārkāpusi tiesiskās paredzamības principu, piespriežot viņam atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, lai gan to apmērs pārsūdzētajā rīkojumā nav norādīts, un ka Vispārējās tiesas Reglamenta 133.–141. pantā par tiesāšanās izdevumiem nav paredzēta materiālo tiesību norma, kas ļautu noteikt tiesāšanās izdevumus.
52
Šajā ziņā pietiek atgādināt, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru, ja visi citi apelācijas sūdzības pamati ir noraidīti, prasījumi saistībā ar apgalvoto Vispārējās tiesas lēmuma par tiesāšanās izdevumiem prettiesiskumu ir jānoraida kā nepieņemami atbilstoši Eiropas Savienības Tiesas statūtu 58. panta otrajai daļai, saskaņā ar kuru apelācijas sūdzību nevar iesniegt tikai par izdevumu apjomu un pusi, kurai jāsedz šie izdevumi (rīkojums, 2017. gada 12. janvāris, Europäischer Tier‑ und Naturschutz un Giesen/Komisija, C‑343/16 P, nav publicēts, EU:C:2017:10, 24. punkts un tajā minētā judikatūra).
53
Tā kā pārējie apelācijas sūdzības pamati ir noraidīti, piecpadsmitais pamats ir jānoraida kā acīmredzami nepieņemams.
54
No iepriekš minētā izriet, ka apelācijas sūdzība ir jānoraida pilnībā kā daļēji acīmredzami nepieņemama un daļēji acīmredzami nepamatota.
Par tiesāšanās izdevumiem
55
Atbilstoši Tiesas Reglamenta 137. pantam, kas piemērojams apelācijas tiesvedībā, pamatojoties uz tā 184. panta 1. punktu, lēmumu par tiesāšanās izdevumiem ietver rīkojumā par tiesvedības izbeigšanu.
56
Tā kā šis rīkojums ir pieņemts pirms apelācijas sūdzības paziņošanas atbildētājai un tātad pirms tai varētu būt radušies tiesāšanās izdevumi, jānolemj, ka apelācijas sūdzības iesniedzējs sedz savus tiesāšanās izdevumus pats.
Ar šādu pamatojumu Tiesa (astotā palāta) izdod rīkojumu:
1)
Prasību noraidīt kā daļēji acīmredzami nepieņemamu un daļēji acīmredzami nepamatotu.
2)
Lukáš Wagenknecht sedz savus tiesāšanās izdevumus pats.
[Paraksti]
(
*1
)	Tiesvedības valoda – angļu.