62003CC0371_LV
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
1. Šajā lietā Oberlandesgericht Köln
(Federālās zemes Augstākā tiesa, Ķelne) ir uzdevusi Tiesai divus jautājumus par Padomes 1992. gada 1. jūnija Regulas (EEK) Nr. 1432/92, ar ko aizliedz tirdzniecību starp Eiropas Ekonomikas Kopienu un Serbijas un Melnkalnes republikām (turpmāk tekstā – “Embargo regula”) (2), interpretāciju.
2. Būtībā valsts tiesa meklē skaidrojumu tam, vai Embargo regulas 1. panta d) apakšpunkts aizliedz pasažieru “sadalīto pārvadājumu” uz vai no valstīm, kurām piemērots embargo. Šāds pārvadājums ir jāsaprot kā personu komercpārvadājums ar apvienotas un vienotas komercdarbības palīdzību, kas veikta starp uzņēmumu, kas ir reģistrēts Kopienas dalībvalstī, un uzņēmumu, kas reģistrēts valstī, kurai piemērots embargo, ja pirmais uzņēmums veic pārvadājumu līdz embargo zonas robežas apkaimei un no tās, bet otrs – pārvadājumu uz un no tās [robežas apkaimes] uz vai no embargo zonas un ja pasažieri maina transporta līdzekļus iepriekš organizētā veidā un maksā par vienotu biļeti, kas dod tiem tiesības tikt pārvadātiem visa maršruta garumā.
Atbilstošās tiesību normas
3. Ņemot vērā konfliktus, kas ir radušies saistībā ar vairāku agrākās Dienvidslāvijas Federatīvās Republikas republiku neatkarības iegūšanu, un it īpaši 1992. gadā Bosnijā un Hercegovinā notikušos konfliktus, Apvienoto Nāciju Drošības padome, pamatojoties uz Apvienoto Nāciju Organizācijas Statūtu VII nodaļu, pieņēma Rezolūciju 757 (1992), ar ko nosaka ekonomisko embargo pret Dienvidslāvijas Federatīvo Republiku (Serbiju un Melnkalni). Šis embargo īpaši attiecās uz izejvielu un preču tirdzniecību.
4. ANO Embargo rezolūcijas 4. punkts noteic, ka visām valstīm ir jānovērš:
“a) tādu izejvielu un preču imports savā teritorijā, kuru izcelsmes valsts ir Dienvidslāvijas Federatīvā Republika (Serbija un Melnkalne) un kas ir eksportētas no turienes pēc šīs rezolūcijas pieņemšanas datuma;
b) jebkuras savu pilsoņu darbības vai darbības to teritorijā, kas atbalsta vai kuru mērķis ir atbalstīt preču, kuru izcelsmes valsts ir Dienvidslāvijas Federatīvā Republika (Serbija un Melnkalne), eksportu vai pārkraušanu; un jebkurus savu pilsoņu vai savā valstī reģistrētu kuģu vai lidmašīnu darījumus vai darījumus savā teritorijā ar izejvielām un precēm, kuru izcelsmes valsts ir Dienvidslāvijas Federatīvā Republika (Serbija un Melnkalne) un kas ir eksportētas no turienes pēc šīs rezolūcijas pieņemšanas datuma, it īpaši, ieskaitot jebkādu naudas līdzekļu pārskaitījumu Dienvidslāvijas Federatīvajai Republikai (Serbijai un Melnkalnei), lai veiktu šāda veida darbības vai darījumus;
c) izejvielu un preču pārdošana vai piegāde, ko veic to pilsoņi vai kas tiek veikta no to teritorijas vai, lietojot savā valstī reģistrētus kuģus vai lidmašīnas, neatkarīgi no šo izejvielu un preču izcelsmes valsts, neiekļaujot tikai piegādes medicīniskiem nolūkiem un pārtikas produktu piegādes, par kurām ir paziņots komitejai, kas nodibināta atbilstoši Rezolūcijai Nr. 724 (991), jebkurai personai vai institūcijai, kas atrodas Dienvidslāvijas Federatīvajā Republikā (Serbijā un Melnkalnē), vai jebkurai personai vai institūcijai komercdarbībai, kas tiek veikta Dienvidslāvijas Federatīvajā Republikā (Serbijā un Melnkalnē) vai no tās teritorijas, un jebkuras savu pilsoņu vai to teritorijā veiktas darbības, kas atbalsta vai kuru mērķis ir atbalstīt šādu izejvielu vai preču pārdošanu vai piegādi.” [Neoficiāls tulkojums]
5. ANO Embargo rezolūcijas 5. punkts nosaka: “[..] visas valstis atturas no naudas līdzekļu vai jebkādu citu finanšu vai ekonomikas resursu nodošanas Dienvidslāvijas Federatīvās Republikas (Serbijas un Melnkalnes) iestāžu vai jebkādu komerciālu, ražošanas vai publisko pakalpojumu sniegšanas uzņēmumu, kas atrodas Dienvidslāvijas Federatīvajā Republikā (Serbijā un Melnkalnē), rīcībā, kā arī aizliedz to pilsoņiem un visām to teritorijā esošām personām šādu naudas līdzekļu vai resursu nosūtīšanu vai nodošanu ar jebkādiem līdzekļiem Dienvidslāvijas Federatīvās Republikas (Serbijas un Melnkalnes) iestāžu vai tajā esošo uzņēmumu rīcībā, kā arī jebkādu citu naudas līdzekļu pārskaitījumus fiziskām vai juridiskām personām, kas atrodas Dienvidslāvijas Federatīvajā Republikā (Serbijā un Melnkalnē), izņemot maksājumus, kas ir paredzēti vienīgi medicīniskiem vai humanitāriem nolūkiem, vai arī pārtikas produktiem.” [Neoficiāls tulkojums]
6. Sekojot ANO Embargo rezolūcijai, Kopiena un tās dalībvalstis vienojās izmantot Kopienas instrumentu, proti, Embargo regulu, lai saskaņā ar tās desmito apsvērumu nodrošinātu tajā ietverto “noteiktu embargo pasākumu vienotu ieviešanu Kopienas teritorijā”. [Neoficiāls tulkojums]
7. Papildus vispārējam aizliegumam veikt tirdzniecību vai jebkādas darbības, kas tieši vai netieši atbalsta izejvielu un preču tirdzniecību starp Kopienu un Serbijas un Melnkalnes republikām, kas ir noteikts, sākot ar 1992. gada 31. maiju, Embargo regulas 1. panta d) apakšpunkts aizliedz arī tādu “ar finanšu pakalpojumiem nesaistītu pakalpojumu, kuru mērķis vai sekas ir tieši vai netieši atbalstīt Serbijas un Melnkalnes republiku ekonomiku, sniegšanu, it īpaši tādu – ar finanšu pakalpojumiem nesaistītu pakalpojumu sniegšanu, kas ir paredzēti:
(i) kādas Serbijas un Melnkalnes republikās vai no to teritorijas veiktas komercdarbības vajadzībām, vai
(ii)	kādai no šādām personām:
– visas fiziskas personas, kas atrodas Serbijas un Melnkalnes republikās,
– visas juridiskas personas, kuras ir reģistrētas kā sabiedrības vai citādi izveidotas atbilstoši Serbijas un Melnkalnes republiku tiesību aktiem,
– visas organizācijas, kas veic komercdarbību (neatkarīgi no tā, vai tā tiek veikta Serbijas un Melnkalnes republiku teritorijā vai nē), kuras kontrolē personas, kas pastāvīgi atrodas Serbijas un Melnkalnes republikās, vai kuras kontrolē organizācijas, kas kā sabiedrības vai citādi ir dibinātas atbilstoši šo republiku tiesību aktiem.” [Neoficiāls tulkojums]
8. Embargo regulas 5. pants noteic, ka tā “ir piemērojama visā Kopienas teritorijā, ieskaitot gaisa telpu, un attiecībā uz jebkuru lidmašīnu vai kuģi, kas ir dalībvalsts jurisdikcijā, kā arī visiem ārpus Kopienas teritorijas esošajiem dalībvalsts pilsoņiem un visām organizācijām, kuras kā sabiedrības vai citādi ir dibinātas atbilstoši dalībvalsts tiesību aktiem”. [Neoficiāls tulkojums]
Pamata prāva un uzdotie jautājumi
9. Aulingera [ Aulinger ] kungs ir Vācijā reģistrēts autopārvadātājs. Pat pēc Embargo rezolūcijas spēkā stāšanās viņš veica imigrējušu darba ņēmēju, it īpaši serbu un melnkalniešu pārvadājumus līdz embargo zonas robežas apkaimei. No turienes līdz galapunktam Serbijā un Melnkalnē pasažierus tālāk pārveda autopārvadātājs, kas ir dibināts teritorijā, kurai piemērots embargo. Ceļojums pretējā virzienā, no Serbijas un Melnkalnes uz Vāciju, tika organizēts tādā pašā veidā. Šo praksi valsts tiesa ir nosaukusi par “sadalīto pārvadājumu”.
10. Aulingers darbojās kā apakšuzņēmējs ceļojumu aģentūrai Deutsche Touring GmbH, kas ir reģistrēta Vācijā, un organizēja kopējo autopārvadājumu starp tā sākumpunktiem Vācijā un galapunktiem Serbijā un Melnkalnē un otrādi, kā arī izdeva vienotas “kopējās biļetes” visam maršrutam. Uzņēmumi, kas nodrošināja pārvadājuma posmu Serbijā un Melnkalnē, darbojās, pamatojoties uz sadarbības līgumu ar Deutsche Touring GmbH, kas samaksu par pakalpojumu veica trasta kontā vai izsniedza kredītu. Tādējādi partneris, kas atradās embargo zonā, varēja pārskaitīt šādu kredītu vai izmantot to kā nodrošinājumu darījumos ar trešām pusēm.
11. Pret Aulingeru tika uzsākta kriminālvajāšana par Embargo regulas pārkāpšanu, kad viņu 1993. gada janvārī pārbaudīja muitas darbinieki uz Austrijas un Vācijas robežas atpakaļceļā uz Vāciju. Tad arī Aulingers pārtrauca sadalītās pārvadāšanas darbības, it īpaši tādēļ, ka Vācijas valsts iestādes neformāli apstiprināja, ka šādas darbības ir pretlikumīgas.
12. Kriminālvajāšana pret Aulingeru tika pārtraukta pēc tam, kad Bundesgerichtshof
[Federālā Augstākā tiesa] ar 1995. gada 21. aprīļa spriedumu nolēma, ka ANO Embargo rezolūcija neaizliedz privātpersonu pārvadājumus Serbijas un Melnkalnes teritorijās. Tāpat tā lēma, ka nav nepieciešams pieņemt lēmumu par to, vai tas pats attiecas uz Embargo regulu, jo saskaņā ar valsts likumiem šīs regulas pārkāpums nevar veidot krimināli sodāmu nodarījumu.
13. Aulingers pieprasīja atlīdzību par zaudējumiem. Pēc vienošanās ar Bavārijas brīvvalsti, kas bija atbildīga par kriminālvajāšanu, viņš 2001. gada septembrī iesniedza prasību par zaudējumu atlīdzību pret Vācijas Federatīvo Republiku. Aulingers pieprasīja DEM 500 000 kā atlīdzību par sava galvenā ienākumu avota zaudēšanu, ko radīja gandrīz pilnīga viņa autopārvadātāja darbības pārtraukšana maršrutā uz un no Serbijas un Melnkalnes robežām. Viņa prasība tika pamatota ar to, ka pretēji Vācijas iestāžu interpretācijai Embargo regula neaizliedz “sadalīto pārvadājumu”. Savu prasījumu atbalstam Aulingers minēja faktu, ka citas dalībvalstis un sākotnēji arī Komisija uzskatīja, ka Embargo regula šādas darbības neaizliedz, un tādējādi Vācijas iestādēm pirms nostājas pieņemšanas šajā daudziem pārvadātājiem noteicošajā jautājumā bija jākonsultējas ar dalībvalstīm.
14. Landgericht Bonn
[Federālās zemes tiesa, Bonna] ar 2002. gada 4. septembra spriedumu Aulingera prasību par zaudējumu atlīdzību noraidīja, pamatojoties it īpaši uz to, ka Vācijas interpretācija Embargo regulai ir attaisnojama un tādēļ nepastāv tāda vaina, kas radītu Bürgerliches Gesetzbuch [Civillikums] 839. pantā paredzēto valsts atbildību.
15. Par šo lēmumu Aulingers iesniedza apelācijas sūdzību Oberlandesgericht Köln, kas apturēja tiesvedību pamata prāvā un uzdeva Tiesai divus šādus jautājumus:
“1) Vai Padomes 1992. gada 1. jūnija Regulas Nr. 1432/92 1. panta d) apakšpunkts ir jāinterpretē tādējādi, ka komerciāli personu pārvadājumi ar galapunktu embargo zonā vai virzienā no tās, ko veic tā saucamā “sadalītā pārvadājuma” veidā, ir atļauti vai aizliegti?
Ar “sadalīto pārvadājumu” saprot personu pārvadājumu uz embargo zonu vai no tās, dalībvalstī nodibinātam uzņēmumam sadarbojoties ar citu uzņēmumu, kas atrodas embargo zonā, tādā veidā, ka pirmais uzņēmums veic pārvadājumu līdz embargo zonas robežas apkaimei, un otrs – pārvadājumu no šī punkta uz embargo zonu (pasažieriem mainot transporta līdzekli).
2) Ja Tiesa atzīst sadalītā pārvadājuma likumību, vai, pamatojoties uz EKL 10. vai 297. pantu vai citām Kopienu tiesību normām, pirms tādu valsts pasākumu veikšanas, kas balstās uz iespējamo sadalītā pārvadājuma nelikumību, dalībvalstij ir jākonsultējas ar citām dalībvalstīm vai Komisiju?”
16. Aulingers, Vācija un Komisija iesniedza rakstiskus apsvērumus un bija pārstāvēti tiesas sēdē.
Par pirmo jautājumu
Lietas dalībnieku apsvērumi
17. Ar savu pirmo jautājumu valsts tiesa vēlas zināt, vai Embargo regulas 1. pants aizliedz iepriekš aprakstīto “sadalīto pārvadājumu” praksi.
18. Aulingers nodala jautājumu par kopējiem “sadalītajiem pārvadājumiem” uz embargo zonu vai no tās no tādas daļējas pakalpojumu sniegšanas, kas veicina minētos pārvadājumus, ko viņš pats sniedza “sadalīto pārvadājumu” organizētājiem un kas tiek sniegti teritorijā, kurai embargo nav piemērots. Aulingers uzskata, ka neviens no minētajiem nav pretrunā ar Embargo regulu.
19. Atzinums, ka Aulingera veiktie pakalpojumi “sadalīto pārvadājumu” sfērā ir pretrunā ar Embargo regulu, novestu pie absurda secinājuma, ka ir jāaizliedz jebkura darbība, kas netieši atbalsta “sadalītos pārvadājumus”. Persona, kas pārdod biļetes, strādnieks, kas iepilda degvielu autobusā un pat ceļotāji, kas ir maksājuši par autobusa biļeti, pārkāptu Embargo regulu. Embargo ir ekonomisks raksturs, bet tā mērķis nav aizliegt personu ceļošanu vai personu transporta pārvadājumus.
20. Tas pats attiecas uz “sadalīto pārvadājumu” organizēšanu kopumā. Tajā apjomā, lai sasniegtu mērķi, kas nodrošina to sankciju ieviešanu Kopienas teritorijā, kuras ietvertas ANO Embargo rezolūcijā, Embargo regulas 1. panta d) apakšpunkts ir jāinterpretē, ņemot vērā minēto rezolūciju. Šīs rezolūcijas 5. punkts vienkārši aizliedz valstīm nodot “naudas līdzekļus vai jebkādus citus finanšu vai ekonomikas resursus” Dienvidslāvijas Federatīvās Republikas (Serbijas un Melnkalnes) iestādēm vai uzņēmumiem. Pat ja jēdziens “ekonomikas resursi” ietvertu pakalpojumu sniegšanu Serbijas un Melnkalnes uzņēmumiem, pasažieru pārvadājumi līdz Serbijas un Melnkalnes transporta uzņēmumiem nevar tikt par tādiem uzskatīti. Vienīgie šādu pakalpojumu saņēmēji ir pasažieri.
21. Vācijas valdība uzskata, ka personu komercpārvadājumi ir pakalpojums Embargo regulas 1. panta d) apakšpunkta izpratnē, kura formulējums ir ļoti plašs. Nav būtisks fakts, vai pārvadājumi tiek veikti sadalītā vai apvienotā veidā. “Sadalīto pārvadājumu” prakse rada vismaz netiešu atbalstu Serbijas un Melnkalnes republiku ekonomikai, inter alia atbalstot uzņēmumus, kas ir reģistrēti embargo zonā, maksājot tiem par pasažieru pārvadāšanu un tādējādi piešķirot tiem ekonomiskos resursus, kas atbalsta arī embargo pakļauto valstu ekonomiku un rada netiešu pasažieru veiktu ārvalstu valūtas importu.
22. Šo burtisko interpretāciju atbalsta arī Embargo regulas iekšējā loģika un mērķi. Vācijas valdība atsaucas uz Embargo regulas preambulas devīto apsvērumu, kas bez ierobežojumiem noteic, ka “ir jāaptur Kopienas ekonomiskās attiecības ar Serbiju un Melnkalni”. [Neoficiāls tulkojums]
23. Atbilstoši Vācijas valdības uzskatam Embargo regula ir jāinterpretē neatkarīgi no ANO Embargo rezolūcijas. Ņemot vērā Kopienas tuvumu embargo zonai, Kopienas likumdevējs ir pilnvarots lemt par bargākiem embargo nosacījumiem nekā ANO Embargo rezolūcijā noteiktie.
24. Turpinājumā Vācijas valdība argumentē, ka “sadalīto pārvadājumu” aizliegumu pieprasa arī nepieciešamība nodrošināt Embargo regulas efektivitāti. Citādi tās nosacījumus var viegli apiet, noslēdzot sadarbības līgumus starp Kopienas un Serbijas un Melnkalnes autopārvadātājiem.
25. Komisija, atsaucoties uz spriedumu lietā Bosphorus (3), atzīst, ka ir atbilstoši atsaukties uz ANO Drošības padomes rezolūciju, lai interpretētu Kopienu tiesību normu, kas ir pieņemta, lai ieviestu šo rezolūciju. Tomēr aizliegums sniegt ar finanšu pakalpojumiem nesaistītus pakalpojumus, kas ir ietverts Embargo regulas 1. panta d) apakšpunktā un kas tiek skatīts pamata prāvā, neizriet no ANO Embargo rezolūcijas, kas attiecas tikai uz izejvielu un preču tirdzniecību un ar to saistītiem pakalpojumiem un finanšu operācijām.
26. Atsaucoties tikai uz Embargo regulas 1. panta d) apakšpunktu, Komisija nošķir trīs pasažieru pārvadājumu veidus uz un no embargo zonas, proti, tiešus pasažieru pārvadājumus uz un no embargo zonas, pārvadājumus no kāda punkta Kopienas teritorijā līdz to valstu robežai, kurām ir piemērots embargo, neorganizējot pasažieru nogādāšanu līdz partnera uzņēmuma transportam, kas nodrošina papildu pārvadājumu embargo zonā un vice versa
un tādu “sadalīto pārvadājumu” kā tas, kas tiek izskatīts pamata prāvā.
27. Komisija norāda, ka, lai gan Embargo regulas 1. panta aizliegums otrajam pārvadājumu veidam nav piemērojams, tad tomēr tiešie un “sadalītie pārvadājumi” ar [Embargo regulas] 1. pantu ir aizliegti.
28. Tiešie pārvadājumi sniegtu divu veidu atbalstu to valstu ekonomikai, kurām ir piemērots embargo. No vienas puses, tie ļautu lietot Serbijas un Melnkalnes transporta līdzekļus citiem nolūkiem, un, no otras puses, tie ļautu emigrējušajiem strādniekiem atgriezt finanšu resursus [embargo zonā].
29. “Sadalītie pārvadājumi” ir ar finanšu pakalpojumiem nesaistīts pakalpojums, kas netieši atbalsta valstu, kurām ir piemērots embargo, ekonomiku. Saskaņā ar sadarbības līgumu ar transporta uzņēmumu, kas ir reģistrēts embargo zonā, Kopienas uzņēmums nodrošinātu pasažieru ierašanos šajā zonā un tādējādi arī pasažieru ārvalstu valūtas ievešanu tajā. Kopienas uzņēmums, izmaksājot kompensāciju partneruzņēmumiem, kas ir reģistrēti embargo zonā, par to ceļa daļu, kas tiek veikta Serbijas un Melnkalnes teritorijā, netieši atbalsta šo valstu ekonomiku.
30. Visbeidzot, Komisija norāda, ka tā ir valsts tiesas kompetence pamata prāvas kontekstā noteikt, kas faktiski atbild par aizliegto pakalpojumu sniegšanu. Valsts tiesai ir jānosaka, vai Aulingers, neesot tieši atbildīgs par “sadalīto pārvadājumu” kopējo organizēšanu un ieviešanu, var tikt uzskatīts par tādu, kas ir pārkāpis embargo [nosacījumus], piedaloties to sniegšanā.
Vērtējums
31. Pirmkārt, es uzskatu, ka Embargo regulā ietvertais aizliegums sniegt ar finanšu pakalpojumiem nesaistītus pakalpojumus var tikt interpretēts, nesaistot to ar ANO Embargo rezolūciju. Regulas aktīvā daļa faktiski paplašina embargo, kas attiecināts uz izejvielu un preču tirdzniecību un finansiālām attiecībām, arī uz ar finanšu pakalpojumiem nesaistītiem pakalpojumiem. Tā kā ANO Embargo rezolūcija neietver nevienu nosacījumu, kas atturētu valstis no turpmāku embargo pasākumu pieņemšanas, Kopiena, kas darbojas savu pilnvaru robežās, kuras nosaka EK līgums, it īpaši tā 113. pants, un savas politikas īstenošanas dēļ var nolemt tādus pieņemt. Šādi, daudz tālejošāki Kopienas pasākumi var tikt interpretēti neatkarīgi no ANO Embargo rezolūcijas, ja vien šādi pasākumi nav pretrunā ar rezolūciju, kas, kā es uzskatu, šajā lietā tā nav.
32. 1. panta d) apakšpunkta formulējums ir ļoti plašs un aizliedz sniegt ar finanšu pakalpojumiem nesaistītus pakalpojumus, kuru “ mērķis vai sekas ir tieši vai netieši atbalstīt Serbijas un Melnkalnes republiku ekonomiku” (4) . Kā piemērus aizliegtajiem pakalpojumiem šis nosacījums min “ it īpaši ” (5) jebkādu ar finanšu pakalpojumiem nesaistītu pakalpojumu sniegšanu, kas ir paredzēti “ kādas
komercdarbības veikšanai” (6) Serbijas un Melnkalnes republikās vai no to teritorijas, kas tiek sniegti jebkurai fiziskai vai juridiskai personai šajās republikās vai jebkurai organizācijai, kas veic komercdarbību (neatkarīgi no tā, vai tā tiek veikta Serbijas un Melnkalnes republiku teritorijā vai nē) un kuru kontrolē personas, kas pastāvīgi atrodas šajās republikās, vai organizācijas, kas kā sabiedrības vai citādi ir dibinātas atbilstoši šo republiku tiesību aktiem.
33. No minētā formulējuma ir jāsecina, ka tādu “sadalīto pārvadājumu” pakalpojumu sniegšana, kāda tiek izskatīta pamata prāvā, ir aizliegta.
34. Burtiski interpretējot, apvienotā un koordinētā Kopienas un Serbijas un Melnkalnes autopārvadātāju darbība, ko vada Vācijas ceļojumu aģentūra, rada ar finanšu pakalpojumiem nesaistīta pakalpojuma sniegšanu fiziskām personām, kas reģistrētas Serbijā un Melnkalnē. Pasažieri iegādājas vienu biļeti visam maršrutam, kas dod tiem tiesības tikt pārvadātiem no punkta A embargo zonā uz punktu B Kopienas teritorijā. Ir skaidrs, ka vismaz daži no pasažieriem, kas ir šāda pakalpojuma saņēmēji, visticamāk ir privātpersonas no Serbijas un Melnkalnes Embargo regulas 1. panta d) apakšpunkta izpratnē.
35. Fakts, ka pasažieriem uz robežas ir jāmaina autobusi, neietekmē viņu tiesības veikt pilnu ceļojumu. Vienotā biļete piešķir viņiem tiesības robežā pārsēsties autobusos, ko tajā pašā organizētajā shēmā izmanto saistīti transporta uzņēmumi, kas viņus [pasažierus] nogādā galapunktā. Pasažieriem nav jālieto pašu transports, ne arī jārūpējas par turpmāko transportu vai uz robežas jāpērk cita biļete, lai turpinātu ceļojumu.
36. Es arī piekrītu Komisijai un Vācijas valdībai, ka “sadalītā pārvadājuma” sniegšana divos aspektos rada vismaz netiešu atbalstu to valstu ekonomikai, kurām ir piemērots embargo. Pirmkārt, tas rada iespēju ievest ārvalstu valūtu embargo zonā, ko veic emigrējušie strādnieki, tiem atgriežoties. Otrkārt, tas sniedz tādas uzņēmējdarbības iespējas, kas citādi nerastos tiem Serbijas un Melnkalnes transporta uzņēmumiem, kuri atbild un saņem atlīdzību par atbalsta sniegšanu embargo zonā.
37. Es uzskatu, ka faktam, ka Deutsche Touring GmbH
šo atlīdzību ieskaita trasta kontā vai izsniedz kredīta veidā, nav nozīmes, jo no lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu ir redzams, ka Serbijas un Melnkalnes saistītajiem transporta uzņēmumiem bija iespēja pārskaitīt kredīta līdzekļus vai arī izmantot kredīta līdzekļus kā nodrošinājumu savās attiecībās ar trešām pusēm, tādējādi iegūstot ekonomisko labumu apmaiņā pret pakalpojumiem.
38. Kā norāda Vācijas valdība, pieļaujot “sadalītos pārvadājumus”, tiktu vājināta Embargo regulas efektivitāte, jo tās nosacījumus varētu viegli apiet, izmantojot sadarbības līgumus starp Kopienas un Serbijas un Melnkalnes uzņēmumiem.
39. Visbeidzot, tā ir valsts tiesas kompetence noteikt, vai, ņemot vērā pamata prāvas faktus un ievērojot Deutsche Touring GmbH
apakšuzņēmēja Aulingera lomu “sadalīto pārvadājumu” veikšanā, viņš ar savu rīcību atbalstījis embargo pārkāpšanu.
40. Ņemot vērā minēto, es uzskatu, ka Tiesai uz pirmo jautājumu ir jāatbild, ka Embargo regulas 1. panta d) apakšpunkts aizliedz Kopienas uzņēmumam sniegt “sadalīto pārvadājumu” pakalpojumu no un uz embargo zonu.
Par otro jautājumu
41. Ņemot vērā atbildi uz pirmo jautājumu, otrais jautājums kļūst lieks. Tomēr es to īsumā analizēšu gadījumam, ja Tiesa atzīs, ka Embargo regula neaizliedz “sadalītos pārvadājumus”.
42. Būtībā valsts tiesa vēlas zināt, vai saskaņā ar Kopienu tiesībām pirms valsts pasākumu, kas pamatojas uz “sadalīto pārvadājumu” nelikumību, ieviešanas dalībvalsts pienākums ir konsultēties ar citām dalībvalstīm un/vai Komisiju.
43. Aulingers uzskata, ka Vācijai bija šāds pienākums saskaņā ar EKL 10. panta par dalībvalstu un Kopienas lojālu sadarbību, EKL 133. panta par Kopienas tirdzniecības politiku, Embargo regulas apsvēruma, kas noteic, ka dalībvalstis ir vienojušās pieņemt Kopienas dokumentu, lai nodrošinātu vienotu embargo pasākumu piemērošanu, un EKL 297. panta, kas pieprasa dalībvalstīm savā starpā apspriesties, lai aizsargātu kopējo tirgu pret pasākumiem, kas kādai dalībvalstij būtu jāveic, inter alia, gadījumā, ja tajā sāktos karš vai nopietns starptautisks saspīlējums, kas radītu kara draudus, vai arī šai valstij pildot pienākumus, ko tā uzņēmusies, lai uzturētu mieru un starptautisko drošību, kopējas interpretācijas.
44. Gan Vācija, gan Komisija argumentē, ka, nepastāvot speciāliem Kopienu tiesību nosacījumiem, kas pieprasītu, lai dalībvalstis veic savstarpējas konsultācijas vai konsultācijas ar Komisiju – kādi pastāvēja citos Kopienu noteikumos, kas ieviesa ekonomiskos embargo, bet ne izskatāmajā Embargo regulā – šāds pienākums saskaņā ar Kopienu tiesībām nepastāv. Vēl vairāk, noteikt par pienākumu dalībvalstīm un Komisijai vienoties par pareizu attiecīgo Kopienu tiesību normu interpretāciju būtu pretrunā ar EKL 220. panta principu, kas noteic, ka tikai Tiesa var galīgi sniegt Kopienu tiesību patieso interpretāciju.
45. Es piekrītu Komisijas un Vācijas apsvērumu būtībai. Pastāvīgā judikatūra noteic, ka saskaņā ar vispārējiem principiem, uz kuriem pamatojas Kopienas institucionālie principi un kas nosaka attiecības starp Kopienu un dalībvalstīm, dalībvalstīm, pamatojoties uz EKL 10. pantu, ir jānodrošina, ka Kopienas regulas tiek ieviestas to teritorijās. Tā kā līdz šim Kopienu tiesības, ieskaitot to vispārējos principus, neietver kopējus noteikumus, kas attiecas uz minēto, tad valsts iestādēm, īstenojot Kopienas regulas, ir jādarbojas atbilstoši savas valsts tiesību procesuālajām un materiālajam normām (7) .
46. Tā kā Embargo regula ir tieši piemērojams Kopienas pasākums un tā neietver speciālu pienākumu par konsultāciju veikšanu pirms tās piemērošanas iekšējās tiesību sistēmās, dalībvalstis ir atbildīgas par tās nosacījumu labticīgu interpretāciju un piemērošanu. Vienota piemērošana var tikt nodrošināta, pielietojot EKL 234. pantā paredzēto prejudiciālā nolēmuma sniegšanas procedūru.
47. Tāpat es neuzskatu, ka kāds no minētā veida pienākumiem izriet no citiem Aulingera norādītajiem Kopienu tiesību noteikumiem, tos lasot atsevišķi vai kopā.
48. EKL 10. pants neaizliedz dalībvalstīm interpretēt un piemērot tieši piemērojamo Kopienu tiesību noteikumus bez iepriekšējām konsultācijām, bet pieprasa to veikt labticīgi. Bez konsultācijām atzīstot, ka Embargo regula aizliedz “sadalītos pārvadājumus”, kas ir attaisnojama interpretācija, Vācijas iestādes nerīkojās pretēji saviem pienākumiem, kas noteikti EKL 10. pantā.
49. Kas attiecas uz EKL 297. pantu, tad no tā formulējuma ir skaidrs, ka dalībvalstīm uzliktais pienākums konsultēties ir attiecināms uz situācijām, kurās dalībvalsts nopietnas krīzes kontekstā ir pieņēmusi vienpusējus pasākumus, kuri var ietekmēt EK līgumā noteikto brīvību pienācīgu pastāvēšanu. Es uzskatu, ka tas neattiecas uz tādu situāciju kā tā, kas ir [skatīta] pamata prāvā, kurā Kopienu tiesību instruments nosaka pasākumus, kas dalībvalstīm ir jāievēro.
50. Papildinot argumentu, ka pastāvēja pienākums veikt iepriekšējas konsultācijas, Aulingers atsaucas uz Vienotā Eiropas akta 30. panta 2. punkta a) apakšpunktu, kas attiecas uz Eiropas sadarbību ārpolitikas jomā. Tomēr es neuzskatu, ka šis nosacījums, kas ir ticis aizstāts ar tam sekojošiem EK līguma grozījumiem, attiecas uz lietu. Embargo regulas interpretācija, kā to ir piemērojusi Vācija un ko apstrīd Aulingers, nav uzskatāma par “ārpolitikas vispārējo interešu jautājumu”, kas tādējādi prasītu, lai Vienotā Eiropas akta Augstās līgumslēdzējas puses informē un konsultējas cita ar citu, kā to nosaka Akta 30. panta 2. punkta a) apakšpunkts.
51. Visbeidzot, es nesaskatu EKL 133. pantā neko tādu, kas, kā to uzskata Aulingers, varētu tikt interpretēts kā dalībvalstīm uzliktais konsultēšanās pienākums.
52. Ņemot vērā minēto, es uzskatu, ka atbilde uz otro jautājumu ir tāda, ka Kopienu tiesības nepieprasa dalībvalstīm konsultēties ar citām dalībvalstīm un/vai Komisiju pirms tādu valsts pasākumu ieviešanas, kas īsteno Embargo regulu.
Secinājumi
53. Ņemot vērā minēto, es uzskatu, ka uz diviem Tiesai uzdotajiem jautājumiem ir jāatbild šādi:
1) Padomes 1992. gada 1. jūnija Regulas Nr. 1432/92, ar ko aizliedz tirdzniecību starp Eiropas Ekonomikas Kopienu un Serbijas un Melnkalnes republikām, 1. panta d) apakšpunkts aizliedz Kopienas uzņēmumam veikt “sadalīto pārvadājumu” uz un no embargo zonas, ar “sadalīto pārvadājumu” saprotot personu komercpārvadājumu ar apvienotas un vienotas komercdarbības palīdzību, kas veikta starp uzņēmumu, kas ir nodibināts Kopienas dalībvalstī, un uzņēmumu, kas nodibināts valstī, kurai piemērots embargo, ja pirmais uzņēmums veic pārvadājumu līdz embargo zonas robežas apkaimei un no tās, bet otrs – pārvadājumu uz un no šī punkta uz un no embargo zonas, ja pasažieri maina transporta līdzekļus iepriekš organizētā veidā un maksā par vienotu biļeti, kas dod tiem tiesības tikt pārvadātiem visa maršruta garumā.
2) Kopienu tiesības nepieprasa dalībvalstīm konsultēties ar citām dalībvalstīm un/vai Komisiju pirms tādu valsts pasākumu ieviešanas, kas īsteno šo regulu.
(1) .
(2)  –	OV L 151, 4. lpp.
(3)  –	1996. gada 30. jūlija spriedums lietā C‑84/95 ( Recueil, I‑3953. lpp., 13. un 14. punkts).
(4)  –	Mans izcēlums.
(5)  –	Mans izcēlums.
(6)  –	Mans izcēlums.
(7)  –	1983. gada 21. septembra spriedums apvienotajās lietas no 205/82 līdz 215/82 Deutsche Milchkontor u.c. ( Recueil, 2633. lpp., 17. punkts).