62023CC0416
ĢENERĀLADVOKĀTA
ŽANA RIŠĀRA DELATŪRA [JEAN RICHARD DE LA TOUR]
SECINĀJUMI,
sniegti 2024. gada 5. septembrī (
1
)
Lieta C‑416/23
Österreichische Datenschutzbehörde,
piedaloties
F R,
Bundesministerin für Justiz
(Verwaltungsgerichtshof (Augstākā administratīvā tiesa, Austrija) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Fizisko personu aizsardzība attiecībā uz personas datu apstrādi – Regula (ES) 2016/679 – 57. panta 4. punkts – Uzraudzības iestādes uzdevumi – Pieprasījums – Jēdziens – Pārmērīgi pieprasījumi – Jēdziens – 77. panta 1. punkts – Tiesības iesniegt sūdzību – Saprātīga samaksa, kas balstīta uz administratīvām izmaksām, vai uzraudzības iestādes atteikums izpildīt pieprasījumu – Kritēriji, pēc kuriem uzraudzības iestāde varētu vadīties, izdarot izvēli
I. Ievads
1.
Eiropas Parlamenta un Padomes Regulas (ES) 2016/679 (2016. gada 27. aprīlis) par fizisku personu aizsardzību attiecībā uz personas datu apstrādi un šādu datu brīvu apriti un ar ko atceļ Direktīvu 95/46/EK (Vispārīgā datu aizsardzības regula) (
2
) (turpmāk tekstā – “VDAR”) 57. panta 4. punktā uzraudzības iestādēm, ja tās saskaras ar pieprasījumiem, kas ir acīmredzami nepamatoti vai pārmērīgi, jo īpaši to regulāras atkārtošanās dēļ, iespēju vai nu iekasēt uz administratīvām izmaksām balstītu saprātīgu samaksu, vai atteikties izpildīt šos pieprasījumus.
2.
Šā procesuālā instrumenta loģiskais pamats ir balstīts uz ideju, ka, lai arī datu subjektiem patiešām jābūt iespējai viegli pieprasīt uzraudzības iestādēm nodrošināt, ka VDAR viņiem piešķirtās tiesības tiek ievērotas, savukārt šīm iestādēm jābūt iespējai izvēlēties īpašu pieeju pārmērīgiem pieprasījumiem, lai nodrošinātu sekmīgu darbību un saglabātu spēju pilnībā veikt savus uzdevumus.
3.
Vēl gan jānosaka, kas šajā ziņā veido pārmērīgumu. Tāda ir galvenā problēma, ko izvirza šis lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu.
4.
Šis lūgums ir iesniegts strīdā starp Österreichische Datenschutzbehörde (Datu aizsardzības iestāde, Austrija) (turpmāk tekstā – “DSB”) un F R par šīs iestādes, pamatojoties uz VDAR 57. panta 4. punktu, izdarīto atteikumu izskatīt F R saskaņā ar šīs regulas 77. panta 1. punktu iesniegto sūdzību.
II. Pamatlietas fakti un prejudiciālie jautājumi
5.
2020. gada 17. februārī F R saskaņā ar VDAR 77. panta 1. punktu iesniedza DSB sūdzību saistībā ar viņa atbilstoši šīs regulas 15. pantam esošo piekļuves tiesību pārkāpumu, jo pārzinis nebija atbildējis uz viņa piekļuves pieprasījumu mēneša laikā.
6.
Pamatojoties uz minētās regulas 57. panta 4. punktu, DSB ar 2020. gada 22. aprīļa lēmumu atteicās izskatīt šo sūdzību, kvalificējot to par “pārmērīgu”. Šajā ziņā tā tostarp norādīja, ka aptuveni 20 mēnešu laikā ieinteresētā persona bija tai adresējusi 77 sūdzības par to, ka dažādi pārziņi nebija mēneša laikā snieguši atbildes uz viņa piekļuves vai dzēšanas pieprasījumiem (
3
). Turklāt F R regulāri sazinājās ar šo iestādi pa tālruni, lai izklāstītu papildu faktus un konsultētos nolūkā iesniegt citas iespējamas sūdzības.
7.
F R par šo lēmumu cēla prasību Bundesverwaltungsgericht (Federālā administratīvā tiesa, Austrija). Ar 2022. gada 22. decembra spriedumu šī tiesa šo prasību apmierināja un minēto lēmumu atcēla. Tā būtībā nosprieda, ka, lai pieprasījumi būtu pārmērīgi VDAR 57. panta 4. punkta izpratnē, tiem ir ne vien bieži jāatkārtojas, bet arī pēc sava rakstura jābūt acīmredzami traucējošiem un ļaunprātīgiem. Taču minētās tiesas ieskatā pamatojums, ar kādu DSB atteicās izskatīt F R sūdzību, neliecina par F R rīcības ļaunprātību. Turklāt šī iestāde nevar pēc savas patikas izvēlēties starp saprātīgas samaksas iekasēšanu par “pārmērīgu” pieprasījumu un atteikumu izpildīt šādu pieprasījumu. Minētajai iestādei sava izvēle esot jāpamato, un šajā gadījumā tas neesot izdarīts.
8.
DSB iesniedza revīzijas sūdzību par šo spriedumu Verwaltungsgerichtshof (Augstākā administratīvā tiesa, Austrija), kas ir iesniedzējtiesa šajā lietā un kas, pirmām kārtām, vēlas noskaidrot, vai jēdzienu “sūdzība”, kas minēts VDAR 77. panta 1. punktā, var pielīdzināt jēdzienam “pieprasījums/pieprasījumi” šīs regulas 57. panta 4. punkta izpratnē.
9.
Šajā ziņā minētā tiesa norāda, ka, ja uz šo jautājumu tiks atbildēts noliedzoši, uzraudzības iestāde, pamatojoties uz šo tiesību normu, nevarētu atteikties izskatīt sūdzības vai nevarētu iekasēt saprātīgu samaksu par to izskatīšanu, neatkarīgi no to iespējamās nepamatotības vai pārmērīguma. Taču, minētās tiesas ieskatā, visstingrākie argumenti liecinot par labu VDAR 77. panta 1. punktā minēto sūdzību iekļaušanai šīs regulas 57. panta 4. punkta tvērumā.
10.
Otrām kārtām, iesniedzējtiesa šaubās par to, kā jēdziens “pārmērīgi pieprasījumi” šīs nupat minētās tiesību normas izpratnē ir jāsaprot. Konkrēti šī tiesa norāda, ka, lai arī pieprasījumu regulāra atkārtošanās ir minēta kā pārmērīgu pieprasījumu piemērs, esot jāņem vērā tas, ka uzraudzības iestādes iespēja atteikties izskatīt sūdzību būtiski kaitē aizsardzībai, uz kuru personas var atsaukties saskaņā ar VDAR. Tas būtu pretrunā šīs regulas mērķim nodrošināt personas datu augsta līmeņa aizsardzību. Tā kā iespēja atteikties no rīcības saistībā ar iesniegtu sūdzību ir izņēmums no uzraudzības iestāžu pienākuma izskatīt tajā iesniegtās sūdzības, tā esot jāinterpretē šauri.
11.
Tādēļ minētā tiesa šaubās, ka ar to vien, ka datu subjekts ir izmantojis VDAR sniegtās iespējas, iesniedzot ļoti lielu skaitu sūdzību salīdzinājumā ar citām personām, it īpaši, ja šīs sūdzības attiecas uz dažādiem pārziņiem, varētu būt pietiekami, lai kvalificētu pieprasījumus par “pārmērīgiem”, ja nepastāv citi apstākļi, kas pierādītu ļaunprātīgu nolūku.
12.
Tāpat, iesniedzējtiesas ieskatā, arī tas vien, ka dažu sūdzību izskatīšana uzraudzības iestādei darba un laika ziņā nozīmē slodzi, kas pārsniedz vidējo, nevar pamatot samaksas iekasēšanu vai atteikumu tās izskatīt, pamatojoties uz VDAR 57. panta 4. punktu.
13.
Trešām kārtām, šī tiesa vēlas zināt, vai acīmredzami nepamatotu vai pārmērīgu pieprasījumu gadījumā uzraudzības iestāde var brīvi izvēlēties starp saprātīgas samaksas iekasēšanu, kas balstīta uz administratīvām izmaksām, un atteikumu izpildīt šos pieprasījumus.
14.
Šādos apstākļos Verwaltungsgerichtshof (Augstākā administratīvā tiesa) nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:
“1)
Vai [VDAR] 57. panta 4. punktā minētais jēdziens “pieprasījumi” vai “pieprasījums” jāinterpretē tādējādi, ka tas ietver arī “sūdzības” saskaņā ar VDAR 77. panta 1. punktu?
2)
Ja atbilde uz pirmo jautājumu ir apstiprinoša: vai VDAR 57. panta 4. punkts jāinterpretē tādējādi, ka “pārmērīgu pieprasījumu” konstatēšanai pietiek ar to, ka datu subjekts noteiktā laikposmā vienkārši ir nosūtījis uzraudzības iestādei noteiktu skaitu pieprasījumu (sūdzības saskaņā ar VDAR 77. panta 1. punktu), neatkarīgi no tā, vai runa ir par dažādiem faktiem un/vai pieprasījumi (sūdzības) attiecas uz dažādiem datu pārziņiem, vai arī papildus tam, ka pieprasījumi (sūdzības) regulāri atkārtojas, ir nepieciešams arī datu subjekta ļaunprātīgs nolūks?
3)
Vai VDAR 57. panta 4. punkts jāinterpretē tādējādi, ka “acīmredzami nepamatota” vai “pārmērīga” pieprasījuma (sūdzības) gadījumā uzraudzības iestāde var brīvi izvēlēties, vai nu iekasēt saprātīgu samaksu, kas balstīta uz administratīvajām izskatīšanas izmaksām, vai arī jau uzreiz atteikties to izskatīt; ja atbilde ir noliedzoša, kādi apstākļi un kādi kritēriji uzraudzības iestādei jāņem vērā, it īpaši, vai uzraudzības iestādei primāri kā vismazāk ierobežojošais līdzeklis jāpieprasa saprātīga samaksa un vai tā ir tiesīga atteikties izskatīt acīmredzami nepamatotus vai pārmērīgus pieprasījumus (sūdzības) tikai tad, ja samaksas iekasēšana nenovērsīs to iesniegšanu?”
15.
Rakstveida apsvērumus iesniedza F R, DSB, Bundesministerin für Justiz (federālā tieslietu ministre, Austrija), Austrijas un Čehijas valdības, kā arī Eiropas Komisija.
III. Juridiskā analīze
A.
Par pirmo prejudiciālo jautājumu
16.
Pirmajā jautājumā iesniedzējtiesa būtībā jautā Tiesai, vai jēdziens “pieprasījums/pieprasījumi”, kas minēts VDAR 57. panta 4. punktā, ietver arī “sūdzības”, kas minētas šīs regulas 57. panta 1. punkta f) apakšpunktā un 77. panta 1. punktā (
4
).
17.
Proti, atbilstoši VDAR 57. panta 4. punktam atteikdamās izskatīt sūdzību, ko F R iesniedzis apgalvotā viņam šīs regulas 15. pantā noteikto piekļuves tiesību pārkāpuma dēļ, DSB pieņēma lēmumu, kas balstīts uz pieņēmumu, ka datu subjektu sūdzības, kas iesniegtas saskaņā ar minētās regulas 77. panta 1. punktu, jāpielīdzina “pieprasījumiem” šīs pašas regulas 57. panta 4. punkta izpratnē.
18.
Iesniedzējtiesa uzskata, ka Tiesā jānoskaidro, vai šis pieņēmums ir pareizs, jo, pretējā gadījumā uzraudzības iestādei nebūtu iespējams atteikt izskatīt sūdzības vai iekasēt saprātīgu samaksu par to izskatīšanu saskaņā ar VDAR 57. panta 4. punktu.
19.
Ievadam jāatgādina, pirmkārt, ka saskaņā ar Tiesas pastāvīgo judikatūru Savienības tiesību norma, kurā tās jēgas un piemērošanas jomas noskaidrošanai nav nevienas tiešas norādes uz dalībvalstu tiesībām, parasti visā Savienībā ir interpretējama autonomi un vienveidīgi (
5
). Otrkārt, interpretējot Savienības tiesību normu, jāņem vērā ne tikai tās teksts atbilstoši tā ierastajai nozīmei ikdienas valodā, bet arī konteksts un šo normu ietverošā tiesību akta mērķi (
6
).
20.
VDAR 57. panta 4. punkta gramatiskā, kontekstuālā un teleoloģiskā interpretācija mani vedina domāt, ka šajā tiesību normā minētais jēdziens “pieprasījums/pieprasījumi” ietver šīs regulas 57. panta 1. punkta f) apakšpunktā un 77. panta 1. punktā minētās “sūdzības”.
21.
Pirmām kārtām, runājot par VDAR 57. panta 4. punkta formulējumu, jāteic, ka šajā tiesību normā ir noteikts, ka, “ja pieprasījumi ir acīmredzami nepamatoti vai pārmērīgi, jo īpaši to regulāras atkārtošanās dēļ, uzraudzības iestāde var iekasēt saprātīgu samaksu, kas balstīta uz administratīvām izmaksām, vai atteikties veikt pieprasīto darbību. Uzraudzības iestādes pienākums ir pierādīt, ka pieprasījums ir acīmredzami nepamatots vai pārmērīgs”.
22.
Savukārt VDAR 77. panta 1. punkts noteic, ka, “neskarot jebkādus citus administratīvos tiesību aizsardzības līdzekļus vai tiesību aizsardzību tiesā, katram datu subjektam ir tiesības iesniegt sūdzību uzraudzības iestādē, jo īpaši tajā dalībvalstī, kurā ir viņa pastāvīgā dzīvesvieta, darbavieta vai iespējamā pārkāpuma izdarīšanas vieta, ja datu subjekts uzskata, ka viņa personas datu apstrāde pārkāpj šo regulu”.
23.
Nevienā VDAR normā nav definēts jēdziens “pieprasījums/pieprasījumi” šīs regulas 57. panta 4. punkta izpratnē. Savukārt šā jēdziena ierastā nozīme ikdienas valodā ir visai plaša. Tā potenciāli aptver jebkuru kādas personas vai iestādes izteiktu lūgumu. Tādējādi [VDAR franču valodas versijā lietotais] jēdziens “demande” [“pieprasījums”] vārdnīcā Larousse ir definēts kā “action de faire savoir que l’on désire obtenir quelque chose; fait de demander; écrit qui l’exprime” [“darbība, lai darītu zināmu savu vēlmi kaut ko panākt/iegūt; prasīšana; tās izpausme rakstiski”], sinonīmu starpā minot jēdzienu “réclamation” [“sūdzība”]. Tātad sūdzības, kas minētas VDAR 77. panta 1. punktā, manuprāt, ir viens no “pieprasījuma/pieprasījumu” šīs regulas 57. panta 4. punkta izpratnē paveidiem.
24.
Otrām kārtām, šo tekstuālo analīzi pamato konteksts, kurā iekļaujas šī tiesību norma. Šajā ziņā jāsecina, ka VDAR 57. pantā ir aprakstīti uzraudzības iestāžu uzdevumi un to izpildes nosacījumi. Šo uzdevumu starpā:
–
šīs regulas 57. panta 1. punkta a) apakšpunkts noteic, ka ikviena uzraudzības iestāde “uzrauga un īsteno šīs regulas piemērošanu”;
–
VDAR 57. panta 1. punkta e) apakšpunkts noteic, ka ikviena uzraudzības iestāde “pēc pieprasījuma sniedz informāciju ikvienam datu subjektam par viņu tiesību īstenošanu saskaņā ar šo regulu un, ja nepieciešams, minētajā nolūkā sadarbojas ar citu dalībvalstu uzraudzības iestādēm” (
7
);
–
šīs regulas 57. panta 1. punkta f) apakšpunkts noteic, ka ikviena uzraudzības iestāde “izskata kāda datu subjekta [vai saskaņā ar 80. pantu kādas struktūras vai organizācijas, vai apvienības iesniegtās sūdzības], atbilstošā apjomā izmeklē jautājumu un saprātīgā termiņā informē sūdzības iesniedzēju par lietas virzību un izmeklēšanas rezultātiem, jo īpaši, ja ir nepieciešama papildus izmeklēšana vai koordinācija ar citu uzraudzības iestādi” (
8
).
25.
Saskaņā ar VDAR 57. panta 2. punktu “katra uzraudzības iestāde atvieglo 1. punkta f) apakšpunktā minēto sūdzību iesniegšanu ar tādiem pasākumiem kā, piemēram, sūdzības iesniegšanas veidlapu, kuru var aizpildīt arī elektroniski, neizslēdzot arī iespēju izmantot citus saziņas līdzekļus” (
9
).
26.
Turklāt šīs regulas 57. panta 3. punkts noteic principu, saskaņā ar kuru “attiecībā uz datu subjektu un attiecīgā gadījumā datu aizsardzības speciālistu katra uzraudzības iestāde savus uzdevumus veic bez maksas”.
27.
Paredzot uzraudzības iestādēm iespēju, ja tās saskaras ar acīmredzami nepamatotiem vai pārmērīgiem pieprasījumiem, iekasēt saprātīgu samaksu, kas balstīta uz administratīvām izmaksām, vai atteikties izpildīt pieprasījumu, minētās regulas 57. panta 4. punktā ir paredzēts izņēmums no šīs pašas regulas 57. panta 3. punktā noteiktā bezmaksas izpildes principa, kā arī no šo iestāžu pienākuma izpildīt tām iesniegtos pieprasījumus.
28.
Pretēji F R apgalvotajam, manuprāt, no šo dažādo tiesību normu savstarpējā salīdzinājuma nav secināms, ka tāpēc, ka VDAR 57. panta 4. punktā ir lietots jēdziens “pieprasījums/pieprasījumi”, šī norma attiektos vienīgi uz šīs regulas 57. panta 1. punkta e) apakšpunktā minētajiem pieprasījumiem. Citiem vārdiem sakot, nedomāju, ka no konstatējuma, ka šajā tiesību normā ir lietots jēdziens “pieprasījums/pieprasījumi”, būtu secināms, ka minētās regulas 57. panta 4. punkta piemērošanas joma būtu jāaprobežo ar tajā paredzētajiem uzraudzības iestāžu uzdevumiem. Arī konstatējums, ka šīs regulas 57. panta 2. punkts attiecas uz “sūdzībām”, nenozīmē, ka tas būtu vienīgā tiesību norma, ar kuru iecerēts regulēt nosacījumus sūdzību iesniegšanai uzraudzības iestādēs.
29.
Proti, jānorāda, ka VDAR 57. panta 3. punkts, kas noteic principu, ka uzraudzības iestādes savus uzdevumus veic bez maksas, ir attiecināms uz visiem to uzdevumiem, tostarp arī šīs regulas 57. panta 1. punkta f) apakšpunktā paredzēto sūdzību izskatīšanu. Ir gluži likumsakarīgi un tam atbilstīgi, ka minētās regulas 57. panta 4. punkts, kurā paredzēts izņēmums no šā bezmaksas izpildes principa, neaprobežojot to tikai ar kādiem konkrētiem šo iestāžu uzdevumiem, būtu jāpiemēro arī sūdzību izskatīšanai.
30.
Tas tā ir vēl jo vairāk tāpēc, ka VDAR 57. panta 1. punkta f) apakšpunktā paredzētā sūdzību izskatīšana ir uzraudzības iestāžu pamatuzdevums (
10
). Šīs regulas 57. panta 2. un 3. punktā paredzētā bezmaksas izpildes principa un pienākuma atvieglot sūdzību iesniegšanu mērķis turklāt ir ļaut jebkuram datu subjektam pieprasīt uzraudzības iestādei nodrošināt, ka viņam minētajā regulā piešķirtās tiesības tiek ievērotas.
31.
Tādēļ interpretācija, saskaņā ar kuru VDAR 57. panta 4. punktā minētais jēdziens “pieprasījums/pieprasījumi” ietvertu tikai pieprasījumus, uz kuriem attiecas šīs regulas 57. panta 1. punkta e) apakšpunkts, nevis pieprasījumus, kas minēti šīs regulas 57. panta 1. punkta f) apakšpunktā un 77. panta 1. punktā, atņemtu pirmajai no šīm tiesību normām lielu daļu tās lietderīgās iedarbības.
32.
Turklāt VDAR 57. panta 1. punkta f) apakšpunktā un 77. panta 1. punktā minētos pieprasījumus, man šķiet, attiecīgā gadījumā varētu kvalificēt par “acīmredzami nepamatotiem” vēl vairāk nekā pieprasījumus, kas iesniegti saskaņā ar šīs regulas 57. panta 1. punkta e) apakšpunktu un ar kuriem datu subjekti vēlas uzraudzības iestādēs saņemt informāciju par viņiem minētajā regulā piešķirto tiesību īstenošanu.
33.
Jāpiebilst, ka interpretācijai, saskaņā ar kuru VDAR 57. panta 4. punkts attiecas arī uz sūdzību, kas iesniegtas saskaņā ar šīs regulas 77. panta 1. punktu, izskatīšanu, piekrīt arī Eiropas Datu aizsardzības kolēģija (EDAK), kas saistībā ar sūdzību pieņemamību atsaucas uz pirmo no šīm tiesību normām (
11
).
34.
Līdz ar to, lai gan minētās regulas 57. panta 4. punkts, ciktāl tas paredz izņēmumu no bezmaksas izpildes principa un uzraudzības iestāžu pienākuma izpildīt tām iesniegtos pieprasījumus, patiešām jāinterpretē šauri (
12
), tomēr, manuprāt, tādēļ nevar izslēgt šīs tiesību normas piemērojamību sūdzībām, kas iesniegtas saskaņā ar šo pašu regulu.
35.
Trešām kārtām, interpretācija, kuru piedāvāju Tiesai, manuprāt, ļauj sasniegt VDAR izvirzītos mērķus. Šajā ziņā jānorāda, ka šīs regulas mērķis, kā teikts tās 10. un 11. apsvērumā, ir nodrošināt konsekventu un augsta līmeņa aizsardzību fiziskām personām Savienībā, kā arī stiprināt un sīki noteikt datu subjektu tiesības (
13
).
36.
Lai arī, kā uzsver iesniedzējtiesa, interpretācija, saskaņā ar kuru sūdzības ietilpst VDAR 57. panta 4. punkta piemērošanas jomā, pirmšķietami patiešām varētu likties pretēja šiem mērķiem un uzraudzības iestādēm uzliktajiem pienākumiem.
37.
Proti, kā norādīju iepriekš, saskaņā ar VDAR 57. panta 1. punkta f) apakšpunktu katrai uzraudzības iestādei savā teritorijā ir pienākums izskatīt sūdzības, kuras ikviena persona saskaņā ar šīs regulas 77. panta 1. punktu ir tiesīga iesniegt, ja tā uzskata, ka tās personas datu apstrāde ir veikta, pārkāpjot minēto regulu, un, ciktāl nepieciešams, izmeklēt attiecīgo jautājumu. Uzraudzības iestādei šādas sūdzības jāizskata ar visu pienācīgo rūpību (
14
).
38.
Tādējādi sūdzības procedūra ir iecerēta kā mehānisms, ar kuru var efektīvi aizsargāt datu subjektu tiesības un intereses (
15
).
39.
Tādēļ sūdzību iekļaušana VDAR 57. panta 4. punkta piemērošanas jomā sniedz uzraudzības iestādēm iespēju ierobežot savu pienākumu izskatīt šīs sūdzības un piemērot to izskatīšanai bezmaksas izpildes principu.
40.
Tomēr uzraudzības iestādes iespēja iekasēt saprātīgu samaksu vai atteikties izpildīt pieprasījumu, gadījumā, ja tā saskaras ar acīmredzami nepamatotiem vai pārmērīgiem pieprasījumiem, manuprāt, ļauj nodrošināt personas datu augsta līmeņa aizsardzību.
41.
Proti, lai varētu sasniegt šo mērķi, jānodrošina uzraudzības iestāžu pienācīga darbība, novēršot, ka tā tiek traucēta ar to, ka tiek iesniegtas acīmredzami nepamatotas vai pārmērīgas sūdzības VDAR 57. panta 4. punkta izpratnē. Šādi šī tiesību norma sniedz uzraudzības iestādēm iespēju ar šīm sūdzībām apieties īpašā veidā, atvieglojot slodzi, ko tās šīm iestādēm varētu radīt. Tādēļ šīs iestādes var izlemt nepiemērot acīmredzami nepamatotām vai pārmērīgām sūdzībām parasto izskatīšanas kārtību, kurai, bez leģitīma iemesla patērējot šo iestāžu rīcībā esošos resursus, varētu būt negatīva ietekme uz citu datu subjektu līdztekus iesniegto pieprasījumu izpildes ilgumu un kvalitāti un līdz ar to uz šiem citiem datu subjektiem nodrošināmās aizsardzības līmeni.
42.
Tādēļ, ņemot vērā, to, cik nozīmīgas ir sūdzību iesniegšanas tiesības saistībā ar mērķi nodrošināt personas datu augsta līmeņa aizsardzību un saistībā ar būtisko lomu, kāda šo sūdzību izskatīšanai ir uzdevumos, kas jāpilda uzraudzības iestādēm, ir svarīgi izvairīties no šo tiesību acīmredzami nepamatotas vai pārmērīgas izmantošanas, kas – ja nebūtu iespējas izmantot VDAR 57. panta 4. punktā paredzētos procesuālos instrumentus – varētu traucēt uzraudzības iestādēm izpildīt savus uzdevumus. No tā izriet, ka interpretācija, kas sūdzības izslēgtu no šīs tiesību normas piemērošanas jomas, varētu apdraudēt uzraudzības iestāžu pienācīgu darbību un līdz ar to arī mērķi nodrošināt datu subjektiem šajā regulā piešķirto tiesību augsta līmeņa aizsardzību.
43.
Vēl jānorāda, ka minētās tiesību normas piemērošana ir saistīta ar procesuālām garantijām, kas ļauj stingri iegrožot to, kā šo normu izmanto uzraudzības iestādes. Tādejādi pienākums pierādīt pieprasījumu acīmredzamo nepamatotību vai pārmērīgumu ir uzraudzības iestādei. Pie tam šīs iestādes lēmums iekasēt saprātīgu samaksu vai atteikties izpildīt pieprasījumus var tikt efektīvi apstrīdēts tiesā saskaņā ar VDAR 78. panta 1. punktu. Arī tad, ja uzraudzības iestāde neizskata sūdzību, šajā ziņā nepieņemdama nekādu lēmumu, datu subjektam saskaņā ar šīs regulas 78. panta 2. punktu ir tiesības uz efektīvu tiesību aizsardzību tiesā.
44.
Turklāt saskaņā ar VDAR 79. panta 1. punktu ikvienam datu subjektam ir tiesības uz efektīvu tiesību aizsardzību tiesā, ja viņš uzskata, ka viņa tiesības saskaņā ar šo regulu ir pārkāptas tādas viņa personas datu apstrādes rezultātā, kura neatbilst šai regulai.
45.
Kā Tiesa nospriedusi savā 2023. gada 12. janvāra spriedumā Nemzeti Adatvédelmi és Információszabadság Hatóság (
16
), 77. panta 1. punkts, 78. panta 1. punkts un 79. panta 1. punkts, lasot tos Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 47. panta gaismā, jāinterpretē tādējādi, ka tie ļauj tiesību aizsardzības līdzekļus, kas paredzēti, no vienas puses, šajā 77. panta 1. punktā un 78. panta 1. punktā un, no otras puses, šajā 79. panta 1. punktā, izmantot līdztekus citu citam un katru patstāvīgi (
17
).
46.
Ņemot vērā iepriekš izklāstītos apsvērumus, ierosinu Tiesai atbildēt uz pirmo prejudiciālo jautājumu, ka VDAR 57. panta 4. punktā minētais jēdziens “pieprasījums/pieprasījumi” ietver šīs regulas 57. panta 1. punkta f) apakšpunktā un 77. panta 1. punktā minētās “sūdzības”.
B.
Par otro prejudiciālo jautājumu
47.
Otrajā jautājumā iesniedzējtiesa būtībā jautā Tiesai, vai pieprasījumus var kvalificēt par “pārmērīgiem” VDAR 57. panta 4. punkta izpratnē tikai dēļ skaita, kādā tie noteiktā laikposmā ir iesniegti, vai arī jābūt pierādītam uzraudzības iestādei šādus pieprasījumus iesniedzošās personas ļaunprātīgam nolūkam.
48.
Lai atbildētu uz šo jautājumu, sākšu ar šīs tiesību normas formulējuma pārbaudi, balstoties uz kuru, izdaru šādus secinājumus.
49.
Pirmām kārtām, tā kā jēdziens “pārmērīgi pieprasījumi” VDAR nav definēts, jāpievēršas šā jēdziena ierastajai nozīmei ikdienas valodā. Īpašības vārds “excessif” [“pārmērīgs”] apzīmē kaut ko tādu, kas “excède la mesure ordinaire ou raisonnable” [“pārsniedz parasto vai saprātīgo mēru”] (Larousse vārdnīca) vai kas “dépasse la mesure souhaitable ou permise” [“pārsniedz vēlamo vai pieļaujamo mēru”] (Le Robert vārdnīca). Darīt kaut ko pārmērīgi nozīmē darīt kaut ko bez mēra.
50.
Otrām kārtām, jāuzsver, ka VDAR 57. panta 4. punkta formulējums nav gluži bez norādēm, jo, minot, ka “pieprasījumi ir [..] pārmērīgi, jo īpaši to regulāras atkārtošanās dēļ”, šī tiesību norma liecina, ka šī regulārā atkārtošanās ļauj pieprasījumus raksturot kā pārmērīgus.
51.
Trešām kārtām un saistībā ar iepriekš minēto tas, ka partikula “jo īpaši” norāda, ka pieprasījumu regulārā atkārtošanās ir tikai viens no pārmērīgu pieprasījumu piemēriem, nozīmē, ka pieprasījumi var būt pārmērīgi ne tikai to skaita ziņā, bet arī citos gadījumos.
52.
Tomēr man nešķiet, ka šeit vajadzētu izsmeļoši uzskaitīt visus gadījumus, kuros pieprasījumus varētu kvalificēt par “pārmērīgiem”. Savu analīzi koncentrēšu drīzāk uz konkrēto jautājumu, ko iesniedzējtiesa uzdod Tiesai, lai noskaidrotu, cik liela nozīme jāpiešķir tam, ka pieprasījumu regulāra atkārtošanās ir minēta kā pārmērīgu pieprasījumu piemērs. Proti, jānoskaidro, vai ar sūdzību lielo skaitu pašu vien pietiek, lai pieprasījumus kvalificētu par “pārmērīgiem” to regulārās atkārtošanās dēļ.
53.
Proti, no Tiesas rīcībā esošās informācijas izriet, ka, tieši pamatojoties uz F R noteiktā laika periodā iesniegto sūdzību skaitu, DSB, uzskatīdama, ka šo sūdzību skaits ir pārāk liels, atteicās izskatīt sūdzību, kvalificējot to par “pārmērīgu”. Vārdsakot, šī iestāde uzskatīja, ka ir sasniegts pieņemamais sūdzību skaita slieksnis un līdz ar to vairs nav jāizskata sūdzības, ko tai iesniedzis F R. Minētā iestāde savu lēmumu pamatoja arī ar bažām, ka F R nākotnē turpinās iesniegt ievērojamu skaitu sūdzību. Taču tā nekādā veidā nebija apšaubījusi līdzšinējo F R tai iesniegto sūdzību pamatotību.
54.
Tāpat kā F R, federālā tieslietu ministre, Austrijas valdība un Komisija, uzskatu, ka uzraudzības iestādē datu subjekta iesniegto pieprasījumu skaits, lai cik tas būtu ievērojams, nevar pats par sevi un pretēji tam, ko pirmšķietami varētu secināt no VDAR 57. panta 4. punkta formulējuma, būt pietiekams kritērijs, lai secinātu, ka pastāv “pārmērīgi pieprasījumi” šīs tiesību normas izpratnē. Šo viedokli balstu uz minētās tiesību normas konteksta un šajā regulā izvirzīto mērķu vērtējumu.
55.
Attiecībā uz kontekstu, kurā iekļaujas VDAR 57. panta 4. punkts, jāteic, ka šīs regulas 12. pants noteic vispārīgus pārziņa pienākumus attiecībā uz informācijas un saziņas pārredzamību, ka arī datu subjekta tiesību īstenošanas kārtību.
56.
VDAR 15. pants, kas ietilpst III nodaļas 2. iedaļā, kura attiecas uz informāciju un piekļuvi personas datiem, papildina šīs regulas pārredzamības normas, piešķirot datu subjektam piekļuves tiesības viņa personas datiem un tiesības saņemt informāciju par šo datu apstrādi.
57.
Konkrēti, minētās regulas 15. panta 1. punkts noteic, ka datu subjektam ir tiesības saņemt no pārziņa apstiprinājumu par to, vai attiecībā uz datu subjektu tiek vai netiek apstrādāti personas dati, un, ja tiek, datu subjektam ir tiesības piekļūt attiecīgajiem personas datiem un saņemt informāciju tostarp par apstrādes nolūkiem un personas datu saņēmējiem vai saņēmēju kategorijām, kam personas dati ir izpausti vai kam tos izpaudīs.
58.
Šīm piekļuves tiesībām jāļauj datu subjektam pārliecināties, ka viņa personas dati ir pareizi un ka tie tiek apstrādāti likumīgi (
18
).
59.
Kā precizējusi Tiesa, VDAR 15. pantā paredzētās piekļuves tiesības ir nepieciešamas, lai ļautu datu subjektam vajadzības gadījumā izmantot viņam attiecīgi VDAR 16.–18. pantā atzītās tiesības panākt datu labošanu, tiesības uz dzēšanu (tiesības “tikt aizmirstam”) un tiesības ierobežot apstrādi, kā arī VDAR 21. pantā paredzētās tiesības iebilst pret savu personas datu apstrādi un VDAR 79. un 82. pantā paredzētās tiesības celt prasību, ja viņam ir nodarīts kaitējums (
19
).
60.
Līdz ar to VDAR 15. pants ir viena no tām tiesību normām, kas vērstas uz to, lai nodrošinātu datu subjektam šīs piekļuves tiesības, kā arī personas datu apstrādes procesa pārredzamību, bez kuras šis subjekts nespētu pārliecināties par savu datu apstrādes likumīgumu un izmantot tostarp šīs regulas 16.–18., 21., 79. un 82. pantā noteiktās tiesības (
20
).
61.
Šajā ziņā Tiesa jau norādījusi, ka princips, ka pirmā datu kopija ir bezmaksas, kā arī tas, ka nav jānorāda konkrēts pieprasījuma pamatojums, datu subjektam noteikti atvieglo VDAR piešķirto tiesību īstenošanu (
21
).
62.
Ņemot vērā, cik nozīmīgas šīs regulas 15. panta 1. punktā garantētās tiesības piekļūt apstrādātajiem personas datiem ir šajā regulā izvirzīto mērķu sasniegšanai, šo tiesību īstenošanu nedrīkst pakļaut pārlieku stingriem nosacījumiem.
63.
Manuprāt, tāpat jābūt arī saistībā ar datu subjektu tiesībām iesniegt sūdzības saskaņā ar VDAR 77. panta 1. punktu.
64.
Proti, saskaņā ar šīs regulas 12. panta 3. punktu pārzinis bez nepamatotas kavēšanās un jebkurā gadījumā mēneša laikā pēc pieprasījuma saņemšanas datu subjektu informē par darbību, kas pēc pieprasījuma veikta saskaņā ar minētās regulas 15.–22. pantu. Ja pārzinis neizpilda šo pienākumu, subjektam, kurš tam iesniedzis pieprasījumu, jābūt iespējai iesniegt sūdzību uzraudzības iestādē, lai tā vajadzības gadījumā atbilstoši šīs pašas regulas 58. panta 2. punkta c) apakšpunktā paredzētajam varētu uzdot pārzinim izpildīt datu subjekta pieprasījumu īstenot viņam saskaņā ar VDAR piešķirtās tiesības.
65.
Ja persona ir iesniegusi piekļuves vai dzēšanas pieprasījumu vairākiem pārziņiem, kā tas šķiet esam noticis šajā gadījumā, tad uzraudzības iestādei iesniegto sūdzību skaitam jāvar būt potenciāli tādam pašam kā minētās personas no šiem pārziņiem saņemto atteikumu skaits. Pretējā gadījumā, ja noteiktu slieksni, virs kura uzraudzības iestāde šīs sūdzības varētu kvalificēt par “pārmērīgām” tikai to skaita dēļ vien, tiktu aizskartas VDAR garantētās tiesības, kuras esmu uzskaitījis iepriekš.
66.
Turklāt jānorāda, ka VDAR – kā liecina šīs regulas 63. apsvērums – skaidri piešķir datu subjektiem tiesības piekļūt par tiem savāktajiem personas datiem un viegli un saprātīgos intervālos īstenot minētās tiesības. Tas, manuprāt, nozīmē, ka minētās tiesības šie subjekti pie viena un tā paša pārziņa var īstenot vairākkārtīgi un pieprasījuma atkārtotība pati par sevi nav kvalificējama par “pārmērīgu”. Gadījumā, ja pieprasījumu vairākkārtīgi saņēmušais pārzinis vai saņēmušie pārziņi pārkāpj šīs tiesības, šiem subjektiem, manuprāt, vajadzētu būt iespējai saskaņā ar VDAR 77. panta 1. punktu iesniegt uzraudzības iestādei vairākas sūdzības saistībā ar šo pārzini vai pārziņiem.
67.
Turklāt jāteic, ka šīs regulas 57. panta 4. punktam analoga tiesību norma ir atrodama tās 12. panta 5. punktā, kurā līdzīgi ir piešķirta iespēja – šoreiz pārzinim, ja tas saskaras ar acīmredzami nepamatotiem vai pārmērīgiem pieprasījumiem – vai nu pieprasīt saprātīgu maksu, ņemot vērā administratīvās izmaksas, kas saistītas ar informācijas vai saziņas nodrošināšanu vai pieprasītās darbības veikšanu, vai atteikties izpildīt šos pieprasījumus (
22
).
68.
Savā 2023. gada 26. oktobra spriedumā FT (Medicīnisko dokumentu kopijas) (
23
) Tiesa ir norādījusi, ka VDAR 12. panta 5. punktā ir noteikts princips, ka datu subjekta tiesību piekļūt saviem apstrādātajiem datiem un ar tiem saistītajai informācijai īstenošana nerada nekādas izmaksas datu subjektam. Turklāt šajā tiesību normā ir paredzēti divi iemesli, kuru dēļ pārzinis var vai nu pieprasīt saprātīgu maksu, ņemot vērā administratīvās izmaksas, vai arī atteikties izpildīt pieprasījumu. Tiesas ieskatā šie iemesli ir saistīti ar tiesību ļaunprātīgas izmantošanas gadījumiem (
24
). To secinājusi, Tiesa konstatēja, ka iesniedzējtiesas ieskatā datu subjekta pieprasījums nebija ļaunprātīgs (
25
).
69.
Tā kā VDAR 12. panta 5. punkts un 57. panta 4. punkts ir formulēti vienādi un balstīti uz vienu un to pašu loģisko pamatu, proti, izvairīties no nesamērīgas slodzes uzlikšanas, kas var traucēt – atkarībā no gadījuma – pārziņa vai uzraudzības iestādes pienācīgai darbībai, uzskatu, ka šīs abas tiesību normas būtu jāinterpretē vienādi.
70.
No tā secinu, ka, lai izmantotu šīs regulas 57. panta 4. punktā sniegto iespēju, uzraudzības iestādei, ņemot vērā katra atsevišķa gadījuma nozīmīgos apstākļus, jāpierāda datu subjekta ļaunprātīgas rīcības esamība (
26
), un šajā ziņā ar šā subjekta iesniegto sūdzību skaitu pašu par sevi vēl nav pietiekami.
71.
No šāda skatpunkta gan VDAR 12. panta 5. punkts, gan šīs regulas 57. panta 4. punkts atspoguļo Tiesas pastāvīgo judikatūru, atbilstoši kurai Savienības tiesībās pastāv vispārējs tiesību princips, saskaņā ar kuru indivīdi nevar krāpnieciski vai ļaunprātīgi atsaukties uz Savienības tiesību normām (
27
). Šīs pēdējās minētās tiesību normas kontekstā ļaunprātīgu rīcību var konstatēt, ja persona iesniedz sūdzības, lai gan tas nav objektīvi nepieciešams viņai šajā regulā piešķirto tiesību aizsardzībai.
72.
Tādējādi VDAR 57. panta 4. punkts ir samērīguma principa izpausme: lai arī uzraudzības iestādēm principā ir pienākums izskatīt ikvienu sūdzību ar vislielāko rūpību, tām nevar uzlikt slodzi, kas pārsniedz šajā regulā datu subjektiem piešķirto tiesību aizsardzībai nepieciešamo. Šī tiesību norma tātad ļauj šīm iestādēm salāgot pieprasījuma iesniedzēja intereses ar labas pārvaldības interesēm.
73.
Jāpiebilst – kā jau esmu norādījis –, ka VDAR 57. panta 4. punkts jāinterpretē šauri, un tas nozīmē, ka tas jāpiemēro tikai stingri nepieciešamos gadījumos, lai novērstu to, ka tiek traucēts uzraudzības iestāžu pienācīgai darbībai, kas ir šīs tiesību normas mērķis. Savukārt šāda šaura interpretācija man šķiet izslēdzam, ka sūdzību skaita – lai arī cik liels tas būtu – ņemšana vērā vien būtu pietiekams pamats, lai uzraudzības iestāde varētu izmantot minēto tiesību normu.
74.
Proti, atbilstoši Pamattiesību hartas 8. panta 3. punktam personas datu aizsardzības noteikumu ievērošanu kontrolē neatkarīga iestāde. Šādā kontekstā dalībvalstīm saskaņā ar VDAR 52. panta 4. punktu jāraugās, lai katras uzraudzības iestādes rīcībā būtu cilvēkresursi, tehniskie un finanšu resursi, telpas un infrastruktūra, kas nepieciešami efektīvai tās uzdevumu izpildei un pilnvaru īstenošanai. No tā izriet, ka šiem resursiem jābūt piemērotiem, lai datu subjekti varētu izmantot savas tiesības iesniegt sūdzības uzraudzības iestādēm. Būtu paradoksāli, ja Savienības likumdevējs, kurš, kā izriet no šīs regulas 57. panta 2. punkta, ir vēlējies atvieglot šo sūdzību iesniegšanu, proti, veicināt to iesniegšanu, tajā pašā laikā būtu ļāvis minētajām iestādēm atteikties izskatīt šīs sūdzības gadījumos, kad tās uzskata, ka šo sūdzību skaits ir pārāk liels.
75.
Tāpēc, lai konstatētu pārmērīgu pieprasījumu esamību to atkārtotības dēļ, nepietiek ar to, ka datu subjekts uzraudzības iestādei iesniedzis sūdzības tādā skaitā, kurš ievērojami pārsniedz datu subjektu individuāli iesniegto sūdzību vidējo skaitu, un tādējādi radījis šai iestādei lielu izskatīšanas slodzi, kas pārsniedz vidējo. Proti, dalībvalstīm jāapgādā uzraudzības iestādes ar līdzekļiem, kas ir piemēroti visu tām iesniegto sūdzību izskatīšanai, vajadzības gadījumā palielinot šos līdzekļus, lai pielāgotu tam, kā datu subjekti izmanto savas tiesības iesniegt sūdzības saskaņā ar VDAR 77. panta 1. punktu. Tāpēc uzraudzības iestāde, lai pamatotu savu atteikumu izskatīt sūdzību, piemērojot šīs regulas 57. panta 4. punktu, nevar izmantot argumentu, ka datu subjekts, kas iesniedz lielu sūdzību skaitu, ievērojami patērē šīs iestādes resursus par sliktu citu datu subjektu iesniegto sūdzību izskatīšanai.
76.
Turklāt sūdzībām, kas iesniegtas saskaņā ar VDAR 77. panta 1. punktu, ir nozīmīga loma uzraudzības iestāžu informētībā par šajā regulā aizsargāto tiesību pārkāpumiem (
28
). Tādējādi tās ir svarīgas šo iestāžu uzdevuma, proti, nodrošināt minētās regulas pareizu piemērošanu, pienācīgai izpildei. Līdz ar to šīs sūdzības sniedz nozīmīgu ieguldījumu, lai Savienībā nodrošinātu datu subjektu aizsardzības saskaņotu un augstu līmeni, kā arī lai stiprinātu un precizētu šo personu tiesības.
77.
Tādēļ, manuprāt, šā mērķa sasniegšana tiktu apdraudēta, ja uzraudzības iestādēm būtu ļauts konstatēt sūdzību pārmērīgumu tikai tāpēc, ka tās ir lielā skaitā. Proti, kā jau esmu norādījis, sūdzību lielais skaits var būt tiešas sekas tam, ka viens vai vairāki pārziņi vai nu nav atbildējuši uz lielu skaitu piekļuves pieprasījumu, ko datu subjekts iesniedzis, lai aizsargātu savas tiesības, vai arī ir atteikušies tos izpildīt. Turklāt ir grūti noteikt kvantitatīvu slieksni, virs kura sūdzības to skaita dēļ varētu kvalificēt par “pārmērīgām”. Šajā ziņā sūdzību skaita izolēta vērā ņemšana varētu radīt tiesiskās aizsardzības, ko datu subjektam piešķir VDAR, patvaļīgu pārkāpumu. Tāpēc, manuprāt, pārmērīgu pieprasījumu konstatējums jāpakārto nosacījumam, ka tiek pierādīts šādu sūdzību iesniedzēja ļaunprātīgs nolūks.
78.
No iepriekš izklāstītajiem apsvērumiem izriet, ka uzraudzības iestādēm – ņemot vērā, ka šo iestāžu pienākums izskatīt tām iesniegtās sūdzības ar vislielāko rūpību ir norma –, manuprāt, vajadzētu atļaut piemērot VDAR 57. panta 4. punktu tikai ārkārtas gadījumos, vēl jo vairāk tāpēc, ka datu subjekta gan tiesību iesniegt sūdzības saskaņā ar šīs regulas 77. panta 1. punktu, gan interešu īstenošanas radītās darba slodzes ņemšana vērā nav pamats, lai mainītu šo tiesību tvērumu (
29
). Līdz ar to atkāpes no šā uzraudzības iestāžu pienākuma izskatīt sūdzības būtu jāinterpretē šauri, lai sabiedrības intereses, kam kalpo sūdzību izskatīšana, samērotu ar interesēm, kam kalpo atteikums tās izskatīt (
30
).
79.
Tātad uzraudzības iestādei, kurā ir iesniegts liels skaits sūdzību, jāpierāda, balstoties uz katra konkrētā gadījuma apstākļiem, ka šo skaitu pamato nevis datu subjekta vēlme panākt viņam VDAR piešķirto tiesību aizsardzību, bet gan kāds cits ar šo aizsardzību nesaistīts nolūks. Tā tas konkrēti ir tad, ja šie apstākļi atklāj, ka lielā sūdzību skaita nolūks ir kavēt attiecīgās iestādes pienācīgu darbību, bez leģitīma mērķa patērējot tās resursus.
80.
Šajā ziņā sūdzību skaita palielināšanās var liecināt par datu subjekta pārmērīgiem pieprasījumiem, ja ir redzams, ka šīs sūdzības objektīvi nepamato šim subjektam VDAR piešķirto tiesību aizsardzības apsvērumi. Tā tas var būt, piemēram, ja šīs sūdzības attiecas uz vienu un to pašu pārzini, ja tām visām ir vienāds saturs, tās attiecas uz vieniem un tiem pašiem šajā regulā noteiktajiem pienākumiem un ir iesniegtas ar pārlieku īsiem starplaikiem, lai gan to nepamato izmaiņas faktiskajos apstākļos, šādi liecinot par datu subjekta nolūku drīzāk kaitēt uzraudzības iestādes pienācīgai darbībai, nekā tiekties pēc šīm subjektam minētajā regulā piešķirto tiesību aizsardzības. Cits pārmērīgu pieprasījumu gadījums to atkārtotības dēļ varētu būt situācijā, kad persona iesniedz uzraudzības iestādei tik lielu skaitu sūdzību, kas skar tik daudzus pārziņus, ar kuriem šai personai varbūt nemaz nav saistības, ka šī nesamērīgā sūdzību iesniegšanas tiesību izmantošana līdz ar citiem tādiem aspektiem kā, piemēram, šo sūdzību saturs, liecina par šā subjekta nolūku paralizēt šīs iestādes darbību, pārslogojot to ar pieprasījumiem.
81.
Balstoties uz šiem apsvērumiem, iesniedzējtiesas ziņā ir pārbaudīt, vai DSB varēja pamatoti konstatēt “pārmērīgu pieprasījumu” esamību VDAR 57. panta 4. punkta izpratnē.
82.
Šajā ziņā jāatgādina, ka F R iesniegtās sūdzības, kuru skaits kopumā ir 77, ir sekojušas piekļuves vai dzēšanas pieprasījumiem, kurus šī persona iesniegusi dažādiem pārziņiem un uz kurām mēneša laikā lielākoties nav tikusi sniegta atbilde. Pie šā konstatējuma vēl jāpiebilst, ka F R regulāri sazinājās pa tālruni ar DSB, lai noskaidrotu, vai kādi konkrēti fakti varētu būt par pamatu sūdzību iesniegšanai.
83.
DSB uzskata, ka, nemitīgi iesniedzot arvien jaunas sūdzības, kuru kopskaits, tāsprāt, ir ievērojams, ieinteresētā persona apmēram pusotra gada laikā sev par labu un nesamērīgi attiecībā pret citiem iesniedzējiem, kuri iesniedz mazāk sūdzību, esot savtīgi patērējis ierobežotos šīs iestādes personāla resursus. Turklāt pieaugošais sūdzību skaits un tālruņa sarunas starp F R un DSB ļaujot šai iestādei nojaust, ka tās resursi tiks vērienīgi patērēti arī nākotnē. Tādēļ 77 iesniegtās sūdzības bija jākvalificē par “pārmērīgiem pieprasījumiem” VDAR 57. panta 4. punkta izpratnē.
84.
Šaubos, vai šis pamatojums ir pietiekams, lai pamatotu šādu kvalifikāciju, jo tas neliecina par F R ļaunprātīgas rīcības esamību, proti, rīcību, kuras nolūks būtu nevis panākt viņam VDAR piešķirto tiesību aizsardzību, bet gan kāds cits nolūks, kas būtu kavēt uzraudzības iestādes pienācīgu darbību. Tāpat arī šīs iestādes prognozes par lielo sūdzību skaitu, ko F R varētu iesniegt nākotnē, un secinājums par tās ierobežotajiem personāla resursiem man nešķiet nozīmīgi.
85.
No iepriekš izklāstītājiem apsvērumiem izriet, ka VDAR 57. panta 4. punkts, manuprāt, jāinterpretē tādējādi, ka pieprasījumus nevar kvalificēt par “pārmērīgiem” šīs tiesību normas izpratnē tikai dēļ skaita, kādā tie noteiktā laikposmā ir iesniegti, jo uzraudzības iestādei arī jāpierāda šos pieprasījumus iesniegušās personas ļaunprātīgais nolūks.
C.
Par trešo prejudiciālo jautājumu
86.
Trešajā jautājumā iesniedzējtiesa būtībā jautā, vai VDAR 57. panta 4. punkts jāinterpretē tādējādi, ka gadījumā, ja uzraudzības iestāde saskaras ar pārmērīgiem pieprasījumiem, tā var brīvi izvēlēties vai nu iekasēt saprātīgu samaksu, kas balstīta uz administratīvām izmaksām, vai atteikties tos izpildīt. Noliedzošas atbildes gadījumā šī tiesa jautā par kritērijiem, kas uzraudzības iestādei jāņem vērā, un konkrēti par to, vai šai iestādei ir prioritāri vispirms jācenšas iekasēt šī samaksa, pirms tā var atteikties izpildīt šādu pieprasījumu.
87.
Izvērtējot šīs tiesību normas formulējumu, man jākonstatē, ka iespējas izvēlēties starp saprātīgas samaksas iekasēšanu, kas balstīta uz administratīvām izmaksām, un atteikšanos izpildīt pārmērīgus pieprasījumus ir uzskaitītas secīgi un atdalītas ar sakārtojuma saikli “vai”, un no izmantotā formulējuma nav iespējams izsecināt, kādā prioritātes attiecībā šīs iespējas ir viena pret otru (
31
).
88.
Līdz ar to šis formulējums, kas abas uzraudzības iestādei esošās iespējas nostāda vienlīdzīgā stāvoklī, šķiet liecinām par labu interpretācijai, saskaņā ar kuru šai iestādei, tiklīdz tā ir konstatējusi tai iesniegto pieprasījumu pārmērīgumu, ir brīvība izvēlēties vai nu iekasēt saprātīgu samaksu, vai atteikties izpildīt šādus pieprasījumus.
89.
Tomēr, ņemot vērā kontekstu, kādā iekļaujas VDAR 57. panta 4. punkts, un šajā regulā izvirzītos mērķus, uzraudzības iestāde nevar šo izvēli izdarīt pēc savas patikas un nepamatoti. Proti, ņemot vērā sūdzību iesniegšanas tiesību nozīmīgumu saistībā ar mērķi nodrošināt personas datu augsta līmeņa aizsardzību, būtisko lomu, kāda šo sūdzību izskatīšanai ir uzdevumos, kas jāpilda uzraudzības iestādēm, un šo iestāžu pienākumu izskatīt tām iesniegtās sūdzības ar vislielāko rūpību, minētajām iestādēm jāņem vērā visi lietā nozīmīgie apstākļi un jāpārliecinās par izvēlētās iespējas piemērotību un samērīgumu. Šiem novērtējuma aspektiem jābūt izklāstītiem pieprasījumu saņēmušās uzraudzības iestādes lēmuma pamatojumā.
90.
Šajā ziņā uzraudzības iestāde, atkarībā no lietas apstākļiem un lai apturētu ļaunprātīgu praksi, kas iespējami varētu kaitēt tās pienācīgai darbībai, drīkst uzskatīt par piemērotu iekasēt saprātīgu samaksu, kas balstīta administratīvajām izmaksām saistībā ar pārmērīgo sūdzību radīto papildu darba slodzi. Proti, šīs izvēles atturošā funkcija varētu likt šai iestādei dot tai priekšroku, nevis uzreiz atteikties izskatīt šīs sūdzības.
91.
Jāpiebilst, ka samērīguma principam, kā arī mērķim nodrošināt personas datu augsta līmeņa aizsardzību būtu arī jāmudina uzraudzības iestādes izvēlēties iekasēt saprātīgu samaksu, kas balstīta uz administratīvām izmaksām, pirms atteikšanās izskatīt sūdzības, jo pirmais no šiem risinājumiem datu subjektiem VDAR piešķirtās tiesībām aizskar mazāk.
92.
Taču man nešķiet, ka VDAR 57. panta 4. punktu varētu interpretēt kā tādu, kurš pat uzliktu pienākumu uzraudzības iestādei visos gadījumos kā prioritāti izvēlēties iespēju iekasēt saprātīgu samaksu.
93.
Līdz ar to uzskatu, ka VDAR 57. panta 4. punkts jāinterpretē tādējādi, ka, ja uzraudzības iestāde saskaras ar pārmērīgiem pieprasījumiem, tā ar pamatotu lēmumu var izvēlēties vai nu iekasēt saprātīgu samaksu, kas balstīta uz administratīvām izmaksām, vai atteikties tos izpildīt, ņemot vērā visus lietā nozīmīgos apstākļus un pārliecinoties par izvēlētās iespējas piemērotību un samērīgumu, un abu šo iespēju starpā nav prioritātes attiecību.
IV. Secinājumi
94.
Ņemot vērā visus iepriekš minētos apsvērumus, ierosinu Tiesai atbildēt uz Verwaltungsgerichtshof (Augstākā administratīvā tiesa, Austrija) uzdotajiem prejudiciālajiem jautājumiem šādi:
Eiropas Parlamenta un Padomes Regulas (ES) 2016/679 (2016. gada 27. aprīlis) par fizisku personu aizsardzību attiecībā uz personas datu apstrādi un šādu datu brīvu apriti un ar ko atceļ Direktīvu 95/46/EK (Vispārīgā datu aizsardzības regula) 57. panta 4. punkts
jāinterpretē tādējādi, ka
–
šajā tiesību normā rodamais jēdziens “pieprasījums/pieprasījumi” ietver šīs regulas 57. panta 1. punkta f) apakšpunktā un 77. panta 1. punktā minēto jēdzienu “sūdzības”;
–
pieprasījumus nevar kvalificēt par “pārmērīgiem” minētās regulas 57. panta 4. punkta izpratnē tikai dēļ skaita, kādā tie noteiktā laikposmā ir iesniegti, jo uzraudzības iestādei arī jāpierāda šos pieprasījumus iesniegušās personas ļaunprātīgais nolūks;
–
ja uzraudzības iestāde saskaras ar pārmērīgiem pieprasījumiem, tā ar pamatotu lēmumu var izvēlēties vai nu iekasēt saprātīgu samaksu, kas balstīta uz administratīvām izmaksām, vai atteikties tos izpildīt, ņemot vērā visus lietā nozīmīgos apstākļus un pārliecinoties par izvēlētās iespējas piemērotību un samērīgumu, un abu šo iespēju starpā nav prioritātes attiecību.
(
1
)	Oriģinālvaloda – franču.
(
2
)	OV 2016, L 119, 1. lpp.
(
3
)	Atbilstoši iesniedzējtiesas nolēmumā ietvertajai informācijai 4 sūdzības iesniegtas 2018. gadā, 53 sūdzības iesniegtas 2019. gadā un 20 sūdzības iesniegtas 2020. gada pirmajā ceturksnī. 46 gadījumos F R atsaucās uz tiesībām uz dzēšanu un 29 gadījumos – piekļuves tiesībām.
(
4
)	Tā kā VDAR 57. panta 1. punkta f) apakšpunktā zināmā mērā atspoguļojas šīs regulas 77. panta 1. punkts, manuprāt, ir lietderīgi šo otro normu iekļaut to tiesību normu lokā, kuru interpretāciju lūdz iesniedzējtiesa.
(
5
)	Skat. it īpaši spriedumu, 2023. gada 4. maijs, Österreichische Post (Nemateriālais kaitējums saistībā ar personas datu apstrādi) (C‑300/21, EU:C:2023:370, 29. punkts un tajā minētā judikatūra).
(
6
)	Skat. it īpaši spriedumus, 2023. gada 4. maijs, Österreichische Datenschutzbehörde un CRIF (C‑487/21, EU:C:2023:369, 19. punkts un tajā minētā judikatūra); 2023. gada 7. decembris, SCHUFA Holding (Atbrīvošana no atlikušajām parādsaistībām) (C‑26/22 un C‑64/22, EU:C:2023:958, 48. punkts un tajā minētā judikatūra), kā arī, 2024. gada 30. aprīlis, Trade Express‑L un DEVNIA TSIMENT (C‑395/22 un C‑428/22, EU:C:2024:374, 65. punkts un tajā minētā judikatūra).
(
7
)	Mans izcēlums.
(
8
)	Mans izcēlums.
(
9
)	Mans izcēlums.
(
10
)	Austrijas valdība norāda, ka sūdzību izskatīšana veido kvantitatīvi lielāko daļu uzraudzības iestāžu darba slodzes.
(
11
)	Skat. Internal EDPB Document 6/2020 on preliminary steps to handle a complaint: admissibility and vetting of complaints, pieņemts 2020. gada 15. decembrī, 15. punkts.
(
12
)	Par VDAR tiesību normās paredzēto izņēmumu šauru interpretāciju skat. it īpaši spriedumu, 2024. gada 16. janvāris, Österreichische Datenschutzbehörde (C‑33/22, EU:C:2024:46, 37. punkts un tajā minētā judikatūra).
(
13
)	Skat. spriedumu, 2023. gada 26. oktobris, FT (Medicīnisko dokumentu kopijas) (C‑307/22, EU:C:2023:811, 47. punkts).
(
14
)	Skat. it īpaši spriedumu, 2015. gada 6. oktobris, Schrems (C‑362/14, EU:C:2015:650, 63. punkts), kā arī, 2023. gada 7. decembris, SCHUFA Holding (Atbrīvošana no atlikušajām parādsaistībām) (C‑26/22 un C‑64/22, EU:C:2023:958, 56. punkts un tajā minētā judikatūra).
(
15
)	Skat. it īpaši spriedumu, 2023. gada 7. decembris, SCHUFA Holding (Atbrīvošana no atlikušajām parādsaistībām) (C‑26/22 un C‑64/22, EU:C:2023:958, 58. punkts un tajā minētā judikatūra).
(
16
)	C‑132/21, EU:C:2023:2.
(
17
)	Skat. spriedumu, 2023. gada 12. janvāris, Nemzeti Adatvédelmi és Információszabadság Hatóság (C‑132/21, EU:C:2023:2, 57. punkts).
(
18
)	Skat. it īpaši spriedumu, 2023. gada 26. oktobris, FT (Medicīnisko dokumentu kopijas) (C‑307/22, EU:C:2023:811, 73. punkts un tajā minētā judikatūra).
(
19
)	Skat. it īpaši spriedumu, 2023. gada 22. jūnijs, Pankki S (C‑579/21, EU:C:2023:501, 58. punkts un tajā minētā judikatūra).
(
20
)	Skat. it īpaši spriedumu, 2023. gada 22. jūnijs, Pankki S (C‑579/21, EU:C:2023:501, 59. punkts un tajā minētā judikatūra).
(
21
)	Skat. it īpaši spriedumu, 2023. gada 26. oktobris, FT (Medicīnisko dokumentu kopijas) (C‑307/22, EU:C:2023:811, 50. punkts).
(
22
)	Par VDAR 12. panta 5. punktu skat. EDAK, Pamatnostādnes Nr. 01/2022 par datu subjektu tiesībām. Piekļuves tiesības, pieņemtas 2023. gada 28. martā, 175.–195. punkts.
(
23
)	C‑307/22, EU:C:2023:811.
(
24
)	Skat. spriedumu, 2023. gada 26. oktobris, FT (Medicīnisko dokumentu kopijas) (C‑307/22, EU:C:2023:811, 31. punkts).
(
25
)	Skat. spriedumu, 2023. gada 26. oktobris, FT (Medicīnisko dokumentu kopijas) (C‑307/22, EU:C:2023:811, 32. punkts).
(
26
)	Par “tiesību ļaunprātīgas izmantošanas” jēdzienu skat. ģenerāladvokāta M. Špunara [M. Szpunar] secinājumus lietā McCarthy u.c. (C‑202/13, EU:C:2014:345, 108.–114. punkts), kā arī par datu aizsardzības tiesību aktos paredzēto tiesību ļaunprātīgu izmantošanu – ģenerāladvokātes J. Kokotes [J. Kokott] secinājumus lietā Nowak (C‑434/16, EU:C:2017:582, 42.–50. punkts).
(
27
)	Skat. it īpaši spriedumu, 2023. gada 21. decembris, BMW Bank u.c. (C‑38/21, C‑47/21 un C‑232/21, EU:C:2023:1014, 281. punkts un tajā minētā judikatūra).
(
28
)	Skat. Hijmans, H., “Article 57. Tasks”, no: Kuner, C., Bygrave, L. A., Docksey, C. un Drechsler, L., The EU General Data Protection Regulation (GDPR): A Commentary, Oxford University Press USA, Ņujorka, 2020, 927.–938. lpp., it īpaši 935. lpp.
(
29
)	Saistībā ar piekļuvi dokumentiem pēc analoģijas skat. spriedumu, 2011. gada 26. oktobris, Dufour/ECB (T‑436/09, EU:T:2011:634, 122. punkts).
(
30
)	Saistībā ar sabiedrības piekļuvi informācijai vides jomā pēc analoģijas skat. spriedumu, 2021. gada 20. janvāris, Land Baden‑Württemberg (Iekšējā informācijas apmaiņa) (C‑619/19, EU:C:2021:35, 33. punkts un tajā minētā judikatūra).
(
31
)	Pēc analoģijas skat. spriedumu, 2023. gada 12. janvāris, Österreichische Post (Informācija par personas datu saņēmējiem) (C‑154/21, EU:C:2023:3, 31. punkts).