62014FJ0042_LV
Puses
Sprieduma pamatojums
Rezolutīvā daļa
Puses
Lieta F-42/14
par prasību, kura celta atbilstoši LESD 270. pantam, kas piemērojams EAEK līgumam saskaņā ar tā 106.a pantu,
EH, Eiropas Komisijas ierēdnis ar dzīvesvietu Eterbēkā [ Etterbeek ] (Beļģija), ko pārstāv S. Rodrigues
un A. Blot, advokāti,
prasītājs,
pret
Eiropas Komisiju, ko pārstāv J. Currall
un C. Ehrbar, pārstāvji,
atbildētāja.
CIVILDIENESTA TIESA (otrā palāta)
šādā sastāvā: priekšsēdētāja M. I. Rofesa i Puhola [ M. I. Rofes i Pujol ], tiesneši K. Brādlijs [ K. Bradle y] un J. Sveningsens [ J. Svenningsen ] (referents),
sekretāre: K. Lopesa Bankalari [ X. Lopez Bancalari ], administratore,
ņemot vērā rakstveida procesu un 2014. gada 25. septembra tiesas sēdi,
pasludina šo spriedumu.
Spriedums
Sprieduma pamatojums
1. Ar prasības pieteikumu, kas Civildienesta tiesas kancelejā iesniegts 2014. gada 6. maijā, EH
lūdz atcelt Eiropas Komisijas iecēlējinstitūcijas (turpmāk tekstā – “iecēlējinstitūcija”) 2013. gada 24. jūnija lēmumu, ar ko viņam ir noteikts sods –pazemināšana par trīs līmeņiem, kā arī atcelt 2014. gada 24. janvāra lēmumu par viņa sūdzības noraidīšanu.
Atbilstošās tiesību normas
Ierēdņu tiesības un pienākumi
2. Eiropas Savienības Civildienesta noteikumu (turpmāk tekstā – “Civildienesta noteikumi”) 11. pantā, redakcijā, kas ir piemērojama strīdam, ir paredzēts, ka “ierēdnis veic savus pienākumus un darbojas tikai un vienīgi Savienības interesēs; [un viņš] pilda tam noteiktos pienākumus objektīvi, neitrāli un atbilstoši savam lojalitātes pienākumam pret Savienību”.
Noteikumi par disciplināro atbildību
3. Civildienesta noteikumu VI sadaļas ar nosaukumu “Disciplinārsodi” 86. pantā ir noteikts:
“1. Ja ierēdnis [vai bijušais ierēdnis] tīši vai netīši neievēro šajos Civildienesta noteikumos noteiktos pienākumus, tas saucams pie disciplināras atbildības.
2. Ja iecēlējinstitūcijai vai OLAF kļūst zināmi pierādījumi par pienākumu neievērošanu 1. punkta nozīmē, veic administratīvo izmeklēšanu, lai pārbaudītu, vai šāda pienākumu neievērošana ir notikusi.
3. Disciplinārie noteikumi, procedūras un pasākumi, un noteikumi un procedūras attiecībā uz administratīvo izmeklēšanu ir noteiktas IX pielikumā.”
4. Civildienesta noteikumu IX pielikuma ar nosaukumu “Disciplinārlietas” 3. iedaļas 9. pantā ir paredzēts:
“1. Iecēlējinstitūcija var uzlikt kādu no šādiem sodiem:
a) rakstveida brīdinājums;
b) rājiens;
c) izvirzīšanas augstākam līmenim atlikšana uz laiku no viena līdz 23 mēnešiem;
d) līmeņa pazemināšana;
e) pagaidu pakāpes pazemināšana uz laiku no [piecpadsmit] dienām līdz vienam gadam;
f) pakāpes pazemināšana tai pašā funkciju grupā;
g) klasificēšana zemākā funkciju grupā ar vai bez pakāpes pazemināšanas;
h) atstādināšana no amata [..].”
5. Civildienesta noteikumu IX pielikuma 10. pantā ir noteikts:
“Uzlikto disciplinārsodu smagums ir proporcionāls amatpārkāpuma smagumam. Lai noteiktu amatpārkāpuma smagumu un izlemtu par piemērojamo disciplinārsodu, īpaši ņem vērā:
a) amatpārkāpuma būtību un apstākļus, kādos tas notika;
b) to, kādā mērā amatpārkāpums nelabvēlīgi ietekmē iestāžu integritāti, reputāciju vai intereses;
c) to, kādā mērā amatpārkāpums ir saistīts ar tīšām darbībām vai nolaidību;
d) ierēdņa amatpārkāpuma motīvus;
e) ierēdņa pakāpi un darba stāžu;
f) ierēdņa personīgās atbildības pakāpi;
g) ierēdņa pienākumu un atbildības līmeni;
h) to, vai amatpārkāpums ietver atkārtotu darbību vai uzvedību;
i) ierēdņa rīcību visā viņa karjeras gaitā.”
Noteikumi par ģimenes pabalstiem
6. Saskaņā ar Civildienesta noteikumu 67. panta 2. punktu “ierēdņiem, kas saņem [..] ģimenes pabalstus [proti, apgādnieka pabalstu, apgādājamā bērna pabalstu un/vai pabalstu izglītībai], jādeklarē līdzīgi pabalsti, kurus tie saņem no citiem avotiem; no citiem avotiem saņemtus pabalstus atskaita no pabalstiem, ko maksā atbilstīgi VII pielikuma 1., 2. un 3. pantam”.
7. Civildienesta noteikumu VII pielikuma 2. pantā ir noteikts:
“1. Ierēdnis, kuram ir viens vai vairāki apgādājami bērni, saskaņā ar šā panta 2. un 3. punktu par katru apgādājamu bērnu saņem [ikmēneša] pabalstu [..].
“2. “Apgādājams bērns” ir laulībā dzimis, ārlaulības vai adoptēts ierēdņa vai viņa laulātā bērns, kuru ierēdnis faktiski uztur.
[..]
Jebkuru bērnu, kuru ierēdnim ir pienākums uzturēt atbilstoši tiesas lēmumam, kas balstīts uz dalībvalsts tiesību aktiem par mazgadīgo aizsardzību, pielīdzina apgādājamam bērnam.
[..]
7. Ja aizbildniecība pār 2. un 3. punkta nozīmē apgādāja mu bērnu ar likumu, tiesas vai kompetentas administratīvas iestādes rīkojumu ir uzticēta kādai citai personai, apgādājamā bērna pabalstu ierēdņa vārdā izmaksā minētai personai.”
Strīda rašanās fakti
8. Prasītājs, kas sācis strādāt Eiropas Komisijā 1991. gadā kā pagaidu darbinieks, ir ierēdnis Komisijā kopš 1998. gada 1. marta un pirms iecēlējinstitūcijas uzliktā disciplinārsoda – līmeņu pazemināšanas – bija AD 13 pakāpes 1. līmeņa administrators, kas ir atbildīgs par Lauksaimniecības un lauku attīstības ģenerāldirektorāta (ĢD) programmu pārvaldību.
9. Prasītājs ir piecu bērnu tēvs un tāpēc saskaņā ar Civildienesta noteikumu VII pielikuma 2. pantu saņēma ģimenes pabalstus (turpmāk tekstā – “Civildienesta noteikumos paredzētie ģimenes pabalsti”).
10. Attiecībā uz prasītāja diviem vecākajiem bērniem, kuri dzimuši pirmajā laulībā, kas tika šķirta 2000. gada 14. janvārī, Atalgojuma un individuālo tiesību birojs ( PMO ) Civildienesta noteikumos paredzēto ģimenes pabalstu par apgādājamo bērnu no 1994. gada 1. aprīļa pilnā apmērā prasītāja vārdā maksāja prasītāja bijušajai sievai, atskaitot to no uzturlīdzekļu summas, kas viņam bija jāmaksā savai bijušajai laulātajai.
11. Attiecībā uz pārējiem trim prasītāja bērniem, kuri attiecīgi dzimuši 1995., 1998. un 2002. gadā savienībā ar pašreizējo laulāto, no lietas materiāliem izriet, ka paziņojama par bērna piedzimšanu veidlapā attiecībā uz 1998. gadā dzimušo bērnu prasītājs paziņoja Komisijai, ka viņu māte “[bija] nodarbināta un saņ[ēma] bērna piedzimšanas pabalstu: “jā””, bet nesaņēma ģimenes pabalstu, skaidri norādot “nē”.
12. Attiecībā uz katru no šiem trim bērniem prasītājs saņēma no PMO paziņojumu, kas ir formulēts šādi:
“[..]
No apliecinošiem dokumentiem izriet, ka:
– [valsts] ģimenes pabalsts par šo bērnu netiek maksāts.
Tāpēc es Jūs informēju, ka:
– saskaņā ar [..] Civildienesta noteikumu VII pielikuma 2. pantu par šo bērnu Jums tika piešķirts apgādājamā bērna pabalsts;
– saskaņā ar Civildienesta noteikumu 67. panta 2. punktu apgādājamā bērna pabalsts Jums tiks maksāts pilnā apmērā;
[..]
Atgādinājums par administratīvajiem noteikumiem:
– Ikvienam ierēdnim nekavējoties rakstveidā jāinformē administrācija par izmaiņām savā [personiskajā] situācijā.
– Civildienesta noteikumu 85. pants: “Jebkuru pārmaksāto summu atmaksā, ja tās saņēmējs zināja, ka nav pienācīga iemesla tās apmaksai, vai arī ja fakts par pārmaksāto summu nepārprotami norādīja uz to, ka tās saņēmējs nevarēja par to nezināt.””
13. No šiem prasītājam nosūtītajiem paziņojumiem par Civildienesta noteikumos paredzēto apgādājamā bērna pabalstu izriet, ka 2002. gada 1. maijā viņš saņēma Civildienesta noteikumos paredzētos ģimenes pabalstus par katru no saviem pieciem bērniem pilnā apmērā.
Par sākotnējo saraksti starp administrācijām
14. No visas sarakstes, kuru prasītājs ir pievienojis prasības pieteikumam, būtībā izriet, ka viņa pašreizējā sieva, ar kuru viņš noslēdza laulību 2000. gada 1. septembrī, sakarā ar katra no viņu trīs bērniem piedzimšanu bija lūgusi Assubel, Beļģijas apdrošināšanas iestādi, kas atbildīga par tādu valsts sociālo pabalstu kā bērna dzimšanas pabalstu vai ģimenes pabalstu izmaksu, piešķirt viņai minētos pabalstus.
15. Šajā ziņā Assubel, atbildot uz viņas lūgumu piešķirt ģimenes pabalstus par 1995. gadā dzimušo bērnu, ar 1996. gada 14. februāra vēstuli prasītāja sievu informēja, ka, tā kā Komisijas piešķirtais ģimenes pabalsts bija lielāks nekā Beļģijas ģimenes pabalsts, šo valsts ģimenes pabalstu viņai nebija iespējams piešķirt.
16. Atbildot uz citiem prasītāja sievas pa tālruni izteiktajiem lūgumiem piešķirt ģimenes pabalstus pēc viņas laulībām ar prasītāju 2000. gada 1. septembrī, Beļģijas apdrošināšanas iestāde Partena
(turpmāk tekstā – “ Partena ”), kas ir Assubel
tiesību pārņēmēja, ar 2000. gada 25. septembra vēstuli viņu informēja, ka, lai viņai izmaksātu šos valsts pabalstus, šai valsts iestādei bija vajadzīgs Komisijas apliecinājums, ka Savienība viņai nemaksā līdzvērtīgus pabalstus. Prasītāja sieva uz šo vēstuli neatbildēja un nelūdza Komisijai izsniegt šādu apliecinājumu, ne arī sazināties ar šo valsts iestādi.
17. Ar Komisijai adresētu 2002. gada 25. marta vēstuli Partena
šai iestādei norādīja, ka, lai prasītāja sievai varētu piešķirt valsts ģimenes pabalstus, viņai bija jāiesniedz Komisijas apliecinājums, kurā ir precizēts, no kuras dienas Civildienesta noteikumos paredzētie pabalsti ir tikuši maksāti.
18. Ar Partena
adresētu 2002. gada 12. aprīļa vēstuli, tās kopiju nosūtot prasītājam, Komisija apliecināja, ka prasītājs par saviem diviem bērniem, kuri dzimuši 1995. un 1998. gadā, saņēma Civildienesta noteikumos paredzētos ģimenes pabalstus pilnā apmērā, attiecīgi par pirmo bērnu – kopš 1995. gada 1. novembra un par otro bērnu – kopš 1998. gada 1. februāra.
19. Ar 2003. gada 28. augusta vēstuli Partena
informēja Komisiju, ka tā pārbaudīja, vai prasītāja sievai bija tiesības saņemt ģimenes pabalstus no 1995. gada 1. decembra. Partena
lūdza Komisiju iesniegt prasītāja visjaunākā bērna dzimšanas apliecību, kas esot bijusi tās rīcībā, un darīja zināmu, ka nosūtīs tai sīku informāciju par maksājumiem, kas prasītāja sievai tika veikti kopš 1995. gada decembra. Visbeidzot Partena
lūdza Komisiju sazināties ar prasītāja sievu, “lai [no prasītāja sievas] atgūtu [Civildienesta noteikumos paredzētos] ģimenes pabalstus, kurus [Komisija] [bija] maksājusi [ Partena ] vietā”.
20. Ar Partena
adresētu 2004. gada 6. janvāra vēstuli, kuras kopija tika nosūtīta prasītājam (turpmāk tekstā – “2004. gada 6. janvāra vēstule”), PMO
atbildēja, ka tas uzzinājis, ka Partena
pārbaudīja prasītāja sievas tiesības saņemt Beļģijas ģimenes pabalstus, jo no 1995. gada 1. decembra viņa strādāja algotu darbu. Šajā ziņā PMO
atgādināja Partena, ka tas maksāja prasītājam Civildienesta noteikumos paredzētos ģimenes pabalstus pilnā apmērā par viņa trim jaunākajiem bērniem, šajā gadījumā par diviem pirmajiem [no trim jaunākajiem] bērniem, kā tas ir norādīts šā sprieduma 18. punktā, un par trešo bērnu – no 2002. gada 1. maija. PMO
lūdza Partena
“atlīdzināt [tam] no 1995. gada 1. decembra [samaksātos] Beļģijas ģimenes pabalstus pilnā apmērā un atsūtīt [tam] ikmēneša aprēķinu par atlīdzināmo summu, kas [bija] jāiemaksā [Komisijas] kontā, minot atsauces, [proti, prasītāja uzvārdu un viņa dienesta numuru]”. PMO
arī lūdza Partena
izsniegt apliecinājumu, precīzi norādot mēnesi, no kura šī valsts iestāde maksāšot Beļģijas ģimenes pabalstus prasītāja sievai, kā arī to ikmēneša summu, lai, sākot ar šo dienu, PMO
papildus maksātu Civildienesta noteikumos paredzētos ģimenes pabalstus. Uz šo PMO vēstuli Partena
neesot atbildējusi.
21. Ar 2006. gada 9. novembra vēstuli saistībā ar 2006. gada 7. novembra lūgumu, kura mērķis saskaņā ar prasītāja viedokli “katrā ziņā bija saņemt paskaidrojumus par to, kāpēc Partena
bija pārtraukusi veikt maksājumus laikposmā no 2005. gada aprīļa līdz 2006. gada septembrim”, Partena
informēja prasītāja sievu, ka par viņas trim apgādājamiem bērniem kopš 2006. gada 1. oktobra viņai tika piešķirti ikmēneša ģimenes pabalsti EUR 482,14 apmērā.
22. Ar Partena
adresētu 2009. gada 9. novembra vēstuli, kas tika pievienota prasītāja personiskajai lietai, Komisija informēja šo valsts iestādi, ka tā maksāja Civildienesta noteikumos paredzētos ģimenes pabalstus par prasītāja trīs jaunākajiem bērniem pilnā apmērā, atgādinot, ka saskaņā ar judikatūru, kas izriet no 1987. gada 7. maija sprieduma Komisija/Beļģija (186/85, EU:C:1987:208) Civildienesta noteikumos paredzētie ģimenes pabalsti bija tikai papildu maksājumi ģimenes pabalstiem, kas prioritāri ir jāmaksā valsts iestādēm.
Par pārbaudēm
23. Ar 2010. gada 10. februāra elektroniskā pasta vēstuli ar nosaukumu “[..] Pārbaude attiecībā uz apgādājamā bērna pabalst[iem], kas saņemti no citiem avotiem [no 2005. gada [1. janvāra] līdz šai dienai” PMO
būtībā informēja prasītāju, ka saskaņā ar tās rīcībā esošo informāciju bija izrādījies, ka viņa laulātā bija darba ņēmēja vai darba meklētāja, un tas nozīmēja, ka viņa saņēma Beļģijas ģimenes pabalstus un ka prasītājs tomēr nebija deklarējis [līdzīgus] pabalstus, kurus par viņu bērniem viņš saņēma no citiem avotiem. PMO
šajā ziņā atgādināja Civildienesta noteikumu tiesību normas, proti, 67. panta 2. punktu un 68. panta otro daļu, kurā bija paredzēts noteikums par “pārklāšanās novēršanu” attiecībā uz visiem ģimenes pabalstiem, kas tiek saņemti no citiem avotiem un kuru saņemšana ierēdņiem ir jādeklarē (turpmāk tekstā – “noteikums par pārklāšanās novēršanu”), ņemot vērā, ka no citiem avotiem prioritāri saņemtā ģimenes pabalstu summa ir jāatskaita no Civildienesta noteikumos paredzētās ģimenes pabalstu summas. PMO
arī atgādināja, ka ikvienam laulātajam, kam ir tiesības uz valsts ģimenes pabalstiem, ar sava darba devēja starpniecību ir jāiesniedz attiecīgs pieteikums – šajā gadījumā – Caisse nationale d’allocations familiales belge
[Beļģijas Ģimenes pabalstu valsts kasē] un par to jāinformē PMO . Visbeidzot PMO
lūdza prasītāju aizpildīt deklarācijas veidlapu ar nosaukumu “No citiem avotiem saņemtie [..] ģimenes pabalsti” un atsūtīt to atpakaļ, ja viņš saņēma valsts ģimenes pabalstus no citiem avotiem vai arī viņam tie bija jāsaņem.
24. Ar PMO
adresētu 2010. gada 10. februāra elektroniskā pasta vēstuli, kuras kopija tika nosūtīta prasītāja sievai, prasītājs PMO paskaidroja, ka viņš nesaprot šī lūguma jēgu, jo pēc paziņojumu par viņu bērnu piedzimšanu iesniegšanas un saistībā ar viņu lūgumu saņemt pabalstus tieši no Partena, PMO
bija tieši sazinājies ar Partena, kas viņa sievas darba devēja vārdā kārtoja jautājumus saistībā ar viņas ģimenes pabalstiem. Prasītājs norādīja, ka “tādējādi PMO
jau [bija] informēts par viņa [sievas] situāciju, kurai ģimenes pabalstus maksāja darba devējs”, un jautāja PMO, “kādu papildu informāciju tas [vēlējās] iegūt”. Tādējādi šajā gadījumā prasītājs nedz aizpildīja, nedz nosūtīja atpakaļ deklarācijas veidlapu, kuru viņam bija atsūtījis PMO
ar iepriekšējā punktā minēto elektroniskā pasta vēstuli. Savukārt viņš nosūtīja PMO
2004. gada 6. janvāra vēstules kopiju, bet nenosūtīja 2006. gada 9. novembra vēstules, kuru viņa sievai bija nosūtījusi Partena, kopiju.
25. Ar 2010. gada 11. februāra elektroniskā pasta vēstuli PMO
apstiprināja prasītājam, ka tas bija sazinājies ar Partena
saistībā ar ģimenes pabalstiem par viņa trim jaunākajiem bērniem un ka “lietu vēl joprojām kārtoja Partena ”. PMO
arī informēja prasītāju, ka viņam adresētais lūgums deklarēt ģimenes pabalstus, kas tiek saņemti no citiem avotiem, attiecās arī uz viņa diviem vecākajiem bērniem, jo saskaņā ar jaunāko PMO
rīcībā esošo informāciju šo divu bērnu, par kuriem pilnā apmērā tika izmaksāti Civildienesta noteikumos paredzētie ģimenes pabalsti, māte tika deklarēta kā “nenodarbināta”. PMO
lūdza prasītājam apstiprināt, ka viņa bijusī sieva joprojām bija nenodarbināta.
26. Pēc sarunas pa tālruni ar PMO
darbinieku, kas bija atbildīgs par viņa lietas izskatīšanu, prasītājs 2010. gada 11. februārī nosūtīja viņam elektroniskā pasta vēstuli, kurā apgalvoja, ka, pirmkārt, attiecībā uz viņa trim jaunākajiem bērniem, ņemot vērā, ka PMO
gaidīja atbildi no Partena, viņš secināja, ka šajā posmā viņam nebija jāsniedz papildu informācija par valsts ģimenes pabalstiem, kurus saņēma viņa sieva. Otrkārt, attiecībā uz saviem diviem vecākajiem bērniem, kas dzīvoja kopā ar viņa bijušo sievu, prasītājs norādīja, ka viņš vairs neuzturēja ar viņu sakarus un ka pēc viņa rīcībā esošās informācijas viņa nestrādāja. Viņš arī paziņoja PMO
viņas adresi Beļģijā.
27. Ar 2010. gada 15. februāra elektroniskā pasta vēstuli PMO
informēja prasītāju, ka, pamatojoties uz informāciju, kuru viņš bija sniedzis elektroniskā pasta vēstulē, tas beidza pārbaudi saistībā ar viņa diviem vecākajiem bērniem, bet, ja viņa bijušās sievas nodarbinātības stāvoklis mainīsies, viņam par to ir jāpaziņo PMO . Attiecībā uz trim jaunākajiem bērniem PMO
prasītājam norādīja, ka “[viņa] lieta joprojām ir apturēta” un ka tad, kad prasītājs saņems informāciju no Partena, viņam pēc iespējas drīz par to ir jāinformē PMO .
28. Vēlā rītā nosūtītajā 2011. gada 23. septembra elektroniskā pasta vēstulē PMO
norādīja prasītājam, ka viņš līdz pat šai dienai vēl nav sniedzis jaunu informāciju par viņa lietu, un tāpēc lūdza, lai viņš informētu par situāciju saistībā ar viņa Partena
iesniegto pieteikumu par lietas nokārtošanu.
29. Ar 2011. gada 23. septembra pēcpusdienā nosūtīto elektroniskā pasta vēstuli PMO
informēja prasītāju, ka tas bija saņēmis vajadzīgo informāciju tieši no Partena
un tāpēc viņa lieta tika atjaunināta.
30. Ar 2011. gada 29. septembra paziņojumu PMO
būtībā informēja prasītāju, ka tas bija saņēmis no Partena
apstiprinājumu, ka kopš 2006. gada 1. oktobra viņš ar sievas starpniecību no šīs iestādes saņēma ikmēneša ģimenes pabalstus no EUR 482,14 līdz EUR 586,27 apmērā – šīs summas apstiprināja Beļģijas iestāde un to kopējā summa bija EUR 33 875. Tādējādi prasītājam tika norādīts, ka saskaņā ar Civildienesta noteikumu 85. pantu šī summa varētu tikt atgūta atbilstoši maksājumu plānam un ka, tā kā viņš nebija deklarējis, ka saņem valsts ģimenes pabalstus, PMO
bija “jānosūta [viņa] lieta [Komisijas Izmeklēšanas un disciplinārlietu birojam], lai saņemtu informāciju un, iespējams, pārraudzītu atgūšanas pamatotību [par laikposmu, kas pārsniedz piecus pēdējos gadus]”.
Par izmeklēšanas procedūru un iecēlējinstitūcijas ziņojumu
31. Ar 2012. gada 27. janvāra paziņojumu par “pilnvarām [rīkot] Civildienesta noteikumu IX pielikuma 3. pantā paredzēto uzklausīšanu” Cilvēkresursu un drošības ĢD ģenerāldirektors, rīkojoties iecēlējinstitūcijas statusā, Komisijas Izmeklēšanas un disciplinārlietu biroja ( IDOC ) direktoram norādīja, ka viņš bija informēts, ka prasītājs nebija deklarējis no citiem avotiem saņemtos ģimenes pabalstus, un ka tādējādi tas nolēma vispirms viņu uzklausīt saskaņā ar Civildienesta noteikumu IX pielikuma 3. pantu, lai varētu noteikt apsūdzības, kuras pret viņa varētu tikt izvirzītas, un tādējādi izlemt, vai ir pamats ierosināt disciplināro izmeklēšanu. Ar šo paziņojumu IDOC
direktoram tika uzticēts rīkot prasītāja uzklausīšanu, kas notika [2012.] gada 28. februārī.
32. No uzklausīšanas protokola izriet, ka prasītājs apstiprināja, ka ir saņēmis Civildienesta noteikumos paredzētos ģimenes pabalstus par savu pirmo bērnu no 1991. gada 1. augusta līdz 2008. gada 31. augustam, par savu otro bērnu no 1991. gada 1. augusta līdz 2011. gada 31. jūlijam, par savu trešo bērnu no 1996. gada 1. janvāra, par savu ceturto bērnu no 1998. gada 1. februāra un, visbeidzot, par savu piekto bērnu kopš 2002. gada 1. maija. Prasītājs arī apstiprināja, ka bija saņēmis PMO
1994. gada 14. februāra paziņojuma kopiju – [šis paziņojums] bija adresēts viņa bijušajai sievai, ar kuru viņa tika informēta, ka Civildienesta noteikumos paredzētais apgādājamā bērna pabalsts viņai tiks maksāts prasītāja vārdā ar nosacījumu, ka tiek ievēroti noteikumi par tiesībām uz Civildienesta noteikumos paredzētajiem ģimenes pabalstiem.
33. Attiecībā uz deklarācijas par viņa bijušās sievas nodarbinātību neiesniegšanu kopš 1995. gada prasītājs norādīja, ka pēc viņu šķiršanās un sarežģītās laulības šķiršanas 2000. gadā viņi vairs neuzturēja sakarus, ka tajā laikā viņa nestrādāja; ka saskaņā ar šķiršanās vienošanos Civildienesta noteikumos paredzētie ģimenes pabalsti, kurus PMO maksāja viņa bijušajai sievai, tika atskaitīti no uzturlīdzekļiem, kas viņam bija jāmaksā; ka viņš bija sazinājies ar savu bijušo sievu, lai viņa precizētu dienu, no kuras pēc viņu šķiršanās viņa sāka profesionālo darbību, un lai viņa norādītu iemeslus, kāpēc saskaņā ar viņas pašas deklarācijām viņa nebija saņēmusi Beļģijas sistēmā paredzētos ģimenes pabalstus.
34. Uzklausīšanā prasītājs arī atzina, ka PMO
trīs reizes viņu bija informējis, ka Civildienesta noteikumos paredzētie ģimenes pabalsti par katru no viņa trim jaunākajiem apgādājamajiem bērniem viņam tika izmaksāti pilnā apmērā saskaņā Civildienesta noteikumu 67. panta 2. punktu, pamatojoties uz to, ka viņš nesaņēma nevienu valsts ģimenes pabalstu no citiem avotiem. Apstiprinot, ka paziņojumā par sava ceturtā bērna piedzimšanu 1998. gadā, bet arī par citiem saviem bērniem, viņš bija deklarējis, ka šādu valsts pabalstu nesaņēma, prasītājs atzina, ka kopš 2006. gada 1. oktobra viņa sieva sāka saņemt Beļģijas ģimenes pabalstus un ka viņš par to bija informēts.
35. Vaicāts par iemesliem, kāpēc pēc 2006. gada 9. novembra vēstules, kuru Partena
bija nosūtījusi viņa sievai, viņš nedeklarēja PMO
šīs valsts iestādes maksātos pabalstus, prasītājs norādīja, ka, ņemot vērā 2004. gada 6. janvāra vēstuli, kuras kopiju viņš bija saņēmis, tolaik viņš labticīgi domāja, ka, pirmkārt, Partena
sniegs informāciju PMO
par konkrētām summām, kuras saņēma viņa sieva, un ka, otrkārt, ciktāl šīs abas iestādes savstarpēji sazinājās, viņš bija pārliecināts, ka nebija iespējams vienlaikus saņemt gan valsts ģimenes pabalstus, gan Civildienesta noteikumos paredzētos pabalstus. Saskaņā ar uzklausīšanas protokolu prasītājs arī apgalvoja, ka tad, kad viņa sieva viņu informēja par to, ka par viņu trīs bērniem viņa sāka saņemt ģimenes pabalstus no Partena, viņš viņai bija atbildējis, ka PMO
risināja attiecīgo jautājumu un ka tas nokārtošot situāciju, sadarbojoties ar Partena .
36. Visbeidzot prasītājs apgalvoja, ka viņš nepārbaudīja savus paziņojumus par algu, proti, tos, kas tika izsniegti laikposmā no 2006. līdz 2011. gadam, lai noskaidrotu, vai viņš turpināja saņemt Civildienesta noteikumos paredzētos ģimenes pabalstus pilnā apmērā, un ka turklāt viņa sievai un viņam nebija kopīga bankas konta.
37. 2012. gada 6. jūlijā Cilvēkresursu un drošības ĢD ģenerāldirektors kā iecēlējinstitūcija sagatavoja ziņojumu disciplinārlietu kolēģijai saskaņā ar Civildienesta noteikumu IX pielikuma 12. pantu (turpmāk tekstā – “iecēlējinstitūcijas ziņojums”).
38. Attiecībā uz prasītāja trim jaunākajiem bērniem iecēlējinstitūcijas ziņojumā tika norādīts, ka ir atklājies, ka no 2003. gada augusta Partena
sāka maksāt ikmēneša Beļģijas ģimenes pabalstus prasītāja sievas personīgajā bankas kontā un ka Partena
arī veica bankas pārskaitījumus attiecīgi EUR 10 866,17 un EUR 5547,27 apmērā 2003. gada septembrī un 2005. gada aprīlī, lai ar atpakaļejošu datumu pielāgotu ģimenes pabalstu izmaksu par trim bērniem laikposmos attiecīgi no 1997. gada oktobra līdz 2002. gada jūnijam un no 2002. gada jūlija līdz 2005. gada februārim.
39. Iecēlējinstitūcijas ziņojumā tika norādīts, ka papildus šā sprieduma 30. punktā minētajai summai EUR 33 875 apmērā valsts ģimenes pabalstu summa, kuru Partena
samaksāja prasītāja sievai par laikposmu no 1997. gada oktobra līdz 2005. gada martam, bija EUR 25 816. Ciktāl šī summa bija jāatskaita no prasītāja saņemtās Civildienesta noteikumos paredzētās ģimenes pabalstu summas, kopējais finansiālais kaitējums beigu beigās bija EUR 59 691.
40. Attiecībā uz Civildienesta noteikumos paredzētajiem pabalstiem, kas tika samaksāti par prasītāja diviem vecākajiem bērniem, iecēlējinstitūcijas ziņojumā ir norādīts, ka, lai arī prasītāja bijusī sieva bija nodarbināta vismaz no 2005. gada, kas piešķīra viņai tiesības uz Beļģijas ģimenes pabalstiem, prasītāju nevarēja vainot par informācijas nesniegšanu PMO
par šo faktu.
41. Attiecībā uz viņa trim jaunākajiem bērniem, par kuriem viņa sieva saņēma valsts ģimenes pabalstus no Partena, iecēlējinstitūcijas ziņojumā tika konstatēts, ka, “neuzņemoties iniciatīvu, lai administrācijai deklarētu par saviem bērniem saņemtos Beļģijas [ģimenes] pabalstus, lai arī viņš zināja, ka viņa sievai tie tika maksāti un ka arī viņš par šiem pašiem bērniem saņēma Civildienesta noteikumos paredzētos ģimenes pabalstus pilnā apmērā, [prasītājs] [bija] pārkāpis Civildienesta noteikumu 67. panta 2. punktu”.
42. Iecēlējinstitūcijas ziņojumā tika atzīts, ka pretēji apgalvotajam prasītāja rīcību nevarēja izskaidrot ar to, ka PMO
un Partena
savstarpēji tieši sazinājās, kas apstiprinātu viņa domu, ka tie novērsīs jebkādu Civildienesta noteikumos paredzēto ģimenes pabalstu un valsts ģimenes pabalstu pārklāšanos. It īpaši iecēlējinstitūcijas ziņojumā tika konstatēts, ka, ņemot vērā 2004. gada 6. janvāra vēstules, kuras kopiju prasītājs bija saņēmis, saturu, vēlākais līdz šai dienai viņam bija jāsniedz paskaidrojumi par savu situāciju, jo pretēji tam, ko toreiz uzskatīja PMO
un kā tas izrietēja no šīs vēstules, Partena
tajā laikā negrasījās pārbaudīt prasītāja sievas tiesības uz Beļģijas ģimenes pabalstiem, bet, gluži pretēji, jau maksāja tos vairāk nekā piecus mēnešus, par ko prasītājam ir bijis skaidri jāinformē PMO .
43. Turklāt iecēlējinstitūcijas ziņojumā ir norādīts, ka tad, kad 2006. gada novembrī Partena
bija atsākusi veikt maksājumus prasītāja sievai un kad viņa sieva jautāja prasītājam, kas bija jādara, prasītājam bija jāsazinās ar PMO, lai sniegtu paskaidrojumus par minēto situāciju saistībā ar šo jauno faktu. Tādējādi, to nedarot, lai arī tajā pašā laikā Civildienesta noteikumos paredzētie ģimenes pabalsti viņam tika maksāti pilnā apmērā, ko viņš varēja konstatēt no saviem paziņojumiem par algu, prasītājs, lai gan viņš zināja par noteikumu par pārklāšanās novēršanu, bija pieņēmis, ka Komisija viņam nepamatoti maksāja lielas summas, pārkāpjot Civildienesta noteikumu 67. panta 2. punktu.
44. Turklāt iecēlējinstitūcijas ziņojumā ir norādīts, ka prasītāja rīcība bija arī pienākuma būt lojālam pret iestādi neizpilde Civildienesta noteikumu 11. panta izpratnē, jo saskaņā ar šo pienākumu viņam bija jāatvieglo administrācijas uzdevums, pat ja tā sazinājās ar Partena, un jāsniedz visa lietderīgā informācija, kas tai ļautu novērtēt, vai viņš varēja saņemt Civildienesta noteikumos paredzētos ģimenes pabalstus pilnā apmērā, un to viņš nebija darījis.
45. Iecēlējinstitūcijas ziņojumā tika secināts, ka par tādiem Civildienesta noteikumu 67. panta 2. punkta un 11. panta pirmās daļas pārkāpumiem, kas tika izdarīti ilgā laika posmā un radīja būtisku finansiālu kaitējumu Komisijai, pakāpes pazemināšana bija samērīgs sods, ņemot vērā izdarītā pārkāpuma smagumu.
Par disciplinārlietu kolēģijas argumentētu atzinumu
46. Disciplinārlietu kolēģija, saņēmusi iecēlējinstitūcijas ziņojumu, ar 2012. gada 6. septembra paziņojumu aicināja prasītāju ierasties šī gada 24. oktobrī uz uzklausīšanu, vienlaikus aicinot viņu iesniegt rakstveida apsvērumus.
47. Ar 2012. gada 15. oktobra vēstuli prasītājs iesniedza savus rakstveida apsvērumus, kuros viņš it īpaši gribēja atspēkot dažus iecēlējinstitūcijas ziņojumā ietvertos apgalvojumus, norādīt uz, viņaprāt, disciplinārlietas nepilnīgumu un minēt dažus attaisnojošus pierādījumus, kas neesot tikuši ņemti vērā.
48. Šajā ziņā prasītājs apstrīdēja iecēlējinstitūcijas ziņojumā ietverto apgalvojumu, ka viņa sieva 2006. gada novembrī viņam esot jautājusi: “kas bija jādara”, pēc tam, kad “ Partena
[bija] atsākusi maksāt viņai ģimenes pabalstus”. Proti, pēc viņa sacītā, tajā laikā viņa sievai nebija zināma attiecīgo, līdz 2006. gada novembrim veikto maksājumu būtība un to konkrētā summa, ko pierādot tas, ka 2006. gada 9. novembra vēstulē, kuru viņa saņēma no Partena, šī valsts iestāde bija noteikusi tiesības saņemt ģimenes pabalstus tikai no 2006. gada 1. oktobra. Prasītājs arī apgalvoja, ka viņš nebija pieņēmis Komisijas maksājumus, jo viņš patiesi domāja, ka PMO, kas sazinājās ar Partena, varēja nokārtot situāciju, nosūtot vienkāršu vēstuli vai piezvanot pa tālruni.
49. Papildus šī sprieduma 15.–18. punktā minētajām vēstulēm prasītājs disciplinārlietu kolēģijai iesniedza 2012. gada 22. marta vēstuli, kuru viņa sieva bija nosūtījusi Partena, atbildot uz šīs iestādes [2012.] gada 14. marta vēstuli. Atsaucoties uz šīs iestādes 2012. gada 14. marta izdruku no datubāzes un izpētot ģimenes pabalstu maksājumus, kas tika iemaksāti viņas personīgajā kontā laikposmā no 2000. līdz 2012. gadam, šajā vēstulē prasītāja sieva attiecībā uz šo 14. marta vēstulei pievienoto izdruku lūdza valsts iestādi sniegt viņai Partena
lēmuma par tiesību saņemt Beļģijas ģimenes pabalstus noteikšanu pirms 2006. gada oktobra kopiju, jo viņa neatcerējās, ka būtu saņēmusi šādu vēstuli un ka, viņasprāt, šīs tiesības viņai tika piešķirtas tikai no 2006. gada oktobra, par ko viņa tika informēta ar 2006. gada novembra vēstuli.
50. Prasītājs disciplinārlietu kolēģijai arī iesniedza viņa sievas 2012. gada 11. martā parakstīto pašdeklarāciju, kurā viņa deklarēja, ka bija saņēmusi no Partena
bērna piedzimšanas pabalstus, bet viņa neatcerējās, ka līdz 2006. gada oktobrim viņa būtu saņēmusi Partena
maksātos ģimenes pabalstus. Prasītāja sieva arī paziņoja, ka viņa “bija ļoti pārsteigta, pat satriekta, par neseno Partena
paziņojumu Komisijai, [ka viņa esot saņēmusi] pabalstus no [šīs iestādes] kopš 1995. gada”, un vajadzības gadījumā vēlējās lūgt bankas izrakstu, kurus viņa nebija saglabājusi, kopijas par laikposmu, par kuru Partena
apgalvoja, ka esot maksājusi viņai naudu.
51. Savos rakstveida apsvērumos prasītājs apgalvoja, ka viņam nekad nav bijis nodoma krāpties un ka, pat ja viņš bija varējis pieļaut kļūdas, tās viņš bija pieļāvis daļēji nezināšanas dēļ un daļēji tāpēc, ka bija pārmērīgi uzticējies PMO
un Partena
spējām nokārtot ģimenes pabalstu maksāšanas lietu bez viņa iesaistīšanās. It īpaši lieta esot ļoti sarežģīta, par ko liecinot pretrunas un Partena
acīmredzamas kļūdas attiecībā uz ģimenes pabalstu maksāšanu viņa sievai. Turklāt Partena
savās vēstulēs neesot sniegusi pierādījumus par apgalvotajiem maksājumiem, kas nav norādīti viņa sievas paziņojumos par algu, un prasītājs neesot zinājis par veiktajiem maksājumiem, jo viņam neesot bijusi piekļuve viņa sievas personīgajam bankas kontam.
52. Prasītājs arī uzsver, ka viņa 20 gadu karjeras gaitā Komisijā viņam nekad nav tikusi pārmesta Civildienesta noteikumos paredzēto pienākumu neizpilde un ka, gluži pretēji, viņa novērtējuma ziņojumā par 2010. gadu viņš tika raksturots kā persona, kas ievēro noteikumus, praksi un ētikas [normas] un saglabā integritāti.
53. Prasītājs secināja, ka iecēlējinstitūcijas priekšlikums par pakāpes pazemināšanu, viņaprāt, bija pilnīgi nesamērīgs.
54. 2012. gada 12. novembrī disciplinārlietu kolēģija sniedza savu argumentētu atzinumu. Šajā ziņā situācija attiecībā uz ģimenes pabalstiem, kas tika saņemti par prasītāja diviem vecākajiem bērniem, netika pārbaudīta, norādot, ka šajā jautājumā iecēlējinstitūcijai nebija iebildumu.
55. Attiecībā uz trim jaunākajiem bērniem disciplinārlietu kolēģija norādīja, ka līdz 2003. gadam Civildienesta noteikumos paredzēto pabalstu un Beļģijas pabalstu pārklāšanās nebija radusies, ciktāl prasītāja sieva, lai arī viņa bija nodarbināta, Beļģijas ģimenes pabalstus, uz kuriem viņai bija tiesības, no Partena
saņēma neregulāri. Savukārt pārklāšanās notika no 2003. gada augustā, kad Partena
prasītāja sievas bankas kontā sāka maksāt ikmēneša ģimenes pabalstus par prasītāja trim jaunākajiem bērniem un turklāt 2003. gada septembrī samaksāja viņai summu aptuveni EUR 11 000 apmērā kā pielāgojumu par laikposmu no 1997. gada oktobra līdz 2002. gada jūnijam. Lai arī pēc tam, kad prasītāja sievai 2005. gada aprīlī tika veikts bankas pārskaitījums vairāk nekā EUR 5500 apmērā kā pielāgojums par laikposmu no 2002. gada jūlija līdz 2005. gada februārim, šī valsts iestāde nezināmu iemeslu dēļ apturēja maksājumus līdz 2006. gada septembrim, izrādījās, ka ikmēneša Beļģijas ģimenes pabalstu maksājumi atkal tika veikti no 2006. gada oktobra un tika maksāti nepārtraukti.
56. Disciplinārlietu kolēģija norādīja, ka prasītāja paziņojumi par viņa trīs bērnu piedzimšanu, proti, 1995., 1998. un 2002. gadā, nebija nepatiesi vai maldinoši, jo tajā laikā Partena
faktiski nemaksāja nekādu ģimenes pabalstu.
57. Disciplinārlietu kolēģija uzskatīja, ka lietas materiālos nebija pietiekamu faktisku pierādījumu prasītāja nolūkam pārkāpt Civildienesta noteikumu 67. panta 2. punktu, “lai arī ir grūti noticēt, ka [prasītāju] viņa sieva nebija informējusi par maksājumiem [EUR] 11 000 un [EUR] 5500 apmērā, kurus viņa [bija] saņēmusi 2003. un 2005. gadā”.
58. Turpretim disciplinārlietu kolēģija uzskatīja, ka no 2006. gada oktobra vai novembra, kad prasītājs saskaņā ar viņa paša sacīto tika informēts, ka viņa sieva saņems ikmēneša Beļģijas ģimenes pabalstus gandrīz EUR 500 apmērā, viņam bija jārīkojas rūpīgāk un par šīm izmaiņām situācijā bija jāinformē PMO, kā rezultātā no summas, kuru no Savienības budžeta viņš turpināja saņemt pilnā apmērā, bija jāatskaita summa, kuru saņēma viņa sieva, un tas it īpaši tāpēc, ka viņam bija augsta pakāpe, viņš bija programmu pārvaldnieks un pilnībā zināja par noteikumu par pārklāšanās novēršanu, par kuru PMO viņam atgādināja pēc katra viņa bērna piedzimšanas.
59. Attiecībā uz prasītāja argumentiem, ka viņš nepievērsa uzmanību ģimenes pabalstiem, kurus saņēma viņa sieva, nepētīja paziņojumus par algu, lai noskaidrotu, vai viņa sievas saņemtā ģimenes pabalstu summa tika atņemta no summas, kuru viņš saņēma kā Civildienesta noteikumos paredzēto apgādājamā bērna pabalstu, un ka viņš gaidīja, ka PMO un Partena, kas savstarpēji sazinājās par šo jautājumu, to atrisinās administrāciju līmenī bez viņa iesaistīšanās, disciplinārlietu kolēģija uzskatīja, ka šie paskaidrojumi nebija ne attaisnojumi, ne arī derīgs pamatojums. Tātad tā uzskatīja, ka prasītājam bija jāuzliek smagāks disciplinārsods nekā brīdinājums vai rājiens, lai viņš saprastu, ka iestādei bija tiesības sagaidīt, ka tās ierēdņi ir pietiekami rūpīgi, jo administratīvajos jautājumos saistībā ar finansiālo pabalstu piešķiršanu viņiem ir jābūt īpaši rūpīgiem.
60. Attiecībā uz iecēlējinstitūcijas priekšlikumu pazemināt prasītāju pakāpē disciplinārlietu kolēģija vienprātīgi atbalstīja vairākus atbildību mīkstinošus apstākļus, kas bija jāņem vērā, nosakot sodu.
61. Šajā ziņā disciplinārlietu kolēģija kā atbildību mīkstinošu apstākli ņēma vērā “gandrīz pilnīgu sajukumu”, kas ilgu laiku valdīja jautājumā par prasītāja sievas tiesībām uz Beļģijas ģimenes pabalstiem, it īpaši tāpēc, ka no 1995. līdz 2000. gadam Assubel, pārkāpjot Eiropas Savienības Tiesas judikatūru, viņai nebija piešķīris tiesības uz minētajiem pabalstiem, pamatojoties uz to, ka Civildienesta noteikumos paredzētie ģimenes pabalsti bija lielāki; vēlāk, 2000. gadā, Partena
kā nosacījumu Beļģijas ģimenes pabalstu saņemšanai prasīja [iesniegt] Komisijas apliecinājumu, ka viņa vairs nesaņēma Civildienesta noteikumos paredzēto apgādājamā bērna pabalstu; un visbeidzot, saņēmusi Komisijas 2002. gada 12. aprīļa atbildi par prasītāja situāciju attiecībā uz Civildienesta noteikumos paredzētajiem ģimenes pabalstiem, Partena tikai no 2003. gada augusta sāka maksāt Beļģijas ģimenes pabalstus.
62. Disciplinārlietu kolēģija kā atbildību mīkstinošu apstākli ņēma vērā arī PMO
pasivitāti, jo pēc tam, kad 2004. gada janvārī tas nesekmīgi bija lūdzis Partena
atlīdzināt Beļģijas ģimenes pabalstus, nezinādams par to, ka prasītāja sieva faktiski jau tos saņēma no Partena, šis Komisijas dienests nebija nosūtījis Partena
nevienu atgādinājumu un nebija centies labot situāciju, kas tādējādi ilga līdz brīdim, kad 2010. gada februārī tika uzsākta vispārēja pārbaude attiecībā uz ģimenes pabalstiem, kas tika saņemti no citiem avotiem.
63. Kaut arī PMO
2004. gada 6. janvāra vēstulē, kuras kopiju saņēma prasītājs, lūdza Partena
atlīdzināt Komisijai visu Beļģijas ģimenes pabalstu summu, kas tika samaksāta no 1995. gada 1. decembra, nezinot par diviem Partena
veiktajiem pielāgojuma maksājumiem prasītāja sievai, disciplinārlietu kolēģija nosodīja PMO
bezdarbību it īpaši tāpēc, ka summas, kuras tai bija parādā Partena, bija lielas. Disciplinārlietu kolēģija uzskatīja, ka, ja PMO būtu mudinājis Partena panākt šo summas atlīdzināšanu, divkāršu maksājumu problēma būtu tikusi konstatēta un atrisināta 2004. gadā.
64. Saskaņā ar disciplinārlietu kolēģijas viedokli, “citiem vārdiem sakot, vēlākais kopš 2004. gada janvāra PMO
bija visi pierādījumi, kas vajadzīgi, lai novērstu pārklāšanās situācijas rašanos, bet tas tos nav izmantojis, [tāpēc disciplinārlietu kolēģija] vaicā, vai šajos apstākļos PMO
ir uzņēmies atbildību aizstāvēt [Savienības] finansiālās intereses attiecībās ar valsts administrāciju, [un] konstatē, ka katrā ziņā ar stingrāku lietas pārvaldību 2004. gadā, un pat 2002. gadā, tas būtu varējis novērst disciplinārlietas ierosināšanu.”
65. Disciplinārlietu kolēģija tomēr vienprātīgi uzskatīja, ka prasītāja nolaidība nebija attaisnojama un viņš bija pelnījis disciplinārsodu ar finansiālām sekām, vienlaikus uzskatot, ka daļa atbildības bija jāuzņemas PMO, kas, lai arī zināja, ka prasītāja sievai bija tiesības uz Beļģijas ģimenes pabalstiem, pieļāva, ka situācija ilgst vairāk nekā sešus gadus.
66. Tādēļ disciplinārlietu kolēģija ieteica iecēlējinstitūcijai konstatēt tikai Civildienesta noteikumu 67. panta 2. punkta pārkāpumu aiz nolaidības, nekvalificējot to kā Civildienesta noteikumu 11. pantā paredzētā pienākuma būt lojālam neizpildi. Tādējādi tā ierosināja iecēlējinstitūcijai prasītājam kā sodu noteikt izvirzīšanas augstākam līmenim atlikšanu uz 18 mēnešiem.
Par trīspusējas iecēlējinstitūcijas lēmumu
67. Ar 2013. gada 24. jūnija lēmumu trīspusēja iecēlējinstitūcija, kuras sastāvā bija Cilvēkresursu un drošības ĢD ģenerāldirektors, Konkurences ĢD ģenerāldirektora vietnieks un Lauksaimniecības un lauku attīstības ĢD vecākais padomdevējs, uzklausījusi attiecīgo personu 2013. gada 5. martā rīkotajā uzklausīšanā, nolēma prasītājam kā sodu noteikt pazemināšanu par trīs līmeņiem (turpmāk tekstā – “apstrīdētais lēmums”).
68. Šajā ziņā trīspusējā iecēlējinstitūcija uzskatīja, ka, saņemot 2004. gada 6. janvāra vēstules kopiju, prasītājs tika brīdināts, ka Civildienesta noteikumos paredzēto ģimenes pabalstu summa tiks samazināta par līdzīgu pabalstu summu, kuru viņa sieva saņēma no Partena . Tādējādi laikposmā no 2004. līdz 2011. gadam, izpētot savus paziņojumus par algu, kas sākumā viņam tika pārsūtīti pa iekšējo pastu un vēlāk – elektroniski, viņš varēja viegli konstatēt, ka viņš turpināja saņemt Civildienesta noteikumos paredzētos pabalstus pilnā apmērā. Trīspusējā iecēlējinstitūcija uzskatīja, ka vēlākais no 2006. gada, kad viņa sieva informēja prasītāju par to, ka viņa regulāri saņēma Beļģijas ģimenes pabalstus, viņam bija jāsazinās ar administrāciju, lai izskaidrotu savu situāciju, un šajā ziņā iecēlējinstitūcija nevarēja pieņemt argumentu, ka prasītājs nepētīja savus paziņojumus par algu.
69. Papildus Civildienesta noteikumu 67. panta 2. punkta pārkāpumam, kas izriet no deklarācijas par Beļģijas ģimenes pabalstu saņemšanu neiesniegšanas, trīspusējā iecēlējinstitūcija norādīja, ka, pēc tās domām, ikvienam ierēdnim ir jāsniedz administrācijai visa informācija, kas var palīdzēt noteikt, vai šī ierēdņa prasītais pabalsts var tikt piešķirts. Šī aktīvā pieeja izrietot no pienākuma būt lojālam, kas ietver ikviena ierēdņa pienākumu dot priekšroku iestādes interesēm pār visiem citiem apsvērumiem, tostarp viņa personiskajām interesēm. Tādējādi prasītājs rupjas nolaidības dēļ arī neesot ievērojis šo Civildienesta noteikumu 11. pantā paredzēto pienākumu.
70. Attiecībā uz to, ka pastāvēja tieša saziņa PMO
un Partena
starpā, trīspusējā iecēlējinstitūcija uzskatīja, ka šis apstāklis nekādā ziņā neatbrīvoja prasītāju no pienākuma sniegt iestādei visu informāciju, kas vajadzīga, lai noteiktu viņa finansiālās tiesības. Tādējādi, lai gan bija minētā PMO
bezdarbība, prasītājs, kurš zināja par Civildienesta noteikumos paredzēto ģimenes pabalstu papildu raksturu, katrā ziņā nebija paziņojis PMO
par regulāriem attiecīgo Beļģijas pabalstu maksājumiem, lai arī viņš turpināja saņemt Civildienesta noteikumos paredzētos ģimenes pabalstus pilnā apmērā. Tādējādi trīspusējā iecēlējinstitūcija atzina, ka “lietas uzraudzības trūkumu no attiecīgo administrāciju puses nevarot atzīt par atbildību mīkstinošu apstākli saistībā ar [prasītāja] rīcību kopš 2006. gada oktobra”.
71. Attiecībā uz Komisijas interesēm nodarītā kaitējuma lielumu trīspusējā iecēlējinstitūcija norādīja, ka prasītājs nepamatoti bija saņēmis EUR 59 691, no kuriem EUR 32 000 jau bija atmaksāti, piemērojot Civildienesta noteikumu 85. pantu. Tā arī ņēma vērā prasītāja apņemšanos labprātīgi atmaksāt atlikušo nepamatoti saņemto summu, proti, EUR 27 691, kuru atlīdzināt viņam netika pieprasīts, jo attiecībā uz to bija iestājies noilgums.
72. Uzsverot prasītāja rupju nolaidību, kuru, pēc tās domām, ierēdnis nedrīkst pieļaut, trīspusējā iecēlējinstitūcija tomēr neuzskatīja, ka prasītājs ar savu rīcību apzināti bija mēģinājis iedzīvoties, nodarot kaitējumu Savienības budžetam.
73. Attiecībā uz attiecīgās personas personiskās atbildības pakāpi trīspusējā iecēlējinstitūcija pauda viedokli, ka prasītājs ir “pilnībā atbildīgs” par to, ka nebija informējis savu administrāciju, ka no 2006. gada oktobra viņa sievai regulāri tika maksāti Beļģijas ģimenes pabalsti. Turklāt, ņemot vērā viņa pieredzi, pakāpi un darba stāžu, trīspusējā iecēlējinstitūcija uzskatīja, ka attiecīgajai personai bija jābūt rūpīgākai attiecībā uz piemērojamām tiesību normām un jāizrāda par tām lielāka interese. Visbeidzot attiecībā uz prasītāja recidīvu un uzvedību pagātnē trīspusējā iecēlējinstitūcija uzsvēra, ka prasītājs visā viņa karjeras gaitā nebija pieļāvis pienākumu neizpildi.
74. Ņemot vērā šos apsvērumus, trīspusējā iecēlējinstitūcija uzskatīja, ka ir pamatoti kā sodu uzlikt pastāvīgu pazemināšanu par vienu pakāpi. Tomēr, uzskatīdama, ka, nosakot soda apmēru attiecībā uz tā sekām, bija jāņem vērā, ka prasītāja karjera tuvojās beigām, trīspusējā iecēlējinstitūcija visbeidzot nolēma viņam kā sodu noteikt tikai pazemināšanu par trīs līmeņiem.
Par pirmstiesas procedūru
75. Ar 2013. gada 23. septembra paziņojumu prasītājs iesniedza sūdzību par apstrīdēto lēmumu. Savas sūdzības pamatojumam viņš izvirzīja divus pamatus, kas attiecīgi ir balstīti uz acīmredzamu kļūdu vērtējumā un pamatojuma nenorādīšanu. Būtībā prasītājs apgalvoja, ka trīspusējā iecēlējinstitūcija nebija ņēmusi vērā disciplinārlietu kolēģijas konstatētos atbildību mīkstinošos apstākļus.
76. Ar 2014. gada 24. janvāra lēmumu Komisijas par sūdzību izskatīšanu atbildīgā iecēlējinstitūcija sūdzību noraidīja. Šajā ziņā iecēlējinstitūcija norādīja, ka pretēji prasītāja apgalvojumiem trīspusējā iecēlējinstitūcija bija ņēmusi vērā to, ka viņš nebija apzināti nepaziņojis par regulāriem Beļģijas ģimenes pabalstu maksājumiem no 2006. gada, kā arī apstākli, ka viņš pats bija apņēmies atlīdzināt pārmaksātās summas, uz kurām, iespējams, attiecās noilgums. Tas pats attiecināms uz to, ka prasītājs nebija pieļāvis nevienu citu pienākumu neizpildi visā savas karjeras gaitā, lai arī trīspusējā iecēlējinstitūcija uzskatīja, ka prasītāja uzvedība pagātnē pati par sevi nevarēja būt atbildību mīkstinošs apstāklis rupjai nolaidībai, kuru šajā gadījumā bija pieļāvis prasītājs.
77. Pilnīgi piekrītot, ka sākotnēji bija neskaidra situācija attiecībā uz prasītāja sievas tiesībām saņemt Beļģijas ģimenes pabalstus, iecēlējinstitūcija uzsvēra, ka, pirmkārt, situācija tika noskaidrota un labota no 2003. gada un ka, otrkārt, 2006. gada oktobrī prasītāju viņa sieva bija informējusi par pabalstiem, kurus saņēma no Partena, kā tas tika apstiprināts šīs iestādes 2006. gada 9. novembra vēstulē. Tāpēc vismaz no iepriekš minētās dienas sākotnējās neskaidrības par viņa sievas tiesībām tika novērstas un no šīs dienas tā vairs nevarēja ietekmēt prasītāja rīcību.
78. Iecēlējinstitūcija apstrīdēja prasītāja iespēju atsaukties uz tiesisko paļāvību, pamatojoties uz apgalvojumu, ka 2004. gada janvārī PMO
labi zināja, ka Partena
maksāja pabalstus, un tas esot ļāvis viņam domāt, ka viņam nebija pienākuma sniegt PMO
papildinformāciju. Iecēlējinstitūcija šajā ziņā uzsvēra, ka tieši 2004. gada 6. janvāra vēstules saturs skaidri parādīja, ka tajā laikā PMO
nezināja par Partena
maksājumiem prasītāja sievai.
79. Attiecībā uz PMO
rūpības trūkumu, pārvaldot prasītāja lietu, iecēlējinstitūcija, piekrītot, ka, uzraugot prasītāja lietu uzmanīgāk, būtu bijis iespējams novērst, ka Civildienesta noteikumos paredzēto ģimenes pabalstu un valsts ģimenes pabalstu pārklāšanās situācija ilgst sešus gadus, tomēr uzskatīja, ka šāds rūpības trūkums nemazināja prasītāja atbildību par nolaidību paziņot savai administrācijai, ka viņa sieva no 2006. gada saņēma Beļģijas ģimenes pabalstus.
80. Attiecībā uz apgalvoto pamatojuma nenorādīšanu iecēlējinstitūcija uzskatīja, ka trīspusējā iecēlējinstitūcija bija sniegusi pietiekamu pamatojumu, kvalificējot prasītāja rīcību kā rupju nolaidību. Attiecībā uz iemesliem, kas pamatoja trīspusējās iecēlējinstitūcijas izvēli neņemt vērā disciplinārlietu kolēģijas argumentēto atzinumu, iecēlējinstitūcija uzsvēra, ka tā bija noraidījusi iespēju atzīt PMO
rīcību kā atbildību mīkstinošu apstākli, kas attiecīgi pamatoja smagāka soda salīdzinājumā ar disciplinārlietu kolēģijas ierosināto noteikšanu.
Lietas dalībnieku prasījumi un tiesvedība
81. Prasītājs lūdz Civildienesta tiesu:
– atcelt apstrīdēto lēmumu;
– vajadzības gadījumā atcelt lēmumu par sūdzības noraidīšanu;
– piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
82. Komisijas prasījumi Civildienesta tiesai ir šādi:
– prasību noraidīt;
– piespriest prasītājam atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
83. Lietas dalībnieki ar kancelejas 2014. gada 15. septembra vēstuli tika lūgti atbildēt uz Civildienesta tiesas uzdotajiem jautājumiem saistībā ar procesa organizatoriskajiem pasākumiem. Viņi pienācīgi izpildīja šo lūgumu [2014.] gada 22. septembrī.
Juridiskais pamatojums
84. Prasītājs savas prasības atcelt apstrīdēto lēmumu un lēmumu par viņa sūdzības noraidīšanu atbalstam izvirza divus pamatus, kas ir balstīti, pirmkārt, uz acīmredzamu kļūdu vērtējumā un samērīguma principa pārkāpumu un, otrkārt, pamatojuma nenorādīšanu.
Par prasības priekšmetu
85. Vispirms ir jāatgādina, ka saskaņā ar procesuālās ekonomijas principu Savienības tiesa var nolemt, ka tai nav konkrēti jālemj par prasījumiem, kas ir vērsti pret lēmumu par sūdzības noraidīšanu, ja tā konstatē, ka tiem nav autonoma satura un tie patiesībā atbilst prasījumiem, kas ir vērsti pret lēmumu, par kuru ir tikusi iesniegta sūdzība. Tā tas it īpaši var būt tad, ja tiesa konstatē, ka lēmums par sūdzības noraidīšanu ir tikai sūdzībā apstrīdētā lēmuma apstiprinājums un tādēļ lēmuma par sūdzības noraidīšanu atcelšana neietekmē ieinteresētās personas tiesisko stāvokli citādi kā sūdzībā apstrīdētā lēmuma atcelšana (spriedumi Adjemian  u.c./Komisija, T-325/09 P, EU:T:2011:506, 33. punkts, un López Cejudo /Komisija, F-28/13, EU:F:2014:55, 29. punkts).
86. Pat ja tas tā ir izskatāmajā lietā attiecībā uz lēmumu par sūdzības noraidīšanu, ņemot vērā pirmstiesas procedūras attīstību, veicot sākotnējā nelabvēlīgā akta tiesiskuma pārbaudi, arī ir jāņem vērā pamatojums lēmumā par sūdzības noraidīšanu, kurā šajā gadījumā ir precizēti daži apstrīdētā lēmuma aspekti, jo šim pamatojumam ir jāsakrīt ar pamatojumu sākotnējā lēmumā (skat. spriedumu Mocová /Komisija, F-41/11, EU:F:2012:82, 21. punkts).
Par pirmo pamatu, kas ir balstīts uz acīmredzamu kļūdu vērtējumā un samērīguma principa pārkāpumu
Lietas dalībnieku argumenti
87. Pirmā pamata atbalstam prasītājs būtībā apgalvo, ka iecēlējinstitūcija ir pieļāvusi acīmredzamu kļūdu vērtējumā, jo izskatāmajā lietā tā neatzina dažus atbildību mīkstinošus apstākļus. Tāpēc iecēlējinstitūcija esot uzlikusi sodu, pārkāpjot samērīguma principu.
88. It īpaši kā vienu no apstākļiem, kas iecēlējinstitūcijai esot bijis jāatzīst par atbildību mīkstinošu apstākli, prasītājs min, pirmkārt, to, ka viņam un viņa sievai nebija kopīga bankas konta, kas izskaidrojot to, kāpēc viņš nekonstatēja, ka viņa sieva bija saņēmusi no Partena
pāris lielas summas 2003. un 2005. gadā, kā arī regulāri saņēma ģimenes pabalstus, kurus Partena
maksāja no 2006. gada novembra. Otrkārt, viņš atsaucas uz neskaidro situāciju, kas bija radusies pārprotamas Partena
rīcības dēļ saistībā ar viņa sievas tiesībām uz Beļģijas ģimenes pabalstiem. Treškārt, viņš uzsver PMO
rūpības trūkumu, kas esot bijis jāatzīst par atbildību mīkstinošu apstākli. Ceturtkārt, iecēlējinstitūcija neesot atzinusi, ka tas, ka viņš brīvprātīgi nolēma atlīdzināt nepamatoti saņemtās summas, attiecībā uz kurām tomēr bija iestājies noilgums, ir pietiekami mīkstinošs apstāklis. Piektkārt, tas pats esot attiecināms arī uz viņa nolūka maldināt administrāciju neesamību. Visbeidzot, sestkārt, viņš atsaucas uz savu priekšzīmīgo uzvedību visā savas karjeras gaitā.
89. Komisija lūdz noraidīt pamatu kā nepamatotu, būtībā norādot, ka prasītājs katrā ziņā kopš 2006. gada zināja, ka Partena
bija informējusi viņa sievu par Beļģijas ģimenes pabalstu maksājumiem, tādējādi no šī brīža viņš nevarēja turpināt saņemt Civildienesta noteikumos paredzētos ģimenes pabalstus gandrīz piecus gadus, nemēģinot izpētīt paziņojumus par algu, lai noskaidrotu, vai no tā izrietošais pielāgojums, šajā gadījumā EUR 500 atskaitīšana, faktiski tika veikts, ne arī informējot PMO
par Partena
2006. gada novembra vēstules saturu. Komisija uzsver, ka prasītājs nevarēja piecus gadus domāt, ka administrācijas savstarpēji atrisinās situāciju, lai gan viņš turpināja saņemt Civildienesta noteikumos paredzētos ģimenes pabalstus pilnā apmērā un arī viņa sieva saņēma Beļģijas ģimenes pabalstus pilnā apmērā.
Civildienesta tiesas vērtējums
90. Sākumā ir jāatgādina, ka jebkura disciplinārsoda tiesiskuma priekšnoteikums ir, ka tiek pierādīts attiecīgajai personai pārmesto faktu patiesums (spriedumi Daffix /Komisija, T-12/94, EU:T:1997:208, 63. un 64. punkts, un Tzikis /Komisija, T-203/98, EU:T:2000:130, 51. punkts).
91. Attiecībā uz disciplinārlietu kolēģijas konstatēto ierēdņa pienākumu neizpildes smaguma un izvēlētā soda, kas, ņemot vērā šo pienākumu neizpildi, šķiet, ir vispiemērotākais, vērtējumu principā iecēlējinstitūcijai ir plaša rīcības brīvība, izņemot gadījumus, kad uzliktais sods ir nesamērīgs attiecībā uz atklātajiem faktiem (skat. spriedumu E /Komisija, T-24/98 un T-241/99, EU:T:2001:175, 85. un 86. punkts). Tādējādi saskaņā ar pastāvīgo judikatūru iecēlējinstitūcijai ir tiesības sniegt vērtējumu par ierēdņa atbildību, kas atšķiras no disciplinārlietu kolēģijas vērtējuma, kā arī izvēlēties disciplinārsodu, kuru tā uzskata par atbilstošu, lai sodītu par konstatētajiem disciplinārajiem pārkāpumiem (spriedumi Y /Tiesa, T-500/93, EU:T:1996:94, 56. punkts, un Tzikis /Komisija, EU:T:2000:130, 48. punkts).
92. Kad ir pierādīta konstatēto faktu atbilstība patiesībai, pārbaude tiesā, ņemot vērā iecēlējinstitūcijai piešķirto plašo rīcības brīvību disciplinārajos jautājumos, ir jāveic tikai par acīmredzamas kļūdas vērtējumā un pilnvaru nepareizas izmantošanas neesamību (spriedums Tzikis /Komisija, EU:T:2000:130, 50. punkts).
93. It īpaši saistībā ar disciplinārsoda samērīgumu attiecībā uz konstatēto faktu smagumu Civildienesta tiesai ir jāņem vērā, ka soda noteikšanā iecēlējinstitūcija ir balstījusies uz visu konkrēto faktu un katra atsevišķa gadījuma apstākļu vispusīgu izvērtējumu, atgādinot, ka Civildienesta noteikumos nav paredzēta konstanta saikne starp tajos noteiktajiem sodiem un dažādām ierēdņu izdarīto pārkāpumu kategorijām un nav precizēts, ciktāl atbildību pastiprinošu vai mīkstinošu apstākļu pastāvēšanai ir jāietekmē soda izvēle. Tāpēc pārbaude pirmās instances tiesā attiecas tikai uz to, vai iecēlējinstitūcijas veiktā atbildību pastiprinošu un mīkstinošu apstākļu izsvēršana ir tikusi veikta samērīgi, precizējot, ka, veicot šo pārbaudi, tiesa nevar aizstāt iecēlējinstitūcijas vērtējumu ar savējo (spriedums BG /Ombuds, T-406/12 P, EU:T:2014:273, 64. punkts un tajā minētā judikatūra).
94. Izskatāmajā lietā Civildienesta tiesa norāda, ka prasītājs neapstrīd to, ka arī pēc tam, kad viņa sieva 2006. gadā informēja viņu par to, ka no Partena bija saņēmusi apstiprinājumu par valsts ģimenes pabalstu piešķiršanu no 2006. gada 1. oktobra, viņš nepaziņoja savai administrācijai, ka viņa sieva saņēma Partena
maksātos Beļģijas ģimenes pabalstus, lai arī viņš turpināja saņemt Civildienesta noteikumos paredzētos ģimenes pabalstus pilnā apmērā līdz 2010. gada februārī veiktajai pārbaudei.
95. Turpretim prasītājs apgalvo, ka, nosakot sodu, kas viņam tika uzlikts ar apstrīdēto lēmumu, netika ņemti vērā vai arī nepietiekami tika ņemti vērā daži apstākļi, kas, viņaprāt, ir atbildību mīkstinoši apstākļi. Tādējādi tie secīgi ir jāizskata.
– Par to, ka prasītājam un viņa sievai nebija kopīga bankas konta
96. Vispirms attiecībā uz to, ka Partena
Beļģijas ģimenes pabalstus maksāja viņa sievas personīgajā kontā un ka prasītājam un viņa sievai nebija kopīga bankas konta, kas prasītājam esot liedzis konstatēt pārklāšanās situāciju jau pašā sākumā, Civildienesta tiesa uzskata, ka šim apstāklim nav nozīmes, jo prasītājam bija pienākums deklarēt pabalstus, kurus par viņu trīs bērniem viņa sieva saņēma no citiem avotiem tāpēc, ka arī viņš par šiem bērniem saņēma Civildienesta noteikumos paredzētos pabalstus pilnā apmērā.
97. Šajā ziņā papildus tam, uz ko ir norādījusi arī Komisija, ka prasītājs nekad nav apgalvojis, ka viņš būtu pārtraucis sakarus ar savu laulāto, ar kuru viņš dzīvo kopā, Civildienesta tiesa, pirmkārt, uzskata, ka ir maz ticams, ka visā laikposmā no 2003. līdz 2006. gadam prasītāja sieva, ņemot vērā viņas algas lielumu, neaptvēra, ka saņēma maksājumus no Partena, tostarp lielas summas, attiecīgi EUR 11 000 un EUR 5500 apmērā 2003. gada septembrī un 2005. gada aprīlī, un ka viņa neinformēja par to savu laulāto.
98. Otrkārt, ir acīmredzami, ka neatkarīgi no Partena
veiktajiem bankas pārskaitījumiem laikposmā no 2003. līdz 2006. gadam prasītāja sievas bankas kontā viņa bija saņēmusi oficiālu 2006. gada 9. novembra paziņojumu, ar kuru Partena
viņu informēja par viņas tiesībām uz Beļģijas ģimenes pabalstiem, un šo informāciju viņa bija paziņojusi prasītājam, bet prasītājs nolēma to nedarīt zināmu administrācijai. Tātad, ja viņš būtu paziņojis šo informāciju PMO
saprātīgā termiņā, PMO
skaidri zinātu, ka prasītāja sieva no Partena
saņēma ģimenes pabalstus, un zinātu to precīzu summu. Tādējādi PMO
tajā laikā būtu bijis pienākums nekavējoties samazināt prasītājam maksājamo Civildienesta noteikumos paredzēto ģimenes pabalstu apmēru, un līdz ar to būtu bijis iespējams novērst disciplinārlietas ierosināšanu.
99. Treškārt, katrā ziņā, kad ierēdnis prasa un viņam tiek piešķirts pabalsts saistībā ar viņa ģimenes stāvokli, viņš nevar atsaukties uz iespējamo zināšanu trūkumu par viņa laulātā situāciju neatkarīgi no tā, vai tas attiektos uz viņa laulātā nodarbinātību, par šo darbu saņemtā atalgojuma apmēru vai arī informāciju par viņa saņemtajiem valsts ģimenes pabalstiem, kas ir līdzvērtīgi Civildienesta noteikumos paredzētajiem pabalstiem.
100. Proti, ja šāds arguments būtu jāpieņem, tas ļautu ierēdņiem vai darbiniekiem, kas kā šajā gadījumā saņem Civildienesta noteikumos paredzētos pabalstus pilnā apmērā, uzskatīt, ka viņi ir atbrīvoti no pienākuma deklarēt no citiem avotiem saņemtos valsts ģimenes pabalstus, šajā gadījumā ikreiz, kad šie valsts ģimenes pabalsti tiek maksāti nevis tieši ierēdnim, bet viņa laulātā personīgajā bankas kontā. Turklāt šāda pieeja varētu pamudināt noklusēt informāciju, kas kaitētu Savienības finansiālajām interesēm.
– Par neskaidro situāciju, kuru uzturēja Partena
attiecībā uz prasītāja sievas tiesībām saņemt Beļģijas ģimenes pabalstus
101. Turklāt attiecībā uz neskaidro situāciju, kas Partena
rīcības dēļ tika uzturēta attiecībā uz prasītāja sievas tiesībām saņemt Beļģijas ģimenes pabalstus, faktiski no lietas materiāliem izriet, ka šī valsts iestāde sākotnēji kļūdaini noliedza prasītāja sievas tiesības uz Beļģijas ģimenes pabalstiem, vismaz līdz 2003. gada augustam, un ka no šī laika līdz 2006. gada oktobrim Partena
prasītāja sievas bankas kontā reizumis veica bankas pārskaitījumus, bet ne obligāti tos dokumentēja, nosūtot paziņojumu par lēmumiem piešķirt valsts ģimenes pabalstus.
102. Tādējādi Civildienesta tiesa, pirmkārt, konstatē, ka prasītājs pats savā prasības pieteikumā atzīst, ka “[ Partena ] maksājumi kļuva regulāri 2006. gadā”, un ka, atbildot uz Civildienesta tiesas jautājumu, viņš pats norādīja, ka ar Partena
adresētu 2006. gada 7. novembra lūgumu viņa sieva vēlējās noskaidrot iemeslus, kāpēc šī iestāde neveica maksājumus laikposmā no 2005. gada aprīļa līdz 2006. gada septembrim. Šie faktori norāda, ka, pretēji tam, ko prasītājs apgalvoja disciplinārlietu kolēģijā, prasītāja sieva attiecīgajā laikposmā bija labi informēta par to, ka viņa saņēma no Partena
Beļģijas ģimenes pabalstus. To papildina fakts, kuru tiesas sēdē ir uzsvērusi Komisija, ka, ņemot vērā 2003. gada 28. augusta vēstules, kuru Partena
nosūtīja Komisijai, saturu, prasītāja sievai noteikti bija jānosūta viņas jaunākā bērna dzimšanas apliecība Partena, lai šī iestāde varētu veikt maksājumus, kurus tā vēlāk viņai veica no 2003. līdz 2006. gadam.
103. Otrkārt, katrā ziņā prasītāja sievu, kas kopš 1996. gada vairākkārt bija aktīvi lūgusi Partena
piešķirt šos pabalstus, minētā iestāde ar iepriekš minēto 2006. gada 9. novembra vēstuli skaidri bija informējusi, ka no šī laika par viņu trīs bērniem tā maksās valsts ģimenes pabalstus. Tādējādi neatkarīgi no Partena
veiktajiem secīgajiem maksājumiem prasītāja sievai laikposmā no 2003. līdz 2006. gadam, kā arī prasītāja sievas aktīvas darbības, lai panāktu, ka Partena
piešķir ģimenes pabalstus, ir acīmredzami, ka no 2006. gada novembra prasītāja sievas situācija saistībā ar viņas tiesībām uz Beļģijas ģimenes pabalstiem bija noskaidrota un labota.
104. Tomēr PMO
iesniegtajos paziņojumos par katra bērna piedzimšanu prasītājs norādīja, ka par viņa trim jaunākajiem bērniem nepienācās ģimenes pabalsti, kas ir līdzvērtīgi Civildienesta noteikumos paredzētajam apgādājamā bērna pabalstam, un turklāt viņš bija apliecinājis, ka labi zināja par noteikumu par pārklāšanās novēršanu. Tomēr prasītājs neuzskatīja par vajadzīgu oficiāli paziņot PMO
par izmaiņām situācijā, proti, šajā gadījumā par to, ka viņa sieva saņēma Beļģijas ģimenes pabalstus, tādējādi viņš nebija pildījis katra ierēdņa, kas saņem finanšu priekšrocības, vispārējo pienākumu sniegt visu informāciju par savu personisko situāciju un informēt savu administrāciju par izmaiņām personiskajā situācijā (šajā ziņā skat. spriedumu López Cejudo /Komisija, EU:F:2014:55, 67. punkts), un šis pienākums turklāt skaidri ir atgādināts Civildienesta noteikumu 67. panta 2. punktā saistībā ar noteikumu par pārklāšanās novēršanu.
– Par apgalvoto PMO
rūpības trūkumu vai iespējamo bezdarbību
105. Attiecībā uz PMO
rūpības trūkumu, izmeklējot prasītāja personisko situāciju, it īpaši no 2004. gada janvāra, kad PMO
prasīja Partena
atlīdzināt attiecīgo parādu, Civildienesta tiesa uzskata, ka par Savienības finansiālajām interesēm atbildīgā administratīvā dienesta iespējamā neefektivitāte vai bezdarbība nevar attaisnot to, ka ierēdnis nav izpildījis pienākumu paziņot par jebkādām izmaiņām viņa personiskajā situācijā, kas, iespējams, var skart viņa tiesības saņemt Civildienesta noteikumos paredzēto pabalstu, kura piešķiršanu viņš pats ir lūdzis.
106. Pirmkārt, lai arī, protams, no rūpīgas administrācijas var gaidīt, ka vismaz katru gadu tā atjauno informāciju par Civildienesta noteikumos paredzēto ikmēneša pabalstu saņēmēju personisko situāciju, tomēr ir jāatgādina, ka administrācijas, kurai ir pienākums izmaksāt tūkstošiem atalgojumu un dažādu pabalstu, situāciju nevar salīdzināt ar tāda ierēdņa situāciju, kurš ir personīgi ieinteresēts pārbaudīt katru mēnesi viņam samaksātās summas un paziņot par iespējamo kļūdu viņa labā vai kļūdu, kas kaitē viņa interesēm (šajā ziņā skat. rīkojumu Michel /Komisija, F-44/13, EU:F:2014:40, 54. punkts un tajā minētā judikatūra).
107. Otrkārt, rūpīgs ierēdnis, kurš ir iepazinies ar Civildienesta noteikumiem, uz kuriem pamatojoties pēc viņa pieprasījuma viņš saņem pabalstu, it īpaši, ja šie noteikumi ir atgādināti lēmumā par attiecīgā pabalsta piešķiršanu, kā tas ir izskatāmajā lietā, klusējot nevar turpināt saņemt šo pabalstu, šajā gadījumā Civildienesta noteikumos paredzētos ģimenes pabalstus pilnā apmērā, ja tajā pašā laikā par šiem pašiem bērniem viņa laulātais saņem līdzvērtīgus valsts ģimenes pabalstus pilnā apmērā. Šādā situācijā ierēdnis savu klusēšanu nevar pamatot ar to, ka viņa administrācija nolaidības dēļ šos maksājumus netieši bija pieņēmusi vai piecietusi. Proti, atzīt šādu administrācijas nolaidību par atbildību mīkstinošu apstākli nozīmētu mudināt ierēdņus un darbiniekus, iespējams, savā labā izmantot administrācijas kļūdas.
108. Visbeidzot, treškārt, kā to pamatoti uzsver Komisija, atbildot uz Komisijas iespējamiem lūgumiem, Partena
nebija obligāti jāsniedz sīka informācija par prasītāja sievas, kas nav šīs iestādes ierēdne, personisko situāciju. Tādējādi līdzīgā situācijā, it īpaši tādam ierēdnim, kas saņem Civildienesta noteikumos paredzēto pabalstu, kā prasītājam ir pienākums iesniegt viņa rīcībā esošos dokumentus un katrā ziņā informēt savu administrāciju par to, ka tāda iestāde kā Partena, iespējams, viņa laulātajam maksās sociālos pabalstus. Civildienesta noteikumu 11. pantā paredzētais pienākums būt lojālam faktiski nozīmē, ka ierēdņi atvieglo administrācijas uzdevumu saistībā ar Civildienesta noteikumos paredzēto finansiālo pabalstu apjoma noteikšanu.
– Par prasītāja paļāvību, ka administrācijas savstarpēji atrisināšot jautājumu par pabalstu pārklāšanos
109. Prasītāja argumentam, ka viņš domāja, ka situāciju savstarpēji atrisinās administrācijas, nav nozīmes, pat, šķiet, tas ir nevietā, ja ņem vērā to, ka, pēc tam, kad ar 2006. gada 9. novembra vēstuli Partena
bija paziņojusi prasītāja sievai galīgo informāciju, pārklāšanās situācija, kad pilnā apmērā tika izmaksāti gan Beļģijas ģimenes pabalsti, gan Civildienesta noteikumos paredzētie ģimenes pabalsti, ilga vairākus gadus.
110. Šajā ziņā, pat pieļaujot, ka prasītājs varēja maldīgi ticēt, ka administrācijas savstarpēji atrisinās situāciju, tomēr būtu jāatzīst, ka ar savu bezdarbību prasītājs vairākus gadus savā labā bija izmantojis to, ka viņa administratīvā situācija nebija nokārtota. Prasītājam katrā ziņā bija jārodas šaubām par to maksājumu pamatotību, kurus viņš turpināja saņemt no PMO, proti, Civildienesta noteikumos paredzēto ģimenes pabalstu pilnā apmērā, un kuri tika norādīti viņa ikmēneša paziņojumos par algu, ar kuriem viņam regulāri ir jāiepazīstas. Kā to ir norādījusi Komisija, tas ir jādara arī tad, ja šajā iestādē paziņojumi par algu attiecīgajām personām vairs netiek nosūtīti pa iekšējo pastu, bet ir pieejami, izmantojot elektroniskā pasta vēstulē norādīto hipersaiti.
111. Tādējādi no 2006. gada novembra līdz 2010. gada februārim, kad tika veikta vispārējā pārbaude, prasītājam bija jāierodas pie savas administrācijas, lai tā veiktu nepieciešamās pārbaudes (šajā ziņā skat. spriedumu Tsirimiagos /Reģionu komiteja, F-100/07, EU:F:2009:21, 75. punkts), jo šo gadu gaitā viņam būtu bijis jārodas aizvien lielākai pārliecībai un skaidrībai par to, ka PMO
nebija pārskatījusi viņa situāciju, nedz arī PMO
un Partena
bija to savstarpēji atrisinājušas, jo viņš turpināja saņemt Civildienesta noteikumos paredzētos ģimenes pabalstus pilnā apmērā un viņa sieva – Beļģijas ģimenes pabalstus, rupji pārkāpjot Civildienesta noteikumu 67. panta 2. punktu.
112. Katrā ziņā, pirmkārt, parasti rūpīgs ierēdnis nevarētu nezināt, ka tāds paziņojums par izmaiņām ģimenes situācijā kā Partena
2006. gada 9. novembra vēstule, kurā prasītāja sievai tika darīts zināms, ka viņai ir tiesības uz Beļģijas ģimenes pabalstiem, tieši skaidrā un nepārprotamā veidā ir jāadresē viņa iestādes kompetentajam dienestam, ko prasītājs acīmredzami nav izdarījis, un šajā ziņā ierēdnis nevar atsaukties uz to, ka administrācija atsevišķu informāciju ir saņēmusi nejauši vai netieši (skat. spriedumu Costacurta /Komisija, T-34/89 un T-67/89, EU:T:1990:20, 45. un 46. punkts). Tas it īpaši ir attiecināms uz gadījumu, kad tāpat kā izskatāmajā lietā no Civildienesta noteikumu 67. panta 2. punkta formulējuma nepārprotami izriet, ka Komisijai nav pienākuma pašai noskaidrot, vai, iespējams, no citiem avotiem tiek saņemti līdzīgi ģimenes pabalsti, bet darbiniekiem ir jāziņo, ka viņi saņem šādus, no citiem avotiem maksātus pabalstus.
113. Otrkārt, prasītājam nevis bija jāapmierinās ar savu situācijas interpretāciju, bet jāuzdod šis jautājums iecēlējinstitūcijai (šajā ziņā skat. spriedumus Costacurta /Komisija, EU:T:1990:20, 40. punkts, un López Cejudo /Komisija, EU:F:2014:55, 78. punkts).
114. Tāpēc prasītājs nevar apgalvot, ka 2004. gadā PMO
bija pilnībā informēts par viņa sievas situāciju. No Partena
2003. gada 28. augusta vēstules, kuru tā adresēja PMO, izriet, ka šī iestāde bija veikusi maksājumus prasītāja sievai, pat ja to summa nebija precizēta. Tomēr no PMO
2004. gada 22. janvāra vēstules, kuru tā adresēja Partena,
gluži pretēji, izriet, ka tikai šajā dienā PMO
bija sapratusi 2003. gada 28. augusta vēstulē lietoto pārprotamo formulējumu, ka Partena grasījās pārbaudīt prasītāja sievas tiesības, lai arī faktiski prasītāja sieva jau saņēma šīs valsts iestādes maksātos ģimenes pabalstus. Tādējādi ar savu bezdarbību un klusēšanu prasītājs radīja PMO
maldīgu ticību pat pēc tam, kad Partena
bija nosūtījusi 2006. gada 9. novembra vēstuli prasītāja sievai, ar kuru tā paziņoja par viņas tiesībām uz Beļģijas ģimenes pabalstiem.
– Par finansiālā kaitējuma Savienības budžetam neesamību un prasītāja apzinātas vēlmes nepamatoti saņemt Civildienesta noteikumos paredzētos pabalstus neesamību
115. Attiecībā uz apstākli, ka, pirmkārt, prasītājs pēc iepazīšanās ar disciplinārlietu kolēģijas ziņojumu brīvprātīgi apņēmās atmaksāt nepamatoti saņemtās summas par laikposmu līdz 2006. gada septembrim, Civildienesta tiesa norāda, ka apstrīdētajā lēmumā iecēlējinstitūcija to ir ņēmusi vērā, raugoties no “Komisijas interesēm nodarītā kaitējuma smaguma” Civildienesta noteikumu IX pielikuma 10. panta b) punkta izpratnē viedokļa. Otrkārt, Civildienesta tiesa uzskata, ka šis apstāklis nav jāņem vērā, ciktāl tas nemaina pārmestās pienākumu neizpildes kvalifikāciju, jo [minētais pārkāpums] tika atklāts tikai pēc Komisijas veiktās pārbaudes, nevis pamatojoties uz prasītāja savlaicīgi, pēc savas ierosmes izdarītu paziņojumu.
116. Pakārtoti Civildienesta tiesa arī norāda, ka, ņemot vērā judikatūru (skat. spriedumu López Cejudo /Komisija, EU:F:2014:55, 67. punkts), nebija obligāti jāizslēdz, ka pēc šādas izmeklēšanas Komisija būtu varējusi arī citā veidā savākt pietiekami daudz pierādījumu, lai atsauktos uz Civildienesta noteikumu 85. panta 2. punkta otro teikumu. Turklāt to būtībā savā iebildumu rakstā ir uzsvērusi Komisija, norādot, ka šis prasītāja sadarbības žests tika novērtēts, jo tas novērsa debates par citas tiesvedības izmantošanu, šajā gadījumā par iespējamo šīs Civildienesta noteikumos iekļautās tiesību normas piemērošanu.
117. Attiecībā uz krāpnieciska nolūka neesamību ir jākonstatē, ka gan disciplinārlietu kolēģija, gan iecēlējinstitūcija šādu prasītāja nolūku nekonstatēja un, nosakot uzliekamo sodu, skaidri ņēma vērā šī krāpnieciskā nolūka neesamību. Tomēr Civildienesta tiesa norāda, ka disciplinārlietu kolēģijas minētais iemesls, lai pamatotu savu izvēli, bija tas, ka lietas materiālos nebija pietiekamu faktisku pierādījumu krāpnieciskam nolūkam, lai arī disciplinārlietu kolēģija norādīja, ka bija “grūti ticēt, ka [prasītāju] viņa sieva [nebija] brīdinājusi par maksājumiem [EUR] 11 000 un [EUR] 5500 apmērā, kurus viņa bija saņēmusi 2003. un 2005. gadā”.
118. Savukārt iecēlējinstitūcija apstrīdētajā lēmumā konstatēja, ka “attiecībā uz izdarītā pārkāpuma tīšām darbībām vai nolaidību”, kā tas paredzēts Civildienesta noteikumu IX pielikuma 10. panta c) punktā, prasītājs bija pieļāvis “rupju nolaidību”, šajā gadījumā kļūdu, kas, lai arī neliecināja par tīšu nolūku iedzīvoties uz Savienības budžeta rēķina, bija grūti attaisnojama, it īpaši ņemot vērā attiecīgās personas amata pienākumus un atbildību, tās dienesta pakāpi un darba stāžu Komisijā.
– Par citiem apgalvotajiem atbildību mīkstinošiem apstākļiem
119. Attiecībā uz prasītāja uzvedību dienestā iecēlējinstitūcija norādīja, ka tā bija ņēmusi vērā, ka prasītājs savā ilgās karjeras gaitā nebija izdarījis nevienu citu pārkāpumu, izņemot pārmestā pienākuma neizpildi izskatāmajā lietā. Tomēr, kā tiesas sēdē Komisija pamatoti ir norādījusi, šāda Civildienesta noteikumu IX pielikuma 10. pantā paredzēta aspekta ņemšana vērā obligāti nenozīmē atbildību mīkstinoša apstākļa atzīšanu.
120. Attiecībā uz argumentu par prasītāja profesionālo darbu un darbu mājsaimniecībā, kuru savā lēmumā par sūdzības noraidīšanu noraidīja iecēlējinstitūcija, ir jākonstatē, ka ģimenes pabalstu pārklāšanās situācija ilga vairāk nekā piecus gadus pēc tam, kad Partena oficiāli bija paziņojusi prasītāja sievai par viņas tiesībām uz Beļģijas ģimenes pabalstiem. Tādējādi katrā ziņā Civildienesta tiesa uzskata, ka, pieņemot, ka šādu argumentu zināmā mērā varētu ņemt vērā noteiktā laika posmā, tas tomēr nevar pamatot nolaidību tik ilgā laika posmā.
121. Attiecībā uz prasītāja apgalvoto priekšzīmīgo sadarbību, kuru savā 2013. gada 29. marta elektroniskā pasta vēstulē ir izcēlusi par pārmaksāto summu atgūšanu atbildīgā PMO persona, Civildienesta tiesa norāda, ka, lai arī par sākotnējo pārbaudi atbildīgais PMO darbinieks 2010. gada februārī viņam bija lūdzis “pēc informācijas saņemšanas no Partena
pēc iespējas drīz informēt par to [ PMO ]”, prasītājs neuzskatīja par lietderīgu nedz aizpildīt deklarācijas veidlapu par “ģimenes pabalstiem [..], kas saņemti no citiem avotiem”, ko šajā ziņā viņam bija nosūtījis minētais darbinieks, nedz arī nosūtīja sievas rīcībā tolaik jau esošas Partena
2006. gada 9. novembra vēstules vai citu dokumentu, kurus vēlāk bija izdevusi Partena, kopiju. Šāda prasītāja rīcība būtu varējusi ļaut Komisijai nekavējoties pabeigt pārbaudes procedūru. Tomēr, ņemot vērā prasītāja atturēšanos, pagāja vairāk nekā 18 mēneši, līdz beidzot Komisija, izmantojot savus līdzekļus, saņēma attiecīgo informāciju tieši no Partena, nevis no prasītāja, šajā gadījumā 2011. gada 23. septembrī.
122. No iepriekš minētā izriet, ka iecēlējinstitūcija nebija neņēmusi vērā atbildību mīkstinošus apstākļus izskatāmajā lietā.
– Par uzliktā soda samērīgumu
123. Attiecībā uz jautājumu par to, vai attiecīgā soda noteikšanā iecēlējinstitūcija atbildību pastiprinošu un mīkstinošu apstākļu izsvēršanu ir veikusi samērīgi, Civildienesta tiesa atgādina, ka Civildienesta noteikumu 11. pants ir viens no īpašiem pienākuma būt lojālam izteiksmes veidiem, ar kuru ierēdnim ir uzlikts pienākums ne tikai atturēties no rīcības, kas aizskar ar amatu saistītu cieņu un cieņu pret iestādi, bet arī rīkoties tā, ka nerodas nekādas aizdomas, it īpaši tad, ja viņam tāpat kā izskatāmajā lietā ir augsta pakāpe, lai nodrošinātu, ka starp iestādi un ierēdni vienmēr valda paļāvība (spriedums Andreasen /Komisija, F-40/05, EU:F:2007:189, 233. punkts un tajā minētā judikatūra).
124. Attiecībā uz lietas apstākļiem Civildienesta tiesa uzskata, pirmkārt, ka iecēlējinstitūcija pilnīgi pamatoti secināja, ka prasītājs bija pieļāvis “rupju nolaidību”, nepaziņojot, ka viņa sieva tik ilgu laika posmu saņēma Beļģijas ģimenes pabalstus. Otrkārt, uzliktais sods nešķiet nesamērīgs. It īpaši, ņemot vērā iecēlējinstitūcijas plašo rīcības brīvību, tā varēja uzskatīt, ka disciplinārlietu kolēģijas ieteiktais sods – atlikt izvirzīšanu augstākam līmenim uz 18 mēnešiem – nebija pietiekams, it īpaši tādā situācijā kā aplūkojamā, attiecībā uz kuru iecēlējinstitūcija atšķirībā no disciplinārlietu kolēģijas konstatēja ne tikai Civildienesta noteikumu 67. panta 2. punkta, bet arī 11. panta pārkāpumu.
125. Pakārtoti Civildienesta tiesa norāda, ka Civildienesta noteikumu IX pielikuma 10. panta formulējumā nav ietverts nekas, kas liktu iecēlējinstitūcijai par uzliktā soda mīkstināšanu pamatojošu apstākli uzskatīt to, ka prasītājam tuvojās pensionēšanās vecums, kā tā to bija izdarījusi. Tāpēc, ņemot vērā šāda aspekta lēmuma pieņemšanā ņemšanu vērā ex gratia, galu galā uzlikto sodu vēl jo mazāk varētu kvalificēt kā nesamērīgu.
126. No visiem iepriekš minētajiem apsvērumiem izriet, ka iecēlējinstitūcija nav neņēmusi vērā konkrētus atbildību mīkstinošus apstākļus un attiecībā uz dažādu prasītāja lietas apstākļu ņemšanu vērā tā, nosakot tam beigu beigās uzlikto sodu, neizsvēra tos nesamērīgi.
127. Tāpēc pirmais pamats ir jānoraida kā nepamatots.
Par otro pamatu, kas ir balstīts uz pamatojuma nenorādī šanu
Lietas dalībnieku argumenti
128. Otrā pamata atbalstam prasītājs būtībā apgalvo, pirmkārt, ka apstrīdētajā lēmumā un lēmumā par sūdzības noraidīšanu iecēlējinstitūcija pietiekami nav izskaidrojusi iemeslus, kāpēc prasītāja nolaidību tā bija kvalificējusi kā “rupju”, it īpaši nepaskaidrojot vai nepietiekami paskaidrojot iemeslus, kuru dēļ dažus apstākļus tā atteicās atzīt par atbildību mīkstinošiem apstākļiem. Otrkārt, iecēlējinstitūcija neesot pietiekami izskaidrojusi iemeslus, kuru dēļ tā viņam uzlika smagāku sodu par disciplinārlietu kolēģijas ierosināto.
129. Komisija lūdz pamatu noraidīt kā nepamatotu.
Civildienesta tiesas vērtējums
130. LESD 296. pantā paredzētais pienākums norādīt pamatojumu, kas ir atgādināts Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 41. panta 2. punkta c) apakšpunktā un iekļauts Civildienesta noteikumu 25. panta otrajā daļā, ir Savienības tiesību pamatprincips, kura mērķis ir, pirmkārt, nodrošināt attiecīgajai personai pietiekamu informāciju, lai izvērtētu tai nelabvēlīga akta pamatotību, un, otrkārt, padarīt iespējamu tā pārbaudi tiesā (skat. spriedumus Michel /Parlaments, 195/80, EU:C:1981:284, 22. punkts; Lux /Revīzijas palāta, 69/83, EU:C:1984:225, 16. punkts, un Camacho - Fernandes /Komisija, F-16/13, EU:F:2014:51, 111. punkts).
131. Disciplinārlietu jomā jautājums par to, vai iecēlējinstitūcijas lēmuma par soda uzlikšanu pamatojums atbilst šīm prasībām, ir izvērtējams, ņemot vērā ne tikai tā formulējumu, bet arī tā kontekstu, kā arī visas attiecīgo jautājumu reglamentējošas tiesību normas. Šajā ziņā, lai arī disciplinārlietu kolēģijai un iecēlējinstitūcijai ir pienākums norādīt faktiskos un tiesību apstākļus, no kuriem ir atkarīgs to lēmumu juridiskais pamatojums, kā arī apsvērumus, kas likuši tos pieņemt, tomēr nav prasīts, lai tās izvērtētu visus faktiskos un tiesību apstākļus, kurus ieinteresētā persona ir minējusi tiesvedības laikā (spriedums Stevens /Komisija, T-277/01, EU:T:2002:302, 71. punkts). Katrā ziņā lēmums ir pietiekami pamatots, ja tas ir pieņemts attiecīgajam ierēdnim zināmos apstākļos un ļauj viņam izprast pret to veiktā pasākuma apjomu (spriedums N /Komisija, T-198/02, EU:T:2004:101, 70. punkts un tajā minētā judikatūra).
132. Ja attiecīgajai personai uzliktais sods beigu beigās ir smagāks par to, kuru bija ierosinājusi disciplinārlietu kolēģija, iecēlējinstitūcijas lēmumā tomēr detalizēti ir jāprecizē iemesli, kuru dēļ minētā iestāde ir atkāpusies no šīs kolēģijas sniegtā atzinuma (spriedumi F ./Komisija, 228/83, EU:C:1985:28, 35. punkts, un N /Komisija, EU:T:2004:101, 95. punkts un tajā minētā judikatūra).
133. Izskatāmajā lietā Civildienesta tiesa norāda, ka apstrīdētajā lēmumā iecēlējinstitūcija izvērtēja lietas apstākļus, ņemot vērā visus attiecīgos aspektus, kas ir minēti Civildienesta noteikumu IX pielikuma 10. pantā. Turklāt lēmumā par sūdzības noraidīšanu tā detalizēti ir atbildējusi uz dažādiem prasītāja izvirzītajiem argumentiem.
134. Attiecībā uz to, vai iecēlējinstitūcija ir pietiekami paskaidrojusi iemeslus, kuru dēļ prasītāja nolaidību tā kvalificēja kā “rupju”, Civildienesta tiesa norāda, ka iecēlējinstitūcija jau apstrīdētajā lēmumā sīki izvērtēja ierēdņiem uzliktā rūpības pienākuma apjomu un juridiski pietiekami paskaidroja, ka apstāklis, ka tāda Civildienesta noteikumos paredzēto pabalstu un valsts pabalstu pārklāšanās situācija kā pamatlietā aplūkojamā ilga vairākus gadus tāpēc, ka nebija iesniegta deklarācija, kas tomēr ir jāiesniedz ierēdnim, varēja izrietēt tikai no rupjas nolaidības, ja vien tā netiek kvalificēta vai ir kvalificējama kā apzināta pienākuma neizpilde saskaņā ar Civildienesta noteikumu 11. pantu un 67. panta 2. punktu. Lēmumā par prasības noraidīšanu iecēlējinstitūcija, atbildot uz prasītāja argumentiem, no jauna sniedza plašus paskaidrojumus par šo aspektu, lai gan ar apstrīdēto lēmumu, kā arī lēmumu par sūdzības noraidīšanu tika noslēgta procedūra, kuras norise bija labi zināma prasītājam (šajā ziņā skat. spriedumu Komisija/ Daffix, C-166/95 P, EU:C:1997:73, 34. punkts).
135. Attiecībā uz to, ka iecēlējinstitūcija prasītājam uzlika smagāku sodu par disciplinārlietu kolēģijas ierosināto, it īpaši no lēmuma par sūdzības noraidīšanu izriet, ka iecēlējinstitūcija paskaidroja, kāda būtiska iemesla dēļ tā uzskatīja par lietderīgu uzlikt smagāku sodu nekā tas, ko bija ierosinājusi disciplinārlietu kolēģija, proti, iecēlējinstitūcija atšķirībā no minētās kolēģijas atteicās par atbildību mīkstinošu apstākli atzīt PMO
bezdarbību. Tomēr, kā tika konstatēts saistībā ar pirmo pamatu, iecēlējinstitūcija šo aspektu pamatoti varēja neatzīt kā atbildību mīkstinošu apstākli, kas attiecīgi bija pats par sevi pietiekami, lai paskaidrotu tās izvēli uzlikt smagāku sodu par to, kuru bija ierosinājusi disciplinārlietu kolēģija.
136. Turklāt attiecībā uz smagāka soda uzlikšanu salīdzinājumā ar to, kuru bija ierosinājusi disciplinārlietu kolēģija, Civildienesta tiesa norāda, ka iecēlējinstitūcija ar apstrīdēto lēmumu vēlējās sodīt par Civildienesta noteikumu 11. panta un 67. panta 2. punkta pārkāpumu, bet disciplinārlietu kolēģijas ierosinātais sods attiecās tikai uz 67. panta 2. punkta pārkāpumu.
137. Ņemot vērā iepriekš minēto, otrais pamats ir jānoraida kā nepamatots, un tādējādi ir jānoraida prasība kopumā.
Par tiesāšanās izdevumiem
138. Atbilstoši Reglamenta 101. pantam, ievērojot citas šī reglamenta II sadaļas 8. nodaļas tiesību normas, lietas dalībnieks, kam spriedums ir nelabvēlīgs, sedz savus tiesāšanās izdevumus un viņam piespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kam spriedums ir labvēlīgs. Saskaņā ar šī paša Reglamenta 102. panta 1. punktu, ja to prasa taisnīgums, Civildienesta tiesa var nolemt, ka lietas dalībnieks, kam spriedums ir nelabvēlīgs, sedz savus tiesāšanās izdevumus, bet viņam piespriež atlīdzināt otra lietas dalībnieka tiesāšanās izdevumus tikai daļēji vai pat vispār atbrīvo no šā pienākuma.
139. No šajā spriedumā izklāstītā pamatojuma izriet, ka prasītājam spriedums ir nelabvēlīgs. Turklāt atbildētāja savos prasījumos ir skaidri lūgusi piespriest prasītājam atlīdzināt tiesāšanās izdevumus. Tā kā šīs lietas apstākļos Reglamenta 102. panta 1. punkta piemērošana nav attaisnota, prasītājam ir jāsedz savi un jāatlīdzina Komisijas tiesāšanās izdevumi.
Rezolutīvā daļa
Ar šādu pamatojumu
CIVILDIENESTA TIESA (otrā palāta)
nospriež:
1) prasību noraidīt;
2) EH
sedz savus tiesāšanās izdevumus un atlīdzina tiesāšanās izdevumus, kas ir radušies Eiropas Komisijai.