62022CJ0162_RES
Lieta C‑162/22
Tiesvedība, ko ierosinājis A. G.
(Lietuvos vyriausiasis administracinis teismas lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)
Tiesas (pirmā palāta) 2023. gada 7. septembra spriedums
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Telekomunikācijas – Personas datu apstrāde elektronisko komunikāciju nozarē – Direktīva 2002/58/EK – Piemērošanas joma – 15. panta 1. punkts – Elektronisko komunikāciju pakalpojumu sniedzēju saglabātie dati, kas darīti pieejami par kriminālprocesu atbildīgajām iestādēm – Šo datu vēlāka izmantošana dienesta pārkāpuma izmeklēšanā
Tiesību aktu tuvināšana – Telekomunikāciju nozare – Personas datu apstrāde un privātās dzīves aizsardzība elektronisko komunikāciju nozarē – Direktīva 2002/58 – Dalībvalstu tiesības ierobežot noteiktu tiesību un pienākumu piemērošanas jomu – Valsts pasākumi, kuros elektronisko komunikāciju pakalpojumu sniedzējiem ir uzlikts pienākums visaptveroši un nediferencēti saglabāt informāciju par datu plūsmu un atrašanās vietas datus – Dati, kas nodoti kompetento iestāžu rīcībā smagu noziegumu apkarošanas nolūkos – Šo datu turpmāka izmantošana ar korupciju saistītu dienesta pārkāpumu izmeklēšanā – Nepieļaujamība
(Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 7., 8. un 11. pants un 52. panta 1. punkts; Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2002/58 15. panta 1. punkts)
(skat. 30.–43. punktu un rezolutīvo daļu)
Rezumējums
Lietuvos Respublikos generalinė prokuratūra (Lietuvas Republikas Ģenerālprokuratūra; turpmāk tekstā – “Ģenerālprokuratūra”) uzsāka iekšējo izmeklēšanu pret prokurora pienākumus kādā Lietuvas prokuratūrā tolaik pildījušo prasītāju pamatlietā, pamatojoties uz to, ka pastāvēja norādes, ka viņš sevis vadītas pirmstiesas izmeklēšanas gaitā aizdomās turētajam un viņa advokātam bija prettiesiski sniedzis informāciju, kas ir nozīmīga šai izmeklēšanai.
Ziņojumā par šo izmeklēšanu Ģenerālprokuratūras komisija konstatēja, ka prasītājs pamatlietā patiešām ir izdarījis dienesta pārkāpumu. Saskaņā ar šo ziņojumu dienesta pārkāpumu pierāda iekšējās izmeklēšanas laikā savāktie pierādījumi. Proti, ar informāciju, kas iegūta kriminālizlūkošanas operatīvo darbību gaitā, un datiem, kas savākti divu kriminālizmeklēšanu gaitā, esot apstiprināts, ka starp prasītāju pamatlietā un aizdomās turētā advokātu ir bijusi telefoniska saziņa saistībā ar izmeklēšanu pret aizdomās turēto, kuru vadīja prasītājs pamatlietā. Pamatojoties uz šo ziņojumu, Ģenerālprokuratūra pieņēma divus dekrētus, ar kuriem tā prasītājam pamatlietā piemēroja sodu un atbrīvoja viņu no amata. Vilniaus apygardos administracinis teismas (Viļņas Administratīvā apgabaltiesa, Lietuva), izskatījusi viņa prasību atcelt abus šos dekrētus, šo prasību noraidīja, pamatojoties tostarp uz to, ka šajā gadījumā veiktās kriminālizlūkošanas darbības bija likumīgas un ka informācija, kas iegūta saskaņā ar Kriminālizlūkošanas likuma (
1
) normām, ir likumīgi izmantota, lai konstatētu prasītāja pamatlietā iespējami izdarīta dienesta pārkāpuma esamību.
Prasītājs pamatlietā iesniedza apelācijas sūdzību Lietuvos vyriausiasis administracinis teismas (Lietuvas Augstākā administratīvā tiesa) – kas ir iesniedzējtiesa šajā lietā –, apgalvojot, ka kriminālizlūkošanas iestāžu piekļuve kriminālizlūkošanas darbības gaitā informācijai par elektronisko komunikāciju datu plūsmu un pašam šo komunikāciju saturam ir tik smags pamattiesību aizskārums, ka, ņemot vērā Direktīvas par privāto dzīvi un elektronisko komunikāciju (
2
), kā arī Eiropas Savienības Pamattiesību hartas (turpmāk tekstā – “Harta”) normas, šī piekļuve varēja tikt piešķirta tikai smagu noziegumu apkarošanas nolūkā. Viņš norāda, ka savukārt Kriminālizlūkošanas likums (
3
) ļauj šādus datus izmantot, lai izmeklētu ne tikai smagus noziedzīgus nodarījumus, bet arī disciplinārpārkāpumus vai dienesta pārkāpumus, kas saistīti ar korupciju.
Iesniedzējtiesa uzskata, ka prasītāja pamatlietā uzdotie jautājumi attiecas uz diviem aspektiem, proti, pirmkārt, uz piekļuvi datiem, ko elektronisko komunikāciju pakalpojumu sniedzēji saglabā citiem mērķiem, nevis lai apkarotu smagus noziedzīgus nodarījumus un novērstu nopietnu sabiedrības drošības apdraudējumu, un, otrkārt, – tad, kad šī piekļuve ir iegūta, – uz šo datu izmantošanu, lai izmeklētu dienesta pārkāpumus, kas saistīti ar korupciju.
Atgādinājusi no sprieduma Privacy International (
4
) izrietošās atziņas par Direktīvas par privāto dzīvi un elektronisko komunikāciju piemērošanas jomu un no sprieduma Prokuratuur (Piekļuves elektronisko komunikāciju datiem nosacījumi) (
5
) izrietošās atziņas par noziedzīgu nodarījumu novēršanas, izmeklēšanas, atklāšanas un kriminālvajāšanas mērķa tvērumu, iesniedzējtiesa norāda, ka Tiesa vēl neesot lēmusi par attiecīgo datu turpmākās izmantošanas ietekmi uz pamattiesību aizskārumu. Šādos apstākļos iesniedzējtiesa jautā, vai šāda vēlāka izmantošana arī ir jāuzskata par tik smagu Hartā (
6
) garantēto pamattiesību aizskārumu, kādu var pamatot tikai smagu noziegumu apkarošanas un nopietnu sabiedrības drošības apdraudējumu novēršanas mērķis; un tādā gadījumā būtu izslēgta iespēja šos datus izmantot ar korupciju saistītu dienesta pārkāpumu izmeklēšanā.
Spriedumā Tiesa precizē no spriedumiem La Quadrature du Net u.c. (
7
) un Commissioner of An Garda Síochána u.c. (
8
) izrietošo judikatūru, nospriezdama, ka Direktīvas par privāto dzīvi un elektronisko komunikāciju 15. panta 1. punktam – lasot to Hartas (
9
) gaismā – ir pretrunā tas, ka ar elektroniskajām komunikācijām saistītie personas dati, kurus elektronisko komunikāciju pakalpojumu sniedzēji ir saglabājuši saskaņā ar tiesību aktu, kas pieņemts, pamatojoties uz šo tiesību normu, un kuri pēc tam saskaņā ar šo pašu tiesību aktu ir nodoti kompetento iestāžu rīcībā smagu noziegumu apkarošanas nolūkos, var tikt izmantoti ar korupciju saistītu dienesta pārkāpumu izmeklēšanā.
Tiesas vērtējums
Par nosacījumiem, ar kādiem ar šādām komunikācijām saistīto informāciju par datu plūsmu un atrašanās vietas datus var izmantot administratīvā procedūrā par saistībā ar korupciju izdarītiem dienesta pārkāpumiem, Tiesa vispirms atgādina, ka piekļuve minētajiem datiem saskaņā ar tiesību aktu, kas pieņemts, pamatojoties uz Direktīvas par privāto dzīvi un elektronisko komunikāciju 15. panta 1. punktu, var tikt piešķirta tikai tad, ja šie pakalpojumu sniedzēji minētos datus ir saglabājuši šai tiesību normai atbilstīgā veidā. Turklāt šo datu turpmāka izmantošana smagu noziegumu apkarošanas nolūkos ir iespējama tikai ar nosacījumu, ka, pirmkārt, elektronisko komunikāciju pakalpojumu sniedzēji šos datus ir saglabājuši atbilstīgi Direktīvas par privāto dzīvi un elektronisko komunikāciju 15. panta 1. punktam, kā tas interpretēts Tiesas judikatūrā, un, otrkārt, ka kompetento iestāžu piekļuve minētajiem datiem arī ir piešķirta atbilstīgi šai tiesību normai.
Par mērķiem, kas var attaisnot to, ka valsts iestādes izmanto datus, ko elektronisko komunikāciju pakalpojumu sniedzēji saglabājuši, pamatojoties uz tiesību aktu, kas pieņemts saskaņā ar Direktīvas par privāto dzīvi un elektronisko komunikāciju 15. panta 1. punktu – lasot to Hartas gaismā –, Tiesa atgādina, ka šajā tiesību normā dalībvalstīm ir ļauts ieviest izņēmumus no šīs direktīvas 5. panta 1. punktā noteiktā principiālā pienākuma nodrošināt personas datu konfidencialitāti, kā arī ar to saistītajiem pienākumiem, kas tostarp minēti šīs direktīvas 6. un 9. pantā, ja šāds ierobežojums ir nepieciešams, atbilstošs un samērīgs pasākums demokrātiskā sabiedrībā, lai garantētu valsts drošību, aizsardzību, sabiedrības drošību vai noziedzīgu nodarījumu vai elektroniskās komunikāciju sistēmas nevēlamas izmantošanas novēršanu, izmeklēšanu, atklāšanu un kriminālvajāšanu. Tālab dalībvalstis tostarp var pieņemt tiesību aktus, kas paredz datu saglabāšanu ierobežotā laikposmā, ja to pamato kāds no šiem iemesliem.
Taču Tiesa paskaidro, ka Direktīvas par privāto dzīvi un elektronisko komunikāciju 15. panta 1. punkts nevar pamatot to, ka atkāpe no principiālā pienākuma – nodrošināt elektronisko komunikāciju un ar tām saistīto datu konfidencialitāti un konkrēti no šīs direktīvas 5. pantā noteiktā aizlieguma glabāt šos datus – kļūst par normu, jo pretējā gadījumā tiktu būtiski sašaurināta šīs tiesību normas piemērošanas joma.
Par mērķiem, kas var pamatot konkrēti Direktīvas par privāto dzīvi un elektronisko komunikāciju 5., 6. un 9. pantā paredzēto tiesību un pienākumu ierobežojumu, Tiesa atgādina, ka šīs direktīvas 15. panta 1. punkta pirmajā teikumā ietvertais mērķu uzskaitījums ir izsmeļošs un tādēļ leģislatīvajam pasākumam, kas ir pieņemts atbilstoši šai normai, patiešām un stingri ir jāatbilst kādam no šiem mērķiem.
Runājot par vispārējo interešu mērķiem, kuri var attaisnot pasākumu, kas pieņemts saskaņā ar Direktīvas par privāto dzīvi un elektronisko komunikāciju 15. panta 1. punktu, Tiesa atgādina no savas judikatūras, konkrēti – spriedumiem La Quadrature du Net u.c. un Commissioner of An Garda Síochána u.c., izrietošo atziņu, ka saskaņā ar samērīguma principu starp šiem mērķiem pastāv hierarhija atkarībā no to konkrētā nozīmīguma un ka šāda pasākuma mērķa nozīmīgumam ir jābūt samērīgam ar šā pasākuma radītā tiesību aizskāruma smagumu. Šajā ziņā valsts drošības aizsardzības mērķa nozīmīgums pārsniedz citu Direktīvas par privāto dzīvi un elektronisko komunikāciju 15. panta 1. punktā paredzēto mērķu, tostarp vispārēju noziedzības, pat smagas noziedzības apkarošanas, kā arī sabiedrības drošības aizsardzības mērķu, nozīmīgumu. Ja vien tiek ievērotas citas Hartas 52. panta 1. punktā paredzētās prasības, valsts drošības aizsardzības mērķis līdz ar to var attaisnot pasākumus, kas ietver smagāku iejaukšanos pamattiesībās nekā tā, kuru varētu attaisnot šie pārējie mērķi.
Attiecībā konkrēti uz noziedzīgu nodarījumu novēršanas, izmeklēšanas, atklāšanas un kriminālvajāšanas mērķi Tiesa norāda, ka saskaņā ar samērīguma principu vienīgi smagu noziegumu apkarošana un nopietnu sabiedrības drošības apdraudējumu novēršana var pamatot tik nopietnu iejaukšanos Hartas 7. un 8. pantā noteiktajās pamattiesībās, par kādu ir uzskatāma informācijas par datu plūsmu un atrašanās vietas datu saglabāšana. Tādējādi ar vispārīgu noziedzīgu nodarījumu novēršanas, izmeklēšanas, atklāšanas un kriminālvajāšanas mērķi var tikt attaisnota vienīgi tāda iejaukšanās minētajās pamattiesībās, kas nav smaga.
No šīs judikatūras izriet, ka, lai arī smagu noziegumu apkarošana un nopietnu draudu sabiedrības drošībai novēršana vispārējo interešu mērķu hierarhijā ierindojas kā mazāk svarīgas nekā valsts drošības aizsardzība, tās tomēr ir svarīgākas nekā noziegumu apkarošana vispārīgi un ne tik nopietnu sabiedrības drošības apdraudējumu novēršana. Šajā kontekstā Tiesa tomēr atgādina, ka iespēja dalībvalstīm pamatot tostarp Direktīvas par privāto dzīvi un elektronisko komunikāciju 5., 6. un 9. pantā paredzēto tiesību un pienākumu ierobežojumus ir jāizvērtē, izsverot šāda ierobežojuma radītās iejaukšanās smagumu un pārbaudot, vai šo ierobežojumu pamatojošo vispārējo interešu mērķa nozīmīgums ir samērīgs ar šo smagumu.
Turklāt Tiesa atgādina, ka piekļuvi tādai informācijai par datu plūsmu un atrašanās vietas datiem, kuru pakalpojumu sniedzēji saglabā atbilstoši saskaņā ar Direktīvas par privāto dzīvi un elektronisko komunikāciju 15. panta 1. punktu pieņemtam leģislatīvam pasākumam un kurai pilnībā ir jāatbilst no šo direktīvu interpretējošās judikatūras izrietošajiem nosacījumiem, principā var pamatot vienīgi ar vispārējo interešu mērķi, kura dēļ pakalpojumu sniedzējiem ir bijis uzdots veikt šādu saglabāšanu. Citādi ir tikai gadījumā, ja piekļuves mērķis ir svarīgāks par mērķi, kas ir pamatojis saglabāšanu.
Tiesas ieskatā šie apsvērumi mutatis mutandis ir piemērojami tādas informācijas par datu plūsmu un atrašanās vietas datu vēlākai izmantošanai, ko elektronisko komunikāciju pakalpojumu sniedzēji saglabājuši saskaņā ar tiesību aktu, kas, pamatojoties uz Direktīvas par privāto dzīvi un elektronisko komunikāciju 15. panta 1. punktu, pieņemts smagu noziegumu apkarošanas nolūkos. Proti, šādus datus pēc to saglabāšanas un nodošanas kompetento iestāžu rīcībā smagu noziegumu apkarošanas nolūkā nevar nodot citām iestādēm un izmantot, lai sasniegtu tādus mērķus – kā, piemēram, šajā gadījumā mērķi apkarot ar korupciju saistītus dienesta pārkāpumus –, kuri vispārējo interešu mērķu hierarhijā ir mazāk nozīmīgi nekā smagu noziegumu apkarošana un nopietnu sabiedrības drošības apdraudējumu novēršana. Šādā situācijā atļaut piekļuvi saglabātajiem datiem un šo datu izmantošanu būtu pretrunā iepriekš atgādinātajai vispārējo interešu mērķu hierarhijai.
(
1
)	2012. gada 2. oktobraLietuvos Respublikos kriminalinės žvalgybos Įstatymas (Lietuvas Republikas Likums par kriminālizlūkošanu; Žin., 2012, Nr. 122‑6093), redakcijā, kas piemērojama pamatlietas faktiem (turpmāk tekstā – “Kriminālizlūkošanas likums”).
(
2
)	Tostarp Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2002/58/EK (2002. gada 12. jūlijs) par personas datu apstrādi un privātās dzīves aizsardzību elektronisko komunikāciju nozarē (direktīva par privāto dzīvi un elektronisko komunikāciju) (OV 2002, L 201, 37. lpp.), redakcijā ar grozījumiem, kas izdarīti ar Eiropas Parlamenta un Padomes 2009. gada 25. novembra Direktīvu 2009/136/EK (OV 2009, L 337, 11. lpp.), 15. panta 1. punkts.
(
3
)	Kriminālizlūkošanas likuma 19. panta 3. punkts.
(
4
)	Spriedums, 2020. gada 6. oktobris, Privacy International (C‑623/17, EU:C:2020:790, 39. punkts).
(
5
)	Spriedums, 2021. gada 2. marts, Prokuratuur (Piekļuves elektronisko komunikāciju datiem nosacījumi) (C‑746/18, EU:C:2021:152, 33. un 35. punkts).
(
6
)	Hartas 7. un 8. pantā.
(
7
)	Spriedums, 2020. gada 6. oktobris, La Quadrature du Net u.c. (C‑511/18, C‑512/18 un C‑520/18, EU:C:2020:791).
(
8
)	Spriedums, 2022. gada 5. aprīlis, Commissioner of An Garda Síochána u.c. (C‑140/20, EU:C:2022:258).
(
9
)	Hartas 7., 8. un 11. panta un 52. panta 1. punkta.