62024CJ0902
TIESAS SPRIEDUMS (devītā palāta)
2026. gada 22. janvārī (
*1
)
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Patērētāju aizsardzība – Direktīva 93/13/EEK – Negodīgi noteikumi patērētāju līgumos – 6. panta 1. punkts un 7. panta 1. punkts – Hipotekārā aizdevuma līgums, kas indeksēts ārvalsts valūtā un kas ietver negodīgus noteikumus – Noteikuma negodīgā rakstura konstatēšanas sekas – Līguma spēkā neesība – Valsts judikatūra, kurā ir paredzēta divu neatkarīgu atmaksāšanas prasījumu rašanās – Patērētāja prasība atmaksāt saskaņā ar līgumu veiktos ikmēneša maksājumus – Pārdevēja vai piegādātāja prasījums, kas atbilst aizdevuma summai – Piedziņa – Pārdevēja vai piegādātāja tiesības izvirzīt iebildi par sava prasījuma ieskaitu ar patērētāja prasījumu – Tiesāšanās izdevumu sadales kartība – Negodīgu noteikumu aizlieguma preventīvā iedarbība – Efektivitātes princips – Pienākums interpretēt atbilstoši Savienības tiesībām
Lietā C‑902/24 [Herchoski] (
i
)
par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši LESD 267. pantam, ko Sąd Okręgowy w Warszawie (Varšavas apgabaltiesa, Polija) iesniegusi ar 2024. gada 19. decembra lēmumu un kas Tiesā reģistrēts 2024. gada 22. decembrī, tiesvedībā
RM,
EM
pret
Santander Bank Polska S.A.,
TIESA (devītā palāta)
šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs M. Kondinanci [M. Condinanzi], tiesneši N. Jēskinens [N. Jääskinen] un R. Frendo [R. Frendo] (referente),
ģenerāladvokāts: R. Norkus [R. Norkus],
sekretārs: A. Kalots Eskobars [A. Calot Escobar],
ņemot vērā rakstveida procesu,
ņemot vērā apsvērumus, ko snieguši:
–
RM un EM vārdā – B. Sobierajska, radca prawny,
–
Santander Bank Polska S.A. vārdā – J. Kowalczyk, P. Litwiński, M. Valirakis‑Wołyńska un R. Wechman, radcowie prawni,
–
Polijas valdības vārdā – B. Majczyna, pārstāvis,
–
Portugāles valdības vārdā – A. Pimenta un A. Rodrigues, pārstāves,
–
Eiropas Komisijas vārdā – P. Kienapfel un B. Sasinowska, pārstāvji,
ņemot vērā pēc ģenerāladvokāta uzklausīšanas pieņemto lēmumu izskatīt lietu bez ģenerāladvokāta secinājumiem,
pasludina šo spriedumu.
Spriedums
1
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt Padomes Direktīvas 93/13/EEK (1993. gada 5. aprīlis) par negodīgiem noteikumiem patērētāju līgumos (OV 1993, L 95, 29. lpp.) 6. panta 1. punktu un 7. panta 1. punktu, kā arī efektivitātes, līdzvērtības, tiesiskās drošības un samērīguma principus.
2
Šis lūgums ir iesniegts tiesvedībā starp RM un EM, diviem Polijā dzīvojošiem patērētājiem, no vienas puses, un Santander Bank Polska S.A. (turpmāk tekstā – “SBP”), Polijā reģistrētu banku, no otras puses, par šo patērētāju prasību atmaksāt summas, kas SBP samaksātas, izpildot hipotekārā aizdevuma līgumu, kurš atzīts par spēkā neesošu, un par SBP pakārtoti izvirzīto iebildi, lai panāktu šā prasījuma ieskaitu ar prasījumu, kas šai bankai ir pret minētajiem patērētājiem un kas atbilst aizdevuma summai.
Atbilstošās tiesību normas
Savienības tiesības
3
Direktīvas 93/13 divdesmit ceturtajā apsvērumā ir teikts, ka “dalībvalstu tiesām un administratīvām iestādēm jābūt to rīcībā adekvātiem un efektīviem līdzekļiem, lai novērstu tālāku negodīgu noteikumu piemērošanu patērētāju līgumos”.
4
Šīs direktīvas 6. panta 1. punktā noteikts:
“Dalībvalstis nosaka, ka negodīgi noteikumi, kas izmantoti pārdevēja vai piegādātāja ar patērētāju noslēgtā līgumā, atbilstoši savas valsts tiesību aktiem nav saistoši patērētājam un ka līgums ar tādiem pašiem noteikumiem turpina pusēm būt saistošs, ja tas var pastāvēt bez negodīgajiem noteikumiem.”
5
Minētās direktīvas 7. panta 1. punktā paredzēts:
“Dalībvalstis nodrošina, ka patērētāju un konkurentu interesēs pastāv adekvāti un efektīvi līdzekļi, lai novērstu negodīgu noteikumu ilgstošu izmantošanu pārdevēju vai piegādātāju ar patērētājiem noslēgtos līgumos.”
Polijas tiesības
Civilkodekss
6
Saskaņā ar 1964. gada 23. aprīļaustawa – Kodeks cywilny (Civilkodekss; 1964. gada Dz. U. Nr. 16, 93. pozīcija), redakcijā, kas piemērojama pamatlietā (turpmāk tekstā – “Civilkodekss”), 58. panta 1. punktu:
“Tiesisks darījums, kas ir pretrunā likumam vai kura mērķis ir apiet likumu, nav spēkā, ja vien attiecīgajā tiesību normā nav paredzēts citādi, it īpaši, ja tajā ir paredzēts, ka spēkā neesošie tiesiskā darījuma noteikumi tiek aizstāti ar atbilstošajām likuma normām.”
7
Šā kodeksa 405. pantā noteikts:
“Ikvienai personai, kas bez tiesiska pamata ir saņēmusi mantisku ieguvumu uz citas personas rēķina, ir pienākums atdot minēto ieguvumu, sniedzot izpildījumu natūrā un, ja tas nav iespējams, atlīdzināt tā vērtību.”
8
Šā kodeksa 410. pantā paredzēts:
“(1)   Iepriekšējo pantu noteikumi citastarp ir piemērojami nepamatota izpildījuma gadījumā.
2.   Izpildījums ir nepamatots, ja personai, kas to ir veikusi, vispār nebija pienākuma to veikt vai tai nebija pienākuma to veikt attiecībā uz personu, kurai tas ticis veikts, ja šā izpildījuma pamats ir zudis vai ja minētā izpildījuma mērķis nav sasniegts, vai ja tiesību akts, kurā prasīts tāds pats izpildījums, ir spēkā neesošs un nav kļuvis spēkā esošs pēc izpildījuma veikšanas.”
9
Šā paša kodeksa 455. pants ir izteikts šādā redakcijā:
“Ja saistību izpildes termiņš nav noteikts un neizriet no saistību būtības, saistības ir jāizpilda nekavējoties pēc lūguma parādniekam to izpildīt.”
10
Saskaņā ar Civilkodeksa 498. panta 1. un 2. punktu:
“1.   Ja divas personas vienlaikus un abpusēji ir parādnieki un kreditori, katra no tām var veikt ieskaitu starp savu prasījumu un otras puses prasījumu, ja abi prasījumi attiecas uz naudu vai tādas pašas šķiras lietām, kuras noteiktas vienīgi pēc to veida, un ja abi prasījumi kļuvuši izpildāmi un uz tiem var atsaukties tiesā vai citā valsts iestādē.
2.   Ieskaita rezultātā abi prasījumi tiek dzēsti mazākā prasījuma apmērā.”
11
Šā kodeksa 499. pants ir formulēts šādi:
“Ieskaitu izdara, otrai pusei par to paziņojot. Paziņojumam ir atpakaļejošs spēks no brīža, kad ieskaits kļuva iespējams.”
Civilprocesa kodekss
12
1964. gada 17. novembraustawa – Kodeks postępowania cywilnego (Civilprocesa kodekss; 1964. gada Dz. U., Nr. 43, 296. pozīcija), redakcijā, kas piemērojama pamatlietā (turpmāk tekstā – “Civilprocesa kodekss”) 98. panta 1. punktā paredzēts:
“Lietas dalībniekam, kuram spriedums ir nelabvēlīgs, pēc pretējās puses pieteikuma ir jāatlīdzina tās izdevumi, kas nepieciešami, lai lietderīgi īstenotu tās tiesības vai aizstāvētos (tiesāšanās izdevumi).”
13
Civilprocesa kodeksa 100. pants noteic:
“Gadījumā, ja prasījumi ir apmierināti tikai daļēji, izdevumus savstarpēji samazina vai proporcionāli sadala. Tomēr tiesa var uzlikt vienam lietas dalībniekam pienākumu atlīdzināt visus tiesāšanās izdevumus, ja otrajam lietas dalībniekam spriedums bijis nelabvēlīgs tikai nelielā daļā vai ja viņam pienākošās summas noteikšana bija atkarīga no savstarpēja aprēķina vai tiesas vērtējuma.”
14
Atbilstoši šā kodeksa 102. pantam:
“Īpaši pamatotos gadījumos tiesa lietas dalībniekam, kuram spriedums ir nelabvēlīgs, var piespriest atlīdzināt tikai daļu no tiesāšanās izdevumiem vai vispār nepiespriest tam atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.”
15
Atbilstoši minētā kodeksa 203. panta 1. punktam:
“Prasību var atsaukt bez atbildētāja piekrišanas līdz tiesas sēdes sākumam vai, ja atsaukums ietver atteikšanos no prasības, līdz sprieduma pasludināšanai.”
16
Šā paša kodeksa 203.1 pants ir formulēts šādi:
“1.   Iebildi par ieskaitu var balstīt tikai uz prasījumu:
1)
kas atbildētājam izriet no tām pašām tiesiskajām attiecībām kā prasītāja prasījums, izņemot gadījumus, kad prasījums netiek apstrīdēts, tiek konstatēts ar galīgu tiesas nolēmumu, ar šķīrējtiesas nolēmumu, ar vienošanos, kas noslēgta tiesā vai šķīrējtiesā, ar vienošanos, kas noslēgta pie mediatora un apstiprināta tiesā, vai ja tas ir apstiprināts ar dokumentu, kas apliecina to, ka prasītājs to atzīst;
2)
par tāda izpildījuma atmaksu, uz kuru vienam no solidāri atbildīgajiem parādniekiem ir tiesības attiecībā pret pārējiem līdzparādniekiem.
2.   Atbildētājs var pieprasīt ieskaitu ne vēlāk kā brīdī, kad tiek celta prasība pēc būtības, vai divu nedēļu laikā no dienas, kad viņa prasījums kļuvis izpildāms.
3.   Ieskaitu var prasīt tikai procesuālā dokumentā. Šim dokumentam mutatis mutandis ir piemērojami noteikumi par prasības pieteikumu, izņemot noteikumus par tiesāšanās izdevumiem.”
Pamatlieta un prejudiciālie jautājumi
17
2008. gada 28. augustā RM un EM noslēdza ar SBP hipotekārā aizdevuma līgumu, kurš izteikts Šveices frankos un saskaņā ar kuru SBP tām piešķīra aizdevumu 360000 Polijas zlotu (PLN) (aptuveni 84634 EUR) apmērā, kurš bija jāatmaksā 360 mēnešu laikā (turpmāk tekstā – “attiecīgais līgums”).
18
Attiecīgajā līgumā bija ietverti vairāki noteikumi par konvertēšanas kārtību no Šveices frankiem uz Polijas zlotiem (turpmāk tekstā – “konvertācijas noteikumi”).
19
Laikposmā no 2008. gada 5. septembra līdz 2022. gada 15. martamSBP kopumā saņēma no RM un EM summu 327338 PLN (aptuveni 76956 EUR) par ikmēneša maksājumiem šā aizdevuma atmaksai.
20
2022. gada 17. novembrī RM un EM cēla prasību Sąd Okręgowy w Warszawie (Varšavas apgabaltiesa, Polija), kas ir iesniedzējtiesa, lūdzot atzīt attiecīgo līgumu par spēkā neesošu, pamatojoties uz konvertācijas noteikumu apgalvoto negodīgumu, konstatēt, ka šis līgums nevar turpināt pastāvēt bez tiem, un piespriest SBP atmaksāt viņiem summu 327338 PLN (aptuveni 76956 EUR), kas atbilst ikmēneša maksājumiem, kuri samaksāti, izpildot minēto līgumu, pieskaitot likumiskos nokavējuma procentus, sākot no 2022. gada 7. septembra, kā arī tiesāšanās izdevumus.
21
Iesniedzējtiesā SBP apgalvoja, ka attiecīgais līgums ir spēkā, un lūdza prasību noraidīt, kā arī piespriest RM un EM atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
22
2024. gada 18. jūlijāSBP nosūtīja RM un EM brīdinājuma vēstuli, lūdzot līdz 2024. gada 5. augustam atmaksāt tai summu 360000 PLN (aptuveni 84634 EUR), ko tie bija saņēmuši saistībā ar attiecīgā līguma izpildi.
23
2024. gada 9. augustāSBP nosūtīja RM un EM paziņojumu, ar kuru tā tos informēja, ka plāno veikt sava prasījuma 360000 PLN (aptuveni 84634 EUR) apmērā ieskaitu ar prasījumu, ko tie bija izvirzījuši iesniedzējtiesā.
24
2024. gada 14. augustāSBP šajā tiesā izvirzīja iebildi par šo abu prasījumu ieskaitu, pret ko RM un EM iebilda.
25
2024. gada 19. decembrī iesniedzējtiesa pasludināja daļēju spriedumu, kurā tā atzina attiecīgo līgumu par spēkā neesošu, pamatojoties uz Civilkodeksa 58. panta 1. punktu, tādēļ ka konvertācijas noteikumi ir negodīgi un ka šis līgums nevar pastāvēt bez tiem.
26
Attiecībā uz pārējo daļu – saistībā ar SBP iebildi par ieskaitu un sekām, kādas būtu lēmumam, ar kuru tā tiktu apmierināta, iesniedzējtiesa jautā, vai valsts tiesību normu interpretācija, kas tai liktu pieņemt šādu nolēmumu, nebūtu nesaderīga ar Savienības tiesībām.
27
Šī tiesa uzskata, ka līguma atzīšana par spēkā neesošu nozīmē, ka saskaņā ar Civilkodeksa 405. pantu, lasot to kopsakarā ar tā 410. pantu, katrai pusei ir jāatmaksā otrai pusei visi saskaņā ar šo līgumu veiktie izpildījumi, kuri atzīšanas par spēkā neesošu dēļ ir jāuzskata par nepamatotiem.
28
Minētā tiesa precizē, ka katrai pusei ir prasījums pret otru pusi par nepamatota izpildījuma atlīdzināšanu. It īpaši saskaņā ar tā saukto “divu prasījumu” teoriju, kas parasti tiek piemērota Polijas judikatūrā, abu pušu prasījumi, kas izriet no līguma spēkā neesības, pastāv neatkarīgi. Tādējādi katra puse varētu izvirzīt savu prasījumu pret otru pusi atsevišķā tiesvedībā. Savukārt tiesai, kurā viena no pusēm ir cēlusi prasību par samaksu, neesot iespējas pēc savas ierosmes veikt savstarpējo prasījumu ieskaitu. Tomēr puse, kas vēlas veikt šo prasījumu ieskaitu, varētu izvirzīt iebildi par ieskaitu saskaņā ar Civilprocesa kodeksa 203.1 pantā paredzētajiem nosacījumiem.
29
Iesniedzējtiesa uzskata, ka šajā gadījumā SBP izvirzītā iebilde par ieskaitu atbilst šiem nosacījumiem un ir balstīta uz paziņojumu par ieskaitu, kas atbilst Civilkodeksa 498. un 499. panta nosacījumiem. Tādējādi šī iebilde par ieskaitu esot jāapmierina.
30
Šī tiesa uzskata, ka tādēļ RM un EM prasība par atmaksu būtu jāapmierina tikai daļēji, no summas, kas tiem pienākas, atskaitot summu, uz kuru attiecas SBP lūgtais ieskaits. Šajā gadījumā summa, kas pēdējai minētajai būtu jāatmaksā RM un EM, sasniegtu 401195 PLN (aptuveni 94263 EUR), proti, 327338 PLN (aptuveni 76956 EUR) kā samaksāto ikmēneša maksājumu atmaksa, kam pieskaitīti procenti par laikposmu no 2022. gada 7. septembra līdz 2024. gada 5. augustam, proti, 73857 PLN (aptuveni 17363 EUR). Tādējādi pēc ieskaita ar savu prasījumu 360000 PLN (aptuveni 84634 EUR) apmērā SBP būtu jāpiespriež samaksāt RM un EM summu 41195 PLN (aptuveni 9685 EUR), pieskaitot likumiskos nokavējuma procentus par laikposmu no 2024. gada 6. augusta līdz samaksas dienai. Attiecībā uz tiesāšanās izdevumiem minētā tiesa uzskata, ka tai tie būtu jāsadala, ņemot vērā proporciju, kādā katram lietas dalībniekam spriedums ir nelabvēlīgs.
31
Tomēr iesniedzējtiesai ir šaubas par šāda lēmuma saderību ar Savienības tiesībām.
32
Pirmām kārtām, iesniedzējtiesa norāda, ka, no vienas puses, RM un EM prasījuma noraidīšana lielā mērā var apdraudēt ar atlīdzināšanu saistīto iedarbību un preventīvo iedarbību, ko saskaņā ar 2016. gada 21. decembra spriedumu Gutiérrez Naranjo u.c. (C‑154/15, C‑307/15 un C‑308/15, EU:C:2016:980, 62. un 63. punkts), Direktīvas 93/13 6. panta 1. punkts un 7. panta 1. punkts paredz saistīt ar patērētāju līgumos ietverto noteikumu negodīguma konstatēšanu.
33
No otras puses, ja pārdevējam vai piegādātājam tiktu pilnībā liegta iespēja izvirzīt iebildi par ieskaitu, varētu tikt pārkāpti līdzvērtības, samērīguma un tiesiskās drošības principi, kā arī to tiesības uz efektīvu tiesību aizsardzību tiesā. Proti, šī liegšana būtiski ierobežotu to spēju aizstāvēties tiesā, vēl jo vairāk tāpēc, ka Civilkodeksa un Civilprocesa kodeksa normas tam ļauj lūgt ieskaitu. Tomēr iesniedzējtiesa norāda, ka Tiesa tostarp 2023. gada 14. decembra spriedumā Getin Noble Bank (Restitūcijas prasību noilguma termiņš) (C‑28/22, EU:C:2023:992, 87. punkts) izslēdza pārdevēja vai piegādātāja iespēju atsaukties uz iebildi par aizturējumu apstākļos, kas tam šķiet līdzīgi tiem, kādi ir šajā lietā.
34
Otrām kārtām, iesniedzējtiesa norāda, ka Polijas judikatūrā ir atzīta iespēja pārdevējam vai piegādātājam pakārtoti izvirzīt iebildi par ieskaitu, ja tas galvenokārt apgalvo, ka patērētāja izvirzītais prasījums nav pamatots principā vai apmēra ziņā.
35
Šajā ziņā šī tiesa norāda, ka šāda iebilde nostāda patērētāju procesuālā situācijā, kas varētu būt nesaderīga ar Direktīvas 93/13 7. panta 1. punktu un efektivitātes principu. Proti, patērētājam, saskaroties ar pārdevēja vai piegādātāja likumīgi izvirzītu iebildi par ieskaitu, principā būtu jāatsauc sava prasība par samaksu, pamatojoties uz Civilprocesa kodeksa 203. panta 1. punktu. Tomēr praksē patērētājam būtu grūti veikt šādu atsaukšanu, jo viņa prasība par samaksu esot daļa no prasības par līguma, kas noslēgts ar pārdevēju vai piegādātāju, atzīšanu par spēkā neesošu. Ja neveic atsaukšanu, pastāv risks, ka tā prasība daļēji tiks noraidīta un līdz ar to viņam tiktu piespriests atlīdzināt daļu no tiesāšanās izdevumiem.
36
Iesniedzējtiesa uzskata, ka patērētāja procesuālā situācija būtu mazāk sarežģīta, ja pārdevējs vai piegādātājs atsauktos uz iebildi par ieskaitu, vienlaikus bez nosacījumiem atzīstot ar šo patērētāju noslēgtā aizdevuma līguma spēkā neesību un patērētāja prasījumu pret viņu tādā apmērā, kas atbilst aizdevuma ikmēneša maksājumiem. Tomēr šī tiesa jautā, vai ar to, ka pārdevējam vai piegādātājam tiek liegta iespēja pakārtoti izvirzīt iebildi par ieskaitu, netiek pārkāpti līdzvērtības, samērīguma un tiesiskās drošības principi, kā arī tā tiesības uz efektīvu tiesību aizsardzību tiesā.
37
Turklāt minētā tiesa norāda, ka, protams, saskaņā ar Polijas judikatūru no Civilkodeksa 455. panta izriet, ka prasījums, kas izriet no pienākuma atmaksāt nepamatotu izpildījumu, kurš sniegts atbilstoši spēkā neesošam līgumam, kļūst izpildāms šā kodeksa 498. panta 1. punkta izpratnē pēc tam, kad ir izdots brīdinājums, kur lūgts samaksāt konkrētu summu. Tomēr šāda prasījuma priekšnosacījums esot līguma spēkā neesība.
38
Trešām kārtām, iesniedzējtiesa šaubās par to, vai ar Savienības tiesībām ir saderīgs tik īss – divu nedēļu – atmaksāšanas termiņš, ko SBP pieprasīja brīdinājuma vēstulē. Šajā ziņā no Polijas judikatūras izrietot, ka Civilkodeksa 455. pantā ietvertais jēdziens “nekavējoties” ir jāsaprot tādējādi, ka parastajās situācijās izpildījums ir jāsniedz 14 dienu laikā pēc brīdinājuma. Tā kā SBP ir rīkojusies saskaņā ar šo judikatūru, no šā viedokļa tās prasījums būtu jāuzskata par izpildāmu.
39
It īpaši šī tiesa jautā, vai Direktīvas 93/13 7. panta 1. punktam un efektivitātes principam ir pretrunā tas, ka pārdevējs vai piegādātājs var likt patērētājam īsā termiņā samaksāt summu, kas šķiet augsta, ņemot vērā patērētāja līdzekļus. Tomēr tā norāda, ka šajā gadījumā tā iepriekš informēja RM un EM par attiecīgā līguma spēkā neesības sekām, citastarp par pienākumu atmaksāt aizdevuma pamatsummai ekvivalentu summu.
40
Ceturtām kārtām un visbeidzot, iesniedzējtiesa atgādina, ka RM un EM jau ir panākuši attiecīgā līguma atzīšanu par spēkā neesošu. Tādējādi gadījumā, ja tā noraidītu SBP izvirzīto iebildi par ieskaitu un piešķirtu RM un EM visu pieprasīto summu, SBP spriedums būtu pilnībā nelabvēlīgs un tādējādi tai būtu jāsedz visi tiesāšanās izdevumi saskaņā ar Civilprocesa kodeksa 98. panta 1. punktu.
41
Savukārt, ja tā apmierinātu šo iebildi par ieskaitu, tā nevarētu piespriest SBP atlīdzināt visus tiesāšanās izdevumus, bet tai būtu jāliek segt daļu no tiem RM un EM, jo viņi būtu kļūdaini apgalvojuši, ka šī iebilde būtu jānoraida. Pēc šādas sadales, kas veikta saskaņā ar Civilprocesa kodeksa 100. panta pirmo teikumu, RM un EM tiktu piešķirta tikai summa 5504 PLN (aptuveni 1293 EUR) kā atlīdzināmie tiesāšanās izdevumi, lai gan to izmaksas patiesībā būtu 17334 PLN (aptuveni 4071 EUR).
42
Iesniedzējtiesa šaubās, ka šāds rezultāts ir saderīgs ar Direktīvas 93/13 6. panta 1. punktu un 7. panta 1. punktu, kā arī ar efektivitātes principu. Tomēr tā varot pieņemt RM un EM labvēlīgāku lēmumu par tiesāšanās izdevumiem, pamatojoties uz Civilprocesa kodeksa 102. pantu.
43
Šajos apstākļos Sąd Okręgowy w Warszawie (Varšavas apgabaltiesa) nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādu prejudiciālu jautājumu:
“Vai saistībā ar hipotekārā aizdevuma līguma atzīšanu par spēkā neesošu kopumā tāpēc, ka tas nevar turpināt pastāvēt bez negodīgiem līguma noteikumiem, [Direktīvas 93/13] 6. panta 1. punkts un 7. panta 1. punkts, kā arī efektivitātes, līdzvērtības, samērīguma un tiesiskās drošības principi ir jāinterpretē tādējādi, ka tiem pretrunā ir tāda valsts tiesību normu interpretācija tiesā, saskaņā ar kuru:
–
tiesvedībā, ko patērētājs uzsācis pret banku par aizdevuma maksājumu ekvivalenta atmaksu, banka var izvirzīt efektīvu iebildumu par sava prasījuma, kas attiecas uz aizdevuma pamatsummas ekvivalenta atmaksu, ieskaitu pret patērētāja prasījumu,
–
banka iepriekš minēto iebildumu par ieskaitu var efektīvi izvirzīt arī kā pakārtotu iebildumu, kamēr tiesvedībā tā galvenokārt apgalvo, ka aizdevuma līgums ir spēkā un tajā nav ietverti negodīgi līguma noteikumi,
–
banka var efektīvi pieprasīt patērētājam atmaksāt to aizdevuma pamatsummas daļu, kas izmaksāta, izpildot spēkā neesošu līgumu (kā rezultātā šis bankas prasījums kļūst izpildāms), kamēr tiesvedībā banka principā apgalvo, ka aizdevuma līgums ir spēkā un tajā nav ietverti negodīgi līguma noteikumi,
–
banka var noteikt patērētājam divu nedēļu termiņu visas aizdevuma pamatsummas ekvivalenta atmaksai (kā rezultātā bankas prasījums par visas aizdevuma pamatsummas ekvivalenta atmaksu kļūst izpildāms),
–
patērētājam tiks piespriests atlīdzināt daļu no tiesāšanās izdevumiem, ciktāl prasība par samaksu ir noraidīta, jo bankas iebilde par ieskaitu tiek apmierināta?”
Par Tiesas kompetenci
44
Portugāles valdība apgalvo, ka Tiesai nav kompetences izskatīt lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu, jo ar to iesniedzējtiesa lūdz Tiesu interpretēt valsts tiesības.
45
No prejudiciālā jautājuma formulējuma izriet, ka tas patiešām attiecas uz Savienības tiesību normu un principu interpretāciju.
46
Tādēļ – tā kā Tiesas kompetencē ir interpretēt Savienības tiesību normas un principus – tai ir kompetence izskatīt lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu un atbildēt uz iesniedzējtiesas uzdoto jautājumu.
Par lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu pieņemamību
47
Polijas valdība apgalvo, ka prejudiciālā jautājuma daļa, kas attiecas uz pārdevēja vai piegādātāja iespēju strīdā ar patērētāju, kurš lūdz atcelt hipotekārā aizdevuma līgumu, ko tie ir noslēguši kopā, pakārtoti izvirzīt iebildi par ieskaitu, vienlaikus galvenokārt apgalvojot, ka šis līgums ir spēkā, ir nepieņemama. Proti, iesniedzējtiesa ar šā sprieduma 25. punktā minēto daļējo spriedumu jau esot nolēmusi, ka attiecīgais līgums nav spēkā.
48
Šajā ziņā saskaņā ar pastāvīgo judikatūru lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu pamatojums nav konsultatīvu atzinumu sniegšana par vispārīgiem vai hipotētiskiem jautājumiem, bet gan nepieciešamība faktiski atrisināt strīdu (skat. spriedumus, 1981. gada 16. decembris, Foglia, 244/80, EU:C:1981:302, 18. punkts, kā arī 2025. gada 11. septembris, Banco Santander (Banco Popular noregulējums III), C‑687/23, EU:C:2025:687, 35. punkts).
49
Šajā gadījumā, protams, ir taisnība, ka iesniedzējtiesa ar daļēju spriedumu ir atzinusi attiecīgo līgumu par spēkā neesošu. Tomēr tā vienlaikus nolēma vērsties Tiesā ar lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu, uzskatot, ka tai ir vajadzīga Savienības tiesību normu un principu interpretācija, lai tajā pašā tiesvedībā, kurā tā pasludināja šo daļējo spriedumu, varētu lemt par RM un EM prasību pārējā daļā, ņemot vērā iebildi par ieskaitu, kas, kad tika iesniegta, bija pakārtots aizstāvības pamats attiecībā pret atsaukšanos uz līguma spēkā esību.
50
Šādos apstākļos nav acīmredzams, ka atbilde uz šo prejudiciālā jautājuma daļu būtu hipotētiska. Proti, šī atbilde varētu būt nepieciešama pamatlietas atrisināšanai un it īpaši, lai izvērtētu valsts tiesību saderību ar Savienības tiesību normām, kuru interpretācija tiek lūgta.
51
Tādējādi lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir pieņemams kopumā.
Par prejudiciālo jautājumu
52
Ievadā jāatgādina, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru ar LESD 267. pantu iedibinātajā sadarbības starp valstu tiesām un Tiesu procedūrā Tiesai jāsniedz valsts tiesai lietderīga atbilde, kas atļautu izlemt tās izskatīšanā esošo lietu. Šajā nolūkā Tiesai vajadzības gadījumā ir jāpārformulē tai uzdotie jautājumi. Šajā ziņā tai no visas valsts tiesas sniegtās informācijas un tostarp no lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu motīviem ir tiesības nošķirt tos Savienības tiesību elementus, kuriem ir nepieciešama interpretācija, ņemot vērā strīda priekšmetu (skat. spriedumus, 1978. gada 29. novembris, 83/78, EU:C:1978:214, 26. punkts, un 2025. gada 25. februāris, Alphabet u.c., C‑233/23, EU:C:2025:110, 33. punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).
53
Šajā gadījumā lūgumā sniegt prejudiciālu nolēmumu nav ietverts paskaidrojums, kas ļautu saprast, kāda nozīme ir līdzvērtības principam, kurš tomēr minēts uzdotajā jautājumā.
54
Tādējādi jāuzskata, ka ar uzdoto jautājumu iesniedzējtiesa būtībā vaicā, vai Direktīvas 93/13 6. panta 1. punkts un 7. panta 1. punkts, kā arī efektivitātes princips, lasot tos tiesiskās drošības un samērīguma principu, kā arī tiesību uz efektīvu tiesību aizsardzību tiesā gaismā, nepieļauj tādu valsts tiesību interpretāciju tiesā, kura – tiesvedībā, ko patērētājs uzsācis, lai panāktu ar pārdevēju vai piegādātāju noslēgtā hipotekārā aizdevuma līguma atzīšanu par spēkā neesošu, kā arī lai tiktu atmaksāti ikmēneša maksājumi, kas veikti, izpildot šo līgumu, – ļauj šim pārdevējam vai piegādātājam, galvenokārt apgalvojot, ka minētais līgums ir spēkā, pakārtoti izvirzīt iebildi par ieskaitu, kas ir pamatota ar prasījumu, kurš atbilst šā hipotekārā aizdevuma summai, jo šis prasījums ir jāuzskata par izpildāmu, pamatojoties uz to, ka patērētājam noteiktais divu nedēļu brīdinājuma termiņš ir beidzies un ka šīs iebildes apmierināšana – tādēļ, ka patērētāja iebildumi pret to bijuši neveiksmīgi, – nozīmē, ka tiesāšanās izdevumi tiek sadalīti proporcionāli tam, kādā mērā spriedums ir nelabvēlīgs katrai pusei.
55
Saskaņā ar Direktīvas 93/13 6. panta 1. punktu dalībvalstis nosaka, ka negodīgi noteikumi, kas izmantoti pārdevēja vai piegādātāja ar patērētāju noslēgtā līgumā, atbilstoši to valsts tiesību aktiem nav saistoši patērētājam.
56
Turklāt, ņemot vērā sabiedrības interešu – ko veido to patērētāju aizsardzība, kuri attiecībā pret pārdevējiem vai piegādātājiem ir neizdevīgākā situācijā, – raksturu un nozīmi, šajā direktīvā, kā izriet no tās 7. panta 1. punkta, aplūkojot to kopsakarā ar tās divdesmit ceturto apsvērumu, dalībvalstīm ir noteikts pienākums nodrošināt adekvātus un efektīvus līdzekļus, “lai novērstu negodīgu noteikumu ilgstošu izmantošanu pārdevēju vai piegādātāju ar patērētājiem noslēgtos līgumos” (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2016. gada 21. decembris, Gutiérrez Naranjo u.c., C‑154/15, C‑307/15 un C‑308/15, EU:C:2016:980, 56. punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).
57
Tādējādi valsts tiesai ir pienākums nepiemērot negodīgu līguma noteikumu, ar kuru ir noteikts pienākums maksāt summas, kas izrādījušās nepamatotas. Šāds pienākums principā rada atbilstošas ar atlīdzināšanu saistītas sekas attiecībā uz šīm pašām summām, jo šādu ar atlīdzināšanu saistītu seku neesība liktu apšaubīt preventīvo iedarbību, ko minētās direktīvas 6. panta 1. punkts, lasot to kopsakarā ar tās 7. panta 1. punktu, paredz saistīt ar līgumā, kuru ar patērētāju noslēdzis pārdevējs vai piegādātājs, ietverto noteikumu negodīguma konstatējumu (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2023. gada 15. jūnijs, Bank M. (Līguma spēkā neesamības sekas), C‑520/21, EU:C:2023:478, 58. punkts un tajā minētā judikatūra).
58
Tomēr Direktīvā 93/13 nav ar tiešu formulējumu reglamentētas sekas tam, ka līgums, kas noslēgts starp pārdevēju vai piegādātāju un patērētāju, pēc tajā ietverto negodīgu noteikumu dzēšanas vairs nav spēkā. Līdz ar to dalībvalstij ir jānosaka, kādas sekas ir šādam konstatējumam, un tas ir jāsaprot tā, ka noteikumiem, kurus tā ievieš šajā ziņā, ir jābūt saderīgiem ar Savienības tiesību aktiem un, konkrētāk, ar šīs direktīvas mērķiem (spriedums, 2023. gada 15. jūnijs, Bank M. (Līguma spēkā neesamības sekas), C‑520/21, EU:C:2023:478, 64. punkts un tajā minētā judikatūra).
59
Šajā gadījumā, pirmām kārtām, no lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu izriet, ka situācija, kas lika iesniedzējtiesai vērsties Tiesā ar šo lūgumu, izriet no tā sauktās “divu prasījumu” teorijas, saskaņā ar kuru šāda līguma spēkā neesība rada divus prasījumus, kurus var piedzīt neatkarīgi.
60
Šajā ziņā Tiesa vispirms jau ir nospriedusi, ka Direktīvas 93/13 7. panta 1. punkts jāinterpretē tādējādi, ka tas nepieļauj tādu valsts judikatūru, saskaņā ar kuru, ja aizdevuma līgums ir atzīts par spēkā neesošu tāpēc, ka tajā ir ietverts par negodīgu atzīts noteikums, pārdevējam vai piegādātājam ir tiesības prasīt patērētājam atmaksāt visu piešķirtā aizdevuma nominālvērtību neatkarīgi no to aizdevuma maksājumu summas, kurus patērētājs veicis, izpildot šo līgumu, un neatkarīgi no atlikušās maksājamās summas (spriedums, 2025. gada 19. jūnijs, Lubreczlik, C‑396/24, EU:C:2025:460, 44. punkts).
61
No lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu izriet, ka tas, ka tiek apmierināta iebilde par ieskaitu, ko izvirzījis pārdevējs vai piegādātājs, atbildot uz patērētāja lūgumu atmaksāt izpildījumus, kurus viņš ir sniedzis, izpildot hipotekārā aizdevuma līgumu, kas atzīts par spēkā neesošu, rada situāciju, kurā tikai tā puse, kurai bija vislielākais prasījums, turpina būt kreditors attiecībā pret otru pusi. Tādējādi šādā situācijā patērētāja veikto maksājumu summa, izpildot spēkā neesošu līgumu, un atlikusī maksājamā summa ir pienācīgi ņemtas vērā, tādēļ patērētājam nav pienākuma atmaksāt visu saņemtā aizdevuma nominālvērtību.
62
Tādējādi šā sprieduma 60. punktā atgādinātie principi pieļauj atbilstošo valsts tiesību normu interpretāciju, kas ļauj nonākt situācijā, kurā pēc divu savstarpējo prasījumu, kuru attiecīgās summas nav identiskas, ieskaita tikai tai pusei, kas ir tās pašas prasījuma pret otru pusi nesegtās summas parādniece, tiek piespriests samaksāt šo summu pēdējai minētajai pusei.
63
Turpinājumā jānorāda, ka saskaņā ar judikatūru Direktīvas 93/13 6. panta 1. punkts un 7. panta 1. punkts, lasot tos efektivitātes principa gaismā, gan nepieļauj tādu valsts tiesību interpretāciju tiesā, saskaņā ar kuru tad, ja hipotekārā aizdevuma līgums, ko pārdevējs vai piegādātājs ir noslēdzis ar patērētāju, pēc šajā līgumā ietverto negodīgo noteikumu atcelšanas vairs nevar turpināt pastāvēt, šis pārdevējs vai piegādātājs var atsaukties uz aizturējuma tiesībām, kas tam no šā patērētāja saņemtā izpildījuma restitūciju ļauj pakārtot nosacījumam, ka patērētājs iesniedz piedāvājumu atdot izpildījumu, kuru viņš pats ir saņēmis no minētā pārdevēja vai piegādātāja, vai sniedz garantiju, ka minētais izpildījums tiks atdots, ja tādēļ, ka šis pats pārdevējs vai piegādātājs izmanto aizturējuma tiesības, patērētājs zaudē tiesības saņemt nokavējuma procentus (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2023. gada 14. decembris, Getin Noble Bank (Restitūcijas prasību noilguma termiņš), C‑28/22, EU:C:2023:992, 87. punkts, un rīkojumu, 2024. gada 8. maijs, Santander Bank Polska, C‑424/22, EU:C:2024:398, 38. punkts).
64
Tomēr aizturēšanas tiesības, kas tika aplūkotas lietās, kurās pieņemta šī judikatūra, bija tādas, ka pirmā puse tā pabalsta atmaksai, par kura samaksu tā bija atbildīga attiecībā pret otro pusi, bija izvirzījusi nosacījumu, ka pēdējai minētajai ir jāapņemas atdot izpildījums, ko pirmā puse tai bija sniegusi. Turklāt no lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu izriet – ja tiktu apmierināta SBP izvirzītā iebilde par ieskaitu, RM un EM pamatparāda summai katrā ziņā tiktu pieskaitīti nokavējuma procenti.
65
Savukārt, neskarot pārbaudi, kas jāveic iesniedzējtiesai, no lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu izriet, ka saskaņā ar Polijas tiesībām ieskaitam ir līdzvērtīga iedarbība tam, ka abas puses sniedz izpildījumus.
66
Tādējādi šādos apstākļos – atšķirībā no aizturēšanas tiesību izmantošanas, par ko bija runa šā sprieduma 63. punktā minētajās lietās, – pārdevēja vai piegādātāja un patērētāja attiecīgo prasījumu ieskaits principā nevar apdraudēt aizsardzību, kas patērētājam ir garantēta Direktīvā 93/13.
67
Visbeidzot, lai novērtētu ietekmi uz patērētāja situāciju, ko rada līguma atzīšana par spēkā neesošu kopumā, izšķiroša nozīme ir viņa paustajai gribai. Proti, ar Direktīvu 93/13 izveidotā aizsardzības sistēma nav piemērojama, ja patērētājs pret to iebilst. Patērētājs – pēc tam, kad valsts tiesa to ir informējusi, var neatsaukties uz noteikuma negodīgo un nesaistošo raksturu, tādējādi brīvi un nepārprotami piekrītot attiecīgajam noteikumam un līdz ar to izvairoties no līguma atzīšanas par spēkā neesošu. Lai patērētājs varētu piekrist brīvi un nepārprotami, valsts tiesai atbilstoši valsts procesuālajām tiesību normām un taisnīguma principam civilprocesos objektīvi un izsmeļoši ir jānorāda juridiskās sekas, ko var radīt negodīga noteikuma atcelšana. Šāda informācija ir vēl jo svarīgāka, ja negodīga noteikuma nepiemērošana var izraisīt līguma atzīšanu par spēkā neesošu kopumā, radot pamatu iespējamām atmaksas prasībām pret prasītāju (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2023. gada 16. marts, M.B. u.c. (Līguma atzīšanas par spēkā neesošu sekas), C‑6/22, EU:C:2023:216, 38.–41. punkts, kā arī tajos minētā judikatūra).
68
Tomēr, ja patērētājs – lai gan no kompetentās tiesas saņēmis informāciju par sekām, kas var izrietēt no tāda līguma atzīšanas par spēkā neesošu, kurš viņu saista ar pārdevēju vai piegādātāju, – nolemj neiebilst pret to, ka šī tiesa līgumu atzīst par spēkā neesošu, ir jāuzskata, ka tas, ka minētā tiesa apmierina pārdevēja vai piegādātāja prasību par abu pušu attiecīgo prasījumu, kas izriet no šīs atzīšanas par spēkā neesošu, ieskaitu, nav pretrunā Direktīvā 93/13 garantētajai patērētāja aizsardzībai. Proti, šāds ieskaits ir viens no veidiem, kā pārdevējs vai piegādātājs var atgūt aizdoto kapitālu, uz kuru tam ir tiesības pēc minētā līguma atzīšanas par spēkā neesošu.
69
Turklāt šāds ieskaita mehānisms ļauj izvairīties no tā, ka pārdevējs vai piegādātājs izvēlas celt atsevišķu prasību, lai izvirzītu savu prasījumu pret patērētāju, palielinot tiesvedību skaitu un līdz ar to radot papildu izmaksas, kas nebūtu patērētāja interesēs.
70
Otrām kārtām, jānorāda – lai gan personas, kas, kā apgalvots, cietušas no Savienības tiesību pārkāpuma, var atsaukties uz Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 47. pantā garantētajām tiesībām uz lietas taisnīgu izskatīšanu, šīs tiesības aizsargā arī atbildētāju, tostarp tad, ja iepriekš ir konstatēts, ka tas nav ievērojis Direktīvu 93/13. Proti, tiesības uz lietas taisnīgu izskatīšanu aizsargā katru juridisko personu atsevišķi. Tādējādi arī uz patērētāju strīdiem attiecas procesuālās garantijas, kas izriet no šā panta (pēc analoģijas ar LESD 101. pantu skat. spriedumu, 2024. gada 11. jūlijs, Volvo (Pavēstes izsniegšana atbildētāja meitasuzņēmuma juridiskajā adresē), C‑632/22, EU:C:2024:601, 54. punkts).
71
Ja pārdevējam vai piegādātājam tiktu liegta piemērojamajās valsts tiesībās paredzētā iespēja pret patērētāju izvirzīt iebildi par ieskaitu, viņa tiesības uz efektīvu tiesību aizsardzību tiesā tiktu nesamērīgi aizskartas, jo viņš nevarētu atsaukties uz šo aizstāvības pamatu.
72
Tādējādi, tā kā patērētājs var lūgt kompetentajai tiesai, lai gadījumā, ja šī tiesa atzītu par spēkā neesošu līgumu, ko patērētājs noslēdzis ar pārdevēju vai piegādātāju, tā piespriestu pēdējam minētajam atmaksāt izpildījumus, ko minētais patērētājs saņēmis, piemērojot šo līgumu, pušu procesuālo tiesību vienlīdzības princips, kas izriet no paša lietas taisnīgas izskatīšanas jēdziena (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2022. gada 12. jūlijs, Nord Stream 2/Parlaments un Padome, C‑348/20 P, EU:C:2022:548, 128. punkts, kā arī tajā minētā judikatūra) prasa, lai minētajam pārdevējam vai piegādātājam savukārt būtu šāda iespēja saņemt atlīdzinājumu par izpildījumiem, ko tas ir sniedzis šim pašam patērētājam, tostarp izmantojot pakārtoti izvirzītu iebildi par ieskaitu, gadījumā, ja tiktu noraidīts pārdevēja vai piegādātāja galvenais aizstāvības pamats par minētā līguma spēkā esību.
73
Šajā kontekstā tomēr jāprecizē, ka no judikatūras izriet, ka Direktīvas 93/13 6. panta 1. punktam un 7. panta 1. punktam ir pretrunā tāda dalībvalsts tiesību interpretācija tiesā, saskaņā ar kuru pēc hipotekārā aizdevuma līguma atzīšanas par spēkā neesošu bankai ir tiesības pieprasīt no patērētāja summu, kas pārsniedz saskaņā ar šā līguma izpildi samaksātā kapitāla atmaksu, kā arī nokavējuma procentu samaksu pēc likumiskās likmes, sākot no brīdinājuma vēstules saņemšanas. Ievērojot šo atrunu par likumiskajiem nokavējuma procentiem, bankai nav tiesību saņemt atlīdzību par to, ka patērētājs izmanto šo kapitālu (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2023. gada 7. decembris, mBank (Patērētāja paziņojums), C‑140/22, EU:C:2023:965, 62. un 63. punkts, kā arī tajos minētā judikatūra).
74
Saistībā ar pakārtoti izvirzīto iebildi par ieskaitu minētā atruna nozīmē – kamēr pārdevējs vai piegādātājs apgalvo, ka ar patērētāju noslēgtais līgums ir spēkā, jebkurš brīdinājums, ko tas izsniedz patērētājam, lai pēdējais atmaksātu aizdoto kapitālu, nevar radīt sekas, it īpaši attiecībā uz nokavējuma procentu samaksu, līdz šis līgums tiek galīgi atzīts par spēkā neesošu.
75
Trešām kārtām, attiecībā uz maksājuma termiņa ilgumu, ko pārdevējs vai piegādātājs var noteikt brīdinājuma vēstulē, ko tas adresē patērētājam, ir jāuzskata, ka šis ilgums ietilpst informācijas kopumā par līguma atzīšanas par spēkā neesošu sekām, kas kompetentajai tiesai saskaņā ar šā sprieduma 67. punktā atgādināto judikatūru ir jāsniedz patērētājam, pirms tā var veikt šādu atzīšanu par spēkā neesošu. Lai gan minētā laikposma noteikšana ir atkarīga no valsts tiesībām, šai tiesai, ņemot vērā visus atbilstošos apstākļus, tomēr ir jānodrošina, lai tas neatturētu vai pat neliegtu patērētājam izmantot aizsardzību, kas tam piešķirta ar Direktīvu 93/13.
76
Ceturtām kārtām un visbeidzot, attiecībā uz sekām, kādas komersanta izvirzītās iebildes par ieskaitu apmierināšanai var būt attiecībā uz tiesāšanās izdevumiem, ir jānorāda, ka tiesāšanās izdevumu sadale tiesvedībā valsts tiesās ietilpst dalībvalstu procesuālajā autonomijā, ar nosacījumu, ka tiek ievēroti līdzvērtības un efektivitātes principi (spriedums, 2022. gada 22. septembris, Servicios prescriptor y medios de pagos EFC, C‑215/21, EU:C:2022:723, 34. punkts un tajā minētā judikatūra).
77
Attiecībā uz efektivitātes principu, par kuru vienīgo iesniedzējtiesa šajā saistībā sniedz apsvērumus, jāatgādina, ka katrs gadījums, kad rodas jautājums par to, vai valsts procesuālo tiesību norma nepadara praktiski neiespējamu vai pārmērīgi neapgrūtina Savienības tiesību piemērošanu, ir jāizvērtē, ņemot vērā šīs tiesību normas vietu visā procedūrā, šīs procedūras norisi un īpatnības dažādās valsts tiesu instancēs. Šādā perspektīvā attiecīgā gadījumā ir jāņem vērā principi, kas ir valsts tiesu sistēmas pamatā, piemēram, tiesību uz aizstāvību aizsardzība, tiesiskās drošības princips un pienācīga tiesvedības norise (spriedums, 2022. gada 22. septembris, Servicios prescriptor y medios de pagos EFC, C‑215/21, EU:C:2022:723, 35. punkts un tajā minētā judikatūra).
78
Lai arī efektivitātes princips vispārīgi neliedz to, ka patērētājs sedz noteiktas tiesāšanās izmaksas, ja viņš ceļ prasību ar mērķi konstatēt līguma noteikuma negodīgumu (spriedums, 2022. gada 7. aprīlis, Caixabank, C‑385/20, EU:C:2022:278, 51. punkts), tomēr ir arī jānorāda, ka ar Direktīvu 93/13 patērētājam ir piešķirtas tiesības vērsties tiesā, lai konstatētu līguma noteikuma negodīgumu un novērstu tā piemērošanu, un šo tiesību efektivitāte ir jāsaglabā. Tāpēc šādā procedūrā radušos tiesāšanās izdevumu sadales sistēma nedrīkst atturēt patērētāju no šo tiesību izmantošanas (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2022. gada 22. septembris, Servicios prescriptor y medios de pagos EFC, C‑215/21, EU:C:2022:723, 37. punkts un tajā minētā judikatūra).
79
Šajā gadījumā iesniedzējtiesa uzskata – ja tā apmierinātu SBP izvirzīto iebildi par ieskaitu, tā nevarētu piemērot Civilprocesa kodeksa 98. panta 1. punktu, lai tai piespriestu atlīdzināt visus tiesāšanās izdevumus, ņemot vērā, ka spriedums būtu RM un EM nelabvēlīgs daļā par prasību atmaksāt summas, ko tie ir samaksājuši SBP saskaņā ar attiecīgo līgumu, jo šīs atmaksas summa būtu jāsamazina par summu, kas atbilst SBP prasījuma summai pret viņiem. Tā precizē, ka tā būtu varējusi pamatoties uz šo tiesību normu, ja RM un EM nebūtu iebilduši pret SBP izvirzīto iebildi par ieskaitu un būtu daļēji atsaukuši savu prasību. Šādos apstākļos šī tiesa uzskata, ka tai ir jāpiemēro šā kodeksa 100. panta pirmais teikums un jāsadala tiesāšanās izdevumi, ņemot vērā proporciju, kādā pusēm spriedums ir nelabvēlīgs. Tomēr minētā tiesa norāda uz iespēju pamatoties uz Civilprocesa kodeksa 102. pantu, kurš tai ļauj pusei, kurai spriedums ir nelabvēlīgs, piespriest atlīdzināt tikai daļu no tiesāšanās izdevumiem vai vispār nepiespriest atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, lai tādējādi pieņemtu minētajiem prasītājiem labvēlīgāku lēmumu par tiesāšanās izdevumiem.
80
Šajā ziņā jāatgādina, ka Savienības tiesībām atbilstīgas valsts tiesību interpretācijas princips prasa, lai valsts tiesas, citastarp ievērojot valsts tiesībās paredzēto interpretācijas contra legem aizliegumu un ņemot vērā valsts tiesības kopumā, kā arī piemērojot tajās atzītās interpretācijas metodes, veiktu visas to kompetencē ietilpstošās darbības, lai nodrošinātu attiecīgās direktīvas pilnīgu efektivitāti un rastu risinājumu, kas atbilstu tās mērķim (šajā nozīmē skat. spriedumus, 2004. gada 5. oktobris, Pfeiffer u.c., no C‑397/01 līdz C‑403/01, EU:C:2004:584, 118. un 119. punkts, kā arī 2024. gada 15. oktobris, KUBERA, C‑144/23, EU:C:2024:881, 51. punkts un tajā minētā judikatūra).
81
Polijas valdība rakstveida apsvērumos norāda, ka valsts tiesu rīcībā ir pietiekami juridiskie instrumenti, lai nodrošinātu to tiesību efektivitāti, kuras patērētājiem izriet no Direktīvas 93/13. It īpaši šīs tiesas varētu uzdot atlīdzināt izdevumus, pamatojoties uz Civilprocesa kodeksa 102. pantu, kurā esot noteikts taisnīguma princips. Saskaņā ar atbilstīgas interpretācijas principu minētās tiesas varētu atkāpties no šā panta šauras interpretācijas.
82
Galu galā iesniedzējtiesai jāizvērtē, vai pamatlietā aplūkoto valsts tiesisko regulējumu var interpretēt atbilstīgi Direktīvai 93/13, un apstiprinošas atbildes gadījumā no tā jāizdara juridiski secinājumi.
83
It īpaši šai tiesai, pirmkārt, ir jānodrošina RM un EM tiesību efektivitāte, lai panāktu aplūkotā līguma, kurā ietverti negodīgi noteikumi, atzīšanu par spēkā neesošu un lai tiktu atlīdzināti pārdevēja vai piegādātāja nepamatoti saņemtie izpildījumi, izvairoties no tā, ka tiesāšanās izdevumu sadales sistēma atturētu patērētājus no Direktīvā 93/13 tiem piešķirto tiesību izmantošanas.
84
Otrkārt, minētajai tiesai ir arī jāspēj izvērtēt visus tajā izskatāmās lietas apstākļus, lai vajadzības gadījumā ņemtu vērā patērētāju iespējamo ļaunticību, kuri, neraugoties uz tiesas sniegto informāciju, nepamatoti iebilst pret abpusēji maksājamo prasījumu ieskaitu starp patērētājiem un pārdevēju vai piegādātāju (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2022. gada 22. septembris, Servicios prescriptor y medios de pagos EFC, C‑215/21, EU:C:2022:723, 42. un 43. punkts).
85
Ņemot vērā iepriekš izklāstītos apsvērumus, uz uzdoto jautājumu jāatbild, ka Direktīvas 93/13 6. panta 1. punktam un 7. panta 1. punktam, kā arī efektivitātes principam, lasot tos tiesiskās drošības un samērīguma principu, kā arī tiesību uz efektīvu tiesību aizsardzību tiesā gaismā, jāinterpretē tādejādi, ka tiem nav pretrunā tāda valsts tiesību interpretācija tiesā, saskaņā ar kuru tiesvedībā, ko patērētājs uzsācis, lai panāktu ar pārdevēju vai piegādātāju noslēgtā hipotekārā aizdevuma līguma atzīšanu par spēkā neesošu, kā arī lai tiktu atmaksāti ikmēneša maksājumi, kas veikti, izpildot šo līgumu, ļauj šim pārdevējam vai piegādātājam, galvenokārt apgalvojot, ka minētais līgums ir spēkā, pakārtoti izvirzīt iebildi par ieskaitu, kas ir pamatota ar prasījumu, kurš atbilst šā hipotekārā aizdevuma summai, ar nosacījumu, pirmkārt, ka pēdējais minētais prasījums netiek uzskatīts par izpildāmu, pirms kompetentā tiesa līgumu ir atzinusi par spēkā neesošu, un, otrkārt, ka šādas iebildes apmierināšana nav tāda lēmuma par tiesāšanās izdevumiem pamatā, kas varētu atturēt patērētāju no šajā direktīvā piešķirto tiesību izmantošanas.
Par tiesāšanās izdevumiem
86
Attiecībā uz pamatlietas pusēm šī tiesvedība izriet no tiesvedības, kas notiek iesniedzējtiesā, tāpēc tā lemj par tiesāšanās izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto pušu izdevumi, nav atlīdzināmi.
Ar šādu pamatojumu Tiesa (devītā palāta) nospriež:
Padomes Direktīvas 93/13/EEK (1993. gada 5. aprīlis) par negodīgiem noteikumiem patērētāju līgumos 6. panta 1. punkts un 7. panta 1. punkts, kā arī efektivitātes princips, lasot tos tiesiskās drošības un samērīguma principu, kā arī tiesību uz efektīvu tiesību aizsardzību tiesā gaismā,
jāinterpretē tādējādi, ka
tiem nav pretrunā tāda valsts tiesību interpretācija tiesā, saskaņā ar kuru tiesvedībā, ko patērētājs uzsācis, lai panāktu ar pārdevēju vai piegādātāju noslēgtā hipotekārā aizdevuma līguma atzīšanu par spēkā neesošu, kā arī lai tiktu atmaksāti ikmēneša maksājumi, kas veikti, izpildot šo līgumu, ļauj šim pārdevējam vai piegādātājam, galvenokārt apgalvojot, ka minētais līgums ir spēkā, pakārtoti izvirzīt iebildi par ieskaitu, kas ir pamatota ar prasījumu, kurš atbilst šā hipotekārā aizdevuma summai, ar nosacījumu, pirmkārt, ka pēdējais minētais prasījums netiek uzskatīts par izpildāmu, pirms kompetentā tiesa līgumu ir atzinusi par spēkā neesošu, un, otrkārt, ka šādas iebildes apmierināšana nav tāda lēmuma par tiesāšanās izdevumiem pamatā, kas varētu atturēt patērētāju no šajā direktīvā piešķirto tiesību izmantošanas.
[Paraksti]
(
*1
)	Tiesvedības valoda – poļu.
(
i
)	Šīs lietas nosaukums ir izdomāts. Tas neatbilst neviena lietas dalībnieka reālajam personvārdam vai nosaukumam.