62023CJ0086
TIESAS SPRIEDUMS (ceturtā palāta)
2024. gada 5. septembrī (
*1
)
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Tiesu iestāžu sadarbība civillietās – Tiesību akti, kas piemērojami ārpuslīgumiskām saistībām – Regula (EK) Nr. 864/2007 – 16. pants – Prevalējošas imperatīvas normas – Ceļu satiksmes negadījums – Mirušā ģimenes locekļiem atzītās tiesības uz atlīdzību – Taisnīguma princips, lai atlīdzinātu nodarīto morālo kaitējumu – Vērtējuma kritēriji
Lietā C‑86/23
par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši LESD 267. pantam, ko Varhoven kasatsionen sad (Augstākā kasācijas tiesa, Bulgārija) iesniegusi ar 2023. gada 7. februāra lēmumu un kas Tiesā reģistrēts 2023. gada 15. februārī, tiesvedībā
E.N.I.,
Y.K.I.
pret
HUK‑COBURG‑Allgemeine Versicherung AG,
TIESA (ceturtā palāta)
šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs K. Likurgs [C. Lycourgos], tiesneši O. Spinjana‑Matei [O. Spineanu‑Matei] (referente), Ž. K. Bonišo [J.‑C. Bonichot], S. Rodins [S. Rodin] un L. S. Rosi [L. S. Rossi],
ģenerāladvokāts: M. Špunars [M. Szpunar],
sekretārs: A. Kalots Eskobars [A. Calot Escobar],
ņemot vērā rakstveida procesu,
ņemot vērā apsvērumus, ko snieguši:
–
HUK‑COBURG‑Allgemeine Versicherung AG vārdā – G. I. Ilieva un L. I. Todev, advokati,
–
Čehijas Republikas valdības vārdā – A. Edelmannová, M. Smolek un J. Vláčil, pārstāvji,
–
Vācijas valdības vārdā – J. Möller, P. Busche un M. Hellmann, pārstāvji,
–
Eiropas Komisijas vārdā – C. Georgieva un W. Wils, pārstāvji,
noklausījusies ģenerāladvokāta secinājumus 2024. gada 14. marta tiesas sēdē,
pasludina šo spriedumu.
Spriedums
1
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt Eiropas Parlamenta un Padomes Regulas (EK) Nr. 864/2007 (2007. gada 11. jūlijs) par tiesību aktiem, kas piemērojami ārpuslīgumiskām saistībām (“Roma II”; OV 2007, L 199, 40. lpp.), 16. pantu.
2
Šis lūgums ir iesniegts tiesvedībā, kurā E.N.I. un Y.K.I., Bulgārijas pilsoņi, no vienas puses, vēršas pret HUK‑COBURG‑Allgemeine Versicherung AG (turpmāk tekstā – “HUK‑COBURG”), no otras puses, par to, lai pēdējā minētā, pamatojoties uz obligāto civiltiesisko atbildību saistībā ar mehānisko transportlīdzekļu izmantošanu, atlīdzinātu nemantisko kaitējumu, kas pirmajiem minētajiem nodarīts viņu meitas nāves Vācijā notikušā ceļu satiksmes negadījumā dēļ.
Atbilstošās tiesību normas
Savienības tiesības
Romas II regula
3
Saskaņā ar Romas II regulas 6., 7., 14., 16. un 32. apsvērumu:
“(6)
Iekšējā tirgus pareizai darbībai nolūkā veicināt tiesvedības iznākuma paredzamību, noteiktību attiecībā uz piemērojamiem tiesību aktiem un spriedumu brīvu apriti ir nepieciešams, lai dalībvalstu tiesību normu kolīzijas noteikumi norādītu uz vienas un tās pašas valsts tiesību aktiem neatkarīgi no tā, kuras valsts tiesā iesniegta prasība.
(7)
Regulas materiāltiesiskajai darbības jomai un noteikumiem vajadzētu būt saderīgiem ar Padomes Regulu (EK) Nr. 44/2001 (2000. gada 22. decembris) par jurisdikciju un spriedumu atzīšanu un izpildi civillietās un komerclietās (OV 2001, L 12, 1. lpp.), [..] un instrumentiem, kuri reglamentē tiesību aktus, kas piemērojami līgumsaistībām.
[..]
(14)
Prasība pēc juridiskās noteiktības [tiesiskās drošības] un nepieciešamība nodrošināt taisnīgumu individuālos gadījumos ir būtiski elementi tieslietu jomā. Šī regula paredz piesaistes faktorus, kas ir visatbilstīgākie šo mērķu sasniegšanai. Tādēļ šajā regulā paredzēts vispārējais noteikums, bet arī īpaši noteikumi un, dažos gadījumos, “izņēmuma klauzula”, kas ļauj atkāpties no minētajiem noteikumiem, ja visi lietas apstākļi skaidri liecina, ka neatļautā darbība ir acīm redzami ciešāk saistīta ar kādu citu valsti. Tādējādi šis noteikumu kopums rada elastīgu tiesību normu kolīzijas noteikumu sistēmu. Tāpat tas ļauj tiesai, kurā iesniegta prasība, atbilstīgi izskatīt individuālas lietas.
[..]
(16)
Vienotiem noteikumiem būtu jāveicina tiesas nolēmumu paredzamība un jānodrošina saprātīgs līdzsvars starp tās personas interesēm, ko uzskata par atbildīgu, un tās personas interesēm, kam nodarīts kaitējums. Saistība ar valsti, kur radies tiešais kaitējums (lex loci damni), rada taisnīgu līdzsvaru starp tās personas interesēm, ko uzskata par atbildīgu, un tās personas interesēm, kam nodarīts kaitējums, kā arī atspoguļo mūsdienu pieeju civiltiesiskai atbildībai un to, kā attīstās atbildības neatkarīgi no vainas sistēmas.
[..]
(32)
Sabiedrības interešu apsvērumi pamato to, ka dalībvalstu tiesām ārkārtas apstākļos tiek dota iespēja piemērot izņēmumus, pamatojoties uz sabiedrisko kārtību un prevalējošām imperatīvām normām. Jo īpaši šajā regulā norādītu tiesību aktu noteikuma piemērošanu var uzskatīt par pretēju tiesas atrašanās valsts sabiedriskajai kārtībai (“ordre public”), ja šādas piemērošanas rezultātā – atkarībā no lietas apstākļiem un tās dalībvalsts tiesību sistēmas, kuras tiesā iesniegta prasība, – tiek piespriesta nesamērīga apjoma izņēmuma vai vindikatīvs maksājums, kas nav kompensācija par kaitējumu.”
4
Šīs regulas 4. panta 1. punktā noteikts:
“Ja vien šajā regulā nav paredzēts kas cits, tiesību akti, kas piemērojami ārpuslīgumiskām saistībām, kuras izriet no neatļautas darbības, ir tās valsts tiesību akti, kurā radies kaitējums, neatkarīgi no tā, kurā valstī iestājies notikums, kas radījis kaitējumu, un neatkarīgi no tā, kurā valstī vai kurās valstīs radušās netiešas minētā notikuma sekas.”
5
Minētās regulas 15. panta c) punktā paredzēts:
“Ārpuslīgumiskām saistībām piemērojamajos tiesību aktos saskaņā ar šo regulu konkrēti reglamentē:
[..]
c)
kaitējuma esamību, būtību un novērtējumu vai pieprasāmo tiesisko aizsardzību;
[..].”
6
Šīs regulas 16. pantā “Prevalējošas imperatīvas normas” paredzēts:
“Nekas šajā regulā neierobežo tiesas atrašanās valsts tiesību normu piemērošanu gadījumā, kad tās ir obligātas, neatkarīgi no tā, kurus tiesību aktus citos gadījumos piemēro ārpuslīgumiskām saistībām.”
Romas I regula
7
Eiropas Parlamenta un Padomes Regulas (EK) Nr. 593/2008 (2008. gada 17. jūnijs) par tiesību aktiem, kas piemērojami līgumsaistībām (Roma I; OV 2008, L 177, 6. lpp.), 9. panta “Prevalējošas imperatīvas normas” 1. un 2. punktā paredzēts:
“1.   Prevalējošas imperatīvas normas ir normas, kuru ievērošanu valsts uzskata par būtisku sabiedrības interešu aizsardzībai, piemēram, savas politiskās, sociālās un ekonomiskās kārtības nodrošināšanai, tiktāl, ka šīs normas piemēro jebkurai situācijai, kura ir to darbības jomā, neatkarīgi no tā, kādi tiesību akti būtu piemērojami līgumam saskaņā ar šo regulu.
2.   Nekas šajā regulā neierobežo tiesas atrašanās valsts tiesību aktos paredzēto prevalējošo imperatīvo normu piemērošanu.”
Bulgārijas tiesības
8
Atbildība par neatļautu darbību Bulgārijas tiesībās ir reglamentēta Zakon za zadalzheniyata i dogovorite (Likums par saistībām un līgumiem, DV Nr. 275, 1950. gada 22. novembris), redakcijā, kas ir piemērojama pamatlietā (turpmāk tekstā – “ZZD”), 45.–54. pantā.
9
ZZD 45. pantā paredzēts:
“1)   Ikvienai personai ir jāatlīdzina citai personai nodarītais kaitējums.
2)   Visos prettiesiskas darbības gadījumos vaina tiek prezumēta, kamēr nav pierādīts pretējais.”
10
ZZD 52. pantā noteikts:
“Nemantiska kaitējuma atlīdzību nosaka tiesa, pamatojoties uz taisnīgumu.”
Vācijas tiesības
BGB
11
Bürgerliches Gesetzbuch (Civilkodekss), redakcijā, kas piemērojama pamatlietā (turpmāk tekstā – “BGB”), 253. pants “Nemantisks kaitējums” izteikts šādā redakcijā:
“1)   Prasība par nemantiska kaitējuma atlīdzību naudā ir iespējama tikai likumā precizētajos gadījumos.
2)   Ja kaitējuma atlīdzība ir jāmaksā par miesas bojājumiem vai veselības, brīvības vai seksuālās pašnoteikšanās aizskārumu, var prasīt arī taisnīgu atlīdzību naudā par nemantisku kaitējumu.”
12
BGB 823. panta “Pienākums atlīdzināt zaudējumus” 1. punktā paredzēts:
“Ikvienam, kas tīši vai nolaidības dēļ prettiesiski apdraud dzīvību, ķermeni, veselību, brīvību, īpašumu vai jebkuras citas personas tiesības, ir pienākums atlīdzināt no šī apdraudējuma izrietošos zaudējumus.”
Likums par ceļu satiksmi
13
Straßenverkehrsgesetz (Likums par ceļu satiksmi), redakcijā, kas piemērojama pamatlietā, 7. panta “Transportlīdzekļa turētāja atbildība, mehāniskā transportlīdzekļa izmantošana bez īpašnieka piekrišanas un tam nezinot” 1. punktā paredzēts:
“Ja, ekspluatējot mehānisko transportlīdzekli, persona tiek nogalināta, tai nodarīti miesas bojājumi vai kaitējums tās veselībai vai ja ir bojāta lieta, turētājam jāatlīdzina kaitējums, kas no tā izriet cietušajai pusei.”
14
Likuma par ceļu satiksmi, redakcijā, kas piemērojama pamatlietā, 11. pants ir “Kaitējuma saistībā ar miesas bojājumiem atlīdzības pienākuma apmērs”. Šajā pantā noteikts:
“Ja personai ir nodarīti miesas bojājumi vai kaitējums veselībai, jāatlīdzina ar cietušās personas ārstēšanos, kā arī ar mantas zudumu saistītie izdevumi, kas ir radušies tāpēc, ka miesas bojājumu vai kaitējuma dēļ īslaicīgi vai ilgstoši ir zaudētas vai samazinājušās tās darbspējas vai arī uz laiku vai pastāvīgi palielinājušās tās vajadzības. Var prasīt arī taisnīgu kompensāciju naudā par nemantisko kaitējumu.”
Likums par apdrošināšanas līgumu
15
2007. gada 23. novembraGesetz über den Versicherungsvertrag (Likums par apdrošināšanas līgumu; BGBl. 2007 I, 2631. lpp.), redakcijā, kas piemērojama pamatlietā, 115. panta “Tiesības celt tiešu prasību” 1. punktā noteikts:
“Trešā persona var arī īstenot savas tiesības uz atlīdzinājumu no apdrošinātāja,
1.   ja runa ir par civiltiesiskās atbildības apdrošināšanu, kuras mērķis ir no Likuma par obligāto apdrošināšanu izrietoša apdrošināšanas pienākuma izpilde [..]
[..]
Tiesības celt tiešu prasību izriet no apdrošinātāja pienākumiem, kuru pamatā ir apdrošināšanas attiecības, un, ja nav pienākumu, no 117. panta 1.–4. punkta. Apdrošinātājam ir jāsamaksā atlīdzība naudā. Par zaudējumu atlīdzību atbildīgais apdrošinātājs un apdrošinājuma ņēmējs ir solidāri atbildīgi.”
Pamatlieta un prejudiciālais jautājums
16
2014. gada 27. jūlijā prasītāju pamatlietā E.N.I. un Y.K.I. meita gāja bojā Vācijā notikušā ceļu satiksmes negadījumā. Negadījuma izraisītājam bija obligātā civiltiesiskās atbildības apdrošināšana Vācijā reģistrētajā apdrošināšanas sabiedrībā HUK‑COBURG.
17
2017. gada 25. jūlijā prasītāji pamatlietā cēla prasību Sofiyski gradski sad (Sofijas pilsētas tiesa, Bulgārija) pret HUK‑COBURG, prasot katram no viņiem samaksāt 250000 Bulgārijas levu (BGN) (aptuveni 125000 EUR) kā atlīdzību par nemantisku kaitējumu, kas nodarīts viņu meitas nāves dēļ.
18
2017. gada 27. septembrīHUK‑COBURG katram vecākam izmaksāja summu 2500 EUR kā atlīdzību par kaitējumu, kas nodarīts šīs nāves dēļ.
19
Ar 2019. gada 23. decembra spriedumu Sofiyski gradski sad (Sofijas pilsētas tiesa) daļēji apmierināja prasītāju pamatlietā prasību, piešķirot katram no viņiem atlīdzību 100000 BGN (aptuveni 50000 EUR) apmērā, no kuras tika atskaitīta apdrošinātāja jau samaksātā summa aptuveni 2500 EUR.
20
Apelativen sad – Sofia (Sofijas apelācijas tiesa, Bulgārija) grozīja šo spriedumu. Tā pilnībā noraidīja prasītāju pamatlietā prasību, uzskatot, ka viņi nav pierādījuši, ka sāpes un garīgas ciešanas ir radījušas patoloģisku kaitējumu, kas saskaņā ar Vācijas tiesībām, kuras piemērojamas atbilstoši Romas II regulas 4. panta 1. punktam, ir priekšnosacījums nemantiskā kaitējuma atlīdzībai. Šī tiesa noraidīja viņu argumentāciju, ka saskaņā ar Romas II regulas 16. pantu esot piemērojami nevis Vācijas tiesību akti, bet gan tiesas atrašanās valsts tiesību akti, proti, ZZD 52. pants. Minētā tiesa uzskata, ka HUK‑COBURG jau samaksātās summas nav uzskatāmas par apdrošinātāja atzīšanu attiecībā uz prasītāju pamatlietā prasījumu pamatotību un tās atbilst BGB 253. panta 2. punktā paredzētajai “nelielajai atlīdzībai” par nemantisku kaitējumu.
21
Prasītāji pamatlietā pret šo spriedumu iesniedza kasācijas sūdzību Varhoven kasatsionen sad (Augstākā kasācijas tiesa, Bulgārija), kas ir iesniedzējtiesa.
22
Šī tiesa vispirms norāda, ka Vācijas tiesiskais regulējums, kas šajā lietā piemērojams saskaņā ar Romas II regulas 4. pantu, ir identisks tam, kāds tika aplūkots lietā, kurā pasludināts 2022. gada 15. decembra spriedums HUK‑COBURG‑Allgemeine Versicherung (C‑577/21, EU:C:2022:992), kas attiecās uz to pašu ceļu satiksmes negadījumu, par kuru ir runa šajā lietā.
23
Turpinājumā minētā tiesa norāda, ka šajā spriedumā Tiesa ir uzskatījusi, ka šis Vācijas tiesiskais regulējums ietilpst valsts civiltiesiskās atbildības materiālajās tiesībās, uz kurām ir atsauce Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvā 2009/103/EK (2009. gada 16. septembris) par civiltiesiskās atbildības apdrošināšanu saistībā ar mehānisko transportlīdzekļu izmantošanu un kontroli saistībā ar pienākumu apdrošināt šādu atbildību (OV 2009, L 263, 11. lpp.). Minētajā Vācijas tiesiskajā regulējumā esot paredzēts objektīvs kritērijs, kas ļauj noteikt nemantisko kaitējumu, kurš ceļu satiksmes negadījumā cietušā tuvam ģimenes loceklim var būt pamats atlīdzības saņemšanai. Tiesa esot nospriedusi, ka Direktīva 2009/103 pieļauj tādu valsts tiesisko regulējumu, kurā ir paredzēti saistoši kritēriji, lai noteiktu atlīdzināmo nemantisku kaitējumu.
24
Visbeidzot iesniedzējtiesa precizē, ka pretēji šim Vācijas tiesiskajam regulējumam, saskaņā ar kuru tiesības uz nemantiska kaitējuma atlīdzību ir atkarīgas no trim nosacījumiem, proti, ka cietušā veselībai ir nodarīts kaitējums, ka viņš ir tiešajam cietušajam tuvs ģimenes loceklis un ka pastāv cēloņsakarība starp negadījuma izraisītāja pieļauto pārkāpumu un šo kaitējumu, Bulgārijas tiesiskajā regulējumā, proti, ZZD 52. pantā paredzēts, ka nemantiska kaitējuma atlīdzību nosaka tiesa, pamatojoties uz taisnīgumu. No Varhoven sad (Augstākā tiesa, Bulgārija) un Varhoven kasatsionen sad (Augstākā kasācijas tiesa) saistošās judikatūras izrietot, ka saskaņā ar Bulgārijas tiesību aktiem visas sāpes un garīgas ciešanas, kas vecākiem radušās viņu bērna nāves ceļu satiksmes negadījumā dēļ, ko izraisījusi neatļauta darbība vai kvazidelikts, var tikt atlīdzinātas, un nav nepieciešams, lai kaitējums būtu radījis patoloģiskas sekas šiem vecākiem. Kaitējuma atlīdzības apmērs esot atkarīgs no konkrētajiem lietā konstatētajiem apstākļiem, taču par 2014. gadā ceļu satiksmes negadījumā notikušas bērna bojāejas radīto nemantisko kaitējumu vienam vecākam piespriestā parastā kompensējamā summa ir aptuveni 120000 BGN (aptuveni61000 EUR). Iesniedzējtiesa uzskata, ka, pieņemot, ka vecāku prasība būtu jāapmierina un ka viņi būtu iesnieguši pierādījumus par patoloģisku kaitējumu, maksimālā atlīdzības summa, ko viņi varētu saņemt, piemērojot Vācijas tiesības, būtu 5000 EUR.
25
Šajos apstākļos Varhoven kasatsionen sad (Augstākā kasācijas tiesa) nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādu prejudiciālu jautājumu:
“Vai [Romas II regulas] 16. pants jāinterpretē tādējādi, ka tāda valsts tiesību norma kā tā, kas tiek aplūkota pamatlietā, ar kuru ir paredzēta tāda dalībvalsts tiesību pamatprincipa kā taisnīguma princips piemērošana, lai noteiktu atlīdzību par nemantisku kaitējumu, kas radies neatļautas darbības vai kvazidelikta izraisītas tuvinieka nāves gadījumā, var tikt uzskatīta par prevalējošu imperatīvu normu šī panta izpratnē?”
Par prejudiciālo jautājumu
26
Ar prejudiciālo jautājumu iesniedzējtiesa būtībā vēlas noskaidrot, vai Romas II regulas 16. pants jāinterpretē tādējādi, ka valsts tiesību norma, ar kuru ir paredzēts, ka atlīdzību par nemantisku kaitējumu, kas nodarīts ceļu satiksmes negadījumā bojā gājušās personas tuviem ģimenes locekļiem, nosaka tiesa, pamatojoties uz taisnīgumu, var tikt uzskatīta par “prevalējošu imperatīvu normu” šī panta izpratnē.
27
Saskaņā ar Romas II regulas 4. panta 1. punktu, ja vien šajā regulā nav paredzēts kas cits, tiesību akti, kas piemērojami ārpuslīgumiskām saistībām, kuras izriet no neatļautas darbības, ir tās valsts tiesību akti, kurā radies kaitējums, neatkarīgi no tā, kurā valstī iestājies notikums, kas radījis kaitējumu, un neatkarīgi no tā, kurā valstī vai kurās valstīs radušās netiešas minētā notikuma sekas. Šīs regulas 15. panta c) punktā noteikts, ka ārpuslīgumiskām saistībām piemērojamie tiesību akti saskaņā ar šo regulu tostarp reglamentē kaitējuma esamību, būtību un novērtējumu vai pieprasāmo tiesisko aizsardzību.
28
Tomēr saskaņā ar Romas II regulas 16. pantu nekas šajā regulā neierobežo tiesas atrašanās valsts tiesību normu piemērošanu gadījumā, kad tās ir obligātas, neatkarīgi no tā, kurus tiesību aktus citos gadījumos piemēro ārpuslīgumiskām saistībām.
29
Pirmām kārtām, jānorāda, ka no Romas II regulas 16. panta formulējuma izriet, pirmkārt, ka tajā ir paredzēta atkāpe no ārpuslīgumiskām saistībām piemērojamiem tiesību aktiem, kas noteikti saskaņā ar šajā regulā paredzētajām tiesību kolīziju normām, tādām kā šīs regulas 4. pants un 15. panta c) punkts, jo ar šo 16. pantu ir atļauta tiesas atrašanās dalībvalsts tiesību normu piemērošana.
30
Tādējādi minētais 16. pants jāinterpretē šauri (pēc analoģijas skat. spriedumu, 2019. gada 31. janvāris, Da Silva Martins, C‑149/18, EU:C:2019:84, 29. punkts un tajā minētā judikatūra).
31
Turklāt kā izriet no Romas II regulas 6., 14. un 16. apsvēruma, tās mērķis tostarp ir garantēt drošību attiecībā uz piemērojamiem tiesību aktiem neatkarīgi no tā, kurā valstī celta prasība, kā arī veicināt tiesas nolēmumu paredzamību un nodrošināt saprātīgu līdzsvaru starp tās personas interesēm, ko uzskata par atbildīgu, un cietušās personas interesēm (spriedums, 2023. gada 17. maijs, Fonds de Garantie des Victimes des Actes de Terrorisme et d’Autres Infractions (FGTI), C‑264/22, EU:C:2023:417, 30. punkts). Tādējādi Romas II regulas 16. panta plaša interpretācija būtu pretrunā šim mērķim.
32
Otrkārt, no šī 16. panta formulējuma izriet, ka tajā paredzētā atkāpe ir piemērojama, ja tiesas atrašanās valsts tiesību normas “ir obligātas [imperatīvi regulē situāciju]”.
33
Tomēr, lai šādas tiesību normas varētu piemērot un, lai pamatotu minētā 16. panta izmantošanu, ir vajadzīgs, lai tiesiskajai situācijai, ko izskata valsts tiesa, būtu pietiekami cieša saikne ar tiesas atrašanās dalībvalsti.
34
Tātad saskaņā ar Romas II regulas 4. pantu noteikto ārvalsts tiesību aktu piemērošanas atteikuma priekšnosacījums ir tas, kā ģenerāladvokāts norādījis secinājumu 52. punktā, ka šī tiesa vispirms pārbauda, vai šai tiesiskajai situācijai ir šāda saikne ar šo dalībvalsti.
35
Tādējādi, ja minētajai tiesiskajai situācijai ir saikne ar vairākām dalībvalstīm, ir iespējams, ka minētajai tiesai, it īpaši ņemot vērā šīs tiesiskās situācijas saikni ar dalībvalsti, kuras tiesību akti noteikti saskaņā ar tiesību kolīziju normām, būs jākonstatē, ka nav pietiekami ciešas saiknes ar tiesas atrašanās dalībvalsti.
36
Šajā lietā prasītāji pamatlietā, kas ir Bulgārijā dzīvojošie Bulgārijas pilsoņi, ir vērsušies šīs dalībvalsts tiesā. Tomēr ceļu satiksmes negadījums, kura rezultātā gāja bojā prasītāju pamatlietā meita, notika Vācijā. Šī negadījuma izraisītājs bija apdrošināts šajā dalībvalstī reģistrētā apdrošināšanas sabiedrībā. Turklāt, kā izriet no 2022. gada 15. decembra sprieduma HUK‑COBURG‑Allgemeine Versicherung (C‑577/21, EU:C:2022:992), kas, kā minēts šī sprieduma 22. punktā, attiecas uz to pašu ceļu satiksmes negadījumu, 15.–17. punkta, gan cietušais minētajā negadījumā, gan tā izraisītājs bija Bulgārijas pilsoņi. Tieši pamatojoties uz šiem faktiskajiem apstākļiem, iesniedzējtiesai jāpārbauda, vai pamatlietā pastāv pietiekami ciešas saiknes ar Bulgāriju.
37
Otrām kārtām, attiecībā uz valsts tiesību normas kvalificēšanu par “prevalējošu imperatīvu normu” Romas II regulas 16. panta izpratnē jāatgādina, ka šis jēdziens ir identisks “prevalējošai imperatīvai normai” Romas I regulas 9. panta izpratnē, tā ka, ņemot vērā saskaņotības prasību Romas I un Romas II regulas piemērošanā, šī pēdējā minētā jēdziena Tiesas sniegtā interpretācija ir attiecināma arī uz pirmo minēto jēdzienu (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2019. gada 31. janvāris, Da Silva Martins, C‑149/18, EU:C:2019:84, 28. punkts).
38
Romas I regulas 9. pantā “prevalējošas imperatīvas normas” definētas kā imperatīvas normas, kuru ievērošanu valsts uzskata par izšķirošu sabiedrības interešu aizsardzībai, piemēram, savas politiskās, sociālās un ekonomiskās kārtības nodrošināšanai, tiktāl, ka šīs normas piemēro jebkurai situācijai, kura ir to darbības jomā, neatkarīgi no tā, kādi tiesību akti būtu piemērojami līgumam saskaņā ar šo regulu.
39
Saskaņā ar Tiesas judikatūru attiecībā uz šo 9. pantu valsts tiesai, veicot vērtējumu par to, vai valsts tiesību normām ir “prevalējošu imperatīvu normu” raksturs, jāņem vērā ne vien šo tiesību normu precīzs formulējums, bet arī to vispārējā sistēma un visi to pieņemšanas apstākļi, lai no tā varētu secināt, vai šīm normām ir imperatīvs raksturs, ciktāl ir konstatējams, ka valsts likumdevējs šīs tiesību normas ir pieņēmis nolūkā aizsargāt intereses, kuras attiecīgajā dalībvalstī tiek uzskatītas par būtiskām (spriedums, 2019. gada 31. janvāris, Da Silva Martins, C‑149/18, EU:C:2019:84, 30. punkts).
40
Pēc analoģijas, lai identificētu, ka pastāv “prevalējoša imperatīva norma” Romas II regulas 16. panta izpratnē, iesniedzējtiesai, pamatojoties uz konkrētas valsts tiesību normas formulējuma, vispārējās sistēmas, mērķu, kā arī tās pieņemšanas konteksta detalizētu analīzi, jākonstatē, ka tā ir tik nozīmīga valsts tiesību sistēmā, ka pamato atkāpi no tiesībām, kuras noteiktas, piemērojot šīs regulas 4. pantu (spriedums, 2019. gada 31. janvāris, Da Silva Martins, C‑149/18, EU:C:2019:84, 31. punkts). No minētā sprieduma 30. un 34. punkta izriet, ka, lai piemērotu prevalējošu imperatīvu normu, tiek prasīts, lai šī tiesa identificētu īpaši svarīgus iemeslus, kas pamato tās piemērošanu.
41
Tātad, lai piemērotu šādu tiesību normu, tiek prasīts, lai valsts tiesa pārbaudītu, pirmkārt, ne tikai valsts tiesību normas, kas, iespējams, ir imperatīva, formulējumu un vispārējo sistēmu, bet arī motīvus un mērķus, kuri ir noveduši pie tās pieņemšanas, lai noteiktu, vai valsts likumdevējam bija nodoms tai piešķirt imperatīvu raksturu. Tādējādi šai tiesai jāpārbauda, vai šī tiesību norma tikusi pieņemta, lai aizsargātu vienu vai vairākas intereses, kuras tiesas atrašanās dalībvalsts uzskata par būtiskām, un vai minētā dalībvalsts minētās tiesību normas ievērošanu ir atzinusi par izšķirošu šo interešu aizsardzībai.
42
Otrkārt, no valsts tiesas izskatāmās tiesiskās situācijas vērtējuma šai tiesai jāsecina, ka šīs tiesību normas piemērošana ir absolūti nepieciešama, lai aizsargātu attiecīgās būtiskās intereses konkrētas lietas kontekstā.
43
No tā izriet, ka valsts tiesa nevar izmantot Romas II regulas 16. pantā paredzēto atkāpi, ja attiecīgo interešu, uz ko ir vērsta tiesas atrašanās valsts konkrēta tiesību norma, aizsardzības mērķis var arī tikt sasniegts, piemērojot tiesību aktus, kas noteikti saskaņā ar šīs regulas tiesību kolīziju normām.
44
Trešām kārtām, jānorāda, ka dalībvalstu tiesām iespēja izmantot prevalējošas imperatīvas normas ir tikai izņēmuma gadījumos, ja, kā norādīts Romas II regulas 32. apsvērumā, to pamato “sabiedrības interešu apsvērumi”. Šajā ziņā no šī sprieduma 38. punktā atgādinātās jēdziena “prevalējošas imperatīvas normas” [loi de police] definīcijas, kuras tvērums, ņemot vērā tā 37. punktā atgādināto judikatūru, ir identisks šīs regulas 16. pantā norādītajai jēdziena “prevalējoša imperatīva norma” [disposition impérative dérogatoire] definīcijai, izriet, ka šādam likumam vai tiesību normai ir obligāti jābūt vērstam uz īpašas nozīmes sabiedrības interešu aizsardzību, tādu kā intereses attiecībā uz tiesas atrašanās dalībvalsts politisko, sociālo un ekonomisko kārtību. Runa ir par interesēm, ko šī dalībvalsts uzskata par būtiskām, kā tas izriet no šī sprieduma 39. punktā minētās judikatūras.
45
Protams, no Romas II regulas 32. apsvērumā ietvertās atsauces uz noteikumiem par kaitējuma atlīdzības novērtēšanu izriet, ka Savienības likumdevējs principā nav izslēdzis iespēju, ka tiesību normas, kas aizsargā individuālas intereses, attiecīgā gadījumā var tikt uzskatītas par prevalējošām imperatīvām normām. Proti, no šī apsvēruma otrās daļas izriet, ka koncepcijas, uz kurām ir balstīti dalībvalstī spēkā esošie noteikumi par ārpuslīgumiska kaitējuma atlīdzību, var pamatot tiesas atrašanās valsts tiesību aktu piemērošanu saskaņā ar šīs regulas 16. pantu.
46
Tomēr, ņemot vērā jēdziena “prevalējošas imperatīvas normas” [loi de police] definīciju, valsts tiesa valsts tiesību normas, kuras būtu vērstas uz individuālu interešu aizsardzību, kā “prevalējošas imperatīvas normas” [dispositions impératives dérogatoires] var piemērot tikai tad, ja detalizēta analīze, kuru tai ir pienākums veikt, skaidri parāda, ka kādas personu kategorijas individuālu interešu aizsardzība, uz ko ir vērstas šīs valsts tiesību normas, atbilst būtiskām sabiedrības interesēm, kuru ievērošanu tās nodrošina. Kā ģenerāladvokāts ir uzsvēris secinājumu 62. punktā, jākonstatē, ka pastāv pietiekama saikne ar šādām sabiedrības interesēm, kas tiek uzskatītas par būtiskām attiecīgās valsts tiesību sistēmā.
47
Šajā lietā, kā izriet no šī sprieduma 40. punkta, ZZD 52. pants pamatlietā aplūkotajai tiesiskajai situācijai Vācijas tiesību aktu vietā, kuri principā ir noteikti saskaņā ar Romas II regulas 4. pantu, varētu tikt piemērots tikai tad, ja tā piemērošana būtu pamatota ar īpaši svarīgiem iemesliem, kas atspoguļo sabiedrības intereses, kuras Bulgārijas tiesību sistēmā ir uzskatītas par būtiskām. Šajā ziņā iesniedzējtiesa ir norādījusi, ka taisnīguma princips, kas tiek īstenots ar ZZD 52. pantu, ir Bulgārijas tiesību pamatprincips un daļa no Bulgārijas sabiedriskās kārtības. Ciktāl šīs tiesību normas mērķis ir aizsargāt kādas fizisku personu kategorijas individuālās intereses, jāatgādina, ka no detalizētās analīzes, kuru valsts tiesai ir pienākums veikt, turklāt jābūt skaidri izrietošam, ka šī aizsardzība atbilst būtiskām sabiedrības interesēm, kuru ievērošanu nodrošina minētā tiesību norma, no kā izriet, ka attiecīgā dalībvalsts tās ievērošanu uzskata par izšķirošu.
48
Turklāt, lai gan Tiesai nav jāizvērtē valsts tiesību norma atbilstoši šī sprieduma 40. punktā minētajiem kritērijiem, ir jāatgādina, ka no šī sprieduma 43. punkta izriet, ka Romas II regulas 16. pantā paredzētās atkāpes izmantošana ir izslēgta, ja ar šo regulu noteikto tiesību aktu piemērošana arī ļauj sasniegt mērķi aizsargāt būtiskas sabiedrības intereses, uz kuru ievērošanu ir vērsta attiecīgā tiesas atrašanās valsts tiesību norma.
49
Šajā lietā no lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu izriet, ka, lai gan saskaņā ar ZZD 52. pantu tiesai jānosaka nemantiska kaitējuma atlīdzība, “pamatojoties uz taisnīgumu”, Vācijas likumā savukārt ir paredzēta šī paša kaitējuma “taisnīgas atlīdzības” iespēja, tādējādi abi šie tiesiskie regulējumi, šķiet, ir balstīti uz taisnīguma principu.
50
Tomēr no lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu arī izriet, pirmkārt, ka atlīdzības maksimālā summa, kas var tikt piešķirta, piemērojot Vācijas tiesību aktus, esot aptuveni 5000 EUR, savukārt summa, kas parasti tiek piešķirta saskaņā ar ZZD 52. pantu, esot aptuveni 120000 BGN (aptuveni 61000 EUR). Tomēr, kā ģenerāladvokāts būtībā ir norādījis secinājumu 32. punktā, tas vien, ka, piemērojot tiesas atrašanās valsts tiesību aktus, attiecībā uz atlīdzības apmēru tiek rasts risinājums, kas atšķiras no tā, kas rastos, piemērojot ar tiesību kolīziju normu noteiktus tiesību aktus, neļauj secināt, ka ar šo pēdējo minēto tiesību aktu piemērošanu nevar tikt sasniegts mērķis aizsargāt būtiskas sabiedrības intereses, uz kuru ievērošanu attiecīgajā gadījumā ir vērsta tiesas atrašanās dalībvalsts attiecīgā tiesību norma.
51
Otrkārt, no lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu izriet, ka saskaņā ar ZZD 52. pantu finansiāla kompensācija par sāpēm un garīgajām ciešanām varot tikt piešķirta sistemātiski, savukārt saskaņā ar Romas II regulas 4. pantu noteiktie Vācijas tiesību akti atlīdzību šajā ziņā pieļaujot tikai tad, ja notikums, kas rada kaitējumu, ir radījis patoloģisku kaitējumu. Tādējādi, neskarot pārbaudes, kas jāveic iesniedzējtiesai, šķiet, ka šis Vācijas likums un Bulgārijas likums, ņemot vērā šos abus aspektus, ir balstīti uz pilnīgi atšķirīgiem konceptiem attiecībā uz tiesībām uz kompensāciju.
52
Līdz ar to nevar izslēgt, ka identiskos gadījumos cietušais par tam radītajām sāpēm un garīgajām ciešanām, kas nav izraisījušas nekādu patoloģisku kaitējumu, saskaņā ar Bulgārijas tiesībām varētu saņemt atlīdzību līdz pat 120000 BGN (aptuveni 61000 EUR), lai gan saskaņā ar Vācijas tiesībām šī persona nevarētu saņemt nekādu kompensāciju.
53
Tādējādi iesniedzējtiesai ir jānosaka, vai Vācijas likuma piemērošana, kurā nav paredzēta atlīdzība par sāpēm un garīgajām ciešanām, kas nav radījušas patoloģisku kaitējumu, ļauj sasniegt mērķi aizsargāt būtiskas sabiedrības intereses, uz kuru ievērošanu attiecīgajā gadījumā ir vērsts ZZD 52. pants.
54
Visbeidzot, ceturtām kārtām, ir jāatgādina, ka saskaņā ar Tiesas judikatūru dalībvalsts tiesību aktus, kas atbilst Savienības direktīvā izvirzītajām minimālās aizsardzības prasībām, var nepiemērot, dodot priekšroku tiesas atrašanās valsts tiesību aktiem un pamatojot to ar šo tiesību aktu imperatīvo raksturu, ja tiesa, kas izskata lietu, ar detalizētām norādēm konstatē, ka, transponējot šo direktīvu, tiesas atrašanās dalībvalsts likumdevējs ir uzskatījis par būtisku savas tiesību sistēmas ietvaros piešķirt attiecīgajai personai aizsardzību, kas ir plašāka par minētajā direktīvā noteikto, šai nolūkā ņemot vērā šādu imperatīvu tiesību normu raksturu un mērķi (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2013. gada 17. oktobris, Unamar, C‑184/12, EU:C:2013:663, 50.–52. punkts).
55
Tomēr 2022. gada 15. decembra sprieduma HUK‑COBURG‑Allgemeine Versicherung (C‑577/21, EU:C:2022:992) 34.–37., 42. un 48. punktā) Tiesa ir būtībā uzskatījusi, ka, lai gan dalībvalstīm jānodrošina, lai atlīdzība par nemantisku kaitējumu, kas nodarīts ceļu satiksmes negadījumā cietušo tuviniekiem, būtu obligāti apdrošināta vismaz Direktīvā 2009/103 paredzēto minimālo summu apmērā, šajā direktīvā nav noteiktas īpašas prasības attiecībā uz civiltiesiskās atbildības sistēmas izvēli, lai noteiktu tās atlīdzības apmēru, kas piešķirama, pamatojoties uz apdrošinātā civiltiesisko atbildību, un kas galvenokārt tiek reglamentēta valsts tiesībās.
56
Līdz ar to, tā kā minētās direktīvas mērķis nav saskaņot ceļu satiksmes negadījumā netieši cietušajam nodarītā kaitējuma atlīdzības apmēru un tā kā ZZD 52. pants, kura mērķis ir noteikt šādam cietušajam nodarītā nemantiskā kaitējuma atlīdzības apmēru, nevar tikt uzskatīts par tādu, kas ir pieņemts, transponējot šo direktīvu, uz šo 52. pantu neattiecas šī sprieduma 54. punktā atgādinātajā judikatūrā paredzētais gadījums.
57
No visiem iepriekš minētajiem motīviem izriet, ka uz uzdoto jautājumu jāatbild, ka Romas II regulas 16. pants jāinterpretē tādējādi, ka valsts tiesību norma, ar kuru ir paredzēts, ka atlīdzību par nemantisku kaitējumu, kas ir nodarīts ceļu satiksmes negadījumā bojā gājušās personas tuviem ģimenes locekļiem, nosaka tiesa, pamatojoties uz taisnīgumu, nevar tikt uzskatīta par “prevalējošu imperatīvu normu” šī panta izpratnē, izņemot gadījumu, ja apstākļos, kuros attiecīgajai tiesiskajai situācijai ir pietiekami cieša saikne ar tiesas atrašanās dalībvalsti, tiesa, kas izskata lietu, pamatojoties uz šīs valsts tiesību normas redakcijas, vispārējās sistēmas, mērķu, kā arī tās pieņemšanas konteksta detalizētu analīzi, konstatē, ka tās ievērošana šīs dalībvalsts tiesību sistēmā ir izšķiroša, pamatojoties uz to, ka tās mērķis ir aizsargāt būtiskas sabiedrības intereses, kas nevar tikt sasniegts, piemērojot atbilstoši šīs regulas 4. pantam noteiktos tiesību aktus.
Par tiesāšanās izdevumiem
58
Attiecībā uz pamatlietas pusēm šī tiesvedība izriet no tiesvedības, kas notiek iesniedzējtiesā, tāpēc tā lemj par tiesāšanās izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto pušu izdevumi, nav atlīdzināmi.
Ar šādu pamatojumu Tiesa (ceturtā palāta) nospriež:
Eiropas Parlamenta un Padomes Regulas (EK) Nr. 864/2007 (2007. gada 11. jūlijs) par tiesību aktiem, kas piemērojami ārpuslīgumiskām saistībām (“Roma II”), 16. pants
jāinterpretē tādējādi, ka
valsts tiesību norma, ar kuru ir paredzēts, ka atlīdzību par nemantisku kaitējumu, kas ir nodarīts ceļu satiksmes negadījumā bojā gājušās personas tuviem ģimenes locekļiem, nosaka tiesa, pamatojoties uz taisnīgumu, nevar tikt uzskatīta par “prevalējošu imperatīvu normu” šī panta izpratnē, izņemot gadījumu, ja apstākļos, kuros attiecīgajai tiesiskajai situācijai ir pietiekami cieša saikne ar tiesas atrašanās dalībvalsti, tiesa, kas izskata lietu, pamatojoties uz šīs valsts tiesību normas redakcijas, vispārējās sistēmas, mērķu, kā arī tās pieņemšanas konteksta detalizētu analīzi, konstatē, ka tās ievērošana šīs dalībvalsts tiesību sistēmā ir izšķiroša, pamatojoties uz to, ka tās mērķis ir aizsargāt būtiskas sabiedrības intereses, kas nevar tikt sasniegts, piemērojot atbilstoši šīs regulas 4. pantam noteiktos tiesību aktus.
[Paraksti]
(
*1
)	Tiesvedības valoda – bulgāru.