62021TJ0441_EXT
VISPĀRĒJĀS TIESAS SPRIEDUMS (piektā palāta paplašinātā sastāvā)
2025. gada 26. martā (
*1
)
Konkurence – Aizliegtas vienošanās – Eiropas valstu obligāciju nozare – Lēmums, ar kuru konstatēts LESD 101. panta un EEZ līguma 53. panta pārkāpums – Cenu un obligāciju tirdzniecības darbību saskaņošana – Apmaiņa ar komerciāli sensitīvu informāciju – Vienots un turpināts pārkāpums – Konkurences ierobežojums mērķa dēļ – Leģitīmas intereses konstatēt pārkāpumus – Naudas soda apmēra aprēķināšana – Pamatsumma – Pārdošanas apjoma vērtības aizstājējvērtība – Neierobežota kompetence
Lietās T‑441/21, T‑449/21, T‑453/21, T‑455/21, T‑456/21 un T‑462/21
UBS Group AG
, Cīrihe (Šveice),
UBS AG
, Cīrihe,
ko pārstāv I. Ioannidis un C. Riis-Madsen, advokāti,
prasītājas lietā T‑441/21,
Natixis
, Parīze (Francija), ko pārstāv J. Stratford un E. Neill, Barristers-at-Law, J.-J. Lemonnier un L. Ghebali, avocats, un M. García, solicitor,
prasītāja lietā T‑449/21,
UniCredit SpA
, Milāna (Itālija),
UniCredit Bank AG
, Minhene (Vācija),
ko pārstāv I. Vandenborre, S. Dionnet, M. Siragusa, G. Rizza, B. Massella Ducci Teri, M. Lesaffre, T. Selwyn Sharpe un I. Antoniou, advokāti,
prasītājas lietā T‑453/21,
Nomura International plc
, Londona (Apvienotā Karaliste),
Nomura Holdings, Inc
., Tokija (Japāna),
ko pārstāv W. Howard, advokāts, M. Demetriou un C. Thomas, Barristers-at-Law, N. Seay un S. Whitfield, solicitors,
prasītājas lietā T‑455/21,
Bank of America N.A
., Šarlote [Charlotte], Ziemeļkarolīna (ASV),
Bank of America Corporation
, Vilmingtona [Wilmington], Delavēra (ASV),
ko pārstāv D. Bailey un D. Gregory, Barristers-at-Law, J. Turner, KC, D. Liddell, solicitor, un D. Slater, advokāts,
prasītājas lietā T‑456/21,
Portigon AG
, Diseldorfa (Vācija), ko pārstāv H.-J. Niemeyer, M. Röhrig un C. Dankerl, advokāti,
prasītāja lietā T‑462/21,
pret
Eiropas Komisiju, ko lietā T‑441/21 pārstāv M. Domecq, S. Baches Opi, M. Farley un T. Franchoo, lietā T‑449/21 – M. Farley, T. Franchoo un I. Söderlund, lietā T‑453/21 – M. Farley, T. Franchoo, S. Baches Opi un M. Domecq, lietā T‑455/21 – S. Baches Opi, M. Domecq, M. Farley un T. Franchoo, lietā T‑456/21 – S. Baches Opi, M. Domecq, M. Farley un T. Franchoo un lietā T‑462/21 – M. Farley, A. Keidel, T. Franchoo un L. Wildpanner,
atbildētāja,
VISPĀRĒJĀ TIESA (piektā palāta paplašinātā sastāvā)
šādā sastāvā: priekšsēdētājs S. Papasavs [S. Papasavvas], tiesneši J. Svenningsens [J. Svenningsen] (referents), K. Makiokī [C. Mac Eochaidh], H. Martins i Peress de Nanklaress [J. Martín y Pérez de Nanclares] un M. Stanku [M. Stancu],
sekretāre: M. Zvozdzjaka-Karbona [M. Zwozdziak-Carbonne], administratore,
ņemot vērā tiesvedības rakstveida daļu
un 2023. gada 6., 7., 8., 9., 12., 13. un 14. jūnija tiesas sēdes,
pasludina šo spriedumu.
Spriedums (
1
)
1
Lietā T‑441/21 ar prasību, kas pamatota ar LESD 263. pantu, UBS Group AG un UBS AG (turpmāk tekstā kopā sauktas – “UBS”) lūdz, pirmkārt, atcelt Komisijas Lēmumu C(2021) 3489 final (2021. gada 20. maijs) par procedūru saskaņā ar LESD 101. pantu un EEZ līguma 53. pantu (lieta AT.40324 – Eiropas valstu obligācijas) (turpmāk tekstā – “apstrīdētais lēmums”) un, otrkārt, samazināt tām minētajā lēmumā uzliktā naudas soda apmēru.
2
Lietā T‑449/21 ar prasību, kas pamatota ar LESD 263. pantu, Natixis lūdz atcelt apstrīdēto lēmumu, ciktāl tas uz to attiecas.
3
Lietā T‑453/21 ar prasību, kas pamatota ar LESD 263. pantu, UniCredit SpA un UniCredit Bank AG (turpmāk tekstā kopā sauktas – “UniCredit”) lūdz, pirmkārt, atcelt apstrīdēto lēmumu, ciktāl tas uz tām attiecas, un, otrkārt, samazināt tām minētajā lēmumā uzliktā naudas soda apmēru.
4
Lietā T‑455/21 ar prasību, kas pamatota ar LESD 263. pantu, Nomura International plc un Nomura Holdings, Inc. (turpmāk tekstā kopā sauktas – “Nomura”) lūdz, pirmkārt, atcelt apstrīdēto lēmumu, ciktāl tas uz tām attiecas, un, otrkārt, samazināt tām minētajā lēmumā uzliktā naudas soda apmēru.
5
Lietā T‑456/21 ar prasību, kas pamatota ar LESD 263. pantu, Bank of America N.A. un Bank of America Corporation (turpmāk tekstā kopā sauktas – “BofA”) lūdz atcelt apstrīdēto lēmumu, ciktāl tas uz tām attiecas.
6
Lietā T‑462/21 ar prasību, kas pamatota ar LESD 263. pantu, Portigon AG, iepriekš – WestLB AG, lūdz atcelt apstrīdēto lēmumu, ciktāl tas uz to attiecas.
I. Tiesvedības priekšvēsture
A. Par EVO nozari
7
Aplūkojamā rīcība attiecas uz Eiropas valstu obligācijām (turpmāk tekstā – “EVO”), proti, valstu obligācijām, kuras emitējušas eurozonas dalībvalstu centrālās administrācijas euro valūtā. EVO ir vērtspapīri, kas ļauj Eiropas valstu valdībām piesaistīt līdzekļus, lai finansētu noteiktus izdevumus vai noteiktus ieguldījumus, it īpaši lai pārfinansētu esošu parādu.
8
Dalībvalsts (emitents) tādējādi var emitēt obligāciju, lai aizņemtos naudu (nosacītu summu) no ieguldītāja (turētāja) uz noteiktu termiņu, kas var būt īss (piemēram, 2 gadi) vai garš (piemēram, 10 vai 30 gadi) un ar iepriekš noteiktu, fiksētu vai mainīgu, procentu likmi. Obligācijas turētājs regulāri saņem emitenta procentus (kuponu), kā arī nosacītās summas atmaksu noteiktajā termiņā.
9
EVO pirmo reizi piedāvā pārdošanai to emitents vai tas notiek tā vārdā primārajā tirgū, un pēc tam tās tiek tirgotas sekundārajā tirgū.
10
Šo tirgu darbība, kas aprakstīta apstrīdētā lēmuma 3.–51. apsvērumā, šā sprieduma vajadzībām īsumā ir izklāstīta turpmāk.
1.
Emisija primārajā tirgū
11
Valstu valdības emitē EVO primārajā tirgū. Šī emisija bieži tiek uzticēta parādu pārvaldības birojam (debt management office), kas nosaka emisijas procedūru. Šī procedūra parasti notiek vai nu kā izsole, kas ir piedāvājumu izteikšanas procedūra izsoles veidā, vai nu kā sindicēšana, kas ir privāta izvietošanas procedūra, kurā iesaistīta ierobežotāka tirgus dalībnieku grupa.
12
Saskaņā gan ar vienu, gan otru iepriekš minēto formātu obligācijas var iegādāties vienīgi finanšu iestādes, kurām ir valsts vērtspapīru primāro tirgotāju (primary dealers) statuss. Šie tirgotāji konkurē primārajā tirgū, lai iegādātos EVO. Pēc tam, kad ir iegādājušies EVO, tie tās var paturēt vai pārdot tālāk sekundārajā tirgū citām finanšu iestādēm vai ieguldītājiem.
13
Izsoles ietvaros valsts vērtspapīru primārie tirgotāji izdara pirkuma piedāvājumu izsolē.
14
Valsts vērtspapīru primārajiem tirgotājiem ir noteikti dažādi pienākumi. Pirmām kārtām, viņiem noteiktā mērā jāpiedalās izsolēs, kā arī jāiegādājas un jāpiedāvā sekundārajā tirgū nozīmīgs daudzums EVO noteiktā references laikposmā. Otrām kārtām, parasti tiek uzskatīts, ka viņiem ir tirgus uzturētāju (market maker) loma sekundārajā tirgū, norādot divvirzienu cenas (two-way prices) – proti, pirkšanas cenu (bid price) un pārdošanas cenu (ask price) – un vienojoties par šīm cenām drīzāk kopumā un pastāvīgi, nevis attiecībā uz katru atsevišķu darījumu. Parādu pārvaldības birojiem ir noteikta ietekme uz valsts vērtspapīru primārajiem tirgotājiem, tos klasificējot, it īpaši pamatojoties uz EVO apjomiem, ko tie piedāvā tirgū, un pamatojoties uz viņu dalību izsolēs. Augstāka pozīcija šajā klasifikācijā it īpaši var nozīmēt privileģētu piekļuvi sindicēšanai un saistīto atvasināto tirgus instrumentu pasūtījumiem.
15
Cena, par kādu valsts vērtspapīru primārie tirgotāji izlemj izdarīt piedāvājumu izsolēs, ir atkarīga no atsauces cenas, kas ir cena, par kādu līdzīgas obligācijas ir kotētas sekundārajā tirgū. Ja izsole attiecas uz jaunu pastāvošas obligācijas daļu (tap) – proti, jaunu tādu EVO piedāvājumu, kas jau tikušas emitētas, ar tādu pašu sākotnējā termiņa datumu, tādu pašu nosacīto summu un tādu pašu kuponu, bet kas tiek pārdotas par pašreizējo cenu, – informācija par cenu ir viegli pieejama, jo attiecīgās EVO jau ir kotētas sekundārajā tirgū.
16
Šajā ziņā parasti obligāciju cena ir noteikta procentos no to nosacītās summas, un šie procenti parasti ir izteikti, atsaucoties tikai uz pirmajām divām zīmēm aiz komata.
17
Šajā kontekstā piedāvājumi, ko primārajā tirgū izdara valsts vērtspapīru primārie tirgotāji un kas attiecas uz šīm obligācijām, bieži tiek izdarīti par cenu, kura pārsniedz obligāciju sekundārajā tirgū dominējošo viduscenu, ko sauc arī par “mid-price” vai “mid”. Tā ir vidējā vērtība starp pirkšanas cenu un pārdošanas cenu sekundārajā tirgū, un to izsaka centos (proti, izmantojot divus ciparus aiz komata). Šie divi cenu veidi ir tie, par kuriem tirgotāji sekundārajā tirgū ir gatavi attiecīgi pirkt vai pārdot attiecīgās EVO. Minēto tirgotāju izdarītais piedāvājums tātad veido starpību (spread) ap viduscenu.
18
Kad izsoles laiks ir beidzies, dalībvalsts emitentes parādu pārvaldības birojs publicē izsoles rezultātus un piešķir EVO apjomus valsts vērtspapīru primārajiem tirgotājiem, sākot ar tiem, kuri ir piedāvājuši augstāko cenu. Šie pēdējie arī saņem EVO visā apjomā, kādā bija piedāvājuši tās iegādāties.
19
Faktiski valsts vērtspapīru primāro tirgotāju piedāvājuma līmenis būs atkarīgs no viņu vērtējuma attiecībā uz tirgus apstākļiem un no nepieciešamības iegūt nozīmīgu daļu no aplūkojamo EVO emisijas. Tādējādi konkrētais valsts vērtspapīru primārais tirgotājs var izdarīt piedāvājumu, kas pārsniedz viduscenu, kas nozīmē pārsolīšanu (overbidding), vai izdarīt piedāvājumu tuvāk viduscenai, ko nereti dēvē par “piedāvājumu par aktuālo cenu” (flat). Pārsolīšana sākotnēji var nozīmēt finansiālus zaudējumus saistībā ar emisijā nopirktajām EVO (jo valsts vērtspapīru primārais tirgotājs nevarēs tās pārdot tālāk sekundārajā tirgū par to pašu cenu), tomēr šis tirgotājs var rēķināties ar to, ka kompensēs šos zaudējumus vēlāk, saistībā ar savu statusu (kas viņam dod piekļuvi sindicēšanai un citām priekšrocībām) un ar savām turpmākajām tirdzniecības darbībām sekundārajā tirgū.
20
Saistībā ar sindicēšanu parādu pārvaldīšanas birojs norīko valsts vērtspapīru primāro tirgotāju (vadošo pārvaldnieku) grupu tam palīdzēt laist tirgū jaunas EVO un izmantot esošās EVO. Šie vadošie pārvaldnieki apņemas iegādāties lielāko daļu emitēto EVO un tās pārdot ieguldītājiem sekundārajā tirgū. Sindicēšana notiek retāk nekā izsole, bet tā parasti ir nozīmīgāka apjoma un ilguma ziņā. Parasti dalībvalstis izmanto sindicēšanu, lai emitētu lielu apjomu jaunu EVO.
21
Dalība sindicēšanā valsts vērtspapīru primārajiem tirgotājiem, kas izvēlēti par vadošajiem pārvaldniekiem, nozīmē priekšrocības reputācijas ziņā, bet arī tādēļ, ka viņi saņem atlīdzību no komisijām maksām par izvietošanu. Šīs izvēles pamatā ir it īpaši viņu klasificēšana, kas balstās uz viņu rezultātiem izsolēs, kurās tie ir piedalījušies (šie rezultāti ir saistīti ar nopirkto EVO apjomu un emitentam piedāvātajām cenām). Tādējādi iespēja piedalīties sindicēšanā ir viens no elementiem, kas motivē minēto tirgotāju konkurējošos piedāvājumus izsolēs (skat. šā sprieduma 19. punktu).
22
Vadošie pārvaldnieki palīdz parādu pārvaldības birojiem noteikt emitējamo EVO cenu, pamatojoties uz atsauces obligācijām sekundārajā tirgū. Šim nolūkam viņi var saņemt informāciju no savas EVO tirdzniecības iekšējās nodaļas.
23
Turpretī vadošajiem pārvaldniekiem jāsaglabā stingra konfidencialitāte attiecībā pret savu iekšējo nodaļu, ņemot vērā ka tā ir iesaistīta tirdzniecībā sekundārajā tirgū. Tādējādi atbildība par sindicēšanu principā ir komandai, kas ir nošķirta no vadošās bankas EVO tirdzniecības iekšējās nodaļas komandas.
2.
Tirdzniecība sekundārajā tirgū
24
Ja vien valsts vērtspapīru primārie tirgotāji neizvēlas paturēt primārajā tirgū iegādātās EVO līdz to termiņa beigām, tie tās laiž sekundārajā tirgū, lai ar tām tirgotos vai nu ar citām bankām, kurām ir vai nav primārā tirgotāja statuss (tā sauktie “D2D” darījumi), vai ar citiem investoriem (tā sauktie “D2C” darījumi). EVO izmanto ieguldījumiem, riska ierobežošanai (hedging) vai kā atsauci citu aktīvu cenas noteikšanai. Darījumi notiek ārpus biržas (over-the-counter), proti, bez centrālās biržas dalības, elektroniskā ceļā vai ar starpnieku līdzdalību.
a)
EVO cenas veidošanās sekundārajā tirgū
25
EVO vērtība sekundārajā tirgū ir atkarīga no tās ienesīguma uz dzēšanas termiņu (yield), ko izsaka gada procentos no nosacītās summas, no fiksētas procentu likmes kupona un no peļņas vai zaudējumiem obligācijas tirdzniecības rezultātā. Cena, par kādu EVO tirgo, mainās atkarībā no dažādiem faktoriem, tādiem kā izmaiņas ekonomikas vidē (piemēram, procentu likmju vispārējās izmaiņas tirgos vai inflācijas prognozes) vai ar emitentu saistītie faktori (piemēram, uz to attiecinātais risks, likviditāte un nesenāku emisiju pieejamība). Tādējādi pastāv apgriezti proporcionāla attiecība starp ienesīgumu un EVO cenu: zemāks ienesīgums izpaužas kā cenas pieaugums, un augstāks ienesīgums – kā cenas pazeminājums.
26
Šajā ziņā bieži izmanto ienesīguma līkni (yield curve), lai attēlotu EVO sagaidāmo ienesīgumu atkarībā no termiņa (time to maturity). Šāda līkne tādējādi netieši attēlo EVO cenu finanšu tirgos, ņemot vērā ieguldītāju gaidas saistībā ar inflācijas izmaiņām, procentu likmēm un vispārējo risku (ekonomikas vidi un emitenta finansiālo stāvokli).
b)
Sekundārā tirgus dalībnieki
27
Kā izriet no apstrīdētā lēmuma 11. un 40. apsvēruma un tā 10. zemsvītras piezīmes, parasti tiek uzskatīts, ka valsts vērtspapīru primārajiem tirgotājiem ir tirgus uzturētāju (market maker) loma sekundārajā tirgū un saskaņā ar to šie tirgotāji obligācijām piedāvā divvirzienu cenas saskaņā ar šā sprieduma 14. punktā atgādinātajiem nosacījumiem.
28
Bankas, darbojoties sekundārajā tirgū, cenšas gūt ienākumus, izmantojot atšķirību starp pieprasījuma un piedāvājuma cenu. Atšķirību starp šīm abām cenām sauc par “starpību” (spread), un tā kopējā obligācijas pirkšanas un tālākpārdošanas darījumā veido bankas ienākumus.
29
Pārvaldot portfeļus, tirgotāji var izmantot īsās vai garās tirdzniecības pozīcijas. Ja tirgotājs izmanto garo pozīciju attiecībā uz kādu obligāciju, tas patur vai pērk obligācijas, pirms tās tiek pārdotas tālāk, tādējādi cerot uz peļņu obligācijas vērtības pieauguma gadījumā; citiem vārdiem – tirgotājs sagaida, ka obligāciju cena pieaugs un līdz ar to pieaugs viņa turējumā esošo obligāciju vērtība. Ja tirgotājs izmanto īso pozīciju, tas pārdod obligācijas, kas tam nepieder. Viņam būs tās jānopērk vēlāk, un viņš sagaida obligāciju vērtības krišanos; citiem vārdiem – tirgotājs gaida, kad obligāciju cena samazināsies, lai varētu tās nopirkt par zemāku cenu nekā cena, par kādu ir tās pārdevis.
30
Tāpat saistībā ar portfeļu pārvaldību tirgotājiem arī jāveic riska ierobežošanas darbības (hedging), kas it īpaši vērstas uz to, lai kompensētu garo pozīciju, pārdodot obligācijas, un īso pozīciju, iegādājoties obligācijas.
B. Par administratīvo procesu, kura rezultātā tika pieņemts apstrīdētais lēmums
31
Pēc 2015. gada 29. jūlijā iesniegtā pieteikuma Eiropas Komisija 2016. gada 27. janvārīThe Royal Bank of Scotland Group plc un The Royal Bank of Scotland plc (turpmāk tekstā kopā sauktas – “RBS”), kas vēlāk kļuva attiecīgi par NatWest Group plc un NatWest Markets plc (turpmāk tekstā kopā – “NatWest”), piešķīra nosacītu atbrīvojumu no naudas soda atbilstoši Komisijas paziņojuma par atbrīvojumu no sodanaudas [naudas soda] un sodanaudas [naudas soda] samazināšanu karteļu [aizliegtu vienošanos] gadījumos (OV 2006, C 298, 17. lpp.; turpmāk tekstā – “paziņojums par iecietību”) 8. punkta a) apakšpunktam.
32
2016. gada 29. jūnijā un 30. septembrī UBS un Natixis attiecīgi lūdza piešķirt naudas soda samazinājumu saskaņā ar paziņojuma par iecietību 23. punktu.
33
Komisija vairākkārt, piemērojot Padomes Regulas (EK) Nr. 1/2003 (2002. gada 16. decembris) par to konkurences noteikumu īstenošanu, kas noteikti [LESD 101. un 102. pantā] (OV 2003, L 1, 1. lpp.), 18. panta 2. punktu un paziņojuma par iecietību 12. punktu, nosūtīja informācijas pieprasījumus apstrīdētā lēmuma adresātiem un citām bankām.
34
2019. gada 31. janvārī Komisija, pirmkārt, uzsāka procedūru nolūkā pieņemt lēmumu, piemērojot Regulas Nr. 1/2003 III nodaļu, saskaņā ar Komisijas Regulas (EK) Nr. 773/2004 (2004. gada 7. aprīlis) par lietas izskatīšanu saskaņā ar [LESD 101. un 102. pantu], ko vada Komisija (OV 2004, L 123, 18. lpp.), 2. panta 1. punktu un, otrkārt, nosūtīja paziņojumu par iebildumiem it īpaši UBS, Natixis, UniCredit, Nomura, BofA, Portigon – kas stājās bankas WestLB vietā – un NatWest (turpmāk tekstā – “paziņojums par iebildumiem”). Šajā saistībā Komisija arī informēja UBS un Natixis, ka tās nevar saņemt atbrīvojumu no naudas soda, bet ir attiecīgi otrā un trešā banka, kas sniegušas pierādījumus par iespējamo pārkāpumu, un ka a priori tās var saņemt tā naudas soda samazinājumu, kurš attiecīgā gadījumā tām tiktu uzlikts.
35
Visām bankām, paziņojuma par iebildumiem adresātēm, tika sniegta piekļuve Komisijas izmeklēšanas lietas materiāliem. Saskaņā ar Regulas Nr. 773/2004 10. panta 2. punktu visas bankas iesniedza rakstveida apsvērumus par šo paziņojumu. Piemērojot šīs regulas 12. panta 1. punktu, tās arī sniedza savus argumentus uzklausīšanā, kas notika no 2019. gada 22. oktobra līdz 24. oktobrim.
36
2020. gada 6. novembrī Komisija nosūtīja katrai no bankām, paziņojuma par iebildumiem adresātēm, kam eventuāli varēja tikt uzlikti naudas sodi, vēstuli (turpmāk tekstā – “vēstule par naudas sodiem”), kurā tika sniegti papildu paskaidrojumi par to, kādu metodoloģiju šī iestāde piedāvā, lai šajā gadījumā noteiktu pārdošanas apjoma vērtības aizstājējvērtību (turpmāk tekstā – “aizstājējvērtība”). Attiecībā uz katru konkrēto banku adresāti šai metodoloģijai bija pievienoti attiecīgie dati un aizstājējvērtības plānotais apmērs, kas izriet no šīs metodoloģijas piemērošanas. UBS atbildes apsvērumus iesniedza 2020. gada 18. decembrī, UniCredit – 2020. gada 24. novembrī un 2021. gada 8. janvārī, Nomura – 2020. gada 24. novembrī un 2021. gada 8. janvārī, un Portigon – 2021. gada 15. janvārī.
37
2020. gada 12. novembrī Komisija nosūtīja bankām, paziņojuma par iebildumiem adresātēm, vēstuli, kas ietvēra faktu izklāstu, aicinot tās iesniegt apsvērumus par šajā izklāstā sniegtajiem faktiskajiem papildinājumiem un korekcijām un attiecībā uz šajā paziņojumā minētajiem elementiem (turpmāk tekstā – “faktu izklāsta vēstule”). Šajā saistībā šīm bankām adresātēm vēlreiz tika dota piekļuve Komisijas izmeklēšanas lietas materiāliem. Lielākā daļa minēto banku iesniedza apsvērumus laikā no 2020. gada 8. decembra līdz 2021. gada 8. janvārim.
38
2021. gada 20. maijā Komisija, pamatojoties uz Regulas Nr. 1/2003 7. un 23. pantu, pieņēma apstrīdēto lēmumu.
C. Par apstrīdēto lēmumu
1.
Par strīdīgā pārkāpuma konstatēšanu
39
Apstrīdētajā lēmumā Komisija norādīja uz 380 sarunām starp attiecīgo banku tirgotājiem, izmantojot pastāvīgas tērzētavas internetā (persistent chatrooms), proti, galvenokārt divas tērzētavas ar nosaukumu “DBAC” un “CODS & CHIPS”, kā arī divpusējas sarunas pa tālruni vai ar tūlītējiem ziņojumiem (instant messages), laikposmā no 2007. gada 3. janvāra līdz 2012. gada 28. martam ieskaitot.
40
Komisija uzskata, ka šīs sarunas ietvēra apmaiņu ar komerciāli sensitīvu informāciju, kas ļāva iesaistītajām bankām būt informētām par šo banku attiecīgo rīcību un stratēģijām un tādējādi varēja tām ļaut pielāgot tirdzniecības stratēģijas, kā arī saskaņot rīcību un gūt konkurences priekšrocības saistībā ar EVO emisiju, izvietošanu un tirdzniecību (skat. apstrīdētā lēmuma 94. un 95. apsvērumu).
41
Šajā kontekstā Komisija atzina, ka sadarbības starp tirgotājiem galvenais mērķis bija sniegt savstarpēju palīdzību viņu tirgus darījumos, mazinot neskaidrību par EVO emisiju vai tirdzniecību nolūkā palielināt ienākumus, kas gūti gan primārajā, gan sekundārajā tirgū un kas izriet no attiecīgo banku dalības EVO emisijās un tirdzniecībā. Tādējādi šīs bankas ar risku saistīto konkurenci esot apzināti aizstājušas ar savstarpēju praktisku sadarbību, kaitējot citiem tirgus dalībniekiem, to klientiem vai parādu pārvaldības birojiem.
42
Komisijas skatījumā aplūkojamās sarunas analīzes nolūkos var sadalīt četrās rīcības kategorijās, kas ir cieši saistītas un daļēji pārklājas (skat. apstrīdētā lēmuma 93. un 95. apsvērumu un 5.1.3.2. sadaļu).
43
Šīs četras rīcības kategorijas izpaužas kā:
–
pirmkārt, mēģinājumi ietekmēt sekundārajā tirgū dominējošo tirgus cenu atkarībā no situācijas primārajā tirgū (turpmāk tekstā – “1. kategorija”);
–
otrkārt, mēģinājumi saskaņot piedāvājumus (vai solīšanu) primārajā tirgū (turpmāk tekstā – “2. kategorija”);
–
treškārt, mēģinājumi saskaņot pārsniedzošo piedāvājumu (vai pārsolīšanas) līmeni primārajā tirgū (turpmāk tekstā – “3. kategorija”);
–
ceturtkārt, cita sensitīvas informācijas apmaiņa, tostarp, pirmām kārtām, par cenas komponentēm, pozīcijām vai apjomiem un stratēģijām attiecībā uz noteiktiem darījumu partneriem saistībā ar atsevišķiem darījumiem sekundārajā tirgū (turpmāk tekstā – “4.(i) kategorija”); otrām kārtām, par individuāliem ieteikumiem, kas sniegti parādu pārvaldības birojam (turpmāk tekstā – “4.(ii) kategorija”), un, trešām kārtām, par sindicēšanu cenu noteikšanas laiku (turpmāk tekstā – “4.(iii) kategorija”) (turpmāk tekstā kopā – “4. kategorija”).
44
Attiecībā uz aplūkojamās rīcības juridisko kvalifikāciju Komisija secināja, ka tā veido vienotu un turpinātu pārkāpumu, kurā ietilpst nolīgumi un saskaņotas darbības, kuru mērķis ir ierobežot vai kropļot konkurenci EVO nozarē Eiropas Ekonomikas zonā (EEZ).
45
Lai nonāktu pie šāda secinājuma, Komisija, pirmkārt, konstatēja, ka aplūkojamā rīcība veido vienotu un turpinātu pārkāpumu, it īpaši ņemot vērā sarunu saturu, izmantotās metodes, noteiktas daļas šīs rīcības sistemātisko raksturu un iesaistītos dalībniekus. It īpaši minētā rīcība atbilda vienotai shēmai, jo aizliegtā vienošanās saistīja nemainīgu personu grupu, tika izmantoti galvenokārt tie paši saziņas līdzekļi attiecībā uz dažādām praksēm un sarunas bija biežas, notika tajā pašā laika periodā un attiecās uz identiskiem tematiem vai tādiem tematiem, kas savstarpēji pārklājās (skat. apstrīdētā lēmuma 412.–421. apsvērumu).
46
Otrkārt, Komisija atzina, ka strīdīgā vienotā un turpinātā pārkāpuma mērķis bija ierobežot vai kropļot konkurenci, izmantojot apmaiņu ar komerciāli sensitīvu informāciju starp konkurentu loka dalībniekiem ar mērķi saskaņot viņu stratēģijas attiecībā uz EVO iegādi primārajā tirgū vai šo obligāciju tirdzniecību sekundārajā tirgū. Šī rīcība varēja ietekmēt EVO cenas komponenšu parasto noteikšanas gaitu (skat. apstrīdētā lēmuma 495. apsvērumu).
47
Treškārt, Komisija secināja, ka, ņemot vērā it īpaši to, ka aplūkojamā rīcība tika veikta no tirdzniecības birojiem, kas atrodas Eiropas Savienībā un EEZ, šī rīcība tika īstenota EEZ un tai bija būtiskas, nepastarpinātas un paredzamas sekas uz konkurenci EEZ. Līdz ar to šī rīcība varēja būtiski ietekmēt tirdzniecību starp dalībvalstīm, kā arī starp EEZ līguma līgumslēdzējām pusēm un tādējādi Komisijas kompetencē bija piemērot gan LESD 101. pantu, gan EEZ līguma 53. pantu (skat. apstrīdētā lēmuma 725. un 726. apsvērumu).
48
Ceturtkārt, Komisija, it īpaši ņemot vērā, ka aplūkojamo rīcību veidoja konkurences ierobežojums mērķa dēļ, uzskatīja, ka šajā gadījumā nebija izpildīts neviens no LESD 101. panta 3. punkta un EEZ līguma 53. panta 3. punkta nosacījumiem (skat. apstrīdētā lēmuma 728. un 731. apsvērumu).
2.
Par naudas sodu uzlikšanu
49
Attiecībā uz naudas sodu uzlikšanu attiecīgajām bankām par to dalību strīdīgajā pārkāpumā, pirmkārt, Komisija konstatēja, ka, piemērojot Regulas Nr. 1/2003 25. pantu, attiecībā uz tās pilnvarām uzlikt naudas sodu BofA un Natixis bija iestājies noilgums, jo šo banku attiecīgā dalība bija beigusies vairāk nekā piecus gadus pirms izmeklēšanas sākuma (skat. apstrīdētā lēmuma 778. apsvērumu).
50
Piemērojot Regulas Nr. 1/2003 7. panta 1. punkta pēdējo teikumu, Komisija tomēr konstatēja strīdīgo pārkāpumu attiecībā uz šīm abām bankām (skat. apstrīdētā lēmuma 780.–784. apsvērumu).
51
Otrkārt, saistībā ar pārējām attiecīgajām bankām, proti, UBS, UniCredit, Nomura, Portigon un NatWest, Komisija norādīja, ka tā ir noteikusi naudas sodu apmēru atbilstoši Pamatnostādnēm naudas soda aprēķināšanai, piemērojot Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. punkta a) apakšpunktu (OV 2006, C 210, 2. lpp.; turpmāk tekstā – “pamatnostādnes”) (skat. apstrīdētā lēmuma 807. apsvērumu). Tomēr, ņemot vērā finanšu nozares īpatnības un it īpaši to, ka tādi finanšu produkti kā EVO nerada pārdošanas apjoma vērtību parastajā izpratnē, Komisija tā vietā, lai saistībā ar EVO emisijām un tirdzniecību izmantotu “pārdošanas apjoma vērtību”, uzskatīja par lietderīgu noteikt aizstājējvērtību. Šī vērtība bija pamatota, pirmkārt, ar to EVO nosacīto summu, kuras attiecīgās bankas tirgoja sekundārajā tirgū attiecīgajā laikposmā, kad tās piedalījās strīdīgajā pārkāpumā, un, otrkārt, ar starpību starp pieprasījuma un piedāvājuma cenu 32 reprezentatīvu EVO kategorijām (skat. apstrīdētā lēmuma 813.–832. apsvērumu).
52
Attiecībā uz pārējo Komisija aprēķināja naudas soda apmēru katrai no iepriekšējā punktā minētajām bankām, atbilstoši tam, kas paredzēts pamatnostādnēs, nosakot pamatsummu, kuru nosaka it īpaši atkarībā no pārkāpuma smaguma un ilguma, un koriģējot šo pamatsummu, ņemot vērā tādus apsvērumus kā iespējamus atbildību pastiprinošus vai mīkstinošus apstākļus, naudas soda maksimālo likumisko robežvērtību un noteikumus, kuri izriet no paziņojuma par iecietību.
53
Šajā ziņā, pirmām kārtām, tika noteikts, ka Portigon uzliktais naudas sods nevar pārsniegt 0 EUR, piemērojot maksimālo robežvērtību 10 % apmērā no kopējā apgrozījuma, kas gūts iepriekšējā finanšu gadā (kā paredzēts Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. punktā un pamatnostādņu 32. punktā), ņemot vērā, ka Portigon pakāpeniski pārtrauca darbību un šīs bankas īstenotais neto apgrozījums 2020. gadā bija negatīvs (skat. apstrīdētā lēmuma 893. apsvērumu). Otrām kārtām, piemērojot paziņojumu par iecietību, Komisija piešķīra atbrīvojumu no naudas soda NatWest un 45 % samazinājumu UBS uzliktajam naudas sodam par šo banku attiecīgo sadarbību izmeklēšanā (skat. apstrīdētā lēmuma 895.–903. apsvērumu).
3.
Par rezolutīvo daļu
54
Apstrīdētā lēmuma rezolutīvā daļa izteikta šādi:
“1. pants
Turpmāk minētie uzņēmumi ir pārkāpuši LESD 101. pantu un EEZ 53. pantu, norādītajos laikposmos piedaloties vienotā un turpinātā pārkāpumā attiecībā uz EVO, kurš aptvēra visu EEZ un kurā ietilpa nolīgumi un/vai saskaņotas darbības, kuru mērķis bija ierobežot un/vai izkropļot konkurenci EVO nozarē:
–
[BofA] piedalījās no 2007. gada 29. janvāra līdz 2008. gada 6. novembrim attiecībā uz tērzētavu CODS & CHIPS;
–
[Natixis] piedalījās no 2008. gada 26. februāra līdz 2009. gada 6. augustam;
–
[NatWest] piedalījās no 2007. gada 4. janvāra līdz 2011. gada 28. novembrim, un NatWest Markets NV – no 2007. gada 17. oktobra līdz 2011. gada 28. novembrim;
–
[Nomura] piedalījās no 2011. gada 18. janvāra līdz 2011. gada 28. novembrim;
–
[Portigon] piedalījās no 2009. gada 19. oktobra līdz 2011. gada 3. jūnijam;
–
[UBS] piedalījās no 2007. gada 4. janvāra līdz 2011. gada 28. novembrim;
–
[UniCredit] piedalījās no 2011. gada 9. septembra līdz 2011. gada 28. novembrim.
2. pants
Par 1. pantā minēto pārkāpumu vai minētajiem pārkāpumiem tiek uzlikti šādi naudas sodi:
–
[NatWest] un NatWest Markets NV kopīgi un solidāri: 0 EUR;
–
[Nomura]: 129573000 EUR;
–
[Portigon]: 0 EUR;
–
[UBS]: 172378000 EUR;
–
[UniCredit]: 69442000 EUR;
[..].
3. pants
Uzņēmumi, kas uzskaitīti 1. pantā, nekavējoties izbeidz tajā minētos pārkāpumus, ja tie nav jau to izdarījuši.
Tiem jāatturas no jebkuras 1. pantā aprakstītās darbības vai rīcības atkārtošanas un no jebkuras darbības vai rīcības ar tādu pašu vai līdzīgu mērķi vai sekām.
[..]”
II. Lietas dalībnieku prasījumi
55
Lietā T‑441/21 UBS prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:
–
galvenokārt – atcelt apstrīdēto lēmumu;
–
pakārtoti – samazināt tai uzliktā naudas soda apmēru līdz 51,3 miljoniem EUR, piemērojot tās piedāvāto darījumu neto vērtības metodoloģiju, vai samazināt šo apmēru līdz 60,6 miljoniem EUR, piemērojot tās piedāvāto darījumu koriģētās neto vērtības metodoloģiju, vai samazināt minēto apmēru par vismaz 65 % – Komisijas metodoloģijā konstatēto kļūdu un neprecizitāšu dēļ;
–
piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
56
Lietā T‑449/21 Natixis prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:
–
atcelt apstrīdēto lēmumu, ciktāl tas attiecas uz Natixis;
–
piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
57
Lietā T‑453/21 UniCredit prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:
–
atcelt apstrīdētā lēmuma 1. pantu un/vai 2. pantu, ciktāl tas attiecas uz UniCredit;
–
pakārtoti – būtiski samazināt tai uzliktā naudas soda apmēru;
–
piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
58
Lietā T‑455/21 Nomura prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:
–
atcelt apstrīdētā lēmuma 1. panta ceturto ievilkumu;
–
pakārtoti – atcelt apstrīdētā lēmuma 2. panta otro ievilkumu;
–
vēl pakārtotāk – būtiski samazināt tai uzliktā naudas soda apmēru;
–
piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
59
Lietā T‑456/21 BofA prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:
–
atcelt apstrīdēto lēmumu, ciktāl tas attiecas uz BofA;
–
piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
60
Lietā T‑462/21 Portigon prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:
–
atcelt apstrīdēto lēmumu, ciktāl tas attiecas uz Portigon;
–
piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
61
Lietās T‑441/21, T‑449/21, T‑453/21, T‑455/21, T‑456/21 un T‑462/21 Komisijas prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:
–
pilnībā noraidīt prasību;
–
piespriest prasītājām atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
III. Juridiskais pamatojums
62
Uzklausījusi lietas dalībniekus, Vispārējā tiesa saskaņā ar tās Reglamenta 68. panta 1. punktu nolemj lietas T‑441/21, T‑449/21, T‑453/21, T‑455/21, T‑456/21 un T‑462/21 apvienot šī sprieduma taisīšanai.
A. Par lūgumiem nepubliskot noteiktus datus
63
Tiesvedības laikā Vispārējā tiesā UniCredit, Nomura, BofA un Komisija būtībā lūdza šajā spriedumā nepubliskot noteiktus datus, piemērojot Reglamenta 66. un 66.a pantu.
64
Šajā ziņā UniCredit norādīja, ka informācijai, kas minēta tiesvedības dokumentos, kurus tā iesniegusi saistībā ar savu prasības pieteikumu, nav slepens vai konfidenciāls raksturs, kā rezultātā to nevajadzētu publiskot taisāmajā spriedumā, izņemot tās tirgotāja vārdu un vairākus teksta citātus no UBS un RBS paziņojumiem saistībā ar iecietības programmu.
65
Nomura norādīja, ka taisāmā sprieduma tekstā nevajadzētu publiskot personvārdus un informāciju, kas ļautu identificēt tirgotājus, kuri iesaistīti strīdīgajā pārkāpumā, ekspertus, kas piedalījušies tās prasības pieteikumā un administratīvajā procesā, kuras rezultātā tika pieņemts apstrīdētais lēmums, sabiedrības, kas šos ekspertus nodarbina, kā arī dažus obligāciju emitentus.
66
Visbeidzot BofA norādīja, ka taisāmā sprieduma tekstā nevajadzētu publiskot, pirmkārt, personvārdus un informāciju, kas ļautu identificēt tās esošos vai bijušos darbiniekus, otrkārt, tērzētavās notikušo sarunu, paziņojumu saistībā ar iecietības programmu un atbilžu uz Komisijas informācijas pieprasījumiem saturu, treškārt, atsauces uz to elementu avotiem, kas minēti sadaļā “otrkārt”, ceturtkārt, citātus no pieteikumu par iecietības programmas piemērošanu iesniedzēju mutvārdu paziņojumiem, piektkārt, tās tirgotāju rupjus izteikumus un aizskarošas piezīmes pret trešajām pusēm un, sestkārt, atsauces uz rīcību ārpus pārkāpuma laikposma.
67
No savas puses arī Komisija ieteica anonimizēt pārmestajā rīcībā iesaistīto tirgotāju personvārdus.
68
Šajā ziņā jāatgādina, ka, saskaņojot tiesas nolēmumu publicēšanu un tiesības uz personas datu un komercnoslēpumu aizsardzību, tiesai katras lietas apstākļos ir jāmeklē taisnīgs līdzsvars, ņemot vērā arī sabiedrības tiesības saskaņā ar LESD 15. pantā noteiktajiem principiem piekļūt tiesu nolēmumiem (skat. spriedumu, 2022. gada 27. aprīlis, Sieć Badawcza Łukasiewicz – Port Polski Ośrodek Rozwoju Technologii/Komisija, T‑4/20, EU:T:2022:242, 29. punkts un tajā minētā judikatūra).
69
Turklāt elementa konfidencialitāte nav attaisnojama, piemēram, gadījumā, kad informācija jau ir publiski pieejama vai tai var piekļūt plaša sabiedrības daļa vai atsevišķas specializētas aprindas, kad informācija ir ietverta arī citās lietas materiālu rindkopās vai dokumentos, attiecībā uz kuriem lietas dalībnieks, kas vēlas saglabāt attiecīgās informācijas konfidencialitāti, šajā ziņā nav iesniedzis attiecīgu lūgumu, kad informācija nav pietiekami specifiska vai precīza, lai atklātu konfidenciālus datus, vai arī tad, ja informācija lielā mērā izriet vai var tikt izsecināta no citas informācijas, kas likumīgi ir pieejama ieinteresētajām personām (skat. rīkojumu, 2022. gada 14. marts, Bulgarian Energy Holding u.c./Komisija, T‑136/19, EU:T:2022:149, 9. punkts un tajā minētā judikatūra).
70
Tāpat informācija, kas ir bijusi slepena vai konfidenciāla, bet ir piecus vai vairāk gadus veca, laika notecējuma dēļ principā ir jāuzskata par vēsturisku un par tādu, kas šī iemesla dēļ ir zaudējusi savu slepeno vai konfidenciālo raksturu, ja vien izņēmuma kārtā lietas dalībnieks, kurš atsaucas uz šādu raksturu, nepierāda, ka, neraugoties uz šīs informācijas vecumu, tā joprojām satur būtiskas ziņas par tā vai attiecīgo trešo personu komerciālo stāvokli (skat. spriedumu, 2018. gada 19. jūnijs, Baumeister, C‑15/16, EU:C:2018:464, 54. punkts un tajā minētā judikatūra).
71
Ņemot vērā iepriekš minēto, attiecībā uz šā sprieduma publisko versiju Vispārējā tiesa šajā gadījumā nolemj anonimizēt vienīgi personvārdus apstrīdētajā lēmumā minētajām fiziskajām personām, kā arī ekspertiem, pie kuriem pēc palīdzības vērsušās attiecīgās bankas, un nosaukumus sabiedrībām, kas tos nodarbina.
72
Pirmām kārtām, nav nepieciešams konfidencializēt skaitļos izteiktos datus, ko Komisija izmantoja, aprēķinot UBS, UniCredit un Nomura uzlikto naudas sodu apmēru, ņemot vērā, pirmkārt, to, ka šajā ziņā šīs bankas to nav lūgušas, otrkārt, to, ka šā sprieduma pasludināšanas dienā visi šie dati ir vairāk nekā 13 gadus veci, treškārt, to, ka būtībā minētie dati ir relatīvi dati vai aprēķināti dati un tie jau ir tikuši nodoti visām iesaistītajām bankām, kā tas apliecināts šīm bankām paziņotajās apstrīdētā lēmuma versijās, un, ceturtkārt, nepieciešamību nodrošināt šā sprieduma pamatojuma saprotamību, it īpaši ņemot vērā to, ka dažas bankas Komisijai pārmet kļūdas aprēķinos, kuru pārbaudei, protams, ir nepieciešams izmantot šīs iestādes izmantotos skaitļos izteiktos datus.
73
Otrām kārtām, nav nekāda iemesla slēpt aplūkojamo sarunu saturu, pat ja tajās varētu atklāties attiecīgo tirgotāju rupji vai aizskaroši vārdi tostarp attiecībā pret trešajām pusēm.
74
Vispirms, kā izriet no apstrīdētā lēmuma, šīs sarunas veido teju visus pierādījumus, kas ir pamatā apstrīdētajam lēmumam, un minēto sarunu laikā nosūtītie ziņojumi, Komisijas ieskatā, parāda attiecīgo banku rīcības pretkonkurences raksturu.
75
Turpinot, gandrīz visi sarunās ietvertie ziņojumi ir minēti apstrīdētā lēmuma publiskajā versijā, un līdz ar to nav pamatota nekāda to aizsardzība. Tas pats attiecas uz obligāciju emitentiem, kurus Nomura lūdz neminēt.
76
Visbeidzot, attiecībā uz sarunu fragmentiem, kas nav minēti apstrīdētajā lēmumā, bet ko Vispārējā tiesa izmantos šajā spriedumā, jāteic – šo fragmentu pieminēšanu pamato prasība sniegt saprotamu atbildi uz prasītāju, it īpaši BofA, izvirzītajiem argumentiem.
77
Tāpat šī prasība pamato to, ka Vispārējās tiesas skatījumā nav nepieciešams konfidencializēt to dokumentu – tostarp ar iecietības programmu saistīto dokumentu – fragmentus, kuri ietverti tās tiesvedības materiālos un attiecībā uz kuriem tā uzskata, ka tos ir nepieciešams minēt saistībā ar BofA izvirzīto argumentu pārbaudi.
78
Trešām kārtām, attiecībā uz atsaucēm uz to pierādījumu avotiem, kurus Komisija izmantojusi un minējusi apstrīdētajā lēmumā, kā arī attiecībā uz BofA rīcību, kurai nav saistības ar strīdīgo pārkāpumu, atliek norādīt, ka tie šajā spriedumā netiks izmantoti.
B. Par apstrīdētajā lēmumā konstatētā pārkāpuma mērķi
79
Vairāku prasītāju izvirzītajos pamatos attiecībā uz kļūdām tajā, ka aplūkojamā rīcība ir kvalificēta kā “vienots un turpināts pārkāpums” un “ierobežojums mērķa dēļ”, kā arī Komisijas iebildumu rakstos atklājas atšķirīga izpratne par apstrīdētajā lēmumā konstatētā pārkāpuma mērķi.
80
Pirmām kārtām, dažas prasītājas būtībā norāda, ka ar apstrīdētā lēmuma 1. pantu Komisija ir konstatējusi vienotu un turpinātu pārkāpumu, kas sastāv no vairākiem atsevišķiem pārkāpumiem.
81
Šajā ziņā UniCredit it īpaši saistībā ar ceturto pamatu liek saprast, ka Komisija ir konstatējusi vienotu un turpinātu pārkāpumu, kas sastāv no diviem vienotiem un turpinātiem pārkāpumiem, no kuriem pirmais attiecas uz EVO primāro tirgu un otrais – uz to pašu EVO sekundāro tirgu.
82
Tāpat Nomura, apgalvojot, ka Komisija pieļāva kļūdas, vienu vai otru no aplūkojamajām sarunām iekļaujot vienā vai vairākās no apstrīdētā lēmuma 93., 382. un 496. apsvērumā minētajām kategorijām (tās prasības pieteikuma otrais pamats), savukārt Portigon, apgalvojot, ka 4. kategorijā minētās sarunas nevar atzīt par tādām, kurām ir pretkonkurences mērķis, pretēji 1.–3. kategorijā minētajām (tās prasības pieteikuma piektā pamata pirmā daļa), liek saprast, ka Komisija ir konstatējusi vienotu un turpinātu pārkāpumu, kas pats sastāv no četriem vienotiem un turpinātiem pārkāpumiem, atbilstoši katrai no 1.–4. kategorijai, un ka tie tātad esot jāvērtē atsevišķi.
83
Otrām kārtām, Komisija apšauba šīs apstrīdētā lēmuma interpretācijas un apgalvo, ka attiecīgās bankas piedalījās vienā vienotā un turpinātā pārkāpumā, attiecībā uz kuru ir “visaptveroši” jāvērtē tā pietiekamais kaitējums konkurencei, lai noteiktu, vai var atzīt tā pretkonkurences mērķi, nevis jāvērtē atsevišķi katra kategorija vai pat katra saruna.
84
Jānorāda, ka apstrīdētajā lēmumā konstatēto pārkāpumu tvēruma un skaita pareiza noteikšana ir būtiska, lai vērtētu šā lēmuma likumību. Tāpat tā ir būtiska, lai noteiktu iedarbīgumu konkrētiem prasītāju izvirzītiem argumentiem, it īpaši tiem, kas attiecas uz kļūdām, iekļaujot dažas darbības vienā vai citā no apstrīdētā lēmuma 93., 382. un 496. apsvērumā minētajām kategorijām, vai arī kļūdām, kvalificējot vienotu un turpinātu pārkāpumu un konstatējot attiecīgo banku dalību strīdīgajā pārkāpumā, kā arī kļūdām, kvalificējot aplūkojamo rīcību par “ierobežojumu mērķa dēļ”.
85
Šajā ziņā Tiesa ir nospriedusi, ka tad, ja rīcību kopumu var kvalificēt kā “vienotu un turpinātu pārkāpumu”, no tā nevar secināt, ka katra no šīm rīcībām pati par sevi, aplūkojot to atsevišķi, noteikti būtu jākvalificē kā atsevišķs pārkāpums. Tā tas var būt vienīgi gadījumā, ja attiecīgajā lēmumā Komisija ir izdarījusi izvēli identificēt un kvalificēt kā tādu katru minēto rīcību un pēc tam sniegt pierādījumus par attiecīgā uzņēmuma, kurš tajā tiek vainots, iesaisti (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2022. gada 16. jūnijs, Sony Corporation un Sony Electronics/Komisija, C‑697/19 P, EU:C:2022:478, 67. punkts).
86
Turklāt, interpretējot apstrīdēto lēmumu, Vispārējai tiesai jāraugās, lai netiktu jaukti jēdzieni “rīcība” un “pārkāpums”, jo pretējā gadījumā tiktu pieļauta tiesību kļūda (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2022. gada 16. jūnijs, Sony Corporation un Sony Electronics/Komisija, C‑697/19 P, EU:C:2022:478, 78. punkts).
87
Šajā gadījumā tātad jānosaka, vai apstrīdētajā lēmumā Komisija konstatēja tāda viena vienota un turpināta pārkāpuma esamību, kuram ir pretkonkurences mērķis, vai, gluži pretēji, – kā liek saprast UniCredit, Nomura un Portigon – tāda vienota un turpināta pārkāpuma esamību, kurš sastāv no diviem vai pat četriem atsevišķiem vienotiem un turpinātiem, papildinošiem un autonomiem pārkāpumiem, no kuriem katram ir šāds mērķis.
88
Šajā ziņā nav šaubu par to, ka apstrīdētajā lēmumā Komisija attiecīgajām bankām pārmet dalību vienā vienotā un turpinātā pārkāpumā un ka jebkāda cita interpretācija izriet no kļūdaina apstrīdētā lēmuma lasījuma.
89
Pirmām kārtām, apstrīdētā lēmuma 1. pantā ir vienīgi konstatēts, ka attiecīgās bankas ir “pārkāpuš[as] [LESD 101. pantu un EEZ 53. pantu], norādītajos laikposmos piedaloties tādā vienotā un turpinātā pārkāpumā attiecībā uz EVO, kurš aptvēra visu EEZ un kurā ietilpa nolīgumi un/vai saskaņotas darbības, kuru mērķis bija ierobežot un/vai kropļot konkurenci EVO nozarē”.
90
Tādējādi atšķirībā no 1. panta lēmumā, par ko bija runa lietā, kurā pasludināja 2022. gada 16. jūnija spriedumu Sony Corporation un Sony Electronics/Komisija (C‑697/19 P, EU:C:2022:478) un kurā bija minēts vienots un turpināts pārkāpums, ko veidoja vairāki atsevišķi pārkāpumi, apstrīdētā lēmuma 1. pantā nav minēts neviens cits pārkāpums, kas varētu atbilst rīcībām, kuras identificētas četrās rīcību kategorijās, kas minētas apstrīdētā lēmuma 93., 382. un 496. apsvērumā un šā sprieduma 42. un 43. punktā.
91
Otrām kārtām, šo apstrīdētā lēmuma 1. panta interpretāciju apstiprina šā lēmuma pamatojums, saskaņā ar kuru šā lēmuma rezolutīvā daļa ir jāinterpretē, ja tas ir nepieciešams (spriedums, 1997. gada 15. maijs, TWD/Komisija, C‑355/95 P, EU:C:1997:241, 21. punkts).
92
Vispirms, apstrīdētā lēmuma 424., 469., 484., 737., 781., kā arī 841. apsvērumā Komisija vairākkārtīgi izmanto vienskaitli, lai norādītu uz pārkāpumu, attiecībā uz kuru tā uzskata, ka attiecīgās bankas tajā ir piedalījušās.
93
Turpinot, apstrīdētā lēmuma struktūra atklāj to, ka Komisija vispirms paskaidroja iemeslus, kuru dēļ aptuveni 380 sarunas veidoja vienotu un turpinātu pārkāpumu (5.1.2. sadaļa), un pēc tam norādīja iemeslus, kuru dēļ šim vienotajam pārkāpumam bija pretkonkurences mērķis (5.1.3. sadaļa).
94
Visbeidzot, apstrīdētā lēmuma 93., 382., 496., 516., 549., kā arī 550. apsvērumā Komisija skaidri norādīja, ka četras rīcību kategorijas, kuras tā izmantoja, tika aprakstītas analītiskiem nolūkiem un ka tās bija savstarpēji saistītas un daļēji pārklājās, un tas izslēdz to, ka rīcības, kuras ietilpst vienā vai citā no šīm četrām kategorijām, var arī atsevišķi un autonomi tikt kvalificētas kā LESD 101. panta 1. punkta pārkāpumi.
95
No iepriekš minētā izriet, ka iebildumi attiecībā uz kļūdām, klasificējot aplūkojamās rīcības vienā vai citā no apstrīdētā lēmuma 93., 382. un 496. apsvērumā minētajām rīcību kategorijām, kā arī attiecībā uz to sekām uz aplūkojamo rīcību kvalificēšanu par “vienotu un turpinātu pārkāpumu”, kā arī “ierobežojumu mērķa dēļ”, un iebildumi attiecībā uz kļūdām, kvalificējot vienu vai citu no šīm četrām rīcību kategorijām par “ierobežojumu mērķa dēļ”, ir neefektīvi un līdz ar to ir jānoraida.
96
Tomēr argumenti, kurus UniCredit, Nomura un Portigon izvirzījušas attiecībā uz konkrētām sarunām, tiks ņemti vērā vēlāk, nosakot, vai Komisija varēja, nepieļaujot kļūdas, aplūkojamās sarunas, tās skatot kopumā, kvalificēt kā vienotu un turpinātu pārkāpumu ar pretkonkurences mērķi.
97
Turklāt ir svarīgi norādīt, ka apstrīdētajā lēmumā Komisija pārmeta attiecīgajām bankām to dalību šā lēmuma tekstā, kā arī tam pievienotajā tabulā analizētajās sarunās. Attiecībā uz dažām vienā dienā notikušām sarunām šajā tabulā ir minēti vairāki ar laika zīmogu apzīmogoti fragmenti.
98
Tomēr pretēji tam, ko netieši apgalvo Portigon, šāda pieminēšana nenozīmē, ka Komisija vēlējās vērtēt aplūkojamo sarunu pretkonkurences raksturu, vērtējot atsevišķi vienas dienas laikā izteiktus fragmentus.
99
Gan no apstrīdētā lēmuma teksta, gan no minētās tabulas izriet, ka Komisijas veiktais vērtējums attiecas uz vienā dienā izteikto fragmentu kopumu. Turklāt šajā nozīmē, atbildot uz Vispārējās tiesas jautājumu, Komisija norādīja, ka laika nišas šajā lēmumā bija norādītas tādēļ, lai strukturētu pierādījumus un darītu lēmumu skaidrāku.
100
Līdz ar to, vērtējot Portigon kritiku attiecībā uz Komisijas kļūdām, kvalificējot aplūkojamās sarunas gan kā “vienotu un turpinātu pārkāpumu”, gan kā “ierobežojumu mērķa dēļ”, Vispārējā tiesa vērtēs šai bankai pārmestās sarunas, pamatojoties uz vienas dienas datiem.
C. Par prasītāju atcelšanas prasījumiem
[..]
105
Līdz ar to UBS izvirzītais prasījums atcelt apstrīdēto lēmumu ir jāsaprot kā tāds, kas skar tikai attiecīgi šā lēmuma 1. panta sesto ievilkumu un 2. panta ceturto ievilkumu.
106
Prasījumu atcelt apstrīdēto lēmumu – ciktāl tas uz tām attiecas – atbalstam prasītājas izvirza dažādus pamatus, kas lielā mērā pārklājas un jāvērtē šādā secībā:
–
pamati par tiesību uz aizstāvību pārkāpumiem un nepietiekamu pamatojumu saistībā ar aplūkojamās rīcības identificēšanu (Nomura piektā pamata pirmā daļa; BofA trešais pamats un Portigon pirmais pamats);
–
pamati par Komisijas kļūdām, konstatējot attiecīgo banku atbildību viņu darbinieku dēļ (UniCredit trešā pamata pirmā daļa; Nomura ceturtā pamata otrā daļa; Portigon piektā pamata otrā daļa);
–
pamati par kļūdām, kvalificējot aplūkojamo rīcību par “vienotu un turpinātu pārkāpumu” un vainojot attiecīgās bankas šajā pārkāpumā attiecībā uz noteiktu laikposmu (UniCredit otrais pamats, trešā pamata otrā daļa, piektā pamata viena daļa un sestais pamats; Nomura pirmā pamata viena daļa, otrais un trešais pamats, ceturtā pamata pirmā un trešā daļa, piektā pamata pirmās daļas trešais arguments, kā arī otrā, trešā un ceturtā daļa; BofA pirmais pamats; Portigon ceturtais pamats, kā arī piektā pamata pirmās daļas viena daļa);
–
pamati par kļūdām, kuras tika pieļautas, kvalificējot minēto vienoto un turpināto pārkāpumu par “ierobežojumu mērķa dēļ”, un kuras, iespējams, saistītas ar pamatojuma trūkumu (UniCredit pirmais un trešais līdz piektais pamats; Nomura pirmais pamats un otrā pamata viena daļa; Portigon piektā pamata pirmās daļas viena daļa);
–
pamati par kļūdām, kas saistītas ar Komisijas leģitīmajām interesēm konstatēt strīdīgo pārkāpumu attiecībā uz bankām, kurām nav uzlikts naudas sods, un kas, iespējams, saistītas ar tiesību uz aizstāvību pārkāpumu un nepietiekamu pamatojumu šajā ziņā (Natixis pirmais līdz trešais pamats; BofA otrais pamats un Portigon sestais pamats);
–
pamati par kļūdām, nosakot šīm bankām uzlikto naudas sodu apmēru saistībā ar šo naudas sodu pamatsummas noteikšanu, kā arī atsevišķajām šīs pamatsummas korekcijām (UBS pirmais līdz piektais pamats; UniCredit septītais līdz desmitais pamats un Nomura sestais līdz desmitais pamats);
–
pamats par tiesību sistēmas vienotības un saskanības principu pārkāpumu (Portigon otrais pamats);
–
pamats par to, ka Komisija prettiesiski nav īstenojusi savu rīcības brīvību (Portigon trešais pamats);
–
pamats par pilnvaru pārsniegšanu, pierādīšanas pienākuma pārnesi, kā arī nevainīguma prezumpcijas principa pārkāpumu apstrīdētā lēmuma 3. panta formulējuma dēļ (Natixis ceturtais pamats).
1.
Par kritiku attiecībā uz tiesību uz aizstāvību pārkāpumiem un nepietiekamu pamatojumu saistībā ar aplūkojamās rīcības identificēšanu un izklāstu
107
Iesākumā jānorāda, ka Nomura saistībā ar piektā pamata pirmo daļu, BofA saistībā ar trešo pamatu un Portigon saistībā ar pirmā pamata pirmo daļu kritizē to, kā ir izklāstīta rīcība, kas tām pārmesta gan paziņojumā par iebildumiem, gan apstrīdētajā lēmumā; šīs bankas atsaucas uz savu tiesību uz aizstāvību, kā arī Komisijas pienākuma norādīt pamatojumu pārkāpumiem.
108
Pat ja šīs abas kritikas daļas ir sniegtas kopā, tās tomēr ir uzskatāmas par atsevišķām, jo pirmā būtībā ir par trūkumiem paziņojumā par iebildumiem, kas esot šīm bankām lieguši iespēju lietderīgi izmantot aizstāvību administratīvajā procesā, kura rezultātā tika pieņemts apstrīdētais lēmums, bet otrā – par pamatojuma trūkumu, kas raksturīgs pašam apstrīdētajam lēmumam un kas esot liedzis attiecīgajām bankām iespēju iepazīties ar pamatojumu un Savienības tiesai – veikt savu pārbaudi.
109
Līdz ar to šīs abas kritikas daļas ir jāskata secīgi.
a)
Par kritiku attiecībā uz “Nomura”, “BofA” un “Portigon” tiesību uz aizstāvību pārkāpumiem
1) Par “BofA” kritiku attiecībā uz tās tiesību uz aizstāvību pārkāpumu sakarā ar būtisko atšķirību starp pierādījumiem, kas pret to izvirzīti paziņojumā par iebildumiem un apstrīdētajā lēmumā
110
Saistībā ar trešā pamata pirmo daļu BofA pārmet Komisijai, ka tā ir “grozījusi” šai bankai pārmestā vienotā un turpinātā pārkāpuma “būtisko raksturu”, ja salīdzina paziņojumu par iebildumiem un apstrīdēto lēmumu.
111
Paziņojumā par iebildumiem Komisija sākotnēji esot pārmetusi BofA tās dalību visā vienotajā un turpinātajā pārkāpumā, galvenokārt pamatojoties uz sarunām tērzētavā DBAC, bet mazākā mērā – uz sarunām tērzētavā CODS & CHIPS. Šajā ziņā paziņojuma par iebildumiem 596. un 618.–622. punktā Komisija esot balstījusies uz to, ka šī banka zināja par pārējo banku, strīdīgā pārkāpuma dalībnieču, rīcību, kas notika tērzētavā DBAC vai izmantojot tūlītējos ziņojumus, vai arī varēja to saprātīgi paredzēt.
112
Pēc tam apstrīdētajā lēmumā tā esot vienīgi pārmetusi BofA tās dalību vienotajā un turpinātajā pārkāpumā “saistībā ar tērzētavu CODS & CHIPS, un esot to darījusi pēc tam, kad šā lēmuma 441. apsvērumā bija konstatējusi, ka “nevar pietiekami droši secināt, ka BofA zināja par tērzētavas DBAC vai citu pret konkurenci vērstu sarunu esamību un darbību vai arī varēja to saprātīgi paredzēt un ka bija gatava uzņemties ar to saistīto risku”.
113
Lai dotu BofA iespēju aizstāvēties, Komisijai esot vajadzējis paziņojumā par iebildumiem norādīt, ka tā gatavojas atzīt, ka šī banka ir piedalījusies strīdīgajā pārkāpumā tikai sakarā ar tās dalību sarunās tērzētavā CODS & CHIPS, ka “laikposmā, kurā BofA bija iesaistījusies, visi rīcības veidi, kas veidoja aizliegto vienošanos, tika īstenoti tērzētavā CODS & CHIPS” vai ka abās tērzētavās – CODS & CHIPS un DBAC – notikušajām sarunām bija identiski mērķi.
114
Līdz ar to BofA adresētais paziņojums par iebildumiem tai neesot ļāvis saprast, ka Komisija apstrīdētajā lēmumā var tai pārmest vienotu un turpinātu pārkāpumu tikai saistībā ar tērzētavu CODS & CHIPS, ko tā turklāt esot norādījusi administratīvajā procesā pēc tam, kad 2021. gada 16. martā tā tika informēta par to, ka šī iestāde vairs neapgalvoja, ka tai bija zināms par tērzētavu DBAC.
115
Šo tiesību uz aizstāvību pārkāpumu apstiprinot tas, ka vairākas sarunas, kas notikušas tērzētavā CODS & CHIPS un ir minētas tikai paziņojuma par iebildumiem 1. pielikumā, esot pievienotas apstrīdētā lēmuma tekstam, un tas pats par sevi arī esot otrais BofA tiesību uz aizstāvību pārkāpums. Šie papildinājumi pierādot, ka apstrīdētā lēmuma stadijā Komisija veica ievērojami atšķirīgu pierādījumu izklāstu un analīzi, lai secinātu, ka abām aplūkojamajām tērzētavām bija viens un tas pats mērķis.
116
Šajā ziņā jāatgādina, ka tiesību uz aizstāvību ievērošanas princips citstarp prasa, lai paziņojumā par iebildumiem, ko Komisija adresē uzņēmumam, kuram tā paredz uzlikt sodu par konkurences tiesību normu pārkāpumu, būtu ietverti visi norādītie būtiskie fakti par šo uzņēmumu, piemēram, fakti, par kuriem pausti pārmetumi, šo faktu kvalifikācija un pierādījumi, uz kuriem pamatojas Komisija, lai šis uzņēmums varētu lietderīgi paust savus argumentus pret to uzsāktajā administratīvajā procesā (skat. spriedumu, 2022. gada 16. jūnijs, Sony Corporation un Sony Electronics/Komisija, C‑697/19 P, EU:C:2022:478, 70. punkts un tajā minētā judikatūra).
117
Tomēr būtiskie apstākļi, uz kuriem pamatojas Komisija paziņojumā par iebildumiem, var tikt izklāstīti kopsavilkuma veidā, un galīgajam lēmumam nav obligāti jābūt paziņojuma par iebildumiem kopijai, jo šis paziņojums ir sagatavojošs akts, kurā sniegtie faktiskie un tiesiskie vērtējumi ir tikai provizoriski. Tādējādi par pieļaujamiem ir atzīstami papildinājumi paziņojumam par iebildumiem, kas izdarīti, ņemot vērā lietas dalībnieku atbildi, kurā iekļautie argumenti parāda, ka tie faktiski ir varējuši īstenot savas tiesības uz aizstāvību. Komisija, ņemot vērā administratīvā procesa gaitu, var arī pārskatīt vai pievienot faktiskos vai tiesiskos argumentus, ar kuriem pamatoti tās izteiktie iebildumi. Līdz ar to līdz galīgā lēmuma pieņemšanai Komisija, tostarp ņemot vērā procesa dalībnieku rakstveida un mutvārdu apsvērumus, var vai nu atteikties no dažiem vai pat visiem iebildumiem, kas bija pret tiem vērsti sākotnēji, un tādējādi grozīt savu nostāju tiem par labu, vai arī, tieši pretēji, izlemt pievienot jaunus iebildumus, ja vien tā sniedz attiecīgajiem uzņēmumiem iespēju šajā ziņā paust savu viedokli (skat. spriedumu, 2013. gada 18. jūnijs, ICF/Komisija, T‑406/08, EU:T:2013:322, 118. punkts un tajā minētā judikatūra).
118
Šajā gadījumā apstrīdētā lēmuma 1. panta pirmajā ievilkumā Komisija konstatēja tādu BofA dalību strīdīgajā pārkāpumā, kuras materiālais apjoms bija samazināts salīdzinājumā ar to, kas norādīts paziņojumā par iebildumiem.
119
Proti, Komisija pārmeta BofA, ka tā ir piedalījusies šajā pārkāpumā nevis attiecībā uz visām pret konkurenci vērstajām sarunām, kas notika abās tērzētavās – DBAC un CODS & CHIPS –, kā arī divpusējā saziņā, bet vienīgi attiecībā uz sarunām, kas notika tērzētavā CODS & CHIPS.
120
Šāds BofA dalības strīdīgajā pārkāpumā apjoma samazinājums, salīdzinot to, kas konstatēts paziņojumā par iebildumiem, un to, kas konstatēts apstrīdētajā lēmumā, ir šai bankai labvēlīgs un principā nevar kaitēt tās interesēm (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2013. gada 18. jūnijs, ICF/Komisija, T‑406/08, EU:T:2013:322, 123. punkts un tajā minētā judikatūra).
121
Tomēr, ņemot vērā BofA argumentāciju, jāpārbauda, vai minētā šīs bankas dalības strīdīgajā pārkāpumā materiālā apjoma samazinājuma dēļ Komisija attiecībā uz to apstrīdētajā lēmumā nav konstatējusi pārkāpumu, kas tik ļoti atšķiras no paziņojumā par iebildumiem izklāstītā, ka tas būtu pielīdzināms jaunam iebildumam, par kuru šai bankai būtu vajadzējis spēt sniegt rakstveida un mutvārdu apsvērumus, lai tiktu nodrošinātas tās tiesības uz aizstāvību.
122
Pirmkārt, jānorāda, ka replikas rakstā BofA atzīst, ka Komisija apstrīdētajā lēmumā tai nepārmeta dalību “neatkarīgā vienotā un turpinātā pārkāpumā, pamatojoties tikai uz [sarunām, kas notika] [tērzētavā] CODS & CHIPS”.
123
Otrkārt, BofA neapstrīd, ka, neņemot vērā nebūtisku visām bankām, apstrīdētā lēmuma adresātēm, pārmestā pārkāpuma kopējā ilguma samazinājumu, tā materiālās, ģeogrāfiskās un laika robežas paziņojumā par iebildumiem un apstrīdētajā lēmumā neatšķiras.
124
Līdz ar to, salīdzinot paziņojumu par iebildumiem un apstrīdēto lēmumu, ir grozīts vienīgi BofA dalības strīdīgajā pārkāpumā materiālais apjoms, nevis paša pārkāpuma apjoms.
125
Treškārt, jānorāda, ka gan paziņojumā par iebildumiem, gan apstrīdētajā lēmumā Komisija pārmeta BofA dalību vienotā un turpinātā pārkāpumā.
126
Pirmām kārtām, kā Komisija būtībā atgādināja paziņojuma par iebildumiem 590. punktā, saskaņā ar pastāvīgo judikatūru uzņēmums, kurš ar savu rīcību ir piedalījies vienotā un turpinātā pārkāpumā, kas atbilst jēdzieniem “nolīgumi” vai “saskaņotas darbības” LESD 101. panta 1. punkta izpratnē, ja šī rīcība ir bijusi vērsta uz pārkāpuma īstenošanu kopumā, var būt atbildīgs arī par citu uzņēmumu rīcību šajā pašā pārkāpumā par visu to laikposmu, kad tas piedalījās minētajā pārkāpumā. Tā tas ir gadījumā, ja tiek pierādīts, ka minētais uzņēmums ir centies ar savu rīcību veicināt kopīgo mērķu, uz kuriem tiecās visi dalībnieki, sasniegšanu un ka tas zināja par pārkāpjošo rīcību, ko bija iecerējuši vai īstenojuši citi uzņēmumi, lai sasniegtu tos pašus mērķus, vai ka tas varēja paredzēt šādu rīcību un ka tas bija gatavs uzņemties risku (skat. spriedumu, 2012. gada 6. decembris, Komisija/Verhuizingen Coppens, C‑441/11 P, EU:C:2012:778, 42. punkts un tajā minētā judikatūra; šajā nozīmē skat. arī spriedumu, 2011. gada 16. jūnijs, Team Relocations u.c./Komisija, T‑204/08 un T‑212/08, EU:T:2011:286, 36. un 37. punkts).
127
Otrām kārtām, no paziņojuma par iebildumiem vispirms izriet, ka Komisija tajā norādīja, ka šī paziņojuma tekstā minētajām “reprezentatīvajām” sarunām, tāpat kā visām sarunām, kas minētas tā 1. pielikumā, ir tās pašas vispārējās raksturiezīmes, kādas izklāstītas šā paziņojuma 111.–120. punktā, neatkarīgi no tērzētavas, kādā attiecīgās bankas veica sarunas.
128
Turpinot, paziņojuma par iebildumiem pielikumā sniegtā tabula, kurā apkopotas visas aplūkojamās sarunas, parāda, ka Komisijas skatījumā BofA tirgotājs piedalījās sarunās, kuras iespējams ierindot visās četrās šā paziņojuma 529. apsvērumā identificētajās rīcības kategorijās, ko Komisija turklāt norādīja minētā paziņojuma 614. apsvērumā.
129
Visbeidzot, paziņojuma par iebildumiem 114. un 615. punktā Komisija skaidri norādīja, ka attiecīgo banku tirgotāji bija piedalījušies “visā šajā rīcībā vai daļā no tās” un bija to darījuši, piedaloties sarunās, kas notika tērzētavās CODS & CHIPS“un/vai”DBAC.
130
No iepriekšējiem trim punktiem izriet, ka vienotais un turpinātais pārkāpums, kas izklāstīts paziņojumā par iebildumiem un pārmests tostarp BofA, galvenokārt bija saistīts ar attiecīgo banku sarunu mērķi un saturu, kas skatīts neatkarīgi no tērzētavas, kurā sarunas notikušas.
131
Tādējādi pretēji tam, ko apgalvo BofA, attiecīgo banku saziņa abās tērzētavās nebija tā vienotā un turpinātā pārkāpuma noteicošais elements, kuru Komisija izklāstīja paziņojumā par iebildumiem.
132
Šo konstatējumu apstiprina paziņojuma par iebildumiem 129. zemsvītras piezīme, no kuras skaidri izriet, ka šajā procesa stadijā Komisija uzskatīja, ka tikai ierobežotai daļai no 3583 ziņojumiem, kas bija nosūtīti tērzētavās, bija pretkonkurences raksturs.
133
Līdz ar to, apstrīdētajā lēmumā konstatējot, ka BofA bija piedalījusies strīdīgajā pārkāpumā tikai “attiecībā uz tērzētavu CODS & CHIPS”, Komisija bija vienīgi samazinājusi šai bankai adresēto un paziņojumā par iebildumiem izklāstīto iebildumu apjomu.
134
Tādējādi šī iestāde apstrīdētajā lēmumā attiecībā uz BofA nekonstatēja pārkāpumu, kas būtu tik atšķirīgs no paziņojumā par iebildumiem izklāstītā pārkāpuma, ka tas būtu jāpielīdzina jaunam iebildumam, par kuru minētajai bankai būtu vajadzējis spēt sniegt rakstveida un mutvārdu apsvērumus, lai tiktu nodrošinātas tās tiesības uz aizstāvību.
135
Šo pašu iemeslu dēļ BofA nevar pamatoti apgalvot, ka pēc paziņojuma par iebildumiem saņemšanas tā nevarēja paredzēt, ka tās dalība, kura ierobežoti attiecās tikai uz sarunām tērzētavā CODS & CHIPS, var likt Komisijai konstatēt šīs bankas dalību prezumētajā vienotajā un turpinātajā pārkāpumā.
136
To pašu iemeslu dēļ tāpat ir jānoraida arī šā sprieduma 113. punktā izklāstītā BofA argumentācija.
137
Šos secinājumus neliek apšaubīt BofA argumentācija, kura minēta šā sprieduma 115. punktā un saskaņā ar kuru daudzas sarunas, kas notikušas tērzētavā CODS & CHIPS un ir minētas vienīgi paziņojuma par iebildumiem 1. pielikumā, ir pievienotas apstrīdētā lēmuma tekstam, kas šīs bankas ieskatā pierādot “būtisku” atšķirību Komisijas analīzē paziņojumā par iebildumiem un apstrīdētajā lēmumā.
138
Kā atgādināts šā sprieduma 117. punktā, paziņojums par iebildumiem ir sagatavojošs dokuments, kuru Komisija var papildināt gala lēmumā, ar nosacījumu, ka tā adresātam no šā dokumenta ir bijis iespējams saprātīgi secināt, kādus secinājumus Komisija gatavojas izdarīt.
139
Turklāt paziņojuma par iebildumiem 1. pielikums bija tā neatņemama sastāvdaļa, ko Komisija turklāt skaidri norādīja šā paziņojuma 125. punktā, saskaņā ar kuru, pirmām kārtām, “šā paziņojuma par iebildumiem hronoloģiskajā pārskatā minētās sarunas nav izsmeļošas, bet ir uzskatāmas par raksturīgām rīcības aprakstam noteiktajā laikposmā,” un, otrām kārtām, “1. pielikumā ir sniegts izraudzīto, starp attiecīgajām bankām notikušo sarunu kopējais pārskats, kas apstiprina šajā paziņojumā par iebildumiem izklāstītos sākotnējos secinājumus”.
140
BofA nenorāda, kādā ziņā paskaidrojumi par katru no sarunām, kas ietvertas apstrīdētā lēmuma tekstā un minētas vienīgi paziņojuma par iebildumiem 1. pielikumā, būtiski atšķirtos no sākotnējās analīzes, kura izriet no paziņojuma par iebildumiem 4. un 5. sadaļas, šā paziņojuma pielikumā sniegtās tabulas, kurā norādītas kategorijas, kam pieder katra no laikapzīmogotajām sarunām, un, ja nepieciešams, faktu izklāsta vēstules salīdzināšanas.
141
Ņemot vērā iepriekš minēto, BofA trešā pamata pirmā daļa jānoraida kā nepamatota.
142
Turklāt, ciktāl BofA atsaucas uz tiesību uz aizstāvību papildu pārkāpumu sakarā ar to, ka apstrīdētajā lēmumā ir izmantotas sarunas, kuras minētas vienīgi paziņojuma par iebildumiem 1. pielikumā, kā norādīts šā sprieduma 115. punktā, šī kritika ir izvirzīta arī saistībā ar tās trešā pamata otro daļu un līdz ar to tiks vērtēta šā sprieduma 143.–189. punktā.
2) Par “Nomura”, “BofA” un “Portigon” kritiku attiecībā uz šo banku tiesību uz aizstāvību pārkāpumu sakarā ar aplūkojamās rīcības izklāstu paziņojumā par iebildumiem un faktu izklāsta vēstulē
143
Nomura saistībā ar piektā pamata pirmo daļu, BofA saistībā ar trešā pamata otro daļu un Portigon saistībā ar pirmo pamatu pārmet Komisijai, ka tā esot pārkāpusi to tiesības uz aizstāvību sakarā ar aplūkojamās rīcības izklāstu paziņojumā par iebildumiem un faktu izklāsta vēstulē.
144
Būtībā vispirms šis pārkāpums izrietot no apstākļa, ka paziņojuma par iebildumiem tekstā Komisija detalizēti izklāstīja tikai ierobežotu skaitu sarunu, kuras tā uzskatīja par reprezentatīvām, bet attiecībā uz pārējām sarunām atsaucās uz šā paziņojuma 1. pielikumu. Tādējādi BofA norāda, ka uz ļoti daudzām sarunām, kas uz to attiecas un kas bija minētas tikai paziņojuma par iebildumiem 1. pielikumā, – proti, 18 sarunu 29 fragmentiem – esot pirmo reizi attiecināti paskaidrojumi apstrīdētajā lēmumā.
145
Turpinot, šis Nomura, BofA un Portigon tiesību uz aizstāvību pārkāpums izrietot no apstākļa, ka paziņojuma par iebildumiem 1. pielikumā, proti, tabulā “Atbilstīgo sarunu izlase”, Komisija esot izmantojusi vienīgi burtu “Y” attiecībā uz katru sarunu, lai identificētu vienu vai vairākas kategorijas, pie kurām šī saruna pieder, bet šīs kategorijas esot bijušas nepietiekami noteiktas. Turklāt grūtības saprast rīcību, kas minēta paziņojuma par iebildumiem 1. pielikuma tabulā, esot bijušas vēl lielākas tad, ja vienas dienas ietvaros bija minēti vairāki laikposmi. Piemēram, Portigon atsaucas uz 2009. gada 5. novembra sarunu, kā arī “sešām citām sarunām”. Tomēr, ņemot vērā, ka Portigon nav skaidri identificējusi šīs “sešas citas sarunas”, Vispārējā tiesa nevar tās pārbaudīt.
146
Visbeidzot BofA norāda, ka Komisijai esot vajadzējis ne tikai norādīt konkrēto tirgu un obligācijas, bet arī sniegt detalizētu skaidrojumu par šīm sarunām. Šādi skaidrojumi esot bijuši vēl jo vairāk vajadzīgi tāpēc, ka tirgotāju izmantotie formulējumi bija ārkārtīgi tehniski un šīs sarunas varēja būt ar leģitīmu mērķi.
147
Visi šie trūkumi esot lieguši Nomura, BofA un Portigon iespēju viegli saprast, kādus secinājumus Komisija gatavojas izdarīt no visām paziņojumā par iebildumiem minētajām sarunām un līdz ar to lietderīgi norādīt savu viedokli. Šajā ziņā BofA piebilst, ka tad, ja tas tā būtu bijis, administratīvā procesa rezultāts varētu būt bijis citāds.
148
Iesākumā, pirmkārt, jānorāda, ka Nomura saistībā ar piektā pamata pirmo daļu atsaucas it īpaši uz savu tiesību uz aizstāvību pārkāpumu paziņojuma par iebildumiem izklāsta veida dēļ.
149
Tomēr šā apgalvojuma pamatojums ir sniegts tikai prasības 112.–115. punktā, un tāpēc tas tiks vērtēts, tikai ņemot vērā šajos punktos minētos elementus.
150
Otrkārt, BofA saistībā ar trešā pamata otro daļu atsaucas ne tikai uz savu tiesību uz aizstāvību pārkāpumu, bet arī – un ar tādu pašu pamatojumu – uz pienākuma pamatot paziņojumu par iebildumiem neizpildi. Tā kā šīs abas kritikas daļas pārklājas, tās tiks skatītas kopā.
151
Šajā ziņā jānorāda, ka paziņojuma par iebildumiem 112. punktā Komisija uzsvēra, ka “prezumētā aizliegtā vienošanās izpaudās kā dažāda veida rīcība un/vai bezdarbība, kas bija cieši saistīta un lielā mērā pārklājās,” un ka to “varēja īstenot ar tādiem līdzekļiem kā mēģinājumi samazināt EVO cenu, gatavojoties jaunu EVO izsolei (ar mērķi maksāt zemāku cenu par emisiju), mēģinājumi saskaņot piedāvājuma līmeni un tādējādi samazināt pārsolīšanas risku izsolē un apmaiņa ar informāciju par sindicēšanas cenu noteikšanu jaunām EVO emisijām”.
152
Paziņojuma par iebildumiem 113. un 529. punktā Komisija precizēja, ka “šīs cieši saistītās darbības [varēja] izpausties dažādās kategorijās un posmos,” proti, pirmkārt, kā tirdzniecības stratēģiju saskaņošana vai centieni saskaņot šīs stratēģijas, otrkārt, kā saskaņošana ar nolūku atvieglot piedāvājuma stratēģiju salāgošanu, treškārt, kā pārsolīšanas līmeņa saskaņošana un centieni to saskaņot un, ceturtkārt, kā apmaiņa ar citu uz nākotni vērstu sensitīvu informāciju.
153
Komisija norādīja, kādi rīcības veidi ietilpa katrā no šīm kategorijām.
154
Runājot it īpaši par 4. kategoriju, tā norādīja, ka tajā ietilpa “apmaiņa ar citu sensitīvu informāciju, kas faktiski vai potenciāli ļāva attiecīgajām bankām tieši vai netieši salāgot un saskaņot savas EVO tirdzniecības darbības, un it īpaši apmaiņa ar informāciju, pirmām kārtām, par individuāliem ieteikumiem, kas pirms gaidāmas izsoles sniegti parādu pārvaldības birojam par emitējamās EVO veidu, termiņu vai summu, otrām kārtām, par EVO cenām un/vai individuālās tirdzniecības apjomiem sekundārajā tirgū, trešām kārtām, par stratēģijām attiecībā uz konkrētiem darījumu partneriem un, ceturtām kārtām, par sindicēšanas cenas noteikšanas izraudzīto laiku”.
155
Paziņojuma par iebildumiem 4.2. sadaļā Komisija iepazīstināja ar vairāk nekā 130 sarunām vai nu tādas tabulas formā, kurā ietverti attiecīgās sarunas atbilstīgie fragmenti ar laika zīmogu, vai arī vispārīgākā veidā – kā citāti, bieži ar laika zīmogu, kas identificējami, pateicoties izmantotām pēdiņām vai slīprakstam.
156
Turklāt paziņojuma par iebildumiem 81. punktā Komisija norādīja, ka “4.2. sadaļā sniegtā izlase tomēr nav izsmeļoša, bet faktiski ir reprezentatīvs paraugs visiem tiem pierādījumiem, uz kuriem Komisija balstījās un kuri ir sniegti 1. pielikumā,” un ka “turpmāk 4.2. sadaļā sniegto izlasi papildina 1. pielikums, kurā ir identificētas visas atbilstīgās sarunas, ko Komisija izraudzījusies [..] paziņojuma par iebildumiem vajadzībām”.
157
Šajā 1. pielikumā bija iekļauta tabula, kurā bija identificētas apmēram 480 sarunas starp visām iesaistītajām bankām vai daļu no tām, tostarp 130 sarunas, kas izklāstītas paziņojuma par iebildumiem tekstā.
158
Katrai no šīm 480 sarunām šajā 1. pielikumā bija norādīts datums, tērzētava, kurā saruna notikusi, atbilstīgo “neizsmeļošo fragmentu” laiks, attiecīgās bankas, kas tajā piedalījušās, sarunas piederība vienai vai vairākām paziņojuma par iebildumiem 113. punktā minētajām kategorijām, sarunas iespējamā pieminēšanas vieta šajā paziņojumā, banka, kas sniegusi Komisijai sarunas transkripciju, un sarunas klasifikācijas numurs vai numuri šīs iestādes lietas materiālos.
159
Šīs informācijas norādīšanas veids angļu un vācu valodā bija šāds:
160
Turklāt faktu izklāsta vēstulē Komisija veica dažus materiālu kļūdu labojumus, un pēc šīs vēstules paziņošanas attiecīgās bankas varēja no jauna piekļūt šīs iestādes lietas materiālos iekļautajiem pierādījumiem un rakstveidā sniegt savus apsvērumus.
161
No iepriekš minētā izriet, ka attiecībā uz vairāk nekā 130 sarunām, kuras izklāstītas paziņojuma par iebildumiem tekstā, paziņojuma 4.2. sadaļas un 1. pielikuma tabulas, kurā identificēti katras sarunas dalībnieki, Komisijas minētie fragmenti un aplūkojamās rīcības raksturs, ņemot vērā šā paziņojuma 113. punktā minētās kategorijas, salīdzinājums ļāva attiecīgajām bankām faktiski iepazīties ar šiem pierādījumiem, kā arī uzzināt, ka Komisija var tos izmantot apstrīdētajā lēmumā.
162
Attiecībā uz tām apmēram 350 sarunām, kuras bija minētas tikai paziņojuma par iebildumiem 1. pielikumā, ir jāatgādina, kā jau tika norādīts šā sprieduma 116. un 117. punktā, ka paziņojums par iebildumiem ir sagatavojošs dokuments, kas paredzēts tam, lai tā adresāti var faktiski iepazīties ar darbībām, kuras Komisija tiem pārmet, kā arī ar tās rīcībā esošajiem pierādījumiem.
163
Šīs norādes var būt sniegtas kopsavilkuma veidā ar nosacījumu, ka Komisija skaidri dara zināmus visus būtiskos faktus, uz kuriem tā balstās šajā procesa stadijā (spriedums, 1983. gada 7. jūnijs, Musique Diffusion française u.c./Komisija, no 100/80 līdz 103/80, EU:C:1983:158, 14. punkts).
164
Šajā ziņā jānorāda, ka šajā gadījumā no paziņojuma par iebildumiem 125. punkta skaidri izriet, ka šā paziņojuma 1. pielikums ir tā neatņemama sastāvdaļa un ka tas ir jāskata, ņemot vērā visus paziņojuma tekstā ietvertos apsvērumus.
165
No tā izriet, ka apstāklis, ka paziņojuma par iebildumiem 1. pielikumā sniegtajā tabulā ir izmantots burts “Y”, norādot rīcības kategoriju, ar kuru Komisija gatavojās saistīt attiecīgo sarunu, nav uzskatāms par tādu, kam trūkst skaidrības vai precizitātes.
166
Tā kā Komisija paziņojuma par iebildumiem 113.–120. punktā identificēja un detalizēti aprakstīja pretkonkurences rīcības veidus, uz kuriem attiecas katra no četrām aplūkojamajām rīcības kategorijām, izmantojot gan vispārēju definīciju, gan piemērus, attiecīgās bankas varēja saprast, kādu rīcības veidu Komisija attiecina uz katru sarunu, un šai iestādei nebija jāsniedz vairāk paskaidrojumu par sarunas prettiesisko raksturu.
167
Šajā ziņā apstāklis, ka attiecībā uz vienu tajā pašā dienā notikušu sarunu Komisija varēja identificēt vairākus fragmentus, nenorādot par katru no šiem fragmentiem, pie kuras rīcības kategorijas vai pie kurām kategorijām tas pieder, neliek apšaubīt minēto secinājumu.
168
Papildus apstāklim, ka ievietot katru sarunas fragmentu vienā kategorijā ne vienmēr bija praktiski iespējams, jo ziņojumi, kam varēja būt dažādi temati un kas tādējādi varēja piederēt atšķirīgām kategorijām, ātri sekoja cits citam un bija savstarpēji saistīti, Komisijas izmantotā metodoloģija katrā ziņā ļāva attiecīgajām bankām droši identificēt, kurus sarunu fragmentus Komisija šajā procesa stadijā uzskatīja par tādiem, kas vērsti pret konkurenci.
169
Turklāt, kā netieši, bet noteikti izriet no paziņojuma par iebildumiem un it īpaši tā 577. un 578. punkta, Komisijas izmantotās rīcības kategorijas bija izstrādātas analītiskām vajadzībām, nevis lai identificētu tikpat daudz LESD 101. panta pārkāpumu, cik kategoriju bija minēts paziņojuma par iebildumiem 113. punktā.
170
Līdz ar to, pat ja attiecīgajām bankām bija pašām jānosaka, pie kuras Komisijas norādītās kategorijas pieder katrs konkrētās sarunas fragments, tās tomēr bija pilnībā informētas par to, ka Komisija var izmantot šo sarunu, lai pierādītu, ka ir noticis vienots un turpināts pārkāpums, kuram ir pretkonkurences mērķis un kurš aptver visas šajās kategorijās iekļautās sarunas.
171
Šajā ziņā attiecībā uz BofA kritizēto 2007. gada 11. jūnija sarunu paziņojuma par iebildumiem 1. pielikumā bija minēta šīs dienas saruna, sadalot to – kā izriet no šī pielikuma, to skatot kopā ar šīs sarunas transkripciju, – piecos fragmentos ar attiecīgi aptuveni vienu minūti un pieciem ziņojumiem, mazāk nekā četrām minūtēm un 12 ziņojumiem, aptuveni vienu minūti un pieciem ziņojumiem, aptuveni 31 minūti un 21 ziņojumu un visbeidzot deviņām sekundēm un diviem ziņojumiem un klasificējot to 1., 2. un 4. kategorijā. Šāds izklāsts neatstāja BofA bez iespējas identificēt ziņojumus, par kuriem Komisija uzskatīja, ka tiem var būt pretkonkurences raksturs. Tā tas ir, piemēram, ar trešo fragmentu, kurā divos no pieciem to veidojošajiem ziņojumiem atklājas, ka RBS tirgotājs rakstīja “where u got mid on bono 37 vs bund?” un UBS tirgotājs atbildēja “6.15”.
172
Tāpat jānorāda, ka šā sprieduma 144. punktā minētā BofA kritika attiecībā uz to, ka par 18 sarunu 29 fragmentiem pirmo reizi paskaidrojumi esot sniegti apstrīdētajā lēmumā, kā arī šā sprieduma 145. punktā minētā Portigon kritika par 2009. gada 5. novembra sarunu nav atbalstāma.
173
Pirmkārt, divas no BofA kritizētajām sarunām tika analizētas paziņojuma par iebildumiem tekstā, ņemot vērā tajā pašā dienā nosūtītos ziņojumus, kas iekļauti citos paziņojuma par iebildumiem 1. pielikumā sniegtajā tabulā norādītajos fragmentos (2007. gada 25. jūlija saruna detalizēti izklāstīta paziņojuma par iebildumiem 144. un 145. punktā, bet 2008. gada 27. marta saruna – šā paziņojuma 200. punktā).
174
Otrkārt, attiecībā uz Portigon kritizēto 2009. gada 5. novembra sarunu, kā arī piecām no BofA kritizētajām sarunām (2007. gada 5. jūnija saruna, kas sastāvēja no četriem fragmentiem; 2007. gada 25. un 30. jūlija sarunas, kas sastāvēja attiecīgi no diviem un trim fragmentiem; 2007. gada 11. oktobra saruna, kas sastāvēja no pieciem fragmentiem; 2008. gada 27. marta saruna, kas notika tērzētavā CODS & CHIPS un sastāvēja no diviem fragmentiem) faktu izklāsta vēstulē tika sniegti detalizēti paskaidrojumi vismaz par noteiktiem iekļaušanas kategorijās gadījumiem.
175
Piemēram, attiecībā uz apstrīdētā lēmuma 277. apsvērumā minēto, bet paziņojumā par iebildumiem nevērtēto 2009. gada 5. novembra sarunu, kas notika tērzētavā CODS & CHIPS, faktu izklāsta vēstules kolonnā “Paskaidrojumi” ir norādīts, ka šīs sarunas iekļaušana 1. un 3. kategorijā ir pamatota attiecīgi ar to, ka “saskaņā ar paziņojuma par iebildumiem 532. punktu tajā ietilpst mēģinājums ietekmēt līkni pirms izsoles (“why does it seem when we want it flatter all these [..]?”)”, kā arī ar to, ka “saskaņā ar paziņojuma par iebildumiem 542. punktu tā attiecas arī uz mēģinājumu saskaņot pārsolīšanu (“what we thinking of overpaying?”)”.
176
Treškārt, astoņas no BofA kritizētajām sarunām tika kritizētas tikai attiecībā uz dažiem fragmentiem, nevis attiecībā uz tiem visiem, pat ja BofA tirgotājs bija pieslēdzies attiecīgajai tērzētavai neapstrīdētajos sarunu fragmentos minēto ziņojumu nosūtīšanas laikā (2007. gada 6. marta saruna tērzētavā CODS & CHIPS, no kuras apstrīdēts tikai viens no diviem fragmentiem; 2007. gada 3. jūlija saruna, no kuras apstrīdēts tikai viens no četriem fragmentiem; 2007. gada 4. oktobra saruna, no kuras apstrīdēts tikai viens no diviem fragmentiem; 2007. gada 11. oktobra saruna, no kuras apstrīdēti tikai trīs no pieciem fragmentiem; 2007. gada 8. novembra saruna, no kuras apstrīdēti tikai trīs no pieciem fragmentiem; 2007. gada 23. novembra saruna, no kuras apstrīdēts tikai viens no diviem fragmentiem; 2008. gada 9. janvāra saruna, no kuras apstrīdēts tikai viens no sešiem fragmentiem; 2008. gada 11. janvāra saruna tērzētavā CODS & CHIPS, no kuras apstrīdēts tikai viens no diviem fragmentiem).
177
Ceturtkārt, desmit no kritizētajiem fragmentiem vai sarunām (2007. gada 3. jūlija fragments, kurā ietilpa deviņi ziņojumi; 2007. gada 25. jūlija fragments, kurā ietilpa 26 ziņojumi; trīs 2007. gada 11. oktobra fragmenti, kuros ietilpa kopumā 33 ziņojumi; 2008. gada 10. janvāra saruna tērzētavā CODS & CHIPS, kurā ietilpa sešpadsmit ziņojumi; 2008. gada 11. janvāra fragments no sarunas tērzētavā CODS & CHIPS, kurā ietilpa septiņi ziņojumi; 2008. gada 13. februāra saruna tērzētavā CODS & CHIPS, kurā ietilpa četri ziņojumi; 2008. gada 4. marta saruna tērzētavā CODS & CHIPS, kurā ietilpa 47 ziņojumi, un 2008. gada 6. marta saruna tērzētavā CODS & CHIPS, kurā ietilpa 23 ziņojumi) sastāvēja no pietiekami neliela ziņojumu skaita, lai tos BofA būtu viegli identificēt, ņemot vērā paziņojuma par iebildumiem 1. pielikumā ietvertos elementus un it īpaši Komisijas izmantoto klasifikāciju.
178
Turklāt pretēji tam, ko apgalvo BofA, Komisijai nevar pamatoti pārmest, ka tā būtu nepietiekami paskaidrojusi savus nodomus attiecībā uz katru no sarunām, kuras minētas tikai paziņojuma par iebildumiem 1. pielikumā, neņemot vērā sarunās izmantoto formulējumu sarežģītību un tehnisko raksturu un nesniedzot sīkākus paskaidrojumus it īpaši par aplūkojamo tirgu, attiecīgajām obligācijām, kā arī katras attiecīgās sarunas prezumēto prettiesisko raksturu.
179
Attiecīgo banku tirgotāju sarunās izmantotie sarežģītie un tehniskie formulējumi nevarēja likt Komisijai tos skaidrot, lai kompensētu BofA apgalvoto nespēju tos saprast.
180
Tā kā aplūkojamās sarunas notika šai bankai zināmā kontekstā, varēja sagaidīt, ka šī banka spēj šīs sarunas saprast vai vismaz spēj saviem līdzekļiem rast skaidrojumus, kas vajadzīgi to labai izpratnei.
181
To pašu iemeslu dēļ Komisijai nebija pienākuma norādīt BofA, par kurām obligācijām bija runa katrā izmantotajā sarunā un par kuru tirgu – primāro vai sekundāro – saruna notika.
182
Šos faktus pašas bankas, kas ir rūpīgi un pieredzējuši EVO nozares dalībnieki, varēja secināt no attiecīgo sarunu transkripcijas. Turklāt šie fakti nebija patiešām noteicošie, vērtējot aplūkojamo sarunu pretkonkurences raksturu, jo svarīgākais bija tās informācijas raksturs, ar kuru dalījās tirgotāji, nevis konkrētās EVO, uz ko šī informācija attiecās.
[..]
188
Līdz ar to nav jāvērtē, vai gadījumā, ja nebūtu BofA apgalvoto trūkumu, administratīvais process būtu varējis noslēgties ar citu rezultātu.
189
Tādējādi Nomura piektā pamata pirmā daļa, BofA trešā pamata otrā daļa un Portigon pirmais pamats ir jānoraida kā nepamatoti.
190
Turklāt jānorāda, ka Nomura saistībā ar piektā pamata pirmo daļu un BofA saistībā ar trešā pamata otro daļu pārmet Komisijai arī to, ka šī iestāde apstrīdētajā lēmumā ir minējusi sarunas vai sarunu fragmentus, kas nebija norādīti ne paziņojumā par iebildumiem, ne faktu izklāsta vēstulē, un ir pārmetusi šīm bankām noteiktu skaitu sarunu vai sarunu fragmentu, kuri minēti vienīgi šā paša lēmuma 1. pielikumā.
191
Pirmā daļa šīs kritikas attiecībā uz to, ka konkrētas sarunas nebija minētas paziņojumā par iebildumiem vai faktu izklāsta vēstulē, pārklājas ar kritiku, kuru BofA izklāstījusi trešā pamata trešajā daļā, un tiks vērtēta kopā ar šo kritiku šā sprieduma 218.–226. punktā.
192
Otrā daļa šīs kritikas attiecībā uz to, ka konkrētas sarunas bija minētas tikai apstrīdētā lēmuma 1. pielikumā, nevis tā tekstā, ir saistīta nevis ar attiecīgo banku tiesību uz aizstāvību ievērošanu, bet ar apstrīdētā lēmuma pamatojumu un tiks vērtēta šā sprieduma 262.–280. punktā.
3) Par “Portigon” kritiku attiecībā uz tās tiesību uz aizstāvību pārkāpumiem sakarā ar to, ka Komisija nosūtīja faktu izklāsta vēstuli papildu paziņojuma par iebildumiem vietā
193
Saistībā ar pirmā pamata otro daļu Portigon apgalvo, ka grozījumus, kas paziņojumā par iebildumiem izdarīti ar faktu izklāsta vēstuli, kuru Komisija nosūtīja 2020. gada 12. novembrī, esot vajadzējis izdarīt nevis ar šādu vēstuli, bet gan ar papildu paziņojumu par iebildumiem un pēc tam Komisijai esot bijis jāļauj šai bankai tikt uzklausītai uzklausīšanā saskaņā ar Komisijas paziņojumu par paraugpraksi attiecībā [uz] lietu izskatīšanu saskaņā ar [LESD] 101. un 102. pantu (OV 2011, C 308, 6. lpp.; turpmāk tekstā – “paziņojums par paraugpraksi”) un līdz ar to labāk sevi aizstāvēt.
194
Ar faktu izklāsta vēstuli šī iestāde esot pievienojusi un būtiski grozījusi pierādījumus, kā arī sniegusi principiāli jaunu juridisku vērtējumu aplūkojamajai rīcībai salīdzinājumā ar paziņojumu par iebildumiem.
195
Šajā ziņā, pirmkārt, Portigon apgalvo, ka dažas sarunas, piemēram, 2009. gada 6. novembra saruna, pirmo reizi tika iekļautas sarakstā un kategorizētas faktu izklāsta vēstules posmā. Otrkārt, šajā gadījumā Komisija esot grozījusi kategorijas dažām sarunām, piemēram, 2007. gada 11. oktobra, 22. janvāra, 13. februāra un 2009. gada 16. aprīļa, kā arī 2010. gada 25. janvāra sarunām, kuras sākotnēji bija iekļautas 1., 2. vai 3. kategorijā, bet pēc tam arī 4. kategorijā, 2007. gada 18. aprīļa, 2008. gada 4. janvāra, 2009. gada 29. janvāra un 2011. gada 24. jūnija sarunām, kas sākotnēji bija iekļautas 1., 2. vai 3. kategorijā, bet pēc tam – tikai 4. kategorijā, un 2012. gada 11. janvāra sarunai, kas tika iekļauta 4. kategorijā tikai šajā pašā vēstulē. 4. kategorijā iekļautās rīcības esot ne vairāk kā ierobežojums seku dēļ, nevis ierobežojums mērķa dēļ. Treškārt, replikas rakstā Portigon apgalvo, ka šajā 2012. gada 11. janvāra sarunā, kas iepriekš tai nebija zināma, atklājas, ka tā “visbiežāk neradīja nekādas problēmas no konkurences tiesību viedokļa”.
196
Šajā ziņā jāatgādina, ka, lai nodrošinātu attiecīgo uzņēmumu tiesību uz aizstāvību ievērošanu un it īpaši to tiesības tikt uzklausītiem, Regulas Nr. 773/2004 10.–12. pantā ir noteikts, ka Komisija savos lēmumos drīkst izmantot tikai iebildumus, attiecībā uz kuriem konkrētajiem uzņēmumiem ir bijusi iespēja sniegt apsvērumus, un tie to var darīt, rakstveida apsvērumu veidā atbildot uz paziņojumu par iebildumiem, ko šī iestāde tiem ir paziņojusi, kā arī uzklausīšanā, ja šie uzņēmumi to ir lūguši savos rakstveida apsvērumos.
197
Tāpat jāatgādina, ka tad, ja administratīvā procesa laikā Komisija nolemj sākotnēji uzņēmumiem pārmestajiem iebildumiem pievienot jaunus iebildumus, tai ir jāsniedz attiecīgajiem uzņēmumiem iespēja paust savu nostāju šajā ziņā (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2012. gada 27. jūnijs, Microsoft/Komisija, T‑167/08, EU:T:2012:323, 184. un 191. punkts un tajos minētā judikatūra), tiem nosūtot papildu paziņojumu par iebildumiem, kuru saņemot šie uzņēmumi var iepazīstināt ar saviem rakstveida apsvērumiem un lūgt nodrošināt uzklausīšanu, lai varētu izklāstīt savus argumentus.
198
Šī prasība ļaut attiecīgajiem uzņēmumiem paust savu nostāju gan rakstveidā, gan uzklausīšanas laikā atbilstoši Regulas Nr. 773/2004 10. un 12. pantam, ir spēkā arī tad, ja Komisija vēlas būtiski grozīt inkriminēto pārkāpumu pierādījumus (skat. spriedumu, 2004. gada 7. janvāris, Aalborg Portland u.c./Komisija, C‑204/00 P, C‑205/00 P, C‑211/00 P, C‑213/00 P, C‑217/00 P un C‑219/00 P, EU:C:2004:6, 192. punkts un tajā minētā judikatūra).
199
Turpretī, turpinot paziņojuma par paraugpraksi 111. punktā noteikto, kas ir attiecināms uz Komisiju un kā likumību Portigon neapstrīd, tad, ja šī iestāde vēlas vienīgi pamatoties uz jauniem pierādījumiem, kuri apstiprina paziņojumā par iebildumiem jau pamatotus iebildumus, tā var attiecīgos uzņēmumus par tiem informēt vienīgi ar faktu izklāsta vēstuli, uz kuru atbildot šie uzņēmumi var noteiktā termiņā sniegt rakstveida apsvērumus.
200
Šajā gadījumā no apstrīdētā lēmuma izriet, ka 2019. gada 31. janvārī Komisija nosūtīja Portigon paziņojumu par iebildumiem. 2020. gada 12. novembrī šī iestāde šai bankai nosūtīja faktu izklāsta vēstuli, ar kuru pēc tam, kad attiecīgās bankas bija atbildējušas uz šo paziņojumu par iebildumiem, norādot uz dažādām faktu kļūdām, Komisija veica “faktu papildinājumus un labojumus attiecībā uz dažām sarunām, kuras bija izklāstītas paziņojumā par iebildumiem (tostarp tā pielikumā) iebildumu pamatojumam”.
201
Vēl bez dažiem faktu labojumiem Komisija pievienoja “zināmu skaitu paziņojumā par iebildumiem, tostarp tā pielikumā, neminētu sarunu, uz kurām [tā] varēja pamatoties kontekstuālos nolūkos vai lai pamatotu izvirzītos iebildumus” un kuras, “piemēram, ļauj noteikt datumu, kurā tirgotājs ir piekļuvis pastāvīgajai tērzētavai, un/vai tā spēju veikt tirdzniecības darbību[,] sociālās saziņas esamību starp tirgotājiem vai arī apmaiņu ar sensitīvu informāciju 2012. gadā”.
202
Pēc tam Komisija aicināja Portigon iesniegt rakstveida apsvērumus atbilstoši paziņojuma par paraugpraksi 111. punktam, un šī banka tos iesniedza 2021. gada 8. janvārī.
203
Līdz ar to jānosaka, vai, veicot papildinājumus un grozījumus, kas minēti šā sprieduma 200. un 201. punktā, Komisijai vajadzēja pieņemt papildu paziņojumu par iebildumiem, attiecībā uz kuru tai vajadzēja ļaut Portigon iesniegt gan rakstveida, gan mutvārdu apsvērumus, vai arī, gluži pretēji, tā varēja vienīgi nosūtīt šai bankai faktu izklāstu, attiecībā uz kuru tā ļāva minētajai bankai sniegt vienīgi rakstveida apsvērumus.
204
Šajā ziņā, pirmkārt, jākonstatē, ka labojumi, ar kuriem bija plānots izlabot kļūdas attiecībā uz aplūkoto tērzētavu identifikācijas numuriem vai konkrēto sarunu datumu, laiku vai dalībniekiem – lai cik nopietni tie būtu –, nav uzskatāmi par būtiskiem inkriminētā pārkāpuma pierādījumu grozījumiem šā sprieduma 198. punktā atgādinātās judikatūras izpratnē.
205
It īpaši tas attiecas uz grozījumiem, kas izdarīti attiecībā uz sarunām, kuras atspoguļotas paziņojuma par iebildumiem tekstā un uz kurām ir atsauces 1. pielikuma tabulā, attiecībā uz ko tika izdarīti labojumi.
206
Turklāt Portigon neapstrīd, ka administratīvā procesa laikā un pirms faktu izklāsta nosūtīšanas tai bija piekļuve visām sarunām, kuras tai tika pārmestas, kā tas izriet no apstrīdētā lēmuma 74. apsvēruma.
207
Otrkārt, izmaiņas, ko Komisija veica vienas vai citas no šīm sarunām klasifikācijā, piemēram, Portigon minēto 2007. gada 18. aprīļa un 11. oktobra, 2008. gada 4. janvāra, 2009. gada 22. un 29. janvāra, 13. februāra, 16. aprīļa un 6. novembra, 2010. gada 25. janvāra, 2011. gada 24. jūnija un 2012. gada 11. janvāra sarunu klasifikācijā, nelika šai iestādei paplašināt materiālo, laika vai ģeogrāfisko apjomu pārkāpumam, kurš paziņojumā par iebildumiem pārmests konkrēti šai bankai.
208
Kā izriet no faktu izklāsta vēstules 6. punkta, tā “attiecas tikai uz iebildumiem, kas izklāstīti 2019. gada 30. janvāra paziņojumā par iebildumiem,” proti, uz šīs bankas prezumēto dalību laikā no 2009. gada 16. oktobra līdz 2011. gada 31. augustam strīdīgajā pārkāpumā mērķa dēļ, kas esot sācies 2007. gada 4. janvārī un beidzies 2012. gada 1. februārī.
209
Turklāt ir konstatējams, ka visas Portigon kritizētās sarunas bija minētas paziņojuma par iebildumiem 1. pielikumā; izņēmums ir 2012. gada 11. janvāra saruna, kuru tomēr šai bankai nevarēja pārmest, jo tā notika pēc paziņojumā par iebildumiem izmantotā šīs bankas dalības strīdīgajā pārkāpumā beigu datuma, proti, pēc 2011. gada 31. augusta.
210
Turklāt, izņemot 2009. gada 29. janvāra un 2011. gada 24. jūnija sarunas, pārējās Portigon kritizētās sarunas bija sīki izklāstītas paziņojuma par iebildumiem tekstā (skat. 141., 150., 151., 162., 163., 302., 310.–313., 317., 318., 389., 393. un 394. punktu), tādējādi ļaujot šai bankai, sākot no šā paziņojuma posma, saprast iemeslus, kuru dēļ Komisija uzskatīja, ka šīs sarunas bija apsūdzošas, un izslēdzot iespēju, ka grozījumi, kuri bija izdarīti faktu izklāsta vēstulē, varētu tikt uzskatīti par būtiskiem pierādījumu grozījumiem.
211
Par 2009. gada 29. janvāra sarunu jānorāda, ka tā, protams, attiecās uz relatīvi ilgu laikposmu – apmēram desmit stundām –, bet bija klasificēta tikai vienā – 1. kategorijā un tātad varēja attiekties tikai uz informācijas apmaiņu par tirdzniecības stratēģijām; tam vajadzēja ļaut Portigon identificēt, kāda veida ziņojumos to apsūdz.
212
Attiecībā uz 2011. gada 24. jūnija sarunu pietiek norādīt, ka tā katrā ziņā notika pēc datuma, kuru Komisija galu galā apstrīdētajā lēmumā noteica par Portigon dalības strīdīgajā pārkāpumā beigu datumu, proti, pēc 2011. gada 3. jūnija.
[..]
4) Par “BofA” kritiku attiecībā uz tās tiesību uz aizstāvību pārkāpumu sakarā ar to, ka paziņojumā par iebildumiem nebija minētas piecas sarunas, kuras bija minētas apstrīdētajā lēmumā
[..]
239
Turklāt šī norāde ir tikai atbilde uz BofA argumentu, kurš izklāstīts minētā lēmuma 617. apsvērumā un attiecas uz to, ka Komisija nevar attiecināt uz šo banku 2008. gada 25. februāra sarunu, jo šī banka neesot darbojusies Beļģijas EVO primārajā tirgū un esot palikusi pasīva šīs sarunas laikā.
240
Tāpat, ciktāl BofA atsaucas uz apstrīdētā lēmuma 620. apsvērumu, jākonstatē, ka tas attiecas uz citu sarunu, proti, 2008. gada 27. marta sarunu.
241
Treškārt, attiecībā uz 2007. gada 25. jūlija sarunu BofA arī pārmet Komisijai, ka tā faktu izklāsta vēstulē ir pagarinājusi sākotnēji paziņojumā par iebildumiem minētā fragmenta garumu ar mērķi iekļaut jaunu iebildumu, kas minēts apstrīdētā lēmuma 121. apsvērumā.
242
Šajā gadījumā ir taisnība, ka Komisija paziņojumā par iebildumiem norādīja, ka pārmestie ziņojumi tika nosūtīti “no 06:15:58”, bet pēc tam faktu izklāsta vēstulē norādīja, ka pārmestie ziņojumi bija nosūtīti laika intervālos “06:15:43-06:29:16” un “06:58:56-07:08:43”. Tomēr šādas izmaiņas faktu izklāsta vēstulē vienīgi samazina un precizē pārmestās sarunas ilgumu vēstules adresātu interesēs. Šīs izmaiņas tātad nav uzskatāmas par jauna iebilduma pievienošanu faktu izklāsta vēstulē.
243
Ņemot vērā iepriekš minēto, BofA trešā pamata trešā daļa jānoraida kā nepamatota.
b)
Par “Nomura”, “BofA” un “Portigon” kritiku attiecībā uz pienākuma norādīt pamatojumu neizpildi sakarā ar aplūkojamās rīcības izklāstu apstrīdētajā lēmumā
244
Nomura saistībā ar piektā pamata pirmo daļu, BofA saistībā ar trešā pamata otro daļu un Portigon saistībā ar pirmā pamata pirmo daļu pārmet Komisijai, ka tā nav izpildījusi pienākumu norādīt pamatojumu sakarā ar aplūkojamās rīcības izklāstu apstrīdētājā lēmumā.
245
Vispirms – apstrīdētā lēmuma pielikumā sniegtajā tabulā “Lēmuma pret konkurenci vērsto sarunu apkopojums” Komisija esot vienīgi izmantojusi burtu “Y” attiecībā uz katru sarunu, lai identificētu vienu vai vairākas kategorijas, pie kurām šī saruna pieder, bet šīs kategorijas esot bijušas nepietiekami noteiktas. Turklāt grūtības saprast rīcību, kas minēta paziņojuma par iebildumiem 1. pielikuma tabulā, esot bijušas vēl lielākas tad, ja vienas dienas ietvaros bija minēti vairāki laikposmi. Piemēram, Nomura min 2011. gada 18. janvāra sarunu, bet Portigon – 2009. gada 5. novembra sarunu, kā arī “sešas citas sarunas”. Tomēr, ņemot vērā, ka Portigon nav skaidri identificējusi šīs “sešas citas sarunas”, Vispārējā tiesa nevar tās pārbaudīt.
246
Turpinot – Nomura un BofA norāda, ka noteikts skaits sarunu vai sarunu fragmentu ir norādīti tikai apstrīdētā lēmuma 1. pielikumā un tādējādi tiem nav pievienoti nekādi paskaidrojumi par attiecīgajām EVO un attiecīgajiem tirgiem. Šajā ziņā BofA min “it īpaši 38 fragmentus” no 18 sarunām.
247
Visbeidzot – Nomura pārmet Komisijai, ka tā ir mazāk detalizēti izklāstījusi sarunas, kas attiecas uz šīs bankas dalības strīdīgajā pārkāpumā laikposmu, salīdzinot ar to, kā izklāstītas agrākās sarunas, kurās ir apsūdzētas citas bankas, kas šajā pārkāpumā piedalījās.
248
Šajā ziņā jāatgādina, ka LESD 296. panta otrajā daļā paredzētais pienākums norādīt pamatojumu nosaka, ka Komisijas lēmumos ir jābūt izklāstītiem faktiem un juridiskajiem apsvērumiem, kam ir būtiska nozīme lēmumā (skat. spriedumu, 2008. gada 1. jūlijs, Chronopost un La Poste/UFEX u.c., C‑341/06 P un C‑342/06 P, EU:C:2008:375, 96. punkts un tajā minētā judikatūra).
249
Šajā gadījumā jākonstatē, ka apstrīdētā lēmuma 376.–383., 411.–484., 495.–544., 723.–726., 737.–752. un 760.–771. apsvērumā Komisija norādīja iemeslus, kuru dēļ aplūkojamās sarunas, kas minētas šā lēmuma 97.–356. apsvērumā, kā arī tā 1. pielikumā – kurš ir šā lēmuma neatņemama sastāvdaļa –, ir uzskatāmas par nolīgumiem un saskaņotām darbībām, kas veido tādu vienotu un turpinātu pārkāpumu ar pretkonkurences mērķi, kurā attiecīgās bankas piedalījās šā paša lēmuma 1. pantā norādītajos laikposmos.
250
Turklāt šis pamatojums ir jāskata, ņemot vērā atbildes, kuras Komisija sniedza uz argumentiem, ko attiecīgās bankas izvirzīja administratīvā procesa laikā; šīs atbildes ir minētas apstrīdētā lēmuma 384.–402., 545.–719. un 753.–759. apsvērumā.
251
Līdz ar to Nomura, BofA un Portigon nevar pamatoti apgalvot, ka Komisija apstrīdētajā lēmumā nav izklāstījusi faktus un juridiskos apsvērumus, kam ir būtiska nozīme šajā lēmumā.
252
Šo secinājumu nevar apšaubīt Nomura, BofA un Portigon argumenti, saskaņā ar kuriem Komisija būtībā nav pietiekami paskaidrojusi, kādu iemeslu dēļ, skatot atsevišķi, katra no apstrīdētā lēmuma pielikumā sniegtajā tabulā norādītajām apmēram 380 sarunām vai pat katrs no 783 šo sarunu fragmentiem, kas minēti šīs tabulas ceturtajā kolonnā, apstiprina vienota un turpināta pārkāpuma ar pretkonkurences mērķi esamību.
253
Šajā ziņā, pirmkārt, jānorāda, ka Komisija apstrīdētajā lēmumā pārmeta attiecīgajām bankām ne tik daudz LESD 101. panta pārkāpumu, cik sarunu vai pat sarunu fragmentu bija norādīti šim lēmumam pievienotajā tabulā, bet gan tikai vienu vienotu un turpinātu pārkāpumu, kuram ir pretkonkurences mērķis un kurš sastāv no visām šīm sarunām (skat. šā sprieduma 88. punktu).
254
Līdz ar to Komisijai nebija pienākuma pierādīt, ka ikviena saruna vai pat ikviens sarunas fragments ir kvalificējams par aizliegtu vienošanos LESD 101. panta 1. punkta izpratnē (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2022. gada 16. jūnijs, Sony Corporation un Sony Electronics/Komisija (C‑697/19 P, EU:C:2022:478, 83. un 84. punkts).
[..]
284
Pirmām kārtām, Komisija apstrīdētā lēmuma 307.–350. un pēc tam 641.–719. apsvērumā, pietiekami detalizēti un izmantojot fragmentus, kas visbiežāk apzīmogoti ar laika zīmogu, izklāstīja sarunas, kuras bija notikušas laikposmā, kad Nomura piedalījās strīdīgajā pārkāpumā. Tāpat Komisija noraidīja ar minētajām sarunām saistītos argumentus, ko šī banka bija izvirzījusi administratīvajā procesā.
285
Turklāt papildu paskaidrojumi tika sniegti apstrīdētā lēmuma pielikumā sniegtajā tabulā, kura, kā jau norādīts šā sprieduma 249. punktā, ir šā lēmuma neatņemama sastāvdaļa un kurā visas sarunas ir norādītas vienādi neatkarīgi no laikposma, kad tās notikušas.
286
Otrām kārtām, pretēji tam, ko apgalvo Nomura, Komisijai nebija pienākuma “detalizētāk” aprakstīt katra sarunu veida pirmā gadījuma pretkonkurences raksturu sākot ar 2011. gada 18. janvāri, datumu, par kuru Komisija uzskata, ka šī banka tajā sāka piedalīties strīdīgajā pārkāpumā.
287
Komisija apstrīdētajā lēmumā pārmeta Nomura dalību vienotā un turpinātā pārkāpumā, kas bija sācies četrus gadus pirms tam, kad šī banka tajā iesaistījās, nevis dalību pārkāpumā, kas būtu sācies brīdī, kad šī banka šajā pārkāpumā iesaistījās.
288
Ņemot vērā iepriekš minēto, Komisija nepārkāpa savu pienākumu norādīt pamatojumu, apstrīdētā lēmuma 1. pantā konstatējot, ka attiecīgās bankas bija piedalījušās tādā vienotā un turpinātā pārkāpumā attiecībā uz EVO, kurš aptvēra visu EEZ un kurā ietilpa vienošanās un/vai saskaņotas darbības, kuru mērķis bija ierobežot un/vai kropļot konkurenci EVO nozarē.
289
Tādējādi Nomura piektā pamata pirmā daļa, BofA trešā pamata otrā daļa un Portigon pirmā pamata pirmā daļa jānoraida kā nepamatotas.
2.
Par pamatiem attiecībā uz Komisijas kļūdām, saucot “UniCredit”, “Nomura” un “Portigon” pie atbildības par šo banku tirgotāju rīcību
290
UniCredit saistībā ar trešā pamata pirmo daļu, Nomura saistībā ar ceturtā pamata otro daļu un Portigon saistībā ar piektā pamata otro daļu pārmet Komisijai, ka tā esot kļūdaini attiecinājusi uz šīm bankām atbildību par viņu attiecīgo darbinieku rīcību.
291
Pirmkārt, UniCredit, Nomura un Portigon norāda, ka Komisija nevarēja uzskatīt, ka šīm bankām automātiski bija zināma visa informācija, kuru to attiecīgie tirgotāji bija ieguvuši iepriekšējā darbā citās bankās, kas tajā laikā bija iesaistītas strīdīgajā pārkāpumā.
292
Otrkārt, UniCredit, Nomura un Portigon apgalvo, ka Komisija nevarēja tām pārmest šo banku attiecīgo tirgotāju rīcību tādā laikposmā vai tādā tirgū, kurā tiem nebija tiesību tirgoties.
293
Šajā ziņā, pirmām kārtām, UniCredit un Nomura norāda, ka Komisija konstatēja to atbildību par rīcību, kuru to attiecīgie tirgotāji bija īstenojuši, pirms tie bija saņēmuši regulatīvo iestāžu atļauju tirgoties savu darba devēju vārdā. Lai gan UniCredit un Nomura tirgotāji šo atļauju saņēma attiecīgi 2011. gada 4. martā un 16. septembrī, Komisija esot uzskatījusi attiecīgi 2011. gada 9. septembri un 18. janvāri par datumiem, kuros UniCredit un Nomura sāka piedalīties strīdīgajā pārkāpumā.
294
Otrām kārtām, UniCredit apgalvo, ka Komisija tai pārmet tās tirgotāja pozīcijas attiecībā uz primāro tirgu, lai gan šim tirgotājam nebija UniCredit pilnvaru tirgoties šajā tirgū un viņam tātad nebija atļaujas tirgoties UniCredit vārdā. Līdzīgi Portigon apgalvo, ka tās tirgotājs ir rīkojies bez šīs bankas atļaujas un ārpus Portigon darbības jomas – šī banka darbojās tikai Vācijas EVO primārajā tirgū. Tādējādi Portigon nevarot saukt pie atbildības par tās tirgotāja rīcību, kas pārsniedza šīs bankas komercdarbības robežas.
295
Treškārt, UniCredit un Portigon apgalvo, ka Komisija tās ir vainojusi nevis kāda vadītāja, bet gan negodīga darbinieka rīcībā; turklāt šim darbiniekam UniCredit gadījumā esot bijis pārbaudes laiks.
296
Ceturtkārt, Portigon apgalvo, ka, ņemot vērā, ka nav bijis nolaidības no šīs bankas puses, Komisija to kļūdaini vainoja tās tirgotāja rīcībā.
297
Šajā ziņā, pirmām kārtām, Portigon uzskata, ka tā nevarēja zināt par sava tirgotāja rīcību, jo tai nebija pietiekamas piekļuves tērzētavām, kuras viņš izmantoja, vai iespējas tajās ielūkoties, nepārkāpjot tiesības uz datu aizsardzību un darba tiesības. Turklāt tā esot ieviesusi dažādus pasākumus nolūkā nodrošināt, lai tās darbinieki ievērotu rūpības prasības, it īpaši iekļaujot viņu darba līgumos šādu prasību ievērošanu, liekot savam tirgotājam parakstīt apņemšanos ievērot šīs bankas pamatnostādnes par atbilstību, organizējot obligātas atbilstības apmācības, kā arī veicot ikgadējas pārbaudes.
298
Otrām kārtām, Portigon uzskata, ka būtu piemēroti un samērīgi izslēgt tās atbildību, ņemot vērā šīs lietas īpatnības. Šīs īpatnības esot saistītas ar to, ka, pirmkārt, tās tirgotājam nebija vadības amata, otrkārt, viņš bija vienīgais šīs bankas tirgotājs, kas bija iesaistīts strīdīgajā pārkāpumā, treškārt, tās iesaiste šajā pārkāpumā sākās ar šī tirgotāja stāšanos amatā un beidzās ar viņa aiziešanu, ceturtkārt, šajā laikposmā lielākā daļa no šā tirgotāja izvēlētajām pozīcijām nebija ne lietderīgas, ne veiksmīgas un, piektkārt, šī tirgotāja rīcība bija sākusies pirms viņa pieņemšanas darbā.
299
Uzreiz jākonstatē, ka acīmredzami nepamatots ir Portigon apgalvojums – kurš turklāt ietverts tikai tās piektā pamata nosaukumā – par apstrīdētā lēmuma pamatojuma trūkumu saistībā ar atbildības attiecināšanu uz šo banku par rīcību, kurā tās tirgotājs piedalījās laikposmā, kad bija tās darbinieks.
300
Apstrīdētā lēmuma 755.–759. apsvērumā Komisija paskaidroja, kādu iemeslu dēļ attiecīgās bankas var saukt pie atbildības par rīcību, kuru īstenojuši to nodarbinātie tirgotāji.
301
Šajā ziņā tā būtībā norādīja, ka darbinieki un sabiedrības, kuras tos nodarbina, veido ekonomisku vienību un ka pirmo pretkonkurences rīcība ir attiecināma uz otrajām, un šīs otrās principā var atzīt par atbildīgām, pat ja šo sabiedrību vadība nav atļāvusi šo rīcību vai nav bijusi par to informēta, vai minētā rīcība ir izrādījusies pretēja vadības dotajiem norādījumiem. Komisija arī norādīja, ka tirdzniecības darbības raksturo darbinieku veikto darbību augsts reģistrācijas un pārraudzības līmenis, kas ļāva attiecīgajām bankām būt informētām par īstenotās aizliegtās vienošanās būtiskajām raksturiezīmēm, kā arī par viņu darbinieku iesaisti un izslēdza iespēju, ka šīs bankas varētu atsaukties uz savu nezināšanu.
302
Ar šādu pamatojumu Komisija ir izpildījusi savu pienākumu, kas tai ir saistošs atbilstoši LESD 296. panta otrajai daļai.
303
Attiecībā uz būtību, kā Komisija pamatoti atgādināja apstrīdētā lēmuma 733.–735. apsvērumā, no pastāvīgās judikatūras izriet, ka, pirmām kārtām, Savienības konkurences tiesību kontekstā ar uzņēmumu saprotama ekonomiska vienība, pat ja no juridiskā viedokļa šo ekonomisko vienību veido vairākas fiziskas vai juridiskas personas, un, otrām kārtām, darbinieks savus amata pienākumus pilda uzņēmuma, kurā viņš strādā, labā un tā vadībā un tādējādi tiek uzskatīts par ietilpstošu ekonomiskajā vienībā, kas veido šo uzņēmumu (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2016. gada 21. jūlijs, VM Remonts u.c., C‑542/14, EU:C:2016:578, 22. un 23. punkts un tajos minētā judikatūra).
304
No tā izriet – lai konstatētu Savienības konkurences tiesību pārkāpumus, darbinieka iespējamā pret konkurenci vērstā rīcība ir piedēvējama uzņēmumam, kuram viņš ir piederīgs un kurš principā ir saucams pie atbildības (spriedums, 2016. gada 21. jūlijs, VM Remonts u.c., C‑542/14, EU:C:2016:578, 24. punkts).
305
Līdz ar to Komisija varēja pamatoti saukt pie atbildības par šo banku attiecīgo tirgotāju rīcību Portigon par laikposmu no 2009. gada 19. oktobra līdz 2011. gada 3. jūnijam (ņemot vērā tās tirgotāja nodarbinātības laikposmu, kas sākās 2009. gada 16. oktobrī un beidzās 2011. gada 31. augustā), UniCredit par laikposmu no 2011. gada 9. septembra līdz 28. novembrim (ņemot vērā tās tirgotāja nodarbinātības laikposmu, kas sākās 2011. gada 1. septembrī), kā arī Nomura par laikposmu no 2011. gada 18. janvāra līdz 28. novembrim (ņemot vērā tās tirgotāja nodarbinātības laikposmu, kas sākās 2011. gada 17. janvārī).
306
Neviena no UniCredit, Nomura vai Portigon izvirzītās kritikas daļām nevar pamatot šādas atbildības izslēgšanu šajā gadījumā.
307
Pirmkārt, UniCredit, Nomura un Portigon nevar pamatoti pārmest Komisijai, ka tā it īpaši apstrīdētā lēmuma 418., 426., 427., 764., 767. un 883. apsvērumā attiecībā uz šīm bankām ņēma vērā zināšanas par aplūkojamo rīcību, kuras to darbinieki bija ieguvuši pirms darba pienākumu pildīšanas sākuma šajās bankās, kvalificējot šo rīcību par vienotu un turpinātu pārkāpumu ar pretkonkurences mērķi.
308
Pirmām kārtām, šā sprieduma 303. punktā jau atgādināts, ka darbinieks, kurš pilda savus amata pienākumus uzņēmuma, kurā viņš strādā, labā un tā vadībā, tiek uzskatīts par ietilpstošu ekonomiskajā vienībā, kas veido šo uzņēmumu.
309
Zināšanas, ko darbinieks ieguvis pirms stāšanās darbā jaunā uzņēmumā un kuras viņš faktiski dara pieejamas šim jaunajam darba devējam, var uzskatīt par zināšanām, kuras ir viņa jaunajam darba devējam.
310
Otrām kārtām, saskaņā ar pastāvīgo judikatūru Komisija var pamatoties uz sarunām, kas notikušas pirms vai pēc pārkāpuma laikposma, lai izveidotu vispārēju pārskatu un parādītu aizliegtās vienošanās sagatavošanas posmus, kā arī lai apstiprinātu noteiktu pierādījumu interpretāciju (šajā nozīmē skat. spriedumus, 2008. gada 8. jūlijs, Lafarge/Komisija, T‑54/03, nav publicēts, EU:T:2008:255, 428. punkts; 2012. gada 2. februāris, Denki Kagaku Kogyo un Denka Chemicals/Komisija, T‑83/08, nav publicēts, EU:T:2012:48, 188. punkts, un 2012. gada 27. jūnijs, Coats Holdings/Komisija, T‑439/07, EU:T:2012:320, 60. punkts).
311
Šajā gadījumā, ņemot vērā citus Komisijas izmantotos elementus – proti, galvenokārt vairākus simtus starp attiecīgo banku tirgotājiem notikušu sarunu transkripcijas –, tai bija tiesības izmantot zināšanas, ko šie attiecīgie tirgotāji bija guvuši pirms darba uzsākšanas šajās bankās un ko tie faktiski bija darījuši tām pieejamas.
312
Konkrētāk, Komisijai bija tiesības ņemt vērā apstākli, ka, pirms uzsāka darbu Portigon, bet pēc tam UniCredit, šo banku tirgotājs, būdams RBS un pēc tam Natixis tirgotājs, tieši bija piedalījies rīcībā aplūkojamajās tērzētavās un divpusējās sarunās, kā arī apstākli, ka šis pats tirgotājs bija vienas no šo abu tērzētavu izveidotājiem.
313
Tāds pats konstatējums jāizdara par Nomura tirgotāju, kurš, pirms uzsāka darbu šajā bankā, piedalījās aplūkojamajā rīcībā, būdams RBS tirgotājs.
314
Otrkārt, UniCredit, Nomura un Portigon nevar lietderīgi atsaukties uz apstākli, ka to attiecīgie tirgotāji būtu rīkojušies paši pēc savas iniciatīvas un bez šo banku atļaujas, vai arī uz apstākli, ka šie tirgotāji tajās nebija vadošā amatā.
315
Uzņēmuma vainošana LESD 101. panta pārkāpumā kā nosacījumu paredz nevis attiecīgā uzņēmuma dalībnieku vai galveno vadītāju darbību vai pat viņu informētību, bet gan personas, kas bijusi pilnvarota rīkoties uzņēmuma labā, darbību (skat. spriedumus, 2017. gada 16. februāris, Tudapetrol Mineralölerzeugnisse Nils Hansen/Komisija, C‑94/15 P, nav publicēts, EU:C:2017:124, 28. punkts un tajā minētā judikatūra, un 2019. gada 11. jūlijs, Huhtamäki un Huhtamaki Flexible Packaging Germany/Komisija, T‑530/15, nav publicēts, EU:T:2019:498, 72. punkts un tajā minētā judikatūra). Tāpat, lai uzņēmuma darbinieka dalību pretkonkurences rīcībā varētu attiecināt uz uzņēmumu, nav nepieciešams oficiāls pilnvarojums (skat. spriedumu, 2016. gada 29. februāris, Schenker/Komisija, T‑265/12, EU:T:2016:111, 167. punkts un tajā minētā judikatūra).
316
Lai arī UniCredit, Nomura un Portigon apstrīd, ka būtu atļāvušas to attiecīgajiem tirgotājiem piedalīties strīdīgajā pārkāpumā, tās neapstrīd to, ka visā laikposmā, kurā šīs bankas piedalījās šajā pārkāpumā, tās patiešām nodarbināja minētos tirgotājus.
317
Tādējādi, lai arī nebija Financial Conduct Authority (Finanšu uzraudzības iestāde, Apvienotā Karaliste) izdotas regulatīvas atļaujas tirgoties vai nebija UniCredit sniegtas atļaujas tās tirgotājam tirgoties ne tikai sekundārajā tirgū, bet arī primārajā tirgū, sakarā ar nodarbinātību attiecīgajās bankās šo banku tirgotājiem to darba devēji un šo darba devēju nodotie līdzekļi deva šiem tirgotājiem iespēju saņemt un izpaust informāciju, kuru vēlāk varēja izmantot citi tirgotāji.
318
Attiecībā it īpaši uz UniCredit – ir tiesa, ka Komisija apstrīdētā lēmuma 861. apsvērumā atzina, ka tā nav varējusi pierādīt, ka šīs bankas tirgotājs saņemto informāciju par primāro tirgu, kurā viņš nedarbojās, bija nodevis tālāk citiem šīs pašas bankas tirgotājiem, kuri darbojās primārajā tirgū. Tomēr šī iestāde šajā pašā 861. apsvērumā arī norādīja, ka UniCredit tirgotājs varēja izmantot aplūkojamajās tērzētavās saņemto informāciju par primāro tirgu saistībā ar savu darbību sekundārajā tirgū.
319
Tā paša iemesla dēļ Portigon nevar lietderīgi atsaukties uz apstākli, ka tās darbība aprobežojās vienīgi ar Vācijas EVO primārajā tirgū, jo informācija, ar kuru notika apmaiņa tērzētavās, tai varēja būt noderīga tās darbībā sekundārajā tirgū, kura neaprobežojās tikai ar Vācijas EVO tirdzniecību, kā to turklāt ir norādījusi Komisija apstrīdētā lēmuma 1452. zemsvītras piezīmē, un Portigon to šajā ziņā nav apstrīdējusi.
320
Līdz ar to Komisija it īpaši apstrīdētā lēmuma 412., 426., 434., 436. un 438. apsvērumā varēja pamatoti norādīt, ka UniCredit, Nomura un Portigon zināja vai tām bija jāzina par savu attiecīgo darbinieku darbībām (šajā nozīmē pēc analoģijas skat. spriedumu, 2009. gada 30. septembris, Hoechst/Komisija, T‑161/05, EU:T:2009:366, 55. punkts)
321
Treškārt, Portigon nevar lietderīgi atsaukties uz apstākli, ka tā esot veikusi dažādus pasākumus nolūkā izvairīties no tā, ka tās darbinieki veic “rūpības prasībām” pretējas darbības.
322
Šajā ziņā pietiek atgādināt, ka uzņēmums nevar lietderīgi atsaukties uz savas iekšējās organizācijas darbības iespējamiem trūkumiem (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2009. gada 30. septembris, Hoechst/Komisija, T‑161/05, EU:T:2009:366, 55. punkts un tajā minētā judikatūra) un ka uzņēmuma ieviestie pasākumi konkurences tiesību normu ievērošanai nevar ietekmēt pārkāpuma izdarīšanas faktu (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2011. gada 13. jūlijs, Shell Petroleum u.c./Komisija, T‑38/07, EU:T:2011:355, 96. punkts un tajā minētā judikatūra).
323
Turklāt apstāklis, ka dažādie pasākumi, attiecībā uz kuriem Portigon apgalvo, ka bija tos veikusi, nebija ļāvuši izvairīties no šīs bankas darbinieka strīdīgās rīcības, galu galā pierāda, ka tie nebija piemēroti tam, lai nodrošinātu Savienības konkurences noteikumu pilnīgu ievērošanu šajā bankā.
324
Ceturtkārt, Portigon arī nav pamata apgalvot, ka būtu bijis atbilstoši un samērīgi, ja Komisija izslēgtu tās atbildību ar pamatojumu, ka sodītā pretkonkurences rīcība bija tikai viena darbinieka personiska rīcība, kas bija uzsākta jau pirms viņa pieņemšanas darbā, un ka minētā rīcība nebija veiksmīga.
325
Nav nozīmes to darbinieku skaitam, kas iesaistīti pretkonkurences rīcībā, lai šajā rīcībā vainotu uzņēmumu, kurš tos nodarbina, ja ir izpildīti to veidojošie elementi, kas noteikti LESD 101. panta 1. punktā, un tas tiks vērtēts saistībā ar pamatiem par vienota un turpināta pārkāpuma ar pretkonkurences mērķi esamību.
326
Tas pats attiecas uz iemesliem, kuri varēja pamudināt attiecīgo darbinieku veikt aplūkojamās darbības, kā arī uz apstākli, ka šis darbinieks savu rīcību bija uzsācis iepriekš, strādājot citā uzņēmumā, jo nodarījumi, kuros tiek vainots uzņēmums, kas viņu nodarbina, attiecas uz laikposmu, kurā šis pats darbinieks faktiski strādāja šajā uzņēmumā un tādējādi rīkojās tā vārdā.
327
Šajā gadījumā šis secinājums ir vēl jo vairāk pamatots tāpēc, ka Portigon nenorāda, ka būtu iesniegusi sūdzību vai veikusi darbības pret savu bijušo darbinieku, neraugoties uz to, ka šī banka apgalvo, ka ir tikusi iesaistīta aplūkojamajās darbībās, pašai nezinot.
328
Visbeidzot, vērtējot Portigon vainošanu šīs bankas tirgotāja rīcībā, nav nozīmes apstāklim, ka šā tirgotāja iniciatīvām, saskaņā ar šīs bankas teikto, esot bijuši vien nelieli panākumi un ka šī banka neesot varējusi viegli piekļūt aplūkojamajām tērzētavām.
329
Līdz ar to Komisija varēja pamatoti saukt UniCredit, Nomura un Portigon pie atbildības par konkrēto šo banku attiecīgo darbinieku rīcību, kā arī ņemt vērā zināšanas, ko viņi bija ieguvuši saistībā ar iepriekšējām darba attiecībām citās bankās, kuras piedalījās tajās pašās darbībās.
330
Turklāt, ciktāl Portigon apgalvo, ka, šādi rīkojoties, Komisija pārkāpa nevainīguma prezumpcijas principu, jākonstatē, ka šis apgalvojums nav pamatots ne ar kādu argumentāciju un līdz ar to ir nepieņemams saskaņā ar Reglamenta 76. panta d) punktu. Katrā ziņā tam nav pamatojuma to pašu iemeslu dēļ, kuri minēti šā sprieduma 303.–329. punktā.
331
Ņemot vērā iepriekš minēto, UniCredit trešā pamata pirmā daļa, ciktāl ar to ir kritizēts tas, ka Komisija ir saukusi šo banku pie atbildības par tās tirgotāja rīcību, Nomura ceturtā pamata otrā daļa un Portigon piektā pamata otrā daļa jānoraida kā nepamatotas.
3.
Par pamatiem attiecībā uz kļūdām, kvalificējot aplūkojamo rīcību par “vienotu un turpinātu pārkāpumu” un noteiktā laikposmā vainojot šajā pārkāpumā attiecīgās bankas
a)
Ievada apsvērumi
332
Strīda gadījumā par to, vai pastāv konkurences tiesību normu pārkāpums, Komisijai ir jāsniedz pierādījumi par tās konstatētajiem pārkāpumiem un ar būtisku, precīzu un saskaņotu norāžu kopumu juridiski pietiekami jāpierāda pārkāpumu veidojošo faktu esamība (šajā nozīmē skat. spriedumus, 1993. gada 31. marts, Ahlström Osakeyhtiö u.c./Komisija, C‑89/85, C‑104/85, C‑114/85, C‑116/85, C‑117/85 un no C‑125/85 līdz C‑129/85, EU:C:1993:120, 126. un 127. punkts; 1998. gada 17. decembris, Baustahlgewebe/Komisija, C‑185/95 P, EU:C:1998:608, 58. punkts, un 2004. gada 6. janvāris, BAI un Komisija/Bayer, C‑2/01 P un C‑3/01 P, EU:C:2004:2, 62. punkts).
333
Atbilstoši pastāvīgajai judikatūrai LESD 101. panta 1. punkta pārkāpums var izrietēt ne tikai no atsevišķas darbības, bet arī no virknes darbību vai turpinātas rīcības, bet arī viens vai vairāki šīs darbību virknes vai turpinātās rīcības elementi paši, aplūkojot atsevišķi, var būt minētās normas pārkāpums. Tādēļ, ja dažādas darbības ietilpst “kopējā plānā”, tad to identiskā mērķa dēļ – kropļot konkurenci iekšējā tirgū – Komisija var saukt pie atbildības par šīm darbībām atbilstoši dalībai kopējā pārkāpumā (skat. spriedumu, 2012. gada 6. decembris, Komisija/Verhuizingen Coppens, C‑441/11 P, EU:C:2012:778, 41. punkts un tajā minētā judikatūra).
[..]
340
Daļa no Nomura izvirzītā pirmā pamata, tās izvirzītais otrais pamats, ceturtā pamata pirmā un trešā daļa, kā arī piektā pamata pirmās daļas trešais arguments un otrā un trešā daļa ir par tiesību kļūdām vai kļūdām vērtējumā attiecībā uz vienota un turpināta pārkāpuma kvalificēšanu un šīs bankas dalību šajā pārkāpumā. Ar trešo pamatu un piektā pamata ceturto daļu Nomura min arī kļūdas it īpaši attiecībā uz tās dalības strīdīgajā pārkāpumā ilgumu.
341
Pirmais BofA izvirzītais pamats attiecas uz tiesību kļūdu vai kļūdu vērtējumā saistībā ar vienota un turpināta pārkāpuma kvalificēšanu. Tiesas sēdē BofA norādīja, ka tā apstrīd vienīgi tāda kopēja plāna esamību, kuram ir vienots pretkonkurences mērķis.
342
Portigon izvirzītais ceturtais pamats attiecas uz kļūdainiem konstatējumiem saistībā ar tāda kopēja plāna esamību, ar kuru tiecas sasniegt vienotu pretkonkurences mērķi, strīdīgā pārkāpuma turpināto raksturu un ar šīs bankas dalības strīdīgajā pārkāpumā beigu datumu. Turklāt daļā tās piektā pamata pirmās daļas Portigon apstrīd it īpaši vairāku Komisijas attiecībā uz šo banku izmantoto sarunu pretkonkurences raksturu.
343
Ņemot vērā apsvērumus, kas minēti šā sprieduma 332.–338. punktā, ir jāvērtē UniCredit, Nomura, BofA un Portigon argumenti, veicot nošķīrumu starp, no vienas puses, argumentiem, kas vērsti pret vienota un turpināta pārkāpuma esamības konstatējumu un, no otras puses, argumentiem, kas vērsti pret konstatējumu, ka šīs bankas ir saucamas pie atbildības par šo pārkāpumu noteiktā laikposmā.
344
Tomēr, pirms tiks vērtēti šā sprieduma 339.–342. punktā minētie argumenti, ir jāanalizē daži Komisijas veiktie faktu konstatējumi un daži vērtējumi saistībā ar apstrīdētā lēmuma 376.–403. un pēc tam 495.–531. apsvērumā minēto nolīgumu un saskaņotu darbību ar pretkonkurences raksturu esamību. Šie konstatējumi un vērtējumi var ietekmēt to Komisijas secinājumu pamatotību, kas saistīti, pirmām kārtām, ar vienota un turpināta pārkāpuma esamību un, otrām kārtām, ar atbildības par minēto pārkāpumu attiecināmību uz attiecīgajām bankām.
b)
Par “UniCredit”, “Nomura” un “Portigon” kritiku attiecībā uz tādu nolīgumu vai saskaņotu darbību esamību, kam ir pretkonkurences raksturs
345
Apstrīdētā lēmuma tekstā un tā 1. pielikumā Komisija konstatēja pretkonkurences raksturu apmēram 380 sarunām, kas notikušas laikā no 2007. gada janvāra sākuma līdz 2011. gada novembra beigām.
346
Apstrīdētā lēmuma 4.2. sadaļā Komisija izklāstīja vairāk nekā simts sarunu saturu un sniedza savu interpretāciju.
347
Saistībā ar trešo pamatu UniCredit skaidri un konkrēti kritizē pretkonkurences raksturu astoņām sarunām, attiecībā uz kurām Komisija konstatēja tās dalību, proti, 2011. gada 26. un 28. septembra, 4., 12. un 19. oktobra un 2., 3. un 28. novembra sarunām.
348
Attiecībā uz Nomura Komisija konstatēja šīs bankas dalību 34 sarunās, kas notika 33 dažādās dienās laikā no 2011. gada 18. janvāra līdz 28. novembrim.
349
Saistībā ar otro pamatu Nomura skaidri un konkrēti kritizē pretkonkurences raksturu piecpadsmit sarunām, kas notikušas četrpadsmit dažādās dienās, proti, divām 2011. gada 18. janvāra sarunām, kā arī 2011. gada 26. janvāra, 3. un 25. februāra, 5. un 12. aprīļa, 3., 5. un 18. maija, 22. jūnija, 7. jūlija, 28. septembra, 4. oktobra un 2. novembra sarunām.
350
Attiecībā uz Portigon Komisija konstatēja šīs bankas dalību 63 sarunās, kas notika 60 dažādās dienās laikā no 2009. gada 19. oktobra līdz 2011. gada 3. jūnijam.
351
Saistībā ar piekto pamatu Portigon skaidri un konkrēti kritizē pretkonkurences raksturu sarunām vai ziņojumiem, kas īstenoti trīspadsmit dažādās dienās, proti, dažiem fragmentiem no 2009. gada 20. un 21. oktobra sarunām, 2009. gada 6. novembra sarunai, dažiem fragmentiem no 2010. gada 14. janvāra un 15. februāra sarunām, diviem ziņojumiem, kas nosūtīti 2010. gada 22. februārī, fragmentam no 2010. gada 9. septembra sarunas, ziņojumu virknei no 2010. gada 17. novembra sarunas, abām 2011. gada 18. janvāra sarunām, 2011. gada 6. aprīļa sarunai, ziņojumu virknei no 2011. gada 11. aprīļa sarunas, 2011. gada 12. aprīļa sarunai un ziņojumu virknei no 2011. gada 18. maija sarunas.
352
Visbeidzot jānorāda, ka UniCredit un Nomura izvirza transversālus argumentus, proti, argumentus, ar kuriem tiecas apšaubīt pretkonkurences raksturu visām apstrīdētajā lēmumā minētajām sarunām vai lielai to daļai; [šie argumenti attiecas] piemēram, uz iespējamu paziņojumu saistībā ar iecietības programmu pārmērīgu izmantošanu un viena vai vairāku informācijas, ar kuru notikusi apmaiņa minētajās sarunās, veidu iespējamo publisko raksturu un iespējamo vērtības neesamību.
353
Šajā ziņā, pirmkārt, šīs tiesvedības vajadzībām ir jāuzskata par apstiprinātu to sarunu interpretācija, kuras UniCredit, Nomura un Portigon nav konkrēti apstrīdējušas (pēc analoģijas skat. spriedumu, 2019. gada 7. novembris, Campine un Campine Recycling/Komisija, T‑240/17, nav publicēts, EU:T:2019:778, 105. punkts).
[..]
1) Par to sarunu saturu, kuras “UniCredit”, “Nomura” un “Portigon” nav konkrēti apstrīdējušas
[..]
376
Tāpat no apstrīdētā lēmuma izriet, ka tirgotāji apsprieda tikko noslēgušās izsoles rezultātus, tostarp izmantojot šādus formulējumus:
“paid 59 in end”““66”“55 64 ave””“where u have mid going in?”“i used 50”“50 mid?”“but think it was 2 high” (apstrīdētā lēmuma 304. apsvērumā minētā 2010. gada 2. decembra saruna tērzētavā DBAC), ““got 100mm”“missed the other by a thick”” (apstrīdētā lēmuma 319. apsvērumā minētā 2011. gada 3. marta saruna tērzētavā DBAC), “anyone get anything?”, ““I never moved my bids down”“got 100”“26s”” (apstrīdētā lēmuma 322. apsvērumā minētā 2011. gada 7. aprīļa saruna tērzētavā CODS & CHIPS), “i bid 92 for 50 for me” (apstrīdētā lēmuma 325. apsvērumā minētā 2011. gada 13. aprīļa saruna tērzētavā CODS & CHIPS), “i went 7-9”““kept 08”“think thats ok”“both of us””““yes”“what mid you have 98”“or 99””“98”“yup same”“we had 98”“04…07 ave” (apstrīdētā lēmuma 330. apsvērumā minētā 2011. gada 1. jūnija saruna tērzētavā CODS & CHIPS), “was that a good auction?”““non event”“I think”“had 55 mid”“low 57”“ave 65”” (apstrīdētā lēmuma 337. apsvērumā minētā 2011. gada 20. jūlija saruna tērzētavā CODS & CHIPS).
377
Komisija apstrīdētajā lēmumā konstatēja, ka dalībnieki ir apsprieduši tirdzniecības darbības sekundārajā tirgū, kā tas izriet, piemēram, no šādiem fragmentiem:
““04 81zx”“what mid we got july 28s””““98”“GFI [a broker] got 96/02 x81””““yup it s my offer”“[sold them] at 97 Six””“yeah thats about mid”; ““bidding 10m of the frtr 10/32 with GFI at 05 x 79”“dealt at 10””“ta”; “bid 40mm july 28s”“ta”“where u got the curve? 55.25 sound ok”“55.5” (apstrīdētā lēmuma 314. un 315. apsvērumā minētā 2011. gada 14. februāra saruna tērzētavā DBAC), ““my bid jul39s in [broker at Tullett Prebon]”“im looking for 5m only”“[broker at Tullett Prebon,] hit me at 85 at the same time someone 1ifted 89 on btec [BrokerTec, a broker] in 39s”“doh””“move curve to 52 fuk knows”““got 52 also”“feels 1ike it should be steeper”“but i aint gonna short 30yrs ahead of a 2bl tap”“think thats why 42/40s also stuck at 3.5”“my bid jan 30s and jul 39s in [broker at Tullett Prebon]””“wat u got 5-10 on day?”“-0.5bp”““steeper”“10-30 1 bp steeper””““0.8 i got”“but im high in the cash””“2-10 2 flatter last question”“1.5” (apstrīdētā lēmuma 308. apsvērumā minētā 2011. gada 25. janvāra saruna tērzētavā DBAC), “Where u got your mid on the jul 28s dbr?”“113.08”“21#”“great thanks, prices crashed, offering 12m” (apstrīdētā lēmuma 316. apsvērumā minētā 2011. gada 17. februāra saruna tērzētavā DBAC), “what u pay?”““mid”“75”” (apstrīdētā lēmuma 325. apsvērumā minētā 2011. gada 13. aprīļa saruna tērzētavā CODS & CHIPS), “where bunds at 4.15?”“127.25”““iam with ya”“lets sell oats?””“I am short already”“same here staying that way want to sell more”“iam long them” (apstrīdētā lēmuma 334. apsvērumā minētā 2011. gada 24. jūnija saruna tērzētavā CODS & CHIPS).
378
Apstrīdētā lēmuma 521. apsvērumā Komisija minēja vairākas sarunas, kuru laikā dalībnieki apsprieda savas tirdzniecības darbības ar konkrētiem darījumu partneriem sekundārajā tirgū, izmantojot šādus formulējumus:
““not budging”“he’s asking”“stay the same”” (apstrīdētā lēmuma 101. apsvērumā minētā 2007. gada 4. janvāra saruna īslaicīgā tērzētavā), ““asked us twice as well”“we’re flat”” (apstrīdētā lēmuma 131. apsvērumā minētā 2007. gada 8. novembra saruna tērzētavā CODS & CHIPS), “if he comes here I am going to tell him to fuk off”“shall we fuk him” (apstrīdētā lēmuma 133. apsvērumā minētā 2007. gada 12. decembra saruna tērzētavā DBAC), “frog insurer asks me if I can offer 50m sp40s” (apstrīdētā lēmuma 135. apsvērumā minētā 2008. gada 13. decembra saruna tērzētavā DBAC), “same here i would not tell him what i had” (apstrīdētā lēmuma 212. apsvērumā minētā 2008. gada 4. novembra saruna tērzētavā DBAC), ““btp 23s”“oil asking”“wat mid”” (apstrīdētā lēmuma 215. apsvērumā minētā 2008. gada 10. novembra saruna tērzētavā DBAC), “just offered 60m dsl28 to same guy” (apstrīdētā lēmuma 292. apsvērumā minētā 2010. gada 13. augusta saruna tērzētavā DBAC).
379
Citas apstrīdētajā lēmumā minētās sarunas pierāda, ka tirgotāji runāja par savām tirdzniecības darbībām ar konkrētu darījumu partneri sekundārajā tirgū; it īpaši tas attiecas uz 2011. gada 13. aprīļa sarunu tērzētavā CODS & CHIPS, kas minēta apstrīdētā lēmuma 325. apsvērumā (“u front run him then?”““not front run, back run”“trade already don””“A [?] [partnera identitāte]”““yeah.”“you got them””“yee”“oh i will pull offer”).
380
Līdz ar to Komisija apstrīdētajā lēmumā parādīja tādu sarunu esamību, kuras attiecās tostarp, pirmkārt, uz precīzo sindicēšanas cenas noteikšanas brīdi (skat. šā sprieduma 364. un 365. punktu), otrkārt, uz ieteikumiem, kurus valsts vērtspapīru primārie tirgotāji adresē parādu pārvaldības birojiem (skat. šā sprieduma 366. un 367. punktu), treškārt, uz sekundārajā tirgū plānotām darbībām saistībā ar ienesīguma līknēm, tuvojoties izsolei vai pēc tās (šā sprieduma 368. un 369. punkts), ceturtkārt, uz solīšanas un pārsolīšanas līmeņiem, viduscenām, ienesīguma starpībām, solītajiem apjomiem un tirdzniecības pozīcijām, tuvojoties izsolei (skat. šā sprieduma 370.–375. punktu), piektkārt, uz izsoles rezultātiem (skat. šā sprieduma 376. punktu) un, sestkārt, uz cenām, viduscenām, ienesīguma starpībām, tirgotajiem apjomiem, tirdzniecības pozīcijām un darījumiem sekundārajā tirgū, tostarp attiecībā uz īpašiem darījumu partneriem (skat. šā sprieduma 377.–379. punktu).
2) Par to sarunu pretkonkurences raksturu, kuras “UniCredit”, “Nomura” un “Portigon” nav konkrēti apstrīdējušas
381
Jāatgādina, ka ikvienam uzņēmējam ir autonomi jānosaka politika, ko tas īstenos iekšējā tirgū (skat. spriedumu, 2006. gada 23. novembris, Asnef-Equifax un Administración del Estado, C‑238/05, EU:C:2006:734, 52. punkts un tajā minētā judikatūra).
382
Lai gan šī patstāvības prasība neizslēdz saimnieciskās darbības subjektu tiesības saprātīgi piemēroties konstatētai vai sagaidāmai to konkurentu rīcībai, tomēr tā strikti iestājas pret jebkādu tiešu vai netiešu kontaktu nodibināšanu starp saimnieciskās darbības subjektiem, lai to rezultātā vai nu ietekmētu faktiska vai potenciāla konkurenta rīcību tirgū, vai nu to informētu par savu paša īstenošanai paredzēto vai ieplānoto rīcību tirgū, ja šo kontaktu mērķis vai sekas ir konkurences nosacījumu rašanās, kas, ņemot vērā sniegto preču vai pakalpojumu raksturu, uzņēmumu lielumu un skaitu un minētā tirgus apmēru, neatbilst normāliem attiecīgā tirgus nosacījumiem (skat. spriedumu, 2015. gada 19. marts, Dole Food un Dole Fresh Fruit Europe/Komisija, C‑286/13 P, EU:C:2015:184, 120. punkts un tajā minētā judikatūra).
383
Lai novērtētu, vai šajā gadījumā sarunās, kuras nav konkrēti apstrīdētas, notika pret konkurenci vērsta apmaiņa ar informāciju, ir jāvērtē, pirmkārt, vai dažādo veidu informācija, kas minēta šā sprieduma 380. punktā, bija komerciāli sensitīva un, otrkārt, vai šī informācija bija vērtīga tās adresātiem un piešķīra tiem priekšrocību. Treškārt, būs jāatbild uz UniCredit un Nomura šajā ziņā izvirzītajiem transversālajiem argumentiem.
i) Par apmaiņas ar komerciāli sensitīvu informāciju esamību
384
Kā izriet it īpaši no apstrīdētā lēmuma 94. un 377. apsvēruma, Komisija uzskatīja, ka attiecīgo banku tirgotāji bija apmainījušies ar dažādu komerciāli sensitīvu informāciju, kas tiem ļāva būt informētiem par katra rīcību un stratēģijām.
385
Apstrīdētā lēmuma 577. apsvērumā Komisija uzsvēra, ka informācijas apmaiņa, kas bija šā lēmuma priekšmets, nebija apmaiņa ar patiešām publisku informāciju, kura bija vispārīgi pieejama arī visiem konkurentiem un visiem klientiem.
386
Apstrīdētā lēmuma 97. apsvērumā Komisija uzsvēra, ka lielākā daļa sarunu, kuras tā pārbaudīja minētā lēmuma 4.2. sadaļā, pierādīja, ka konkurenti bija apmainījušies ar komerciāli sensitīvu informāciju, kas pārsniedza tikai apsvērumus, kurus varētu izdarīt jebkurš tirgus vērotājs. Komisija uzskatīja, ka citas sarunas bija atbilstīgas tāpēc, ka tās atklāja kontekstu un ietvēra informāciju par aizliegtās vienošanās organizācijas veidu un darbību. Apstrīdētā lēmuma 379. apsvērumā Komisija uzsvēra – kā izriet no šā lēmuma 4. sadaļas, bija daudzi gadījumi, kuros tirgotāji apmainījās ar viedokļiem par esošām un plānotām piedāvājumu un tirdzniecības stratēģijām saistībā ar EVO.
387
Lai noteiktu, vai Komisija pamatoti uzskatīja, ka ir runa par sensitīvu informāciju, pirmkārt, ir jāvērtē, vai konstatētā informācijas apmaiņa attiecās uz informāciju, kas nebija publiska un ko tirgotāji nevarēja zināt, un, otrkārt, jāvērtē informācijas, ar kuru notika apmaiņa, priekšmets, precizitāte un aktualitāte.
– Par apmaiņu ar informāciju, kas nebija publiska un ko tirgotāji nevarēja zināt
388
Pirmkārt, attiecībā uz precīzo sindicēšanas cenas noteikšanas brīdi Komisija apstrīdētā lēmuma 33., 527., 528. un 586. apsvērumā būtībā paskaidroja, ka vadošās bankas palīdzēja parādu pārvaldības birojam noteikt EVO cenu, izmantojot atsauces EVO (benchmark) sekundārajā tirgū. Komisija precizēja, ka šim nolūkam vadošās bankas sindicēšanas nodaļa var saņemt informāciju no savas bankas EVO tirdzniecības nodaļas. Turpretī vadošās bankas sindicēšanas nodaļai bija jāsaglabā stingra konfidencialitāte attiecībā uz savas bankas EVO tirdzniecības nodaļu. Komisija piebilda, ka informāciju par precīzo sindicēšanas cenas noteikšanas brīdi nepubliskoja, kamēr vadošie dalībnieki nebija to paziņojuši tirgū plašā izpratnē.
389
Šo vērtējumu apstiprina vairākas šā sprieduma 365. punktā minētās sarunas, kuru saturs parāda, ka vairāki attiecīgo banku tirgotāji centās pirms publiskā paziņojuma uzzināt precīzo sindicēšanas cenas noteikšanas brīdi (“‘priced’‘?’”; “is it priced?”“has it pxd yet?”).
390
Šie centieni izpaudās kā jautājumi kādas attiecīgās bankas tirgotājam, kad viņa banka bija viena no vadošajām bankām šajā sindicēšanā. Turklāt saziņa starp tirgotājiem parāda, ka informāciju par precīzo sindicēšanas cenas noteikšanas brīdi bija vēl grūtāk iegūt, ja neviens no attiecīgo banku tirgotājiem nestrādāja bankā, kura bija vadošā banka, kā to ilustrē 2009. gada 19., 22. un 23. jūnija sarunas, kuras minētas apstrīdētā lēmuma 253., 255. un 257. apsvērumā (“trick is to know when its gonna price tho”; “said he can try from [another bank] but he’s positive they wont leak anyting to him”; “he said he doesnt really use them ever so assumes they wont give him the info though”).
391
Otrkārt, apstrīdētā lēmuma 525. apsvērumā Komisija būtībā uzsvēra, ka valsts vērtspapīru primāro tirgotāju parādu pārvaldības birojiem sniegtie padomi pirms izsolēm ir individuāls ieteikums, kas principā ir konfidenciāls.
392
Šo vērtējumu apstiprina tas, ka – saskaņā ar to, kas izriet no šā sprieduma 367. punktā minētajiem fragmentiem, – attiecīgo banku tirgotāji uzdeva cits citam jautājumus, pirms sniedza ieteikumu parādu pārvaldības birojam (“what u gonna ask for from france tomorrow?”; “‘what we gonna ask for?’‘38s?’”).
393
Turklāt ieteikumus parādu pārvaldības birojiem var sniegt tikai valsts vērtspapīru primārie tirgotāji, kurus ir norīkojis katrs parādu pārvaldības birojs. Tādējādi bankām, kuras nav emitenta parādu pārvaldības biroja valsts vērtspapīru primārie tirgotāji, nav jāiepazīstas ar šādu tirgotāju sniegtajiem ieteikumiem.
394
Treškārt, saistībā ar attiecīgās bankas pārsolīšanas līmeni, tuvojoties izsolei vai tās laikā, ir taisnība, ka dažās sarunās tirgotāji pieminēja līmeni, kāds bija sasniegts iepriekšējās izsolēs.
395
Tomēr sarunas, kuras Komisija analizēja apstrīdētā lēmuma 4.2. sadaļā, un it īpaši šā sprieduma 370. un 371. punktā minētās sarunas pierāda, pirmām kārtām, ka bankas plānotais pārsolīšanas līmenis konkrētā izsolē ir katrai bankai savs un, otrām kārtām, ka šā iemesla dēļ attiecīgo banku tirgotāji vairākkārtīgi jautāja cits citam par attiecīgajiem pārsolīšanas līmeņiem (“wat we over bidding [?]”; “wat we have to pay up [?]”; “what u over bidding [?]”; “what we thinking overbidding [?]”).
396
Minētās sarunas tātad pierāda, ka iepriekšējās izsolēs sasniegtais pārsolīšanas līmenis bija tikai sākuma punkts un ka katras bankas pārsolīšanas līmenis attiecībā uz kādu izsoli pārējām bankām nebija zināms.
397
Ceturtkārt, apstrīdētā lēmuma 505. un 520. apsvērumā Komisija paskaidroja, ka uz D2C un D2D platformu ekrāniem ir redzama pasaules tirgus viduscena, proti, viduscenas vidējā vērtība visā tirgū, bet tas tā nav ar individuālajām viduscenām, proti, ar katras bankas viduscenu, kura nav publiski pieejama.
398
Turklāt, kā izriet no apstrīdētā lēmuma 579. un 581. apsvēruma, Komisija uzskatīja, ka arī bankas ienesīguma līknes un ienesīguma starpības nav publiski pieejamas.
399
Apstrīdētā lēmuma 581.–583. apsvērumā Komisija būtībā paskaidroja, ka ikviens tirgotājs pats veic publiski pieejamās informācijas vērtējumu, lai noteiktu savu viduscenu un veidotu savas ienesīguma līknes un starpības.
400
Šajā ziņā šos vērtējumus apstiprina ļoti daudzu Komisijas analizēto sarunu saturs, it īpaši šā sprieduma 372., 373. un 377. punktā minēto sarunu saturs.
401
Pirmām kārtām, attiecīgo banku tirgotāji šo sarunu laikā prasīja citiem tirgotājiem, kuri piedalījās, viņu viduscenas, kā arī viņu ienesīgumu līknes un starpības (“where we got these mid”; “w[h]at mid [u got]”; “where u got [spread]?”; “where u got the curve”).
402
Otrām kārtām, sarunas, ko Komisija analizēja apstrīdētā lēmuma 4.2. sadaļā, pierāda, ka, pirmkārt, tirgotāji nebija pārliecināti par savu vērtējumu un, otrkārt, viņi izdarīja viduscenas un ienesīguma starpības vērtējumus, kas varēja atšķirties, un līdz ar to šī informācija patiešām bija rezultāts tam, kā katrs tirgotājs individuāli interpretē dažādos pieejamos tirgus datus.
403
Šīs sarunas parāda, ka attiecīgo banku tirgotāji tostarp izteicās, izmantojot šādus īpaši skaidrus formulējumus šajā ziņā: “where u got spr[ea]d?”; ““fantasy land”“4 through i have it”“37s”“think its probally -.55””; “i seem igh”; “my mid is high”; “im 10tiks higher”; “we too high tho”; “same thought i was high tough”; “got 97 here but seem high”“but does look high”; ““wat mid 26s now”“20 76/7”“OR THAT 2 HIGH””; ““I got mids well high”“71 29s”“68 39s”“I am going to cheapen””; “got 37s 40 89/90 might be a bit high though”; “had 64 but I am high to screen”; ““what mid we got 37s”“34/5”“I got 91.77”“is that 2 high”“july 28”“mid””; ““that’s too high I think”“91.15 37s”“37 91.33 mid wat about 23s?”“fuk the same””; “might be 2 high”; ““my mid is high”“i’ll [c]heapen it””; “we a tik higher”; “I got em 02 middle but not sure if thats right”.
404
Piektkārt, arī katras bankas solītie apjomi pirms izsoles pārējām bankām nebija zināmi. To, ka tie nebija zināmi, apstiprina daudzas apstrīdētajā lēmumā izklāstītās sarunas un it īpaši šā sprieduma 374. punktā minētās sarunas, kuru laikā tirgotāji uzdeva cits citam jautājumus par apjomiem, attiecībā uz kādiem tie gatavojas solīt (“how many we gotta buy”; “how many u gotta buy?; “how many btps u gotta buy [RBS trader]”; “how much belg u gotta try and buy”).
405
Sestkārt, arī katras bankas tirdzniecības pozīcijas – garās vai īsās – nebija pārējām bankām zināmas, tostarp pamatojoties uz publiski pieejamu informāciju, kā izriet no sarunām, kuras Komisija analizēja apstrīdētajā lēmumā, un it īpaši no 2010. gada 25. janvāra sarunas, kas minēta šā lēmuma 280. apsvērumā (“how u positioned”; “short and short some front ends outright”), un no 2010. gada 13. augusta sarunas, kas minēta šā lēmuma 291. apsvērumā (“how u placed [RBS trader] btps”).
406
Septītkārt, sarunas, ko Komisija analizēja apstrīdētajā lēmumā, un it īpaši tās, kas minētas šā sprieduma 376. punktā, parāda, ka attiecīgo banku tirgotāji uzdeva cits citam jautājumus pēc izsolēm un ka izsoļu rezultāti, tostarp katras bankas iegūtie apjomi un cenas, par kādām šie apjomi bija iegūti, nebija publiski pieejami (“anyone get anything?”; “was that a good auction?”).
407
Astotkārt, kā izriet no sarunām, kuras Komisija vērtēja apstrīdētajā lēmumā, un it īpaši šā sprieduma 377. un 397.–405. punktā minētajām sarunām, katras bankas viduscenas, ienesīguma līknes un starpības, kā arī tirdzniecības pozīcijas nebija publiski pieejamas sekundārajā tirgū. Tas pats attiecas uz apjomiem, ar kādiem katra banka tirgojās sekundārajā tirgū, uz tirgotāju individuālo stratēģiju attiecībā uz darījumu partneriem un, vispārīgāk raugoties, uz darījumiem, ko katrs no viņiem veica ar kādu darījumu partneri sekundārajā tirgū.
408
No iepriekš minētā izriet – Komisija pamatoti atzina, ka šā sprieduma 388.–407. punktā minētā informācija nebija ne publiski pieejama, ne zināma vai pieejama pārējām bankām, un tas tā bija gan attiecībā uz viņu darbībām primārajā tirgū, gan attiecībā uz viņu darbībām sekundārajā tirgū.
409
Šo secinājumu apstiprina apstāklis, ka neko no šā sprieduma 388.–407. punktā minētās informācijas, it īpaši viduscenas, ienesīguma līknes un starpības, katras bankas tirdzniecības pozīcijas, kā arī katras bankas tirgotos apjomus sekundārajā tirgū un darījuma partnera identitāti šajā tirgū, nevarēja secināt no sekundārajā tirgū pieejamās informācijas.
410
Komisija uzsvēra, ka EVO tirdzniecība sekundārajā tirgū notiek ārpus biržas, vai nu elektroniski, vai ar starpnieku palīdzību.
411
Turklāt ir taisnība, ka Komisija apstrīdētā lēmuma 571. un 579. apsvērumā atzina, ka atsevišķa informācija tirgotājiem bija publiski pieejama tostarp D2D un D2C platformās. Tāpat tā apstrīdētā lēmuma 578. apsvērumā konstatēja, ka nereti daži tirgotāji var izpaust kādam tirgotājam pirkšanas un pārdošanas cenas, kā arī individuālos apjomus, ko tie ir saņēmuši no cita tirgotāja.
412
Tomēr apstrīdētā lēmuma 518. un 571. apsvērumā Komisija paskaidroja, ka informācija par darījumiem D2D un D2C platformās bija anonimizēta vai sniegta kopsavilkuma veidā un līdz ar to tirgotājiem parasti nebija iespējams identificēt kāda sekundārajā tirgū veikta darījuma autoru.
413
To, ka piedāvājuma vai solīšanas veicējs sekundārajā tirgū ir anonīms un ka ir pieejami dati tikai kopsavilkuma veidā, šajā gadījumā pierāda ļoti daudzas Komisijas vērtētās sarunas, kuru laikā attiecīgo banku tirgotāji norādīja pārējiem iesaistītajiem tirgotājiem, kurus darījumus sekundārajā tirgū tie bija veikuši, un it īpaši precizēja, ka tas bija viņu pārdošanas piedāvājums vai viņu solījums, kas bija redzams to attiecīgajos ekrānos.
414
Šā sprieduma 413. punktā minēto vērtējumu ilustrē, piemēram, 2007. gada 18. aprīļa saruna, kas minēta apstrīdētā lēmuma 112. apsvērumā (“traded OAT 19/21 at 5.85”“ta”), 2007. gada 30. jūlija saruna, kas minēta apstrīdētā lēmuma 122. apsvērumā (“its my px [price] on the aug17s for info”; “price on tv”), 2007. gada 24. septembra saruna, kas minēta apstrīdētā lēmuma 124. apsvērumā (“that is me on olo31s”), 2008. gada 2. janvāra saruna, kas minēta apstrīdētā lēmuma 136. apsvērumā (“my offer 38s and 55s on screen”““ta”“wat mid 37s…91/92””), 2008. gada 2. septembra saruna, kas minēta apstrīdētā lēmuma 191. apsvērumā (“my bid tv in 38s”), 2008. gada 11. septembra saruna, kas minēta apstrīdētā lēmuma 196. apsvērumā (“yup [I] hit a low bid”““saw that low hit”“wondered what muppet did that””““it was me”“mupprtbell””), 2009. gada 8. janvāra saruna, kas minēta apstrīdētā lēmuma 224. apsvērumā (“my b[i]d in 23s oat again so don’t hit it”““oops its me on the offer”“pulled my offer back””), 2009. gada 20. janvāra saruna, kas minēta apstrīdētā lēmuma 231. apsvērumā (“ol31 that you [UBS trader]?”““yep”“sorry”“forgot 2 say””“i joined u on the olo31s”), 2009. gada 12. septembra saruna, kas minēta apstrīdētā lēmuma 200. apsvērumā (““being asked offer in 50m”“i had 51.5””“wat did u show”““so i offered 50.9”“then i said off”“offered 50.6”“u [see it] [UBS trader]?””), un 2010. gada 2. decembra saruna, kas minēta apstrīdētā lēmuma 304. apsvērumā (“lifted 25 spain on tv”).
– Par informācijas, ar ko notika apmaiņa, priekšmetu, precizitāti un aktualitāti
415
Pirmām kārtām, no apstrīdētajā lēmumā izklāstītajām sarunām un šā sprieduma 364.–379. punktā atkārtotajiem fragmentiem izriet, ka minēto sarunu laikā tirgotāji apmainījās ar informāciju, kas attiecās uz viņiem pašiem, izņemot informāciju par precīzo sindicēšanas cenas noteikšanas brīdi.
416
Savukārt informācija par precīzo sindicēšanas cenas noteikšanas brīdi bija zināma vienīgi vadošajiem dalībniekiem, un viņiem bija jāsaglabā stingra konfidencialitāte attiecībā uz viņu EVO tirdzniecības iekšējo nodaļu (skat. šā sprieduma 388. punktu).
417
Otrām kārtām, attiecībā uz informācijas, ar ko notika apmaiņa, priekšmetu, pirmkārt, no apstrīdētajā lēmumā izklāstītajām sarunām un šā sprieduma 370.–373. un pēc tam 376. un 377. punktā atkārtotajiem fragmentiem izriet, ka informācija, ar kuru tirgotāji apmainījās, attiecās tieši uz viņu cenām vai uz elementiem, ko tirgotāji izmantoja, lai noteiktu savas cenas primārajā vai sekundārajā tirgū.
418
No ļoti daudzām Komisijas analizētajām sarunām un it īpaši šā sprieduma 368. punktā atkārtotajiem sarunu fragmentiem izriet, ka tirgotāji pauda vēlēšanos kāpināt ienesīguma līkni (steepening the curve), proti, samazināt EVO cenu sekundārajā tirgū, atverot īsas pozīcijas, izmantojot EVO pārdošanu sekundārajā tirgū. Citos gadījumos attiecīgo banku tirgotāji, kā izriet no šā sprieduma 369. punkta, pauda vēlēšanos izlīdzināt ienesīguma līkni (flattening the curve), proti, censties palielināt sekundārajā tirgū dominējošo tirgus cenu.
419
Turklāt no apstrīdētajā lēmumā izklāstītajām sarunām un šā sprieduma 370. un 371. punktā atkārtotajiem fragmentiem izriet, ka attiecīgo banku tirgotāji apmainījās ar informāciju, kas attiecās uz to solīšanas vai pārsolīšanas līmeņiem, proti, uz cenu, kuru tie gatavojās piedāvāt primārajā tirgū izsoles laikā. Kā izriet no Komisijas analizētajām sarunām un no apstrīdētā lēmuma 28. apsvēruma, šis solīšanas vai pārsolīšanas līmenis ietekmē iespēju gūt panākumus izsolē un panākuma gadījumā – cenu, kas samaksāta par iegūto obligāciju apjomu.
420
Tāpat, kā apstrīdētā lēmuma 506. un 507. apsvērumā būtībā norādīja Komisija un kā izriet no Komisijas vērtētajām sarunām, katras bankas raksturīgās viduscenas un ienesīguma starpības bija informācija, ko tirgotāji izmantoja, lai noteiktu savu solīšanas līmeni vai savu cenu sekundārajā tirgū, tostarp attiecībā uz identificētu darījumu partneri.
421
Ciktāl viduscena ir vidējā vērtība starp pirkšanas cenu un pārdošanas cenu, kas dominē sekundārajā tirgū, tirgotāja viduscena sniedz precīzu norādi par cenām, par kādām šis tirgotājs ir gatavs pirkt vai pārdot attiecīgo EVO sekundārajā tirgū.
422
Viduscenas būtisko lomu izsolē apstiprina vairākas sarunas, kuru laikā tirgotāji apsprieda savu pārsolīšanas līmeni, izmantojot viduscenu par sākama punktu (“from mid”). Citiem vārdiem, tirgotāji izteica savus pārsolīšanas līmeņus, paziņojot centus vai bāzes punktu skaitu, ko tie piemēro šai viduscenai.
423
Runājot par katras bankas ienesīguma starpībām – banka tās izmanto, lai noteiktu obligācijas cenu, pamatojoties uz salīdzinājumu starp, no vienas puses, šo obligāciju un, no otras puses, tā paša emitenta izlaistu obligāciju ar citu termiņu (tenor) vai cita emitenta izlaistu obligāciju ar līdzīgu termiņu. Ienesīguma starpības tātad sniedz precīzu norādi par veidu, kādā šī banka noteiks obligācijas cenu attiecībā pret atsauces EVO. Turklāt no Komisijas vērtētajām sarunām un it īpaši no 2009. gada 3. augustā notikušās sarunas, kas minēta apstrīdētā lēmuma 261. apsvērumā, izriet, ka attiecīgie tirgotāji izmantoja ienesīguma starpības, lai noteiktu savu pārsolīšanas līmeni notiekošā izsolē (“just easier w spread so dont have to watch futures references”).
424
Otrkārt, no apstrīdētajā lēmumā izklāstītajām sarunām un šā sprieduma 374. un 376.–378. punktā atkārtotajiem fragmentiem izriet, ka informācija, ar ko tirgotāji apmainījās, attiecās vispirms uz to, kādus apjomus tie ieteica parādu pārvaldības birojiem emitēt, turpinot – uz to, kādus apjomus tie gatavojās iegādāties primārajā tirgū gaidāmajā izsolē, turklāt uz to, kādus apjomus tie ir faktiski ieguvuši šajā izsolē, un visbeidzot – uz to, par kādiem apjomiem tie bija tirgojušies vai gatavojās tirgoties sekundārajā tirgū, it īpaši attiecībā uz identificētu darījumu partneri.
425
Treškārt, no apstrīdētajā lēmumā izklāstītajām sarunām un šā sprieduma 375. punktā atkārtotajiem fragmentiem izriet, ka tirgotāji arī apmainījās ar informāciju par viņu tirdzniecības pozīciju. Šajā ziņā Komisija apstrīdētā lēmuma 43. apsvērumā atgādināja, ka tad, ja tirgotājs izmanto garo pozīciju jeb ir “long” attiecībā pret obligāciju, viņš tur vai pērk obligācijas pirms to tālākas pārdošanas un sagaida, ka obligāciju cena pieaugs. Ja tirgotājs izmanto īsu pozīciju jeb ir “short”, viņš pārdod obligācijas, kas tam nepieder, un gaida, lai obligāciju cena samazinās, kā rezultātā viņš varētu tās nopirkt par cenu, kas zemāka nekā cena, par kādu tas tās ir pārdevis.
426
Tādējādi informācija par tirdzniecības pozīcijām sniedz informāciju par tirgotāja stratēģiju un par tā aktuālo vai gaidāmo rīcību primārajā vai sekundārajā tirgū. Šo vērtējumu apstiprina, piemēram, apstrīdētā lēmuma 302. apsvērumā minētā 2010. gada 4. novembra saruna, kuras laikā viens no tirgotājiem sniedza informāciju, no kuras izrietēja, ka viņš atradās garajā pozīcijā un ka tam bija nepieciešams pārdot (“stupid fuking trade took me long 600 lots from 76 just got risk in now”).
427
Trešām kārtām, informācija, ar ko notika apmaiņa, bija saistīta ar norādītām EVO un bija īpaši detalizēta un precīza. Solītie un tirgotie apjomi tika izteikti miljonos vai – attiecībā uz solītajiem apjomiem – procentos no emitēto obligāciju apjoma (skat. šā sprieduma 374. un 377. punktu). Turklāt garās vai īsās pozīcijas bija saistītas ar apjomiem, kas izteikti tūkstošos vai miljonos (skat. šā sprieduma 375. punktu). Attiecībā uz cenām – pārsolīšana tika izteikta centos vai bāzes punktos, un to varēja sadalīt atkarībā no apjomiem vairāku solīšanu gadījumā (skat. šā sprieduma 370. un 371. punktu). Viduscenas, kā arī ienesīguma līknes un starpības arī bija izteiktas skaitļos (skat. šā sprieduma 372., 373. un 377. punktu).
428
Ceturtām kārtām, apmaiņa ar informāciju notika reālajā laikā, un atsevišķa informācija tika aktualizēta tās pašas sarunas laikā, kā parāda vairākas sarunas, piemēram, 2011. gada 3. februāra un 1. jūnija sarunas, kuru laikā tirgotāji aktualizēja informāciju par savām cenām (“56 at the moment”, ““ok I am going +8 +10 on 23s”“50mm a piece”“at the moment””). Turklāt šī informācija attiecās uz darījumiem, kuriem bija jānotiek īsā laikā, kuri jau notika vai tikko bija notikuši.
429
Tādējādi sarunas, kuras Komisija pārbaudīja apstrīdētajā lēmumā un kuras attiecīgās bankas nav konkrēti apstrīdējušas, pierāda, ka iesaistītie tirgotāji pēc savas iniciatīvas vai pēc pieprasījuma izpauda citiem tirgotājiem konkrētu un detalizētu informāciju par savu tā brīža vai gaidāmo stratēģiju saistībā ar izsolēm vai sindicēšanu primārajā tirgū vai tirdzniecības darbībām sekundārajā tirgū EVO nozarē.
430
Līdz ar to no šā sprieduma 388.–429. punkta izriet, ka Komisija ir juridiski pietiekami pierādījusi, ka attiecīgo banku tirgotāji apmainījās ar informāciju, kura sākotnēji nebija zināma pārējiem tirgotājiem, kas piedalījās, un kura attiecās uz to individuālo komercstratēģiju.
431
Komisija tātad pamatoti atzina – tostarp apstrīdētā lēmuma 497.–531. apsvērumā –, ka informācijai, ar kuru apmainījās attiecīgo banku tirgotāji un kura minēta šā sprieduma 380. punktā, bija komerciāli sensitīvs raksturs.
ii) Par komerciāli sensitīvās informācijas, ar ko notika apmaiņa, vērtību un šīs informācijas adresātiem sniegto priekšrocību
432
Apstrīdētajā lēmumā, it īpaši tā 389. apsvērumā, Komisija konstatēja, ka sarunas bieži vien atklāja, ka to dalībniekiem par tām bija interese un ka informācijai, ar ko šajās sarunās notika apmaiņa, bija būtiska vērtība.
433
Turklāt, kā izriet tostarp no apstrīdētā lēmuma 95. un 378. apsvēruma, Komisija būtībā uzskatīja, ka informācijas apmaiņa sniedza dalībniekiem priekšrocību, jo šī apmaiņa, no vienas puses, ļāva palielināt tirgus pārskatāmību starp tirgotājiem un mazināt neskaidrības attiecībā uz EVO emisiju vai tirdzniecību un, no otras puses, ļāva tirgotājiem identificēt un radīt saskaņošanas iespējas, salāgot vai saskaņot viņu rīcību un sniegt savstarpēju palīdzību attiecībā uz EVO emisiju, laišanu tirgū un tirdzniecību.
434
Pirmām kārtām, attiecībā uz tās informācijas vērtību, kas saistīta ar precīzo sindicēšanas cenas noteikšanas brīdi un ar šādas informācijas sniegto priekšrocību, Komisija apstrīdētā lēmuma 528. apsvērumā uzsvēra, ka šīs informācijas zināšana iepriekš, pat īsu brīdi iepriekš, ļāva tirgotājiem paredzēt brīdi, kurā atsauces EVO (benchmark bond) cena būs viszemākā, pirms pārējais tirgus aptver šīs pozīcijas. Komisija piebilda, ka šī informācija tirgotājiem ļāva vai nu palielināt, vai samazināt atsauces EVO cenu sekundārajā tirgū un tādējādi ietekmēt aplūkojamās obligācijas emisijas panākumus vai neveiksmi, vai zināt brīdi, kad, iespējams, būtiski pieaugs cenu svārstības un izmaiņas tirgū, kas tirgotājiem ļāva attiecīgi pielāgot savu tirdzniecību.
435
Šajā ziņā to, ka iepriekšējas zināšanas par precīzo sindicēšanas cenas noteikšanas brīdi sniedz priekšrocību, pierāda attiecīgo banku tirgotāju interese par šo informāciju. No šā sprieduma 365., 389. un 390. punktā izklāstītajām sarunām izriet, ka tirgotāji centās – nereti uzstājīgi – iegūt šo publiski nepieejamo informāciju no cita tirgotāja, kura banka bija vadošā banka, vai arī ar citiem līdzekļiem.
436
Turklāt 2009. gada 23. jūnija un 7. jūlija sarunas, kas minētas attiecīgi apstrīdētā lēmuma 257. un 259. apsvērumā, pierāda, ka tirgotāji apsprieda savu stratēģiju pirms un pēc sindicēšanas cenas noteikšanas (“we a little flatter? im offering some 38s”; “iam gonna lean on 23s”).
437
Tāpat apstrīdētā lēmuma 194. apsvērumā Komisija paskaidroja, ka 2008. gada 9. septembra sarunā tirgotāji apsprieda EVO cenas samazināšanu, tuvojoties sindicēšanai, lai palielinātu ienesīgumu un atbalstītu vadošo banku veikto sindicēšanu.
438
Visbeidzot, 2009. gada 19. jūnija saruna, kas minēta apstrīdētā lēmuma 254. apsvērumā, pierāda viena no dalībniekiem vilšanos par to, ka viņa banka nav vadošā banka, un vēlmi veikt pretpasākumus, izmantojot iespējamu atsauces EVO cenas pieaugumu sekundārajā tirgū (““think this deal is going to be a blowout though”, “i am going to cover early next week””; “you’d think wait for the pxg call and lift the fuk out of the duration [manager]”).
439
Otrām kārtām, attiecībā uz tās informācijas vērtību, kas saistīta ar ieteikumiem parādu pārvaldības birojam, un ar šādas informācijas sniegto priekšrocību Komisijas izklāstītās sarunas pierāda, ka tirgotāji apmainījās ar savu skatījumu par to EVO veidu termiņu un apjomu, kuras tie plānoja lūgt noteiktiem parādu pārvaldības birojiem emitēt, un ka šīs sarunas palīdzēja tirgotājiem savstarpēji ietekmēt vai pat saskaņot savus ieteikumus.
440
Tādējādi 2008. gada 27. augusta sarunā, kas minēta apstrīdētā lēmuma 190. apsvērumā, viens no dalībniekiem atbildēja, ka viņš faktiski prasīs obligācijas, kuru termiņš ir 2038. gads (““what we gonna ask for?”, “38s?””, “38s”). Tāpat 2009. gada 9. jūnija sarunā, kas minēta apstrīdētā lēmuma 250. apsvērumā, viens no dalībniekiem apliecināja piekrišanu cita dalībnieka analīzei, kad viņš norādīja, ka neprasīs obligācijas, kuru termiņš ir 2037. gads. Arī trešais šīs sarunas dalībnieks uzsvēra, ka neprasīs šādas obligācijas (““im not gonna ask for sp37s”, “47”, “dont think [market] needs those””, ““nope”, “agree””, “im not asking for 37s”).
441
Līdz ar to, kā būtībā Komisija norādīja apstrīdētā lēmuma 525. apsvērumā, šīs sarunas sniedza tirgotājiem priekšrocību, jo tās viņiem ļāva labāk ietekmēt parādu pārvaldības biroja lēmumu emitēt EVO, kuru apjoms un termiņš tiem derēja vislabāk.
442
Trešām kārtām, sarunas, ko Komisija pārbaudīja apstrīdētā lēmuma 4.2. sadaļā un ko UniCredit, Nomura un Portigon nav konkrēti apstrīdējušas, pierāda, ka lielā daļā šo sarunu, tuvojoties izsolei vai tās laikā, notika informācijas apmaiņa par stratēģiju nolūkā kāpināt vai izlīdzināt ienesīguma līkni sekundārajā tirgū, par viduscenām, ienesīguma starpībām, solīšanas vai pārsolīšanas līmeņiem, vēlamajiem apjomiem un tirdzniecības pozīcijām, garajām vai īsajām. Attiecībā uz šo informāciju Komisija būtībā uzskatīja, ka tā bija vērtīga, ļāva dalībniekiem mazināt neskaidrību un noteikt iespējas, salāgot, saskaņot vai koordinēt stratēģijas un, visbeidzot, maksimāli palielināt dalībnieku iespējas iegūt EVO, kuras tie vēlas, par vismazāko cenu.
443
Šajā ziņā, pirmkārt, liela daļa Komisijas analizēto sarunu pierāda, ka tirgotāji izteica vēlmi kāpināt ienesīguma līkni (steepening the curve) un ka ar šo rīcību tiecās pazemināt kādas EVO vidējo cenu sekundārajā tirgū.
444
Kā izriet no vairākām Komisijas vērtētajām sarunām un it īpaši tām, kas minētas šā sprieduma 368. punktā, galvenais šāda veida rīcības mērķis valsts vērtspapīru primārajiem tirgotājiem bija potenciāli iegādāties EVO primārajā tirgū izsolē par zemāku cenu (“that is good cheapening preauction!!!!”; “need to push it cheaper cos it will prob trade like a dog after”). Kā Komisija norādīja apstrīdētā lēmuma 16. apsvērumā, cena, par kādu valsts vērtspapīru primārie tirgotāji nolemj izdarīt solījumus izsolēs, ir atkarīga no cenas, par kādu līdzīgas obligācijas ir kotētas sekundārajā tirgū (references cena).
445
Apstrīdētajā lēmumā Komisijas vērtētās sarunas un it īpaši šā sprieduma 369. punktā minētās sarunas pierāda arī to, ka citos gadījumos dalībnieki izteica vēlmi izlīdzināt līkni (flattening the curve) un ka šīs rīcības mērķis noteiktos gadījumos bija censties palielināt sekundārajā tirgū dominējošo tirgus cenu pēc izsoles primārajā tirgū. Galvenais šīs rīcības mērķis bija it īpaši gūt iespējamu peļņu minētajā sekundārajā tirgū, kā izriet no noteiktām apstrīdētajā lēmumā vērtētajām sarunām.
446
Šī informācija bija vērtīga pārējiem tērzētavu dalībniekiem, jo, pirmām kārtām, tā attiecās uz rīcību, ko viens vai vairāki šo tērzētavu dalībnieki plānoja īstenot sekundārajā tirgū, tuvojoties izsolei, un, otrām kārtām, tā varēja atvieglot dažādu dalībnieku stratēģiju saskaņošanu, lai pazeminātu EVO iegādes cenas primārajā tirgū vai palielinātu pārdošanas cenas sekundārajā tirgū.
447
Turklāt vairākas sarunas pierāda, ka šādas informācijas apmaiņas rezultātā patiešām notika stratēģiju saskaņošana. Kā izriet no šā sprieduma 368. un 369. punktā minētajām sarunām, dalībnieki vairākkārt atbildēja apstiprinoši uz kāda no viņiem piedāvājumu kāpināt līkni. Citos gadījumos dalībnieki atbildēja apstiprinoši uz kāda no viņiem piedāvājumu izlīdzināt līkni.
448
Otrkārt, informācija, kas attiecās tieši uz solīšanas vai pārsolīšanas līmeņiem un tātad uz katra no dalībniekiem plānotajām cenām, tuvojoties izsolei, bija acīmredzami vērtīga pārējiem dalībniekiem, kas plānoja izteikt piedāvājumu tajā pašā izsolē. Šīs informācijas vērtību ilustrē vairākas sarunas, kuru laikā dalībnieki apsprieda savus attiecīgos solīšanas vai pārsolīšanas līmeņus un dažos gadījumos centās šos līmeņus saskaņot (“lets just put the same bids in”; “i just moved and now have the same as you”; “if we bid similar im sure we will get paper”).
449
Treškārt, sarunas, ko Komisija izklāstīja apstrīdētā lēmuma 4.2. sadaļā, un it īpaši tās, kas minētas šā sprieduma 403. punktā, pierāda, ka tirgotāja viduscenas izrietēja no publiski pieejamu datu personiskas interpretācijas, kā arī to, ka tirgotāji nebija pārliecināti par savas interpretācijas pareizību. Tirgotāji cits citam vairākkārt uzdeva jautājumus par to attiecīgajām viduscenām un dalījās ar šīm cenām, lai saprastu, vai viņu vērtējums ir pareizs. Informācijas apmaiņas par viduscenām rezultātā tātad tika mazināta dalībnieku neskaidrība attiecībā uz viņu vērtējuma pareizību.
450
Turklāt no dažām Komisijas vērtētajām sarunām izriet, ka tad, kad dalībnieki konstatēja atšķirības savās viduscenās un it īpaši to augstu līmeni, viņi centās tās saskaņot, ņemot vērā informāciju, ko bija ieguvuši. Šo rīcību ilustrē, piemēram, 2007. gada 4. oktobra saruna, kas minēta apstrīdētā lēmuma 127. apsvērumā (““my mid is high”, “i’ll [c]heapen it””).
451
Citos gadījumos tirgotāji izteica vēlmi saskaņot minētās viduscenas saistībā ar gaidāmu vai notiekošu izsoli, kā to ilustrē 2008. gada 13. novembra saruna, kas minēta apstrīdētā lēmuma 218. apsvērumā (“lets se[t] our mids”), un 2009. gada 6. oktobra saruna, kas minēta apstrīdētā lēmuma 269. apsvērumā (“lets get our mid right in this shite”; “lets agree mids in 5 min”).
452
Tādējādi apstrīdētajā lēmumā vērtētās sarunas pierāda, ka informācija par katras bankas raksturīgajām viduscenām, tuvojoties izsolei, bija vērtīga pārējām bankām tādēļ, ka tā mazināja neskaidrību un ļāva saskaņot vai salāgot izteiktos izsoles piedāvājumus un tātad palielināt iespējas iegūt vēlamos EVO piešķīrumus.
453
Ceturtkārt, Komisijas apstrīdētā lēmuma 507. apsvērumā veikto vērtējumu, saskaņā ar kuru būtībā ienesīguma starpības palīdzēja aplēst obligāciju cenu pirms to emisijas, pierāda vairākas sarunas un it īpaši tās, kuras minētas šā sprieduma 373. punktā un kuru laikā tirgotāji dalījās ar savām ienesīguma starpībām, lai salīdzinātu, saskaņotu vai salāgotu savas stratēģijas un it īpaši savas cenas pirms izsoles vai saistībā ar sekundārajā tirgū veiktajiem darījumiem.
454
Šajā ziņā priekšrocību, ko sniedza informācijas apmaiņa par ienesīguma starpībām, it īpaši atklāj 2009. gada 3. augustā notikusī saruna, kas minēta apstrīdētā lēmuma 261. apsvērumā. Šajā sarunā divi tērzētavas DBAC dalībnieki informēja Natixis tirgotāju, kurš dažas nedēļas nebija klātesošs, par to, ka viņi šobrīd vairāk apspriež ienesīgumu, nevis cenas, jo tas ir vieglāk (“just easier w spread so dont have to watch futures references”). Natixis tirgotājs atbildēja, ka viņš saprot, un UBS tirgotājs piebilda, ka tas ir palīdzējis iegūt “kaudzi naudas” (“it helped to make loads of dosh”).
455
Piektkārt, arī informācija par apjomiem, ko katrs dalībnieks vēlējās iegādāties, un par viņu tirdzniecības pozīciju – garo vai īso – bija vērtīga pārējiem dalībniekiem, kā to ilustrē vairākas sarunas par šā veida informāciju. Piemēram, tā tas bija šā sprieduma 374. un 375. punktā minēto sarunu gadījumā. Dalībnieku garā vai īsā pozīcija varēja sniegt norādi pārējiem dalībniekiem par viņu solīšanas stratēģiju. Tāpat solīšanas un pārsolīšanas līmeņi varēja mainīties atkarībā no vēlamajiem apjomiem, un tos varēja noteikt pa daļām. Turklāt šī informācija par vēlamajiem apjomiem ļāva dalībniekiem novērtēt – ņemot vērā izsoles lielumu kopumā – savas izredzes iegūt to, ko viņi vēlējās, vai saskaņot savu rīcību.
456
Šā sprieduma 443.–455. punktā minētie dažādie informācijas veidi bija jo vērtīgāki un tādi, kas spēj mazināt neskaidrību vai atvieglot saskaņošanu tāpēc, ka apmaiņa ar šo informāciju notika vienā dienā vienlaikus vai esot tuvu izsoles sākumam vai tās laikā.
457
Šajā ziņā, piemēram, no 2011. gada 14. februāra sarunas, kas aprakstīta apstrīdētā lēmuma 314. apsvērumā, izriet, ka dalībnieku sarunas bija par pārsolīšanas līmeņiem gaidāmā izsolē, kā arī par faktiski izdarītiem piedāvājumiem izsolē un par darbībām, kas saistītas ar sekundāro tirgu.
458
Tāpat no 2011. gada 3. marta un 20. jūlija sarunām, kas aprakstītas attiecīgi apstrīdētā lēmuma 319. un 337. apsvērumā, izriet, ka dalībnieku sarunas varēja attiekties uz pārsolīšanas līmeņiem saistībā ar gaidāmu izsoli, kā arī uz viduscenām izsoles procedūrā un uz izsoles rezultātu, it īpaši attiecībā iegūto apjomu ziņā un cenas attiecībā uz konkrētu termiņu ziņā.
459
Visbeidzot, no 2011. gada 1. jūnija sarunas, kas vērtēta apstrīdētā lēmuma 330. apsvērumā, izriet, ka, tuvojoties izsolei, dalībnieki apmainījās ar informāciju par apjomiem, attiecībā uz kādiem tie plānoja solīt, par savu pārsolīšanas līmeni, viduscenām, kā arī cenām, par kādām tie faktiski bija solījuši.
460
No šā sprieduma 448.–459. punkta izriet, ka informācija par katra dalībnieka solīšanas un pārsolīšanas līmeņiem, viduscenām un ienesīguma starpībām, par nosolītajiem apjomiem un pozīcijām, garajām vai īsajām, bija vērtīga pārējiem dalībniekiem un sniedza tiem priekšrocību gaidāmā vai notiekošā izsolē primārajā tirgū.
461
Šajā ziņā, no vienas puses, sarunas par šo informāciju novērsa neskaidrību par stratēģijām, kuras dalībnieki plānoja īstenot izsolē, it īpaši cenu un solīto apjomu ziņā. No otras puses, šīs sarunas radīja saskaņošanas iespējas.
462
Turklāt tirgotāji centās saskaņot vai faktiski saskaņoja savu solīšanas vai pārsolīšanas līmeni, kā izriet, piemēram, no 2009. gada 14. janvāra sarunas, kas minēta apstrīdētā lēmuma 228. apsvērumā (““i think also that if we bid the same prices then they cant ignore it”, “tho for the purposes of the tapes that’s not really allowed””, “yeah maybe we get on a phone”, “yeah”, ““ok done”, “lets do that””), no 2009. gada 26. janvāra sarunas, kas minēta apstrīdētā lēmuma 234. apsvērumā (“lets just put the same bids in”; “i just moved and now have same as you”, “ok cool”), no 2009. gada 16. aprīļa sarunas, kas minēta apstrīdētā lēmuma 241. apsvērumā (“ill bid about 100 i think u can lead me where ill do same as u”, ““def more likely to get em”, “this level i think i’ll b bidding like 103.05”, “unless it cheapens a little before””, “ok ill bid same as u”), kā arī no 2009. gada 6. oktobra sarunas, kas minēta apstrīdētā lēmuma 269. apsvērumā (“lets agree mids in 5 mins”, “ok”; “same now”).
463
Arī tirgotāju reakcija pēc informācijas apmaiņas un iepazīstoties ar izsoļu rezultātiem pierāda, ka informācija, ar kuru notika apmaiņa, dalībniekiem bija vērtīga un ka šie dalībnieki guva labumu no savām sarunām un attiecīgā gadījumā no savas rīcības saskaņošanas.
464
Tas, piemēram, attiecas uz runāto 2007. gada 4. janvāra sarunā, kas minēta apstrīdētā lēmuma 101. apsvērumā (“we did it”, “well done”), 2007. gada 6. marta sarunā, kas minēta apstrīdētā lēmuma 110. apsvērumā (“well done everyone”, “all of below the average well done everybody”)_2007. gada 30. jūlija sarunā, kas minēta apstrīdētā lēmuma 122. apsvērumā (“belg i dont see why we shoul p[ay] a premium”; “that is good cheapening preauction!!!!”, “this is the way auctions should go”“!”), 2008. gada 7. februāra sarunā, kas minēta apstrīdētā lēmuma 151. apsvērumā (“worked well”), 2008. gada 3. jūlija sarunā, kas minēta apstrīdētā lēmuma 185. apsvērumā (“well done guys”, “well done everybody”), 2008. gada 3. oktobra sarunā, kas minēta apstrīdētā lēmuma 205. apsvērumā (“well done”, ““how the fuk we keep doing this”, “wat a week””), 2008. gada 16. oktobra sarunā, kas minēta apstrīdētā lēmuma 211. apsvērumā (““good work”, “everyone””), 2009. gada 5. novembra sarunā, kas minēta apstrīdētā lēmuma 275. apsvērumā (“we all played it well we are all great and deserve 3 mil each”), 2010. gada 3. februāra sarunā, kas minēta apstrīdētā lēmuma 282. apsvērumā (“well done everybody”), 2010. gada 7. oktobra sarunā, kas minēta apstrīdētā lēmuma 297. apsvērumā (“well done everyone”), un 2011. gada 12. oktobra sarunā, kas minēta apstrīdētā lēmuma 345. apsvērumā (“well done”).
465
Ceturtām kārtām, attiecībā uz dalībnieku veiktajām darbībām sekundārajā tirgū no apstrīdētajā lēmumā minētajām sarunām izriet, ka informācija par viduscenām, ienesīguma līknēm un starpībām, tirdzniecības pozīcijām, tirgotajiem apjomiem vai darījumu partnera identitāti un, vispārīgāk raugoties, šajā sekundārajā tirgū veiktajiem darījumiem bija vērtīga pārējiem dalībniekiem.
466
Kā Komisija būtībā paskaidroja apstrīdētā lēmuma 519.–523. apsvērumā un kā izriet no minētajā lēmumā analizētajām sarunām, šo informāciju par cenām vai galvenajām cenas sastāvdaļām, tirdzniecības pozīcijām, apjomiem un darījumu partneriem varēja ņemt vērā pārējie dalībnieki, lai pārbaudītu savu cenu konkurētspēju, noteiktu piemērotu brīdi obligāciju pārdošanai, novērtētu, vai viņiem ir konkurenti, vai uzzinātu par aktuālajām tirgus tendencēm un, vispārīgāk raugoties, pielāgotu savu tirdzniecības stratēģiju.
467
Minētie tirgotāji arī saskaņoja savas tirdzniecības darbības sekundārajā tirgū. It īpaši tirgotāji vienojās, pirmkārt, atsaukt piedāvājumu no kādas brokera platformas, ja šāds piedāvājums varēja kaitēt kādam no minētajiem dalībniekiem, un, otrkārt, neatsaukt pārdošanas piedāvājumu vai nepieņemt cita dalībnieka izteikto pirkšanas piedāvājumu. Šāda veida rīcība izriet it īpaši no 2009. gada 8. janvāra sarunas, kas minēta apstrīdētā lēmuma 224. apsvērumā (“my b[i]d in 23s oat again so don’t hit it”, ““oops its me on the offer”, “pulled my offer back””), 2009. gada 3. augusta sarunas, kas minēta apstrīdētā lēmuma 261. apsvērumā (““does that fuka nyone?”, “shud I pull?”, “ok”, “glad to help””), 2009. gada 16. oktobra sarunas, kas minēta apstrīdētā lēmuma 271. apsvērumā (““keep to urself”, “dont touch yet”, “but just bid 300m oat21s.””, “[o]k”), un 2010. gada 2. novembra sarunas, kas minēta apstrīdētā lēmuma 301. apsvērumā (“so[rr]y I will pull my offer”).
468
Dalībnieki arī saskaņoja rīcību, lai neizteiktu piedāvājumu konkrētam klientam, kā to parāda, piemēram, 2007. gada 12. decembra saruna, kas minēta apstrīdētā lēmuma 133. apsvērumā (“he can f off”, “if he comes here I am going to tell him to fuk off”), vai 2008. gada 16. oktobra saruna, kas minēta apstrīdētā lēmuma 212. apsvērumā (“same here i would not tell him what i had’”, “yee nothing for him”).
469
Piektām kārtām, kā Komisija būtībā norādīja apstrīdētā lēmuma 45.–50. un tad 479. apsvērumā, savstarpējās saiknes starp primāro un sekundāro tirgu sekas bija tādas, ka informācija, ar kuru apmainījās saistībā ar darbībām vienā no šiem tirgiem, varēja sniegt priekšrocību attiecībā uz darbībām otrā no šiem tirgiem.
470
Šajā ziņā, pirmkārt, informācija, ar kuru notika apmaiņa un kura attiecās uz stratēģijām vai darbībām sekundārajā tirgū, sniedza priekšrocību tās adresātiem attiecībā uz viņu darbībām primārajā tirgū saistībā ar izsoli vai sindicēšanu.
471
No vienas puses, ar informācijas apmaiņu par rīcību, ko viens vai vairāki dalībnieki plānoja īstenot sekundārajā tirgū, lai kāpinātu vai izlīdzinātu līkni un tātad lai pazeminātu vai paaugstinātu kādas obligācijas cenas sekundārajā tirgū, tiecās ietekmēt cenu, par kādu EVO būs iegādājamas izsolē primārajā tirgū vai emitētas saistībā ar sindicēšanu šajā pašā tirgū (skat. šā sprieduma 444. un 446. punktu).
472
No otras puses, informācija par viduscenām, ienesīguma starpībām un tirdzniecības pozīcijām bija attiecīgo banku informācija par sekundāro tirgu (skat. šā sprieduma 420.–423. un 425. punktu).
473
Kā izriet no šā sprieduma 449.–455. punkta, ar informāciju par viduscenām, ienesīguma starpībām un tirdzniecības pozīcijām tirgotāji apmainījās saistībā ar savām darbībām primārajā tirgū un, konkrētāk, saistībā ar gaidāmajām un notiekošajām izsolēm, lai mazinātu neskaidrību vai pat salāgotu vai saskaņotu savu rīcību šajā tirgū.
474
Attiecīgo banku informācijas apmaiņa par viduscenām, ienesīguma starpībām un tirdzniecības pozīcijām sekundārajā tirgū tātad sniedza priekšrocību šīs informācijas adresātiem saistībā ar viņu darbībām primārajā tirgū.
475
Kā izriet no sarunām, ko Komisija minējusi apstrīdētajā lēmumā, un no šā sprieduma 372., 373., 375., 420., 421. un 425. punkta, jāpiebilst, ka tirgotāji apmainījās ar tāda paša veida informāciju, proti, informāciju par viduscenām, ienesīguma starpībām un tirdzniecības pozīcijām saistībā ar gaidāmu vai notiekošu izsoli primārajā tirgū un saistībā ar savām tirdzniecības darbībām sekundārajā tirgū. Šāda veida informāciju tirgotāji ne tikai izmantoja tam, lai mazinātu neskaidrību vai pat salāgotu vai saskaņotu savu rīcību primārajā tirgū, bet šī informācija minētajiem tirgotājiem saistībā ar viņu darbībām minētajā primārajā tirgū arī sniedza noderīgas norādes par viņu cenām sekundārajā tirgū un viņu cenu izmaiņu vērtējumu šajā sekundārajā tirgū. Tas pats attiecas arī uz informāciju par tirgotajiem apjomiem sekundārajā tirgū, jo šī informācija saistībā ar EVO emisijām primārajā tirgū varēja sniegt norādes par pieprasījumu sekundārajā tirgū.
476
Otrkārt, un pretēji – informācija, ar kuru dalībnieki apmainījās saistībā ar savām darbībām primārajā tirgū, arī bija nozīmīga un sniedza priekšrocību tās adresātiem attiecībā uz to darbībām sekundārajā tirgū.
477
Šo vērtējumu apstiprina sarunas, ko Komisija aplūkoja apstrīdētā lēmuma 4.2. sadaļā.
478
Šajā ziņā vispirms informācija par rīcību, ko, tuvojoties kādas obligācijas emisijai primārajā tirgū vai pēc tās, viens vai vairāki tirgotāji plānoja īstenot sekundārajā tirgū, lai kāpinātu vai izlīdzinātu līkni un tātad lai pazeminātu vai paaugstinātu kādas obligācijas cenas sekundārajā tirgū, ļāva iepriekš paredzēt attiecīgās obligācijas cenas izmaiņas šajā tirgū minēto tirgotāju rīcības dēļ un attiecīgi rīkoties minētajā sekundārajā tirgū.
479
Turpinot jāuzsver, ka šā sprieduma 472.–475. punktā izklāstīto iemeslu dēļ, kad apmaiņa ar informāciju par viduscenām, ienesīguma starpībām un tirdzniecības pozīcijām bija notikusi saistībā ar izsoli primārajā tirgū, šī informācija varēja būt vērtīga arī attiecībā uz sekundāro tirgu. Citiem vārdiem, kad tirgotāji izpauda informāciju par savām viduscenām, ienesīguma starpībām vai tirdzniecības pozīcijām, tuvojoties izsolei vai tās laikā primārajā tirgū, viņi sniedza vērtīgu informāciju par savām cenām vai situāciju sekundārajā tirgū. Šī informācija varēja būt vērtīga attiecībā uz sekundāro tirgu vēl jo vairāk tādēļ, ka ar to dalījās valsts vērtspapīru primārie tirgotāji, no kuriem parasti tika gaidīts vai prasīts, lai viņi pastāvīgi veiktu divvirzienu kotēšanu šajā tirgū (skat. šā sprieduma 14. punktu).
480
Turklāt informācijai par solīšanas un pārsolīšanas līmeņiem, par apjomiem, pēc kuriem ir pieprasījums, kā arī par galu galā iegūtajiem apjomiem un cenām saistībā ar izsoli primārajā tirgū bija noteikta vērtība attiecībā uz darbībām sekundārajā tirgū.
481
Vairākas Komisijas vērtētās sarunas pierāda, ka primārajā tirgū solīšanas un pārsolīšanas līmeņi, kā arī apjomi, pēc kuriem ir pieprasījums, bija saistīti ar valsts vērtspapīru primāro tirgotāju vērtējumu, gaidāmo pieprasījuma līmeni sekundārajā tirgū un attiecīgās obligācijas vērtību šajā tirgū. Citiem vārdiem, kā Komisija norādīja apstrīdētā lēmuma 479. apsvērumā, pārsolīšana primārajā tirgū parasti liecina par augstu pieprasījumu sekundārajā tirgū un otrādi.
482
Visbeidzot, pēc izsoles primārajā tirgū notikusi apmaiņa ar valsts vērtspapīru primāro tirgotāju sniegtu informāciju par izsoles neveiksmi vai arī par iegūtajiem apjomiem un to cenām ļāva gūt precīzu priekšstatu par valsts vērtspapīru primāro tirgotāju rīcību sekundārajā tirgū.
483
Piemēram, kā Komisija paskaidroja apstrīdētā lēmuma 29. apsvērumā, ja valsts vērtspapīru primārā tirgotāja izdarītais piedāvājums izsolē primārajā tirgū nav pilnībā veiksmīgs, viņam ir jāizpilda klientu pirkšanas rīkojumi sekundārajā tirgū, jo viņš nav spējis tos izpildīt primārajā tirgū.
484
Vēl vienam piemēram, 2010. gada 4. novembra sarunā, kas minēta apstrīdētā lēmuma 302. apsvērumā, RBS tirgotājs paskaidroja, ka atrodas garajā pozīcijā un ka līdz ar to viņam tagad ir jāpārdod (“stupid fuking trade took me long 600 lots from 76 just got risk in now”).
485
Tādējādi informācija par izsoļu rezultātu primārajā tirgū, it īpaši par iegūtajiem apjomiem un EVO iegādes cenām, bija vērtīga darbībām sekundārajā tirgū, jo tā it īpaši ļāva iepriekš paredzēt valsts vērtspapīru primāro tirgotāju rīcību šajā sekundārajā tirgū vai arī pieejamos EVO apjomus un to cenas.
486
Jāpiebilst – kā izriet no šā sprieduma 434.–438. punkta – informācija par precīzo sindicēšanas cenas noteikšanas brīdi primārajā tirgū varēja palīdzēt iepriekš paredzēt norises sekundārajā tirgū un tādējādi ietekmēt to tirgotāju rīcību, kuriem bija šī informācija, sekundārajā tirgū.
487
Sestām kārtām, informācijas, ar kuru notika apmaiņa, vērtību un ar šo apmaiņu sniegto konkurences priekšrocību pierāda arī konteksts, kurā minētās sarunas notika, un konkrētu tirgotāju sacītais.
488
Vispirms – apmaiņa ar aplūkojamo informāciju notika slēgtās tērzētavās. Šajā ziņā, kā Komisija norādīja apstrīdētā lēmuma 80. un 417. apsvērumā un kā izriet, piemēram, no 2007. gada 13. decembra sarunām tērzētavā CODS & CHIPS (“I am gonna invite [another trader] into this chat unless anyone has any objections?”) un tērzētavā DBAC (“[..] do either of u guys mind if i invite [another trader] into the other chat?”), kas minētas apstrīdētā lēmuma 134. apsvērumā, piekļuve tērzētavai CODS & CHIPS bija tikai “ar ielūgumu”. Tas pats attiecās arī uz piekļuvi tērzētavai DBAC, kā pierāda it īpaši 2009. gada 16. oktobrī šajā tērzētavā notikusi saruna, kas minēta apstrīdētā lēmuma 271. apsvērumā. 2007. gada 19. jūlija sarunā, kas minēta apstrīdētā lēmuma 119. apsvērumā, viens no dalībniekiem turklāt kvalificēja tērzētavu DBAC, ko tobrīd sauca “30yr kings” kā “izredzēto klubu” (“it’s a select club but there you go”).
489
Informācijas apmaiņa tādējādi notika uzticamu tirgotāju grupā, kā apliecina 2007. gada 13. decembra sarunas, kas notika tērzētavās DBAC un CODS & CHIPS un kas minētas apstrīdētā lēmuma 134. apsvērumā; šīs informācijas apmaiņas laikā tirgotāji apsprieda iespēju uzņemt jaunus locekļus tērzētavā CODS & CHIPS un it īpaši jautājumu par to, vai šiem kandidātiem var uzticēties (“can’t be trusted”; “i dont trust him”).
490
Turpinot, pamatojoties uz sarunām, ko Komisija bija analizējusi, tā atklāja vairākus pierādījumus tam, ka piekļuves tērzētavā pamatā bija tas, ka tika sagaidīts, ka dalībnieki izpaudīs komerciāli sensitīvu informāciju, kura dalībnieku kopumam sniegs priekšrocību.
491
Piemēram, apstrīdētā lēmuma 294. apsvērumā Komisija norādīja, ka, uzņemot jaunu tirgotāju tērzētavā DBAC, kas tajā laikā darbojās ar nosaukumu CODS & CHIPS, viens no locekļiem ar šīs tērzētavas darbību iepazīstināja, norādot, ka tās dalībnieki cenšas sniegt savstarpēju palīdzību, kad tas viņiem ir iespējams (“we just try to help each other when we can”). Citas sarunas pierāda, ka dalībnieki lūdza palīdzību vai piedāvāja palīdzību (“i need help with that”; ““I got hit on telly earlier”, “so just offering it back”, “im helpful like that for you guys””; “glad to help”). Arī 2011. gada 18. janvāra saruna, kas minēta apstrīdētā lēmuma 307. apsvērumā, atspoguļo šīs savstarpējās gaidas, jo pierāda, ka viens no dalībniekiem aicināja citu dalībnieku būt lietderīgam, precizējot, ka šis dalībnieks tērzētavā nepiedalās par velti (““so then make yourself useful and put it on the chat”, “you not on for free””).
492
Turklāt no 2008. gada 4., 8. un 10. janvāra sarunām, uz kurām Komisija atsaucas apstrīdētā lēmuma 378. apsvērumā, izriet, ka noteikti tirgotāji, tērzētavu locekļi, konkrētāk, RBS un UBS tirgotāji, žēlojās par to, ka citi locekļi aplūkojamajās tērzētavās nedalās ar informāciju. Šādu pārmetumu, kas parādās arī 2008. gada 27. februāra sarunā, kura minēta apstrīdētā lēmuma 157. apsvērumā, nebūtu, ja informācijai, ar ko notiek apmaiņa, nebūtu vērtības un ja šī apmaiņa nesniegtu priekšrocību dalībniekiem.
493
Kā izriet it īpaši no apstrīdētā lēmuma 445. apsvēruma, jāpiebilst, ka vairāki izteikumi tērzētavās notikušajās sarunās liecina par tirgotāju piesardzības pasākumiem nolūkā izvairīties no tā, ka viņu rīcība taptu zināma personām, kas nebija šo tērzētavu locekļi.
494
Šajā ziņā, piemēram, saruna tērzētavā CODS & CHIPS, kas notika 2007. gada 29. janvārī un minēta apstrīdētā lēmuma 104. apsvērumā, pierāda dalībnieku veiktus piesardzības pasākumus. Pirms šajā tērzētavā tika uzņemts BofA tirgotājs, UBS un RBS tirgotāji izteica vēlmi, lai šīs uzņemšanas rezultātā minētajā tērzētavā izdarīto izteikumu esamība un saturs netiktu darīti zināmi konkrētā tirgotāja vadībai (““sure but we ll cut his balls”, “if things get out”,“:-)””; “fine as long as [BofA] doesn’t see it and when hes away from desk he logs out thats fair and no chance if [BofA] tries to fuk us”). Turklāt, kad BofA tirgotājs tika uzņemts, viņš šajā ziņā iedrošināja pārējos tērzētavas locekļus (“Don’t worry will close the chat if I am off the desk, nothing goes out”).
[..]
iii) Par “UniCredit” un “Nomura” izvirzītajiem argumentiem attiecībā uz apstrīdētajā lēmumā minēto sarunu kopumu
[..]
– Par iespējamo ar iecietības programmu saistīto paziņojumu pārmērīgo izmantošanu
[..]
533
Otrajā ar iecietības programmu saistītajā paziņojumā, ko RBS sniedza 2015. gada 3. novembrī, šī banka turklāt neatstāja bez ievērības faktu, ka dažās sarunās bija notikusi tāda apmaiņa ar informāciju, kas pārsniedza to, kas ir pieņemams sekundārajā tirgū. Tāpat tā neatstāja bez ievērības to, kādas sekas primārajā tirgū ir informācijas apmaiņai par sekundāro tirgu un otrādi.
534
Visbeidzot, ir taisnība, ka RBS paziņoja, ka visskaidrākos pretkonkurences rīcības piemērus var redzēt sarunās, kas notika laikā no 2009. gada janvāra līdz 2010. gada februārim, proti, pārkāpuma laikposmā, kurš nav attiecināts uz UniCredit. Tomēr šajā 2015. gada 3. novembra paziņojumā tika minētas arī sarunas, kas notika 2011. gadā, tostarp 2011. gada 3. novembra saruna.
535
Vispārīgāk raugoties, ar iecietības programmu saistītie paziņojumi, kurus sniegušas RBS un UBS un kurus Komisija iekļāvusi lietā T‑453/21, pierāda, ka pieteikumu par iecietības programmas piemērošanu iesniedzēji ir aprakstījuši rīcību, kas notikusi it īpaši laikā no 2007. gada līdz 2011. gada beigām, ka šai rīcībai bija arī saikne ar EVO sekundāro tirgu un ka UniCredit tirgotājs tajā piedalījās.
536
RBS un UBS ar iecietības programmu saistīto paziņojumu pierādījuma raksturs attiecībā uz 2011. gada 3. un 28. novembra sarunām, kuras ir tikušas konkrēti apstrīdētas, tiks aplūkots saistībā ar vērtējumu par kritiku, ko UniCredit vērsusi konkrēti pret šīm sarunām.
537
No tā izriet, ka, neskarot vērtējumu par pierādījuma raksturu ar iecietības programmu saistītajiem paziņojumiem attiecībā uz sarunām, ko UniCredit ir konkrēti apstrīdējusi, Komisijai bija tiesības uzskatīt, ka minētie paziņojumi apstiprina pretkonkurences raksturu lielam skaitam sarunu, kuras tā bija pārbaudījusi, pat ja paziņojumam, ko UBS sniedza 2016. gada 29. jūnijā, pierādījuma spēks bija mazāks nekā citiem ar iecietības programmu saistītajiem paziņojumiem.
– Par viena vai vairāku veidu informācijas, ar ko notika apmaiņa, iespējamo publisko raksturu vai iespējamo vērtības neesamību
538
Tā kā Nomura prasības pieteikumam ir pievienojusi arī dokumentu, kas kvalificēts kā “ekspertīzes ziņojums”, ir jāizvērtē, pirmkārt, šīs bankas izvirzītie argumenti un sniegtie fakti un, otrkārt, UniCredit izvirzītie argumenti un sniegtie fakti.
–
Par Nomura izvirzītajiem argumentiem un sniegtajiem faktiem
539
Saistībā ar pirmo pamatu Nomura apgalvo, ka Komisija apstrīdētā lēmuma 3.–51. apsvērumā nav pienācīgi vērtējusi EVO primārā un sekundārā tirgus raksturiezīmes, kas bija tādas, ka slepenas vienošanās iespējamība, izmantojot informācijas apmaiņu, tajā bija ļoti neliela, it īpaši 2011. gadā.
540
Balstoties uz nozares profesionāļa izstrādātu ekspertīzes ziņojumu, Nomura apgalvo, pirmām kārtām, ka konkrētie tirgi bija ļoti sarežģīti, ar ļoti lielu konkurenci, ļoti diferencēti, ļoti pārredzami un tādi, kas labi pazīstami iesaistītajiem dalībniekiem, kuri zināja EVO vērtību primārajā tirgū, ņemot vērā sekundārajā tirgū esošās cenas, un, otrām kārtām, ka attiecīgajām bankām tajos bija asimetriskas un ļoti diferencētas pozīcijas. No tā izrietot, ka tikai apmaiņa ar konfidenciālu, precīzu, uz nākotni vērstu un tādu informāciju, kas laika ziņā ļoti tuva darījumiem, uz kuriem tā attiecas, var mazināt tirgus neskaidrību. Tomēr informācijai, ar ko notika apmaiņa un ko minējusi Komisija, nepiemītot šīs raksturiezīmes, it īpaši tiktāl, ciktāl tās galvenokārt neattiecas uz cenām.
541
Tādējādi, pirmkārt, “viduscenas”, ko Komisija minējusi 2. un 4. kategorijā, esot tādas publiski pieejamas informācijas kombinācija, kura ātri zaudē aktualitāti un kuras izpaušana no tirgotāja puses var būt leģitīma, vērtējot tirdzniecības iespējas ar darījumu partneriem, bet kura ne vienmēr ir piemērota citam tirgotājam. Otrkārt, 2. un 4. kategorijā minētā informācija par apjomiem attiecībā uz primāro un sekundāro tirgu jau esot tirgotājiem zināma, un viņu saziņa attiecībā uz primāro tirgu nevarot ietekmēt konkurenci, ņemot vērā attiecīgo banku ierobežoto tirgus daļu. Treškārt, 1. kategorijā minētās ienesīguma līknes un 2. un 4. kategorijā minētās ienesīguma starpības esot informācija, kas galvenokārt ir publiski pieejama, un apmaiņa ar šīm starpībām esot leģitīma, lai pārbaudītu, vai pastāv tirdzniecības iespējas. Ceturtkārt, 2. un 4. kategorijā minētās pozīcijas ne vienmēr norādot tirgotāja nodomus, ņemot vērā notikušās saziņas neskaidro raksturu, kā arī EVO tirgu sarežģītību un asimetriju. Turklāt informācijas apmaiņai par pozīcijām varot būt leģitīmi iemesli. Piektkārt, 4.iii) kategorijā minēto sindicēšanas cenu noteikšanas brīdi varot viegli noteikt, pateicoties publiskiem paziņojumiem, kurus veic parādu pārvaldības biroji, un tirgu uzvedībai, saskaroties ar notikumiem pirms šā procesa. Sestkārt, informācija par pārsolīšanu EVO īpašajā kontekstā esot paredzama, ņemot vērā attiecīgo banku iepriekšējo praksi, un tirgotājiem tā esot bez lielas nozīmes. Šajā gadījumā tā esot pārāk neskaidra un tāda, kas neraisa interesi, ņemot vērā EVO nozares sarežģītību un asimetriju.
542
Šajā ziņā, pirmām kārtām, iesākumā jāuzsver, ka Nomura iesniegto ekspertīzes ziņojumu tik tiešām ir sagatavojusi trešā persona un nav nekāda pamata apšaubīt šīs personas minēto interešu konflikta neesamību. Šajā ziņojumā attiecīgā trešā persona atsaucas, pirmām kārtām, uz savu kvalifikāciju, proti, uz to, ka tai ir maģistra grāds finanšu jomā, kā arī Autorité des marchés financiers (Finanšu tirgu uzraudzības iestāde, AMF, Francija) izsniegts profesionālais sertifikāts, un, otrām kārtām, uz 20 gadus ilgo profesionālo pieredzi tirgotāja vai par tirgotāju grupu atbildīgās personas statusā EVO nozarē.
543
Ir arī jānorāda, ka attiecīgais ekspertīzes ziņojums tika sagatavots pēc Nomura pieprasījuma šīs tiesvedības vajadzībām un tostarp ņemot vērā šīs bankas atbildi uz paziņojumu par iebildumiem un šīs bankas šajā lietā celto prasību.
544
Runājot par šā ekspertīzes ziņojuma saturu, tā autors paskaidro, ka tam tika lūgts skatīt noteiktus jautājumus, īpaši atsaucoties uz primāro tirgu. Šajā ziņā iepazīšanās ar šo ziņojumu parāda, ka tā autors tik tiešām ir koncentrējies uz primāro tirgu. Vispirms Nomura eksperts apraksta bankas EVO tirdzniecības nodaļas lomu, darbību un sastāvu, kā arī valsts vērtspapīru primārā tirgotāja lomu un tā attiecības ar parādu pārvaldības biroju. Pēc tam šis eksperts paskaidro, kādos apstākļos banka savā iekšienē nosaka un īsteno savu solīšanas stratēģiju attiecībā uz gaidāmu izsoli. Visbeidzot minētais eksperts apraksta faktorus un informāciju, kam ir nozīme attiecībā uz solīšanu izsolē, kura skar EVO.
545
Konkrētāk, pirmkārt, ir taisnība, ka Nomura eksperts paskaidro, ka ar konkrētu izsoli saistīto stratēģiju un budžetu bankā izstrādā ieinteresēto personu loks, ka šīs bankas EVO tirdzniecības nodaļai nav gala atbildība izstrādāt šo stratēģiju un ka tikai no tirgotājiem tiek sagaidīts, ka tie īstenos šo stratēģiju.
546
Tomēr šis eksperts arī paskaidro, ka iekšējai EVO tirdzniecības nodaļai ir loma šīs stratēģijas izstrādē un it īpaši ka tirgotājiem parasti ir ievērojama neatkarība attiecībā uz veidu, kādā tie īsteno savas ikdienas tirdzniecības darbības, un ka tiem ir rīcības brīvība attiecībā uz veidu, kādā tiek sasniegti no bankas stratēģijas izrietošie mērķi. Turklāt attiecībā uz izsolē izmantoto pieeju ziņojums pierāda, ka tirgotāji ir tie, kuriem ir pienākums veidot pašiem savu viedokli, pamatojoties uz to rīcībā esošo informāciju.
547
Tādējādi Nomura iesniegtais ekspertīzes ziņojums nepierāda, ka, ņemot vērā tirgotāju lomu bankā, informācijas apmaiņa starp tirgotājiem EVO primārajā tirgū neietekmē minēto tirgotāju solīšanu izsolē.
548
Otrkārt, Nomura eksperta minētais apstāklis, ka bankām var būt ļoti diferencētas prioritātes, kad tās iesaistās kādā konkrētā izsolē, neļauj uzskatīt, ka saziņa par citu banku informāciju un tās informācijas veids, ar ko notika apmaiņa Komisijas pārbaudītajās sarunās, nevar ietekmēt šīs informācijas adresātu rīcību.
549
No vienas puses, diferencēto stratēģiju aizvien regulē noteikumi, kurus paredzējis parādu pārvaldības birojs, un it īpaši – kā turklāt ir uzsvēris Nomura eksperts – prasība piedalīties izsolēs. Šī regulējuma sekas tādējādi var būt tādas, ka banka, kurai ir valsts vērtspapīru primārā tirgotāja statuss, apņemas veikt solīšanu un iegūt minimālu apjomu izsolē, riskējot zaudēt šo statusu un ar to saistītās priekšrocības. No otras puses, savstarpēja apmaiņa ar sensitīvu bankas informāciju var ļaut šīs informācijas adresātiem iepazīties ar to banku stratēģijām, no kurām šī informācija nākusi, kā arī attiecīgi novērst neskaidrību šajā ziņā un turklāt novērtēt, vai ir iespējams saskaņot šīs stratēģijas. Tāpat apstāklis, ka bankas tirgojas ar dažādiem EVO apjomiem, neatņem interesi apmainīties ar šādu informāciju, ciktāl šāda informācijas apmaiņa var ļaut saskaņot šo banku attiecīgās stratēģijas nolūkā izsolē iegūt vēlamo EVO apjomu par labāko cenu.
550
Treškārt, jāuzsver – ir taisnība, ka no Nomura iesniegtā ekspertīzes ziņojuma izriet, ka, pirms tiek noformulēta solīšana gaidāmā izsolē, tirgotājs ņem vērā virkni faktoru un balstās uz publiski pieejamiem datiem. Tomēr šajā dokumentā arī paskaidrots, ka tirgotāju vēlme riskēt ir viens no šiem faktoriem. Tāpat šajā ziņojumā uzsvērts, ka izsole atspoguļo paša tirgotāja skatījumu uz obligācijas esošo un gaidāmo vērtību, tirgus izmaiņām un viņa rīkojumu sarakstu un uzskaiti.
551
No ekspertīzes ziņojuma tātad izriet, ka primārajā tirgū publiski pieejamā informācija nav vienīgais elements, ko katra banka ar savu tirgotāju starpniecību ņem vērā, lai noteiktu savu solīšanas veidu gaidāmā izsolē, un ka tirgotājiem pieejamā informācija neļauj iepazīties ar stratēģiju, ko izmantos katrs no tiem.
552
Ceturtkārt, attiecībā uz konkurentu viduscenām Nomura eksperts nav paskaidrojis, ka šādas cenas būtu publiskas. Tiesas sēdē Nomura turklāt atzina, ka bankas viduscenas nav publiski pieejamas. Nomura eksperts uzsver vienīgi to, ka cita tirgotāja viduscenas uzzināšanai notiekošā izsolē ir nebūtiska stratēģiskā vērtība, jo tirgotāju veiktā viņu cenu noteikšana parasti notiek šaurās robežās, kas tuvas tiešsaistes izsoles platformās pieejamajai tirgus vidējai viduscenai.
553
Šis paskaidrojums tātad neizslēdz, ka pastāv atšķirības starp katra tirgotāja viduscenām un pieejamo tirgus vidējo viduscenu. Tāpat šis paskaidrojums neizslēdz, ka tirgotāja viduscena var atrasties ārpus attiecīgajām šaurajām robežām. Tādējādi minētais paskaidrojums nevar ietekmēt secinājumu, kuru Komisija izdarīja, pamatojoties uz tās analizēto sarunu saturu, proti, ka no šīm sarunām izriet, ka noteiktas bankas viduscena ir komerciāli sensitīva informācija, kuras paziņošana konkurentiem mazina neskaidrību un atvieglo saskaņošanu.
554
No tā izriet, ka Nomura iesniegtais ekspertīzes ziņojums neļauj apšaubīt Komisijas vērtējumu, saskaņā ar kuru informācija, ar ko tirgotāji apmainījās, bija sensitīva tāpēc, ka nebija pieejama citiem tirgotājiem, kā arī šīs informācijas priekšmeta, precizitātes un aktualitātes dēļ. Šis ziņojums arī neļauj apšaubīt Komisijas vērtējumu, ka tai pašai informācijai bija noteikta vērtība tās adresātiem un šī informācija tiem sniedza priekšrocību, jo samazināja neskaidrību un radīja saskaņošanas iespējas.
555
Otrām kārtām, jānoraida pārējie šā sprieduma 541. punktā atgādinātie Nomura izvirzītie argumenti, jo tie nevar atspēkot vērtējumu, kuru Komisija izdarīja, pamatojoties uz tirgotāju sarunām, un kuru apstiprināja pieteikumu par iecietības programmas piemērošanu iesniedzēji.
556
It īpaši attiecībā uz to, ka Nomura apgalvo, ka noteikta informācijas apmaiņa starp tirgotājiem esot notikusi ar leģitīmiem mērķiem, lai vērtētu tirdzniecības iespēju esamību, – neskarot vērtējumu par šīs bankas konkrēti apstrīdēto sarunu saturu, ir jāuzsver, ka šādi apgalvojumi, kas vērsti pret visām pārējām neapstrīdētajām sarunām, kuras Komisija vērtēja, ir pārāk vispārēji un ka Komisija skaidri izslēdza no strīdīgā pārkāpuma apjoma sarunas, kas bija skaidri vērstas tikai uz to, lai pētītu divpusējo tirdzniecību (bilateral trades), kā tas izriet no apstrīdētā lēmuma 392., 561., 575. un 644. apsvēruma.
557
Trešām kārtām, katrā ziņā Komisijas veikto vērtējumu, kuru apstiprina pieteikumu par iecietības programmas piemērošanu iesniedzēji, lielā mērā apstiprina arī Autorité européenne des marchés financiers (Eiropas Vērtspapīru un tirgu iestāde, AEMF) atbildes uz jautājumiem, kurus Vispārējā tiesa uzdeva, pamatojoties uz Eiropas Savienības Tiesas statūtu 24. panta otro daļu un Reglamenta 89. panta 3. punkta c) apakšpunktu.
558
Šajā ziņā, pirmkārt, AEMF paskaidroja, ka konkrētas bankas viduscenas, ienesīguma līknes un ienesīguma starpības, kā arī solītie apjomi primārajā tirgū nav ne publiski pieejama, ne viegli pieejama un publiski izplatīta informācija.
559
AEMF piebilda, ka informācijas par sekundārajā tirgū tirgotajiem apjomiem pieejamība dažādās valstīs atšķiras, bet ir skaidrs, ka šī informācija no 2011. gada nebija pieejama visās Savienības dalībvalstīs.
560
Attiecībā uz katra tirgotāja vai katras bankas tirdzniecības pozīcijām, īsajām vai garajām, AEMF paskaidroja, ka tā ir sensitīva informācija par tirdzniecības stratēģiju un ka nešķiet, ka šī informācija bija viegli pieejama 2011. gadā, jo pat 2020. gadā šī informācija nebija viegli pieejama.
561
Turklāt AEMF uzsvēra, ka izvēle norādīt banku piedāvājumus D2D platformās anonīmi vai ne-anonīmi ir katrai platformai sava, tomēr kopumā D2D platformas ar fiksētu ienākumu likmi vienmēr ir bijušas neskaidras un anonīmas, lai sniegtu tirgotājiem augstāku aizsardzības līmeni.
562
Tāpat par sindicēšanas cenu noteikšanas brīdi AEMF paskaidroja – šķiet, ka valsts vērtspapīru primārajiem tirgotājiem sniegtās informācijas veids ir atkarīgs no to lomas. Attiecībā uz šo aspektu AEMF atbilde ir pārliecinoša un tātad tāda, kam ir noteikts pierādījuma spēks, tikai tiktāl, ciktāl tā, pamatojoties uz 2015. gada maija dokumentu, paskaidro, ka vadošajām bankām var būt papildu informācija salīdzinājumā ar pārējām bankām, kas nav vadošās.
563
Turklāt AEMF norādīja, ka, ciktāl valsts vērtspapīru primāros tirgotājus izraugās parādu pārvaldības biroji un ciktāl no tā izriet noteiktas priekšrocības un noteikti pienākumi, to statusam vajadzētu būt zināmam pirms izsoles.
564
Otrkārt, no AEMF atbildēm izriet, ka turpmāk minētā informācija tirgotājam, kas šo informāciju saņēma, sniedza priekšrocību tirgū salīdzinājumā ar tirgotāju, kam šādas informācijas nebija: bankas viduscenas, katras bankas ienesīguma līknes un ienesīguma starpības, primārajā tirgū solītie apjomi un sekundārajā tirgū tirgotie apjomi, gaidāmās tirdzniecības pozīcijas vai iepriekšējās tirdzniecības pozīcijas attiecībā uz darījumiem, kuri notikuši iepriekšējās minūtēs, kā arī tirgotāja izmantotais pārsolīšanas līmenis.
565
Attiecībā uz jautājumu par to, vai informācijas apmaiņa par sindicēšanas cenas noteikšanas brīdi starp valsts vērtspapīru primārajiem tirgotājiem piešķir tirgus priekšrocību tirgotājam, kas saņem šo informāciju, salīdzinot ar tirgotāju, kam šādas informācijas nav, – AEMF atbildes pierādījuma raksturs ir atkarīgs no tā, vai sindicēšanas cenas noteikšanas brīdis ir informācija, kam ir nozīme finanšu instrumenta vērtības noteikšanā. AEMF atbildēja, ka tad, ja sindicēšanas cenas noteikšanas brīdis būtu informācija, kam ir nozīme finanšu instrumenta vērtības noteikšanā, tā varētu būt tirgus priekšrocība salīdzinājumā ar tirgotāju, kuram nav šādas informācijas. AEMF precizēja, ka sindicēšanu plānojumam ir nozīme attiecīgā vērtspapīra cenas noteikšanā.
566
Treškārt, AEMF uzsvēra, ka informācija par darījumiem primārajā tirgū, tāpat kā attiecībā uz pārsolīšanu un dažādajiem šā sprieduma 558.–560. punktā minētajiem informācijas veidiem, piešķir tirgotājam, kuram ir šī informācija, priekšrocību tirgū salīdzinājumā ar tirgotāju, kam nav šīs informācijas; tas tā ir, gan skatot kādu informācijas daļu atsevišķi, gan kopumā un kā primārajā, tā sekundārajā tirgū. Tomēr AEMF norādīja, ka tas, cik lielā mērā šo informāciju var uzskatīt par priekšrocību, jāvērtē katrā gadījumā atsevišķi.
567
Ceturtkārt, no vienas puses, AEMF atbildēja, ka nevar secināt, ka tirgus uzturētājiem saskaņā ar vienošanos par tirgus uzturēšanu būtu pienākums uzturēt biežu tiešu saziņu, kuras laikā tie apmainītos ar informāciju. No otras puses, AEMF uzskatīja, ka bankām, kuras rīkojas kā tirgus uzturētāji (“market makers”), nav noteikti jābūt tiešai saziņai, lai savā starpā apmainītos ar informāciju.
568
Ar Nomura sniegtajiem apsvērumiem par AEMF atbildēm nevar pierādīt, ka šīm atbildēm nebūtu pierādījuma vērtības.
569
Šajā saistībā, pirmkārt, jānoraida Nomura arguments par to, ka AEMF pieredze 2011. gadā bija ierobežota, jo tā tika dibināta tikai 2011. gadā. Vispirms, AEMF bija Comité européen des régulateurs des marchés de valeurs mobilières (Eiropas Vērtspapīru regulatoru komiteja) – kuru izveidoja ar Komisijas 2001. gada 6. jūnija Lēmumu 2001/527/EK (OV 2001, L 191, 43. lpp.) – juridiskā pēctece. Turpinot, AEMF precizēja, ka atbildes uz Vispārējās tiesas jautājumiem, no vienas puses, sniedza atbildīgais par politikas virzieniem un galvenais atbildīgais par politikas virzieniem nodaļā “Trading” un, no o tras puses, apstiprināja viņu vadītāji departamentā “Markets and Digital Innovation”. Šo atbilžu autoru un to personu, kuras šīs atbildes apstiprināja, statuss AEMF liecina par viņu pieredzi nozarē un tātad par viņu spēju zināt un saprast EVO nozares darbību, tostarp 2011. gadā. Visbeidzot, AEMF atbildes ir it īpaši balstītas uz diviem dokumentiem, ko izstrādājusi tieši Eiropas vērtspapīru regulatoru komiteja attiecīgajām bankām pārmesto faktu norises laikā.
570
Tādējādi AEMF statuss, kā arī šīs iestādes atbilžu autoru un to personu, kuras šīs atbildes apstiprināja, statuss spēj piešķirt minētajām atbildēm pierādījuma vērtību, tostarp attiecībā uz 2011. gadu, pretēji tam, ko apgalvo Nomura.
571
Otrkārt, ir taisnība, ka saskaņā ar to, ko būtībā norāda Nomura, AEMF uzsvēra, ka tai piešķirtās pilnvaras attiecās tikai uz sekundāro tirgu. Tādējādi šīs iestādes atbilžu par primāro tirgu pierādījuma vērtība, tā kā nav papildu atsauču, ir mazāka nekā tās atbilžu par sekundāro tirgu pierādījuma vērtība.
572
Tomēr, vispirms, AEMF paskaidroja, ka tā pilda pienākumu stiprināt investoru aizsardzību un sekmēt finanšu tirgu stabilitāti un pienācīgu darbību, izmantojot četras darbības, proti, attiecībā uz investoriem, tirgiem un finanšu stabilitāti esošo risku novērtēšana, vienota noteikumu krājuma izstrāde Savienības finanšu tirgiem, konverģences uzlabošana uzraudzības jomā un īpašo finanšu vienību tiešā uzraudzība. Šīm darbībām noteikti ir nepieciešamas labas zināšanas par primārā tirgus darbību.
573
Turpinot, AEMF uzsvēra, ka atbildes uz piekto, astoto un devīto jautājumu, kuri attiecās uz primāro tirgu, tika sniegtas, pamatojoties uz veiktajiem pētījumiem. Tādējādi, atbildot uz piekto jautājumu, kurš attiecās uz sindicēšanas cenas noteikšanas brīdi, AEMF balstījās uz Pasaules Bankas grupas 2015. gada maija dokumentu “Domestic Syndications”. Atbildot uz astoto jautājumu, kurš attiecās uz tirgus uzturētāju pienākumu un nepieciešamību veikt biežu saziņu, kuras laikā tie apmainās ar tādu informāciju kā pārējos Vispārējās tiesas jautājumos minētā, AEMF analizēja tirgus uzturētājiem saistošos pienākumus, pamatojoties uz 2011. gadā spēkā esošo regulējumu, uz regulējumu, kas bija spēkā pēc šā datuma, un uz 2021. gadā veikto apspriešanos. Turklāt attiecībā uz devīto jautājumu par to, vai valsts vērtspapīru primārā tirgotāja statuss attiecībā uz konkrētu izsoli ir zināms pirms izsoles, AEMF atsaucās uz Finanšu stabilitātes padomes 2022. gada oktobra ziņojumu “Liquidity in Core Government Bond Markets”. AEMF izmantotie avoti, kas sastāvēja no tiesiskā regulējuma, kurš bija piemērojams pirms un pēc 2011. gada, kā arī no ziņojumiem, ko bija sagatavojušas publiskas struktūras citiem nolūkiem, nevis šīs procedūras vajadzībām, tātad bija jo īpaši ticami.
574
AEMF izmantotie avoti tādējādi var piešķirt augstu pierādījuma vērtību šīs iestādes atbildēm par primāro tirgu un, konkrētāk, par sindicēšanu cenas noteikšanas brīdi, tirgus uzturētāja uzdevumu un valsts vērtspapīru primārā tirgotāja lomu.
575
Visbeidzot, vispārīgāk raugoties, jāuzsver, ka Vispārējā tiesa aicināja AEMF, ja tas būtu nepieciešams, pamatot savas atbildes, izmantojot kādu zinātnisku vai metodoloģisku rīku, kas spētu apstiprināt atbilžu atbilstību. Šajā kontekstā, lai pamatotu dažas no atbildēm, AEMF atsaucās uz diviem inkriminēto nodarījumu laikā pastāvošiem dokumentiem. Turklāt tas, ka pārējie AEMF izmantotie dokumenti bija sagatavoti un publicēti pēc pārmestās prakses beigu datuma, tāpēc vien neatņem visu pierādījuma vērtību šiem dokumentiem un atbildēm, kuras šī iestāde sniedza, pamatojoties uz minētajiem dokumentiem. Daži no šiem vēlākajiem dokumentiem satur informāciju, kas attiecas tieši uz inkriminēto nodarījumu laikposmu. Turklāt AEMF izmantoja citus dokumentus un citus datus no laika pēc aplūkojamās rīcības, lai pamatotu savu atbilžu saturu attiecībā īpaši uz EVO nozares darbību attiecīgajām bankām pārmestās prakses norises brīdī. It īpaši no AEMF atbildēm un avotiem, uz kuriem šī iestāde pamatojās, izriet, ka, neraugoties uz tiesiskā regulējuma un prakses attīstību, ko raksturo lielāka pārredzamība salīdzinājumā ar aplūkojamās rīcības norises laikposmu, vairāki informācijas veidi, kuri minēti Vispārējās tiesas jautājumos, aizvien nebija pieejami tirgotājiem EVO nozarē. Citiem vārdiem, dažas AEMF atbildes ir pamatotas ar šādu argumentāciju: ņemot vērā, ka pēc aplūkojamās rīcības vairāki informācijas veidi, par kuriem tai tika uzdoti jautājumi, aizvien nebija pieejami pārējiem tirgotājiem, šī informācija a fortiori nebija pieejama minētās rīcības norises laikā.
576
Tādējādi AEMF atbildēm par primāro tirgu var atzīt augstu pierādījuma vērtību, tādu pašu kā tās atbildēm par sekundāro tirgu, ja šīs atbildes pamato ticami un atbilstīgi avoti, tādi kā ziņojumi, kurus sagatavojušas publiskas struktūras un profesionālas apvienības citiem nolūkiem, nevis šīs procedūras vajadzībām. No tā izriet, ka pretēji tam, ko būtībā apgalvo Nomura, apstāklis, ka AEMF pamatojās uz ārējiem avotiem un atsaucās uz tiesisko regulējumu un ziņojumiem, kas sagatavoti pēc 2011. gada, neietekmē tās sniegto atbilžu pierādījuma vērtību.
577
Treškārt, Nomura nav pamata atsaukties uz savu pašas pieredzi un ekspertīzes ziņojumu, ko tā pievienojusi prasības pieteikumam, to iemeslu dēļ, kuri izklāstīti šā sprieduma 542.–556. punktā. Katrā ziņā, ņemot vērā AEMF statusu un uzdevumu, tās atbilžu autoru statusu, kā arī tiesiskā regulējuma un pārējo dokumentu, ar kuriem tā pamatojās, kvalitāti, Nomura apsvērumiem, kas pamatoti ar tās pašas pieredzi un ekspertīzes ziņojumu, kuru tā pievienojusi prasības pieteikumam, nevar atzīt lielāku pierādījuma vērtību nekā AEMF atbildēm.
578
Ceturtkārt, saistībā ar Nomura argumentu, ka AEMF atbilde balstās uz kļūdainiem ekonomiskiem pieņēmumiem un it īpaši uz ideju, ka tikai tāda veida informācijas kā Vispārējās tiesas jautājumos minētā informācija saņemšana vien piešķir konkurences priekšrocību tās adresātiem, jāatgādina, ka AEMF tika uzdoti jautājumi par noteiktu īpašu bankas informāciju, proti, viduscenām, ienesīguma līknēm un ienesīguma starpībām, primārajā tirgū solītajiem apjomiem un sekundārajā tirgū tirgotajiem apjomiem, gaidāmajām tirdzniecības pozīcijām vai iepriekšējām tirdzniecības pozīcijām attiecībā uz iepriekšējās minūtēs notikušiem darījumiem, kā arī tirgotāja īstenotu pārsolīšanu. AEMF atbilde par šīs informācijas sensitīvo raksturu tātad noteikti bija pamatota ar to, ka aplūkojamā informācija bija pietiekami precīza, detalizēta un aktuāla vai nesena.
579
Turpinot – AEMF savu atbildi, saskaņā ar kuru šāda informācija piešķir priekšrocību tās adresātam salīdzinājumā ar tirgotāju, kas to nesaņem, pamatoja, atbildot konkrēti uz pirmo Vispārējās tiesas jautājumu, uz kuru tā atsaucās, un savās atbildēs uz jautājumiem par ienesīguma līknēm un ienesīguma starpībām, primārajā tirgū solītajiem apjomiem, kā arī sekundārajā tirgū tirgotajiem apjomiem, gaidāmajām tirdzniecības pozīcijām vai iepriekšējām tirdzniecības pozīcijām attiecībā uz iepriekšējās minūtēs notikušiem darījumiem.
580
Pirmām kārtām, AEMF norādīja uz noteiktu pārredzamības līmeni EVO tirgū aplūkojamās rīcības norises laikā, kā arī uz šajā ziņā spēkā esošā regulējuma izmaiņām. Šajā saistībā tā it īpaši norādīja, ka 2011. gadā obligāciju tirdzniecība galvenokārt notika ārpus biržas un ka viduscenas obligācijām, kuras tirgoja ārpus biržas, nebija publiski pieejamas vai viegli uzzināmas sabiedrībai un izplatītas tajā. Vispārīgāk runājot – un pamatotā veidā – tā atklāja zemo pārredzamības līmeni EVO tirgū un tātad sabiedrības ierobežoto piekļuvi ar šīm obligācijām saistītajai informācijai.
581
Otrām kārtām, AEMF paskaidroja – aizvien pamatotā veidā –, ka citu tirgus dalībnieku, it īpaši informētu tirgotāju, izmantotās cenas bija ļoti vērtīga informācija komerclēmumu pieņemšanai. AEMF uzskata, ka, ņemot vērā to, ka informācijas iegūšana ir dārga, tirgotāji nevēlas ar šo informāciju dalīties, un, ja informācija, proti, viņu cenas vai rīkojumi, ir publiski pieejama, tirgotāji nevēlas izpaust savu identitāti, lai izvairītos no tā, ka citi zina, ka ir runa par informēta tirgotāja izmantotu cenu; pretējā gadījumā informētiem tirgotājiem vairs nebūs pamudinājuma meklēt šo informāciju.
582
Visbeidzot, par Nomura apgalvojumu, ka AEMF atbildes neatbild uz Nomura prasībā izvirzītajiem argumentiem, jānorāda, ka, protams, šī iestāde bija aicināta atbildēt uz Vispārējās tiesas jautājumiem, pienācīgi ņemot vērā, no vienas puses, iespējamās īpatnības aplūkojamajā nozarē, proti, EVO emisijā un tirdzniecībā primārajā un sekundārajā tirgū, un, no otras puses, Komisijas vērtējumus par nozari, kas veikti apstrīdētā lēmuma apsvērumos, kuri minēti katrā jautājumā.
583
Tomēr AEMF rīcībā nebija lietas dalībnieku procesuālo rakstu, ar kuriem tie apmainījās šajā tiesvedībā, piemēram, Nomura iesniegtā prasības pieteikuma. Turklāt jautājumi, kas tika adresēti AEMF, un tās sniegtās atbildes nebija vērsti uz to, lai dotu galīgu vērtējumu par Nomura prasības pieteikumā izvirzītajiem pamatiem un argumentiem vai par to, vai Komisija apstrīdētajā lēmumā ir pieļāvusi kļūdas. Konkrētāk, AEMF atbildes neskata jautājumu par to, vai, ņemot vērā Komisijas apstrīdētajā lēmumā izmantoto sarunu īpašo saturu un informācijas, ar kuru notika apmaiņa, raksturiezīmes, piemēram, precizitātes līmeni, katra no šīm sarunām bija vērsta pret konkurenci. Tāpat šīs atbildes neskata jautājumu par to, vai šajā gadījumā pastāvēja leģitīmi iemesli īstenot aplūkojamo informācijas apmaiņu. Vispārīgāk raugoties, šīs atbildes neattiecas uz jautājumu par to, vai šīs lietas apstākļos dalībniekiem pārmestā rīcība bija konkurences ierobežojums mērķa dēļ.
584
Tikai Vispārējās tiesas kompetencē ir veikt šādu galīgu vērtējumu.
585
Tātad Nomura nav pamata apgalvot, ka AEMF atbilde balstās uz kļūdainiem ekonomiskiem pieņēmumiem, jo, pirmām kārtām, šī iestāde veicot kļūdainus pieņēmumus par informācijas vērtību EVO tirgū un, otrām kārtām, tā neesot vērtējusi faktus, kurus šī banka minējusi, lai pierādītu, ka lielāka pārredzamība ne vienmēr piešķir konkurences priekšrocību.
586
Piektkārt, attiecībā uz kritiku, ko Nomura izvirzīja pret katras no AEMF atbildēm saturu, jāuzsver, ka ar šo kritiku ir vienīgi atgādināts prasības pieteikuma saturs, šī kritika nav pamatota vai arī ar to nevar pierādīt, ka šīm atbildēm nav pierādījuma vērtības.
587
It īpaši ir taisnība, ka AEMF atbilde parāda, ka pārredzamības ziņā dažādās teritorijās pastāv dažādi nosacījumi. Tomēr šī atbilde un dokumenti, uz kuriem AEMF atsaucas, tāpat parāda arī to, ka pārredzamības līmenis pirms un pēc tirdzniecības EVO sekundārajā tirgū lielākajā daļā vērtēto dalībvalstu bija zems.
588
Turklāt tas, ka AEMF nav citējusi kādas akadēmiskas publikācijas fragmentu pilnā apmērā, nevar ietekmēt ne šī citāta nozīmi, ne AEMF atbildes pierādījuma vērtību. No šī fragmenta pilnā apmērā izriet, ka atsevišķs tirgotājs nezina kāda finanšu instrumenta pamatvērtību tirgū, proti, neapšaubāmo vērtību, kāda tiktu piešķirta šim instrumentam, ja būtu pieejama pilnīga informācija, un ka vienīgi tirgi, ko saprot kā to tirgus dalībnieku abstrakto kopumu, kuri neatkarīgi tirgojas ar šo finanšu instrumentu, a posteriori rada cenas, kas ir “vistuvākās” šai pamatvērtībai. Turklāt Nomura nav pamata apgalvot, ka attiecīgais citāts liek domāt, ka tādas informācijas izpaušana šaurā tirgotāju lokā, kura nav pieejama publikai vai nav viegli nosakāma tirgotājam vienam pašam, paaugstina tirgus “kopējo” pārredzamību.
[..]
602
Šajā ziņā ar UniCredit sniegtajiem apsvērumiem par AEMF atbildēm nevar pierādīt, ka šīm atbildēm nav pierādījuma vērtības.
[..]
614
Līdz ar to, neskarot vērtējumu par UniCredit konkrēti apstrīdēto sarunu saturu, šīs bankas izvirzītie argumenti ir jānoraida tiktāl, ciktāl ar tiem tiecas pierādīt šā sprieduma 380. punktā minētās informācijas sensitīvā rakstura neesamību un nenozīmīgo vērtību, kā arī, vispārīgāk raugoties, Komisijas konstatētā informācijas apmaiņas pretkonkurences rakstura neesamību.
– Par “Nomura” argumentiem attiecībā uz būtisku procedūras noteikumu pārkāpumu saistībā ar dažādu rīcības kategoriju sadalījumu pa grupām
615
Saistībā ar piekto pamatu Nomura apgalvo, ka Komisija ir pārkāpusi būtiskus procedūras noteikumus saistībā ar dažādu rīcības kategoriju sadalījumu pa grupām, jo tā nevienā brīdī neesot sniegusi paskaidrojumus par četru dažādo kategoriju, kuras tā identificējusi apstrīdētā lēmuma 93. apsvērumā, savstarpējo mijiedarbību, saistību un pārklāšanos. Tā piebilst, ka Komisija nav pierādījusi, ka šīs četras kategorijas bija savstarpēji saistītas un pārklājās.
[..]
3) Par to sarunu pretkonkurences raksturu, kuras “Nomura”, “UniCredit” un “Portigon” ir konkrēti apstrīdējušas
[..]
i) Par “UniCredit” un “Nomura” konkrēti apstrīdētajām sarunām
[..]
– Par 2011. gada 5. maija sarunu
689
Attiecībā uz 2011. gada 5. maija sarunu, kas iekļauta 2., 3. un 4. kategorijā un minēta apstrīdētā lēmuma 328. un 684. apsvērumā, Nomura apgalvo, ka saruna starp Nomura un RBS tirgotājiem bija saistīta ar divpusējas tirdzniecības iespēju, kas ir leģitīma sekundārajā tirgū.
690
Šajā ziņā attiecīgās sarunas transkripcija apstiprina, ka Nomura tirgotājs šajā 2011. gada 5. maijā tik tiešām bija klātesošs tērzētavā CODS & CHIPS. Turklāt Nomura konkrēti neapstrīd, ka atsevišķas informācijas apmaiņas daļas šajā dienā Komisija pamatoti uzskatīja par centieniem saskaņot solīšanu primārajā tirgū un par centieniem saskaņot pārsolīšanas līmeni primārajā tirgū (2. un 3. kategorija). Šajā ziņā, kā Komisija norādīja apstrīdētā lēmuma 328. apsvērumā, tirgotāji lūdza un sniedza padomus par to, cik daudz tiem būtu jāsola vai jāpārsola dažādos posmos, un salāgoja savu solīšanu izsolē. Pēc izsoles tirgotāji pauda apmierinātību. RBS tirgotājs norādīja, ka izsole bija nonākusi līmenī, kādā tirgotāji vēlējās, lai tā nonāktu (“man that auction came right where we wanted it around that.10 level”). Arī Nomura tirgotājs reaģēja, pauzdams prieku par gūto peļņu (“was perfect fuking made some money for a change”). Savukārt UBS tirgotājs atbildēja, ka tas bija “precīzs trāpījums” (“was bang on”).
691
Visbeidzot – no 2011. gada 5. maija sarunas transkripcijas izriet, ka apstrīdētā lēmuma 1. pielikumā Komisijas identificētajā ziņojumu virknē dalībnieki apmainījās arī ar citu sensitīvu informāciju, kas piešķir priekšrocību tās adresātiem gan primārajā, gan sekundārajā tirgū (“im long hopefully sell around 50/55ish then going to be short”; “where we got curve?”“62.8”“same we got 62.75 think may be steeper though”).
692
Ņemot vērā iepriekš minēto un pat pieņemot, ka informācijas apmaiņa starp Nomura un RBS tirgotājiem, kas notika plkst. 10:36:54 un ir minēta apstrīdētā lēmuma 684. apsvērumā, patiešām ir leģitīma informācijas apmaiņa nolūkā izpētīt divpusējas tirdzniecības iespēju, Komisija šā lēmuma 328. un 684. apsvērumā varēja pamatoti atzīt, ka 2011. gada 5. maija saruna attiecās uz sensitīvu informāciju, kam ir nozīme EVO tirdzniecībā primārajā vai sekundārajā tirgū, un ka šai sarunai tādējādi bija pretkonkurences raksturs.
693
Tas tā vēl jo vairāk ir tāpēc, ka Komisija uzskatīja, ka 2011. gada 5. maija sarunas pretkonkurences raksturu apstiprināja RBS un UBS ar iecietības programmu saistītie paziņojumi, kā izriet no apstrīdētā lēmuma 684. apsvēruma un 1220. zemsvītras piezīmes, bet Nomura nesniedza citu kritiku kā vien to, kas vērtēta un noraidīta šā sprieduma 509.–515. un 527.–529. punktā. Turklāt UBS2016. gada 29. jūnijā veiktais ar iecietības programmu saistītais paziņojums, ko Komisija iesniedza, izpildot Vispārējās tiesas noteikto pierādījumu savākšanas pasākumu, tik tiešām attiecas uz šā sprieduma 690. punktā atkārtotajiem fragmentiem.
– Par 2011. gada 18. maija un 22. jūnija sarunām
694
Par 2011. gada 18. maija un 22. jūnija sarunām, kas iekļautas 4. kategorijā un minētas apstrīdētā lēmuma 329., 333., 686. un 690. apsvērumā, Nomura norāda, ka šīs sarunas attiecas uz sindicēšanām nevis saistībā ar EVO, bet gan saistībā ar pārvalstiskajām, valsts vai aģentūru obligācijām (turpmāk tekstā – “SSA obligācijas”).
695
Šīs kļūdas vērtējumā dēļ Komisija arī neesot izpildījusi pienākumu norādīt pamatojumu, pārkāpusi tiesības uz aizstāvību, labas pārvaldības principu, nevainīguma prezumpciju, būtiskus procedūras noteikumus, kā arī Līgumus, bez paskaidrojumiem iekļaujot paziņojumā par iebildumiem un apstrīdētajā lēmumā rīcības, kurām nav saistības ne ar EVO, ne ar šā lēmuma rezolutīvo daļu. Visbeidzot replikas rakstā Nomura norāda, ka minēto sarunu neņemšana vērā esot ietekmējusi tai uzliktā naudas soda apmēru.
696
Šajā ziņā Komisija neapstrīd to, ka 2011. gada 18. maija un 22. jūnija sarunas attiecās uz SSA obligācijām. Turklāt tiesas sēdē Komisija paskaidroja, ka tā nepamatojās uz šīm sarunām, lai pierādītu tirgotāju šajās sarunās īstenotās rīcības pretkonkurences raksturu. Tomēr tā uzsvēra, ka tā pamatojās uz šīm sarunām kā uz konteksta elementu, kas pievienots citiem pierādījumiem, kuri bija tās rīcībā, lai pierādītu, kā tirgotāji iesaistījās sarunās saistībā ar sindicēšanām un it īpaši informācijas apmaiņā par precīzo sindicēšanas cenas noteikšanas brīdi.
697
Turklāt attiecībā uz šā sprieduma 695. punktā minētajiem apgalvojumiem Komisija uzskata, ka tie ir neefektīvi, jo nevar izraisīt apstrīdētā lēmuma atcelšanu vai ietekmēt Nomura izdarītā pārkāpuma raksturu, smagumu vai ilgumu. Tāpat Komisija norāda, pirmām kārtām, ka tā deva Nomura iespēju administratīvajā procesā izteikties par šo jautājumu, otrām kārtām, ka tā apstrīdētā lēmuma 685., 686. un 690. apsvērumā pienācīgi pamatoja, kādu iemeslu dēļ tā ņēma vērā šīs sarunas, un, trešām kārtām, ka tā neuzskatīja Nomura par atbildīgu par pārkāpumu, kurš saistīts ar SSA obligācijām, un līdz ar to nav pārkāpusi šīs bankas nevainīguma prezumpciju.
698
Šajā saistībā, kā atgādināts šā sprieduma 332. punktā, konkurences tiesību jomā gadījumā, ja pastāv strīds par pārkāpuma esamību, Komisijai ir jāsniedz tās konstatēto pārkāpumu pierādījumi un ir jāiesniedz tādi pierādījumi, kas juridiski pietiekami pierāda pārkāpumu veidojošo faktu esamību.
699
Tomēr tādu attiecīgo banku tirgotāju sarunu pastāvēšana, kas skāra SSA obligāciju sindicēšanas cenu noteikšanas brīdi, nav tāda, kas “pierāda” vienota un turpināta pārkāpuma EVO nozarē esamību; pretējā gadījumā tiktu pārkāpts nevainīguma prezumpcijas princips. Turklāt, ņemot vērā to, ka SSA obligācijas nav EVO, un, ciktāl Komisija nav pierādījusi, ka sindicēšanas procedūras attiecībā uz SSA obligācijām ir līdzīgas sindicēšanas procedūrām attiecībā uz EVO, šī iestāde arī nevar pamatoties uz 2011. gada 18. maija un 22. jūnija sarunām kā uz konteksta elementu.
[..]
– Par 2011. gada 28. novembra sarunu
[..]
793
Neesot pamatam vērtēt UniCredit veiktās piedāvājumu izpaušanas raksturu (“offered 15m rag37s”; “offered 15m dbr42s also”), jākonstatē, ka, tāpat kā visi pārējie tērzētavas dalībnieki, šī banka uzzināja par solīšanu, ko izpauda UBS tirgotājs attiecībā uz tās dienas Beļģijas EVO izsoli.
794
Kā norādīts šā sprieduma 448. un 476.–486. punktā un kā apstiprināja AEMF, atbildot uz Vispārējās tiesas uzdotajiem jautājumiem (skat. šā sprieduma 564.–566. punktu), informācija par pārsolīšanu bija informācija, kas tirgotājam, kura rīcībā ir šī informācija, piešķir tirgus priekšrocību gan primārajā, gan sekundārajā tirgū salīdzinājumā ar tirgotāju, kuram šīs informācijas nav.
[..]
ii) Par “Portigon” konkrēti apstrīdētajām sarunām
[..]
– Par 2011. gada 11. aprīļa sarunas ziņojumu virkni
[..]
903
Tāpat informācijas apmaiņa par darījumiem, kas jau ir notikuši, tomēr notika pavisam nesen, spēj dot visiem tērzētavas dalībniekiem informāciju par turpmākās tirdzniecības virzību.
904
Turklāt tajā pašā apstrīdētā lēmuma 673. apsvērumā Komisija norādīja – un Portigon to nav apstrīdējusi –, ka šīs bankas pieminētajā informācijas apmaiņā UBS un Nomura tirgotāji komentēja to, ko tie redzēja ekrānā saistībā ar sekundāro tirgu, tādējādi izpaužot informāciju par klientiem un tirdzniecības pozīcijām, un apmainījās ar uz nākotni vērstiem vērtējumiem par tirgus attīstību un ar informāciju par cenām, kas bija redzamas visiem četriem pārējiem tirgotājiem, kuri bija klātesoši tērzētavā CODS & CHIPS.
905
Līdz ar to Komisija apstrīdētā lēmuma 323. un 673. apsvērumā varēja pamatoti atzīt, ka 2011. gada 11. aprīļa saruna attiecās uz sensitīvu informāciju, kam ir nozīme EVO tirdzniecībā primārajā un sekundārajā tirgū, un tādējādi – ka šai sarunai bija pretkonkurences raksturs.
– Par 2011. gada 12. aprīļa sarunu
906
Attiecībā uz 2011. gada 12. aprīļa sarunu Portigon norāda, ka visai šai sarunai nebija nekādas saistības ar konkrētiem komercdarījumiem.
907
Tomēr šā sprieduma 673.–676. apsvērumā jau tika konstatēts, ka šī saruna attiecās uz sensitīvu informāciju, kam ir nozīme EVO tirdzniecībā primārajā un sekundārajā tirgū, un tādējādi – ka šai sarunai bija pretkonkurences raksturs.
– Par 2011. gada 18. maija sarunas ziņojumu virkni
908
Attiecībā uz 2011. gada 18. maija sarunu Komisija apstrīdētā lēmuma 329. un 686. apsvērumā paskaidroja, ka tās laikā divi UBS tirgotāji, viens Nomura tirgotājs un Portigon tirgotājs tērzētavā CODS & CHIPS apmainījās ar informāciju par sindicēšanas cenas noteikšanas brīdi un turpināja informēt viens otru. Turklāt Komisija atspoguļoja ziņojumus, ar kuriem tirgotāji minētajā tērzētavā apmainījās, sākot ar plkst. 14:53:23.
909
Tāpat apstrīdētā lēmuma 1. pielikumā Komisija minēja trīs atbilstīgus fragmentus sarunā, kas notika 2011. gada 18. maijā tērzētavā CODS & CHIPS, proti, pirmkārt, laikā no plkst. 09:03:28 līdz plkst. 09:11:48, otrkārt, laikā no plkst. 10:00:05 līdz plkst. 10:44:08 un, treškārt, laikā no plkst. 14:53:23 līdz plkst. 15:31:07.
910
Šajā ziņā Portigon norāda, ka, pirmkārt, ziņojumi, kas ietilpst pirmajā fragmentā, attiecās uz notikušiem darījumiem, otrkārt, ziņojumi, kas nosūtīti no plkst. 10:00:05 līdz plkst. 10:16:24, attiecās tikai uz vispārēju zināmu informāciju vai tirgū novērojamu informāciju un, trešām kārtām, ziņojumiem, kas ietilpst trešajā fragmentā, nebija konkrētas saistības ar konkrētiem komercdarījumiem.
911
Vispirms – šajā ziņā ir taisnība, ka ar tirgotāju izteikumiem pirmajā Komisijas identificētajā fragmentā nepietiek, lai konstatētu 2011. gada 18. maija sarunas pretkonkurences raksturu. Daži no šiem izteikumiem ir ne vairāk kā atbilstīgi tiktāl, ciktāl tie ļauj saprast, uz kurām obligācijām attiecās tās dienas sindicēšana (“eib 5y deal to price later”“yes swapped. i havent traded yet in cash”) un par kurām notika informācijas apmaiņa Komisijas identificētajā trešajā fragmentā.
912
Turpinot – ir taisnība, ka ziņojumi, kas nosūtīti laikā no plkst. 10:00:05 līdz plkst. 10:16:24, ir apmaiņa ar vispārēju informāciju par Spānijas EVO. Tomēr Portigon iebildums ierobežoti attiecas tikai uz apmēram 16 minūtēm no Komisijas identificētā otrā fragmenta 44 minūtēm; šis fragments ilga no plkst. 10:00:05 līdz plkst. 10:44:08.
913
Visbeidzot – attiecībā uz trešo fragmentu 2011. gada 18. maija sarunas transkripcija apstiprina, ka plkst. 14:53:23 viens no UBS tirgotājiem vaicāja, vai aicinājums jau ir sācies (“Has the call started yet”). Nomura tirgotājs atbildēja, ka, cik viņam zināms, tas vēl nav noticis (““not that i know off”“hearing 4.15””). Tad UBS ziņotājs viņam pateicās (“thanks”). Turpinot plkst. 15:19:53 Nomura tirgotājs jautāja, vai cenas noteikšanai būs kādas sekas (“will the pricing have any effect”). Portigon tirgotājs atbildēja, ka, pēc viņa domām, tas ir maz ticams (“i think unlikely much on this one”). Plkst. 15:20:19 Nomura tirgotājs piekrita šim viedoklim (“s[am]e”). Visbeidzot plkst. 15:28:48Nomura tirgotājs uzrakstīja “doing it now”, bet plkst. 15:29:10 UBS tirgotājs uzrakstīja “everton”, proti, kā Komisija paskaidroja apstrīdētā lēmuma 252. apsvērumā – koda vārdu, ko izmanto, lai brīdinātu dalībniekus par sindicēšanas cenas noteikšanu.
914
Tādējādi no 2011. gada 18. maija sarunas transkripcijas izriet – kā Komisija norādīja apstrīdētā lēmuma 329. apsvērumā –, ka šajā sarunā klātesošie tirgotāji centās iegūt un ieguva informāciju par precīzo konkrētas sindicēšanas cenas noteikšanas brīdi.
915
Turklāt Portigon neizvirza nevienu argumentu, kas varētu pierādīt, ka informācijai par precīzo sindicēšanas cenas noteikšanas brīdi nav sensitīvs raksturs un ka tā nesniedz priekšrocību.
916
Līdz ar to Portigon nav pierādījusi, ka Komisija būtu pieļāvusi kļūdu vērtējumā, apstrīdētā lēmuma 329. un 686. apsvērumā atzīstot, ka 2011. gada 18. maija saruna attiecās uz sensitīvu informāciju, kam ir nozīme EVO tirdzniecībā primārajā un sekundārajā tirgū, un tādējādi – ka šai sarunai bija pretkonkurences raksturs.
[..]
c)
Par “Nomura”, “BofA”, “Portigon” un “UniCredit” kritiku attiecībā uz vienota pārkāpuma esamību
[..]
1) Par “Nomura” un “Portigon” izvirzītajiem argumentiem, kas saistīti ar to attiecīgajiem ceturtajiem pamatiem un attiecas uz kļūdām saistībā ar tāda kopēja plāna esamību, kuram ir vienots pretkonkurences mērķis
[..]
i) Par pārējiem “Nomura” izvirzītajiem argumentiem
[..]
1040
Turklāt, pirms Nomura tirgotājs izsacīja šā sprieduma 1037. punktā atkārtotos vārdus, viņš uz UniCredit tirgotāja jautājumu par to, kāda iemesla dēļ RBS tirgotājam bija nācies atstāt tērzētavu, bija atbildējis: “Zināt, četri puiši tika izslēgti, jo viņi dalījās ar informāciju, līdz ar to es domāju, ka šis ir iemesls” (“well u know 4 guys got booted for sharing info so thats reason i think”), un tas apstiprina, ka Nomura tirgotājs varēja saprast Komisijas konstatētās rīcības pretkonkurences raksturu.
1041
Līdz ar to Nomura izvirzītie un šā sprieduma 1007. un 1027. punktā atgādinātie argumenti ir jānoraida.
ii) Secinājumi
1042
Ņemot vērā iepriekš minēto, Portigon argumenti, kas vērsti tikai pret diviem no septiņiem objektīvajiem elementiem, kurus Komisija izmantoja, lai konstatētu, ka tās konstatētā rīcība iekļāvās kopējā plānā ar vienotu pretkonkurences mērķi, ir jānoraida.
1043
Arī Nomura argumenti ir jānoraida.
1044
Nomura un Portigon tātad nav pierādījušas, ka Komisija pieļāva kļūdu vērtējumā, uzskatīdama, ka tās konstatētā rīcība iekļāvās kopējā plānā ar vienotu pretkonkurences mērķi.
2) Par pirmo “BofA” izvirzīto pamatu, kas būtībā attiecas uz to, ka tērzētavai “DBAC” nebija tāds pats mērķis kā tērzētavai “CODS & CHIPS”
1045
Apstrīdētā lēmuma 441. apsvērumā Komisija atzina, ka BofA zināja vai tai bija saprātīgi jāzina un ka tā bija gatava uzņemties risku saistībā ar tērzētavā CODS & CHIPS plānoto vai īstenoto pārkāpjošo rīcību. Turpretī tā norādīja, ka nebija iespējams ar pietiekamu pārliecību secināt, ka šī banka zināja vai varēja saprātīgi paredzēt tērzētavas DBAC vai citu pret konkurenci vērstu sarunu pastāvēšanu un darbību un bija gatava uzņemties ar šo tērzētavu un šīm citām sarunām saistīto risku. Ņemot vērā šo vērtējumu, Komisija, vienlaikus paturot spēkā savus konstatējumus saistībā ar aplūkojamās rīcības kvalificēšanu par tādu, kas ir vienots un turpināts pārkāpums, kurš attiecas uz abām tērzētavām, būtībā atzina BofA par atbildīgu vienīgi par sarunām tērzētavā CODS & CHIPS.
1046
Ar pirmo pamatu BofA necenšas apstrīdēt konstatējumus par tās zināšanām par rīcību, kas saistīta ar tērzētavu CODS & CHIPS, ne arī savu vēlmi sniegt ieguldījumu šajā rīcībā. Kā BofA norādīja tiesas sēdē, tā apstrīd vienīgi kopēja plāna ar vienotu pretkonkurences mērķi esamību. Konkrētāk, tā norāda, ka Komisija kļūdaini uzskatīja, ka, pirmām kārtām, tērzētavā DBAC un, otrām kārtām, tērzētavā CODS & CHIPS īstenotā rīcība iekļāvās kopējā plānā ar vienotu pretkonkurences mērķi.
1047
Iesākumā BofA norāda, ka Komisija nav piemērojusi pareizu juridisko kritēriju. Šī iestāde neesot pārbaudījusi, vai vismaz viens no elementiem, kas raksturo dažādus pretkonkurences rīcības veidus, varēja norādīt uz to, ka pārējo banku īstenotajai rīcībai nebija tāds pats pretkonkurences mērķis un līdz ar to šī rīcība neiekļāvās kopējā plānā.
1048
Šajā ziņā jāatgādina, ka Komisija definēja kopējo plānu ar vienotu pretkonkurences mērķi apstrīdētā lēmuma 411., 413. un 414. apsvērumā.
1049
Minētā lēmuma 415.–424. apsvērumā Komisija turklāt paskaidroja, ka arī vairāki objektīvi elementi apstiprināja to, ka aplūkojamās tērzētavas un pārējās tās lēmumā aprakstītās sarunas pēc to iedabas bija saistītas un papildinošas un ar tām tiecās sasniegt mērķus, kurus Komisija iepriekš bija aprakstījusi.
1050
Turklāt ir svarīgi norādīt, ka apstrīdētā lēmuma 449.–464. apsvērumā Komisija atbildēja uz it īpaši BofA izvirzītajiem argumentiem par to, ka aplūkojamās sarunas bija sadalītas pa gadiem un nenotika pēc noteiktas shēmas. Šajā ziņā Komisija apstrīdētā lēmuma 454. apsvērumā atbildēja uz BofA argumentu par to, ka tās tirgotājs nezināja par tērzētavas DBAC esamību, un norādīja, ka šim apstāklim nebija nozīmes, vērtējot vienotā un turpinātā pārkāpuma apjomu. Turklāt apstrīdētā lēmuma 465. un 466. apsvērumā Komisija noraidīja BofA argumentus par EVO vienveidības neesamību. Visbeidzot, apstrīdētā lēmuma 468.–474. apsvērumā Komisija atbildēja it īpaši uz BofA argumentiem par tās nodomu sniegt ieguldījumu kopējā plānā un tās zināšanām par aplūkojamo rīcību. Šajā ziņā apstrīdētā lēmuma 472. apsvērumā tā noraidīja argumentus par tērzētavā CODS & CHIPS notikušo sarunu pretkonkurences rakstura neesamību. Minētā lēmuma 473. un 474. apsvērumā Komisija arī pauda viedokli par BofA argumentiem attiecībā uz to, ka tās tirgotājs bija piedalījies vienīgi tērzētavā CODS & CHIPS, attiecībā uz apstākli, ka sarunas tērzētavā CODS & CHIPS nebija pret konkurenci vērstas, un attiecībā uz to, ka tērzētava DBAC bija radīta tieši tāpēc, lai izslēgtu tās tirgotāju no sensitīvām sarunām.
1051
Tādējādi Komisija pārbaudīja elementus, kuri, BofA ieskatā, varēja norādīt uz to, ka abās tērzētavās reāli īstenotajai rīcībai nebija tāds pats mērķis vai tādas pašas pretkonkurences sekas. Ar to, ka Komisija par šiem aspektiem nonāca pie atšķirīga secinājuma nekā BofA, nevar pierādīt Komisijas pieļautu tiesību kļūdu.
i) Par to, ka “BofA” tirgotājs esot apzināti izslēgts no tērzētavas “DBAC” un ka šajā tērzētavā īstenotā rīcība tam esot kaitējusi
1052
Pirmām kārtām, BofA min vairākus elementus, lai pierādītu, ka tērzētava DBAC tika izveidota, lai apzināti izslēgtu tās tirgotāju no minētās tērzētavas. Šajā ziņā BofA paskaidro, ka tērzētava DBAC tika izveidota 2007. gada 28. februārī, pēc tam, kad viņu tirgotājs bija uzņemts tērzētavā CODS & CHIPS2007. gada 29. janvārī. BofA piebilst, ka domu izveidot jaunu tērzētavu viens no tērzētavas DBAC locekļiem izveidotājiem izteica tajā pašā dienā, kurā notika minētā BofA uzņemšana tērzētavā CODS & CHIPS. BofA arī norāda, ka vairāki tērzētavas DBAC izveidotāju un locekļu paziņojumi, kā arī apstrīdētais lēmums pierāda, ka šīs tērzētavas locekļi veidoja atsevišķu grupu, atšķirīgu no citiem tirgotājiem, tērzētavas CODS & CHIPS locekļiem. BofA piemin arī sarunas, kuru laikā tērzētavas DBAC locekļi esot pauduši vēlmi atstāt tērzētavu CODS & CHIPS nenozīmīgām sarunām.
1053
Otrām kārtām, BofA norāda, ka šajā gadījumā ir runa par divām tērzētavām ar dažādu mērķi, jo ar šo tērzētavu palīdzību tika sniegta priekšrocība to attiecīgajiem locekļiem, nevis otras tērzētavas locekļiem. BofA uzsver, ka tērzētavas DBAC dalībnieki tiecās īstenot paši savas intereses un mērķus, neņemot vērā otras tērzētavas, proti, tērzētavas CODS & CHIPS, kurā piedalījās BofA, intereses.
1054
Šajā ziņā, pirmām kārtām, vispirms ir svarīgi norādīt, ka Komisijas apstrīdētajā lēmumā vērtētās sarunas pierāda, ka domu izveidot otru tērzētavu viens no tērzētavas CODS & CHIPS locekļiem izteica 2007. gada 29. janvārī, klātesot BofA tirgotājam, un šo ziņu papildināja smaidīgas emocijzīmes no diviem citiem šīs grupas locekļiem. Tāpat nav strīda par to, ka tērzētava DBAC tika izveidota 2007. gada 28. februārī, proti, apmēram divus mēnešus pēc tērzētavas CODS & CHIPS izveides un apmēram vienu mēnesi pēc BofA tirgotāja uzņemšanas tērzētavā CODS & CHIPS.
1055
Turpinot – daži tērzētavas DBAC locekļi izveidotāji, kuri iepriekš piedalījās tērzētavas CODS & CHIPS izveidē, izteicās par labu tam, lai tērzētava CODS & CHIPS tiktu izmantota nenozīmīgām sarunām; tas notika sarunas laikā tērzētavā DBAC2008. gada 10. janvārī. Turklāt viens no šo abu tērzētavu locekļiem izteica vēlmi paredzēt tērzētavu DBAC“lielajām sarunām”; tas notika vienā no 2008. gada 27. februāra sarunām šajā tērzētavā. Šī vēlme izskanēja pēc tam, kad viens no tirgotājiem, kurš piedalījās tērzētavā CODS & CHIPS un kurš nebija BofA tirgotājs, nebija dalījies ne ar kādu informāciju šajā tērzētavā.
1056
Visbeidzot – 2009. gada 9. janvāra sarunā, proti, pēc laikposma, kurā BofA piedalījās pārkāpumā, tērzētavas DBAC locekļi pauda negatīvus izteikumus par šīs bankas tirgotājiem, tostarp attiecībā uz tirgotāju, kurš bija piedalījies sarunās, kas notika tērzētavā CODS & CHIPS.
1057
Otrām kārtām, Komisija apstrīdētajā lēmumā faktiski atzina, ka tās konstatētās rīcības pamatā bija savstarpēja palīdzība un aplūkojamā strīdīgā vienotā un turpinātā pārkāpuma mērķis bija ierobežot vai izkropļot konkurenci, apmainoties ar komerciāli sensitīvu informāciju starp konkurentu loka dalībniekiem nolūkā saskaņot viņu EVO iegādes stratēģijas primārajā tirgū vai šo obligāciju tirdzniecības stratēģijas sekundārajā tirgū, kaitējot pārējiem tirgus dalībniekiem.
1058
Tomēr, pirmkārt, jānorāda, ka BofA neapstrīd to, ka tērzētavā CODS & CHIPS notikušajai informācijas apmaiņai bija pretkonkurences mērķis un, konkrētāk, apstrīdētajā lēmumā definētais pretkonkurences mērķis.
1059
Šajā ziņā no apstrīdētā lēmuma 1. pielikumā uzskaitītajām sarunām un Komisijas minētajā lēmumā vērtētajām sarunām turklāt izriet, ka tērzētavas CODS & CHIPS dalībnieki īstenoja šā sprieduma 43. punktā minēto rīcību veidu kopumu. Turklāt šīs rīcības bija pret konkurenci vērstas, jo mazināja nedrošību un radīja šīs tērzētavas dalībniekiem saskaņošanas iespējas primārajā tirgū un sekundārajā tirgū.
1060
Kā izriet no šā sprieduma 345.–620. punkta, līdzīga pretkonkurences rīcība tika īstenota arī tērzētavā DBAC.
1061
Tādējādi līdzīga pretkonkurences rīcība tika īstenota abās aplūkojamajās tērzētavās, tostarp pēc tērzētavas DBAC izveides un neraugoties uz šā sprieduma 1054.–1056. punktā atgādinātajiem faktiem.
1062
Otrkārt, apstrīdētā lēmuma 473. apsvērumā Komisija minēja sešas sarunas, kuru laikā abās aplūkojamajās tērzētavās notika apmaiņa ar identisku vai līdzīgu informāciju, proti, 2007. gada 24. septembra, 2008. gada 7. februāra, 27. marta, 4. septembra un 6. novembra, kā arī 2009. gada 14. janvāra sarunas, kas minētas attiecīgi minētā lēmuma 125., 150., 165., 166., 192., 193., 214. un 225. apsvērumā.
1063
Turklāt tiesas sēdē Komisija minēja trīs citas sarunas, kuru laikā abās aplūkojamajās tērzētavās notika paralēlas sarunas vai tādas sarunas, kas savstarpēji pārklājas, proti, 2008. gada 11. janvāra, 6. marta un 30. aprīļa sarunas, kuras attiecīgi minētas apstrīdētā lēmuma 146., 163., 164. un 173.–176. apsvērumā.
1064
Šajā ziņā apstrīdētā lēmuma 125. apsvērumā Komisija paskaidroja, ka 2007. gada 24. septembra sarunās tirgotāji bija savstarpēji aizstājami izmantojuši abas aplūkojamās tērzētavas un vienlaicīgi apsprieduši kādu Beļģijas izsoli abās tērzētavās.
1065
Tāpat no 2008. gada 7. februāra sarunām, kas minētas apstrīdētā lēmuma 150. un 151. apsvērumā, izriet, ka šajās sarunās abās aplūkojamajās tērzētavās notika vienlaicīga informācijas apmaiņa saistībā ar kādu Francijas izsoli it īpaši pēc BofA tirgotāja iniciatīvas tērzētavā CODS & CHIPS (“What you thinking for the 15yr’s today”). Šajā ziņā tērzētavas CODS & CHIPS dalībnieki it īpaši vienojās nemaksāt augstu cenu (“pay up large”) un tērzētavas DBAC dalībnieki apmainījās ar informāciju par saviem pārsolīšanas līmeņiem.
1066
Apstrīdētā lēmuma 165. un 166. apsvērumā Komisija paskaidroja, ka 2008. gada 27. marta sarunās tirgotāji aplūkojamajās tērzētavās bija apsprieduši gaidāmo Spānijas izsoli un it īpaši iespēju iegādāties Spānijas EVO par zemu cenu, jo Spānijas parādu pārvaldības biroju vairāk interesēja apjoms, nevis cena.
1067
2008. gada 6. novembra sarunās, kas minētas apstrīdētā lēmuma 213. un 214. apsvērumā, tērzētavas DBAC dalībnieki un tērzētavas CODS & CHIPS dalībnieki apsprieda Francijas izsoli, kas notika tajā dienā, un apmainījās ar informāciju par cenām. Šajā ziņā BofA tirgotājs jautāja tērzētavas CODS & CHIPS dalībniekiem, ko viņi domā par tās dienas izsoli, un atklāja tiem savu cenu par desmit gadu EVO (“+4 area”). Šajā pašā tērzētavā Natixis tirgotājs atklāja savu stratēģiju (“no reason to pay over mid I can see”).
1068
2009. gada 14. janvāra sarunās, kas minētas apstrīdētā lēmuma 227. apsvērumā, abu aplūkojamo tērzētavu dalībnieki it īpaši apsprieda kādas Beļģijas sindicēšanas cenas noteikšanas brīdi. Tādējādi tērzētavā CODS & CHIPS BofA tirgotājs jautāja, vai sindicēšanas cena ir noteikta (“is it priced??”), un saņēma apstiprinošu atbildi no Natixis tirgotāja.
1069
Sarunas, ko Komisija minēja tiesas sēdē un kas minētas šā sprieduma 1063. punktā, pierāda arī to, ka tie paši temati tika skarti tērzētavā CODS & CHIPS un tērzētavā DBAC, un it īpaši to, ka šo abu tērzētavu dalībnieki sarunās, kuras notika paralēli, apmainījās ar informāciju par gaidāmu izsoli attiecībā uz konkrētām EVO. Tērzētavā CODS & CHIPS notikušās sarunas tāpat pierāda to, ka šajos gadījumos BofA tirgotājs izpauda vai saņēma tādu sensitīvu informāciju kā informācija par pārsolīšanas līmeņiem, viduscenām vai, plašāk raugoties, solīšanas stratēģijām un ka šī informācija sniedza priekšrocību tās adresātiem.
1070
No citiem apstrīdētā lēmuma apsvērumiem izriet, ka abu aplūkojamo tērzētavu locekļi veica pret konkurenci vērstu informācijas apmaiņu attiecībā uz tām pašām obligācijām paralēlās sarunās minētajās tērzētavās 2007. gada 6. martā un 2011. gada 18. janvārī un 11. februārī.
1071
Līdz ar to vairākas sarunas, kuras attiecās uz tām pašām obligācijām un kurās tika īstenota tāda paša veida pretkonkurences rīcība, vienlaikus vai secīgi notika abās aplūkojamajās tērzētavās visu šo tērzētavu pastāvēšanas laiku, tostarp pēc šā sprieduma 1054.–1056. punktā minētajiem nodarījumiem.
1072
Šajā ziņā BofA neapstrīd šā sprieduma 1062.–1071. punktā minēto sarunu īpašo raksturu, izņemot 2008. gada 6. novembra un 2009. gada 14. janvāra sarunas, kuras tās ieskatā pierāda, ka abu aplūkojamo tērzētavu raksturs bija pilnībā atšķirīgs un tām nebija vienota mērķa.
1073
Tomēr apstāklim, ka BofA apstrīd 2008. gada 6. novembra un 2009. gada 14. janvāra sarunas, nav nozīmes, jo šī apstrīdēšana neattiecas uz saiknēm starp abām tērzētavām un it īpaši uz to, ka abās šajās tērzētavās tika apspriestas tās pašas obligācijas. Minētā apstrīdēšana attiecas uz to, ka tās tirgotājs nesniedza ieguldījumu pretkonkurences saziņā. Turklāt, pirmām kārtām, BofA tirgotājs piedalījās 2008. gada 6. novembra sarunā, it īpaši sniedzot un saņemot sensitīvu informāciju par cenām (skat. šā sprieduma 1067. punktu). Otrām kārtām, BofA dalība 2009. gada 14. janvāra sarunā netika attiecināta uz šo banku.
1074
Treškārt, ir taisnība, ka tērzētavu locekļi nebija tieši tie paši un ka tērzētavā CODS & CHIPS bija lielāks skaits tirgotāju, proti, noteiktos laikposmos maksimāli deviņi tirgotāji.
1075
Tomēr, pirmām kārtām, četri locekļi, kas bija izveidojuši tērzētavu DBAC, bija arī tērzētavas CODS & CHIPS locekļi. It īpaši Komisija četrus tirgotājus, kuri sākotnēji piedalījās tērzētavā DBAC, aprakstīja kā aizliegtās vienošanās “galvenos dalībniekus” tieši tāpēc, ka tērzētavu DBAC un CODS & CHIPS izveide bija viņu iniciatīva, viņiem bija piekļuve šīm tērzētavām kopš to iesākuma, viņi saglabāja piekļuvi šīm abām tērzētavām, neraugoties uz darba devēja maiņu, un viņi bija iesaistīti savstarpējās sarunās šajās tērzētavās visā šo tērzētavu pastāvēšanas laikā. Turklāt, kad divos gadījumos tērzētavas DBAC loceklis nebija tērzētavas CODS & CHIPS loceklis, viņš strādāja tajā pašā bankā, kurā strādāja viens no četriem abu aplūkojamo tērzētavu locekļiem izveidotājiem.
1076
Tādējādi tērzētavā CODS & CHIPS īstenotā rīcība varēja sniegt priekšrocību abu aplūkojamo tērzētavu locekļiem, tostarp tērzētavas DBAC locekļiem. Turklāt tērzētavas DBAC locekļu savstarpējās gaidas varēja apmierināt tērzētavas CODS & CHIPS locekļu rīcība. Tādējādi, piemēram, 2008. gada 4. septembra sarunās tērzētavas DBAC dalībnieki it īpaši apsprieda kādu Francijas izsoli un pārbaudīja, par kādām cenām iepriekš notikušā izsolē bija emitētas (cleared) obligācijas, kuru termiņš bija 2038. gads, tostarp izmantojot BofA tirgotājam tērzētavā CODS & CHIPS izteiktu pieprasījumu, uz kuru šis tirgotājs atbildēja.
1077
Citiem vārdiem, ņemot vērā tērzētavas DBAC locekļu klātbūtni tērzētavā CODS & CHIPS, pretkonkurences mērķis, ko tiecās sasniegt tērzētavā CODS & CHIPS, saskanēja ar mērķi, kuru tiecās sasniegt tērzētavā DBAC.
1078
Otrām kārtām, no vairākām sarunām, kuras BofA nav konkrēti apstrīdējusi, izriet, ka noteikta informācija, ar kuru notika apmaiņa tērzētavā DBAC, tika apspriesta arī tērzētavā CODS & CHIPS un ka tērzētavā DBAC īstenotajai rīcībai tātad varēja būt ietekme uz tērzētavu CODS & CHIPS. Citiem vārdiem, vairākas sarunas pierāda, ka tērzētavas CODS & CHIPS locekļi saņēma informāciju, ar kuru notika apmaiņa tērzētavā DBAC, un ka šīs informācijas ieguve palīdzēja mazināt neskaidrību un radīt saskaņošanas iespējas tērzētavas CODS & CHIPS locekļiem.
1079
Šajā ziņā jāatgādina – kā izriet no šā sprieduma 1064.–1070. punkta, vairākas abās aplūkojamajās tērzētavās konstatētās sarunas vairākkārt attiecās uz tām pašām EVO un šajās sarunās tika īstenota tāda paša veida pretkonkurences rīcība. Turklāt citas Komisijas vērtētās sarunas, piemēram, 2007. gada 25. septembra un 2011. gada 18. janvāra sarunas, pierāda, ka abas šīs tērzētavas bija savstarpēji aizstājamas.
1080
It īpaši vairākas sarunas, kuras BofA nav konkrēti apstrīdējusi, skaidri pierāda, ka tērzētavas CODS & CHIPS locekļi saņēma informāciju, ar kuru iepriekš bija notikusi apmaiņa tērzētavā DBAC.
1081
2007. gada 6. marta sarunā, kas minēta apstrīdētā lēmuma 110. apsvērumā un kas notika tērzētavā DBAC, šīs tērzētavas dalībnieki apsprieda savas solīšanas stratēģijas un savus pārsolīšanas līmeņus pirms Austrijas izsoles. UBS tirgotājs šajā tērzētavā jautāja pārējiem dalībniekiem par pārsolīšanas līmeni un paskaidroja, ka viņš plāno pārsolīšanas līmeni no +14 līdz +18. Vienlaikus tērzētavā CODS & CHIPS tie paši tirgotāji un BofA tirgotājs arīdzan apsprieda Austrijas izsoli. Šī saruna notika pēc BofA tirgotāja iniciatīvas. Šis tirgotājs jautāja pārējiem dalībniekiem par viņu pārsolīšanas līmeni un darīja zināmu pārsolīšanas līmeni, ko bija nolēmis izmantot, kā arī apjomu, kādu bija nolēmis prasīt (“What are we thinking for the austria? We are +16 for about 70m”). Atbildot UBS tirgotājs vēlreiz minēja pārsolīšanas līmeni, ko plānoja izmantot (“+14 +18”), kā arī apjomu, kas viņam bija vajadzīgs. Pēc tam dalībnieki aktualizēja un precizēja savu stratēģiju. Tādējādi, piemēram, BofA tirgotājs izpauda savus izsoles piedāvājumus (“+15 +17 +19… 20m each”). Pēc izsoles RBS tirgotājs un BofA tirgotājs apsveica grupu (“well done everyone”, “all of below the average well done everybody”).
1082
Apstrīdētā lēmuma 174. un 175. apsvērumā Komisija norādīja, ka 2008. gada 30. aprīlī tērzētavas DBAC locekļi tērzētavā CODS & CHIPS dalījās ar stratēģiju, ko tikko bija apsprieduši tērzētavā DBAC attiecībā uz Francijas izsoli.
1083
Saistībā ar 2009. gada 14. janvāra sarunu, kas minēta šā sprieduma 1068. punktā, BofA tirgotājs jautāja, vai sindicēšanas cena ir noteikta (“is it priced??”), un saņēma apstiprinošu atbildi no Natixis tirgotāja. Šo informāciju Natixis tirgotājam UBS tirgotājs mazāk nekā četras minūtes iepriekš bija nodevis tērzētavā DBAC.
1084
Turklāt Komisija apstrīdētā lēmuma 307. apsvērumā norādīja, ka 2011. gada 18. janvāra sarunas tērzētavās CODS & CHIPS un DBAC pierāda arī abu tērzētavu savstarpējo aizstājamību. Sarunā, kas tajā dienā notika tērzētavā CODS & CHIPS, kāds tirgotājs jautāja, vai pastāv otra tērzētava, un precizēja, ka vismaz viņš redzot noplūdi (“dont we have a separate [chatroom] form the septics [the Americans]? at least we see some flow:-)”).
1085
Tāpat Komisija apstrīdētā lēmuma 313. apsvērumā norādīja, ka 2011. gada 11. februāra sarunā RBS tirgotājs tērzētavā CODS & CHIPS atkārtoja fragmentu no sarunas, kas viņam bija bijusi ar Portigon tirgotāju tērzētavā DBAC.
1086
Tādējādi šā sprieduma 1081.–1085. punktā minētās sarunas, ko BofA nav konkrēti apstrīdējusi, skaidri pierāda, ka informācija, ar kuru notika apmaiņa, un rīcība, kas tika īstenota tērzētavā DBAC, nebija noteikti rezervēta vienīgi šīs tērzētavas locekļiem un ka daļa šīs pašas informācijas tika apspriesta arī tērzētavā CODS & CHIPS.
1087
Līdz ar to jākonstatē, ka šīs informācijas apmaiņas un šīs rīcības tērzētavā DBAC rezultātā varēja tikt mazināta neskaidrība vai radītas saskaņošanas iespējas arī tērzētavā CODS & CHIPS par labu šīs tērzētavas locekļiem un tostarp BofA laikposmā, kad tā piedalījās strīdīgajā pārkāpumā.
1088
Savukārt BofA apgalvotais apstāklis, ka dažas šā sprieduma 1081.–1085. punktā minētās sarunas ir notikušas pēc šīs bankas dalības pārkāpumā, nevar likt apšaubīt Vispārējās tiesas vērtējumu. Nav nepieciešams, lai kopēja plāna un vienota pretkonkurences mērķa pierādīšanai visi Komisijas identificētie objektīvie elementi būtu izpildīti katras no attiecīgajām bankām dalības laikposmā.
1089
Abās aplūkojamajās tērzētavās notikušo sarunu mērķa vienoto raksturu apstiprina apstrīdētā lēmuma 88. apsvērumā minētais apstāklis, ka šīm abām tērzētavām laikā no 2009. gada 24. septembra līdz 2010. gada 9. septembrim bija tāds pats nosaukums, proti, CODS & CHIPS.
1090
Ceturtkārt, katrā ziņā vispirms ir jāuzsver – apstāklim, ka uzņēmumam nebija intereses piedalīties noteiktos Komisijas identificētā pārkāpuma aspektos, nav nekādas saistības ar objektīvo kritēriju, ar ko tiecas noskaidrot, vai dažādās pret konkurenci vērstās sarunas atbilda tam pašam kopējam plānam, bet drīzāk tas attiecas uz minētā uzņēmuma konkrēto subjektīvo lomu pārkāpumā (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2019. gada 7. novembris, Campine un Campine Recycling/Komisija, T‑240/17, nav publicēts, EU:T:2019:778, 252. punkts).
1091
Attiecībā uz pārkāpuma esamību ir vienalga, vai šā pārkāpuma izdarīšana bija attiecīgā uzņēmuma komercinteresēs vai nē (skat. spriedumu, 2019. gada 7. novembris, Campine un Campine Recycling/Komisija, T‑240/17, nav publicēts, EU:T:2019:778, 252. punkts un tajā minētā judikatūra).
1092
Tādējādi apstāklis, ka BofA tirgotāja dalība tikai tērzētavā CODS & CHIPS nebija šīs bankas interesēs, neļauj atspēkot Komisijas vērtējumu, ka šajā tērzētavā un tērzētavā DBAC īstenotā rīcība atbilda tam pašam kopējam plānam.
1093
Turpinot – apstāklis, ka dažādiem uzņēmumiem bija dažāda loma vienotā pretkonkurences mērķa sasniegšanā, neatceļ pretkonkurences mērķa identiskumu un līdz ar to pārkāpumu, ar nosacījumu, ka katrs uzņēmums savā līmenī sniedza ieguldījumu šā kopējā mērķa sasniegšanā (šajā nozīmē skat. spriedumus, 2000. gada 15. marts, Cimenteries CBR u.c./Komisija, T‑25/95, T‑26/95, no T‑30/95 līdz T‑32/95, no T‑34/95 līdz T‑39/95, no T‑42/95 līdz T‑46/95, T‑48/95, no T‑50/95 līdz T‑65/95, no T‑68/95 līdz T‑71/95, T‑87/95, T‑88/95, T‑103/95 un T‑104/95, EU:T:2000:77, 4123. punkts, un 2004. gada 8. jūlijs, JFE Engineering/Komisija, T‑67/00, T‑68/00, T‑71/00 un T‑78/00, EU:T:2004:221, 370. punkts).
1094
Tādējādi apstāklis, ka BofA sniedza savu ieguldījumu kopējā plānā vienīgi ar savu dalību tērzētavā CODS & CHIPS atšķirībā no tirgotājiem, kuri bija locekļi abās aplūkojamajās tērzētavās, nebija šķērslis tam, lai Komisija konstatētu kopēja plāna esamību šai tērzētavai un tērzētavai DBAC.
1095
Visbeidzot – tas, ka aizliegtā vienošanās netiek ievērota, nekādi neietekmē tās pastāvēšanu. Pat pieņemot, ka ir pierādīts, ka noteiktiem aizliegtās vienošanās dalībniekiem izdevās maldināt citus dalībniekus un izmantot aizliegto vienošanos savā labā, šāda vienkārša fakta dēļ izdarītais pārkāpums netiek likvidēts (šajā nozīmē skat. spriedumus, 2014. gada 12. decembris, Hansen & Rosenthal un H&R Wax Company Vertrieb/Komisija, T‑544/08, nav publicēts, EU:T:2014:1075, 249. punkts, un 2019. gada 11. jūlijs, Huhtamäki un Huhtamaki Flexible Packaging Germany/Komisija, T‑530/15, nav publicēts, EU:T:2019:498, 118. punkts).
1096
Tādējādi apstāklis, ka tērzētavas DBAC dalībnieki no īstenotajām darbībām guva papildu labumu salīdzinājumā ar tādiem vienīgi tērzētavas CODS & CHIPS dalībniekiem kā BofA, nevar likt apšaubīt tāda pretkonkurences mērķa esamību, kas kopējs abām šīm tērzētavām. Citiem vārdiem, apstāklis, ka tērzētavas DBAC dalībnieki esot izmantojuši tērzētavu CODS & CHIPS savam labumam, nevar likt apšaubīt to, ka abas šīs tērzētavas iekļāvās kopējā plānā ar vienotu pretkonkurences mērķi.
1097
No tā izriet, ka Komisijai bija pamats uzskatīt, ka tās rīcībā esošos pierādījumus neatspēkoja apstāklis, ka BofA tirgotājs esot apzināti izslēgts no tērzētavas DBAC, un apstāklis, ka tērzētavā DBAC īstenotā rīcība varēja kaitēt dalībniekiem, kuri bija no tās izslēgti. Tas tā vēl jo vairāk ir tāpēc, ka Komisija konstatēja vairāku citu tādu objektīvu elementu esamību, kuri tās ieskatā arī apstiprināja, ka abas tērzētavas iekļāvās tajā pašā kopējā plānā.
ii) Par objektīvajiem elementiem, kas minēti apstrīdētajā lēmumā
1098
BofA apstrīd septiņus objektīvos elementus, kurus Komisija minējusi apstrīdētā lēmuma 416.–423. apsvērumā, lai apstiprinātu, ka tērzētavas CODS & CHIPS un DBAC pēc būtības bija saistītas un papildinošas un ar tām tiecās sasniegt Komisijas konstatētā kopējā plāna mērķus (skat. šā sprieduma 946. punktu).
1099
Iesākumā, pirmām kārtām, ir taisnība, ka atbilstoši tam, ko būtībā apgalvo BofA, ar to, ka koluzīvās prakses ir saistītas ar to pašu produktu un to pašu darbību, ka tiek izmantoti tie paši saziņas līdzekļi un ir iesaistītas tās pašas personas, skatot atsevišķi, nepietiek, lai pierādītu kopēja plāna, ar kuru tiecas sasniegt vienotu pretkonkurences mērķi, esamību un tātad – vienota pārkāpuma esamību.
1100
Tomēr, pieņemot, ka šie objektīvie elementi tiek pierādīti, tie ir atbilstīgi, lai vērtētu vienota pārkāpuma esamību, un, skatīti kopā, tie var apstiprināt, ka tērzētavas CODS & CHIPS un DBAC pēc būtības bija saistītas un papildinošas un ar tām tiecās sasniegt Komisijas konstatētā kopējā plāna mērķus (skat. šā sprieduma 925. punktu).
1101
Otrām kārtām, ciktāl BofA ar saviem argumentiem apgalvo, ka dažus no apstrīdētajā lēmumā minētajiem objektīvajiem elementiem atspēko tās tirgotāja apzinātā izslēgšana, šie argumenti ir jānoraida šā sprieduma 1058.–1097. punktā minēto iemeslu dēļ.
1102
Visbeidzot, apstāklis, ka daži notikumi, kurus Komisija ņēma vērā, lai konstatētu vienotu pārkāpumu, notika pēc kādas konkrētas bankas dalības pārkāpumā laikposma, nevar atspēkot minēto secinājumu (skat. šā sprieduma 1088. punktu).
1103
Pirmkārt, BofA apgalvo, ka EVO, ar kurām saistīta attiecīgajām bankām pārmestā rīcība, nav homogēns produkts, jo tām ir daudzas atšķirīgas īpašības. Turklāt Komisija nekādi neesot pierādījusi, ka informācijas apmaiņai par vienu EVO varētu būt nozīme kādas citas EVO iegādē vai tirdzniecībā, ņemot vērā arī dažādu tirgotāju dažādās pozīcijas un ieguldījumu portfeļus.
1104
Tomēr, pirmām kārtām, BofA neapstrīd, ka par dažādajiem EVO veidiem varēja notikt informācijas apmaiņa starp tirgotājiem tērzētavās CODS & CHIPS un DBAC visā to pastāvēšanas laikā, aplūkojot šīs tērzētavas gan kopā, gan atsevišķi. BofA tāpat neapstrīd, ka tie paši tirgotāji, un tātad tās pašas bankas, varēja iegādāties dažāda veida EVO vai tirgoties ar tām, bez īpašas atšķirības starp tām saistībā tostarp ar konkrēto obligāciju emitentu vai termiņu (skat. apstrīdētā lēmuma 416. un 466. apsvērumu).
1105
Otrām kārtām, ciktāl BofA apgalvo, ka Komisija nav pierādījusi, ka informācijas apmaiņai par vienu EVO var būt nozīme citas EVO iegādē vai tirdzniecībā, jānorāda, ka šī banka nav konkrēti apstrīdējusi Komisijas paskaidrojumus, kurus tā šajā saistībā sniedza apstrīdētā lēmuma 45.–50. apsvērumā un īpaši tā 47. apsvērumā.
1106
Turklāt attiecībā uz šo aspektu vairākas apstrīdētajā lēmumā vērtētās sarunas pierāda, ka tirgotāji centās ietekmēt noteiktu EVO cenu, lai iegūtu labvēlīgus nosacījumus citu EVO iegādei. Piemēram, apstrīdētā lēmuma 254. apsvērumā Komisija paskaidroja, ka 2009. gada 19. jūnija sarunā tērzētavā DBAC tirgotāji vienojās iegādāties vienu atsauces Francijas EVO ar termiņu 2038. gadā, cenšoties paaugstināt tās cenu sekundārajā tirgū un tādējādi paaugstinot emisijas cenu tās pašas valsts emitētai obligācijai ar termiņu 2041. gadā. Tādu pašu rīcību var novērot, piemēram, apstrīdētā lēmuma 259. apsvērumā minētajā 2009. gada 7. jūlija sarunā tērzētavā DBAC attiecībā uz kādu Itālijas EVO. Turklāt citas sarunas pierāda, ka informācijas apmaiņai par vienu EVO var būt nozīme citas EVO iegādē vai tirdzniecībā (skat. šā sprieduma 967.–969. punktu).
1107
Otrkārt, BofA apstrīd tikai to, ka vienādu saziņas līdzekļu izmantošanai ir nozīme, pierādot vienota pārkāpuma esamību. BofA tātad neapstrīd to, ka tērzētavas CODS & CHIPS un DBAC bija savā darbībā vienādi saziņas līdzekļi un ka tirgotāji tik tiešām izmantoja šos vienādos saziņas līdzekļus, izņemot tiktāl, ciktāl tās tirgotājs neizmantoja tērzētavu DBAC vai divpusējos saziņas veidus.
1108
Turklāt BofA nav izvirzījusi nevienu konkrētu argumentu pret Komisijas konstatējumu par to, ka dalība tērzētavās CODS & CHIPS un DBAC bija iespējama tikai ar ielūgumu. Šo konstatējumu turklāt pamato tostarp apstrīdētā lēmuma 104. apsvērumā minētā 2007. gada 29. janvāra saruna un šī paša lēmuma 134. apsvērumā minētā 2007. gada 13. decembra saruna attiecībā uz uzņemšanu tērzētavā CODS & CHIPS, kā arī apstrīdētā lēmuma 294. apsvērumā minētā 2010. gada 9. septembra saruna par uzņemšanu tērzētavā DBAC.
1109
Šajā saistībā 2007. gada 13. decembra sarunas, kas notika tērzētavās DBAC un CODS & CHIPS un attiecās uz divu jaunu tirgotāju iespējamu uzņemšanu tērzētavā CODS & CHIPS, pierāda, ka pat pēc tērzētavas DBAC izveides uzņemšanu tērzētavā CODS & CHIPS noteica uzticēšanās attiecības (“can’t be trusted”; “i dont trust him”).
1110
Treškārt, attiecībā uz iesaistītajām personām jāuzsver, ka, ciktāl BofA argumentācija ir pamatota ar apstākli, ka tās tirgotājs tika apzināti izslēgts no tērzētavā DBAC radītā savstarpējās uzticēšanās loka, tā ir jānoraida šā sprieduma 1058.–1097. punktā minēto iemeslu dēļ.
1111
Tāpat jāatgādina – ir taisnība, ka tērzētavu CODS & CHIPS un DBAC locekļi nebija tieši vieni un tie paši. Tomēr tie četri locekļi, kas izveidoja tērzētavu DBAC, bija dalībnieki arī tērzētavā CODS & CHIPS.
1112
Turklāt, kā norādīja Komisija, daži tirgotāji mainīja banku, bet palika minēto tērzētavu locekļi. Šo darba devēja maiņu drīz vien pavadīja jaunas piekļuves piešķiršana minētajās tērzētavās. Kā izriet no Komisijas apstrīdētajā lēmumā vērtētajām sarunām, šis fenomens tika novērots saistībā ar diviem tirgotājiem, kuri tika no jauna uzņemti abās aplūkojamajās tērzētavās, un saistībā ar vienu tirgotāju, kurš tika no jauna uzņemts tērzētavā CODS & CHIPS. Šajā saistībā it īpaši jānorāda, ka viens no locekļiem, kas izveidoja tērzētavu DBAC, tika no jauna uzņemts divas reizes – ne tikai šajā tērzētavā, bet arī tērzētavā CODS & CHIPS; tas notika 2008. gada 3. martā un 2009. gada 19. oktobrī. Cits loceklis, kurš izveidoja tērzētavu DBAC, tika no jauna uzņemts šajās abās tērzētavās 2011. gada 18. janvārī.
1113
Tādējādi Komisija pamatoti konstatēja, ka tirgotāji lielākoties bija tie paši un ka līdz ar to šajā ziņā pastāvēja augsts nepārtrauktības un darbību pārklāšanās līmenis. Turklāt no šā sprieduma 1112. punkta izriet, ka locekļi, kuri izveidoja tērzētavu DBAC, aizvien gribēja būt dalībnieki tērzētavā CODS & CHIPS, tostarp pēc tērzētavas DBAC izveides un pēc šā sprieduma 1054.–1056. punktā minētajiem faktiem.
1114
Ceturtkārt, BofA atzīst, ka apstāklim, ka visas aplūkojamās pret konkurenci vērstās sarunas notika vienā laikposmā, var būt nozīme, vērtējot vienota un turpināta pārkāpuma esamību. Tomēr BofA atsaucas uz apstākli, ka tās tirgotājs tika apzināti izslēgts no tērzētavas DBAC, un uz apstākli, ka sarunas tērzētavā DBAC beidzās vairākus mēnešus pirms strīdīgā pārkāpuma beigām tērzētavā CODS & CHIPS.
1115
Šajā saistībā ar BofA apgalvoto apstākli, ka sarunas tērzētavā DBAC beidzās 2011. gada 8. jūlijā, proti, vairākus mēnešus pirms strīdīgā pārkāpuma beigām tērzētavā CODS & CHIPS, nepietiek, lai atspēkotu šo abu tērzētavu pastāvēšanas un abās šajās tērzētavās īstenotās pretkonkurences rīcības pārklāšanos laikā.
1116
Kā izriet no apstrīdētā lēmuma 82.–86. apsvēruma, tērzētavu CODS & CHIPS un pēc tam tērzētavu DBAC 2007. gada sākumā ar dažu nedēļu starpību izveidoja vieni un tie paši četri tirgotāji. Turklāt, neraugoties uz šā sprieduma 1054.–1056. apsvērumā minētajiem faktiem, pret konkurenci vērstā saziņa abās šajās tērzētavās notika vairāk nekā četrus gadus ilgā laikposmā no 2007. līdz 2011. gadam. Minētajā laikposmā šī saziņa vairākkārt attiecās uz vienu un to pašu tematu (skat. šā sprieduma 1064.–1071. un 1080.–1086. punktu).
1117
Piektkārt, BofA uzskata, ka koluzīvās prakses nenotika pēc “tādas pašas shēmas”. Pirmām kārtām, sarunas tērzētavā DBAC esot bijušas ikdienišķas un notikušas katru dienu. Turpretī sarunas tērzētavā CODS & CHIPS neesot bijušas biežas. Otrām kārtām, atšķirībā no tērzētavā DBAC konstatētajām sarunām neesot bijis vienotas shēmas attiecībā uz dažādām sarunām, kuras notika tērzētavā CODS & CHIPS, un Komisija šajā otrajā tērzētavā neesot identificējusi ikdienas sarunas vai sarunas, kas notikušas vairākas dienas pēc kārtas, tuvojoties kādai izsolei. Visbeidzot, to, ka darbības abās aplūkojamajās tērzētavās neesot notikušas pēc tādas pašas shēmas, apstiprinot Natixis ar iecietības programmu saistītais paziņojums.
1118
Attiecībā uz argumentu par sarunu biežumu abās aplūkojamajās tērzētavās vai to, ka sarunas tērzētavā CODS & CHIPS nebija biežas, jānorāda, ka šis biežums nav būtisks tā objektīvā elementa aspekts, kas saistīts ar koluzīvo prakšu shēmu un izklāstīts apstrīdētā lēmuma 420. apsvērumā. Patiesībā atbilstīgais apstāklis, kas izklāstīts minētajā apsvērumā, būtībā it īpaši ir tas, ka tirgotājiem bija sarunas pirms obligāciju emisijas primārajā tirgū, ka tie centās ietekmēt obligāciju cenas sekundārajā tirgū un ka tie apmainījās ar gūto pieredzi pēc savas rīcības, un tas tā bija attiecībā uz dažādu veidu EVO. Komisija arī norādīja, ka no sākuma līdz beigām notika apmaiņa ar sensitīvu informāciju, kas deva iespēju attiecīgajiem tirgotājiem meklēt dažādus līdzekļus, kā gūt peļņu sekundārajā tirgū.
1119
No Komisijas apstrīdētajā lēmumā vērtētajām sarunām tik tiešām izriet, ka atbilstoši tam, ko Komisija norādījusi minētā lēmuma 420. apsvērumā, sarunās tērzētavā CODS & CHIPS, tāpat kā sarunās tērzētavā DBAC notika iepriekšēja informācijas apmaiņa un stratēģiju salāgošana, tuvojoties izsolei, kā arī apmainīšanās ar gūto pieredzi pēc izsoles, tostarp apsveikumu veidā; tas notika arī pēc šā sprieduma 1054.–1056. punktā minētajiem faktiem. Tāpat sarunas tērzētavā CODS & CHIPS pierāda, ka, līdzīgi kā sarunās tērzētavā DBAC, tajās no sākuma līdz beigām notika apmaiņa ar sensitīvu informāciju, kas deva iespēju tirgotājiem meklēt dažādus līdzekļus, kā gūt peļņu sekundārajā tirgū.
1120
Turklāt ar BofA apgalvojumu, ka Komisija tērzētavā CODS & CHIPS nav identificējusi nevienu tādas sarunas gadījumu, kas būtu notikusi vairākas dienas pēc kārtas pirms kādas izsoles, nevar atspēkot Komisijas vērtējumu, ka aplūkojamās darbības notika pēc tādas pašas shēmas. Katrā ziņā, kā uzsver Komisija, apstrīdētā lēmuma 143.–146. apsvērumā minētās 2008. gada 9., 10. un 11. janvāra sarunas tērzētavā CODS & CHIPS apliecina, ka šajā tērzētavā vairākas secīgas dienas pirms izsoles notika iepriekšējas sarunas.
1121
Turklāt liecības, ko sniedza Natixis pieteikuma par iecietības programmas piemērošanu iesniedzējas statusā, neapstiprina BofA apgalvojumu, ka pirms vienpadsmit 2008. gadā notikušajām izsolēm notika intensīvas sarunas tērzētavā DBAC, bet ne tērzētavā CODS & CHIPS. Šis apgalvojums ir pamatots ar to, ka tika ņemti vērā daudzi divpusējas saziņas gadījumi ārpus tērzētavām un tātad arī ārpus tērzētavas DBAC.
1122
Sestkārt, BofA apgalvo, ka sarunas tērzētavā CODS & CHIPS šīs bankas dalības strīdīgajā pārkāpumā laikposmā bija relatīvi retas un ka liela daļa no šīm sarunām notika tērzētavā DBAC.
1123
Šajā ziņā ir taisnība, ka starp sarunām tērzētavā CODS & CHIPS nereti bija vairāku nedēļu vai pat vairāku mēnešu pārtraukums.
1124
Tomēr Komisijas iesniegtās sarunas pierāda, ka vairākos citos laikposmos, no kuriem daži atbilst, bet citi neatbilst pārkāpuma laikposmam, kas attiecināts uz BofA, arī sarunu biežums tērzētavā CODS & CHIPS bija liels, piemēram, 2008. gada janvārī un martā, 2009. gada oktobrī, 2010. gada februārī vai 2011. gada aprīlī, proti, arī pēc šā sprieduma 1054.–1056. punktā minētajiem faktiem. Turklāt, lai gan sarunu biežums tērzētavā CODS & CHIPS pēc 2008. gada marta mazinājās, daudzas sarunas tomēr notika šajā tērzētavā pēc šā datuma.
1125
Katrā ziņā jautājums par sarunu biežumu ir tikai viens no objektīvajiem elementiem, ko Komisija norādīja, lai konstatētu vienota pretkonkurences mērķa esamību.
1126
Septītkārt, ciktāl BofA apšauba apstrīdētā lēmuma 423. apsvērumā ietverto vērtējumu, ka pret konkurenci vērstās saziņas gadījumi bieži bija līdzīga veida, bija savstarpēji saistīti, savstarpēji pārklājās un notika abās tērzētavās, jānorāda uz šā sprieduma 1064.–1071. un 1080.–1086. punktu.
1127
No tā izriet, ka, neraugoties uz to, ka BofA tirgotājs nebija tērzētavas DBAC loceklis, un dažu locekļu, kuri izveidoja tērzētavu DBAC, izteikumiem, kas minēti šā sprieduma 1054.–1056. punktā, abu aplūkojamo tērzētavu kopējā plāna esamību apstiprina, pirmām kārtām, tas, ka abās šajās tērzētavās īstenotā pretkonkurences rīcība attiecās uz visu veidu EVO, otrām kārtām, tas, ka šī rīcība tika īstenota, izmantojot tos pašus saziņas veidus, trešām kārtām, tas, ka iesaistītās personas galvenokārt bija tās pašas, ceturtām kārtām, tas, ka abās aplūkojamajās tērzētavās īstenotā rīcība notika laikposmos, kas lielā mērā pārklājās, piektām kārtām, tas, ka minētā rīcība notika pēc tādas pašas shēmas, sestām kārtām, tas, ka šī rīcība noteiktos laikposmos bija bieža, un, septītām kārtām, tas, ka pretkonkurences rīcības gadījumi bieži bija līdzīga veida, bija savstarpēji saistīti, savstarpēji pārklājās un notika abās tērzētavās.
1128
BofA tātad nav pierādījusi, ka Komisija būtu pieļāvusi kļūdu vērtējumā, uzskatot, ka objektīvie elementi, ko tā bija konstatējusi, apstiprināja arī to, ka aplūkojamās tērzētavas bija saistītas un papildinošas nolūkā sasniegt izvirzītos mērķus.
1129
Šo secinājumu neatspēko apstāklis, ka UBS2016. gada 29. jūnija ar iecietības programmu saistītajā paziņojumā paskaidroja, ka saruna, kurai bija vislielākā nozīme, notika galvenokārt starp četriem locekļiem, kas bija izveidojuši tērzētavu CODS & CHIPS un pēc tam – tērzētavu DBAC, proti, UBS tirgotāju, RBS tirgotāju un diviem tirgotājiem, kuri sākotnēji strādāja ABN-AMRO (kas kļuva par RBS).
1130
Vispirms – četri aplūkojamie tirgotāji bija vienlaikus gan tērzētavas CODS & CHIPS, gan tērzētavas DBAC locekļi. Turpinot – UBS neprecizēja, kurā tērzētavā notika minētā saruna, “kurai bija vislielākā nozīme”, un šī banka sniedza sīku informāciju par saziņu, kas notikusi abās aplūkojamajās tērzētavās. Visbeidzot – apstāklis, ka saruna, “kurai bija vislielākā nozīme”, ir notikusi starp attiecīgajiem četriem tirgotājiem, neļauj no tā secināt, ka sarunām ar pārējiem tirgotājiem nebūtu nozīmes. Turklāt BofA tirgotājs ir starp dalībniekiem sarunās, kuras notika tērzētavā CODS & CHIPS un kuras UBS ir minējusi savā ar iecietības programmu saistītajā paziņojumā.
iii) Par to, ka nebija zināmas sarunas, kuras notika ārpus tērzētavas “CODS & CHIPS”
1131
Attiecībā uz to, ka BofA tirgotājam nebija zināms par sarunām, kuras notika ārpus tērzētavas CODS & CHIPS, un ka nav pierādījumu par šī tirgotāja un citu tirgotāju sarunām ārpus šīs tērzētavas, jāatgādina, ka šie argumenti ir balstīti uz subjektīviem elementiem, kuri saistīti ar BofA atbildību.
1132
No judikatūras, kas atgādināta šā sprieduma 332.–338. punktā, izriet, ka šādiem elementiem nav nozīmes, vērtējot tāda kopēja plāna esamību, ar ko tiecas sasniegt vienotu mērķi.
1133
Tas, ka uzņēmums nezina par informācijas apmaiņu starp citiem pārkāpuma dalībniekiem, neatņem minētajam pārkāpumam vienotu un turpinātu raksturu (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2015. gada 24. jūnijs, Fresh Del Monte Produce/Komisija un Komisija/Fresh Del Monte Produce, C‑293/13 P un C‑294/13 P, EU:C:2015:416, 160. punkts).
1134
Tātad to, ka abām aplūkojamajām tērzētavām nebija kopēja plāna, ar ko tiektos sasniegt vienotu un kopīgu pretkonkurences mērķi, nevar secināt no apstākļa, ka BofA nebija zināms par tērzētavas DBAC esamību, vai no apstākļa, ka nav pierādījumu par sarunām starp šīs bankas tirgotāju un citiem tirgotājiem ārpus šīs tērzētavas.
1135
Turpretī tas, ka BofA minētie apstākļi nebija zināmi, lika Komisijai uzskatīt, ka šī banka bija atbildīga tikai par rīcību, kura konstatēta tērzētavā CODS & CHIPS.
1136
Pieņemot, ka saskaņā ar BofA apgalvoto konkrēta uzņēmuma zināšanu neesamību un nodoma veicināt pārkāpumu neesamību var ņemt vērā, vērtējot vienota pretkonkurences mērķa esamību, šāda ņemšana vērā nevar atspēkot konstatējumu par abām aplūkojamajām tērzētavām kopīga pretkonkurences mērķa esamību.
1137
No apstrīdētā lēmuma izriet, ka BofA ar sava tirgotāja starpniecību tērzētavā CODS & CHIPS aktīvi un apzināti sekmēja šā sprieduma 43. punktā minēto četru kategoriju rīcību un tādējādi sekmēja abām aplūkojamajām tērzētavām kopīgā pretkonkurences mērķa sasniegšanu. Turklāt šī banka nav norādījusi elementus, kas būtu vērsti uz to, lai apšaubītu apstrīdētā lēmuma aspektus, kuri pierāda, ka šīs bankas rīcība bija vērsta uz strīdīgā pārkāpuma īstenošanu kopumā, vai tās nodomu sekmēt vismaz to, lai tiktu sasniegts kopīgais mērķis, kas ierobežoti ietvertu tikai tērzētavas CODS & CHIPS dalībnieku pretkonkurences rīcību.
[..]
3) Par “UniCredit” izvirzīto otro pamatu, kas būtībā attiecas uz to, ka vienotais pārkāpums galvenokārt bija vērsts uz primāro tirgu
[..]
1163
UniCredit argumentācija nevar arī atspēkot Komisijas vērtējumu par to, ka tās konstatētais kopējais plāns ietvēra vienlaikus gan primāro, gan sekundāro tirgu.
1164
UniCredit izvirzītais otrais pamats tādējādi ir jānoraida, ciktāl tas attiecas uz vienota pārkāpuma esamību.
4) Secinājumi par vienota pārkāpuma esamību
1165
Ņemot vērā iepriekš minēto, Nomura izvirzītais ceturtais pamats un Portigon izvirzītais ceturtais pamats ir jānoraida, ciktāl tie attiecas uz konstatējumu par vienota pārkāpuma esamību.
1166
Turklāt ir jānoraida BofA izvirzītais pirmais pamats pilnībā.
1167
Tāpat ir jānoraida UniCredit izvirzītais otrais pamats, ciktāl tas attiecas uz vienota pārkāpuma esamību.
d)
Par “Nomura” un “Portigon” kritiku attiecībā uz pārkāpuma turpināto raksturu
1168
Apstrīdētā lēmuma 420. apsvērumā Komisija paskaidroja, kādu iemeslu dēļ tā uzskatīja, ka aplūkojamās pret konkurenci vērstās sarunas bija notikušas pēc tādas pašas shēmas. Šajā ziņā Komisija precizēja, ka tirgotāji bieži sazinājās. Turklāt tā paša lēmuma 422. apsvērumā Komisija uzsvēra, ka sarunu biežums bija liels. Visbeidzot, minētā lēmuma 449.–464. apsvērumā tā atbildēja uz dažiem Nomura un BofA argumentiem. Savā atbildē tā it īpaši atgādināja, pirmkārt, ka regulāri notika daudzas sarunas dažādās tērzētavās, otrkārt, ka visas apstrīdētā lēmuma 4. sadaļā, kā arī tā 1. pielikumā minētās sarunas bija daļa no norāžu kopuma, kas pamatoja tās vērtējumu, saskaņā ar kuru pārkāpumam bija turpināts raksturs, un, treškārt, ka tāda kopēja plāna kontekstā, kas attiecās uz vairākiem gadiem, divu mēnešu pārtraukumam starp divām aizliegtās vienošanās izpausmēm nav nozīmes.
1169
Iesākumā jāuzsver – pat ja aizliegtās vienošanās izpausmes bija nodalītas cita no citas ar lielākiem vai mazākiem starpposmiem, Komisija, vērtējot pārkāpuma, kurš ildzis vairākus gadus, turpināto raksturu, var uzskatīt, ka šajā pārkāpumā nav noticis pārtraukums, pirmām kārtām, ja dažādām darbībām, kas ir daļa no minētā pārkāpuma, ir viens mērķis un tās var ietilpt vienotā pārkāpumā un, otrām kārtām, ja neviens tiešs vai netiešs pierādījums neliecina, ka pārkāpums šajos laikposmos nav noticis (šajā nozīmē skat. spriedumus, 2021. gada 18. marts, Pometon/Komisija, C‑440/19 P, EU:C:2021:214, 112. un 114. punkts, un 2013. gada 17. maijs, Trelleborg Industrie un Trelleborg/Komisija, T‑147/09 un T‑148/09, EU:T:2013:259, 61. un 63. punkts).
1170
Tomēr tiesiskās drošības princips prasa, lai Komisija minētu vismaz tādus pierādījumus, kas attiecas uz faktiem, kuri ir laika ziņā notikuši pietiekami tuvu viens otram, lai varētu saprātīgi pieņemt, ka šis pārkāpums ir noticis nepārtraukti no viena konkrēta datuma līdz otram (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2021. gada 29. septembris, Nichicon Corporation/Komisija, T‑342/18, EU:T:2021:635, 365. punkts (nav publicēts) un tajā minētā judikatūra).
1171
Lai arī laikposms, kas atdala pārkāpjošas rīcības divas izpausmes, ir atbilstīgs kritērijs, vērtējot pārkāpuma turpināto raksturu, tomēr jautājums par to, vai minētais laikposms bija vai nebija pietiekami ilgs, lai būtu uzskatāms par pārkāpuma pārtraukumu, nav vērtējams abstrakti. Gluži pretēji, tas ir jāvērtē attiecīgās aizliegtās vienošanās darbības kontekstā (skat. spriedumu, 2021. gada 29. septembris, Nichicon Corporation/Komisija, T‑342/18, EU:T:2021:635, 366. punkts (nav publicēts) un tajā minētā judikatūra).
1172
Argumenti, kurus izvirzījušas Nomura un Portigon katra savā attiecīgajā ceturtajā pamatā un kuri būtībā attiecas uz to, ka Komisija nav pienācīgi ņēmusi vērā apstākļus, kas veidoja pārtraukumus, kuri pamato to, ka ir jānoraida turpināta pārtraukuma kvalifikācija, vismaz laikposmā, par kuru Komisija uzskatīja, ka šīs abas bankas piedalījās strīdīgajā pārkāpumā, ir secīgi jāvērtē, ņemot vērā šos apsvērumus.
1) Par “Nomura” argumentiem
1173
Nomura apgalvo, ka strīdīgais pārkāpums nav turpināts pārkāpums. Tās ieskatā to varētu uzskatīt tikai par atkārtotu pārkāpumu.
1174
Pirmkārt, Nomura uzskata, ka ekonomiskie pētījumi norāda, ka izsoles ar cenām saistītās sekas ilgst ne vairāk kā piecas tirdzniecības dienas un ka pretkonkurences sarunas sekas, pieņemot, ka šādas sekas ir iespējamas, ir vēl īsākas, ņemot vērā cenās novērojamo svārstīgumu.
1175
Otrkārt, ņemot vērā EVO nozares svārstīgumu un dinamiku, strīdīgā pārkāpuma darbība – pieņemot, ka šāds pārkāpums ir bijis, – esot bijusi atkarīga no īpašiem “pozitīviem pasākumiem”. Tādējādi attiecīgajiem tirgotājiem bija regulāri jāapmainās ar atjauninātu un aktuālu sensitīvu informāciju, piemēram, par viņu plānotajiem piedāvājumiem konkrētā izsolē, ņemot vērā, ka šīs informācijas atbilstība ātri beidzās. Savukārt Komisija neesot sniegusi nevienu pierādījumu par jebkāda veida nolīgumu, saskaņā ar kuru tirgotājiem būtu bijis pienākums apmainīties ar informāciju, tiklīdz tā bija viņu rīcībā, un saskaņā ar kuru tie tiktu sodīti, ja tā nerīkotos.
1176
Treškārt, Komisija nevarot prezumēt, ka strīdīgais pārkāpums turpinājās laikposmos, par kuriem nav pierādījumu, kas apliecinātu pretkonkurences rīcības esamību. Šajā gadījumā Komisija esot prettiesiski pārnesusi pierādīšanas pienākumu. Proti, Komisija esot tā, kurai jāpierāda ne tikai pārkāpuma esamība, bet arī tā ilgums, tostarp tā turpinātais vai atkārtotais raksturs. Esot vairāki laikposmi, par kuriem Komisija neesot sniegusi nevienu pierādījumu par pozitīviem pasākumiem.
1177
Ceturtkārt, Nomura min četrus laikposmus, kas atdala strīdīgā pārkāpuma izpausmes uz to attiecinātajā pārkāpuma laikposmā. Nomura būtībā min 45 dienu ilgu laikposmu no 2011. gada 18. janvāra sarunas līdz 2011. gada 3. marta sarunai, 32 dienu ilgu laikposmu no 2011. gada 3. marta sarunas līdz 2011. gada 5. aprīļa sarunai, 20 dienu ilgu laikposmu no 2011. gada 1. jūnija sarunas līdz 2011. gada 22. jūnija sarunai un 24 dienu ilgu laikposmu no 2011. gada 3. novembra sarunas līdz 2011. gada 28. novembra sarunai. Turklāt attiecībā uz laikposmiem no 2011. gada 1. jūnija sarunas līdz 2011. gada 22. jūnija sarunai un no 2011. gada 3. novembra sarunas līdz 2011. gada 28. novembra sarunai Nomura piebilst, ka nenotika neviena pret konkurenci vērsta saruna, lai arī laikā starp abiem šiem datumiem notika izsoles, kuras it īpaši rīkoja tas pats parādu pārvaldības birojs.
1178
Šajā ziņā, pirmām kārtām, no šā sprieduma 933.–1041. punkta izriet, ka pārkāpuma laikposmā attiecīgo banku rīcība iekļāvās kopējā plānā, kam bija vienots pretkonkurences mērķis. Tādējādi, ciktāl Komisijai bija pietiekami pierādījumi, lai konstatētu tāda kopēja plāna esamību, kam bija vienots pretkonkurences mērķis no 2007. gada 4. janvāra līdz 2011. gada 28. novembrim, pretēji tam, ko apgalvo Nomura, nebija prasīts, lai Komisija pierādītu, ka pirms tam dalībnieki bija skaidri noslēguši vispārēju vienošanos, kas noteica to rīcību tirgū, vai, vispārīgāk raugoties, ka tie bija iepriekš formulējuši nodomu īstenot pretkonkurences rīcību.
1179
No tā izriet, ka Komisija varēja atzīt, ka strīdīgais pārkāpums bija turpināts pārkāpums visā laikposmā, kas norādīts apstrīdētajā lēmumā, ja vien nebūtu konstatēts minētā pārkāpuma pārtraukums (skat. šā sprieduma 1169.–1171. punktu).
1180
Otrām kārtām, Nomura apgalvojums, ka izsoles ietekme uz cenām ierobežoti attiecas ne vairāk kā uz piecu tirdzniecības dienu ilgu logu, ir pamatots ar atsauci uz šīs bankas atbildi uz paziņojumu par iebildumiem, savukārt šajā atbildē ir atsauce uz virkni publikāciju par šo tematu, nesniedzot precizējumus par šo publikāciju saturu. Turklāt Nomura atbildē uz paziņojumu par iebildumiem ir skatīta tikai izsoles ietekme uz EVO cenām sekundārajā tirgū. Tādējādi, kā norāda Komisija, Nomura apgalvojumā nav ņemta vērā aizliegtas vienošanās vienā izsolē ietekme uz turpmākajām to pašu EVO izsolēm vai aizliegtas vienošanās attiecībā uz tā dēvētajām atsauces obligācijām ietekme uz citām EVO ar līdzīgām raksturiezīmēm (skat. šā sprieduma 964.–970. punktu).
1181
Turklāt Nomura argumentam, kas pamatots ar apstākli, ka tērzētavu dalībniekiem esot bijis daudz citu iespēju vienoties, nav pievienots neviens konkrēts pierādījums.
1182
Neatkarīgi no šā sprieduma 1180. un 1181. punktā minēto Nomura apgalvojumu pamatotības, pirmkārt, jāatgādina, ka saskaņā ar to, kas izriet no apstrīdētā lēmuma 414. apsvēruma, pretkonkurences mērķis, ko šajā gadījumā tiecās sasniegt, bija nodrošināt vēlamos EVO piešķīrumus izsolēs un saglabāt attiecīgo banku valsts vērtspapīru primārā tirgotāja statusu par zemāko cenu. Tirgotāji tiecās atbalstīt vai vismaz ievērot cits cita pozīcijas un stratēģijas, tirgojoties ar EVO sekundārajā tirgū, un, ja iespējams, tās savstarpēji saskaņot. Banku rīcība primārajā un sekundārajā tirgū galu galā bija vērsta uz to, lai palīdzētu cita citai panākt vairāk EVO tirdzniecības darbību un palielināt ienākumus.
1183
Kā Komisija būtībā paskaidroja apstrīdētā lēmuma 377., 378., 414., 420., 510., 537. un 540. apsvērumā un kā izriet no Komisijas minētajā lēmumā vērtētajām sarunām, attiecīgo tirgotāju sarunas bija vērstas uz to, lai noteiktu, radītu un izmantotu iespējas saskaņot savu rīcību attiecībā uz konkrētām izsolēm, sindicēšanām un tirdzniecības darbībām EVO nozarē.
1184
Attiecīgo banku tirgotāji centās sasniegt Komisijas apstrīdētajā lēmumā konstatēto pretkonkurences mērķi, brīvi apmainoties ar informāciju par savām darbībām saistībā ar gaidāmām, notiekošām vai tikko notikušām EVO emisijām vai arī par savām darbībām saistībā ar notiekošu vai tikko notikušu EVO tirdzniecību. Kā Komisija norādīja apstrīdētā lēmuma 764. apsvērumā, aplūkojamās sarunas notika tērzētavās, kas it īpaši deva iespēju tirgotājiem, kuri tajās piedalījās, sekot līdzi informācijas apmaiņai reālajā laikā. Šo tērzētavu izmantošana tādējādi deva tirgotājiem iespēju apmainīties ar komerciāli sensitīvu informāciju un noteikt iespējas saskaņot darbības, kad bija tāda izdevība un it īpaši kad tiem bija kopīgas intereses attiecībā uz vienām vai vairākām konkrētām EVO primārajā vai sekundārajā tirgū. Tādējādi minētie tirgotāji centās sasniegt šo pretkonkurences mērķi pretkonkurences saziņā attiecībā uz konkrētām emisijām un tirdzniecību vai pat attiecībā uz informāciju, kura bija atbilstīga noteiktos laikposmos.
1185
Šajos apstākļos ikdienas sadarbība un ļoti bieža piedalīšanās pret konkurenci vērstās sarunās nebija nepieciešama apstrīdētā pārkāpuma darbībai, ņemot vērā, ka EVO emisijas un tirdzniecība ne vienmēr bija saistītas. Pat ja kādai ar EVO saistītai pretkonkurences rīcībai varēja būt sekas attiecībā uz citu EVO un pat ja kādai rīcībai primārajā tirgū varēja būt sekas attiecībā uz sekundāro tirgu un otrādi, vienas pretkonkurences sarunas, kura attiecās uz kādu konkrētu sindicēšanu, izsoli vai tirdzniecību, iespējamie panākumi nebija atkarīgi no dalības virknē sarunu par citām sindicēšanām, izsolēm vai tirdzniecību.
1186
Līdz ar to, pat ja, kā apgalvo Nomura, aplūkojamo tērzētavu dalībniekiem bija daudz citu iespēju vienoties, ko tie neizmantoja, šis konstatējums nevar atspēkot Komisijas vērtējumu par to, ka vienotajam pārkāpumam bija turpināts raksturs.
1187
Otrkārt, kā Komisija būtībā paskaidroja apstrīdētā lēmuma 391., 417., 443., 596., 764. un 798. apsvērumā, informācijas apmaiņa aplūkojamajās tērzētavās ietvēra aizliegtu vienošanos, ka visi dalībnieki izpauž sensitīvu informāciju, kas tiem ļāva savstarpēji gūt labumu no šīs saziņas. Tādējādi, kā pierāda noteiktas Komisijas vērtētās sarunas, ja tirgotājs neatbilda kopējām gaidām attiecībā uz savstarpējo saziņu, viņš riskēja tikt izslēgts no šīm tērzētavām (skat. šā sprieduma 490.–492. punktu par konkrēti neapstrīdēto sarunu analīzi). Kā Komisija uzsvēra apstrīdētā lēmuma 799. apsvērumā, saziņa minētajās tērzētavās bija balstīta uz savstarpēju uzticēšanos un cerību laika gaitā saņemt līdzīgu sensitīvu informāciju. Tādējādi Komisija apstrīdētā lēmuma 482. un 798. apsvērumā it īpaši būtībā norādīja, ka viena tirgotāja sadarbība – šajā gadījumā BofA tirgotāja vai UniCredit tirgotāja sadarbība – bija stiprinājusi tirgotāju savstarpējo atkarību viņu koluzīvās rīcības uzturēšanā.
1188
Līdz ar to pretkonkurences mērķa, kuru tirgotāji tiecās sasniegt, pamatā bija viņu kopējā sapratne par to, ka tie sniedz cits citam palīdzību, lai no tās gūtu labumu laika gaitā. Uz to pamatodamies, tirgotājs dalījās ar komerciāli sensitīvu informāciju ar saviem konkurentiem, jo sagaidīja, ka pārējie tirgotāji rīkosies tāpat nākotnē. Aplūkojamās aizliegtās vienošanās darbības kontekstā Komisijas konstatētā rīcība un, vispārīgāk raugoties, kopējais plāns, kurā šī rīcība iekļāvās, tātad pamatojās uz savstarpējām gaidām, kuras stiprināja katra pret konkurenci vērstā saruna; mērķis bija gūt no tā ilgtspējīgu labumu attiecībā uz eurozonas dalībvalstu parādu pārvaldības birojiem, konkurējošajiem tirgotājiem un viņu klientiem, kā arī galu galā – palielināt dalībnieku ienākumus EVO emisijā vai tirdzniecībā primārajā un sekundārajā tirgū.
1189
Šajos apstākļos Nomura minētie īsie laikposmi, kādos iegūtā informācija zaudēja aktualitāti, nelika Komisijai paskaidrot, kā bija piepildīti konstatētie pārkāpumi starp divām pārkāpuma izpausmēm. Turklāt šie īsie laikposmi neliek apšaubīt Komisijas secinājumu, ka strīdīgajam vienotajam pārkāpumam bija turpināts raksturs.
1190
Trešām kārtām, Komisija balstījās uz pierādījumiem, kas attiecas uz faktiem, kuri laika ziņā notikuši pietiekami tuvu cits citam, un tā varēja pamatoti uzskatīt, ka pārtraukumi starp divām pārkāpuma izpausmēm neļauj uzskatīt, ka minētais vienotais pārkāpums būtu pārtraukts.
1191
Pirmkārt, jāuzsver, ka strīdīgais vienotais pārkāpums notika vairāku gadu laikā, proti, no 2007. gada janvāra sākuma līdz 2011. gada novembra beigām. Turklāt Komisijai bija pamats apstrīdētā lēmuma 420. un 422. apsvērumā atzīt, ka attiecīgajiem tirgotājiem bija biežas sarunas pārkāpuma laikposmā un šo sarunu biežums bija liels. Jāatgādina, ka Komisija pārkāpuma laikposmā no 2007. līdz 2011. gadam identificēja apmēram 380 pret konkurenci vērstas sarunas. Turklāt pretkonkurences rīcības gadījumu biežums visā pārkāpuma laikposmā, protams, mainījās. Tomēr šis biežums saglabājās liels katrā no aplūkojamajiem gadiem. Turklāt šīs izmaiņas pretkonkurences rīcības gadījumu biežumā ir skaidrojamas ar vienotā pārkāpuma darbības kontekstu – šī darbība bija saistīta ar saskaņošanas iespēju esamību –, kā arī ar EVO tirgus kontekstu – šo tirgu ietekmēja sarežģītāki laikposmi, kā apliecina 2011. gada 4. oktobra saruna (skat. šā sprieduma 746.–749. punktu).
1192
Otrkārt, no to sarunu pārbaudēm, kuras notika, no vienas puses, pirms Nomura minētajiem pārtraukumiem un, no otras puses, pēc šiem pārtraukumiem, izriet, ka šajās sarunās nav ietverts neviens elements, kas varētu pierādīt, ka attiecīgo banku tirgotāji pirmajā gadījumā būtu pauduši vēlēšanos izbeigt vienoto pārtraukumu, bet otrajā gadījumā – vēlēšanos to no jauna īstenot. Gluži pretēji, tirgotāju izmantotais tonis ir īpaši brīvs un sarunas – spontānas. It īpaši pret konkurenci vērstajās sarunās, kas seko Nomura minētajiem pārtraukumiem, nav ietverti nekādi ievadvārdi, kuri liecinātu par nepieciešamību atjaunot saziņu vai pat uzticēšanos, kas iepriekš dalībnieku starpā būtu beigusies. Tādējādi šīs sarunas pierāda tirgotāju nepārtrauktu un pastāvīgu vēlēšanos īstenot tādu rīcību, kas sekmē kopējo plānu, ar ko tiecas sasniegt vienotu pretkonkurences mērķi, kā Komisija to ir definējusi apstrīdētajā lēmumā.
1193
Konkrētāk, attiecībā uz apgalvoto 45 dienu pārtraukumu starp 2011. gada 18. janvāra sarunām tērzētavās CODS & CHIPS un DBAC, no vienas puses, un 2011. gada 3. marta sarunu tērzētavā DBAC, no otras puses, – šis pārtraukums nepierāda, ka vienotais pārkāpums būtu pārtraukts. Jānorāda, ka Komisija konstatēja pret konkurenci vērstu sarunu esamību starp šiem diviem datumiem – 2011. gada 25. un 26. janvārī un 2011. gada 3., 14., 17., 25. un 28. februārī. Tātad Nomura minētais 45 dienu pārtraukums neatbilst laikposmam, kurā nebūtu notikusi neviena vienotā pārkāpuma izpausme. Turklāt apstrīdētajā lēmumā minētas vēl divas citas sarunas, kas notika 2011. gada 2. un 11. februārī. 2011. gada 2. februārī dalībnieki vairākkārt pārdēvēja tērzētavu CODS & CHIPS, bet 2011. gada 11. februārī RBS tirgotājs tērzētavā CODS & CHIPS nokopēja sarunu, kas tam bija notikusi tērzētavā DBAC.
1194
Faktiski Nomura minētā pārtraukuma pamatā ir apstāklis, ka tās tirgotājam nebija atļaujas rīkoties šīs bankas vārdā šajā laikposmā, un tātad šis pārtraukums nevar neko vairāk kā vien pierādīt, ka šīs bankas individuālā dalība strīdīgajā pārkāpumā sākās vēlākā datumā nekā apstrīdētajā lēmumā norādītais.
1195
Attiecībā uz 32 dienu pārtraukumu starp 2011. gada 3. marta sarunu tērzētavā DBAC, no vienas puses, un 2011. gada 5. aprīļa sarunu tērzētavā CODS & CHIPS, no otras puses, jānorāda, ka, lai gan obligācijas, uz kurām šīs sarunas attiecās, bija dažādas, sarunu saturs bija līdzīgs.
1196
Attiecīgie tirgotāji apmainījās ar komerciāli sensitīvu informāciju saistībā ar gaidāmajām izsolēm. Turklāt, kā izriet no šā sprieduma 665.–670. punkta, tirgotāji 2011. gada 5. aprīļa sarunā arī apmainījās ar sensitīvu informāciju par viņu tirdzniecības darbībām sekundārajā tirgū.
1197
2011. gada 5. aprīļa sarunas transkripcija parāda, ka starp tirgotājiem valda atklāta biedriskuma atmosfēra, un tajā neparādās nekas, kas liktu domāt, ka tirgotāju vēlme īstenot strīdīgo pārkāpumu būtu beigusies laikā no 2011. gada 3. marta līdz 5. aprīlim.
1198
Par 20 dienu pārtraukumu, kas atdala, no vienas puses, 2011. gada 1. jūnija sarunu tērzētavā CODS & CHIPS un, no otras puses, 2011. gada 22. jūnija sarunu tajā pašā tērzētavā, jānorāda, ka, tā kā 2011. gada 22. jūnija sarunu nevarēja attiecināt uz Nomura (skat. šā sprieduma 694.–704. punktu), 2011. gada 24. jūnija saruna ir pirmā atbilstīgā saruna pēc 2011. gada 1. jūnija sarunas.
1199
Šajā ziņā 2011. gada 1. jūnija sarunā dalībnieki apsprieda savu solīšanas stratēģiju saistībā ar Francijas izsoli, tostarp pārsolīšanu un viduscenas. Turklāt viņi apsprieda arī minētās izsoles rezultātus. Tajā pašā dienā otram Nomura tirgotājam tika no jauna dota piekļuve tērzētavai CODS & CHIPS, un šajā ziņā šis tirgotājs paskaidroja, ka atkal jūtas apmierināts, kā arī apsolīja, ka paturēs pie sevis visu, kas tiks pausts tērzētavā. Šīs sarunas beigās UBS tirgotājs norādīja, ka būs atpakaļ nākamajā otrdienā.
1200
2011. gada 24. jūnija saruna savukārt sākās ar parastiem sasveicināšanās vārdiem, kuriem tūlīt sekoja jautājums, ko uzdeva Nomura tirgotājs, kurš iepriekšējā dienā bija izbraucis un tagad vēlējās zināt, vai iepriekšējās dienas darbības bija norisinājušās veiksmīgi. Pēc tam dalībnieki apmainījās ar sensitīvu informāciju par viņu tirdzniecības darbībām sekundārajā tirgū, pārbaudīja savas viduscenas un Nomura tirgotājs piedāvāja pārdot Francijas EVO, lai sakustinātu tirgu.
1201
2011. gada 1. un 24. jūnija sarunas tātad parāda kopīgu un pastāvīgu vēlēšanos turpināt īstenot Komisijas apstrīdētajā lēmumā konstatēto kopējo plānu. Tas tā vēl jo vairāk ir tāpēc, ka laikā starp šīm abām sarunām, proti, 2011. gada 10. jūnijā, cits RBS tirgotājs ieguva piekļuvi tērzētavai CODS & CHIPS papildus piekļuvei tērzētavai DBAC, kas tam jau bija.
1202
Attiecībā uz 24 dienu pārtraukumu no 2011. gada 3. novembra sarunas tērzētavā CODS & CHIPS līdz 2011. gada 28. novembra sarunai tajā pašā tērzētavā jāatgādina, ka 2011. gada 3. novembra sarunas saturs liecina par pretkonkurences rīcību, kas izpaudās kā sensitīvas informācijas izpaušana par pārsolīšanas līmeni gaidāmā izsolē (skat. šā sprieduma 781.–790. punktu). Ir taisnība, ka šajā sarunā Nomura tirgotājs paskaidroja, ka viņa skatījumā šīs lietas nav apspriežamas. Tomēr saruna ierasti turpinājās, un sarunas beigās UBS tirgotājs paziņoja savu vakara programmu.
1203
Savukārt saistībā ar 2011. gada 28. novembra sarunu – neviens elements šīs sarunas sākumā neliecina par to, ka strīdīgais pārkāpums iepriekš būtu pārtraukts. Šīs sarunas sākums parāda, ka tirgotāji ļoti ātri piemin situāciju Beļģijas Karalistē, situāciju, kuras dēļ, pēc UniCredit tirgotāja domām, šajā dalībvalstī paredzētā izsole būs interesanta. Pēc tam UBS tirgotājs izpauda sensitīvu informāciju par savu pārsolīšanas līmeni šajā izsolē (skat. šā sprieduma 791.–797. punktu). Vēlāk RBS tirgotājs paziņoja, ka tam jāizstājas no tērzētavas atbilstības iemeslu dēļ, un šajā kontekstā Komisija uzskatīja, ka 2011. gada 28. novembra saruna nozīmēja strīdīgā pārkāpuma beigas.
1204
Jāpiebilst, ka, lai gan 2011. gada 18. maija sarunu nevar attiecināt uz Nomura (skat. šā sprieduma 694.–704. punktu), pārtraukums no 2011. gada 5. maija sarunas tērzētavā CODS & CHIPS līdz 2011. gada 1. jūnija sarunai tajā pašā tērzētavā nepierāda, ka Komisijas konstatētais vienotais pārkāpums būtu pārtraukts.
1205
Šajās sarunās attiecīgie tirgotāji it īpaši apsprieda pārsolīšanas līmeņus un viduscenas gaidāmās izsolēs. Šajā ziņā 2011. gada 5. maija sarunā nav ietverta neviena norāde, kas apliecinātu, ka tirgotāji būtu plānojuši izbeigt attiecīgo rīcību nākotnē, proti, pēc šīs sarunas. Minētajā sarunā dalībnieki turklāt pēc savas pretkonkurences rīcības pauda gandarījumu, konstatēdami attiecīgās izsoles rezultātus. Saistībā ar 2011. gada 1. jūnija sarunu – tās sākumā tūlīt pēc parastajiem sasveicināšanās vārdiem UBS tirgotājs uzdeva RBS tirgotājam jautājumu par to, vai tas piedalīsies Francijas izsolē tajā pašā dienā. Pēc tam turpinājās pretkonkurences rīcība un it īpaši sensitīvas informācijas apmaiņa saistībā ar šo izsoli (skat. šā sprieduma 1199., kā arī 1383. un 1384. punktu).
1206
Turklāt attiecībā uz konstatējumu par to, ka Komisija neesot pierādījusi, ka 2011. gada 4. oktobra sarunai bija pretkonkurences raksturs, jāuzsver, ka šāds konstatējums nevar pierādīt, ka vienotais pārkāpums būtu pārtraukts no 2011. gada 28. septembra līdz 12. oktobrim.
1207
Pirmām kārtām, jāatgādina, ka 2011. gada 4. oktobra saruna ir atbilstīgs konteksta elements, jo tā apstiprina sadarbības garu starp tirgotājiem sarežģītā tirgū un pierāda, ka šie tirgotāji norādīja, ka nevar cits citam palīdzēt, ņemot vērā tirgus sarežģītību (skat. šā sprieduma 746.–749. punktu).
1208
Otrām kārtām, 2011. gada 28. septembra un 2011. gada 12. oktobra sarunu satura pārbaude parāda, ka tajās nav minēts neviens elements, kas liktu domāt, ka tirgotāju vēlēšanās veicināt strīdīgo pārkāpumu būtu beigusies laikā starp šīm abām pārkāpuma izpausmēm.
[..]
e)
Par atbildības par vienoto un turpināto pārkāpumu attiecināmību uz “UniCredit”, “Nomura” un “Portigon”
[..]
1230
Saistībā ar otro pamatu un daļu trešā pamata UniCredit apgalvo, ka Komisija ir pieļāvusi kļūdas attiecībā uz šīs bankas dalību strīdīgajā vienotajā un turpinātajā pārkāpumā. UniCredit izvirza arī sesto pamatu attiecībā uz kļūdām, kas pieļautas, nosakot tās dalības šajā pārkāpumā sākuma datumu.
1231
Saistībā ar ceturto pamatu Nomura min kļūdas, ko Komisija pieļāvusi attiecībā uz šīs bankas dalību strīdīgajā vienotajā un turpinātajā pārkāpumā. Ar trešo pamatu un piektā pamata ceturto daļu Nomura arī izvirza kļūdas, kas it īpaši attiecas uz tās dalības šajā pārkāpumā ilgumu, kā arī vienlīdzīgas attieksmes principa pārkāpumu.
1232
Saistībā ar ceturto pamatu Portigon apgalvo, ka Komisija ir veikusi kļūdainus konstatējumus par šīs bankas dalības strīdīgajā pārkāpumā turpināto raksturu un par tās dalības šajā pārkāpumā beigu datumu. Šī banka arī izvirza argumentus, ar kuriem tā apstrīd dalību minētajā pārkāpumā un vispārīgāk – savu atbildību.
1233
Iesākumā jāuzsver, ka, ciktāl UniCredit un Nomura apgalvo, ka Komisijai nebija tiesību noteikt kā šo banku dalības strīdīgajā pārkāpumā sākuma datumu tādu datumu, kas ir pirms datuma, kurā viņu tirgotājs saņēma regulatīvo iestāžu atļauju tirgoties šo banku vārdā, šī argumentācija ir jānoraida šā sprieduma 303.–331. punktā izklāstīto iemeslu dēļ. Tas pats attiecas uz Portigon argumentāciju par to, ka šo banku nevar uzskatīt par atbildīgu par tās tirgotāja rīcību.
1234
Ņemot vērā iepriekš minēto, ir jāvērtē, pirmām kārtām, pārējie argumenti, kurus UniCredit izvirzījusi, lai apstrīdētu to, ka 2011. gada 9. septembris ir noteikts kā šīs bankas dalības strīdīgajā pārkāpumā sākuma datums, otrām kārtām, UniCredit, Nomura un Portigon izvirzītie argumenti saistībā ar šo banku dalību šajā pārkāpumā, kā arī attiecīgā gadījumā – šīs dalības turpināto raksturu, trešām kārtām, Portigon argumenti par šīs bankas dalības minētajā pārkāpumā beigu datumu un, ceturtām kārtām, Nomura argumenti par vienlīdzīgas attieksmes principa pārkāpumu.
1) Par to, ka 2011. gada 9. septembris ir noteikts kā “UniCredit” dalības strīdīgajā pārkāpumā sākuma datums
1235
Apstrīdētā lēmuma 761. apsvērumā Komisija paskaidroja, ka, nosakot attiecīgās bankas dalības strīdīgajā pārkāpumā sākuma datumu, tā par kritēriju izmantoja šīs bankas tirgotāja piekļuvi vismaz vienai no abām pastāvīgajām tērzētavām – DBAC vai CODS & CHIPS – vai šā tirgotāja piekļuves atjaunošanu, ja tas jau iepriekš bija bijis šo tērzētavu loceklis, strādādams citā bankā. Tomēr tajā pašā apsvērumā Komisija precizēja, ka bankas individuālā dalība bija sākusies agrāk, ja bija pierādīts, ka šīs bankas tirgotājs bija piedalījies citās pretkonkurences informācijas apmaiņās īslaicīgās tērzētavās vai izmantojot citus saziņas veidus, pirms tas ieguva piekļuvi abām aplūkojamajām pastāvīgajām tērzētavām.
1236
Apstrīdētā lēmuma 762. apsvērumā un 1. pantā Komisija atzina, ka UniCredit piedalījās pārkāpumā no 2011. gada 9. septembra līdz 28. novembrim. Pamatojot UniCredit dalības sākuma datuma noteikšanu, Komisija minētā lēmuma 769. apsvērumā uzsvēra, ka ne tikai UniCredit tirgotāja piekļuve tērzētavai CODS & CHIPS tika atjaunota 2011. gada 9. septembrī, bet arī šis tirgotājs bija piekļuvis minētajai tērzētavai 2011. gada 6. septembrī ar sava iepriekšējā darba devēja, proti, Portigon, kontu. Komisija uzskatīja, ka šāda rīcība pierādīja UniCredit pastāvīgo ieinteresētību un dalību kartelī. Tā piebilda, ka šis tirgotājs bija izmantojis šādu piekļuvi, lai sniegtu informētus padomus savai bankai, vai sniedza ieguldījumu attiecībās ar konkurējošajiem tirgotājiem, paredzot, ka drīz viņam būs iespēja atsākt tirdzniecības darbības.
1237
Ar sesto pamatu UniCredit apgalvo, ka Komisija ir pieļāvusi kļūdu, nosakot par šīs bankas dalības strīdīgajā pārkāpumā sākuma datumu 2011. gada 9. septembri. Pirmkārt, tās dalības pārkāpumā laikposms neesot varējis sākties pirms tam, kad tā konkrēti piedalījās kādā pretkonkurences sarunā, proti, pirms 2011. gada 26. septembra. Otrkārt, tas vien, ka tās tirgotājs piekļuva tērzētavaiCODS & CHIPS2011. gada 9. septembrī, bet šajā tērzētavā attiecīgajā dienā nenotika neviena saruna, neesot uzskatāms par šā tirgotāja dalību pretkonkurences saziņā. Treškārt, apstākli, ka UniCredit tirgotājs iepriekš bijis Portigon darbinieks un tādā statusā tam esot bijusi piekļuve tērzētavai CODS & CHIPS, Komisija nevarot izmantot tam, lai apgalvotu, ka UniCredit zināja par kopējo plānu jau kopš 2011. gada 9. septembra. Tās tirgotāja nodomi neesot atbilstīgi, ciktāl tas nepiedalījās pretkonkurences sarunā.
1238
Pirmkārt, Komisija atbild, ka UniCredit tirgotājs bija viens no locekļiem, kas 2007. gadā izveidoja tērzētavas CODS & CHIPS un DBAC, un ka viņam bija pilnībā zināms tērzētavas CODS & CHIPS mērķis, jo šis tirgotājs bija šīs tērzētavas loceklis, kamēr strādāja citās bankās. Otrkārt, ņemot vērā, ka UniCredit tirgotājs, pilnībā apzinoties visus apstākļus, esot no jauna kļuvis par tāda nolīguma dalībnieku, kura mērķis ir ierobežot vai kropļot konkurenci, Komisijai nebija jāpierāda, ka minētais tirgotājs bija piedalījies konkrētā pretkonkurences saziņā 2011. gada 9. septembrī, lai konstatētu šīs bankas atbildību, sākot no šā datuma. Treškārt, esot jāņem vērā tas, ka attiecīgais tirgotājs pieslēdzās tērzētavai CODS & CHIPS2011. gada 6. septembrī, izmantodams sava iepriekšējā darba devēja kontu, un tas apliecinot tā pastāvīgo interesi piedalīties strīdīgās aizliegtās vienošanās norisē. Ceturtkārt, UniCredit atbildība balstoties nevis uz apstākli, ka tās tirgotājs sniedza vai nesniedza informāciju savam darba devējam, bet uz apstākli, ka šis tirgotājs no jauna piekļuva tērzētavai CODS & CHIPS2011. gada 9. septembrī, pilnībā apzinoties šīs tērzētavas mērķi, kas apliecinot tā vēlmi sekmēt šīs tērzētavas mērķu sasniegšanu.
1239
Pirmām kārtām, jānorāda, ka apstrīdētā lēmuma 339. apsvērumā Komisija uzsvēra, ka 2011. gada 31. augustāPortigon tirgotājs beidza darbu šajā bankā un 2011. gada 1. septembrī viņš sāka strādāt UniCredit. Šā lēmuma 340. apsvērumā Komisija konstatēja, ka 2011. gada 6. septembra sarunā tērzētavā CODS & CHIPS
RBS, UBS un Nomura tirgotāji apmainījās ar informāciju par viduscenām un pārsolīšanu pirms izsoles un pārbaudīja, kāda ir katra dalībnieka solīšanas stratēģija. Minētā lēmuma 341. apsvērumā Komisija norādīja, ka Portigon tirgotājs tobrīd strādāja UniCredit, ka viņš 2011. gada 6. septembrī bija iegājis tērzētavā CODS & CHIPS, vēl izmantodams sava iepriekšējā darba devēja, proti, Portigon, kontu, bet nebija aktīvi piedalījies tās dienas sarunā. Tajā pašā apsvērumā Komisija precizēja, ka 2011. gada 9. septembrī attiecīgais tirgotājs bija saņēmis jaunu piekļuvi tērzētavai CODS & CHIPS, izmantojot kontu, kurš saistīts ar viņa jauno darba devēju, proti, UniCredit. Apstrīdētā lēmuma 342. apsvērumā Komisija būtībā konstatēja, ka 2011. gada 26. septembrīNomura, RBS, UBS un UniCredit tirgotāji bija piedalījušies pret konkurenci vērstā sarunā.
1240
Tādējādi no šā sprieduma 1239. punktā veiktā atgādinājuma izriet – Komisija uzskatīja, ka UniCredit atbildība bija iestājusies jau no 2011. gada 9. septembra, proti, no brīža, kad tās tirgotājs bija pieslēdzies tērzētavai CODS & CHIPS ar kontu, kurš saistīts ar šo pašu banku, pat ja laikā no 2011. gada 6. līdz 26. septembrim minētajā tērzētavā nenotika neviena pret konkurenci vērsta saruna.
1241
Otrām kārtām, no vairākiem apstrīdētā lēmuma fragmentiem izriet, ka tērzētavu izveide un dalība tajās pati par sevi netika uzskatīta par pierādījumu tāda nolīguma vai saskaņotas darbības esamībai, kam būtu pretkonkurences raksturs.
1242
Apstrīdētā lēmuma 392. un 644. apsvērumā Komisija būtībā paskaidroja, ka tā uz attiecīgajām bankām neattiecināja sarunas ar sociāliem mērķiem vai sarunas, kuru mērķis bija izpētīt divpusējas tirdzniecības iespējas vai apspriesties par visiem jau zināmu tirgus krāsu, pat ja šīs sarunas bija notikušas pārkāpuma laikposmā un abās aplūkojamajās tērzētavās.
1243
Tādējādi sarunu, kuras Komisija pārmet attiecīgajām bankām, pretkonkurences raksturs ir saistīts tikai ar šo sarunu mērķi, nevis kontekstu, kādā tās notika.
1244
Trešām kārtām, ir taisnība, ka pretlikumīgas iniciatīvas netieša apstiprināšana, publiski nedistancējoties no tās satura un nepaziņojot par to administratīvām iestādēm, veicina pārkāpuma turpināšanos un kavē tā atklāšanu. Šī līdzdalība ir pasīva dalības pārkāpumā forma, kas var izraisīt uzņēmuma atbildību saistībā ar vienotu pārkāpumu (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2004. gada 7. janvāris, Aalborg Portland u.c./Komisija, C‑204/00 P, C‑205/00 P, C‑211/00 P, C‑213/00 P, C‑217/00 P un C‑219/00 P, EU:C:2004:6, 84. punkts).
1245
Tāpat ir taisnība, ka uzņēmums var būt tieši piedalījies tikai daļā vienoto un turpināto pārkāpumu veidojošās pretkonkurences rīcības, bet zināt par pārējo pārkāpjošo rīcību, ko iecerējuši vai īstenojuši pārējie aizliegtās vienošanās dalībnieki to pašu mērķu labā, vai arī tas varēja saprātīgi to paredzēt un būt gatavs uzņemties tā risku (skat. šā sprieduma 335. punktu).
1246
Tomēr, pirmkārt, nav strīda par to, ka laikā no 2011. gada 6. līdz 26. septembrim nenotika neviena saruna, kam būtu pretkonkurences raksturs, un tas izslēdz jebkādu nodomu rīkoties noteiktā veidā vai izpaust savu rīcību tirgū šajā laikposmā.
1247
Neesot nevienai pārkāpuma izpausmei, kas ļautu pierādīt uzņēmuma nodomu piedalīties vienotā un turpinātā pārkāpumā, ar to vien, ka tas zināja par pārkāpjošo rīcību, ko plānoja vai īstenoja citi uzņēmumi, tiecoties sasniegt identificēto vienoto pretkonkurences mērķi, vai ar to vien, ka bija iespējams saprātīgi paredzēt pārkāpjošo rīcību, un ar apstākli, ka uzņēmums bija gatavs uzņemties tā risku, nepietiek, lai uzskatītu, ka uzņēmums sāka piedalīties vienotā un turpinātā pārkāpumā, un lai, pamatojoties uz to, noteiktu šā uzņēmuma dalības minētajā pārkāpumā sākuma datumu.
1248
Otrkārt, no vienas puses, tā kā tērzētavā CODS & CHIPS, kurai UniCredit bija pievienojusies ar sava tirgotāja starpniecību, 2011. gada 9. septembrī nenotika neviena saruna, kam būtu pretkonkurences raksturs, nevar uzskatīt, ka šī banka būtu netieši apstiprinājusi kādas pret konkurenci vērstas sarunas saturu šajā datumā un tā sekas būtu tādas, ka tas būtu sekmējis pārkāpuma turpināšanos.
1249
No otras puses, šādā kontekstā nevarēja prasīt, lai UniCredit, kas tikko bija saņēmusi piekļuvi tērzētavai CODS & CHIPS, publiski distancētos no pretkonkurences sarunu, kuras vēl nebija notikušas, satura vai lai tā par šīm sarunām paziņotu kompetentajām administratīvajām iestādēm.
1250
Ja piekristu Komisijas argumentācijai, tas novestu pie tā, ka šai iestādei būtu ļauts uzskatīt, ka UniCredit piedalījās vienotā un turpinātā pārkāpumā, pat tad, ja turpinājumā šīs bankas tirgotājs nepiedalītos nevienā pret konkurenci vērstā sarunā vai ja pārkāpums beigtos pirms jebkādām jaunām pretkonkurences sarunām.
1251
No tā izriet, ka, ņemot vērā, ka dienā, kad attiecīgajam tirgotājam tika atjaunota piekļuve tērzētavai CODS & CHIPS ar viņa jaunā darba devēja, proti, UniCredit, kontu, nenotika saziņa, kam būtu pretkonkurences raksturs, ar šo jauno piekļuvi vien nepietiek, lai noteiktu šīs bankas dalības strīdīgajā pārkāpumā sākuma datumu 2011. gada 9. septembrī, pat ja šis tirgotājs, ņemot vērā viņa iepriekšējās darba attiecības ar RBS, Natixis un tad Portigon, zinātu, ka šajā tērzētavā notiekošajām sarunām var būt pretkonkurences raksturs.
1252
Šo vērtējumu neatspēko tas, ka 2011. gada 6. septembrīUniCredit tirgotājs pieslēdzās tērzētavai CODS & CHIPS ar viņa iepriekšējā darba devēja aizvien vēl aktīvo kontu un bija liecinieks pret konkurenci vērstai informācijas apmaiņai, aktīvi tajā nepiedaloties.
1253
Vispirms no apstrīdētā lēmuma 769. apsvēruma it īpaši izriet, ka, nosakot UniCredit dalības strīdīgajā pārkāpumā laikposma sākuma datumu, Komisija nebalstījās uz 2011. gada 6. septembra pret konkurenci vērsto sarunu. Tā vietā Komisija izmantoja pieslēgšanos, kas notika šajā dienā, un it īpaši pieslēgšanos 2011. gada 9. septembrī, lai pierādītu UniCredit tirgotāja interesi turpināt piedalīties aizliegtās vienošanās norisē un lai noteiktu UniCredit dalības sākuma datumu 2011. gada 9. septembrī.
[..]
2) Par “UniCredit”, “Nomura” un “Portigon” dalību strīdīgajā pārkāpumā un šīs dalības turpināto raksturu
[..]
i) Par “UniCredit” dalību pārkāpumā
[..]
1269
Otrām kārtām, saistībā ar trešo pamatu UniCredit apgalvo, ka Komisija ir pieļāvusi kļūdas vai nav juridiski pietiekami pierādījusi, ka attiecīgo banku rīcība veidoja vienotu un turpinātu pārkāpumu.
1270
It īpaši Komisija esot pieļāvusi tiesību kļūdu, pamatojot pierādījumu par vienota un turpināta pārkāpuma esamību ar pierādījumiem, kas nav attiecīgā laika pierādījumi, proti, ir no laika pirms UniCredit dalības strīdīgajā pārkāpumā.
1271
Turklāt Komisija neesot veikusi nekādu analīzi par rīcību, kas ierobežoti būtu īstenota tikai pašas UniCredit dalības laikposmā, un tā pamatojoties uz diviem prettiesiskiem attiecināšanas gadījumiem. Pirmām kārtām, Komisija uzskatot šo banku par atbildīgu par tāda tirgotāja rīcību, kuram nebija atļaujas tirgoties, un, otrām kārtām, tā to uzskatot par atbildīgu par šā tirgotāja rīcību un zināšanām, kas īstenotas pirms darba uzsākšanas minētajā bankā.
1272
Kopsavilkuma veida analīze par astoņām sarunām, kurās bija iesaistīta šī banka, nesasniedzot pierādījumu līmeni, kāds vajadzīgs, lai pierādītu vienota un turpināta pārkāpuma kvalifikāciju, jo Komisija neesot centusies vērtēt iespējamās pretkonkurences rīcības modeli UniCredit dalības strīdīgajā pārkāpumā laikposmā, proti, no 2011. gada 9. septembra līdz 28. novembrim. Tādējādi šīs dalības ilgums atbilstot 3,5 % no šā pārkāpuma kopējā ilguma un 1,6 % no apstrīdētā lēmuma 1. pielikumā identificētajām sarunām attiecoties uz šo laikposmu.
1273
Turklāt UniCredit dalības laikposmu raksturojot ievērojams attiecīgo banku sarunu biežuma samazinājums, ko Komisija neesot ievērojusi.
1274
Iesākumā, pirmkārt, ciktāl UniCredit apgalvo, ka Komisija to kļūdaini uzskata par atbildīgu par tāda tirgotāja rīcību, kuram nebija atļaujas tirgoties, šis arguments ir jānoraida šā sprieduma 303.–331. punktā izklāstīto iemeslu dēļ.
1275
Otrkārt, ciktāl UniCredit pārmet Komisijai, ka tā uzskatīja, ka šai bankai bija zināms viss aizliegtās vienošanās apjoms, sākot ar 2011. gada 9. septembri, jāatgādina – kā izriet no UniCredit izvirzītā sestā pamata analīzes –, ka Komisija kļūdaini uzskatīja, ka par šīs bankas dalības strīdīgajā pārkāpumā sākuma datumu ir jānosaka 2011. gada 9. septembris (skat. šā sprieduma 1235.–1258. punktu). Par šo sākuma datumu varēja noteikt vienīgi datumu, kad notika pirmā pret konkurenci vērstā saruna, kurā piedalījās šīs bankas tirgotājs, proti, 2011. gada 26. septembri.
1276
Treškārt, jāuzsver, ka, izņemot argumentus, kas vērtēti šā sprieduma 1143.–1164. un 1235.–1258. punktā un kas attiecas uz to, ka vienotais pārkāpums galvenokārt bija vērsts uz primāro tirgu, UniCredit neapstrīd konstatējumus, kurus Komisija veikusi konkrēti apstrīdētā lēmuma 413.–424. apsvērumā saistībā ar kopējo plānu un vienoto pretkonkurences mērķi. Tāpat UniCredit neapstrīd objektīvos elementus, kurus Komisija šajā ziņā izklāstījusi apstrīdētā lēmuma 416.–424. apsvērumā. Turklāt jāatgādina, ka tiesas sēdē UniCredit norādīja, ka tā apstrīd nevis vienota un turpināta pārkāpuma esamību, bet tikai savu dalību minētajā pārkāpumā.
1277
Ceturtkārt, ciktāl UniCredit apstrīd dalību vienotā un turpinātā pārkāpumā ar pamatojumu, ka šis pārkāpums galvenokārt esot bijis vērsts uz primāro tirgu un ka neesot saiknes starp primāro tirgu un sekundāro tirgu, jānorāda uz šā sprieduma 1143.–1164. punktu.
1278
Paturot to prātā, UniCredit, pirmām kārtām, apstrīd to, ka, iespējams, sensitīva informācija par primāro tirgu būtu varējusi noderēt tās tirgotāja tirdzniecības darbībām sekundārajā tirgū, kā arī viduscenu, ar kurām tirgotāji apmainījās, sensitīvo raksturu.
1279
Šajā ziņā, pirmkārt, no šā sprieduma 798.–803. punkta izriet, ka, izņemot 2011. gada 4. oktobra sarunu, septiņās pret konkurenci vērstajās sarunās, kurās UniCredit tirgotājs bija klātesošs un kurās viņš tātad piedalījās, notika apmaiņa ar sensitīvu informāciju, kas attiecās gan uz primāro, gan sekundāro tirgu.
1280
Konkrētāk, no vienas puses, no sarunām, kurās piedalījās UniCredit tirgotājs, izriet, ka šo sarunu laikā attiecīgās bankas apmainījās ar tādu sensitīvu informāciju saistībā ar gaidāmu vai primārajā tirgū notiekošu izsoli kā solīšanas vai pārsolīšanas līmenis. Tā tas bija 2011. gada 26. septembra sarunā, kura minēta apstrīdētā lēmuma 342. apsvērumā (“how much you thinking about overbidding in the Belgium longs?”“about 15 cents ten years”“41s im thinking 25-30 and 28s 22ish”), 2011. gada 12. oktobra sarunā, kas minēta apstrīdētā lēmuma 345. apsvērumā (“what overpaying?”“im just bidding small at avg”“same here I think”“plus 25 then”““I am paying +25 for part and + 15”“think it comes cheaper””), 2011. gada 2. novembra sarunā, kas minēta apstrīdētā lēmuma 347. apsvērumā (“no more overbidding in Germany”“or france tomorrow”“till next time”“agree”), 2011. gada 3. novembra sarunā, kas minēta apstrīdētā lēmuma 348. apsvērumā (““what we are overbidding”“15 yrs”“today””“we re thinking like 8-12 cents”), un 2011. gada 28. novembra sarunā, kas minēta apstrīdētā lēmuma 349. apsvērumā (““what u think belg” [..] “gonna bid + 22 +20 +18”“for 10 yrs” [..] “11””).
1281
No otras puses, no sarunām, kurās piedalījās UniCredit tirgotājs, izriet, ka šajās sarunās dalībnieki apmainījās ar sensitīvu informāciju par sekundāro tirgu, piemēram, ar informāciju par viduscenām. Tā tas bija 2011. gada 26. septembra sarunā, kas minēta apstrīdētā lēmuma 342. apsvērumā (“where mids on longs”“i got 99.15”), un 2011. gada 2. novembra sarunā, kas minēta apstrīdētā lēmuma 347. apsvērumā (““what we got the curve to start,”“99?”“99.2”“yeah 99.5 curve tho guess 99 with sell off”).
1282
Visbeidzot, no sarunām, kurās piedalījās UniCredit tirgotājs, izriet, ka šajās sarunās attiecīgās bankas apmainījās ar cita veida sensitīvu informāciju par sekundāro tirgu. Tā tas bija 2011. gada 26. septembra sarunā, kura minēta apstrīdētā lēmuma 342. apsvērumā (“where do u have rag37 to dbr37 at the moment? 59.75?’”“59,5”“ta”), 2011. gada 28. septembra sarunā, kas minēta apstrīdētā lēmuma 343. apsvērumā (“my bloke said 05?”““makes sense I think”“I had 00 ish””““w should go higher”“no?””“yeah I think”), 2011. gada 19. oktobra sarunā, kas minēta apstrīdētā lēmuma 346. apsvērumā (“my bid dsl 42s for 5m in ICAP”“ok its my offer on tv dont lift it!”), un 2011. gada 2. novembra sarunā, kas minēta apstrīdētā lēmuma 347. apsvērumā (“buying both btp spain”““im scrappy long 34s and it’s a royal dog” [..] “bid 15m 42s””).
1283
Kā izriet no šā sprieduma 469.–486. punkta, jāatgādina, ka Komisijai bija tiesības atzīt, no vienas puses, ka informācija par primāro tirgu bija atbilstīga un varēja sniegt konkurences priekšrocību sekundārajā tirgū un, no otras puses, ka informācija par sekundāro tirgu bija atbilstīga un varēja sniegt priekšrocību saistībā ar darbībām primārajā tirgū. Turklāt informācija par sekundāro tirgu, piemēram, viduscenas, varēja sniegt konkurences priekšrocību šajā pašā tirgū.
1284
Tādējādi UniCredit tirgotājs piedalījās sarunās, kuru pretkonkurences saturu un raksturu apliecina strīdīgā pārkāpuma laika pierādījumi un lielā mērā apstiprina pieteikumu par iecietības programmas piemērošanu iesniedzēji. Šajās sarunās tirgotāji apmainījās ar sensitīvu informāciju saistībā ar darījumiem primārajā tirgū. Šī informācija varēja sniegt UniCredit priekšrocību sekundārajā tirgū. Tāpat šajās sarunās tirgotāji apmainījās ar sensitīvu informāciju saistībā ar darbībām sekundārajā tirgū, kas šai bankai sniedza priekšrocību tajā pašā tirgū vai kas sniedza priekšrocību dalībniekiem, kuri arī darbojās primārajā tirgū.
1285
Otrkārt, UniCredit tirgotājs nepalika neaktīvs sarunu laikā un ne tikai saņēma sensitīvu informāciju, kamēr bija klātesošs tērzētavā CODS & CHIPS. Šajās sarunās UniCredit tirgotājs aktīvi deva savu ieguldījumu informācijas apmaiņā.
1286
Kā parāda 2011. gada 26. un 28. septembra un 2. novembra sarunas, kas minētas apstrīdētā lēmuma 342., 343. un 347. apsvērumā un analizētas šā sprieduma 711.–737. un 762.–780. punktā, UniCredit tirgotājs uzdeva pārējiem tirgotājiem jautājumus, kas varēja novest vai tiešām noveda pie sensitīvas informācijas izpaušanas attiecībā uz primāro un sekundāro tirgu (“what do we think for Belgium today?”““where do u have rag37 to dbr37 at the moment?”“59.75?”“you see an opening call on bunds yet?”““what we got the curve to start?”“99?””).
1287
Turklāt, kā izriet no 2011. gada 26. un 28. septembra, 12. un 19. oktobra un 2. un 28. novembra sarunām, kas minētas attiecīgi apstrīdētā lēmuma 342., 343., 345., 346., 347. un 349. apsvērumā un analizētas šā sprieduma 711.–737., 750.–780. un 791.–797. punktā, UniCredit tirgotājs dalījās ar sensitīvu informāciju, kas bija viņa rīcībā (“i got 99.15”““makes sense I think”“I had 00 ish””“im just bidding small at avg”“mid 108.58 I had”“my bid dsl 42s for 5m in ICAP”“92.8”““im scrappy long 34s and it’s a royal dog”“bid 15m 42s””).
1288
Tāpat no 2011. gada 28. septembra, 19. oktobra un 2. novembra sarunām, kas minētas attiecīgi apstrīdētā lēmuma 343., 346. un 347. apsvērumā, izriet, ka UniCredit tirgotājs reaģēja uz pārējo dalībnieku aicinājumiem rīkoties noteiktā veidā (“yeah I think”“ok”“was tempted to lift u just then”“til next time...”).
1289
No tā izriet, ka Komisija ir juridiski pietiekami pierādījusi, ka UniCredit tirgotājam bija nodoms dot savu ieguldījumu un viņš tiešām deva savu ieguldījumu – aktīvi un apzināti – strīdīgā pārkāpuma vienotā pretkonkurences mērķa sasniegšanā vienlaikus gan primārajā, gan sekundārajā tirgū.
1290
Jāpiebilst – ņemot vērā, ka strīdīgais vienotais un turpinātais pārkāpums ietvēra vienlaikus gan primāro, gan sekundāro tirgu un ka pastāv savstarpēja saistība starp abiem šiem tirgiem, UniCredit nevar uzskatīt par nekonkurējošu uzņēmumu tāpēc, ka tas darbojās tikai sekundārajā tirgū.
1291
Pat ja UniCredit darbojās tikai sekundārajā tirgū, Komisijai tātad bija tiesības, vispirms, uzskatīt, ka šī banka ar to vien, ka tā bija klātesoša šā sprieduma 711.–797. punktā vērtētajās sarunās ar pretkonkurences raksturu, bija pievienojusies un piedalījusies kopējā plānā, ar ko tiecās sasniegt vienotu pretkonkurences mērķi un ko īstenoja visas attiecīgās bankas, turpinājumā norādot, ka tās rīcība bija ietekmējusi normālu konkurences darbību un, visbeidzot, ka tā bija ņēmusi vērā informāciju, ar kuru notika apmaiņa šajās sarunās.
1292
Otrām kārtām, ciktāl UniCredit apstrīd, ka tai bija zināma pārkāpjošā rīcība pēc 2011. gada 26. septembra, kas skaidri neizriet no prasības pieteikuma, jāatgādina, ka, izņemot 2011. gada 4. oktobra sarunu, UniCredit nav pierādījusi, ka Komisija būtu pieļāvusi kļūdu vērtējumā, uzskatot, ka šī banka bija piedalījusies sarunās, kurām bija pretkonkurences raksturs un kuras ietilpa četrās rīcības kategorijās, ko Komisija bija identificējusi analīzes vajadzībām, proti, kategorijās, kuras ietvēra pretkonkurences rīcību gan primārajā, gan sekundārajā tirgū.
1293
Komisija tātad varēja secināt, ka UniCredit zināja par visu pārkāpjošo rīcību, ko plānoja vai īstenoja pārējās attiecīgās bankas, vai ka UniCredit varēja saprātīgi to paredzēt un bija gatava uzņemties ar to saistīto risku.
1294
Tas tā vēl jo vairāk ir tāpēc, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru Komisija var pamatoties uz sarunām, kas notikušas pirms vai pēc pārkāpuma laikposma, lai izveidotu vispārēju pārskatu un parādītu aizliegtās vienošanās sagatavošanas posmus, kā arī lai apstiprinātu noteiktus pierādījumus (šajā nozīmē skat. spriedumus, 2008. gada 8. jūlijs, Lafarge/Komisija, T‑54/03, nav publicēts, EU:T:2008:255, 428. punkts; 2012. gada 2. februāris, Denki Kagaku Kogyo un Denka Chemicals/Komisija, T‑83/08, nav publicēts, EU:T:2012:48, 188. punkts, un 2012. gada 27. jūnijs, Coats Holdings/Komisija, T‑439/07, EU:T:2012:320, 60. punkts).
1295
Komisijai tātad bija tiesības izmantot zināšanas, kuras darbinieks ieguva pirms darba uzsākšanas jaunā uzņēmumā un kuras tas nodod šā jaunā darba devēja rīcībā, ja šīs zināšanas apstiprina citus elementus, kas ir Komisijas rīcībā.
1296
Šajā gadījumā UniCredit tirgotājs, pirms uzsāka pildīt darba pienākumus šajā bankā, bija tieši piedalījies pretkonkurences rīcībā, kas norisinājās aplūkojamajās tērzētavās un divpusējās sarunās, būdams RBS, Natixis un Portigon tirgotāja statusā. Turklāt UniCredit tirgotāja rīcība saistībā ar viņa iepriekšējiem darba pienākumiem atbilda visām Komisijas identificētajām kategorijām.
1297
Trešām kārtām, UniCredit nevērš nekādu konkrētu kritiku pret vērtējumiem, kurus Komisija veica apstrīdētā lēmuma 443.–445. apsvērumā un kuri pierāda to, ka iesaistīto banku ieguldījumam tajā, lai sasniegtu vienoto pretkonkurences mērķi, ko tiecās sasniegt ar apstrīdētajā lēmumā konstatēto kopējo plānu, bija apzināts raksturs. Turklāt pretkonkurences rīcība, kurāUniCredit tirgotājs piedalījās, izpaudās kā apmaiņa ar sensitīvu informāciju, kurai ir nozīme primārajā un sekundārajā tirgū, vai pat kā tirdzniecības darbību sekundārajā tirgū saskaņošana slēgtā tērzētavā. Turklāt sarunas, kurās UniCredit tirgotājs piedalījās, pierāda, ka viņam bija pārliecība par to, ka informācija, kuru tas nodeva pārējiem tirgotājiem, netiks izmantota, lai kaitētu viņam, un ka informācijas apmaiņa, kurā viņš piedalījās, sniegs tam priekšrocību.
1298
Ceturtām kārtām, ciktāl UniCredit atsaucas uz iespējamu attiecīgo banku saziņas reižu biežuma samazinājumu šīs bankas dalības strīdīgajā vienotajā pārkāpumā laikposmā, šis arguments ir jānoraida. Ciktāl šī banka apgalvotu, ka šāds biežuma samazinājums nozīmētu vienu vai vairākus pārtraukumus šā pārkāpuma turpinātībā vai šīs bankas dalības pārkāpumā turpinātībā, pietiek konstatēt, ka minētā banka nav pamatojusi šādu iebildumu.
1299
Turklāt konstatējums, ka Komisija nav juridiski pietiekami pierādījusi 2011. gada 4. oktobra sarunas pretkonkurences raksturu (skat. šā sprieduma 738.–749. punktu), nevar atspēkot UniCredit dalības strīdīgajā vienotajā un turpinātajā pārkāpumā turpinātību no 2011. gada 26. septembra līdz 2011. gada 28. novembrim. No šā sprieduma 716.–737. un 750.–755. punkta izriet, ka UniCredit tirgotājs piedalījās pretkonkurences saziņā, kas iekļāvās tajā pašā kopējā plānā un ar ko tiecās sasniegt to pašu pretkonkurences mērķi, 2011. gada 28. septembrī un 2011. gada 12. oktobrī, proti, neilgi pirms un neilgi pēc 2011. gada 4. oktobra saziņas. Turklāt 2011. gada 4. oktobra saruna ir konteksta elements, kas pierāda, ka EVO tirgu skāra grūtāki laikposmi (skat. šā sprieduma 746.–749. punktu). Tāpat nav pierādījumu vai norāžu, kas liktu domāt, ka pārkāpums UniCredit gadījumā būtu ticis pārtraukts.
1300
Piektām kārtām, ciktāl UniCredit vēlas mazināt savu lomu strīdīgajā pārkāpumā vai konkurences priekšrocībā, ko tā guva, ar pamatojumu, ka tās tirgotājs darbojās tikai sekundārajā tirgū, jāatgādina, ka Komisijas definētais kopējais plāns attiecās vienlaikus uz primāro un sekundāro tirgu un ka šīs bankas tirgotājam bija interese saņemt informāciju par abiem šiem tirgiem, lai veiktu darbību sekundārajā tirgū.
1301
Jāpiebilst, ka apstākli, ka šī banka neguva priekšrocību no kopējā plāna, attiecīgā gadījumā ņem vērā, nevis konstatējot uzņēmuma atbildību par dalību vienotā un turpinātā pārkāpumā, bet tikai novērtējot pārkāpuma smagumu vai uzņēmuma dalības šajā pārkāpumā smagumu (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2022. gada 16. jūnijs, Sony Corporation un Sony Electronics/Komisija, C‑697/19 P, EU:C:2022:478, 113. punkts un tajā minētā judikatūra). Citiem vārdiem, pieņemot, ka tāds būtu UniCredit formulētais arguments, ar to nevarētu atspēkot Komisijas konstatējumus par atbildības par strīdīgo pārkāpumu attiecināmību uz šo banku par tās dalības laikposmu.
1302
Līdz ar to Komisija, balsoties galvenokārt uz attiecīgā laika faktiem, ir juridiski pietiekami pierādījusi, ka UniCredit piedalījās apstrīdētajā lēmumā konstatētajā vienotajā un turpinātajā pārkāpumā no 2011. gada 26. septembra līdz 28. novembrim un ka šo banku var saukt pie atbildības par šo pārkāpumu šajā laikposmā.
[..]
ii) Par “Portigon” dalību strīdīgajā pārkāpumā un šīs dalības turpināto raksturu
[..]
– Par Portigon dalības strīdīgajā pārkāpumā turpināto raksturu
[..]
1369
Attiecībā uz 34 dienas ilgo starplaiku starp 2011. gada 13. aprīļa sarunu un 2011. gada 18. maija sarunu jāuzsver, ka šis starplaiks izriet no tā, ka Portigon tirgotājs nebija klātesošs sarunās, kuras notika starp tērzētavas CODS & CHIPS dalībniekiem 2011. gada 3. un 5. maijā. Pirmie Portigon tirgotāja vārdi 2011. gada 18. maija sarunā acīmredzami neatbilst tam, ko teiktu dalībnieks, kurš iepriekš būtu izbeidzis dalību pārkāpumā (“[market] got to bounce today… German auction”). Pārējā 2011. gada 18. maija sarunas daļā nav ietverts neviens elements, ar kuru varētu pierādīt, ka Portigon tirgotājs būtu pārtraucis savu dalību pārkāpumā pirms minētās sarunas.
1370
Attiecībā uz citiem Portigon minētajiem starplaikiem – neviens Vispārējā tiesā iesniegtais elements nepierāda, ka Portigon tirgotājs, pirmām kārtām, būtu paudis vēlēšanos izbeigt dalību strīdīgajā vienotajā un turpinātajā pārkāpumā un, otrām kārtām, būtu paudis vēlēšanos no jauna piedalīties šajā pārkāpumā. It īpaši Vispārējā tiesā iesniegto sarunu tonis un spontanitāte pierāda Portigon tirgotāja pastāvīgu vēlmi turpināt īstenot rīcību, kas veicinātu kopējo plānu, ar kuru cenšas sasniegt vienotu pretkonkurences mērķi, kā Komisija to definējusi apstrīdētajā lēmumā.
1371
Treškārt, Portigon nav izvirzījusi nevienu elementu, kas varētu pierādīt, ka Komisija kļūdaini nekonstatēja tās dalības strīdīgajā pārkāpumā pārtraukumu. Vispirms, Portigon argumentācijas pamatā ir vienīgi starplaiki, kas šķir šā pārkāpuma, kurā tā ir piedalījusies, divas izpausmes. Turpinot, Portigon nav iesniegusi pierādījumus tam, ka tā būtu norobežojusies no aplūkojamās pārkāpjošās rīcības. Visbeidzot, Portigon nav minējusi citus pierādījumus vai norādes, kas varētu likt apšaubīt turpināto raksturu tās dalībai minētajā pārkāpumā laikā starp divām šā pārkāpuma izpausmēm, kurās Portigon tirgotājs piedalījās.
1372
Līdz ar to, ņemot vērā, pirmkārt, elementus, kas bija Komisijas rīcībā attiecībā uz aizliegtās vienošanās darbības kontekstu un laikposmiem, kuri šķīra Portigon tirgotāja dalības strīdīgajā pārkāpuma divas izpausmes, otrkārt, to, ka nebija publiskas norobežošanās no Portigon puses, un, treškārt, to, ka šī banka neminēja citus apstākļus, lai pierādītu tās dalības šajā pārkāpumā pārtraukumu, Komisija pamatoti konstatēja, ka Portigon dalība minētajā pārkāpumā netika pārtraukta laikposmā no 2009. gada 19. oktobra līdz 2011. gada 1. jūnijam.
1373
Tādējādi Portigon izvirzītie argumenti attiecībā uz noilgumu arī ir jānoraida.
3) Par datumu, kurā “Portigon” beidza dalību strīdīgajā pārkāpumā
1374
Apstrīdētā lēmuma 761. apsvērumā Komisija atzina, ka iesaistītas bankas individuālā dalība bija beigusies brīdī, kad tās tirgotājs tika izslēgts no attiecīgās tērzētavas. Komisija piebilda, ka šī individuālā dalība bija beigusies ātrāk, ja pastāvēja pierādījumi tam, ka tirgotājs bija pārtraucis savas tirdzniecības darbības attiecīgās bankas vārdā pirms šā datuma vai arī ja šis tirgotājs bija citādi pārtraucis savu iesaisti pret konkurenci vērstajās sarunās.
1375
Apstrīdētā lēmuma 762. apsvērumā un 1. pantā Komisija secināja, ka Portigon bija piedalījusies strīdīgajā pārkāpumā no 2009. gada 19. oktobra līdz 2011. gada 3. jūnijam.
1376
Saistībā ar ceturto pamatu Portigon būtībā apstrīd savas dalības strīdīgajā pārkāpumā beigu datumu, ko Komisija noteikusi kā 2011. gada 3. jūniju.
1377
Pirmkārt, šī banka norāda, ka tai nevar piemērot atbildību pēc tās tirgotāja beidzamās pret konkurenci vērstās darbības, proti, pēc 2011. gada 18. maija, pat ja darba līgums starp banku un tās tirgotāju turpināja būt spēkā pēc šā datuma. Šajā ziņā saruna, kas notika tērzētavā CODS & CHIPS2011. gada 1. jūnijā, nepierādot Portigon dalību pretkonkurences darbībā. Šajā sarunā tās tirgotāja sacītais neesot bijis vērsts pret konkurenci, savukārt pārējo tirgotāju teiktais neesot attiecies uz Portigon darbības jomu.
1378
Otrkārt, pretēji tam, ko norādot Komisija savā iebildumu rakstā, uzņēmuma dalības pārkāpumā beigu datums neesot atkarīgs no tā darbinieka darba līguma termiņa, kurš piedalījies pret konkurenci vērstajās sanāksmēs, bet gan no šā darbinieka rīcības. Komisija nevarot uzskatīt, ka Portigon dalības laikposms turpinājies pēc tās tirgotāja pēdējās pret konkurenci vērstās rīcības tikai tādēļ, ka darba līguma starp banku un šo tirgotāju termiņš esot beidzies vēlākā datumā.
1379
Šajā ziņā, pirmkārt, jānorāda, ka apstrīdētā lēmuma 330. apsvērumā Komisija konstatēja, ka 2011. gada 1. jūnija sarunā tērzētavā CODS & CHIPS
RBS, UBS, Nomura un Portigon tirgotāji bija apsprieduši savu solīšanas stratēģiju, tostarp pārsolīšanu un viduscenas gaidāmai Francijas izsolei. Tā piebilda, ka vēlāk tirgotāji bija apsprieduši šīs izsoles rezultātu.
1380
Apstrīdētā lēmuma 331. apsvērumā Komisija uzsvēra, ka 2011. gada 1. jūnija sarunā Portigon tirgotājs bija paziņojis, ka vairs nepiedalīsies tērzētavā no 2011. gada 3. jūnija. Šajā ziņā tā norādīja, ka šā tirgotāja darba līguma termiņš bija 2011. gada 31. augusts, bet viņš bija atvaļinājumā no 2011. gada 3. jūnija. Tā piebilda, ka pēc 2011. gada 3. jūnija aplūkojamajam tirgotājam vēl bija piekļuve tērzētavai CODS & CHIPS, bet ka bija maz ticams (unlikely), ka viņš būtu tirgojies Portigon vārdā pēc šā datuma. Apstrīdētā lēmuma 334. apsvērumā Komisija norādīja, ka Portigon tirgotājs joprojām bija klātesošs 2011. gada 24. jūnija sarunā tērzētavā CODS & CHIPS, lai gan bija atvaļinājumā.
1381
Šajā kontekstā Komisija secināja, ka Portigon piedalījās strīdīgajā pārkāpumā līdz 2011. gada 3. jūnijam.
1382
Otrkārt, Portigon apstrīd nevis 2011. gada 1. jūnija sarunas pretkonkurences raksturu, bet tikai savu dalību tajā, jo šī saruna esot attiekusies uz obligācijām, ar kurām tā netirgojās, un tās tirgotāja sacītais neesot bijis vērsts pret konkurenci.
1383
Šajā ziņā attiecīgās sarunas transkripcija pierāda, ka Portigon tirgotājs 2011. gada 1. jūnijā patiešām bija klātesošs tērzētavā CODS & CHIPS.
1384
Turklāt šajā dienā notikušajai sarunai patiešām bija pret konkurenci vērsts raksturs. Tērzētavas CODS & CHIPS dalībnieki apmainījās ar sensitīvu informāciju par solīšanas stratēģiju, tostarp pārsolīšanu un viduscenām attiecībā uz gaidāmu Francijas izsoli.
1385
Līdz ar to Komisijai bija pamats secināt, ka Portigon tirgotājs 2011. gada 1. jūnijā bija piedalījies sarunā ar pretkonkurences raksturu.
[..]
4.
Par pamatiem attiecībā uz kļūdām, kvalificējot strīdīgo pārkāpumu par “ierobežojumu mērķa dēļ”
[..]
a)
Par jēdzienu “ierobežojums mērķa dēļ”
[..]
1406
No tā izriet, ka šajā tiesību normā, kā to interpretējusi Tiesa, skaidri ir nošķirts jēdziens “ierobežojums mērķa dēļ” un jēdziens “ierobežojums seku dēļ”, jo uz katru attiecas atšķirīgi juridiskie un pierādīšanas noteikumi (šajā nozīmē skat. spriedumus, 2008. gada 20. novembris, Beef Industry Development Society un Barry Brothers, C‑209/07, EU:C:2008:643, 17. un 33. punkts; 2014. gada 11. septembris, CB/Komisija, C‑67/13 P, EU:C:2014:2204, 51. punkts; 2015. gada 16. jūlijs, ING Pensii, C‑172/14, EU:C:2015:484, 32. punkts, un 2023. gada 21. decembris, European Superleague Company, C‑333/21, EU:C:2023:1011, 160. punkts).
1407
Tādējādi, runājot par darbībām, kas kvalificētas kā “ierobežojumi mērķa dēļ”, nav jācenšas ne noskaidrot, ne arī a fortiori pierādīt ietekmi uz konkurenci, lai šīs darbības kvalificētu kā “konkurences ierobežojumu” LESD 101. panta 1. punkta izpratnē, ciktāl pieredze rāda, ka šāda rīcība izraisa ražošanas samazināšanos un cenas palielināšanos, kas rada nepareizu līdzekļu sadali, it īpaši kaitējot patērētājiem. Runājot par šīm darbībām, ir prasīts tikai pierādīt, ka tās faktiski ir kvalificējamas kā “ierobežojums mērķa dēļ”, un šajā ziņā tomēr nepietiek ar vienkāršiem nepierādītiem apgalvojumiem (spriedums, 2020. gada 30. janvāris, Generics (UK) u.c., C‑307/18, EU:C:2020:52, 64. un 65. punkts).
1408
Savukārt, ja nolīguma, uzņēmumu apvienību lēmuma vai saskaņotas darbības pretkonkurences mērķis nav pierādīts, ir jāpārbauda to sekas, lai sniegtu pierādījumus, ka šīs rīcības faktiskās vai iespējamās sekas ir konkurences nepieļaušana, ierobežošana vai izkropļošana būtiskā apmērā (šajā nozīmē skat. spriedumus, 1998. gada 28. maijs, Deere/Komisija, C‑7/95 P, EU:C:1998:256, 77. punkts; 2020. gada 30. janvāris, Generics (UK) u.c., C‑307/18, EU:C:2020:52, 66. punkts, un 2023. gada 21. decembris, European Superleague Company, C‑333/21, EU:C:2023:1011, 169. punkts).
1409
Tāpat no Tiesas judikatūras, kas būtībā atgādināta apstrīdētā lēmuma 486.–488. apsvērumā, izriet, ka jēdziens “ierobežojums mērķa dēļ” ir interpretējams šauri un attiecas tikai uz noteiktiem uzņēmumu savstarpējās saskaņošanas veidiem, kam ir pietiekama kaitējuma konkurencei pakāpe, lai varētu atzīt, ka nav jāizvērtē to ietekme (šajā nozīmē skat. spriedumus, 1966. gada 30. jūnijs, LTM, 56/65, EU:C:1966:38, 359. lpp.; 2018. gada 23. janvāris, F. Hoffmann-La Roche u.c., C‑179/16, EU:C:2018:25, 78. punkts; 2020. gada 30. janvāris, Generics (UK) u.c., C‑307/18, EU:C:2020:52, 67. punkts, un 2023. gada 21. decembris, European Superleague Company, C‑333/21, EU:C:2023:1011, 161. un 162. punkts).
1410
Turklāt, konkrētā gadījumā nosakot, vai nolīgumam, uzņēmumu apvienības lēmumam vai saskaņotai darbībai to rakstura dēļ vien ir pietiekama kaitējuma konkurencei pakāpe, lai varētu uzskatīt, ka to mērķis ir nepieļaut, ierobežot vai izkropļot konkurenci, ir jāizvērtē, pirmkārt, attiecīgā nolīguma, lēmuma vai darbības saturs, otrkārt, to ekonomiskais un juridiskais konteksts un, treškārt, mērķi, kurus ar tiem ir iecerēts sasniegt (šajā nozīmē skat. spriedumus, 2014. gada 11. septembris, CB/Komisija, C‑67/13 P, EU:C:2014:2204, 53. punkts; 2018. gada 23. janvāris, F. Hoffmann-La Roche u.c., C‑179/16, EU:C:2018:25, 79. punkts, un 2023. gada 21. decembris, European Superleague Company, C‑333/21, EU:C:2023:1011, 165. punkts).
1411
Vērtējot ekonomisko un juridisko kontekstu, kuru pirmām kārtām vērtēja Tiesa, ir jāņem vērā attiecīgo preču vai pakalpojumu iedaba, kā arī faktiskie attiecīgā tirgus vai tirgu darbības un struktūras apstākļi (spriedumi, 2014. gada 11. septembris, CB/Komisija, C‑67/13 P, EU:C:2014:2204, 53. punkts; 2018. gada 23. janvāris, F. Hoffmann-La Roche u.c., C‑179/16, EU:C:2018:25, 80. punkts, un 2023. gada 21. decembris, European Superleague Company, C‑333/21, EU:C:2023:1011, 166. punkts).
1412
Šajā ziņā, pretēji tam, ko apgalvo Nomura saistībā ar tās pirmā pamata pirmo daļu, Komisijai nav jāizklāsta stabila un ticama pieredze, kuru iespējami pierāda neatkarīgi ekonomiskie pētījumi, lai noteiktu, ka konkrētam pārkāpumam ir pretkonkurences raksturs.
[..]
b)
Par strīdīgā vienotā un turpinātā pārkāpuma kvalificēšanu par “ierobežojumu mērķa dēļ”
1) Ievada apsvērumi
[..]
1421
It īpaši Komisija apstrīdētā lēmuma 496. apsvērumā skaidri norādīja, ka šīs četras rīcību kategorijas bija izstrādātas analītiskiem nolūkiem, bija saistītas un daļēji pārklājās, ko apstiprina arī šā lēmuma 533. apsvērums.
1422
Šie konstatējumi rada sekas ne tikai attiecībā uz to konkrēto argumentu iedarbīgumu un pamatotību, ko UniCredit, Nomura vai Portigon bija izvirzījušas, pamatojot savus iebildumus pret strīdīgā pārkāpuma kvalificēšanu par “ierobežojumu mērķa dēļ”, bet arī attiecībā uz to, kā interpretējama šo banku argumentācija, kā arī attiecībā uz atbildēm, kas Vispārējai tiesai uz to jāsniedz.
i) Par kritiku attiecībā uz aplūkojamo sarunu klasificēšanas kļūdām, kvalificējot strīdīgo pārkāpumu par “ierobežojumu mērķa dēļ”
1423
Kā norādīts šā sprieduma 95. punktā, argumenti attiecībā uz iespējamām kļūdām, konkrētu sarunu klasificējot vienā vai citā no četrām apstrīdētā lēmuma 93., 382. un 496. apsvērumā minētajām kategorijām, ir neefektīvi, lai apstrīdētu Komisijas konstatējumu, ka vienotajam un turpinātajam pārkāpumam ir pretkonkurences mērķis.
1424
Tas it īpaši attiecas uz UniCredit kritiku, ar ko šī banka apgalvo, ka Komisija uz to nevarēja attiecināt 2011. gada 12. oktobra sarunu, jo šī saruna tika klasificēta 3. kategorijā – kas attiecoties tikai uz sarunām par EVO primāro tirgu –, tomēr šī banka esot darbojusies vienīgi EVO sekundārajā tirgū.
1425
Šo pašu iemeslu dēļ Nomura kritika attiecībā uz 2011. gada 28. septembra un 2. novembra sarunu apgalvoto klasificēšanu 1. kategorijā arī ir neefektīva.
ii) Par vienotā un turpinātā pārkāpuma veidojošo elementu apstrīdēšanu saistībā ar strīdīgā pārkāpuma kvalificēšanu par “ierobežojumu mērķa dēļ”
1426
Šā sprieduma 1396. punktā norādītais apstāklis, ka Komisija pamatoti konstatēja, ka visas sarunas, kuras tika pamatoti attiecinātas it īpaši uz UniCredit, Nomura vai Portigon, skatītas kopā, izpaudās kā vienots un turpināts pārkāpums, ietver to, ka saistībā ar šā pārkāpuma pretkonkurences mērķa vērtējumu attiecīgās bankas nevar apstrīdēt iepriekš konstatētā vienotā un turpinātā pārkāpuma veidojošos elementus.
1427
Tas pats attiecas uz apgalvojumiem par to, ka kādā konkrētā kategorijā ietilpstošām sarunām vai konkrētām sarunām nav pretkonkurences rakstura, kā arī uz apgalvojumiem par “kopēja plāna” neesamību.
1428
Vienota un turpināta pārkāpuma pretkonkurences mērķa vērtējuma posmā tiek pierādīts ne tikai šā pārkāpuma pretkonkurences raksturs un to veidojošie elementi, bet arī “kopēja plāna” esamība.
1429
Šajā posmā tātad nozīme ir vienīgi jautājumam par to, vai šim iepriekš konstatētajam pārkāpumam ir pietiekama kaitējuma konkurencei pakāpe, kas pamatotu to, ka Komisijai nav jācenšas ne noskaidrot, ne arī a fortiori pierādīt tā ietekmi uz konkurenci (spriedums, 2020. gada 30. janvāris. Generics (UK) u.c., C‑307/18, EU:C:2020:52, 64. punkts).
1430
Līdz ar to ir jānoraida Nomura kritika, kas izvirzīta saistībā ar tās otro pamatu attiecībā uz strīdīgā pārkāpuma kvalificēšanu par “ierobežojumu mērķa dēļ” un ar ko šī banka apgalvo, ka “Komisija pieļāva faktu vai tiesību kļūdu vērtējumā, kvalificējot pret konkurenci vērstās sarunas”.
1431
Tāpat jānoraida UniCredit tās ceturtajā pamatā izvirzītais arguments attiecībā uz to, ka Komisija nav pierādījusi, ka “prezumētā “kopējā plāna” rezultātā notika pārkāpums mērķa dēļ attiecībā uz sekundāro tirgu laikposmā, kad [šī banka] bija iesaistīta”.
iii) Par Komisijas veikto vienotā un turpinātā pārkāpuma visaptverošo vērtējumu, to kvalificējot par “ierobežojumu mērķa dēļ”
1432
Apstāklis, ka Komisija konstatēja “vienot[u] un turpināt[u] pārkāpum[u] attiecībā uz EVO, kurš aptvēra visu EEZ un kurā ietilpa vienošanās un/vai saskaņotas darbības, kuru mērķis bija ierobežot un/vai kropļot konkurenci EVO nozarē”, nozīmē to, ka šā pārkāpuma pretkonkurences mērķis tiek vērtēts vienota un turpināta pārkāpuma līmenī, to skatot kopumā.
1433
Tādējādi, pirmām kārtām, nolūkā apstrīdēt strīdīgā vienotā un turpinātā pārkāpuma pretkonkurences mērķi UniCredit un Portigon nevar lietderīgi atsaukties uz apstākli, ka atsevišķas šajā pārkāpumā ietvertās sarunas vai sarunu kategorijas neesot bijušas pietiekami kaitīgas konkurencei, lai tiktu uzskatītas par tādām, kam ir pretkonkurences mērķis.
1434
Nekas neliedz Komisijai konstatēt pretkonkurences mērķi vienotam un turpinātam pārkāpumam, kas sastāv no dažādām rīcībām, kuras, ja tās būtu jākvalificē atsevišķi, visas nevarētu kvalificēt par “ierobežojumu mērķa dēļ”. Nozīme ir tikai tam, vai šis vienotais un turpinātais pārkāpums kopumā sasniedz pietiekamu kaitējuma konkurencei līmeni, lai varētu tikt šādi kvalificēts.
1435
Turklāt šajā gadījumā Komisija “aizvien ir uzskatījusi, ka kategorijas bija cieši saistītas un daļēji pārklājās un ka tās tika iekļautas pašreizējās kategorijās analīzes nolūkiem”, kā Komisija norādīja apstrīdētā lēmuma 549. apsvērumā.
1436
Tādējādi ir jānoraida UniCredit kritika par to, ka Komisijas izmantotās kategorijas, izņemot dažas sarunas, kas minētas 4. kategorijā, ir saistītas vienīgi ar EVO primāro tirgu un līdz ar to nevarot norādīt uz ierobežojumu mērķa dēļ, kas attiecas uz sekundāro tirgu.
1437
Šī kritika jānoraida vēl jo vairāk tādēļ, ka Komisija pamatoti norādīja, ka aplūkojamā tērzētavās notikusī informācijas apmaiņa saistībā ar primāro tirgu bija nozīmīga sekundārā tirgus dalībniekiem un otrādi (skat. šā sprieduma 476.–486. punktu).
1438
Šo pašu iemeslu dēļ jānoraida arī Portigon kritika, saskaņā ar kuru 4. kategorijā minētās sarunas nevar kvalificēt par “ierobežojumu mērķa dēļ”, un tas tā ir, pat ja tikai 14 no 63 sarunām, kas attiecinātas uz šo banku, ietilpst šajā kategorijā.
1439
Otrām kārtām, nolūkā apstrīdēt strīdīgā vienotā un turpinātā pārkāpuma pretkonkurences mērķi UniCredit, Nomura un Portigon nevar lietderīgi atsaukties uz to, ka šo banku dalības šajā pārkāpumā laikposmā sarunām, kurās tās piedalījās, nebija pretkonkurences mērķa.
1440
Vienota un turpināta pārkāpuma pietiekamu kaitējuma konkurencei pakāpi, kas to ļauj kvalificēt par “ierobežojumu mērķa dēļ”, nevar vērtēt individuāli un atsevišķi attiecībā uz katru uzņēmumu, kas šajā rīcībā piedalījies.
1441
Gluži pretēji, šis vērtējums, kurš nosaka pierādīšanas noteikumus, kas piemērojami aplūkojamajai rīcībai kopumā (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2020. gada 30. janvāris, Generics (UK) u.c., C‑307/18, EU:C:2020:52, 63. punkts), jāveic, ņemot vērā šīs rīcības, to skatot kopumā, objektīvās īpašības, nevērtējot katra uzņēmuma, kas tajā piedalījies, konkrēto situāciju.
1442
Šis secinājums izriet no pastāvīgās judikatūras, saskaņā ar kuru, pirmkārt, uzņēmums, kas piedalījies vienotā un turpinātā pārkāpumā, veicot darbības, ar kurām tiecas veicināt pārkāpuma izdarīšanu kopumā, var būt atbildīgs arī par citu uzņēmumu rīcību saistībā ar to pašu pārkāpumu attiecībā uz visu tā dalības minētajā pārkāpumā laikposmu (šajā nozīmē skat. spriedumus, 1999. gada 8. jūlijs, Komisija/Anic Partecipazioni, C‑49/92 P, EU:C:1999:356, 83. punkts, un 2015. gada 9. septembris, Panasonic un MT Picture Display/Komisija, T‑82/13, EU:T:2015:612, 81. punkts (nav publicēts)) un, otrkārt, ar to vien, ka katrs uzņēmums ir piedalījies pārkāpumā tādā formā, kas tam ir atbilstoša, nav pietiekami, lai izslēgtu tā atbildību attiecībā uz pārkāpumu kopumā, tostarp attiecībā uz rīcību, ko reāli īstenoja citi uzņēmumi dalībnieki, bet kam ir tāds pats pretkonkurences mērķis vai tādas pašas pretkonkurences sekas (spriedums, 1999. gada 8. jūlijs, Komisija/Anic Partecipazioni, C‑49/92 P, EU:C:1999:356, 80. punkts).
1443
Līdz ar to jānoraida UniCredit, Nomura un Portigon kritika, kuras pamatā ir pieņēmums, ka vienīgi sarunas, kas notikušas to attiecīgajos dalības strīdīgajā pārkāpumā laikposmos, bija jāņem vērā, lai pierādītu minēto laikposmu pretkonkurences mērķi.
1444
Tāpat jānoraida UniCredit kritika, kura izvirzīta saistībā ar tās trešo pamatu un saskaņā ar kuru šīs bankas dalību “vienotā un turpinātā pārkāpumā, kas izpaudās kā konkurences ierobežojums mērķa dēļ, nepierāda attiecīgā laikposma pierādījumi” un līdz ar to tā esot tiesību kļūda.
1445
Šajā ziņā, protams, ir taisnība, ka, pilnībā ievērojot šā sprieduma 1441. un 1442. punktā atgādināto judikatūru, Komisija vērtēja strīdīgā vienotā un turpinātā pārkāpuma pietiekamo kaitējumu konkurencei, ņemot vērā sarunas, kas bija notikušas pirms UniCredit dalības laikposma.
1446
Tomēr, pirmkārt, Komisija pamatojās arī uz 2011. gada 26. un 28. septembra, 12. un 19. oktobra un 2., 3. un 28. novembra sarunām (skat. apstrīdētā lēmuma 514. apsvērumu un 985. un 986. zemsvītras piezīmi; 521. apsvērumu un 994. zemsvītras piezīmi; 1011. zemsvītras piezīmes atsauce uz 420. apsvērumu un 795. zemsvītras piezīmi; 1014. zemsvītras piezīmes atsauce uz 381. apsvērumu un 732. zemsvītras piezīmi; 1015. zemsvītras piezīmes atsauce uz 342., 345.–349. apsvērumu; 1016. zemsvītras piezīmes atsauce uz 342. apsvērumu; 1017. zemsvītras piezīmes atsauce uz 345. un 348. apsvērumu; 1018. zemsvītras piezīmes atsauce uz 381. un 514. apsvērumu; 702.–705. un 708.–717. apsvērums). Līdz ar to šī iestāde atsaucās uz visām sarunām, kas bija pamatoti attiecinātas uz UniCredit, tādējādi izpildot pienākumu norādīt pamatojumu.
1447
Otrkārt, apstāklis, ka sarunas, kuras bija notikušas pirms UniCredit dalības strīdīgajā vienotajā un turpinātajā pārkāpumā laikposma, tika ņemtas vērā, kvalificējot šo pārkāpumu par “ierobežojumu mērķa dēļ”, nenozīmē, ka Komisija tam, lai konstatētu šīs bankas dalību strīdīgajā pārkāpumā, būtu izmantojusi pierādījumus, kas neattiecas uz laiku, kad norisinājās fakti, par kuriem pausti pārmetumi.
1448
Pirms šā pārkāpuma kvalificēšanas par “ierobežojumu mērķa dēļ”, kas tika veikta pierādījumu nolūkā (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2020. gada 30. janvāris, Generics (UK) u.c., C‑307/18, EU:C:2020:52, 63. punkts), Komisija, ņemot vērā vienīgi sarunas, kurās UniCredit tirgotājs faktiski bija piedalījies, bija konstatējusi, ka šī banka bija piedalījusies vienotā un turpinātā pārkāpumā.
1449
Trešāmkārtām, lai apstrīdētu strīdīgā vienotā un turpinātā pārkāpuma pretkonkurences mērķi, UniCredit nevar lietderīgi atsaukties uz apstākli, ka Komisija nav pierādījusi, ka “sarunas, kuras notika tērzētavā CODS & CHIPS, varēja pamatoti tikt kvalificētas par ierobežojumu mērķa dēļ attiecībā uz katru no abiem tirgiem”, proti, EVO primāro un sekundāro tirgu.
1450
Šāds atsevišķs vērtējums attiecībā uz sarunu, kas notikušas saistībā ar, pirmkārt, EVO primāro tirgu un, otrkārt, EVO sekundāro tirgu, pietiekamu kaitējumu konkurencei būtu pretrunā apstrīdētā lēmuma formulējumam un it īpaši tā 1. pantam, kurā konstatēts tā pārkāpuma vienotais raksturs, kurā piedalījās attiecīgās bankas.
1451
Apstāklis, ka UniCredit skatījumā EVO primārais un sekundārais tirgus ir dažādi konkrētie tirgi, nekādi negroza strīdīgā pārkāpuma robežas.
1452
Tāpat arī 2013. gada 16. septembra sprieduma Keramag Keramische Werke u.c./Komisija (T‑379/10 un T‑381/10, nav publicēts, EU:T:2013:457) 91. un 92. punkts, uz ko atsaucas UniCredit, nesniedz šai bankai nekādu atbalstu.
1453
Pretēji situācijai lietā, kurā tika pasludināts 2013. gada 16. septembra spriedums Keramag Keramische Werke u.c./Komisija (T‑379/10 un T‑381/10, nav publicēts, EU:T:2013:457), UniCredit tieši konkurēja ar pārējām attiecīgajām bankām EVO sekundārajā tirgū un sarunas par primāro tirgu, kurās tā piedalījās, tai sniedza konkurences priekšrocības sekundārajā tirgū (skat. šā sprieduma 476.–486. punktu).
[..]
2) Par “UniCredit” un “Nomura” kritiku saistībā ar strīdīgā pārkāpuma ekonomiskā konteksta vērtējumu
[..]
i) Par “UniCredit” un “Nomura” kritiku attiecībā uz strīdīgā pārkāpuma ekonomiskā konteksta kļūdaino vērtējumu
[..]
1492
Pirmkārt, UniCredit un Nomura nav norādījušas nevienu elementu, tostarp skaitļos izteiktu, kas spētu pierādīt, ka Komisija būtu kļūdaini atzinusi, ka attiecīgajām bankām bija “ievērojama tirgus daļa”, kā šī iestāde norādīja apstrīdētā lēmuma 532. apsvērumā.
1493
Otrkārt, šīs bankas arī nesniedz elementus, kas ļautu atspēkot konstatējumu, kuru Komisija izdarīja, atbildot uz Nomura administratīvajā procesā izvirzīto argumentu par šīs bankas relatīvi mazo tirgus daļu, un saskaņā ar kuru “šī iespēja pārbaudīt informācijas pareizumu tirgū, pateicoties papildu informācijas iegūšanai, skaidri piešķir attiecīgajām bankām konkurences priekšrocību”.
1494
Tādējādi UniCredit un Nomura nav pierādījušas, kādā ziņā attiecīgo banku lieluma analīze būtu atbilstīga attiecībā uz tām pārmesto rīcību, proti, rīcību, ko veidoja cenu saskaņošana, tirgu un klientu sadalīšana, kā arī apmaiņa ar komerciāli sensitīvu informāciju.
1495
Līdz ar to UniCredit un Nomura argumenti attiecībā uz EVO tirgus un tātad strīdīgā pārkāpuma ekonomiskā konteksta kļūdainu vērtējumu ir jānoraida kā nepamatoti.
1496
Tomēr šis secinājums neietekmē to, ka attiecībā uz katru aplūkojamo rīcības veidu vai pat katru kritizēto sarunu Komisija varēja izdarīt kļūdainu vērtējumu par tās pietiekamo kaitējumu konkurencei, lai tas ļautu attiecīgo rīcību kopumā kvalificēt par “ierobežojumu mērķa dēļ”, kas jāpārbauda turpmāk šajā spriedumā.
3) Par “UniCredit”, “Nomura” un “Portigon” kritiku attiecībā uz aplūkojamās rīcības nepietiekamo kaitējumu konkurencei
1497
UniCredit saistībā ar trešo pamatu, Nomura saistībā ar pirmo un otro pamatu un Portigon saistībā ar piektā pamata pirmo daļu būtībā apgalvo, ka strīdīgajam vienotajam un turpinātajam pārkāpumam nebija pietiekama kaitējuma konkurencei pakāpes, lai to kvalificētu par “ierobežojumu mērķa dēļ”.
1498
Savas kritikas atbalstam UniCredit, Nomura un Portigon galvenokārt apgalvo, ka visas tām pārmestās sarunas vai daļa no tām neļauj pamatot Komisijas izdarīto secinājumu.
1499
Iesākumā, pirmkārt, jāatgādina, ka vienota un turpināta pārkāpuma kaitējumu konkurencei vērtē, ņemot vērā visu to veidojošo rīcību, nevis tikai sarunas, kas notikušas uzņēmumu, kuri apstrīd šo kvalifikāciju, dalības pārkāpumā laikposmos (skat. šā sprieduma 1441. punktu).
1500
Līdz ar to šajā gadījumā strīdīgā vienotā un turpinātā pārkāpuma kvalifikācija par “ierobežojumu mērķa dēļ” attiecībā uz UniCredit, Nomura un Portigon tiks vērtēta, ņemot vērā to apmēram 380 sarunu izraisīto kaitējumu, kuras notikušas laikā no 2007. gada 4. janvāra līdz 2011. gada 28. novembrim, tās skatot kopumā un ņemot vērā, no vienas puses, sarunas, kuras šīs bankas nav apstrīdējušas vai nav pamatoti apstrīdējušas un kuras šā iemesla dēļ ir uzskatāmas par galīgi pierādītām, un, no otras puses, kritiku, ko šīs bankas ir vērsušas pret ierobežotu skaitu šo sarunu.
1501
Šajā ziņā jānorāda – Portigon uzskata, ka “konfidenciālas informācijas apmaiņa pirms izsolēm un to laikā var būt ierobežojums mērķa dēļ”. Tādējādi no 63 sarunām, kuras šai bankai tiek pārmestas, tā neapstrīd nevienu sarunu, kas klasificēta 1.–3. kategorijā, un apstrīd tikai četrpadsmit sarunas, kas klasificētas vienīgi 4. kategorijā, proti, 2009. gada 20. un 21. oktobra un 6. novembra, 2010. gada 14. janvāra, 15. un 22. februāra, 9. septembra un 17. novembra, kā arī abas 2011. gada 18. janvāra un 2011. gada 6., 11. un 12. aprīļa un 18. maija sarunas.
1502
Savukārt Nomura no 34 tai pārmestajām sarunām likumīgi apstrīd divpadsmit sarunas, proti, 2011. gada 18. un 26. janvāra, 3. un 25. februāra, 5. un 12. aprīļa, 3. un 5. maija, 7. jūlija, 28. septembra un 2. novembra sarunas, ņemot vērā, ka Vispārējā tiesa jau ir nospriedusi, ka 2011. gada 18. maija, 22. jūnija un 4. oktobra sarunas Komisija šai bankai nevarēja pārmest (skat. šā sprieduma 798. punktu).
1503
Tāpat UniCredit apstrīd septiņas sarunas, kas tai tiek pamatoti pārmestas, proti, 2011. gada 26. un 28. septembra, 12. un 19. oktobra un 2., 3. un 28. novembra sarunas, ņemot vērā, ka Vispārējā tiesa jau ir nospriedusi, ka 2011. gada 4. oktobra sarunu Komisija šai bankai nevarēja pārmest (skat. šā sprieduma 798. punktu).
1504
Otrkārt, kā Komisija pamatoti norādījusi apstrīdētā lēmuma 532.–544. apsvērumā (skat. šā sprieduma 432.–499. punktu), strīdīgajā vienotajā un turpinātajā pārkāpumā ietilpa dažāda veida darbības, proti, cenas noteikšanas, EVO tirgus pārskatāmības asimetriskas palielināšanas, tirdzniecības stratēģiju saskaņošanas un apmaiņas ar sensitīvu informāciju darbības.
1505
Līdz ar to Komisijas veiktās vienotā un turpinātā pārkāpuma kvalificēšanas par “ierobežojumu mērķa dēļ” pamatotības vērtējums netiks veikts, vienīgi ņemot vērā strīdīgajās sarunās notikušās sensitīvas informācijas apmaiņas dēļ nodarītā kaitējumu konkurencei, uz ko, šķiet, aicina UniCredit, Nomura un Portigon, bet gan tiks ņemta vērā arī pārējā veida rīcība, ko atklāja šīs sarunas un kas minēta iepriekšējā punktā.
1506
Šajā ziņā, pirmām kārtām, no pastāvīgās judikatūras izriet, ka tādas cenas noteikšanas darbības kā apstrīdētā lēmuma 535. apsvērumā minētās ir īpaši kaitīgas konkurencei, jo tās var izraisīt cenu kāpumu vai ražošanas un līdz ar to piedāvājuma samazināšanos, novedot pie resursu nepietiekamas izmantošanas, kas kaitē uzņēmumiem lietotājiem un patērētājiem (šajā nozīmē skat. spriedumus, 2008. gada 20. novembris, Beef Industry Development Society un Barry Brothers, C‑209/07, EU:C:2008:643, 17. un 33. punkts; 2014. gada 11. septembris, CB/Komisija, C‑67/13 P, EU:C:2014:2204, 51. punkts, kā arī 2015. gada 16. jūlijs, ING Pensii, C‑172/14, EU:C:2015:484, 32. punkts).
1507
Līdz ar to šajā gadījumā Komisija, nepieļaujot kļūdas, varēja atzīt, ka šādu kaitējumu radīja apstrīdētā lēmuma 1015. zemsvītras piezīmē minētās sarunas, kurās attiecīgo banku tirgotāji tostarp vienojās izlīdzināt vai kāpināt ienesīguma līkni, cenšoties sev par labu mainīt EVO cenu primārajā vai sekundārajā tirgū (skat. apstrīdētā lēmuma 498.–502. apsvērumu un šā sprieduma 418. punktu), vai apmainījās ar attiecīgo banku tirgotāju solīšanas vai pārsolīšanas līmeņiem vai apjomiem (skat. apstrīdētā lēmuma 506., 508. un 512.–514. apsvērumu un šā sprieduma 419. punktu).
1508
Turklāt, kā Komisija pamatoti norādīja apstrīdētā lēmuma 538. un 542. apsvērumā, šādas darbības bija vēl jo kaitīgākas tāpēc, ka primārajā tirgū “aizliegtā vienošanās faktiski vai potenciāli kaitēja parādu pārvaldības birojiem, kas rīkoja izsoli attiecībā uz EVO centrālo valdību vārdā, un tātad netieši arī attiecīgo valstu ekonomikām,” ļaujot attiecīgajām bankām “palielināt iespēju saņemt EVO piešķīrumus, ko tās vēlējās saņemt izsolēs, par zemāku cenu nekā cena, kura tām citādi būtu jāmaksā”.
1509
Pirmkārt, konkrēti attiecībā uz Portigon dalības strīdīgajā pārkāpumā laikposmu tas tā jo īpaši ir saistībā ar 2009. gada 5. novembra sarunu (skat. apstrīdētā lēmuma 275. apsvērumu), 2009. gada 30. novembra sarunu (skat. 277. apsvērumu), 2010. gada 25. janvāra sarunu (skat. 280. apsvērumu), 2010. gada 3. februāra sarunu (skat. 282. apsvērumu), 2010. gada 16. februāra sarunu (skat. 285. apsvērumu), 2010. gada 21. aprīļa sarunu (skat. 289. apsvērumu), 2010. gada 28. aprīļa, 18. maija, 28. jūnija, 1., 21. un 28. jūlija sarunām (skat. 290. apsvērumu), 2010. gada 13. augusta sarunu (skat. 291. un 292. apsvērumu), 2010. gada 10. septembra sarunu (skat. 295. apsvērumu), 2010. gada 27. septembra un 6. oktobra sarunām (skat. 296. apsvērumu), 2010. gada 7. oktobra sarunu (skat. 297. apsvērumu), 2010. gada 13. oktobra sarunu (skat. 298. apsvērumu), 2010. gada 14. oktobra sarunu (skat. 299. apsvērumu), 2010. gada 2. novembra sarunu (skat. 301. apsvērumu), 2010. gada 4. novembra sarunu (skat. 302. apsvērumu), 2010. gada 2. decembra sarunu (skat. 304. apsvērumu), 2011. gada 6. janvāra sarunu (skat. 305. apsvērumu), 2011. gada 18. janvāra sarunu (skat. 307. apsvērumu), 2011. gada 25. janvāra sarunu (skat. 308. apsvērumu), 2011. gada 26. janvāra sarunu (skat. 309. apsvērumu), 2011. gada 3. februāra sarunu (skat. 312. apsvērumu), 2011. gada 14. februāra pēcpusdienas sarunu (skat. 315. apsvērumu), 2011. gada 17. februāra sarunu (skat. 316. apsvērumu), 2011. gada 25. februāra sarunu (skat. 317. apsvērumu), 2011. gada 28. februāra sarunu (skat. 318. apsvērumu), 2011. gada 7. aprīļa sarunu (skat. 322. apsvērumu), 2011. gada 13. aprīļa sarunu (skat. 325. apsvērumu) un 2011. gada 1. jūnija sarunu (skat. 330. apsvērumu). Otrkārt, konkrēti attiecībā uz Nomura dalības šajā pārkāpumā laikposmu tas tā ir saistībā ar 2011. gada 18. janvāra sarunu (skat. 307. apsvērumu), 2011. gada 25. janvāra sarunu (skat. 308. apsvērumu), 2011. gada 26. janvāra sarunu (skat. 309. apsvērumu), 2011. gada 3. februāra sarunu (skat. 312. apsvērumu), 2011. gada 14. februāra pēcpusdienas sarunu (skat. 315. apsvērumu), 2011. gada 17. februāra sarunu (skat. 316. apsvērumu), 2011. gada 25. februāra sarunu (skat. 317. apsvērumu), 2011. gada 28. februāra sarunu (skat. 318. apsvērumu), 2011. gada 7. aprīļa sarunu (skat. 322. apsvērumu), 2011. gada 13. aprīļa sarunu (skat. 325. apsvērumu), 2011. gada 3. maija sarunu (skat. 327. apsvērumu), 2011. gada 5. maija sarunu (skat. 328. apsvērumu), 2011. gada 1. jūnija sarunu (skat. 330. apsvērumu), 2011. gada 7. jūlija sarunu (skat. 335. apsvērumu), 2011. gada 20. jūlija sarunu (skat. 337. apsvērumu), 2011. gada 22. augusta sarunu (skat. 338. apsvērumu), 2011. gada 6. septembra sarunu (skat. 340. apsvērumu), 2011. gada 26. septembra sarunu (skat. 342. apsvērumu), 2011. gada 12. oktobra sarunu (skat. 345. apsvērumu), 2011. gada 19. oktobra sarunu (skat. 346. apsvērumu), 2011. gada 2. novembra sarunu (skat. 347. apsvērumu), 2011. gada 3. novembra sarunu (skat. 348. apsvērumu) un 2011. gada 28. novembra sarunu (skat. 349. apsvērumu). Trešām kārtām, tāpat konkrēti attiecībā uz UniCredit dalības minētajā pārkāpumā laikposmu tas tā ir arī saistībā ar 2011. gada 26. septembra sarunu (skat. 342. apsvērumu), 2011. gada 12. oktobra sarunu (skat. 345. apsvērumu), 2011. gada 19. oktobra sarunu (skat. 346. apsvērumu), 2011. gada 2. novembra sarunu (skat. 347. apsvērumu), 2011. gada 3. novembra sarunu (skat. 348. apsvērumu) un 2011. gada 28. novembra sarunu (skat. 349. apsvērumu).
1510
Otrām kārtām, īpaši augsta kaitējuma konkurencei pakāpe tāpat ir klientu sadales darbībām, kuras Komisija arī ir minējusi apstrīdētā lēmuma 535. apsvērumā un 1017. zemsvītras piezīmē (šajā nozīmē skat. spriedumus, 2008. gada 20. novembris, Beef Industry Development Society un Barry Brothers, C‑209/07, EU:C:2008:643, 17. un 33. punkts; 2014. gada 11. septembris, CB/Komisija, C‑67/13 P, EU:C:2014:2204, 51. punkts; 2015. gada 16. jūlijs, ING Pensii, C‑172/14, EU:C:2015:484, 32. punkts, un 2023. gada 21. decembris, European Superleague Company, C‑333/21, EU:C:2023:1011, 163. punkts un tajā minētā judikatūra).
1511
Pirmkārt, attiecībā konkrēti uz Portigon dalības strīdīgajā pārkāpumā laikposmu tas tā jo īpaši ir saistībā ar 2010. gada 3. februāra sarunu (skat. apstrīdētā lēmuma 282. apsvērumu), 2010. gada 7. oktobra sarunu (skat. 297. apsvērumu), 2010. gada 2. decembra sarunu (skat. 304. apsvērumu), 2011. gada 17. februāra sarunu (skat. 316. apsvērumu), 2011. gada 7. aprīļa sarunu (skat. 322. apsvērumu), 2011. gada 3. maija sarunu (skat. 327. apsvērumu) un 2011. gada 1. jūnija sarunu (skat. 330. apsvērumu); otrkārt, attiecībā konkrēti uz Nomura dalības šajā pārkāpumā laikposmu tas tā ir saistībā ar 2011. gada 17. februāra sarunu (skat. 316. apsvērumu), 2011. gada 7. aprīļa sarunu (skat. 322. apsvērumu), 2011. gada 3. maija sarunu (skat. 327. apsvērumu), 2011. gada 1. jūnija sarunu (skat. 330. apsvērumu), 2011. gada 12. oktobra sarunu (skat. 345. apsvērumu) un 2011. gada 3. novembra sarunu (skat. 348. apsvērumu), un, treškārt, attiecībā konkrēti uz UniCredit dalības minētajā pārkāpumā laikposmu tas tā ir saistībā ar 2011. gada 12. oktobra sarunu (skat. 345. apsvērumu) un 2011. gada 3. novembra sarunu (skat. 348. apsvērumu).
1512
Trešām kārtām, attiecībā uz informācijas apmaiņu no pastāvīgās judikatūras izriet, ka pietiekama kaitējuma konkurencei pakāpe, lai varētu tikt atzīts, ka tās sekas nav jāizvērtē, ir informācijas apmaiņai, ar ko var mazināt vai novērst nenoteiktību ieinteresēto personu starpā saistībā ar attiecīgo uzņēmumu veicamās korekcijas brīdi, apmēru un kārtību, kādā attiecīgie uzņēmumi ir iecerējuši darbības īstenot tirgū (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2023. gada 12. janvāris, HSBC Holdings u.c./Komisija, C‑883/19 P, EU:C:2023:11, 115. un 116. punkts un tajos minētā judikatūra).
1513
Kā jau konstatēts šā sprieduma 1486. punktā, Komisija varēja pamatoti uzskatīt, ka viduscenas, informācija par tirgotajiem apjomiem, ienesīguma līknes, tirdzniecības pozīcijas, sindicēšanas cenu noteikšanas brīdis, kā arī informācija par pārsolīšanu ir publiski nepieejama informācija, kam ir sensitīvs raksturs un kas var sniegt šīs informācijas turētājiem priekšrocību EVO tirgū – gan primārajā, gan sekundārajā –, it īpaši mazinot šim tirgum raksturīgo neskaidrību.
1514
Līdz ar to Komisija apstrīdētā lēmuma 536.–539. apsvērumā pamatoti norādīja, ka regulāra apmaiņa ar šo informāciju ierobežotā attiecīgo banku lokā bija palielinājusi EVO tirgus pārskatāmību, sniedzot labumu tikai šīm septiņām bankām un kaitējot visām pārējām bankām. Tādējādi šī informācijas apmaiņa bija radījusi informācijas asimetriju par labu tikai minētajām bankām, ļaujot tām “mazināt konkrētu ierastu tirgus neskaidrību un konkurences spriedzi, kas būtu pastāvējusi starp šīm bankām, ja nenotiktu šī informācijas izpaušana,” un in fine sniedzot tām konkurences priekšrocību salīdzinājumā ar to konkurentēm (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2023. gada 12. janvāris, HSBC Holdings u.c./Komisija, C‑883/19 P, EU:C:2023:11, 203. punkts).
1515
No tā izriet, ka, ņemot vērā LESD 101. pantam raksturīgo autonomijas prasību (spriedums, 2023. gada 12. janvāris, HSBC Holdings u.c./Komisija, C‑883/19 P, EU:C:2023:11, 202. punkts), šā sprieduma 1513. punktā minētā informācijas apmaiņa attiecīgajām bankām pārmestajās sarunās bija ar pietiekami augstu kaitējuma konkurencei pakāpi, lai veicinātu strīdīgā vienotā un turpinātā pārkāpuma kopumā kvalificēšanu par “ierobežojumu mērķa dēļ”.
1516
Šajā ziņā UniCredit, Nomura un Portigon nevar pamatoti pārmest Komisijai, ka tā nav rīkojusies saskaņā ar 2019. gada 24. septembra sprieduma HSBC Holdings u.c./Komisija (T‑105/17, EU:T:2019:675) 186.–193. punktā ietvertajām atziņām.
1517
Pirmkārt, Vispārējā tiesa minētajos punktos nekādi nekonstatēja, ka informācija, ar kuru bija notikusi apmaiņa, – proti, informācija par tirdzniecības pozīcijām euro procentu likmju atvasināto instrumentu nozarē – nevarēja mazināt vai novērst neskaidrības pakāpi attiecīgajā tirgū. Vispārējā tiesa tikai konstatēja, ka Komisija nebija juridiski pietiekami pierādījusi, ka attiecīgajā gadījumā tas tā bija noticis (spriedums, 2019. gada 24. septembris, HSBC Holdings u.c./Komisija, T‑105/17, EU:T:2019:675, 188. un 191. punkts).
1518
Otrkārt, gluži pretēji, no šā sprieduma 1513. un 1514. punkta izriet, ka Komisija pierādīja, ka informācija, ar kuru bija notikusi apmaiņa šajā gadījumā, sniedza tirgotājiem ar informāciju saistītu priekšrocību, kas sekojoši varēja ļaut tiem saskaņot tirdzniecības stratēģijas un tādējādi mazināja vai novērsa neskaidrības pakāpi EVO tirgū.
1519
Visbeidzot, jānorāda, ka darbības, ko īstenoja attiecīgās bankas, norisinājās tādu banku lokā, kuras visas, izņemot Portigon, ir atsaukušās uz savu tirgus uzturētāju statusu EVO sekundārajā tirgū vai vismaz nav šo statusu apstrīdējušas, kas tām lika veikt īpaši nozīmīgu darījumu apjomu, lai panāktu likviditāti (skat. apstrīdētā lēmuma 559. apsvērumu).
1520
Vispārējai tiesai jau ir bijusi izdevība norādīt, ka šis apstāklis, raugoties no konkurences tirgū viedokļa, nozīmē, ka ir jo būtiskāk, lai tirgus uzturētāju cenas tiktu noteiktas patstāvīgi (spriedums, 2019. gada 24. septembris, HSBC Holdings u.c./Komisija (T‑105/17, EU:T:2019:675, 145. punkts), ko Komisija turklāt būtībā ir norādījusi apstrīdētā lēmuma 562. apsvērumā.
1521
Līdz ar to Komisija nepieļāva kļūdu, konstatējot, ka strīdīgais vienotais un turpinātais pārkāpums, to skatot kopumā, radīja tādu kaitējumu, kura dēļ to varēja kvalificēt par “ierobežojumu mērķa dēļ”.
1522
Šo secinājumu nevar atspēkot pārējie UniCredit, Nomura un Portigon izvirzītie argumenti.
1523
Pirmkārt, runājot par šo banku argumentiem attiecībā uz to, ka noteiktām sarunām nebija pretkonkurences rakstura vai pat ka tās neradīja pietiekamu kaitējumu konkurencei, šā sprieduma 1509. un 1511. punktā jau konstatēts, ka nolūkā veicināt strīdīgā vienotā un turpinātā pārkāpuma kvalificēšanu par “ierobežojumu mērķa dēļ”, Komisija pamatoti varēja attiecināt uz Portigon2011. gada 18. janvāra sarunu, uz Nomura – 2011. gada 18. un 26. janvāra, 3. februāra, 3. un 5. maija, 7. jūlija un 2. novembra sarunas, bet uz UniCredit – 2011. gada 26. septembra, 12. un 19. oktobra, kā arī 2., 3. un 28. novembra sarunas.
1524
Attiecībā uz pārējām sarunām, kuras šīs bankas ir likumīgi apstrīdējušas, jānorāda turpmāk minētais.
1525
Izņemot 2010. gada 9. septembra sarunu, kuru Komisija izmantoja tikai nolūkā parādīt strīdīgā pārkāpuma kontekstu (skat. apstrīdētā lēmuma 294. apsvērumu un šā sprieduma 875. punktu), no 663. un 664. punkta (attiecībā uz 2011. gada 25. februāra sarunu, kuru apstrīdējusi Portigon), 669. un 670. punkta (attiecībā uz 2011. gada 5. aprīļa sarunu, kuru apstrīdējusi Nomura), 676. punkta (attiecībā uz 2011. gada 12. aprīļa sarunu, kuru apstrīdējušas Nomura un Portigon), 721. un 736. punkta (attiecībā uz 2011. gada 28. septembra sarunu, kuru apstrīdējušas UniCredit un Nomura), 818. punkta (attiecībā uz 2009. gada 20. oktobra sarunu, kuru apstrīdējusi Portigon), 827. punkta (attiecībā uz 2009. gada 21. oktobra sarunu, kuru apstrīdējusi Portigon), 832. punkta (attiecībā uz 2009. gada 6. novembra sarunu, kuru apstrīdējusi Portigon), 852. punkta (attiecībā uz 2010. gada 14. janvāra sarunu, kuru apstrīdējusi Portigon), 871. punkta (attiecībā uz 2010. gada 22. februāra sarunu, kuru apstrīdējusi Portigon), 883. punkta (attiecībā uz 2010. gada 17. novembra sarunu, kuru apstrīdējusi Portigon), 899. punkta (attiecībā uz 2011. gada 6. aprīļa sarunu, kuru apstrīdējusi Portigon), kā arī 905. punkta (attiecībā uz 2011. gada 11. aprīļa sarunu, kuru apstrīdējusi Portigon) izriet, ka Komisija pamatoti uzskatīja, ka UniCredit, Nomura un Portigon apstrīdētajām sarunām bija pretkonkurences raksturs.
1526
Turklāt, kā izriet no iepriekšējā punktā minētajiem šā sprieduma punktiem, 2009. gada 20. oktobra un 6. novembra, 2010. gada 14. janvāra, 22. februāra un 17. novembra, 2011. gada 25. februāra, 5., 11. un 12. aprīļa un 28. septembra sarunās – vismaz daļēji – notika informācijas apmaiņa vai nu par attiecīgo banku izmantotajām viduscenām, vai nu par šo banku tirgotajiem apjomiem, vai nu par viņu ienesīguma līknēm, vai nu par viņu tirdzniecības pozīcijām, vai arī par viņu solīšanas vai pārsolīšanas līmeņiem.
1527
Šā sprieduma 1515. punktā tika konstatēts, ka šāda informācijas apmaiņa radīja pietiekamu kaitējumu, lai veicinātu strīdīgā vienotā un turpinātā pārkāpuma kvalificēšanu par “ierobežojumu mērķa dēļ”.
1528
Turklāt 2009. gada 21. oktobra, 2010. gada 15. februāra un 2011. gada 6. aprīļa sarunas attiecās uz informāciju, kas saistīta vai nu ar sindicēšanas cenas noteikšanas brīdi, vai ar pakalpojumiem, kurus vadošās bankas sniedz dalībvalstu emitentu parādu pārvaldības birojiem.
1529
Ņemot vērā konfidencialitātes prasības, kas vadošajām bankām jāievēro savās attiecībās un ko Komisija norādījusi apstrīdētā lēmuma 33. apsvērumā, bet UniCredit, Nomura un Portigon nav apstrīdējušas, gan šādas informācijas paziņošana, gan saņemšana nozīmē šo prasību pārkāpumu, kas var ievērojami kaitēt attiecīgo EVO emisijas procesam neatkarīgi no tā, vai šo EVO emisija notiek, izmantojot sindicēšanu vai izsoli.
1530
Otrkārt, runājot par UniCredit argumentu, ka informācijas apmaiņa starp attiecīgajām bankām esot ļāvusi piedāvāt izdevīgākas cenas to klientiem, jākonstatē, ka šis arguments izriet no premisas, ka strīdīgais pārkāpums ierobežoti attiecās tikai uz EVO sekundāro tirgu, lai gan tas attiecās uz šo obligāciju tirgu kopumā – gan primāro, gan sekundāro tirgu. Līdz ar to šajā argumentā nav ņemta vērā šīs informācijas apmaiņas ietekme uz primāro tirgu.
1531
Turklāt šis arguments neļauj saprātīgi apšaubīt šīs informācijas apmaiņas kaitīgo raksturu attiecībā uz konkurenci konkrētajā tirgū (spriedums, 2023. gada 12. janvāris, HSBC Holdings u.c./Komisija, C‑883/19 P, EU:C:2023:11, 205. punkts), un it īpaši attiecībā uz aplūkoto banku konkurentiem, kā arī to klientiem.
1532
Treškārt, Nomura nevar pamatoti atsaukties uz to, ka strīdīgā vienotā un turpinātā pārkāpuma kvalifikācijai par “ierobežojumu mērķa dēļ” būtu jābalstās uz “bagātīgu labas un uzticamas pieredzes kopumu” attiecīgajā jomā vai arī uz tādiem ekonomiskiem pētījumiem vai ziņojumiem, kurus izstrādājuši neatkarīgi autori.
1533
Kā jau norādīts šā sprieduma 1413. punktā, Tiesa jau ir skaidri nospriedusi, ka nekādā ziņā nav vajadzīgs, lai tāda paša veida rīcību, kāda Komisijai ir jākvalificē konkrētā lietā, tā jau iepriekš būtu nosodījusi, lai šo rīcību varētu atzīt par konkurences ierobežojumu mērķa dēļ.
1534
Tāpat arguments par ekonomisku pētījumu vai ziņojumu esamību nav atbalstāms, jo tas nozīmētu padarīt iepriekš nesodītas rīcības kvalifikāciju par “ierobežojumu mērķa dēļ” atkarīgu no pilnīgi nejaušas situācijas.
1535
Kā atgādināts šā sprieduma 1414. punktā, lai attiecīgo rīcību kvalificētu par “ierobežojumu mērķa dēļ”, nozīme ir tikai tās individuālai un detalizētai izvērtēšanai, kam jāpierāda šīs rīcības pietiekamais kaitējums.
[..]
4) Par “UniCredit”, “Nomura” un “Portigon” kritiku attiecībā uz aplūkojamās rīcības seku neesamību
[..]
1547
No tā izriet, ka Portigon saistībā ar piektā pamata pirmās daļas otro argumentu nevar pamatoti pārmest Komisijai pamatojuma trūkumu šajā ziņā.
1548
Katrā ziņā jānorāda, ka UniCredit apgalvojumam, kuram turklāt nav pamatojuma un saskaņā ar kuru aplūkojamā rīcība ir ietekmējusi nevis visus EVO sekundārā tirgus klientus, bet tikai dažus konkrētus EVO pircējus, nav nozīmes.
1549
LESD 101. panta 1. punkts, tāpat kā pārējie Līgumā iekļautie konkurences noteikumi, ir paredzēts ne vien lai aizsargātu konkrētu tirgus dalībnieku tiešās intereses, bet arī lai aizsargātu tirgus struktūru un līdz ar to konkurenci (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2015. gada 19. marts, Dole Food un Dole Fresh Fruit Europe/Komisija (C‑286/13 P, EU:C:2015:184, 125. punkts un tajā minētā judikatūra).
1550
Ir arī jākonstatē, ka šā sprieduma 1543. punktā minētā ekonometriskā analīze, ar ko pamatots Nomura apgalvojums par to, ka aplūkojamajai rīcībai neesot bijis seku, attiecas tikai uz šīs bankas darbību primārajā tirgū – proti, tās dalību EVO izsolēs –, lai gan, pirmām kārtām, pārkāpums, kas tai tiek pārmests, attiecas arī uz sekundāro tirgu, kurā Nomura vienlaikus darbojās, un, otrām kārtām, EVO primārais un sekundārais tirgus ir savstarpēji atkarīgi (skat. apstrīdētā lēmuma 45.–50. apsvērumu).
1551
Līdz ar to UniCredit, Nomura un Portigon argumenti par to, ka nav pierādījumu par aplūkojamās rīcības pretkonkurences sekām, ir jānoraida kā nepamatoti.
5) Secinājumi par strīdīgā vienotā un turpinātā pārkāpuma kvalificēšanu par “ierobežojumu mērķa dēļ”
1552
No visa iepriekš minētā izriet, ka Komisija nepieļāva kļūdu, apstrīdētā lēmuma 532.–544. apsvērumā kvalificējot strīdīgo vienoto un turpināto pārkāpumu, to skatot kopumā, par “ierobežojumu mērķa dēļ”.
1553
Līdz ar to UniCredit trešais, ceturtais un piektais pamats, Nomura pirmais un otrais pamats un Portigon piektā pamata pirmā daļa jānoraida kā nepamatoti.
1554
No šo pamatu noraidīšanas izriet, ka nav pamatots arī UniCredit pirmais pamats par pamatojuma neesamību tāpēc, ka trūkst konkrētā tirgus vai konkrēto tirgu, kur noticis strīdīgais pārkāpums, definīcijas.
1555
Pirmām kārtām, pienākums norobežot attiecīgo tirgu lēmumā, kas pieņemts atbilstoši LESD 101. pantam, Komisijai ir tikai tad, ja bez šādas norobežošanas nav iespējams noteikt, vai attiecīgais nolīgums vai saskaņotā darbība spēj ietekmēt tirdzniecību starp dalībvalstīm un tā mērķis vai sekas ir nepieļaut, ierobežot vai izkropļot konkurenci (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2016. gada 29. februāris, EGL u.c./Komisija, T‑251/12, nav publicēts, EU:T:2016:114, 34. punkts un tajā minētā judikatūra).
1556
Otrām kārtām, ja, kā tas ir šajā gadījumā, Komisija konstatē pārkāpumu, kura mērķis ir konkurences ierobežošana visā Savienības teritorijā, šā pārkāpuma konstatēšanai nekādi nav nepieciešams iepriekš noteikt ģeogrāfisko tirgu (šajā nozīmē skat. spriedumu, 1998. gada 14. maijs, Enso Española/Komisija, T‑348/94, EU:T:1998:102, 232. punkts un tajā minētā judikatūra).
1557
UniCredit nekādi nav apgalvojusi, ka būtu neiespējami noteikt, vai strīdīgais pārkāpums varēja ietekmēt tirdzniecību starp dalībvalstīm, neveicot norobežošanu attiecībā uz atbilstīgo tirgu vai tirgiem, kur pārkāpums noticis.
[..]
5.
Par pamatiem attiecībā uz kļūdām, nosakot Komisijas leģitīmās intereses konstatēt strīdīgo pārkāpumu attiecībā uz “Natixis”, “BofA” un “Portigon”
a)
Par pamatiem attiecībā uz Regulas Nr. 1/2003 7. panta 1. punkta pārkāpumu, ciktāl Komisija neesot pierādījusi leģitīmas intereses konstatēt strīdīgo pārkāpumu attiecībā uz “Portigon”, “Natixis” un “BofA”
[..]
1) Par pamatiem attiecībā uz to, ka Komisijai neesot bijis leģitīmu interešu konstatēt strīdīgo pārkāpumu attiecībā uz “Natixis” un “BofA”
i) Par “Natixis” trešā pamata pirmo daļu attiecībā uz pienākuma norādīt pamatojumu neizpildi
[..]
1583
Pirmām kārtām, lai gan Regulas Nr. 1/2003 7. panta 1. punktā noteikts, ka jāpierāda leģitīmas intereses konstatēt pārkāpumu, attiecībā uz kuru ir paredzētas Komisijas sodīšanas pilnvaras, Komisijai tomēr nav vēl vairāk jāpamato savs lēmums, atsaucoties uz tās iepriekšējo lēmumpieņemšanas praksi un konkrēti norādot iemeslus, kāpēc tā ir nonākusi pie atšķirīga secinājuma nekā citās lietās par līdzīgām vai identiskām situācijām vai par tiem pašiem tirgus dalībniekiem (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2005. gada 14. decembris, General Electric/Komisija, T‑210/01, EU:T:2005:456, 513. punkts).
1584
Izvērtējot katras atsevišķas lietas īpašos apstākļus, Komisijai, īstenojot savu rīcības brīvību, ir jālemj par vajadzību konstatēt pārkāpumu attiecībā uz konkrēto uzņēmumu un saglabāt konkurences tiesību efektivitāti (pēc analoģijas skat. spriedumu, 2012. gada 29. marts, Telefónica un Telefónica de España/Komisija, T‑336/07, EU:T:2012:172, 357. punkts).
1585
Turklāt apstrīdētā lēmuma 787.–791. apsvērumā Komisija skaidri atbildēja uz Natixis un BofA argumentiem par tās iepriekšējo lēmumpieņemšanas praksi.
1586
Otrām kārtām, tas, ka nav pamatnostādņu par Regulas Nr. 1/2003 7. panta 1. punkta piemērošanas kārtību, nav pamats noteikt Komisijai pastiprinātu pienākumu norādīt pamatojumu. Natixis turklāt nav izklāstījusi nevienu argumentu šā apgalvojuma atbalstam.
1587
Ņemot vērā iepriekš minēto, Natixis trešā pamata pirmā daļa jānoraida kā nepamatota.
ii) Par “Natixis” pirmo pamatu un trešā pamata otro daļu un “BofA” otro pamatu attiecībā uz to iemeslu nepamatotību, ar kuriem pamatotas Komisijas leģitīmās intereses konstatēt strīdīgo pārkāpumu attiecībā uz “Natixis” un “BofA”
1588
Pirmkārt, Natixis saistībā ar pirmo pamatu un BofA saistībā ar otrā pamata pirmo daļu būtībā apgalvo, ka Komisija, konstatējot pārkāpumu attiecībā uz tām, ir pārkāpusi Regulas Nr. 1/2003 7. panta 1. punktu. Šīs bankas uzskata, ka Komisija nevar pierādīt leģitīmas intereses konstatēt strīdīgo pārkāpumu, pamatojot tās ar vispārējiem iemesliem, bet nepamatojot šīs intereses ar faktiem, kas attiecas uz aplūkotā pārkāpuma konkrētajiem apstākļiem un attiecīgajam uzņēmumam raksturīgajiem apstākļiem, jo pretējā gadījumā pienākumam pierādīt minētās intereses zustu jēga.
1589
Šajā ziņā Natixis un BofA uzskata, ka četri iemesli, kuri minēti apstrīdētā lēmuma 781.–784. apsvērumā un izklāstīti šā sprieduma 1575.–1579. punktā, neļauj pierādīt leģitīmas intereses konstatēt strīdīgo pārkāpumu attiecībā uz tām. Lai gan šīs bankas neapstrīd, ka Komisija var veikt to elementu visaptverošu izvērtēšanu, kurus tā izvirza, tās tomēr uzskata, ka šie elementi, aplūkoti atsevišķi vai kolektīvi, nepierāda šādas intereses šajā gadījumā.
1590
Otrkārt, saistībā ar trešā pamata otro daļu Natixis būtībā apgalvo, ka ar apstrīdēto lēmumu ir pārkāpts samērīguma princips, jo strīdīgā pārkāpuma konstatēšana attiecībā uz Natixis neesot bijusi nepieciešama Savienības konkurences noteikumu efektīvai īstenošanai un šai bankai radītie trūkumi reputācijas apdraudējuma un prasību par zaudējumu atlīdzību ziņā esot nesamērīgi.
1591
Treškārt, saistībā ar otrā pamata otro daļu BofA piebilst, ka apstrīdētajā lēmumā izvirzītos iemeslus esot vajadzējis vērtēt, ņemot vērā apsvērumus, kas saistīti ar tiesiskās drošības un tās tiesību uz aizstāvību ievērošanas principiem, bet Komisija kļūdaini to neesot darījusi.
1592
Konkrētāk, BofA norāda, ka, lai gan Komisijas iepriekšējā lēmumpieņemšanas prakse tai nav saistoša citās lietās, tomēr agrākie lēmumi parādot, ka iepriekš šī iestāde ir atturējusies konstatēt pārkāpumu, neesot uzņēmumam raksturīgām leģitīmām interesēm.
1593
Saskaņā ar Regulas Nr. 1/2003 7. panta 1. punkta pēdējo teikumu, ja Komisijai ir leģitīmas intereses, tā var konstatēt, ka pārkāpums ir izdarīts pagātnē.
1594
Šajā gadījumā Komisija konstatēja, ka tai bija leģitīmas intereses konstatēt pārkāpumu attiecībā uz Natixis un BofA četru apstrīdētā lēmuma 781.–784. apsvērumā norādīto iemeslu dēļ.
1595
Šie četri iemesli attiecas, pirmām kārtām, uz to, ka Natixis un BofA bija iesaistītas tajā pašā vienotajā un turpinātajā pārkāpumā kā pārējās attiecīgās bankas, otrām kārtām, uz to, ka viņu iekļaušana apstrīdētajā lēmumā un viņu rīcības apraksts bija nepieciešami, lai paskaidrotu strīdīgā pārkāpumu vispārējo darbību un kopējo apjomu, trešām kārtām, uz to, ka šīm bankām pārmestā rīcība bija ļoti nopietna, un, ceturtām kārtām, uz to, ka šāda konstatēšana ļauj no aplūkojamās pārkāpjošās rīcības cietušajiem vērsties tiesā, pieprasot zaudējumu atlīdzību, bet Komisijai – attiecināt uz banku adresāti rīcības recidīva faktu gadījumā, ja tā nākotnē pieļautu līdzīgu pārkāpumu.
1596
Šajā kontekstā Vispārējā tiesa uzskata, ka trīs pirmie Komisijas izvirzītie iemesli, tos skatot kopā, ir pietiekami, lai pierādītu šīs iestādes leģitīmās intereses konstatēt strīdīgo pārkāpumu attiecībā uz Natixis un BofA.
1597
Attiecībā uz pirmajiem diviem iemesliem jāatzīst – Komisija apstrīdētā lēmuma 796.–801. apsvērumā pamatoti norāda, ka strīdīgā pārkāpuma konstatēšana attiecībā uz Natixis un BofA it īpaši palīdzēja pierādīt starp banku tirgotājiem notikušo koluzīvo sarunu biežumu, viņu attiecību veidu un šā pārkāpuma turpināto raksturu.
1598
Konkrētāk, apstrīdētā lēmuma 798. apsvērumā Komisija attiecībā uz BofA, nepieļaujot kļūdas, varēja konstatēt, ka, ņemot vērā to, ka BofA tirgotāja aktīvā dalība tērzētavā CODS & CHIPS palielināja tirgotāju savstarpējo atkarību nolūkā uzturēt viņu koluzīvo rīcību un gūt no tās labumu, BofA iekļaušana apstrīdētajā lēmumā palīdzēja pierādīt starp tirgotājiem pastāvošo attiecību īpašo raksturu un viņu saziņas regularitāti.
1599
Tāpat apstrīdētā lēmuma 801. apsvērumā attiecībā uz Natixis Komisija, lai pierādītu strīdīgā pārkāpuma turpināto raksturu, pamatoti balstījās tostarp uz Natixis tirgotāja turpināto dalību attiecīgajās tērzētavās, neraugoties uz viņa darba devēju maiņu.
1600
Šajā saistībā Natixis un BofA nevar pamatoti apgalvot, ka viņu identificēšana apstrīdētajā lēmumā nebija atbilstīga un ka tā būtiskā veidā neļāva pierādīt strīdīgo pārkāpumu vai paskaidrot pārkāpjošās rīcības apjomu.
1601
Protams, Komisija būtu varējusi izmantot ar Natixis un BofA dalību saistītos elementus, kā tie atgādināti iepriekš šajā spriedumā, vienlaikus apstrīdētajā lēmumā saglabājot šo banku anonimitāti vai atturoties konstatēt strīdīgo pārkāpumu attiecībā uz tām.
1602
Tomēr pretēji tam, ko apgalvo Natixis un BofA, Komisijai nekādi nav pienākuma pierādīt nepieciešamību konstatēt pārkāpumu, attiecībā uz kuru tai ir paredzētas tiesības noteikt naudas sodu. Regulas Nr. 1/2003 7. panta 1. punktā ir prasīts vienīgi pamatot leģitīmas intereses konstatēt šo pārkāpumu, nenosakot nekādu pienākumu pierādīt nepieciešamību to konstatēt. Noteikt Komisijai pienākumu pierādīt nepieciešamību konstatēt strīdīgo pārkāpumu nozīmētu nepamatoti padarīt smagāku tās pierādīšanas pienākumu pretēji minētajā pantā paredzētajam.
1603
Katrā ziņā Vispārējā tiesa jau ir nospriedusi – tas, ka Komisija agrākos lēmumos par līdzīgu rīcību nav saukusi uzņēmumus pie atbildības, nevar būt par pamatu tiesiskajai paļāvībai uz to, ka šī iestāde nākotnē atturēsies saukt pie atbildības un sodīt par šādu rīcību, ja Komisijas izmantotās lēmumpieņemšanas prakses pārorientēšana, pieņemot, ka tā apstiprinātos, ir pamatota ar atbilstīgo tiesību normu piemērojamības pareizu interpretāciju (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2010. gada 8. septembris, Deltafina/Komisija, T‑29/05, EU:T:2010:355, 428. punkts).
1604
Tādēļ ar apstākli vien, ka Komisijai būtu bijis iespējams nekonstatēt strīdīgo pārkāpumu attiecībā uz prasītājām, nepietiek, lai izslēgtu tās leģitīmās intereses pārkāpumu konstatēt.
1605
Attiecībā uz trešo iemeslu, kas saistīts ar šo banku rīcības smagumu un atspoguļots apstrīdētā lēmuma 783. apsvērumā, Komisija pamatoti norādīja, ka šī rīcība bija īpaši smaga, ņemot vērā attiecīgo nozari un finanšu krīzes kontekstu, kādā tā tika īstenota.
1606
Šajā ziņā Natixis un BofA nevar pamatoti atsaukties uz to, ka viņu attiecīgā dalība strīdīgajā pārkāpumā bija mazākas pakāpes nekā pārējām attiecīgajām bankām. Natixis piedalījās strīdīgajā pārkāpumā mazliet ilgāk nekā gadu un piecus mēnešus, bet BofA – mazliet ilgāk nekā gadu un deviņus mēnešus, kas nevarēja uzlikt Komisijai pienākumu neiekļaut tās apstrīdētajā lēmumā un nekonstatēt šo pārkāpumu attiecībā uz šīm bankām.
1607
Ņemot vērā iepriekš minēto, Natixis un BofA kļūdaini pārmet Komisijai, ka tā ir atsaukusies tikai uz vispārējiem iemesliem, lai pamatotu savas leģitīmās intereses konstatēt strīdīgo pārkāpumu attiecībā uz tām.
1608
Tādējādi, tā kā nav nepieciešamības vērtēt ceturtā Komisijas izvirzītā iemesla pamatotību, šī iestāde ir juridiski pietiekami pierādījusi leģitīmu interešu esamību konstatēt strīdīgo pārkāpumu attiecībā uz Natixis un BofA.
1609
Šo secinājumu nevar atspēkot pārējie Natixis un BofA izvirzītie argumenti.
1610
Pirmkārt, attiecībā uz Natixis argumentiem jānorāda – šī banka nevar pamatoti atsaukties uz samērīguma principa pārkāpumu, pirmām kārtām, tāpēc, ka tā sadarbojās atbilstoši paziņojumam par iecietību, bet neguva no tā nekādu labumu, ņemot vērā Komisijas pilnvaru uzlikt naudas sodu noilgumu.
1611
Šajā ziņā, lai gan ir taisnība, ka Natixis centieni sadarboties netiks atalgoti, ja nenotiks naudas soda samazināšana, tomēr Komisija apstrīdētā lēmuma 803. un 804. apsvērumā pamatoti atgādināja, ka paziņojumā par iecietību nav paredzēts, ka uzņēmums varētu tikt atbrīvots no atbildības, kas saistīta ar pārkāpuma konstatēšanu.
1612
Šajā paziņojumā ir noteikts ietvars, kas uzņēmumiem, kuri ir sadarbojušies Komisijas izmeklēšanā, ļauj atlīdzināt, vienīgi piešķirot tiem atbrīvojumu no naudas soda vai šā naudas soda apmēra samazinājumu (skat. it īpaši minētā paziņojuma 8. un 23. punktu).
1613
Tāpat apstrīdētā lēmuma 804. apsvērumā Komisija pamatoti norāda, ka uzņēmumi, kas sadarbojas atbilstoši paziņojumam par iecietību, to dara pēc rūpīgas izvērtēšanas un nopietni apzinoties savu rīcību, tostarp tās ilgumu. Līdz ar to šie uzņēmumi sadarbojas, apzinoties lietas apstākļus un it īpaši apzinoties minētā paziņojuma 36. punktu, saskaņā ar kuru Komisija nelemj par iespēju apmierināt pieteikumu, ja ir konstatējams, ka tas skar pārkāpumus, uz kuriem attiecas Regulas Nr. 1/2003 25. panta 1. punkta b) apakšpunktā noteiktais piecu gadu noilguma termiņš.
1614
Turklāt Natixis arī nevar salīdzināt savu situāciju ar pārējo pieteikumu par iecietības programmas piemērošanu iesniedzēju, proti, RBS un UBS, situāciju, jo atšķirībā no šīm abām bankām Komisijas pilnvarām noteikt naudas sodu Natixis bija iestājies noilgums.
1615
Turklāt attiecībā uz apstākli, ka Natixis pieteikuma par iecietības programmas piemērošanu iesniegšanas stadijā neesot varējusi droši noteikt, vai attiecībā uz Komisijas pilnvarām tai uzlikt naudas sodu par dalību strīdīgajā pārkāpumā būs iestājies noilgums, pietiek atgādināt, ka šī neskaidrība ir neatņemama sastāvdaļa risku un ieguvumu analīzei, kas ir jāveic jebkuram uzņēmumam, pirms tas pieņem lēmumu iesniegt vai neiesniegt pieteikumu par atbrīvojumu no naudas soda vai par naudas soda apmēra samazinājumu; līdz ar to Natixis minētajam apstāklim nav nozīmes.
1616
No tā izriet, ka Natixis sadarbība, pat ja tā citādi netiks atlīdzināta, nevar atspēkot Komisijas leģitīmo interešu esamību konstatēt strīdīgo pārkāpumu attiecībā uz šo banku.
1617
Otrām kārtām, Natixis arī nevar pamatoti atsaukties uz Komisijas agrāko lēmumpieņemšanas praksi, piemērojot Regulas Nr. 1/2003 7. panta 1. punktu, lai kritizētu apstrīdētā lēmuma nesamērīgo raksturu un apgalvotu, ka “neierastais” veids, kā Komisija īstenojusi savas pilnvaras, prasa veikt stingru pārbaudi par attiecīgā pasākuma samērīgumu, ņemot vērā, cik svarīga ir Savienības tiesību normu skaidra, paredzama un vienveidīga piemērošana.
1618
Ciktāl šī argumentācija balstās uz Natixis situācijas un tādu uzņēmumu situāciju, kuri iesaistīti procedūrās saistībā ar dažādiem Savienības konkurences tiesību normu pārkāpumiem, salīdzinājumu, tā ir jānoraida, jo Komisijas agrākā lēmumpieņemšanas prakse nav juridisks ietvars, kas piemērojams naudas sodiem vai pārkāpumu konstatēšanai konkurences jomā, un tai ir tikai orientējošs raksturs (pēc analoģijas skat. spriedumu, 2009. gada 24. septembris, Erste Group Bank u.c./Komisija, C‑125/07 P, C‑133/07 P, C‑135/07 P un C‑137/07 P, EU:C:2009:576, 233. punkts un tajā minētā judikatūra).
1619
Otrkārt, attiecībā uz BofA argumentiem jānorāda, ka tā nevar pamatoti apgalvot, ka, pienācīgi ņemot vērā tiesiskās drošības principu un tās tiesību uz aizstāvību ievērošanas principu, ņemot vērā laiku, kas pagājis no tās dalības strīdīgajā pārkāpumā beigām līdz apstrīdētā lēmuma pieņemšanas dienai, Komisijai būtu vajadzējis secināt, ka tai nav leģitīmu interešu konstatēt minēto pārkāpumu attiecībā uz šo banku.
1620
Šajā ziņā, pirmām kārtām, lai gan konstatējums par to, ka pastāv leģitīmas intereses konstatēt strīdīgo pārkāpumu, ir jāizdara, ievērojot vispārējos Savienības tiesību principus, un it īpaši neļauj Komisijai bezgalīgi novilcināt savu pilnvaru īstenošanu (pēc analoģijas skat. spriedumus, 1972. gada 14. jūlijs, Geigy/Komisija, 52/69, EU:C:1972:73, 21. punkts, un 2002. gada 24. septembris, Falck un Acciaierie di Bolzano/Komisija, C‑74/00 P un C‑75/00 P, EU:C:2002:524, 140. punkts), tomēr šajā gadījumā nav konstatējams, ka laika ritējums būtu padarījis grūtāku BofA aizstāvību.
1621
Vispirms, lai gan tik tiešām bija pagājis vairāk nekā septiņu gadu ilgs laikposms no BofA dalības strīdīgajā pārkāpumā beigu datuma, proti, 2008. gada 6. novembra, līdz informācijas pieprasījuma par šo pārkāpumu saņemšanai 2016. gada 3. martā, tomēr ir jānorāda, ka bija pagājis tikai piecu mēnešu ilgs laikposms no datuma, kurā RBS iesniedza oficiālu pieteikumu par atbrīvošanu no naudas soda atbilstoši paziņojuma par iecietību 14. punktam, proti, 2015. gada 11. septembra, līdz minētā informācijas pieprasījuma nosūtīšanai BofA.
1622
Apstākli, ka no BofA dalības strīdīgajā pārkāpumā beigu datuma līdz minētā oficiālā pieteikuma par atbrīvošanu no naudas soda iesniegšanai bija pagājuši apmēram seši ar pusi gadi, nekādi nevar pielīdzināt Komisijas neuzmanībai, un to nevar pamatoti vērst pret šo iestādi saistībā ar BofA tiesību uz aizstāvību pārkāpumu, jo šī banka pati tīši sekmēja šāda laikposma aizritēšanu, apzināti paturot slepenībā aplūkojamo rīcību (pēc analoģijas skat. spriedumu, 2005. gada 6. oktobris, Sumitomo Chemical un Sumika Fine Chemicals/Komisija, T‑22/02 un T‑23/02, EU:T:2005:349, 91. punkts).
1623
Turklāt, kā Komisija pamatoti atgādina apstrīdētā lēmuma 795. apsvērumā, no pastāvīgās judikatūras izriet, ka atbilstoši vispārējam piesardzības pienākumam, kas ir visiem uzņēmumiem, BofA būtu vajadzējis rūpēties par to, lai tiktu pienācīgi uzglabāti dokumenti, kas ļauj izsekot tās darbībai, ar mērķi, it īpaši, lai tās rīcībā būtu nepieciešamie pierādījumi tiesas vai administratīvu lietu gadījumā (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2018. gada 12. jūlijs, Prysmian un Prysmian Cavi e Sistemi/Komisija, T‑475/14, EU:T:2018:448, 101. punkts). Tādējādi, ņemot vērā, ka BofA bija nosūtīts Komisijas informācijas pieprasījums, tai vēl jo vairāk bija jārīkojas ar īpašu rūpību un jāveic visi lietderīgie pasākumi, lai saglabātu pierādījumus, kas saprātīgi varēja būt tās rīcībā (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2011. gada 16. jūnijs, Heineken Nederland un Heineken/Komisija, T‑240/07, EU:T:2011:284, 301. punkts; pēc analoģijas skat. arī spriedumu, 2021. gada 25. marts, Xellia Pharmaceuticals un Alpharma/Komisija, C‑611/16 P, EU:C:2021:245, 152. punkts).
1624
Turpinot, BofA nav precīzi norādījusi, ja ne katru atsevišķo pierādījumu, kurš ir pazudis, tad vismaz tos starpgadījumus, notikumus vai apstākļus, kuru dēļ tā nevarēja ievērot pienācīgas rūpības pienākumu un kuru dēļ radās apgalvotās grūtības savākt attaisnojošos pierādījumus, uz kuriem tā atsaucas (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2016. gada 8. septembris, Xellia Pharmaceuticals un Alpharma/Komisija, T‑471/13, nav publicēts, EU:T:2016:460, 358. punkts).
1625
Tāpat, lai gan BofA norāda, ka laika ritējums padarīja sarežģītāku to tirgotāju sarunu izpratni un interpretācijas darbu, kuras tiek izmantotas kā pierādījumi šajā gadījumā, tomēr šī banka, kas ir informēts un pieredzējis tirgus dalībnieks EVO nozarē, nav sniegusi nevienu konkrētu piemēru situācijai, kurā tai būtu trūcis vienas vai vairāku sarunu interpretācijas priekšlikumu vai kurā tā būtu konstatējusi ievērojamu informācijas vai pierādījumu trūkumu; tas attiecas gan uz šīs bankas procesuālajiem rakstiem, gan uz tās uzklausīšanu šajā saistībā tiesas sēdē.
1626
Gluži pretēji, BofA – kā šī banka skaidri apstiprināja tiesas sēdē – bija dota iespēja atsaukties uz visiem ziņojumiem, kas bija nosūtīti tai pārmestajā sarunu dienā, lai saprastu Komisijas izmantotās strīdīgās saziņas kontekstu un to skatītu saistībā ar pārējām tirgotāju sarunām, līdz ar to laika ritējumam pašam par sevi varēja būt vien neliela ietekme uz sarunu izpratni.
1627
Tāpat, ciktāl BofA uzskata, ka tās sarunu izpratni sarežģīja apstāklis, ka tā nevarēja sazināties ar savu bijušo tirgotāju, kurš bija beidzis darbu šajā bankā pirms desmit gadiem, BofA nav sniegusi nevienu pierādījumu vai sākotnēju pierādījumu tam, ka šī banka patiešām centās sazināties ar šo tirgotāju, bet saziņa neizdevās.
1628
Visbeidzot, ciktāl BofA atsaucas uz argumentiem, kuri būtībā skar to, ka pieteikumu par iecietības programmas piemērošanu iesniedzēji to rīcībā esošos pierādījumus esot izklāstījuši selektīvi un ka to paziņojumiem attiecībā uz BofA esot ierobežota pierādījuma vērtība, pietiek konstatēt, pirmkārt, ka šo selektīvo veidu nav ietekmējis laika ritējums un, otrkārt, ka BofA varēja iesniegt apsvērumus par visiem lietas materiāliem administratīvajā procesā, kā rezultātā šie argumenti nevar pierādīt vai apstiprināt tās tiesību uz aizstāvību pārkāpumu.
1629
Otrām kārtām, BofA arguments par to, ka Komisija ir pieņēmusi apstrīdēto lēmumu novēloti, ņemot vērā tiesiskās drošības prasības, nav atbalstāms tāpēc, ka šajā gadījumā nav norādīts uz Komisijas neuzmanību, uzsākot vai pabeidzot administratīvo procesu, bet gan tikai uz vienkāršu un objektīvu laika periodu, kas pagājis no pārkāpuma beigu brīža, par ko netiek apgalvots, ka Komisija kādā brīdī, kas tai būtu ļāvis rīkoties agrāk, par to būtu zinājusi, ne arī tas, ka tā varēja zināt un ka tai bija par to jāzina (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2005. gada 6. oktobris, Sumitomo Chemical un Sumika Fine Chemicals/Komisija, T‑22/02 un T‑23/02, EU:T:2005:349, 90. punkts).
1630
Pēc dažādu informācijas pieprasījumu nosūtīšanas, sākot ar 2016. gada 29. janvāri, Komisija nosūtīja attiecīgajām bankām paziņojumu par iebildumiem 2019. gada 31. janvārī, uzklausīja šā paziņojuma adresātes laikā no 2019. gada 22. līdz 24. oktobrim un pieņēma apstrīdēto lēmumu 2021. gada 20. maijā. Šis ritms nekādi neliecina par procedūras nesamērīgu ilgumu (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2005. gada 6. oktobris, Sumitomo Chemical un Sumika Fine Chemicals/Komisija, T‑22/02 un T‑23/02, EU:T:2005:349, 90. punkts).
1631
Ņemot vērā visus iepriekš minētos apsvērumus, jāsecina, ka Komisija varēja, nepieļaujot kļūdas, konstatēt strīdīgo pārkāpumu attiecībā uz Natixis un BofA.
1632
Līdz ar to Natixis izvirzītais pirmais pamats un trešā pamata otrā daļa, kā arī BofA izvirzītais otrais pamats jānoraida kā nepamatoti.
b)
Par pamatiem attiecībā uz “Natixis” un “BofA” tiesību uz aizstāvību pārkāpumu, kas ietekmē apstrīdētā lēmuma 784. apsvērumā minēto ceturto iemeslu
1633
Natixis saistībā ar otro pamatu un BofA saistībā ar otrā pamata pirmo daļu pārmet Komisijai, ka tā ir pārkāpusi to tiesības uz aizstāvību, jo apstrīdētā lēmuma 784. apsvērumā tā norādīja ceturto iemeslu, lai pierādītu savas leģitīmās intereses konstatēt strīdīgo pārkāpumu, bet šis iemesls nebija minēts paziņojumā par iebildumiem.
1634
Šajā ziņā no šā sprieduma 1588.–1631. punkta izriet, ka Komisijas leģitīmās intereses konstatēt strīdīgo pārkāpumu attiecībā uz Natixis un BofA pietiekami pierāda apstrīdētā lēmuma 781.–783. apsvērumā minētie iemesli. Līdz ar to iespējams pārkāpums apstrīdētā lēmuma 784. apsvērumā nevar likt apstrīdēt Komisijas leģitīmās intereses konstatēt strīdīgo pārkāpumu attiecībā uz Natixis un BofA.
1635
Katrā ziņā Komisija nav pārkāpusi Natixis un BofA tiesības uz aizstāvību, apstrīdētā lēmuma 784. apsvērumā norādot, ka tās intereses konstatēt strīdīgo pārkāpumu bija pamatotas arī, ņemot vērā to, ka, pirmām kārtām, šāds konstatējums tai ļaušot kvalificēt šīs bankas kā recidīvistes, ja tās nākotnē pieļaus līdzīgu pārkāpumu, un, otrām kārtām, šis konstatējums atvieglošot zaudējumu atlīdzināšanas prasību celšanu pret šajā pārkāpumā iesaistītajiem uzņēmumiem.
1636
Tikai apstāklis, ka apstrīdētā lēmuma 784. apsvērumā pievienots ceturtais iemesls, nenozīmē, ka uz šīm bankām attiecināti citi pārkāpumi nekā tie, kas jau minēti paziņojumā par iebildumiem, vai ka tiek izmantoti fakti un juridiskas kvalifikācijas, par ko tām nebūtu bijusi iespēja izteikties, jo paziņojuma par iebildumiem 685. punktā Komisija skaidri pauda nodomu konstatēt strīdīgo pārkāpumu attiecībā uz šīm bankām, neraugoties uz apstākli, ka tās pilnvarām uzlikt šīm bankām naudas sodu bija iestājies noilgums.
1637
Līdz ar to šī atšķirība starp paziņojumu par iebildumiem un apstrīdēto lēmumu nevar likt konstatēt Natixis un BofA tiesību uz aizstāvību pārkāpumu, ņemot vērā šā sprieduma 116. un 117. punktā atgādinātās prasības, kas Komisijai jāizpilda, lai nodrošinātu attiecīgo uzņēmumu tiesību uz aizstāvību ievērošanu.
1638
Šis secinājums vēl jo vairāk ir spēkā attiecībā uz interesēm atvieglot zaudējumu atlīdzināšanas prasības valsts tiesās.
1639
Atsaucoties uz šādām leģitīmām interesēm, Komisija vienīgi izklāstīja sekas, kādas piemīt LESD 101. panta 1. punktā noteiktā aizlieguma īstenošanai. Šajā ziņā Tiesa ir vairākkārt lēmusi, ka ikvienai personai ir tiesības prasīt atlīdzināt ar pretkonkurences rīcību radītos zaudējumus (šajā nozīmē skat. spriedumus, 2001. gada 20. septembris, Courage un Crehan, C‑453/99, EU:C:2001:465, 26. punkts, un 2006. gada 13. jūlijs, Manfredi u.c., no C‑295/04 līdz C‑298/04, EU:C:2006:461, 60. punkts), jo šādas prasības spēj būtiski veicināt efektīvas konkurences saglabāšanu Savienībā, atturot no aizliegtas vienošanās gadījumiem vai praksēm – bieži vien slepeniem –, kas var ierobežot vai izkropļot konkurenci (šajā nozīmē skat. spriedumus, 2012. gada 6. novembris, Otis u.c., C‑199/11, EU:C:2012:684, 42. punkts, un 2019. gada 14. marts, Skanska Industrial Solutions u.c., C‑724/17, EU:C:2019:204, 44. punkts).
1640
No tā izriet, ka, lasot paziņojuma par iebildumiem 685. punktu, kurā skaidri pausts Komisijas nodoms konstatēt strīdīgo pārkāpumu attiecībā pret Natixis un BofA, šīs bankas varēja saprātīgi paredzēt, ka šāda konstatējuma sekas noteikti būs tādas, ka tiem, kas cietuši no pretkonkurences rīcības, kura attiecināta uz šīm abām bankām, būs vieglāk celt iespējamas zaudējumu atlīdzināšanas prasības valsts tiesās.
[..]
6.
Par “UBS”, “UniCredit” un “Nomura” pamatiem attiecībā uz pamatojuma trūkumu, tiesību uz aizstāvību pārkāpumu un kļūdām, nosakot to attiecīgo naudas sodu
[..]
1652
Otrkārt, UBS saistībā ar pirmo pamatu, otrā pamata pirmo daļu un trešo līdz piekto pamatu, UniCredit saistībā ar septīto un astoto pamatu un Nomura saistībā ar sesto pamatu kritizē Komisijas izmantoto metodoloģiju, nosakot attiecībā uz tām izmantotās aizstājējvērtības, kā arī to summas.
1653
Treškārt, saistībā ar attiecīgajiem devītajiem pamatiem UniCredit un Nomura norāda, ka Komisija ir pieļāvusi kļūdas, nosakot smaguma koeficientu, kas uz tām tika attiecināts (pamatnostādņu 20.–23. punkts).
1654
Ceturtkārt, saistībā ar desmitā pamata pirmo daļu UniCredit norāda, ka Komisija ir pārkāpusi sodu un sankciju individualizācijas principu, kā arī samērīguma principu, nosakot papildsummu.
1655
Otrām kārtām, saistībā ar attiecīgajiem desmitajiem pamatiem UniCredit un Nomura apstrīd Komisijas veiktās tām uzliktā naudas soda pamatsummas korekcijas, kā arī pamatnostādņu 37. punkta neizmantošanu.
1656
Šīs kritikas attiecībā uz tām uzlikto naudas sodu apmēra aprēķinu tiks vērtētas secīgi un šā sprieduma 1647.–1655. punktā norādītajā kārtībā.
a)
Par pamatiem, kas attiecas uz “UBS” un “Nomura” tiesību uz aizstāvību pārkāpumu, nosakot to attiecīgos naudas sodus
1657
UBS saistībā ar otrā pamata otro daļu un Nomura saistībā ar astoto pamatu apgalvo, ka Komisija ir pārkāpusi to tiesības uz aizstāvību, kopš administratīvā procesa sākuma neļaujot tām saprast, kāda metodoloģija ir izmantota, nosakot aizstājējvērtību, kā rezultātā tās nevarēja to lietderīgi apstrīdēt.
1658
Šajā ziņā UBS norāda, ka paziņojumā par iebildumiem Komisijai bija detalizēti jāizskaidro aprēķina metodoloģija, jo tā pamatojās uz skaitlisku modeli, kurā nozīmīgam vajadzēja būt samazinājuma koeficientam.
1659
Nomura savukārt norāda, ka, pirms tika saņemta vēstule par naudas sodiem un līdz ar to lielāko administratīvā procesa daļu, tās rīcībā nebija konkrētu detaļu par aizstājējvērtības aprēķinu, izņemot nosacītās summas, kas bija norādītas paziņojumā par iebildumiem. Turklāt pēc vēstules par naudas sodiem nosūtīšanas Komisija savu metodoloģiju esot precizējusi tikai divpusēji, neļaujot tai mutiski izvirzīt ar šo metodoloģiju saistītās problēmas pirms 2021. gada 22. marta pārskata sanāksmes. Šajā pārskata sanāksmē Komisija esot atklājusi sākotnējās metodoloģijas būtiskus grozījumus, par kuriem pirms apstrīdētā lēmuma pieņemšanas neesot sniegti nekādi rakstiski paskaidrojumi, izņemot nekonkrētu 2021. gada 25. marta elektroniskā pasta vēstuli.
1660
Iesākumā jānorāda, ka saistībā ar otrā pamata otro daļu UBS pārmet Komisijai gan pienākuma norādīt pamatojumu neizpildi, gan tās tiesību uz aizstāvību pārkāpumu un atsaucas uz pienākumam norādīt pamatojumu piemērojamu judikatūru, proti, 2019. gada 24. septembra sprieduma HSBC Holdings u.c./Komisija (T‑105/17, EU:T:2019:675) 342.–348. punktu vai 2019. gada 10. jūlija sprieduma Komisija/Icap u.c. (C‑39/18 P, EU:C:2019:584) 30. un 31. punktu – lai pierādītu tās tiesību uz aizstāvību pārkāpumu.
1661
Tie ir divi atsevišķi apgalvojumi. Pirmais skar apstrīdētā lēmuma saturu, savukārt otrais – turklāt UBS to nav labi pamatojusi – skar to, kā noritēja administratīvais process, kura rezultātā tika pieņemts šis lēmums, un it īpaši to, vai tika ievērotas attiecīgo banku tiesības tikt uzklausītām šajā procesā.
1662
Līdz ar to šā sprieduma 1663.–1675. punktā tiks vērtēti vienīgi argumenti attiecībā uz apgalvojumu par Nomura un UBS tiesību uz aizstāvību pārkāpumu, savukārt argumenti par apstrīdētā lēmuma pamatojuma trūkumu tiks vērtēti šā sprieduma 1684.–1695. punktā.
1663
Šajā ziņā jāatgādina – kā būtībā Komisija norādīja apstrīdētā lēmuma 835. apsvērumā, lai izpildītu pienākumu ievērot uzņēmumu tiesības tikt uzklausītiem, Komisijai paziņojumā par iebildumiem ir skaidri jānorāda, ka tā pārbaudīs, vai attiecīgajiem uzņēmumiem uzliekams naudas sods, un jānorāda arī galvenie faktiskie un tiesiskie kritēriji, uz kuru pamata var tikt piemērots naudas sods, kā, piemēram, iespējamā pārkāpuma smagums un ilgums, kā arī fakts, ka pārkāpums izdarīts tīši vai nolaidības dēļ (skat. spriedumu, 2017. gada 6. jūlijs, Toshiba/Komisija, C‑180/16 P, EU:C:2017:520, 21. punkts un tajā minētā judikatūra).
1664
No judikatūras arī izriet, ka Komisijai, kad tā ir norādījusi faktiskos un juridiskos apstākļus, uz kuriem tā ir paredzējusi balstīties, aprēķinot naudas sodu apmēru, nav pienākuma precizēt veidu, kādā tā katru no šiem apstākļiem izmantos naudas soda apmēra noteikšanā (skat. spriedumu, 2017. gada 6. jūlijs, Toshiba/Komisija, C‑180/16 P, EU:C:2017:520, 21. punkts un tajā minētā judikatūra), ne arī paredzēto naudas soda lielumu un a fortiori šo naudas sodu precīzo apmēru (šajā nozīmē skat. spriedumus, 2009. gada 24. septembris, Erste Group Bank u.c./Komisija, C‑125/07 P, C‑133/07 P, C‑135/07 P un C‑137/07 P, EU:C:2009:576, 182. punkts un tajā minētā judikatūra, un 2019. gada 7. novembris, Campine un Campine Recycling/Komisija, T‑240/17, nav publicēts, EU:T:2019:778, 360. punkts).
1665
Tomēr, ja Komisija vēlas aprēķināt naudas sodus, atkāpjoties no savas noteiktās metodoloģijas, tai tas šajā ziņā ir īpaši jāpiemin paziņojumā par iebildumiem (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2008. gada 18. decembris, Coop de France bétailet viande u.c./Komisija, C‑101/07 P un C‑110/07 P, EU:C:2008:741, 50. punkts).
1666
Šajā gadījumā jākonstatē, ka Komisija izpildīja tai noteiktās prasības.
1667
Paziņojumā par iebildumiem, kas bija adresēts attiecīgi Nomura un UBS, Komisija atbilstoši šā sprieduma 1663. un 1664. punktā atgādinātajai judikatūrai precizēja obligātos kritērijus, kuri saistīti ar prezumētā pārkāpuma smagumu un ilgumu, kā arī to, ka tas bija izdarīts apzināti (skat. paziņojuma par iebildumiem 680.–683. un 694.–698. punktu).
1668
Tāpat Komisija tajā norādīja, ka, piemērojot pamatnostādnēs noteikto metodoloģiju, tā vēlējās izmantot nevis to pakalpojumu pārdošanas apjoma vērtību, kurus attiecīgās bankas sniegušas saistībā ar prezumēto pārkāpumu, bet tās aizstājējvērtību, kas aprēķināta, pamatojoties uz nosacītām gada summām, par kādām katra no šīm bankām tirgojusies dalības strīdīgajā pārkāpumā laikā un kurām piemērots “faktors, kurā ņemtas vērā finanšu nozares, it īpaši EVO nozares, īpatnības un kurš ļauj Komisijai aprēķināt naudas sodu ar atbilstīgu preventīvo iedarbību” (skat. paziņojuma par iebildumiem 686.–692. punktu). Turklāt atsevišķā un konfidenciālā 2. pielikumā, kas katrai no attiecīgajām bankām bija savs, Komisija precizēja nosacīto summu un nosacīto gada summu konkrēto summu, ko tā paredzēja izmantot.
1669
Administratīvajā procesā Komisija arī nosūtīja Nomura un UBS vēstuli par naudas sodiem, detalizēti paskaidrojot aizstājējvērtības, kas tām tiks piemērota, aprēķina kārtību. Tajā Komisija detalizēti izklāstīja, pirmām kārtām, to nosacīto summu aprēķina kārtību, kuru kopējā vērtība bija norādīta paziņojumā par iebildumiem (skat. vēstules par naudas sodiem 5. un 8.–10. punktu), un, otrām kārtām, korekcijas koeficienta līmeni, ko tā grasījās izmantot, kā arī šā līmeņa aprēķina kārtību, minot detalizētas matemātikas formulas, kā arī norādot datus, kuriem šīs formulas tika piemērotas (skat. vēstules par naudas sodiem 11.–38. punktu). Turklāt Komisija ļāva attiecīgajām bankām sniegt rakstveida apsvērumus par šīs vēstules saturu.
1670
Konkrētāk attiecībā uz UBS tāpat jānorāda, ka kopš 2017. gada jūlija šī banka, izmantojot pašas šīs bankas pausto, bija iesaistījusies “konstruktīvās diskusijās par labāko veidu, kā aprēķināt “pārdošanas apjoma vērtību” saistībā ar Komisijas izmeklēšanu attiecībā uz EVO”; par šo jautājumu 2017. gada 11. jūlijā notika sanāksme, kā arī 2017. gada 23. novembrī šī banka nosūtīja 16 lappušu vēstuli “Case 40324 EGB – ‘Value of Sales’ – Q&A”. Turklāt šai bankai bija iespēja iesniegt apsvērumus par Komisijas plānoto metodoloģiju gan rakstveida apsvērumos (2019. gada 19. aprīļa atbildes uz paziņojumu par iebildumiem, 2019. gada 2. oktobra vēstule, 2020. gada 17. februāra vēstule), gan mutvārdu apsvērumos (uzklausīšana 2019. gada 22. un 24. oktobrī). UBS norāda, ka šajos gadījumos, kas bija pirms vēstules par naudas sodiem nosūtīšanas, tā sniedza argumentus saistībā ar aizstājējvērtības aprēķinu un to, ka šai vērtībai vajadzētu būt pamatotai ar “darījumu neto vērtību”, kas, iespējams, būtu koriģēta. Turklāt pēc vēstules par naudas sodiem nosūtīšanas un pēc tam, kad UBS bija sniegusi par to apsvērumus, 2021. gada 14. martā notika pārskata sanāksme.
1671
Tāpat Nomura procesuālajos rakstos norādīja, ka pirms vēstules par naudas sodiem saņemšanas tai bija iespēja vairākkārt sniegt apsvērumus par tā naudas soda aprēķina metodoloģiju, ko Komisija grasījās tai uzlikt (2019. gada 14. maija atbildes uz paziņojumu par iebildumiem un 2019. gada 23. decembra vēstule), un ka arī pēc šīs vēstules saņemšanas tā varēja saņemt no šīs iestādes “papildu paskaidrojumus” divpusējā saziņā (2020. gada 9. decembra elektroniskā pasta vēstule), varēja izvirzīt “konkrētus apsvērumus” saistībā ar pārskata sanāksmi, kas notika 2021. gada 22. martā, un 2021. gada 25. marta elektroniskā pasta vēstulē varēja uzzināt nosacīto summu kopējo vērtību un samazinājuma koeficientu, ko Komisija galu galā grasījās tai noteikt.
[..]
b)
Par pamatiem attiecībā uz kļūdām, nosakot “UBS”, “UniCredit” un “Nomura” uzlikto naudas sodu apmēru
[..]
1) Par “UBS” otrā pamata pirmo daļu, ciktāl tā attiecas uz pamatnostādnēm neatbilstoša naudas soda pamatsummas apmēra noteikšanu
[..]
1702
Šī UBS argumentācija izriet no apstrīdētā lēmuma 822. apsvēruma kļūdainas interpretācijas. Šajā apsvērumā Komisija nepiemēroja nekādu “atjaunināšanas faktoru” attiecībā uz šo banku izmantotajai aizstājējvērtībai, bet tikai pamatoja izvēli izmantot šādu vērtību tādu iemeslu dēļ, kas saistīti ar konkrēti UBS uzliktā naudas soda atbilstošo raksturu un it īpaši tā samērīgo un preventīvo raksturu.
1703
Turklāt, kā izriet no šā sprieduma 1680. un 1682. punkta, Komisija neatkāpās no pamatnostādnēs noteiktās vispārējās metodoloģijas, kā arī neizmantoja šo pamatnostādņu 37. punktu.
1704
Katrā ziņā no pastāvīgās judikatūras izriet, ka atturēšana ir naudas soda mērķis un vispārēja prasība, pēc kuras Komisijai ir jāvadās visu naudas soda aprēķināšanas laiku, un ka tādējādi atturēšanas mērķis, lai to sasniegtu, obligāti neprasa, lai šajā aprēķināšanas laikā būtu konkrēts posms, kas ir paredzēts visu atbilstošo apstākļu kopējai novērtēšanai (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2014. gada 27. marts, Saint-Gobain Glass France u.c./Komisija, T‑56/09 un T‑73/09, EU:T:2014:160, 380. punkts un tajā minētā judikatūra).
1705
Līdz ar to UBS otrā pamata pirmā daļa, ciktāl tā attiecas uz pamatnostādnēm neatbilstoša naudas soda pamatsummas apmēra noteikšanu, jānoraida kā nepamatota.
1706
Ciktāl šajā pašā pirmajā daļā UBS pārmet Komisijai arī to, ka tā ir pārkāpusi pamatnostādnes, izmantojot nosacītās summas kā pamatu aizstājējvērtības aprēķināšanai, kā arī neizmantojot pārdošanas apjoma vērtību, kas aprēķināta saskaņā ar Savienības tiesību normām attiecībā uz finanšu iestāžu darbību, jānorāda, ka šī kritika, kura izteikta arī tās pirmajā pamatā, ir vērsta pret Komisijas izmantoto metodoloģiju. Līdz ar to tā tiks vērtēta šā sprieduma 1786.–1800. punktā saistībā ar atbildi uz pamatiem, kuri attiecas uz kļūdām, nosakot aizstājējvērtību.
2) Par pamatiem attiecībā uz kļūdām, nosakot “UBS”, “UniCredit” un “Nomura” uzlikto naudas sodu pamatsummu apmēru
1707
Kā atgādināts šā sprieduma 1643. un 1644. punktā, UBS, UniCredit un Nomura uzlikto naudas sodu pamatsummu Komisija aprēķināja šādi:
Aizstājējvērtība
Smaguma koeficients
Ilguma koeficients
Pamatsummas mainīgā daļa
Papildsumma preventīvā nolūkā
Pamatsumma
UBS
298 490 616
18 %
4,83
259 686 836
53 728 311 (18 %)
313 415 000
UniCredit
350 132 029
17 %
0,17
9 920 407
59 522 445 (17 %)
69 442 000
Nomura
392 646 351
18 %
0,83
58 896 953
70 676 343 (18 %)
129 573 000
1708
Saistībā ar pamatiem par attiecīgo naudas sodu pamatsummas aprēķināšanu UBS, UniCredit un Nomura vispirms norāda, ka Komisija ir pieļāvusi kļūdas, nosakot to attiecīgās aizstājējvērtības.
1709
Turpinot, UniCredit un Nomura apgalvo, ka Komisija ir pieļāvusi kļūdas, nosakot to attiecīgos smaguma koeficientus.
1710
Visbeidzot, UniCredit apgalvo, ka Komisija ir izmantojusi kļūdainu likmi, nosakot papildsummu, ko uzliek preventīvā nolūkā.
i) Par pamatiem attiecībā uz kļūdām, nosakot aizstājējvērtību
1711
Kā atgādināts šā sprieduma 1643. punktā, Komisija uzskatīja, ka katras attiecīgās bankas naudas soda apmēra noteikšanai ir atbilstīgi aprēķināt aizstājējvērtību.
1712
Ņemot vērā EVO īpašo raksturu, Komisija apstrīdētā lēmuma 815. un 816. apsvērumā norādīja, ka par sākumpunktu aizstājējvērtības aprēķināšanai jāizmanto to EVO nosacītais apjoms un vērtība (turpmāk tekstā kopā – “nosacītās summas”), ar kurām attiecīgās bankas tirgojās sekundārajā tirgū savas individuālās dalības strīdīgajā pārkāpumā laikposmā, izņemot EVO, ar kurām tirgojās primārajā tirgū, lai izvairītos no šo summu divkāršas iekļaušanas aprēķinā.
1713
Kā izriet no apstrīdētā lēmuma 817. un 819. apsvēruma, šim nolūkam Komisija izmantoja to EVO nosacītās summas, ar kurām katra attiecīgā banka savas dalības strīdīgajā pārkāpumā laikposmā tirgojās ar darījumu partneriem, kuri atrodas EEZ, nosakot šādi:
“Nosacītās summas, par kādām bankas tirgojās savā individuālajā dalības aizliegtās vienošanās norisē laikposmā, tātad tika attiecinātas uz gadu, izmantojot ar individuālās dalības ilgumu saistītu faktoru – sadalot kopējo summu ar dalības mēnešu skaitu un tad šo vidējo mēneša vērtību reizinot ar 12.”
1714
Komisija tādējādi nolēma neizmantot nosacītās summas katras attiecīgās bankas dalības strīdīgajā pārkāpumā pēdējā pilnajā gadā un atkāpās no pamatnostādņu 13. punkta (skat. apstrīdētā lēmuma 817. un 819. apsvērumu).
1715
Turpinot, apstrīdētā lēmuma 821. un 822. apsvērumā Komisija atzina, ka EVO sekundārajā tirgū tika tirgotas par cenu, kas bija izteikta procentos no to nosacītās summas. Komisija no tā secināja, ka ienākumi no šiem darījumiem atspoguļojās starpībā starp katras tirgotāju iegādātās un tālāk pārdotās EVO pirkšanas cenu un pārdošanas cenu (bid-ask spread) un ka šī starpība ir jāņem vērā, aprēķinot aizstājējvērtību.
1716
Šim nolūkam Komisija uzskatīja, ka attiecībā uz katru banku izmantotās nosacītās summas jāreizina ar koeficientu, kura pamatā ir šī cenu starpība (turpmāk tekstā – “korekcijas koeficients”), proti, katrai bankai raksturīgā vidējā cenu starpība, kas samazināta uz pusi, lai būtu ņemts vērā, ka katrs bankas veiktais pirkšanas vai pārdošanas darījums ir tikai puse no kopējā EVO pirkšanas-tālākpārdošanas darījuma (skat. apstrīdētā lēmuma 822.–824. apsvērumu).
1717
Lai iegūtu katrai attiecīgajai bankai raksturīgo korekcijas koeficientu, Komisija, pirmkārt, nolēma izmantot 32 reprezentatīvu EVO kategorijas – izraugoties astoņu emitentu emitētas EVO, kas sadalītas četrās grupās atkarībā no atlikušā termiņa (0–3 gadi, 3–7 gadi, 7–10 gadi un vairāk nekā 10 gadi), ņemot vērā attiecīgo banku sniegtos apsvērumus, atbildot uz vēstuli par naudas sodiem (skat. apstrīdētā lēmuma 827. un 846. apsvērumu).
1718
Komisija tādējādi attiecībā uz katru konkrēto banku izmantoja īpašu svērumu no katras no šīm 32 EVO kategorijām, kā norādīts apstrīdētā lēmuma 2. pielikuma 2. tabulā; piemēram, attiecībā uz UniCredit šis svērums izpaudās šādi:
1719
Otrkārt, katrai attiecīgajai bankai un katrai tās dalības strīdīgajā pārkāpumā dienai Komisija ieguva dienas cenu starpību, izmantojot apstrīdētā lēmuma 826. apsvērumā norādīto metodoloģiju, šādi:
1720
Šī dienas cenu starpība tātad katrai bankai izpaudās kā katras no izmantotajām 32 EVO kategorijām dienas cenu starpību vidējā vērtība, kas izsvērta, ņemot vērā nosacītās summas, par kādām katra banka tirgojās, attiecībā uz katru emitentu un katru termiņu (skat. apstrīdētā lēmuma 828. apsvērumu).
1721
Lai noteiktu cenu starpību katrai reprezentatīvo EVO kategorijai, Komisija izmantoja no Bloomberg platformas iegūtos publiski pieejamos datus, kurus tā uzskatīja par vislabākajiem pieejamajiem datiem (skat. apstrīdētā lēmuma 828. un 852. apsvērumu).
1722
Šī platforma attiecībā uz katru no reprezentatīvo EVO kategorijām ļauj uzzināt tirgus vidējo cenu starpību katras dienas beigās (end-of-day spread), kas aprēķināta, izmantojot “Bloomberg BGN composite price source” (turpmāk tekstā – “BGN dati”) un pamatojoties uz vairāku starpnieku izpildāmām un indikatīvām cenām (skat. apstrīdētā lēmuma 828. apsvērumu un 1410. zemsvītras piezīmi).
1723
Treškārt, Komisija attiecībā uz katru banku aprēķināja galīgo cenu starpību, iegūstot dienas cenu starpību vidējo vērtību atbilstoši bankas dalības strīdīgajā pārkāpumā dienām (1278 dienas UBS, 57 dienas UniCredit un 225 dienas Nomura), kuras šā sprieduma 1719. punktā, izmantojot apstrīdētā lēmuma 825. apsvērumā norādīto metodoloģiju, norādītas šādi:
1724
Apstrīdētā lēmuma 831. un 832. apsvērumā Komisija tādējādi attiecībā uz UBS ieguva galīgo cenu starpību 0,070 % un korekcijas koeficientu 0,035 %, kas noapaļots līdz trešajai zīmei aiz komata; tas atbilst aizstājējvērtībai 298490616 EUR. Attiecībā uz UniCredit Komisija ieguva galīgo cenu starpību 0,169 % un korekcijas koeficientu 0,084 %, kas noapaļots līdz trešajai zīmei aiz komata; tas atbilst aizstājējvērtībai 350132029 EUR. Attiecībā uz Nomura tā ieguva galīgo cenu starpību 0,134 % un korekcijas koeficientu 0,066 %, kas noapaļots līdz trešajai zīmei aiz komata; tas atbilst aizstājējvērtībai 392646351 EUR.
1725
Sīkāks izklāsts par šiem aprēķiniem ir sniegts apstrīdētā lēmuma konfidenciālajā 2. pielikumā, kas ir katrai attiecīgajai bankai savs un paziņots tikai šai bankai.
1726
Šis ir konteksts, kādā UBS, UniCredit un Nomura kritizē attiecībā uz tām noteiktās aizstājējvērtības.
1727
Pirmkārt, UBS, UniCredit un Nomura pārmet Komisijai, ka tā ir noteikusi aizstājējvērtību, kurai nav nekādas saiknes ar šo banku saimniecisko darbību.
1728
Otrkārt, UBS pārmet Komisijai tiesību kļūdu, nepiemērojot Direktīvu 86/635 uz šo banku attiecinātās aizstājējvērtības aprēķināšanā.
1729
Treškārt, UBS, UniCredit un Nomura pārmet Komisijai, ka tā ir pieļāvusi kļūdas, izstrādājot aizstājējvērtības aprēķināšanas metodoloģiju un to vispārīgi piemērojot.
1730
Ceturtkārt, UniCredit un Nomura pārmet Komisijai, aprēķinot aizstājējvērtību, pieļautas kļūdas, kas saistītas ar šo banku īpašo situāciju.
– Par “UBS”, “UniCredit” un “Nomura” kritiku attiecībā uz to, ka šīm bankām piemērotajai aizstājējvērtībai neesot nekādas saiknes ar to saimniecisko darbību
1731
UBS saistībā ar pirmajiem diviem pamatiem un Nomura saistībā ar sestā pamata pirmo daļu būtībā norāda, ka, izraugoties nosacītās summas, par kādām attiecīgās bankas tirgojušas EVO, kā sākumpunktu aizstājējvērtības aprēķināšanai, Komisija ir ieguvusi vērtību, kura neraksturo šo banku saimniecisko darbību.
1732
Šīs nosacītās summas esot nevis cenas, bet apjoma rādītājs. Būtu vajadzējis izmantot attiecīgo banku sniegto pakalpojumu vērtību, kas atbilst starpībai starp nopirkto un pārdoto, nevis tai pamatā esošo aktīvu, ar kuriem notikusi tirdzniecība, vērtību, kam pēc tam piemērots ļoti liels korekcijas koeficients.
1733
Nomura arī norāda, ka Komisija nevarēja attiecībā uz to izmantot nosacītās summas, kas saistītas ar EVO, kuras šī banka tirgojusi sekundārajā tirgū, jo neesot pierādīta tās dalība pārkāpumā šajā tirgū. Kopā ar UniCredit, kura to norāda saistībā ar septīto pamatu, Nomura arī apgalvo, ka Komisija tāpat nevarēja izmantot nosacītās summas, kas saistītas ar visām EVO, ņemot vērā to EVO un izsoļu ierobežoto skaitu, par ko notika sarunas, kurās vainotas šīs bankas.
1734
Šajā ziņā jāatgādina, ka, nosakot aizstājējvērtību, Komisija izmantoja no diviem posmiem sastāvošu metodoloģiju, atbilstoši kurai tā attiecībā uz katru banku vispirms noteica nosacītās summas, par kādām bankas tirgojās sekundārajā tirgū to attiecīgajā dalības strīdīgajā pārkāpumā laikposmā, un pēc tam piemēroja šīm summām korekcijas koeficientu, kas aprēķināts, ņemot vērā apstrīdētā lēmuma 812. apsvērumā norādīto apstākli, ka “tādi finanšu produkti kā EVO nerada pārdošanas apjomu jēdziena ierastajā izpratnē, jo [..] ienākumi no tiem rodas no starpības starp katras tirgotāju nopirktās un pēc tam pārdotās obligācijas pirkšanas cenu un pārdošanas cenu”.
1735
No tā izriet, ka Komisija tik tiešām par sākuma punktu šīs aizstājējvērtības aprēķināšanai izmantoja summu, kas vairāk atspoguļo apjomu nekā vērtību, ko tā turklāt skaidri atzina procesuālajos rakstos.
1736
Tomēr korekcijas koeficienta aprēķināšanas kārtība, kas atgādināta šā sprieduma 1711.–1724. punktā un piemērota katras attiecīgās bankas nosacītajām summām, ļāva Komisijai par aizstājējvērtību iegūt summu, kas ir vērtības rādītājs, un tas tā ir, pat ja izejas punkts šīs aizstājējvērtības aprēķināšanai bija apjoma rādītājs.
1737
Tas, ka nosacītajām summām, par kādām katra attiecīgā banka tirgojās, tika piemērota puse no vidējās starpības starp to pirkšanas cenām un pārdošanas cenām (galīgā cenu starpība), ļauj noteikt summas, no kādām attiecīgās bankas guva peļņu vai zaudējumus.
1738
Šajā ziņā UBS nevar pamatoti pārmest Komisijai, ka tā izmantoja pusi no galīgās cenu starpības, nevis mazāku likmi, ar pamatojumu, ka šī likme “[protams] ir teorētiska un balstīta uz labāko iespējamo rezultātu, bet tās pamatā nav nekādu faktisku datu”, jo šī iestāde nevarēja balstīt savu naudas soda aprēķināšanas metodoloģiju tikai uz daļu no attiecīgo banku darbības, pat ekstrapolējot.
1739
Tādējādi aizstājējvērtība atspoguļo attiecīgo banku darbību neatkarīgi no tā, vai šī darbība radīja peļņu vai zaudējumus.
1740
Tas vien, ka šīs aizstājējvērtības noteikšanas rezultātā Komisija ir ieguvusi nosacītās summas, kas atbilst vairākiem simtiem miljardu euro, un tad piemērojusi šīm summām korekcijas koeficientu, kurš tās samazināja par vairāk nekā 99 %, nenozīmē, ka minētajai aizstājējvērtībai nav saistības ar attiecīgo banku saimniecisko darbību.
1741
Tāpat šis apstāklis nav tāds, kas – kā apgalvo UBS – diskriminētu finanšu iestādes, kuras darbojas EVO nozarē, salīdzinājumā ar citu ekonomikas nozaru uzņēmumiem, jo pirmās minētās būtu pakļautas augstākiem naudas sodiem nekā otrie.
1742
Komisijas izmantotā aprēķina metodoloģija ir vienīgi sekas neapstrīdētajām īpatnībām EVO nozarē, kura nerada pārdošanas apjomu šī jēdziena ierastajā izpratnē (skat. apstrīdētā lēmuma 812. apsvērumu) un kuras dēļ, kā norādījusi UBS, “[šīs bankas] tirgoto EVO nosacīto summu gada apmērs [ir] gandrīz 20 reižu lielāks nekā pārdošanas apjoma vidējā vērtība jebkurā citā nozarē”.
1743
Līdz ar to UBS un Nomura kļūdaini apgalvo, ka nosacīto summu, par kādām katra attiecīgā banka tirgojusies, izmantošana par sākuma punktu aizstājējvērtības aprēķināšanai lika Komisijai izmantot vērtību, kam nav saistības ar šo banku saimniecisko darbību, pārkāpjot vienlīdzīgas attieksmes principu.
1744
Tāpat Nomura kļūdaini apgalvo, ka attiecībā uz šo banku Komisija esot izmantojusi nosacītās summas, kas pārsniedz tās dalības strīdīgajā pārkāpumā apjomu, un tādējādi attiecībā uz šo banku izmantotajai aizstājējvērtībai vairs neesot saistības ar tās saimniecisko darbību.
1745
Kā izriet no Nomura trešā līdz piektā pamata noraidīšanas šā sprieduma 1400. punktā, Komisija pamatoti konstatēja, ka laikposmā no 2011. gada 18. janvāra līdz 28. novembrim šī banka bija piedalījusies visos elementos, kas veidoja strīdīgo vienoto un turpināto pārkāpumu, kurš attiecās uz visu EVO nozari – proti, gan uz šo obligāciju primāro, gan sekundāro tirgu – un visu EEZ teritoriju.
1746
Līdz ar to Komisija pilnīgi pamatoti varēja attiecībā uz Nomura noteikt nosacītās summas saistībā ar EVO, ar kurām šī banka tirgojās sekundārajā tirgū.
1747
Tā paša iemesla dēļ pretēji tam, ko apgalvo Nomura, Komisija varēja attiecībā uz šo banku noteiktajās nosacītajās summās iekļaut summas, kas saistītas ar EVO, ar kurām šī banka gan nebija faktiski tirgojusies, vai summas, kas saistītas ar izsolēm, kurās tā nebija piedalījusies, bet kas attiecās uz EVO, kuras ietilpa strīdīgā pārkāpuma apjomā.
1748
Aizstājējvērtība – tāpat kā pārdošanas apjoma vērtība – nav aprēķināma, pamatojoties tikai uz darījumiem, par kuriem konstatēts, ka tos ir reāli ietekmējusi aizliegtā vienošanās, jo pretējā gadījumā mākslīgi tiktu samazināts konkrētā uzņēmuma izdarītā pārkāpuma ekonomiskais nozīmīgums un Komisija būtu uzlikusi naudas sodu bez reālas saiknes ar attiecīgās aizliegtās vienošanās piemērošanas jomu (pēc analoģijas skat. spriedumu, 2014. gada 12. novembris, Guardian Industries un Guardian Europe/Komisija, C‑580/12 P, EU:C:2014:2363, 57. un 58. punkts), bet gan aizstājējvērtību var aprēķināt, kā tas ir šajā gadījumā, pamatojoties uz visiem darījumiem, kas ietilpst minētās aizliegtās vienošanās piemērošanas jomā (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2011. gada 16. jūnijs, Team Relocations u.c./Komisija, T‑204/08 un T‑212/08, EU:T:2011:286, 64. punkts).
1749
Šajā gadījumā šāda izvēle ir vēl jo vairāk pamatota tāpēc, ka apstrīdētā lēmuma 841. apsvērumā Komisija norādīja – un Nomura šajā jautājumā tai neiebilda –, ka “sarunas par konkrētām EVO [varēja] ietekmēt cenas un stratēģijas saistībā ar citām EVO, kuras [netika] konkrēti apspriestas”.
1750
Ņemot vērā iepriekš minēto, UBS kritika, kas ietverta tās pirmajā un otrajā pamatā, UniCredit kritika, kas ietverta tās septītajā pamatā, un Nomura kritika, kas ietverta tās sestā pamata pirmajā daļā, attiecībā uz to, ka šīm bankām piemērotā aizstājējvērtība nebija saistīta ar šo banku saimniecisko darbību, ir jānoraida kā nepamatota.
– Par “UBS” kritiku attiecībā uz to, ka Komisijai bija pienākums piemērot Direktīvā 86/635 paredzēto apgrozījuma noteikšanas metodoloģiju
1751
Saistībā ar pirmajiem diviem pamatiem UBS apgalvo, ka, izmantojot nosacītās summas, par kādām attiecīgās bankas tirgojās, kā sākumpunktu aizstājējvērtības aprēķināšanai, Komisija pārkāpa lex specialis, kas jāpiemēro Savienības finanšu iestāžu saimnieciskās darbības vērtības aprēķināšanā, proti, Direktīvu 86/635, un tādējādi pieļāva tiesību kļūdu.
1752
Šajā direktīvā esot sniegta īpaša metodoloģija finanšu pakalpojumu starpnieku apgrozījuma aprēķināšanai.
1753
Šajā ziņā jānorāda – ir taisnība, ka Direktīvā 86/635 paredzēts veids, kā jāsaskaņo kredītiestāžu un finanšu iestāžu gada pārskatu un konsolidēto pārskatu attēlojums. Tomēr ar šo direktīvu vienīgi tiecas nodrošināt “šo kredītiestāžu gada pārskatu un konsolidēto pārskatu labāk[u] salīdzināmīb[u]”, un tās mērķis nekādi nav uzlikt par pienākumu – tostarp Komisijai – izmantot īpašu metodoloģiju nolūkā noteikt šādu iestāžu pārdošanas apjoma vērtību saistībā ar to naudas sodu aprēķināšanu, kurus šī iestāde tām uzliek par Savienības konkurences normu pārkāpumu.
1754
Šādu secinājumu apstiprina judikatūra, saskaņā ar kuru tad, ja Komisija pilnībā vai daļēji atkāpjas no pamatnostādnēm – kā tas bija šajā gadījumā attiecībā uz pārdošanas apjoma vērtības noteikšanu šā dokumenta 13. punkta izpratnē –, Komisijai atbilstoši robežām, kas noteiktas ar Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2., 3. un 4. punktu, ir piešķirta plaša rīcības brīvība saistībā ar metodi, pēc kuras tiek aprēķināts naudas sods par Savienības konkurences noteikumu pārkāpumiem (šajā nozīmē skat. spriedumus, 2014. gada 12. novembris, Guardian. Industries un Guardian Europe/Komisija, C‑580/12 P, EU:C:2014:2363, 55. punkts un tajā minētā judikatūra, un 2019. gada 10. jūlijs, Komisija/Icap u.c., C‑39/18 P, EU:C:2019:584, 25. punkts un tajā minētā judikatūra).
1755
Apstāklis, ka Komisija pieprasīja UBS grāmatvedības datus, kuri sagatavoti atbilstoši Direktīvai 86/635, lai vērtētu iespēju attiecībā uz šo banku piemērot naudas soda robežvērtību, kas noteikta Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. punktā, kā arī apstāklis, ka Padomes Regulas (EK) Nr. 139/2004 (2004. gada 20. janvāris) par kontroli pār uzņēmumu koncentrāciju (OV 2004, L 24, 1. lpp.) 5. panta 3. punkta a) apakšpunktā ir paredzēts, ka kredītiestādēm un citām finanšu iestādēm Komisija kā apgrozījumu izmanto “[noteiktu] ienākumu summu, kā definēts [..] Direktīvā 86/635,” neļauj atspēkot iepriekšējā punktā izdarīto secinājumu.
1756
Mērķis tam, ka abu iepriekšējā punktā minēto tiesību normu vajadzībām izmanto Direktīvā 86/635 noteikto kredītiestāžu un citu finanšu iestāžu apgrozījuma aprēķināšanas metodi, ir, izmantojot noteiktu skaitu konkrētu ienākumu, noteikt “finanšu iestādes ekonomisko nozīmīgumu” saskaņā ar pašas UBS formulējumu.
1757
Turpretī nolūkā noteikt naudas sodu, kas šajā gadījumā uzliekams attiecīgajām bankām, Komisija cenšas noteikt nevis attiecīgās finanšu iestādes visas darbības apjomu, bet tikai daļu tās darbības, attiecībā uz kuru netiek apstrīdēts, ka šai daļai piemīt īpatnības, kuru dēļ ir jāizmanto nevis darījumu ar EVO nominālās vērtības, bet gan aizstājējvērtība.
1758
Turklāt nav pilnīgi skaidrs, uz kādiem Direktīvā 86/635 minētiem ienākumiem varētu attiekties attiecīgo banku EVO tirdzniecības darbība. Šajā ziņā UBS apgalvo, ka runa ir par “neto peļņu no finanšu darījumiem”. Tomēr, ņemot vērā tostarp to, ka visas attiecīgās bankas vai daļa no tām piedalījās sindicēšanā, par ko tika maksāti “underwriting fees” (skat. apstrīdētā lēmuma 32. apsvērumu), arī ienākumu pozīcija “iekasēt[ā] komisijas naud[a]” varētu būt atbilstīga.
1759
Visbeidzot, UBS nevar pamatoti atsaukties uz valsts iestāžu praksi saistībā ar naudas sodiem par konkurences noteikumu pārkāpumiem, jo tā nav Komisijai saistoša (šajā nozīmē pēc analoģijas skat. spriedumu, 2007. gada 18. decembris, Cementbouw Handel & Industrie/Komisija, C‑202/06 P, EU:C:2007:814, 56. punkts).
1760
Ņemot vērā iepriekš minēto, UBS pirmajā un otrajā pamatā iekļautā kritika attiecībā uz Direktīvas 86/635 pārkāpumu ir jānoraida kā nepamatota.
1761
Turklāt, ciktāl saistībā ar pirmajiem diviem pamatiem UBS apgalvo, ka aizstājējvērtība, kas noteikta attiecībā uz konkrētajām bankām, būtu aprēķināta atbilstīgāk, izmantojot Direktīvā 86/635 paredzēto metodoloģiju, kas prasot izmantot “darījumu neto vērtību” vai “darījumu koriģēto neto vērtību”, šī kritika atšķiras no kritikas par šīs metodoloģijas izmantošanas obligātumu un tiks vērtēta šā sprieduma 1786.–1800. punktā saistībā ar šīs bankas izvirzītā ceturtā pamata vērtējumu.
– Par “UBS”, “UniCredit” un “Nomura” pamatiem attiecībā uz kļūdām aizstājējvērtības aprēķina metodoloģijā un tās vispārējo īstenošanu
1762
Kā atgādināts šā sprieduma 1717.–1724. punktā, naudas soda pamatsummas noteikšanai Komisija uzskatīja par vajadzīgu izmantot aizstājējvērtību, kas noteikta, katras bankas tās dalības posmā strīdīgajā pārkāpumā tirgoto EVO nosacītās gada summas reizinot ar korekcijas koeficientu, kuru aprēķina, izmantojot 50 % no katras no šīm bankām galīgās cenu starpības, savukārt pašu galīgo cenu starpību aprēķinot, ņemot vērā svērtās dienas cenu starpības vidējo vērtību 32 reprezentatīvo EVO kategorijām, kas tirgotas šo banku dalības laikposmā šajā pārkāpumā.
1763
UBS saistībā ar pirmā pamata otro daļu, to skatot kopā ar tās ceturto un piekto pamatu, UniCredit saistībā ar septītā pamata otro līdz ceturto daļu un Nomura saistībā ar tās sestā pamata otro līdz ceturto daļu pārmet Komisijai, ka aizstājējvērtības aprēķināšanā tā nav izmantojusi “labākos pieejamos datus” pamatnostādņu 15. punkta izpratnē.
1764
Savu apgalvojumu atbalstam UBS, UniCredit un Nomura kritizē gan izmantoto nosacīto summu apjomu, gan korekcijas koeficienta aprēķina kārtību.
1765
Attiecībā uz nosacīto summu apjomu UniCredit norāda, ka Komisija ir kļūdaini izmantojusi visu EVO sekundārajā tirgū notikušo darījumu apjomu. Tādējādi tā neesot ņēmusi vērā attiecīgo banku īstenotos tirgus uzturētāju uzdevumus, kuru dēļ tām ir iespējami zaudējumi cenu samazinājumu gadījumā un kuri tām liek veikt riska ierobežošanas darbības, kas lielākoties nerada cenu starpības.
1766
Par korekcijas koeficienta aprēķinu un, konkrētāk, Komisijas izmantoto 32 EVO kategoriju izvēli, kā arī izsvēršanu UniCredit norāda, ka šādas izvēles izmantošanas rezultātā šī iestāde izslēdza dažas valstis emitentes un izmantoja Francijas emitētu EVO starpības kā aizstājējvērtības Nīderlandes, Austrijas un Somijas emitētām EVO (apstrīdētā lēmuma 1413. zemsvītras piezīme).
1767
UniCredit ieskatā Komisija tāpat kļūdaini sadalīja EVO, kuras bija izraudzītas atkarībā no dalībvalsts emitentes, EVO termiņa kategorijās, kas noteiktas nevis atkarībā no to termiņa emisijas dienā, bet atkarībā no atlikušā termiņa, un tas šīs kategorijas darot neviendabīgas.
1768
Turklāt UBS norāda, ka Komisija ir kļūdaini pamatojusies uz tādu EVO izvēli, kuru svērums bija nemainīgs visu strīdīgā pārkāpuma laikposmu, lai arī šo svērumu bija jānosaka no jauna katru mēnesi vai katru gadu attiecībā uz katru termiņa amplitūdu un katru emitentu, lai ņemtu vērā izmaiņas attiecīgo banku darbībā. Komisijas rīcībā esot bijusi šī informācija, un tā neesot varējusi aizbildināties ar paaugstināto šīs metodoloģijas sarežģītību, kā tā to darīja apstrīdētā lēmuma 850. apsvērumā.
1769
Tāpat par korekcijas koeficienta aprēķinu, bet paturot spēkā galīgo cenu starpību aprēķinā izmantotos datus, UBS, UniCredit un Nomura norāda, ka Komisija nevarēja pamatoti izmantot BGN datus katras no EVO 32 kategorijām dienas cenu starpības noteikšanai.
1770
Vēl bez neskaidrībām saistībā ar BGN datu apstrādi tie esot dienas beigu cenu starpības, kurās ņemtas vērā vienīgi orientējošas cenas. No Komisijas lēmumpieņemšanas prakses, ekonomikas doktrīnas, kā arī diviem Nomura iesniegtiem ekonomiskajiem pētījumiem par šīs bankas darījumiem izrietot, ka faktiskās starpības parasti ir krietni zemākas nekā šīs kotētās starpības, ņemot vērā it īpaši divpusējos darījumus starp tirgotājiem. Turklāt BGN dati neatspoguļojot ne cenu starpību svārstības dienas laikā, kā to apliecinot ekonomikas doktrīna, ne arī to, kāda ir tirgus uzturētāju īso vai garo pozīciju ietekme uz faktiski iegūtajām starpībām. Gluži pretēji, Nomura ieskatā, BGN dati drīzāk atspoguļo dienas laikposmu, kurā starpības palielinās, un to apliecina arī “noteikta zinātniskā doktrīna”.
1771
Tādējādi UniCredit skatījumā Komisijai bija jāizmanto dati no MTS platformas (turpmāk tekstā – “MTS dati”), nevis cenu starpības, kas izriet no BGN datiem; MTS dati, kas esot kļūdaini izslēgti apstrīdētā lēmuma 1449. zemsvītras piezīmē, esot lieliska aizstājējvērtība viduscenām.
1772
Līdz ar to UBS, UniCredit un Nomura uzskata, ka aizstājējvērtība, ko attiecībā uz tām izmantoja Komisija, ir neprecīza, patvaļīga un nesaistīta ar šo banku faktisko saimniecisko darbību, tajā esot pieļauta acīmredzama kļūda un līdz ar to tā pārkāpjot pamatnostādnes.
1773
Šajā ziņā UBS piebilst, ka Komisijas izmantotās metodoloģijas rezultātā tā patvaļīgi nav ņēmusi vērā EVO tirdzniecības darbības īpatnības (skat. apstrīdētā lēmuma 854. apsvērumu). Tomēr šo darbību bija jāvērtē kopumā un laikposmā, kas saistīts ar šīs bankas atvērto pozīciju attiecībā uz EVO vidējo ilgumu (priekšroku dodot vienam mēnesim un, pakārtoti, desmit dienām vai vienai nedēļai), lai ņemtu vērā portfeļu atvēršanu un aizvēršanu, starpinstrumentu riska ierobežošanas stratēģijas, izšķiršanu starp portfeļa pārvaldību un tirdzniecības pakalpojumu sniegšanu, kā arī konkurences spiedienu uz attiecīgajām bankām. Turklāt Komisija pamatojoties uz apgalvojumiem saistībā ar EVO tirgu, attiecībā uz kuriem tā nav pierādījusi pamatotību, it īpaši apstrīdētā lēmuma 854. apsvērumā.
1774
Šajos apstākļos UBS, UniCredit un Nomura uzskata, ka Komisijai bija jāizmanto metodoloģija, kuras pamatā ir šo pašu banku darījumu dati un kuras aprēķini balstītos uz katras attiecīgās bankas “darījumu neto vērtību”, kā tā noteikta Direktīvā 86/635. Pakārtoti, UBS skatījumā Komisijai bija jāizmanto “darījumu koriģētā neto vērtība”, proti, metodoloģija, kuras pamatā ir “darījumu neto vērtība”, bet kurā darījumu negatīvie rezultāti konvertēti pozitīvos rezultātos.
1775
UBS, UniCredit un Nomura ieskatā, šīs divas alternatīvās metodoloģijas nav peļņas noteikšanas pasākumi, kā Komisija norādījusi apstrīdētā lēmuma 814. un 839. apsvērumā. Šajā ziņā Nomura uzskata, ka “darījumu neto vērtība” un darījumu koriģētā neto vērtība” atspoguļo EVO darījumos faktiski reģistrēto peļņu un zaudējumus, kas izriet no starptautiskajiem grāmatvedības standartiem, “saskaņā ar kuriem šos kompensētos skaitļus uzskata par tādiem, kas veido ienākumus, nevis peļņu”. Tāpat UBS uzskata, ka “darījumu rezultātu konts nosaka [tirgotāju] gūtos ienākumus, nevis viņu peļņu, jo šajā aprēķinā netiek atskaitītas izmaksas”.
1776
Katrā ziņā UniCredit uzskata, ka Komisijai administratīvajā procesā bija jāpieprasa papildu dati, ja šīs iestādes skatījumā banku iesniegtie dati nebija pietiekami.
1777
Šajā ziņā, pirmām kārtām, kā būtībā atgādināts šā sprieduma 1754. punktā, saskaņā ar pastāvīgo judikatūru Komisijai ir plaša rīcības brīvība saistībā ar metodi, pēc kuras tiek aprēķināti naudas sodi par Savienības noteikumu pārkāpumu konkurences jomā.
1778
Lai gan, protams, Komisija pati ierobežoja savu rīcības brīvību, pieņemot pamatnostādnes, tai ir iespēja no tām atkāpties, ar nosacījumu, ka tā norāda iemeslus (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2019. gada 10. jūlijs, Komisija/Icap u.c., C‑39/18 P, EU:C:2019:584, 29. punkts un tajā minētā judikatūra).
1779
Šajā ziņā svarīgi norādīt, ka pamatnostādnēs aprakstītā metode, kuras pamatā ir pārkāpumā iesaistīto preču pārdošanas apjoma vērtības ņemšana vērā, lai noteiktu uzliekamā naudas soda pamatsummu, dažkārt var izrādīties nepiemērota konkrētajiem lietas apstākļiem un ka šāda veida situācijā Komisija ir tiesīga izmantot citu aprēķina metodi, nevis pamatnostādnēs aprakstīto (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2019. gada 10. jūlijs, Komisija/Icap u.c., C‑39/18 P, EU:C:2019:584, 27. punkts).
1780
Šī iespēja ļauj Komisijai pilnībā atkāpties no metodoloģijas, kas noteikta pamatnostādnēs, pamatojoties uz šo pamatnostādņu 37. punktu, kā arī ļauj no tām atkāpties tikai attiecībā uz dažiem aspektiem, izmantojot atšķirīgu metodoloģiju, nevis minēto pamatnostādņu 13. punktā noteikto, un līdz ar to aprēķinot aizstājējvērtību (šajā nozīmē skat. spriedumus, 2016. gada 7. septembris, Pilkington Group u.c./Komisija, C‑101/15 P, EU:C:2016:631, 20.–23. punkts, un 2023. gada 20. decembris, Crédit agricole un Crédit agricole Corporate and Investment Bank/Komisija, T‑113/17, notiek apelācijas tiesvedība, EU:T:2023:847, 474.–476. punkts).
1781
Otrām kārtām, jānorāda, ka pamatnostādņu 15. punktā Komisijai ir paredzēts pienākums, nosakot uzņēmuma pārdošanas apjoma vērtību, izmantot “labākos pieejamos datus”, kā noteikts šo pamatnostādņu 13. punktā un ievērojot minēto pamatnostādņu 16. punktu.
1782
Līdz ar to šā gadījuma kontekstā, kurā Komisija izvēlējās atkāpties no pamatnostādņu 13. punkta un tādējādi atteicās noteikt naudas soda pamatsummu, izmantojot to pakalpojumu pārdošanas apjoma vērtību, kurus attiecīgās bankas sniegušas tiešā vai netiešā saistībā ar pārkāpumu, šo pamatnostādņu 15. punkts nav tieši piemērojams.
1783
Tomēr, ja, izmantojot savu plašo rīcības brīvību attiecībā uz naudas soda aprēķina metodoloģijas noteikšanu, Komisija ir izvēlējusies atkāpties no pamatnostādnēm nevis to kopumā – kā atļauts šo pamatnostādņu 37. punktā –, bet, kā šajā lietā, tikai no šo pamatnostādņu 13. punkta, tā nevar neievērot pamatprincipus, kā arī minēto pamatnostādņu pamatā esošo loģiku (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2019. gada 24. septembris, HSBC Holdings u.c./Komisija, T‑105/17, EU:T:2019:675, 324. un 345. punkts), un it īpaši šo pamatnostādņu 15. punktā izteikto.
1784
Tādējādi, īstenojot tajā noteikto metodoloģiju, tai jo īpaši jānodrošina, ka tā ņem vērā labākos pieejamos datus, kurus Savienības tiesa rūpīgi pārbauda gan juridiski, gan faktiski (šajā nozīmē skat. spriedumus, 2011. gada 8. decembris, Chalkor/Komisija, C‑386/10 P, EU:C:2011:815, 62. punkts, un 2019. gada 24. septembris, HSBC Holdings u.c./Komisija, T‑105/17, EU:T:2019:675, 348. punkts).
1785
Šajā gadījumā Vispārējai tiesai jānosaka, vai Komisijas izmantotā un šā sprieduma 1711.–1724. punktā atgādinātā metodoloģija attiecīgo banku darbību atspoguļo labāk nekā šo banku ieteiktās alternatīvās metodoloģijas (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2019. gada 24. septembris, HSBC Holdings u.c./Komisija, T‑105/17, EU:T:2019:675, 324. punkts).
–
Par UBS, UniCredit un Nomura ieteiktajām alternatīvajām metodoloģijām
1786
UBS galvenokārt ieteiktās, kā arī UniCredit un Nomura ieteiktās alternatīvās metodoloģijas pamatā ir attiecīgo banku “darījumu neto vērtība”, kā tā definēta Direktīvā 86/635. Šīs bankas uzskata, ka šī “darījumu neto vērtība” var būt piemērota aizstājējvērtība, kas ļautu atspoguļot strīdīgā pārkāpuma ekonomisko nozīmīgumu, kā arī katras bankas, kas piedalījusies šajā pārkāpumā, relatīvo īpatsvaru pamatnostādņu 6. punkta izpratnē.
1787
Apstrīdētā lēmuma 814. un 839. apsvērumā Komisija skaidri noraidīja šo alternatīvo metodoloģiju ar pamatojumu, ka tā ir balstīta uz attiecīgo banku ienākumiem, ka “ienākumi no tirdzniecības darbības būtībā nozīmē, ka ņem vērā gan peļņu, gan zaudējumus nesošus darījumus pārkāpuma laikposmā, un tātad tie veido lielumu, kas salīdzināms ar ienākumiem no tirdzniecības darbībām”, ka “šāds ierobežojums būtu pretrunā loģikai, kas piemērota pamatnostādņu metodoloģijā,” un ka “ar aizstājējvērtību tiecas novērtēt uzņēmuma saimniecisko darbību konkrētajā nozarē, nevis šā uzņēmuma panākumus, veicot šo darbību”.
1788
Šie konstatējumi neliecina ne par kādu Komisijas kļūdu, un tos nevar atspēkot ar UBS, UniCredit un Nomura izvirzītajiem argumentiem.
1789
Pirmkārt, kā pamatoti norādīja Komisija, metodoloģija, kuras pamatā ir “darījumu neto vērtība”, nevar attēlot attiecīgo banku saimniecisko darbību saistībā ar strīdīgo pārkāpumu.
1790
Pirmām kārtām, šī metodoloģija, ar ko tiecas vienlaikus aptvert attiecīgo banku EVO tirdzniecības darbību zaudējumus un peļņu, nozīmē, ka negatīvās starpības tiek atņemtas no pozitīvajām starpībām.
1791
Tādējādi, lai gan šīs negatīvās starpības ir darbības – tiesa gan, zaudējumus radījušas, tomēr faktiskas EVO tirdzniecības darbības, kas ietilpst strīdīgā pārkāpuma darbības jomā, – rezultāts, tās samazina “darījumu neto vērtības” summu, tādējādi samazinot aizstājējvērtību, ko UBS, UniCredit un Nomura piedāvā izmantot kā pamatu tām uzliktā naudas soda pamatsummas aprēķināšanai.
1792
Otrām kārtām, metodoloģija, kā pamatā ir “darījumu neto vērtība”, liek neņemt vērā tirdzniecības darījumus, kuri tomēr ietilpst strīdīgā pārkāpuma piemērošanas jomā, bet kuru rezultātā nav radušās nekādas starpības, un tas tā ir, pat ja šie darījumi veido būtisku daļu no attiecīgo banku veiktajiem darījumiem.
1793
Otrkārt, apstāklis, ka ar EVO tirdzniecības darbībām saistītās izmaksas netika atņemtas no summām, kas izmantotas kā “darījumu neto vērtība”, neliedza Komisijai apstrīdētā lēmuma 814. un 839. apsvērumā atzīt, ka metodoloģija, kuras pamatā ir “darījumu neto vērtība”, ir “salīdzināma ar ienākumiem no tirdzniecības darbībām”.
1794
Papildus apstāklim, ka UBS un Nomura procesuālajos rakstos netieši atzīst, ka “darījumu neto vērtība” ir “ienākumi” vai “peļņa”, ko guvuši tirgotāji (skat. šā sprieduma 1775. punktu), jākonstatē, ka minētajā 814. un 839. apsvērumā Komisija netiecās noteikt, ka šī vērtība ir peļņa jēdziena grāmatvedības izpratnē, bet gan galvenokārt tiecās parādīt, ka tā nav “piemērota aizstājējvērtība pārdošanas apjoma vērtībai pamatnostādņu izpratnē”.
1795
Treškārt, apstāklis, ka starptautiskajos grāmatvedības noteikumos, Direktīvā 86/635, Regulas Nr. 139/2004 5. panta 3. punkta a) apakšpunktā vai valsts konkurences iestāžu praksē izmanto atsevišķu metodoloģiju finanšu iestāžu darbības vērtēšanai, nevar atspēkot Komisijas vērtējumu, jo šie dokumenti un prakse nebija saistoši šai iestādei, aprēķinot naudas sodus, kas uzlikti atbilstoši LESD 101. pantam, kā norādīts šā sprieduma 1753.–1759. punktā.
1796
Konstatējums, ko Komisija izdarīja apstrīdētā lēmuma 814. un 839. apsvērumā, tikpat lielā mērā attiecas uz metodoloģiju, kuru pakārtoti iesaka UBS un kuras pamatā ir “darījumu koriģētā neto vērtība”.
1797
Šī otrā alternatīvā metodoloģija neļauj novērst nepilnības, kas piemīt metodoloģijai, ar kuru katrā ziņā nosaka darbības apjomu, kompensējot peļņu radījušos un zaudējumus radījušos darījumus.
1798
No UBS procesuālajiem rakstiem, kuros ir atsauce uz Vispārējā tiesā neiesniegtu ekonomisko analīzi, kā arī no Komisijas procesuālajiem rakstiem var secināt, ka metodoloģija, kuras pamatā ir “darījumu koriģēta neto vērtība”, liek pārvērst pozitīvā iznākumā nevis visus zaudējumus radījušos darījumus, bet tikai izvēlētā atsauces laikposma negatīvu darbības rezultātu (priekšroku dodot vienam mēnesim vai, pakārtoti, desmit dienām vai vienai nedēļai); šis laikposms turklāt nesakrīt ar UBS atvērto pozīciju vidējo ilgumu, kas saskaņā ar šīs bankas norādīto tās dalības strīdīgajā pārkāpumā laikposmā esot bijis 11,2 dienas.
1799
Tāpat šāda metodoloģija – kuras matemātiskā pamatotība vai atsauces laikposmu pamatotība šajā gadījumā nav jāvērtē – arī neļauj apzināt attiecīgo banku darbību, kura tomēr ietilpst strīdīgā pārkāpuma piemērošanas jomā un kurā veikti darījumi, kas nav radījuši nekādas starpības.
1800
Līdz ar to UBS, UniCredit un Nomura nevar pamatoti pārmest Komisijai, ka tā uzskatīja, ka metodoloģijas, kuru pamatā ir “darījumu neto vērtība” vai “darījumu koriģētā neto vērtība”, nebija piemērotas pamatnostādņu īstenošanai šajā gadījumā, un tātad atteicās tās izmantot katras no šīm bankām aizstājējvērtības aprēķināšanai.
–
Par Komisijas izmantotās metodoloģijas piemērotību
1801
Šā sprieduma 1737. un 1739. punktā jau konstatēts, ka, lai gan aizstājējvērtības pamatā bija nosacītās summas, par kādām attiecīgās bankas tirgojās, korekcijas koeficienta, kas aprēķināts, balstoties uz katras bankas tirgoto EVO cenu starpību, piemērošana šīm summām ļāva noteikt summas, no kurām šīs bankas guva peļņu vai zaudējumus, un tātad atspoguļoja šo attiecīgo banku starpniecības darbību, neraugoties uz šīs darbības peļņu vai zaudējumus radošo raksturu.
1802
Līdz ar to jāpārbauda, vai Komisijas izmantotajā metodoloģijā ir pieļautas acīmredzamas vērtējuma kļūdas, kas liktu apšaubīt tās piemērotību attiecībā uz UBS, UniCredit un Nomura izmantotās aizstājējvērtības noteikšanai.
Par to, ka tika izmantotas visas nosacītās summas, par kādām tirgojās attiecīgās bankas
1803
Attiecībā uz to nosacīto summu apjomu, kuras izmantoja Komisija, UniCredit nevar pamatoti pārmest šai iestādei, ka tā par sākumpunktu korekcijas koeficienta aprēķināšanai izmantoja visu to EVO nosacītās summas, ar kurām šī banka tirgojās ar darījumu partneriem EEZ savas dalības strīdīgajā pārkāpumā laikposmā.
1804
Nebija neviena iemesla, kāpēc šai iestādei būtu vajadzējis no nosacītajām summām, par kādām UniCredit bija tirgojusies, atņemt nosacītās summas, kas bija radījušas negatīvas cenu starpības.
1805
Tāpat kā pārdošanas apjoma vērtība, arī aizstājējvērtība nav to uzņēmumu neto peļņas mērs, kuriem Komisija uzliek naudas sodu, pamatojoties uz LESD 101. pantu (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2021. gada 15. aprīlis, Italmobiliare u.c./Komisija, C‑694/19 P, nav publicēts, EU:C:2021:286, 99. punkts).
1806
Tāpat nebija iemeslu, kas pamatotu, ka Komisijai būtu vajadzējis neņemt vērā darījumus, kuri radīja cenu starpību, kas vienāda ar nulli, ar pamatojumu, ka šie darījumi bija riska novēršanas darījumi, kas veikti tirgus uzturētāju statusā.
1807
Vispirms UniCredit nekādi nav paskaidrojusi, kā nošķirt riska novēršanas darījumus no darījumiem, kas veikti saistībā ar tirdzniecības pakalpojumu sniegšanu. Turpinot, nekas no šīs bankas norādītā nepierāda, ka tikai riska novēršanas darījumi varētu radīt cenu starpības, kas vienādas ar nulli. Visbeidzot un katrā ziņā, kā Komisija pamatoti norādījusi apstrīdētā lēmuma 854. apsvērumā, riska novēršanas darījumi ir attiecīgo banku saimnieciskās darbības neatņemama sastāvdaļa.
Par korekcijas koeficienta aprēķināšanu
1808
Saistībā ar korekcijas koeficienta aprēķināšanu UBS, UniCredit un Nomura kritika attiecas, pirmām kārtām, uz to, ka Komisija izmantoja 32 izraudzītas EVO kategorijas – EVO, ko bija emitējušas astoņas dalībvalstis emitentes un kas bija sadalītas četrās termiņu grupās, – un, otrām kārtām, uz to, ka nolūkā aprēķināt dienas cenu starpību katrai no vairāk nekā 100 EVO, kas veidoja šīs 32 EVO kategorijas, tika izmantoti BGN dati.
1809
Pirmkārt, attiecībā uz to, ka Komisija izmantoja 32 izraudzītas EVO kategorijas, UniCredit vispirms kritizē pašu principu, ka tika izmantotas izraudzītas dalībvalstis EVO emitentes (skat. apstrīdētā lēmuma 827. apsvērumu un 1413. zemsvītras piezīmi), nevis tās visas.
1810
Šajā ziņā, pirmām kārtām, jāatgādina, ka pamatnostādnēs aprakstītā metode, kuras pamatā ir tas, ka tiek ņemta vērā attiecīgo, ar pārkāpumu saistīto pakalpojumu pārdošanas apjoma vērtība, lai noteiktu uzliekamā naudas soda pamatsummu, dažkārt var izrādīties nepiemērota kādas lietas konkrētajos apstākļos un tādā gadījumā Komisijai ir pamats izmantot citu aprēķināšanas metodi, kas nav minēta pamatnostādnēs (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2019. gada 10. jūlijs, Komisija/Icap u.c., C‑39/18 P, EU:C:2019:584, 27. punkts).
1811
Otrām kārtām, kā jau atgādināts šā sprieduma 1754. un 1777. punktā, Komisijai ir plaša rīcības brīvība saistībā ar metodi, pēc kuras tiek aprēķināti naudas sodi Savienības konkurences noteikumu pārkāpuma gadījumā.
1812
No tā izriet, ka ar nosacījumu, ka ir sniegti Komisijas izvēles iemesli, kā arī juridiski pietiekams pamatojums, šai iestādei nevar liegt iespēju izmantot metodoloģiju, kurā nolūkā aprēķināt naudas soda pamatsummu ņemti vērā attiecīgo uzņēmumu darbības reprezentatīvus paraugi.
1813
Tas, ka dati, kas gūti no šiem reprezentatīvajiem paraugiem, nav identiski datiem, kas gūti no šo uzņēmumu pašu darījumu analīzes, ir saistīts ar izmantoto metodoloģiju un neliedz Komisijai izmantot šādu aprēķināšanas metodoloģiju, ja ir konstatējams, ka vērā ņemtie paraugi tik tiešām ir reprezentatīvi.
1814
Šajā ziņā jānorāda, ka judikatūrā ir atzīts, ka pamatnostādņu 13. punktā minētā pārdošanas apjoma vērtība precīzi neatspoguļo attiecīgā pārkāpuma nozīmīgumu, kas tādā pašā veidā ir spēkā arī attiecībā uz aizstājējvērtību.
1815
Vienlaikus apstiprinot metodoloģiju, kuru Komisija noteikusi pamatnostādņu 13. punktā, Tiesa ir atzinusi, ka, pirmām kārtām, šajā punktā minētā apgrozījuma daļa, kas izriet no precēm vai pakalpojumiem, kuri ir saistīti ar pārkāpumu, tikai sniedz norādes par šā pārkāpuma apmēru un atspoguļo tā ekonomisko nozīmīgumu un ka, otrām kārtām, nevajag šai apgrozījuma daļai piešķirt nesamērīgu nozīmi (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2009. gada 19. marts, Archer Daniels Midland/Komisija, C‑510/06 P, EU:C:2009:166, 74. un 76. punkts un tajos minētā judikatūra).
1816
Šajā pašā nozīmē Vispārējā tiesa ir nospriedusi, ka naudas soda noteikšana atbilstoši LESD 101. pantam nav precīzs aritmētikas uzdevums (spriedumi, 2011. gada 5. oktobris, Romana Tabacchi/Komisija, T‑11/06, EU:T:2011:560, 266. punkts, un 2015. gada 15. jūlijs, SLM un Ori Martin/Komisija, T‑389/10 un T‑419/10, EU:T:2015:513, 436. punkts).
1817
Šajā gadījumā apstrīdētā lēmuma 825. un 826. apsvērumā, kā arī 1410. un 1411. zemsvītras piezīmē Komisija norādīja, ka “galīgā cenu starpība katrai bankai tiek aprēķināta kā dienas cenu starpību, ko aprēķina katrai attiecīgās bankas pārkāpuma laikposma darba dienai, vienkārša vidējā vērtība” un ka “ikviena dienas cenu starpība tiek aprēķināta katrai attiecīgajai bankai individuāli, un tā atbilst 32 reprezentatīvo EVO [kategoriju], kurām tika piemēroti 32 īpaši svērumi, cenu starpības vidējai svērtajai vērtībai”.
1818
Apstrīdētā lēmuma 827. apsvērumā, kā arī 1412., 1414. un 1415. zemsvītras piezīmē Komisija norādīja, ka “32 reprezentatīvo EVO kategorijas tika izraudzītas astoņās dalībvalstīs emitentēs un sadalītas četrās termiņu grupās”. Šajā saistībā tā precizēja, ka “astoņu dalībvalstu emitentu reprezentatīvais paraugs, kas ietvēra Beļģiju, Vāciju, Īriju, Grieķiju, Spāniju, Franciju, Itāliju un Portugāli, tika noteikts, izvēloties 2, 5, 10 un 30 gadu atlikušos termiņus attiecīgi termiņu kategorijām 0–3 gadi, 3–7 gadi, 7–10 gadi un vairāk nekā 10 gadi”, jo “šie termiņi ir ļoti izplatīti obligāciju tirgū, ieguldītāju kopiena tos bieži uzskata par “atsauces” termiņiem” un “tie arī atbilst termiņiem, ko lielākā daļa parādu pārvaldības biroju publicē savā gada emisiju kalendārā”.
1819
Piemērojot šo svērumu, Komisija apstrīdētā lēmuma 2. pielikumā katrai attiecīgajai bankai sniedza uz to attiecinātā svēruma tabulu, kā tā atspoguļota šā sprieduma 1718. punktā.
1820
Tāpat šajā 2. pielikumā Komisija ir iekļāvusi 3.–6. tabulu, kas attiecībā uz katru no izraudzītajām 32 EVO kategorijām, piemēram, UBS gadījumā bija attēlotas šādi:
1821
No apstrīdētā lēmuma 827. apsvēruma un 1413. zemsvītras piezīmes arī izriet, ka Komisijas veiktā astoņu dalībvalstu emitentu izvēle – pielīdzinot Nīderlandes, Austrijas un Somijas emitētās EVO Francijas emitētajām EVO – atbilst vienpadsmit dalībvalstīm no eurozonas, kurā tajā laikā ietilpa septiņpadsmit dalībvalstis.
1822
No tā netieši izriet, ka no šīs izlases bija izslēgtas sešas dalībvalstis, par kurām Komisija norādīja – un UniCredit to neapstrīdēja –, ka ar vienas no šīm dalībvalstīm, proti, Luksemburgas EVO nenotika darījumi un ka ar pārējo dalībvalstu (Igaunija, Kipra, Malta, Slovēnija un Slovākija) EVO darījumi notika par “ļoti ierobežotu” summu (apstrīdētā lēmuma 1413. zemsvītras piezīme).
1823
Ar šādu pamatojumu, kas ļāva attiecīgajām bankām pienācīgi iepazīties ar kārtību, kādā tika izraudzītas 32 reprezentatīvās EVO kategorijas un katrā no šīm kategorijām iekļautās EVO, kā arī secināt, vai tām piemīt “on the run” raksturs, Komisija arī pierādīja izmantotās izvēles reprezentatīvo raksturu; šai izvēlei turklāt bija jābūt identiskai attiecībā uz visām bankām, lai ļautu nodrošināt, ka naudas sods atspoguļo katras attiecīgās bankas relatīvo īpatsvaru strīdīgajā pārkāpumā saskaņā ar pamatnostādņu 6. punktu.
1824
Apstāklis, ka 2011. gada oktobrī 0,5 % UniCredit tirdzniecības attiecās uz Slovākijas emitētajām EVO un tātad netika ņemti vērā un šī banka saskaņā ar pašas apgalvoto turpretī neesot tirgojusies ar Īrijas vai Grieķijas emitētajām EVO, kas bija iekļautas Komisijas izvēlē, nevar atspēkot šīs izvēles reprezentatīvo raksturu, jo šajā izvēlē ietilpa 90 % no to EVO nosacītajām summām, ar kurām šī banka tirgojās 2011. gada oktobrī.
1825
Komisija varēja izdarīt šādu izvēli vēl jo vairāk tāpēc, ka tajā tika veikts katrai bankai raksturīgs 32 EVO kategoriju svērums, kā apliecina apstrīdētā lēmuma 2. pielikuma 2. tabula, kas pārņemta šā sprieduma 1718. punktā.
1826
Šī tabula parāda, pirmām kārtām, ka EVO kategorijas, kuras Komisija bija izraudzījusies, bet ar kurām UniCredit nebija tirgojusies – piemēram, visu termiņu Īrijas un Portugāles EVO –, netika ņemtas vērā korekcijas koeficienta aprēķināšanā un, otrām kārtām, ka EVO, ar kurām šī banka galvenokārt tirgojās, proti, Vācijas un Itālijas EVO, veidoja attiecīgi 26 % un 61,6 % no svēruma matricas, kas tika piemērota šai bankai.
1827
Tāpat UniCredit arguments par Nīderlandes, Austrijas un Somijas emitēto EVO pielīdzināšanu Francijas emitētajām EVO nevar atspēkot Komisijas veiktās izvēles reprezentatīvo raksturu.
1828
Papildus apstāklim, ka UniCredit2018. gada 14. maija atbilde uz Komisijas 2018. gada 27. marta informācijas pieprasījumu parāda, ka šo trīs dalībvalstu emitēto EVO, ar ko šī banka tirgojās, nosacītās summas bija nebūtiskas, minētā banka ir vienīgi norādījusi, ka Nīderlandes, Austrijas un Somijas emitēto EVO pielīdzināšana Francijas emitētajām EVO izriet no kļūdaina pieņēmuma, ka “cenu starpības noteica tikai kredītreitingi un ka varēja prezumēt, ka dalībvalstīm ar vienādiem kredītreitingiem bija vienādas cenu starpības”, lai gan “gluži pretēji, EVO likviditātei ir daudz lielāka nozīme cenu starpības noteikšanā”.
1829
Turpinot, ciktāl UniCredit pārmet Komisijai, ka, izvēloties četras termiņu grupas (0–3 gadi; 3–7 gadi; 7–10 gadi un vairāk nekā 10 gadi), tā ņēma vērā EVO kategoriju atlikušo termiņu, nevis termiņu emisijas dienā, jākonstatē, ka šī banka nav norādījusi nevienu elementu, it īpaši nevienu skaitļos izteiktu elementu, kas ļautu pierādīt, ka EVO ar vienādiem sākotnējiem termiņiem, bet atšķirīgiem atlikušajiem termiņiem cenu starpības būtu mazākas nekā Komisijas izraudzītajām EVO, proti, EVO ar atšķirīgiem sākotnējiem termiņiem, bet vienādiem atlikušajiem termiņiem.
1830
Turklāt Komisija iebildumu rakstā norādīja, ka “EVO ar līdzīgu atlikušo termiņu piedāvā ieguldītājiem (sekundārajā tirgū) vienādu ieguldījumu periodu un vienādi ietekmē procentu likmju izmaiņas neatkarīgi no termiņa emisijas brīdī”.
1831
Ar replikas rakstā sniegto UniCredit apgalvojumu, ka iepriekšējā punktā minētajam Komisijas apgalvojumam “nav nekādas nozīmes praksē, ņemot vērā, ka tajā šīs EVO izmanto kā aizstājējvērtību cenu starpībām”, vien nepietiek, lai atspēkotu šīs iestādes apgalvojuma ticamību un līdz ar to pierādītu, ka, sadalot izraudzīto astoņu dalībvalstu EVO grupās atkarībā no EVO atlikušā termiņa, Komisija savā aizstājējvērtības aprēķināšanas metodoloģijā ir pieļāvusi acīmredzamu kļūdu vērtējumā.
1832
Visbeidzot, UBS nevar pamatoti pārmest Komisijai, ka tā attiecībā uz aplūkojamajām bankām veica izraudzīto 32 EVO kategoriju nemainīgu svērumu visam dalības strīdīgajā pārkāpumā laikposmam, to neatjauninot reizi mēnesī vai gadā.
1833
Lai arī Komisijas izvēle neveikt šādu atjaunināšanu tai lika izmantot 32 tirgoto EVO kategoriju svērumu, kura detalizācija ir mazāka nekā UBS ieteiktā, tomēr šis svērums aizvien bija tāds, kas raksturoja attiecīgo banku darbību to attiecīgajā dalības strīdīgajā pārkāpumā laikposmā, ciktāl tas bija katrai bankai īpašs un tika noteikts, pamatojoties uz minēto banku sniegtajiem datiem.
1834
Turklāt, kā Komisija pamatoti norādīja apstrīdētā lēmuma 850. apsvērumā, šāda katrai bankai piemērotā svēruma ikmēneša vai ikgadēja aktualizācija “ievērojami sarežģī metodoloģiju, pievienojot papildu posmus ar datu savākšanu un sīkiem aprēķiniem attiecībā uz tūkstošiem darījumu, bet nozīmīgi neuzlabo šo saprātīgo metodoloģiju”.
1835
Tādējādi Komisijas izvēle izmantot 32 EVO kategoriju nemainīgu svērumu visam aplūkojamo banku dalības strīdīgajā pārkāpumā attiecīgajam laikposmam iekļaujas rīcības brīvībā, kas šai iestādei ir, izstrādājot metodoloģiju aizstājējvērtības aprēķināšanai.
1836
Ņemot vērā iepriekš minēto, UBS un UniCredit nevar pamatoti apgalvot, ka Komisijas izraudzītajā metodoloģijā aizstājējvērtības aprēķināšanai, ciktāl tā balstīta uz 32 reprezentatīvu EVO kategoriju izvēli, būtu pieļauta viena vai vairākas acīmredzamas kļūdas vērtējumā.
1837
Otrkārt, attiecībā uz BGN datu izmantošanu no apstrīdētā lēmuma 828. apsvēruma un 1416. zemsvītras piezīmes izriet, ka galīgās cenu starpības aprēķināšanai, kuras metodoloģija atgādināta šā sprieduma 1723. punktā, Komisija 32 reprezentatīvajām EVO kategorijām piemēroja BGN datus.
1838
Šajā ziņā Komisija norādīja, ka “Bloomberg vispārējā cena ir uzņēmumu un valsts obligāciju saliktā cena reālajā laikā, kuras pamatā ir vairāku tirgotāju izpildāmi un indikatīvi cenu piedāvājumi [un kura parāda] pieejamās cenas, kas rada vienprātību”. Tā piebilda, ka “no BGN datiem izrietošās vēsturiskās cenas ir dienas beigās pastāvošās cenas”.
1839
Apstrīdētā lēmuma 851. un 852. apsvērumā Komisija noraidīja attiecīgo banku kritiku, norādot – ņemot vērā, ka “dienas pieprasījuma cenas un piedāvājuma cenas 2007.–2011. gada laikposmam nebija pieejamas, [šī iestāde uzskatīja, ka] vēsturiskās pieprasījuma un piedāvājuma cenas, kas izriet no BGN datiem, ir vislabākie pieejamie dati, kuri, ņemot vērā apstākli, ka šīs cenas bija noteiktas vienā brīdī (dienas beigās) un tādējādi ļāva aprēķināt ticamu cenu starpību, tās ļāva taisnīgi un vienlīdzīgi atspoguļot faktiskās vērtības un pušu ekonomisko nozīmīgumu”.
1840
Visbeidzot – apstrīdētā lēmuma 1449. zemsvītras piezīmē Komisija noraidīja UniCredit argumentāciju, norādot:
“2021. gada 15. februāra apsvērumos [..] UniCredit salīdzina noteikta savu darījumu parauga pirkšanas un pārdošanas cenas ar vidējām cenām, kas aprēķinātas, izmantojot tirgošanas platformas (MTS) dienas datus, un apgalvo, ka Komisijas izmantotās starpības ir lielākas nekā UniCredit faktiski saņemtās. Izmantojot vienas tirdzniecības platformas (MTS) datus, aprēķinātas vidējās cenas, un UniCredit izmantoto cenu salīdzināšana tomēr nav atbilstoša, jo šī banka salīdzina datus, kuri nākuši no diviem atšķirīgiem avotiem (kas nereti noved pie negatīva rezultāta), un tādējādi šī salīdzināšana nevar sniegt nekādu norādi par UniCredit faktiskajām cenu starpībām.”
1841
Šajā saistībā šā sprieduma 1782.–1784. punktā jau norādīts, ka pat tad, ja Komisija atkāpjas no pamatnostādņu 13. punkta, tai jāņem vērā labākie pieejamie dati.
1842
Tātad jānosaka, vai BGN dati, kurus Komisija izmantoja galīgās cenu starpības noteikšanai, bija “labākie pieejamie dati” tās definētās metodoloģijas īstenošanai.
1843
Šajā kontekstā, ņemot vērā Komisijas apstrīdētajā lēmumā izklāstīto pamatojumu (skat. 828., 851. un 852. apsvērumu) un it īpaši pamatojumu, ar kādu tā noraidīja UniCredit argumentus, uz kuriem šī banka atsaucās administratīvajā procesā (1449. zemsvītras piezīme), attiecīgās bankas nevar vienīgi apgalvot, ka Komisijas izmantotajiem datiem ir viena vai vairākas nepilnības.
1844
Gluži pretēji, tām jāpierāda, ka saistībā ar Komisijas likumīgi noteikto metodoloģiju faktiski pastāv labāki dati nekā Komisijas izmantotie un ka šie dati faktiski ir pieejami (šajā nozīmē pēc analoģijas skat. spriedumu, 2019. gada 24. septembris, HSBC Holdings u.c./Komisija, T‑105/17, EU:T:2019:675, 324. punkts).
1845
Šajā gadījumā ne UBS, ne UniCredit, ne Nomura nav pierādījušas, ka Komisija varēja izmantot labākus datus nekā BGN dati, pat ja šie pēdējie minētie dati parāda nevis attiecīgās bankas faktiski iegūtās starpības konkrētas EVO kopējā pirkšanas un tālākpārdošanas darījumā, bet tikai aplēsi, kuras pamatā ir dati, kas balstīti uz “pirkšanas un pārdošanas cenu starpībām” konkrētā brīdī, proti, dienas beigās.
1846
Pirmkārt, pat ja, kā norāda Nomura, jāatzīst, ka “vienīgi faktiskā starpība – tas ir, cenas, par kādām tirgotāji faktiski nopirka un pēc tam pārdeva tālāk EVO, – ir pareizais starpniecības pakalpojumu cenas mērs”, jākonstatē, ka Nomura nemin, ka administratīvā procesa laikā būtu piedāvājusi iesniegt Komisijai šādus datus, kā arī nav iesniegusi šādus datus šajā tiesvedībā. Šī banka saistībā ar sestā pamata ceturto daļu vienīgi pārmet Komisijai, ka tā nav izmantojusi skaitļus, kas atbilst starptautiskajiem grāmatvedības standartiem, un tātad “darījumu neto vērtību”.
1847
Turklāt metodoloģija, kuras pamatā būtu attiecīgo banku faktiski iegūtās cenu starpības, liktu Komisijai identificēt un piemērot katrai attiecīgajai bankai individuāli katram darījumam raksturīgo ienesīguma starpību attiecībā uz katru šīs bankas dalības strīdīgajā pārkāpumā dienu.
1848
Tas nozīmētu, ka attiecībā uz katru aplūkojamo banku un katru pirkuma darījumu būtu jānosaka atbilstīgie tālāk pārdošanas darījumi, kas ļautu aprēķināt šā darījuma faktisko cenu starpību, apstākļos, kad pirkšanas un pārdošanas darījumi ne vienmēr notiek vienā un tajā pašā dienā (skat. šā sprieduma 1798. punktu), šo darījumu summa ne vienmēr ir identiska, šī summa ietekmē EVO cenu un “EVO nozares svārstīgums (tostarp vienas dienas laikā)”, ko Nomura apstiprina, padara grūtu vai pat neiespējamu jebkādu sasaisti starp darījumiem, kas notiek dažādos brīžos.
1849
Šāda metodoloģija – pat ja tā nepadarītu korekcijas koeficienta aprēķināšanu pārlieku grūtu vai pat neiespējamu – katrā ziņā radītu Komisijai nesamērīgu administratīvo slogu (pēc analoģijas skat. ģenerāladvokātes J. Kokotes [J. Kokott] secinājumus lietā Pilkington Group u.c./Komisija, C‑101/15 P, EU:C:2016:258, 37. punkts).
1850
Līdz ar to ne UBS, ne UniCredit, ne Nomura, kuras pārmet Komisijai, ka tā administratīvajā procesā šīm bankām nav lūgusi viņu faktiskās cenu starpības, nevar pamatoti kritizēt šo iestādi par to, ka tā nav izmantojusi vai centusies izmantot metodoloģiju, ar kuru tiektos noteikt faktiskās cenu starpības visiem darījumiem, ko attiecīgās bankas veikušas savas dalības strīdīgajā pārkāpumā laikposmā, un tātad ir izmantojusi trešās personas “kotētus” datus.
1851
Otrkārt, UBS, UniCredit un Nomura nesniedz nevienu faktu, kas pierādītu, ka papildus datu kopumiem, kuri sastāvēja no BGN datiem, bija pieejami arī citi pilnīgi un atbilstīgi kotētu datu kopumi, kas varēja piemērotākā veidā atspoguļot attiecīgo banku darbību.
1852
Šajā saistībā vispirms ir jānoraida Nomura kritika par BGN datu sagatavošanas veida daļēji nezināmo raksturu, kas nozīmējot, ka Komisija nevarēja tos izmantot.
1853
Ir vispārzināms un to apstiprina tostarp apstrīdētā lēmuma 40., 41., 505. un 518. apsvērums, ka tādu platformu kā Bloomberg sniegtajiem datiem tirgotāji piešķir lielu ticamību, jo šādas tiešsaistes platformas apkopo tirgus datus, lai tos pēc tam izplatītu visiem tirgus dalībniekiem.
1854
Turklāt, kā izriet no apstrīdētā lēmuma 1416. zemsvītras piezīmes, kurā minēts platformas Bloomberg izstrādāts dokuments, BGN dati ir avots, kurš balstīts uz vairāku tirgus dalībnieku izpildāmām un indikatīvām cenām, norāda pieejamās cenas, par ko var panākt vienprātību, un kuru turklāt, kā norāda Komisija, ir izstrādājusi procedūras trešā puse.
1855
Turpinot, attiecībā uz kritiku par to, ka BGN datos varot būt pārvērtētas cenu starpības sakarā ar dienas brīdi, kurā tās noteiktas, jānorāda, ka šī kritika nešķiet bez nozīmes, ņemot vērā attiecīgo banku sniegto ekonomisko un zinātnisko ekspertīzi.
1856
Tomēr šajā gadījumā šis konstatējums nevar liegt Komisijai iespēju izmantot BGN datus, ne līdz ar to atspēkot, izmantojot šos datus, iegūtās korekcijas koeficientu summas.
1857
Pirmām kārtām, Komisijai nevar pārmest, ka tā ir izmantojusi datus, kuri precīzi neatspoguļoja faktiskās cenu starpības, ar kādām attiecīgās bankas īstenoja darījumus, ja šai iestādei nebija vai tā nevarēja iegūt faktiskos datus vai pietiekami reprezentatīvus datus, kā izriet no vēstules par naudas sodiem 25. punkta, un ja līdz ar to tai bija jāizmanto metodoloģija, kuras pamatā bija alternatīvi un noteikti mazāk precīzi dati, lai iegūtu aizstājējvērtību.
1858
Turklāt šajā saistībā pamatnostādņu 16. punktā paredzēts, ka tad, “ja uzņēmuma sniegtie dati ir nepilnīgi vai nav uzticami, Komisija var noteikt minētā uzņēmuma pārdošanas apjomu, balstoties uz daļējiem datiem, ko tā ieguvusi, un/vai visu pārējo informāciju, ko tā uzskata par piemērotu vai atbilstošu”.
1859
Otrām kārtām, no šā sprieduma 1846.–1850. punkta izriet, ka nebija iespējams izmantot metodoloģiju, kas pamatota ar faktiskām attiecīgo banku iegūtām cenu starpībām.
1860
Tāpat MTS datu izmantošana, ko ieteica UniCredit un ko Komisija noraidīja apstrīdētā lēmuma 1449. zemsvītras piezīmē, nebūtu bijusi piemērotāka, un tas tā ir pat tad, ja šie dati ļautu sniegt dienas datus.
1861
Pirmām kārtām, kā Komisija norādīja šajā zemsvītras piezīmē, MTS datu izmantošanai piemistu trūkumi, kuru dēļ tā saistībā ar Komisijas noteikto metodoloģiju nebūtu piemērotāka par BGN datiem.
1862
Primo, MTS datu izmantošana attiecībā uz katru UniCredit darījumu, kas noticis šīs bankas dalības pārkāpumā laikposmā, liktu veikt šādus aprēķinus:
1863
Kā izriet no UniCredit prasības pieteikuma 16. pielikuma, no kura pārņemta shēma, kas sniegta iepriekšējā punktā, šāda darbība liktu iegūt, izmantojot šīs bankas formulējumu, “netiešas starpības”, pamatojoties uz aplēstu cenu starpību (kas izriet no MTS datiem), ko piemēro minētās bankas faktiski izmantotajai pirkšanas vai pārdošanas cenai.
1864
Tomēr, kā Komisija norādīja apstrīdētā lēmuma 1449. zemsvītras piezīmē, šāda darbība novestu pie tā, ka tiek salīdzināti atšķirīga rakstura dati (aplēsta cenu starpība un faktiskās pirkšanas un pārdošanas cenas), kā arī atšķirīgi avoti (MTS un UniCredit), savukārt cenu starpības veidošana apstrīdētajā lēmumā, pamatojoties tikai uz BGN datiem, ļauj salīdzināt vienāda rakstura un vienāda avota datus.
1865
Secondo, ņemot vērā UniCredit un Komisijas sniegtos elementus, MTS datu ticamība nav uzskatāma par lielāku nekā BGN datu ticamība.
1866
Kā Komisija norādīja apstrīdētā lēmuma 1449. zemsvītras piezīmē un UniCredit atzina sava prasības pieteikuma 86. zemsvītras piezīmē, MTS dati “nereti noved pie netiešām negatīvām starpībām”.
1867
Iekļaut aprēķinos darījumus, kuri devuši šādas “netiešas negatīvas starpības”, nozīmētu samazināt šīs bankas darbību, lai gan attiecīgie darījumi ir daļa no minētās bankas faktiskās darbības. Turklāt, tikai neņemot vērā šādus darījumus, netiktu kompensēti MTS datu izmantošanai piemītošie trūkumi, ciktāl tas nozīmētu pilnā mērā neņemt vērā attiecīgo banku darbību.
1868
Tajā pašā prasības pieteikuma zemsvītras piezīmē UniCredit arī atzina, ka “netiešās negatīvās starpības” ir skaidrojamas ar “laika atšķirību starp brīdi, kad faktiski [notika] tirdzniecības darbība, un brīdi, kad tā [tika] reģistrēta [šīs bankas] sistēmā, proti, MTS vidējā cena [nebija] vienmēr precīzi atbilstoša brīdim, kurā darījums faktiski [tika] veikts”.
1869
Ņemot vērā EVO tirgus svārstīgumu, kurā saskaņā ar UniCredit vērtējumu “cenas mainās pa sekundēm gan augšup, gan lejup,” šādas laika atšķirības neļauj nodrošināt ticamību cenu starpībām, kuras aprēķinātas, izmantojot MTS datus, un kuras tātad var būt novērtētas gan par zemu, gan par augstu.
1870
Otrām kārtām, no UniCredit atbildes uz Vispārējās tiesas jautājumu izriet, ka Komisijai esot vajadzējis attiecībā uz katru no 4965 darījumiem, kas notika laikā no 2011. gada 9. septembra līdz 28. novembrim, noteikt šo darījumu atbilstību ar MTS datiem, pateicoties kuriem tai, izmantojot kodēšanas programmatūru, būtu bijis iespējams noteikt attiecīgās EVO vidējo cenu konkrētā katra darījuma brīdī un sekojoši “faktisko netiešo [cenu] starpību” katram no šiem 4965 darījumiem.
1871
Šim nolūkam, ņemot vērā skaitļos izteiktos elementus, kurus UniCredit nodeva Vispārējai tiesai, Komisijai esot vajadzējis savietot divus bruto skaitļu kopumus, no kuriem pirmais attiecās uz šīs bankas veiktajiem darījumiem un ietvēra 556304 ierakstus, un otrais ietvēra MTS datus, kas sastāvēja no 531 datnes, no kurām katra ietvēra nereti vairāk par 40 miljoniem ierakstu un kuru kopējais apjoms bija tuvs 1,2 TB.
1872
Nevarēja saprātīgi prasīt, lai Komisija apstrādātu šādu datu daudzumu, jo tas nozīmētu uzlikt šai iestādei nesamērīgu administratīvo slogu (skat. šā sprieduma 1849. punktu). Turklāt, pat pieņemot, ka Komisijai būtu bijis iespējams izskatīt šos bruto datus, jākonstatē, ka UniCredit nebija tos iesniegusi šai iestādei administratīvā procesa laikā.
1873
Šī banka tikai iesniedza pētījumu, kurā izdarīti secinājumi, nepievienojot izmantoto datu kopumu; tas bija darbības trūkums, kuru pēc tam nevarēja censties izlabot, pārmetot Komisijai, ka tā nav lūgusi paziņot šo datu kopumu.
1874
Līdz ar to saistībā ar salīdzināšanas uzdevumu, kas Komisijai bija jāveic, lai noteiktu labākos pieejamos datus, kuri bija jāizmanto aizstājējvērtības aprēķināšanai, šī iestāde nepieļāva kļūdas, nepieņemot UniCredit nepietiekami dokumentēto priekšlikumu izmantot MTS datus.
1875
Turklāt, ciktāl UBS pārmet Komisijai, ka tā, nosakot korekcijas koeficienta aprēķināšanas metodoloģiju, kā arī izmantojot BGN datus, nav ņēmusi vērā EVO portfeļu pārvaldības īpatnības (skat. šā sprieduma 1773. punktu), ir jākonstatē, ka šī banka nekādi nav pierādījusi, kāda alternatīva metodoloģija – izņemot “darījumu neto vērtības” vai “darījumu koriģētās neto vērtības” izmantošana, ko Komisija pamatoti noraidīja (skat. šā sprieduma 1800. punktu), – vai kādi pieejami dati būtu labāk ļāvuši ņemt vērā šīs īpatnības.
1876
Tāpat šī banka nevar atspēkot Komisijas izmantoto metodoloģiju, vienīgi apgalvojot, ka apstrīdētā lēmuma daļā, kurā šī iestāde atbild uz attiecīgo banku administratīvajā procesā izvirzītajiem argumentiem, tā nav pierādījusi noteiktus faktiskus apgalvojumus, piemēram, apgalvojumus, ar kuriem tā uzskatīja, ka “centieni panākt likviditāti, atvērtu pozīciju saglabāšana vai izbeigšana tirgū ir ietverti pirkšanas un pārdošanas cenās, ko tirgotāji piedāvā saviem klientiem,” kā arī ka tad, ja “kāda klienta rīkojuma pieņemšana rada tā portfelim risku, kas pārsniedz atļautā robežas, tirgotājam ir iespēja arī atteikties kotēt” (skat. apstrīdētā lēmuma 854. apsvērumu).
1877
Ņemot vērā visu iepriekš minēto, Komisija varēja pamatoti izmantot metodoloģiju, kuru tā ieviesa, lai aprēķinātu katras no attiecīgajām bankām korekcijas koeficientu, kā arī izmantot šim nolūkam BGN datus, par kuriem tā pamatoti varēja uzskatīt, ka attiecībā uz šo banku dalības strīdīgajā pārkāpumā laikposmu tie bija “labākie pieejamie dati”.
1878
Šo pašu iemeslu dēļ UBS arī nevar pamatoti apgalvot, ka Komisijas izmantotā metodoloģija bija neprecīza un patvaļīga.
1879
Līdz ar to UBS pirmā pamata otrā daļa, kā arī ceturtais un piektais pamats, UniCredit septītā pamata otrā līdz ceturtā daļa un Nomura sestā pamata otrā līdz ceturtā daļa ir jānoraida kā nepamatoti.
– Par “UniCredit” un “Nomura” kritiku attiecībā uz kļūdām, nosakot dažām bankām raksturīgo aizstājējvērtību
1880
Prasības pieteikumos UniCredit un Nomura izvirzīja kritiku, kas vērsta pret metodoloģiju, kuru Komisija izmantoja, lai noteiktu aizstājējvērtību, kā arī pret tās vispārējo piemērošanu; šī kritika tika noraidīta šā sprieduma 1762.–1879. punktā.
1881
Šīs bankas izvirzīja arī konkrētāku kritiku saistībā ar to, kā tika noteikta aizstājējvērtība – kas tika aprēķināta, reizinot katras attiecīgās bankas gada nosacītās summas ar šīs bankas konkrēto korekcijas koeficientu –, kura tika izmantota attiecībā uz šīm bankām un kura būs jāvērtē šā sprieduma 1885.–1960. punktā.
1882
Saistībā ar nosacīto summu noteikšanu (skat. apstrīdētā lēmuma 816.–819. apsvērumu) UniCredit pārmet Komisijai, ka tā ir diskriminējusi šo banku, attiecinot uz to, tāpat kā uz pārējām aplūkojamajām bankām, nosacītās summas, par kādām tās tirgojās tikai sekundārajā tirgū.
1883
UniCredit un Nomura arī pārmet Komisijai, ka tā aprēķināja uz tām attiecināto nosacīto summu gada vērtību, lai gan šīs bankas piedalījās strīdīgajā pārkāpumā mazāk nekā gadu.
1884
Saistībā ar korekcijas koeficienta, kas tika piemērots Nomura, noteikšanu un, konkrētāk, ar 32 reprezentatīvo EVO kategoriju izsvēršanu, kas veikta attiecībā uz katru banku un izmantota, lai noteiktu tās galīgo cenu starpību (skat. apstrīdētā lēmuma 825.–830. apsvērumu), šī banka pārmet Komisijai, ka tā nav izmantojusi precīzu 32 EVO kategoriju svērumu, lai gan minētā banka to šai iestādei esot iesniegusi.
–
Attiecībā uz UniCredit kritiku par diskriminācijas aizlieguma principa pārkāpumu sakarā ar to, ka saistībā ar šo banku, kā arī pārējām attiecīgajām bankām tika izmantotas gada nosacītās summas, kuras attiecās tikai uz sekundāro tirgu
1885
Septītā pamata pirmajā un piektajā daļā UniCredit norāda, ka, attiecībā uz visām bankām pamatojot aizstājējvērtību tikai ar “to EVO nosacīto summu pārdošanas apjoma vērtību, ar kurām katra attiecīgā banka tirgojās sekundārajā tirgū savas dalības pārkāpumā laikposmā, jo [runa bija par] darbību, kas bija visām bankām kopēja un tas [novērsa] risku, ka naudas summas aprēķinā kādi ienākumi tiktu pieskaitīti divreiz” (skat. apstrīdētā lēmuma 816. apsvērumu), Komisija šo banku esot diskriminējusi.
1886
Ciktāl strīdīgais pārkāpums esot bijis koncentrēts uz EVO primāro tirgu, jo UniCredit neesot “piedalījusies [šajā pārkāpumā] saistībā ar tirdzniecību [šajā] tirgū”, un ciktāl minētajā primārajā tirgū notikusī tirdzniecība neesot ņemta vērā attiecībā pret nevienu aplūkojamo banku, Komisijai esot vajadzējis izmantot vienīgi summas, par kādām notika tirdzniecība primārajā tirgū. Nerīkojoties šādi, Komisija esot sodījusi UniCredit par visu tās dalību strīdīgajā pārkāpumā, savukārt pārējās attiecīgās bankas esot sodītas tikai par daļu no viņu dalības minētajā pārkāpumā.
1887
Šajā ziņā apstrīdētā lēmuma 816. apsvērumā Komisijas veiktā izvēle izmantot par pamatu aizstājējvērtības aprēķināšanai attiecībā uz visām aplūkojamajām bankām nosacītās summas, par kādām notika tirdzniecība tikai EVO sekundārajā tirgū, tomēr neparāda nekādu diskriminējošu attieksmi pret UniCredit.
1888
Pirmkārt, UniCredit kļūdaini apgalvo, ka nav piedalījusies strīdīgajā pārkāpumā, ciktāl tas skar primāro tirgu, kā arī ka šis pārkāpums esot bijis koncentrēts uz EVO primāro tirgu.
1889
Ir taisnība, ka apstrīdētā lēmuma 861. apsvērumā, nosakot strīdīgā pārkāpuma smaguma koeficientu, ko piemērot UniCredit, Komisija norādīja, ka šī banka nedarbojās primārajā tirgū.
1890
Tomēr no šā apsvēruma nav secināms – nesaistīti ar aizstājējvērtības noteikšanu –, ka Komisija būtu uzskatījusi, ka UniCredit nav piedalījusies visā vienotajā un turpinātajā pārkāpumā, kas konstatēts šajā lēmumā.
1891
Gluži pretēji, no apstrīdētā lēmuma rezolutīvās daļas skaidri izriet, ka UniCredit ir saukta pie atbildības par visu strīdīgo pārkāpumu un ka šis pārkāpums attiecas uz visu EVO tirgu, nevis galvenokārt uz šo obligāciju primāro tirgu.
1892
Turklāt apstrīdētā lēmuma 45.–50. apsvērumā Komisija pamatoti norādīja uz pastāvošo saistību starp EVO primāro un sekundāro tirgu, kā arī uz to, ka informācijai par vienu no šiem tirgiem ir nozīme otrā un otrādi (skat. šā sprieduma 465.–486. un 597.–614. punktu).
1893
Tādējādi, pat nedarbodamās primārajā tirgū, UniCredit caur informāciju, ar kuru tā dalījās ar pārējo attiecīgo banku tirgotājiem, sekmēja visa strīdīgā pārkāpuma darbību un guva labumu no tā, kā Komisija ir to norādījusi apstrīdētā lēmuma 479. apsvērumā.
1894
Otrkārt, apstrīdētā lēmuma 816. apsvērumā Komisijas izmantotais motīvs pilnībā pamato to, ka šī iestāde neizmantoja nosacītās summas, par kādām attiecīgās bankas tirgojās EVO primārajā tirgū, un neintegrēja šīs summas uz pārējām aplūkojamajām bankām, nevis UniCredit, attiecinātajās nosacītajās summās.
1895
Tā kā attiecīgo banku, kuras darbojās primārajā tirgū, darbība ietvēra to, ka šīs bankas iegādājās EVO, lai tās ātri pārdotu tālāk sekundārajā tirgū (skat. apstrīdētā lēmuma 37. apsvērumu), nosakot šo banku darbības nozīmīgumu, ieskaitīt aprēķinos nosacītās summas, par kādām tika veiktas iegādes no valsts emitentiem primārajā tirgū, bija nelietderīgi vai pat varēja izraisīt kļūdas.
1896
Treškārt, UniCredit īpašo situāciju Komisija ņēma vērā citās šai bankai uzliktā naudas soda aprēķināšanas stadijās (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2013. gada 13. septembris, Total Raffinage Marketing/Komisija, T‑566/08, EU:T:2013:423, 454. punkts).
1897
Apstrīdētā lēmuma 861. un 868. apsvērumā Komisija tādējādi piemēroja šai bankai smaguma koeficientu un papildsummu, kas abi noteikti 17 % līmenī – par 1 procentu punktu zemākā līmenī, nekā tika piemērots pārējām attiecīgajām bankām.
1898
Ņemot vērā iepriekš minēto, UniCredit septītā pamata pirmā un piektā daļa ir jānoraida kā nepamatotas.
1899
Turklāt, ciktāl UniCredit saistībā ar šo pirmo un piekto daļu varētu apgalvot, ka tās situācija, nosakot tai piemērojamo smaguma koeficientu un papildsummu, ko piemēro preventīvā nolūkā, šīs bankas situācija netika pienācīgi ņemta vērā, šī kritika tiks vērtēta attiecīgi šā sprieduma 1976.–2003. un 2004.–2035. punktā.
–
Par UniCredit un Nomura kritiku attiecībā uz to, ka tika aprēķināta nosacīto summu, par kādām tās tirgojās, gada vērtība
1900
UniCredit savā astotajā pamatā un Nomura sava sestā pamata piektajā daļā, to skatot kopā ar tās septītā pamata otro daļu, apgalvo, ka Komisija pieļāva kļūdas vērtējumā vai pārkāpa vienlīdzīgas attieksmes principu, kā arī sodu un sankciju individualizācijas principu, aprēķinot gada vērtību nosacītajām summām, par kādām tās tirgojās ar darījumu partneriem EEZ savos attiecīgajos dalības strīdīgajā pārkāpumā laikposmos, proti, no 2011. gada 9. septembra līdz 28. novembrim un no 2011. gada 18. janvāra līdz 28. novembrim.
1901
Šī nosacīto summu, par kādām attiecīgās bankas tirgojās, gada vērtības noteikšana, protams, esot izlīdzinājusi to banku nosacītās summas, kuras strīdīgajā pārkāpumā piedalījās ilgāk par gadu, savukārt tā esot mākslīgi palielinājusi nosacītās summas, kuras tika attiecinātas uz UniCredit un Nomura, un tādējādi likusi atzīt pārāk lielu šo banku īpatsvaru minētajā pārkāpumā.
1902
Šajā saistībā UniCredit norāda, ka tās dalības strīdīgajā pārkāpumā laikposmā tirgoto EVO apjoms – it īpaši Itālijas EVO, kas veidoja galveno šīs bankas tirdzniecības daļu, – bija īpaši liels un šo EVO tirgus ir pakļauts ļoti lielam svārstīgumam, kas nozīmē daudz lielākas cenu starpības nekā parastos tirgus apstākļos. Šā iemesla dēļ UniCredit esot saņēmusi attieksmi, kas ir daudz bargāka nekā pret pārējām attiecīgajām bankām, un tas esot “acīmredzami nesaprātīgi un neatbilstoši”. Līdz ar to Komisijai attiecībā uz visām bankām esot vajadzējis salīdzināt datus par tirdzniecības darbībām vienā laikposmā, proti, strīdīgā pārkāpuma pēdējā gadā vai pat visā šā pārkāpuma laikā.
1903
Līdzīgu iemeslu dēļ Nomura uzskata, ka Komisijai esot vajadzējis izmantot nosacītās summas, par kādām šī banka faktiski tirgojās visa 2011. gada laikā.
1904
Vispirms jānorāda, ka ne UniCredit, ne Nomura nepārmet Komisijai to, ka tā, nosakot nosacītās summas, kas jāņem vērā aizstājējvērtības aprēķināšanai, noraidīja pamatnostādņu 13. punkta piemērošanu; saskaņā ar šo punktu šī iestāde parasti izmanto uzņēmuma pārdošanas apjomu tā dalības strīdīgajā pārkāpumā pēdējā pilnajā gadā.
1905
Šī Komisijas izvēle šajā gadījumā turklāt bija pilnībā pamatota apstrīdētā lēmuma 819. apsvērumā izklāstīto un ar UniCredit un Nomura argumentāciju apstiprināto iemeslu dēļ, proti, pirmām kārtām, tāpēc, ka “lielākajai daļai attiecīgo banku individuālās dalības laikposms [bija] atšķirīgs un nereti relatīvi īss”, un, otrām kārtām, tāpēc, ka “cenu starpība pārkāpuma laikposmā” bija ļoti mainīga.
1906
Galu galā UniCredit un Nomura kritizē vienīgi to, ka Komisija nolūkā ņemt vērā šos apstākļus, neraugoties uz to, ka šo banku dalības strīdīgajā pārkāpumā laikposms bija mazāks par pilnu gadu, tāpat kā attiecībā uz pārējām aplūkojamajām bankām noteica gada vērtību nosacītajām summām, par kādām šīs bankas tirgojās savas dalības strīdīgajā pārkāpumā laikposma pilnajos kalendārajos mēnešos, proti, attiecīgi 2011. gada oktobrī un 2011. gada februārī līdz oktobrī (apstrīdētā lēmuma 2. pielikumu 1. tabula).
1907
Šāda izvēle – kas ir saistīta ar naudas soda aprēķināšanas metodoloģiju, attiecībā uz kuru, kā jau atgādināts šā sprieduma 1754. un 1777. punktā, Komisijai ir liela rīcības brīvība, – neļauj konstatēt nekādu acīmredzamu kļūdu vērtējumā vai tiesību kļūdu, ko Komisija būtu pieļāvusi.
1908
Šā sprieduma 1905. punktā minētie apstākļi pamato to, kāpēc Komisija nosacītajām summām, par kādām tirgojās visas attiecīgās bankas, nosaka gada vērtību, izmantojot apstrīdētā lēmuma 819. apsvērumā izklāstīto metodoloģiju, kuru piemērojot tā vispirms sadalīja katras bankas nosacīto summu, par kādu tā tirgojās savas dalības strīdīgajā pārkāpumā laikposmā, ar tās dalības mēnešu skaitu un pēc tam sareizināja šo vidējo mēneša vērtību ar 12.
1909
Pirmām kārtām, nosacīto summu, par kādām notikusi tirdzniecība, gada vērtības noteikšana ļauj izlīdzināt nozīmīgās ikgadējās izmaiņas, ko strīdīgā pārkāpuma laikā piedzīvoja EVO tirgus un kam bija pakļautas attiecīgās bankas, kas šajā pārkāpumā piedalījās, vienlaikus ņemot vērā šo banku kopējo darbību, tostarp darbību 2011. gadā, par kuru gan Komisija, gan UniCredit un Nomura uzskata, ka šo gadu raksturoja liels EVO tirgus svārstīgums ar valsts parādu saistītās krīzes dēļ.
1910
Otrām kārtām, ņemot vērā, ka nosacīto summu gada vērtības noteikšana tika piemērota visām attiecīgajām bankām, tā ļauj atspoguļot katras bankas relatīvo nozīmi strīdīgajā pārkāpumā, kā tas ir prasīts pārdošanas apjoma vērtības noteikšanai piemērojamajā judikatūrā (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2014. gada 12. novembris, Guardian Industries un Guardian Europe/Komisija, C‑580/12 P, EU:C:2014:2363, 63. punkts), kas tikpat lielā mērā attiecas arī uz aizstājējvērtību.
1911
Tā kā katras attiecīgās bankas gada nosacītās summas ir pirmais no diviem elementiem, kas ņemti vērā katras no šīm bankām raksturīgās aizstājējvērtības aprēķināšanai, tās ļauj saglabāt esošo attiecību starp aizstājējvērtībām, kuras noteiktas attiecībā uz katru aplūkojamo banku, un in fine – attiecību starp šīm bankām uzliktajiem naudas sodiem.
1912
Šos divus secinājumus neatspēko UniCredit un Nomura izvirzītie argumenti.
1913
Pirmkārt, UniCredit un Nomura nevar pamatoti apgalvot, ka to dalības strīdīgajā pārkāpumā laikposmu, kuri bija attiecīgi vienu un deviņus pilnus kalendāros mēnešus ilgi, gada vērtības iegūšana lika Komisijai mākslīgi un tātad nepamatoti palielināt attiecībā uz šīm bankām izmantotās nosacītās summas.
1914
Lai gan, protams, šī gada vērtības noteikšana nozīmēja, ka uz gadu tika ekstrapolēta UniCredit un Nomura darbība vienu un deviņus pilnus kalendāros mēnešus ilgā dalības strīdīgajā pārkāpumā laikposmā, tā bija nepieciešama to principu dēļ, kuri nosaka naudas sodu aprēķināšanu atbilstoši pamatnostādnēm un kuri vienlaikus liek Komisijai izmantot vērtību, kas ir tieši proporcionāla šo banku faktiskajai darbībai viņu dalības strīdīgajā pārkāpumā laikposmā.
1915
Pirmām kārtām, UniCredit un Nomura nosacīto summu, par kādām tās bija tirgojušās, gada vērtību bija nepieciešams iegūt pašu naudas sodu aprēķināšanas, piemērojot pamatnostādnes, principu dēļ, jo šīs pamatnostādnes prasa noteikt pārdošanas apjoma vērtību vai aizstājējvērtību par vienu gadu, un to šīs bankas nenoliedz, tostarp ņemot vērā alternatīvos aprēķina veidus, ko tās piedāvā.
1916
Līdz ar to Komisija nevarēja ņemt vērā tikai nosacītās summas, par kādām šīs abas bankas tirgojās savas dalības strīdīgajā pārkāpumā attiecīgajos laikposmos, kas abi bija īsāki par vienu gadu.
1917
Otrām kārtām, UniCredit un Nomura nosacīto summu, par kādām tās bija tirgojušās, gada vērtības noteikšana lika Komisijai izmantot vērtību, kas ir stingri proporcionāla šo banku faktiskajai darbībai to dalības strīdīgajā pārkāpumā attiecīgajos laikposmos, jo tā ir rezultāts nosacīto summu, par kādām šīs abas bankas bija tirgojušās savas attiecīgās dalības pārkāpumā laikā, dalījumam ar dalības strīdīgajā pārkāpumā pilno kalendāro mēnešu skaitu (viens pilns kalendārais mēnesis UniCredit gadījumā un deviņi pilni kalendārie mēneši Nomura gadījumā), kurš pēc tam sareizināts ar divpadsmit, lai aprēķini būtu izdarīti par gadu.
1918
Šā iemesla dēļ un tādēļ, ka tika iegūtas gada vērtības visu attiecīgo banku nosacītajām summām, Komisija arī nodrošināja, ka tika ievērota ikvienas bankas relatīvā nozīme strīdīgajā pārkāpumā un attiecīgās iesaistīšanās apjoms.
1919
Lai arī UniCredit un Nomura nosacīto summu gada vērtības iegūšana varēja likt Komisijai attiecībā uz šīm bankām noteikt augstākas summas nekā tās, par kādām šīs bankas faktiski tirgojās 2011. gada laikā, šis apstāklis neatspēko Komisijas noteiktās nosacīto summu gada vērtības stingri proporcionālo raksturu attiecībā pret nosacītajām summām, par kādām minētās bankas faktiski tirgojās viņu attiecīgajos dalības strīdīgajā pārkāpumā laikposmos.
1920
Šis apstāklis ir tikai sekas tam, ka šo banku attiecīgajos dalības strīdīgajā pārkāpumā laikposmos EVO tirgus bija svārstīgāks nekā 2011. gada mēnešos, kuros tās šajā pārkāpumā nepiedalījās.
1921
Tāpat apstāklis, ka UniCredit un Nomura ieskatā attiecībā uz tām iegūtās nosacīto summu gada vērtības ir proporcionāli ievērojami augstāka nekā vērtības, kas iegūtas attiecībā uz pārējām bankām, kuras turklāt esot piedalījušās strīdīgajā pārkāpumā ilgāku laiku un kuru tirgus daļas bijušas nozīmīgākas, ir tikai sekas tam, ka UniCredit un Nomura piedalījās strīdīgajā pārkāpumā vienīgi 2011. gadā, proti, laikposmā, kurā EVO tirgus bija vissvārstīgākais un kurā līdz ar to EVO tirdzniecība un EVO cenu starpības bija visnozīmīgākās.
1922
Otrkārt, UniCredit un Nomura nevar pamatoti apgalvot, ka, lai ievērotu vienlīdzīgas attieksmes principu, kā arī sodu un sankciju individualizācijas principu, Komisijai esot vajadzējis attiecībā uz šīm bankām izmantot attiecīgi nosacītās summas no strīdīgā pārkāpuma pēdējā gada vai pat no visa šā pārkāpuma laikposma un nosacītās summas, par kādām notika tirdzniecība visa 2011. gada laikā.
1923
Pirmām kārtām, no principiem, kas nosaka šajā gadījumā piemērojamās pamatnostādnes, un it īpaši no šo pamatnostādņu 5. un 6. punkta izriet, ka, tāpat kā pārdošanas apjoma vērtība, arī aizstājējvērtība jāaprēķina, ņemot vērā darbības, kas saistītas ar pārkāpumu, par kuru piemēro sodu.
1924
Tas nozīmē, ka Komisija nevar izmantot attiecīgā uzņēmuma darbības, kas neietilpst pārmestās aizliegtās vienošanās piemērošanas jomā (šajā nozīmē skat. spriedumus, 2016. gada 7. septembris, Pilkington Group u.c./Komisija, C‑101/15 P, EU:C:2016:631, 19. punkts un tajā minētā judikatūra, un 2021. gada 25. marts, Lundbeck/Komisija, C‑591/16 P, EU:C:2021:243, 187. punkts un tajā minētā judikatūra).
1925
UniCredit un Nomura minēto laikposmu izmantošana noteikti būtu labvēlīgāka šīm bankām, tomēr tas nozīmētu par pamatu šīm bankām piemērojamās aizstājējvērtības aprēķināšanai izmantot darbības, kas notika ārpus viņu dalības strīdīgajā pārkāpumā laikposma.
1926
Otrām kārtām, saskaņā ar pastāvīgo judikatūru, ciktāl, nosakot attiecības starp naudas sodiem, ir jāpamatojas uz vienā un tajā pašā pārkāpumā iesaistīto uzņēmumu darbībām, vērā ņemamais laika periods ir jānosaka tādējādi, lai iegūtie skaitļi būtu pēc iespējas salīdzināmi un lai konkrēts uzņēmums nevarētu pieprasīt, lai Komisija attiecībā uz to pamatotos uz citu periodu, nevis to, kuru piemēro parasti, ja vien tas nepierāda, ka darbība šajā pēdējā laika periodā tam raksturīgu iemeslu dēļ neliecina par tā patieso lielumu un ekonomisko varu, ne arī par izdarītā pārkāpuma mērogu (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2021. gada 29. septembris, Tokin/Komisija, T‑343/18, EU:T:2021:636, 100. punkts un tajā minētā judikatūra).
1927
Šajā gadījumā UniCredit un Nomura nesniedz šādu pierādījumu.
1928
Gluži pretēji, šā sprieduma 1915.–1918. punktā konstatēts, ka Komisija izmantoja nosacīto summu gada vērtību attiecībā uz visām aplūkojamajām bankām un ka attiecībā uz UniCredit un Nomura izmantotās nosacītās summas bija stingri proporcionālas nosacītajām summām, par kādām faktiski notika tirdzniecība šo banku vienu pilno kalendāro mēnesi un deviņus pilnos kalendāros mēnešus ilgajā dalības strīdīgajā pārkāpumā laikposmā, un atspoguļoja šo banku dalības šajā pārkāpumā relatīvo apjomu.
1929
Ņemot vērā iepriekš minēto, UniCredit astotais pamats, kā arī Nomura sestā pamata piektā daļa un septītā pamata otrā daļa jānoraida kā nepamatoti.
–
Par Nomura kritiku attiecībā uz 32 EVO kategoriju, ar kurām tā tirgojās, svērumu
1930
Saistībā ar sestā pamata piektās daļas otro argumentu Nomura pārmet Komisijai, ka tā ir pieļāvusi kļūdu vērtējumā, atsakoties tā 32 EVO kategoriju svēruma noteikšanai, kuru izmantoja korekcijas koeficienta aprēķinam, izmantot precīzos datus, ko šī banka bija iesniegusi administratīvā procesa laikā.
1931
Kā jau atgādināts šā sprieduma 1716.–1724. punktā, Komisija noteica korekcijas koeficientu, kas raksturīgs katrai attiecīgajai bankai, izmantojot pusi no to galīgās pirkšanas un pārdošanas cenu starpības un to aprēķinot, iegūstot šo banku dienas cenu starpību vidējo vērtību; pašas šīs dienas cenu starpības tika aprēķinātas katras attiecīgās bankas katrai dalības strīdīgajā pārkāpumā dienai, iegūstot vidējo izsvērto lielumu no 32 reprezentatīvo EVO kategoriju dienas pirkšanas un pārdošanas cenu starpības, kam tika piemērots īpašs svērums katrai bankai.
1932
Lai noteiktu katras no 32 reprezentatīvajām EVO kategorijām svērumu katras attiecīgās bankas darbībā tās dalības strīdīgajā pārkāpumā laikposmā, Komisija administratīvajā procesā lūdza katrai no šīm bankām tai iesniegt divus datu kopumus, proti, pirmām kārtām, faktisko EVO apjomu, ar ko tās tirgojās attiecībā uz katru valsti emitenti (neatkarīgi no šo EVO termiņa), un, otrām kārtām, faktisko EVO apjomu, ar ko tās tirgojās, katrā termiņu grupā (neatkarīgi no šo EVO emitenta).
1933
Apvienojot šos abus datu kopumus, Komisija noteica katrai bankai raksturīgo 32 reprezentatīvo EVO kategoriju svērumu.
1934
Tā tādējādi attiecībā uz Nomura noteica šādu svērumu (apstrīdētā lēmuma 2. pielikums, 2. tabula):
1935
Administratīvajā procesā Nomura iesniedza Komisijai abus šā sprieduma 1932. punktā minētos datu kopumus, lai ļautu šai iestādei attiecībā uz šo banku aplēst svērumu katrai no 32 reprezentatīvo EVO kategorijām. Nomura arī bija vienīgā banka, kas pēc savas iniciatīvas iesniedza Komisijai precīzos apjomus, ar kādiem tā bija tirgojusies savas dalības strīdīgajā pārkāpumā laikposmā, katrā no 32 reprezentatīvo EVO kategorijām, tādējādi iesniedzot precīzu šo 32 EVO kategoriju svērumu.
1936
Šie dati, saistībā ar kuriem Komisija ir apstrīdējusi nevis to pilnīgo un ticamo raksturu, bet gan to, ka tie būtu labākie pieejamie dati, parāda šādas atšķirības:
1937
Neraugoties uz to, ka Nomura bija iesniegusi savus precīzos datus, Komisija apstrīdētajā lēmumā izmantoja šā sprieduma 1934. punktā minētos nosacītos datus ar pamatojumu, ka tirgoto EVO faktiskā apjoma attiecībā uz katru dalībvalsti emitenti un tirgoto EVO faktiskā apjoma katrā termiņu grupā sasaistīšana bija jāuzskata par labāko pieeju, ņemot vērā banku iesniegtos datus (skat. apstrīdētā lēmuma 848. un 849. apsvērumu).
1938
Apstrīdētā lēmuma 850. apsvērumā Komisija arī norādīja uz nepieciešamību “izvēlēties pieeju, kas der visām attiecīgajām bankām, ņemot vērā tās rīcībā esošo informāciju,” kā arī uz to, ka, “ņemot vērā to, ka aplūkojamo banku attiecīgajās situācijās nebija objektīvu atšķirību, [tā] [nevarēja] piemērot dažādām aplūkojamajām bankām dažādas metodoloģijas”.
1939
Iebildumu rakstā, kā arī rakstveida atbildē uz Vispārējās tiesas jautājumu Komisija, pirmkārt, norādīja, ka Nomura iesniegto precīzo datu izmantošana būtu tai likusi pārkāpt vienlīdzīgas attieksmes principu attiecībā uz dažādajām bankām, kurām piemērots sods apstrīdētajā lēmumā. Otrkārt, šī iestāde apgalvo, ka, pat ja tā būtu varējusi attiecībā uz šo banku izvēlēties detalizētāku metodi, tās izmantotais attiecīgo svērumu aprēķins aizvien precīzi attēlo minētās bankas darījumu sadalījumu un tātad ir atbilstoša metodoloģija attiecībā uz šai bankai konstatēto pārkāpuma laikposmu.
1940
Tātad jāvērtē, vai Komisija varēja pamatoti atteikties ņemt vērā Nomura iesniegtos precīzos datus.
1941
Šajā ziņā šā sprieduma 1783. punktā jau norādīts, ka pat tad, ja Komisija nolemj atkāpties no pamatnostādņu 13. punktā noteiktās metodoloģijas, tā nevar atkāpties no šo pamatnostādņu pamatprincipiem un to pamatā esošās loģikas.
1942
It īpaši tai jāraugās, lai tiktu ņemti vērā labākie pieejamie dati un lai daļēji dati tiktu izmantoti tikai tad, ja kāda uzņēmuma iesniegtie dati ir nepilnīgi vai neuzticami.
1943
Šīs prasības bija jāievēro vēl jo stingrāk tāpēc, ka Komisijas izmantotā metodoloģija tai lika piemērot korekcijas koeficientu, kas augstāks par 99 %, nosacītajām summām vairāku simtu miljardu EUR apmērā (pēc analoģijas skat. spriedumu, 2019. gada 24. septembris, HSBC Holdings u.c./Komisija, T‑105/17, EU:T:2019:675, 328. punkts).
1944
Šajā gadījumā Komisija neapstrīd, ka Nomura iesniegtie dati bija pilnīgi un uzticami un līdz ar to precīzi atklāja šīs bankas tirdzniecības darbību tās dalības strīdīgajā pārkāpumā laikposmā.
1945
Tāpat no šā sprieduma 1936. punktā minētās tabulas izriet, ka 32 reprezentatīvo EVO kategoriju svērums, ko Komisija izmantoja attiecībā uz Nomura, vairāku no šīm kategorijām gadījumā ievērojami atšķiras no šīs bankas faktiskās tirdzniecības darbības.
1946
Tā attiecībā uz Vācijas EVO ar termiņu 3–7 gadi atšķirība ir 2,9 procentpunkti, jo Komisija uzskatīja, ka šīs EVO veidoja 16,8 % no visām nosacītajām summām, par kādām Nomura tirgojās (jeb apmēram 74,9 miljardus EUR), lai gan tās faktiski veidoja 19,7 % (jeb apmēram 87,9 miljardus EUR).
1947
Tāpat attiecībā uz Itālijas EVO ar termiņu 3–7 gadi atšķirība ir 2 procentpunkti, jo Komisija uzskatīja, ka šīs EVO veidoja 9,9 % no visām nosacītajām summām, par kādām Nomura tirgojās (jeb apmēram 44,2 miljardus EUR), lai gan tās faktiski veidoja 7,9 % (jeb apmēram 35,2 miljardus EUR).
1948
No tā izriet, ka vismaz attiecībā uz dažām reprezentatīvo EVO kategorijām, kas veidoja būtisku Nomura darbības daļu (proti, vairāk nekā 27 %), Komisijas attiecībā uz šo banku izraudzītais svērums ievērojami atšķīrās no svēruma, kas aprēķināts, pamatojoties uz minētās bankas faktisko tirdzniecības darbību.
1949
Līdz ar to, ņemot vērā, ka Nomura bija iesniegusi pilnīgus un uzticamus datus par savas tirdzniecības darbības sadalījumu pa Komisijas izraudzītajām 32 reprezentatīvo EVO kategorijām, šīs iestādes izmantotais svērums apstrīdētā lēmuma 2. pielikuma 2. tabulā nebija uzskatāms par “labākajiem pieejamajiem datiem” aizstājējvērtības aprēķināšanai.
1950
Šo secinājumu apstiprina tas, ka Komisijas izvēle neizmantot tādu 32 reprezentatīvo EVO kategoriju svērumu, kāds izrietēja no datiem, ko Nomura bija iesniegusi administratīvā procesa laikā – un kas precīzi atspoguļoja šīs bankas tirdzniecības darbību tās dalības strīdīgajā pārkāpumā laikposmā –, noveda pie tā, ka minētajai bankai uzliktais naudas sods atšķīrās par 3,927 miljoniem EUR jeb apmēram 3 % no tā apmēra.
1951
Saskaņā ar aprēķiniem, ko Komisija veikusi, atbildot uz Vispārējās tiesas jautājumu, ja tiktu ņemta vērā Nomura faktiskā darbība 32 reprezentatīvo EVO kategoriju svēruma noteikšanai attiecībā uz šo banku, tad tas nozīmētu, ka uz to attiecinātā aizstājējvērtība samazinātos no 392646351 EUR līdz 380747977 EUR, savukārt tai uzliktais naudas sods līdz ar to samazinātos no 129573000 EUR līdz 125646000 EUR.
1952
Tādējādi Komisija nevar pamatoti apgalvot, ka 32 reprezentatīvo EVO kategoriju svērums, kas izmantots apstrīdētajā lēmumā attiecībā uz Nomura, “aizvien precīzi attēlo [šīs bankas] darījumu sadalījumu”.
1953
Turklāt Nomura iesniegto datu izmantošana nebūtu likusi apšaubīt metodoloģiju, kuru šī iestāde izstrādāja aizstājējvērtības noteikšanai.
1954
Atšķirībā, piemēram, no nosacīto summu, par kādām katra attiecīgā banka tirgojās, aprēķināšanas kārtības, dienas pirkšanas un pārdošanas cenu starpības un galīgās pirkšanas un pārdošanas cenu starpības aprēķināšanas kārtības, kā arī 32 reprezentatīvo EVO kategoriju izvēles, kas bija piemērojamas visām sodītajām bankām un kas veidoja Komisijas izmantotās metodoloģijas pamatu, Nomura datu par šo 32 EVO kategoriju svērumu izmantošana tās tirdzniecības darbībā ir tikai veids, kā tiek īstenota šī metodoloģija, un neietekmē tās būtību, bet vienīgi – pēc šīs bankas pamatota lūguma – var uzlabot tās precizitāti.
1955
Turklāt var norādīt, ka Komisija pati atzina, ka tā “būtu varējusi izvēlēties detalizētāku metodi”, tādējādi apliecinot, ka Nomura iesniegto precīzo datu izmantošana nelika apšaubīt šīs iestādes izmantoto metodoloģiju.
1956
Visbeidzot, ar Nomura iesniegto precīzo datu izmantošanu Komisija arī nebūtu pārkāpusi vienlīdzīgas attieksmes principu.
1957
Administratīvajā procesā Nomura bija vienīgā banka, kas pēc savas iniciatīvas un brīvprātīgi iesniedza Komisijai precīzus datus par šīs iestādes izraudzīto 32 reprezentatīvo EVO kategoriju svērumu; šī rīcība to atšķīra no visām pārējām bankām.
1958
Šā iemesla dēļ Komisijai nebija pienākuma vienlīdzīgas attieksmes principa dēļ attiecībā uz Nomura izmantot tikai aplēstu svērumu, lai gan bija pieejams precīzais svērums, ko šī banka bija iesniegusi.
1959
Līdz ar to Komisija kļūdaini atteicās izmantot Nomura administratīvajā procesā iesniegtos precīzos datus.
1960
Ņemot vērā iepriekš minēto, ir jāapmierina Nomura sestā pamata piektās daļas otrais arguments.
ii) Par pamatiem attiecībā uz kļūdām, nosakot “UniCredit” un “Nomura” piemērojamo smaguma koeficientu
1961
Noteikusi aizstājējvērtību, kas izmantota attiecībā uz katru aplūkojamo banku, Komisija apstrīdētā lēmuma 859.–863. apsvērumā norādīja, ka strīdīgais pārkāpums tai prasa attiecībā uz minētajām bankām noteikt smaguma koeficientu 18 % no šīs aizstājējvērtības (pamatnostādņu 20. un 23. punkts).
1962
Šo likmi pamatoja tas, ka aplūkojamo rīcību “veidoja nolīgumi par cenu noteikšanu, koluzīva informācijas apmaiņa, tirgus sadale un klientu sadale”, kas ir “vieni no vissmagākajiem konkurences ierobežojumiem”. Komisija arī norādīja, ka šī rīcība attiecās uz visu EVO tirgu (proti, gan primāro, gan sekundāro tirgu), ka tā aptvēra visu EEZ un bija notikusi ar finanšu instrumentiem, kas paredzēti publisko līdzekļu piesaistei nopietnas finanšu krīzes laikā, kurā bija nepieciešami glābšanas pasākumi finanšu iestādēm, no kurām dažas piedalījās strīdīgajā pārkāpumā.
1963
Tomēr, ņemot vērā, ka UniCredit tirgotājs nedarbojās EVO primārajā tirgū, Komisija samazināja šai bankai piemērojamo smaguma koeficientu līdz 17 % (skat. apstrīdētā lēmuma 861. apsvērumu).
1964
Saistībā ar attiecīgajiem devītajiem pamatiem UniCredit un Nomura pārmet Komisijai dažādas kļūdas tām piemērojamā smaguma koeficienta noteikšanā.
– Par “Nomura” devītā pamata pirmo un otro daļu attiecībā uz kļūdām vērtējumā, nosakot strīdīgā pārkāpuma smaguma koeficientu 18 %
1965
Saistībā ar devītā pamata pirmo un otro daļu Nomura norāda, ka Komisija ir pieļāvusi kļūdas vērtējumā, nosakot strīdīgā pārkāpuma smaguma koeficientu 18 % no aizstājējvērtības.
1966
Nomura apgalvo, ka Komisija apstrīdētā lēmuma 859. un 863. apsvērumā ir kļūdaini uzskatījusi, ka aplūkojamo rīcību veidoja nolīgumi par cenām vai tirgus un klientu sadale, lai gan šāda kvalifikācija iepriekš šajā lēmumā neesot tikusi izmantota un lai gan minēto rīcību esot veidojusi informācijas apmaiņa, kas varēja vienīgi ietekmēt cenas.
1967
Turklāt, ņemot vērā Komisijas agrāko lēmumpieņemšanas praksi, attiecīgo rīcību bija jāatzīst par “smagu”, nevis par tādu, kas ietilpst “vissmagākajos” [konkurences ierobežojumos], un tas tātad pamatotu smaguma koeficienta 15 % no aizstājējvērtības piemērošanu. Šajā ziņā Nomura arī norāda, ka aplūkojamā rīcība neattiecās uz etalona manipulācijām un to īstenoja bankas ar nelielu tirgus daļu, kā rezultātā ir ļoti maz ticams, ka nelielais skaits attiecīgo sarunu būtu varējis būtiski ietekmēt EVO nozari vai publiskos līdzekļus.
1968
Uzreiz jānorāda, ka šā sprieduma 1966. punktā minētā Nomura kritika izriet no apstrīdētā lēmuma kļūdainas interpretācijas; šajā lēmumā, it īpaši tā 499., 532., 535., kā arī 568. apsvērumā ir skaidri norādīts, ka aplūkojamo rīcību veidoja cenu noteikšana vai tirgus un klientu sadale.
1969
Tāpat no pastāvīgās judikatūras un no pamatnostādņu 23. punkta izriet, ka horizontālas aizliegtas vienošanās, kuru rezultātā tiek noteiktas cenas vai sadalīti klienti, pēc savas būtības ir īpaši kaitīgas konkurencei (šajā nozīmē skat. spriedumus, 1966. gada 30. jūnijs, LTM, 56/65, EU:C:1966:38, 359. lpp.; 2008. gada 20. novembris, Beef Industry Development Society un Barry Brothers, C‑209/07, EU:C:2008:643, 17. un 33. punkts; 2014. gada 11. septembris, CB/Komisija, C‑67/13 P, EU:C:2014:2204, 51. punkts; 2015. gada 16. jūlijs, ING Pensii, C‑172/14, EU:C:2015:484, 32. punkts; 2018. gada 23. janvāris, F. Hoffmann-La Roche u.c., C‑179/16, EU:C:2018:25, 78. punkts; 2020. gada 30. janvāris, Generics (UK) u.c., C‑307/18, EU:C:2020:52, 67. punkts, un 2023. gada 21. decembris, European Superleague Company, C‑333/21, EU:C:2023:1011, 162. un 163. punkts).
1970
Līdz ar to konstatējums, ka strīdīgais pārkāpums it īpaši izpaudās kā šāda veida rīcība, pats par sevi ļāva Komisijai uzskatīt, ka šis pārkāpums ir “viens no vissmagākajiem konkurences ierobežojumiem”. Tas pamatoja to, ka šai rīcībai tiek piemērots smaguma koeficients, kas atbilst pamatnostādņu 21. punktā paredzētā diapazona augšējai daļai, un tika noteikts koeficients 18 %.
1971
Arī Komisijas norādītais apstāklis, ka aplūkojamā rīcība attiecās uz visu EEZ un bija notikusi ar finanšu instrumentiem, kas bija paredzēti publisko līdzekļu piesaistei nopietnas finanšu krīzes laikā, vēl jo vairāk pamatoja šāda smaguma koeficienta izvēli.
1972
Līdz ar to Komisija varēja, nepieļaujot kļūdas vērtējumā, izmantot strīdīgā pārkāpuma smaguma koeficientu, kas noteikts 18 % apmērā no aizstājējvērtības.
1973
Šo secinājumu nevar atspēkot Nomura arguments par Komisijas agrāko lēmumpieņemšanas praksi, kura katrā ziņā un saskaņā ar to, kas izriet no šā sprieduma 1618. punkta, nav uzskatāma par juridisku ietvaru attiecībā uz naudas sodiem konkurences jomā.
1974
To nevar atspēkot arī arguments par aplūkojamās rīcības “būtiskas ietekmes” neesamību, kas izrietot no attiecīgo banku nelielās tirgus daļas, jo, kā izriet no šā sprieduma 1970. punkta, Komisijas izmantoto smaguma koeficientu katrā ziņā pilnībā pamato apstrīdētā lēmuma 859. apsvērumā minētie elementi (pēc analoģijas skat. spriedumu, 2020. gada 16. jūlijs, Nexans France un Nexans/Komisija, C‑606/18 P, EU:C:2020:571, 105. punkts).
1975
Ņemot vērā iepriekš minēto, Nomura devītā pamata pirmā un otrā daļa, ciktāl ar tām kritizēta smaguma koeficienta noteikšana 18 % apmērā, jānoraida kā nepamatotas.
– Par “UniCredit” devīto pamatu un “Nomura” devītā pamata pirmo, otro, kā arī trešo daļu attiecībā uz kļūdām vērtējumā un sodu un sankciju individualizācijas principa, samērīguma principa, kā arī vienlīdzīgas attieksmes principa pārkāpumiem tām piemērotā smaguma koeficienta noteikšanā
1976
UniCredit saistībā ar tās devīto pamatu un Nomura saistībā ar tās devītā pamata otro un trešo daļu pārmet Komisijai, ka tā nav pienācīgi ņēmusi vērā šo banku ierobežoto dalību strīdīgajā pārkāpumā, nosakot smaguma koeficientu, kas tām tika piemērots.
1977
UniCredit norāda, ka Komisija ir pārkāpusi sodu un sankciju individualizācijas principu, kā arī samērīguma principu, tai piemēroto smaguma koeficientu nesamazinot vairāk nekā tikai par vienu procentpunktu, lai arī šī banka nepiedalījās visos strīdīgā pārkāpuma aspektos un tai bija neliela loma aspektos, kuros tā piedalījās.
1978
Nomura apgalvo, ka Komisija ir pieļāvusi kļūdas vērtējumā, pietiekami neņemot vērā to, ka šī banka bija piedalījusies tikai 34 sarunās, kuras attiecās tikai uz 9 no tā laika 17 eurozonas dalībvalstīm, ka tā bija valsts vērtspapīru primārā tirgotāja tikai 10 no 17 dalībvalstīm, ka tai bija neliela tirgus daļa EVO primārajā tirgū un ka aplūkojamajai rīcībai nebija ietekmes uz sniegumu izsolēs. Tāpat Komisija esot pārkāpusi vienlīdzīgas attieksmes principu tajā, ka Nomura atšķirībā no UniCredit neesot saņēmusi sava smaguma koeficienta samazinājumu par vienu procentpunktu, lai arī tās iesaiste strīdīgajā pārkāpumā esot bijusi salīdzināma ar šīs minētās bankas iesaisti.
1979
Kā uzsvēra UniCredit, saskaņā ar pastāvīgo judikatūru, ja pārkāpumu ir izdarījuši vairāki uzņēmumi, nosakot tiem uzliktā naudas soda apmēru, ir jāvērtē katra no tiem dalības relatīvais smagums (šajā nozīmē skat. spriedumu, 1999. gada 8. jūlijs, Hercules Chemicals/Komisija, C‑51/92 P, EU:C:1999:357, 110. punkts un tajā minētā judikatūra).
1980
Tāpat no pamatnostādnēm, kā arī no judikatūras izriet, ka ir jānošķir, pirmām kārtām, vērtējums par attiecīgā pārkāpuma objektīvo smagumu, kas veikts atbilstoši pamatnostādņu 20.–23. punktā paredzētajam smaguma koeficientam, un, otrām kārtām, katra sodītā uzņēmuma dalības šajā pārkāpumā relatīvā smaguma vērtējums, kas veikts atbilstoši pamatnostādņu 27.–31. punktā paredzētajām pamatsummas korekcijām (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2015. gada 15. jūlijs, voestalpine un voestalpine Wire Rod Austria/Komisija, T‑418/10, EU:T:2015:516, 414. punkts un tajā minētā judikatūra).
1981
Šis nošķīrums neizslēdz to, ka – kā tas ir šajā gadījumā – Komisija attiecībā uz uzņēmumu, kurš ir bijis aizliegtas vienošanās dalībnieks, var izmantot samazinātu smaguma koeficientu salīdzinājumā ar pārējiem uzņēmumiem, it īpaši tad, ja saistībā ar vienotu un turpinātu pārkāpumu šim uzņēmumam nav bijusi loma noteiktu šā pārkāpuma daļu īstenošanā (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2015. gada 15. jūlijs, voestalpine un voestalpine Wire Rod Austria/Komisija, T‑418/10, EU:T:2015:516, 415. punkts).
1982
Šajā gadījumā šā sprieduma 1969.–1974. punktā tika konstatēts, ka Komisija varēja pamatoti noteikt strīdīgā pārkāpuma smaguma koeficientu 18 % apmērā no aizstājējvērtības.
1983
Līdz ar to jāpārbauda, vai, ņemot vērā UniCredit un Nomura izvirzītos elementus, Komisijai būtu vajadzējis izmantot mazāku smaguma koeficientu nekā apstrīdētajā lēmumā attiecībā uz tām noteiktais.
1984
Pirmkārt, attiecībā uz UniCredit jāatgādina, ka smaguma koeficients, kas tai bija piemērots, tika samazināts par vienu procentpunktu salīdzinājumā ar koeficientu, kas bija piemērots pārējām bankām, lai tiktu ņemts vērā apstāklis, ka šīs bankas tirgotājs nedarbojās primārajā tirgū.
1985
Šāds samazinājums – kā rezultātā attiecībā uz šo banku tika piemērots smaguma koeficients nevis 18 %, bet 17 % apmērā no tās aizstājējvērtības – liecina par taisnīgu UniCredit situācijas ņemšanu vērā.
1986
Lai arī, protams, saistībā ar to, ka UniCredit nedarbojās kā valsts vērtspapīru primārais tirgotājs (primary dealer), tā nevarēja gūt tiešu labumu no pretkonkurences rīcības, kas attiecās uz primāro tirgu, tomēr tās tirgotājs ne tikai bija iesaistīts pret konkurenci vērstā rīcībā, kas attiecās uz sekundāro tirgu un kas ir minēta 4. kategorijā, bet arī bija iesaistīts tērzētavā CODS & CHIPS, kurā viņš aktīvi piedalījās sarunās, kuras attiecās gan uz sekundāro tirgu, gan uz primāro tirgu.
1987
Tādējādi UniCredit veicināja strīdīgā pārkāpuma darbību tā kopumā un, ņemot vērā interesi par komerciāli sensitīvas, ar primāro tirgu saistītas informācijas izpaušanu attiecībā uz tirdzniecības darbībām sekundārajā tirgū (skat. apstrīdētā lēmuma 50. apsvērumu), kā to apstiprinājusi AEMF (skat. šā sprieduma 566. un 601. punktu), tā varēja gūt labumu no šīs informācijas apmaiņas attiecībā uz savu darbību sekundārajā tirgū.
1988
Turklāt UniCredit dalības strīdīgajā pārkāpumā laikā tā piedalījās visās sarunās, kas starp attiecīgajām bankām notika un ko Komisija pamatoti ņem vērā. Tādējādi nelielais to sarunu skaits, kas šai bankai tiek pārmests, ir vienīgi tiešas sekas tās dalības strīdīgajā pārkāpumā īsajam ilgumam, kas tika ņemts vērā saistībā ar ilguma koeficientu (skat. apstrīdētā lēmuma 864.–866. apsvērumu). Tas pats attiecas uz šīs bankas nepiedalīšanos tērzētavā DBAC, kuru attiecīgo banku tirgotāji vairs neizmantoja, kopš UniCredit sāka piedalīties strīdīgajā pārkāpumā.
1989
Visbeidzot, UniCredit apgalvotajiem faktiem attiecībā uz to, ka tai nebija zināma tās tirgotāja rīcība vai ka tā ātri no šā tirgotāja šķīrās, nav nozīmes, jo, kā norādīts šā sprieduma 305. punktā, šo banku varēja saukt pie atbildības par tās darbinieka rīcību un viņa atlaišana no darba katrā ziņā nebija pamatota ar šā darbinieka dalību strīdīgajā pārkāpumā, bet gan, kā norādīja UniCredit, ar viņa radītiem “būtiskiem un nepamatotiem zaudējumiem”.
1990
Otrkārt, Nomura tika piemērots smaguma koeficients 18 % apmērā no tās aizstājējvērtības, un arī šis līmenis norāda, ka ir taisnīgi ņemta vērā tās situācija.
1991
Pirmām kārtām, šajā ziņā Komisijai nevar pārmest nekādu kļūdu vērtējumā attiecībā uz Nomura situāciju.
1992
Nomura dalības strīdīgajā pārkāpumā laikā tā piedalījās visās sarunās, kas notika starp attiecīgajām bankām un ko Komisija pamatoti ir ņēmusi vērā. Tādējādi to sarunu skaits, kas šai bankai tiek pārmests, – Nomura šo sarunu skaitu uzskata par nelielu, tomēr ir runa par 31 sarunu – ir vienīgi tiešas sekas šīs bankas dalības strīdīgajā pārkāpumā īsajam ilgumam, kas tika ņemts vērā saistībā ar ilguma koeficientu (skat. apstrīdētā lēmuma 864.–866. apsvērumu).
1993
Tāpat apstāklis, ka Nomura darbojās tikai dažu EVO primārajā tirgū, kā arī tas, ka tā bija neliels šā tirgus dalībnieks, neliek mainīt attiecībā uz to izmantoto smaguma koeficientu, jo Komisija pamatoti uzskatīja, ka strīdīgais pārkāpums attiecās uz visām EVO un ka šīs bankas apgalvotā mazākā darbība tika ņemta vērā, nosakot tās aizstājējvērtību, kas atspoguļo ekonomisko nozīmību tās darbībai tiešā vai netiešā saistībā ar strīdīgo pārkāpumu.
1994
Visbeidzot, attiecībā uz to, ka Nomura dalībai strīdīgajā pārkāpumā tās ieskatā neesot bijusi ietekme uz tās sniegumu izsolēs, jākonstatē, ka informācijai, ar kuru notika apmaiņa saistībā ar primāro tirgu, bija nozīme arī attiecībā uz tās tirdzniecības darbībām sekundārajā tirgū (skat. apstrīdētā lēmuma 50. apsvērumu, ko apstiprināja AMF, kā tas izriet no šā sprieduma 566. punkta), un tas nebija ņemts vērā ekonomiskajā analīzē, ko šī banka sniedza savu apgalvojumu atbalstam.
1995
Otrām kārtām, Nomura nevar lietderīgi atsaukties uz vienlīdzīgas attieksmes principa pārkāpumu tāpēc, ka tai tika piemērots augstāks smaguma koeficients nekā UniCredit.
1996
Pretēji tam, ko norāda šī banka, tās iesaisti strīdīgajā pārkāpumā nevar salīdzināt ar UniCredit iesaisti un tā līdz ar to nevar būt par pamatu, lai tai piemērotu smaguma koeficientu 17 % apmērā.
1997
Lai arī, tāpat kā UniCredit, tā piedalījās visās sarunās, kas notika tās dalības strīdīgajā pārkāpumā laikposmā, Nomura tomēr darbojās gan EVO primārajā tirgū, gan sekundārajā tirgū un līdz ar to varēja tieši un pilnā mērā gūt labumu no informācijas, kas saņemta šajās sarunās, kurās tā piedalījās atšķirībā no UniCredit.
1998
Apstāklis, ka Nomura ieskatā vienam no tās tirgotājiem nebija atļaujas tirgoties pirms 2011. gada 4. marta, neliek apšaubīt šo secinājumu.
1999
Pirmām kārtām, kā Komisija norādīja apstrīdētā lēmuma 768. apsvērumā, apstāklis, ka šis Nomura tirgotājs saņēma jaunu piekļuvi tērzētavai CODS & CHIPS, pierāda to, ka pārējo banku tirgotājiem bija interese par šā tirgotāja atkārtotu iekļaušanu viņu sarunās, un tas ļāva minētajam tirgotājam saņemt piekļuvi pret konkurenci vērstām sarunām, kuras notika, pirms tika atjaunota viņa atļauja tirgoties, kā arī aktīvi tajās piedalīties.
2000
Otrām kārtām, atšķirībā no tā, kas attiecās uz UniCredit, Komisija nekādi nav norādījusi, ka tā nevarēja pierādīt to, ka Nomura tirgotājs bija nodevis saņemto informāciju kolēģiem, kas darbojās primārajā vai sekundārajā tirgū, pretēji tam, ko šī banka liek saprast sava prasības pieteikuma 229.2. punktā.
2001
Turklāt, tā kā nav pierādīts citādi, tikai Nomura apgalvojums, ka, “ciktāl [tā] spēja to pierādīt, [tās tirgotājs] faktiski nav veicis nekādus EVO darījumus pirms 2011. gada 9. marta”, nav jāņem vērā.
2002
Līdz ar to Nomura piemērotais smaguma koeficients neatklāj nekādu Komisijas pieļautu kļūdu vērtējumā vai vienlīdzīgas attieksmes principa pārkāpumu.
2003
Ņemot vērā iepriekš minēto, UniCredit devītais pamats un Nomura devītā pamata pirmā un otrā daļa, ciktāl tās attiecas uz to, ka nav ņemts vērā šīs bankas dalības strīdīgajā pārkāpumā smagums, kā arī šā paša pamata trešā daļa ir jānoraida kā nepamatoti.
iii) Par “UniCredit” desmitā pamata pirmo daļu attiecībā uz sodu un sankciju individualizācijas principa, kā arī samērīguma principa pārkāpumu, nosakot likmi papildsummai, kas piemērota preventīvā nolūkā
2004
Saistībā ar desmitā pamata pirmo daļu, kas izklāstīta pakārtoti, UniCredit pārmet Komisijai, ka tā ir pārkāpusi sodu un sankciju individualizācijas principu, kā arī samērīguma principu, nolūkā noteikt tās naudas soda pamatsummu papildsummai nosakot 17 % likmi no aizstājējvērtības, piemērojot pamatnostādņu 25. punktu.
2005
Tā kā papildsummas aprēķināšanā (pamatnostādņu 25. punkts) netika piemērots ilguma koeficients (pamatnostādņu 24. punkts), šīs izvēles rezultātā Komisija esot piemērojusi UniCredit papildsummu 59522445 EUR apmērā, kas veido aptuveni 600 % no šīs bankas naudas soda pamatsummas mainīgās daļas, kas minēta apstrīdētā lēmuma 867. apsvērumā, savukārt attiecībā uz Nomura tā veidojot aptuveni 120 %, attiecībā uz Portigon 63 % un attiecībā uz RBS un UBS aptuveni 20 %. Attiecībā uz UniCredit būtu bijis pamatoti izmantot būtiski zemāku procentuālo daļu, ņemot vērā tās mazāko iesaisti strīdīgajā pārkāpumā.
2006
Pakārtoti un to pašu iemeslu dēļ UniCredit norāda, ka Komisija kļūdaini neesot izmantojusi pamatnostādņu 37. punktu, lai būtiski koriģētu papildsummu.
2007
Vēl pakārtoti un joprojām to pašu iemeslu dēļ UniCredit norāda, ka Komisijai esot vajadzējis noteikt vismaz tādu papildsummu, kāda paredzēta pamatnostādņu 25. punktā, proti, 15 % apmērā.
2008
Pirmkārt, kas attiecas uz UniCredit galvenokārt izvirzītajiem argumentiem, attiecībā uz tās apgalvojumu par sodu un sankciju individualizācijas principa pārkāpumu ir jāatgādina, ka, aprēķinot naudas sodu, ko uzliek saskaņā ar Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. punktu, papildsummu, atšķirīga attieksme pret attiecīgajiem uzņēmumiem raksturo to pilnvaru izmantošanu, kas ir piešķirtas Komisijai saskaņā ar šo noteikumu. Savas rīcības brīvības ietvaros Komisijai ir jāindividualizē sods atbilstoši attiecīgo uzņēmumu rīcībai un attiecīgajām īpašībām, lai katrā atsevišķā gadījumā nodrošinātu, ka tiek pilnībā piemēroti Savienības konkurences noteikumi (skat. spriedumu, 2007. gada 7. jūnijs, Britannia Alloys & Chemicals/Komisija, C‑76/06 P, EU:C:2007:326, 44. punkts un tajā minētā judikatūra).
2009
Turklāt, lai ievērotu sodu un sankciju individualizācijas principu, ir pietiekami, ka naudas soda gala summa atspoguļo atšķirības dažādo dalībnieku situācijā, bez vajadzības, lai Komisija katrā naudas soda summas aprēķināšanas stadijā īstenotu diferencētu attieksmi pret dalībniekiem (spriedums, 2013. gada 13. septembris, Total Raffinage Marketing/Komisija, T‑566/08, EU:T:2013:423, 454. punkts).
2010
No tā izriet, ka sodu un sankciju individualizācijas principa pārkāpumu attiecībā uz UniCredit nepierāda tikai apstāklis, ka Komisija attiecībā uz konkrēto banku ir izmantojusi papildsummu, kas relatīvajā vērtībā veido daudz lielāku proporciju no aplūkojamā naudas soda pamatsummas mainīgās daļas nekā attiecībā uz pārējām bankām.
2011
Turklāt šajā gadījumā šāds pārkāpums ir vēl jo mazāk pierādīts tāpēc, ka, pirmām kārtām, pamatnostādņu 25. punktā ir paredzēts, ka papildsummu, kurā ņem vērā visu dalībnieku prakšu raksturiezīmes, nevis katra no šiem dalībniekiem individuālo situāciju (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2019. gada 11. jūlijs, Silver Plastics un Johannes Reifenhäuser/Komisija, T‑582/15, nav publicēts, EU:T:2019:497, 338. punkts un tajā minētā judikatūra), aprēķina “neatkarīgi no tā, cik ilgi uzņēmums ir piedalījies pārkāpumā”, it īpaši lai atturētu uzņēmumus no konkurences tiesību pārkāpumiem, pat ja tikai uz īsu laikposmu (spriedums, 2019. gada 7. novembris, Campine un Campine Recycling/Komisija, T‑240/17, nav publicēts, EU:T:2019:778, 346. punkts).
2012
Līdz ar to, tā kā UniCredit nav apstrīdējusi spēkā esamību pamatnostādņu 25. punktam, ko Komisija skaidri piemēroja, šai iestādei šajā ziņā nebija jāņem vērā UniCredit dalības strīdīgajā pārkāpumā ilgums.
2013
Otrām kārtām, neraugoties uz šā sprieduma 2011. punktā atgādināto judikatūru, ir jākonstatē, ka apstrīdētā lēmuma 868. apsvērumā Komisija piemēroja UniCredit īpašu papildsummu 17 % apmērā no aizstājējvērtības, nevis 18 % apmērā kā attiecībā uz visām pārējām attiecīgajām bankām, lai ņemtu vērā apstākli, ka “[UniCredit] tirgotāji darbojās vienīgi sekundārajā tirgū”.
2014
Līdz ar to UniCredit kļūdaini pārmet Komisijai, ka tā nav ņēmusi vērā tās īpašo situāciju un tādējādi ir pārkāpusi sodu un sankciju individualizācijas principu.
2015
Tāpat šī banka kļūdaini atsaucas uz samērīguma principa pārkāpumu sakarā ar īpašo likmi 17 % apmērā no aizstājējvērtības, kas tai piemērota kā papildsumma.
2016
No vienas puses, ņemot vērā pamatnostādņu 25. punkta formulējumu, neviens no šīs bankas izvirzītajiem elementiem neļauj secināt, ka Komisijai nebūtu vajadzējis attiecībā uz to izmantot papildsummu.
2017
Kā Komisija ir pamatoti norādījusi apstrīdētā lēmuma 871. apsvērumā, strīdīgais pārkāpums izpaudās kā nolīgumi un saskaņotas darbības starp konkurentiem un tātad kā aizliegta vienošanās, kuras smagums un kaitējums konkurencei pamato to, ka par šo pārkāpumu uzliek sodu, lai atturētu pārējos uzņēmumus no iesaistīšanās tādā pašā vai līdzīgā rīcībā.
2018
Attiecībā uz šo pēdējo aspektu, pretēji tam, ko norāda UniCredit, Komisija apstrīdētā lēmuma 872. apsvērumā pamatoti varēja norādīt apstākli, ka finanšu nozarē jau bija veikta līdzīga pret konkurenci vērsta rīcība, pat ja šī banka tajā nebija piedalījusies.
2019
Atturošās iedarbības meklējumi neattiecas vienīgi uz uzņēmumiem, kuri ir tieši minēti lēmumā, ar ko nosaka naudas sodus, bet ar tiem arī tiecas līdzīga lieluma uzņēmumus, kuriem ir tādas pašas iespējas, iedrošināt atturēties no piedalīšanās līdzīgos konkurences tiesību noteikumu pārkāpumos (skat. spriedumu, 2013. gada 5. decembris, Caffaro/Komisija, C‑447/11 P, EU:C:2013:797, 37. punkts; šajā nozīmē skat. arī spriedumu, 2014. gada 17. decembris, Pilkington Group u.c./Komisija, T‑72/09, nav publicēts, EU:T:2014:1094, 302. punkts un tajā minētā judikatūra).
2020
No otras puses, UniCredit nevar pamatoti norādīt, ka Komisijas izmantotā papildsumma 17 % apmērā no aizstājējvērtības pārsniedza to, kas būtu piemērots, un ka šai papildsummai esot vajadzējis noteikt viszemāko vērtību no pamatnostādņu 25. punktā paredzētā diapazona 15 % līdz 25 % no pārdošanas apjoma vērtības.
2021
Komisija pamatoti varēja uzskatīt papildsummu 17 % apmērā no aizstājējvērtības par atbilstīgu, pirmām kārtām, aplūkojamās rīcības smagumam un raksturīgajam kaitējumam attiecībā pret konkurenci, kā arī nepieciešamībai atturēt no šādas rīcības atkārtošanas nozarē, kurā nesen bija konstatēti līdzīgi iepriekšēji pārkāpumi, un, otrām kārtām, apstāklim, ka UniCredit bija darbojusies tikai vienā no abiem tirgiem, kas saistīti ar strīdīgo pārkāpumu.
2022
Tāpat ar UniCredit dalības strīdīgajā pārkāpumā īpašajām iezīmēm nevarēja pamatot to, ka Komisija izmantotu papildsummu, kas noteikta mazāka nekā 17 % apmērā no aizstājējvērtības.
2023
Vispirms, 17 % no aizstājējvērtības jau atrodas pamatnostādņu 25. punktā minētā diapazona apakšējā daļā.
2024
Turpinot, apstāklis, ka UniCredit darbojās tikai sekundārajā tirgū vai piedalījās strīdīgajā pārkāpumā tikai īsu laikposmu, nevarēja pamatot lielāku samazinājumu nekā samazinājumu par vienu procentpunktu salīdzinājumā ar papildsummu, kas tika izmantota attiecībā uz pārējām attiecīgajām bankām.
2025
Pretēji tam, ko norāda UniCredit, sarunas, kurās tā piedalījās, bija tikpat smagas un kaitīgas konkurencei kā tās, kas notika pirms šīs bankas dalības strīdīgajā pārkāpumā sākuma, un pamato to, ka Komisija uzskatīja par nepieciešamu atturēt no šādu sarunu atkārtošanas gan attiecīgās bankas, gan citus finanšu tirgu dalībniekus.
2026
Tādējādi tas, ka attiecībā uz UniCredit būtu izmantota zemāka procentuālā daļa nekā 17 %, liktu apstrīdēt Komisijai noteikto pienākumu sniegt saskanīgu un objektīvi pamatotu vērtējumu par strīdīgā pārkāpuma, kurā šī banka un pārējās attiecīgās bankas bija piedalījušās, smagumu, apstrīdēt pienākumu, kas iekļaujas arī samērīguma principa ievērošanā (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2021. gada 29. septembris, Tokin/Komisija, T‑343/18, EU:T:2021:636, 63. punkts (nav publicēts) un tajā minētā judikatūra).
2027
Visbeidzot, apstāklim, ka attiecībā uz UniCredit izmantotās procentuālās daļas 17 % apmērā rezultātā tika noteikta papildsumma aptuveni 600 % apmērā no tai uzliktā naudas soda mainīgās pamatsummas vai arī vairāk nekā 85 % apmērā no šā naudas soda gala summas, nav nozīmes, jo ar šo procentuālo daļu tiek pareizi piemērota metodoloģija, ko Komisija ir norādījusi pamatnostādņu 25. punktā, to lasot kopā ar šo pamatnostādņu A sadaļu, kuras spēkā esamību UniCredit neapstrīd.
2028
Turklāt, ja UniCredit vēlētos pārmest Komisijai nevis attiecībā uz to izmantotās papildsummas procentuālo daļu, bet apstākli, ka šī procentuālā daļa tiek piemērota gada aizstājējvērtībai, lai arī šī banka bija piedalījusies strīdīgajā pārkāpumā tikai divus mēnešus, tai to vajadzēja skaidri minēt savā prasības pieteikumā un apstrīdēt pamatnostādņu 25. punkta, kurā tas ir paredzēts, spēkā esamību.
2029
Jākonstatē, ka UniCredit nav pamatojusi savu kritiku citādi, kā vien izmantojot salīdzinājumus ar papildsummām, kas piemērotas pārējām attiecīgajām bankām un izteiktas procentos no mainīgās pamatsummas.
2030
Līdz ar to, neskarot vērtējumu, ko veic Vispārējā tiesa, īstenojot savu neierobežoto kompetenci, Komisija, piemērojot pamatnostādnes, attiecībā uz UniCredit izmantoja preventīvā nolūkā uzlikto papildsummu 17 % apmērā no aizstājējvērtības, nepārkāpjot ne sodu un sankciju individualizācijas principu, ne samērīguma principu.
[..]
3) Par “UniCredit” desmitā pamata otro daļu un “Nomura” desmito pamatu attiecībā uz kļūdām, koriģējot tām uzlikto naudas sodu pamatsummu
[..]
2052
Vispirms, kā izriet no apstrīdētā lēmuma 382. apsvēruma, Komisijas izmantotās kategorijas tika izstrādātas analītiskiem nolūkiem, lai noteiktu vienu vienotu un turpinātu pārkāpumu ar pretkonkurences mērķi, nevis tik daudz LESD 101. panta pārkāpumu, cik kategoriju ir minēts šajā apsvērumā. Turpinot, šīs kategorijas ir cieši saistītas un var daļēji pārklāties, kas nozīmē, ka viena saruna var tikt iekļauta vairākās kategorijās, kā tas ir ar 10 no 31 sarunas, ko pārmet Nomura, un 2011. gada 28. septembra un 2. novembra sarunām, kuras kļūdaini iekļautas 1. kategorijā. Visbeidzot, ir jākonstatē, ka Komisija katrā ziņā pārmeta Nomura 17 sarunas, kas iekļautas 4. kategorijā, attiecībā uz kuru tā turklāt nebija veikusi klasificēšanu apakškategorijās, pretēji tam, ko apgalvo Nomura.
2053
Otrkārt, apstāklis, ka pamatnostādņu 28. punkta trešajā ievilkumā ir paredzēts, ka uzņēmuma iniciatora (instigator) loma ļauj Komisijai paaugstināt naudas soda pamatsummu sakarā ar vainu pastiprinošu apstākli, nenozīmē, ka Nomura vienīgi pasīvā vai sekotājas loma, pieņemot, ka tā šajā gadījumā tiek pierādīta, būtu atbildību mīkstinošs apstāklis pamatnostādņu 29. punkta izpratnē, dodot tiesības samazināt naudas soda pamatsummu par labu šim uzņēmumam.
2054
Šajā ziņā arī jānorāda, ka, lai gan atbilstoši 3. punkta pirmajam ievilkumam Pamatnostādnēs naudas soda aprēķināšanai, piemērojot Regulas Nr. 17 15. panta 2. punktu un EOTK līguma 65. panta 5. punktu (OV 1998, C 9, 3. lpp.), vienīgi pasīva vērotāja vai sekotāja loma ir atbildību mīkstinošs apstāklis, tas tā vairs nav atbilstoši pamatnostādnēm (spriedums, 2013. gada 16. septembris, Dornbracht/Komisija, T‑386/10, EU:T:2013:450, 194. punkts).
2055
Treškārt, Nomura nevar lietderīgi norādīt, ka Komisijai esot vajadzējis ņemt vērā apstākli, ka šī banka neveica darbības EVO tirgū pirms 2011. gada 9. marta vai pat pirms 2011. gada 5. aprīļa, jo šī iestāde pamatoti uzskatīja, ka šīs bankas dalība strīdīgajā pārkāpumā bija sākusies 2011. gada 18. janvārī, kā tas izriet no šā sprieduma 1351. punkta.
2056
Ņemot vērā iepriekš minēto, UniCredit desmitā pamata otrā daļa un Nomura desmitais pamats jānoraida kā nepamatoti.
c)
Par Komisijas kļūdas saistībā ar “UniCredit” dalības strīdīgajā pārkāpumā sākuma datumu sekām attiecībā uz šai bankai uzliktā naudas soda tiesiskumu
2057
Lai arī UniCredit nav izvirzījusi argumentus attiecībā uz tās dalības strīdīgajā pārkāpumā ilguma ietekmi tās naudas soda pamatsummas aprēķināšanā, ir jāpārbauda sekas Komisijas pieļautajai kļūdai attiecībā uz šīs bankas dalības strīdīgajā pārkāpumā sākuma datumu, kas kļūdaini noteikts 2011. gada 9. septembrī.
2058
Kā norādīts šā sprieduma 1302. punktā, šis datums ir jāpārceļ uz 2011. gada 26. septembri, un tas nozīmē, ka UniCredit piedalījās strīdīgajā pārkāpumā no 2011. gada 26. septembra līdz 28. novembrim.
2059
Šāda pārcelšana, kas, protams, nozīmē UniCredit dalības strīdīgajā pārkāpumā ilguma samazinājumu par 17 kalendārajām dienām, tomēr neietekmē ilguma koeficientu (pamatnostādņu 24. punkts) 0,17, kas izmantots attiecībā uz šo banku.
2060
No apstrīdētā lēmuma 864. un 865. apsvēruma izriet, ka šo ilguma koeficientu aprēķina, “par pamatu ņemot dalības pārkāpumā pilno mēnešu skaitu”, šajā ziņā uzskatot, ka pilno mēnesi aprēķina, “skaitot no sākuma datuma, atņemot visas dienas, kas pārsniedz pēdējo pilno mēnesi”. Piemēram, attiecībā uz pārkāpumu, kas notika no 2007. gada 4. janvāra līdz 2011. gada 28. novembrim, reizināšanas koeficientu aprēķina, pamatojoties uz pilnajiem mēnešiem pēc 2007. gada 4. janvāra.
2061
Pat atskaitot 17 dienas, kuras Komisija bija izmantojusi nepamatoti, UniCredit dalība strīdīgajā pārkāpumā joprojām pārsniedz divus pilnus mēnešus.
2062
Šis konstatējums pamato Komisijas izmantoto ilguma koeficientu 0,17.
[..]
7.
Par “Natixis” ceturto pamatu attiecībā uz apstrīdētā lēmuma 3. panta prettiesiskumu
[..]
2099
Šajā gadījumā, prasot Natixis atturēties no jebkādas apstrīdētā lēmuma 1. pantā aprakstītās darbības vai rīcības atkārtošanas, kā arī no jebkādas darbības vai rīcības ar tādu pašu vai līdzīgu mērķi vai sekām, Komisija nekādi nav pārsniegusi pilnvaras, kas tai ir piešķirtas ar Regulas Nr. 1/2003 7. panta 1. punktu (pēc analoģijas skat. spriedumu, 2010. gada 28. aprīlis, Gütermann un Zwicky/Komisija, T‑456/05 un T‑457/05, EU:T:2010:168, 65. punkts).
2100
Komisija pamatoti konstatēja, ka Natixis kopā ar pārējām attiecīgajām bankām pārkāpa LESD 101. pantu un EEZ līguma 53. pantu, piedaloties visas EEZ mēroga vienotā un turpinātā pārkāpumā attiecībā uz EVO, un Natixis savā prasības pieteikumā to nav apstrīdējusi.
2101
Šajos apstākļos, prasot, lai Natixis nākotnē atturētos atkārtot jebkādu apstrīdētā lēmuma 1. pantā aprakstīto darbību vai rīcību, kā arī jebkādu darbību vai rīcību ar tādu pašu vai līdzīgu mērķi vai sekām, Komisija vienīgi izklāstīja sekas, kas attiecībā uz šīs bankas rīcību nākotnē izriet no minētajā 1. pantā esošā konstatējuma, tādējādi izslēdzot jebkādu pierādīšanas pienākuma pārnesi un jebkādu nevainīguma prezumpcijas principa pārkāpumu.
2102
Līdz ar to nevar uzskatīt, ka Komisija ir pārkāpusi pilnvaras, kas tai piešķirtas ar Regulas Nr. 1/2003 7. panta 1. punktu, vai ka apstrīdētā lēmuma 3. panta otrajā daļā Natixis noteiktie pienākumi pārsniedz to, kas ir atbilstošs un nepieciešams, lai novērstu ar konstatētajiem pārkāpumiem saistītas darbības vai jebkādu rīcību, kurai būtu tāds pats vai līdzīgs mērķis vai sekas.
2103
Ņemot vērā iepriekš minēto, Natixis ceturtais pamats jānoraida kā nepamatots.
8.
Secinājumi par pamatiem, ar kuriem tiecas atcelt apstrīdēto lēmumu
2104
No visa iepriekš minētā izriet, ka visi pamati, ko izvirzījušas bankas, kurām Komisija nebija uzlikusi naudas sodu, proti, Natixis, BofA un Portigon, ir jānoraida.
2105
Līdz ar to prasība, ko Natixis cēla lietā T‑449/21, prasība, ko BofA cēla lietā T‑456/21, un prasība, ko Portigon cēla lietā T‑462/21, ir jānoraida pilnībā.
2106
Attiecībā uz bankām, kurām Komisija uzlika naudas sodu, pirmkārt, no iepriekš minētā arī izriet, ka visi UBS izvirzītie pamati ir jānoraida un ka līdz ar to ir jānoraida šīs bankas prasījumu pirmā daļa.
2107
Otrkārt, no UniCredit izvirzītā otrā pamata vērtējuma izriet, ka tās apstrīdētajā lēmumā konstatētā dalība vienotajā un turpinātajā pārkāpumā ir pierādīta vienīgi attiecībā uz laikposmu no 2011. gada 26. septembra līdz 28. novembrim un ka Komisija līdz ar to pieļāva kļūdu, šā lēmuma 1. panta septītajā ievilkumā uzskatot, ka minētā banka bija piedalījusies vienotā un turpinātā pārkāpumā, sākot no 2011. gada 9. septembra.
2108
Tādējādi, kā izriet no šā sprieduma 2067. punkta, Komisija apstrīdētā lēmuma 2. panta piektajā ievilkumā kļūdaini noteica UniCredit uzlikto naudas sodu 69442000 EUR apmērā.
2109
No tā izriet, ka ir daļēji jāapmierina UniCredit izvirzītā prasījumu pirmā daļa un, pirmām kārtām, ir jāatceļ apstrīdētā lēmuma 1. panta septītais ievilkums, ciktāl šajā normā Komisija konstatēja, ka UniCredit piedalījās vienotā un turpinātā pārkāpumā, sākot no 2011. gada 9. septembra, un, otrām kārtām, ir jāatceļ šā paša lēmuma 2. panta piektais ievilkums, ciktāl tajā UniCredit uzliktais naudas sods ir noteikts 69442000 EUR apmērā.
2110
Treškārt, no Nomura sestā pamata piektās daļas otrā argumenta vērtējuma izriet, ka korekcijas koeficienta aprēķināšanai Komisija kļūdaini atteicās izmantot šīs bankas tirgoto EVO precīzo svērumu, lai arī tas tika iesniegts administratīvajā procesā, un ka līdz ar to šī iestāde apstrīdētā lēmuma 2. panta otrajā ievilkumā kļūdaini noteica Nomura uzlikto naudas sodu 129573000 EUR apmērā.
2111
No tā izriet, ka ir jāatceļ apstrīdētā lēmuma 2. panta otrais ievilkums, ciktāl tajā Nomura uzliktais naudas sods ir noteikts 129573000 EUR apmērā.
D. Par UBS, UniCredit un Nomura prasījumiem saistībā ar neierobežoto kompetenci
2112
Tā kā lietās T‑453/21 un T‑455/21 konstatētās nelikumības ietekmēja UniCredit un Nomura uzliktā naudas soda apmēru un tā kā šīs bankas lūdza Vispārējai tiesai attiecībā uz tām īstenot savu neierobežoto kompetenci, ir no jauna jāvērtē šo banku attiecīgo naudas sodu apmērs.
2113
Arī attiecībā uz UBS, uz kuras naudas sodu neattiecas nekāda nelikumība, Vispārējai tiesai ir jāīsteno sava neierobežotā kompetence, jo šī banka lūdza samazināt tai uzliktā naudas soda apmēru.
2114
Tad, kad Savienības tiesa īsteno LESD 261. pantā un Regulas Nr. 1/2003 31. pantā paredzēto neierobežoto kompetenci, tā, nosakot šīs sankcijas apmēru, papildu vienkāršai sankcijas likumības pārbaudei ir tiesīga aizstāt ar savu vērtējumu Komisijas, kas ir šī tiesību akta autore un kurā šis apmērs sākotnēji tika noteikts, vērtējumu (skat. spriedumu, 2016. gada 21. janvāris, Galp Energía España u.c./Komisija, C‑603/13 P, EU:C:2016:38, 75. punkts un tajā minētā judikatūra) un līdz ar to atcelt, samazināt vai palielināt uzlikto naudas sodu.
2115
Uzņēmumam uzliktā naudas soda apmēra noteikšanā atbilstoši tās neierobežotajai kompetencei Savienības tiesai pašai ir jāvērtē šīs lietas apstākļi un aplūkotā pārkāpuma veids. Šī neierobežotās kompetences īstenošana atbilstoši Regulas Nr. 1/2003 23. panta 3. punktam prasa attiecībā uz katru sodīto uzņēmumu ņemt vērā ne vien attiecīgā pārkāpuma smagumu, bet arī tā ilgumu, ievērojot tostarp pamatošanas, samērīguma, sodu individualizācijas un vienlīdzīgas attieksmes principus, un Savienības tiesai nav saistoši Komisijas definētie indikatīvie noteikumi tās pamatnostādnēs, pat ja Savienības tiesa var pēc tām vadīties (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2016. gada 21. janvāris, Galp Energía España u.c./Komisija, C‑603/13 P, EU:C:2016:38, 89. un 90. punkts).
1.
Par “UBS” prasījumiem
2116
Kā izriet no šā sprieduma 2106. punkta, Vispārējā tiesa konstatēja, ka neviens no UBS izvirzītajiem pieciem pamatiem, kas visi attiecās uz naudas sodu, kurš tai bija uzlikts ar apstrīdēto lēmumu, nav pamatots.
2117
Neviens elements neļauj uzskatīt, ka Vispārējai tiesai, īstenojot savu neierobežoto kompetenci, būtu jāsamazina Komisijas likumīgi uzliktais naudas sods par vismaz 65 % no tā sākotnējā apmēra, kā aicina darīt UBS.
2118
Šajā ziņā UBS nevar lietderīgi atsaukties uz to, ka tai uzliktais naudas sods būtu jāsamazina par 32000000 EUR, koriģējot atšķirību starp dienas beigu cenu starpībām, kas izriet no BGN datiem, un dienas cenu starpībām.
2119
Ar ekonomisko analīzi, uz kuru UBS šim nolūkam atsaucas, nevar pamatot šādu korekciju, jo šajā analīzē nav sniegti reprezentatīvie dati par cenu starpībām šīs bankas dalības strīdīgajā pārkāpumā brīdī, proti, valsts parāda krīzes laikā.
2120
Pirmām kārtām, tā min vidējās vērtības dienas cenu starpībām, kas aprēķinātas, pamatojoties uz EVO, kuras emitējušas tikai trīs dalībvalstis emitentes (Beļģija, Vācija un Francija). Otrām kārtām, šīs vidējās vērtības tika aprēķinātas, pamatojoties uz datiem, kas attiecas uz gadiem krietni pēc laikposma, kad UBS piedalījās strīdīgajā pārkāpumā, proti, uz 2018., 2019. un 2021. gadu.
2121
Tāpat UBS nevar pamatoti pieprasīt samazinājumu 24600000 EUR apmērā saistībā ar nepieciešamību iegūt 32 EVO kategoriju svērumu mēneša vērtības.
2122
Lai gan šāda mēneša vērtības iegūšana varētu būt labvēlīgāka UBS, šā sprieduma 1835. punktā jau tika norādīts, ka Komisijas metodoloģiskā izvēle izmantot nemainīgos svērumus nepārsniedza tās rīcības brīvības robežas, kas bija šai iestādei, izstrādājot metodoloģiju aizstājējvērtības aprēķināšanai. Šī metodoloģija turklāt tika piemērota visām attiecīgajām bankām. Turklāt, pat Vispārējai tiesai īstenojot savu neierobežoto kompetenci, nebūtu ne atbilstīgi vienlīdzīgas attieksmes principam, ne saprātīgi mainīt Komisijas likumīgi izmantoto metodoloģiju, kuru izmanto arī Vispārējā tiesa, aizstājot Komisijas izmantoto 32 reprezentatīvo EVO kategoriju nemainīgo svērumu ar 58 UBS raksturīgām atsevišķām mēneša svērumu kopām, kā rezultātā attiecībā uz šo banku būtu jāņem vērā nevis 32, bet 1856 svērumi.
2123
Visbeidzot, UBS nevar pamatoti prasīt veikt korekciju – turklāt par nenoteiktu summu –, lai tiktu noteikts korekcijas koeficients, kas mazāks par 50 % no tās galīgās cenu starpības.
2124
Kā izriet no apstrīdētā lēmuma 1408. zemsvītras piezīmes, šis 50 % līmenis tiek skaidrots šādi:
“Lai arī konceptuāli tirgotāja gūtie ienākumi atbilst visai cenu starpībai, ja abus darījumus skata kopā, ja skata katru no abiem darījumiem atsevišķi, ienākumi atbilst nosacītajai summai, kas pareizināta ar pusi no cenu starpības.”
2125
Ja tiktu izmantota procentuālā daļa, kas zemāka par 50 %, tā rezultātā attiecībā uz katru pirkšanas darījumu un katru pārdošanas darījumu netiktu ņemta vērā daļa UBS gūtās starpības, un tas tā būtu, lai gan šīs bankas galīgā cenu starpība, kas iegūta, izmantojot BGN datus, šā sprieduma 1877. punktā tika uzskatīta par tādu, kas pamatota ar “labākajiem pieejamajiem datiem”.
2126
Līdz ar to UBS uzliktais naudas sods ir saglabājams 172378000 EUR apmērā.
2.
Par “UniCredit” prasījumiem
2127
Šā sprieduma 1302. un 2107. punktā Vispārējā tiesa konstatēja, ka Komisija bija kļūdaini noteikusi 2011. gada 9. septembri kā sākuma datumu UniCredit dalībai strīdīgajā pārkāpumā, un tas nozīmē, ka šis datums ir pārceļams uz 2011. gada 26. septembri.
2128
Tomēr, neskarot šī konstatējuma ietekmi uz šīs bankas dalības strīdīgajā pārkāpumā ilgumu, kā arī uz korekcijas koeficientu un tātad uz aizstājējvērtības aprēķināšanu (skat. šā sprieduma 2069. punktu), Vispārējā tiesa kā nepamatotu noraidīja UniCredit izvirzīto kritiku, kas vērsta pret pārējiem elementiem saistībā ar tai uzliktā naudas soda apmēra noteikšanu un it īpaši saistībā ar Komisijas izmantoto metodoloģiju un tās vispārējo piemērošanu.
2129
Šajā kontekstā Vispārējā tiesa atkārtoti norāda, ka, īstenojot savu neierobežoto kompetenci, tā var pārņemt Komisijas juridiski pamatotos vērtējumus apstrīdētā lēmuma 810.–863. apsvērumā.
2130
Tomēr, pirmkārt, tai jānosaka, vai, ņemot vērā aizstājējvērtības aprēķināšanas metodoloģiju, apstāklis, ka tika samazināts UniCredit dalības strīdīgajā pārkāpumā ilgums, liek grozīt attiecībā uz šo banku izmantoto aizstājējvērtību.
2131
Šajā ziņā šā sprieduma 2065. un 2066. punktā jau norādīts, ka, atbildot uz Vispārējās tiesas jautājumu, Komisija veica jaunu aizstājējvērtības aprēķinu, lai tiktu ņemts vērā iespējamais UniCredit dalības strīdīgajā pārkāpumā ilguma samazinājums, un ka šā aprēķina rezultātā šī iestāde noteica korekcijas koeficientu ne vairs 0,084 %, bet 0,086 % apmērā un līdz ar to aizstājējvērtību ne vairs 350132029 EUR, bet 358468506 EUR apmērā.
2132
Šādu palielinājumu, attiecībā uz kuru UniCredit skaidri norāda, ka tā aritmētisko pareizību neapstrīd, izskaidro apstāklis, ka, neraugoties uz šīs bankas dalības strīdīgajā pārkāpumā ilguma samazinājumu, jaunais laikposms, kas tika ņemts vērā, ietver valsts parāda krīzes kulminācijas brīdi.
2133
Līdz ar to Vispārējā tiesa uzskata, ka attiecībā uz UniCredit jāizmanto korekcijas koeficients 0,086 % apmērā un tādējādi, negrozot šai bankai piemērojamās nosacītās summas, jāizmanto aizstājējvērtība 358468506 EUR apmērā.
2134
Otrkārt, ņemot vērā to, ka ir jānoraida UniCredit devītais pamats, Vispārējā tiesa uzskata, ka attiecībā uz šo banku jāizmanto smaguma koeficients 17 % apmērā.
2135
Treškārt, tā kā UniCredit nav apstrīdējusi attiecībā uz to izmantoto ilguma koeficientu 0,17 un ņemot vērā šā sprieduma 2057.–2062. punktu, Vispārējā tiesa uzskata, ka to var izmantot.
2136
Ceturtkārt, attiecībā uz papildsummu, kas piemērota preventīvā nolūkā un ko Komisija noteikusi 59522445 EUR apmērā, ir jāatgādina, pirmām kārtām, ka šo summu UniCredit apstrīdēja vienīgi tiktāl, ciktāl līmeņa 17 % no aizstājējvērtības piemērošanas rezultātā vai tā rezultātā, ka šī iestāde atteicās izmantot pamatnostādņu 37. punktu, attiecībā uz minēto banku tika izmantota papildsumma, kas proporcionāli bija augstāka nekā pārējām bankām piemērotā, un, otrām kārtām, ka šī argumentācija tika noraidīta šā sprieduma 2008.–2035. punktā.
2137
Turklāt no judikatūras izriet, ka, lai gan naudas sodiem, kas uzlikti uzņēmumiem, kuri pārkāpuši Savienības konkurences noteikumus, ir jābūt ne tikai represīviem, bet arī atturošiem (šajā nozīmē skat. spriedumus, 2014. gada 10. aprīlis, Komisija/Siemens Österreich u.c. un Siemens Transmission & Distribution u.c./Komisija, no C‑231/11 P līdz C‑233/11 P, EU:C:2014:256, 59. punkts, un 2014. gada 10. aprīlis, Areva u.c./Komisija, C‑247/11 P un C‑253/11 P, EU:C:2014:257, 132. punkts), tiem nav jābūt pārmērīgiem (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2012. gada 12. decembris, Novácke chemické závody/Komisija, T‑352/09, EU:T:2012:673, 46. punkts un tajā minētā judikatūra).
2138
Nosakot UniCredit divus mēnešus ilgās dalības strīdīgajā pārkāpumā aizstājējvērtības gada vērtību, lai aprēķinātu šai bankai preventīvā nolūkā piemēroto papildsummu, nozīmētu attiecībā uz šo banku noteikt galīgo naudas sodu 71096000 EUR apmērā, un tas būtu pārmērīgi.
2139
Līdz ar to, ņemot vērā UniCredit dalības strīdīgajā pārkāpumā samazināto ilgumu, šā pārkāpuma smagumu, šīs bankas īstenotās tirgus uzturētāja funkcijas, finanšu krīzes kontekstu, kurā minētais pārkāpums notika, kā arī nepieciešamību nodrošināt tai uzliktajam sodam preventīvu iedarbību, Vispārējā tiesa uzskata, ka naudas sods 65000000 EUR apmērā ir taisnīgs sods par UniCredit pārmesto rīcību (pēc analoģijas skat. spriedumu, 2011. gada 5. oktobris, Romana Tabacchi/Komisija, T‑11/06, EU:T:2011:560, 285. punkts).
2140
Līdz ar to UniCredit uzliktais naudas sods ir jānosaka 65000000 EUR apmērā.
3.
Par “Nomura” prasījumiem
2141
Šā sprieduma 1959. un 1960. punktā Vispārējā tiesa konstatēja, ka Komisija kļūdaini atteicās izmantot Nomura administratīvajā procesā iesniegtos precīzos datus tam, lai noteiktu EVO 32 kategoriju svērumu attiecībā uz šo banku, un ka līdz ar to bija jāapmierina Nomura sestā pamata piektās daļas otrais arguments.
2142
Tomēr, neskarot šā konstatējuma ietekmi uz korekcijas koeficienta aprēķināšanu un līdz ar to uz aizstājējvērtības aprēķināšanu, Vispārējā tiesa noraidīja kā nepamatotu šīs bankas izvirzīto kritiku, kas vērsta pret pārējiem elementiem saistībā ar tai uzliktā naudas soda apmēra noteikšanu un it īpaši saistībā ar Komisijas izmantoto metodoloģiju un tās vispārējo piemērošanu.
2143
Šajā kontekstā Vispārējā tiesa uzskata, ka, īstenojot savu neierobežoto kompetenci, tā var pārņemt Komisijas juridiski pamatotos vērtējumus apstrīdētā lēmuma 810.–872. un 874.–878. apsvērumā.
[..]
2147
Šī pamatsumma nav jākoriģē, lai ņemtu vērā Komisijas pieļautās kļūdas attiecībā uz 2011. gada 18. maija, 22. jūnija un 4. oktobra sarunu pretkonkurences raksturu (skat. šā sprieduma 798. punktu), jo tām nav ietekmes uz šīs bankas dalības strīdīgajā pārkāpumā ilgumu.
2148
Šajos apstākļos un ciktāl attiecībā uz Nomura nav jāpiemēro neviens atbildību mīkstinošs vai pastiprinošs apstāklis, šai bankai uzliktais naudas sods tiek noteikts 125646000 EUR apmērā.
IV. Par tiesāšanās izdevumiem
2149
Atbilstoši Reglamenta 134. panta 1. punktam lietas dalībniekam, kuram nolēmums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram nolēmums ir labvēlīgs.
2150
Tā kā UBS, Natixis, BofA un Portigon spriedums ir nelabvēlīgs attiecībā uz visiem to prasījumiem, tām jāpiespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus attiecīgi lietās T‑441/21, T‑449/21, T‑456/21 un T‑462/21 saskaņā ar Komisijas prasījumiem.
2151
Tā kā spriedums ir nelabvēlīgs attiecībā uz gandrīz visiem UniCredit un Nomura prasījumiem, arī tām jāpiespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus attiecīgi lietās T‑453/21 un T‑455/21 saskaņā ar Komisijas prasījumiem.
Ar šādu pamatojumu
VISPĀRĒJĀ TIESA (piektā palāta paplašinātā sastāvā)
nospriež:
1)
Lietas T‑441/21, T‑449/21, T‑453/21, T‑455/21, T‑456/21 un T‑462/21 apvienot sprieduma taisīšanai.
2)
Lietā T‑441/21:
–
prasību noraidīt;
–
UBS Group AG un UBS AG atlīdzina tiesāšanās izdevumus.
3)
Lietā T‑449/21:
–
prasību noraidīt;
–
Natixis atlīdzina tiesāšanās izdevumus.
4)
Lietā T‑453/21:
–
atcelt Komisijas Lēmuma C(2021) 3489 final (2021. gada 20. maijs) par procedūru saskaņā ar LESD 101. pantu un EEZ līguma 53. pantu (lieta AT.40324 – Eiropas valstu obligācijas) 1. panta septīto ievilkumu, ciktāl tajā konstatēts, ka UniCredit SpA un UniCredit Bank AG piedalījās pārkāpumā no 2011. gada 9. septembra līdz 28. novembrim, nevis no 2011. gada 26. septembra līdz 28. novembrim;
–
atcelt Lēmuma C(2021) 3489 final 2. panta piekto ievilkumu, ciktāl tajā UniCredit un UniCredit Bank solidāri uzliktais naudas sods noteikts 69442000 EUR apmērā;
–
naudas sodu, par kuru UniCredit un UniCredit Bank ir solidāri atbildīgas, noteikt 65000000 EUR apmērā;
–
prasību pārējā daļā noraidīt;
–
UniCredit un UniCredit Bank atlīdzina tiesāšanās izdevumus.
5)
Lietā T‑455/21:
–
atcelt Lēmuma C(2021) 3489 final 2. panta otro ievilkumu, ciktāl Nomura International plc un Nomura Holdings, Inc solidāri uzliktais naudas sods noteikts 129573000 EUR apmērā;
–
naudas sodu, par kuru Nomura International un Nomura Holdings ir solidāri atbildīgas, noteikt 125646000 EUR apmērā;
–
prasību pārējā daļā noraidīt;
–
Nomura International un Nomura Holdings atlīdzina tiesāšanās izdevumus.
6)
Lietā T‑456/21:
–
prasību noraidīt;
–
Bank of America N.A. un Bank of America Corporation atlīdzina tiesāšanās izdevumus.
7)
Lietā T‑462/21:
–
prasību noraidīt;
–
Portigon AG atlīdzina tiesāšanās izdevumus.
Papasavvas
Svenningsen
Mac Eochaidh
Martín y Pérez de Nanclares
Stancu
Pasludināts atklātā tiesas sēdē Luksemburgā 2025. gada 26. martā.
[Paraksti]
(
*1
)	Tiesvedības valodas – vācu un angļu.
(
1
)	Ietverti tikai tie šā sprieduma punkti, kuru publicēšanu Vispārējā tiesa uzskata par lietderīgu.