62022CJ0147
EUROOPA KOHTU OTSUS (teine koda)
19. oktoober 2023 (
*1
)
Eelotsusetaotlus – Schengeni lepingu rakendamise konventsioon – Artikkel 54 – Euroopa Liidu põhiõiguste harta – Artikkel 50 – Ne bis in idem’i põhimõte – Kriminaalmenetluse lubatavus ühes liikmesriigis altkäemaksu andmise etteheites kahtlustatava suhtes pärast seda, kui teise liikmesriigi prokuratuur on sama teo eest tema suhtes alustatud kriminaalmenetluse lõpetanud – Tingimused, mis peavad olema täidetud selleks, et saaks asuda seisukohale, et kahtlustatava suhtes on tehtud lõplik kohtuotsus – Kohtuasja sisulise läbivaatamise tingimus– Põhjaliku uurimise nõue – Kahtlustatava üle kuulamata jätmine
Kohtuasjas C‑147/22,
mille ese on ELTL artikli 267 alusel Fővárosi Törvényszéki (Pealinna Budapesti kohus, Ungari) 20. jaanuari 2022. aasta otsusega esitatud eelotsusetaotlus, mis saabus Euroopa Kohtusse 1. märtsil 2022, kriminaalasjas järgmise isiku suhtes:
Terhelt5,
menetluses osales:
Központi Nyomozó Főügyészség,
EUROOPA KOHUS (teine koda),
koosseisus: koja president A. Prechal (ettekandja), kohtunikud F. Biltgen, N. Wahl, J. Passer ja M. L. Arastey Sahún,
kohtujurist: N. Emiliou,
kohtusekretär: A. Calot Escobar,
arvestades kirjalikku menetlust,
arvestades seisukohti, mille esitasid:
–
Terhelt5, esindaja: ügyvéd B. Gyalog,
–
Központi Nyomozó Főügyészség, esindajad: G. Egri ja P. Fürcht,
–
Ungari valitsus, esindajad: M. Z. Fehér, K. Szíjjártó ja M. Tátrai,
–
Austria valitsus, esindajad: A. Posch, J. Schmoll ja E. Samoilova,
–
Šveitsi valitsus, esindajad: L. Lanzrein ja V. Michel,
–
Euroopa Komisjon, esindajad: B. Béres ja M. Wasmeier,
olles 6. juuli 2023. aasta kohtuistungil ära kuulanud kohtujuristi ettepaneku,
on teinud järgmise
otsuse
1
Eelotsusetaotlus käsitleb Schengenis 19. juunil 1990 alla kirjutatud ja 26. märtsil 1995 jõustunud konventsiooni, millega rakendatakse 14. juuni 1985. aasta Schengeni lepingut Beneluxi Majandusliidu riikide, Saksamaa Liitvabariigi ja Prantsuse Vabariigi valitsuste vahel nende ühispiiridel kontrolli järkjärgulise kaotamise kohta (EÜT 2000, L 239, lk 19; ELT eriväljaanne 19/02, lk 9; edaspidi „Schengeni lepingu rakendamise konventsioon“), artikli 54 ja Euroopa Liidu põhiõiguste harta (edaspidi „harta“) artikli 50 tõlgendamist.
2
Taotlus on esitatud kriminaalmenetluses, mida alustas Ungaris Központi Nyomozó Főügyészség (riiklik eeluurimisprokuratuur, Ungari) (edaspidi „KNF“) Ungari kodaniku Terhelt5 suhtes (edaspidi „kahtlustatav“) peamiselt seoses altkäemaksu andmisega, millega seoses oli kahtlustatava suhtes Austrias juba alustatud kriminaalmenetlust, kuid mis oli lõpetatud Zentrale Staatsanwaltschaft zur Verfolgung von Wirtschaftsstrafsachen und Korruptioni (finantskuritegevuse ja korruptsiooni uurimise keskprokuratuur, Austria; edaspidi „WKStA“) määrusega.
Õiguslik raamistik
Liidu õigus
3
Schengeni lepingu rakendamise konventsiooni III jaotise 3. peatükis „Ne bis in idem’i põhimõtte rakendamine“ olevas artiklis 54 on ette nähtud:
„Isikut, kelle suhtes üks konventsiooniosaline on langetanud lõpliku kohtuotsuse, ei või teine konventsiooniosaline sama teo eest vastutusele võtta, tingimusel et kui isikule on karistus määratud, on ta selle ära kandnud või kannab seda või seda ei saa otsuse langetanud konventsiooniosalise õiguse alusel enam täitmisele pöörata.“
4
Schengeni lepingu rakendamise konventsiooni artikli 57 lõikes 1 on sätestatud:
„Kui konventsiooniosaline süüdistab isikut õiguserikkumises ja selle konventsiooniosalise pädevatel asutustel on põhjust oletada, et süüdistus on seotud samade tegudega, mille eest teine konventsiooniosaline on isiku üle juba lõpliku kohtuotsuse langetanud, taotlevad need asutused, kui nad seda vajalikuks peavad, selle konventsiooniosalise pädevatelt asutustelt teavet, kelle territooriumil kohtuotsus langetati.“
Ungari õigus
5
Ungari põhiseaduse (Magyarország Alaptörvénye) XXVIII artikli lõikes 6 on sätestatud:
„Kedagi ei või uuesti kohtu alla anda ega süüdi mõista kuriteo eest, milles ta on juba Ungaris või, kui see on rahvusvahelises lepingus või Euroopa Liidu õigusaktis ette nähtud, mõnes teises riigis lõplikult õigeks või süüdi mõistetud, välja arvatud kohtumenetlust käsitlevas seaduses ette nähtud erandjuhud.“
6
Vastavalt 2017. aasta XC seaduse kriminaalmenetluse seaduse kohta (a büntetőeljárásról szóló 2017. évi XC. törvény; edaspidi „kriminaalmenetluse seadus“) § 4 lõikele 3 ei saa alustada kriminaalmenetlust ja kui see on alustatud, siis tuleb see lõpetada, kui õigusrikkuja toimepandud teo suhtes on juba tehtud lõplik kohtulahend, ilma et see piiraks erakorralise kaebemenetluse ja teatavate erimenetluste kohaldamist.
7
Selle seaduse § 4 lõike 7 kohaselt ei alustata kriminaalmenetlust ja kui see on alustatud, tuleb menetlus lõpetada, kui õigusrikkuja toimepandud teo suhtes on tehtud Euroopa Liidu liikmesriigis lõplik kohtulahend või kui selle teo kohta on tehtud mõnes liikmesriigis sisuline otsus, mis selle riigi õiguse kohaselt takistab sama teo suhtes nii uue kriminaalmenetluse alustamist kui ka omal algatusel või tavalise kohtuliku edasikaebamise teel kriminaalmenetluse uuesti alustamist.
8
1978. aasta IV seaduse karistusseadustiku kohta (a Büntető Törvénykönyvről szóló 1978. évi IV. törvény) §-s 254 oli ette nähtud:
„(1)   Isik, kes annab või lubab põhjendamatu eelise eelarveorgani, kutseorganisatsiooni või sotsiaalorgani töötajale või liikmele või teisele isikule tema huvides, paneb toime süüteo ja teda karistatakse kuni kolmeaastase vangistusega.
(2)   Selle süüteo eest karistatakse kuni viieaastase vangistusega, kui põhjendamatu eelis on antud või lubatud eelarveorgani, kutseorganisatsiooni või sotsiaalorgani töötajale või liikmele, kellel on õigus võtta meetmeid iseseisvalt.“
Austria õigus
9
Kriminaalmenetluse seadustiku (Strafprozessordnung; edaspidi „StPO“) §-s 190 „Uurimismenetluse lõpetamine“ on sätestatud:
„Prokuratuur peab kriminaalmenetluse ja uurimismenetluse lõpetama, kui:
1)   süütegu, mida uuritakse, ei ole seadusega karistatav või õiguslikel põhjustel oleks õigusvastane kahtlustatava vastu menetlust jätkata, või
2)   puudub alus menetluse jätkamiseks kahtlustatava vastu.“
10
StPO §-s 193 „Menetluse jätkamine“ on sätestatud:
„(1)   Kui menetlus on lõpetatud, ei tohi kahtlustatava suhtes uurimist jätkata; vajaduse korral annab prokuratuur korralduse ta vabastada. Kui menetluse jätkamisega seotud otsuse tegemiseks on siiski vaja teha teatavaid menetlustoiminguid või tõendeid koguda, võib prokuratuur kohustada individuaalsetel juhtudel neid toiminguid tegema või ise neid toiminguid teha.
(2)   Prokuratuur võib kohustada jätkata §‑de 190 või 191 alusel lõpetatud uurimist, niikaua kui süütegu ei ole aegunud ja kui:
1)
kahtlustatavat ei ole seoses selle süüteoga üle kuulatud ja tema suhtes ei ole võetud sellega seoses ühtegi sunnimeedet, või
2)
tekib või ilmneb uusi faktilisi asjaolusid või tõendeid, mis üksi või koostoimes menetluse muude tulemustega võivad põhjendada kahtlustatava süüdimõistmist […].
[…]“.
11
StPO § 195 kohaselt võib kannatanu teatud tingimustel taotleda lõpetatud uurimismenetluse jätkamist, kuni see süütegu ei ole aegunud. Kui prokuratuur leiab, et kannatanu taotlus on põhjendatud, peab ta jätkama menetlust StPO § 193 lõike 2 punktis 1 või punktis 2 sätestatud nõuetest sõltumata.
12
Karistusseadustiku (Strafgesetzbuch, edaspidi „StGB“) § 307 „Korruptsioon“, põhikohtuasjas kohaldatavas redaktsioonis, lõikes 1 on sätestatud:
„Isikut, kes
[…]
6.
[…] annab või lubab välisriigi ametnikule endale või kolmandale isikule eelise selle eest, et ta oma ametikohustusi rikkudes sooritaks või jätaks sooritamata oma ametiülesannete täitmisega seotud toimingud, et isik saaks või säilitaks rahvusvaheliste tehingutega seotud lepinguid või mis tahes muid põhjendamatuid eeliseid, karistatakse kuni kaheaastase vangistusega.
[…]“.
Põhikohtuasi ja eelotsuse küsimused
13
WKStA alustas 22. augustil 2012 Austrias kahe Austria kodanikust isiku suhtes StGB § 307 lõike 1 punkti 6 alusel rahapesu, usalduse kuritarvitamise ja altkäemaksu andmise kahtluse tõttu ning kahtlustatava suhtes selle sätte tähenduses altkäemaksu andmise kahtluse tõttu kriminaalmenetlust.
14
Uurimine puudutas aastatel 2005–2010 toimunud sündmusi, mille puhul kahtlustati ametnikele altkäemaksu andmist mitme eri liikmesriikides asuva äriühingu kaudu eesmärgiga mõjutada riigihankemenetluses tehtavat otsust uute rongide tarnimiseks kahe Budapesti (Ungari) metrooliini jaoks. Tegemist oli selliste summade ülekandmisega, mis moodustasid kokku mitu miljonit eurot ja mis maksti tasuna konsultatsiooniteenuste eest, mille puhul kahtlustati, et neid ei ole kunagi tegelikult osutatud.
15
Kahtlustatavat, kes väidetavalt teadis, et nõustamislepingud on fiktiivsed, ja seda, mis oli nende tegelik ese, kahtlustati selles, et ta üritas hankelepingu sõlmimise eesmärgil anda altkäemaksu isikule või isikutele, kellel oli võimalik mõjutada selle otsuse tegijaid. Täpsemalt tehti ühe äriühingu kaudu ajavahemikul 5. aprillist 2007 kuni 8. veebruarini 2010, mitu makset kogusummas üle seitsme miljoni euro ametnikele, kes panid passiivselt toime altkäemaksu võtmises seisneva süüteo ja jäid ise tundmatuks.
16
See kahtlustus põhines teabel, mille Serious Fraud Office (raskete pettuste vastu võitlemise amet, Ühendkuningriik; edaspidi „SFO“) oli esitanud õigusalase koostöö taotluse raames seoses Ühendkuningriigi kontserni suhtes alustatud uurimisega; ühe Austria äriühingu selliste pangaandmete analüüsil, mille esitamist WKStA nõudis; ning käesoleva kohtuotsuse punktis 13 nimetatud Austria kahtlustatavate ärakuulamisel tunnistajatena.
17
Kahtlustatavat ei kuulatud WKStA läbiviidud eeluurimises kahtlustatavana üle, kuna prokuratuuri 26. mail 2014 tehtud menetlustoiming, mille eesmärk oli kindlaks teha tema viibimiskoht, ei andnud tulemust.
18
WKStA lõpetas 3. novembri 2014. aasta määrusega eeluurimise, leides Austria, Ühendkuningriigi ja Ungari ametiasutuste selle ajani läbiviidud uurimiste tulemustele tuginedes, et puudub alus kriminaalmenetluse jätkamiseks StPO § 190 punkti 2 tähenduses. Prokuratuur leidis, et kuna puuduvad tõendid selle kohta, et mõni käesoleva kohtuotsuse punktis 13 nimetatud kahtlustatav oleks StGB § 307 lõike 1 punktis 6 nimetatud altkäemaksu andmises seisnevat kuritegu tegelikult toime pannud, siis ei olnud need teod piisavalt kindlalt tõendatud, et neile saaks järgneda kriminaalkorras süüdimõistmine, mistõttu tuli kriminaalmenetlus määrusega lõpetada.
19
WKStA vaatas eeluurimise lõpetamise määruse korduvalt uuesti läbi, kuid pidi iga kord tuvastama, et StPO §-des 193 ja 195 kehtestatud tingimused menetluse jätkamiseks ei olnud täidetud, kuna kahtlustatavale ette heidetud altkäemaksu andmine oli Austrias hiljemalt alates 2015. aastast aegunud.
20
KNF esitas 10. aprillil ja 29. augustil 2019 Fővárosi Törvényszékile (Pealinna Budapesti kohus, Ungari), kes on eelotsusetaotluse esitanud kohus, süüdistusakti, millega alustati Ungaris kahtlustatava vastu altkäemaksu andmise eest kriminaalmenetlust käesoleva kohtuotsuse punktis 8 nimetatud 1978. aasta IV seaduse karistusseadustiku kohta § 254 lõigete 1 ja 2 alusel.
21
Kuna eelotsusetaotluse esitanud kohus leidis, et altkäemaksu andmises seisnevad süüteod, mida kahtlustatavale ette heideti, olid samad, mida WKStA juba Austrias uuris, enne kui prokuratuur lõpetas eeluurimise, lõpetas ta 8. detsembri 2020. aasta kohtumäärusega ne bis in idem’i põhimõtet kohaldades selle kriminaalmenetluse, nagu see on sätestatud 2017. aasta XC kriminaalmenetluse seaduse § 4 lõigetes 3 ja 7, mida on mainitud käesoleva kohtuotsuse punktis 6.
22
Fővárosi Ítélőtábla (Pealinna Budapesti apellatsioonikohus, Ungari) tühistas selle kohtumääruse 15. juuni 2021. aasta kohtumäärusega, millega saadeti kohtuasi tagasi eelotsusetaotluse esitanud kohtule.
23
Fővárosi Ítélőtábla (Pealinna Budapesti apellatsioonikohus) leidis, et käesoleva kohtuotsuse punktis 18 mainitud WKStA 3. novembri 2014. aasta määrust eeluurimise lõpetamise kohta ei saa pidada lõplikuks otsuseks harta artikli 50 ja Schengeni lepingu rakendamise konventsiooni artikli 54 tähenduses, kuna olemasolevad dokumendid ei võimalda selgelt tõendada, et see määrus põhineb tõendite piisavalt põhjalikul ja täielikul hindamisel. Eelkõige ei tõenda miski, et WKStA kogus tõendeid lisaks käesoleva kohtuotsuse punktis 13 nimetatud kahe Austria kahtlustatava ülekuulamisele ning et ta kuulas ära mõne KNFi süüdistusaktis nimetatud ligikaudu 90 isikust, eesmärgiga nad üle kuulata või neilt ütlusi võtta. Lisaks ei kuulatud kahtlustatavat kahtlustatavana üle.
24
Neil asjaoludel otsustas Fővárosi Törvényszék (Pealinna Budapesti kohus) menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmised eelotsuse küsimused:
„1.
Kas [harta] artiklis 50 ja [Schengeni lepingu rakendamise konventsiooni] artiklis 54 sätestatud ne bis in idem’i põhimõttega on vastuolus niisugune kriminaalmenetlus, mis on liikmesriigis alustatud sama isiku vastu, kelle vastu on samades tegudes teises liikmesriigis juba läbi viidud kriminaalmenetlus, mis lõpetati lõplikult prokuröri otsusega eeluurimine lõpetada?
2.
Kas [harta] artiklis 50 ja [Schengeni lepingu rakendamise konventsiooni] artiklis 54 sätestatud ne bis in idem’i põhimõttega on vastuolus ja lõplikult keelatud alustada ühes liikmesriigis sama isiku vastu sama teo eest kriminaalmenetlust, kuigi pärast prokuratuuri otsust, millega lõpetatakse [teises] liikmesriigis kriminaalmenetlus (eeluurimine), on võimalik eeluurimist kuni kuriteo aegumiseni uuesti alustada, kuid prokuratuur ei ole pidanud põhjendatuks seda eeluurimist omal algatusel uuesti alustada?
3.
Kas eeluurimise lõpetamine kahtlustatava suhtes, keda ei ole temaga koos kaastoimepanijana kahtlustatavate toimepandud kuriteo kohta kahtlustatavana üle kuulatud, on kooskõlas harta artiklis 50 ja [Schengeni lepingu rakendamise konventsiooni] artiklis 54 sätestatud ne bis in idem’i põhimõttega ning seda võib pidada piisavalt üksikasjalikuks ja ammendavaks, isegi kui selle isiku kui kahtlustatava suhtes on tehtud menetlustoiminguid eeluurimismenetluses ja eeluurimine lõpetati uurimisandmete põhjal, mis anti riigi õigusabi taotluse alusel, samuti kaastoimepanijana kahtlustatavate pangakontode andmete ja ülekuulamise põhjal?“
Eelotsuse küsimuste analüüs
25
Eelotsusetaotluse esitanud kohus soovib oma kolme küsimusega, mida tuleb analüüsida koos, sisuliselt teada, kas Schengeni lepingu rakendamise konventsiooni artiklis 54 sätestatud ne bis in idem’i põhimõtet tuleb harta artiklit 50 arvestades tõlgendada nii, et lõpliku otsusena nende artiklite tähenduses tuleb käsitada kahtlustatava õigeksmõistmise otsust, mis on tehtud esimeses liikmesriigis peamiselt altkäemaksu andmisega seotud uurimise tulemusel, kui selle kahtlustatava suhtes toimub sama teo eest uus kriminaalmenetlus teises liikmesriigis ja kui:
–
esimese liikmesriigi prokuratuur tegi õigeksmõistva otsuse ilma karistust mõistmata ja ilma, et menetlus oleks jõudnud kohtusse, ning seda põhjendati järeldusega, et puuduvad igasugused tõendid selle kohta, et kahtlustatav on tegelikult toime pannud süüteo, mille toimepanemises teda kahtlustati;
–
esimeses liikmesriigis kohaldatava riigisisese õiguse kohaselt on prokuratuuril, hoolimata sellest, et õigeksmõistev otsus on lõplik, õigus menetlust jätkata rangelt kindlaksmääratud tingimustel, nagu uute oluliste asjaolude või tõendite ilmnemine, kui süütegu ei ole igal juhul aegunud, ja
–
esimese liikmesriigi prokuratuur kogus eeluurimise käigus andmeid, ilma et ta oleks siiski üle kuulanud kahtlustatavat, kes on teise liikmesriigi kodanik, kuna menetlustoiming, mis kujutab endast sunnimeedet ja mille eesmärk oli kindlaks teha tema viibimiskoht, osutus lõpuks tulemusetuks.
26
Kõigepealt tuleb märkida, et ne bis in idem’i põhimõtte kohaldamise suhtes kehtib kaks tingimust: esiteks peab olema tehtud varasem lõplik otsus (bis‑tingimus) ja teiseks peavad varasem otsus ning hilisemad menetlused või otsused puudutama samu asjaolusid (idem‑tingimus) (23. märtsi 2023. aasta kohtuotsus Dual Prod, C‑412/21, EU:C:2023:234, punkt 51 ja seal viidatud kohtupraktika).
27
Teisena nimetatud tingimuse osas tugineb eelotsusetaotluse esitanud kohus sõnaselgelt eeldusele, et see tingimus on käesoleval juhul täidetud.
28
Esimese tingimuse osas tuleb märkida, et Euroopa Kohtu väljakujunenud praktika kohaselt selleks, et isikut saaks käsitada isikuna, kelle suhtes on tehtud „lõplik kohtuotsus“ Schengeni lepingu rakendamise konventsiooni artikli 54 tähenduses, peab esiteks kriminaalasi olema „lõplikult läbi“ pärast seda, kui kriminaalmenetluses on tehtud otsus, nagu käesoleval juhul õigeksmõistev otsus ja teiseks peab see otsus olema tehtud pärast „asja sisulist hindamist“ (vt selle kohta 29. juuni 2016. aasta kohtuotsus Kossowski, C‑486/14, EU:C:2016:483, punktid 34 ja 42 ning seal viidatud kohtupraktika).
29
Käesoleval juhul tuleb esimesena seoses nõudega, et kriminaalasi peab olema lõplikult lõpetatud, käesoleva kohtuotsuse punktis 25 nimetatud kahes esimeses taandes toodud asjaolusid arvestades märkida, et Euroopa Kohtu praktika kohaselt on esiteks Schengeni lepingu rakendamise konventsiooni artikkel 54 kohaldatav ka selliste asjaomases õiguskorras kriminaalkohtumenetluses osalevate asutuste nagu prokuratuuri otsuste suhtes, millega lõpetatakse liikmesriigis kriminaalmenetlus ilma karistust mõistmata lõplikult, isegi kui need otsused tehti ilma kohtu sekkumiseta ja need ei ole vormistatud kohtuotsusena. Teiseks tuleb seda nõuet hinnata selle konventsiooniosalise riigi õiguse alusel, kes kõnealuse kriminaalasjas tehtud otsuse tegi, ning see peab tagama, et kõnealune otsus annab selles riigis ne bis in idem’i põhimõttega tagatud kaitse (vt selle kohta 22. detsembri 2008. aasta kohtuotsus Turanský, C‑491/07, EU:C:2008:768, punktid 35 ja 36, ning 29. juuni 2016. aasta kohtuotsus Kossowski, C‑486/14, EU:C:2016:483, punktid 35 ja 39 ning seal viidatud kohtupraktika).
30
Selles kontekstis tuleneb Euroopa Kohtu praktikast samuti, et asjaolu, et kohaldatava riigisisese õiguse kohaselt võib õigeksmõistva otsusega lõpetatud kriminaalmenetlust uuesti alustada „kui on tõendeid uutest või äsjailmnenud asjaoludest“, nagu uued süüteokoosseisule viitavad asjaolud, ei saa seada kahtluse alla selle otsuse lõplikkust, kuna sellega ei saa kriminaalasi lõplikult läbi, kuivõrd see menetluse taasalustamise võimalus – kuigi see ei kujuta endast „erakorralist õiguskaitsevahendit“ – tähendab siiski erandkorras eraldi menetluse alustamist muude tõendite alusel, mitte aga lihtsalt juba lõpetatud menetluse jätkamist (vt selle kohta 5. juuni 2014. aasta kohtuotsus M, C‑398/12, EU:C:2014:1057, punktid 37–40).
31
Seda kohtupraktikat arvestades ei sea käesoleval juhul asjaolu, et Austria õiguses on esiteks StPO § 193 lõike 2 punktis 2 ette nähtud, et õigeksmõistva otsuse tegemisega lõpetatud menetlust saab jätkata rangetel tingimustel, see tähendab juhul, kui „tekib või ilmneb uusi faktilisi asjaolusid või tõendeid, mis üksi või koostoimes menetluse muude tulemustega võivad põhjendada kahtlustatava süüdimõistmist“, kahtluse alla selle otsuse lõplikkust.
32
Sama kehtib teiseks ka Austria õiguses ette nähtud menetluse jätkamise teise võimaluse kohta, mis on samuti rangelt piiritletud, st kui StPO § 193 lõike 2 punkti 1 kohaselt „kahtlustatavat ei ole seoses selle süüteoga üle kuulatud ja tema suhtes ei ole võetud sellega seoses ühtegi sunnimeedet […]“.
33
Kuigi see võimalus ei kujuta endast „erakorralist õiguskaitsevahendit“, tähendab see aga – arvestades kahte tingimust, millest see sõltub – pigem erandkorras eraldi menetluse alustamist kui lihtsalt juba lõpetatud menetluse jätkamist eesmärgiga vaadata õigeksmõistev otsus kahtlustatava ütluste alusel uuesti läbi, kui teda saadakse hiljem üle kuulata. Lisaks tuleb märkida, et prokuratuuril ei olnud põhikohtuasjas pärast õigeksmõistva otsuse tegemist seda võimalust, kuna vaidlust ei ole selles, et kuigi kahtlustatavat ei kuulatud üle, kasutati tema suhtes siiski „sundi“ menetlustoimingu näol, mille eesmärk oli kindlaks teha tema viibimiskoht, mis osutus tulemusetuks.
34
Seda, et juba lõpetatud menetluse jätkamise võimalused on rangelt piiritletud ja erandlikud, kinnitab veelgi asjaolu, et StPO § 193 lõike 2 kohaselt ei saa menetlust igal juhul taasalustada, kui süütegu on vahepeal aegunud. Käesoleval juhul oli see nii, kuna vaidlust ei ole selles, et süütegu aegus hiljemalt alates 2015. aastast, seega alles mõni kuu pärast õigeksmõistmise otsuse tegemist 2014. aasta novembris.
35
Lisaks ei saa pelk asjaolu, millele eelotsusetaotluse esitanud kohus oma teises küsimuses viitab, et kohaldatava liikmesriigi õiguse kohaselt on juba lõpetatud menetluse jätkamise võimalused olemas, kui süütegu ei ole veel aegunud, kuid et käesoleval juhul ei ole prokuratuur neid enne aegumistähtaja möödumist kasutanud, seada kahtluse alla menetluse lõpetamise otsuse lõplikkust, sest sellega ei ole kriminaalasi veel lõplikult läbi.
36
Kuna need erandlikud juba lõpetatud menetluse jätkamise võimalused, nagu need on rangelt piiritletud StPO § 193 lõikes 2, ei saa mõjutada StPO § 190 alusel tehtud menetluse lõpetamise otsuse lõplikkust, ei saa ka prokuratuuri otsus mitte kasutada ühte või teist neist võimalustest, kuna selleks vajalikud tingimused ei olnud täidetud, seada kahtluse alla selle otsuse lõplikkust.
37
Lisaks väitis Austria valitsus oma kirjalikes seisukohtades Oberster Gerichtshofi (Austria kõrgeim üldkohus) kohtupraktikale ja Austria õigusteooriale viidates, et kuna Austria õiguses ei saa prokuratuuri otsust lõpetada menetlus StPO § 190 alusel „vaidlustada tavalises kaebemenetluses, vaid sellel on alates otsuse tegemisest sellised õiguslikud tagajärjed, mis on nii sisuliselt kui vormiliselt jõustunud otsusel“. Nende tagajärgede hulgas mainib Austria valitsus nn blokeerivat (Sperrwirkung) mõju, mis tuleneb sellisest otsusest kooskõlas ne bis in idem’i põhimõttega kõigi teiste liikmesriikide ametiasutuste jaoks, kui see otsus on tehtud pärast eelnevat sisulist läbivaatamist ja selle teo etteheite põhjendatuse hindamist, mille toimepanemises isikut kahtlustatakse.
38
Sellest tuleneb, et käesoleva kohtuotsuse punktis 25 nimetatud kahes esimeses taandes toodud asjaolud ei sea kahtluse alla, et käesoleva kohtuotsuse punktis 28 osutatud nõue, et kriminaalasi peab olema „lõplikult läbi“, on käesoleval juhul täidetud.
39
Teisena, mis puudutab ka käesoleva kohtuotsuse punktis 28 osutatud nõuet, et kõnealune kriminaalmenetluse lõpetamise otsus peab olema tehtud pärast „asja sisulist hindamist“, siis tuleb esiteks rõhutada, et käesoleva kohtuotsuse punkti 25 esimeses taandes mainitud asjaolu, et menetluse lõpetamise otsus tehti seetõttu, et puuduvad igasugused tõendid selle kohta, et kahtlustatav on talle etteheidetava süüteo tegelikult toime pannud, ei tähenda, et tuleb asuda seisukohale, et see teine tingimus ei ole täidetud. Vastupidi, Euroopa Kohus on juba otsustanud, et õigeksmõistmine tõendite ebapiisavuse tõttu põhineb kohtuasja sisulisel hindamisel (28. septembri 2006. aasta kohtuotsus Van Straaten, C‑150/05, EU:C:2006:614, punkt 60).
40
Teiseks tuleneb kohtupraktikast, et kohtuotsuse lõplikkust Schengeni lepingu rakendamise konventsiooni artikli 54 tähenduses tuleb hinnata, lähtudes mitte ainult selle artikli eesmärgist, milleks on peamiselt laiemalt tagada, et igaüks, kellele on mõistetud karistus ja kes on oma karistuse ära kandnud või kes on vastavalt olukorrale lõplikult õigeks mõistetud ühes liikmesriigis, võib liikuda Schengeni alal ilma, et ta peaks kartma sama teo eest vastutusele võtmist teises liikmesriigis, vaid ka vajadust edendada kuritegevuse ennetamist ja selle vastu võitlemist vabadusel, turvalisusel ja õigusel rajaneval alal vastavalt ELL artikli 3 lõikele 2 (vt selle kohta 29. juuni 2016. aasta kohtuotsus Kossowski, C‑486/14, EU:C:2016:483, punkt 47, ja 28. oktoobri 2022. aasta kohtuotsus Generalstaatsanwaltschaft München (väljaandmine ja ne bis in idem), C‑435/22 PPU, EU:C:2022:852, punkt 78 ja seal viidatud kohtupraktika).
41
Sellega seoses tuleb kolmandaks märkida, et nii liikmesriikide vastastikuse usalduse põhimõte kui ka vastastikuse tunnustamise põhimõte, mis ise tugineb liikmesriikidevahelisele vastastikusele usaldusele, on liidu õiguses määrava tähtsusega, kuna need võimaldavad luua ja säilitada sisepiirideta ala (28. oktoobri 2022. aasta kohtuotsus Generalstaatsanwaltschaft München (väljaandmine ja ne bis in idem), C‑435/22 PPU, EU:C:2022:852, punkt 92 ja seal viidatud kohtupraktika).
42
Täpsemalt selgitas Euroopa Kohus Schengeni lepingu rakendamise konventsiooni artikli 54 kohta, et see eeldab tingimata seda, et liikmesriikide karistusõigussüsteemides valitseb vastastikune usaldus ja iga liikmesriik tunnustab teistes liikmesriikides kehtivate karistusõigusnormide kohaldamist, isegi kui tema enda õigusnormide rakendamine viiks teistsuguse lahenduseni. Selline vastastikune usaldus eeldab, et teise liikmesriigi pädevad asutused tunnustavad esimeses liikmesriigis tehtud lõplikku kohtuotsust sellisena, nagu see on neile teatavaks tehtud (28. oktoobri 2022. aasta kohtuotsus Generalstaatsanwaltschaft München (väljaandmine ja ne bis in idem), C‑435/22 PPU, EU:C:2022:852, punkt 93 ja seal viidatud kohtupraktika).
43
Kohtupraktikast tuleneb siiski veel, et vastastikune usaldus saab tekkida vaid siis, kui teine osalisriik suudab esimese osalisriigi esitatud dokumentide põhjal kindlaks teha, et selle esimese osalisriigi pädevate asutuste otsus on tõesti lõplik ja sisaldab kohtuasja sisulist hinnangut (12. mai 2021. aasta kohtuotsus Bundesrepublik Deutschland (Interpoli tagaotsimisteade), C‑505/19, EU:C:2021:376, punkt 81 ja seal viidatud kohtupraktika).
44
Neljandaks on Euroopa Kohus otsustanud, et prokuratuuri otsust, millega kriminaalmenetlus lõpetatakse, ei saa käsitada sellisena, nagu oleks see tehtud pärast põhiküsimuse sisulist hindamist, ning seetõttu ei saa seda pidada „lõplikuks kohtuotsuseks“ Schengeni lepingu rakendamise konventsiooni artikli 54 tähenduses, kui selle otsuse enese põhjendusest nähtub, et ei ole toimunud põhjalikku uurimist, ilma milleta võib seada liikmesriikidevahelise vastastikuse usalduse kahtluse alla, ning et selles osas annavad kannatanu ja võimaliku tunnistaja üle kuulamata jätmine tunnistust sellest, et põhikohtuasjas ei toimunud põhjalikku uurimist (29. juuni 2016. aasta kohtuotsus Kossowski, C‑486/14, EU:C:2016:483, punkt 53).
45
Seda kohtupraktikat arvestades tekib küsimus, kas WKStA tegi põhikohtuasjas kriminaalmenetluse lõpetamise otsuse pärast „põhjalikku uurimist“29. juuni 2016. aasta kohtuotsuse Kossowski (C‑486/14, EU:C:2016:483) tähenduses, mistõttu võib asuda seisukohale, et see otsus on tehtud pärast sisulist hindamist, nagu on nõutud Schengeni lepingu rakendamise konventsiooni artiklis 54, võttes arvesse asjaolusid, millele eelotsusetaotluse esitanud kohus oma kolmandas küsimuses viitab ja mida on korratud käesoleva kohtuotsuse punktis 25 nimetatud kolmandas taandes, nimelt seda, et eeluurimise ajal kogus prokuratuur andmeid riigi õigusabitaotluse raames ning pärast ligipääsu kahe teise kahtlustatava pangakontodele ja nende kahtlustatavate ülekuulamist, kuid ei kuulanud üle käesoleva kohtuasja kahtlustatavat, kuna menetlustoiming, mis kujutab endast sunnimeedet ja mille eesmärk oli teha kindlaks tema viibimiskoht, osutus lõpuks tulemusetuks.
46
Nagu nähtub 29. juuni 2016. aasta kohtuotsuse Kossowski (C‑486/14, EU:C:2016:483) punktist 48, ei olnud prokuratuur selle kohtuotsuse aluseks olnud kohtuasjas kriminaalasja menetlenud „vaid põhjusel, et süüdistatav oli keeldunud ütlusi andmast ning kannatanu ja väidetav tunnistaja elasid Saksamaal, mistõttu ei saadud neid [Poolas] uurimise käigus üle kuulata ja kannatanu ütlusi sellega kontrollida, ning sealjuures ei viidud tõendite kogumiseks ja hindamiseks läbi ka põhjalikumat uurimist“. Euroopa Kohus järeldas sellest, et sellise eeluurimise alusel kriminaalmenetluse lõpetamise otsus ei ole otsus, millele oleks eelnenud sisuline hinnang.
47
Käesoleval juhul on seevastu esiteks selge, et WKStA-l oli enam kui kaks aastat kestnud uurimise käigus Ühendkuningriigi ametiasutuste, st SFO õigusabitaotluse raames võimalik ligi pääseda pangakontodele ning muudele pangakontodele ja kuulata ära kaks teist käesoleva kohtuotsuse punktis 13 nimetatud Austria kodanikust kahtlustatavat.
48
Lisaks märgib Austria valitsus oma kirjalikes seisukohtades, et neile pangakontodele ligipääsu saamise tulemusel tuvastatud rahavooge analüüsis Bundesamt für Korruptionsprävention und Korruptionsbekämpfung (Austria föderaalne korruptsiooni ennetamise ja tõkestamise amet). Pärast 2014. aasta mais toimunud Euroopa õigusalase koostöö keskuse (Eurojust) koordineerimiskoosolekut teatas SFO WKStA-le, et puuduvad uued tõendid, mille alusel saaks tuvastada eelkõige Ungaris asuva ametiisiku, kuna ligipääs kontodele nii Slovakkias kui ka Küprosel ei andnud selle kohta mingit teavet. Lisaks oli kaheldav, kas SFO poolt Liechtensteinile taotletud kontode kohta teabe edastamine võiks anda lisaselgitusi. Eurojust teatas 3. novembril 2014 WKStA-le, et ka Ungari õigusasutuste läbiviidud uurimised ei kinnitanud kahtlust, et on toime pandud süütegu.
49
Teiseks, kuigi on tõsi, et käesoleval juhul kahtlustatavat üle ei kuulatud, on selge, et see toimus põhjusel, et – nagu rõhutab eelotsusetaotluse esitanud kohus oma kolmandas küsimuses – tema suhtes oli siiski tehtud menetlustoiming, mis kujutab endast sunnimeedet ja mille eesmärk oli teha kindlaks tema viibimiskoht, kuigi see osutus lõpuks tulemusetuks.
50
Nagu ka Šveitsi valitsus sisuliselt väitis, on asjaolu, et kahtlustatavat ei kuulatud uurimise käigus üle, iseenesest märk põhjaliku uurimise puudumisest üksnes siis, kui kohaldatav liikmesriigi õigus kohustab prokuratuuri kahtlustatavat enne eeluurimise lõpetamise otsuse tegemist üle kuulama. Tuleb aga korrata, et StPO § 193 lõike 2 punktis 1 on sõnaselgelt ette nähtud võimalus kriminaalmenetlust pärast õigeksmõistva otsuse tegemist jätkata, kui kahtlustatavat ei ole seoses süüteoga, mille toimepanemises teda kahtlustatakse, üle kuulatud ja tema suhtes ei ole võetud sellega seoses ühtegi sunnimeedet. Seega selgub, et vastavalt kohaldatavale riigisisesele õigusele võib teatud asjaoludel sellise otsuse teha kahtlustatavat üle kuulamata.
51
Kuigi sellisel juhul ei saa asjaolu, et isikut kahtlustatavana üle ei kuulatud, iseenesest toetada järeldust, et põhjalikku uurimist ei ole läbi viidud, on siiski tõsi – nagu ka kohtujurist oma ettepaneku punktis 76 sisuliselt märkis –, et seda asjaolu võib siiski seda puudust väljendavate muude võimalike asjakohaste kaudsete tõendite hulgas arvesse võtta. Selleks tuleb tuvastada, et esimese liikmesriigi prokuratuur oleks käesoleva juhtumi asjaoludel pidanud mõistlikult tegema menetlustoimingu, et nimetatud kahtlustatav tõhusalt üle kuulata, mille käigus oleks ilmselgelt selgunud uusi faktilisi asjaolusid või tõendeid, mis oleks võinud seada õigeksmõistva otsuse põhjendatuse tõsiselt kahtluse alla. Samas, nagu märkis ka kohtujurist oma ettepaneku punktis 77, ei ole prokuratuuril keelatud teha järeldusi sellest, et kahtlustatav võib olla tahtlikult kõrvale hoidnud võimalusest olla ära kuulatud, näiteks varjates end politseiasutuste eest.
52
Üldiselt võib teine liikmesriik üksnes üsna erandlikel juhtudel järeldada, et esimeses liikmesriigis ei ole põhjalikku uurimist läbi viidud, see on juhul, kui see on esimese liikmesriigi kohaldatavat õigust arvestades ilmselgelt nii, võttes eelkõige arvesse selles otsuses toodud põhjendusi ja teavet, mille esimene liikmesriik võis olla enne otsuse tegemist edastanud, vastusena talle teise liikmesriigi esitatud taotlusele.
53
Nimelt peab see, kui teine liikmesriik tuvastab põhjaliku uurimise puudumise, olema pigem erand kui reegel, arvestades, et nagu kohtujurist oma ettepaneku punktides 32 ja 39–42 sisuliselt rõhutas, tuleb selline järeldus igal juhul teha siis, kui kriminaalasjas tehtud asjaomase otsuse sõnastusest nähtub, et sellele ei eelnenud mingit tõelist uurimist või kahtlustatava kriminaalvastutusele võetavuse hindamist või kui kohaldatava liikmesriigi õiguse kohaselt on see otsus tehtud peamiselt põhjustel, mida tuleb pidada puhtalt menetluslikeks, või otstarbekuse, tõhususe või õiguspoliitikaga seotud põhjustel.
54
Selline käsitlus on kooskõlas Schengeni lepingu rakendamise konventsiooni artikli 54 konkreetse eesmärgiga, milleks on tagada, et isik, kes on lõplikult õigeks mõistetud ühes liikmesriigis, võib liikuda Schengeni alal ilma, et ta peaks kartma sama teo eest vastutusele võtmist teises liikmesriigis, nagu on märgitud käesoleva kohtuotsuse punktis 40, ning liikmesriikide vastastikuse usalduse ja vastastikuse tunnustamise põhimõtetega, mis on aluseks selles sättes ja harta artiklis 50 sätestatud ne bis in idem’i põhimõttele, nagu nähtub käesoleva kohtuotsuse punktidest 41 ja 42.
55
Selle eesmärgi ja põhimõtetega on aga vastuolus, kui teise liikmesriigi prokuratuur, kes kavatseb alustada kriminaalmenetlust isiku suhtes, kelle suhtes on juba kriminaalmenetlus läbi viidud ja pärast eeluurimist on tehtud samade tegude eest esimeses liikmesriigis lõplik õigeksmõistev kohtuotsus, analüüsib seda eeluurimist üksikasjalikult, et teha ühepoolselt kindlaks, kas see on esimese liikmesriigi õiguse seisukohast piisavalt põhjalik.
56
Lisaks, kui teise liikmesriigi prokuratuuril on tõsiseid ja konkreetseid kahtlusi esimese liikmesriigi prokuratuuri läbiviidud uurimise põhjalikkuse või piisava üksikasjalikkuse suhtes seoses faktiliste asjaolude ja tõenditega, mis olid prokuratuuri käsutuses eeluurimise ajal või mis tal tegelikult oleks olnud, kui ta oleks teinud menetlustoiminguid, mis olid juhtumi asjaolusid arvestades mõistlikult vajalikud, peab see prokuratuur pöörduma esimese liikmesriigi prokuratuuri poole, et taotleda temalt abi, eelkõige seoses kohaldatava riigisisese õiguse ja põhjendustega, millel põhineb selle eeluurimise tulemusel tehtud õigeksmõistev otsus, kasutades näiteks Schengeni lepingu rakendamise konventsiooni artiklis 57 selleks ette nähtud koostöömehhanismi.
57
Sellega seoses tuleb selgitada, et liikmesriikidevahelistes suhetes tuleb arvesse võtta ELL artikli 4 lõikes 3 nimetatud lojaalse koostöö põhimõtet, mis kohustab liikmesriike üldiselt ja seega eelkõige Schengeni lepingu rakendamise konventsiooni artiklis 54 sätestatud ne bis in idem’i põhimõtte kohaldamisel üksteist aluslepingutest tulenevate ülesannete täitmisel austama ja abistama.
58
Kuigi käesoleva kohtuotsuse punktides 47–50 meenutatud faktilised asjaolud – eeldusel, et need on tõendatud – tunduvad kinnitavat, et esimeses liikmesriigis läbi viidud uurimist ei saa ilmselgelt lugeda selliseks, et see on olnud põhjalik, siis nagu ka kohtujurist märkis oma ettepaneku punktis 66, on siiski eelotsusetaotluse esitanud kohtu, kes peab käesoleval juhul otsustama ne bis in idem’i põhimõtte kohaldatavuse üle, ülesanne hinnata uurimise põhjalikkust, võttes arvesse kõiki sellega seoses tähtsust omavaid asjaolusid.
59
Nagu on juba märgitud käesoleva kohtuotsuse punktis 51, võib eelotsusetaotluse esitanud kohus selle igakülgse hindamise raames teatud tingimustel võtta muude asjakohaste kaudsete tõendite hulgas, millest selgub, et esimeses liikmesriigis läbi viidud uurimine ei olnud põhjalik, arvesse asjaolu, et isikut ei kuulatud kahtlustatavana üle.
60
Eeltoodut arvestades tuleb esitatud küsimustele vastata, et Schengeni lepingu rakendamise konventsiooni artiklis 54 sätestatud ne bis in idem’i põhimõtet tuleb harta artiklit 50 arvestades tõlgendada nii, et lõpliku otsusena nende artiklite tähenduses tuleb käsitada kahtlustatava õigeksmõistmise otsust, mis on tehtud esimeses liikmesriigis peamiselt altkäemaksu andmisega seotud uurimise tulemusel, kui selle kahtlustatava suhtes toimub sama teo eest uus kriminaalmenetlus teises liikmesriigis ja kui:
–
esimese liikmesriigi prokuratuur tegi õigeksmõistva otsuse ilma karistust mõistmata ja ilma, et menetlus oleks jõudnud kohtusse, ning seda põhjendati järeldusega, et puuduvad igasugused tõendid selle kohta, et kahtlustatav on tegelikult toime pannud süüteo, mille toimepanemises teda kahtlustati;
–
esimeses liikmesriigis kohaldatava riigisisese õiguse kohaselt on prokuratuuril, hoolimata sellest, et õigeksmõistev otsus on lõplik, õigus menetlust jätkata rangelt kindlaksmääratud tingimustel, nagu uute oluliste asjaolude või tõendite ilmnemine, kui süütegu ei ole igal juhul aegunud, ja
–
esimese liikmesriigi prokuratuur kogus eeluurimise käigus andmeid, ilma et ta oleks siiski üle kuulanud kahtlustatavat, kes on teise liikmesriigi kodanik, kuna menetlustoiming, mis kujutab endast sunnimeedet ja mille eesmärk oli kindlaks teha tema viibimiskoht, osutus lõpuks tulemusetuks,
kusjuures asjaolu, et esimese liikmesriigi prokuratuur ei ole kahtlustatavat üle kuulanud, võib teise liikmesriigi prokuratuur arvesse võtta muude asjakohaste kaudsete tõendite hulgas, mis näitavad, et esimeses liikmesriigis ei ole põhjalikku uurimist läbi viidud, kuid seda siiski tingimusel, et on tuvastatud, et esimese liikmesriigi prokuratuur oleks käesoleva juhtumi asjaoludel pidanud mõistlikult tegema menetlustoimingu, et nimetatud kahtlustatav tõhusalt üle kuulata, mille käigus oleks ilmselgelt selgunud uusi faktilisi asjaolusid või tõendeid, mis oleks võinud seada õigeksmõistva otsuse põhjendatuse tõsiselt kahtluse alla.
Kohtukulud
61
Kuna põhikohtuasja poolte jaoks on käesolev menetlus eelotsusetaotluse esitanud kohtus pooleli oleva asja üks staadium, otsustab kohtukulude jaotuse liikmesriigi kohus. Euroopa Kohtule seisukohtade esitamisega seotud kulusid, välja arvatud poolte kohtukulud, ei hüvitata.
Esitatud põhjendustest lähtudes Euroopa Kohus (teine koda) otsustab:
Schengenis 19. juunil 1990 alla kirjutatud ja 26. märtsil 1995 jõustunud konventsiooni, millega rakendatakse 14. juuni 1985. aasta Schengeni lepingut Beneluxi Majandusliidu riikide, Saksamaa Liitvabariigi ja Prantsuse Vabariigi valitsuste vahel nende ühispiiridel kontrolli järkjärgulise kaotamise kohta, artiklit 54 tuleb Euroopa Liidu põhiõiguste harta artiklit 50 arvestades
tõlgendada nii, et
et lõpliku otsusena nende artiklite tähenduses tuleb käsitada kahtlustatava õigeksmõistmise otsust, mis on tehtud esimeses liikmesriigis peamiselt altkäemaksu andmisega seotud uurimise tulemusel, kui selle kahtlustatava suhtes toimub sama teo eest uus kriminaalmenetlus teises liikmesriigis ja kui:
–
esimese liikmesriigi prokuratuur tegi õigeksmõistva otsuse ilma karistust mõistmata ja ilma, et menetlus oleks jõudnud kohtusse, ning seda põhjendati järeldusega, et puuduvad igasugused tõendid selle kohta, et kahtlustatav on tegelikult toime pannud süüteo, mille toimepanemises teda kahtlustati;
–
esimeses liikmesriigis kohaldatava riigisisese õiguse kohaselt on prokuratuuril, hoolimata sellest, et õigeksmõistev otsus on lõplik, õigus menetlust jätkata rangelt kindlaksmääratud tingimustel, nagu uute oluliste asjaolude või tõendite ilmnemine, kui süütegu ei ole igal juhul aegunud, ja
–
esimese liikmesriigi prokuratuur kogus eeluurimise käigus andmeid, ilma et ta oleks siiski üle kuulanud kahtlustatavat, kes on teise liikmesriigi kodanik, kuna menetlustoiming, mis kujutab endast sunnimeedet ja mille eesmärk oli kindlaks teha tema viibimiskoht, osutus lõpuks tulemusetuks,
kusjuures asjaolu, et esimese liikmesriigi prokuratuur ei ole kahtlustatavat üle kuulanud, võib teise liikmesriigi prokuratuur arvesse võtta muude asjakohaste kaudsete tõendite hulgas, mis näitavad, et esimeses liikmesriigis ei ole põhjalikku uurimist läbi viidud, kuid seda siiski tingimusel, et on tuvastatud, et esimese liikmesriigi prokuratuur oleks käesoleva juhtumi asjaoludel pidanud mõistlikult tegema menetlustoimingu, et nimetatud kahtlustatav tõhusalt üle kuulata, mille käigus oleks ilmselgelt selgunud uusi faktilisi asjaolusid või tõendeid, mis oleks võinud seada õigeksmõistva otsuse põhjendatuse tõsiselt kahtluse alla.
Allkirjad
(
*1
)	Kohtumenetluse keel: ungari.