Esialgne tõlge
KOHTUJURISTI ETTEPANEK
NICHOLAS EMILIOU
esitatud 26. märtsil 2026(1)
Kohtuasi C‑579/24
Austro-Mechana Gesellschaft zur Wahrnehmung mechanisch-musikalischer Urheberrechte Gesellschaft mbH,
AKM eingetragene Genossenschaft mit beschränkter Haftung
versus
Aufsichtsbehörde für Verwertungsgesellschaften
(eelotsusetaotlus, mille on esitanud Bundesverwaltungsgericht (Austria föderaalne halduskohus))
Eelotsusetaotlus – Autoriõigus ja sellega kaasnevad õigused – Direktiiv (EL) 2019/790 – Artikkel 17 – Veebisisu jagamise teenuse osutajate vastutus nende kasutajate poolt üles laaditud kaitstud sisu eest – Vastutuse ulatus – Teenuseosutajate kohustus saada õiguste omajatelt luba sellise sisu edastamiseks või üldsusele kättesaadavaks tegemiseks – Direktiiv 2001/29/EÜ – Artikkel 2 – Reprodutseerimisõigus – Kaitstud sisust digikoopiate tegemine teenuseosutajate serverarvutites – Koopiad, mis on tehniliselt vajalikud sisu üldsusele kättesaadavaks tegemiseks – Õiguste omajatelt eraldi loa saamise kohustuse puudumine
I.      Sissejuhatus
1.        Käesolev kohtuasi annab Euroopa Kohtule teise võimaluse tõlgendada(2) direktiivi (EL) 2019/790 (autoriõiguse ja sellega kaasnevate õiguste kohta digitaalsel ühtsel turul) artiklit 17.(3) Selles sättes on täpsustatud, millistel tingimustel võivad veebisisu jagamise teenuse osutajad, nagu Youtube, Soundcloud ja Pinterest, kanda vastutust üldsusele juurdepääsu andmise eest teostele või muule materjalile (edaspidi „kaitstud sisu“), mille kasutajad on laadinud nende platvormidel üles autoriõigust rikkudes.
2.        Täpsemalt on direktiivi 2019/790 artikli 17 lõikes 1 sätestatud, et teenuseosutajad tegelevad „üldsusele edastamise või üldsusele kättesaadavaks tegemisega“, nagu on määratletud direktiivi 2001/29/EÜ (autoriõiguse ja sellega kaasnevate õiguste teatavate aspektide ühtlustamise kohta infoühiskonnas)(4) artiklis 3, kui nad annavad üldsusele juurdepääsu kaitstud sisule.
3.        Viimati nimetatud sätte kohaselt on õiguste omajatel põhimõtteliselt ainuõigus oma teoseid või muud materjali edastada või kättesaadavaks teha. Seetõttu ei saa veebisisu jagamise teenuse osutajad ise tegeleda üldsusele edastamise või kättesaadavaks tegemisega ilma õiguste omajatelt eelnevalt luba saamata, tavaliselt litsentsilepingu sõlmimise teel. Kohustus selline luba saada on selgelt sätestatud direktiivi 2019/790 artikli 17 lõikes 1.
4.        Bundesverwaltungsgerichti (Austria föderaalne halduskohus) esitatud küsimused tulenevad asjaolust, et kui veebisisu jagamise teenuste kasutajad laadivad veebiplatvormidele üles kaitstud sisu, tehakse sellest sisust automaatselt digikoopiad ja neid talletatakse teenuseosutaja serverarvutites. Niisuguste koopiate tegemine on tehniliselt vajalik, et võimaldada üldsusele juurdepääs kõnealusele sisule.
5.        Nagu ma selgitan, võidakse sellega siiski rikkuda teist, direktiivi 2001/29 artikliga 2 kaitstud õigust, nimelt „reprodutseerimisõigust“, millega nähakse sisuliselt ette, et kaitstud sisust koopiate tegemise õigust on põhimõtteliselt samuti ainult õiguste omajatel.
6.        Kirjeldatud kontekstis soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus muu hulgas teada, kas kaitstud sisu digikoopiad, mis on tehtud veebisisu jagamise teenuse osutajate serverites ja on tehniliselt vajalikud, et võimaldada üldsusele juurdepääsu sellele sisule, kujutavad endast nimetatud õiguse kohaldamisalasse kuuluvaid „reproduktsioone“ direktiivi 2001/29 artikli 2 tähenduses. Jaatava vastuse korral palub ta Euroopa Kohtul täpsustada, kas load, mille need teenuseosutajad peavad õiguste omajatelt direktiivi 2019/790 artikli 17 lõike 1 alusel kaitstud sisu üldsusele edastamiseks või kättesaadavaks tegemiseks hankima, võimaldavad nendel teenuseosutajatel tingimata ka selliseid koopiaid teha.
7.        Põhikohtuasja vaidluses on vastamisi ühelt poolt Austro-Mechana ja AKM (Austro-Mechana emaettevõtja) – kaks Austria äriregistrisse kantud kollektiivse esindamise organisatsiooni (edaspidi „kaebajad“), kellel on direktiivi 2014/26/EL(5) tähenduses õiguste teostamise litsentsid, et teostada ja hallata õiguste omajate huvides muusikateoste ja nendega seotud kirjandusteoste autoriõigust ja sellega kaasnevaid õigusi – ning teiselt poolt Aufsichtsbehörde für Verwertungsgesellschaften (Austria kollektiivse esindamise organisatsioonide järelevalveasutus) (edaspidi „järelevalveasutus“).
8.        Sisuliselt leiab järelevalveasutus, et luba, mille veebisisu jagamise teenuse osutajad peavad õiguste omajatelt direktiivi 2019/790 artikli 17 lõike 1 kohaselt hankima, hõlmab tingimata teenuseosutajate serverites kaitstud sisust selliste digikoopiate tegemist, mis on tehniliselt vajalikud, et võimaldada üldsusel sellele sisule juurde pääseda. Kaebajad väidavad seevastu, et niisuguste koopiate tegemiseks tuleks anda eraldi luba ja seega tuleks nende suhtes sõlmida teine litsentsileping ning et järelikult on võimalik, et sellise lepingu üle peab nende teenuseosutajatega läbirääkimisi muu kollektiivse esindamise organisatsioon (käesoleval juhul Austro Mechana) kui see, kes teostab asjaomaste õiguste omajate üldsusele edastamise või kättesaadavaks tegemise õigust (käesoleval juhul AKM). Ma väidan, et kohus peaks asuma esimesele seisukohale.
II.    Õiguslik raamistik
A.      Rahvusvaheline õigus
9.        9. septembril 1886 Bernis allkirjastatud Berni kirjandus- ja kunstiteoste kaitse konventsiooni (24. juuli 1971. aasta Pariisi akt) 28. septembril 1979 muudetud redaktsioonis (edaspidi „Berni konventsioon“), millele on alla kirjutanud kõik liikmesriigid, on artiklis 9 sätestatud:
„(1)      Käesoleva konventsiooni järgi kaitstavate kirjandus- ja kunstiteoste autoritele kuulub ainuõigus lubada nende teoste reprodutseerimist igal viisil ja igas vormis.
(2)      Liitu kuuluvate riikide seadusandlus otsustab, kas lubada selliste teoste reprodutseerimist teatud erijuhtudel, kuid tingimusel, et selline reprodutseerimine ei ole vastuolus teose tavapärase kasutamisega ja ei kahjusta põhjendamatult autori seaduslikke huve.
(3)      Iga heli- või visuaalset salvestist loetakse käesoleva konventsiooni kohaselt reproduktsiooniks.“
B.      Euroopa Liidu õigus
1.      Direktiiv 2001/29
10.      Direktiivi 2001/29 artiklis 2 „Reprodutseerimisõigus“ on sätestatud;
„[l]iikmesriigid näevad ette, et ainuõigus lubada või keelata otsest või kaudset ajutist või alalist reprodutseerimist mis tahes viisil või vormis, osaliselt või täielikult, on:
a)      autoritel nende teoste osas;
b)      esitajatel nende esituste salvestuste osas;
c)      fonogrammitootjatel nende fonogrammide osas;
d)      filmide esmasalvestuste tootjatel nende filmide originaali ja koopiate osas;
e)      ringhäälinguorganisatsioonidel nende kaabel- või kaablita sidevahendite, sh kaabli või satelliidi kaudu edastatavate saadete salvestuste osas.“
11.      Sama direktiivi artiklis 3 käsitletakse „[õigust] teoseid üldsusele edastada ja muid objekte üldsusele kättesaadavaks teha“. Selle lõikes 1 on sätestatud, et „[l]iikmesriigid näevad ette, et autoritel on ainuõigus lubada või keelata oma teoste edastamist üldsusele kaabel- või kaablita sidevahendite kaudu, sh nende teoste sellisel viisil kättesaadavaks tegemist, et isik pääseb neile ligi enda valitud kohas ja enda valitud ajal“. Lõikes 2 on loetletud muud konkreetsed juhud, mille suhtes seda õigust kohaldatakse ja mis on samad kui need, mis on loetletud direktiivi 2001/29 artikli 2 punktides b–e.
2.      Direktiiv 2014/26
12.      Direktiivi 2014/26 artiklis 4 on sätestatud, et „[l]iikmesriigid tagavad, et kollektiivse esindamise organisatsioonid tegutsevad nende õiguste omajate, kelle õigusi nad esindajana teostavad, parimates huvides ega sea neile kohustusi, mis ei ole nimetatud õiguste omajate õiguste ja huvide kaitsmiseks või nende õiguste tõhusaks teostamiseks objektiivselt vajalikud“.
13.      Kõnealuse direktiivi artiklis 5 loetletakse õiguste omajate konkreetsed õigused seoses kollektiivse esindamise organisatsioonidega.
14.      Direktiivi 2014/26 artikli 16 lõigetes 1 ja 2 käsitletakse litsentsimisprotsessi ja litsentsimistingimuste kriteeriume.
3.      Direktiiv 2019/790
15.      Direktiivi 2019/790 artikli 2 punkti 6 kohaselt on „veebisisu jagamise teenuse osutaja“ „sellise infoühiskonna teenuse osutaja, mille peamine või üks peamistest eesmärkidest on talletada ja teha üldsusele juurdepääsetavaks suur hulk teenuse kasutajate poolt üles laaditud autoriõigusega kaitstud teoseid või muud kaitstud materjali, mida teenuse osutaja tulu saamise eesmärgil korrastab ja reklaamib“.
16.      Direktiivi artikkel 17 on sõnastatud järgmiselt:
„1.      Liikmesriigid näevad ette, et kui veebisisu jagamise teenuse osutaja annab üldsusele juurdepääsu tema kasutajate poolt üles laaditud autoriõigusega kaitstud teostele või muule kaitstud materjalile, tähendab see nende üldsusele edastamist või üldsusele kättesaadavaks tegemist käesoleva direktiivi tähenduses.
Selleks peab veebisisu jagamise teenuse osutaja saama õiguste omajatelt direktiivi [2001/29] artikli 3 lõigetes 1 ja 2 osutatud loa, näiteks litsentsilepingu sõlmimisega, teoste või muu materjali üldsusele edastamiseks või üldsusele kättesaadavaks tegemiseks.
2.      Liikmesriigid näevad ette, et kui veebisisu jagamise teenuse osutaja on saanud loa, näiteks litsentsilepingu sõlmimisega, hõlmab see luba ka teenuse kasutajate tegevust, mis kuulub direktiivi [2001/29] artikli 3 kohaldamisalasse, kui see ei toimu ärieesmärgil ega too olulist tulu.
3.      Kui veebisisu jagamise teenuse osutaja tegeleb üldsusele edastamise või üldsusele kättesaadavaks tegemisega käesolevas direktiivis sätestatud tingimustel, ei kohaldata käesoleva artikliga hõlmatud juhtudel direktiivi 2000/31/EÜ(6) artikli 14 lõikes 1 kehtestatud vastutuspiiranguid.
Käesoleva lõike esimene lõik ei mõjuta direktiivi [2000/31] artikli 14 lõike 1 võimalikku kohaldamist nende teenuseosutajate suhtes eesmärkidel, mis ei kuulu käesoleva direktiivi kohaldamisalasse.
4.      Kui luba ei anta, vastutavad veebisisu jagamise teenuse osutajad autoriõigusega kaitstud teoste ja muu materjali loata üldsusele edastamise, sh üldsusele kättesaadavaks tegemise eest, kui teenuseosutajad ei suuda tõendada, et nad:
a)      tegid suurimaid võimalikke pingutusi, et luba saada, ja
b)      püüdsid rangeid tööstusharu ametialase hoolikuse nõudeid järgides igati tagada, et konkreetsed teosed ja muu materjal, mille kohta nad on saanud õiguste omajatelt asjakohast ja vajalikku teavet, ei oleks kättesaadavad, ning igal juhul
c)      tegutsesid pärast õiguste omajatelt piisavalt põhjendatud teate saamist kiiresti, et muuta teatatud teosed või muu materjal kättesaamatuks või kõrvaldada oma veebisaitidelt, ning tegid kooskõlas punktiga b suurimaid võimalikke pingutusi, et takistada teatatud teoste või muu materjali üleslaadimist tulevikus.
[…]“.
C.      Riigisisene õigus
17.      Föderaalse kirjandus- ja kunstiteoste autoriõiguse ja sellega kaasnevate õiguste seaduse (Urheberrecht an Werken der Literatur und der Kunst und über verwandte Schutzrechte; Urheberrechtsgesetz; edaspidi „UrhG“) § 15 „Reprodutseerimisõigus“ lõigetes 1 ja 2 on sätestatud:
„1.      Autoril on ainuõigus teost ajutiselt või alaliselt reprodutseerida, olenemata kasutatavast meetodist ja reprodutseeritavast kogusest.
2.      Reprodutseerimine hõlmab ka teose ettekande või esituse salvestamist taasesitust võimaldavatele kandjatele (pildi- või helikandjad), näiteks filmilindile või heliplaadile.“
18.      UrhG § 17 „Õigus edastada teost ringhäälingu kaudu“ lõikes 1 on sätestatud:
„1.      Autoril on ainuõigus edastada teost ringhäälingu kaudu või mõnel muul sarnasel viisil.
[…]“.
19.      UrhG § 18a „Üldsusele kättesaadavaks tegemise õigus“ lõige 1 on sõnastatud järgmiselt:
„1.      Autoril on ainuõigus teha teos üldsusele kättesaadavaks kaabel- või kaablita sidevahendite abil nii, et üldsuse liikmed pääsevad sellele ligi enda valitud kohas ja enda valitud ajal.“
20.      UrhG §‑s 18c „Edastamine ja kättesaadavaks tegemine suurte veebiplatvormide pakkujate poolt“ on sätestatud:
„§ 17 lõigete 1 ja 2 ning § 18a tingimuste kohaselt edastab või teeb teose üldsusele kättesaadavaks ka igaüks, kes võimaldab suure veebiplatvormi pakkujana üldsusele juurdepääsu oma kasutajate üles laaditud autoriõigusega kaitstud teostele. Seega peab iga selline teenuseosutaja saama autoritelt loa.
[…]“.
21.      UrhG § 24a „Luba teost kasutada või § 18c kohane õigus teost edastada või üldsusele kättesaadavaks teha“ kohaselt laieneb suure veebiplatvormi pakkujale antud § 18c kohane luba teose kasutamiseks selle edastamise või üldsusele kättesaadavaks tegemise eesmärgil ka selle platvormi kasutajatele samal eesmärgil antud loa ulatuses ja tingimusel, et need kasutajad ei tegutse ärieesmärgil ega teeni oma tegevusega olulist tulu. Samuti on UrhG §‑s 24a ette nähtud, et kasutajale antud loaga antakse teenuseosutajale õigus teose lubatud viisil kasutamiseks.
III. Faktilised asjaolud, riigisisene menetlus ja eelotsuse küsimused
22.      Austro-Mechana, esimene kaebaja, on kollektiivse esindamise organisatsioon föderaalse kollektiivse esindamise organisatsioonide seaduse (Bundesgesetz über Verwertungsgesellschaften; edaspidi „VerwGesG“) § 2 punkti 1 tähenduses. Selles pädevuses esindab ta mitmesuguste teoste ja muu kaitstud materjali õiguste omajate õigusi ja huve UrhG tähenduses. Ta on teise kaebaja, AKMi – kes on samuti kollektiivse esindamise organisatsioon – täisomanduses tütarettevõtja. Oma tegevuse tarbeks sõlmivad Austro-Mechana ja AKMi õiguste omajatega õiguste teostamise lepinguid. Nende õiguste teostamise lepingutega antakse neile õigus teostada õiguste omajate teatavaid ainuõigusi ning muu hulgas pidada nende nimel veebisisu jagamise teenuse osutajatega läbirääkimisi lubade või litsentsilepingute üle.
23.      Austro-Mechanale järelevalveasutuste poolt väljastatud litsentsiga on talle antud „heliteoste ja heliteostega seotud kirjandusteoste […] suhtes kehtivate autoriõiguste teostamise luba eesmärgiga teostada reprodutseerimisõigusi
[…] ning õigus vastavale osalusele ja/või hüvitisele“.(7) See kehtib muu hulgas järgmise suhtes: „reprodutseerimine ja/või levitamine pildi- ja/või helikandjatel (andmekandjad) vastavalt UrhG §‑dele 15 ja 16; reprodutseerimine ja levitamine pildi- ja helikandjatel (andmekandjad) seoses edastamiseks mõeldud kinematograafiateostega, mille ringhäälinguorganisatsioon või veebiprodutsent toodab ise või laseb toota mõnel teisel isikul“.
24.      AKMi õiguste teostamise litsents hõlmab „heliteoste ja heliteostega seotud kirjandusteoste […] suhtes kehtivate autoriõiguste teostamise luba eesmärgiga teostada ja hallata esituste, kontsertide ja saadete esitamis-, lepingu-, edastamis- ja kättesaadavaks tegemise õigusi ning õigust vastavale osalusele ja/või hüvitisele“(8).
25.      Austro-Mechana esitas 7. juunil 2022 järelevalveasutusele taotluse palvega tuvastada, et talle antud õiguste teostamise litsents hõlmab reprodutseerimist suurtel veebiplatvormidel edastamise ja üldsusele kättesaadavaks tegemise eesmärgil. Sisuliselt väitis ta, et tema litsents hõlmab kaitstud sisu digikoopiaid, mis on tehtud veebisisu jagamise teenuse osutajate serverites ja mis on seotud selle sisu üldsusele edastamise või kättesaadavaks tegemisega nendel platvormidel ning on selleks tehniliselt vajalikud. Ta esitas nimetatud taotluse hoolimata asjaolust, et need üldsusele edastamise või kättesaadavaks tegemise toimingud on hõlmatud AKMi õiguste teostamise litsentsiga.
26.      Järelevalveasutus lükkas 30. jaanuari 2023. aasta otsusega Austro-Mechana taotluse tagasi (punktis 1) ja leidis (punktis 2), et AKMile kuuluv õiguste teostamise litsents juba hõlmab sellist reprodutseerimist.
27.      Järelevalveasutus märkis esiteks, et ei ole kindel, kas UrhG § 15 alusel – millega võeti Austria õigusesse üle direktiivi 2001/29 artikkel 2 – kaitstud reprodutseerimisõigust mõjutavad toimingud või protsessid, mida on nimetatud UrhG §‑s 18c, millega omakorda võetakse Austria õigusesse üle direktiivi 2019/790 artikkel 17. Sellega seoses viitas järelevalveasutus teatud seisukohtadele, mille Euroopa Komisjon on esitanud selle sätte kohta antud suunistes,(9) ning rõhutas, et direktiivi 2019/790 artiklis 17 ja seega ka UrhG §‑s 18c käsitletakse ainult direktiivi 2001/29 artiklis 3 määratletud üldsusele edastamise või kättesaadavaks tegemise õigust.
28.      Ta lisas, et isegi kui eeldada, et reprodutseerimisõigust mõjutavad direktiivi 2019/790 artiklis 17 ja seega UrhG §‑s 18c nimetatud toimingud või protsessid, võib direktiivi 2019/790 artikli 17 eesmärgist järeldada, et luba, mille veebisisu jagamise teenuse osutajad on kohustatud hankima, et edastada või teha üldsusele kättesaadavaks kaitstud sisu, mille kasutajad on nende platvormidele üles laadinud, hõlmab tingimata kõiki reprodutseerimistoiminguid, mis on selleks tehniliselt vajalikud. Neid toiminguid ei saa lahutada üldsusele edastamisest või kättesaadavaks tegemisest, mistõttu ei ole võimalik anda reprodutseerimisõiguse kohta eraldi luba.
29.      Nii Austro-Mechana kui ka AKM esitasid otsuse peale kaebuse Bundesverwaltungsgericht Österreichile (Austria föderaalne halduskohus), mis on eelotsusetaotluse esitanud kohus. Sisuliselt paluvad nad vaidlustatud otsuse punkti 2 täielikult tühistada ja muuta nimetatud otsuse punkti 1 selliselt, et Austro-Mechana 7. juuni 2022. aasta taotlus rahuldataks.
30.      Kuna Bundesverwaltungsgericht Österreichil (Austria föderaalne halduskohus) tekkisid kahtlused selles, kuidas on õige tõlgendada eespool nimetatud liidu õigusnorme, otsustas ta menetluse peatada ja taotleda Euroopa Kohtult eelotsust järgmistes küsimustes:
„1.      Kas liidu õigust, eelkõige direktiivi [2001/29] artiklit 2 ja direktiivi [2019/790] artikli 17 lõiget 1 ning [Berni konventsiooni] artiklit 9 tuleb tõlgendada nii, et direktiivi [2019/790] artikli 2 punktis 6 määratletud veebisisu jagamise teenuse osutaja, kes talletab kasutajate üles laaditud teoseid ja muud kaitstud materjali, teeb lisaks üldsusele edastamise (või üldsusele kättesaadavaks tegemise) toimingule direktiivi [2001/29] artikli 3 tähenduses ka reprodutseerimise toimingu direktiivi [2001/29] artikli 2 tähenduses või saab seda toimingut lugeda tema tehtuks, ning selleks toiminguks peab ta taotlema direktiivi [2001/29] artiklis 2 osutatud õiguste omajatelt eraldi loa?
2.      Kui esimesele eelotsuse küsimusele vastatakse jaatavalt:
Kas liidu õigust, eelkõige direktiivi [2019/790] artikli 17 lõikeid 1 ja 2, artikli 1 lõiget 2 ning artikli 2 punkti 6 tuleb tõlgendada nii, et reprodutseerimisluba, mille on saanud direktiivi [2019/790] artikli 2 punktis 6 määratletud veebisisu jagamise teenuse osutajad, kehtib ka reprodutseerimistoimingute suhtes, mille on teinud kõnealuste platvormide kasutajad või mida saab lugeda nende tehtuks, eeldusel et neid toiminguid ei tehta ärieesmärgil ja nendega ei teenita olulist tulu?
3.      Kui esimesele eelotsuse küsimusele vastatakse eitavalt:
Kas liidu õigust, eelkõige direktiivi [2001/29] artiklit 2 ja direktiivi [2019/790] artikli 17 lõiget 2 tuleb tõlgendada nii, et isikud, kes kasutavad direktiivi [2019/790] artikli 2 punktis 6 määratletud veebisisu jagamise teenuse osutajate teenuseid, kuna nad laadivad talletamise ja jagamise eesmärgil üles autoriõigusega kaitstavaid teoseid ja muud kaitstud materjali, teevad reprodutseerimistoiminguid direktiivi [2001/29] artikli 2 tähenduses ning vajavad selleks [selle direktiivi] artiklis 2 nimetatud õiguste omajate luba?
4.      Kui esimesele eelotsuse küsimusele vastatakse jaatavalt:
Kas liidu õigust, eelkõige direktiivi [2014/26] artikleid 4 ja 5 ning artikli 16 lõikeid 1 ja 2 tuleb tõlgendada nii, et direktiivi [2019/790] artikli 17 lõigete 1 ja 2 kohase loa andmise eesmärgil võivad õiguste omajad anda ühelt poolt direktiivi [2001/29] artikli 2 kohase reprodutseerimisõiguse ja teiselt poolt sama direktiivi artikli 3 kohase üldsusele edastamise õiguse kollektiivse esindamise organisatsioonile (või sõltumatule esindamise üksusele) ka ühekaupa ja üksteisest eraldi, et lasta neid õigusi teostada erinevatel kollektiivse esindamise organisatsioonidel (või sõltumatutel esindamise üksustel) või et lasta neid õigusi teostada osalt individuaalselt?“
31.      30. augusti 2024. aasta eelotsusetaotlus saabus Euroopa Kohtu kantseleisse 3. septembril 2024. Põhikohtuasja kaebajad, Austria ja Prantsuse valitsus ning komisjon esitasid kirjalikud seisukohad. Nende huvitatud poolte ja järelevalveasutuse suulised seisukohad kuulati ära 8. oktoobri 2025. aasta kohtuistungil.
IV.    Õiguslik analüüs
32.      Direktiivi 2001/29 artiklis 2 on reprodutseerimisõigus määratletud kui autorite, esitajate, tootjate ja ringhäälinguorganisatsioonide ainuõigus lubada või keelata oma teoste, esituste, fonogrammide, filmide või edastatavate saadete „otsest või kaudset ajutist või alalist reprodutseerimist mis tahes viisil või vormis, osaliselt või täielikult“.
33.      Käesoleval juhul palutakse Euroopa Kohtul teha kindlaks, kas veebisisu jagamise teenuste raames on see õigus kohaldatav juhul, kui nende teenuste osutajate serverarvutites tehakse kaitstud sisust digikoopiaid, mis on tehniliselt vajalikud, et võimaldada üldsusele juurdepääsu sellele sisule. See tähendab, et tuleb täpsustada, kas niisugused koopiad on reproduktsioonid direktiivi 2001/29 artikli 2 tähenduses.
34.      Lisaks küsib eelotsusetaotluse esitanud kohus – eeldusel, et reprodutseerimisõigus kehtib selles kontekstis –, kas luba, mille veebisisu jagamise teenuse osutajad peavad direktiivi 2019/790 artikli 17 lõike 1 kohaselt õiguste omajatelt saama, et edastada või teha kaitstud sisu oma platvormidel üldsusele kättesaadavaks, hõlmab tingimata ka selle sisust tehniliselt vajalike digikoopiate tegemist teenuseosutajate serverites.
35.      Et selgitada, miks liidu seadusandja kehtestas direktiivi 2019/790 artiklis 17 veebisisu jagamise teenuse osutajatele vastutuse erikorra, on kasulik meenutada direktiivi 2001/29 ühte peamist eesmärki ja kaalutlusi, mis viisid nimetatud sätte vastuvõtmiseni.
36.      Nagu ilmneb direktiivi 2001/29 preambulist, on direktiivi eesmärk pakkuda õiguste omajatele nende autoriõiguse ja sellega kaasnevate õiguste „kõrgetasemelist kaitset“ ning tagada, et nad saavad nende teoste ja muu materjali kasutamise eest „nõuetekohast tasu“, eelkõige „infoühiskonnas“.(10) Nagu ma sissejuhatuses selgitasin, antakse selle direktiiviga neile selleks ainuõigus oma kaitstud sisu reprodutseerida (artikkel 2) ja ainuõigus seda sisu üldsusele edastada või kättesaadavaks teha (artikkel 3). Seega ei saa nende õiguste alla kuuluvaid toiminguid põhimõtteliselt teha(11) kolmas isik ilma eelneva loata, mis on üldjuhul tasu eest antava litsentsi kujul.
37.      Varsti pärast direktiivi 2001/29/EÜ vastuvõtmist tekitas aga interaktiivsete Web 2.0 teenuste ja eelkõige suurte platvormide, nagu YouTube, esilekerkimine õiguskindlusetust seoses kaitstud sisu üleslaadimisega nendele platvormidele.
38.      Sel ajal keskenduti arutelus direktiivi 2001/29 artiklis 3 sätestatud üldsusele edastamise või kättesaadavaks tegemise õigusele. Kuigi oli selge, et kasutajapoolne teose või muu kaitstud materjali üleslaadimine veebisisu jagamise platvormile kujutab endast üldsusele edastamise või kättesaadavaks tegemise toimingut, milleks on põhimõtteliselt vaja asjaomas(t)e õiguste omaja(te) eelnevat luba, tekkis vaidlus küsimuses, kas nende platvormi haldaja ise tegi nimetatud toimingu, kui ta andis üldsusele juurdepääsu sellele sisule, ja seega, kas ta oli kohustatud sõlmima litsentsilepingud või maksma õiguste omajatele tasu. Õiguste omajad väljendasid omalt poolt muret(12) selle pärast, et veebisisu jagamise teenuse osutajad õhutavad kasutajaid laadima nende veebiplatvormidele üles kaitstud sisu ja saavad sellest märkimisväärset tulu reklaamide või tellimuste kaudu, ilma et nad taotleksid õiguste omajatelt luba või maksaksid neile tasu. Seda nimetatakse nn väärtuslõhe argumendiks.(13)
39.      Ebakindlus valitses ka direktiivi 2000/31 artikli 14 lõikes 1 sätestatud nn safe harbour-põhimõtte kohaldamisala suhtes. Selle sättega vabastati „teabe talletamise“ teenuse pakkujad teatavatel tingimustel vastutusest, mis võib tuleneda kaitstud sisust, mida nad oma kasutajate jaoks talletavad. Ka seal ei olnud selge, kas nimetatud sättega „kaitsti“ selliseid veebisisu jagamise teenuse osutajaid nagu YouTube, Soundcloud ja Pinterest autoriõigusest tuleneva vastutuse eest seoses nende kasutajate poolt üles laaditud kaitstud sisu edastamisega üldsusele.(14)
40.      Õigusliku ebakindluse kõrvaldamiseks otsustas liidu seadusandja käsitleda kõnesolevat küsimust direktiivis 2019/790,(15) täpsemalt selle artiklis 17.
41.      Nagu ma sissejuhatuses selgitasin, nähakse selle artikli lõikes 1 esiteks ette, et veebisisu jagamise teenuse osutajad teevad ise üldsusele edastamise või kättesaadavaks tegemise toimingu direktiivi 2001/29 artikli 3 tähenduses, kui nad annavad üldsusele juurdepääsu oma kasutajate poolt üles laaditud kaitstud sisule.(16) Seetõttu tekib teenuseosutajatel kohustus hankida asjaomastelt õiguste omajatelt luba, tavaliselt litsentsilepingu sõlmimise teel. Lisaks välistab direktiivi 2019/790 artikli 17 lõige 3 sellisel juhul direktiivi 2000/31 artikli 14 lõikes 1 ette nähtud nn safe harbour-põhimõtte kohaldamise.
42.      Teiseks selgitatakse direktiivi 2019/790 artikli 17 lõikes 2, et ka veebisisu jagamise teenuste kasutajad teevad üldsusele edastamise või kättesaadavaks tegemise toiminguid, kui nad laadivad kaitstud sisu üles nende teenuste osutajate veebiplatvormidele. Kui need teenuseosutajad saavad aga loa, näiteks litsentsilepingu sõlmimise teel selle direktiivi artikli 17 lõike 1 kohaselt, hõlmab nimetatud luba ka neid toiminguid, tingimusel et asjaomased kasutajad ei tegutse ärieesmärkidel või nende tegevus ei too olulist tulu.
43.      Direktiivi 2019/790 artikliga 17 kehtestatud vastutuse erikorra(17) eesmärk on tugevdada „kõrgetasemelist kaitset“, mis on õiguste omajatel seoses nende kaitstud sisuga,(18) ja eelkõige tagada, et nad saavad selle sisu kasutamise eest veebisisu jagamise platvormidel paremat tasu. Samal ajal püütakse sellega leida „õiglast tasakaalu“ õiguste omajate ning veebisisu jagamise teenuse osutajate ja nende kasutajate õiguste ja huvide vahel, eelkõige tagades neile teenuseosutajatele õiguskindluse.(19)
44.      Ei direktiivi 2019/790 artikli 17 lõikes 1 ega selle artikli teistes lõigetes ei ole aga sõnaselgelt viidatud õiguste omajatele direktiivi 2001/29 artikli 2 alusel antud reprodutseerimisõigusele ega veebisisu jagamise teenuse osutajate serverites kaitstud sisust selliste digikoopiate tegemisele, mis on tehniliselt vajalikud, et anda üldsusele juurdepääs sellele sisule.
45.      Seega on nüüd taas tekkinud reprodutseerimisõigusega seotud ebakindlus, mis varem valitses seoses üldsusele edastamise või kättesaadavaks tegemise õigusega.
46.      Selle taustal selgitan esmalt, miks kõnesolevad digikoopiad kujutavad endast „reproduktsioone“ direktiivi 2001/29 artikli 2 tähenduses ja seega kuuluvad õiguste omajate reprodutseerimise ainuõiguse alla (esimese küsimuse esimene osa) (jaotis A). Seejärel esitan põhjused, miks ma leian, et luba, mille veebisisu jagamise teenuse osutajad peavad saama õiguste omajatelt direktiivi 2019/790 artikli 17 lõike 1 alusel kaitstud sisu üldsusele edastamiseks või kättesaadavaks tegemiseks, hõlmab tingimata sellest sisust nende serverites selliste digikoopiate tegemist, mis on tehniliselt vajalikud, et anda üldsusele juurdepääs sellele sisule (esimese küsimuse teine osa) (jaotis B). Lisaks selgitan, miks see luba hõlmab direktiivi 2019/790 artikli 17 lõike 2 kohaselt ka veebisisu jagamise teenuse kasutajate reprodutseerimistoiminguid, mistõttu ei ole kasutajatel vaja saada nende toimingute jaoks eraldi luba, tingimusel et nad ei tegutse ärieesmärkidel või nende tegevus ei too olulist tulu (teine ja kolmas küsimus) (jaotis C). Lõpuks käsitlen lühidalt küsimust, kas õiguste omajad võivad usaldada oma õiguste teostamise eri kollektiivse esindamise organisatsioonidele (neljas küsimus) (jaotis D).
47.      Enne seda pean siiski selgitama, miks on käesoleva ettepaneku ulatus kahes olulises aspektis piiratud. Esiteks piirduvad eelotsusetaotluse esitanud kohtu küsimused konkreetse kontekstiga, kus kaitstud sisu laaditakse üles direktiivi 2019/790 artikli 17 kohaldamisalasse kuuluvatele veebisisu jagamise teenuse osutajate veebiplatvormidele. Direktiivi 2019/790 artikli 2 punkti 6 esimeses lõigus on „veebisisu jagamise teenuse osutaja“ määratletud kui „sellise infoühiskonna teenuse osutaja, mille peamine või üks peamistest eesmärkidest on talletada ja teha üldsusele juurdepääsetavaks suur hulk teenuse kasutajate poolt üles laaditud autoriõigusega kaitstud teoseid või muud kaitstud materjali, mida teenuse osutaja tulu saamise eesmärgil korrastab ja reklaamib“. Eelkõige termini „suur“ kasutamisest nähtub, et artikkel 17 puudutab peamisi sisu jagamise platvormide haldureid, nagu YouTube, Soundcloud või Pinterest, ning teised on sellest välja jäetud.(20) Seega ei puuduta minu analüüs digikoopiaid, mille on teinud kaitstud sisu internetis kättesaadavaks tegemise käigus üksikisikud oma veebisaitidel või mis on tehtud vahendusteenuste kaudu, mida see säte ei hõlma.(21)
48.      Teiseks puudutavad käesolevas kohtuasjas tõstatatud õiguslikud küsimused konkreetset konteksti, kus veebisisu jagamise teenuse osutajate serverarvutites tehakse kaitstud sisu digikoopiaid, mis on tehniliselt vajalikud, et anda üldsusele juurdepääs sellele sisule. Käesolev ettepanek ei puuduta reproduktsioone, mis tehakse veebisisu jagamise teenuse kasutajate serverites, nende muudes IT‑seadmetes või veebipõhistel salvestuskontodel, eelkõige pilves.(22)
A.      Küsimus, kas tehniliselt vajalikud digikoopiad, mis on tehtud veebisisu jagamise teenuse osutajate serverites, kujutavad endast reproduktsioone, mis kuuluvad direktiivi 2001/29 artikli 2 alusel kaitstud reprodutseerimisõiguse kohaldamisalasse (esimese küsimuse esimene osa)
49.      Nagu komisjon kohtuistungil selgitas, jagatakse vastav fail „pakettideks“, kui kasutaja vajutab veebisisu jagamise platvormil üleslaadimise nuppu. Neid pakette edastatakse internetis ruuterite kaudu ja pärast seda, kui need on jõudnud veebisisu jagamise teenuse osutaja andmekeskustesse, pannakse need uuesti kokku tema serverites, kus fail taasluuakse enne veebis jagamist. Selles protsessis luuakse automaatselt faili digikoopiad,(23) mis on asjaomasel platvormil kaitstud sisu üldsusele edastamise või kättesaadavaks tegemise protsessi lahutamatu osa. Minu arusaamise kohaselt on nende koopiate ainus eesmärk võimaldada internetis selle sisu jagamist üldsusega.
50.      Minu arvates on selge, et selliselt veebisisu jagamise teenuse osutajate serverites tehtud kaitstud sisu digikoopiad kujutavad endast reproduktsioone, mis kuuluvad direktiivi 2001/29 artiklis 2 sätestatud ainuõiguse kohaldamisalasse.
51.      Esiteks on Euroopa Kohus muudes kontekstides juba kinnitanud, et nimetatud õigus hõlmab kaitstud sisu digikoopiate tegemist ja talletamist serverarvutites, kuna see kehtib kaitstud sisu reprodutseerimise kohta „mis tahes viisil või vormis“(24).
52.      See tõlgendus on kooskõlas esimese sättega – nimelt Berni konventsiooni artikliga 9 –, millega tunnustatakse reprodutseerimisõigust rahvusvahelises õiguses. Sellega seoses on Ülemaailmse Intellektuaalse Omandi Organisatsiooni (WIPO) autoriõiguse lepingu(25) artikli 1 lõiget 4 käsitlevas ühisdeklaratsioonis sätestatud, et „[k]aitstud digitaalkujul teose salvestamine elektroonilisele andmekandjale tähendab taasesitamist [Berni] konventsiooni artikli 9 tähenduses“. Märgin, et Euroopa Liit ise ei ole Berni konventsiooni osaline, kuna see konventsioon on oma artikli 29 lõikele 1 avatud ainult riikidele, mitte rahvusvahelistele organisatsioonidele. Euroopa Liit on siiski kohustunud järgima kõnealuse konventsiooni materiaalõiguslikke sätteid (artiklid 1–21) kooskõlas intellektuaalomandi õiguste kaubandusaspektide lepingu(26) artikli 9 lõikega 1 ja WIPO autoriõiguse lepingu artikli 1 lõikega 4(27).
53.      Teiseks kohaldatakse reprodutseerimisõigust tahtlikult laia mõiste kohaselt, mida liidu seadusandja on kasutanud direktiivi 2001/29 artiklis 2, mitte üksnes reprodutseerimise suhtes „mis tahes viisil või vormis“, vaid ka sõltumata sellest, kas reprodutseerimine on otsene või kaudne, ajutine või alaline. Seega ei oma üldiselt tähtsust asjaolu, et nii tehnilisest kui ka majanduslikust seisukohast on kõnealused digikoopiad sisu üldsusele edastamise või kättesaadavaks tegemise puhul nimetatud direktiivi artikli 3 tähenduses kõigest juhuslikud.
54.      Sellega seoses märgin siiski, et direktiivi 2001/29 artikli 5 lõikes 1 on rangetel tingimustel ette nähtud erand ajutise reprodutseerimise puhul „mis on vajalik siirdamiseks või toimub juhuslikult [ning] mis on tehnilise protsessi lahutamatu ja oluline osa“.(28) See erand kehtib ainult juhul, kui viis kumulatiivset tingimust on täidetud, nimelt kui kõnealune toiming
–        on ajutine;
–        on vajalik siirdamiseks või toimub juhuslikult;
–        on tehnilise protsessi lahutamatu ja oluline osa;
–        selle ainus eesmärk on teha võimalikuks kaitstud sisu edastamine vahendaja võrgu kaudu kolmandatele isikutele või selle seaduspärane kasutamine ja
–        sellel puudub iseseisev majanduslik tähtsus.(29)
55.      Kuigi kohtupraktika põhjal on selge, et neid viit tingimust tuleb tõlgendada kitsalt,(30) on Euroopa Kohus siiski otsustanud, et ajutisi reprodutseerimistoiminguid, mida tehakse satelliitdekoodri mälus ja teleekraanil,(31) ning lõppkasutaja poolt veebilehe vaatamise käigus tehtud ekraani‑ ja vahemälukoopiaid(32) võib pidada kõikidele tingimustele vastavaks.
56.      Sarnaselt kaebajate, Austria ja Prantsuse valitsuse ning järelevalveasutusega leian, et sama ei saa öelda selliste digikoopiate kohta, mis on kõne all põhikohtuasjas. Nagu järelevalveasutus kohtuistungil selgitas, ei ole niisugused koopiad ajutised, kuna neid võidakse talletada veebisisu jagamise teenuse osutajate serverites aastaid.
57.      Neid kaalutlusi arvestades olen arvamusel, et direktiivi 2001/29 artikli 5 lõikes 1 ette nähtud erand reprodutseerimisõigusest ei ole kohaldatav veebisisu jagamise teenuse osutajate serverites selliste kaitstud sisu digikoopiate tegemise suhtes, mis on tehniliselt vajalikud, et anda üldsusele juurdepääs sellele sisule.
58.      Kolmandaks lisan, et miski direktiivis 2001/29 ei viita sellele, et niisuguses olukorras peaks direktiivi artiklist 3 tulenev üldsusele edastamise või kättesaadavaks tegemise õigus takistama nimetatud direktiivi artikli 2 alusel kaitstud reprodutseerimisõiguse kohaldamist, selles mõttes, et see õigus ei oleks enam oluline.
59.      Esiteks nõustun kaebajatega selles, et mis tahes vormis eri ainuõiguste – käesolevas kontekstis reprodutseerimisõiguse ja üldsusele edastamise või kättesaadavaks tegemise õiguse – „rühmitamine“ oleks vastuolus direktiivi 2001/29 artikliga 2 ja muu hulgas Berni konventsiooni artikliga 9; mõlemas määratletakse reprodutseerimisõigus ainuõigusena, mis on eraldiseisev üldsusele edastamise või kättesaadavaks tegemise õigusest.
60.      Nagu märgib Prantsuse valitsus, on direktiivi 2001/29 põhjenduses 23 lisaks märgitud, et teose üldsusele edastamine ei hõlma „muid tegevusi“. Saan sellest aru nii, et järeldus, et üldsusele edastamise või kättesaadavaks tegemise õigus on konkreetses olukorras kohaldatav, ei välista teiste ainuõiguste, sealhulgas reprodutseerimisõiguse samaaegset kohaldamist.
61.      Vastupidi sellele, mida väidab komisjon, ei tulene Euroopa Kohtu varasematest otsustest, eelkõige kohtuasjades Renckhoff,(33) Youtube ja Cyando või Poola vs. parlament ja nõukogu, teistsugust järeldust.
62.      Nagu kaebajad ning Austria ja Prantsuse valitsus õigesti märgivad, ei käsitlenud Euroopa Kohus neis kohtuasjades reprodutseerimisõigust ega direktiivi 2001/29 artiklit 2 lihtsalt seetõttu, et eelotsuse küsimused ei puudutanud kõnesolevat õigust ega sätet. Kohtuasjas, milles tehti kohtuotsus Renckhoff, palus eelotsusetaotluse esitanud kohus Euroopa Kohtul tõlgendada üksnes üldsusele edastamise või kättesaadavaks tegemise õigust. Kohtuasjas, milles tehti kohtuotsus YouTube ja Cyando, puudutas küsimus vastutust sisu üleslaadimise ja jagamise eest asjaomaste teenuseosutajate veebisaitidel direktiivi 2019/790 artikli 17 vastuvõtmisele eelnenud korra alusel. Viimaks, kohtuasjas, milles tehti kohtuotsus Poola vs. parlament ja nõukogu, paluti Euroopa Kohtul hinnata kõnealuse vastutuse korra teatavate aspektide vastavust Euroopa Liidu põhiõiguste harta (edaspidi „harta“) artiklis 11 sätestatud sõnavabaduse põhiõigusele. Seega ei saa nendest kohtuotsustest teha järeldusi reprodutseerimisõiguse ulatuse kohta.
63.      Lõpetuseks, Euroopa Kohus on teinud oma praktikas järjepidevalt selgelt vahet reprodutseerimisõiguse ja üldsusele edastamise või kättesaadavaks tegemise õiguse vahel ning on juba kinnitanud, et neid kahte õigust võib kohaldada paralleelselt. Näiteks leidis ta, et igasugune edastamine, mis tuleneb teose jagamisest pilvtalletusteenuse kasutaja poolt, on direktiivi 2001/29 artikli 2 punktis a nimetatud reprodutseerimisest eraldi seisev kasutamistoiming, mis võib kuuluda nimetatud direktiivi artikli 3 lõike 1 kohaldamisalasse, kui asjakohased tingimused on täidetud.(34)
64.      Eeltoodut arvestades näib mulle ilmne, et kaitstud sisu üleslaadimine veebisisu jagamise teenuse osutaja platvormile ei hõlma mitte ainult üldsusele edastamist või üldsusele kättesaadavaks tegemist direktiivi 2001/29 artikli 3 tähenduses, vaid ka reprodutseerimistoiminguid, mis kuuluvad selle direktiivi artikli 2 kohaldamisalasse. Kui selliseid reprodutseerimistoiminguid tehakse ilma asjaomaste õiguste omajate loata, võidakse seega rikkuda ainuõigust, nimelt reprodutseerimisõigust, mis on eraldiseisev üldsusele edastamise või kättesaadavaks tegemise õigusest.
B.      Küsimus, kas veebisisu jagamise teenuse osutajad peaksid saama vaidlusaluseks digitaalseks reprodutseerimiseks loa, mis on eraldiseisev loast, mida nad vajavad, et anda üldsusele juurdepääs kõnealusele kaitstud sisule (esimese küsimuse teine osa)
65.      Nüüd analüüsin küsimust, kas luba, mille veebisisu jagamise teenuse osutajad peavad direktiivi 2019/790 artikli 17 lõike 1 alusel õiguste omajatelt saama kaitstud sisu üldsusele edastamiseks või kättesaadavaks tegemiseks direktiivi 2001/29 artikli 3 tähenduses, hõlmab ka reprodutseerimist nimetatud direktiivi artikli 2 alusel juhul, kui nende serverites tehakse selle sisu üldsusele jagamiseks tehniliselt vajalikke digikoopiaid.
66.      Sellega seoses on Euroopa Kohtule esitatud kolm eraldi argumenti.
67.      Esiteks, järelevalveasutus ja komisjon on seisukohal, et direktiivi 2019/790 artikli 17 kohaldamise kontekstis ei saa reprodutseerimisõigust teostada sõltumatult üldsusele edastamise või kättesaadavaks tegemise õigusest. Seega laieneb luba, mille veebisisu jagamise teenuse osutajad peavad nimetatud artikli lõike 1 alusel saama, tingimata ka selliste koopiate tegemisele.
68.      Teiseks, kaebajad väidavad, et kuigi direktiivi 2019/790 artiklis 17 ette nähtud vastutuse erikord on kohaldatav veebisisu jagamise teenuse osutajate serverites kaitstud sisu selliste digikoopiate tegemisele, mis on tehniliselt vajalikud, et anda üldsusele juurdepääs sellele sisule, peavad need teenuseosutajad siiski saama sellise reprodutseerimise jaoks eraldi loa, mis erineb kõnesoleva artikli lõikes 1 sõnaselgelt nimetatud loast. Nende arvates tähendaks järelevalveasutuse ja komisjoni soovitatud lahenduse vastuvõtmine reprodutseerimisõiguse „de facto kaotamist“, mis on vastuolus harta artikli 17 lõikega 2, mille kohaselt „[i]ntellektuaalomandit kaitstakse“.
69.      Kolmandaks, Austria ja Prantsuse valitsus väidavad, et direktiivi 2019/790 artikkel 17 ei ole selliste koopiate tegemise suhtes üldse kohaldatav, kuna see säte puudutab üksnes üldsusele edastamist või kättesaadavaks tegemist. Järelikult tuleb veebisisu jagamise teenuse osutajate vastutust nende serverites tehtud kaitstud sisu selliste digikoopiate eest, mis on tehniliselt vajalikud, et anda üldsusele juurdepääs sellele sisule, hinnata üksnes üldise vastutuse korra, see tähendab direktiivis 2001/29 ette nähtud normide alusel. Sellega seoses tuletab Prantsuse valitsus meelde, et Euroopa Kohtu väljakujunenud praktika kohaselt tuleb nimetatud direktiivi artiklit 2 tõlgendada nii, et kui direktiivi artiklis 5 ette nähtud eranditest ja piirangutest ei tulene teisiti, on teose reprodutseerimiseks kolmanda isiku poolt vaja asjaomase õiguse omaja eelnevat nõusolekut.(35) Prantsuse valitsuse sõnul tähendaks see, kui niisugustel teenuseosutajatel lubatakse teha kaitstud sisust digikoopiaid ilma asjaomase õiguse omaja eriloata, mis on eraldiseisev direktiivi 2019/790 artikli 17 kohaselt nõutavast, et kehtestatakse uus kirjutamata „erand“ või „piirang“ seoses direktiivi 2001/29 artikli 2 alusel kaitstud reprodutseerimisõigusega.
70.      Siinkohal märgin – nagu järelevalveasutus täheldas juba eelotsusetaotluse esitanud kohtus –,(36) et komisjon kinnitas oma suunistes direktiivi 2019/790 artikli 17 kohta ühtegi tegelikku selgitust esitamata, et „[a]rtikli 17 lõike 1 kohast üldsusele edastamist ja sisu kättesaadavaks tegemist tuleks mõista nii, et see hõlmab ka selle tegevuse jaoks vajalikke reproduktsioone“(37) ning et „[l]iikmesriigid ei peaks kehtestama veebisisu jagamise teenuse osutajatele kohustust hankida luba artikli 17 raames toimuva reprodutseerimise jaoks“.(38) Tuletan siiski meelde, et komisjoni suunistes direktiivi 2019/790 artikli 17 kohta üksnes kajastatakse selle institutsiooni seisukohta ja need ei ole siduvad.(39)
71.      Järgmistes osades selgitan, et direktiivi 2019/790 artikli 17 grammatiline ja ajalooline analüüs ei võimalda teha lõplikku järeldust selle kohta, kas nimetatud sätte kohaselt vajalik luba hõlmab tingimata veebipõhiste sisujagamisteenuste osutajate serverites kaitstud sisust selliste digikoopiate tegemist, mis on tehniliselt vajalikud selle sisu üldsusele edastamiseks või kättesaadavaks tegemiseks (1). Direktiivi 2019/790 artikli 17 lõike 1 kontekstipõhise ja teleoloogilise tõlgenduse alusel pooldan siiski seisukohta, mille komisjon võttis oma suunistes (2).
1.      Tekstipõhine ja ajalooline analüüs
72.      Kõigepealt nõustun Austria ja Prantsuse valitsusega, et direktiivi 2019/790 artikli 17 lõikes 1 on silmas peetud üksnes „üldsusele edastamist või üldsusele kättesaadavaks tegemist“. Ei selles lõikes ega üheski teises direktiivi 17 artikli sättes ei viidata direktiivi 2001/29 artiklis 2 määratletud reprodutseerimistoimingutele ega -õigusele.
73.      Seoses selle sätte kujunemislooga märgin, et nõukogu eesistujariigi 23. märtsi 2018. aasta konsolideeritud kompromissettepaneku(40) artikli 13 lõike 1 kolmandas lõigus (millest sai hiljem direktiivi 2019/790 artikli 17 lõige 2) oli ette nähtud, et veebisisu jagamise teenuse osutajate ja õiguste omajate vahel sõlmitud litsentsilepingud „hõlmavad teenuse kasutajate vastutust direktiivi [2001/29] artiklite 2 ja 3 kohaldamisalasse kuuluvate toimingute eest, kui nad ei tegutse ärieesmärgil“.(41) Viide direktiivi 2001/29 artiklile 2 jäeti seejärel seadusandliku protsessi hilisemates etappides minu teada ilma igasuguse sõnaselge selgituseta välja.(42) Direktiivi 2019/790 artikli 17 ettevalmistavad materjalid ei sisalda ühtegi muud viidet selle võimaliku kohaldamise kohta reprodutseerimistoimingutele direktiivi 2001/29 artikli 2 tähenduses.
74.      Seega, kuigi nii artikli 17 lõike 1 tekstis kui ka selle kujunemisloos ei ole kõnealust küsimust käsitletud, on see vaikimine mitmeti mõistetav. Nagu komisjon õigesti märgib, näitab asjaolu, et direktiivi 2001/29 artiklile 2 viidati seadusandliku protsessi ühes etapis, et liidu seadusandja oli teadlik vaheetapist, mis seisnes kaitstud sisu digikoopiate tegemises veebisisu jagamise teenuse osutajate serverites.
75.      Kuna puudub selgitus selle viite hilisema eemaldamise kohta, võib teha kaks vastandlikku järeldust. Võib väita – sarnaselt komisjoni seisukohaga –, et liidu seadusandja pidas nimetatud viidet ebavajalikuks, kuna reprodutseerimine kaasneb selle sisu üldsusele edastamise või kättesaadavaks tegemisega ja kuulub seetõttu kaudselt direktiivi 2019/790 artiklis 17 sätestatud vastutuse erikorra alla. Teise võimalusena – nagu väidavad Austro-Mechana, AKM ja Prantsuse valitsus – võib väita, et reprodutseerimisõigus jäeti tahtlikult selle sätte kohaldamisalast välja ja selle suhtes kohaldatakse üksnes üldist korda, nimelt direktiivis 2001/29 sätestatud norme (ja potentsiaalselt ka direktiivi 2014/26 artikliga 14 kehtestatud nn safe harbour-põhimõtet).
76.      Nagu ma järgmistes osades selgitan, olen seisukohal, et neist tõlgendustest tuleb eelistada esimest.
2.      Kontekstipõhine ja teleoloogiline analüüs
77.      Kaks direktiivi 2019/790 sätet peale selle artikli 17 lõike 1 võimaldavad järeldada, et nimetatud säte on kohaldatav kaitstud sisu digikoopiate tegemisele veebisisu jagamise teenuse osutajate serverites, kui sellised koopiad on tehniliselt vajalikud, et anda üldsusele juurdepääs sellele sisule.
78.      Esiteks, nagu ma eespool punktis 41 selgitasin, kohaldatakse direktiivi 2019/790 artikliga 17 kehtestatud vastutuse erikorda „veebisisu jagamise teenuse osutajate“ suhtes, kes on direktiivi 2019/790 artikli 2 lõikes 6 määratletud kui „sellise[d] infoühiskonna teenuse osutaja[d], mille peamine või üks peamistest eesmärkidest on talletada ja teha üldsusele juurdepääsetavaks suur hulk teenuse kasutajate poolt üles laaditud autoriõigusega kaitstud teoseid või muud kaitstud materjali, mida teenuse osutaja[d] tulu saamise eesmärgil korrasta[vad] ja reklaami[vad]“.(43) Raske on mõista, miks oleks liidu seadusandja viidanud selles määratluses sõnaselgelt „talletamisele“, kui kaitstud sisust digikoopiate tegemine ja nende talletamine veebisisu jagamise teenuse osutajate serverites ei oleks nimetatud sätte puhul asjakohased.(44)
79.      Teiseks on direktiivi 2019/790 põhjenduses 61 märgitud, et selle direktiivi artikliga 17 kehtestatud vastutuse erikorra eesmärk oli selgitada pärast aastaid kestnud arutelu ja ebakindlust, kas veebisisu jagamise teenuse osutajad „tegelevad autoriõigusega seotud toimingutega ja kas nad vajavad kasutajate poolt üles laaditud sisu jaoks õiguste omajate luba“.(45) Selles põhjenduses viidatakse asjaolule, et artikli 17 lõike 1 eesmärk on kaitsta neid teenuseosutajaid vastutuse eest seoses õiguste omajate ainuõiguste rikkumisega laiemas tähenduses, tingimusel et nad on saanud loa.
80.      Mis puudutab direktiivi 2019/790 artikliga 17 kehtestatud vastutuse erikorraga taotletavaid eesmärke, siis tuletan meelde, et nagu on märgitud käesoleva ettepaneku punktis 43, on selle eesmärk tugevdada „kõrgetasemelist kaitset“, mis on õiguste omajatel oma kaitstud sisu suhtes. Selleks edendatakse „õiguste omajate ja veebisisu jagamise teenuse osutajate vahelise litsentsituru arengut“.(46) Sel viisil püütakse võimaldada õiguste omajatel saada paremat tasu kaitstud sisu kasutamise eest selliste teenuste osutajate platvormidel ning aidata kaasa „autoriõiguse seisukohast hästi toimiva ja õiglase turu“ kujunemisele.(47) Samal ajal on selle vastutuse erikorra eesmärk tagada ka „õiglane tasakaal“ ühelt poolt õiguste omajate ning teiselt poolt veebisisu jagamise teenuse osutajate ja nende kasutajate õiguste ja huvide vahel.
81.      Täpsemalt on direktiivi 2019/790 põhjenduses 61 rõhutatud, et litsentsilepingud peaksid olema õiglased ja neis tuleks säilitada mõistlik tasakaal poolte (õiguste omajate ja veebisisu jagamise teenuse osutajate) vahel,(48) samas kui põhjenduses 70 toonitatakse, kui oluline on tagada veebisisu jagamise teenuste konkreetses kontekstis kasutajate väljendusvabaduse kaitse ja „[hartas] sätestatud põhiõiguste – eelkõige väljendusvabaduse, kunstivabaduse ja omandiõiguse, sealhulgas intellektuaalomandiõiguse – omavaheline tasakaal“.(49)
82.      Neid eesmärke arvestades näib mulle, et kui luba, mille veebisisu jagamise teenuse osutajad peavad direktiivi 2019/790 artikli 17 lõike 1 kohaselt saama, ei laieneks nende serverites kaitstud sisust selliste digikoopiate tegemisele, mis on tehniliselt vajalikud, et anda üldsusele juurdepääs sellele sisule, kaotaks nimetatud direktiivi artikkel 17 oma soovitava toime.
83.      Esiteks on veebisisu jagamise teenuse osutajate seisukohast direktiivi 2019/790 artikli 17 lõikes 1 silmas peetud üksnes luba „teoste või muu materjali üldsusele edastamiseks või üldsusele kättesaadavaks tegemiseks“. Kui Euroopa Kohus peaks jõudma järeldusele, et nende teenuseosutajate serverites kaitstud sisust selliste digikoopiate tegemiseks, mis on tehniliselt vajalikud, et võimaldada üldsusele juurdepääsu sellele sisule, võib olla vaja eraldi luba, mida ei ole artiklis 17 mainitud, tekitaks see veebisisu jagamise teenuse osutajate jaoks märkimisväärset õiguskindlusetust. Tuletan sellega seoses meelde, et nagu on märgitud käesoleva ettepaneku punktis 40, soovis liidu seadusandja nimetatud sätte vastuvõtmisel eelkõige vähendada õiguskindlusetust seoses nende teenuseosutajate vastutusega kaitstud sisu eest, mille kasutajad on üles laadinud. Ma saan aru, et ta ei kavatsenud käsitleda ainult osa sellest vastutusest (st üksnes veebisisu jagamise teenuse osutajate vastutust üldsusele edastamise või kättesaadavaks tegemise eest, jättes välja selleks tehniliselt vajaliku reprodutseerimise).
84.      Kui direktiivi 2019/790 artikli 17 lõike 1 kohaselt nõutav luba ei hõlmaks selliste digikoopiate tegemist, muutuks see luba pealegi praktikas kasutuks. Need teenuseosutajad võivad endiselt saada õiguste omajatelt kaebusi direktiivi 2001/29 artikli 2 alusel kaitstud reprodutseerimise ainuõiguse rikkumise kohta pelgalt seetõttu, et kaitstud sisu digikoopiad tehakse automaatselt nende serverites iga kord, kui kasutaja laadib sellist kaitstud sisu üles.
85.      Järelikult on õiguskindluse seisukohast ainus järjepidev lahendus see, et direktiivi 2019/790 artikli 17 lõike 1 kohaselt nõutav luba hõlmab tingimata selliseid koopiaid.
86.      Teiseks, kui direktiivi 2019/790 artikli 17 lõike 1 kohaselt nõutav luba ei laieneks selliste koopiate tegemisele, kahjustaks see õiguste omajate seisukohast tõsiselt eesmärki tagada parem tasu kaitstud sisu kasutamise eest veebisisu jagamise platvormidel. Veebisisu jagamise teenuse osutajatel oleks vähe stiimuleid sellise loa taotlemiseks, kuna nad võivad igal juhul olla vastutavad reprodutseerimistoimingute eest, mida see luba ei hõlma.
87.      Lisaks tekitaks küsimus nende teenuseosutajate vastutuse kohta selliste reprodutseerimistoimingute eest taas sisuliselt sama ebakindluse, mida Euroopa Kohus käsitles kohtuotsuses YouTube ja Cyando seoses õigusega edastada sellist sisu või teha see üldsusele kättesaadavaks ajal, mil direktiivi 2019/790 artikliga 17 kehtestatud erikord ei olnud veel kohaldatav. Eelkõige tekib küsimus, kas direktiivi 2001/29 artikli 2 kohaselt lasub esmane vastutus teenuse osutajal. Kas ta saaks tugineda direktiivi 2000/31 artikli 14 lõikes 1 kehtestatud nn safe harbour-põhimõttele?(50) Olenevalt vastusest võivad veebisisu jagamise teenuse osutajad kanda täielikku vastutust või üldse mitte vastutada.
88.      Tuletan meelde, et selles kohtuotsuses(51) asus Euroopa Kohus esimeses küsimuses seisukohale, et põhimõtteliselt ei laadi potentsiaalselt ebaseaduslikku sisu asjaomasele platvormile üles mitte platvormihaldur, vaid seda teevad kasutajad, kes tegutsevad iseseisvalt, ning et halduri enda vastutus sõltub edastamisse sekkumise ulatusest ja tahtlikkusest. Ta lisas, et pelgalt asjaolust, et haldur on üldiselt teadlik kaitstud sisu ebaseaduslikust kättesaadavusest oma platvormil, ei piisa selleks, et asuda seisukohale, et ta sekkub eesmärgiga võimaldada internetikasutajatel sellele ligi pääseda.
89.      Mis puudutab teist küsimust, siis Euroopa Kohus ei välistanud kohtuotsuses Youtube ja Cyando, et direktiivi 2000/31 artikli 14 lõiget 1 võib kohaldada veebisisu jagamise teenuse osutajate suhtes. (52) Selles sättes koostoimes selle direktiivi artikli 15 lõikega 1(53) oli ette nähtud, et „teabe talletamise“ teenuste osutajatel ei ole üldist jälgimiskohustust ja nad on sisuliselt kohustatud tegutsema õiguste omajatelt saadud teate korral, eemaldades ebaseadusliku sisu või takistades sellele juurdepääsu („teatamine ja kõrvaldamine“).(54)
90.      Liidu seadusandja leidis direktiivi 2019/790 vastuvõtmisel, et selle lahendusega ei kaitsta õiguste omajaid piisavalt.(55) Seetõttu on direktiivi 2019/790 artikli 17 lõike 4 punktides b ja c sisuliselt nõutud, et veebisisu jagamise teenuse osutajad takistaksid õigusi rikkuva sisu üleslaadimist või uuesti üleslaadimist ennetavate meetmete abil, milleks on automaatsed filtreerimisvahendid, mis on mõeldud kasutajate poolt üles laaditud sisu kontrollimiseks enne selle üldsusele levitamist,(56) mitte lihtsalt selle eemaldamiseks tagantjärele.
91.      Eeltoodut arvestades näib seisukoht, mida pooldab Prantsuse valitsus – kes palub Euroopa Kohtul kasutada õiguste omajaid kaitsvat lähenemisviisi –, olevat see, et liidu seadusandja soovis, et põhikohtuasjas kõne all olevate reprodutseerimistoimingute suhtes jääks kohaldatavaks üldine vastutuse kord (st väljaspool direktiivi 2019/790 artiklit 17 kohaldatavat korda), kuid mitte direktiivi 2000/31 artiklid 14 ja 15, nii et veebisisu jagamise teenuse osutajad kannaksid direktiivi 2019/790 artikli 2 alusel vastutust kaitstud sisu digikoopiate eest, mis on tehtud nende serverites ja mis on tehniliselt vajalikud, et anda üldsusele juurdepääs sellele sisule, välja arvatud juhul, kui nad on saanud õiguste omajalt eriloa või kui on kohaldatav mõni direktiivi 2001/29 artiklis 5 ette nähtud eranditest või piirangutest.
92.      Siiski ei leia ma sellisele lähenemisele mingit tekstipõhist alust üheski asjakohases õigusaktis (direktiiv 2000/31, direktiiv 2001/29 või direktiiv 2017/790). Lisaks seisneb Prantsuse valitsuse seisukoht sisuliselt ühest küljest väites, et liidu seadusandja ei soovinud, et direktiivi 2019/790 artikliga 17 kehtestatud vastutuse erikord oleks kohaldatav kõnealustele reprodutseerimistoimingutele, samas kui teisest küljest eeldab ta – ilma igasuguse õigusliku aluseta –, et seadusandja soovis, et selle artikli lõige 3, milles on ette nähtud, et „[k]ui veebisisu jagamise teenuse osutaja tegeleb üldsusele edastamise või üldsusele kättesaadavaks tegemisega […], ei kohaldata direktiivi [2000/31] artikli 14 lõikes 1 kehtestatud vastutuspiiranguid“ – oleks nende toimingute suhtes analoogia alusel kohaldatav.
93.      Minu arvates on selge, et direktiivi 2019/790 artikli 17 lõiget 3 saaks kaitstud sisust digikoopiate tegemisele nende veebipõhiste sisujagamisteenuste osutajate serverites kohaldada üksnes juhul, kui liidu seadusandja mõistaks selle direktiivi artikli 17 lõiget 1 ennast nii, et luba, mille need teenuseosutajad peavad nimetatud sätte alusel saama kaitstud sisu üldsusele edastamiseks või kättesaadavaks tegemiseks, laieneb tingimata selliste digikoopiate tegemisele.
94.      Ainult niisugune tõlgendus võimaldaks loobuda veebisisu jagamise teenuste kontekstis täielikult käesoleva ettepaneku punktis 89 nimetatud „teatamise ja kõrvaldamise“ süsteemist ning säilitada direktiivi 2019/790 artikli 17 lõike 4 punktides b ja c ette nähtud kohustuse – mille kohaselt peavad nende teenuste osutajad võtma ennetavaid ja automatiseeritud meetmeid automaatsete filtreerimisvahendite kujul – soovitava toime. Raske on ette kujutada, et liidu seadusandja ühelt poolt kavatses nõuda, et need teenuseosutajad eemaldaksid automaatse filtreerimisvahendi abil tuvastatud õigusi rikkuva sisu ja takistaksid selle edaspidist üleslaadimist, ning teiselt poolt nõuda selle sisu digikoopiate eemaldamist üksnes asjaomase õiguste omaja teate alusel.
95.      Lõpetuseks, mis puudutab õiguste omajate huvi säilitada oma reprodutseerimise ainuõiguse majanduslik väärtus, siis leian, et selle väärtusega seoses saab igal juhul läbi rääkida ja seda kajastada loas, mille veebisisu jagamise teenuse osutajad on kohustatud hankima õiguste omajatelt direktiivi 2019/790 artikli 17 lõike 1 alusel. Seega ei ole selle õiguse jaoks vaja eraldi luba.
96.      Kolmandaks tuletan veebisisu jagamise teenuste kasutajate seisukohast meelde, et direktiivi 2019/790 artiklis 17 ette nähtud vastutuse erikorra eesmärk oli kaitsta ka nende kasutajate huve ja õigusi, kui nad laadivad nende teenuste osutajate platvormidele üles kaitstud sisu.
97.      Tehnilisest seisukohast on üldtunnustatud asjaolu, et kaitstud sisust digikoopiate tegemise veebisisu jagamise teenuste osutajate serverites algatavad nende teenuste kasutajad, kui nad vajutavad üleslaadimise nuppu. Seega tuleb ka neid kasutajaid käsitada reprodutseerimistoimingute tegijatena direktiivi 2001/29 artikli 2 tähenduses. Nagu ma selgitasin käesoleva ettepaneku punktis 42, on direktiivi 2019/790 artikli 17 lõikes 2 täpsustatud, et kasutajad teevad ise üldsusele edastamise või kättesaadavaks tegemise toiminguid direktiivi 2001/29 artikli 3 tähenduses, kui nad laadivad nende teenuseosutajate veebiplatvormidele üles kaitstud sisu.
98.      Direktiivi 2019/790 artikli 17 lõikes 2 on siiski ka täpsustatud, et kui veebisisu jagamise teenuse osutaja on saanud õiguste omajalt direktiivi 2019/790 artikli 17 lõike 1 alusel loa, „hõlmab see luba ka teenuse kasutajate tegevust, mis kuulub direktiivi [2001/29] artikli 3 kohaldamisalasse, kui see ei toimu ärieesmärgil ega too olulist tulu“. Järelikult ei ole kasutajatel vaja sellises olukorras ise luba hankida ja nad võivad asjaomase kaitstud sisu vabalt üles laadida.
99.      Direktiivi 2001/29 artikli 2 kohaldamisalasse kuuluvate reprodutseerimistoimingute kohta märgin, et direktiivi 2019/790 artikli 17 lõikes 2 ei ole neid sõnaselgelt mainitud. Direktiivi 2019/790 põhjendus 69 on siiski sõnastatud laiemalt kui nimetatud säte ja selles on märgitud, et veebisisu jagamise teenuse osutajate saadud load peaksid hõlmama „autoriõigusega seotud toiminguid kasutajate poolt üles laaditud sisu suhtes teenuseosutajatele antud loa ulatuses“.(57) See üldine viide „autoriõigusega seotud toimingutele“, mitte ainult üldsusele edastamisele või kättesaadavaks tegemisele, toetab seisukohta, et direktiivi 2019/790 artikli 17 lõike 2 kohaldamisala ei ole tingimata piiratud „teenuse kasutajate [tegevusega], mis kuulub direktiivi [2001/29] artikli 3 kohaldamisalasse“, vaid see võib laieneda nende tehtud reprodutseerimistoimingutele.
100. Igal juhul nõustun kaebajatega selles, et kasutajatelt süstemaatiliselt eraldi loa hankimise nõudmine digikoopiate tegemiseks veebisisu jagamise teenuse osutajate serverites tekitaks mitte ainult olulisi praktilisi raskusi, vaid looks ka olukorra, kus kasutaja võib kaitstud sisu üles laadida, uskudes, et teenuseosutaja saadud litsents „hõlmab“ teda, kuid seisaks seejärel silmitsi autoriõiguste rikkumise nõudega selle protsessi käigus tehtud tehniliselt vajalike koopiate eest. Niisugune tulemus kahjustaks kasutajate sõnavabaduse kaitset veebiplatvormidel, mis on tagatud Roomas 4. novembril 1950 allkirjastatud Euroopa inimõiguste ja põhivabaduste kaitse konventsiooni (edaspidi „EIÕK“) artikliga 10 ja harta artikliga 11, ning harta artikliga 13 kaitstud kunstivabadust.
101. Tuletan sellega seoses meelde, et nii direktiivi 2001/29 kui ka direktiivi 2019/790 eesmärk on tagada õiguste omajate kõrgetasemeline kaitse. (58) Samal ajal täpsustatakse nendes õigusaktides ka seda, et õiguste omajatel ei ole oma teoste või muu materjali kasutamise suhtes absoluutset monopoli. Nagu ma nimelt juba selgitasin käesoleva ettepaneku punktides 54 ja 69, nähakse direktiivi 2001/29 artikli 5 lõigetes 1, 2 ja 3 ette väljajätmine ning hulk erandeid ja piiranguid muu hulgas seoses reprodutseerimise ainuõigusega. Selle väljajätmise ning nende erandite ja piirangute eesmärk on tagada „õiglane tasakaal“ ühelt poolt õiguste omajate õiguste ja huvi oma intellektuaalomandi kaitsele ning teiselt poolt kaitstud sisu kasutajate huvide ja põhiõiguste kaitse ning üldise huvi,(59) sealhulgas üldsuse kultuurile ligipääsemise vahel.
102. Võttes eelkõige arvesse direktiivi 2019/790 artiklis 17 nimetatud teenuste tähtsust teabe ja ideede saamise ja levitamise vabaduse seisukohast, on Euroopa Kohus kinnitanud, et kaitstud sisu üleslaadimine veebisisu jagamise platvormidele kuulub sõnavabaduse teostamise alla.(60) See kehtib olenemata asjaolust, et sisu võib rikkuda autoriõigust, kuna pelgalt asjaolu tõttu, et teave on autoriõigusega kaitstud, ei jäeta seda automaatselt välja sõnavabaduse kohaldamisalast.(61)
103. Õigus sõnavabadusele on tagatud harta artiklis 11 ja see „kätkeb arvamusvabadust ning vabadust saada ja levitada teavet ja ideid avaliku võimu sekkumiseta ning sõltumata riigipiiridest“. See vastab EIÕK artikliga 10 tagatud õigusele.(62)
104. EIÕK artiklit 10 käsitleva EIK väljakujunenud praktika kohaselt on internetist saanud üks peamisi vahendeid, mille abil üksikisikud kasutavad oma õigust sõna- ja teabevabadusele. Võttes arvesse veebisaitide ja eelkõige veebisisu jagamise platvormide juurdepääsetavust ning võimet säilitada ja levitada suurt hulka teavet, on neil keskne roll üldsuse teabele juurdepääsu parandamisel ja teabe edastamise hõlbustamisel üldiselt. Kasutajate väljendustegevus internetis pakub seega enneolematut platvormi sõnavabaduse teostamiseks.(63) See kehtib eriti selliste suurte sotsiaalvõrgustike ja platvormide kohta nagu Youtube, mis on kahtlemata oluline vahend teabe ja ideede saamise ning levitamise vabaduse teostamiseks.(64)
105. Neid kaalutlusi arvestades olen vastupidi kaebajatele arvamusel, et reprodutseerimisõigus – nagu muud harta artikli 17 lõike 2 alusel kaitstud intellektuaalomandi õigused – ei ole absoluutne ja seda tuleb kaaluda eelkõige õigusega sõnavabadusele, mis on veebiplatvormide kasutajatel EIÕK artikli 10 ja harta artikli 11 alusel.
106. Lisan, et Euroopa Kohus on korduvalt otsustanud, et „harta artikli 17 lõikest 2 [mille kohaselt „[i]ntellektuaalomandit kaitstakse“] ei ilmne, et intellektuaalomandi õigus oleks puutumatu ja et selle kaitse peaks seega olema tingimata tagatud absoluutselt“.(65)
107. Lihtsamalt öeldes: kui direktiivi 2019/790 artikliga 17 kehtestatud konkreetses vastutuse raamistikus nõutaks kaitstud sisust selliste digikoopiate tegemiseks, mis on tehniliselt vajalikud, et anda üldsusele juurdepääs sellele sisule, täiendavat luba lisaks loale, mille veebisisu jagamise teenuse osutajad peavad juba selle sätte lõike 1 alusel hankima, saaksid õiguste omajad praktikas sisu veebis edastamist või kättesaadavaks tegemist takistada. Nad võiksid sellega seoses tugineda asjaolule, et nendeks reprodutseerimistoiminguteks puudub luba, isegi kui kõik selles sättes sõnaselgelt ette nähtud tingimused on täidetud. Niisugune tulemus kahjustaks minu arvates selgelt õiglast tasakaalu, mida liidu seadusandja soovis direktiivi 2019/790 artikli 17 vastuvõtmisel tagada, nagu ma selgitasin käesoleva ettepaneku punktis 43.
108. Kõiki neid asjaolusid arvestades leian samamoodi nagu komisjongi kohtuistungil, et põhjus, miks liidu seadusandja keskendus direktiivi 2019/790 artiklis 17 üldsusele edastamise või kättesaadavaks tegemise toimingule, nagu on määratletud direktiivi 2001/29 artiklis 3, ilma et ta oleks maininud nimetatud sättes sõnaselgelt veebisisu jagamise teenuse osutajate serverites kaitstud sisust selliste digikoopiate tegemist, mis on sel eesmärgil tehniliselt vajalikud, ei ole see, et ta soovis sellised koopiad direktiivi 2019/790 artikli 17 kohaldamisalast välistada. Pigem oli nende kaasamine seadusandja seisukohast iseenesestmõistetav.
109. See tõlgendus on pealegi kooskõlas asjaoluga, et põhikohtuasjas kõne all olevad kaitstud sisu digikoopiad on üldsusele juurdepääsuks tehniliselt vajalikud. Reprodutseerimine ja üldsusele edastamine või kättesaadavaks tegemine, mis toimub kaitstud sisu üleslaadimisel veebiplatvormile, on osa ühest ja samast protsessist, mis algab niipea, kui kasutaja vajutab üleslaadimise nuppu. Kuna selle protsessi eesmärk on lõppkokkuvõttes jagada kaitstud sisu internetis üldsusega, näib mulle, nagu ma eelmises jaos juba selgitasin, et esimesed toimingud (reprodutseerimine) on hilisematega (üldsusele edastamise või kättesaadavaks tegemisega) seotud või nendega kaasnevad.(66)
110. Sellest järeldub, et direktiivi 2019/790 artikliga 17 kehtestatud vastutuse erikorra raames ei saa veebisisu jagamise teenuse osutajate serverites kaitstud sisust selliste digikoopiate tegemise suhtes, mis on tehniliselt vajalikud, et anda üldsusele juurdepääs sellele sisule, minu arvates kohaldada muid lube kui see, mille nende teenuste osutajad peavad juba hankima selle artikli lõike 1 alusel.
C.      Küsimus, kas veebisisu jagamise teenuste kasutajad peavad hankima eraldi loa digikoopiate tegemiseks teenuseosutajate serverites (teine ja kolmas küsimus)
111. Teise ja kolmanda küsimusega soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt teada, kas veebisisu jagamise teenuste kasutajad peavad ise saama loa kaitstud sisust digikoopiate tegemiseks teenuseosutajate serverites, kui sellised koopiad on tehniliselt vajalikud, et anda üldsusele juurdepääs sellele sisule. Täpsemalt soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus kinnitust selle kohta, kas direktiivi 2019/790 artikli 17 lõige 2 on niisuguses olukorras kohaldatav. Nimetatud sättes on ette nähtud, et „kui veebisisu jagamise teenuse osutaja on saanud loa, näiteks litsentsilepingu sõlmimisega, hõlmab see luba ka teenuse kasutajate tegevust, mis kuulub direktiivi [2001/29] artikli 3 kohaldamisalasse, kui see ei toimu ärieesmärgil ega too olulist tulu“.(67)
112. Nagu ma märkisin juba käesoleva ettepaneku punktis 97, algatavad kaitstud sisust digikoopiate tegemise veebisisu jagamise teenuste osutajate serverites nende teenuste kasutajad, kui nad vajutavad kõnealuse sisuga seoses üleslaadimise nuppu. Seega tuleb asuda seisukohale, et need kasutajad tegelevad mitte ainult üldsusele edastamisega direktiivi 2001/29 artikli 3 tähenduses, vaid ka reprodutseerimisega nimetatud direktiivi artikli 2 tähenduses.
113. Kui direktiivi 2019/790 artikli 17 lõige 1 ei hõlmaks kaitstud sisust digikoopiate tegemist veebisisu jagamise teenuse osutajate serverites, oleks Euroopa Kohtu arutluskäik kohtuotsuses Youtube ja Cyando, mis on esitatud käesoleva ettepaneku punktis 88, minu arvates analoogia alusel kohaldatav. Sellest järeldub, et kaitstud sisu ei ole asjaomasele platvormile üles laadinud mitte haldur, vaid seda on teinud kasutajad, kes on seega kohustatud hankima ise loa selliste digitaalsete koopiate tegemiseks.
114. Eelmises osas esitatud põhjustel leian siiski, et niisamuti nagu luba, mille veebisisu jagamise teenuse osutajad peavad saama direktiivi 2019/790 artikli 17 lõike 1 alusel kaitstud sisu üldsusele edastamiseks või kättesaadavaks tegemiseks, hõlmab tingimata sellest sisust digikoopiate tegemist nende serverites, kui sellised koopiad on sel eesmärgil tehniliselt vajalikud, kehtib sama ka kõnealuse direktiivi artikli 17 lõike 2 puhul. Teisisõnu reguleeritakse selle sättega veebisisu jagamise teenuste kasutajate vastutust mitte ainult direktiivi 2001/29 artikli 3 kohaldamisalasse kuuluvate toimingute eest (st kaitstud sisu üldsusele edastamise või kättesaadavaks tegemise), vaid ka reprodutseerimise eest, mis seisneb veebisisu jagamise teenuse osutajate serverites kaitstud sisust selliste digikoopiate tegemises, mis on nende toimingute tegemiseks tehniliselt vajalikud.
D.      Küsimus, kas õiguste omajad võivad usaldada direktiivi 2001/29 artiklite 2 ja 3 kohaste ainuõiguste haldamise eraldi kollektiivse haldamise organisatsioonidele (neljas küsimus)
115. Neljanda küsimusega soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt teada, kas direktiivi 2014/26 artikli 4, artikli 5 ning artikli 16 lõigete 1 ja 2 kohaselt võivad õiguste omajad direktiivi 2019/790 artikli 17 lõigete 1 ja 2 alusel loa andmiseks anda ühelt poolt direktiivi 2001/29 artiklis 2 ette nähtud reprodutseerimisõiguse ja teiselt poolt selle direktiivi artiklis 3 ette nähtud üldsusele edastamise õiguse ühekaupa ja üksteisest eraldi, mille tagajärjel võivad neid õigusi teostada eri kollektiivse esindamise organisatsioonid.
116. See küsimus kajastab põhikohtuasja olukorda, kus ühelt poolt on Austro-Mechana ülesanne teostada muu hulgas õiguste omajate reprodutseerimisõigust direktiivi 2001/29 artikli 2 alusel, samas kui teiselt poolt on AKMi ülesanne teostada nende üldsusele edastamise või kättesaadavaks tegemise õigust nimetatud direktiivi artikli 3 alusel. Eelotsusetaotluse esitanud kohus soovib seega sisuliselt teada, kas selline „tööjaotus“ on kooskõlas direktiiviga 2014/26, millega reguleeritakse autoriõiguse ja sellega kaasnevate õiguste kollektiivset teostamist.
117. Eelnevates osades esitatud põhjustel leian, et sellele küsimusele ei ole vaja vastata. Kui kohus peaks siiski sellest seisukohast kõrvale kalduma ja leidma sisuliselt, et veebisisu jagamise teenuse osutajad on kohustatud esiteks saama litsentsi kasutajate poolt üles laaditud kaitstud sisu üldsusele edastamiseks vastavalt direktiivi 2019/790 artikli 17 lõikele 1 koostoimes direktiivi 2001/29 artikliga 3 ning teiseks saama litsentsi nende serverites tehtud reproduktsioonide (digikoopiate) jaoks, et teha see sisu üldsusele kättesaadavaks direktiivi 2001/29 artikli 2 kohaselt, käsitlen seda küsimust lühidalt ammendavuse huvides.
118. Nagu kaebajad märgivad, põhineb direktiiv 2014/26 valikuvabaduse põhimõttel. Selle direktiivi põhjenduses 19 on märgitud, et „autoriõiguse ja sellega kaasnevate õiguste kollektiivne teostamine [peaks] võimaldama õiguste omajal vabalt valida kollektiivse esindamise organisatsiooni, kes teostab tema õigusi sõltumata sellest, kas need on üldsusele suunamise või reprodutseerimise õigused […]“. Samuti on direktiivi 2014/26 artikli 5 lõikes 2 ette nähtud, et „[õ]iguste omajatel on õigus volitada enda valitud kollektiivse esindamise organisatsiooni, et see teostaks [nende] õigusi“.(68)
119. Direktiivi 2014/26 artikli 5 lõikes 7 on lisaks sätestatud, et „[k]ui õiguste omaja annab kollektiivse esindamise organisatsioonile volituse oma õiguste teostamiseks, annab ta sõnaselge nõusoleku eraldi iga õiguse [...] kohta, mille teostamiseks või haldamiseks ta kollektiivse esindamise organisatsioonile volituse annab“. Nimetatud sätte kohaselt ei või kollektiivse esindamise organisatsioon põhimõtteliselt pidada õiguste omaja nimel läbirääkimisi litsentsilepingu sõlmimiseks, mis hõlmab mitte ainult üldsusele edastamise õigust, vaid ka reprodutseerimisõigust, välja arvatud juhul, kui õiguste omaja on viimati nimetatud õigusega sõnaselgelt ja konkreetselt nõustunud.
120. Sellest minu arvates järeldub, et õiguste omajad võivad usaldada direktiivi 2001/29 artiklist 2 tuleneva reprodutseerimisõiguse teostamise kollektiivse esindamise organisatsioonile ja nimetatud direktiivi artiklist 3 tuleneva üldsusele edastamise või kättesaadavaks tegemise õiguse teostamise teisele organisatsioonile.
121. Kui Euroopa Kohus nõustub lahendusega, mille ma pakun välja esimese kolme küsimuse puhul, siis järeldub sellest siiski, et konkreetses kontekstis, kus kaitstud sisu on üles laaditud veebisisu jagamise platvormidele, saab ainult kollektiivse esindamise organisatsioon, kes vastutab asjaomase õiguste omaja üldsusele edastamise või kättesaadavaks tegemise õiguse teostamise eest, pidada läbirääkimisi selle õigusega seotud litsentsi või loa üle. Selline litsents või luba hõlmab tingimata ka reprodutseerimisõigust, nagu see on kaitstud direktiivi 2001/29 artikliga 2, kuna nimetatud õigust kasutatakse seoses kaitstud sisu digikoopiatega, mis on tehtud veebisisu jagamise teenuse osutajate serverites ja mis on tehniliselt vajalikud, et anda üldsusele juurdepääs sellele sisule.
E.      Post scriptum
122. Soovin oma analüüsi lõpetuseks tuletada meelde, et direktiivi 2019/790 artikli 17 lõike 4 kohaselt võib juhul, kui nimetatud direktiivi artikli 17 lõike 1 alusel luba ei anta, siiski vabastada veebisisu jagamise teenuse osutajad vastutusest kaitstud sisu ilma loata üldsusele edastamise ja kättesaadavaks tegemise toimingute eest, kui on täidetud teatavad kumulatiivsed tingimused. Need tingimused hõlmavad direktiivi 2019/790 artikli 17 lõike 4 punktides b ja c ette nähtud kohustust tõendada muu hulgas, et need teenuseosutajad on teinud kõik endast oleneva, et tagada selle sisu kättesaamatus ja takistada oma platvormidel edaspidist üleslaadimist, mis tähendab praktikas automaatsete filtreerimisvahendite kasutamist.(69)
123. Põhjustel, mis on sisuliselt esitatud käesoleva ettepaneku punktis 94, leian, et niisugune erand on kohaldatav ka kaitstud sisu digikoopiate tegemisele veebisisu jagamise teenuse osutajate serverites, kui sellised koopiad on tehniliselt vajalikud, et võimaldada üldsusel sellele sisule juurde pääseda. Neil asjaoludel nõutaks kohustusega teha kõik endast olenev minu arvates teenuseosutajatelt siiski asjaomase faili kõigi digikoopiate eemaldamist oma serveritest niipea, kui automaatsete filtreerimisvahendite abil tuvastatakse, et see fail rikub autoriõigust või sellega kaasnevaid õigusi.
V.      Ettepanek
124. Kõikidest esitatud kaalutlustest lähtudes teen Euroopa Kohtule ettepaneku vastata Bundesverwaltungsgerichti (Austria föderaalne halduskohus) esitatud eelotsuse küsimustele järgmiselt:
1.      Euroopa Parlamendi ja nõukogu 22. mai 2001. aasta direktiivi 2001/29/EÜ autoriõiguse ja sellega kaasnevate õiguste teatavate aspektide ühtlustamise kohta infoühiskonnas artiklit 2
tuleb tõlgendada nii, et veebisisu jagamise teenuse osutajate serverites teostest või muust materjalist selliste digikoopiate tegemine, mis on tehniliselt vajalikud, et anda nende teenuseosutajate hallatavatel veebiplatvormidel üldsusele juurdepääs nendele teostele või muule materjalile, on reprodutseerimine, mis kuulub selle sätte alusel kaitstud reprodutseerimise ainuõiguse kohaldamisalasse. Nimetatud direktiivi artikli 5 lõikes 1 ette nähtud erandit seoses ajutise reprodutseerimisega, „mis on vajalik siirdamiseks või toimub juhuslikult [ning] mis on tehnilise protsessi lahutamatu ja oluline osa“, ei kohaldata.
2.      Euroopa Parlamendi ja nõukogu 17. aprilli 2019. aasta direktiivi (EL) 2019/790, mis käsitleb autoriõigust ja autoriõigusega kaasnevaid õigusi digitaalsel ühtsel turul ning millega muudetakse direktiive 96/9/EÜ ja 2001/29/EÜ, artikli 17 lõiget 1
tuleb tõlgendada nii, et seda kohaldatakse veebisisu jagamise teenuse osutajate serverites teoste või muu materjali selliste digikoopiate tegemise suhtes, mis on tehniliselt vajalikud, et anda üldsusele juurdepääs nendele teostele või muule materjalile. Luba, mille teenuseosutajad peavad selle sätte alusel õiguste omajatelt saama, et edastada või teha üldsusele kättesaadavaks teoseid või muud materjali, hõlmab tingimata selliste koopiate tegemist, milleks ei saa nõuda eraldi luba.
3.      Direktiivi 2019/790 artikli 17 lõiget 2
tuleb tõlgendada nii, et luba, mille veebisisu jagamise teenuse osutajad saavad selle direktiivi artikli 17 lõike 1 alusel, hõlmab ka direktiivi 2001/29 artikli 2 kohaldamisalasse kuuluvate teenuste kasutajate toiminguid, mis on tehniliselt vajalikud, et võimaldada üldsusele juurdepääsu teostele või muule materjalile, kui need kasutajad ei tegutse ärieesmärkidel või kui nende tegevus ei too olulist tulu.
1      Algkeel: inglise.
2      Vt 26. aprilli 2022. aasta kohtuotsus Poola vs. parlament ja nõukogu
(C‑401/19, EU:C:2022:297, „kohtuotsus Poola vs. parlament ja nõukogu“).
3      Euroopa Parlamendi ja nõukogu 17. aprilli 2019. aasta direktiiv, millega muudetakse direktiive 96/9/EÜ ja 2001/29/EÜ (ELT 2019, L 130, lk 92).
4      Euroopa Parlamendi ja nõukogu 22. mai 2001. aasta direktiiv (ELT 2001, L 167, lk 10).
5      Vt Euroopa Parlamendi ja nõukogu 26. veebruari 2014. aasta direktiiv autoriõiguse ja autoriõigusega kaasnevate õiguste kollektiivse teostamise ning muusikateose internetis kasutamise õiguse multiterritoriaalse litsentsimise kohta siseturul (ELT 2014, L 84, lk 72).
6      Euroopa Parlamendi ja nõukogu 8. juuni 2000. aasta direktiiv infoühiskonna teenuste teatavate õiguslike aspektide, eriti elektroonilise kaubanduse kohta siseturul (direktiiv elektroonilise kaubanduse kohta) (ELT 2000, L 178, lk 1; ELT eriväljaanne 13/25, lk 399).
7      Kohtujuristi kursiiv.
8      Ibid.
9      Vt komisjoni teatis „Suunised direktiivi (EL) 2019/790 (mis käsitleb autoriõigust digitaalsel ühtsel turul) artikli 17 kohta“, COM (2021) 288 (final).
10      Vt direktiivi 2001/29 põhjendused 4 ja 10. Selle direktiivi põhjenduses 9 on samuti ette nähtud, et „[a]utoriõiguse ja sellega kaasnevate õiguste ühtlustamise aluseks peab olema kõrgetasemeline kaitse, sest nimetatud õigused on olulised intellektuaalse loomingu seisukohalt“, samas kui direktiivi põhjendustes 12 ja 22 on märgitud, et „[a]utoriõigusega kaitstud teoste ning autoriõigusega kaasnevate õiguste objektide nõuetekohane kaitse on väga oluline ka kultuuri seisukohalt“ ning „[k]ultuuri levitamise kaitse eesmärki ei või saavutada õiguste rangest kaitsest loobumise […] kaudu“.
11      Välja arvatud juhul, kui kohaldatakse autoriõiguse erandit või piirangut. Enamik neist eranditest ja piirangutest on loetletud direktiivi 2001/29 artiklis 5.
12      Vt „Komisjoni talituste töödokument. Mõjuhinnang ELi autoriõiguse eeskirjade ajakohastamise kohta“, (SWD (2016) 301 (final)), osa 1/3, lk 137–142, ning kohtujurist Saugmandsgaard Øe ettepanek liidetud kohtuasjades YouTube ja Cyando (C‑682/18 ja C‑683/18, EU:C:2020:586, punktid 67–70).
13      Vt komisjoni ettepanek võtta vastu Euroopa Parlamendi ja nõukogu direktiiv autoriõiguste kohta digitaalsel ühtsel turul (COM(2016) 593 (final)), vastu võetud 14. septembril 2016 (edaspidi „direktiivi ettepanek“), lk 3. Vt ka Grisse, K., „After the Storm – Examining the Final Version of Article 17 of the New Directive (EU) 2019/790“, Journal of Intellectual Property Law & Practice, kd 14, nr 11, 2019, lk 887–899.
14      Vt 22. juuni 2021. aasta kohtuotsus YouTube ja Cyando (C‑682/18 ja C‑683/18, EU:C:2021:503 (edaspidi „kohtuotsus YouTube ja Cyando“), punkt 106 ja seal viidatud kohtupraktika).
15      Vt direktiivi ettepaneku seletuskiri, milles komisjon märgib, et ettepaneku eesmärk on kohandada direktiivis 2001/29 esitatud norme digitehnoloogia arenguga (lk‑d 2 ja 3).
16      Enne direktiivi 2019/790 vastuvõtmist ei tegelenud isik, kes haldab videojagamisplatvormi või failide majutus- ja jagamisplatvormi, kus kasutajad saavad kaitstud sisu ebaseaduslikult üldsusele kättesaadavaks teha, sisu „üldsusele edastamisega“ direktiivi 2001/29 artikli 3 lõike 1 tähenduses, välja arvatud juhul, kui ta lisaks pelgalt platvormi kättesaadavaks tegemisele aitas kaasa sellele, et üldsus pääseks niisugusele sisule autoriõigust rikkudes ligi (vt kohtuotsus Youtube ja Cyando, punkt 102).
17      Ülejäänud osas vt direktiivi 2019/790
artikli 1 lõige 2, milles on sätestatud, et see direktiiv ei mõjuta kehtivaid norme, mis on sätestatud autoriõiguse või sellega kaasnevate õiguste valdkonnas praegu kehtivates direktiivides, välja arvatud teatavatel juhtudel.
18      Vt direktiivi 2019/790 põhjendused 2 ja 3.
19      Vt selle direktiivi põhjendused 61 ja 66. Vt ka Dusollier, S., „The 2019 Directive on Copyright in the Digital Single Market: Some Progress, a Few Bad Choices, and an Overall Failed Ambition“, Common Market Law Review Vol. 57, 2020, lk 1008 jj, ja Rosati, E., „Article 17 – Use of Protected Content by Online Content-sharing Service Providers“, teoses Copyright in the digital single market: Article-by-Article Commentary to the Provisions of Directive 2019/790, Oxford University Press, 2021, lk 334 jj.
20      Vt direktiivi 2019/790 artikli 2 punkti 6 teine lõik, mis sisaldab mitteammendavat loetelu teenuseosutajatest, kelle suhtes selle direktiivi artikkel 17 ei kohaldu.
21      Täpsemalt, kuna direktiivi 2019/790 artikli 17 eesmärk ei ole digikoopiate tegemine muu veebitegevuse puhul, nagu kaitstud sisu kättesaadavaks tegemine otsingumootoris ja generatiivse tehisintellekti kaudu, ei kuulu need koopiad käesoleva ettepaneku kohaldamisalasse. Sellega seoses märgin, et Euroopa Kohtus on pooleli kohtuasi (C‑250/25, Like Company), mis puudutab muu hulgas küsimust, kas suurel keelemudelil (LLM) põhineva juturoboti loomise protsess kujutab endast reprodutseerimistoimingut direktiivi 2001/29 artikli 2 tähenduses, kui see LLM on loodud mustrite vaatluse ja sobitamise alusel, võimaldades mudelil õppida ära tundma keelemustreid.
22      Internetiteenuste kasutajate tehtud reprodutseerimistoimingute kohta üldisemalt vt nt kohtujurist Szpunari ettepanek kohtuasjas Stichting de Thuiskopie (C‑496/24, EU:C:2025:749), mis käsitleb teoseid, mis edastatakse interneti kaudu voogedastamise tellimusteenuse abonentidele võrguväliseks kasutamiseks ja salvestatakse abonentide seadme mällu.
23      Nagu Austria valitsus selgitas, teevad veebisisu jagamise teenuse osutajad tavaliselt faili täiendavaid koopiaid eri geograafilistes asukohtades asuvates serverites, et tagada kõigile kasutajatele piisavalt kiire juurdepääs.
24      Vt selle kohta 16. juuli 2009. aasta kohtuotsus Infopaq International (C‑5/08, EU:C:2009:465, punkt 51); 24. märtsi 2022. aasta kohtuotsus Austro-Mechana (C‑433/20, EU:C:2022:217, (edaspidi „kohtuotsus Austro-Mechana“), punktid 16–18 ja seal viidatud kohtupraktika) ning 11. septembri 2014. aasta kohtuotsus Eugen Ulmer (C‑117/13, EU:C:2014:2196, punktid 52 ja 53).
25      Vt https://www.wipo.int/wipolex/en/text/295456. WIPO võttis 20. detsembril 1996 Genfis vastu WIPO autoriõiguse lepingu ning WIPO esituste ja fonogrammide lepingu (edaspidi „WIPO esituste ja fonogrammide leping“). Need lepingud kiideti Euroopa Ühenduse nimel heaks nõukogu 16. märtsi 2000. aasta otsusega 2000/278/EÜ WIPO autoriõiguse lepingu ning WIPO esituste ja fonogrammide lepingu heakskiitmise kohta Euroopa Ühenduse nimel (EÜT 2000, L 89, lk 6; ELT eriväljaanne 11/33, lk 208) ning need jõustusid Euroopa Liidu suhtes 14. märtsil 2010.
26      Leping, mis on esitatud 15. aprillil 1994 Marrakechis allkirjastatud ja nõukogu 22. detsembri 1994. aasta otsusega 94/800/EÜ, mis käsitleb Euroopa Ühenduse nimel sõlmitavaid tema pädevusse kuuluvaid küsimusi puudutavaid kokkuleppeid, mis saavutati mitmepoolsete kaubandusläbirääkimiste Uruguay voorus (1986–1994) (EÜT 1994, L 336, lk 1; ELT eriväljaanne 11/21, lk 80), heaks kiidetud Maailma Kaubandusorganisatsiooni (WTO) asutamislepingu lisas 1 C.
27      Vt 13. novembri 2018. aasta kohtuotsus Levola Hengelo (C‑310/17, EU:C:2018:899, punkt 38 ja seal viidatud kohtupraktika) ning 12. septembri 2019. aasta kohtuotsus Cofemel (C‑683/17, EU:C:2019:721, punkt 41 ja seal viidatud kohtupraktika).
28      Kohtujuristi kursiiv.
29      Lisaks peab kõnealune akt vastama selle direktiivi artikli 5 lõikes 5 sätestatud tingimustele (vt 5. juuni 2014. aasta kohtuotsus Public Relations Consultants Association, C‑360/13, EU:C:2014:1195, punkt 53 ja seal viidatud kohtupraktika).
30      Vt selle kohta 4. oktoobri 2011. aasta kohtuotsus Football Association Premier League jt (C‑403/08 ja C‑429/08, EU:C:2011:631, punktid 162 ja 163 ning seal viidatud kohtupraktika).
31      Vt 4. oktoobri 2011. aasta kohtuotsus Football Association Premier League jt (C‑403/08 ja C‑429/08, EU:C:2011:631, punkt 180).
32      Vt 5. juuni 2014. aasta kohtuotsus Public Relations Consultants Association (C‑360/13, EU:C:2014:1195, punkt 63).
33      7. augusti 2018. aasta kohtuotsus (C‑161/17, EU:C:2018:634).
34      Vt kohtuotsus Austro-Mechana, punkt 32.
35      Vt selle kohta kohtuotsus Renckhoff, punkt 29 ja seal viidatud kohtupraktika).
36      Vt käesoleva ettepaneku punkt 27.
37      Vt komisjoni direktiivi 2019/790 artiklit 17 käsitlevate suuniste lk 6. Kohtujuristi kursiiv.
38      Ibid.
39      Vt selle dokumendi lk 1, kus on märgitud, et see „ei ole õiguslikult siduv [ja] komisjon […] on täitnud [sellega] liidu seadusandjalt [direktiivi 2019/790] artikli 17 lõike 10 alusel saadud volituse“.
40      2016/0280 (COD).
41      Kohtujuristi kursiiv. Vaba tõlge.
42      Huvitatud isikud ei osanud selgitada, kui seda neilt kohtuistungil küsiti.
43      Kohtujuristi kursiiv.
44      Lisan, et direktiivi 2019/790 artikli 17 lõikes 3 on viidatud direktiivi 2000/31 artikli 14 lõikes 1 sätestatud vastutuse piirangule. Nagu ma punktis 47 juba selgitasin, kohaldub viimati nimetatud säte „teabe talletamisele“, st „infoühiskonna [teenusele], mis seisneb teenuse saaja poolt pakutava teabe talletamises“ (kohtujuristi kursiiv). Minu arvates ei oleks ELi seadusandja jällegi viidanud direktiivi 2019/790 artiklis 17 sättele (direktiivi 2000/31 artikli 14 lõige 1), mis käsitleb „talletamise“ toimingut, kui ta ei oleks tahtnud, et kaitstud sisust digikoopiate tegemine ja salvestamine veebisisu jagamise teenuse osutajate serverites oleks selle sättega kehtestatud vastutuse erikorra puhul asjakohane.
45      Kohtujuristi kursiiv.
46      Vt direktiivi 2019/790 põhjendus 61. Selles põhjenduses on samuti märgitud, et kuna lepingulist vabadust ei tohiks mõjutada, „ei tohiks õiguste omajaid kohustada luba andma või litsentsilepinguid sõlmima“.
47      Vt direktiivi 2019/790 põhjendus 3.
48      Vt ka direktiivi 2019/790 põhjendus 6.
49      Kohtujuristi kursiiv. Selles põhjenduses on samuti märgitud, et „[k]asutajatel peaks olema lubatud üles laadida ja kättesaadavaks teha kasutajate loodud sisu tsiteerimise, kriitika, retsensiooni, karikatuuri, paroodia või pastiši eesmärgil“.
50      Vt käesoleva ettepaneku punkt 39.
51      Punktid 71, 80 ja 85.
52      Punktid 107–109.
53      Direktiivi 2000/31 artikkel 15 on sõnastatud järgmiselt: „Liikmesriigid ei kehtesta [artiklis] 14 käsitletud teenuste osutajatele üldist kohustust jälgida teavet, mida nad edastavad või talletavad, ega üldist kohustust otsida ebaseaduslikku tegevust näitavaid fakte ja asjaolusid“.
54      Vt kohtujurist Saugmandsgaard Øe arvamus kohtuasjas Poola vs. parlament ja nõukogu (C‑401/19, EU:C:2021:613, punkt 48).
55      Ibid., punkt 53, kus kohtujurist selgitab, et liidu seadusandja asus direktiivi 2019/790 artikli 17 vastuvõtmisel seisukohale, et direktiivi 2000/31 artiklitega 14 ja 15 kehtestatud jälgimissüsteemiga pandi õiguste omajatele liiga suur koormus, kuna see ei võimalda neil tegelikult kontrollida oma teoste ja muu kaitstud materjali kasutamist. See oli nii eelkõige põhjusel, et sisu laaditi sageli varsti pärast selle mahavõtmist uuesti üles, mis sundis õiguste omajaid esitama rohkem teateid.
56      Vt kohtuotsus Poola vs. parlament ja nõukogu, punktid 53 ja 54.
57      Kohtujuristi kursiiv.
58      Vt direktiivi 2001/29 põhjendused 9, 12 ja 22, nagu ka põhjendused 4 ja 10. Sama eesmärki on nimetatud ka direktiivi 2019/790 põhjendustes 2 ja 3.
59      Vt muu hulgas 3. septembri 2014. aasta kohtuotsus Deckmyn ja Vrijheidsfonds (C‑201/13, EU:C:2014:2132, punkt 26) ning 29. juuli 2019. aasta kohtuotsus Spiegel Online (C‑516/17, EU:C:2019:625, punktid 38, 42, 43 ja 54).
60      Vt kohtuotsus Poola vs. parlament ja nõukogu, punkt 45. Kui üleslaaditud sisu kujutab endast kasutaja kunstilist eneseväljendust, kuulub selle üleslaadimine harta artikliga 13 tagatud kunstivabaduse alla.
61      Vt kohtujurist Saugmandsgaard Øe arvamus kohtuasjas Poola vs. parlament ja nõukogu (C‑401/19, EU:C:2021:613, punkt 74 ja seal viidatud kohtupraktika).
62      Vt 29. juuli 2019. aasta kohtuotsus Funke Medien NRW (C‑469/17, EU:C:2019:623, punkt 73 ja seal viidatud kohtupraktika). Harta artikli 52 lõike 3 kohaselt tuleb neid kahte sätet seega mõista nii, et neil on sama tähendus ja vähemalt sama kohaldamisala, välja arvatud juhul, kui liidu õiguses on ette nähtud ulatuslikum kaitse. Sellest järeldub, et harta artiklit 11 tuleb tõlgendada, lähtudes EIÕK artiklist 10 ja Euroopa Inimõiguste Kohtu (edaspidi „EIK“) vastavast praktikast.
63      Vt selle kohta EIK 1. detsembri 2015. aasta otsus Cengiz jt vs. Türgi, CE:ECHR:2015:1201JUD004822610, punkt 52 ja seal viidatud kohtupraktika; EIK 23. juuni 2020. aasta otsus Vladimir Kharitonov vs. Venemaa, CE:ECHR:2020:0623JUD001079514, punkt 33 ja seal viidatud kohtupraktika. Mõlemale nimetatud kohtuotsusele on viidatud kohtuotsuses Poola vs. parlament ja nõukogu, punkt 46.
64      Vt muu hulgas EIK 1. detsembri 2015. aasta otsus Cengiz jt vs. Türgi, CE:ECHR:2015:1201JUD004822610, punktid 51 ja 52.
65      Vt muu hulgas 27. märtsi 2014. aasta kohtuotsus UPC Telekabel Wien (C‑314/12, EU:C:2014:192, punkt 61 ja seal viidatud kohtupraktika).
66      Loomulikult ei tähenda see, et reprodutseerimisõigus oleks vähem tähtis kui üldsusele edastamise või kättesaadavaks tegemise õigus. Nagu ma eespool jaotises A selgitasin, toob internetis kaitstud sisu jagamine üldsusega ilma asjaomas(t)e õiguste omaja(te) loata kaasa nende õiguste eraldi rikkumised.
67      Vt samuti käesoleva ettepaneku punkt 42.
68      Kohtujuristi kursiiv.
69      Vt käesoleva ettepaneku punkt 91.