62007CC0265
KOHTUJURISTI ETTEPANEK
VERICA TRSTENJAK
esitatud 24. aprillil 2008 (
1
)
Kohtuasi C-265/07
Caffaro Srl
versus
Azienda Unità Sanitaria Locale RM/C
„Äritehingud — Direktiiv 2000/35/EÜ — Hilinenud maksmisega võitlemine — Vaidlustamata nõuete sissenõudmise menetlus”
I. Sissejuhatus
1.
Käesolevas asjas eelotsusetaotluse esitanud kohus küsib, kas Euroopa Parlamendi ja nõukogu 29. juuni 2000. aasta direktiiviga 2000/35/EÜ hilinenud maksmisega võitlemise kohta äritehingute puhul (edaspidi „direktiiv 2000/35”) (
2
) on vastuolus liikmesriigi õigusnormid, mille kohaselt ametiasutuse vastu suunatud vaidlustamata nõuete täitmist saab nõuda alles pärast 120-päevase tähtaja möödumist täitedokumendi ametiasutusele kättetoimetamisest.
2.
See küsimus esitati Tribunale civile di Roma (Rooma tsiviilkohus) menetluses olevas täiteasjas, mille äriühing Caffaro s.r.l. (edaspidi „Caffaro”) on algatanud Rooma avalik-õigusliku kommunaalettevõtja Azienda Unità Sanitaria Locale RM/C (edaspidi „USL”) vastu täitedokumendi alusel, mille Caffaro omandas direktiivi 2000/35 liikmesriigi õigusesse ülevõtvate õigusnormide alusel.
II. Õiguslik raamistik
A. Ühenduse õigusnormid
3.
Direktiivi 2000/35 põhjenduses 4 on kirjas:
„29. mail 1997 võttis majandus- ja sotsiaalkomitee vastu arvamuse komisjoni rohelise raamatu „Riigihange Euroopa Liidus: vaade tulevikku” kohta.”
4.
Direktiivi 2000/35 põhjenduses 5 on märgitud:
„4. juunil 1997 avaldas komisjon ühisturgu käsitleva tegevuskava, milles rõhutati, et hilinenud maksmine on üha suuremaks takistuseks ühisturu edukale toimimisele.”
5.
Direktiivi 2000/35 põhjenduse 7 kohaselt:
„Liialt pikad maksetähtajad ja hilinenud maksmine tekitavad ettevõtetele, eriti väikestele ja keskmise suurusega ettevõtetele tõsise haldus- ja finantskoorma. Lisaks sellele on nimetatud probleemid maksejõuetuse tekkimise peamine põhjus, mis seab ohtu ettevõtete elujõulisuse ja põhjustab töökohtade arvu vähenemist.”
6.
Direktiivi 2000/35 põhjendused 9 ja 10 on järgmised:
„Erinevused liikmesriikide makse-eeskirjade ja -tavade vahel takistavad siseturu nõuetekohast toimimist.
Selle mõjul väheneb märkimisväärselt liikmesriikide vaheliste äritehingute arv. See on vastuolus asutamislepingu artikliga 14, sest ettevõtjatel peaks olema võimalik kaubelda tervel siseturul tingimustel, mis tagavad, et piiriüleste tehingutega ei kaasne suuremad ohud kui siseriikliku müügiga. Kui siseriiklike ja piiriüleste tehingute suhtes kohaldataks märkimisväärselt erinevaid eeskirju, põhjustaks see konkurentsikahjustusi.”
7.
Direktiivi 2000/35 põhjendus 15 sätestab:
„Käesolevas direktiivis määratletakse ainult „täitedokumendi” mõiste, kuid ei reguleerita sellise [dokumendi] sund[täitmise] erinevaid menetlusi ega tingimusi, mille korral sellise [dokumendi] sund[täitmise] võib lõpetada või peatada.” [Siin ja edaspidi on direktiivi tõlget täpsustatud Euroopa Kohtus.]
8.
Direktiivi 2000/35 põhjenduse 22 kohaselt:
„Käesoleva direktiiviga tuleks reguleerida kõiki äritehinguid, olenemata sellest, kas need toimuvad eraõiguslike või riigi osalusega ettevõtjate vahel või ettevõtjate ja riigiasutuste vahel, arvestades sealjuures, et viimatinimetatud asutused sooritavad märkimisväärse hulga ettevõtetele suunatud makseid. Seepärast tuleks käesoleva direktiiviga reguleerida ka kõik peatöövõtjate ning nende tarnijate ja alltöövõtjate vahelised äritehingud.”
9.
Direktiivi 2000/35 põhjendus 23 näeb ette:
„Käesoleva direktiivi artiklis 5 on sätestatud, et vaidlustamata nõuete sissenõudmismenetlus tuleks lõpetada lühikese aja jooksul kooskõlas siseriiklike õigusnormidega, kuid see ei kohusta liikmesriike võtma vastu konkreetset menetlust ega muutma kehtivaid menetlusi konkreetsel moel.”
10.
Direktiivi 2000/35 mõisteid sisaldava artikli 2 lõikes 5 on sätestatud:„[täitedokument] -kohtu või muu pädeva asutuse väljastatud otsus, kohtuotsus või korraldus maksmiseks kas viivitamatu tasumise või osamaksetena tasumise kohta, mis võimaldab võlausaldajal oma nõude võlgniku käest sisse nõuda sundtäitmisega; hõlmab otsust, kohtuotsust või korraldust maksmiseks, mis on ajutiselt [täidetav] ja jääb selliseks ka siis, kui võlgnik selle edasi kaebab.”
11.
Direktiivi 2000/35 artikkel 5 pealkirjaga „Vaidlustamata nõuete sissenõudmismenetlus” sätestab:
„1.   Liikmesriigid tagavad, et [täitedokumendi] võib saada, olenemata võla suurusest, tavaliselt 90 kalendripäeva jooksul alates võlausaldaja hagi esitamisest või kohtu või muu pädeva asutuse poole pöördumisest eeldusel, et võlga ega menetluse asjaolusid ei ole vaidlustatud. Seda kohustust täidavad liikmesriigid kooskõlas asjaomaste siseriiklike õigusnormidega.
2.   Asjaomaste siseriiklike õigusnormidega kohaldatakse kõigi Euroopa Ühenduses tegutsevate võlausaldajate suhtes samu tingimusi.
3.   Lõikes 1 osutatud 90 kalendripäeva pikkune ajavahemik ei hõlma järgmist:
a)
dokumentide kättetoimetamise aeg;
b)
võlausaldaja põhjustatud viivitused, näiteks [hagi ja] taotluste parandamisele kulunud aeg.
4.   Käesolev artikkel ei piira kohtualluvuse ja kohtuotsuste täitmist tsiviil- ja kaubandusasjades käsitleva [Brüsseli] konventsiooni sätete kohaldamist.” (
3
)
12.
Direktiivi 2000/35 artikli 6 lõikes 2 on märgitud:
„Liikmesriigid võivad säilitada või kehtestada sätteid, mis on võlausaldajale soodsamad kui käesoleva direktiivi järgimiseks vajalikud sätted.”
B. Itaalia õigus
13.
Direktiiv 2000/35 võeti Itaalia õigusesse üle 9. oktoobri 2002. aasta dekreetseadusega nr 231 (edaspidi „dekreetseadus nr 231/2002”) (
4
). Direktiivi 2000/35 artikkel 5 võeti üle dekreetseaduse nr 231/2002 artikliga 9, mis muutis Itaalia tsiviilkohtumenetluse seadustiku paljusid sätteid, (
5
) et kiirendada täitedokumendi saamise menetlust vaidlustamata nõuete korral.
14.
Eelotsusetaotlusest ilmneb, et täitedokumendi saamine Itaalias toimub vastavalt tsiviilkohtumenetluse seadustiku artiklile 641 järgmiselt: pärast seda, kui on esitatud sellekohane taotlus, teeb kohus 30 päeva jooksul määruse, millega võlgnikku kohustatakse võlg tasuma. Selle määruse kättetoimetamine toimub 10-päevase tähtaja jooksul. Määruses on märgitud, et võlgnik peab võla 40-päevase tähtaja jooksul tasuma või sellele sama tähtaja jooksul vastu vaidlema. Kui võlgnik selle ajavahemiku jooksul vastuväiteid ei esita ega võlga ei tasu, saab võlausaldaja selle tähtaja lõppedes täitedokumendi tasumisele kuuluva nõude täitmiseks. Võlausaldaja peab täitedokumendi võlgnikule üle andma, kui ta selle alusel täitmist nõuab.
15.
31. detsembri 1996. aasta dekreetseadus nr 669 (
6
) (edaspidi „dekreetseadus nr 669/1996”), mida on muudetud 28. veebruari 1997. aasta seadusega nr 30 (
7
) ja 23. detsembri 2000. aasta seaduse nr 388 (
8
) artikliga 147 (edaspidi „seadus nr 388/2000”) sisaldab konkreetseid sätteid avalik-õiguslike asutuste vastu suunatud sundtäitmise kohta. Seaduse nr 388/2000 artikkel 147 pikendas täitmise peatamise tähtaega 60 päevalt 120 päevale. Nõnda sätestab seaduse nr 388/2000 artikliga 147 muudetud dekreetseaduse nr 669/1996 artikkel 14 järgmist:
„Riigi ametiasutused ja majandusliku eesmärgita avalik-õiguslikud organisatsioonid täidavad kohtute ja vahekohtute otsused, mis on täidetavad ja sisaldavad rahasumma tasumise kohustust, 120 päeva jooksul alates täitedokumendi kättesaamisest. Enne selle tähtaja möödumist ei saa võlausaldaja asuda sundtäitmisele ega teha võlgnikule ettekirjutusi kohustuse täitmiseks.”
III. Asjaolud, menetlus põhikohtuasjas ja eelotsuse küsimus
16.
Võlausaldaja Caffaro algatas Tribunale ordinario di Romas sundtäitmise menetluse võlgnik USL-i vastu seoses vaidlustamata nõudega, mis oli tekkinud äritehingust. Siseriiklikus kohtus toimunud menetluses sai võlausaldaja täitedokumendi dekreetseaduse nr 231/2002 alusel, mis võtab Itaalia õigusesse üle direktiivi 2000/35. Nimetatud täitedokument toimetati võlgnikule kätte 6. detsembril 2004. Kuna täitmine toimus Banca di Romas asunud võlgniku varade arestimise teel, teatati täitedokumendist samal päeval ka pangale. Varad arestiti võlausaldaja nõudel 4. aprillil 2005, võlgnikule ja Banca di Romale teatati arestimisaktist samal päeval.
17.
Täitemenetluse raames määrati 13. juuniks 2006 kohtuistung, kuhu olid kutsutud võlausaldaja, võlgnik ja Banca di Roma, kus asus võlgniku vara. Kohtuistungil kinnitas Banca di Roma, et võlgniku rahalised vahendid asusid tema juures ning et arest oli toimunud. Samas kohtuistungil tõdes eelotsusetaotluse esitanud kohus, et arest oli toimunud enne, kui oli lõppenud 120-päevane tähtaeg täitedokumendi kättetoimetamisest, mis peab mööduma, enne kui avalik-õiguslike asutuste vastu suunatud täitmine võib alata. Kohus järeldas, et sel juhul tuleb vastavalt kehtivale siseriiklikule õigusele arest tühiseks tunnistada.
18.
Eelotsusetaotluse esitanud kohtul tekkis sellega seoses kahtlus, kas liikmesriigi õigusnormid, mille kohaselt avalik-õiguslike asutuste vastu suunatud täitemenetlus võib toimuda alles pärast 120-päevase tähtaja möödumist vastavale ametiasutusele täitedokumendi edastamisest, on kooskõlas direktiiviga 2000/35. Neil asjaoludel otsustas eelotsusetaotluse esitanud kohus 21. mai 2007. aasta määrusega menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule eelotsuse küsimuse. Eelotsusetaotluse esitanud kohtu küsimus ei ole küll väljendatud selgesõnaliselt, kuid arvestades selle kohtu poolt edastatud andmeid nende kogumis, võib selle küsimuse sõnastada niiviisi:
„Kas Euroopa Parlamendi ja nõukogu 29. juuni 2000. aasta direktiivi 2000/35/EÜ hilinenud maksmisega võitlemise kohta äritehingute puhul tuleb tõlgendada nii, et sellega on vastuolus sellised liikmesriigi õigusnormid nagu dekreetseaduse nr 669/96 artikkel 14, mille kohaselt ei saa võlausaldaja, kellel on täitedokument avalik-õigusliku asutuse poolt äritehingu eest tasumisele kuuluva vaidlustamata makse kohta, nõuda nimetatud ametiasutuse vastu suunatud sundtäitmist enne 120-päevase tähtaja möödumist sellele asutusele täitedokumendi kättetoimetamisest?”
IV. Menetlus Euroopa Kohtus
19.
Eelotsusetaotlus jõudis Euroopa Kohtusse 4. juunil 2007. Kirjalikus menetluses esitasid märkusi Caffaro, Itaalia valitsus ja komisjon.13. märtsil 2008 toimunud kohtuistungil esitasid Caffaro, Itaalia valitsus ja komisjon suulisi märkusi ning vastasid Euroopa Kohtu küsimustele.
V. Poolte argumendid
20.
Caffaro hinnangul on vaadeldavad liikmesriigi õigusnormid, mille kohaselt täitemenetlus avalik-õigusliku asutuse vastu võib alata alles pärast 120-päevase tähtaja möödumist sellele asutusele täitedokumendi kättetoimetamisest, vastuolus direktiiviga 2000/35. Caffaro väidab, et direktiivi 2000/35 artiklis 5 ettenähtud 90-päevane tähtaeg kaotab seeläbi oma tähenduse. Ta rõhutab, et kõnealust direktiivi kohaldatakse tulenevalt selle artiklist 1 „kõigi maksete suhtes, mis on tehtud äritehingute eest tasumiseks” ning direktiivi põhjenduse 22 kohaselt puudutab see „kõiki äritehinguid, olenemata sellest, kas need toimuvad eraõiguslike või riigi osalusega ettevõtjate vahel või ettevõtjate ja riigiasutuste vahel, arvestades sealjuures, et viimatinimetatud asutused sooritavad märkimisväärse hulga ettevõtetele suunatud makseid”. Kuna liikmesriigi õigusnormid kohtlevad era- ja avalik-õiguslikke isikuid erinevalt, on need Caffaro hinnangul vastuolus direktiivi 2000/35 sõnastuse ja mõttega.
21.
Itaalia valitsus rõhutab, et direktiiv 2000/35 ei määra kindlaks tähtaega, mille jooksul on tarvis täitedokumendis nimetatud võlg sisse nõuda ning et direktiivi kohaldamine täitmisele läheks seetõttu vastuollu mitte üksnes direktiivi sõnastuse, vaid ka selle mõttega. Direktiivi 2000/35 artiklist 5 ja põhjendusest 23 tuleneb, et see direktiiv puudutab üksnes täitedokumendi saamist, mitte hilisemat täitmise etappi. Ka direktiivi artiklis 2 sisalduvast täitedokumendi määratlusest ei saa järeldada, et võlausaldajal peaks olema võimalus võlg kohe pärast täitedokumendi saamist sisse nõuda. Itaalia valitsuse väitel võib keeld alustada avalik-õigusliku asutuse vastu sundtäitmist enne 120-päevase tähtaja möödumist täitedokumendi kättetoimetamisest kujutada endast sundtäitmise peatamist direktiivi põhjenduse 15 tähenduses. Itaalia valitsus kinnitab ka, et kui direktiiv 2000/35 on antud konkreetsel juhul kohaldatav, ei ole sellega vastuolus niisugused liikmesriigi õigusnormid nagu põhikohtuasjas käsitletavad. Itaalia valitsus leiab, et sellised õigusnormid on lubatud ülekaaluka üldise huvi tõttu, kuna avalik-õiguslike asutuste vastu suunatud täitmise peatamise eesmärk on üksnes tagada, et võla tasumiseks vajalike rahaliste vahendite kindlustamiseks jääks piisavalt palju aega, nii et sundtäitmise menetlus ei takistaks asutuse tööd.
22.
Komisjon kontrollib kõigepealt eelotsuse küsimuse vastuvõetavust ja leiab, et küsimus on vastuvõetav. Täitemenetlust võib tema arvates pidada menetluseks, mille puhul kohus peab lahendama vaidluse ja tegema kohtuotsuse EÜ artikli 234 tähenduses – hoolimata sellest, et põhimõtteliselt ei ole selle menetluse eesmärgiks teatavate õiguste olemasolu tuvastamine, vaid et selle esemeks on vastupidi juba olemasolevate õiguste täitmine. Kolmanda isiku valduses oleva võlgniku vara aresti korral lõpetab täitekohtunik täitemenetluse määrusega, mis annab loa kolmanda isiku valduses oleva vara ülekandmiseks võlausaldajale, kes nõuab täitemenetluses võla tasumist (ordinanza di assegnazione del credito). Selle määruse puhul on komisjoni arvates sisuliselt tegemist kohtuotsusega. Lisaks peab liikmesriigi kohus kontrollima, kas aresti kohaldamisel järgiti kõiki vorminõudeid. Õigusvastasuse korral võib ta aresti tühistada, mille puhul on samuti sisuliselt tegemist kohtuotsusega.
23.
Mis puudutab eelotsuse küsimust, siis leiab komisjon, et vaadeldavad Itaalia õigusnormid ei ole direktiiviga 2000/35 kooskõlas. See direktiiv puudutab kõiki äritehinguid sõltumata sellest, kas need on sõlmitud ettevõtjate või riigiasutuste vahel, seetõttu ei saa riigiasutusi kohelda soodsamalt. Komisjoni arvates kaotab täitedokumendi saamise tähtaeg lisaks mõtte, kui võlausaldaja peab pärast selle dokumendi kättesaamist veel 120 päeva täitmist ootama. Ta rõhutab, et direktiivi eesmärk on tagada, et võlausaldaja saaks täitemenetluse kohe pärast täitedokumendi saamist lõpule viia.
VI. Kohtujuristi hinnang
A. Vastuvõetavus
24.
Väljakujunenud kohtupraktika kohaselt tuleb selleks, et hinnata, kas eelotsusetaotluse esitanud organi puhul on tegemist kohtuga EÜ artikli 234 tähenduses, arvestada paljusid asjaolusid, sealhulgas organi õiguslikku alust, alalisust, otsuste kohustuslikkust, õigusnormide kohaldamist organi poolt (
9
) ning tema sõltumatust (
10
). Lisaks on kohtuga EÜ artikli 234 tähenduses tegemist üksnes siis, kui selles kohtus on pooleli vaidlus ja kui siseriiklik kohus peab langetama otsuse menetluses, mille lõpptulemuseks on kohtuotsus. (
11
) Praegusel juhul tõusetub seoses vastuvõetavusega küsimus, kas liikmesriigi kohus teeb selles asjas otsuse menetluses, mille eesmärgiks on jõuda kohtuotsuse tegemise teel vaidluse lõpliku lahendamiseni.
25.
Käesoleval juhul toimub täitmine kiirendatud täitemenetluse (procedimento di ingiunzione) raames väljaantava täitevolituse alusel. (
12
) Euroopa Kohtu praktikast ilmneb selgelt, et kui eelotsuse küsimus on esitatud sellise menetluse raames nagu põhikohtuasja menetlus, on see küsimus vastuvõetav. (
13
) Kohus on oma praktikas ka rõhutanud, et kohtu määratlemiseks EÜ artikli 234 tähenduses ei ole vajalik, et selles kohtus toimuv menetlus oleks võistlev. (
14
) Siseriiklik kohus võib esitada eelotsuse küsimuse sõltumata sellest, millises staadiumis on tema poolt lahendatav vaidlus. (
15
)
26.
Seega on esimene küsimus vastuvõetav.
B. Hinnang eelotsuse küsimusele
27.
Käesolevas asjas küsib eelotsusetaotluse esitanud kohus, kas direktiiviga 2000/35 on vastuolus liikmesriigi õigusnormid, mille kohaselt ei või avalik-õiguslike asutuste vastu suunatud vaidlustamata võlanõuete täitmine toimuda enne 120-päevase tähtaja möödumist täitedokumendi kättetoimetamisest sellele asutusele. Direktiivi 2000/35 artikli 5 lõige 1 sätestab, et liikmesriigid peavad tagama, et täitedokumendi võib tavaliselt saada 90 kalendripäeva jooksul alates võlausaldaja hagi esitamisest. See artikkel sätestab seega täitedokumendi saamise tähtaja, kuid ei sisalda sätteid, mis puudutaksid täitedokumendi saamisele järgnevat etappi. Seega võib püstitada küsimuse, kas täitedokumendi saamisele järgnev etapp kuulub ühenduse pädevusse. Järgnev analüüs käsitleb kõigepealt pädevuse jaotumist ühenduse ja liikmesriikide vahel direktiivi 2000/35 raames ning keskendub seejärel selle direktiivi sätete analüüsimisele.
1. Pädevuse jaotumine ühenduse ja liikmesriikide vahel direktiivi 2000/35 raames
28.
Direktiiviga ei ühtlustata kõiki õigusnorme, mis puudutavad hilinenud maksmist äritehingute korral, vaid sellega reguleeritakse üksnes teatud konkreetseid ennetusvahendeid sellise hilinemisega võitlemiseks nagu näiteks hilinenud maksmise intress (artikkel 3), omandireservatsioon (artikkel 4) ja vaidlustamata nõuete sissenõudmismenetlus (artikkel 5). (
16
) Direktiivi puhul on seega tegemist minimaalse ühtlustamisega (
17
) hilinenud maksmise vastu võitlemise vallas ning selle mitmed sätted viitavad liikmesriigi õiguse sätete kohaldamisele.
29.
Direktiiv 2000/35 ühtlustab hilinenud maksmise ennetamise mehhanismi üksnes osaliselt seetõttu, et komisjonil ei ole pädevust valdkondades, mida direktiiv ei ühtlusta. Direktiivi põhjenduses 12 on selles osas märgitud, et direktiiv ei lähe kaugemale siseturu toimimise parandamiseks vajalikust ning et direktiivi vastuvõtmisel on järgitud subsidiaarsuse põhimõtet. Seetõttu on oluline, et direktiivi tõlgendamisel ei mindaks kaugemale komisjoni pädevuse piiridest.
30.
Euroopa Kohus on oma kehtivas praktikas juba märgistanud komisjoni pädevuse piirid selle direktiiviga reguleeritud valdkondades. Nii näiteks leidis kohus kohtuasjas komisjon vs. Itaalia (
18
) seoses direktiivis 2000/35 omandireservatsiooni reguleeriva artikli 4 lõikega 1, et see artikkel reguleerib üksnes müüja ja ostja võimalust leppida kokku omandireservatsioonis enne asja üleandmist ja müüja võimalust säilitada asja omand kuni ostuhinna täieliku tasumiseni, (
19
) kuid et see ei reguleeri küsimust, kas omandireservatsiooni klauslit tuleb kinnitada kõikidel hilisemate tarnetega seonduvatel kindla kuupäevaga arvetel. (
20
) Kohtuasjas QDQ Media (
21
) otsustas Euroopa Kohus, et kuna direktiivil 2000/35 puudub horisontaalne mõju, ei saa juhul, kui siseriiklike õigusnormidega ei ole ette nähtud võimalust hõlmata võla tagasinõudmise kohtumenetluses võlausaldaja kulude hulka advokaadi menetluses osalemise kulud, direktiivi 2000/35 kasutada iseenesest sellise võimaluse alusena. Kohtujurist M. Poiares Maduro kaitses aga kohtuasjas Telecom vs. Deutsche Telekom (
22
) vastupidi seisukohta, et arvestades direktiivi 2000/35 artikli 3 lõike 1 punkti c alapunkti ii, mis reguleerib võlausaldaja õigust saada hilinenud maksmise puhul intressi, ei teki pädevuse piiramise probleemi, kuna see artikkel ei viita liikmesriikide õiguskordadele. (
23
)
31.
Direktiivi 2000/35 artikli 5 lõige 1, mis on võtmesäte, mida Euroopa Kohus peab käesolevas asjas tõlgendama, on seetõttu oluline ühenduse ja liikmesriikide pädevuse piiritlemise seisukohast. Juba selle artikli kujunemislugu näitab selle tähtsust pädevuse piiritlemise küsimuses. Direktiivi 2000/35 esimeses ettepanekus (
24
) sätestas artikkel 5, et liikmesriigid „kehtestavad kiirendatud menetluse vaidlustamata nõuete sissenõudmiseks” (
25
) [mitteametlik tõlge]. Kaasotsustamismenetluses tõdes komisjon, et ühendusel ei ole pädevust nõuda liikmesriikidelt, et need kehtestaksid vaidlustamata nõuete osas uue sissenõudmise menetluse. (
26
) Kuna see säte oli määrava tähtsusega hilinenud maksete vastu võitlemisel äritehingute puhul, nõudis nõukogu, et seda muudetaks nii, et liikmesriikidel ei oleks enam vaja kehtestada uut vaidlustamata nõuete sissenõudmise menetlust, vaid et nad peaksid pigem tagama juba olemasolevate menetluste raames, et võlausaldaja saaks täitedokumendi tavaliselt 90 kalendripäeva jooksul alates võlausaldaja hagi esitamisest. (
27
)
32.
Direktiiv 2000/35 kuulub nende ühenduse õigusnormide hulka, millel on mõju liikmesriikide täitemenetlustele. (
28
) Ühenduse tasemel on juba vastu võetud mitmeid samasuguse mõjuga sätteid: nõukogu 22. detsembri 2000. aasta määrus (EÜ) nr 44/2001 kohtualluvuse ja kohtuotsuste [tunnustamise ja] täitmise kohta tsiviil- ja kaubandusasjades (
29
), Euroopa Parlamendi ja nõukogu 21. aprilli 2004. aasta määrus (EÜ) nr 805/2004, millega luuakse Euroopa täitekorraldus vaidlustamata nõuete kohta (
30
) ning Euroopa Parlamendi ja nõukogu 12. detsembri 2006. aasta määrus (EÜ) nr 1896/2006, millega luuakse Euroopa maksekäsumenetlus (
31
). Viidatud määrused omavad mõju üksnes piiriülesele täitemenetlusele, (
32
) kuid mitte sellisele olukorrale nagu põhikohtuasjas, kus täitmine toimub üksnes ühe liikmesriigi sees. Viidatud määrused on vastu võetud EÜ artikli 61 punkti c alusel, (
33
) mis võimaldab võtta vastu meetmeid õigusalase koostöö valdkonnas vastavalt EÜ artiklile 65; viimatinimetatud artikkel võimaldab üksnes selliste meetmete vastuvõtmist, millel on piiriülene toime. Käesolevas asjas on olukord aga teistsugune, kuna sellest tuleneb ühenduse ja liikmesriikide pädevuse piiritlemine osas, mis puudutab üksnes ühe liikmesriigi piires toimuvaid täitemenetlusi.
33.
Ühest küljest tuleb mõista liikmesriikide soovi jätta enda pädevusse see osa täitemenetlusest, mis puudutab täitmist üksnes nende territooriumil. Täitemenetlus on tasakaalustatud süsteem, mille ühe osa muutmine mõjutab ka selle menetluse teisi osi. Teisest küljest peavad liikmesriigid – nii nagu näitab edasine analüüs – järgima selles valdkonnas oma pädevuse kasutamisel ühenduse õigust.
2. Direktiivi 2000/35 tõlgendamine
34.
Nagu juba märgitud, sätestab direktiivi 2000/35 artikli 5 lõige 1, et vaidlustamata nõude täitedokumendi võib tavaliselt saada 90 kalendripäeva jooksul alates hagi esitamisest. Kui selle artikli tõlgendamisel kasutada kitsast grammatilist tõlgendust, katab komisjoni pädevus täitedokumendi saamise etappi, samas kui järgmine etapp jääb liikmesriikide pädevusse. (
34
) Samas ei ole kohtujuristi hinnangul direktiiviga 2000/35 siiski kooskõlas Itaalia õigusnormid, mis näevad ette avalik-õiguslike asutuste vastu suunatud täitemenetluse peatamise 120 päevaks alates täitedokumendi kättesaamisest. (
35
) Käesoleval juhul tuleb esmajärjekorras silmas pidada direktiivi eesmärki ning seepärast on eelotsuse küsimusele vastamisel määrav roll teleoloogilisel tõlgendusel. (
36
) Direktiivi tuleb tõlgendada viisil, mis tagaks direktiivi kasuliku mõju (effet utile). (
37
)
35.
Direktiivi 2000/35 eesmärgiks on ennetada hilinenud maksmist äritehingute puhul, et seeläbi kõrvaldada siseturu korrapärase toimimise takistused, mis on tingitud sellisest hilinemisest. (
38
) Selles kontekstis sätestab direktiivi 2000/35 põhjendus 5, et hilinenud maksmine on üha suuremaks takistuseks ühisturu edukale toimimisele. Põhjendustes 9 ja 10 on samuti rõhutatud, et erinevused liikmesriikide makse-eeskirjade ja -tavade vahel piiravad märgatavalt liikmesriikide vaheliste äritehingute toimumist. (
39
) Direktiivi 2000/35 artikli 5 lõikes 1 sätestatud 90-päevane tähtaeg täitedokumendi saamiseks vaidlustamata nõuete puhul on üks hilinenud maksmise ennetamise vahenditest.
36.
Direktiiv 2000/35 soovib eelkõige kaitsta väikeseid ja keskmise suurusega ettevõtjaid hilinenud maksmise eest. Nii on direktiivi 2000/35 põhjenduses 7 kirjas, et „[l]iialt pikad maksetähtajad ja hilinenud maksmine tekitavad […] eriti väikestele ja keskmise suurusega ettevõtetele tõsise haldus- ja finantskoorma” ning et see on „maksejõuetuse tekkimise peamine põhjus, mis seab ohtu ettevõtete elujõulisuse”. Nende ühenduse majandusarengu jaoks määrava tähtsusega ettevõtjate (
40
) tegevust häirib maksmisega hilinemine kõige rohkem, kuna sellistel juhtudel ei ole neil pikaajaliseks omafinantseeringuks piisavalt rahalisi vahendeid. Väikesed ja keskmise suurusega ettevõtjad rahastavad end peamiselt lühiajalise krediidi abil ning sageli ei pea nad vastu hilinenud maksmise survele ja on sunnitud end seetõttu maksejõuetuks kuulutama. (
41
)
37.
Direktiivi 2000/35 eesmärk on ennetada maksmisega hilinemist kõikide äritehingute puhul, ka siis, kui võlgnikud on avalik-õiguslikud asutused. See tähendab, et eesmärk on ennetada maksmisega hilinemist ka riigihangete puhul, nagu kinnitab selle direktiivi põhjendus 4 (
42
). Direktiiv kasutab sellega seoses mõistet „riigiasutus”, mida ta tõlgendab laialt; artikli 2 lõikes 1 on „riigiasutus” paigutatud samasse ritta „igasugu[s]e üksus[ega] vastavalt määratlustele riigihanget käsitlevates direktiivides”. (
43
) Komisjoni uuringust ühenduse seadusandluse tõhususe kohta hilinenud maksmise valdkonnas (
44
) selgub, et paljudes riikides on valitsus kõige kehvem maksja. (
45
) Õigeaegne maksmine riigiasutuste poolt on seega peamise tähtsusega riigihangete süsteemi korralikuks toimimiseks ja järelikult ka ühisturu toimimiseks.
38.
Itaalia õigusnormide kohaselt ei tohi avalik-õigusliku asutuse vastu suunatud täitedokumenti, mis on saadud õiguspäraselt 90-päevase tähtaja jooksul vastavalt direktiivile 2000/35, täita enne 120 päeva möödumist vastava täitedokumendi avalik-õiguslikule asutusele kättetoimetamisest. Selle sätte tõttu võib täitmiseks vajalik menetlus sellel ajavahemikul küll jätkuda, kuid täitmine ise ei või alata. Sellise sõnastuse tõttu on kõnealuse sätte tulemus tegelikult see, et võlausaldaja saab täitedokumendi 210-päevase tähtaja jooksul alates hagi või taotluse esitamisest kohtule või muule pädevale asutusele. Direktiivi 2000/35 artikli 5 lõikes 1 sätestatud 90-päevane täitedokumendi saamise tähtaeg kaotab seega mõtte.
39.
Selle nurga alt tuleb tõlgendada ka direktiivi 2000/35 põhjendust 15, mis sätestab, et see direktiiv ei reguleeri tingimusi, mille esinemisel võib täitedokumendi sundtäitmise lõpetada või peatada. Itaalia valitsus kinnitab, et täitmise peatamine avalik-õiguslike asutuste suhtes ei ole täitmise peatamine direktiivi 2000/35 põhjenduse 15 tähenduses. Selle väitega ei saa nõustuda. Niisamuti nagu artikli 5 lõike 1 tõlgenduse puhul, võib ka direktiivi 2000/35 põhjenduse 15 osas kinnitada, et liikmesriikidel on kahtlemata vabad käed täitmise peatamise või lõpetamise tingimuste kindlaksmääramisel, kuid nad ei või seda teha viisil, mis muudaks direktiivi sätete tõhusa kohaldamise võimatuks. See tõlgendus ei riiva mingil moel liikmesriikide üldist pädevust määrata siseriiklikus õiguses kindlaks täitmise peatamise või lõpetamise tingimused.
40.
Direktiivi 2000/35 artikli 5 lõige 1 on üks sätetest, mis viitavad liikmesriigi õiguse kohaldamisele. Selles osas võib tuua võrdluse sama direktiivi artikli 4 lõikega 1, mis puudutab omandireservatsiooni ning mida Euroopa Kohus on käsitlenud kohtuasjas komisjon vs. Itaalia (
46
). Kohtuasjas komisjon vs. Itaalia jättis Euroopa Kohus liikmesriikide õiguse ülesandeks selle reguleerimise, kas omandireservatsiooni klauslit tuleb kinnitada kõikidel hilisemate tarnetega seonduvatel kindla kuupäevaga arvetel. Eelnevat silmas pidades võib ehk väita, et ka praegusel juhul arutluse all oleva küsimuse võiks jätta liikmesriikide reguleerida. Siiski on kahe kõrvutatava juhtumi problemaatika põhiosas erinev. Kohtuasjas komisjon vs. Itaalia reguleerisid Itaalia õigusnormid üksnes omandireservatsiooni klausli toimet ning määrasid seega kindlaks üksnes ühe selle sätte omadustest. Käesoleval juhul ei määra Itaalia õigusnormid kindlaks täitedokumendi saamise tingimusi, vaid muudavad selle lühikese saamistähtaja sisutuks.
41.
Itaalia õigusnormid on vastuolus ka direktiivi 2000/35 eesmärgiga, kuna need eelistavad avalik-õiguslikke asutusi ettevõtjatele. Niisiis muudab see esiteks võimatuks eeskätt väikeste ja keskmise suurusega ettevõtjate tõhusa kaitsmise ning teiseks takistab õigeaegset maksmist riigihangete puhul. Itaalia valitsus kinnitab, et avalik-õiguslike asutuste eeliskohtlemist õigustavad ülekaalukad üldisest huvist tulenevad põhjused, kuna täitmise peatamine võimaldab avaliku halduse korrapärast toimimist. See argument ei saa vaadeldavaid liikmesriigi õigusnorme õigustada. Maksetähtaja pikendamine on avalik-õiguslike asutuste jaoks viis, kuidas laenata oma võlausaldajatelt raha, mis nad on viimastele võlgu juba alates võla tasumise tähtaja saabumisest. Võlausaldajad, s.o ettevõtjad, kellele avalik-õiguslikud asutused raha võlgnevad, võivad samuti tugineda asjaolule, et hilinenud maksmise tõttu ei saa nad normaalselt töötada ega tagada oma äritegevuse maksejõulisust. Maksete õigeaegne laekumine on ettevõtjate jaoks määrava tähtsusega, kuna käibevahendite puudumisel ohustab neid maksejõuetus, samas kui avalik-õiguslikke asutusi selline oht ei ähvarda. Teiseks tuleb arvestada asjaoluga, et direktiivi 2000/35 artikli 6 lõike 2 kohaselt võivad liikmesriigid säilitada või vastu võtta võlausaldajale soodsamaid sätteid; sellest võib vastupidiselt järeldada, et kui liikmesriik võtab vastu sätted, mis on soodsamad võlgnikule, on sellekohane akt direktiiviga vastuolus.
42.
Tuleb märkida, et liikmesriikidel ei ole ka enne direktiivi ülevõtmise tähtaja lõppemist õigust võtta vastu sätteid, mis läheks direktiiviga vastuollu. (
47
) Selles osas tuleb märkida, et Itaalia pikendas esialgset 60-päevast täitmise peatamise tähtaega 120-le päevale 23. detsembril 2000, s.o kuus kuud pärast direktiivi 2000/35 vastuvõtmist (
48
) ning 8. augustil 2002 lõppenud ülevõtmistähtaja jooksul. (
49
) Itaalia käitumist võib niisiis määratleda direktiivi eesmärkidest möödaminekuna ja seega käitumisena in fraudem legis agere (formaalselt seaduse sõnastust järgides, kuid seaduse mõtte vastaselt) (
50
). Direktiivi ülevõtmisel on liikmesriikidel tänu EÜ artikli 249 lõikele 3 vaba valik seoses ülevõtmise vormi ja meetoditega, kuid saavutatava eesmärgi osas on direktiiv neile siiski siduv. Väljakujunenud kohtupraktika kohaselt peavad liikmesriigid direktiivi üle võtma viisil, mis tagaks selle kasuliku mõju (effet utile) (
51
) ning mis kindlustaks, et ülevõtmisel järgitakse direktiivi eesmärke. (
52
)
43.
Kuigi direktiivi 2000/35 artikli 5 lõike 1 grammatiline tõlgendamine viib järeldusele, et täitedokumendi saamisele järgnev etapp ei kuulu ühenduse pädevusvaldkonda, ei või liikmesriigid kasutada oma pädevust viisil, mis läheb vastuollu kehtivate ühenduse õigusnormide eesmärgiga. Pädevuse jagamine ühenduse ja liikmesriikide vahel ei tähenda, et viimased võiksid oma pädevust kasutades võtta vastu sätteid, mille läbi nad läheks vastuollu direktiivi eesmärgiga. Vastavalt EÜ artikli 10 esimesele lõigule peavad liikmesriigid võtma „kõik vajalikud üld- ja erimeetmed, et tagada nende kohustuste täitmine, mis tulenevad […] lepingust või ühenduse institutsioonide võetud meetmetest”. Samuti peavad liikmesriigid vastavalt EÜ artikli 10 teisele lõigule „hoidu[ma] kõigist meetmetest, mis võiksid kahjustada […] lepingu eesmärkide saavutamist”. Samasugune ühenduse õiguse järgimise nõue leidub ka nt otsese maksustamise (
53
), sotsiaalhoolekande (
54
) ja hariduse (
55
) valdkonnas.
44.
Viimaseks tuleb toonitada, et vaadeldavad Itaalia õigusnormid ei saa olla tervikuna vastuolus direktiiviga 2000/35, vaid üksnes osas, mis puudutab direktiivi reguleeritavat valdkonda, seega olukordades, mis seonduvad äritehingutest tulenevate vaidlustamata võlanõuetega. Direktiiv ei käsitle teisi võlanõuete liike ega saa seega mõjutada Itaalia õigust. Järeldus, et põhikohtuasjas esitatud Itaalia õigusnormid on direktiiviga 2000/35 vastuolus, ei anna siiski komisjonile üldist pädevust reguleerida täitemenetlusi, kus puudub piiriülene element.
VII. Ettepanek
45.
Eelnenud järeldustest lähtudes teen Euroopa Kohtule ettepaneku otsustada, et Euroopa Parlamendi ja nõukogu 29. juuni 2000. aasta direktiivi 2000/35/EÜ tuleb tõlgendada nii, et sellega on vastuolus selliste siseriiklike õigusnormide säte nagu dekreetseaduse 669/1996 artikkel 14, mille kohaselt ei saa võlausaldaja, kellel on täitedokument avalik-õigusliku asutuse poolt äritehingu eest tasumisele kuuluva vaidlustamata nõude kohta, nõuda nimetatud asutuse vastu suunatud sundtäitmist enne 120-päevase tähtaja möödumist sellele asutusele täitedokumendi kättetoimetamisest.
(
1
)	Algkeel: sloveeni.
(
2
)	EÜT L 200, 8.8.2000, lk 35; ELT eriväljaanne 17/01, lk 226.
(
3
)	Konsolideeritud tekst EÜT C 27, 26.1.1998, lk 3.
(
4
)	Decreto Legislativo 9 ottobre 2002, no231 (Gazzetta ufficiale della Repubblica italiana; edaspidi GURI nr 249, 23.10.2002). Vt õigusteoorias näiteks Kindler, P., „Umsetzung der EG-Zahlungsverzugsrichtlinie in Italien”, Recht der Internationalen Wirtschaft nr 4/2003, lk 241.
(
5
)	Codice di procedura civile, GURI nr 253, 28.10.1940, koos muudatustega.
(
6
)	Decreto-Legge 31 dicembre 1996, n. 669, GURI nr 305, 31.12.1996.
(
7
)	Legge 28 febbraio 1997, n. 30, GURI nr 50, 1.3.1997.
(
8
)	Legge 23 dicembre 2000, n. 388, GURI nr 302, 29.12.2000 – regulaarne lisa nr 219.
(
9
)	Vt selle kohta 30. juuni 1966. aasta otsus kohtuasjas 61/65: Vaassen-Göbbels (EKL 1966, lk 377, 395); 17. septembri 1997. aasta otsus kohtuasjas C-54/96: Dorsch Consult (EKL 1997, lk I-4961, punkt 23) ning 19. septembri 2006. aasta otsus kohtuasjas C-506/04: Wilson, (EKL 2006, lk I-8613, punkt 48).
(
10
)	Vt selle kohta 11. juuni 1987. aasta otsus kohtuasjas 14/86: Pretore di Salò vs. X (EKL 1987, lk I-2545, punkt 7); 21. aprilli 1988. aasta otsus kohtuasjas 338/85: Pardini (EKL 1988, lk 2041, punkt 9); 29. novembri 2001. aasta otsus kohtuasjas C-17/00: De Coster (EKL 2001, lk I-9445, punkt 17) ja 19. septembri 2006. aasta otsus kohtuasjas C-506/04: Wilson (EKL 2006, lk I-8613, punkt 48).
(
11
)	5. märtsi 1986. aasta määrus kohtuasjas 318/85: Unterweger (EKL 1986, lk 955, punkt 4); 19. oktoobri 1995. aasta otsus kohtuasjas C-111/94: Job Centre (EKL 1995, lk I-3361, punkt 9); 12. novembri 1998. aasta otsus kohtuasjas C-134/97: Victoria Film (EKL 1998, lk I-7023, punkt 14) ja 30. novembri 2000. aasta otsus kohtuasjas C-195/98: Österreichischer Gewerkschaftsbund (EKL 2000, lk I-10497, punkt 25).
(
12
)	Procedimento di ingiunzione’t reguleerivad Itaalia tsiviilkohtumenetluse artiklid 633–656 (Codice di procedura civile, GURI nr 253, 28.10.1940, koos muudatustega). Vt selle menetluse kohta täpsemalt Franco, G., Guida al procedimento di ingiunzione, 3. trükk, Giuffrè Editore, Milano 2001.
(
13
)	21. veebruari 1974. aasta otsus kohtuasjas 162/73: Birra Dreher (EKL 1974, lk 201, punkt 3); 28. juuni 1978. aasta otsus kohtuasjas 70/77: Simmenthal (EKL 1978, lk 1453, punkt 9); 9. novembri 1983. aasta otsus kohtuasjas 199/82: San Giorgio (EKL 1983, lk 3595, punkt 8); 15. detsembri 1993. aasta otsus liidetud kohtuasjades C-277/91, C-318/91 ja C-319/91: Ligur Carni, Genova Carni ja Ponente (EKL 1993, lk I-6621, punkt 16); 3. märtsi 1994. aasta otsus liidetud kohtuasjades C-332/92, C-333/92 ja C-335/92: Eurico Italia, Viazzo ja F & P (EKL 1994, lk I-711, punkt 11) ja 17. mai 1994. aasta otsus kohtuasjas C-18/93: Corsica Ferries (EKL 1994, lk I-1783, punkt 12).
(
14
)	3. märtsi 1994. aasta otsus liidetud kohtuasjades C-332/92, C-333/92 ja C-335/92: Eurico Italia, Viazzo ja F & P (EKL 1994, lk I-711, punkt 11); 17. mai 1994. aasta otsus kohtuasjas C-18/93: Corsica Ferries (EKL 1994, lk I-1783, punkt 12); 19. oktoobri 1995. aasta otsus kohtuasjas C-111/94: Job Centre (EKL 1995, lk I-3361, punkt 9). Vt õigusteoorias nt Wegener, B., v Calliess, C., Ruffert, M. (ur.), EUV/EGV. Das Verfassungsrecht der Europäischen Union mit Europäischer Grundrechtecharta. Kommentar, 3. trükk, Beck, München 2007, kommentaar EÜ artikli 234 kohta, lk 2062, märkus 52.
(
15
)	14. detsembri 1971. aasta otsus kohtuasjas 43/71: Politi (EKL 1971, lk 1039, punkt 5); 21. veebruari 1974. aasta otsus kohtuasjas 162/73: Birra Dreher (EKL 1974, lk 201, punkt 3); 28. juuni 1978. aasta otsus kohtuasjas 70/77: Simmenthal (EKL 1978, lk 1453, punktid 8 ja 9); 9. novembri 1983. aasta otsus kohtuasjas 199/82: San Giorgio (EKL 1983, lk 3595, punkt 8). Vt õigusteoorias nt Gaitanides, C., v von der Groeben, H., Schwarze, J. (ur.), Kommentar zum Vertrag über die Europäische Union und zur Gründung der Europäischen Gemeinschaft, 6. trükk, Nomos, Baden-Baden 2003, 4. köide, kommentaar EÜ artikli 234 kohta, lk 1405, punkt 53.
(
16
)	26. oktoobri 2006. aasta otsus kohtuasjas C-302/05: komisjon vs. Itaalia (EKL 2006, lk I-10597, punkt 23).
(
17
)	Vt selle kohta 26. oktoobri 2006. aasta otsus kohtuasjas C-302/05: komisjon vs. Itaalia (EKL 2006, lk I-10597, punkt 24); kohtujurist M. Poiares Maduro 18. oktoobri 2007. aasta ettepanek kohtuasjas C-306/06: Telecom vs. Deutsche Telekom (EKL 2008, lk I-1923, punkt 35) ning 3. aprilli 2008. aasta otsus samas kohtuasjas C-306/06: Telecom vs. Deutsche Telekom, EKL 2008, lk I-1923, punkt 21). Õigusteoorias vt Mengozzi, P., I ritardi di pagamento nelle transazioni commerciali. L'interpretazione delle norme nazionali di attuazione delle direttive comunitarie, Cedam, Padova 2007, lk 1–4.
(
18
)	26. oktoobri 2006. aasta otsus kohtuasjas C-302/05: komisjon vs. Itaalia (EKL 2006, lk I-10597).
(
19
)	Ibid., punkt 29.
(
20
)	Ibid., punkt 31. Vt õigusteoorias nt Montfort, C., Opposabilité de la clause de réserve et propriété, Revue Lamy droit des affaires, nr 14/2007, lk 59.
(
21
)	10. märtsi 2005. aasta otsus kohtuasjas C-235/03: QDQ Media (EKL 2005, lk I-1937).
(
22
)	Kohtujurist M. Poiares Maduro 18. oktoobri 2007. aasta ettepanek kohtuasjas C-306/06: Telecom vs. Deutsche Telekom (EKL 2008, lk I-1923).
(
23
)	Kohtujurist M. Poiares Maduro eespool viidatud ettepanek kohtuasjas C-306/06: Telecom vs. Deutsche Telekom, punkt 35. Euroopa Kohus ei rõhuta 3. aprilli 2008. aastal samas kohtuasjas tehtud otsuses (C-306/06, EKL 2008, lk I-1923) seda punkti otseselt; ta üksnes märgib punktis 21, et selle direktiiviga ei ühtlustata kõiki õigusnorme, mis puudutavad hilinenud maksmist äritehingute korral.
(
24
)	Ettepanek: Euroopa Parlamendi ja nõukogu direktiiv hilinenud maksmisega võitlemise kohta äritehingute puhul KOM(1998) 126 (lõplik) (EÜT C 168, 3.6.1998, lk 13). Sama sõnastus on säilinud ka direktiivi muudetud ettepanekus KOM(1998) 615 (lõplik) (EÜT C 374, 3.12.1998, lk 4).
(
25
)	Vt õigusteoorias nt Knapp, A., Das Problem der bewuβten Zahlungsverzögerung im inländischen und EU-weiten Handelsverkehr, RabelsZ, nr 63/1999, lk 327.
(
26
)	Nõukogu 29. juuli 1999. aasta ühine seisukoht nr 36/1999, vastavalt Euroopa Ühenduse asutamislepingu artiklile 251, eesmärgiga võtta vastu Euroopa Parlamendi ja nõukogu direktiiv hilinenud maksmisega võitlemise kohta äritehingute puhul (EÜT C 284, 6.10.1999, lk 1, põhjenduste punkt v). Vt õigusteoorias ühise seisukoha kohta Lardeux, G., „La lutte contre le retard de paiement dans les transactions commerciales: position commune du Conseil no 36/1999 du 29 juillet 1999 en vue de l'adoption d'une directive concernant la lutte contre le retard de paiement dans les transactions commerciales”, La semaine juridique. Entreprise et affaires, nr 35/2000, lk 1318.
(
27
)	Eespool nimetatud nõukogu ühine seisukoht nr 36/1999, põhjenduste punkt v.
(
28
)	Esimene samm selles valdkonnas tehti 27. septembri 1968. aasta Brüsseli konventsiooniga kohtualluvuse ja kohtuotsuste täitmise kohta tsiviil- ja kaubandusasjades (EÜT L 299, 31.12.1972, lk 3). See konventsioon on esimene õigusakt, mis reguleerib liikmesriikide kohtute vahelisi kohtualluvusvaidlusi ja kohtuotsuste täitmist tsiviil- ja kaubandusasjades. Pärast Amsterdami lepingu jõustumist, mis laiendas komisjoni pädevust õigusalase koostöö vallas tsiviilasjades, võttis nõukogu 22. detsembril 2000 vastu määruse (EÜ) nr 44/2001 kohtualluvuse ja kohtuotsuste [tunnustamise ja] täitmise kohta tsiviil- ja kaubandusasjades (EÜT L 12, 16.1.2001, lk 1; ELT eriväljaanne 19/04, lk 42). [Viimatinimetatud määruse pealkirja tõlget on täpsustatud Euroopa Kohtus]. Nimetatud määrus vahetas Brüsseli konventsiooni välja kõikide liikmesriikide puhul, välja arvatud Taani. Vt ühenduse pädevuse kohta selles valdkonnas nt Heß, B., „Die „Europäisierung” des internationalen Zivilprozessrechts durch den Amsterdamer Vertrag – Chancen und Gefahren”, Neue Juristische Wochenschrift, nr 1/2000, lk 23.
(
29
)	Nõukogu 22. detsembri 2000. aasta määrus (EÜ) nr 44/2001 kohtualluvuse ja kohtuotsuste täitmise kohta tsiviil- ja kaubandusasjades (EÜT L 12, 16.1.2001, lk 1; ELT eriväljaanne 19/04, lk 42).
(
30
)	Euroopa Parlamendi ja nõukogu 21. aprilli 2004. aasta määrus (EÜ) nr 805/2004, millega luuakse Euroopa täitekorraldus vaidlustamata nõuete kohta (ELT L 143, 30.4.2004, lk 15; ELT eriväljaanne 19/07, lk 38).
(
31
)	Euroopa Parlamendi ja nõukogu 12. detsembri 2006. aasta määrus (EÜ) nr 1896/2006, millega luuakse Euroopa maksekäsumenetlus (ELT L 399, 30.12.2006, lk 1).
(
32
)	Micklitz, H.-W. ja Rott, P., „Vergemeinschaftung des EuGVÜ in der Verordnung (EG) Nr. 44/2001”, Europäische Zeitschrift für Wirtschaftsrecht, nr 1/2002, lk 15, kus kinnitatakse, et määrus nr 44/2001 reguleerib teistes liikmesriikides tehtud kohtuotsuste tunnustamist ja rakendamist tsiviil- ja kaubandusasjades. Stadler, A., „From the Brussels Convention to Regulation 44/2001: Cornerstones of a European law of civil procedure”, Common Market Law Review, nr 6/2005, lk 1637, kinnitab, et määrus nr 44/2001 reguleerib kohtuotsuste tunnustamist ja rakendamist tsiviil- ja kaubandusasjades liikmesriikide vahel. Rijavec, V., „Postopek potrditve Evropskega izvršilnega naslova”, Podjetje in delo, nr 5/2007, lk 791, räägib sellest, et määrus nr 1896/2006 Euroopa maksekäsumenetluse kohta muudab täitemenetlusi väliskohtute otsuste alusel. Sujecki, B., „Das Europäische Mahnverfahren”, Neue Juristische Wochenschrift, nr 23/2007, lk 1622, rõhutab, et määrus nr 1896/2006 lihtsustab ja kiirendab piiriüleste vaidlustamata nõuete sissenõudmist.
(
33
)	Määruse nr 44/2001 õiguslik alus on – lisaks EÜ artikli 61 punktile c – ka EÜ artikli 67 lõige 1 ning määruse nr 805/2004 õiguslik alus on ka EÜ artikli 67 lõige 5.
(
34
)	Seda seisukohta kinnitas ka uuring Review of the effectiveness of European Community legislation in combating late payments, mille aastal 2006 valmistas Jeana Alberta juhtimisel komisjoni jaoks ette advokaadibüroo Demolin, Brulard, Barthelemy, Hoche; see on kättesaadav veebilehel http://ec.europa.eu/enterprise/regulation/late_payments/doc/finalreport_en.pdf, lk 61, 170.
(
35
)	Kuna vastus esitatud küsimusele ei ole täiesti vaba kahtlustest, võiks selle asja liigitada õigusteooria seisukohalt „raskeks juhtumiks” („hard case”) vastandatuna „selgele juhtumile” („clear case”). Vt selle kohta Hart, H. L. A., The Concept of Law (With a Postscript edited by Penelope A. Bulloch and Joseph Raz), 2. trükk, Clarendon Press, Oxford 1994, lk 307, kes toonitab, et kohtunikel on sel juhul kaalutlusruum, millest lähtuvalt nad õigust kohaldavad. Vt ka Dworkin, R., „Hard Cases”, Harvard Law Review, let. 88, 1975, lk 1075. Vt samuti Alexy, R., A Theory of Legal Argumentation. The Theory of Rational Discourse as Theory of Legal Justification, Clarendon Press, Oxford 1989, lk 8, kes relativiseerib ka „selge juhtumi” mõiste, kuivõrd juhtumi selgus on tegelikult üksnes näiv, sest konkreetses asjas on otsuse vastu alati võimalik leida argumente.
(
36
)	Vt nt kohtujurist M. Poiares Maduro 18. juuli 2007. aasta ettepanek kohtuasjas C-64/05 P: Rootsi vs. komisjon (EKL 2007, lk I-11389, punkt 26), kus teleoloogiline ja süstemaatiline tõlgendus valitseb grammatilise tõlgenduse üle, kuna viimane ei andnud selget vastust. Vt ka nt Delnoy, P., Élements de méthodologie juridique, 2. trükk, Larcier, Brüssel 2006, lk 93, kes rõhutab, et tõlgendada tuleb ka selget teksti, millest võib järeldada, et üksnes grammatilisest tõlgendusest ei piisa teksti õigeks mõistmiseks. Pechstein, M. ja Drechsler, C., v Reisenhuber, K. (ur.), Europäische Methodenlehre. Handbuch für Ausbildung und Praxis, De Gruyter Recht, Berliin 2006, lk 171, rõhutavad, et Euroopa Kohus kasutab sageli teleoloogilist tõlgendust eelkõige selleks, et tagada ühenduse eesmärkide saavutamine. Samuti rõhutavad Reisenhuber, K., v Reisenhuber, K. (ur.), Europäische Methodenlehre. Handbuch für Ausbildung und Praxis, De Gruyter Recht, Berliin 2006, lk 261, et ühenduse õiguse tõlgendamisel on määrav teleoloogiline tõlgendus. Vt nt seoses direktiivide tõlgendamisega ka Schmidt-Kessel, M., v Reisenhuber, K. (ur.), Europäische Methodenlehre. Handbuch für Ausbildung und Praxis, De Gruyter Recht, Berliin 2006, lk 404 ja 405.
(
37
)	Vt õigusteoorias seoses effet utile’iga kui tõlgendamispõhimõttega Pechstein, M., Drechsler, C., v Reisenhuber, K. (ur.), Europäische Methodenlehre. Handbuch für Ausbildung und Praxis, De Gruyter Recht, Berliin 2006, lk 172; Oppermann, T., Europarecht, 3. trükk, Beck, München 2005, lk 160, punktid 69 ja 70.
(
38
)	Vt õigusteoorias nt. Hänlein, A., „Die Richtlinie 2000/35/EG zur Bekämfpung von Zahlungsverzug im Geschäftsverkehr und ihre Umsetzung in Deutschland”, Europäische Zeitschrift für Wirtschaftsrecht, nr 22/2000, lk 680; Schulte-Braucks, R., „Zahlungsverzug in der Europäischen Union”, Neue Juristische Wochenschrift, nr 2/2001, lk 104; Schulte-Braucks, R., Ongena, S., „The Late Payment Directive – a Step towards an emerging European Private Law?”, European Review of Private Law, nr 4/2003, lk 524; Milo, J. M., „Combating Late Payment in Business Transactions: How a New European Directive Has Failed to Set a Substantial Minimum Standard Regarding National Provisions on Retention of Title”, European Review of Private Law, nr 3/2003, lk 380. Seoses direktiiviga 2000/35 vt ka Pandolfini, V., La nuova normativa sui ritardi di pagamento nelle transazioni commerziali. Commento al D.Lgs. 9 ottobre 2002, n. 231 Attuazione della direttiva 2000/35/CE relativa alla lotta contro i ritardi di pagamento nelle transazioni commerciali, Giuffrè Editore, Milano 2003, lk 1–3.
(
39
)	Selle eesmärgi saavutamiseks võeti direktiiv 2000/35 vastu EÜ artikli 95 alusel, mis võib olla ühenduse õigusnormide õiguslikuks aluseks üksnes juhul, kui nende normide tegelikuks eesmärgiks on osaleda siseturu toimimise tingimuste loomises ja parandamises ning kõrvaldada kaupade või teenuste vaba liikumise takistused või ennetada konkurentsimoonutusi. Sellel alusel ei ole võimalik võtta vastu sätteid, mille puhul siseturu toimimise parandamine on üksnes kõrvaltoimeks. Vt selle kohta 10. detsembri 2002. aasta otsus kohtuasjas C-491/01: British American Tobacco Investments ja Imperial Tobacco (EKL 2002, lk I-11453, punktid 59 ja 60); 6. detsembri 2005. aasta otsus kohtuasjas C-66/04: Ühendkuningriik vs. parlament ja nõukogu (EKL 2005, lk I-10553, punktid 59 ja 64) ja 12. detsembri 2006. aasta otsus kohtuasjas C-380/03: Saksamaa vs parlament ja nõukogu (EKL 2006, lk I-11573, punkt 37). Vt ka kohtujurist V. Trstenjaki 15. novembri 2007. aasta ettepanek kohtuasjas C-404/06: Quelle (EKL 2008, lk I-2685, punkt 54). Vt õigusteoorias nt. Kahl, W., v Calliess, C., Ruffert, M. (ur.), EUV/EGV. Das Verfassungsrecht der Europäischen Union mit Europäischer Grundrechtecharta. Kommentar, 3. trükk, Beck, München 2007, artikli 95 kommentaar lk 1262; Pipkorn, J., Bardenhewer-Rating, A., Taschner, H. C., v von der Groeben, H., Schwarze, J. (ur.), Kommentar zum Vertrag über die Europäische Union und zur Gründung der Europäischen Gemeinschaft, 6. trükk, Nomos, Baden-Baden 2003, 2. köide, artikli 95 kommentaar lk 1405, punkt 7.
(
40
)	Seda punkti rõhutatakse näiteks Euroopa Nõukogu 23. ja 24. märtsil 2006. aastal Brüsselis tehtud otsustes, 7775/1/06 REV 1, lk 8, punkt 28, mis on kättesaadavad veebilehel http://www.consilium.europa.eu/ueDocs/cms_Data/docs/pressData/en/ec/89013.pdf.
(
41
)	Uuring Review of the effectiveness of European Community legislation in combating late payments, mille aastal 2006 valmistas Jeana Alberta juhtimisel Euroopa komisjoni jaoks ette advokaadibüroo Demolin, Brulard, Barthelemy, Hoche, on kättesaadav veebiaadressil http://ec.europa.eu/enterprise/regulation/late_payments/doc/finalreport_en.pdf, lk 20.
(
42
)	Direktiivi 2000/35 põhjendus 4 viitab majandus- ja sotsiaalkomitee arvamusele rohelise raamatu „Riigihange Euroopa Liidus: vaade tulevikku” kohta (EÜT C 287, 22.9.1997, lk 92), milles majandus- ja sotsiaalkomitee juhib muu hulgas tähelepanu hilinenud maksmisele riigihankemenetlustes.
(
43
)	Nõukogu 18. juuni 1992. aasta direktiiv 92/50/EMÜ, millega kooskõlastatakse riiklike teenuslepingute sõlmimise kord (EÜT L 209, 24.7.1992, lk 1; ELT eriväljaanne 06/01, lk 322); nõukogu 14. juuni 1993. aasta direktiiv 93/36/EMÜ, millega kooskõlastatakse riiklike tarnelepingute sõlmimise kord (EÜT L 199, 9.8.1993, lk 1; ELT eriväljaanne 06/02, lk 110); nõukogu 14. juuni 1993. aasta direktiiv 93/37/EMÜ, millega kooskõlastatakse riiklike ehitustöölepingute sõlmimise kord (EÜT L 199, 9.8.1993, lk 54; ELT eriväljaanne 06/02, lk 163) ning nõukogu 14. juuni 1993. aasta direktiiv 93/38/EMÜ, millega kooskõlastatakse veevarustus-, energeetika-, transpordi- ja telekommunikatsioonisektoris tegutsevate tellijate hankemenetlused (EÜT L 199, 9.8.1993, lk 84; ELT eriväljaanne 06/02, lk 194).
(
44
)	Uuring Review of the effectiveness of European Community legislation in combating late payments, mille aastal 2006 valmistas Jeana Alberta juhtimisel Euroopa komisjoni jaoks ette advokaadibüroo Demolin, Brulard, Barthelemy, Hoche, on kättesaadav veebiaadressil http://ec.europa.eu/enterprise/regulation/late_payments/doc/finalreport_en.pdf.
(
45
)	Uuring Review of the effectiveness of European Community legislation in combating late payments, mille aastal 2006 valmistas Jeana Alberta juhtimisel Euroopa komisjoni jaoks ette advokaadibüroo Demolin, Brulard, Barthelemy, Hoche, on kättesaadav veebilehel http://ec.europa.eu/enterprise/regulation/late_payments/doc/finalreport_en.pdf, lk 208.
(
46
)	26. oktoobri 2006. aasta otsus kohtuasjas C-302/05: komisjon vs. Itaalia (EKL 2006, lk I-10597).
(
47
)	18. detsembri 1997. aasta otsus kohtuasjas C-129/96: Inter-Environnement Wallonie (EKL 1997, lk I-7411, punkt 45); 8. mai 2003. aasta otsus kohtuasjas C-14/02: ATRAL (EKL 2003, lk I-4431, punkt 58); 10. novembri 2005. aasta otsus kohtuasjas C-316/04: Stichting Zuid-Hollandse Milieufederatie (EKL 2005, lk I-9759, punkt 42). Õigusteoorias vt Lenaerts, K., Van Nuffel, P., Constitutional Law of the European Union, 2. trükk, Sweet & Maxwell, London 2005, lk 768.
(
48
)	Direktiiv 2000/35 võeti vastu 29. juunil 2000.
(
49
)	Direktiivi 2000/35 artikli 6 lõige 1.
(
50
)	Paulus Digestum 1, 3, 29. Kranjc, J., Latinski pravni reki, Cankarjeva založba, Ljubljana 1998, lk 116. Kranjc tsiteerib Paulust, kes märgib, et erinevus seaduse rikkumise ja seaduse väänamise vahel asub selles, et rikkumine on seadusega vastuolus olev käitumine, samas kui seaduse väänamine on pealtnäha seadusega kooskõlas, kuid sisuliselt seaduse mõttega vastuolus.
(
51
)	Kasulikku mõju (effet utile) puudutav kohtupraktika on rikkalik. Vt selle kohta 12. septembri 1996. aasta otsus liidetud kohtuasjades C-58/95, C-75/95, C-112/95, C-119/95, C-123/95, C-135/95, C-140/95, C-141/95, C-154/95 ja C-157/95: Gallotti jt (EKL 1996, lk I-4345, punkt 14); 14. juuli 2005. aasta otsus kohtuasjas C-386/03: komisjon vs. Saksamaa (EKL 2005, lk I-6947, punkt 28); 4. juuli 2006. aasta otsus kohtuasjas C-212/04: Adeneler jt (EKL 2006, lk I-6057, punkt 93); 13. detsembri 2007. aasta otsus kohtuasjas C-250/06: United Pan-Europe Communications Belgium jt (EKL 2007, lk I-11135, punkt 45) ja 18. detsembri 2007. aasta otsus kohtuasjas C-341/05: Laval un Partneri (EKL 2007, lk I-11767, punkt 80).
(
52
)	Conti kinnitab samuti seoses direktiiviga 2000/35, et direktiivi ülevõtmisel tuleb kinni pidada selle voluntas legis’est (seadusandja tahtest). Vt Conti, R., „La direttiva 2000/35/CE sui ritardati pagamenti e la legge comunitaria 2001 di delega al Governo per la sua attuazione”, Corriere giuridico, nr 6/2002, lk 815. Vt effet utile’i kohta Baron, F. jt, Union Européenne 2006–2007. Memento pratique Francis Lefebvre, Editions Francis Lefebvre, Levallois 2005, lk 19, punkt 85; Lenaerts, K., Van Nuffel, P., Constitutional Law of the European Union, 2. trükk, Sweet & Maxwell, London 2005, lk 531. Liikmesriikide jaoks on ühenduse sätete eesmärgi saavutamine kohustus saavutada tulemus. Vt selle kohta Schmidt, G., v von der Groeben, H., Schwarze, J. (ur.), Kommentar zum Vertrag über die Europäische Union und zur Gründung der Europäischen Gemeinschaft, 6. trükk, Nomos, Baden-Baden 2003, 4. köide, kommentaar artikli 249 kohta, lk 786, punkt 38.
(
53
)	Otsese maksustamise valdkond kui selline ei kuulu ühenduse pädevusse, kuid liikmesriigid peavad oma pädevust igal juhul kasutama kooskõlas ühenduse õigusega. Vt nt 14. veebruari 1995. aasta otsus kohtuasjas C-279/93: Schumacker (EKL 1995, lk I-225, punkt 21); 21. novembri 2002. aasta otsus kohtuasjas C-436/00: X ja Y (EKL 2002, lk I-10829, punkt 32) ning 11. märtsi 2004. aasta otsus kohtuasjas C-9/02: Lasteyrie du Saillant (EKL 2004, lk I-2409, punkt 44).
(
54
)	16. mai 2006. aasta otsuses kohtuasjas C-372/04: Watts (EKL 2006, lk I-4325, punkt 92) leidis kohus näiteks: „Kuigi ei ole vaidlust selles, et ühenduse õigus ei kahanda liikmesriikide pädevust oma sotsiaalkindlustussüsteemide korraldamisel ning et ühenduse tasandil ühtlustamise puudumise tõttu määratakse sotsiaalkindlustushüvitiste andmise tingimused kindlaks iga liikmesriigi õigusaktidega, peavad liikmesriigid selle pädevuse teostamisel siiski järgima ühenduse õigust, eelkõige teenuste osutamise vabadust käsitlevaid sätteid”. Vt ka 12. juuli 2001. aasta otsus kohtuasjas C-157/99: Smits ja Peerbooms (EKL 2001, lk I-5473, punkt 46) ning 13. mai 2003. aasta otsus kohtuasjas C-385/99: Müller-Fauré ja van Riet (EKL 2003, lk I-4509, punkt 17).
(
55
)	Euroopa Kohus on sellega seoses kinnitanud, et kuigi liikmesriigid on kahtlemata pädevad õpetuse sisu ja haridussüsteemide korralduse osas, tuleb neil selle pädevuse teostamisel siiski järgida ühenduse õigust. Vt nt 11. septembri 2007. aasta otsus kohtuasjas C-76/05: Schwarz ja Gootjes-Schwarz (EKL 2007, lk I-6849, punkt 70) ja 23. oktoobri 2007. aasta otsus liidetud kohtuasjades C-11/06 ja C-12/06: Morgan ja Bucher (EKL 2007, lk I-9161, punkt 24).