62005CC0246
KOHTUJURISTI ETTEPANEK
DÁMASO RUIZ-JARABO COLOMER
esitatud 26. oktoobril 2006 (
1
)
Kohtuasi C-246/05
Armin Häupl
versus
Lidl Stiftung & Co. KG
„Kaubamärgiõigus — Direktiivi 89/104/EMÜ artikli 10 lõige 1 — Kaubamärgi tegelikult kasutusele võtmata jätmine — Mõiste registreerimismenetluse lõpetamise kuupäev”
I. Sissejuhatus
1.
Viini kõrgem patendi- ja kaubamärgi haldusorgan Oberster Patent- und Markensenat esitas Euroopa Kohtule kaks direktiivi 89/104/EMÜ (
2
) puudutavat eelotsuse küsimust.
2.
Vaidlus puudutab kaubamärgi kasutamise kohustust selle kahes aspektis: ühelt poolt selle kohustuse peatumise tähtaja algust pärast tähise registreerimist ja teiselt poolt põhjuseid, mis õigustavad seda tegevusetust kauem kui viis aastat, blokeerides kolmandate isikute õigusi nõuda nii pikka aega kasutamata jäetud kaubamärgi tühistamist.
3.
Küsimusele vastamiseks on esimest korda vaja tõlgendada ühenduse direktiivi artikli 10 lõikes 1 ja artikli 12 lõikes 1 nimetatud teatud väljendeid. Kuna aga eelotsusetaotluse esitanud organ küsib EÜ artikli 234 alusel õigusabi esimest korda ja ta ei kuulu Austria kohtusüsteemi, tuleb enne sisuliste küsimuste uurimist analüüsida, kas tal on õigus tõlgendamisabi saada.
II. Õiguslik raamistik
A. Direktiiv 89/104/EMÜ
4.
Selle direktiivi artikli 10 „Kaubamärgi kasutamine” lõige 1 sätestab:
„1.   Kui omanik ei ole viie aasta jooksul pärast registreerimismenetluse lõpetamise kuupäeva liikmesriigis kaubamärki tegelikult kasutusele võtnud kaupade või teenuste puhul, mille jaoks see on registreeritud, või kui selle kasutamine on olnud katkematu viieaastase ajavahemiku jooksul peatatud, siis rakendatakse kaubamärgi suhtes käesoleva direktiiviga ettenähtud sanktsioone, välja arvatud juhud, kui kasutamatajätmine on põhjendatud.”
5.
Kaubamärkide tühistamist ühtlustava direktiivi artikli 12 lõige 1 sätestab:
„1.   Kaubamärgi võib tühistada, kui seda ei ole liikmesriigis viie järjestikuse aasta jooksul kasutatud kaupade või teenuste puhul, mille jaoks see registreeriti ja kasutamatajätmisel ei ole mõistlikke põhjendusi; […]”
B. Austria kaubamärgiseadus
6.
Vastavalt Markenschutzgesetz’i (Austria kaubamärgi kaitset käsitlev seadus) (
3
) artikli 33a lõikele 1 võib iga isik taotleda sellise kaubamärgi tühiseks tunnistamist, mis on Austrias registreeritud olnud vähemalt viis aastat või mis on artikli 2 lõike 2 alusel selles riigis kaitstud, kui tühiseks tunnistamise taotluse esitamisele eelnenud viie aasta jooksul ei ole omanik ega viimase nõusolekul kolmas isik seda kaubamärki Austrias tegelikult kasutanud nende kaupade või teenuste puhul, mille jaoks see on registreeritud (artikkel 10a), välja arvatud juhul, kui omanik on võimeline kasutamatajätmist põhjendama.
7.
Sama õigusnormi artikli 2 lõige 2 laiendab analoogia alusel kaitset rahvusvaheliste lepingute alusel omandatud kaubamärgiõigustele Austria Vabariigi territooriumil.
8.
Seega järeldub eelotsusetaotluse esitanud haldusorgani arvates Markenschutzgesetzi artikli 33a lõikest 1 koostoimes sama seaduse artikli 2 lõikega 2, et Austrias kaitstud rahvusvaheliste tähiste puhul arvestatakse viieaastast tähtaega kaitseaja algusest alates.
C. Rahvusvaheline õigus
9.
Mitmepoolsetest lepingutest omavad eelotsusetaotluse jaoks tähtsust tööstusomandi kaitse Pariisi konventsioon (edaspidi „Pariisi konventsioon”), (
4
) märkide rahvusvahelise registreerimise Madridi kokkulepe (edaspidi „Madridi kokkulepe”) (
5
) ja intellektuaalomandi õiguste kaubandusaspektide leping (edaspidi „TRIPS-leping”) (
6
).
10.
Pariisi konventsiooni artikli 5C lõige 1 sätestab:
„Kui mingis riigis on kohustuslik registreeritud märgi kasutamine, siis võidakse registreerimist kehtetuks tunnistada ainult pärast ettenähtud tähtaja möödumist ja üksnes juhul, kui asjast huvitatud isik ei õigusta oma tegevusetust.”
11.
Madridi kokkulepe omalt poolt sätestab artiklis 4 põhimõtte, et rahvusvahelistel kaubamärkidel on riiklike kaubamärkidega võrdne kaitse riikides, mille suhtes on kaubamärgid rahvusvahelises büroos registreeritud. Artiklis 5 antakse riikide valitsustele õigus selle kaitse andmisest keelduda Pariisi konventsioonis sätestatud tingimustel (lõige 1) nende õigusaktides sätestatud tähtaja jooksul, mis ei tohi olla pikem kui üks aasta (lõige 2).
12.
Viimaseks märgitakse TRIPS-lepingu artiklis 19 kasutamiskohustuse kohta järgmist:
„1)   Kui registreeringu kehtivuse säilitamiseks nõutakse kasutamist, võib registreeringu tühistada alles pärast vähemalt kolmeaastast katkestamatut mittekasutamise aega, juhul kui kaubamärgi omanik ei näita mõjuvaid põhjusi, mis takistavad sellist kasutamist. Mittekasutamise mõjuvaks põhjuseks loetakse kaubamärgi omaniku tahtest sõltumatuid asjaolusid, mis takistavad kaubamärgi kasutamist, nagu näiteks kaubamärgiga kaitstud kaupade või teenuste impordi piirangud või teised valitsuse poolt neile esitatavad nõuded. […]”
III. Põhikohtuasi ja eelotsuse küsimused
13.
Lidl peab 1973. aastast alates Saksamaal selvehallide ketti, turustades kaubamärki„Le Chef DE CUISINE” kandvaid valmistoite üksnes omaenda selvehallides. Ta on Nizza kokkuleppe (
7
) klasside 29 ja 30 jaoks registreeritud selle kujutis- ja sõnamärgi omanik, mis Saksamaal on kaitstud 8. juulist 1993 alates ja Austrias rahvusvahelise tähisena 12. oktoobrist 1993 alates. Rahvusvahelises registris avaldamisel on tehtud märge:
„Registreerimise kuupäev on vastavalt 22. aprilli 1988. aasta rakendusmääruse eeskirjale 17.1): 2. detsember 1993”. (
8
)
14.
Lidl avas oma esimese müügikoha Austrias 5. novembril 1998 pärast seda, kui oli pidanud ettevõttesisest arutelu toodete esitluse üle, jõudnud kokkuleppele oma tarnijatega ja ladustanud talle tarnitud toidukaubad.
15.
A. Häupl taotles vaidlustatud kaubamärgi Austria Vabariigi territooriumil kasutamatajätmise tõttu 13. oktoobril 1998 Markenschutzgesetzi artikli 33a alusel selle kaubamärgi tühistamist, väites, et viieaastane tähtaeg hakkas kulgema 12. oktoobril 1993, mil algas kaitseaeg. Ta väitis, et Lidl ei olnud vaidlusalust kaubamärki kõnealuses riigis selle aja jooksul kasutanud.
16.
Saksa äriühing taotles selle tühistamistaotluse rahuldamata jätmist põhjendusega, et viie aasta arvestus algas 2. detsembril 1993, mistõttu see lõppes 2. detsembril 1998. Ta märkis ühtlasi, et viimati nimetatud kuupäeval oli ta pannud vaidlusaluse märgiga tooteid oma esimeses Austria selvehallis juba müügile. Ta lisas, et alates 1994. aastast oli ta kavandanud oma äritegevust Austrias laiendada, aga uute poodide avamine hilines „bürokraatlike takistuste” tõttu.
17.
Austria patendi- ja kaubamärgiameti tühistamisosakond kuulutas vaidlusaluse märgi Austrias alates 12. oktoobrist 1998 kehtetuks.
18.
Lidl vaidlustas selle otsuse Oberster Patent- und Markensenatis, kes otsustas kahtluste tõttu, kuidas siseriikliku õigusnormi ühenduse õigusnormi suhtes tõlgendada, esitada vastavalt EÜ artiklile 234 Euroopa Ühenduste Kohtule järgmised eelotsuse küsimused:
„1.
Kas direktiivi 89/104/EMÜ artikli 10 lõiget 1 tuleb tõlgendada nii, et „registreerimismenetluse lõpetamise kuupäeva” all peetakse silmas kaitseaja algust?
2.
Kas direktiivi 89/104/EMÜ artikli 12 lõiget 1 tuleb tõlgendada nii, et kaubamärgi kasutamatajätmisel on õigustatud põhjendusi siis, kui kaubamärgi omaniku ettevõtlusstrateegiat ei saa ettevõtjavälistel põhjustel õigeaegselt rakendada, või on kaubamärgi omanik kohustatud oma ettevõtlusstrateegiat muutma, nii et kaubamärki saaks õigeaegselt kasutada?”
IV. Menetlus Euroopa Kohtus
19.
Eelotsusetaotlus nimetatud eelotsuse küsimuste kohta saabus Euroopa Kohtu kantseleisse 10. juunil 2005.
20.
Euroopa Kohtu põhikirja artiklis 23 märgitud tähtajaks esitasid kirjalikke märkusi A. Häupl, äriühing Lidl, Prantsusmaa ja Austria valitsus ning komisjon, kes kõik peale Austria valitsuse esitasid oma suulised väited kohtuistungil, mis toimus 21. septembril 2006.
V. Eelotsuse küsimuste õiguslik analüüs
A. Sissejuhatav küsimus: küsimuste vastuvõetavus
21.
On asjakohane rõhutada, et kirjalikes märkustes ei väljendatud Oberster Patent- und Markensenati küsimuste vastuvõetavuse suhtes mingeid kahtlusi. Kuna see on aga esimene kord, kus ta tugineb EÜ artiklile 234, siis näib asjakohane omal algatusel kontrollida, kas ta vastab liikmesriigi „kohtu” kriteeriumidele, mida see säte nõuab.
22.
Ühes varasemas ettepanekus (
9
) olen välja toonud asjaolu, et Euroopa Kohtu otsustes ei ole kohtu mõiste EÜ artikli 234 kohaldamisel piisavalt täpne ning teen ettepaneku võtta sellesse määratlusse kõik liikmesriikide kohtusüsteemidesse kuuluvad kohtud, aga ka need organid, mis nendesse süsteemidesse ei kuulu, kuid mis teevad otsuseid, mille peale ei saa kohtusse kaebust esitada, (
10
) kohaldades seejuures rangelt Euroopa Kohtu ja Strasbourgi Kohtu praktikas sedastatud kriteeriume, eriti menetluse sõltumatuse ja võistlevuse kriteeriume. (
11
)
23.
Ka teistes ettepanekutes (
12
) olen rõhutanud Euroopa Kohtu praktika hiljutist arengusuunda tõlgendada nende organite iseloomulikke tunnuseid – eelkõige sõltumatuse kriteeriumi osas – kitsamalt, (
13
) mis ühtib minu arvamusega rohkem ning peaks laienema ka ülejäänud tunnusjoonte tõlgendamisele.
24.
Paistab, et Oberster Patent- und Markensenat ei kuulu Austria kohtusüsteemi, vaid Austria põhiseaduse artikli 133 lõikes 4 nimetatud „kohtust sõltumatute kollegiaalsete organite” (
14
) kategooriasse, mille kohta Euroopa Kohus on varem otsuseid teinud, (
15
) ning mille tõttu on üksikasjalikult vaja analüüsida kriteeriume, mis annavad talle õiguse esitada eelotsuse küsimust.
25.
Selles, et kõrgem patendi- ja kaubamärgi haldusorgan on ettenähtud seadusega, ei ole kahtlust, sest see on kirjas Austria patendiseaduse („Patentgesetz”) (
16
) artiklites 74 ja 75 ja selle toimimist reguleerib nimetatud seaduse artikkel 140, mis viitab patendimenetlust käsitlevatele sätetele (sama seaduse artiklid 113–127, ja artiklid 129–136).
26.
Selle organi alalisust saab järeldada nimetatud seaduse artikli 70 lõike 2 teise lause sõnastusest, mis käsitleb tema pädevust otsustada Austria patendiameti apellatsioonikoja (Beschwerdeabteilung) otsuste peale esitatud kaebuste üle ilma ajaliste piiranguteta.
27.
Sellest artiklist tuleneb ka kõrgema patendi- ja kaubamärgi haldusorgani kohustuslikkus, sest ta ei täida oma ülesandeid lihtsalt ühe valikuvõimalusena nagu vahekohtud, (
17
) vaid on ainus seaduses ette nähtud võimalus kaevata riikliku patendi- ja kaubamärgiameti tühistamisotsuse peale. (
18
)
28.
Ka ei saa kahelda tema sõltumatuses, sest nimetatud artikli 74 lõikes 9 rõhutatakse seda tingimust ja Oberster Patent- und Markensenati liikmete täielikku sõltumatust igasugustest juhistest, mida võidakse neile anda. Lisaks kehtestatakse lõigetes 6 ja 7 nende ametivolituste kestus ja nende lõpetamise põhjused, mis seostuvad äärmuslike juhtudega, nagu töövõimetus, Austria kodakondsuse kaotamine või süüdimõistmine kuritegudes, millega kaasneb karistusena üle aasta kestev vabadusekaotus.
29.
Kõikidest nendest Patentgesetz’i sätetest nähtub selgelt, et vaidlusalune organ kohaldab õigusnorme ja juhib võistlevat menetlust vastavalt patendiseaduse artiklitele 113–127 ja 129–136, mis on kohaldatavad selle seaduse artikli 140 lõike 1 alusel.
30.
Samuti teeb ta otsuseid viimases astmes, (
19
) vastavalt Austria föderaalse põhiseaduse artikli 133 lõikele 4, ja tema otsused omavad kohtuotsuse jõudu sellele väljendile Euroopa Kohtus antud tähenduses. (
20
)
31.
Järelikult vastab Oberster Patent- und Markensenat EÜ artiklis 234 sätestatud eelotsusemenetluse kasutamiseks siseriikliku kohtu suhtes kohtupraktikas kehtestatud nõuetele, (
21
) ning tema esitatud küsimusi võib käsitleda, millist arvamust jagab enamik Austria õigusteoreetikuid. (
22
)
B. Eelotsuse küsimuste sisu
32.
Mõlema eelotsuse küsimuse sõnastusest järeldub, et teine küsimus on esimese suhtes teisejärguline, vähemalt põhikohtuasja faktide osas, sest direktiivi artikli 10 lõike 1 tõlgendus, mis välja pakutakse, lahendaks vaidluse asjaomase kaubamärgiõiguse omaniku kasuks; sel juhul ei oleks artikli 12 alusel tähise kasutamata jätmise õigustusi otsida tarvis.
1. Direktiivi artikli 10 lõike 1 tõlgendus
33.
Kuigi arutamisel on rahvusvaheline kaubamärk, jääb minu analüüsi käsitlus rangelt ühendusesiseseks, puudutades võimalikke probleeme seoses registreerimisega Ülemaailmse Intellektuaalomandi Organisatsioonis (WIPO).
a) Väljendi „registreerimismenetluse lõpetamise kuupäev” tähendus
34.
Käesolevas eelotsusemenetluses esitatud märkustes keskendus vaidlus suurel määral selles väljendis mõeldud kuupäeva ja kaubamärgi kaitse alguse kokkulangevusele kahtlemata seetõttu, et eelotsusetaotluse esitanud organ pooldab oma taotluses seda kokkulangevust.
35.
Sellegipoolest tuleb probleemi käsitleda algusest ja täpsustada arutelu tegelik ulatus, püüdes mitte segi ajada mõisteid, mis võivad küll sarnased näida, kuid ei ole tingimata kokkulangevad, nagu kavatsen näidata alljärgneva kahe argumendi põhjal, millest esimene käsitleb ulatust, milles kaubamärgidirektiiv õigusakte ühtlustab ja teine registreeritud tähiste kasutamise kohustuslikkust.
i) Ühtlustamise ulatus kaubamärkide valdkonnas
36.
Direktiivi põhjenduses 3 on sätestatud soov mitte ühtlustada liikmesriikide kaubamärke käsitlevaid õigusakte täiemahuliselt, vaid piirduda nende siseriikliku õiguse sätetega, mis mõjutavad siseturu toimimist kõige otsesemalt.
37.
Nii reguleeritakse ammendavalt küsimust, millised tähised võivad kaubamärgi moodustada ja mida võib registreerida (artiklid 2, 3 ja 4); registreerimisega antavad õigused ja nende piirid (artiklid 5–9); kasutamiskohustus kõikides aspektides (artiklid 10, 11 ja 12); mõned erilised keeldumise, kehtetuks tunnistamise ja tühistamise põhjused (artiklid 13 ja 14) ja teatud liiki kaubamärgid (artikkel 15).
38.
Kuna ühtlustamine piirdub teatud valdkondadega, jääb liikmesriikidele paljudes aspektides vastavalt põhjendusele 5 täielik vabadus määrata kindlaks registreerimise teel omandatava kaubamärgi registreerimise, tühistamise ja kehtetuks tunnistamise kord ja näiteks õigus määrata kaubamärgi registreerimise ja kehtetuks tunnistamise vorm, otsustada, kas varasematele õigustele tuleb tugineda registreerimiskorra või kehtetuks tunnistamise korra või mõlema puhul ning samuti, kui varasematele õigustele tugineda on lubatud, otsustada, kas kasutada vaidlustamismenetlust või omal algatusel läbivaatamist. Liikmesriikidele jääb ühtlasi vabadus määrata kindlaks kaubamärkide tühistamise ja kehtetuks tunnistamise mõju.
39.
Seega ei ole üllatav, et liikmesriikide õigusaktides on kõikide nende teemade käsitlemises märkimisväärsed erinevused, mis seletab erinevusi käesolevas eelotsusemenetluses osalejate poolt välja pakutud lahendustes, mida mõjutavad oluliselt osalejate päritoluõiguskorra eripärad.
40.
Kaubamärgi registreerimise osas laia regulatsioonide valikut kokku võttes ja oluliselt lihtsustades võib eristada vähemalt kolme mudelit: süsteemid, milles registreerimiskanne tehakse isegi enne absoluutsete ja suhteliste registreerimisest keeldumise põhjuste uurimist; süsteemid, milles kanne tehakse nende kahe kontrollimise vahelisel ajal; ja süsteemid, milles oodatakse nende kontrollide lõpuleviimist enne, kui sobivad tähised registreeritakse. See viimati nimetatud süsteem on Euroopas kõige enam levinud.
41.
Euroopa Kohtus esitatud argumentides seotakse sageli kaubamärgi kasutamise tähtaja algust hetkega, mil omanik on lõplikult saanud täieõigusliku omandiõiguse, see tähendab, et ta ei pea muretsema riski pärast kaotada kaubamärk kolmandate isikute või oma riikliku kaubamärgiameti nõudmisel. Leitakse, et tähise kasutamise kohustus tekib alles pärast kõikide registreerimist takistavate küsimuste lahendamist.
42.
Eelotsuse küsimuse esitusviis, milles „registreerimismenetluse lõpetamise kuupäev” seostatakse „kaitseaja algusega”, on aga viinud arutelu eksiteele, juhtides seda vales suunas.
43.
Minu arvates tuleb uurimisaluse väljendi õigesti mõistmiseks eraldada nimetatud sättest järgmiste soovituste kohaselt seadusandja tahe.
44.
Esiteks lähtub õigusnormi tekst just nimelt Euroopa Liidu riikides kehtivate süsteemide mitmekesisusest, mida ma nimetasin selleks, et keskenduda kõige iseloomulikumale ühisele elemendile – tähiste registreerimise menetluse universaalsusele, mis kaubamärgi andmise korral lõpeb alati märgi registreerimisega pädeva kaubamärgiameti otsusega, mis kannab tingimata kuupäeva ja millega tavaliselt kaasneb teatamine asjaomasele isikule ja kohustuslik avaldamine.
45.
Teiseks ei määratleta direktiivis täpselt registreerimismenetluse lõppu põhiliselt sellepärast, et direktiiv järgib erilise ettevaatusega pädevuse jagunemist, mida on nimetatud selle põhjenduses 5. Seega on liikmesriikide ülesanne määrata kindlaks registreerimismenetluse lõpp oma patendiametites, täpsustades, kas see leiab aset enne või pärast suhteliste keeldumispõhjuste uurimist või hõlmab ka avaldamist.
46.
Kolmandaks ei ole direktiivis seetõttu, et liikmesriikide õigusnormide erinevus on teada, tähise aegumistähtaja alguseks arvestatud kaubamärgi täieõiguslikku omandiõiguse tekkimist; direktiiv ei ole midagi ühtlustanud, sest olenevalt konkreetsest õigussüsteemist lükkub kaubamärgi kasutamise kohustuse algus edasi selleni, kui kõik kolmandate isikute vastuväited on välistatud, või on see kohustus kohaldatav tagasiulatuvalt taotluse esitamise hetkeni, kui liikmesriigi õiguskord näeb ette sellise juriidilise fiktsiooni.
47.
Seevastu ei määra direktiiv täpselt, millal loetakse registreerimismenetlus lõpetatuks ning see hetk on liikmesriikide seadusandjate valida, sest võimalike toimingute (registreerimine; sellest asjaomasele isikule teatamine ja avaldamine) vahel ei ole kunagi nii pikka ajavahemikku, et see ohustaks õiguskindlust või ühenduse õigusakti ühtlustamiseesmärki.
48.
Eeltoodu on paremini mõistetav, kui lähtuda kaubamärgi kasutamise kohustuse vahetust tähendusest.
ii) Kasutamiskohustus
49.
Tuleks selgitada, mida mõeldakse kasutamiskohustuse all, sest direktiiv 89/104 reguleerib ooteaega, mille vältel tähise omanik peab hakkama tähist kaubanduslikult kasutama, sest kui see aeg on läbi, võib tema tegevusetuse tõttu omandiõiguse vaidlustada. (
23
)
50.
Olenemata lahknevustest liikmesriikide vastavates õigusnormides, on sellel õigusinstituudil kõikides õiguskordades sama eesmärk: hoida registreeritud tähiste arvu vastavuses kasutusel olevate ja turul majanduslikku ülesannet täitvate (
24
) märkide arvuga, et registrite seis oleks lähedane kaubanduse tegelikkusega, sest – nagu ma olen selle kohta juba öelnud – patendiametid ei ole lihtsalt hoidlad, kuhu peidetakse kaubamärke, mis ootavad hetke, mil pahaaimamatu isik püüab neid kasutada, et need alles siis välja tõmmata kavatsusega, mis on parimal juhul spekulatiivne. Need peavad, vastupidi, kajastama tõetruult nende tähiste tegelikkust, mida ettevõtted kaubanduses oma toodete ja teenuste eristamiseks levitavad. Tööstusomandi ametites tuleb hoida ainult neid märke, mis osalevad ärielus. (
25
)
51.
Lisaks on selle kohustuse eesmärk võimaldada kolmandatel isikutel märke registreerida, (
26
) nagu nähtub direktiivi sisust, mis ei luba tugineda registreeritud, aga üle viie aasta kasutamata tähistele teise samasuguse või sarnase kaubamärgi kehtetuks tunnistamise või registreerimisest keeldumise põhjusena (artikli 11 lõiked 1 ja 2).
52.
Mõlemat eesmärki nimetatakse ka direktiivi põhjenduses 8, milles täpsustatakse, et „[…] ühenduses registreeritud ja kaitstavate kaubamärkide koguarvu ja sellest tulenevalt ka kaubamärkidevaheliste konfliktide arvu vähendamiseks on oluline kehtestada nõue, et registreeritud kaubamärke tuleb tegelikult kasutada, või kui neid ei kasutata, siis tuleb nad tühistada; […]”.
53.
Kokkuvõttes on kasutamiskohustusel õiguslikult kaks poolt: ühel poolel on selle tööstusomandi klassi õiguse vastsele omanikule ex lege pandud kohustus; ning vastaspoolel kolmandate isikute võimalused ja õigused selle kohustuse täitmata jätmise korral.
54.
Seda kahesust arvestades ei ole raske mõista, et kuupäev, mil lõpeb registreerimismenetlus, on see, mis respekteerib nii ühtede kui ka teiste huve kõige paremini. Kui registris on usaldusväärne kanne, on immateriaalse vara omanikul võimalik tähtaega arvestada ja oma äristrateegiat planeerida. Seevastu tähendaks see, kui siduda selle hetke kindlaksmääramist juhusega, et konkurendid kaubamärgi vaidlustavad, nagu nähakse ette süsteemides, kus suhtelisi keeldumispõhjuseid käsitletakse pärast registreerimist, liigset kindlusetust hetke suhtes, millest algab kohustus mitte ainult omaniku ja vaidlustaja jaoks, vaid eriti kolmandate isikute jaoks, kes on sellises vaidluses kõrvalised.
55.
Samasugused puudused esineksid, kui nõustuda võimalusega, et kaitse algus on seotud menetluse lõpuga, nagu näevad ette õiguskorrad, kus kehtib see õiguslik skeem omaniku kaitsmiseks tagasiulatuvalt registreerimistaotluse hetkest alates. Sel juhul on nõutav embleemi tegelik kasutamine alates pelgalt taotluse esitamisest riigi tööstusomandiametile, mis on kriitikat vääriv lahendus, sest ühelt poolt paneks see kohustuse kellelegi, kellel ei ole veel mingeid õigusi, ja teiselt poolt lühendaks see viieaastast vabastust üksnes seetõttu, et on saadud tööstusomandiõigus, ilma et oleks võimalik kontrollida sellise monopoli andmise menetluse kestust.
56.
Seetõttu tagab registreerimismenetluse lõpu kuupäev oma objektiivsuse ja kõikide asjaomaste poolte jaoks võrreldava lihtsuse tõttu tingimata vajaliku õiguskindluse kõige paremini. Seega on see kõige õigem hetk hakata arvestama viieaastast tähtaega, mil tuleb kasutamiskohustust täita; lisaks langeb see kuupäev üldjuhul kokku registreerimisega, millest teatamine tähistab selle kohustuse algust kaubamärgi omanikule, aga see ei ole tingimata seotud omandatud kaubamärgiõiguse täieõigusliku kasutamise algusega.
57.
Nüüd, kui olen ühenduse õigust tõlgendanud, tuleb analüüsida, kuidas mõjutab neid argumente rahvusvaheline kaubamärk.
b) Rahvusvaheline kaubamärk
58.
Madridi kokkulepe ega leping, mille juurde see kuulub, Pariisi konventsioon, ei reguleeri kasutamiskohustust. Esimeses ei ole sellekohaseid sätteid, samas kui konventsiooni artikli 5C lõikes 1 nõutakse osalisriikidelt seada kasutamiskohustuse tingimuseks, et on möödunud „õiglane” tähtaeg ja asjaomasele isikule antakse võimalus tegevusetust õigustada. Siiski ei ole sätestatud hetke, millest alates tuleb seda aega arvestama hakata, mistõttu tuleb arvesse võtta siseriiklikku õigust ning seega omandab tähtsuse ka ühenduse õigus ja seeläbi direktiiv 89/104.
59.
Ennatlikke järeldusi ei maksa aga teha, sest Madridi kokkulepe näeb ette registreerimissüsteemi, mille põhiomadused väärivad äramärkimist. (
27
)
60.
Selle ülemaailmse aktiga antakse ettevõtjatele võimalus saada ühe ainsa registreerimistoiminguga päritolumaa kaubamärgi kaitse nii paljudes osalisriikides, kui nad ise valivad. WIPO büroos Genfis registreeritud tähiste kaitse määravad kindlaks territoriaalsuse ja võrdse kohtlemise põhimõtted, nii et kaubamärkidele, mille jaoks palutakse kaitse laiendamist teistele osalisriikidele, tuleb tagada sama kaitse, mis on neil riiklikul tasandil registreerimisel. (
28
)
61.
Registreerimistaotlus esitatakse selle tähise, mida soovitakse rahvusvahelise kaubamärgina registreerida, päritoluriigi ametisse; (
29
) see asutus kontrollib siis põgusalt asjaomase isiku esitatud dokumente, et veenduda eelkõige, et tähis on taotleja nimel ning ankeedil märgitud toodete ja teenuste jaoks riigi registrisse kantud; nimetatud asutus kontrollib ühtlasi, et taotlejal on kõnealune õigus ja et ta on asjaomaseid dokumente esitades toimingud õigesti läbi viinud. (
30
)
62.
Kui rahvusvaheline büroo on toimiku kätte saanud, võrdleb ta ainult vormilisi aspekte ja lõivude tasumist Madridi kokkuleppe ja selle rakendusmääruse kohaselt. (
31
) Kui nõuded on täidetud, kannab ta kaubamärgi rahvusvahelisse registrisse. Rahvusvaheline büroo ei hinda aga seda, kas taotletav kaubamärk väärib taotluses nimetatud osalisriikide kaitset, mida on õigus kontrollida nendel riikidel (
32
) registreerimiskuupäevast alates maksimaalselt aastase tähtaja jooksul. (
33
)
63.
Kokkuvõttes asendab rahvusvaheline kaubamärk registreerimiskohustust igas riigis, milles soovitakse embleemi kaitsta, ainult ühe rahvusvahelisele büroole Genfis esitatud taotlusega, võimaldades nende tööstusomandiõiguste omanikele vajalikku abi enda kaitsmisel ebaausate konkurentide või paadunud piraatide õigusvastaste rünnakute eest teisel pool piire.
64.
Eelotsuse küsimuse lahendamiseks on vaja kontrollida rahvusvahelisse registrisse kandmise kuupäeva.
65.
Madridi kokkuleppe artikli 3 lõige 4 kehtestab alternatiivse korra, kuidas kindlaks määrata registreerimiskuupäeva, mis üldjuhul langeb rahvusvahelisele büroole taotluse esitamise kuupäevale; erandjuhul lükatakse aga registreerimiskuupäev edasi vormi kättesaamiseni päritoluriigi pädevas asutuses, kui viimane edastab selle rahvusvahelisele büroole järgneva kahe kuu jooksul; puuduste esinemise korral on rahvusvahelise registreerimise aeg kuupäev, kui rahvusvahelisest taotlusest on kõrvaldatud kõik puudused. (
34
)
66.
Esitatust järeldub mitte ainult see, et kasutamiskohustus sõltub riiklikest õigusnormidest, mis on Euroopa Ühenduses osaliselt ühtlustatud eespool kirjeldatud viisil, vaid ka see, et kaubamärk on kaitstud rahvusvahelise registreerimise kuupäevast alates, ehkki kaitse tingimuseks on, et lõpeb üheaastane tähtaeg, mis on antud igale taotlusvormil märgitud osalisriigile oma territooriumil taotletud kaitsest keeldumiseks, mis tõendab, et ei saa ka oodata, et registreerimiskuupäev langeb seda tüüpi tööstusomandiõiguste täieõigusliku kasutamise alguse kuupäevale. Peale selle, kuna kaitstud tähise registreerimine rahvusvahelises büroos „asendab” vastavalt Madridi kokkulepe artikli 4bis sõnastusele siseriiklikke kaubamärke, ei leia rahvusvahelise kaubamärgi registreerimise toiming otseses mõttes seega aset riiklikes ametites, keda ainult teavitatakse, on ainus vaidlustamatu viis tõendada rahvusvahelise registreerimismenetluse lõppu, kui tunnistada, et menetlus lõpeb rahvusvahelises büroos registreerimise kuupäeval.
67.
See kuupäev langeb vastavalt direktiivile kokku kasutamiskohustuse ooteaja tähtaja algusega. Rahvusvahelise õigusnormi ilmne püüe lähendada neid kahte: riiklikku ja ülemaailmset kuupäeva, kõneleb samuti selle lahenduse kasuks, mida mina pooldan, sest kui nõustuda käesolevas eelotsusemenetluses esitatud märkustes tehtud soovitustega, et tähtaega ei hakataks arvestama enne, kui kaitse saab täieõiguslikuks, tekitaks see kahetsusväärseid erinevusi kuupäeva osas, millest algab kaubamärgi kasutamise kohustuse tagurpidi arvestus: kord sõltuks see siseriiklikest sätetest, eriti siis, kui arvestatakse suhteliste registreerimisest keeldumise põhjustega, ja kord rahvusvaheliste kaubamärkide vastu esitatud kolmandate isikute nõuete lahendamisest, mis lükkaks vaidlusaluse tähtaja edasi üsna määramata ajaks.
68.
Seda enam tuleb rõhutada rahvusvahelise registreerimise kuupäeva põhirolli, (
35
) sest see kuupäev on otsustava tähtsusega osalisriikidepoolse keeldumise tähtaja arvestamiseks, (
36
) registreerimise mõju alguse (
37
) või territoriaalse mõju laiendamise taotluse, (
38
) registreeringu kestuse ja sõltumatuse (
39
) ja pikendamise jaoks. (
40
) Kuna seda võetakse aluseks nii paljudes aspektides, näib loogiline, et seda võetaks aluseks ka kasutamiskohustuse alguse osas.
69.
Mis puutub eriolukorda, kus mõni Madridi kokkuleppe sõlminud riikidest lükkab registreerimistaotluse tagasi, kui kaubamärgi registreerimistaotlus on esitatud rahvusvahelisele büroole, siis tuleb täpsustada kahte asja: mis puutub absoluutsetesse keeldumispõhjustesse, siis selle lepingu süsteemis peetakse neid ebatõenäoliseks, kuna neid on tähise päritoluriigis ka Pariisi konventsiooni kriteeriumide ühtlustamise seisukohast kontrollitud. Teiseks on ettevõtjatel suhteliste keeldumispõhjuste osas hoolsuskohustus ilma liigsete kuludeta kontrollida enne rahvusvahelise registreerimise taotlemist tähiseid, mis võivad nende omaga olla vastuolus riikides, kus nad oma embleemidele kaitset taotlevad.
70.
Seega olen veendunud, et ka rahvusvaheliste kaubamärkide puhul langeb „registreerimismenetluse lõpetamise kuupäev” kuupäevale, mis on märgitud rahvusvahelises büroos Genfis.
71.
Esitatud selgitusi arvestades pean vajalikuks Oberster Patent- und Markensenati esimesele eelotsuse küsimusele vastata, et direktiivi 89/104 artikli 10 lõike 1 väljend „registreerimismenetluse lõpetamise kuupäev” ei tähista kaitseaja algust, millega see võib kokku langeda, vaid hetke, mil pädev ametiasutus lõpetab vastavalt oma riigi õigusnormidele registreerimistoimingu, või – rahvusvahelise kaubamärgi puhul – kui seda teeb rahvusvaheline büroo.
2. Direktiivi 89/104 artikli 12 lõike 1 tõlgendamine
72.
Kasutamiskohustusega on tihedalt seotud tühisus, mis erineb selle poolest, et tähtaega võib hakata arvestama igal ajal, ilma igasuguse seoseta menetluse lõpuga. Kui kaubamärgi omanik ei kasuta kaubamärki kauem kui viis aastat, antakse konkurentidele ja asjaomastele kolmandatele isikutele võimalus tähis õigusjärgselt omandada. Igal juhul veavad mõlemad õigusinstituudid – nagu kaks härga ühe ikke all – sama seadusandliku eesmärgi suunas: selle poole, et registri tegelikkus vastaks tegelikule olukorrale turul, nagu juba märgitud.
73.
Eelotsusetaotluse esitanud kohus küsib põhjuste kohta, mis võiksid õigustada kaubandusliku tähise kasutamata jätmist ühenduse õigusnormis sätestatud aja jooksul. Põhikohtuasjas toob Lidl põhjenduseks tema ettevõtlusstrateegia elluviimisel ees seisvad „bürokraatlikud takistused”, sest tema ettevõtlusstrateegia seisneb tema toodete müügis kaubamärgi „Le Chef DE CUISINE” all üksnes tema enda müügikohtades, kuid nende avamine viibis ettenähtust kauem.
74.
Vastavalt minu ettepanekule, mille andsin Austria kaubamärke käsitlevat õigusnormi puudutavale esimesele küsimusele, ei oleks põhikohtuasja lahendamiseks teisele küsimusele vaja vastata. Sellegipoolest, juhuks kui Euroopa Kohus peaks olema sellest seisukohast eriarvamusel ja pidama vajalikuks tõlgendada direktiivi artiklit 12, esitan kokkuvõtlikult mõned mõtted.
75.
Ma ei jaga arvamust, et see eelotsuse küsimus on vastuvõetamatu, nagu väidab Austria Vabariik, sest selle kontekst ei ole üldine ja faktilises kirjelduses on otsustamise huvi ja vajaduse olemasoluks piisavalt andmeid.
76.
Euroopa Kohtu praktikas on artikli 12 lõike 1 kohta, konkreetselt „tegeliku kasutuse” tähenduse kohta juba sedastatud, et kaubamärgi tegeliku kasutamisega on tegemist juhul, „kui kaubamärki kasutatakse vastavalt selle peamisele ülesandele […] eesmärgiga luua või säilitada turg neile kaupadele ja teenustele, välja arvatud sümboolne kasutamine, mille ainus eesmärk on kaubamärgist tulenevate õiguste säilitamine”. (
41
) Kaubamärgi tegelikku kasutamist hinnates peab tuginema „kõigile faktidele ja asjaoludele, mille abil on võimalik kindlaks teha, kas kaubamärgi kaubanduslik kasutamine on tegelik ja milleks on eelkõige kasutamine, mida vastavas majandussektoris võib pidada põhjendatuks [kaubamärgiga] kaitstud kaupade või teenuste jaoks.” (
42
)
77.
Järelikult jääb sellest mõistest välja igasugune tähiste kasutamine, mis ei vasta nendele sätestatud põhimõtetele. Ma juba märkisin, et eraviisiline kasutamine, mis ei välju omaniku sisekasutusest, ei puutu asjasse, kuivõrd selle eesmärk ei ole omandada turuosa, mistõttu ei peeta „piisavaks” ega „tegelikuks” kasutuseks ettevalmistavaid meetmeid, mis võetakse toodete ja teenuste turustamiseks või ladustamiseks ja hoidmiseks ettevõtte ruumidest väljumata. (
43
)
78.
Analüüsitud säte vihjab võimalikele kasutamatajätmist õigustavatele põhjustele, nimetamata aga ühtegi näidet. Suureks abiks on sel juhul TRIPS-lepingu artikkel 19, mille järgi tunnustatakse arvestatavate põhjustena asjaolusid, mis esinevad embleemi omaniku tahtest sõltumata ja mis takistavad embleemi kasutamist, ja milles tuuakse mõned tüüpilised näited, nagu impordipiirangud või muud kaubamärgiga kaitstud kaupadele või teenustele kehtestatud ametlikud nõuded.
79.
Kuigi „bürokraatlikud takistused”, millele Lidl põhikohtuasjas tugines, ei sõltu kaubamärgi omaniku vabast tahtest, peavad need olema kaubamärgiga sedavõrd otseselt seotud, et kaubamärgi kasutamine sõltub haldustoimingute edukast lõpuleviimisest. Nii võib ette kujutada, et oli pooleli tervishoiuregistri loa andmine toidukaupade turustamiseks nimega „Le Chef DE CUISINE” või, kui tegemist oleks ravimiga, siis selle homologeerimine riigi pädevate tervishoiuasutuste poolt. Äriruumide ehituslubade hilinemisest tingitud raskused aga ei ole kaubamärgiga piisavalt tihedalt seotud. Samuti ei ole mõistetav põhjus, mis takistas Lidlil oma äristrateegiat õigeaegselt muuta; ta oleks võinud kavandada näiteks litsentsisüsteemi toodete turustamiseks piiratud ajal teiste toidukaupade tarnijate või ülemere kaupluste poolt.
80.
Nagu kinnitab õigesti komisjon, kuulub ettevõtlustaktika täielikult ettevõtte kontrolli alla, mistõttu on raske nõustuda, et võimalikke raskusi oli võimatu lahendada, kohandades taktikat ootamatustele ja ebaõnnestumistele. Sellest tulenevalt tekib käesolevas kohtuasjas kahtlus, mis takistas seatud eesmärgi saavutamist rohkem: kas haldustoimingu formaalsed konarused või sobimatu kangekaelne plaani juurde jäämine. Aga kuna need on faktilised asjaolud, tuleb need välja selgitada siseriiklikul kohtul, kes tunneb fakte paremini ja vastutab põhikohtuasja lahendamise eest.
81.
Esitatud põhjendustest lähtudes soovitan Euroopa Kohtul vastata teisele eelotsuse küsimusele direktiivi 89/104 artikli 12 lõiget 1 nii tõlgendades, et kaubamärgi kasutamata jätmist õigustavad põhjused peavad tekkima sõltumatult omaniku tahtest ja takistama tähise kasutamist. Kui bürokraatlikud toimingud täidavad neid kahte tingimust, on tegemist sellise õigustava põhjusega; see ei ole aga nii juhul, kui bürokraatlikud toimingud takistavad äristrateegia teostamist, sest ettevõtjal säilib tervikuna otsustusvõime kohandada oma strateegiat haldusraskustele. Eelotsusetaotluse esitanud kohtu ülesanne on kaaluda faktilisi elemente nende juhiste põhjal.
VI. Ettepanek
82.
Esitatud argumentide põhjal soovitan Euroopa Kohtul vastata Oberster Patent- und Markensenati eelotsuse küsimustele, et:
1.
Nõukogu 21. detsembri 1988. aasta esimese direktiivi 89/104/EMÜ kaubamärke käsitlevate liikmesriikide õigusaktide ühtlustamise kohta artikli 10 lõike 1 väljend „registreerimismenetluse lõpetamise kuupäev” ei tähenda kaitseaja algust, millega see võib kokku langeda, vaid hetke, mil pädev ametiasutus lõpetab vastavalt oma riigi õigusnormidele registreerimistoimingu, või – rahvusvahelise kaubamärgi puhul – kui seda teeb rahvusvaheline büroo.
2.
Direktiivi 89/104/EMÜ artikli 12 lõiget 1 tuleb tõlgendada nii, et kaubamärgi kasutamata jätmist õigustavad põhjused peavad tekkima sõltumatult omaniku tahtest ja takistama tähise kasutamist. Kui bürokraatlikud toimingud täidavad neid kahte tingimust, on tegemist sellise õigustava põhjusega; see ei ole aga nii juhul, kui bürokraatlikud toimingud takistavad äristrateegia teostamist, sest ettevõtjal säilib tervikuna otsustusvõime kohandada oma strateegiat haldusraskustele. Eelotsusetaotluse esitanud kohtu ülesanne on kaaluda faktilisi elemente nende juhiste põhjal.
(
1
)	Algkeel: hispaania.
(
2
)	Nõukogu 21. detsembri 1988. aasta esimene direktiiv 89/104/EMÜ kaubamärke käsitlevate liikmesriikide õigusaktide ühtlustamise kohta (EÜT 1989, L 40, lk 1; ELT eriväljaanne 17/01, lk 92).
(
3
)	Markenschutzgesetz 1970, BGBl. 260/1970, viimane muudatus BGBl. I 151/2005.
(
4
)	Sõlmitud Prantsusmaa pealinnas 20. märtsil 1883, viimati läbi vaadatud Stockholmis 14. juulil 1967 ning parandatud 28. septembril 1979.
(
5
)	Heaks kiidetud Hispaania pealinnas 14. aprillil 1891, praegune redaktsioon pärast läbivaatamist Stockholmis 14. juulil 1967 ja muutmist 28. septembril 1979.
(
6
)	Mitmepoolsete kaubandusläbirääkimiste Uruguay voor (1986–1994) – 15. aprillil 1994. aastal Marrakechis sõlmitud Maailma Kaubandusorganisatsiooni asutamisleping, Marrakeši leping – lisa 1C – Kaubandus – Intellektuaalomandi õiguste kaubandusaspektide leping (WTO) (EÜT L 336, lk 214; ELT eriväljaanne 11/21, lk 305).
(
7
)	15. juuni 1957. aasta märkide registreerimisel kasutatava kaupade ja teenuste rahvusvahelise klassifikatsiooni Nizza kokkuleppe (uuesti läbi vaadatud ja parandatud kujul).
(
8
)	Algtekst prantsuse keeles.
(
9
)	28. juuni 2001. aasta ettepanek kohtuasjas C-17/00: De Coster, milles otsus tehti 29. novembril 2001 (EKL 2001, lk I-9445).
(
10
)	Eespool 9. joonealuses märkuses viidatud ettepanek, punkt 83 jj.
(
11
)	Kohtuasjas De Coster tehtud ettepanek, punkt 89.
(
12
)	Ettepanek kohtuasjas C-259/04: Emanuel, milles otsus tehti 30. märtsil 2006 (EKL 2006, lk I-3089, punkt 26).
(
13
)	30. mai 2002. aasta otsus kohtuasjas C-516/99: Schmid (EKL 2002, lk I-4573), koos kohtujurist A. Tizzano ettepanekuga; ja 31. mai 2005. aasta otsus kohtuasjas C-53/03: Syfait jt (EKL 2005, lk I-4609), milles tuvastati Kreeka konkurentsikomisjoni (Epitropi Antagonismou) esitatud eelotsusetaotluse vastuvõetamatus, rõhutades, et see organ ei ole sõltumatu, kuna ta allub Kreeka arenguministeeriumile.
(
14
)	Saksa keeles „Weisungsfreie Kollegialbehörde mit richterlichem Einschlag”.
(
15
)	15. jaanuari 1998. aasta otsus kohtuasjas C-44/96: Mannesmann Anlagenbau Austria jt (EKL 1998, lk I-73), seoses „Bundesvergabeamt’iga” (föderaalne hangete amet); 4. veebruari 1999. aasta otsus kohtuasjas C-103/97: Köllensperger ja Atzwanger (EKL 1999, lk I-551), mis puudutab „Tiroler Landesvergabeamt’i” (Tiroli hankeamet); ja 18. juuni 2002. aasta otsus kohtuasjas C-92/00: HI (EKL 2002, lk I-5553)„Vergabekontrollsenat des Landes Wien” (Viini liidumaa hankekontrollikomisjon) kohta, otsused, milles tunnistati nimetatud üksuste õigust kasutada EÜ artiklis 234 sätestatud kohtuliku koostöö mehhanismi. Ta ei otsustanud nii seevastu „Berufungssenat der Finanzlandesdirektion für Wien, Niedrösterreich und Burgenland’i” (Viini, Alam-Austria ja Burgenlandi piirkondliku maksuameti apellatsioonikoda) suhtes eespool viidatud kohtuotsuses Schmid, punktid 36–44.
(
16
)	BGBl. 259/1970, viimati muudetud BGBl. I, 96/2006.
(
17
)	23. märtsi 1982. aasta otsus kohtuasjas 102/81: Nordsee (EKL 1982, lk 1095, punkt 7 jj).
(
18
)	Austria föderaalse põhiseaduse artikkel 133 annab vastuse küsimusele, kas kõrgeim halduskohus (Verwaltungsgerichtshof) on pädev lahendama kohtuvaidlusi samades küsimustes, mille kohta teeb otsuseid eelotsusetaotluse esitanud haldusorgan; selle küsimuse tekitasid tema eelisõigused kaubamärgi registreerimise või kaubamärgiõiguse andmise valdkonnas. Õigusteoorias on kritiseeritud seda keerukat viisi, kuidas omistamistatakse pädevust sama õigusharu eri kohtuorganitele, nii Beetz, R., „Artículo 39”, kogumikus Marken.schutz – Systematischer Kommentar zum Markenschutzgesetz, Guido Kucsko juhtimisel, Manzsche Verlags- und Universitätsbuchhabdlung, Wien, 2006, lk 660.
(
19
)	Tuleb märkida – nagu ma ütlen oma ettepanekus eespool viidatud kohtuasjas De Coster –, et asjaolu, et organi otsused ei kuulu edasikaebamisele, omandab EÜ artikli 234 kasutamise õiguse jaoks määrava tähtsuse, sest kuna vaidlusalust organit ei loeta Austria kohtusüsteemi kuuluvaks, on tal seetõttu, et tema otsuseid ei saa vaidlustada (välja arvatud piiratud juhtudel anda neid föderaalsesse konstitutsioonikohtusse), õigus kasutada eelotsusemenetlust.
(
20
)	19. oktoobri 1995. aasta otsuses kohtuasjas C-111/94: Job Centre (EKL 1995, lk I-3361, punkt 9) jäetakse sellest mõistest välja vabatahtlikkusel põhinevad menetlused; 15. jaanuari 2002. aasta otsuses kohtuasjas C-182/00: Lutz jt (EKL 2002, lk I-547, punktid 15 ja 16) kaubandusregistri pidamine Saksa siseriiklike kohtute poolt, ning 14. juuni 2001. aasta otsuses kohtuasjas C-178/99: Doris Salzmann (EKL 2001, lk I-4421) omandiregistri ülesanded, mida täidavad Austria teatud kohtud.
(
21
)	17. septembri 1997. aasta otsus kohtuasjas C-54/96: Dorsch Consult Ingenieursgesellschaft (EKL 1997, lk I-4961, punkt 23 ja seal viidatud kohtupraktika), ning eespool viidatud 30. mai 2002. aasta kohtuotsus Schmid, punkt 34.
(
22
)	Hackenberg, W., Stix-Hackl, Ch., Handbuch zum Verfahren vor dem Europäischen Gerichtshof, 2. Aufl., Wien, 2000, lk 120; ka Beetz, R., op. cit., lk 664, väidab otseselt, et Oberster Patent- und Markensenati tuleb käsitada kohtuna EÜ artikli 234 kohaldamiseks.
(
23
)	Saksa õigusaktides toob võimaliku segiajamise välja Bous, U., „§ 25 Ausschluß von Ansprüchen bei mangelnder Benutzung”, Ekey, F. L., Klippel, D., Heidelberger Kommentar zum Markenrecht, C.F. Müller, Heidelberg, 2003, lk 370.
(
24
)	Fezer, K.-H., Markenrecht, C. H. Beck, 3. Aufl., München, 2001, lk 1191.
(
25
)	Minu ettepanek kohtuasjas C-40/01: Ansul, milles otsus tehti 11. märtsil 2003 (EKL 2003, lk I-2439, punkt 42). Vt ka kohtuotsuse punkt 36.
(
26
)	Fernández-Nóvoa, C., Tratado sobre Derecho de marcas, Marcial Pons, Madrid, 2001, lk 454.
(
27
)	Viitan edaspidi ainult Madridi kokkuleppele ja mitte selle protokollile, mis on samuti alla kirjutatud Hispaania pealinnas 27. juunil 1989 ja mis, vaatamata pealkirjale, on uus rahvusvaheline leping, kuigi sisuliselt väga sarnane kokkuleppele. Nimetatud lepingutest teisega suudeti juurde võita mõned riigid, kes heitsid kokkuleppele ette paindlikkuse puudumist, kuna selles ei tunnustatud võimalust kanda rahvusvahelisse registrisse riikide patendiametites esitatud kaubamärgi registreerimise taotlusi. Protokoll jõustus 1. detsembril 1995. Fezer, K.-H., op. cit., lk 2027 jj.
(
28
)	Nii näeb selle ette Madridi kokkulepe, artikli 4 lõige 1.
(
29
)	Madridi kokkulepe, artikli 3 lõige 1.
(
30
)	Üksikasjalikum esitus Botana Agra, J. M., „Las marcas internacionales”, Navarro Chinchilla, J. J. ja Vázquez García, R. J. (koordineerijad) teoses Estudios sobre marcas, Comares, Granada, 1995, lk 37 jj.
(
31
)	Praegu on Madridi kokkuleppel ja selle kokkuleppe protokollil ühine rakendusmäärus kaubamärkide rahvusvahelise registreerimise kohta (alates 1. aprillist 2004 kehtiv tekst); kättesaadav aadressil: http://www.wipo.int/madrid/es/legal_texts/common_regulations.htm.
(
32
)	Madridi kokkulepe, artikli 5 lõige 1.
(
33
)	Madridi kokkulepe, artikli 5 lõige 2.
(
34
)	Rakendusmääruse eeskiri 15, punkt 1.
(
35
)	Selle põhjapaneva aspekti toob välja Botana Agra, J. M., op. cit., lk 38 jj.
(
36
)	Madridi kokkulepe, artikli 5 punkt 2.
(
37
)	Madridi kokkulepe, artikli 4 punkt 1.
(
38
)	Madridi kokkulepe, artikli 3 punkt 2.
(
39
)	Madridi kokkulepe, artikli 6 punkt 2.
(
40
)	Madridi kokkulepe, artikkel 7.
(
41
)	Eespool viidatud kohtuotsus Ansul, punkt 43.
(
42
)	Ibidem.
(
43
)	Eespool viidatud ettepanek kohtuasjas Ansul punkt 57.