62003CC0295_ET
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
I. Sissejuhatus
1. Käesolev apellatsioonkaebus on esitatud Esimese Astme Kohtu 10. aprilli 2003. aasta otsuse peale liidetud kohtuasjades T‑93/00 ja T‑46/01: Alessandrini ja teised v.
komisjon (EKL 2003, lk II‑1635), millega Esimese Astme Kohus jättis rahuldamata tühistamishagid, millega taotleti nimetatud institutsiooni kirjade tühistamist, millega jäeti rahuldamata mitme Ladina-Ameerikast pärinevate banaanide traditsioonilise importija taotlused Aafrika, Kariibi mere ja Vaikse ookeani (AKV) riikidest pärit selle puuvilja impordilitsentside kasutamiseks banaanide importimiseks muudest kolmandatest riikidest.
2. Seega on tegemist teatud aspektidega banaanituru ühisest korraldusest, mis tuleneb 1998. aastal nõukogu tehtud muudatusest. Kui komisjon oli kõnesoleva muudatuse rakendanud, kaotati seni impordilitsentside haldamiseks kasutatud eristamine päritolu järgi (AKV või kolmandad riigid).
3. Hagejad kaebasid põhikohtuasja lahendavas kohtus konkreetselt selle üle, et komisjoni vastu võetud rakenduseeskirjad rikuvad põhiõigusakti, ning et lisaks tekitati eeskirjadega neile majanduslikku kahju, kuivõrd kostjaks olev institutsioon ei kehtestanud vajalikke üleminekumeetmeid.
Euroopa Kohtus piirdusid hagejad väidetavalt tekitatud kahju hüvitamise nõudmisega.
II. Õiguslik raamistik
Määrus (EMÜ) nr 404/93
4. Nõukogu 13. veebruari 1993. aasta määruse (EMÜ) nr 404/93 banaanituru ühise korralduse kohta(2) IV jaotises nähti alates 1. juulist 1993 erinevate siseriiklike turukorralduste asemel ette kolmandate riikidega kauplemise ühine kord. Selles klassifitseeritakse: „ühenduse banaanid”, mis on korjatud ühendusest, „AKV riikidest pärit banaanid” ja „kolmandate riikide banaanid”, mis pärinevad muudest riikidest peale AKV. Teises kategoorias tähendasid „tavapärased AKV‑banaanid” ekspordikoguseid, mis ei ületanud tavapärast kvooti, samas kui „ebatavapärased AKV-banaanide” kogused ületasid selle tavapärase koguse, mis on määratletud määruse nr 404/93 lisas.
5. Määruse nr 404/93 artikli 17 esimese lõigu kohaselt tuleb banaanide importimisel ühendusse esitada impordilitsents, mille annavad liikmesriigid taotluse alusel välja kõikidele asjaomastele isikutele, olenemata nende tegevuskohast ühenduses ning ilma et see piiraks artiklite 18 ja 19 rakendamiseks ette nähtud erisätete kohaldamist.
6. Määruse nr 404/93 artikli 18 lõige 1 nägi esialgses redaktsioonis ette, et igal aastal avatakse kolmandate riikide banaanide ja ebatavapäraste AKV‑banaanide impordiks täiendav tariifikvoot kaks miljonit tonni (netomass). Kõnealuse kvoodi raames kohaldatakse kolmandatest riikidest banaaniimpordi suhtes tollimaksu 100 eküüd tonni kohta ning ebatavapäraste AKV-banaanide suhtes tollimaksu nullmäära. Sama määruse artikli 18 lõige 2 nägi esialgses redaktsioonis ette, et ebatavapäraste AKV-banaanide ja kolmandate riikide banaanide impordi suhtes, mis ei mahu kvoodi piiridesse, kohaldatakse tollimaksu vastavalt 750 eküüd ja 850 eküüd tonni kohta.
7. Määruse nr 404/93 artikli 19 lõige 1 nägi ette tariifikvoodi jagunemise, nimelt 66,5% ettevõtjatele, kes on turustanud kolmandate riikide banaane või ebatavapäraseid AKV-banaane (A-kategooria), 30% ettevõtjatele, kes on turustanud ühenduse banaane või tavapäraseid AKV-banaane (B-kategooria) ja 3,5% ühenduses asuvatele ettevõtjatele, kes alustasid muude kui ühenduse banaanide või tavapäraste AKV-banaanide turustamist 1992. aastal (C‑kategooria).
8. Määruse nr 404/93 artikli 19 lõige 2 näeb ette:
„[…] iga [A ja B] ettevõtjate kategooria kohta eraldi tehtavate arvutuste kohaselt saab iga ettevõtja impordilitsentsi vastavalt keskmistele banaanikogustele, mis ta on müünud kolmel viimasel aastal, mille kohta on andmed olemas.”
Määrus (EMÜ) nr 1442/93
9. Komisjon võttis 10. juunil 1993 vastu määruse (EMÜ) nr 1442/93, milles on sätestatud üksikasjalikud eeskirjad banaanide ühendusse importimise korra kohaldamise kohta(3) (edaspidi „1993. aasta kord”). See kord kehtis kuni 31. detsembrini 1998.
10. Määruse nr 1442/93 artikli 5 lõike 1 kohaselt pidid liikmesriikide pädevad ametiasutused igal aasta tegema kindlaks keskmised kogused, mida iga nende juures registreeritud A- ja B-kategooria ettevõtja on turustanud kolme aasta jooksul enne aastat, mille suhtes avatakse kvoot, liigendatult vastavalt majandustegevusele kooskõlas sama määruse artikli 3 lõikega 1. Seda keskmist nimetati „individuaalseks kvoodiks”.
11. Määruse nr 1442/93 artikli 14 lõike 2 kohaselt, komisjoni 10. oktoobri 1994. aasta määrusega (EÜ) nr 2444/94 (EÜT L 261, lk 3) muudetud redaktsioonis, esitatakse „impordilitsentstaotlused […] mis tahes liikmesriigi pädevatele ametiasutustele kvartali viimase kuu esimese seitsme päeva jooksul, mis eelneb kvartalile, mille osas litsentsid väljastatakse.”
Määrus (EÜ) nr 1637/98
12. Nõukogu 20. juuli 1998. aasta määrusega (EÜ) nr 1637/98, millega muudetakse määrust nr 404/93 (EÜT L 210, lk 28; ELT eriväljaanne 03/23, lk 304), tehti banaanituru ühisesse korraldusse olulisi muudatusi, mis pidid jõustuma 1. jaanuarist 1999. Sellega muudeti eelkõige määruse nr 404/93 IV jaotise artikleid 16–20.
13. Määruse nr 404/93 artikli 18 lõige 1 nägi määrusega nr 1637/98 muudetud redaktsioonis ette, et igal aastal avatakse kolmandate riikide banaanide ja ebatavapäraste AKV-banaanide impordiks tariifikvoot 2,2 miljonit tonni (netomass). Selle kvoodi raames maksustatakse kolmandatest riikidest imporditud banaanid tollimaksuga 75 eküüd tonni kohta ning ebatavapäraste AKV-banaanide suhtes kohaldatakse tollimaksu nullmäära.
14. Sama määruse artikli 18 lõige 2 nägi määrusega nr 1637/98 muudetud redaktsioonis ette, et igal aastal avatakse kolmandate riikide banaanide ja ebatavapäraste AKV-banaanide impordiks täiendav tariifikvoot 353 000 tonni (netomass). Selle kvoodi raames maksustati kolmandatest riikidest imporditud banaanid tollimaksuga 75 eküüd tonni kohta ning ebatavapäraste AKV-banaanide suhtes kohaldati tollimaksu nullmäära.
15. Määruse nr 404/93 artikli 20 punkt d nägi määrusega nr 1637/98 muudetud redaktsioonis ette, et komisjon võtab kooskõlas artikli  27 ette nähtud banaanituru korralduskomitee korraga artiklis 18 sätestatud tariifikvootide rakendusmeetmed, sealhulgas „erisätted, mis on vajalikud ülemineku hõlbustamiseks alates 1993. aasta 1. juulist kohaldatavalt impordikorralduselt [määruse nr 404/93] IV jaotise korraldusele”.
Määrus (EÜ) nr 2362/98
16. Komisjon võttis 28. oktoobril 1998 vastu määruse (EÜ) nr 2362/98, millega kehtestatakse banaanide ühendusse importimist käsitleva nõukogu määruse (EMÜ) nr 404/93 üksikasjalikud rakenduseeskirjad,(4) mille artikli 31 kohaselt tunnistati määrus nr 1442/93 kehtetuks alates 1. jaanuarist 1999. Uued tariifikvootide raames impordilitsentside haldamist puudutavad sätted sisalduvad määruse nr 2362/98 I, II ja IV jaotises (edaspidi „1999. aasta kord”).
17. 1999. aasta korraga tehakse 1993. aasta korda uuendusi:
a) kaotatakse erinevused sõltuvalt ettevõtja tegevusest;
b) võetakse arvesse imporditud banaanikogus;
c) nähakse ette impordilitsentside haldamine banaanide päritolu (AKV riigid või kolmandad riigid) arvestamata;
d) suurendatakse tariifikvooti ja uutele ettevõtjatele eraldatud kvooti;
18. Määruse nr 2362/98 artikkel 2 näeb ette, et määruse nr 404/93 artikli 18 lõigetes 1 ja 2 (määrusega nr 1637/98 muudetud redaktsioonis) osutatud tariifikvoodid ja artiklis 16 osutatud tavapärased AKV-kogused jaotatakse järgmiselt:
– 92% artiklis 3 määratletud senistele ettevõtjatele;
– 8% artiklis 7 määratletud uutele ettevõtjatele.
19. Määruse nr 2362/98 artikli 4 lõikes 1 määratakse igale liikmesriigis registreeritud senisele ettevõtjale igaks aastaks ja kõikide määruse I lisas loetletud päritoluriikide kohta kokku üks kvoot, mis põhineb võrdlusperioodil imporditud banaanikogusel. Sama määruse artikli 4 lõike 2 kohaselt olid 1999. aastal imporditud kauba puhul võrdlusaastateks aastad 1994, 1995 ja 1996.
20. Artikli 6 lõige 1 näeb ette, et „[h]iljemalt iga aasta 30. septembriks määravad pädevad ametiasutused pärast vajalikke kontrollimisi ja tõendamisi vastavalt artiklitele 3, 4 ja 5 ühe esialgse individuaalse kvoodi igale senisele ettevõtjale, võttes aluseks võrdlusperioodil tegelikult imporditud I lisas loetletud päritoluga banaanide keskmised kogused”. Individuaalne kvoot määratakse kolme aasta keskmise alusel, isegi kui ettevõtja ei ole võrdlusperioodi mingi osa jooksul midagi importinud. Sama määruse artikli 6 lõike 2 kohaselt edastavad pädevad ametiasutused igal aastal komisjonile registreeritud seniste ettevõtjate nimekirja ja neile esialgselt määratud üldkvoodid.
21. Impordilitsentside väljaandmise eeskirju sisaldavad määruse nr 2362/98 artiklid 14–22.
22. Artikli 14 lõige 1 näeb ette, et „[i]mpordilitsentside väljaandmiseks võib aasta esimeseks kolmeks kvartaliks määrata soovituslikud kogused, mis väljendavad ühesugust protsenti olemasolevate mis tahes I lisas loetletud päritoluga kogustest”.
23. Artikli 15 lõike 1 kohaselt esitatakse „[i]mpordilitsentside taotlused aasta iga kvartali kohta […] selle liikmesriigi pädevatele ametiasutustele, kus ettevõtjad registreeritud on selle kuu esimese seitsme päeva jooksul, mis eelneb kvartalile, mille kohta litsentsid välja antakse”.
24. Artikkel 17 näeb ette, et kui teatud kvartali ja ühe või mitme I lisas loetletud päritolu puhul ületab litsentsitaotluste arv märgatavalt artikli 14 alusel kindlaks määratud soovituslikku kogust või vabu koguseid, määratakse kindlaks protsent, mille võrra taotletavaid koguseid vähendatakse.
25. Artikkel 18 on sõnastatud järgmiselt:
„1. Kui ühe või mitme päritolu puhul on vähendamisprotsent artikli 17 kohaselt kindlaks määratud, võib ettevõtja, kes kõnealust päritolu (kõnealuseid päritolusid) käsitlevat impordilitsentsi on taotlenud:
a) loobuda litsentsi kasutamisest, teatades sellest asjaomase litsentsi väljaandnud asutusele 10 tööpäeva jooksul alates vähendamisprotsendi kindlaksmääranud määruse avaldamisest; sel juhul vabastatakse litsentsiga seotud tagatis viivitamata; või
b) esitada uue(d) litsentsitaotluse(d), mis käsitleb/käsitlevad päritolusid, mille kohta komisjon on vabad kogused avaldanud, summa piires, mis on taotletava kogusega võrdne või sellest väiksem, kuid mida algselt väljaantud litsents ei hõlma. Sellised taotlused esitatakse punktis a sätestatud ajavahemikus ja need peavad vastama kõikidele litsentsitaotlusi reguleerivatele tingimustele.
2. Komisjon määrab viivitamata kogused, mille kohta võib kõikide asjaomaste päritolude puhul litsentsid välja anda.”
26. Artikli 19 lõikes 1 on täpsustatud, et „[p]ädevad ametiasutused annavad järgmiseks kvartaliks impordilitsentse välja hiljemalt iga kvartali viimase kuu 23. päeval”.
27. Artikli 20 lõige 1 sätestab, et „[l]itsentsiga hõlmatud kasutamata kogused eraldatakse taotluse korral uuesti samale ettevõtjale – kes võib olla nii litsentsi omanik kui omandaja – kasutamiseks järgmises kvartalis, kuid siiski algse litsentsi väljaandmise aasta jooksul. Tagatis jääb püsima proportsionaalselt kasutamata kogustega.”
28. Määruse nr 2362/98 V jaotises on aastaks 1999 ette nähtud teatud hulk üleminekusätteid. Artikli 28 lõike 1 kohaselt peavad ettevõtjad esitama 1999. aasta registreerimistaotlused hiljemalt 13. novembriks 1998 ning seniste ettevõtjate puhul peavad need sisaldama võrdlusperioodi 1994–1996 iga aasta jooksul tegelikult imporditud banaanide üldkogust ja importimisel kasutatud kõigi impordilitsentside ja litsentsiosade seerianumbreid ning nimekirja viidetega kõikidele dokumentaalsetele tõenditele tollimaksude tasumise kohta.
29. Määruse nr 2362/98 I lisas märgitakse määruse nr 404/93 artikli 18 lõigetes 1 ja 2 osutatud tariifikvoodid ja tavapärane AKV-kogus (857 000 tonni).
2001. aasta kord
30. Nõukogu võttis vastu 29. jaanuari 2001. aasta määruse (EÜ) nr 216/2001, mille artikliga 1 reformiti määruse nr 404/93 artiklid 16–20.(5)
31. Sellisena muudetud määruse nr 404/93 IV jaotise rakendamise sätteid täpsustati komisjoni 7. mai 2001. aasta määrusega (EÜ) nr 896/2001, millega omakorda sätestatakse määruse nr 404/93 üksikasjalikud rakenduseeskirjad seoses banaanide ühendusse importimise korraga(6) . Need sätted on vastavalt määruse nr 896/2001 artiklile 32 kohaldatavad alates 1. juulist 2001.
III. Asjaolud
32. Hagejad on Ladina-Ameerikast banaane importivad ettevõtjad. Kuna nad olid pädevates siseriiklikes ametiasutustes (Itaalias ja London Fruit Ltdi puhul Ühendkuningriigis) traditsiooniliste ettevõtjatena registreeritud, määrasid ametiasutused neile kummalegi 1999. aastaks ajutised individuaalsed kvoodid. Neile väljastati kolmandate riikide banaanide impordilitsentsid kõnesoleva aasta kolmeks esimeseks kvartaliks.
33. Kohtuasja T-93/00 aluseks olevad asjaolud ulatuvad tagasi 1999. aasta neljandasse kvartalisse, mille kohta hagejad esitasid pädevatele siseriiklikele ametiasutustele taotlused impordilitsentsi saamiseks esialgse individuaalse kvoodi ülejäägi kohta,(7) ning mis rahuldati kolmandatest riikidest banaanide impordi jaoks võimaldatud koguste piires.
34. Rahuldamata jäetud taotluste osas võisid hagejad ikkagi taotleda impordilitsentsi 308 978,252 tonni tavapäraste AKV riikidest pärit banaanide kohta.(8) Nad taotlesid seega vastavalt määruse nr 2362/98 artikli 18 lõikele 1 AKV-banaanide kohta impordilitsentse ülejäänud koguse piires, mille vastavad individuaalsed kvoodid jagunesid järgmiselt:
Alessandrini Srl						2050 kg
Anello Gino di Anello Luigi & Cie Snc 			1859 kg
Arpigi SpA							   757 kg
Bestfruit Srl							2637 kg
Co-frutta SpA 						209 392 kg
Co-frutta Soc. coop. arl. 					30 207 kg
Dal Bello Sife Srl						1533 kg
Frigofrutta Srl 						2990 kg
Garletti Snc 							4419 kg
London Fruit Ltd						286 004 kg
35. 13. oktoobril 1999 väljastasid pädevad siseriiklikud ametiasutused hagejatele impordilitsentsid AKV-banaanide kohta kogu taotletud mahus, kuid korduvatele jõupingutustele vaatamata ei õnnestunud neil banaane hankida.
36. Sellises olukorras palusid nad 18. novembril 1999 EÜ artikli 232 alusel komisjonilt:
1) selliste meetmete võtmist, mis on vajalikud, et nad saaksid kasutada AKV-riikide impordi jaoks neljandaks kvartaliks Ladina-Ameerika ja muudest kolmandatest riikidest pärinevate banaanide importimiseks väljastatud litsentse;
2) anda korraldus viidatud litsentsidega seotud tagatiste vabastamiseks igal juhul, kuna litsentse ei kasutatud ning kasutamata jätmine ei olnud omaniku viga.
37. Kuna hagejad ei saanud taotlusele vastust, juhtisid nad 22. detsembri 1999. aasta faksiga komisjoni tähelepanu asjaolule, et kõnesolevate litsentside kehtivustähtaeg lõpeb 7. jaanuaril 2000, ning kutsusid komisjoni üles selle kohta seisukohta võtma.
38. 26. jaanuari 2000. aasta kirjaga nr 02418, mis oli adresseeritud hagejate esindajale, vastas komisjon järgmist:
„Te viitasite oma 22. detsembri 1999. aasta kirjas mõnede ettevõtjate raskustele 1999. aasta neljandaks kvartaliks väljastatud banaanide impordilitsentside kasutamisel, eelkõige AKV-riikidest pärinevate banaanide importimiseks mõeldud litsentside osas.
Kõigepealt tuleb märkida, et olemuslikult on tegemist eelkõige kaubanduslike probleemidega ning seega seonduvad need ettevõtjate tegevusega. Tõusetunud probleem seondub kaubanduspartnerite leidmisega teatavate toodete, st käesolevas asjas AKV-riikidest pärinevate banaanide ostuks ja transpordiks. Kuigi tegemist on kahetsusväärse juhtumiga, on asjaolu, et teie kliendid ei suutnud AKV-banaanide tarnelepinguid sõlmida, üks osa kaubandusriskist, millega ettevõtjad tavaliselt arvestavad.
Lõpetuseks märgime, et nimetatud raskusi esines vaid mõnel ettevõtjal, keda pole üksikasjalikult kirjeldatud, ning et komisjoni sekkumine oleks võinud asetada need ettevõtjad soodsamasse olukorda võrreldes nendega, kes olid arvestanud endale võetud kohustustega seotud riske.”
39. Siseriiklikud pädevad ametiasutused hagejate poolt esitatud tagatisi tagasi ei maksnud, kuna leidsid, et olukord, millele toetudes hagejad tagatise väljamaksmist nõudsid, et kujutanud endast vääramatut jõudu kui ainsast juhtumit, mis oleks väljamaksmist võimaldanud.
40. Kohtuasja T-46/01 aluseks olevad asjaolud on seotud 2000. aasta neljanda kvartaliga. Nimetatud perioodiks olid hagejate kasutatavad individuaalsete kvootide jäägid järgmised:
Alessandrini Srl 						5667 kg
Anello Gino di Anello Luigi & Cie snc 			5140 kg
Arpigi SpA							5792 kg
Bestfruit Srl 							7290 kg
Co-frutta SpA 						236 746 kg
Co-frutta Soc. coop. arl 					80 301 kg
Dal Bello Sife Srl						4110 kg
Frigofrutta Srl 						8266 kg
Garletti Snc 							7329 kg
London Fruit Ltd						324 124 kg
41. Kuna kolmandate riikide banaanide osas esitatud litsentsitaotlusi oli rohkem kui kasutada olevaid koguseid, määras komisjon määruses (EÜ) nr 1971/2000(9) kindlaks 2000. aasta neljandas kvartalis impordiks veel kasutamata kogused. Nimetatud määruse lisa kohaselt võis impordilitsentse väljastada veel 329 787,675 tonni tavapäraste AKV-banaanide jaoks, kuigi hagejad neid ei taotlenud.
42. Hagejad nõudsid 10. oktoobril 2000 EÜ artiklile 232 tuginedes komisjonilt esiteks määruse nr 404/93 artikli 20 punktis d ette nähtud meetmete võtmist, mis võimaldaksid neil saada 2000. aasta neljandaks kvartaliks impordilitsentsid neile määratud kolmandate riikide banaanide individuaalsete kvootide jäägi osas. Teise võimalusena nõudsid nad nimetatud osa banaanide importimise ja turustamise võimatuse tõttu tekkinud sissetuleku kaotuse hüvitamist.
43. Komisjon keeldus oma 8. detsembri 2000. aasta kirjaga AGR 030905, mis oli adresseeritud hagejate esindajale, neid taotlusi rahuldamast, põhjendades seda järgmiselt:
„Oma 10. oktoobri 2000. aasta kirjas teavitate te komisjoni mõnede ettevõtjate raskustest banaanide hankimisel, mis võimaldaks neil impordi tariifikvootide korra raames neile aastaks 2000 määratud individuaalseid kvoote neljandas kvartalis täielikult kasutada.
Raskused, millele te viitate, on oma olemuselt eelkõige kaubanduslikud. Peame kahetsusega nentima, et ühenduse õigus ei anna komisjonile selles küsimuses otsustusõigust. Te tunnistate seda ka ise, kui kinnitate, et ettevõtjatel, kellel ei ole AKV-banaanide tootjatega tihedaid sidemeid, on raskusi nimetatud kauba varumisega.
Samuti olete te kinnitanud, et ettevõtjad, keda te esindate, ei saa neile määratud individuaalseid kvoote täiel määral ära kasutada.
Peame märkima, et juriidilisest vaatepunktist nähtuna kujutavad individuaalsed kvoodid endast üksnes ettevõtjatele antud võimalusi, mis on määratud kindlaks nende varasema tegevuse alusel, kohaldades ühenduse määruseid; nendega antakse huvitatud isikutele üksnes õigus esitada impordilitsentsi taotlusi, sooritamaks kaubandustehinguid, mille osas nad on tootjariikide tarnijatega kokku leppinud.
Lõpetuseks peame lisama, et teie poolt komisjonile edastatud info alusel tundub, et raskused, millele te viitate, ei ole „ajutise iseloomuga” selles mõttes, et need oleks tekkinud enne 1999. aastat kehtinud korralt alates märgitud kuupäevast kehtivale korrale ülemineku tõttu. Järelikult ei võimalda määruse nr 404/93 […] artikli 20 punkt d komisjonil võtta vastu teie poolt taotletud erimeetmeid.”
IV. Esimese Astme Kohtusse esitatud tühistamishagi
44. Kõik asjassepuutuvad ettevõtted esitasid Esimese Astme Kohtusse hagid komisjoni 26. jaanuari 2000. aasta (kohtuasi T‑93/00) ja 8. detsembri 2000. aasta (T‑46/01) kirjade peale.
45. EÜ artiklis 241 sätestatud õigusvastasuse väitele tuginedes esitasid hagejad oma hagide toetuseks kolm väidet, mis põhinevad määruse nr 404/93 rikkumisel, omandiõiguse ja ettevõtlusvabaduse rikkumisel ning võrdse kohtlemise põhimõtte eiramisel.
V. Vaidlustatud kohtuotsus
46. Esimese Astme Kohtu 10. aprilli 2003. aasta otsuse alguses analüüsiti komisjoni vastuväidet hagi vastuvõetamatuse kohta seoses sellega, et hagejatel puudus õigus olla kohtumenetluse pool.
47. Kuigi kõigis vaidlustatud kirjas vastati erinevat laadi taotlustele,(10) leidis Esimese Astme Kohus, et mõlemad viitasid võimalusele, et komisjon võtab meetmeid vastavalt määruse nr 404/93 artikli 20 punktile d. Selle võimaluse kasutamata jätmine puudutas adressaate otseselt ja individuaalselt, kuna see puudutas nende huve, muutes oluliselt nende õiguslikku seisundit.(11)
48. Olles hagi vastuvõetamatuse vastuväite tagasi lükanud, uurib Esimese Astme Kohus kolme väidet, mis tollased hagejad esitasid komisjoni määruse nr 2362/98 õigusvastasuse põhjenduseks ning mis puudutavad vastavalt: alusteksti, nimelt nõukogu määruse nr 404/93 rikkumist; omandiõiguse ja ettevõtlusvabaduse põhimõtte rikkumist, ning mittediskrimineerimise kohustuse eiramist.
49. Vaidlustatud kohtuotsuses lükati nimetatud väited tagasi põhjendusel, et hagejad ei tõendanud otsest õiguslikku seost ühelt poolt 26. jaanuari 2000. aasta ja 8. detsembri 2000. aasta kirjade ja teiselt poolt määruse nr 2362/98 sätete vahel.(12)
50. Hagejad on arvamusel, et komisjon pidi määruse nr 404/93 artikli 20 punkti d kohaselt arvestama, et tegelikult on võimatu AKV-banaane hankida, ning lubama neil importida banaane muudest kolmandatest riikidest nende individuaalsete kvootide kasutamata jäänud osa piires.(13)
Nii hindas Esimese Astme Kohus komisjoni laia kaalutlusõigust 1993. aasta korralt 1999. aasta korrale üleminekuks „vajalike konkreetsete meetmete” kehtestamisel ja piirdus seaduslikkuse kontrollimisel ilmse vea olemasoluga. Põhikohtuasja uuriva kohtuniku arvates ei tulenenud kahjud, mille hüvitamist hagejad võivad nõuda, siiski otseselt kõnesolevast üleminekust, vaid sellest, et hagejad ei suutnud leida tarnijaid, kes oleksid neid 1999. aasta neljandas kvartalis AKV-banaanidega varustanud (kohtuasjas T‑93/00), ning sellest, et nad keeldusid taotlemast 2000. aasta neljandaks kvartaliks impordilitsentse AKV-banaanide jaoks (kohtuasjas T‑46/01)(14) .
Nendel asjaoludel leiti kohtuotsuses, et komisjon ei ületanud oma kaalutlusõiguse piire, kui ta keeldus kehtestamast määruse nr 404/93 artikli 20 punkti d alusel sätteid, ning seetõttu lükati väide tervikuna tagasi.(15)
51. Esimese Astme Kohus tunnistas siiski kohtuasja T‑93/00 osas, et isegi kui võiks möönda, et hagejad ei suutnud leida tarnijaid 1999. aasta korra jõustumise tõttu, ei tõendanud nad piisavalt, et komisjon tegi ilmse hindamisvea, kui ta keeldus vastu võtmast asjaomaseid meetmeid määruse nr 404/93 artikli 20 punkti d alusel.(16)
52. Viimasena uuris Esimese Astme Kohus hagejaks olevate ettevõtjate taotlusi kahju hüvitamiseks seoses komisjoni õigusvastase käitumisega, kui ta haldas ühendatult kolmandate riikide ja AKV riikide tariifikvoote, ning eelkõige individuaalsete kvootide üldistamisega ja tegevusetusega kahjulike mõjude korvamiseks.
53. Antud asjas vaidlustatud kohtuotsuses nõustuti komisjoni teesiga, et määrusest nr 2362/98 tulenevatel muudatustel ei ole põhjuslikku seost hagejatel AKV-banaanide hankimisel esinevate raskustega.
54. Esimese Astme Kohus on seisukohal, et „[k]ohtuasjas T‑93/00 seondub väidetava kahju põhjus asjaoluga, et hagejad ei suutnud leida tarnijaid, kes oleksid neid 1999. aasta neljandas kvartalis AKV-banaanidega varustanud. Kohtuasjas T‑46/01 on hagejate poolt osutatud sissetuleku kaotus otseselt nende hoolikuse puudumise tulemus. Hagejad ei esitanud AKV-banaanide jaoks 2000. aasta neljandaks kvartaliks impordilitsentsi taotlust kooskõlas määrusega nr 1971/2000, kui kolmandate riikide banaanide kogused olid juba ära kasutatud. Pealegi ei püüdnud nad 1999. aasta neljandas kvartalis tekkinud probleemidele vaatamata luua 2000. aasta jooksul kontakte AKV-banaanide tarnijatega, et tagada banaanidega varustatus aasta viimases kvartalis”.(17)
VI. Apellatsioonkaebuse analüüs
55. Esitatud apellatsioonkaebuses palutakse:
– tühistada vaidlustatud kohtuotsus selles osas, mis puudutab kahju hüvitamist;
– kohustada komisjoni hüvitama hagejatele kahju, mis tekkis kolmandate riikide banaanide jaoks impordilitsentside väljastamata jätmise tõttu;
– mõista kogu menetluse kulud välja kostjalt.
56. Ühenduse institutsioon omalt poolt palub tunnistada hagi vastuvõetamatuks ja teise võimalusena jätta hagi rahuldamata. Vaidlustatud kohtuotsuse osalise tühistamise korral palub ta kohtuasi Esimese Astme Kohtusse tagasi saata põhikohtuasja lahendamiseks ning igal juhul mõista kohtukulud välja hagejatelt.
57. Vastuvõetamatuse vastuväide tugineb sellele, et hagejad on väidetavalt vaidluse eset muutnud, nõudes nüüd, et Euroopa Kohus otsustaks otseselt komisjoni lepinguvälise vastutuse üle, kuigi nad seda Esimese Astme Kohtus ei taotlenud.
58. Apellatsioonkaebuse asjaolusid arvestades näib asjakohane käsitleda vastutuse asjus esitatud hagi vastuvõetavust koos kohtuasja põhiküsimusega.
59. Hagejad heidavad Esimese Astme Kohtule ette, et see ei uurinud kõiki nende hüvitamisnõude toetuseks esitatud argumente, omistades ekslikult tekkinud kahju hagejate suutmatusele importida AKV-banaane ning jättes tunnustamata, et neil ei olnud võimalik hankida impordilitsentse kolmandate riikide individuaalsete kvootide jaoks, millele neil oli ometi õigus; nad lisavad, et kui komisjon ei oleks edendanud ühendatud tariifikvoote ja individuaalsete kvootide üldistamist, oleks neil olnud võimalik kõnesolevaid litsentse saada.
Nad on seisukohal, et nende hagi esmane eesmärk on esile tõsta, et neile tekkinud kahju tulenes otseselt määrusest nr 2362/98.
60. Lõpuks ei nõustu nad vaidlustatud kohtuotsuse punktidega 56 ja 58 – milles on kokku võetud poolte nõuded –, kuivõrd nendes vihjatakse ekslikult, et tekkinud kahju tuleneb 26. jaanuari 2000. aasta ja 8. detsembri 2000. aasta kirjadest.
61. Komisjon vaidlustab apellatsioonkaebuse vastuvõetavuse tervikuna, kuna selles piirdutakse hüvitamise nõudmisega, vaidlustamata Esimese Astme Kohtu seisukohta seoses määruse nr 2362/98 väidetava õigusvastasusega.
62. Vaidlustatud kohtuotsuse osalise tühistamise osas väidab komisjon, et hagejad vahetavad ära väidetava kahju teatud aspektid – nimelt asjaolu, et nad ei kasutanud täielikult ära oma individuaalseid kvoote – vajaliku põhjusliku seosega kõnesoleva kahju ja selle aluseks oleva väidetavalt õigusvastase käitumise vahel.
63. Mis puutub kaebusse seoses esimese kohtuastme otsuse punktide 56 ja 58 puuduliku redaktsiooniga, siis leiab komisjon, et need sisaldavad pooltevahelise vaidluse sisu tõest kokkuvõtet nii kirjalikult kui ka suuliselt esitatud väiteid silmas pidades.
64. Komisjon väidab ühtlasi, et kui kohus a quo
oleks leidnud, et hüvitusnõue põhines eranditult kahel kõnesoleval kirjal, mis ta oli eelnevalt seaduslikuks tunnistanud, ei oleks ta põhjuslikku seost uurinud, kuna süüks pandava õigusvastase käitumise puudumisel ei oleks ka vastutust.
65. Hagejad püüavad oma strateegias eelkõige tõendada, et hüvitamisnõude käsitlemisel oleks Esimese Astme Kohus pidanud analüüsima määruse nr 2362/98 seaduslikkust, mis lisaks määruse nr 404/93 sätete rikkumisele eiras ka põhilist omandiõigust, ettevõtlusvabadust ja mittediskrimineerimise põhimõtet.
66. Määruse nr 404/93 artikli 20 punktis d sisalduva kohustuse rikkumisele tuginedes väidavad hagejad, et korra muutmisega 1999. aastal vähendati nende võimalusi hankida banaane kolmandatest riikidest kõikide individuaalsete kvootide ulatuses.
67. Vaidlustatud kohtuotsuses omistatakse hagejatele tekkinud kahju nende endi käitumisele ning ei kontrollita viimaste väiteid, et AKV-banaanide tarnijaid ei olnud tulenevalt 1999. aasta korra rakenduseeskirjadest võimalik leida. Esimese Astme Kohtu otsuses kirjeldatakse õigesti hagejatele tekkinud majandusliku kahju vahetuid põhjusi, nimelt et neil ei õnnestunud varustajat leida ja impordilitsentse hankida vastavalt majandusaastate 1999. ja 2000. viimastes kvartalites. Otsuses aga ei puudutata selliste tegevusthäirete kaudset põhjust: ettevõtjate majandustegevusele määrusega nr 2362/98 tekitatud tagajärgi.
68. Euroopa Inimõiguste Kohus tuvastas seoses õiglase kohtupidamise mõistega, et 4. novembri 1950. aasta Rooma konventsiooni artikli 6 lõikes 1 ei nõuta kohtutelt üksikasjalikku vastust igale poolte esitatud argumendile. Kui aga õiguslik alus või vastuväide on iga kohtuvaidluse omadustest lähtuvalt sõnastatud selgelt ja täpselt, tugineb kontrollitud tõenditele ja on määrava tähtsusega menetluse tulemuse jaoks, ei saa seda pidada põhjendamatuks, sest muidu tekitaks see segadust nende argumentide suhtes eelkõige selles osas, kas neid ei ole unustatud käsitleda, kas need on rahuldamata jäetud ja eriti missugused on olnud põhjused, mis andsid tulemuseks teatud lahenduse.(18)
69. Hagis käsitletud kirjades selgitatakse lisaks määruse nr 2362/98 väidetava õigusvastasuse rõhutamisele selle määruse mõjusid majandussektorile ja traditsiooniliselt kolmandatest riikidest banaane importivate ettevõtete suutlikkusele varuda AKV päritolu puuvilja.
70. Hagejate arvates toetas ja tugevdas tariifikvootide ühtse haldamiskorra vastuvõtmine ja individuaalsete kvootide üldistamine AKV-banaanide importijate privilegeeritud olukorda. Kui 1993. aasta korra kohaselt oli kolmandatele riikidele spetsialiseerunud ettevõtjatel vaba juurdepääs AKV-banaaniturule, siis uus kord kohustab neid kasutama individuaalseid kvoote.
71. Hagejate meelest tõendab asjaolu, et enam kui kolmandikku tavapäraste AKV-banaanide kogusest ei kasutatud, et uus kord soosib kolmandatest riikidest importijaid kahjustades AKV-ettevõtjaid .
72. Hagejate selgitused ei ole just selged ega veenvad. Näib, et individuaalsete kvootide üldistamise ja tariifikvootide ühtse haldamise uue korra tõttu kaldus banaaninõudlus AKV-lt kolmandatele riikidele ning selle viimati nimetatud kategooria kvoot täideti enneaegselt.
Hagejad ei täpsusta, mis laadi raskusi neil AKV-banaanide varumisel 1999. aasta neljandas kvartalis esines. Vaidlustatud kohtuotsuse punktist 33 tuleneb, et hagejatel ei õnnestunud AKV-banaane hankida „vaatamata korduvatele jõupingutustele”.
Sellest asjaolust lähtuvalt – mis näitab, et tegemist ei olnud asjassepuutuvate ettevõtjate hooletusega – oleks Esimese Astme Kohus pidanud uurima kahju põhjustega seonduvate ülejäänud selgituste tõenäosust ja vajadusel hindama määruse nr 2362/98 õigusvastasust.
73. Kui möönda kasvõi ainult dialektilisel eesmärgil, et hagejad ei leidnud mõistlikule hoolsusele vaatamata AKV-banaanide tarnijaid 1999. aasta neljandaks kvartaliks, on mõistetav, et kui järgneva aasta viimane kvartal oli kätte jõudnud, loobusid nad nii kasututest jõupingutustest.
Ühtlasi tuleb arvestada, kui keeruline on tõendada sellist negatiivset asjaolu, nagu mõistliku võimaluse puudumine äripartneri leidmiseks teatud hetkel.
74. Järeldan seega, et kohtuasjas T‑93/00 ja ka kohtuasjas T‑46/01, kuigi mitte sama veenvalt, esitasid hagejad piisavalt selge ja asjassepuutuva õigusliku aluse, mis oleks väärinud Esimese Astme Kohtus vähemalt sõnaselget tagasilükkamist.
75. Kuna kohus nii ei toiminud, on vaidlustatud kohtuotsuses õigusnorme kohaldatud vääralt, mis seisneb õiglase kohtupidamise ühe nõude rikkumises. Leian seega, et see kohtuotsus tuleb tühistada, kuivõrd selle punktis 108 peeti väidetava kahju põhjuseks eranditult hagejate käitumist, võtmata arvesse pärast määruse nr 2362/98 jõustumist kehtestatud uue korra rakendamise tagajärgi.
VII. Põhiküsimus
76. Vastavalt Euroopa Kohtu põhikirja (EÜ) artiklile 54 „[k]ui apellatsioonkaebus on põhjendatud, tühistab Euroopa Kohus Esimese Astme Kohtu otsuse. Ta võib ise teha asja suhtes lõpliku kohtuotsuse, kui menetlusstaadium lubab, või suunata asja tagasi Esimese Astme Kohtusse otsustamiseks”. Üks juhtudest, millele kohaldatakse selles sättes pakutud võimalust, on viga in iudicando,
tingimusel, et asjaolude kirjeldus on täielik ja lõpliku otsuse tegemiseks piisav ning tõendite esitamist ei toimu. Paistab, et nii on seda käsitletud Euroopa Kohtu praktikas, kuigi selles ei ole kunagi väljendatud põhjust, miks kohtuvaidluse seisund lubab Euroopa Kohtul vaidlust ise lahendada ja on piirdunud napisõnalise kinnitusega, näiteks, et „nii toimitakse antud juhul”.(19) Ühesõnaga tuleks Euroopa Kohtul otsustada põhiküsimus, kui kohtuasja dokumentidest järeldub, et vaidlus on jõudnud otsuse tegemist lubavasse järku, milleks tuleks kas või lühidalt analüüsida hagejate esitatud hüvitamishagi põhielemente ja antud kohtuasja raames uurida määruse nr 2362/98 vastu esitatud konkreetseid tühistamise põhjendusi. Peale selle paluti hagejate menetlusõiguste kaitsmiseks pooltel kohtuistungil käsitleda oma argumentides eespool nimetatud määruse võimalikku õigusvastasust.
77. Nii tuginevad hagejad, kes viitavad oma väidetele esimeses kohtuastmes sõnastatud õigusvastasuse väite raames, oma tühistamishagis kolmele väitele.
78. Nende arvates on määrus nr 2362/98 õigusvastane mitte üksnes seetõttu, et see on vastuolus määrusega nr 404/93, nagu seda on muudetud määrusega nr 1637/98 (esimene tühistamisväide), vaid ka seetõttu, et see rikub omandiõigust ja ettevõtlusvabaduse õigust (teine väide) ning ka võrdse kohtlemise põhimõtet (kolmas väide).
79. Esimese nimetatud tühistamisväite raames kaebasid hagejad ühelt poolt kvootide andmiseks kolmeaastase perioodi 1994–1996 kehtestamise peale.
80. Vaidlusaluse perioodi valimine mõjutab lubatud individuaalsete summade arvutamist, sest igale ettevõtjale antakse kvoot vastavalt tema keskmisele impordimahule kolmel vaatlusalusel majandusaastal. Sellegipoolest põhineb selles menetluses esitatud hüvitamisnõue sellel, et hagejatel ei olnud võimalik hankida impordilitsentse neile määratud koguste jaoks, nagu tunnistasid kohtuistungil nende esindajad. Individuaalsete koguste eelneva jagamise korda puudutav arutelu ei puutu selles menetluses tõstatatud küsimusse. Järelikult tuleb see väide ilmse asjassepuutumatuse tõttu tagasi lükata.
81. Teisalt kritiseerivad hagejad tariifikvootide ühtse haldamiskorra vastuvõtmist, mis koos individuaalsete kvootide üldistamisega tugevdas AKV‑banaanide importijate privilegeeritud olukorda.
82. Komisjon on seisukohal, et kvoodi ainulaadne olemus soodustab kaubavahetust ja suurendab ettevõtjate vabadust. AKV-banaanide ja kolmandate riikide banaanide importijaid eristamata annab ta mõlematele võimaluse mis tahes päritolu puuvilja varuda.
83. Piisab sellest, kui märkida, et muudetud määruse nr 404/93 artikkel 19 jätab komisjonile ulatusliku kaalutlusõiguse alusmääruse rakendamiseks, seades ainsaks tingimuseks, et valitud meetod peab arvesse võtma tavapäraseid kaubandustavasid. Peale selle kohustab sama muudetud määruse artikli 20 punkt e võtma ühenduse sõlmitud lepingutest tulenevate kohustuste täitmiseks vajalikke meetmeid vastavalt asutamislepingu artiklile 228.
84. Meenutagem, et põllumajandusküsimustes võib komisjon heaks kiita kõik alusmääruse rakendamiseks vajalikud ja asjakohased rakendusmeetmed eeldusel, et need ei ole vastuolus kohaldatavate kehtivuskriteeriumidega.(20)
85. Hagejate esitatu põhjal ei ole võimalik väita, et ühenduse institutsioon ületas seatud eesmärke ühitava juhtimismeetodi valimisel ilmselgelt talle nõukogu poolt omistatud hindamisõiguse piire.
86. Teiseks kaebavad hagejad, et kuna ei olnud võimalik saada impordilitsentse banaanide importimiseks kolmandatest riikidest, rikuti nende omandiõigust ja ettevõtlusvabadust.
87. Banaanituru ühtses korralduses tähendavad kvoodid vaid luba importida. Kuigi nii omandiõigus kui ka ettevõtlusvabadus kuuluvad ühenduse õiguse üldpõhimõtete hulka, ei kujuta need absoluutseid eelisõigusi, vaid neid tuleb mõista seoses nende funktsiooniga ühiskonnas. Seega võib eelkõige ühise turukorralduse raames omandiõiguse ja kutsealal tegutsemise vabaduse kasutamist piirata tingimusel, et need piirangud vastavad tegelikult ühenduse poolt taotletava üldise huvi eesmärkidele ja ei kujuta selle eesmärgi valguses ebaproportsionaalset ja talumatut sekkumist, mis kahjustaks tagatud õiguste olemust.(21)
88. Ühenduse kvoodi ja selle jagunemise eeskirjade kasutusele võtmine ei puuduta kolmandate riikide banaaniettevõtjate omandiõigust, sest keegi ei või nõuda sellist omandiõigust enne ühtse turukorralduse loomist olemas olnud turukvoodi suhtes, kuna kõnesolev turukvoot kujutab endast üksnes hetkelist majanduseseisu, mis sõltub ettenägematust asjaolude muutumisest.
89. Ettevõtja ei saa ka tugineda omandatud õigusele ega isegi õiguspärasele ootusele olemasoleva olukorra säilimise osas, sest ühenduse institutsioonid võivad seda oma kaalutlusõigust lubatud määral kasutades muuta.(22)
90. Hagejate väidetest ei saa järeldada, et komisjon on oma teguviisiga nimetatud põhiõigusi sisuliselt rikkunud.
91. Kolmandaks ja viimaseks kaebavad hagejad, et määrusega kehtestatud kord diskrimineerib tavapäraselt kolmandatest riikidest banaane varunud importijaid, võrreldes AKV-riikidest importijatega.
92. See väide tuleks lähemalt analüüsimata tagasi lükata, sest hagejad ei selgitanud, kuidas mõjutas väidetav ebavõrdne kohtlemine nende kahjude hüvitamise nõude tekkimist.
93. Kokkuvõtteks ei suuda ükski hagejate väidetest tõendada määruse nr 2362/98 õigusvastasust, mistõttu ei ole vaja uurida, kas ühenduse lepinguvälise vastutuse hagi ülejäänud nõuded on täidetud.
VIII. Kohtukulud
94. Kodukorra artikli 69 lõike 2 alusel, mida kohaldatakse kodukorra artikli 118 alusel ka apellatsioonkaebuste suhtes, on kohtuvaidluse kaotanud pool kohustatud hüvitama kohtukulud, kui vastaspool on seda nõudnud. Kuigi vaidlustatud kohtuotsus tühistatakse, tuleb hagejate hagi põhiküsimuses rahuldamata jätta. Seega tuleb kõik kohtukulud välja mõista hagejatelt.
IX. Ettepanek
95. Esitatud põhjendustest lähtudes teen Euroopa Kohtule ettepaneku:
1. Tühistada Esimese Astme Kohtu 10. aprilli 2003. aasta otsus liidetud kohtuasjades T‑93/00 ja T‑46/01: Alessandrini ja teised v.
komisjon.
2. Jätta hagi rahuldamata.
3. Mõista kohtukulud välja hagejatelt.
(1) .
(2)
–	EÜT L 47, lk 1; ELT eriväljaanne 03/13, lk 388.
(3)
–	EÜT L 142, lk 6.
(4)
–		EÜT L 293, lk 32.
(5)
–	EÜT L 31, lk 2; ELT eriväljaanne 03/31, lk 226.
(6)
–	EÜT L 126, lk 6; ELT eriväljaanne 03/32, lk 150.
(7)
–	Avaldatud komisjoni 20. augusti 1999. aasta määruse (EÜ) nr 1824/1999, millega muudetakse määrust (EÜ) nr 1623/1999, millega määratakse kindlaks 1999. aasta neljandaks kvartaliks tariifikvoodi raames või tavapäraste AKV-banaanide koguse osana ühendusse imporditavad banaanikogused (EÜT L 221, lk 6), lisas.
(8)
–	Komisjoni 17. septembri 1999. aasta määruses (EÜ) nr 1998/1999, mis käsitleb 1999. aasta neljandaks kvartaliks banaanide impordilitsentside väljaandmist tariifikvootide ja tavapäraste AKV-banaanide koguste raames ning uute taotluste esitamist (EÜT L 247, lk 10), märgitud kogus.
(9)
–	Komisjoni 18. septembri 2000. aasta määrus, mis käsitleb 2000. aasta neljandaks kvartaliks banaanide impordilitsentside väljaandmist tariifikvootide ja tavapäraste AKV-banaanide koguste raames ning uute taotluste esitamist (EÜT L 235, lk 10).
(10)
–	Esimeses taotluses palusid hagejad võimalust kasutada oma impordilitsentse banaanide importimiseks kolmandatest riikidest 1999. aasta neljandas kvartalis ja kasutamata jäänud osale vastavate tagatiste vabastamist (vaidlustatud kohtuotsuse punkt 34); teises taotleti litsentside väljastamist banaanide importimiseks kolmandatest riikidest 2000. aasta neljandas kvartalis individuaalsetest kvootidest ülejäänud kogustes või teise võimalusena teenimata tulu hüvitamist (vaidlustatud kohtuotsuse punkt 41).
(11)
–	Esimese Astme Kohtu otsuse punkt 65.
(12)
–	Ibidem,
punkt 81.
(13)
–	Ibidem,
punkt 83.
(14)
– Ibidem,
punktid 86–95.
(15)
– Ibidem,
punktid 91, 96 ja 97.
(16)
–	Ibidem, punkt 92. Kohtujuristi kursiiv.
(17)
–	Ibidem,
punkt 108.
(18)
–	Vt Euroopa Inimõiguste Kohtu 9. detsembri 1994. aasta otsused kohtuasjades Ruiz Torija v.
Hispaania (A seeria nr 303 A, punktid 29 ja 30) ja Hiro Balani v.
Hispaania (A seeria nr 303 B, punktid 27 ja 28).
(19)
–	20. veebruari 1992. aasta otsus kohtuasjas C‑345/90 P: parlament v.
Hanning (EKL 1992, lk I‑949 jj, eelkõige lk I‑989) ja 15. juuni 1994. aasta otsus kohtuasjas C‑137/92 P: komisjon v.
BASF jt (EKL 1994, lk I‑2555, punkt 55).
(20)
–	17. oktoobri 1995. aasta otsus kohtuasjas C‑478/93: Madalmaad v.
komisjon (EKL 1995, lk I‑3081, punkt 31) ja 30. septembri 2003. aasta otsus kohtuasjas C‑239/01: Saksamaa v.
komisjon (EKL 2003, lk I‑10333, punkt 55).
(21)
–	11. juuli 1989. aasta otsus kohtuasjas 265/87: Schräder (EKL 1989, lk 2237, punkt 15) ja 13. juuli 1989. aasta otsus kohtuasjas 5/88: Wachauf (EKL 1989, lk 2609, punkt 18).
(22)
–	28. oktoobri 1982. aasta otsus kohtuasjas 52/81: Faust v.
komisjon (EKL 1982, lk 3745, punkt 27).