Esialgne tõlge
EUROOPA KOHTU OTSUS (kolmas koda)
13. mai 2026(*)
Eelotsusetaotlus – Vabadusel, turvalisusel ja õigusel rajanev ala – Ühised nõuded ja kord liikmesriikides ebaseaduslikult viibivate kolmandate riikide kodanike tagasisaatmisel – Direktiiv 2008/115/EÜ – Artiklid 6, 8 ja 9 – Ebaseaduslikult riigis viibivad kolmanda riigi kodanikud, kellele on mõistetud pikaajaline või eluaegne vangistus – Võimalus teha tagasisaatmisotsus – Menetluslikud tagatised
Kohtuasjas C‑877/24 [Shamsi](i),
mille ese on ELTL artikli 267 alusel Raad van State (Madalmaade kõrgeima halduskohtuna tegutsev riiginõukogu) 18. detsembri 2024. aasta otsusega esitatud eelotsusetaotlus, mis saabus Euroopa Kohtusse samal päeval, menetluses
X,
Y
versus
Minister van Asiel en Migratie, varem Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid,
EUROOPA KOHUS (kolmas koda),
koosseisus: koja president C. Lycourgos (ettekandja), kohtunikud O. Spineanu-Matei, S. Rodin, N. Piçarra ja N. Fenger,
kohtujurist: D. Spielmann,
kohtusekretär: A. Calot Escobar,
arvestades kirjalikku menetlust,
arvestades seisukohti, mille esitasid:
–        X, esindaja: advocaat M. F. Wijngaarden,
–        Y, esindaja: advocaat I. C. van Krimpen,
–        Madalmaade valitsus, esindajad: M. K. Bulterman ja M. H. S. Gijzen,
–        Belgia valitsus, esindajad: L. Jans ja M. Van Regemorter,
–        Tšehhi valitsus, esindajad: A. Edelmannová, M. Smolek ja J. Vláčil,
–        Saksamaa valitsus, esindajad: J. Möller ja R. Kanitz,
–        Euroopa Komisjon, esindajad: F. Blanc, A. Katsimerou, F. Van Schaik ja J. Vondung,
olles 22. jaanuari 2026. aasta kohtuistungil ära kuulanud kohtujuristi ettepaneku,
on teinud järgmise
kohtuotsuse
1        Eelotsusetaotlus puudutab küsimust, kuidas tõlgendada Euroopa Parlamendi ja nõukogu 16. detsembri 2008. aasta direktiivi 2008/115/EÜ ühiste nõuete ja korra kohta liikmesriikides ebaseaduslikult viibivate kolmandate riikide kodanike tagasisaatmisel (ELT 2008, L 348, lk 98; parandus ELT 2019, L 240, lk 17) artikleid 6, 8 ja 9.
2        Taotlus on esitatud ühelt poolt kolmanda riigi kodanike X-i ja Y-i ja teiselt poolt minister van Asiel en Migratie (varjupaiga- ja rändeminister, Madalmaad) (edaspidi „minister“), varem Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid, vahelises kohtuvaidluses X-i ja Y-i suhtes tehtud tagasisaatmisotsuste üle.
Õiguslik raamistik
3        Direktiivi 2008/115 põhjenduses 4 on märgitud:
„Tuleb kehtestada selged, läbipaistvad ja õiglased eeskirjad, millega nähakse ette tõhus tagasisaatmispoliitika, mis on hästihallatava rändepoliitika vajalik osa.“
4        Direktiivi artiklis 2 on ette nähtud:
„1.      Käesolevat direktiivi kohaldatakse liikmesriigi territooriumil ebaseaduslikult viibivate kolmandate riikide kodanike suhtes.
2.      Liikmesriigid võivad otsustada mitte kohalda käesolevat direktiivi kolmandate riikide kodanike suhtes:
a)      kelle suhtes rakendatakse sisenemiskeeldu […] või kelle pädevad asutused on tabanud või kinni pidanud seoses liikmesriigi maismaa-, mere- või õhuvälispiiri ebaseadusliku ületamisega ning kes ei ole hiljem saanud luba või õigust kõnealuses liikmesriigis viibimiseks;
b)      kelle suhtes rakendatakse tagasisaatmist kriminaalkaristusena või kriminaalkaristuse tagajärjena vastavalt siseriiklikule õigusele või kelle suhtes rakendatakse väljaandmismenetlust.
3.      Käesolevat direktiivi ei kohaldata ühenduse vaba liikumise õigust omavate isikute suhtes […]“.
5        Direktiivi artikli 3 punktis 3 on sätestatud:
„Käesolevas direktiivis kasutatakse järgmisi mõisteid:
[…]
3)      „tagasisaatmine“ – kolmanda riigi kodaniku naasmine kas vabatahtlikult tagasipöördumiskohustust täites või sunniviisiliselt:
–        tema päritoluriiki või
–        transiidiriiki vastavalt ühenduse või kahepoolsetele tagasivõtulepingutele või muudele kokkulepetele või
–        muusse kolmandasse riiki, millesse asjaomane kolmanda riigi kodanik otsustab vabatahtlikult tagasi pöörduda ning milles ta vastu võetakse“.
6        Direktiivi artiklis 5 on täpsustatud:
„Käesoleva direktiivi rakendamisel võtavad liikmesriigid nõuetekohaselt arvesse:
a)      lapse parimaid huve,
b)      perekonnaelu,
c)      asjaomase kolmanda riigi kodaniku tervislikku seisundit
ning järgivad mittetagasisaatmise põhimõtet.“
7        Direktiivi 2008/115 artikli 6 lõigetes 1–5 on sätestatud:
„1.      Ilma et see piiraks lõigetes 2 kuni 5 sätestatud erandite kohaldamist, väljastavad liikmesriigid tagasisaatmisotsuse iga kolmanda riigi kodaniku kohta, kes viibib nende territooriumil ebaseaduslikult.
2.      Liikmesriigi territooriumil ebaseaduslikult viibivad kolmanda riigi kodanikud, kellele on mõnes muus liikmesriigis väljastatud kehtiv elamisluba või muu riigisviibimise õigust andev luba, peavad viivitamatult minema kõnealuse liikmesriigi territooriumile. Kui asjaomane kolmanda riigi kodanik seda nõuet ei täida või kui kolmanda riigi kodaniku viivitamatut lahkumist nõutakse avaliku korra või riikliku julgeoleku huvides, kohaldatakse lõiget 1.
3.      Liikmesriigid võivad loobuda tagasisaatmisotsuse väljastamisest nende territooriumil ebaseaduslikult viibiva kolmanda riigi kodaniku suhtes, kui mõni teine liikmesriik võtab kõnealuse kolmanda riigi kodaniku tagasi käesoleva direktiivi jõustumise päeval kehtivate kahepoolsete lepingute või kokkulepete kohaselt. Sellisel juhul kohaldab asjaomase kolmanda riigi kodaniku tagasi võtnud liikmesriik lõiget 1.
4.      Liikmesriigid võivad igal ajal otsustada väljastada nende territooriumil ebaseaduslikult viibivale kolmanda riigi kodanikule kaastundlikel, humanitaar- või muudel põhjustel sõltumatu elamisloa või muu loa riigis viibida. Sellisel juhul tagasisaatmisotsust ei väljastata. Kui tagasisaatmisotsus on juba väljastatud, siis see tunnistatakse kehtetuks või peatatakse elamisloa või mõne muu riigisviibimist lubava loa kehtivusajaks.
5.      Kui seoses kolmanda riigi kodanikuga, kes viibib liikmesriigi territooriumil ebaseaduslikult, on pooleli elamisloa või muu riigisviibimist lubava loa uuendamise menetlus, kaalub kõnealune liikmesriik tagasisaatmisotsuse väljastamisest hoidumist, kuni pooleliolev menetlus on lõppenud, ilma et see piiraks lõike 6 kohaldamist.“
8        Direktiivi artikli 8 lõige 1 on sõnastatud järgmiselt:
„Liikmesriigid võtavad kõik vajalikud meetmed tagasisaatmisotsuse täitmiseks juhul, kui […] tähtaega vabatahtlikuks lahkumiseks ei ole määratud või kui tagasipöördumiskohustust ei ole […] vabatahtlikuks lahkumiseks määratud tähtaja jooksul täidetud.“
9        Direktiivi artikli 9 lõigetes 1 ja 2 on sätestatud:
„1.      Liikmesriigid lükkavad väljasaatmise edasi, kui:
a)      see oleks vastuolus mittetagasisaatmise põhimõttega või
b)      kui artikli 13 lõike 2 kohaselt on tehtud peatava mõjuga korraldus.
2.      Liikmesriigid võivad väljasaatmise sobiva ajavahemiku võrra edasi lükata, võttes arvesse iga üksikjuhtumi konkreetseid asjaolusid. Liikmesriigid võtavad eelkõige arvesse:
a)      kolmanda riigi kodaniku füüsilist või vaimset seisundit;
b)      tehnilisi põhjuseid, nagu transpordivõimaluste puudumine või väljasaatmise ebaõnnestumine, kui väljasaadetavat ei ole võimalik kindlaks teha.“
Põhikohtuasjad ja eelotsuse küsimused
X-i olukord
10      X-il oli Madalmaades tähtajatu elamisluba. 19. jaanuaril 2015 mõistis Madalmaade kohus talle lõplikult karistuseks eluaegse vangistuse ajavahemikul 12.–20. mai 2011 toime pandud mõrvade ja tapmiste eest.
11      20. septembri 2018. aasta otsusega tunnistas minister X-i alalise elamisloa tagasiulatuvalt kehtetuks alates 12. maist 2011, tegi talle ettekirjutuse Euroopa Liidust viivitamatult lahkuda ja määras tema suhtes ka 10aastase sisenemiskeelu. 27. juuli 2020. aasta otsusega jättis minister rahuldamata vaide, mille X oli tema 20. septembri 2018. aasta otsuse peale esitanud.
12      X esitas ministri 27. juuli 2020. aasta otsuse peale kaebuse rechtbank Den Haag, zittingsplaatsen’s-Hertogenbosch en Amsterdamile (Haagi esimese astme kohtu ’s-Hertogenboschi ja Amsterdami kohtumaja, Madalmaad). Nimetatud kohus jättis selle kaebuse 14. jaanuari 2022. aasta otsusega rahuldamata eelkõige põhjendusel, et minister oli tagasisaatmisotsuse tegemiseks kohustatud ning et tagasisaatmisotsus oli vajalik, et tagada X-i väljasaatmine juhul, kui ta peaks vabastatama, kuna vabastamine võib kõne alla tulla pärast 25aastast vangistust.
13      X esitas selle kohtuotsuse peale apellatsioonkaebuse Raad van Statele (Madalmaade kõrgeima halduskohtuna tegutsev riiginõukogu), kes on eelotsusetaotluse esitanud kohus.
Y-i olukord
14      Y sisenes Madalmaadesse 31. augustil 2018. 16. novembril 2020 mõistis Madalmaade kohus talle lõplikult karistuseks 25aastase vangistuse tema Madalmaadesse sisenemise päeval toime pandud kahe terroristliku motiiviga mõrvakatse eest.
15      Minister tuvastas 25. aprilli 2023. aasta otsusega, et Y viibis Madalmaades ebaseaduslikult, tegi talle ettekirjutuse liidu territooriumilt viivitamatult lahkuda ja kehtestas tema suhtes 20aastase sisenemiskeelu.
16      Y esitas selle otsuse peale kaebuse rechtbank Den Haag, zittingsplaatsen’s-Hertogenbosch en Amsterdamile (Haagi esimese astme kohtu ’s-Hertogenboschi ja Amsterdami kohtumaja). Kõnealune kohus rahuldas selle kaebuse 22. detsembri 2023. aasta kohtuotsusega ja tühistas nimetatud otsuse, asudes seisukohale, et minister ei oleks tohtinud teha tagasisaatmisotsust olukorras, kus pikaajalise vangistuse täitmise tõttu ei suuda ta isikut välja saata.
17      Minister esitas selle kohtuotsuse peale apellatsioonkaebuse eelotsusetaotluse esitanud kohtule.
Kaalutlused, mis puudutavad X-i ja Y-i olukorda
18      Eelotsusetaotluse esitanud kohus rõhutab, et vaidlust ei ole selles, et X ja Y viibivad Madalmaades ebaseaduslikult, et nad ei ole tuginenud direktiivi 2008/115 artiklis 5 loetletud põhimõtetele ega kuulu selle direktiivi artikli 6 lõigetes 2–5 sätestatud tagasisaatmisotsuse tegemise kohustusest tehtavate erandite kohaldamisalasse.
19      Põhikohtuasja pooled on siiski eriarvamusel küsimuses, kas minister võib X-i ja Y-i suhtes teha tagasisaatmisotsuse olukorras, kus minister ei saa neid välja saata ja kus nad ei saa täita neile kehtestatud tagasipöördumiskohustust enne, kui nad on neile määratud karistuse ära kandnud.
20      Sellega seoses märgib eelotsusetaotluse esitanud kohus esiteks, et kuigi direktiivi 2008/115 artikli 6 lõige 1 näib kehtestavat tagasisaatmisotsuse tegemise kohustuse sellistes olukordades, nagu on kõne all põhikohtuasjas, ei ole selles direktiivis selgelt kindlaks määratud, kuidas see kohustus on seotud asjaoluga, et niisugustes olukordades on igasugune tagasisaatmisvõimalus pika aja jooksul välistatud. Eelotsusetaotluse esitanud kohtu sõnul ei võimalda Euroopa Kohtu praktika analüüs lahendada tema ees seisvaid raskusi nimetatud direktiivi tõlgendamisel.
21      Teiseks, juhul kui ministril ei olnud õigust teha põhikohtuasjades tagasisaatmisotsust, soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus teha kindlaks, kas ta oli siis direktiivi 2008/115 alusel kohustatud andma X-ile ja Y-ile elamisloa, et vältida sellise olukorra jätkumist, kus nende isikute suhtes ei saaks tagasisaatmismenetlust läbi viia, ilma et nad sealjuures elaksid seaduslikult asjaomase liikmesriigi territooriumil.
22      Kolmandaks soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus teada, kas on võimalik tugineda proportsionaalsuse põhimõttele, et vaidlustada niisuguste tagasisaatmisotsuste tegemine, nagu on kõne all põhikohtuasjas.
23      Neil asjaoludel otsustas Raad van State (kõrgeima halduskohtuna tegutsev riiginõukogu) menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmised eelotsuse küsimused:
„1.      Kas [direktiiv 2008/115], eelkõige selle artiklid 6, 8 ja 9, ei luba teha tagasisaatmisotsust välismaalase suhtes, kes pikaajalise või eluaegse vabadusekaotusliku karistuse kandmise tõttu ei saa pika aja jooksul oma tagasipöördumiskohustust täita ja keda ei saa ka liidu territooriumilt välja saata?
2.      Kui vastus esimesele küsimusele on jaatav, siis kas sellisel juhul on liikmesriik kohustatud väljastama välismaalasele pikaajalise või eluaegse vangistuse ajal sõltumatu elamisloa või muu loa riigis viibida, olenemata sellest, kas see põhineb [direktiivi 2008/115] artikli 6 lõikel 4 või mitte?
3.      Kas [direktiivi 2008/115] artikli 6 lõike 1 kontekstis on lisaks selle artikli lõigetes 2–5 sätestatud eranditele ja direktiivi artiklis 5 osutatud põhimõtete ja huvide arvessevõtmisele olemas hindamisruum, mis võimaldab üksikjuhtumi puhul viia läbi proportsionaalsuse kontrolli?“
Eelotsuse küsimuste analüüs
Esimene ja kolmas küsimus
24      Esimese ja kolmanda küsimusega, mida tuleb analüüsida koos, soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt teada, kas direktiivi 2008/115 artikleid 6, 8 ja 9 tuleb koostoimes proportsionaalsuse põhimõttega tõlgendada nii, et nendega on vastuolus tagasisaatmisotsuse tegemine ebaseaduslikult riigis viibiva kolmanda riigi kodaniku suhtes, kui ta ei saa talle mõistetud pikaajalise või eluaegse vabadusekaotusliku karistuse täideviimise tõttu asjaomase liikmesriigi territooriumilt vabatahtlikult lahkuda ning teda ei saa pika aja jooksul välja saata.
25      Direktiivi 2008/115 artikli 2 lõike 1 kohaselt kohaldatakse seda direktiiv liikmesriigi territooriumil ebaseaduslikult viibivate kolmandate riikide kodanike suhtes.
26      Kuigi selle direktiivi artikli 2 lõigetes 2 ja 3 on direktiivi kohaldamisalale ette nähtud teatavad kohustuslikud või vabatahtlikud piirangud, lubab direktiivi artikli 2 lõike 2 punkt b eelkõige liikmesriikidel otsustada jätta see direktiiv kohaldamata kolmandate riikide kodanike suhtes, kelle suhtes rakendatakse tagasisaatmist kriminaalkaristusena või kriminaalkaristuse tagajärjena, tuleb tõdeda, et need sätted ei välista mingil viisil sama direktiivi kohaldatavust kolmandate riikide kodanike suhtes, kellele on mõistetud vangistus või kes niisugust karistust kannavad.
27      Direktiivi 2008/115 artikli 6 lõikest 1 tuleneb, et kui riigis viibimise ebaseaduslikkus on kindlaks tehtud, tuleb iga kolmanda riigi kodaniku suhtes – ilma et see piiraks nimetatud artikli 6 lõigetes 2–5 ette nähtud erandite kohaldamist ja järgides rangelt selle direktiivi artiklis 5 sätestatud nõudeid – teha tagasisaatmisotsus, milles peab olema nimetatud direktiivi artikli 3 punktis 3 osutatud kolmandate riikide seas määratud kindlaks see riik, kuhu ta tuleb välja saata (22. novembri 2022. aasta kohtuotsus Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid (väljasaatmine – meditsiiniline kanep), C‑69/21, EU:C:2022:913, punkt 53 ja seal viidatud kohtupraktika).
28      Sellega seoses tuleb rõhutada, et ükski sama direktiivi artikli 6 lõigetes 2–5 sätestatud eranditest ei puuduta otseselt ega kaudselt kolmandate riikide kodanikke, kellele on mõistetud vangistus või kes niisugust karistust kannavad.
29      Samuti ei tulene direktiivi 2008/115 artiklist 5 – mis kohustab liikmesriike võtma nõuetekohaselt arvesse teatavaid huve ja järgima mittetagasisaatmise põhimõtet –, et liikmesriik peaks üldiselt hoiduma ebaseaduslikult riigis viibiva kolmanda riigi kodaniku suhtes tagasisaatmisotsuse tegemisest, kui talle on mõistetud vangistus või ta kannab niisugust karistust.
30      Tuleb siiski märkida, et kui tagasisaatmisotsus on direktiiviga 2008/115 kehtestatud materiaalõiguslikke ja menetluslikke tagatisi järgides tehtud ja olenevalt olukorrast ei ole tagasipöördumiskohustust vabatahtlikuks lahkumiseks määratud tähtaja jooksul täidetud, on asjaomane liikmesriik selle direktiivi artikli 8 alusel kohustatud asjaomase kolmanda riigi kodaniku välja saatma (vt selle kohta 12. septembri 2024. aasta kohtuotsus Changu, C‑352/23, EU:C:2024:748, punkt 57 ja seal viidatud kohtupraktika). Nii liikmesriikide lojaalsuskohustusest kui ka eelkõige nimetatud direktiivi põhjenduses 4 toodud tõhususe nõuetest tuleneb, et kolmanda riigi kodaniku väljasaatmise kohustus tuleb täita võimalikult kiiresti (vt selle kohta 23. aprilli 2015. aasta kohtuotsus Zaizoune, C‑38/14, EU:C:2015:260, punkt 34, ja 15. veebruari 2016. aasta kohtuotsus N., C‑601/15 PPU, EU:C:2016:84, punkt 76).
31      Nagu eelotsusetaotluse esitanud kohus aga märgib, ei täida liikmesriik, kes enne tagasisaatmismenetluse lõpetamist asub täitma kolmanda riigi kodanikule määratud pikaajalist või eluaegset vanglakaristust, oma kohustust kõnealune isik mitme aasta või isegi mitme aastakümne jooksul riigist välja saata, samas kui ka see kolmanda riigi kodanik ei saa selle aja jooksul vabatahtlikult selle liikmesriigi territooriumilt lahkuda.
32      Tagasisaatmismenetluse kiire lõpuleviimise takistus ei takista siiski liikmesriigi pädevatel asutustel määrata riigis ebaseaduslikult viibivale kolmanda riigi kodanikule pikaajalist või eluaegset vangistust ja lasta see täitmisele pöörata.
33      Euroopa Kohus on küll juba otsustanud, et kuigi põhimõtteliselt kuuluvad karistusõiguse ja kriminaalmenetluse normid liikmesriikide pädevusse, võib liidu õigus seda õigusvaldkonda siiski mõjutada. Euroopa Kohus järeldas sellest, et liikmesriigid ei või kohaldada karistusõigusnorme, mis võivad ohustada direktiiviga 2008/115 taotletavate eesmärkide saavutamist ja võtta seega direktiivilt selle soovitava toime (vt selle kohta 6. detsembri 2011. aasta kohtuotsus Achughbabian, C‑329/11, EU:C:2011:807, punkt 33).
34      Kuid Euroopa Kohtu praktikast selgub ka, et kõnealune direktiiv ei välista liikmesriikide õigust karistada vangistusega kolmandate riikide kodanikke ebaseaduslikul viibimisel toime pandud kuritegude eest, välja arvatud kuriteod, mis on seotud üksnes ebaseadusliku riigisviibimise või riiki sisenemisega, sealhulgas olukordades, kus tagasisaatmismenetlus ei ole veel lõpule viidud (vt selle kohta 7. juuni 2016. aasta kohtuotsus Affum, C‑47/15, EU:C:2016:408, punkt 65).
35      Nagu aga kohtujurist oma ettepaneku punktis 39 märkis, hõlmab liikmesriikide õigus määrata selliste kuritegude toimepanemise eest vangistus lisaks niisuguse karistuse määramise õigusele ka õigust pöörata mõistetud karistus täitmisele.
36      Selles kontekstis on esimesele ja kolmandale küsimusele vastamiseks vaja teha kindlaks, kas käesoleva kohtuotsuse punktis 30 nimetatud asjaomase liikmesriigi kohustus saata kolmanda riigi kodanik, kelle suhtes on tehtud tagasisaatmisotsus, võimalikult kiiresti riigist välja, takistab niisuguse otsuse tegemist olukorras, kus pärast pikaajalise või eluaegse vangistuse määramist ja täitmisele pööramist on juba tuvastatud, et tagasipöördumiskohustust igal juhul pika aja jooksul ei täideta.
37      Sellega seoses tuleb esiteks märkida, et Euroopa Kohtu praktikast tuleneb, et tagasisaatmisotsuse tegemine ajal, mil pädevad asutused ei ole veel kindlad, kas nad saavad seda otsust täita, ei ole tingimata välistatud.
38      Nii on Euroopa Kohus otsustanud, et liikmesriigil on lubatud teha tagasisaatmisotsus samal ajal otsusega, millega jäetakse rahvusvahelise kaitse taotlus esimeses astmes rahuldamata, samas kui võimalus selle otsuse rahuldamata jätmise peale kaebus esitada tähendaks põhimõtteliselt asjaomasele isikule luba jääda asjaomase liikmesriigi territooriumile kuni selle kaebuse läbivaatamiseni, mille lubamine välistab igasuguse võimaluse see isik välja saata (vt selle kohta 19. juuni 2018. aasta kohtuotsus Gnandi, C‑181/16, EU:C:2018:465, punkt 59).
39      Tagasisaatmisotsuse tegemine niipea, kui tuvastatakse, et riigis viibimine on ebaseaduslik, soodustab pealegi direktiivi 2008/115 peamise eesmärgi saavutamist, milleks on kehtestada tõhus väljasaatmis- ja repatrieerimispoliitika, austades täielikult asjaomaste isikute põhiõigusi ja väärikust (vt selle kohta 19. juuni 2018. aasta kohtuotsus Gnandi, C‑181/16, EU:C:2018:465, punkt 48, ja 22. novembri 2022. aasta kohtuotsus Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid (väljasaatmine – meditsiiniline kanep), C‑69/21, EU:C:2022:913, punkt 88), tagades eelkõige, et võimalikke vastuväiteid niisuguse otsuse õiguspärasusele saab läbi vaadata, ilma et see tagasipöördumiskohustuse täitmist ülemäära viivitaks, ning andes pädevatele asutustele piisavalt aega võtta meetmeid, mis praktikas võimaldavad väljasaatmise ellu viia.
40      Teiseks tuleb siiski märkida, et isegi kui kolmanda riigi kodanik viibib liikmesriigi territooriumil ebaseaduslikult, võib teda puudutava tagasipöördumiskohustuse täitmise ettenähtav võimatus teatavatel erijuhtudel takistada selle kolmanda riigi kodaniku suhtes tagasisaatmisotsuse tegemist.
41      Nii leidis Euroopa Kohus, et saatjata alaealise suhtes ei saa teha tagasisaatmisotsust, ilma et eelnevalt oleks kontrollitud, kas kohased vastuvõtutingimused, mis võimaldavad tagasipöördumiskohustust tõhusalt täita, on kavandatavas naasmisriigis täidetud (vt selle kohta 14. jaanuari 2021. aasta kohtuotsus Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid (saatjata alaealise tagasisaatmine), C‑441/19, EU:C:2021:9, punktid 55, 59 ja 60).
42      Laiemas plaanis otsustas Euroopa Kohus, et direktiivi 2008/115 artikkel 5, mis on liikmesriikidele siduv üldreegel alates selle direktiivi rakendamisest, kohustab eelkõige pädevat riigiasutust järgima kõikides tagasisaatmismenetluse etappides tagasi- ja väljasaatmise lubamatuse põhimõtet, mis on põhiõigusena tagatud Euroopa Liidu põhiõiguste harta (edaspidi „harta“) artikliga 18 koostoimes Genfis 28. juulil 1951 allkirjastatud pagulasseisundi konventsiooni (United Nations Treaty Series, 189. kd, lk 150, nr 2545 (1954)) artikliga 33 ning harta artikli 19 lõikega 2. Eriti on see nii juhul, kui pädev riigiasutus kavatseb pärast asjaomase isiku ärakuulamist teha tema suhtes tagasisaatmisotsuse (vt selle kohta 22. novembri 2022. aasta kohtuotsus Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid (väljasaatmine – meditsiiniline kanep), C‑69/21, EU:C:2022:913, punkt 55, ja 6. juuli 2023. aasta kohtuotsus Bundesamt für Fremdenwesen und Asyl (pagulane, kes on toime pannud raske kuriteo) (C‑663/21, EU:C:2023:540, punkt 49).
43      Euroopa Kohus järeldas sellest, et kolmanda riigi kodaniku suhtes tagasisaatmisotsuse tegemine on direktiivi 2008/115 artikliga 5 vastuolus, kui selles otsuses on sihtriigiks märgitud riik, mille puhul on põhjendatult alust arvata, et tagasisaatmisotsuse täitmise korral ähvardab seda kolmanda riigi kodanikku reaalne oht saada koheldud viisil, mis on vastuolus harta artikliga 18 või artikli 19 lõikega 2 (22. novembri 2022. aasta kohtuotsus Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid (väljasaatmine – meditsiiniline kanep), C‑69/21, EU:C:2022:913, punkt 56, ja 6. juuli 2023. aasta kohtuotsus Bundesamt für Fremdenwesen und Asyl (pagulane, kes on toime pannud raske kuriteo), C‑663/21, EU:C:2023:540, punkt 50).
44      Asjaolud, mis iseloomustavad käesoleva kohtuotsuse punktides 41–43 nimetatud kohtuotsuste aluseks olevaid juhtumeid, erinevad siiski märkimisväärselt sellistest olukordadest, nagu on kõne all põhikohtuasjas.
45      Nimelt puudutavad need kohtuotsused juhtumeid, kus tagasisaatmisotsuse tegemise päeval kas ei olnud kindel, et asjaomase kolmanda riigi kodaniku tagasisaatmine sihtriiki saab toimuda ilma selle kolmanda riigi kodaniku põhiõigusi rikkumata, või oli tõendatud, et niisugune tagasisaatmine toob kaasa tõsise ohu, et neid põhiõigusi rikutakse.
46      Seevastu ei ole eelotsusetaotluse esitanud kohus käesoleval juhul märkinud, et oleks väidetud või tõendatud, et tagasisaatmine sihtriiki võib kahjustada asjaomaste kolmandate riikide kodanike põhiõigusi. Sellistes olukordades ei tundu tagasipöördumiskohustuse kehtestamine ja selle kohustuse täitmise ettenähtavad tingimused tagasisaatmisotsuse tegemise päeval olevat sellised, mis võiksid ohustada asjaomaste kolmandate riikide kodanike põhiõigusi, mistõttu põhjused, mis õigustasid käesoleva kohtuotsuse punktides 41–43 nimetatud kohtuotsustes tagasisaatmisotsuse tegemise välistamist, ei saa käesoleval juhul viia samasuguse lahenduseni.
47      Kolmandaks tuleb rõhutada, et liidu seadusandja nägi sõnaselgelt ette, et teatud olukordades ei saa tagasisaatmisotsust kohe täita, ning määratles nendes olukordades kohaldatava õiguskorra.
48      Täpsemalt on direktiivi 2008/115 artikli 9 lõikes 2 ette nähtud, et liikmesriigid võivad väljasaatmise sobiva ajavahemiku võrra edasi lükata, võttes arvesse iga üksikjuhtumi konkreetseid asjaolusid. Selles sättes on täpsustatud, et liikmesriigid võtavad muu hulgas arvesse asjaomase kolmanda riigi kodaniku füüsilist või vaimset seisundit ning tehnilisi põhjusi, nagu transpordivõimaluste puudumine või väljasaatmise ebaõnnestumine, kui väljasaadetavat ei ole võimalik kindlaks teha.
49      Nimetatud säte lubab niisiis väljasaatmise konkreetsetel asjaoludel edasi lükata, tuues mõne näite, ilma et siiski oleks ammendavalt loetletud juhtumid, mil niisuguse edasilükkamise võib määrata.
50      Ühelt poolt tuleb vangistuse määramist muu kuriteo toimepanemise eest kui see, mis on seotud üksnes ebaseadusliku riigisviibimise või riiki sisenemisega, ja teiselt poolt selle karistuse täitmist aga pidada niisuguseks asjaoluks, kuna käesoleva kohtuotsuse punktidest 34 ja 35 tuleneb, et sellised meetmed kuuluvad liikmesriigi kriminaaljurisdiktsiooni kohaldamise alla, mida direktiiv 2008/115 ei takista.
51      Euroopa Kohus on küll otsustanud, et kriminaalmenetluse läbiviimine, millele olenevalt olukorrast järgneb vabadusekaotuslik karistus, ei kuulu direktiivi 2008/115 artiklis 9 nimetatud väljasaatmise edasilükkamise põhjuste hulka (vt selle kohta 6. detsembri 2011. aasta kohtuotsus Achughbabian, C‑329/11, EU:C:2011:807, punkt 45). See täpsustus puudutas siiski konkreetset olukorda, nimelt kriminaalmenetlust ebaseadusliku riigisviibimise eest enne tagasisaatmismenetluse rakendamist
52      Lisaks ei saa direktiivi 2008/115 artikli 9 lõikes 2 sätestatud nõuet, mille kohaselt tuleb väljasaatmine edasi lükata sobiva ajavahemiku võrra, tõlgendada nii, et see tähendab, et väljasaatmise edasilükkamist saab rakendada üksnes lühiajalise vangistuse täideviimise tagamiseks.
53      Liidu seadusandja otsus jätta a priori kindlaks määramata selle ajavahemiku maksimaalse kestuse, mille jooksul võib väljasaatmist edasi lükata, ja viidata lihtsalt „asjakohasele“ ajavahemikule, näitab nimelt seda, et ta soovis võimaldada teatavat paindlikkust direktiivi 2008/115 artikli 9 lõike 2 rakendamisel, välistades siiski selle, et väljasaatmise edasilükkamine võib kesta kauem, kui seda nõuavad õigustavad asjaolud.
54      Sellest järeldub, et olukorras, kus pärast pikaajalise või eluaegse vangistuse määramist ja selle täitmisele pööramist muu kuriteo eest kui see, mis on seotud üksnes ebaseadusliku riigisviibimise või riiki sisenemisega, ei täideta tagasipöördumiskohustust pika aja jooksul, lubab direktiivi 2008/115 artikli 9 lõige 2 pädevatel asutustel väljasaatmine edasi lükata kuni selle karistuse täideviimiseni.
55      Kõiki neid asjaolusid arvestades tuleb asuda seisukohale, et sellises olukorras ei saa käesoleva kohtuotsuse punktis 30 mainitud kohustust saata võimalikult kiiresti välja kolmanda riigi kodanik, kelle suhtes on tehtud tagasisaatmisotsus, pidada niisuguse otsuse vastuvõtmist takistavaks.
56      Sellegipoolest on selles kontekstis tingimata olemas märkimisväärne ajavahemik sellest hetkest, mil pädevad asutused hindasid tagasisaatmisotsuse tegemisel võimalust kehtestada tagasipöördumiskohustus kooskõlas direktiivi 2008/115 artikliga 5 ja asjaomase kolmanda riigi kodaniku põhiõigustega, kuni hetkeni, mil seda kohustust saab tegelikult täita.
57      Järelikult esineb oht, et päeval, mil nimetatud kohustust on tegelikult võimalik täita, on selle täitmine läinud vastuollu kõnealuse artikliga 5 või põhiõigustega, kuigi tagasisaatmisotsus oli selle vastuvõtmise päeval artikliga 5 ja nimetatud põhiõigustega täielikult kooskõlas.
58      Selleks, et seda riski ennetada, peavad ühelt poolt liikmesriigid Euroopa Kohtu sõnul võimaldama asjaomastel isikutel tugineda kõigile tagasisaatmisotsuse tegemise järel aset leidnud asjaolude muutustele, mis võivad oluliselt mõjutada asjaomase kolmanda riigi kodaniku olukorra hindamist eelkõige direktiivi 2008/115 artikli 5 seisukohast (vt selle kohta 19. juuni 2018. aasta kohtuotsus Gnandi, C‑181/16, EU:C:2018:465, punkt 64, ja 4. septembri 2025. aasta kohtuotsus Adrar, C‑313/25 PPU, EU:C:2025:647, punkt 65).
59      Teiselt poolt on pädevad asutused kohustatud enne tagasisaatmisotsuse täitmist ajakohastatult hindama ohtu, et asjaomane kolmanda riigi kodanik võib sattuda olukorda, kus teda koheldakse vastuolus mittetagasisaatmise põhimõttega. Selline hindamine, mis peab olema tagasisaatmisotsuse tegemise hetkel toimunud hindamisest eraldiseisev ja sõltumatu, peab võimaldama riigiasutusel veenduda – võttes arvesse kõiki asjaolude muutusi ning kõiki uusi asjaolusid, mida see kolmanda riigi kodanik võib olla välja toonud –, et ei ole piisavalt alust arvata, et asjaomasel kolmanda riigi kodanikku
ähvardaks kolmandasse riiki tagasipöördumise korral niisugune oht (vt selle kohta 17. oktoobri 2024. aasta kohtuotsus Ararat, C‑156/23, EU:C:2024:892, punkt 38).
60      Ajakohastatud hinnangus tuleb nõuetekohaselt arvesse võtta ka kõiki direktiivi 2008/115 artiklis 5 nimetatud huve, et tagada, et tagasisaatmisotsuse täitmine ei oleks nende huvidega vastuolus (vt selle kohta 22. novembri 2022. aasta kohtuotsus Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid (väljasaatmine – meditsiiniline kanep), C‑69/21, EU:C:2022:913, punkt 91, ja 4. septembri 2025. aasta kohtuotsus Adrar, C‑313/25 PPU, EU:C:2025:647, punktid 79 ja 80).
61      Käesoleva kohtuotsuse punktides 58–60 nimetatud kohustused kehtivad ka juhul, kui asjaomase kolmanda riigi kodaniku suhtes on tehtud tagasisaatmisotsus, mis on lõplik, sealhulgas juhul, kui ta ei ole seda otsust õigel ajal vaidlustanud (vt selle kohta 4. septembri 2025. aasta kohtuotsus Adrar, C‑313/25 PPU, EU:C:2025:647, punkt 63).
62      Juhul kui liikmesriigi pädev asutus jõuab selle hindamise tulemusel järeldusele, et asjaomase kolmanda riigi kodaniku väljasaatmisega kaasneb sellele isikule tõsine mittetagasisaatmise põhimõtte rikkumise oht, peab see asutus vastavalt direktiivi 2008/115 artikli 9 lõike 1 punktile a lükkama väljasaatmise edasi vähemalt seniks, kuni niisugune oht püsib (vt selle kohta 17. oktoobri 2024. aasta kohtuotsus Ararat, C‑156/23, EU:C:2024:892, punkt 39). Igal juhul ei saa nimetatud asutused kolmanda riigi kodanikku välja saata, kui ilmneb, et väljasaatmine on vastuolus selle direktiivi artikliga 5 või hartaga tagatud põhiõigusega.
63      Lisaks peab asjaomasel kolmanda riigi kodanikul vastavalt harta artiklile 47 olema võimalik kasutada tõhusat õiguskaitsevahendit, mis võimaldab tal vaidlustada järelduse, millele pädevad asutused oma ajakohastatud hinnangu tulemusel jõudsid (vt analoogia alusel 15. aprilli 2021. aasta kohtuotsus État belge (üleandmisotsusest hilisemad asjaolud), C‑194/19, EU:C:2021:270, punkt 35).
64      Pealegi – kui proportsionaalsuse põhimõtet tuleb järgida
tagasisaatmismenetluse kõikides etappides, sealhulgas tagasisaatmisotsuse vastuvõtmise etapis (vt selle kohta 11. juuni 2015. aasta
kohtuotsus Zh. ja O., C‑554/13, EU:C:2015:377, punkt 49), ei saa tagasisaatmisotsuse varajast vastuvõtmist sellistes olukordades, nagu on kõne
all
põhikohtuasjas, pidada selle põhimõttega vastuolus olevaks, tingimusel et käesoleva otsuse punktides 56 ja 63 sätestatud tagatised on asjaomastele kolmandate riikide kodanikele tegelikult tagatud.
65      Kõike eeltoodut arvestades tuleb esimesele ja kolmandale küsimusele vastata, et direktiivi 2008/115 artikleid 6, 8 ja 9 tuleb koostoimes proportsionaalsuse põhimõttega tõlgendada nii, et nendega ei ole vastuolus tagasisaatmisotsuse tegemine ebaseaduslikult riigis viibiva kolmanda riigi kodaniku suhtes, kui ta ei saa talle mõistetud pikaajalise või eluaegse vabadusekaotusliku karistuse täideviimise tõttu asjaomase liikmesriigi territooriumilt vabatahtlikult lahkuda ning teda ei saa pika aja jooksul välja saata, tingimusel et riigisisestes õigusnormides on nähtud ette piisav tagatis, et kõnealuse otsuse täitmisel
järgitakse selle direktiivi artiklit 5 ja hartat.
Teine küsimus
66      Eelotsusetaotlusest nähtub, et teisele küsimusele tuleb vastata üksnes juhul, kui esimesele küsimusele antud vastusest nähtub, et direktiiviga 2008/115 on vastuolus tagasisaatmisotsuse tegemine sellistes olukordades, nagu on kõne all põhikohtuasjas.
67      Kuna sellest vastusest nähtub, et tagasisaatmisotsuse tegemise võimalus sõltub tingimusest, mille järgimist peab kontrollima eelotsusetaotluse esitanud kohus, tuleb teisele küsimusele vastata.
68      Selle küsimusega soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt teada, kas direktiivi 2008/115 tuleb tõlgendada nii, et see kohustab liikmesriiki andma tema territooriumil ebaseaduslikult viibivale kolmanda riigi kodanikule elamisluba, kui see isik peab selles riigis kandma pikaajalist või eluaegset vangistust.
69      Euroopa Kohtu väljakujunenud praktikast tuleneb, et direktiivi 2008/115 eesmärk ei ole ühtlustada kõiki välismaalaste riigis viibimist reguleerivaid liikmesriikide eeskirju. Tegelikult puudutavad selle direktiiviga kehtestatud ühised nõuded ja kord üksnes tagasisaatmisotsuste vastuvõtmist ja täitmist (24. veebruari 2021. aasta kohtuotsus M jt (teisele liikmesriigile üleandmine), C‑673/19, EU:C:2021:127, punkt 43 ja seal viidatud kohtupraktika).
70      Eelkõige ei ole nimetatud direktiivi eesmärk määrata kindlaks tagajärgi, mis kaasnevad kolmandate riikide kodanike,
kelle suhtes ei saa kolmandasse riiki tagasisaatmise otsust teha, ebaseadusliku viibimisega liikmesriigi territooriumil (24. veebruari 2021. aasta kohtuotsus M jt (teisele liikmesriigile üleandmine), C‑673/19, EU:C:2021:127, punkt 44 ja seal viidatud kohtupraktika).
71      Mis puudutab eeskätt selle direktiivi artikli 6 lõiget 4, millele eelotsusetaotluse esitanud kohus viitab, siis piirdub see säte sellega, et lubab liikmesriikidel anda nende territooriumil ebaseaduslikult viibivatele kolmandate riikide kodanikele kaastundlikel või humanitaarpõhjustel elamisõigus oma riigisisese õiguse, mitte liidu õiguse alusel (22. novembri 2022. aasta kohtuotsus Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid (väljasaatmine – meditsiiniline kanep), C‑69/21, EU:C:2022:913, punkt 86).
72      Järelikult tuleb teisele küsimusele vastata, et direktiivi 2008/115 tuleb tõlgendada nii, et see ei kohusta liikmesriiki andma tema territooriumil ebaseaduslikult viibivale kolmanda riigi kodanikule elamisluba, kui see isik peab selles riigis kandma pikaajalist või eluaegset vangistust.
Kohtukulud
73      Kuna põhikohtuasja poolte jaoks on käesolev menetlus eelotsusetaotluse esitanud kohtus pooleli oleva asja üks staadium, otsustab kohtukulude jaotuse sama kohus. Euroopa Kohtule seisukohtade esitamisega seotud kulusid, välja arvatud poolte kohtukulud, ei hüvitata.
Esitatud põhjendustest lähtudes Euroopa Kohus (kolmas koda) otsustab:
1.      Euroopa Parlamendi ja nõukogu 16. detsembri 2008. aasta direktiivi 2008/115/EÜ (ühiste nõuete ja korra kohta liikmesriikides ebaseaduslikult viibivate kolmandate riikide kodanike tagasisaatmisel) artikleid 6, 8 ja 9 koostoimes proportsionaalsuse põhimõttega
tuleb tõlgendada nii, et
nendega ei ole vastuolus tagasisaatmisotsuse tegemine ebaseaduslikult riigis viibiva kolmanda riigi kodaniku suhtes, kui ta ei saa talle mõistetud pikaajalise või eluaegse vabadusekaotusliku karistuse täideviimise tõttu asjaomase liikmesriigi territooriumilt vabatahtlikult lahkuda ning teda ei saa pika aja jooksul välja saata, tingimusel et riigisisestes õigusnormides on nähtud ette piisavad tagatised, et kõnealuse otsuse täitmisel järgitakse selle direktiivi artiklit 5 ja hartat.
2.      Direktiivi 2008/115 tuleb tõlgendada nii, et see ei kohusta liikmesriiki andma tema territooriumil ebaseaduslikult viibivale kolmanda riigi kodanikule elamisluba, kui see isik peab selles riigis kandma pikaajalist või eluaegset vangistust.
Allkirjad
*      Kohtumenetluse keel: hollandi.
i      Kohtuasjal on väljamõeldud nimi. See ei vasta ühegi menetlusosalise tegelikule nimele.