62023CJ0239_RES
Kohtuasi C‑239/23
Karl und Georg Anwander GbR Güterverwaltung
versus
Land Baden-Württemberg
(eelotsusetaotlus, mille on esitanud Verwaltungsgericht Sigmaringen)
Euroopa Kohtu (teine koda) 17. oktoobri 2024. aasta otsus
Eelotsusetaotlus – Ühine põllumajanduspoliitika (ÜPP) – Euroopa Maaelu Arengu Põllumajandusfond (EAFRD) – Määrus (EL) nr 1305/2013 – Artiklid 31 ja 32 – Toetused looduslikust või muust eripärast tingitud piirangutega aladele – Mägialad – Kompenseeriv toetus – Liikmesriigi haldussätted, mis välistavad kõnealuse toetuse maksmise toetuskõlblike alade eest, mis asuvad sama liikmesriigi muus piirkonnas kui põllumajandusettevõtte peamine tegevuskoht – Sätted, mis seavad selle toetuse saamise tingimuseks põllumajandusettevõtte peamise tegevuskoha
Põllumajandus – Ühine põllumajanduspoliitika – EAFRD kaudu rahastamine – Toetus maaelu arendamiseks – Toetused looduslikust või muust eripärast tingitud piirangutega aladele – Toetuse andmise tingimus – Selliste toetuskõlblike alade välistamine, mis asuvad väljaspool liikmesriigi seda piirkonda, millele maaelu arengu programm näeb ette kõnealuse toetuse – Lubatavus – Põllumajandustootja peamise tegevuskoha tingimus – Lubamatus
(ELTL artikli 40 lõige 2; Euroopa Parlamendi ja nõukogu määrus nr 1305/2013, muudetud määrusega 2017/2393, artikli 2 lõike 1 teise lõigu punkt b, artiklid 31, 32, 60, 65 ja 66)
(vt punktid 46–51, 57, 58, 60, 61 ja 63–65 ning resolutsiooni punkt 1)
Põllumajandus – Ühine põllumajanduspoliitika – EAFRD kaudu rahastamine – Toetus maaelu arendamiseks – Toetused looduslikust või muust eripärast tingitud piirangutega aladele – Vahetult liidu õigusest tulenev õigus toetusele – Tingimus
(Euroopa Parlamendi ja nõukogu määrus nr 1305/2013, muudetud määrusega 2017/2393, artikkel 13 ning artikli 31 lõike 1 esimene lõik ja lõige 2)
(vt punktid 68–73 ja resolutsiooni punkt 2)
Põllumajandus – Ühine põllumajanduspoliitika – EAFRD kaudu rahastamine – Toetus maaelu arendamiseks – Toetused looduslikust või muust eripärast tingitud piirangutega aladele – Toetuse maksja
(Euroopa Parlamendi ja nõukogu määrus nr 1305/2013, muudetud määrusega 2017/2393, artikli 2 lõike 1 teise lõigu punkt b ja artikli 31 lõige 1)
(vt punktid 75–77 ja resolutsiooni punkt 3)
Kokkuvõte
Euroopa Kohus, kellele esitas eelotsusetaotluse Verwaltungsgericht Sigmaringen (Sigmaringeni halduskohus, Saksamaa), täpsustas määruse nr 1305/2013 (
1
) artiklis 31 ette nähtud mägialade ja looduslikust või muust eripärast tingitud piirangutega alade toetuste andmise tingimusi.
Äriühing Karl und Georg GbR Anwander Güterverwaltung käitab Saksamaal piimatootmisettevõtet, mis asub Land Baden-Württembergi (Baden-Württembergi liidumaa) ja Freistaat Bayerni (Baieri liidumaa) piirialal. Tema ettevõtte peamine tegevuskoht on Baden-Württembergis. Sellel liidumaal on tema kasutuses ligikaudu 100 hektarit maad ja Baieris ligikaudu 27 hektarit maad. Kõik need alad asuvad mägialadel ja nende liidumaade ametiasutused on liigitanud need Euroopa Liidu mägialade toetuse saamise tingimustele vastavateks aladeks.
Kõnealune äriühing taotles 2019. aastal Baden-Württembergi liidumaa pädevalt asutuselt toetust kõikide nende maa-alade eest. Taotlus jäeti Baieris asuvate maa-alade osas aga rahuldamata põhjusel, et need ei asu Baden-Württembergis.
Pädev asutus jättis selle osalise keeldumise peale esitatud vaide rahuldamata ja kõnealune äriühing pöördus eelotsusetaotluse esitanud kohtu poole Baieris asuvate maa-alade eest toetuse saamiseks. Selles kontekstis küsis eelotsusetaotluse esitanud kohus Euroopa Kohtult, millise ulatusega on liikmesriikide ja nende piirkondade kaalutlusõigus määrata kindlaks mägialadele ja looduslikust või muust eripärast tingitud piirangutega aladele kompenseerivate toetuste andmise tingimused. Lisaks soovis see kohus esiteks teada, kas määrusest nr 1305/2013 tuleneb asjaomaste põllumajandustootjate vahetu õigus sellist toetust saada, ja teiseks seda, millisele asutusele saab esitada toetuse maksmise nõude.
Euroopa Kohtu hinnang
Kõigepealt käsitles Euroopa Kohus seoses mägialade ja looduslikust või muust konkreetsest eripärast tingitud piirangutega alade põllumajandustootjatele makstava kompenseeriva toetuse saamise tingimusi ja võttis esiteks seisukoha liikmesriigi ühe piirkonna võimaluse kohta anda sellist toetust ainult oma territooriumil asuvate toetuskõlblike alade eest.
Selle küsimuse puhul rõhutas ta, et mägialad ja muud piirangutega alad, mille eest põllumajandustootja võib saada kompenseerivat toetust, määratakse määruse nr 1305/2013 artikli 32 alusel asjaomastes riiklikes või piirkondlikes programmides. Sellest järeldub, et kui liikmesriik on otsustanud koostada piirkondlike programmide kogumi, siis võivad selle liikmesriigi asjaomased piirkonnad valida ise maaelu arengu eesmärkide saavutamise meetmed, mille hulgas võib vajaduse korral kohaldada selle määruse artiklis 31 ette nähtud meetmeid, ning integreerida need oma vastavatesse programmidesse. Nimelt on erinevad piirkondlikud programmid eraldiseisvad ja sõltumatud.
Seega, asjaomaste meetmete piirkondliku programmi kavandamise kohta tuleneb määruse nr 1305/2013 ülesehitusest, et liikmesriikide piirkonnad saavad neile antud kaalutlusõigust kasutada üksnes nende piirkondlikes programmides ja juhul, kui seda tehakse, siis üksnes asjaomase piirkondliku omavalitsuse territooriumi suhtes. Samuti ei ole liikmesriigi piirkonnal õigust määrata toetuskõlblikke alasid ega maksta kompenseerivat toetust selliste maa-alade eest, mis asuvad väljaspool tema territooriumi, kuna nende toetuste maksmise territoriaalne piirang tuleneb selle määruse ülesehitusest.
Teiseks leidis Euroopa Kohus, et selle toetuse andmine ei saa siiski sõltuda põllumajandustootja ettevõtte peamisest tegevuskohast. Nimelt on määruse nr 1305/2013 artiklis 32 sätestatud toetuskõlblike alade määramise kriteeriumid seotud asjaomaste alade biofüüsikaliste või looduslike omadustega, st objektiivsete elementidega, mis tulenevad kõnealuste alade looduslikust iseloomust.
Samas, ühelt poolt ei ole põllumajandustootja põllumajandusettevõtte peamine tegevuskoht nende kriteeriumide hulgas ja see ei ole kuidagi seotud ala biofüüsikaliste või looduslike omadustega, millest tuleneb selle toetuskõlblikkus piirangutega alana. Teiselt poolt, kui liikmesriik või liikmesriigi piirkond lisab oma maaelu arengu programmile täiendava toetuskõlblikkuse tingimuse, kaldub ta talle antud kaalutlusruumi teostamisel kõrvale määruse nr 1305/2013 artiklites 31 ja 32 ammendavalt loetletud tingimustest, milleks on asjaomase ala määratlemine toetuskõlblikuna ja aktiivse põllumajandustootja staatus, kahjustades nii nende sätete soovitavat toimet ja rikkudes ELTL artikli 40 lõikes 2 sätestatud diskrimineerimiskeelu põhimõtet.
Seejärel, vastuses küsimusele, kas määrusest nr 1305/2013 tuleneb vahetult õigus sellist toetust saada, kordas Euroopa Kohus, et liikmesriigid või nende piirkonnad võivad tõepoolest valida, mida nende maaelu arengu programmid sisaldavad ja mida mitte. Lisaks märkis ta, et määruse nr 1305/2013 artikli 31 tähenduses kompenseeriva toetuse maksmist ei saa pidada meetmeks, mille liikmesriigid või nende piirkonnad on kohustatud oma programmides ette nägema.
Määruse nr 1305/2013 artikli 31 lõike 1 esimese lõigu ja lõike 2 sõnastusest tuleneb siiski, et kui liikmesriik või liikmesriigi piirkond näeb ette toetused piirangutega alade eest, mis on määratletud toetuskõlblike aladena, on igal „aktiivsel põllumajandustootjal“ määruse nr 1307/2013 artikli 9 tähenduses õigus sellist toetust saada.
Seevastu juhul, kui asjaomases maaelu arengu programmis ei ole ette nähtud toetust selliste alade eest, ei saa neil aladel põllumajandusmaad kasutavatel põllumajandustootjatel tekkida õigust kompenseerivale toetusele.
Lõpuks märkis Euroopa Kohus õiguse kohta nõuda seda toetust, et aktiivne põllumajandustootja saab esitada kompenseeriva toetuse nõude üksnes selle kohaliku omavalitsusüksuse vastu, kes on oma maaelu arengu programmis otsustanud maksta kompenseerivat toetust üksnes nende toetuskõlblike alade eest, mis asuvad tema enda territooriumil.
(
1
)	Euroopa Parlamendi ja nõukogu 17. detsembri 2013. aasta määrus (EL) nr 1305/2013 Euroopa Maaelu Arengu Põllumajandusfondist (EAFRD) antavate maaelu arengu toetuste kohta ja millega tunnistatakse kehtetuks nõukogu määrus (EÜ) nr 1698/2005 (ELT 2013, L 347, lk 487; parandus ELT 2016, L 130, lk 1) (muudetud Euroopa Parlamendi ja nõukogu 13. detsembri 2017. aasta määrusega (EL) 2017/2393 (ELT 2017, L 350, lk 15)) (edaspidi „määrus nr 1305/2013“).