62023CJ0337
EUROOPA KOHTU OTSUS (kümnes koda)
13. märts 2025 (
*1
)
Eelotsusetaotlus – Tarbijakaitse – Direktiiv 93/13/EMÜ – Ebaõiglased tingimused tarbijalepingutes – Artikli 4 lõige 2, artikli 6 lõige 1 ja artikli 7 lõige 1 – Direktiivi 93/13 lisa punkti 1 alapunktid i, j ja m – Tarbijakrediidilepingud – Tingimus, millega pannakse tarbijale kohustus sõlmida tagatisleping – Krediidiandja valitud tagatiseandja – Lepingu põhiobjekti käsitlevatest tingimustest väljaarvamine – Krediidilepingu kõrvalleping – Liikmesriigi kohtu pädevus – Maksekäsumenetlus – Direktiiv 2005/29/EÜ – Ebaausad kaubandustavad – Artiklid 5 ja 8 – I lisa – Direktiiv 2008/48/EÜ – Artikli 3 punktid g, i ja n, artikli 10 lõige 2, artikli 15 lõige 2 ja artikkel 23 – Seotud krediidileping – Mõiste – Krediidi kogukulu tarbijale – Krediidi kulukuse aastamäär – Asjakohaste kulude märkimata jätmine – Sanktsioon
Kohtuasjas C‑337/23,
mille ese on ELTL artikli 267 alusel Sofiyski rayonen sadi (Sofia rajoonikohus, Bulgaaria) 29. mai 2023. aasta otsusega esitatud eelotsusetaotlus, mis saabus Euroopa Kohtusse 29. mail 2023, menetluses
APS Beta Bulgaria EOOD,
Agentsia za kontrol na prosrocheni zadalzhenia AD,
EUROOPA KOHUS (kümnes koda),
koosseisus: koja president D. Gratsias, neljanda koja president I. Jarukaitis ja kohtunik Z. Csehi (ettekandja),
kohtujurist: A. M. Collins,
kohtusekretär: A. Calot Escobar,
arvestades kirjalikku menetlust,
arvestades seisukohti, mille esitasid:
–
Agentsia za kontrol na prosrocheni zadalzhenia AD, esindajad: advokat E. A. Damyanova ja Y. B. Yanakiev,
–
Tšehhi valitsus, esindajad: L. Březinová, M. Smolek ja J. Vláčil,
–
Euroopa Komisjon, esindajad: P. Ondrůšek, E. Rousseva, N. Ruiz García, H. Tserepa‑Lacombe ja P. Vanden Heede,
olles 12. septembri 2024. aasta kohtuistungil ära kuulanud kohtujuristi ettepaneku,
on teinud järgmise
kohtuotsuse
1
Eelotsusetaotlus käsitleb küsimust, kuidas tõlgendada nõukogu 5. aprilli 1993. aasta direktiivi 93/13/EMÜ ebaõiglaste tingimuste kohta tarbijalepingutes (EÜT 1993, L 95, lk 29; parandus ELT 2023, L 17, lk 100; ELT eriväljaanne 15/02, lk 288) artikli 4 lõikeid 1 ja 2, artiklit 5, artikli 6 lõiget 1 ja artiklit 7; direktiivi 93/13 lisa punkti 1 alapunkte b, c, i, j ja m; Euroopa Parlamendi ja nõukogu 11. mai 2005. aasta direktiivi 2005/29/EÜ, mis käsitleb ettevõtja ja tarbija vaheliste tehingutega seotud ebaausaid kaubandustavasid siseturul ning millega muudetakse nõukogu direktiivi 84/450/EMÜ, Euroopa Parlamendi ja nõukogu direktiive 97/7/EÜ, 98/27/EÜ ja 2002/65/EÜ ning Euroopa Parlamendi ja nõukogu määrust (EÜ) nr 2006/2004 (ELT 2005, L 149, lk 22), artiklit 8; Euroopa Parlamendi ja nõukogu 23. aprilli 2008. aasta direktiivi 2008/48/EÜ, mis käsitleb tarbijakrediidilepinguid ja millega tunnistatakse kehtetuks nõukogu direktiiv 87/102/EMÜ (ELT 2008, L 133, lk 66), artikli 3 punkti g, artikli 10 lõike 2 punkti g, artikli 15 lõiget 2 ja artikli 23 teist lauset ning Euroopa Parlamendi ja nõukogu 25. novembri 2009. aasta direktiivi 2009/138/EÜ kindlustus- ja edasikindlustustegevuse alustamise ja jätkamise kohta (Solventsus II) (ELT 2009, L 335, lk 1) artikli 2 lõiget 2 ja artikli 14 lõiget 1.
2
Taotlus on esitatud menetlustes, milles on esitatud avaldused teha APS Beta Bulgaria EOODi ja Agentsia za kontrol na prosrocheni zadalzhenia AD kasuks maksekäsud tarbijakrediidilepingutest ja tagatislepingutest tulenevate rahaliste kohustuste täitmiseks.
Õiguslik raamistik
Liidu õigus
Direktiiv 93/13
3
Direktiivi 93/13 artikli 1 lõike 1 kohaselt on „direktiivi eesmärk […] ühtlustada liikmesriikide õigus- ja haldusnormid, mis käsitlevad ebaõiglasi tingimusi müüja või teenuste osutaja ning tarbija vahel sõlmitud lepingutes“.
4
Vastavalt direktiivi artikli 2 punktile b on direktiivi kohaselt „tarbija“„füüsiline isik, kes [nimetatud] direktiiviga hõlmatavate lepingute raames toimib eesmärkidel, mis ei ole seotud tema kaubandus-, majandus- ega kutsetegevusega“.
5
Direktiivi 93/13 artiklis 3 on sätestatud:
„1.   Lepingutingimus, mille suhtes ei ole eraldi kokku lepitud, loetakse ebaõiglaseks, kui see on vastuolus heausksuse tingimusega ning kutsub esile lepinguosaliste lepingust tulenevate õiguste ja kohustuste olulise tasakaalustamatuse, mis kahjustab tarbijat.
[…]
3.   Lisa sisaldab soovituslikku ja mittetäielikku loetelu tingimustest, mida võib pidada ebaõiglasteks.“
6
Direktiivi artiklis 4 on ette nähtud:
„1.   Ilma et see piiraks artikli 7 kohaldamist, võetakse lepingutingimuse hindamisel arvesse lepingu sõlmimise objektiks oleva kauba või teenuse laad ning viidatakse lepingu sõlmimisel kõigile sellega kaasnevatele asjaoludele ning kõigile teistele kõnealuse või muu lepingu tingimustele, millest see sõltub.
2.   Tingimuste õiglase või ebaõiglase iseloomu hindamine ei ole seotud lepingu põhiobjekti mõiste ega hinna ja tasu piisavusega võrreldes vastutehinguna pakutavate teenuste või kaubaga, kui kõnealused tingimused on koostatud lihtsas ja arusaadavas keeles.“
7
Direktiivi artiklis 5 on sätestatud:
„Lepingutes, mille kõik või teatavad tarbijale pakutavad tingimused esitatakse kirjalikult, peavad kõnealused tingimused olema koostatud lihtsas ja arusaadavas keeles. Kui tingimuse tähenduse suhtes on kahtlusi, tuleb kohaldada tarbijale kõige soodsamat tõlgendust. Seda tõlgendamiseeskirja ei kohaldata artikli 7 lõikega 2 ettenähtud menetluste puhul.“
8
Direktiivi 93/13 artikli 6 lõikes 1 on ette nähtud:
„Liikmesriigid sätestavad, et ebaõiglased tingimused lepingus, mille müüja või teenuste osutaja on […] tarbijaga sõlminud, ei ole [siseriiklikes õigusaktides sätestatud tingimustel] tarbijale siduvad ning [et leping jääb muus osas pooltele siduvaks, kui see saab kehtida ka ilma ebaõiglaste tingimusteta].“ [täpsustatud sõnastus]
9
Direktiivi artikkel 7 on sõnastatud järgmiselt:
„1.   Liikmesriigid tagavad, et tarbijate ja konkurentide huvides oleksid olemas piisavad ja tõhusad vahendid, et lõpetada ebaõiglaste tingimuste seadmine lepingutes, mis müüjad või teenuste osutajad tarbijatega sõlmivad.
2.   Lõikes 1 nimetatud vahendite hulka kuuluvad sätted, mille kohaselt isikud ja organisatsioonid, kellel on liikmesriigi õiguse alusel õigustatud huvi tarbijat kaitsta, võivad kooskõlas siseriikliku õigusega pöörduda kohtute või pädevate haldusasutuste poole, kes otsustavad üldiseks kasutamiseks mõeldud lepingutingimuste ebaõigluse üle ning võivad kohaldada asjakohaseid ja tõhusaid vahendeid, et lõpetada selliste tingimuste jätkuv kasutamine.
3.   Võttes vajalikul määral arvesse siseriiklikke õigusakte, on võimalik lõikes 2 nimetatud õiguskaitsevahendeid kasutada eraldi või koos ühe ja sama majandusharu mitme müüja või teenuste osutaja või nende ühingute vastu, mis kasutavad või soovitavad kasutada samu või samalaadseid üldisi lepingutingimusi.“
10
Direktiivi lisa „Tingimused, millele on viidatud artikli 3 lõikes 3“ punktis 1 on sätestatud:
„Tingimused, mille eesmärk või tagajärg on:
[…]
b)
tarbija õigushüve sobimatu välistamine või piiramine, võrreldes müüja või teenuste osutaja või teise osapoolega, juhul kui müüja või teenuste osutaja jätab täielikult või osaliselt täitmata lepingulised kohustused või täidab neid ebapiisavalt, sealhulgas mis tahes võlanõude hüvitamise võimalus, mis tarbija võib müüja või teenuste osutaja vastu esitada;
c)
tarbijale siduvad lepingud, kusjuures müüja või teenuste osutaja tegevus on seotud tingimusega, mille täitmine oleneb üksnes tema enda tahtest;
[…]
i)
siduda tarbija pöördumatult tingimustega, millega tarbijal ei olnud tegelikke võimalusi tutvuda enne lepingu sõlmimist;
j)
anda müüjale või teenuste osutajale võimalus muuta lepingutingimusi ühepoolselt, ilma mõjuva, lepingus kindlaksmääratud põhjuseta;
[…]
m)
anda müüjale või teenuste osutajale õigus otsustada, kas tarnitav kaup või osutatavad teenused on lepingule vastavad, või anda müüjale või teenuste osutajale ainuõigus tõlgendada ükskõik millist lepingutingimust.
[…]“.
Direktiiv 2005/29
11
Direktiivi 2005/29 artikli 5 „Ebaausate kaubandustavade keeld“ lõikes 5 on sätestatud:
„I lisas on selliste kaubandustavade nimekiri, mida loetakse ebaausateks kõigil tingimustel. Kõikides liikmesriikides kohaldatakse sama ühtset nimekirja ja seda saab muuta ainult käesolevat direktiivi läbi vaadates.“
12
Direktiivi artiklis 8 „Agressiivsed kaubandustavad“ on ette nähtud:
„Kaubandustava loetakse agressiivseks, kui see konkreetses olukorras, võttes arvesse kõiki selle iseärasusi ja asjaolusid, ahistamise, sunni, sealhulgas füüsilise jõu kasutamise, või liigse mõjutamise kaudu kahjustab märkimisväärselt või tõenäoliselt kahjustab märkimisväärselt keskmise tarbija valikuvabadust või käitumist toote suhtes ning paneb või tõenäoliselt paneb ta seetõttu tegema tehinguotsust, mida ta muul juhul ei teeks.“
Direktiiv 2008/48
13
Direktiivi 2008/48 põhjendus 22 on sõnastatud järgmiselt:
„Liikmesriikidele peaks jääma õigus selliste siseriiklike sätete säilitamiseks või kehtestamiseks, mis keelavad krediidiandjal nõuda tarbijalt pangakonto avamist seoses krediidilepinguga, või mõne muu kõrvalteenuse jaoks lepingu sõlmimist või selliste pangakontode või muude kõrvalteenustega seonduvate kulude või tasude maksmist. Liikmesriikides, kus sellised kombineeritud pakkumised on lubatud, tuleks tarbijaid enne krediidilepingu sõlmimist teavitada kõigist kõrvalteenustest, mis on kohustuslikud kas krediidi saamise eeltingimusena või reklaamitavatest lepingutingimustest tulenevalt. Selliste kõrvalteenustega seotud tasumisele kuuluvad kulud tuleks arvata krediidi kogukulu hulka; juhul kui selliste kulude suurust ei ole võimalik enne krediidilepingu sõlmimist kindlaks määrata, peaksid tarbijad saama enne lepingu sõlmimist adekvaatset teavet kulude olemasolu kohta. Tuleb eeldada, et krediidiandjale on teada nende kõrvalteenuste maksumus, mida ta pakub tarbijale ise või kolmanda isiku nimel, välja arvatud juhul, kui hind sõltub tarbija eriomadustest või olukorrast.“
14
Direktiivi 2008/48 artiklis 3 „Mõisted“ on sätestatud:
„Käesolevas direktiivis kasutatakse järgmisi mõisteid:
[…]
g)
„krediidi kogukulu tarbijale“ – kõik kulud, kaasa arvatud intress, lepingutasud, maksud ja mis tahes muud tasud, mida tarbija on kohustatud seoses krediidilepinguga maksma ja mis on krediidiandjale teada, välja arvatud notaritasud; krediidilepinguga seotud kõrvalteenuste kulud, eelkõige kindlustusmaksed, kuuluvad samuti nende hulka, kui krediidi saamiseks või krediidi saamiseks reklaamitavatel lepingutingimustel on lisaks kohustuslik teenuste osutamise lepingu sõlmimine;
[…]
i)
„krediidi kulukuse aastamäär“ – krediidi kogukulu tarbijale, mis on väljendatud aastase protsendimäärana krediidi kogusummast ja sisaldab kohaldataval juhul kulusid, millele on osutatud artikli 19 lõikes 2;
[…]
n)
„seotud krediidileping“ – krediidileping, mille puhul:
i)
kõnealust krediiti kasutatakse üksnes niisuguse lepingu rahastamiseks, mis on sõlmitud konkreetse kauba tarnimiseks või konkreetse teenuse osutamiseks, ning
ii)
kõnealust kahte lepingut vaadeldakse objektiivsest seisukohast majanduslikult ühtsena; majanduslikult ühtseks loetakse lepingud siis, kui tarnija või teenuse osutaja rahastab tarbija krediiti ise, või – kui rahastajaks on kolmas osapool – kui krediidiandja kasutab seoses krediidilepingu sõlmimise või ettevalmistamisega tarnija või teenuse osutaja teenuseid või kui konkreetsed kaubad või konkreetse teenuse osutamine on krediidilepingus selgesõnaliselt kindlaks määratud.“
15
Direktiivi artikli 10 lõikes 2 on ette nähtud:
„Krediidilepingus täpsustatakse selgelt ja kokkuvõtlikult järgmine:
[…]
g)
krediidi kulukuse aastamäär ja tarbija poolt makstav kogusumma, mis on arvutatud krediidilepingu sõlmimise ajal; märgitakse kõik kõnealuse määra arvutamiseks kasutatud eeldused;
[…]“.
16
Direktiivi artikli 15 lõige 2 on sõnastatud järgmiselt:
„Kui krediidilepinguga hõlmatud kaupu ei anta tarbijale üle või teenuseid ei osutata või kui seda tehakse vaid osaliselt või kui kaup või teenus ei vasta kauba tarne või teenuste osutamise lepingu tingimustele, on tarbijal õigus kasutada krediidiandja suhtes õiguskaitsevahendeid, kui tarbija on talle õigusaktide või kauba tarne või teenuste osutamise lepingu alusel antud õiguste kohaselt kaupade tarnijalt või teenuste osutajalt tulutult nõudnud rikkumise hüvitamist. Liikmesriigid määravad kindlaks, millises ulatuses ja millistel tingimustel saab nimetatud õiguskaitsevahendeid kasutada.“
17
Sama direktiivi artikli 22 lõigetes 1–3 on sätestatud:
„1.   Kuna käesolev direktiiv sisaldab ühtlustatud sätteid, ei või liikmesriigid oma siseriiklikus õiguses säilitada või vastu võtta käesolevas direktiivis sätestatust erinevaid sätteid.
2.   Liikmesriigid tagavad, et tarbijatel on keelatud loobuda neile käesolevat direktiivi rakendavate või sellele vastavate siseriikliku õiguse sätetega antud õigustest.
3.   Liikmesriigid tagavad samuti, et nende poolt käesoleva direktiivi rakendamisel vastu võetud õigusnormidest ei saa mööda hiilida, kasutades selleks lepingute sõnastust, eelkõige lisades krediidi kasutusse võtmise või krediidilepingud, mis kuuluvad käesoleva direktiivi reguleerimisalasse, krediidilepingutesse, mille olemus või eesmärk võimaldab direktiivi kohaldamist vältida.“
18
Direktiivi 2008/48 artiklis 23 on ette nähtud:
„Liikmesriigid kehtestavad eeskirjad karistuste kohta, mida kohaldatakse käesoleva direktiivi alusel vastu võetud siseriiklike õigusnormide rikkumise korral, ning võtavad kõik vajalikud meetmed nende rakendamise tagamiseks. Kehtestatud karistused peavad olema tõhusad, proportsionaalsed ja hoiatavad.“
Bulgaaria õigus
ZZD
19
Võla- ja lepinguõigusseaduse (Zakon za zadalzheniyata i dogovorite; DV nr 275, 22.11.1950) põhikohtuasjades kohaldatavas redaktsioonis (edaspidi „ZZD“) on artiklis 138 sätestatud:
„Tagatislepinguga kohustub tagatiseandja võtma teise isiku võlausaldaja suhtes kohustuse, et ta täidab teise isiku kohustuse. Leping tuleb sõlmida kirjalikult.
Tagatise võib anda ainult tegeliku kohustuse puhul. See võib olla ka tulevane või võimalik kohustus.“
20
ZZD artiklis 147 on ette nähtud:
„Tagatiseandja jääb vastutavaks ka pärast põhikohustuse sissenõutavaks muutumist, kui võlausaldaja on esitanud võlgniku vastu nõude kuue kuu jooksul. Seda sätet kohaldatakse ka juhul, kui tagatiseandja on oma tagatise sõnaselgelt piiranud põhikohustuse tähtajaga.
Tähtaja pikendus, mille võlausaldaja võlgnikule andnud on, ei too tagatiseandja jaoks tagajärgi kaasa, kui viimane ei ole andnud selleks nõusolekut.“
Tarbijakrediidiseadus
21
Tarbijakrediidiseaduse (Zakon za potrebitelskia kredit; DV nr 18, 5.3.2010) põhikohtuasjas kohaldatavas redaktsioonis on artikli 19 lõigetes 3 ja 4 ette nähtud:
„(3)   Krediidi kulukuse aastamäära arvutamisel ei võeta arvesse kulusid:
[1.] mida tarbija tasub tarbijakrediidilepingust tulenevate kohustuste täitmata jätmise korral;
[2.] mida ta on kohustatud tasuma seoses kauba ostmise või teenuse kasutamisega (välja arvatud kauba või teenuse ostuhind), olenemata sellest, kas see toimub sularahas või krediidiga;
[3.] mis on mõeldud tarbijakrediidilepinguga seotud konto haldamiseks, maksevahendite kasutamise kulusid nii tagasimaksete kui krediidi väljamaksete jaoks ja muid maksetega seotud tehingukulusid, välja arvatud juhul, kui konto avamine on vabatahtlik ja konto halduskulud on selgelt ning eraldiseisvalt märgitud krediidilepingus või mõnes muus tarbijaga sõlmitud lepingus.
(4)   Krediidi kulukuse aastamäär ei või olla kõrgem kui viiekordne seadusjärgne intressimäär [Bulgaaria leevides (BGN)] või mõnes muus vääringus, mis on kindlaks määratud Bulgaaria Vabariigi ministrite nõukogu otsusega.“
Põhikohtuasjad ja eelotsuse küsimused
22
Eelotsusetaotluse esitanud kohtule, Sofiyski rayonen sadile (Sofia rajoonikohus, Bulgaaria), on esitatud mitu avaldust teha põhikohtuasja hagejate kasuks maksekäsud tarbijakrediidilepingutest ja tagatislepingutest tulenevate rahaliste kohustuste täitmiseks.
23
Need tarbijakrediidilepingud sõlmiti kahe Bulgaaria õiguse alusel asutatud finantsinstitutsiooni ja füüsiliste isikute vahel summas 300–1700 leevi ehk ligikaudu 150–870 eurot, mis tuli tagasi maksta osamaksetena 3–18 kuu pikkuste ajavahemike jooksul, kusjuures need lepingud nägid ette krediidi kulukuse aastamäära kohaldamise vahemikus 39,99–50%.
24
Nii sõlmitud krediidilepingute kohaselt pidid krediidisaajad krediidi saamiseks või vahendite kiiremaks väljamaksmiseks andma tagatise, mida võis teha eri viisil, millest üks oli tagatislepingu sõlmimine ettevõtjaga, kes on sellele tegevusele spetsialiseerunud ja kelle krediidiandja on valinud või heaks kiitnud. Eelotsusetaotluse esitanud kohtu sõnul sõlmisid kõik asjaomased krediidisaajad krediidilepingute sõlmimisega samal päeval tagatislepingud, milles oli ette nähtud tasu kutselistele tagatiseandjatele, st tagatiseandjast äriühingutele, kusjuures tasu puhul oli tegemist summaga, mis lisandus krediidi osamaksetele. Sellise tagatise kulu, mis moodustab rohkem kui 75% krediidilepingute alusel tagasimaksmisele kuuluvast kogusummast, ei sisaldunud krediidi kulukuse aastamääras.
25
Kuna krediidisaajad ei täitnud oma kohustusi, tasusid finantsinstitutsioonidele krediidilepingute kohaselt tasumisele kuuluvad summad kutselised tagatiseandjad, kellele läksid finantsinstitutsioonide õigused üle. Need tagatiseandjatest äriühingud loovutasid seejärel oma nõuded, sealhulgas tasu, mida võlgnikud pidid maksma tagatislepingute alusel, põhikohtuasja hagejatele, kes on sisuliselt krediidiinkasso äriühingud.
26
Eelotsusetaotluse esitanud kohus täpsustab, et kui üks tema menetluses olevatest kohtuasjadest välja arvata, tegid äriühingutest tagatiseandjad maksed pärast ZZD artiklis 147 ette nähtud kuuekuulise tähtaja möödumist, ilma et põhivõlausaldajatele oleks sellel ajavahemikul ette heidetud nende tegevusetust võlgnike suhtes. Ta märgib selle kohta, et mõned liikmesriigi kohtud tõlgendavad seda sätet nii, et selle tegevusetusega seotud tagatiseandja kohustuse lõppemisele saab tugineda üksnes tagatiseandja, ning kui see nii ei ole, on tal õigus esitada kohustust mittetäitva võlgniku vastu regressinõue.
27
Selles kontekstis soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus esimesena teada, kas direktiivi 93/13 alusel lepingutingimuste ebaõigluse hindamisel tuleb krediidi- ja tagatislepinguid tõlgendada nii, et need kuuluvad üheainsa lepingulise suhte alla, mille eesmärk oli kõrvale hoida tarbijakrediidiseaduse artiklist 19 (põhikohtuasjades kohaldatavas redaktsioonis), milles on tarbijakrediidilepingu puhul ette nähtud maksimaalne krediidi kulukuse aastamäär. Sellega seoses märgib ta, et kaheksast tema menetluses olevast menetlusest seitsme puhul andis tagatise krediidiandja tütarettevõtja. Ta täpsustab lisaks, et tagatise tasu, mis tuleb tasuda samadel kuupäevadel kui krediidi osamaksed, oli kõigil juhtudel suurem kui 75% krediidi alusel tagasimakstavast kogusummast. Ta lisab, et seda tasu ei võetud arvesse krediidilepingu krediidi kulukuse aastamäära arvutamisel.
28
Teisena soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus teada, kas krediidiandja poolt tagatiseandja valikut, mis on krediidisaajale siduv, võib pidada ebaausaks kaubandustavaks direktiivi 2005/29 tähenduses, ning kui see nii ei ole, siis kas tal on võimalik menetluses, mis ei ole võistlev, tuvastada lepingutingimuse ebaõiglus üksnes sellekohase tõsise kahtluse tõttu.
29
Kolmandana esitab eelotsusetaotluse esitanud kohus küsimuse, kas liikmesriigi kohtupraktika, mis käsitleb ZZD artiklit 147, on kooskõlas direktiivi 2008/48 artikli 15 lõikega 2 – eeldusel, et see on käesolevas asjas kohaldatav – ning direktiivi 93/13 artiklitega 5 ja 7.
30
Neljandana soovib ta teada, kas krediidi kulukuse aastamäära kindlaksmääramisel tuleb arvesse võtta tagatise eest makstavat tasu, mis on krediidilepingu tingimuse alusel kohustuslik, ja kas krediidi kulukuse aastamäära ekslikku esitamist tuleb samastada selle märkimata jätmisega krediidilepingus.
31
Viiendana on eelotsusetaotluse esitanud kohtul tekkinud küsimus, kas asjaomaseid tagatislepinguid on võimalik kvalifitseerida kindlustuslepinguteks direktiivi 2009/138 tähenduses, ning kui vastus on jaatav, siis kas tagatiseandjal on vaja võimalikku tegevusluba vastavalt selle direktiivi artiklile 14.
32
Neil asjaoludel otsustas Sofiyski rayonen sad (Sofia rajoonikohus) menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmised eelotsuse küsimused:
„1.
Kas [direktiivi 93/13] artikli 4 lõiget 2 ja artikli 6 lõiget 1 tuleb tõlgendada nii, et kui krediidileping näeb tarbijale ette kohustuse sõlmida tagatisleping võlausaldaja nimetatud tagatiseandjaga, ei ole tagatislepingu sisu selle kolmanda isikuga sõlmitud lepingu „põhiobjekt“, vaid on osa krediidilepingu sisust? Kas seejuures on oluline, kas võlausaldaja ja tagatiseandja on seotud isikud?
2.
Kas [direktiivi 93/13] lisa punkti 1 alapunkti i tuleb tõlgendada nii, et kui tarbija on juba sõlmitud krediidilepinguga seoses kohustatud määrama tagatiseandja, kusjuures ühe võimalusena võib ta tagatiseandjaks määrata võlausaldaja nimetatud isiku, siis tuleb tarbijale krediidilepingu sõlmimisega samal päeval sõlmitud tagatislepingust tuleneva kohustuse sisu pidada ebaselgeks, kuna tarbijal ei olnud võimalik ise valida või välja pakkuda isikut, kelle võlausaldaja nimetab tulevaseks tagatiseandjaks?
3.
Kui eelmisele küsimusele vastatakse nii, et tagatislepingu ese on selge, siis kas [direktiivi 93/13] lisa punkti 1 alapunkte i, j ja m tuleb tõlgendada nii, et kui tarbija on juba sõlmitud krediidilepinguga seoses võtnud endale kohustuse määrata tagatiseandja, kusjuures ühe võimalusena võib ta tagatiseandjaks määrata võlausaldaja nimetatud isiku, siis tuleb tarbijale krediidilepingust tuleneva kohustuse sisu pidada ebaselgeks ja see võib kaasa tuua krediidilepingu või selle lepingu konkreetsete tingimuste tühisuse?
4.
Kas [direktiivi 93/13] artikli 4 lõiget 1 koostoimes [direktiivi 2005/29] artikliga 8 tuleb tõlgendada nii, et kui krediiti andev isik nõuab, et tarbija sõlmiks lepingu võlausaldaja nimetatud isikuga, kes tagab võlausaldaja nõude tarbija vastu, on alati tegemist tarbija ebasoodsa seisundi ärakasutamisega ja järelikult agressiivse kaubandustavaga?
5.
Kui vastus neljandale küsimusele on eitav, siis kas [direktiivi 93/13] artikli 4 lõiget 1 ja artiklit 7 koostoimes [direktiivi 2005/29] artikliga 8 tuleb tõlgendada nii, et kohus võib ühepoolses kohtumenetluses, nagu maksekäsumenetlus, milles tarbija ei osale, osutada lepingutingimuse ebaõiglasele laadile üksnes seetõttu, et tal on kahtlused, et tarbija on selle tingimusega nõustunud ebaausa kaubandustava tõttu, või tuleb ebaausa kaubandustava olemasolu täie kindlusega tuvastada?
6.
Kas [direktiivi 2008/48] artikli 15 lõiget 2 tuleb tõlgendada nii, et viidatud sätet tuleb kohaldada juhul, kui krediidileping on seotud kõrvalteenusega, nimelt kolmanda isiku poolt tasu eest tagatise andmisega, ja see säte võimaldab tarbijal esitada nõudeid, tuginedes tagatiseandja kohustuste rikkumisele, näiteks makse tegemisele pärast seadusest tuleneva tähtaja möödumist, aga ka menetlusega seotud vastuväiteid, mis välistavad kohustuse tagatiseandja ees?
7.
Kas [direktiivi 2008/48] artikli 15 lõikega 2 koostoimes tõhususe põhimõttega või – eeldades, et krediidileping ja tagatisleping on seotud tehingud – [direktiivi 93/13] artiklitega 5 ja 7 koostoimes selle direktiivi lisa punkti 1 alapunktidega b ja c on kooskõlas liikmesriigi kohtupraktika, mis näeb ette, et tarbijakrediidilepinguga seotud lepingu tagatiseandja, kes on saanud tarbijalt krediidilepingu tagamise eest tasu ja on teinud põhivõlausaldajale lepingutingimuse alusel makse, kuigi ZZD artikli 147 kohane tähtaeg on möödunud – mis kohtupraktika kohaselt tagatise tervikuna lõpetab –, võib ikkagi tugineda sellele, et ta on võtnud üle algse võlausaldaja õigused, ja seaduse kohaldamist käsitlevale lahknevale kohtupraktikale viidates esitada maksenõude põhivõlgnikule?
8.
Kas [direktiivi 2008/48] artikli 3 punkti g koostoimes [direktiivi 93/13] artikliga 5 tuleb tõlgendada nii, et kui krediidilepingus on sätestatud kohustus sõlmida seotud tagatisleping, mille tulemusel suureneb krediidikohustuse kogusumma, tuleb krediidikulukuse aastamäära arvutamisel lähtuda tagatiseandjale makstava tasu tõttu suurenenud osamaksetest? Kas seejuures on oluline, kes valis tagatiseandja ja kas tagatiseandja on põhivõlausaldajaga seotud isik?
9.
Kas [direktiivi 2008/48] artikli 10 lõike 2 punkti g tuleb tõlgendada nii, et müüja või teenuseosutaja ja tarbijast krediidisaaja vahel sõlmitud krediidilepingus krediidikulukuse aastamäära kohta ebaõigete andmete esitamist tuleb käsitada krediidikulukuse aastamäära esitamata jätmisena krediidilepingus ning liikmesriigi kohus peab tarbijakrediidilepingus krediidikulukuse aastamäära esitamata jätmise eest kohaldama riigisiseses õiguses ette nähtud õiguslikke tagajärgi? Kas tuleb eeldada, et need tagajärjed on suhetes tarbijaga siduvad ka makse teinud tagatiseandjale?
10.
Kas [direktiivi 2008/48] artikli 23 teist lauset tuleb tõlgendada nii, et riigisiseses õiguses ette nähtud sanktsioon, nimelt tarbijakrediidilepingu tühisus, mille puhul tuleb tagasi maksta üksnes antud krediidi põhisumma, on proportsionaalne, kui krediidikulukuse aastamäära ei ole tarbijakrediidilepingus täpselt esitatud, nimelt on jäetud näitamata võlausaldaja valitud kutselise tagatiseandja kulud (olgugi et krediidikulukuse aastamäär on krediidilepingu tekstis numbriliselt märgitud)?
11.
Kas [direktiivi 2009/138] artikli 2 lõiget 2 koostoimes selle direktiivi I lisa A osa punktiga 14 tuleb tõlgendada nii, et majandus- või kutsetegevuses tasu eest tagatiseandjana tegutsemine, kui tagatiseandjast äriühing maksab kohustuse täitmata jätmise korral põhivõlgnikust tarbija võetud krediidi kogusumma igal juhul tagasi ning tasu makstakse iga osamaksega, hoolimata sellest, et tarbija on jätnud kohustuse täitmata, on „kindlustustegevus“ viidatud direktiivi tähenduses?
12.
Kui vastus üheteistkümnendale küsimusele on jaatav, siis kas [direktiivi 2009/138] artikli 14 lõiget 1 tuleb tõlgendada nii, et üheteistkümnendas küsimuses nimetatud tegevusega tegelev isik on kohustatud saama tegevusloa kindlustusandjatele tegevuslubade andmise eest vastutavatelt liikmesriigi reguleerivatelt asutustelt?“
Eelotsuse küsimuste analüüs
Vastuvõetavus
33
Väljakujunenud kohtupraktika kohaselt lähtutakse eeldusest, et liidu õiguse tõlgendamist puudutavad küsimused, mille liikmesriigi kohus on esitanud õiguslikus ja faktilises raamistikus, mille ta on määratlenud omal vastutusel ja mille paikapidavuse kontrollimine ei ole Euroopa Kohtu ülesanne, on asjakohased. Euroopa Kohus võib keelduda liikmesriigi kohtu esitatud eelotsusetaotlusele vastamast üksnes juhul, kui on ilmne, et taotletaval liidu õiguse tõlgendusel puudub igasugune seos põhikohtuasja faktiliste asjaolude või esemega, kui probleem on hüpoteetiline või kui Euroopa Kohtule ei ole teada vajalikke faktilisi või õiguslikke asjaolusid, et anda talle esitatud küsimustele tarvilik vastus (18. juuni 2024. aasta kohtuotsus Bundesrepublik Deutschland (pagulasseisundi andmise otsuse toime), C‑753/22, EU:C:2024:524, punkt 44 ja seal viidatud kohtupraktika).
34
Samas nähtub samuti väljakujunenud kohtupraktikast, et eelotsusetaotluse eesmärk ei ole saada nõuandvaid arvamusi üldistes või hüpoteetilistes küsimustes, vaid küsimus esitatakse, kui see on vajalik liidu õigust puudutava vaidluse tegelikuks lahendamiseks (31. mai 2018. aasta kohtuotsus Confetra jt, C‑259/16 ja C‑260/16, EU:C:2018:370, punkt 63).
35
Esitatud küsimuste vastuvõetavust tuleb analüüsida eeltoodud kaalutlustest lähtudes.
Esimene kuni kümnes küsimus
36
Agentsia za kontrol na prosrocheni zadalzhenia vaidleb vastu esimese kuni neljanda ja kuuenda kuni kümnenda küsimuse vastuvõetavusele, väites sisuliselt, et need on hüpoteetilised, kuna need puudutavad faktilisi asjaolusid, mis ei ole põhikohtuasjade asjaolud, nagu eelotsusetaotluse esitanud kohus on neid kirjeldanud. Lisaks on kuuendas kuni kaheksandas küsimuses eiratud mõistet „seotud krediidileping“ direktiivi 2008/48 artikli 3 punkti n tähenduses, samas kui kümnendas küsimuses on eiratud Bulgaaria õigusnorme, mis käsitlevad krediidi kulukuse aastamäära märkimisel toime pandud rikkumise tagajärgi.
37
Arvestades aga põhikohtuasjade aluseks olevaid asjaolusid, nagu need nähtuvad eelotsusetaotlusest, ei ole ilmne, et esimeses kuni neljandas ja kuuendas kuni kümnendas küsimuses taotletud liidu õiguse tõlgendusel ei ole mingit seost põhikohtuasjadega või et eelotsusetaotluse esitanud kohtu tõstatatud probleemid on hüpoteetilised. Lisaks kuulub küsimus, kas eelotsusetaotluse esitanud kohus tugines kuuendat kuni kaheksandat küsimust sõnastades direktiivi 2008/48 artikli 3 punkti n tähenduses mõiste „seotud krediidileping“ ekslikule tõlgendusele, nende küsimuste sisulise analüüsi alla ega saa seega kahtluse alla seada nende vastuvõetavust. Lõpuks, nagu nähtub käesoleva kohtuotsuse punktis 33 viidatud kohtupraktikast, ei ole Euroopa Kohtu ülesanne kontrollida, kas eelotsusetaotluse esitanud kohtu antud tõlgendus oma riigisisesele õigusele on põhjendatud.
38
Pealegi, kuivõrd esimene kuni neljas küsimus puudutasid sarnaselt viienda küsimusega direktiivi 93/13 tõlgendamist, siis olgu meenutatud, et selle direktiivi kohaldamisalasse kuuluvad – nagu nähtub selle artikli 1 lõikest 1 – lepingud, mis on sõlmitud müüja või teenuste osutaja ja direktiivi artikli 2 punkti b tähenduses tarbija vahel. Kuigi eelotsusetaotlusest näib selguvat, et füüsilised isikud, kes on sõlminud põhikohtuasjades kõnealused krediidilepingud ja tagatislepingud, on viimati nimetatud sätte tähenduses tarbijad, peab eelotsusetaotluse esitanud kohus siiski kontrollima, kas see on tõesti nii.
39
Neil asjaoludel tuleb järeldada, et esimene kuni kümnes küsimus on vastuvõetavad.
Üheteistkümnes ja kaheteistkümnes küsimus
40
Üheteistkümnenda küsimusega soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt teada, kas direktiivi 2009/138 artikli 2 lõiget 2, lähtudes selle direktiivi I lisa A osa punktist 14, tuleb tõlgendada nii, et majandus- või kutsetegevuses tasu eest tagatiseandjana tegutsemine, kui esiteks maksab tagatiseandjast äriühing krediidiandjale krediidisaaja kohustuse täitmata jätmise korral viimase võetud krediidi kogusumma igal juhul tagasi ning teiseks makstakse tasu iga osamaksega, hoolimata sellest, et krediidisaaja on jätnud kohustuse täitmata, on „kindlustustegevus“ viidatud direktiivi tähenduses. Jaatava vastuse korral soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus oma kaheteistkümnenda küsimusega teada, kas direktiivi 2009/138 artikli 14 lõiget 1 tuleb tõlgendada nii, et sellise tegevusega tegelev isik on kohustatud saama tegevusloa kindlustusandjatele tegevuslubade andmise eest vastutavatelt liikmesriigi asutustelt.
41
Tuleb meenutada, et põhikohtuasjade ese on avaldus teha maksekäsk, mis puudutab rahalisi võlgu, mis krediidisaajatel on tekkinud ja mille on enda kanda võtnud tagatiseandjatest äriühingud, kes on loovutanud oma nõuded põhikohtuasja hagejatele, ning et nendes kohtuasjades tekib küsimus, kas teatavad lepingutingimused võivad olla ebaõiglased või eksitavad ning millised järeldused tuleb vajaduse korral teha, kui need kvalifitseeritakse ebaõiglasteks või eksitavateks.
42
Piisab aga siiski selle märkimisest – ilma et oleks vaja küsida, kas direktiiv 2009/138 on põhikohtuasjades kohaldatav –, et selles direktiivis ei ole ette nähtud tsiviilõiguslikke järelmeid kindlustuslepingute puhul, mis on sõlmitud, rikkudes selle direktiivi sätteid, mis reguleerivad kindlustusandjatele eelneva tegevusloa andmist.
43
Seega, võttes arvesse põhikohtuasjade eset, on üheteistkümnes ja kaheteistkümnes küsimus igal juhul hüpoteetilised.
44
Neil tingimustel tuleb käesoleva kohtuotsuse punktis 34 meenutatud kohtupraktikat arvestades üheteistkümnes ja kaheteistkümnes küsimus tunnistada vastuvõetamatuks.
Sisulised küsimused
Esimene küsimus
45
Euroopa Kohtu väljakujunenud praktika kohaselt on ELTL artiklis 267 sätestatud liikmesriigi kohtute ja Euroopa Kohtu vahelises koostöömenetluses Euroopa Kohtu ülesanne anda liikmesriigi kohtule tarvilik vastus, mis võimaldaks viimasel tema menetluses olev kohtuasi lahendada. Seda arvestades tuleb Euroopa Kohtul talle esitatud küsimused vajaduse korral ümber sõnastada (20. juuni 2024. aasta kohtuotsus Greislzel, C‑35/23, EU:C:2024:532, punkt 39 ja seal viidatud kohtupraktika).
46
Käesoleval juhul tuleb arvesse võtta esimese küsimuse konteksti, nagu nähtub eelotsusetaotluse esitanud kohtu selgitustest, mis on kokkuvõtlikult esitatud käesoleva kohtuotsuse punktis 27. Lisaks, kuivõrd see küsimus puudutab võimalust hinnata tagatislepingu tingimuste ebaõiglast laadi, ei ole direktiivi 93/13 artikli 6 lõige 1, mis käsitleb lepingutingimuse ebaõigluse tuvastamise tagajärgi, sellele küsimusele vastamisel asjakohane.
47
Samuti tuleb asuda seisukohale, et esimese küsimusega soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt teada, kas direktiivi 93/13 artikli 4 lõiget 2 tuleb tõlgendada nii, et sellega on vastuolus selliste tagatislepingu tingimuste ebaõigluse hindamine, mis määravad kindlaks tagatiseandja ja võlgniku kohustused põhikohtuasjas, olukorras, kus viimane on sõlminud tagatislepingu samal ajal krediidilepingu sõlmimisega ja viimati nimetatud lepinguga kehtestatud kohustuse täitmiseks, kui tagatiseandja on krediidiandja tütarettevõtja või viimase valitud isik ning tagatise kulud tuleb tasuda samal ajal krediidi osamaksetega.
48
Vastavalt direktiivi 93/13 artikli 4 lõikele 2 ei ole tingimuste ebaõiglase iseloomu hindamine seotud lepingu põhiobjekti mõiste ega hinna ja tasu piisavusega võrreldes vastutehinguna pakutavate teenuste või kaubaga, kui kõnealused tingimused on koostatud lihtsas ja arusaadavas keeles.
49
Väljakujunenud kohtupraktika kohaselt tuleneb nii liidu õiguse ühetaolise kohaldamise nõudest kui ka võrdsuse põhimõttega seotud nõuetest, et sellise liidu õigusnormi sõnastust, mis ei sisalda ühtegi sõnaselget viidet liikmesriikide õigusele õigusnormi tähenduse ja ulatuse kindlaksmääramiseks, tuleb tavaliselt kogu liidus tõlgendada autonoomselt ja ühetaoliselt ning sellise tõlgenduse andmisel tuleb arvesse võtta sätte konteksti ja asjaomase õigusakti eesmärki (30. aprilli 2014. aasta kohtuotsus Kásler ja Káslerné Rábai, C‑26/13, EU:C:2014:282, punkt 37).
50
See on nii direktiivi 93/13 artikli 4 lõikes 2 sisalduva sõnastuse puhul, sest kõnealuses sättes ei ole ühtegi sõnaselget viidet liikmesriikide õigusele, et määrata kindlaks selle sätte tähendus ja ulatus.
51
Seoses nende lepingutingimuste kategooriaga, mis kuuluvad mõiste „lepingu põhiobjekt“ alla direktiivi 93/13 artikli 4 lõike 2 tähenduses, on Euroopa Kohus juba otsustanud, et sellesse kategooriasse kuuluvaks tuleb pidada tingimusi, mis määravad kindlaks lepingukohased põhisooritused ja mis lepingut sellisena iseloomustavad. Seevastu tingimused, mis on lepingulise suhte põhiolemust määratlevate tingimustega võrreldes kõrvalist laadi, ei saa kuuluda mõiste „lepingu põhiobjekt“ alla (20. septembri 2017. aasta kohtuotsus Andriciuc jt, C‑186/16, EU:C:2017:703, punktid 35 ja 36 ning seal viidatud kohtupraktika).
52
Viidatud kohtupraktikast tuleneb, et üldjuhul tuleb selleks, et teha kindlaks, kas tingimus kuulub selle lepingu „põhiobjekti“ alla, mille osa see tingimus on, lähtuda lepingu põhisooritustest. Asjaolu, et tarbija sõlmis nimetatud lepingu selleks, et täita kohustust, mis on kehtestatud teise lepinguga, mille see tarbija sõlmis samal ajal, ei oma selles suhtes tähtsust.
53
Siiski tuleb arvestada, et direktiiviga 93/13 rakendatav kaitsesüsteem tugineb eeldusele, et tarbija on suhetes müüja või teenuste osutajaga nõrgemal läbirääkimispositsioonil ja tal on vähem teavet, mis viib selleni, et tarbija nõustub müüja või teenuste osutaja eelnevalt välja töötatud tingimustega, ilma et tal oleks võimalik mõjutada nende sisu (3. juuni 2010. aasta kohtuotsus Caja de Ahorros y Monte de Piedad de Madrid, C‑484/08, EU:C:2010:309, punkt 27).
54
Võttes arvesse sellist nõrgemat positsiooni, seab direktiiv 93/13 liikmesriikidele kohustuse näha ette mehhanism, mis tagaks, et kõiki lepingutingimusi, mille suhtes ei ole eraldi kokku lepitud, saaks kontrollida, et hinnata nende võimalikku ebaõiglust. Selles kontekstis on liikmesriigi kohtu ülesanne teha direktiivi 93/13 artikli 3 lõikes 1 ja artiklis 5 sätestatud kriteeriume arvesse võttes kindlaks, kas käesoleva juhtumi asjaolusid arvestades vastab selline tingimus direktiivis esitatud heausksuse, tasakaalustatuse ja läbipaistvuse nõuetele (30. aprilli 2014. aasta kohtuotsus Kásler ja Káslerné Rábai, C‑26/13, EU:C:2014:282, punkt 40).
55
Taolise mehhanismi tõhusust kahjustaks aga see, kui müüjal või teenuste osutajal oleks lubatud jätta tingimuste võimaliku ebaõigluse hindamisest välja need, mis ei kuulu tarbijaga sõlmitava lepingu põhiobjekti alla, lisades need tingimused eraldi kõrvallepingusse, mille põhiobjekt need tingimused on, kusjuures tegemist on lepinguga, mille tarbija sõlmib müüja või teenuste osutaja taotlusel tema tütarettevõtjaga või müüja või teenuste osutaja valitud isikuga.
56
Sellises olukorras tuleb neid kahte lepingut analüüsida ühe tervikuna ja järelikult tuleb hinnata eraldi lepingus sisalduvate tingimuste võimalikku ebaõiglust, kui need tingimused ei kuulu müüja või teenuste osutaja ja tarbija vahel sõlmitud lepingulise suhte põhiobjekti hulka.
57
Seda järeldust kinnitab esiteks direktiivi 93/13 artikli 4 lõige 1, mille kohaselt võetakse lepingutingimuse ebaõigluse hindamisel eelkõige arvesse kõiki lepingu sõlmimisega kaasnevaid asjaolusid ning sellise teise lepingu kõiki tingimusi, millest esimene leping sõltub. Teiseks kinnitab seda asjaolu, et direktiivi 93/13 artikli 4 lõiget 2 tuleb tõlgendada kitsalt, kuna sellega nähakse ette erand sellisest ebaõiglaste tingimuste sisulise kontrolli mehhanismist, nagu on ette nähtud direktiiviga rakendatud tarbijakaitsesüsteemi raames (20. septembri 2017. aasta kohtuotsus Andriciuc jt, C‑186/16, EU:C:2017:703, punkt 34 ja seal viidatud kohtupraktika).
58
Seega, kui tarbija sõlmis – nagu põhikohtuasjades kõnealustel juhtudel – krediidilepingu sõlmimisega samal ajal tagatislepingu krediidiandja tütarettevõtjaga või viimase valitud isikuga, kusjuures selle teise lepingu sõlmimine on tingimus kas krediidi saamiseks või laenatud vahendite kiiremaks väljamaksmiseks ning tagatise tasud kuuluvad tasumisele samal ajal krediidi osamaksetega, ei tähenda asjaolu, et tagatiseandja ja põhivõlgniku kohustused sisalduvad krediidilepingust eraldiseisvas tagatislepingus, seda, et tagatislepingu tingimused kuuluksid direktiivi 93/13 artikli 4 lõike 2 kohaldamisalasse, sest vastasel juhul muutuks sisutühjaks kaitse, mis peab olema tagatud tarbijale, kes on suhetes müüja või teenuste osutajaga nõrgemal positsioonil.
59
Eeltoodut arvestades tuleb esimesele küsimusele vastata, et direktiivi 93/13 artikli 4 lõiget 2 tuleb tõlgendada nii, et sellega ei ole vastuolus selliste tagatislepingu tingimuste võimaliku ebaõigluse hindamine, mis määravad kindlaks tagatiseandja ja võlgniku kohustused põhikohtuasjas, olukorras, kus viimane on sõlminud tagatislepingu samal ajal krediidilepingu sõlmimisega ja viimati nimetatud lepingus ette nähtud kohustuse täitmiseks, kui tagatiseandja on krediidiandja tütarettevõtja või viimase valitud isik ning tagatise kulud tuleb tasuda samal ajal krediidi osamaksetega.
Teine ja kolmas küsimus
60
Teise ja kolmanda küsimusega, mida tuleb käsitleda koos, soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt teada, kas direktiivi 93/13 lisa punkti 1 alapunkte i, j ja m tuleb tõlgendada nii, et tingimus, millega tarbija võtab krediidilepingus kohustuse sõlmida krediidiandja valitud tagatiseandjaga tagatislepingu, ilma et ta oleks krediidilepingu sõlmimise ajal teadlik tagatiseandja isikust ja tagatisepingu tingimuste sisust, kuulub ühe nimetatud sätte alla.
61
Nagu on märgitud direktiivi 93/13 artikli 3 lõikes 3, sisaldab direktiivi lisa soovituslikku ja mittetäielikku loetelu tingimustest, mida võib pidada ebaõiglaseks. Nagu nähtub selle lisa punkti 1 alapunktidest i, j ja m, on nende tingimuste hulgas need, mille tagajärjel esiteks tuvastatakse tarbija pöördumatu sidumine tingimustega, millega tarbijal ei olnud tegelikke võimalusi tutvuda enne lepingu sõlmimist; teiseks antakse müüjale või teenuste osutajale võimalus muuta lepingutingimusi ühepoolselt, ilma mõjuva, lepingus kindlaksmääratud põhjuseta ning kolmandaks antakse müüjale või teenuste osutajale õigus otsustada, kas tarnitav kaup või osutatavad teenused on lepingule vastavad, või antakse müüjale või teenuste osutajale ainuõigus tõlgendada ükskõik millist lepingutingimust.
62
Tuleb aga tõdeda, et tingimus, millega tarbija võtab krediidilepingus kohustuse sõlmida krediidiandja valitud tagatiseandjaga tagatislepingu, ilma et ta oleks krediidilepingu sõlmimise ajal teadlik tagatiseandja isikust ja tagatislepingu tingimuste sisust, ei vasta ühelegi direktiivi 93/13 lisa punkti 1 alapunktides i, j ja m nimetatud olukorrale. Mis puudutab täpsemalt lisa punkti 1 alapunkti i, siis tuleb märkida, et tarbija pelk kohustus sõlmida krediidilepingu sõlmimisel tagatisleping krediidiandja valitud tagatiseandjaga ei tähenda, et tarbija nõustub sellise tagatislepingu tingimustega, millega ta ei saanud tutvuda, kuna tarbija peab selle kohustuse täitmiseks hiljem sõlmima tagatislepingu.
63
Pärast seda täpsustust tuleb meenutada, et direktiivi 93/13 lisas toodud loetelu tingimustest, mida võib pidada ebaõiglasteks, on üksnes soovituslik. Järelikult on eelotsusetaotluse esitanud kohtu ülesanne kontrollida, kas krediidilepingu tingimus, millega tarbija kohustub sõlmima tagatislepingu krediidiandja valitud tagatiseandjaga, ilma et ta oleks selle kohustuse võtmise ajal teadlik tagatiseandja isikust ja tagatislepingu tingimuste sisust, tekitab vaatamata heausksuse nõudele lepinguosaliste krediidilepingust tulenevate õiguste ja kohustuste olulise tasakaalustamatuse, mis kahjustab tarbijat, selle direktiivi artikli 3 lõike 1 tähenduses. Sellisel juhul tuleb see tingimus kvalifitseerida „ebaõiglaseks“ ja teha sellest kvalifitseerimisest tulenevad järeldused selle tingimuse kehtivuse ja vajaduse korral selle lepingu kehtivuse kohta, mille osa see tingimus on.
64
Eeltoodud kaalutlusi arvestades tuleb teisele ja kolmandale küsimusele vastata, et direktiivi 93/13 lisa punkti 1 alapunkte i, j ja m tuleb tõlgendada nii, et tingimus, millega tarbija võtab krediidilepingus kohustuse sõlmida krediidiandja valitud tagatiseandjaga tagatislepingu, ilma et ta oleks krediidilepingu sõlmimise ajal teadlik tagatiseandja isikust ja tagatislepingu tingimuste sisust, ei kuulu ühegi nimetatud sätte alla.
Neljas küsimus
65
Nagu nähtub eelotsusetaotlusest, on neljas küsimus esiteks esitatud seoses kohtupraktikaga, millest tuleneb, et kuigi ebaausa kaubandustava tuvastamine ei tõenda automaatselt ja iseenesest, et lepingutingimus on ebaõiglane, on see üks paljudest aspektidest, millele pädev kohus võib tugineda, kui ta hindab, kas lepingutingimused on ebaõiglased, kusjuures direktiivi 93/13 artikli 4 lõike 1 alusel peab see hindamine võtma arvesse kõiki konkreetse juhtumi asjaolusid (19. septembri 2018. aasta kohtuotsus Bankia, C‑109/17, EU:C:2018:735, punkt 49 ja seal viidatud kohtupraktika). Teiseks tuleneb selle küsimuse sõnastusest, et eelotsusetaotluse esitanud kohus soovib sellega teada, kas küsimuses nimetatud olukorda võib alati pidada agressiivseks kaubandustavaks. Neil tingimustel on sellele küsimusele vastamiseks asjakohased direktiivi 2005/29 artikli 5 lõige 5 ja I lisa.
66
Seega tuleb asuda seisukohale, et kõnealuse küsimusega soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt teada, kas direktiivi 2005/29 artiklit 8 koostoimes selle direktiivi artikli 5 lõikega 5 ja I lisaga tuleb tõlgendada nii, et krediidilepingutesse sellise tingimuse lisamine, mille kohaselt peab tarbija sõlmima tagatislepingu krediidiandja valitud isikuga, kujutab endast agressiivset kaubandustava kõigil tingimustel.
67
Selle kohta olgu märgitud, et direktiivi 2005/29 2. peatükk „Ebaausad kaubandustavad“ sisaldab kahte jagu, nimelt 1. jagu, mis käsitleb eksitavaid kaubandustavasid, ja 2. jagu, mis käsitleb agressiivseid kaubandustavasid.
68
Direktiivi 2. peatükis sisalduv artikkel 5 keelab oma lõikes 1 ebaausad kaubandustavad ja kehtestab lõikes 2 kriteeriumid, mis võimaldavad kindlaks teha, kas kaubandustava on oma laadilt ebaaus. Artikli 5 lõikes 4 on täpsustatud, et eelkõige on ebaausad need kaubandustavad, mis on „eksitavad“ vastavalt direktiivi 2005/29 artiklitele 6 ja 7, ning need, mis on „agressiivsed“ vastavalt sama direktiivi artiklitele 8 ja 9. Artikli 5 lõikes 5 on lisaks ette nähtud, et direktiivi 2005/29 I lisas on selliste kaubandustavade nimekiri, mida loetakse ebaausateks kõigil tingimustel, ning et seda nimekirja, mida kohaldatakse kõigis liikmesriikides, saab muuta ainult kõnesolevat direktiivi läbi vaadates. Nimetatud lisas loetletakse punktides 1–23 kaubandustavad, mis on kõigil tingimustel eksitavad, ja punktides 24–31 kaubandustavad, mis on kõigil tingimustel agressiivsed.
69
Sellega seoses on direktiivi 2005/29 põhjenduses 17 täpsustatud, et suurema õiguskindluse tagamiseks peetakse ainult selle direktiivi I lisas loetletud tingimusi ebaausaks kõigil tingimustel, mistõttu neid ei tule hinnata igal üksikjuhtumil eraldi direktiivi artiklite 5–9 alusel (14. novembri 2024. aasta kohtuotsus Compass Banca, C‑646/22, EU:C:2024:957, punkt 66).
70
Kuna direktiivi 2005/29 I lisas sisaldub selliste kaubandustavade täielik ja ammendav nimekiri, mida loetakse ebaausateks kõigil tingimustel, saaks põhikohtuasjas vaidluse all olevat kaubandustava kvalifitseerida kõigil tingimustel agressiivseks kaubandustavaks selle direktiivi tähenduses üksnes tingimusel, et see vastab ühele selle lisa punktides 24–31 loetletud olukordadest (vt selle kohta 14. novembri 2024. aasta kohtuotsus Compass Banca, C‑646/22, EU:C:2024:957, punkt 67).
71
Kui aga lihtsalt lugeda neid punkte 24–31, siis on võimalik tõdeda, et selline vastavus puudub.
72
Eeltoodud kaalutlusi arvestades tuleb neljandale küsimusele vastata, et direktiivi 2005/29 artiklit 8 koostoimes selle direktiivi artikli 5 lõikega 5 ja I lisaga tuleb tõlgendada nii, et krediidilepingutesse sellise tingimuse lisamine, mille kohaselt peab tarbija sõlmima tagatislepingu krediidiandja valitud isikuga, ei kujuta endast agressiivset kaubandustava kõigil tingimustel.
Viies küsimus
73
Kõigepealt tuleb märkida, et kuigi viienda küsimuse sõnastus viitab direktiivi 93/13 artikli 4 lõikele 1 ja artiklile 7, on selle direktiivi artikli 6 lõikes 1 sätestatud liikmesriikide kohustus näha ette, et ebaõiglased tingimused lepingus, mille müüja või teenuste osutaja on tarbijaga sõlminud, ei ole tarbijale siduvad. Lisaks, kuigi eelotsusetaotluse esitanud kohus viitas direktiivi 2005/29 artiklile 8, mis käsitleb agressiivseid kaubandustavasid, puudutab viies küsimus üldisemalt ebaausaid kaubandustavasid selle direktiivi artikli 5 tähenduses, millest agressiivsed kaubandustavad on vaid üks alamkategooria.
74
Neid täpsustusi arvestades tuleb asuda seisukohale, et viienda küsimusega, mis on esitatud juhuks, kui vastus neljandale küsimusele on eitav, soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt teada, kas direktiivi 93/13 artikli 6 lõiget 1 tuleb tõlgendada nii, et liikmesriigi kohus, kellele on esitatud maksekäsu tegemise avaldus menetluses, milles võlgnikust tarbija ei osale, võib omal algatusel jätta selle tarbija ja asjaomase ettevõtja vahel sõlmitud tarbijakrediidilepingu tingimuse kohaldamata üksnes sel põhjusel, et esineb kahtlus, kas tarbija võis selle tingimusega nõustuda direktiivi 2005/29 artikli 5 tähenduses ebaausa kaubandustava tõttu või kas sellise tava olemasolu tuleb täie kindlusega tuvastada.
75
Sellega seoses nähtub käesoleva kohtuotsuse punktis 65 meelde tuletatud kohtupraktikast, et ebaausa kaubandustava tuvastamine on ainult üks paljudest aspektidest, millele pädev kohus võib tugineda, kui ta hindab, kas lepingutingimused on ebaõiglased. Nimelt peab viidatud kohus võtma seisukoha, kas direktiivi 93/13 artiklites 3 ja 4 toodud üldised kriteeriumid on konkreetse lepingutingimuse suhtes kohaldatavad, mida tuleb analüüsida kõiki käesolevale asjale omaseid asjaolusid arvestades (vt selle kohta 15. märtsi 2012. aasta kohtuotsus Pereničová ja Perenič, C‑453/10, EU:C:2012:144, punkt 44).
76
Sellest järeldub, et tarbija ja müüja või teenuste osutaja vahel sõlmitud lepingus sisalduva tingimuse ebaõiglaseks kvalifitseerimiseks ei ole sugugi vaja tõendada ebaausa kaubandustava olemasolu, kuid kahtluse olemasolu selles suhtes on asjaolu, mida võib eelmises punktis viidatud analüüsis siiski arvesse võtta. Sellegipoolest võib pädev kohus jätta taolise lepingu tingimuse kohaldamata üksnes juhul, kui ta on veendunud, et see tingimus on ebaõiglane, kuna pelk kahtlus selles suhtes ei ole piisav.
77
Sellega seoses on oluline meenutada, et kui liikmesriigi kohus, kes jätab ebaõiglase tingimuse kohaldamata, selleks et nimetatud tingimusel ei oleks asjaomasele tarbijale siduvaid tagajärgi, tasandab tarbija ja müüja või teenuste osutaja vahelist tasakaalustamatust, toimub see tingimusel, et nimetatud kohtule on teada selleks vajalikud õiguslikud ja faktilised asjaolud. Sellest järeldub, et vajaduse korral peab liikmesriigi kohus, kui asjaomane tarbija sellele vastu ei vaidle ja vajaduse korral omal algatusel, tegema toimiku täiendamiseks menetlustoiminguid, paludes võistlevuse põhimõtet järgides pooltel esitada talle selleks lisateavet. Need põhjendused kehtivad ka maksekäsumenetluse kohta (vt selle kohta 30. juuni 2022. aasta kohtuotsus Profi Credit Bulgaria (ebaõiglase tingimuse korral omal algatusel tasaarvestamine), C‑170/21, EU:C:2022:518, punktid 31–33 ja seal viidatud kohtupraktika).
78
Eeltoodud kaalutlusi arvestades tuleb viiendale küsimusele vastata, et direktiivi 93/13 artikli 6 lõiget 1 tuleb tõlgendada nii, et liikmesriigi kohus, kellele on esitatud maksekäsu tegemise avaldus menetluses, milles võlgnikust tarbija ei osale, ei või omal algatusel jätta selle tarbija ja asjaomase ettevõtja vahel sõlmitud tarbijakrediidilepingu tingimust kohaldamata, kui ta ei ole veendunud, et tingimus tuleb kvalifitseerida „ebaausaks“ direktiivi artikli 3 lõike 1 tähenduses. Kahtluse esinemine selles suhtes, kas tarbija võis selle tingimusega nõustuda direktiivi 2005/29 artikli 5 tähenduses ebaausa kaubandustava tõttu, võib siiski olla üks aspektidest, mida võib arvesse võtta selle hindamisel, kas kõnealune tingimus võib olla ebaõiglane või mitte.
Kuues ja seitsmes küsimus
79
Kõigepealt tuleb märkida, et eelotsusetaotluse esitanud kohus küsib seitsmendas küsimuses, kas riigisisene kohtupraktika on kooskõlas eelkõige direktiivi 93/13 artiklitega 5 ja 7 ning lisa punkti 1 alapunktidega b ja c. Nagu kohtujurist oma ettepaneku punktis 23 mainis, puudutavad need sätted tarbija ja müüja või teenuste osutaja vahel sõlmitud lepingute tingimuste tõlgendamist ja selliste tingimuste võimalikku ebaõiglust, mitte aga tagajärgi, mis otse tulenevad riigisisese õiguse ja sellega seotud kohtupraktika kohaldamisest, ilma et need tuleneksid lepingutingimusest.
80
Seega tuleb kuuendale ja seitsmendale küsimusele vastata üksnes direktiivi 2008/48 alusel, märkides, et nende eesmärk on teha kindlaks selle direktiivi artikli 15 lõike 2 võimalik kohaldatavus sellistele krediidilepingutele, nagu on kõne all põhikohtuasjas, et see säte on kohaldatav üksnes „seotud krediidilepingutele“ selle direktiivi tähenduses ning et mõiste „seotud krediidileping“ on määratletud nimetatud direktiivi artikli 3 punktis n.
81
Neid asjaolusid arvestades tuleb asuda seisukohale, et kuuenda ja seitsmenda küsimusega soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt teada, kas mõistet „seotud krediidileping“ direktiivi 2008/48 artikli 3 punkti n tähenduses tuleb tõlgendada nii, et see hõlmab krediidilepingut, mille sõlmimine on üksnes seotud tagatislepingu sõlmimisega kolmanda isikuga, kellele selle eest tasu makstakse, ning kui vastus on jaatav, siis kas direktiivi artikli 15 lõiget 2 tuleb tõlgendada nii, et sellega on vastuolus riigisisene kohtupraktika, mille kohaselt juhul, kui tagatislepingu tagatiseandja, kellele maksab tasu põhivõlgnik, on põhivõlausaldajale võlgnetavad võlasummad tagasi maksnud pärast seaduses ette nähtud tähtaja möödumist, mis toob kaasa tagatise tervikuna lõpetamise, võib tagatiseandja siiski tugineda võlausaldaja õiguste üleminekule ja nõuda põhivõlgnikult selliselt makstud summade tasumist.
82
Direktiivi 2008/48 artikli 3 punktist n nähtub, et mõiste „seotud krediidileping“ viitab krediidilepingule, mille kohaselt kasutatakse kõnealust krediiti ühelt poolt üksnes niisuguse lepingu rahastamiseks, mis on sõlmitud konkreetse kauba tarnimiseks või konkreetse teenuse osutamiseks, ning teiselt poolt on need kaks lepingut objektiivsest seisukohast vaadeldavad majanduslikult ühtsena. Need kaks tingimust on kumulatiivsed.
83
Ilmselgelt ei saa aga asuda seisukohale, et krediidilepingut, mille sõlmimine on seotud üksnes tagatislepingu sõlmimisega, kasutatakse tagatislepingu rahastamiseks.
84
Seega tuleb tõdeda, et sellised krediidilepingud ei vasta esimesele kumulatiivsetest tingimustest, mis peavad olema täidetud mõiste „seotud krediidileping“ puhul direktiivi 2008/48 artikli 3 punkti n tähenduses. Järelikult ei piisa asjaolust, et taolised lepingud on vaadeldavad majanduslikult ühtsena tagatislepinguga, mis on sõlmitud kolmanda isikuga, kellele selle eest tasu makstakse – isegi kui eeldada, et see on tõendatud –, selleks et need lepingud kuuluksid nimetatud mõiste alla ja kuuluksid seega kõnealuse direktiivi artikli 15 lõike 2 kohaldamisalasse.
85
Eeltoodud kaalutlusi arvestades tuleb kuuendale ja seitsmendale küsimusele vastata, et mõistet „seotud krediidileping“ direktiivi 2008/48 artikli 3 punkti n tähenduses tuleb tõlgendada nii, et selle mõiste alla ei kuulu krediidileping, mille sõlmimine on seotud üksnes tagatislepingu sõlmimisega kolmanda isikuga, kellele selle eest tasu makstakse.
Kaheksas küsimus
86
Kõigepealt tuleb märkida, et kaheksanda küsimuse sõnastuses viidatud direktiivi 93/13 artikkel 5 ei ole selle küsimusega seotud probleemi seisukohast asjakohane.
87
Seega tuleb asuda seisukohale, et kaheksanda küsimusega soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt teada, kas direktiivi 2008/48 artikli 3 punkte g ja i tuleb tõlgendada nii, et tagatislepinguga, mille sõlmimine on tarbijale kohustuslik tema sõlmitud krediidilepingu tingimuse alusel, seotud kulud, mis toovad kaasa võla kogusumma suurenemise, kuuluvad mõiste „krediidi kogukulu tarbijale“ ja järelikult mõiste „krediidi kulukuse aastamäär“ alla.
88
Direktiivi 2008/48 artikli 3 punkti g kohaselt hõlmab mõiste „krediidi kogukulu tarbijale“ kõik kulud, kaasa arvatud intress, lepingutasud, maksud ja mis tahes muud tasud, mida tarbija on kohustatud seoses krediidilepinguga maksma ja mis on krediidiandjale teada, välja arvatud notaritasud. Nimetatud sätte kohaselt arvatakse nimetatud kulude hulka ka krediidilepinguga seotud kõrvalteenuste kulud, kui krediidi saamiseks või krediidi saamiseks reklaamitavatel lepingutingimustel on lisaks kohustuslik teenuste osutamise lepingu sõlmimine.
89
Direktiivi 2008/48 artikli 3 punkti i kohaselt tähendab krediidi kulukuse aastamäär krediidi kogukulu tarbijale, mis on väljendatud aastase protsendimäärana krediidi kogusummast ja sisaldab kohaldataval juhul kulusid, millele on osutatud direktiivi artikli 19 lõikes 2.
90
Ulatusliku tarbijakaitse tagamiseks on liidu seadusandja määratlenud mõiste „krediidi kogukulu tarbijale“ laialt, hõlmates kõiki kulusid, mida tarbija on kohustatud seoses krediidilepinguga maksma ja mis on krediidiandjale teada (21. märtsi 2024. aasta kohtuotsus Profi Credit Bulgaria (krediidilepingu kõrvalteenused), C‑714/22, EU:C:2024:263, punkt 40 ja seal viidatud kohtupraktika).
91
On oluline meenutada, et direktiivi 2008/48 põhjenduses 22 on märgitud esiteks, et tuleb eeldada, et krediidiandjale on teada nende kõrvalteenuste maksumus, mida ta pakub tarbijale ise või kolmanda isiku nimel, välja arvatud juhul, kui hind sõltub tarbija eriomadustest või olukorrast, ning teiseks, et juhul kui kõrvalteenuste kulude suurust ei ole võimalik enne kindlaks määrata, peaksid tarbijad saama enne lepingu sõlmimist adekvaatset teavet kulude olemasolu kohta.
92
Kaheksas küsimus puudutab aga juhtumit, kus krediidileping paneb krediidisaajale kohustuse sõlmida krediidi saamiseks tagatislepingu. Viimati nimetatud lepingu alusel tagatiseandja pakkumine kujutab endast seega krediidilepinguga seotud teenust direktiivi 2008/48 artikli 3 punkti g tähenduses, ning kuna krediidi saamiseks on kohustuslik tagatislepingu sõlmimine, moodustavad viimati nimetatud lepinguga seotud kulud vastavalt sellele sättele osa „krediidi kogukulust tarbijale“. Seega tuleb neid kulusid selle artikli punkti i kohaselt võtta arvesse krediidi kulukuse aastamäära arvutamisel.
93
Eeltoodud kaalutlusi arvestades tuleb kaheksandale küsimusele vastata, et direktiivi 2008/48 artikli 3 punkte g ja i tuleb tõlgendada nii, et sellise tagatislepinguga seotud kulud, mille sõlmimine on võlgnikule kohustuslik tema sõlmitud krediidilepingu tingimuse alusel ja mis toovad kaasa võla kogusumma suurenemise, kuuluvad mõiste „krediidi kogukulu tarbijale“ ja järelikult mõiste „krediidi kulukuse aastamäär“ alla.
Üheksas ja kümnes küsimus
94
Üheksanda ja kümnenda küsimusega, mida tuleb analüüsida koos, palub eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt selgitada, kas direktiivi 2008/48 artikli 10 lõike 2 punkti g ja artiklit 23 tuleb tõlgendada nii, et nendega on vastuolus see, et juhul kui tarbijakrediidilepingus ei ole mainitud krediidi kulukuse aastamäära, mis sisaldab kõiki direktiivi artikli 3 punktis g ette nähtud kulusid, siis loetakse see leping sõlmituks ilma intressi ja kuludeta, mistõttu toob lepingu tühistamine kaasa vaid selle, et tarbija peab tagasi maksma laenu põhisumma.
95
Esiteks tuleb meenutada, et direktiivi 2008/48 artikli 10 lõikega 2 on täielikult ühtlustatud teave, mille märkimine krediidilepingus on kohustuslik. Selleks on direktiivi artikli 10 lõike 2 punktis g ette nähtud, et krediidilepingus märgitakse selgelt ja kokkuvõtlikult krediidi kulukuse aastamäär ja tarbija poolt makstav kogusumma, mis on arvutatud krediidilepingu sõlmimise ajal (21. märtsi 2024. aasta kohtuotsus Profi Credit Bulgaria (krediidilepingu kõrvalteenused), C‑714/22, EU:C:2024:263, punkt 50).
96
Kohtupraktikast tuleneb, et krediidi kulukuse aastamäära märkimine krediidilepingus on oluline, kuna eelkõige võimaldab see tarbijal hinnata oma kohustuse ulatust (21. märtsi 2024. aasta kohtuotsus Profi Credit Bulgaria (krediidilepingu kõrvalteenused), C‑714/22, EU:C:2024:263, punkt 51).
97
Teiseks tuleneb direktiivi 2008/48 artiklist 23 direktiivi põhjendust 47 arvestades, et kuigi otsustusõigus nende karistuste valikul, mida kohaldatakse selle direktiivi alusel vastu võetud riigisiseste õigusnormide rikkumise korral, on jäetud liikmesriikidele, peavad kehtestatud karistused olema tõhusad, proportsionaalsed ja hoiatavad. See tähendab, et sanktsioonide rangus peab vastama nende rikkumiste raskusele, mille eest neid määratakse, ning eelkõige peab neil sanktsioonidel olema tegelik hoiatav mõju ning need peavad järgima proportsionaalsuse üldpõhimõtet (21. märtsi 2024. aasta kohtuotsus Profi Credit Bulgaria (krediidilepingu kõrvalteenused), C‑714/22, EU:C:2024:263, punkt 52).
98
Arvestades seda, kui oluline on sellises lepingus krediidi kulukuse aastamäära märkimine tarbija jaoks, on Euroopa Kohus otsustanud, et liikmesriigi kohus võib omal algatusel kohaldada riigisiseseid õigusnorme, mis näevad ette, et krediidi kulukuse aastamäära märkimata jätmine toob kaasa selle, et krediit loetakse antuks ilma intresside ja kuludeta (21. märtsi 2024. aasta kohtuotsus Profi Credit Bulgaria (krediidilepingu kõrvalteenused), C‑714/22, EU:C:2024:263, punkt 53).
99
Euroopa Kohus on samuti leidnud, et olukorras, kus krediidilepingus on märgitud hinnanguline krediidi kulukuse aastamäär, mille täpne suurus määratakse kindlaks pärast krediidi andmist, tuleb sanktsiooni, mille kohaselt krediidiandja kaotab õiguse intressidele ja tasudele, pidada proportsionaalseks direktiivi 2008/48 artikli 23 tähenduses (21. märtsi 2024. aasta kohtuotsus Profi Credit Bulgaria (krediidilepingu kõrvalteenused), C‑714/22, EU:C:2024:263, punkt 54).
100
Arvestades seda, kui oluline on märkida tarbijakrediidilepingus krediidi kulukuse aastamäär, et tarbijale oleksid teada tema õigused ja kohustused, ning nõuet võtta selle määra arvutamisel arvesse kõik direktiivi 2008/48 artikli 3 punktis g nimetatud kulud, tuleb seega asuda seisukohale, et krediidi kulukuse aastamäära kohta tehtud märge, mis ei kajasta täpselt kõiki neid kulusid, jätab tarbija ilma võimalusest teha kindlaks oma kohustuse ulatus samamoodi nagu krediidi kulukuse aastamäära märkimata jätmise korral. Järelikult vastab sanktsioon, mille kohaselt krediidiandja kaotab õiguse intressidele ja tasudele juhul, kui näidatud krediidi kulukuse aastamäär ei sisalda kõiki nimetatud kulusid, sellise rikkumise raskusele ning on hoiatav ja proportsionaalne (21. märtsi 2024. aasta kohtuotsus Profi Credit Bulgaria (krediidilepingu kõrvalteenused), C‑714/22, EU:C:2024:263, punkt 55).
101
Eeltoodud kaalutlusi arvestades tuleb üheksandale küsimusele vastata, et direktiivi 2008/48 artikli 10 lõike 2 punkti g ja artiklit 23 tuleb tõlgendada nii, et nendega ei ole vastuolus see, et juhul kui tarbijakrediidilepingus ei ole mainitud krediidi kulukuse aastamäära, mis sisaldab kõiki direktiivi artikli 3 punktis g ette nähtud kulusid, siis loetakse see leping sõlmituks ilma intressi ja kuludeta, mistõttu toob lepingu tühistamine kaasa selle, et tarbija peab tagasi maksma vaid laenu põhisumma.
Kohtukulud
102
Kuna põhikohtuasja poolte jaoks on käesolev menetlus eelotsusetaotluse esitanud kohtus pooleli oleva asja üks staadium, otsustab kohtukulude jaotuse liikmesriigi kohus. Euroopa Kohtule seisukohtade esitamisega seotud kulusid, välja arvatud poolte kohtukulud, ei hüvitata.
Esitatud põhjendustest lähtudes Euroopa Kohus (kümnes koda) otsustab:
1.
Nõukogu 5. aprilli 1993. aasta direktiivi 93/13/EMÜ ebaõiglaste tingimuste kohta tarbijalepingutes artikli 4 lõiget 2
tuleb tõlgendada nii, et
sellega ei ole vastuolus selliste tagatislepingu tingimuste võimaliku ebaõigluse hindamine, mis määravad kindlaks tagatiseandja ja võlgniku kohustused põhikohtuasjas, olukorras, kus viimane on sõlminud tagatislepingu samal ajal krediidilepingu sõlmimisega ja viimati nimetatud lepingus ette nähtud kohustuse täitmiseks, kui tagatiseandja on krediidiandja tütarettevõtja või viimase valitud isik ning tagatise kulud tuleb tasuda samal ajal krediidi osamaksetega.
2.
Direktiivi 93/13 lisa punkti 1 alapunkte i, j ja m
tuleb tõlgendada nii, et
tingimus, millega tarbija võtab krediidilepingus kohustuse sõlmida krediidiandja valitud tagatiseandjaga tagatislepingu, ilma et ta oleks krediidilepingu sõlmimise ajal teadlik tagatiseandja isikust ja tagatislepingu tingimuste sisust, ei kuulu ühegi nimetatud sätte alla.
3.
Euroopa Parlamendi ja nõukogu 11. mai 2005. aasta direktiivi 2005/29/EÜ, mis käsitleb ettevõtja ja tarbija vaheliste tehingutega seotud ebaausaid kaubandustavasid siseturul ning millega muudetakse nõukogu direktiivi 84/450/EMÜ, Euroopa Parlamendi ja nõukogu direktiive 97/7/EÜ, 98/27/EÜ ja 2002/65/EÜ ning Euroopa Parlamendi ja nõukogu määrust (EÜ) nr 2006/2004, artiklit 8 koostoimes selle direktiivi I lisa artikli 5 lõikega 5
tuleb tõlgendada nii, et
krediidilepingutesse sellise tingimuse lisamine, mille kohaselt peab tarbija sõlmima tagatislepingu krediidiandja valitud isikuga, ei kujuta endast agressiivset kaubandustava kõigil tingimustel.
4.
Direktiivi 93/13 artikli 6 lõiget 1
tuleb tõlgendada nii, et
liikmesriigi kohus, kellele on esitatud maksekäsu tegemise avaldus menetluses, milles võlgnikust tarbija ei osale, ei või omal algatusel jätta selle tarbija ja asjaomase ettevõtja vahel sõlmitud tarbijakrediidilepingu tingimust kohaldamata, kui ta ei ole veendunud, et tingimus tuleb kvalifitseerida „ebaausaks“ direktiivi artikli 3 lõike 1 tähenduses. Kahtluse esinemine selles suhtes, kas tarbija võis selle tingimusega nõustuda direktiivi 2005/29 artikli 5 tähenduses ebaausa kaubandustava tõttu, võib siiski olla üks aspektidest, mida võib arvesse võtta selle hindamisel, kas kõnealune tingimus võib olla ebaõiglane või mitte.
5.
Mõistet „seotud krediidileping“ Euroopa Parlamendi ja nõukogu 23. aprilli 2008. aasta direktiivi 2008/48/EÜ, mis käsitleb tarbijakrediidilepinguid ja millega tunnistatakse kehtetuks nõukogu direktiiv 87/102/EMÜ, artikli 3 punkti n tähenduses
tuleb tõlgendada nii, et
selle mõiste alla ei kuulu krediidileping, mille sõlmimine on seotud üksnes tagatislepingu sõlmimisega kolmanda isikuga, kellele selle eest tasu makstakse.
6.
Direktiivi 2008/48 artikli 3 punkte g ja i
tuleb tõlgendada nii, et
sellise tagatislepinguga seotud kulud, mille sõlmimine on võlgnikule kohustuslik tema sõlmitud krediidilepingu tingimuse alusel ja mis toovad kaasa võla kogusumma suurenemise, kuuluvad mõiste „krediidi kogukulu tarbijale“ ja järelikult mõiste „krediidi kulukuse aastamäär“ alla.
7.
Direktiivi 2008/48 artikli 10 lõike 2 punkti g ja artiklit 23
tuleb tõlgendada nii, et
nendega ei ole vastuolus see, et juhul kui tarbijakrediidilepingus ei ole mainitud krediidi kulukuse aastamäära, mis sisaldab kõiki direktiivi artikli 3 punktis g ette nähtud kulusid, siis loetakse see leping sõlmituks ilma intressi ja kuludeta, mistõttu toob lepingu tühistamine kaasa selle, et tarbija peab tagasi maksma vaid laenu põhisumma.
Allkirjad
(
*1
)	Kohtumenetluse keel: bulgaaria.