62024CJ0007
EUROOPA KOHTU OTSUS (üheksas koda)
12. juuni 2025 (
*1
)
Eelotsusetaotlus – Sotsiaalkindlustus – Võõrtöötajad – Sotsiaalkindlustussüsteemide koordineerimine – Määrus (EÜ) nr 883/2004 – Artikli 85 lõige 1 – Ühe liikmesriigi õigusaktide alusel teise liikmesriigi territooriumil tekkinud kahju eest makstavad hüvitised – Hüvitiste maksmise eest vastutava asutuse tagasinõudeõigus vastutava kolmanda isiku suhtes – Kannatanu õigused – Õiguste üleminek – Piirid
Kohtuasjas C‑7/24,
mille ese on ELTL artikli 267 alusel Retten i Svendborgi (Svendborgi esimese astme kohus, Taani) 2. jaanuari 2024. aasta otsusega esitatud eelotsusetaotlus, mis saabus Euroopa Kohtusse 4. jaanuaril 2024, menetluses
Deutsche Rentenversicherung Nord,
BG Verkehr
versus
Gjensidige Forsikring, Gjensidige Forsikring ASA, Norra, Taani tütarettevõtja Marius Pedersen A/Si esindajana,
Gjensidige Forsikring, Gjensidige Forsikring ASA, Norra, Taani tütarettevõtja,
EUROOPA KOHUS (üheksas koda),
koosseisus: koja president N. Jääskinen, kohtunikud A. Arabadjiev (ettekandja) ja R. Frendo,
kohtujurist: R. Norkus,
kohtusekretär: A. Calot Escobar,
arvestades kirjalikku menetlust ja 26. märtsi 2025. aasta kohtuistungil esitatut,
arvestades seisukohti, mille esitasid:
–
Deutsche Rentenversicherung Nord ja BG Verkehr, esindaja: advokat T. Birch,
–
Gjensidige Forsikring, Gjensidige Forsikring ASA, Norra, Taani tütarettevõtja Marius Pedersen A/Si esindajana, ning Gjensidige Forsikring, Gjensidige Forsikring ASA, Norra, Taani tütarettevõtja, esindaja: advokat H. Saugmandsgaard Øe,
–
Tšehhi valitsus, esindajad: J. Benešová, M. Smolek ja J. Vláčil,
–
Euroopa Komisjon, esindajad: M.‑L. Ehlers Defontaine ja B.‑R. Killmann,
arvestades pärast kohtujuristi ärakuulamist tehtud otsust lahendada kohtuasi ilma kohtujuristi ettepanekuta,
on teinud järgmise
kohtuotsuse
1
Eelotsusetaotlus puudutab küsimust, kuidas tõlgendada Euroopa Parlamendi ja nõukogu 29. aprilli 2004. aasta määruse (EÜ) nr 883/2004 sotsiaalkindlustussüsteemide koordineerimise kohta (ELT 2004, L 166, lk 1; ELT eriväljaanne 05/05, lk 72, ja parandus ELT 2009, L 202, lk 90) artikli 85 lõiget 1.
2
Taotlus on esitatud ühelt poolt Deutsche Rentenversicherung Nordi (edaspidi „DRV‑N“) ja BG Verkehri (edaspidi „BG‑V“) ning teiselt poolt Gjensidige Forsikring ASA, Norra, Taani tütarettevõtja Gjensidige Forsikringi (edaspidi „GF“), kes tegutseb Marius Pedersen A/Si (edaspidi „MP“) esindajana ja enda nimel, vahelises kohtuvaidluses seoses tagasinõudega, mis puudutab Taanis toimunud tööõnnetuse tagajärjel hukkunud Saksamaa kodaniku lesele makstud hüvitisi.
Õiguslik raamistik
Liidu õigus
3
Määruse nr 883/2004 artikli 85 lõikes 1 on sätestatud:
„Kui isik saab hüvitisi ühe liikmesriigi õigusaktide alusel kahju eest, mille põhjustas teises liikmesriigis aset leidnud juhtum, määratakse hüvitiste maksmise eest vastutava asutuse õigused kahju hüvitama kohustatud kolmanda isiku suhtes järgmiste eeskirjade kohaselt:
a)
kui hüvitiste andmise eest vastutavale asutusele lähevad tema poolt kohaldatavate õigusaktide alusel üle hüvitisesaaja õigused kolmanda isiku suhtes, tunnustavad sellist üleminekut kõik liikmesriigid;
b)
kui hüvitiste andmise eest vastutaval asutusel on otseõigused kolmanda isiku suhtes, tunnustavad selliseid õigusi kõik liikmesriigid.“
Taani õigus
4
24. augusti 2018. aasta kahju hüvitamist käsitleva seaduse (erstatningsansvarslov) § 1 lõikes 1 on sätestatud:
„Isikukahju eest vastutav isik on kohustatud hüvitama saamata jäänud sissetuleku, isikukahjust tulenevad ravikulud ja muud kahjud ning valu ja kannatused.“
5
Seaduse § 13 lõikes 1 on ette nähtud:
„Abikaasale või elukaaslasele ülalpidaja kaotamise eest makstav kahjuhüvitis moodustab 30% kahjuhüvitisest, mida surnu oleks eeldatavalt saanud töövõime täieliku kaotuse korral […]. See kahjuhüvitis on siiski vähemalt 644000 [Taani krooni (DKK) (ligikaudu 83720 eurot)], välja arvatud erandlike asjaolude korral.“
6
Seaduse § 17 lõikes 1 on sätestatud:
„Sotsiaalõigusnormide kohased hüvitised, sealhulgas töötushüvitised, arstiabi, sotsiaalpensione käsitlevate õigusaktidega ette nähtud pensionid ja tööõnnetuskindlustuse seadusega ette nähtud hüvitised, ei saa olla aluseks tagasinõudeõigusele kahjuhüvitist maksma kohustatud isiku vastu. […]“.
7
Sama seaduse § 26a lõikes 1 on ette nähtud:
„Isikut, kes tahtlikult või raske hooletuse tõttu põhjustab teise isiku surma, võib kohustada maksma hüvitist ülalpidamisel olnud isikutele, kes olid surnuga eriti tihedalt seotud.“
8
19. augusti 2022. aasta tööõnnetuskindlustuse seaduse (arbejdsskadesikringslov) § 19 lõikes 1 on sätestatud:
„Kui tööõnnetus on põhjustanud surma, on surnu ülalpidamisel olnud abikaasal õigus üleminekusummale 191000 [krooni (ligikaudu 28830 eurot)] (2024. aasta seis) juhul, kui abielu sõlmiti enne tööõnnetuse toimumist ja kooselu kestis surma hetkeni. Summat kohandatakse vastavalt §‑le 25.“
9
Seaduse § 20 lõige 1 on sõnastatud järgmiselt:
„Isikul, kellel on õigus § 19 lõigete 1–3 kohasele üleminekusummale ja kes on kahju kannatanud isiku surma tõttu kaotanud ülalpidaja või kelle ülalpidamisolukord on surma tõttu muul viisil halvenenud, on õigus saada selle eest kahjuhüvitist. Kahjuhüvitise määramisel võetakse arvesse ülalpidamisel olnud isiku ülalpeetavuse määra ja võimet ennast ise ülal pidada, pidades silmas isiku vanust, tervislikku seisundit, haridust, töötamist, kahju kannatanud isikust sõltumist ja rahalist olukorda.“
10
Seaduse § 77 lõikes 1 on ette nähtud:
„Käesoleva seaduse kohased hüvitised ei saa olla aluseks tagasinõudele kahju tekitaja vastu, kes on kohustatud maksma kahjuhüvitist kahju kannatanud isikutele või nende ülalpidamisel olnud isikutele […]. Kahju kannatanud isikute või nende ülalpidamisel olnud isikute nõudeid kahju eest vastutava isiku vastu vähendatakse asjaomastele isikutele käesoleva seaduse alusel makstud või maksmisele kuuluvate hüvitiste võrra. […]“.
Saksa õigus
11
Sotsiaalkindlustusseadustiku kuuenda osa „Riiklik pensionikindlustus“ (Sozialgesetzbuch, Sechstes Buch (VI) – Gesetzliche Rentenversicherung; edaspidi „SGB VI“) §‑s 46 on ette nähtud lesepensioni maksmine lesele, kui surnud abikaasa oli kindlustatud üldiselt nõutava miinimumperioodi jooksul.
12
Sotsiaalkindlustusseadustiku kümnenda osa „Sotsiaalkindlustusega seotud haldusmenetlus ja sotsiaalkindlustusega seotud andmete kaitse“ (Sozialgesetzbuch, Zehntes Buch (X) – Sozialverwaltungsverfahren und Sozialdatenschutz; edaspidi „SGB X“) § 116 kohaselt lähevad sotsiaalkindlustusasutustele üle need õigused, mis võivad hüvitisesaajal olla kolmandate isikute suhtes, kes vastutavad hüvitiste eest, mida asutused olid kahju tekkimise tõttu kohustatud maksma.
Põhikohtuasi ja eelotsuse küsimus
13
Saksamaa kodanik, kes töötas ekspordiga tegelevas Saksamaa äriühingus autojuhina, sai 15. juulil 2015 vigastada õnnetuses, mis leidis aset siis, kui ta aitas laadida kaupa oma veoautole ühes MP tegevuskohas, Taanis. Saadud vigastuste tagajärjel suri ta varsti pärast õnnetust.
14
MP tunnistas, et tal lasub seoses selle surmaga tsiviilvastutus. GF, kes on selle äriühingu vastutuskindlustusandja, maksis surnud töötaja lesele selle advokaadi taotlusel hüvitist ülalpidaja kaotuse eest, mis arvutati Taani õiguse alusel.
15
Lisaks maksid DRV‑N ja BG‑V, kelle juures surnud isik oli Saksamaa töötajana kindlustatud, tema lesele vastavalt SGB VI §‑le 46 lesepensioni.
16
Kuna SGB X § 116 näeb ette surnud töötaja lese õiguste ülemineku vastutava kolmanda isiku suhtes seoses selliselt makstud pensioniga, nõudsid DRV‑N ja BG‑V pensioni tagasimaksmist MP‑lt ja GFilt.
17
MP ja GF keeldusid seda nõuet rahuldamast põhjendusel, et see ei ole Taani õiguse kohaselt põhjendatud. Esiteks ei vasta õigus saada Saksa õigusnormide alusel lesepensioni, mida makstakse sõltumata surma põhjusest, Taani õiguses ette nähtud õigusele saada ülalpidaja kaotuse eest hüvitist. Teiseks, kuna GF on selle hüvitise surnud töötaja lesele juba maksnud, ei saa viimati nimetatud isik Taani õiguse alusel nõuda mingit muud hüvitist.
18
DRV‑N ja BG‑V esitasid vastavalt 6. ja 12. juulil 2018 Retten i Svendborgi (Svendborgi esimese astme kohus, Taani), kes on eelotsusetaotluse esitanud kohus, MP ja GFi vastu tagasinõude, milles palusid tuvastada, et need äriühingud vastutavad surnud töötaja lesele makstud hüvitiste maksmise eest.
19
Kuigi DRV‑N ja BG‑V möönavad, et surnud töötaja lesele makstud ülalpidaja kaotuse hüvitis arvutati Taani õiguse alusel ja lesk ei saa selle õiguse alusel nõuda mingit muud hüvitist, on nad arvamusel, et selle hüvitise maksmine ei vabastanud täies ulatuses vastutusest, kuna MP ja GF ei olnud DRV‑Ni ja BG‑V tagasinõude suhtes heausksed.
20
Lisaks väidavad nad, et nende õiguste ülemineku tingimused ja ulatus, mis on neile üle läinud, tuleb kindlaks määrata Saksa õiguse alusel. Isegi kui nende nõude ulatus MP ja GFi suhtes tuleb kindlaks määrata Taani õiguse alusel, tuleb määruse nr 883/2004 artikli 85 lõiget 1 tõlgendada nii, et sotsiaalkindlustushüvitised, mida DRV‑N ja BG‑V on surnud töötaja lesele maksnud, ei pea oma laadilt olema identsed või võrreldavad Taani õiguses ette nähtud hüvitistega selleks, et oleks õigus hüvitamisele. Nimelt ei ole kõnealuse sätte eesmärk välistada hüvitiste maksmise eest vastutava sotsiaalkindlustusasutuse nõuet kahju tekitaja vastu põhjusel, et hüvitised, mida võib nõuda hüvitiste maksmise eest vastutava sotsiaalkindlustusasutuse registrijärgse asukoha liikmesriigi õigusnormide alusel, ei ole identsed hüvitistega, mida võib nõuda kahju tekkimise liikmesriigi õigusnormide alusel.
21
Eelotsusetaotluse esitanud kohus märgib, et põhikohtuasjas tekib kõigepealt küsimus selle kohta, milliste kõnealuste riigisiseste õigusnormidega määratakse kindlaks nende õiguste ulatus, mis on hüvitiste maksmise eest vastutavale sotsiaalkindlustusasutusele üle läinud. Seejärel küsib kohus, kas tagasinõude eelduseks on see, et sotsiaalkindlustushüvitised, mille hüvitamist taotletakse, peavad oma olemuselt olema võrreldavad hüvitistega, mida kahju kannatanud isikul on võimalik nõuda kahju tekkimise liikmesriigi õigusnormide alusel. Lõpuks soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus teada, milline tähendus tuleb omistada väljendile „oma olemuselt“, mida kasutab Højesteret (Taani kõrgeim kohus) oma kohtupraktikas, mis käsitleb kõnealust valdkonda.
22
Taani õiguses on ammendavalt täpsustatud nende hüvitiste laad, mida isikukahju kannatanu või tema ülalpidamisel olnud isikud võivad nõuda, näiteks hüvitis saamata jäänud sissetuleku, pretium doloris’e, püsiva tervisekahjustuse, valu ja mittevaralise kahju, püsivate vigastuste, töövõime kaotuse ja ülalpidaja kaotuse eest, üleminekusumma surma korral ja lepinguvälise kahju hüvitamine. Enamikul neist hüvitistest on ülempiir.
23
Tööõnnetuskindlustuse seaduse §‑s 77 on lisaks ette nähtud, et kahju hüvitamist käsitleva seaduse kohaselt arvutatud kahjuhüvitis on teisejärguline võrreldes kahjuhüvitisega, millele kahju kannatanud isikul või tema ülalpidamisel olnud isikutel on õigus tööõnnetuskindlustuse seaduse alusel, ning et tööõnnetuse eest makstav kahjuhüvitis ei saa olla aluseks tagasinõudele kahju eest vastutava ja seda hüvitama kohustatud isiku vastu.
24
Ei kahju hüvitamist käsitlev seadus ega tööõnnetuskindlustuse seadus ei anna surnu ülalpidamisel olnud isikule õigust saada lesepensioni sellisel kujul ja viisil, nagu on sätestatud SGB VI‑s. Seega ei ole esialgu võimalik tuvastada DRV‑Ni ja BG‑V kahju hüvitamise nõuete ning kahju hüvitamist käsitlevas seaduses ja tööõnnetuskindlustuse seaduses ette nähtud hüvitiste identsust.
25
Eelotsusetaotluse esitanud kohus on seega arvamusel, et Euroopa Kohtu praktikast ei nähtu selgelt, kas kahju tekkimise liikmesriigi materiaalõiguse normid võivad piirata hüvitiste maksmise eest vastutava sotsiaalkindlustusasutuse tagasinõuet, kui sotsiaalkindlustushüvitised, mille hüvitamist nõutakse, ei ole oma olemuselt identsed või vähemalt võrreldavad nõudega, mida kahju kannatanud isik saaks nende materiaalõiguse normide alusel esitada.
26
Neil asjaoludel otsustas Retten i Svendborg (Svendborgi esimese astme kohus) menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmise eelotsuse küsimuse:
„Kas [määruse nr 883/2004] artikli 85 lõiget 1 tuleb tõlgendada nii, et hüvitiste maksmise eest vastutava asutuse tagasinõude tingimus selle sätte alusel on see, et kahju tekkimise liikmesriigis on seaduslik alus nõuda seda liiki hüvitist või kahjuhüvitist, mis on tagasinõude esemeks, või samaväärset hüvitist seoses sündmusega, millest tulenenud kahju tekitanud isik on kahju tekkimise koha õiguse kohaselt vastutav?“
Eelotsuse küsimuse analüüs
27
Eelotsusetaotluse esitanud kohus soovib oma küsimusega sisuliselt teada, kas määruse nr 883/2004 artikli 85 lõiget 1 tuleb tõlgendada nii, et kui isik saab oma elukohaliikmesriigi õigusaktide alusel lesepensioni pärast oma abikaasa surma teises liikmesriigis toimunud tööõnnetuse tagajärjel ja kui esimese liikmesriigi õigusaktides on pensioni maksmise eest vastutavale asutusele ette nähtud õigus õiguste üleminekuks kolmanda isiku suhtes, kes on kohustatud tööõnnetuse tagajärjel tekkinud kahju hüvitama, siis kas selle pensioni maksmise eest vastutava asutuse tagasinõude tingimus on see, et teises liikmesriigis on olemas õiguslik alus, mis võimaldab saada sellist pensioni või samaväärset hüvitist.
28
Määruse nr 883/2004 artikli 85 lõike 1 eesmärk on võimaldada ühe liikmesriigi sotsiaalkindlustusasutusel, kes on maksnud sotsiaalkindlustushüvitisi teise liikmesriigi territooriumil tekkinud kahju tagajärjel, kasutada kahju hüvitama kohustatud kolmanda isiku suhtes õiguskaitsevahendeid nende asutuste poolt kohaldatavate õigusaktide alusel, kas siis õiguste ülemineku või otsenõude kaudu. Liikmesriikide sotsiaalkindlustusasutustele antud õigus täiendab loogiliselt ja õiglaselt nende asutuste kohustuste laiendamist kogu liidu territooriumile, mis tuleneb selle määruse sätetest (vt selle kohta 2. juuni 1994. aasta kohtuotsus DAK, C‑428/92, EU:C:1994:222, punkt 16).
29
Seda sätet tuleb seega käsitada kollisiooninormina, mis kohustab liikmesriigi kohut, kellele on esitatud kahju hüvitamise hagi kahju tekitaja vastu, kohaldama selle liikmesriigi õigust, kus asub hüvitiste maksmise eest vastutav asutus, mitte ainult selleks, et teha kindlaks, kas sellele asutusele on seaduslikult üle läinud kannatanu või tema õigusjärglaste õigused, vaid ka selleks, et määrata kindlaks nende nõuete laad ja ulatus, mis hüvitise maksmise eest vastutavale asutusele on üle läinud (vt selle kohta 21. septembri 1999. aasta kohtuotsus Kordel jt, C‑397/96, EU:C:1999:432, punkt 22).
30
Nimelt, kui liikmesriigi kohus kohaldaks hüvitiste maksmise eest vastutava asutuse tagasinõudeõiguse ulatuse kindlaksmääramiseks selle liikmesriigi õigust, kelle territooriumil kahju tekkis, võib ta võtta määruse nr 883/2004 artikli 85 lõikelt 1 täielikult või osaliselt soovitava toime. Nii oleks see eelkõige juhul, kui selle liikmesriigi õigusaktid, mille territooriumil kahju tekkis, näevad ette, et õiguste üleminek seaduse alusel või otsenõue ei hõlma teatavat liiki nõudeid, millele hüvitiste maksmise eest vastutav asutus võib õiguste ülemineku või otsenõude alusel oma asukohaliikmesriigis tugineda (vt selle kohta 2. juuni 1994. aasta kohtuotsus DAK, C‑428/92, EU:C:1994:222, punkt 19).
31
Sellest tuleneb, et selliseid sätteid nagu kahju hüvitamist käsitleva seaduse § 17 lõige 1, mis puudutavad Taani sotsiaalkindlustusasutuste tagasinõudeõigusi kolmandate isikute vastu, kes on kohustatud hüvitama kahju, mis tõi kaasa sotsiaalkindlustushüvitiste maksmise, ei saa kohaldada selleks, et teha kindlaks, kas ja mil määral on hüvitiste maksmise eest vastutaval asutusel – kes on muu liikmesriigi kui Taani Kuningriigi asutus – tagasinõudeõigus sellise kahju – mis on tekkinud Taani territooriumil, kus neid sätteid kohaldatakse – tekitaja vastu. Need sätted ei ole seega takistuseks hüvitiste maksmise eest vastutava asutuse nõudele, kes on muu liikmesriigi asutus kui see, kus neid sätteid kohaldatakse (vt selle kohta 2. juuni 1994. aasta kohtuotsus DAK, C‑428/92, EU:C:1994:222, punkt 22).
32
Samas on määruse nr 883/2004 artikli 85 lõike 1 eesmärk üksnes tagada, et teised liikmesriigid tunnustavad nõudeõigust, mis on hüvitiste maksmise eest vastutaval asutusel tema kohaldatavate õigusaktide alusel. Selle eesmärk ei ole muuta norme, mida kohaldatakse selleks, et teha kindlaks, kas ja millises ulatuses tekib kahju tekitaja kolmanda isiku lepinguväline vastutus. Kolmanda isiku vastutuse suhtes kohaldatakse materiaalõigusnorme, mida peab tavaliselt kohaldama liikmesriigi kohus, kelle poole on pöördunud kannatanu või tema õigusjärglased, st üldjuhul selle liikmesriigi õigusakte, kelle territooriumil kahju tekkis (vt selle kohta 21. septembri 1999. aasta kohtuotsus Kordel jt, C‑397/96, EU:C:1999:432, punkt 15).
33
Sellest järeldub, et õigused, mis kannatanul või tema õigusjärglastel on kahju tekitaja vastu, ning kahju hüvitamise hagi esitamise tingimused selle liikmesriigi kohtus, mille territooriumil kahju tekkis, määratakse kindlaks selle riigi õiguse, sealhulgas kohaldatavate rahvusvahelise eraõiguse normide alusel (vt selle kohta 21. septembri 1999. aasta kohtuotsus Kordel jt, C‑397/96, EU:C:1999:432, punkt 16).
34
Vaid niiviisi kindlaks määratud õigused võivad hüvitiste maksmise eest vastutavale asutusele üle minna. Nimelt ei saa selline õiguste üleminek tuua kaasa seda, et hüvitisesaajal tekivad täiendavad õigused kolmanda isiku vastu (vt selle kohta 21. septembri 1999. aasta kohtuotsus Kordel jt, C‑397/96, EU:C:1999:432, punkt 17).
35
Lisaks hõlmab õiguste ülemineku õigus nende hüvitiste hulgas, millele kannatanul või tema õigusjärglastel on kahju tekkimise liikmesriigi õigusaktide alusel õigus, üksnes hüvitisi, mis vastavad hüvitiste maksmise eest vastutava asutuse makstavatele hüvitistele, välja arvatud mittevaralise kahju või muu isikliku kahju aspektide alusel makstavad hüvitised (16. veebruari 1977. aasta kohtuotsus Töpfer jt, 72/76, EU:C:1977:27, punkt 19).
36
Käesoleval juhul tuleneb käesoleva kohtuotsuse punktides 28–35 viidatud kohtupraktikast esiteks, et surnud töötaja lese õiguste ülemineku olemasolu ja ulatus, mis DRV‑Nil ja BG‑V‑l on SGB X § 116 alusel seoses hüvitistega, mida nad talle SGB VI § 46 alusel maksavad, on kindlaks määratud Saksa õiguses ja vastupidi sellele, mida väidavad MP ja GF, ei saa kahju hüvitamist käsitleva seaduse § 17 lõige 1 takistada DRV‑Ni ja BG‑V tagasinõuet, mis põhineb nende õiguste üleminekul.
37
Teiseks ei saa selline õiguste üleminek tekitada surnud töötaja lesele, DRV‑Nile ega BG‑V‑le täiendavaid õigusi lisaks nendele, mis on lesele Taani õigusega antud.
38
Nagu nähtub eelotsusetaotlusest, ei ole Taani õiguses olemas sellist lesepensioni, nagu on ette nähtud Saksa õiguses. Seevastu näeb Taani õigus kõigepealt kahju hüvitamist käsitleva seaduse § 13 lõikes 1 ja tööõnnetuskindlustuse seaduse §‑s 20 ette, et ülalpidaja kaotuse hüvitist tuleb maksta elusolevale abikaasale – mida GF on surnud töötaja lesele juba maksnud. Seejärel on kahju hüvitamist käsitleva seaduse § 26a lõikes 1 ette nähtud hüvitis mittevaralise kahju eest, mis on tekitatud ülalpidamisel olnud isikutele, kes olid surnuga eriti tihedalt seotud. Lõpuks näeb tööõnnetuskindlustuse seaduse § 19 lõige 1 teatavatel tingimustel ette üleminekuhüvitise maksmise üleelanud abikaasale.
39
Ühelt poolt tuleb märkida, et eelotsusetaotlusest ei nähtu selgelt, kas hüvitist mittevaralise kahju eest tuli käesoleval juhul maksta surnud töötaja lesele, ega ka see, kas seda maksis GF. Lisaks, kuigi eelotsusetaotluse esitanud kohus nentis eelotsusetaotluses, et Arbejdsmarkedets Erhvervssikring i Danemarki (Taani tööturukindlustusamet) hinnangul ei anna põhikohtuasja aluseks olev õnnetus lesele õigust hüvitisele tööõnnetuskindlustuse seaduse alusel, milleks on vastavalt selle seaduse § 19 lõikes 1 ja §‑s 20 ette nähtud üleminekuhüvitis ja ülalpidaja kaotuse hüvitis, ei tulene sellest, et see hinnang oleks lõplik ja et see välistab seega nende hüvitiste asjakohasuse põhikohtuasjas.
40
Teiselt poolt, kuna GF on surnud töötaja lesele ühe või mitu neist hüvitistest juba maksnud, siis on üksnes eelotsusetaotluse esitanud kohtu ülesanne kindlaks teha, kas sellised maksed on kohaldatava riigisisese õiguse alusel DRV‑Ni ja BG‑V tagasinõude raames esitatud nõuete suhtes MP ja GFi täies ulatuses vastutusest vabastanud.
41
Kolmandaks, mis puudutab küsimust, kas Taani õiguses ette nähtud ülalpidaja kaotuse hüvitis, mida GF surnud töötaja lesele maksis, vastab käesoleva kohtuotsuse punktis 35 viidatud kohtupraktika tähenduses lesepensionile, mida maksid DRV‑N ja BG‑V, siis tuleb meenutada, et määrus nr 883/2004 ei kehtesta ühist sotsiaalkindlustussüsteemi ning ühtlustamise puudumise korral liidu tasandil peab iga liikmesriik määrama oma õigusaktides kindlaks muu hulgas tingimused, mis annavad õiguse sotsiaalkindlustushüvitistele (vt selle kohta 11. aprilli 2024. aasta kohtuotsus Sozialministeriumservice, C‑116/23, EU:C:2024:292, punkt 61 ja seal viidatud kohtupraktika).
42
Järelikult, nagu Tšehhi valitsus ja Euroopa Komisjon õigesti väidavad, võivad sellise käivitava sündmuse nagu tööõnnetus tagajärjel makstavad hüvitised liikmesriigiti märkimisväärselt erineda ning liiga ranged nõuded asjaomaste liikmesriikide õiguses ette nähtud hüvitiste vastavusele võivad jätta määruse nr 883/2004 artikli 85 lõike 1 ilma selle soovitavast toimest.
43
Seega tuleb asuda seisukohale, et õigus õiguste üleminekule, mis on liikmesriigi õigusaktides ette nähtud nendesamade õigusaktide alusel makstava hüvitise puhul määruse nr 883/2004 artikli 85 lõike 1 tähenduses, saab laieneda hüvitisele, mis on ette nähtud selle liikmesriigi õigusaktides, kelle territooriumil leidsid aset käivitava sündmuse, näiteks tööõnnetuse põhjustanud asjaolud, kui mõlemad hüvitised on oma eseme ja eesmärgi poolest piisavalt võrreldavad.
44
Käesoleval juhul ilmneb, et Taani ja Saksamaa hüvitisi antakse pärast ülalpidaja surma ning mõlema eesmärk on hüvitada lähedastele ülalpidamisel olnud isikutele eelkõige tulu, mis on neil jäänud saamata surnud isiku sissetuleku kaotamise tõttu.
45
Lisaks on eelotsusetaotluse esitanud kohtu sõnul tööõnnetuskindlustuse seaduse § 77 lõikes 1 muu hulgas ette nähtud, et õnnetusse sattunud isikute ülalpidamisel olnud isikute õigusi kahju eest vastutava isiku vastu vähendatakse asjaomastele isikutele selle seaduse alusel makstud või maksmisele kuuluvate hüvitiste võrra. Sellest tuleneb, et ülalpidaja kaotuse hüvitise eset ja eesmärke võib Taani õigusnormide kohaselt pidada vastavaks tööõnnetuse tagajärjel nende õigusnormide alusel makstavatele sotsiaalkindlustushüvitistele.
46
Neil asjaoludel tuleb asuda seisukohale – kui eelotsusetaotluse esitanud kohtu kontrolli tulemusel ei ilmne vastupidi –, et kaks põhikohtuasjas kõne all olevat hüvitist on oma eseme ja eesmärgi poolest piisavalt võrreldavad selleks, et SGB X §‑s 116 ette nähtud ja määruse nr 883/2004 artikli 85 lõikes 1 ette nähtud õiguste ülemineku õigus saab laieneda ülalpidaja kaotuse hüvitisele Taani õigusaktides ette nähtud piirmäärade piires.
47
Neljandaks, mis puudutab Taani õiguses ette nähtud üleminekuhüvitist ja tekitatud mittevaralise kahju hüvitamiseks mõeldud hüvitist, mille üle pooled Euroopa Kohtu istungil vaidlesid, siis piisab, kui ühelt poolt märkida, et Euroopa Kohtule esitatud toimik ei sisalda vajalikke andmeid, mis võimaldaksid Euroopa Kohtul anda eelotsusetaotluse esitanud kohtule tarvilikke juhiseid selle kohta, kas üleminekuhüvitise ese ja eesmärk on piisavalt võrreldavad DRV‑Ni ja BG‑V poolt surnud töötaja lesele makstud hüvitistega või mitte. Teiselt poolt tuleneb käesoleva kohtuotsuse punktis 35 viidatud kohtupraktikast, et tekitatud mittevaralise kahju hüvitamiseks mõeldud hüvitise eset ja eesmärke ei saa pidada piisavalt võrreldavaks selle lesepensioni eseme ja eesmärkidega, mida käesoleval juhul maksid DRV‑N ja BG‑V.
48
Kõiki eeltoodud kaalutlusi arvestades tuleb esitatud küsimusele vastata, et määruse nr 883/2004 artikli 85 lõiget 1 tuleb tõlgendada nii, et kui isik saab oma elukohaliikmesriigi õigusaktide alusel lesepensioni pärast oma abikaasa surma teises liikmesriigis toimunud tööõnnetuse tagajärjel ja kui esimese liikmesriigi õigusaktides on pensioni maksmise eest vastutavale asutusele ette nähtud õiguste ülemineku õigus kolmanda isiku suhtes, kes on kohustatud tööõnnetuse tagajärjel tekkinud kahju hüvitama, siis selle pensioni maksmise eest vastutava asutuse tagasinõude tingimus ei ole see, et teises liikmesriigis on olemas õiguslik alus, mis võimaldab saada sellist pensioni või samaväärset hüvitist, kuna piisab sellest, et sellise käivitava sündmuse nagu tööõnnetus tulemusel asjaomaste liikmesriikide õigusaktides ette nähtud hüvitised on oma vastava eseme ja eesmärgi poolest piisavalt võrreldavad selleks, et esimese liikmesriigi õigusaktides ette nähtud ja artikli 85 lõikes 1 sätestatud õiguste ülemineku õigus saab laieneda ka teises liikmesriigis ette nähtud hüvitisele.
Kohtukulud
49
Kuna põhikohtuasja poolte jaoks on käesolev menetlus eelotsusetaotluse esitanud kohtus pooleli oleva asja üks staadium, otsustab kohtukulude jaotuse liikmesriigi kohus. Euroopa Kohtule seisukohtade esitamisega seotud kulusid, välja arvatud poolte kohtukulud, ei hüvitata.
Esitatud põhjendustest lähtudes Euroopa Kohus (üheksas koda) otsustab:
Euroopa Parlamendi ja nõukogu 29. aprilli 2004. aasta määruse (EÜ) nr 883/2004 sotsiaalkindlustussüsteemide koordineerimise kohta artikli 85 lõiget 1
tuleb tõlgendada nii, et
kui isik saab oma elukohaliikmesriigi õigusaktide alusel lesepensioni pärast oma abikaasa surma teises liikmesriigis toimunud tööõnnetuse tagajärjel ja kui esimese liikmesriigi õigusaktides on pensioni maksmise eest vastutavale asutusele ette nähtud õiguste ülemineku õigus kolmanda isiku suhtes, kes on kohustatud tööõnnetuse tagajärjel tekkinud kahju hüvitama, siis selle pensioni maksmise eest vastutava asutuse tagasinõude tingimus ei ole see, et teises liikmesriigis on olemas õiguslik alus, mis võimaldab saada sellist pensioni või samaväärset hüvitist, kuna piisab sellest, et sellise käivitava sündmuse nagu tööõnnetus tulemusel asjaomaste liikmesriikide õigusaktides ette nähtud hüvitised on oma vastava eseme ja eesmärgi poolest piisavalt võrreldavad selleks, et esimese liikmesriigi õigusaktides ette nähtud ja artikli 85 lõikes 1 sätestatud õiguste ülemineku õigus saab laieneda ka teises liikmesriigis ette nähtud hüvitisele.
Allkirjad
(
*1
)	Kohtumenetluse keel: taani.