62002CJ0039_ET
Pooled
Kohtuotsuse põhistus
Resolutiivosa
Pooled
Kohtuasjas C-39/02,
mille esemeks on 27. septembri 1968. aasta konventsiooni kohtualluvuse ja kohtuotsuste täitmise kohta tsiviil- ja kaubandusasjades 3. juuni 1971. aasta tõlgendamise protokolli alusel esitatud eelotsusetaotlus,
mille esitas Højesteret (Taani) 8. veebruari 2002. aasta otsusega, mis jõudis Euroopa Kohtusse 13. veebruaril 2002, menetluses järgmiste poolte vahel:
Mærsk Olie & Gas A/S
ja
Firma M. de Haan en W. de Boer,
EUROOPA KOHUS (kolmas koda),
koosseisus: A. Rosas, kolmanda koja esimehe ülesannetes, kohtunikud R. Schintgen (ettekandja) ja N. Colneric,
kohtujurist: P. Léger,
kohtusekretär: kohtusekretäri asetäitja H. von Holstein,
arvestades kirjalikus menetluses ja 1. aprilli 2004. aasta kohtuistungil esitatut,
arvestades kirjalikke märkusi, mille esitasid:
– Mærsk Olie & Gas A/S, esindaja: advokat S. Johansen,
– Firma M. de Haan en W. de Boer, esindaja: advokat J.-E. Svensson,
– Madalmaade valitsus, esindajad: H. G. Sevenster ja J. van Bakel,
– Ühendkuningriigi valitsus, esindaja: P. Ormond, keda abistas barrister
A. Layton,
– Euroopa Ühenduste Komisjon, esindajad: N. B. Rasmussen ja A.‑M. Rouchaud,
olles 13. juuli 2004. aasta kohtuistungil ära kuulanud kohtujuristi ettepaneku,
on teinud järgmise
otsuse
Kohtuotsuse põhistus
1. Eelotsusetaotlus puudutab 27. septembri 1968. aasta Brüsseli konventsiooni kohtualluvuse ja kohtuotsuste täitmise kohta tsiviil- ja kaubandusasjades (EÜT 1972, L 299, lk 32), mida on muudetud 9. oktoobri 1978. aasta konventsiooniga seoses Taani Kuningriigi, Iirimaa ning Suurbritannia ja Põhja-Iiri Ühendkuningriigi ühinemisega (EÜT L 304, lk 1, ja muudetud tekst lk 77, edaspidi „Brüsseli konventsioon”) artiklite 21, 25 ja 27 tõlgendamist.
2. See taotlus esitati seoses kohtuvaidlusega äriühingu Mærsk Olie & Gas A/S (edaspidi „Mærsk”) ja täisühingu M. de Haan ja W. de Boer (edaspidi „reederid”) vahelises kohtuvaidluses seoses kahju hüvitamisega, mille reederitele kuuluvad traalerid olid Põhjamere põhjas asuvatele juhtmetele väidetavalt tekitanud.
Õiguslik raamistik
1957. aasta konventsioon merelaevaomanike vastutuse piiramise kohta
3. 10. oktoobri 1957. aasta konventsiooni merelaevaomanike vastutuse piiramise kohta (International Transport Treaties, lisa 1–10, jaanuar 1986, lk 81, edaspidi „1957. aasta konventsioon”) artikli 1 lõige 1 sätestab võimaluse piirata laevaomanike vastutust kindlaksmääratud summaga ühel loetletud põhjusel, v.a omaniku süü kahju tekitava sündmuse toimumisel. Loetletud põhjuste hulgas on punkti b all iga laeval asuva ja selle navigeerimisega seotud isiku tegevuse, hooletuse või süü tõttu tekkinud varaline kahju.
4. Vastavalt selle konventsiooni artikli 3 lõikele 1 arvutatakse vastutuse piiramise summa laeva kogumahutavuse alusel ja see erineb olenevalt põhjustatud kahjust. Seega, kui kahjustav sündmus tekitas vaid varalist kahju, vastab summa, millega laevaomanik võib oma vastutust piirata, 1000 Poincaré frangile laeva kogumahutavuse tonnilt.
5. Kui sama sündmuse tagajärjel esitatud nõuded ületavad sel viisil määratletud vastutuse, sätestavad selle konventsiooni artikli 2 lõiked 2 ja 3, et võib luua selle piirmäära suuruse fondi üksnes nende nõuete jaoks, mille kohta vastutuse piiramine kehtib. Vastavalt artikli 3 lõikele 2 jagatakse see fond „võlausaldajate vahel proportsionaalselt nende tunnustatud nõuete summaga”.
6. 1957. aasta konventsiooni artikli 1 lõike 7 kohaselt „ei tähenda vastutuse piiramisele viitamine veel selle vastutuse omaksvõttu”.
7. Selle konventsiooni artikkel 4 sätestab:
„[…] fondi moodustamist ja võimalikku rahajagamist puudutavad normid ning kõik menetlusnormid kehtestatakse selle riigi siseriikliku seadusega, kus fond moodustatakse.” [mitteametlik tõlge]
8. Toimikust nähtub, et Madalmaade Kuningriik oli 1957. aasta konventsiooniga põhikohtuasja asjaolude toimumise ajal seotud.
Brüsseli konventsioon
9. Brüsseli konventsiooni preambuli kohaselt on selle konventsiooni eesmärk soodustada kohtuotsuste vastastikust tunnustamist ja täitmist kooskõlas EÜ artikliga 293 ja tugevdada ühenduses elavate isikute õiguslikku kaitset. See preambul sätestab ka, et selleks on tarvis kindlaks määrata nende kohtute rahvusvaheline pädevus.
10. Brüsseli konventsiooni artikli 2 kehtestatud üldreegli kohaselt kaevatakse isikud, kelle alaline asukoht on osalisriigis, selle riigi kohtutesse. Selle konventsiooni artikkel 5 sätestab sellegipoolest, et „lepinguvälise kahju puhul” võib isiku kaevata „selle paiga kohtusse, kus kahjustav sündmus on toimunud”.
11. Konventsiooni artikkel 6a lisab:
„Kui osalisriigi kohus on käesoleva konventsiooni kohaselt pädev asjades, mis seonduvad laeva kasutamisest või ekspluateerimisest tuleneva vastutusega, on see kohus või mõni asjaomase riigi siseriiklike õigusaktide alusel selleks määratud teine kohus pädev ka vastutuse piiramise nõuete puhul.”
12. Brüsseli konventsiooniga soovitakse ära hoida ka kohtuotsuste vastuolu. Pooleliolevaid kohtuasju puudutav artikkel 21 sätestab:
„Kui erinevate osalisriikide kohtutes algatavad ühe ja sama [eseme ja] alusega hagide põhjal menetlusi ühed ja samad asjaosalised, peatavad kohtud, kellele hagi on esitatud hiljem, oma menetlused omal algatusel seni, kuni on kindlaks tehtud selle kohtu pädevus, kellele hagi esitati esimesena.
Kui on kindlaks tehtud selle kohtu pädevus, kellele hagi esitati esimesena, loobuvad kohtud, kellele hagi esitati hiljem, pädevusest esimese kohtu kasuks.” [täpsustatud tõlge]
13. Muu hulgas sätestab selle konventsiooni artikkel 22:
„Kui eri osalisriikide kohtutes algatatakse seotud menetlused, võivad kohtud, kellele hagi esitati hiljem, peatada oma menetluse seni, kuni menetlus on esimeses kohtus pooleli.
Kohus, kellele hagi esitati hiljem, võib ühe poole taotlusel ka pädevusest loobuda, kui selle kohtu suhtes kehtiv õigus võimaldab seotud menetlusi liita ning esimesena taotluse saanud kohus on pädev mõlemas asjas.
Menetlused loetakse seotuks käesoleva artikli tähenduses, kui nad on sedavõrd tihedalt seotud, et eraldi menetlustest tulenevate vastuoluliste otsuste ohu vältimiseks on otstarbekas nad lahendada koos.”
14. Tunnustamise osas sätestab selle konventsiooni artikkel 25:
„Konventsiooni tähenduses on otsus igasugune osalisriigi kohtu lahend, sealhulgas dekreet, määrus, resolutsioon või täitemäärus, samuti kohtuametniku otsus kohtukulude kohta.”
15. Brüsseli konventsiooni artikli 26 esimene lõik sätestab:
„Osalisriigis tehtud kohtuotsust tunnustatakse teistes osalisriikides, nõudmata ühegi erimenetluse järgimist.”
16. Sellegipoolest sätestab artikkel 27:
„Otsust ei tunnustata:
[…]
2. kui otsus on tehtud tagaselja ning kostjale ei olnud algatamist käsitlevat või võrdväärset dokumenti nõuetekohaselt kätte toimetatud piisavalt aegsasti, et ta oleks saanud end kaitsta;
[…]”.
17. Brüsseli konventsioonile lisatud protokolli artikkel IV sätestab:
„[…] kohtu- või kohtuvälised dokumendid, mis tuleb kätte anda teises osalisriigis asuvatele isikutele, edastatakse osalisriikide vahel sõlmitud konventsioonide ja kokkulepetega ettenähtud korras.
[…]”.
Põhikohtuasi ja eelotsuse küsimused
18. Mærsk paigaldas 1985. aasta mais Põhjamerre naftajuhtme ja maagaasijuhtme. Reederitele kuuluv traaler kalastas 1985. aasta juunis nende juhtmete piirkonnas. Mærsk täheldas, et juhtmeid oli kahjustatud.
19. Mærsk teatas 3. juuli 1985. aasta kirjas reederitele, et ta pidas neid vastutavaks selle kahju eest, mille hüvitise suuruseks hinnati 1 700 019 USA dollarit ja 51 961,58 Inglise naela.
20. Reederid esitasid 23. aprillil 1987 avalduse Arrondissementsrechtbank Groningen’ile (Madalmaad) (nende laeva registreerimiskoht) vastutuse piiramiseks. See kohus tegi 27. mail 1987 määruse, millega ajutiselt kinnitati piiranguks 52 417,40 Hollandi kuldnat, kohustades reedereid deponeerima selle summa, millele olid liidetud kohtukulude katteks 10 000 Hollandi kuldnat. Reederite advokaadid teavitasid 5. juuni 1987. aasta faksiga Mærski sellest otsusest.
21. Mærsk esitas reederite vastu 20. juunil 1987. aastal hagi Vestre Landsret’ile (Taani) kahju hüvitamiseks.
22. Mærsk esitas 24. juunil 1987. aastal apellatsioonkaebuse Gerechtshof Leeuwarden’ile (Madalmaad) Arrondissementsrechtbank Groningen’i otsuse peale, viitega viimase pädevuse puudumisele. Apellatsioonikohus kinnitas 6. jaanuaril 1988. aastal esimese astme kohtu otsust, viidates nimelt Brüsseli konventsiooni artiklitele 2 ja 6a. Mærsk ei esitanud selle otsuse peale kassatsioonkaebust.
23. Fondihaldur edastas 1. veebruari 1988. aasta tähitud kirjaga Mærski advokaadile kohtumääruse, millega moodustati piiratud vastutuse fond, ja kutsus 25. aprilli 1988. aasta kirjaga Mærski oma nõuet esitama.
24. Mærsk ei vastanud sellele kutsele, vaid eelistas asja Taani kohtutes edasi ajada. Kuna kahjustatud isikud ei esitanud nõudeid, siis tagastati 1988. aasta detsembris laevaomanikele Madalmaade kohtus deponeeritud summa.
25. Vestre Landsret leidis 27. aprilli 1988. aasta otsuses, et Madalmaade kohtute 27. mai 1987. aasta ja 6. jaanuari 1988. aasta otsuseid tuleb pidada otsusteks Brüsseli konventsiooni artikli 25 tähenduses, kuna Mærskil oli võimalus end sealse menetluse käigus kaitsta.
26. Kuna Vestre Landsret leidis, et Madalmaades ja Taanis toimuvad menetlused olid samade poolte vahel, sama hagi eseme ja alusega, ilma et seda mõjutaks asjaolu, et Mærsk ei võtnud osa vastutuse piiramise menetlusest, leidis see kohus, et Brüsseli konventsiooni artikli 21 alusel kohtuasja pooleliolemise sedastamiseks vajalikud tingimused on täidetud.
27. Arvestades, et Madalmaades oli kohtusse pöördutud varem (23. aprillil 1987) ja et Arrondissementsrechtbank Groningen leidis end oleva pädeva otsust tegema, mida kinnitas ka apellatsiooniaste, otsustas Vestre Landsret Brüsseli konventsiooni artikli 21 teise lõigu alusel loobuda pädevusest Madalmaade kohtu kasuks.
28. Mærsk esitas apellatsioonkaebuse Højesteret’ile.
29. Kuna Højesteret leidis, et kohtuasi tõstatab küsimusi Brüsseli konventsiooni artiklite 21, 25 ja 27 tõlgendamise kohta, otsustas ta kohtuliku arutamise peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmised eelotsuse küsimused:
„1. Kas [Brüsseli] konventsiooni artikli 21 alla kuulub menetlus, mille eesmärk on reederi taotlusel [1957. aasta konventsiooni kohaselt] moodustada vastutuse piiramise fond, kui see taotlus peab silmas isikut, kes võib olla teatava kahju potentsiaalne kannataja?
2. Kas otsuseks ülalmärgitud konventsiooni artikli 25 tähenduses võib pidada otsust, millega määratakse Madalmaades 1986. aastal kehtinud menetlusnormide kohaselt vastutuse piiramise fondi moodustamine?
3. Kas Madalmaade kohtu poolt 27. mail 1987 selle ajal kehtinud õigusnormide alusel moodustatud vastutuse piiramise fondi, ilma, et asjaomasele võlausaldajale oleks eelnevalt sellest teatatud, võib täna mõnes teises liikmesriigis mainitud konventsiooni artikli 27 [punkti] 2 alusel tunnustamast keelduda?
4. Kui vastus kolmandale küsimusele on jaatav, siis kas võlausaldaja suhtes võib jätta artikli 27 [punkti] 2 kohaldamata seetõttu, et ta pöördus hiljem fondi moodustamise riigis kõrgema kohtu poole pädevuse küsimuses, ilma et ta oleks esitanud kaebust selle kohta, et teda asjast ei teavitatud?”
Esimene küsimus
30. Esimese küsimusega küsib eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt, kas ühest küljest laevaomaniku poolt osalisriigi kohtule esitatud avaldus vastutuse piiramise fondi loomiseks, milles märgitakse ära võimalik kahjukannataja, ja teisest küljest selle kahjukannataja poolt teise liikmesriigi kohtule esitatud kahju hüvitamise hagi kujutavad endast Brüsseli konventsiooni artikli 21 tähenduses sama eseme ja alusega ja samade poolte vahel esitatud hagisid.
31. Esiteks tuleb märkida, et Brüsseli konventsiooni artikkel 21 koos seotust puudutava artikliga 22 asuvad selle konventsiooni II jaotise 8. jaos, mille eesmärk on vältida ühendusesisese hea kohtumõistmise huvides paralleelseid menetlusi erinevate osalisriikide kohtutes ja vastuolulisi otsuseid, mis sellest tuleneda võivad. Sellega soovitakse nende normidega võimaluste piires algusest peale ära hoida konventsiooni artikli 27 punkti 3 laadset olukorda, kus otsust ei tunnustata vastuolu tõttu samade asjaosaliste vahel selles liikmesriigis tehtud kohtuotsusega, kus tunnustamist taotletakse (vt 8. detsembri 1987. aasta otsus kohtuasjas 144/86: Gubisch Maschinenfabrik, EKL 1987, lk 4861, punkt 8, ja 9. detsembri 2003. aasta otsus kohtuasjas C‑116/02: Gasser, kohtulahendite kogumikus veel avaldamata, punkt 41).
32. Sellest tuleneb, et nende eesmärkide saavutamise nimel tuleb artiklit 21 laialt tõlgendada, hõlmates põhimõtteliselt kõik osalisriikide kohtutes esinevad pooleliolevate kohtuasjade olukorrad, olenemata poolte elu- või asukohast (27. juuni 1991. aasta otsus kohtuasjas C-351/89: Overseas Union Insurance jt, EKL 1991, lk I-3317, punkt 16, ja eespool viidatud Gasseri kohtuasi, punkt 41).
33. Käesolevas asjas ei ole vaidlust selles, et Madalmaade kohtus toimunud vastutuse piiramise fondi moodustamise menetluse eesmärk oleks piirata mõnes 1957. aasta konventsiooni artikli 1 lõikes 1 toodud olukorras laevaomaniku vastutust sama konventsiooni artikli 3 alusel arvutatud summaga nii, et võlausaldajad saaksid sama kahjutekitava sündmuse puhul nõuda laevaomanikult vaid neid summasid, mis selle menetluse raames maksti.
34. Selline vastutuse piiramise fondi loomise avaldus kujutab endast kindlasti hagi Brüsseli konventsiooni artikli 21 tähenduses. Sellegipoolest tuleb muu hulgas hinnata, kas sellel on sama ese ja alus, kui teise osalisriigi kohtus laevaomaniku vastu esitatud kahju hüvitamise hagil ja kas need hagid on samade poolte vahel. Need kolm tingimust peavad olema täidetud, et oleks tegemist poolelioleva kohtuasja olukorraga viidatud artikli 21 tähenduses.
35. Ühest küljest ei ole nendel nõuetel ilmselgelt sama eset. Kui kahju hüvitamise hagi esemeks on kostja vastutuse tuvastamine, siis vastutuse piiramise avalduse esemeks on vastutuse piiramine 1957. aasta konventsiooni alusel arvutatud summaga juhuks, kui see vastutus tuvastatakse; meenutagem, et 1957. aasta konventsiooni artikli 1 lõike 7 kohaselt ei tähenda vastutuse piiramisele viitamine veel selle vastutuse omaksvõttu.
36. Asjaolud, mida vastutuse piiramise fondi moodustamise menetluse raames võlausaldajad lasevad fondihalduril kontrollida või mida võlgnik võib vaidlustada, ei sea seda analüüsi kahtluse alla. Nagu Euroopa Kohus on juba leidnud, tuleb Brüsseli konventsiooni artikli 21 tähenduses kahe hagi sama eseme kindlaksmääramiseks arvestada sama artikli sõnastuse kohaselt üksnes mõlemas menetluses hagejate esitatud vastavaid nõudeid, mitte aga kostja poolt võimalikult esitatud kaitseargumente (8. mai 2003. aasta otsus kohtuasjas C-111/01: Gantner Electronic, EKL 2003, lk I- 4207, punkt 26).
37. Teisest küljest ei ole nimetatud hagidel ka sama alust konventsiooni artikli 21 tähenduses.
38. Kuna tegelikult hõlmab „alus” taotluse toetuseks esitatud asjaolusid ja õigusnorme (vt 6. detsembri 1994. aasta otsus kohtuasjas C‑406/92: Tatry, EKL 1994, lk I‑5439, punkt 39), tuleb märkida, nagu on maininud ka Mærsk, komisjon ja kohtujurist oma ettepaneku punktis 41, et isegi kui nende kahe menetluse aluseks olevad asjaolud on samased, on nende menetluste aluseks olevad õigusnormid erinevad. Tegelikult tugineb kahju hüvitamise hagi lepinguvälisele vastutusele, seevastu aga vastutuse piiramise fondi moodustamise avaldus 1957. aasta konventsioonile ja seda rakendaval Madalmaade õigusele.
39. Ilma et oleks vaja uurida poolte samasust puudutava kolmanda tingimuse täitmist, võib seega järeldada, et kuna asjaomastel menetlustel on erinev ese, ei esine Madalmaade kohtus toimunud laevaomaniku vastutuse piiramise fondi loomise menetluse ja eelotsusetaotluse esitanud kohtule esitatud kahju hüvitamise hagi vahel poolelioleva kohtuasja olukorda Brüsseli konventsiooni artikli 21 tähenduses.
40. See järeldus ei takista aga Brüsseli konventsiooni artikli 22 kohaldamist, nagu on märkinud ka Suurbritannia valitsus ja kohtujurist oma ettepaneku punktis 45. Tegelikult on sellised taotlused nagu põhikohtuasjas käsitlusel piisavalt tihedalt seotud, et neid võiks pidada selle artikli kolmanda lõigu tähenduses seotud asjadeks, nii et kohus, kelle poole pöörduti teisena, võib menetluse peatada.
41. Sellegipoolest ei ole käesolevas asjas vaja uurida, kas Brüsseli konventsiooni artikli 22 kohaldamiseks vajalikud tingimused on täidetud, ega määratleda, milline sellises olukorras oleks olnud kohus, kuhu esimesena pöörduti, kuna eelotsusetaotlusest ilmneb, et menetlus Arrondissementsrechtbank Groningen’is oli lõplikult lõpetatud ja et kannatanud isikute nõuete puudumise tõttu oli selles menetluses makstud summa reederitele 1988. aasta detsembris tagastatud. Neil tingimustel ei eksisteeri enam konventsiooni artikli 22 tähenduses „seotud menetlusi”.
42. Arvestades eelnevat, tuleb esimesele eelotsuse küsimusele vastata, et ühest küljest osalisriigi kohtusse laevaomaniku poolt esitatud avaldus vastutuse piiramise fondi loomiseks, milles märgitakse ära võimalik kahjukannataja, ja teisest küljest teise liikmesriigi kohtusse selle kahjukannataja poolt esitatud kahju hüvitamise hagi ei loo poolelioleva kohtuasja olukorda Brüsseli konventsiooni artikli 21 tähenduses.
Teine küsimus
43. Teise küsimusega soovib siseriiklik kohus teada, kas vastutuse piiramise fondi moodustamist määrava otsuse puhul on tegu Brüsseli konventsiooni artikli 25 kohase otsusega.
44. Sellega seoses tuleb meenutada, et artikli 25 sõnastuse järgi on „otsus” selle konventsiooni tähenduses „igasugune osalisriigi kohtu lahend, sealhulgas dekreet, määrus, resolutsioon või täitemäärus, samuti kohtuametniku otsus kohtukulude kohta”.
45. Nagu Euroopa Kohus on juba leidnud (vt 2. juuni 1994. aasta otsus kohtuasjas C‑414/92: Solo Kleinmotoren, EKL 1994, lk I‑2237, punkt 17), siis selleks, et olla otsuseks konventsiooni tähenduses, peab akti olema andnud üks osalisriigi kohtuorganitest, kes pooltevahelises vaidluses otsustab enda pädevuse piires.
46. Nagu Brüsseli konventsiooni puudutavas aruandes (EÜT 1979, C 59, lk 71, punkt 184) meenutatakse, ei piirdu selle konventsiooni artikkel 25 vaid tervet või osa menetlusest lõpetavate otsustega, vaid silmas peetakse ka vaheotsuseid või ajutisi või säilitavaid meetmeid määravaid otsuseid.
47. Seega on Brüsseli konventsiooni artikli 25 tähenduses otsuseks Arrondissementsrechtbank Groningen’i 27. mai 1987. aasta määrus, millega määratakse ajutiselt laevaomaniku vastutuse piiramise summa.
48. Mærsk väidab sellegipoolest, et seda määrust ei saa pidada otsuseks selle artikli tähenduses, kuna see tehti võistlevuse põhimõtet eirava menetluse tagajärjel.
49. Seda vastuväidet ei saa aga vastu võtta.
50. Isegi kui väljakujunenud kohtupraktika kohaselt peetakse konventsiooniga silmas põhiliselt kohtuotsuseid, mis enne hetke, kui nende tunnustamist või täitmist mõnes teises riigis taotletakse, olid või võisid olla erinevate reeglite alusel võistleva kohtumenetluse esemeks (21. mai 1980. aasta otsus kohtuasjas 125/79: Denilauler, EKL 1980, lk 1553, punkt 13), tuleb siiski tõdeda, et isegi kui see otsus võeti vastu esmase võistlevuse põhimõtet eirava menetluse tagajärjel, võis Madalmaade kohtu määrust siiski võistlevalt vaidlustada enne, kui otsustati selle tunnustamine või täitmine konventsiooni alusel (vaata selle kohta ka 13. juuli 1995. aasta otsus kohtuasjas C‑474/93: Hengst Import, EKL 1995, lk I-2113, punkt 14).
51. Seega nähtub toimikust, et sellisel määrusel ei ole mõju enne, kui sellest on teavitatud võlausaldajaid, kes võivad seejärel oma õigusi kaitsta määruse teinud kohtus, vaidlustades nii võlgniku õiguse vastutust piirata kui ka selle piiramise summa. Pealegi võivad võlausaldajad esitada määruse peale apellatsioonkaebuse, vaidlustades määruse teinud kohtu pädevust; põhikohtuasjas oli seda tehtud.
52. Arvestades eelnevat, tuleb teisele eelotsuse küsimusele vastata, et vastutuse piiramise fondi moodustamist määrava otsuse puhul on tegu Brüsseli konventsiooni artikli 25 kohase otsusega.
Kolmas ja neljas küsimus
53. Kolmanda ja neljanda küsimusega, mida tuleb koos uurida, küsib eelotsusetaotluse esitanud kohus, kas vastutuse piiramise fondi moodustamise otsust, ilma et asjaomasele võlausaldajale oleks eelnevalt sellest teatatud, võib teine osalisriik Brüsseli konventsiooni artikli 27 punkti 2 alusel tunnustamast keelduda, kaasa arvatud siis, kui võlausaldaja on selle otsuse peale esitanud apellatsioonkaebuse, et vaidlustada otsuse teinud kohtu pädevust, ilma et ta oleks esitanud kaebust selle kohta, et teda ei teavitatud asjast.
54. Sellega seoses tuleb meenutada, et konventsiooni artikkel 27 loetleb tingimused, millal ühes osalisriigis tehtud kohtuotsuseid teise osalisriigi poolt saab tunnustada. Selle artikli punkt 2 sätestab, et otsust ei tunnustata „kui otsus on tehtud tagaselja ning kostjale ei olnud menetluse algatamist käsitlevat või võrdväärset dokumenti nõuetekohaselt kätte toimetatud piisavalt aegsasti, et ta oleks saanud end kaitsta”.
55. Väljakujunenud kohtupraktika kohaselt on selle sätte eesmärk tagada, et konventsiooni kohast tunnustamist või täitmist ei toimuks, kui kostjal ei olnud võimalust end otsuse teinud kohtus kaitsta (16. juuni 1981. aasta otsus kohtuasjas 166/980: Klomps, EKL 1981, lk 1593, punkt 9; 21. aprilli 1993. aasta otsus kohtuasjas C‑172/91: Sonntag, EKL 1993, lk I-1963, punkt 38, ja eespool viidatud kohtuasi Hengst Import, punkt 17).
56. Sellest tuleneb, et Brüsseli konventsiooni artikli 27 punktis 2 toodud põhjustel on otsuse tunnustamisest keeldumine võimalik vaid siis, kui otsus tehti tagaselja. Seda sätet ei saa seega kasutada, kui kostja ilmus kohtusse, kui teda menetluse asjaoludest teavitati ja kui tal oli võimalus end kaitsta (eespool viidatud Sonntagi kohtuasi, punkt 39).
57. Käesolevas asjas tuleb tõdeda, et Mærsk ei ilmunud kunagi vastutuse piiramise fondi moodustamise menetluses kohtusse. Ta esitas küll 27. mai 1987. aasta määruse peale apellatsioonkaebuse. Ent sellegipoolest, nagu kohtujurist oma ettepaneku punktis 60 märgib, ei saa sellist kaebust, mis puudutab vaid määruse teinud kohtu pädevust, pidada võrreldavaks kostja ilmumisega kohtusse menetluses, millega reederite vastutust teatava summani piiratakse. Seega tuleb lugeda, et käesolevas asjas tehti otsus konventsiooni artikli 27 punkti 2 tähenduses tagaselja.
58. Neil tingimustel ja kooskõlas selle sättega oleks menetluse algatamist käsitlev või võrdväärne dokument tulnud Mærskile piisavalt aegsasti nõuetekohaselt kätte toimetada, et vastutuse piiramise fondi moodustamise otsust tunnustataks Brüsseli konventsiooni alusel.
59. Sellega seoses tuleb silmas pidada Madalmaade õigusega kehtestatud vastutuse piiramise fondi moodustamise menetluse eripärasid, kus vastutuse ülempiiri ajutiselt kehtestav määrus tehakse kohtu poolt esialgu ühepoolse menetluse tagajärjel ja alles siis toimub selle üle võistlev vaidlus, nagu käesoleva kohtuotsuse punktis 50 märgiti. Sellist määrust tuleb pidada menetluse algatamise dokumendiga võrdväärseks dokumendiks selle konventsiooni artikli 27 punkti 2 tähenduses.
60. Toimikust nähtub ühest küljest, et Arrondissementsrechtbank Groningen’i poolt määratud fondihaldur teatas Mærskile 1. veebruari 1988. aasta tähitud kirjas 27. mai 1987. aasta määruse sisust, ja teisest küljest, et Madalmaade valitsuse esitatud andmete kohaselt on selline kättetoimetamine nõuetekohane Madalmaade õiguse ja põhikohtuasja sündmuste ajal Madalmaade Kuningriiki ja Taani Kuningriiki sidunud Haagi 15. novembri 1965. aasta konventsiooni alusel, mis käsitleb tsiviil- ja kaubandusasjades kohtudokumentide kättetoimetamist välisriikides.
61. Asjaomase riigi pädev kohus peab hindama, kas kõiki asjaolusid arvestades toimus kättetoimetamine nõuetekohaselt ja piisavalt aegsasti, et kostja saaks tõhusalt oma kaitset ette valmistada (eespool viidatud Klompsi kohtuasi, punkt 20, ja 11. juuni 1985. aasta otsus kohtuasjas 49/84: Debaecker ja Plouvier, EKL 1985, lk 1779, punkt 31).
62. Arvestades eelnevaid kaalutlusi, tuleb kolmandale ja neljandale küsimusele vastata, et vastutuse piiramise fondi moodustamise otsust, ilma et asjaomasele võlausaldajale oleks eelnevalt sellest teatatud, kaasa arvatud siis, kui võlausaldaja on selle otsuse peale esitanud apellatsioonkaebuse, et vaidlustada otsuse teinud kohtu pädevust, ei saa teine osalisriik Brüsseli konventsiooni artikli 27 punkti 2 alusel keelduda tunnustamast, kui kostjat oli sellest teavitatud või see oli talle kätte toimetatud nõuetekohaselt ja piisavalt aegsasti.
Kulud
63. Et põhikohtuasja poolte jaoks on käesolev menetlus eelotsusetaotluse esitanud kohtus poolelioleva asja üks staadium, otsustab kohtukulude jaotuse siseriiklik kohus. Euroopa Kohtule märkuste esitamisega kaasnenud kohtukulusid, v.a põhikohtuasja poolte kohtukulusid, ei hüvitata.
Resolutiivosa
Esitatud põhjendustest lähtudes Euroopa Kohus (kolmas koda) otsustab:
1. Ühest küljest osalisriigi kohtusse laevaomaniku poolt esitatud avaldus vastutuse piiramise fondi loomiseks, milles märgitakse ära võimalik kahjukannataja, ja teisest küljest teise liikmesriigi kohtusse selle kahjukannataja poolt esitatud kahju hüvitamise hagi ei loo 27. septembri 1968. aasta Brüsseli konventsiooni kohtualluvuse ja kohtuotsuste täitmise kohta tsiviil- ja kaubandusasjades, mida on muudetud 9. oktoobri 1978. aasta konventsiooniga seoses Taani Kuningriigi, Iirimaa ning Suurbritannia ja Põhja-Iiri Ühendkuningriigi ühinemisega, artikli 21 tähenduses poolelioleva kohtuasja olukorda.
2. Vastutuse piiramise fondi moodustamist määrava otsuse puhul on tegu Brüsseli konventsiooni artikli 25 kohase otsusega.
3. Vastutuse piiramise fondi moodustamise otsust, ilma et asjaomasele võlausaldajale oleks eelnevalt sellest teatatud, kaasa arvatud siis, kui võlausaldaja on selle otsuse peale esitanud apellatsioonkaebuse, et vaidlustada otsuse teinud kohtu pädevust, ei saa teine osalisriik Brüsseli konventsiooni artikli 27 punkti 2 alusel keelduda tunnustamast, kui kostjat oli sellest teavitatud või see oli talle kätte toimetatud nõuetekohaselt ja piisavalt aegsasti.