62022CC0090
KOHTUJURISTI ETTEPANEK
NICHOLAS EMILIOU
esitatud 14. detsembril 2023 (
1
)
Kohtuasi C‑90/22
„Gjensidige“ ADB
menetluses osalesid:
„Rhenus Logistics“ UAB,
„ACC Distribution“ UAB
(eelotsusetaotlus, mille on esitanud Lietuvos Aukščiausiasis Teismas (Leedu kõrgeim kohus))
Eelotsusetaotlus – Õigusalane koostöö tsiviilasjades – Määrus (EL) nr 1215/2012 – Artikkel 71 – Suhestumine rahvusvahelise konventsiooniga, mis reguleerib kohtualluvust või kohtuotsuste tunnustamist või täitmist konkreetsetes asjades – Rahvusvahelise kaupade autoveolepingu konventsioon – Kohtualluvuse kokkulepe, millest ei tulene teisi kohtualluvuse aluseid välistavat kohtualluvuse alust – Rahvusvahelise kaupade autoveolepingu konventsiooni kohaldamisalasse kuuluva kohtuotsuse tunnustamine liikmesriigi kohtus – Otsuse teinud kohus, kes on teinud kohtualluvuse kõnealuses asjas kindlaks muul alusel – Vastavus põhimõtetele, millel põhineb määruse nr 1215/2012 toimimine – Kohtuotsuse tunnustamisest keeldumise alused – Artikkel 45
I. Sissejuhatus
1.
Piiriülesed vaidlused algavad sageli sellega, et kohtul, kelle poole on pöördutud, on vaja kindlaks teha, kas asi allub rahvusvahelise kohtualluvuse eeskirjade järgi sellele kohtule. Euroopa Liidu piires ja selles osas, mis puudutab vaidlusi tsiviil‑ ja kaubandusasjades, reguleerivad seda kontrolli põhimõtteliselt määrusega (EL) nr 1215/2012 kehtestatud sellekohased eeskirjad. (
2
)
2.
Samal ajal ja nagu ma edaspidi üksikasjalikumalt selgitan, on selles määruses antud eelistus erinormidele, mis on sätestatud liikmesriikide sõlmitud rahvusvahelistes erikonventsioonides.
3.
Samas märkis Euroopa Kohus oma otsuses TNT Express (
3
) sisuliselt, et niisuguste erinormide kohaldamine ei tohi kahjustada teatavaid Euroopa Liidu õigusalase koostöö süsteemi aluspõhimõtteid, nagu kohtualluvuse ettearvatavus või korrakohane õigusemõistmine.
4.
Sellest tuleneva ülesande keerukust näitlikustab vaidlus, mis viis käesoleva eelotsusetaotluse esitamiseni. See vaidlus tekkis pärast veose varastamist ajal, mil seda veeti Madalmaadest Leedusse. Asjaomane kindlustusandja nõudis vastutavalt vedajalt hüvitist ja tegi seda Leedus, tuginedes veolepingus sisalduvale kohtualluvuse kokkuleppele.
5.
Selleks ajaks aga oli vedaja juba palunud algatada kohtumenetluse Madalmaades eesmärgiga, et tuvastataks, et tema vastutus selles konkreetses olukorras on piiratud. Enne selle nõude rahuldamist tuvastas kohus alluvuse Madalmaade kohtule, kohaldades ühte rahvusvahelise kaupade autoveolepingu konventsioonis (
4
) (edaspidi „autoveolepingu konventsioon“) sisalduvat kohtualluvusnormi, hoolimata seejuures eespool viidatud kohtualluvuse kokkuleppest, mis selle kohtu hinnangul ei saanud välistada muid (alternatiivseid) autoveolepingu konventsioonis ette nähtud kohtualluvuse aluseid.
6.
Kui Leedu kohtud olid seda kohtuotsust tunnustanud, pöördus Gjensidige ADB (edaspidi „Gjensidige“) kassatsioonkaebusega Lietuvos Aukščiausiasis Teismase (Leedu kõrgeim kohus), s.o eelotsusetaotluse esitanud kohtu poole. Ta väidab, et Madalmaade kohtu otsuse tunnustamine on vastuolus määrusega nr 1215/2012, sest selle määrusega on põhimõtteliselt ette nähtud, et kohtualluvuse kokkuleppest tuleneb teisi välistav kohtualluvus.
7.
Selles olukorras soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus teada esiteks seda, millised kohtualluvusnormid on kohaldatavad. Ta märgib, et määrusega nr 1215/2012 on seatud esimuslikuks rahvusvahelises erikonventsioonis, nagu autoveolepingu konventsioon, sätestatud normid. Tal on siiski kahtlusi, kas niisugune esimuslikkus võib võimaldada kohtualluvuse kokkuleppe arvestamata jätmist, kui võtta arvesse tugevdatud kaitset, mis on antud nendele kokkulepetele määrusega nr 1215/2012. Teiseks palub ta selgitada, kas niisugusest tugevdatud kaitsest tulenevalt tuleb Madalmaade kohtu otsuse tunnustamisest keelduda. Määruses nr 1215/2012 ei ole niisugust lähenemisviisi küll otsesõnu heaks kiidetud, kuid eelotsusetaotluse esitanud kohus soovib teada, kas laiem tõlgendus on põhjendatud, et sisuliselt kaitsta poolte tahet, nagu see on dokumenteeritud vaidlusaluses kohtualluvuse kokkuleppes.
II. Õiguslik raamistik
A.
Rahvusvaheline õigus
8.
Autoveolepingu konventsiooni artikli 1 kohaselt on see konventsioon kohaldatav „igasuguse kauba autoveo lepingu suhtes, mida tehakse tasu eest sõidukiga, kui […] kauba vastuvõtmise koht ja kauba üleandmiseks ettenähtud koht asuvad eri riikides, millest vähemalt üks on konventsiooni osapool, olenemata lepingupoolte elukohast ja rahvusest“. (
5
)
9.
Autoveolepingu konventsiooni artiklis 31 on sätestatud:
„1.   Kõigi käesoleva konventsiooni kohaldamisalasse kuuluvatest vedudest tekkinud vaidluste korral võib hageja pöörduda mis tahes konventsiooni osapoole kohtusse või tribunali, mis on pooltevahelises kokkuleppes kindlaks määratud; ja lisaks eeltoodule ka selle maa kohtutesse või tribunalidesse, mille territooriumil:
a)
on kostjal alaline elukoht või oma peaäriettevõtte asukoht või osakonna või agentuuri asukoht, läbi mille see veoleping sõlmiti; või
b)
asub kauba veoks vastuvõtmise koht või kauba üleandmiseks ettenähtud koht.
Teistesse kohtutesse või tribunalidesse pöörduda ei ole lubatud. (
6
)
2.   Kui käesoleva artikli punktis 1 nimetatud sätetele vastav hagi on läbivaatamisel kohtus või tribunalis, kelle pädevusse selle punkti sätete põhjal asi kuulub, või kui niisuguse hagi suhtes oli see kohus või tribunal teinud otsuse, siis ei ole lubatud ühtede ja samade osapoolte uut hagi samal alusel esitada, välja arvatud juhtudel, mil selle kohtu või tribunali otsus, kuhu oli esitatud esimene hagi, ei kehti riigis, kus algatatakse uus protsess.
3.   Kui otsus käesoleva artikli punktis 1 nimetatud vaidluse kohta, mille on teinud ühe konventsiooni osapoole kohus või tribunal, kuulub täitmisele selles riigis, siis see otsus kuulub samuti täitmisele mis tahes teistes konventsiooni osapoolte kohtutes või tribunalides, niipea kui on täidetud selle riigi ettekirjutatud formaalsused. Formaalsuste täitmine ei või põhjustada asja sisulist ümbervaatamist.
4.   Käesoleva artikli punkti 3 sätteid kohaldatakse osapoolte juuresolekul ja tagaselja tehtud otsuste ning kohtu leppetoimingute puhul, kuid ei kohaldata sel juhul, kui on tegemist eelnevalt täidetavate otsuste või kahjutasude nõudmisega lisaks kohtukuludele sellise hageja vastu, kelle hagi jäeti täielikult või osaliselt rahuldamata.“
10.
Autoveolepingu konventsiooni artikli 41 lõikes 1 on sätestatud: „Artikli 40 sätteid järgides on kehtetu igasugune kokkulepe, milles otse või kaudselt lubatakse kõrvale kalduda käesoleva konventsiooni sätetest. Niisuguse kokkuleppe kehtetus ei too endaga kaasa lepingu teiste tingimuste kehtetust.“
B.
Euroopa Liidu õigus
11.
Määruse nr 1215/2012 põhjenduses 21 on märgitud: „[h]armoonilise õigusemõistmise huvides tuleb samaaegsete menetluste võimalust vähendada miinimumini ja tagada, et eri liikmesriikides ei tehta vastuolulisi kohtuotsuseid. Paralleelsete menetluste ja seotud hagide lahendamiseks […] peaks olema selge ja tõhus süsteem.“
12.
Sama määruse põhjenduses 22 on märgitud: „[s]elleks et suurendada erandlike kohtualluvuse kokkulepete tõhusust ja et hoida ära menetlustaktika kuritarvitamist, tuleb siiski näha ette erand üldisest paralleelsete kohtumenetluste eeskirjast, et tegeleda rahuldavalt eriolukorraga, kus võivad esile kerkida samaaegsed menetlused. Niisuguse olukorraga on tegemist, kui on pöördutud erandliku kohtualluvuse kokkuleppes määramata kohtu poole ning seejärel on pöördutud kokkuleppes määratud kohtu poole samal alusel ja samade poolte vahel esitatud hagiga. Niisugusel juhul peaks kohus, kuhu esimesena pöörduti, olema kohustatud peatama menetluse kohe, kui on pöördutud määratud kohtu poole, senikauaks kui viimati mainitud kohus teatab, et tal puudub pädevus erandliku kohtualluvuse kokkuleppe kohaselt. Eesmärgiks on tagada, et niisuguses olukorras on kokkuleppes määratud kohtul eelisõigus otsustada kokkuleppe kehtivuse üle ja selle üle, millises ulatuses kohaldatakse kokkulepet selle kohtu menetluses oleva vaidluse suhtes. Kokkuleppes määratud kohtul peaks olema võimalik jätkata menetlust sõltumata sellest, kas määramata kohus on juba teinud otsuse menetluse peatamise kohta või mitte.“
13.
Määruse nr 1215/2012 II peatüki 6. jagu „Erandlik kohtualluvus“ sisaldab artiklit 24, milles on sätestatud:
„Poolte alalisest elukohast olenemata allub asi erandlikult järgmistele liikmesriigi kohtutele:
1)
menetluste puhul, mille esemeks on kinnisasjaõigus või kinnisasja üür või rent, selle liikmesriigi kohtutele, kus asjaomane asi asub.
[…];
2)
menetluste puhul, mille esemeks on äriühingute, muude juriidiliste isikute või füüsiliste või juriidiliste isikute ühenduste asutamise või lõpetamise õiguspärasus või õigusvõime puudumine või nende organite otsuste kehtivus, selle liikmesriigi kohtutele, kus on äriühingu, juriidilise isiku või ühenduse asukoht. […];
3)
menetluste puhul, mille esemeks on avalike registrite kannete kehtivus, selle liikmesriigi kohtutele, kus registrit peetakse;
4)
menetluste puhul, mis seonduvad patentide, kaubamärkide, disainilahenduste või muude sarnaste hoiuleandmise või registreerimisele kuuluvate õiguste registreerimise või kehtivusega, olenemata sellest, kas küsimus tõusetub hagi või vastuväite vormis, selle liikmesriigi kohtutele, kus hoiulevõtmist või registreerimist taotletakse, kus see on toimunud või kus see loetakse toimunuks liidu õigusakti või rahvusvahelise konventsiooni tingimuste kohaselt.
[…];
5)
menetluste puhul, mis seonduvad kohtuotsuste täitmisega, selle liikmesriigi kohtutele, kus otsus on täidetud või kuulub täitmisele.“
14.
Määruse nr 1215/2012 II peatüki 7. jao artikli 25 lõikes 1 on sätestatud: „Kui pooled, olenemata sellest, kus on nende alaline elukoht, on kokku leppinud, et konkreetsest õigussuhtest tulenenud või tuleneda võivate vaidluste lahendamiseks on pädev liikmesriigi kohus või kohtud, on see kohus või need kohtud pädevad, välja arvatud juhul, kui kõnealune kokkulepe on sisulise kehtivuse poolest asjaomase liikmesriigi õiguse kohaselt tühine. Kohtualluvus on erandlik, kui pooled ei ole kokku leppinud teisiti. […]“.
15.
Määruse nr 1215/2012 artiklis 29 on sätestatud:
„1.   Kui eri liikmesriikide kohtutesse on esitatud hagid samal alusel ja samade poolte vahel, peatab kohus, kuhu pöörduti hiljem, menetluse omal algatusel seniks, kuni on kindlaks tehtud selle kohtu pädevus, kuhu pöörduti esimesena, ilma et see piiraks artikli 31 lõike 2 kohaldamist.
[…]“.
16.
Määruse nr 1215/2012 artikkel 31 on sõnastatud järgmiselt:
„[…]
2.   Ilma et see piiraks artikli 26 kohaldamist, kui pöördutakse liikmesriigi kohtusse, kellele on artiklis 25 osutatud kokkuleppega antud erandlik pädevus, peatavad kõik ülejäänud liikmesriikide kohtud menetluse seni, kuni kohus, kuhu pöörduti kokkuleppe alusel, teatab, et tal puudub pädevus kokkuleppe kohaselt.
3.   Kui kokkuleppega määratud kohus on teinud kindlaks kokkuleppekohase pädevuse olemasolu, loobuvad ülejäänud liikmesriikide kohtud pädevusest selle kohtu kasuks.
[…]“.
17.
Määruse nr 1215/2012 artiklis 45 on sätestatud:
„1.   Kohtuotsuse tunnustamisest keeldutakse huvitatud poole taotlusel:
a)
kui tunnustamine on selgelt vastuolus taotluse saanud liikmesriigi avaliku korraga (ordre public);
[…] või
e)
kui kohtuotsus on vastuolus:
i)
II peatüki 3., 4. või 5. jaoga, kui kostjaks oli kindlustusvõtja, kindlustatu, kindlustuslepingu kohaselt soodustatud isik, kahjustatud isik, tarbija või töötaja või
ii)
II peatüki 6. jaoga.
[…]
3.   Ilma et see piiraks lõike 1 punkti e kohaldamist, ei või otsuse teinud kohtu pädevust kontrollida. Lõike 1 punktis a osutatud avalikku korda (ordre public) ei kohaldata kohtualluvuse suhtes.
[…]“.
18.
Määruse nr 1215/2012 artiklis 71 on sätestatud:
„1.   Käesolev määrus ei mõjuta konventsioone, millega liikmesriigid on liitunud ja millega reguleeritakse kohtualluvust või kohtuotsuste tunnustamist või täitmist konkreetses valdkonnas.
2.   Ühetaolise tõlgendamise tagamiseks kohaldatakse lõiget 1 järgmiselt:
[…]
b)
liikmesriigi kohtus konkreetset valdkonda käsitlevas konventsioonis sätestatud kohtualluvuse kohaselt tehtud kohtuotsust tunnustavad ja täidavad teised liikmesriigid käesoleva määruse kohaselt.
Kui konkreetset valdkonda käsitlev konventsioon, millega on ühinenud nii päritoluliikmesriik kui ka taotluse saanud liikmesriik, sisaldab kohtuotsuste tunnustamise või täitmise tingimusi, kohaldatakse neid tingimusi. Igal juhul võib kohaldada käesoleva määruse sätteid, mis käsitlevad kohtuotsuste tunnustamist ja täitmist.“
III. Faktilised asjaolud, riigisisene menetlus ja eelotsuse küsimused
19.
Klient „ACC Distribution“ UAB (edaspidi „ACC Distribution“) ja vedaja Rhenus Logistics UAB (edaspidi „Rhenus Logistics“) sõlmisid lepingu arvutitehnika veoks Madalmaadest Leedusse. Osa veosest varastati selle veo käigus.
20.
Veolepingu punktis 3 oli ette nähtud, et „kui vaidlusi ja lahkarvamusi ei õnnestu lahendada pooltevahelise läbirääkimise teel, lahendatakse need kliendi registreeritud asukoha järgses kohtus“. Kuna ACC Distributioni (kui kliendi) registreeritud asukoht on Leedus, leppisid pooled kokku asja alluvuses Leedu kohtutele.
21.
Pärast vargust tegi kindlustusselts Gjensidige, kus veos oli kindlustatud, ACC Distributionile 21. aprillil 2017 kindlustusväljamakse summas 205108,89 eurot.
22.
Äriühingud, kelle hulgas oli Rhenus Logistics, pöördusid 3. veebruaril 2017 rechtbank Zeeland-West-Brabanti (Zeeland-West-Brabanti esimese astme kohus, Madalmaad) hagiga teiste seas ACC Distributioni ja Gjensidige vastu. Toimikust nähtuvalt, kui eelotsusetaotluse esitanud kohus ei tuvasta teisiti, tugines Rhenus Logistics autoveolepingu konventsioonile (mille kohaldamisalasse vaidlus kuulus), millest tulenevalt on nõude esitajal võimalik pöörduda nõudega muu hulgas selle riigi kohtutesse, mille territooriumil asub koht, kus vedaja kauba veoks vastu võttis. (
7
)
23.
Selle hagi eesmärk oli paluda tuvastada, et vedaja tsiviilvastutus, mis tekkis seoses eespool nimetatud vargusega, on piiratud. ACC Distribution ja Gjensidige esitasid vastuväite Madalmaade kohtu alluvuse suhtes, viidates veolepingus sisalduvale kohtualluvuse kokkuleppele. See vastuväide jäeti rahuldamata põhjendusel, et kohtualluvuse kokkulepe on autoveolepingu konventsiooni artikli 41 lõike 1 kohaselt tühine, sest sellega on piiratud nende kohtute ringi, mis saavad seda vaidlust sama konventsiooni artikli 31 lõike 1 alusel menetleda.
24.
Gjensidige esitas 19. septembril 2017 Kauno apygardos teismasele (Kaunase regionaalne kohus, Leedu; edaspidi „regionaalne kohus“) hagi Rhenus Logisticsi vastu, nõudes kahjuhüvitist summas 205108,89 eurot ja intressi. See hagi põhines nõude üleminekul, millele Gjensidige tugines pärast seda, kui ta oli teinud ACC Distributionile kindlustusväljamakse.
25.
Rhenus Logistics omalt poolt palus jätta hagi läbi vaatamata, väites, et sellest tekib olukord (lis pendens), mis tuleb lahendada selliselt, et tunnustatakse asja allumist Rechtbank Zeeland-West-Brabantile (Zeeland-West-Brabanti esimese astme kohus, Madalmaad), kelle poole pöörduti esimesena.
26.
Selles kontekstis peatas regionaalne kohus menetluse. Edasikaebust lahendades jättis Lietuvos apeliacinis teismas (Leedu apellatsioonikohus; edaspidi „apellatsioonikohus“) selle otsuse muutmata.
27.
Zeeland-West-Brabanti esimese astme kohus tuvastas 25. septembri 2019. aasta otsuses, et teiste seas Rhenus Logisticsi vastutus teiste seas ACC Distributioni ja Gjensidige ees on piiratud ega saa ületada autoveolepingu konventsiooni artikli 23 lõikes 3 ette nähtud hüvitise summat. (
8
) Seda kohtuotsust edasi ei kaevatud.
28.
Seda otsust järgides kandis Rhenus Logistics asjasse puutuva summa Gjensidigele üle. Seejärel võttis Gjensidige Leedus esitatud nõude osaliselt tagasi ja palus selle nõude ülejäänud osas rahuldada.
29.
Regionaalne kohus aktsepteeris oma 22. mai 2020. aasta otsusega seda osalist tagasivõtmist, jättis hagi ülejäänud osas rahuldamata ning otsustas, et Zeeland-West-Brabanti esimese astme kohtu otsus on saanud õigusjõu. Apellatsioonikohus jättis selle seisukoha muutmata.
30.
Gjensidige esitas 2. juunil 2021 Lietuvos Aukščiausiasis Teismasele (Leedu kõrgeim kohus) kassatsioonkaebuse. Gjensidige väitis muu hulgas, et erinevalt autoveolepingu konventsioonist on määrusega nr 1215/2012 ette nähtud teisi kohtualluvuse aluseid välistav kohtualluvuse kokkulepe ning et põhikohtuasjas tekkinud olukorras tuleks lugeda see määrus esimuslikuks. Gjensidige sõnul oleks teistsugusel lahendusel ebasoodsamad tagajärjed siseturu toimimisele ja see ei kaitseks iseäranis kohtualluvuse ettearvatavuse ja korrakohase õigusemõistmise põhimõtet.
31.
Kuna Lietuvos Aukščiausiasis Teismasel (Leedu kõrgeim kohus) oli selles aspektis kahtlusi, otsustas ta menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmised eelotsuse küsimused:
„1.
Kas määruse nr 1215/2012 artiklit 71 koostoimes selle määruse artiklitega 25, 29 ja 31 ning põhjendustega 21 ja 22 saab tõlgendada nii, et see lubab kohaldada [autoveolepingu konventsiooni] artiklit 31 ka juhtudel, kui mõlema nimetatud õigusakti reguleerimisalasse kuuluva vaidluse kohta on sõlmitud kohtualluvuse kokkulepe?
2.
Kas võttes arvesse seadusandja tahet tugevdada kohtualluvuse kokkulepete kaitset Euroopa Liidus, saab määruse nr 1215/2012 artikli 45 lõike 1 punkti e alapunkti ii tõlgendada laiemalt, nii et see ei hõlma mitte ainult sama määruse II peatüki 6. jagu, vaid ka 7. jagu?
3.
Kas pärast olukorra erisuste ja sellest tulenevate õiguslike tagajärgede hindamist saab tõlgendada määruses nr 1215/2012 kasutatud mõistet „avalik kord“ nii, et see hõlmab teises liikmesriigis tehtud kohtuotsuse tunnustamata jätmise otsuse alust juhul, kui erikonventsiooni nagu rahvusvahelise kaupade autoveolepingu konventsiooni kohaldamine põhjustab õigusliku olukorra, kus samas asjas ei järgita ei kohtualluvuse kokkulepet ega kohaldatava õiguse kokkulepet?“
32.
Rhenus Logistics, Gjensidige, Leedu valitsus ja Euroopa Komisjon on esitanud oma kirjalikud seisukohad. Samad menetlusosalised esitasid 23. märtsil 2023 peetud kohtuistungil ka oma suulised seisukohad.
IV. Hinnang
33.
Pärast seda, kui olen teinud mõned sissejuhatavad märkused, milles käsitlen asjasse puutuvaid aspekte põhikohtuasja vaidluses (A) ja Euroopa Kohtu otsuses TNT Express, millest eelotsusetaotluse esitanud kohtu küsimused vähemalt osaliselt tulenevad (B), käsitlen eelotsuse küsimuste põhjendatust (C).
34.
Selleks käsitlen kõigepealt eeldust, millele käesolev eelotsusetaotlus tugineb, nimelt, et asja alluvust Zeeland-West-Brabanti esimese astme kohtule kui otsuse teinud kohtule on eelotsusetaotluse esitanud kohtus pooleli olevas menetluses, mis puudutab teises liikmesriigis tehtud kohtuotsuse tunnustamist, ikka veel võimalik kontrollida. Selgitan, et see eeldus ei pea paika ja et sellises olukorras saab kohtuotsuse piiriüleseid tagajärgi ära hoida vaid juhul, kui menetluspool on edukalt tuginenud ühele määruses nr 1215/2012 ette nähtud tunnustamisest keeldumise alustest (C.1). Eelotsusetaotluse esitanud kohus on pidanud seda võimalust silmas teises ja kolmandas eelotsuse küsimuses. Selgitan, et nende aluste hulka ei kuulu olukord, kus kokkuvõttes on otsuse teinud kohus teinud kindlaks kohtualluvuse, kuigi ta ei olnud kohtualluvuse kokkuleppega kindlaks määratud liikmesriigi kohus (C.2).
35.
Ammendavuse huvides ja selleks, et käsitleda sellekohast ulatuslikku arutelu käesolevas menetluses, selgitan, et autoveolepingu konventsioonis sätestatud asjaomane kohtualluvusnorm ei ole ühelgi juhul vastuolus määruse nr 1215/2012 aluseks olevate põhimõtetega, kui rakendada kohtuotsuses TNT Express ette nähtud kriteeriumi (D).
A.
Kohtuvaidluse olulised asjaolud
36.
Olgu meenutatud, et vaidlus põhikohtuasjas tekkis veose ühe osa vargusest, mis pandi toime selle veose rahvusvahelise veo käigus. Ehkki veoleping sisaldas tingimust, millega võimalik vaidlus allutati Leedu kohtutele, (
9
) menetleti sellest vargusest tingitud kohtuvaidlust ja lahendati see lõpuks Madalmaade kohtutes. (
10
)
37.
Põhjus oli selles, et see vaidlus kuulus ratione materiae autoveolepingu konventsiooni kohaldamisalasse, mis ei hõlma mitte ainult materiaalõigusnorme vastutuse kohta seoses kaupade autoveoga, vaid muu hulgas ka kohtualluvusnorme (ja kohtuotsuste täitmist reguleerivaid norme), mida kohaldatakse niisugusest veost tekkivate vaidluste suhtes.
38.
Nimelt annab autoveolepingu konventsiooni artikli 31 lõige 1 hagejale võimaluse valida nelja võimaliku õigusemõistmise koha vahel: esiteks poolte vahel kokku lepitud riigi kohtud; teiseks sisuliselt kostja elu‑ või asukohariigi kohtud; (
11
)kolmandaks kauba veoks vastuvõtmise koha kohtud või neljandaks kauba üleandmiseks ettenähtud koha kohtud.
39.
Olgugi et pooled võivad sõlmida kohtualluvuse kokkuleppe, näib nende eeskirjade põhjal – vähemalt Zeeland-West-Brabanti esimese astme kohus arvates –, et niisugusest kohtualluvuse kokkuleppest ei saa tuleneda teisi välistavat kohtualluvuse alust. (
12
) Seda seisukohta näib olevat väljendanud ka eelotsusetaotluse esitanud kohus.
40.
Saan aru nii, et Zeeland-West-Brabanti esimese astme kohtule hagi esitades tugines asjaomane vedaja Rhenus Logistics hoopis kolmandale eespool punktis 38 nimetatud kategooriale. (
13
) Tema hagi näib olevat ennetav selles mõttes, et see äriühing soovis, et kohus tuvastaks, et tema vastutus vargusest tingitud kahju eest piirdub teatava summaga.
41.
Minu arusaama kohaselt on autoveolepingu konventsiooni artikli 23 lõikega 3 vastutus, mida vedaja saab kauba kaotsimineku eest kanda, põhimõtteliselt piiratud. (
14
) Näib aga, et autoveolepingu konventsiooni artikli 29 lõike 1 kohaselt ei kohaldata seda vastutuspiirangut juhul, kui kahju oli põhjustatud „tahtlikult [vedaja] õigusvastase tegevuse või kohustuste mittenõuetekohase täitmise tõttu, mis vastavalt asja läbivaatava kohtu või tribunali poolt kohaldatavale seadusele võrdsustatakse tahtliku õigusvastase tegevusega“.
42.
Sellega seoses võivad autoveolepingu konventsiooni osalisriikide kohtud olla erinevatel seisukohtadel küsimuses, millistel tingimustel kuulub viimati nimetatud säte kohaldamisele. (
15
) Nimetatud asjaolu kaldub tooma kaasa selle, et vaidluse tekkimise korral kiirustatakse pöörduma sellesse kohtusse, mis kõige tõenäolisemalt annab asjaomasele poolele soodsa tõlgenduse. Selle tagajärjeks omakorda võib olla paralleelsete kohtumenetluste algatamine eri riikides eesmärgiga saada, kui tegu on isikuga, kellel on selle kauba käsutamise õigus, kahju või kaotsimineku eest hüvitis, ja teistpidi, kui tegu on vedajaga, teatava asjaolu tuvastamine, millega välistatakse või piiratakse vastutus niisuguse kahju või kaotsimineku eest. (
16
)
43.
Käesolevas menetluses viitas Gjensidige ühelt poolt Madalmaade kohtute ja teiselt poolt Leedu kohtute lahknevatele seisukohtadele küsimuses, millistel tingimustel võib pidada vedajate vastutust piiramatuks. Ta väitis, et seisukoht, millele asusid Madalmaade kohtud, on vedajate jaoks soodsam, niivõrd kuivõrd on keerulisem täita tingimusi, millest tekib vedajate piiramatu vastutus. Eelotsusetaotluse esitanud kohus näib olevat asunud samale seisukohale.
44.
Rhenus Logisticsil õnnestus saada Madalmaades otsus, millega tuvastati, et tema vastutus on piiratud. Seejärel tunnustasid seda kohtuotsust Leedu kohtud põhikohtuasja menetluse staadiumides, mis eelnesid eelotsusetaotluse esitanud kohtus pooleli olevale menetlusele. Selles menetluses nõudis Gjensidige esmalt hüvitist veose ühe osa kaotsimineku eest. Seejärel piirdus ta oma nõudes hüvitise ülejäänud osaga lisaks summale, mille Rhenus Logistics oli talle Madalmaade kohtuotsuse täitmiseks juba maksnud.
45.
Sellega seoses väidab Gjensidige, et nimetatud kohtuotsuse tunnustamine oli õigusvastane, sest Madalmaade kohus tuvastas kohtualluvuse kohaldatavat kohtualluvuse kokkulepet rikkudes. Gjensidige sõnul oleks tulnud lugeda see kohtualluvuse kokkulepe prioriteetseks, kuna määruse nr 1215/2012 artikli 25 lõike 1 kohaselt on kohtualluvuse kokkuleppest tulenev kohtualluvus käesoleval juhul teisi aluseid välistav. (
17
)
46.
Nimelt väidab Gjensidige, et kuna käesolev vaidlus kuulub ühtaegu nii autoveolepingu konventsiooni ja (üldisema) määruse nr 1215/2012 kohaldamisalasse (ning mõlemad aktid näivad sisaldavat teineteisega vastuolus olevaid norme kohtualluvuse kokkuleppele omistatavate tagajärgede kohta), tuleb jätta Madalmaade kohtuotsus tunnustamata, sest autoveolepingu konventsiooni kohtualluvusnormide kohaldamisel, millele see kohtuotsus tugineb, on siseturu toimimisele ebasoodsamad tagajärjed, võrreldes, nagu mina sellest argumendist aru saan, määruse nr 1215/2012 kohaldamisega kohtualluvuse kokkuleppe tagajärgede suhtes.
47.
Selles kontekstis soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus teada, milliseid kohtualluvusnorme kohaldada ja kas keelduda Madalmaade kohtuotsuse tunnustamisest.
48.
Selleks et lugeja saaks täielikult aru Gjensidige argumentidest ja eelotsusetaotluse esitanud kohtu küsimustest ning eeskätt esimesest küsimusest, asun kõigepealt käsitlema seda, mida võib nimetada neid inspireerinud õigusallikaks, nimelt Euroopa Kohtu otsust TNT Express.
B.
Rahvusvahelised erikonventsioonid: prioriteet … lisatingimustega
49.
Määruse nr 1215/2012 artikli 71 lõikes 1 on tunnustatud selliste konkreetsete kohtualluvuse ja kohtuotsuste täitmise eeskirjade olemasolu, mida võivad sisaldada liikmesriikide vahel sõlmitud rahvusvahelised erikonventsioonid, ja selles on antud nendele aktidele prioriteet. Nimelt on selles sättes ette nähtud, et see määrus „ei mõjuta konventsioone, millega liikmesriigid on liitunud ja millega reguleeritakse kohtualluvust või kohtuotsuste tunnustamist või täitmist konkreetses valdkonnas“.
50.
Määruse põhjenduse 35 kohaselt väljendab see „kollisiooninorm“ (
18
) austust liikmesriikide rahvusvaheliste kohustuste vastu. Kuigi see sõnastus võib lugeja silmis ehk osutada asjaolule, et määruse nr 1215/2012 artikkel 71 puudutab kohustusi, mis on võetud suhetes kolmandate riikidega, on artikli 71, eriti selle teise lõike teise lause teksti põhjal selge, nagu märgib komisjon, et see on kohaldatav ka liidusisestes suhetes. (
19
)
51.
Samal ajal on artiklit 71 kirjeldatud ka nii, et sellega on tunnustatud vastavate erikonventsioonidega reguleeritud valdkondade eripära. (
20
)
52.
Varem oli see eeskiri täpselt samas sõnastuses sätestatud määrusele nr 1215/2012 eelnenud määruse nr 44/2001 artikli 71 lõikes 1.
53.
Selle eeskirja tõlgendamine oli kesksel kohal Euroopa Kohtu otsuses TNT Express, (
21
) mis tehti menetluses, mille pooled olid sellenimeline veoettevõtja ja veo ajal kaotsi läinud veose kindlustusandja. Selles menetluses seisis TNT vastu sellele, et Madalmaades pööratakse täitmisele Saksamaa kohtu otsus, millega kohustati teda maksma niisuguse kahju eest hüvitist.
54.
Eelotsuse küsimuste keskmes oli sarnaselt käesoleva asjaga kaudselt küsimus, kas selle riigi (käesolevas asjas Madalmaade) kohus, kelle poole pöörduti, saab kontrollida vaidluse alluvust Saksamaa kohtule (kui otsuse teinud kohtule). (
22
) Ehkki see oli (tollal kohaldatava) määruse nr 44/2001 kohaselt keelatud (nagu see on praegu keelatud määruse nr 1215/2012 kohaselt), ei tulene autoveolepingu konventsioonist tingimata sama lahendus.
55.
Sel põhjusel pidi Euroopa Kohus analüüsima nende kahe akti vastastikust toimet. Sellega seoses selgitas Euroopa Kohus, et selle määruse artikliga 71 rahvusvahelistele konventsioonidele, nagu autoveolepingu konventsioon, antud esimuslikkusega on seotud oluline tingimus: nendes sätestatud normid on esimuslikud tingimusel, et need on „hästi etteaimatavad, aitavad kaasa korrakohasele õigusemõistmisele ja võimaldavad nii palju kui võimalik vähendada samaaegsete menetluste toimumist ning et nendega on vähemalt sama soodsatel tingimustel kui need, mis on ette nähtud nimetatud määruses, tagatud tsiviil- ja kaubandusasjades tehtud kohtuotsuste vaba liikumine ning vastastikuse usalduse olemasolu õigusemõistmise suhtes Euroopa Liidus (favor executionis)“. (
23
)
56.
Euroopa Kohus jõudis sellele järeldusele pärast selgitust, et rahvusvahelistes erikonventsioonides sätestatud eeskirjad ei saa viia „tulemusteni, mis on siseturu nõuetekohase toimimise seisukohalt vähem soodsad kui need, mida annaks mainitud määruse sätete kohaldamine“, (
24
) ega saa „kahjustada Euroopa Liidu raames tsiviil- ja kaubandusasjades tehtava õigusalase koostöö aluseks olevaid põhimõtteid […]“. (
25
)
57.
Käsitlen üksikasjalikumalt konkreetset järeldust, mille Euroopa Kohus on nimetatud kohtuasjas nendest kaalutlustest teinud. Siinkohal piisab märkimisest, et akadeemilised reaktsioonid selles kohtuotsuses ette nähtud üldistele kriteeriumidele olid vastakad, osutades kokkuvõttes, et seda oleks keeruline kohaldada (
26
) – kui artiklis 71 sätestatud normid olid mõeldud lihtsateks kollisiooninormideks – ja selle olemasolu „on mõneti vägivaldne“ (
27
) selle sätte teksti suhtes. (
28
) Samal ajal ka tunnustati seda kohtuotsust kui niisugust, mis kujundab lahendust tajutavale ohule, mis võib tekkida üldise kohtualluvuse ja tunnustamise korra suhtes, kui liidusiseste olukordade suhtes peaksid kohalduma erikonventsioonide lahknevad normid. (
29
)
58.
Olgu sellega, kuidas on, kuid kohtuotsuses TNT Express välja kujundatud kriteeriumid, mis nüüd sisustavad määruse nr 1215/2012 artikli 71 kohaldamist, on muutunud möödapääsmatuks aspektiks potentsiaalselt konkureerivate kohtualluvuse ja kohtuotsuse täitmise kordade võrdleval hindamisel. (
30
) Arusaadavalt on nendel kriteeriumidel põhinevad kaalutlused jõudnud ka põhikohtuasjas esitatud väidetesse ja mõttekäikudesse, mille tulemusel on esitatud eelotsusetaotlus, mida asun nüüd üksikasjalikumalt käsitlema.
C.
Eelotsuse küsimused käesolevas kohtuasjas
59.
Käesolevas asjas esitatud kolmes eelotsuse küsimuses näib kajastuvat eelotsusetaotluse esitanud kohtu mure selle pärast, et Zeeland-West-Brabanti esimese astme kohus ei respekteerinud põhikohtuasja poolte vahel sõlmitud kohtualluvuse kokkulepet, nõustudes võtma menetlusse ja lahendama Rhenus Logisticsi hagi.
60.
Esimeses eelotsuse küsimuses soovitakse konkreetsemalt teada, kas määruse nr 1215/2012 artikkel 71 koostoimes sama määruse põhjendustega 21 ja 22 võimaldab kohaldada autoveolepingu konventsiooni artikli 31 lõikes 1 ette nähtud alternatiivseid kohtualluvusnorme, kui vaidlust reguleerib kohtualluvuse kokkulepe.
61.
Kardetavasti tugineb see küsimus eeldusele, et eelotsusetaotluse jaoks on tunnustamise staadiumis ikka veel võimalik kontrollida vaidluse alluvust otsuse teinud kohtule. Selgitan käesolevas ettepanekus edaspidi, et niisugune kontroll ei ole võimalik ja et seetõttu ei puutu vastus esimesele eelotsuse küsimusele põhimenetluses asjasse (C.1).
62.
Kui menetluspool püüab ära hoida kohtuotsuse piiriülest mõju, peab ta selleks tuginema ühele selle kohtuotsuse tunnustamisest keeldumise alusele, mis on sätestatud määruses nr 1215/2012. Seepärast asun käsitlema seda probleemi, konkreetsemalt teist ja kolmandat eelotsuse küsimust, milles eelotsusetaotluse esitanud kohus soovib teada, kas see, et kohtualluvuse kokkulepet ei rakendatud, peab viima Madalmaade kohtuotsuse tunnustamisest keeldumiseni. Selgitan, et nendele küsimustele tuleb vastata eitavalt (C.2).
1. Sellest, et eelotsusetaotluse esitanud kohtul ei ole võimalik kontrollida vaidluse alluvust otsuse teinud kohtule
63.
Nagu nähtub määruse nr 1215/2012 põhjendusest 26, põhinevad selle määrusega ette nähtud tunnustamise ja täitmise eeskirjad vastastikusel usaldusel õigusemõistmise vastu Euroopa Liidus. Need eeskirjad toimivad eeldusel, et ühe liikmesriigi kohtute otsust tuleb käsitada nii, nagu oleks see tehtud liikmesriigis, mille kohtute poole on pöördutud. (
31
)
64.
Seega, ja nagu komisjon käesolevas menetluses peetud kohtuistungil sisuliselt märkis, on üks määrusega nr 1215/2012 loodud süsteemi põhijooni teise liikmesriigi kohtute poolt tsiviil‑ ja kaubandusasjades tehtud kohtuotsuste automaatne tunnustamine. Muu hulgas välistab nimetatud süsteem selle liikmesriigi kohtute, kelle poole on pöördutud, võimaluse kontrollida vaidluse allumist otsuse teinud liikmesriigi kohtutele, nagu on ette nähtud määruse nr 1215/2012 artikli 45 lõikes 3. (
32
)
65.
Käesolevat olukorda aga ei reguleeri (või vähemalt mitte eranditult, nagu edaspidi selgitan) määrus nr 1215/2012, vaid autoveolepingu konventsiooni erinormid, millele on määruse nr 1215/2012 artikliga 71 antud prioriteet. Niisiis tekib küsimus, kas keeld kontrollida vaidluse allumist otsuse teinud kohtule on kohaldatav ka sellises olukorras.
66.
Minu arvates on küll.
67.
Sellega seoses täheldan esiteks, et autoveolepingu konventsioon ei ole liidu õiguse akt ja see jääb seega väljapoole Euroopa Kohtu pädevust. (
33
)
68.
See piirang ei tähenda siiski seda, nagu ei saaks Euroopa Kohus niisuguste aktide teksti nende sisust juhindumiseks arvesse võtta. Muidu oleks võimatu kindlakski teha, kas need konventsioonid sisaldavad konkureerivaid norme. (
34
)
69.
Selle põhjal, asudes teiseks autoveolepingu konventsiooni konkreetse sisu juurde, täheldan, et selle konventsiooni sätted, mis käsitlevad kohtuotsuste tunnustamist ja täitmist, on üsna algelised, mida tunnistasid käesolevas menetluses ka nii Rhenus Logistics kui ka Gjensidige. (
35
)
70.
Neid sätteid sisaldab autoveolepingu konventsiooni artikli 31 lõige 3, millega on muudetud ühe lepinguosalise kohtuotsuste täitmine teistes lepinguosalistes riikides kohustuslikuks, kui on täidetud „formaalsused“, ja selles on välistatud asja sisuline läbivaatamine.
71.
Muud kohtuotsuste tunnustamise ja täitmise aspektid näivad olevat reguleerimata, mis tähendab, et niisugused normid tuleb kindlaks määrata selle riigi õiguse kohaselt, mille kohtute poole on pöördutud. (
36
)
72.
Liikmesriikide osas on see õigus sätestatud määruses nr 1215/2012. Seepärast tuleb minu arvates kohaldada korda, mis on ette nähtud selle määruse artiklis 45 jj artiklites, sealhulgas eespool viidatud üldnormi, mis keelab liidusiseses õigusruumis otsuse teinud kohtule alluvuse kontrolli.
73.
Peale selle ja eelnevast olenemata tuleneb kohtuotsusest TNT Express sama järeldus.
74.
Nimelt, olles näinud ette üldised kriteeriumid, mis piiravad määruse nr 1215/2012 artikli 71 kohaldamisala, nagu eelmises jaos kirjeldatud, tuletas Euroopa Kohus meelde, et „taotluse saanud liikmesriigi kohus ei ole mitte mingil juhul otsuse teinud liikmesriigi kohtust paremas olukorras viimati mainitu [kohtualluvuse] üle otsustamiseks“. (
37
) Euroopa Kohus selgitas, et just see asjaolu viis niisuguse kontrolli keelamiseni liidu õiguses.
75.
Olgugi et Euroopa Kohus ei märkinud sõnaselgelt, kas põhimõtetega, mille alusel määrus nr 44/2001 toimib, on tegelikult vastuolus kohtualluvuse kohtulik kontroll erikonventsiooni kohaldamisel, on kohtuotsust TNT Express üldiselt käsitatud kui niisugust, mis viimati nimetatud võimalust kinnitab. (
38
) Käesolevas menetluses peetud kohtuistungil väljendasid komisjon ja Leedu valitsus sisuliselt sama seisukohta.
76.
Seega ja kokkuvõttes olen seisukohal, et liikmesriigi kohtul, kellel palutakse autoveolepingu konventsiooni kohaldamisel tunnustada teise liikmesriigi kohtu otsust, ei ole lubatud kontrollida vaidluse allumist otsuse teinud kohtule, olenemata sellest, kas seda kaalutakse läbi kohtuotsuses TNT Express ette nähtud kriteeriumide prisma või autoveolepingu konventsiooni põhjal. Seetõttu ei ole vastus esimesele eelotsuse küsimusele eelotsusetaotluse esitanud kohtu menetluses oleva vaidluse lahendamisel oluline, sest see kohus ei saa kontrollida, kas Zeeland-West-Brabanti esimese astme kohus tuvastas kohtualluvuse õigesti, enne kui ta tegi kohtuotsuse, mille tunnustamine on põhikohtuasjas vaidluse all.
77.
Olles seda selgitanud, asun nüüd käsitlema küsimust, kas see, et nimetatud kohus tuvastas kohtualluvuse vaidlusalusest kohtualluvuse kokkuleppest olenemata, võib anda alust keelduda selle tulemusel tehtud kohtuotsuse tunnustamisest.
2. Kas kohtualluvuse kokkuleppe eiramise korral võib keelduda kohtuotsuse tunnustamisest?
78.
Nagu eespool selgitatud, kuulub eelotsusetaotluse esitanud kohtu menetluses olev vaidlus autoveolepingu konventsiooni kohaldamisalasse. Määruse nr 1215/2012 artikli 71 kohaldamisel on see konventsioon nimetatud määruse suhtes esimuslik. (
39
) Seetõttu võib esmapilgul tunduda üllatav pöörduda määruse nr 1215/2012 juurde, et teha kindlaks, kas selle sätted lubavad keelduda eespool viidatud kohtuotsuse tunnustamisest.
79.
Olen aga juba selgitanud, et kuna autoveolepingu konventsioonis puuduvad sellekohased erinormid, tuleb kohaldada neid, mis on ette nähtud taotluse saanud liikmesriigi õiguses, Leedu puhul määruses nr 1215/2012. Seega on eelotsusetaotluse esitanud kohtul õigus, kui ta seda õigusakti põhjalikumalt kaalub.
80.
Määrus nr 1215/2012, nagu juba märgitud, toimib selle alusel, et teise liikmesriigi kohtute otsuseid tsiviil‑ ja kommertsasjades tunnustatakse automaatselt.
81.
Erandina sellest eeskirjast võib tunnustamisest keelduda vaid ühel neist alustest, mis on konkreetselt ette nähtud määruse nr 1215/2012 artikli 45 lõikes 1 (kui selleks, nagu komisjon toonitab, on esitatud taotlus).
82.
Käesolevasse asjasse puutuvas osas kuuluvad nende aluste hulka ühest küljest ja määruse nr 1215/2012 artikli 45 lõike 1 punkti e alapunkti ii kohaselt sama määruse II peatüki 6. jaos sätestatud kohtualluvusnormide rikkumine (teine eelotsuse küsimus) ning teisest küljest olukord, kus leitakse, et teatava kohtuotsuse tunnustamine on selgelt vastuolus taotluse saanud liikmesriigi avaliku korraga, nagu on sätestatud määruse nr 1215/2012 artikli 45 lõike 1 punktis a (kolmas eelotsuse küsimus).
83.
Eelotsusetaotluse esitanud kohus on teadlik, et põhimõtteliselt ei hõlma kumbki nendest alustest käesolevas kohtuasjas käsitletavat olukorda. Ta soovib teise ja kolmanda eelotsuse küsimusega, mida analüüsin allpool, siiski teada, kas Madalmaade kohtuotsuse tunnustamisest võib keelduda neid aluseid laialt tõlgendades.
a) Määruse nr 1215/2012 artikli 45 lõike 1 punkti e alapunktis ii ette nähtud aluse lai tõlgendamine?
84.
Määruse nr 1215/2012 artikli 45 lõike 1 punkti e alapunktist ii tuleneb, et kui on esitatud sellekohane taotlus, keeldutakse kohtuotsust tunnustamast juhul, kui see kohtuotsus on vastuolus sama määruse II peatüki 6. jaos sätestatud kohtualluvusnormidega.
85.
Selles (täpsemalt artiklis 24, mis kujutab endast ainsat sätet eespool viidatud jaos) kirjeldatud eeskirjadega on ette nähtud erandlik kohtualluvus vaidluste korral, mis on seotud viie loetletud valdkonnaga. Kokkuvõttes on need valdkonnad järgmised: 1) teatavad kinnisvaraga seotud aspektid; 2) teatavad äriühingutega seotud teemad; 3) avalikesse registrisse tehtud kannete kehtivus; 4) patentide, kaubamärkide, disainilahenduste vms õiguste kehtivus ning 5) kohtuotsuste täitmine.
86.
Nendest kohtualluvusnormidest ei saa lepingus kõrvale kalduda (
40
) ning nende loogika kirjeldamisel on viidatud ka teatavale seosele niisuguste valdkondade ja asjaomase liikmesriigi vahel. (
41
)
87.
Eespool esitatud kirjeldusest nähtub, et määruse nr 1251/2012 II peatüki 6. jagu ei ole kohaldatav kohtualluvuse kokkulepetele. Tuletan meelde, et nimetatud kokkuleppeid reguleerib selle peatüki 7. jagu.
88.
Eelotsusetaotluse esitanud kohus on sellest teadlik, kuid soovib oma teises küsimuses teada, kas määrusest nr 1215/2012 tulenenud seadusandlikud muudatused, millega tugevdati kohtualluvuse kokkulepete kaitset, tähendavad seda, et artikli 45 lõike 1 punkti e alapunktis ii sätestatud normi tuleb tõlgendada laialt, nii et see ei hõlma mitte ainult sama määruse II peatüki 6. jaos sätestatud eeskirjade rikkumist, vaid ka 7. jao sätete rikkumist.
89.
Ma ei usu, et see nii on.
90.
Eelotsusetaotluse esitanud kohus on õigesti märkinud, et määrusega nr 44/2001 võrreldes on määrusega nr 1215/2012 selliste kokkulepete kehtivust laiendatud, sätestades artikli 31 lõigetes 2 ja 3 konkreetse lis pendens’i olukorda käsitleva erinormi. (
42
)
91.
Sellest muudatusest hoolimata otsustas liidu seadusandja, et ta ei kajasta seda kohtuotsuste tunnustamisest keeldumise aluste süsteemis.
92.
Nende aluste loetelu on sätestatud määruse nr 1215/2012 artikli 45 lõikes 1 ja see on ammendav. (
43
)
93.
Loogiliselt kehtib seesama ka seoses konkreetselt sama määruse artikli 45 lõike 1 punkti e alapunktis ii loetletud alusega, mis puudutab erandlikku kohtualluvust kehtestavate normide rikkumist määruse nr 1215/2012 II peatüki 6. jao kohaldamisel.
94.
Eelotsusetaotluse esitanud kohus märgib aga, et kui ei ole alust, mis võimaldaks keelduda tunnustamast kohtuotsust, mis rikub teisi kohtualluvuse aluseid välistavat kohtualluvuse kokkulepet, ei ole selle kokkuleppe rikkumisel tagajärgi.
95.
Kaldun arvama, et selline on määruse nr 1215/2012 toimimise praegu kavandatud loogika, mis soosib kohtuotsuste automaatset tunnustamist, isegi kui selles määruses sätestatud kohtualluvusnorme ei ole järgitud, välja arvatud olukordades, mis on ammendavalt loetletud nimetatud määruse artikli 45 lõikes 1. (
44
)
96.
Kohtualluvuse kokkuleppe rikkumist puudutavas osas on selles sättes ette nähtud, et kohtuotsuse tunnustamisest keeldumine on lubatav vaid juhul, kui vastuolu puudutab i)selle määruse II peatüki 6. jao sätteid, nagu olen käesolevas ettepanekus selgitanud (määruse nr 1215/2012 artikli 45 lõike 1 punkti e alapunkt ii), ii) või selle peatüki muude jagude sätteid, mmille eesmärk on kokkuvõttes kaitsta nõrgemaks peetavat poolt (sama määruse artikli 45 lõike 1 punkti e alapunkt i). (
45
) Seevastu ei hõlma artikli 45 lõige 1 muude määruses nr 1215/2012 sätestatud kohtualluvusnormide rikkumist.
97.
Olgu meelde tuletatud, et määruse nr 1215/2012 artikli 45 lõikes 1 sätestatud alused kujutavad endast erandeid üldreeglist, mille kohaselt tuleb teiste liikmesriikide kohtute otsuseid automaatselt tunnustada. Sellega seoses ei ole käesolevas asjas minu arvates aga tarvidust meenutada tõlgendamise üldpõhimõtet, mille kohaselt tuleb erandeid tõlgendada kitsalt. Sellest põhimõttest on kasu siis, kui erandi kohaldamisala on ebamäärane. Käesoleval juhul aga nii ei ole. Määruse nr 1215/2012 artikli 45 lõike 1 punkti e alapunkt ii on selge, viidates täpselt kohtualluvusnormidele, mille rikkumine saab selle määruse kohaldamisalasse kuuluda. Nendel asjaoludel läheks eelotsusetaotluse esitanud kohtu silmas peetud ja Gjensidige pakutud tõlgendus lihtsalt vastuollu selle sätte sõnastusega.
98.
Selles osas olen kokkuvõttes seisukohal, et kui liidu seadusandja oleks soovinud kohtualluvuse kokkulepetele nii ulatuslikku kaitset, et see vormistuks uue tunnustamisest keeldumise alusena nende kokkulepete rikkumise korral, oleks ta seda eeldatavasti sõnaselgelt teinud. Seevastu vaidlusaluse sätte sõnastusest, mis võimaldab keelduda kohtuotsust tunnustamast, nähtub selgesti, et seadusandjal ei olnud niisugust kavatsust.
b) Avaliku korraga seotud aluse lai tõlgendamine?
99.
Kolmanda eelotsuse küsimusega soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus teada, kas käesolev olukord saaks viia määruse nr 1215/2012 artikli 45 lõike 1 punktis a sätestatud aluse laia tõlgendamiseni, mille kohaselt tuleb põhimõtteliselt keelduda kohtuotsust tunnustamast, kui niisugune tunnustamine oleks selgesti vastuolus selle riigi avaliku korraga, mille kohtu poole on pöördutud.
100.
Olen seisukohal, et kõik minu tähelepanekud artikli 45 lõike 1 punkti e alapunktis ii sätestatud aluse kohta kehtivad mutatis mutandis, sest määruse nr 1215/2012 artikli 45 lõike 1 punkti a tekst on sama selge.
101.
Nimelt annab kolmandale eelotsuse küsimusele osaliselt vastuse määruse nr 1215/2012 artikli 45 lõige 3, nagu on sisuliselt märkinud Leedu valitsus. Selles sättes on ette nähtud, et avaliku korra kriteeriumi „ei kohaldata kohtualluvuse suhtes“. See säte ei piira määruse nr 1215/2012 artikli 45 lõike 1 punktis e ette nähtud aluste kohaldamist, mida käsitlesin käesoleva ettepaneku eelmises alajaos, ja ma ei näe põhjust, miks tuleks seda sätet tõlgendada selle sätte sõnastusest kuidagi erinevalt.
102.
Peale selle soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus oma kolmandas küsimuses teada, kas avaliku korraga seotud alus on kohaldatav mitte ainult niisuguses olukorras, kus kohtualluvuse kokkulepet ei ole järgitud, vaid ka niisuguses olukorras, kus on rikutud kohaldatava õiguse kokkulepet.
103.
Kohtutoimikust ei nähtu siiski teavet asjaomaste poolte vahelise niisuguse kokkuleppe sõlmimise kohta.
104.
Seetõttu näib kolmanda küsimuse see osa olevat vastuvõetamatu.
105.
Samas näib eelotsusetaotlusest nähtuvat, et selle esitanud kohus tunneb muret põhjusel, et kõnealuse vaidluse kohtualluvust tuvastades muutis Zeeland-West-Brabanti esimese astme kohus asja sisule kohaldatavaks Madalmaade õigusnormid, mis omakorda viis selleni, et vedaja vastutus määrati kindlaks Madalmaade ja mitte Leedu õiguse kohaselt. Eelotsusetaotluse esitanud kohus on seisukohal, et Madalmaade kohtu menetluses osalenud kostja (s.o, nagu ma aru saan, Gjensidige) ei saanud selliseid tagajärgi ette näha. Saan nendest märkustest aru kui osutusest sellele, et vedaja vastutuse küsimus oleks tulnud lahendada Leedu, mitte Madalmaade õigust kohaldades ning et praegune tulemus on sellisele menetluspoolele nagu Gjensidige ebasoodsam.
106.
Samuti märgib eelotsusetaotluse esitanud kohus, et autoveolepingu konventsiooni artikli 29 lõige 1, mis viitab riigisisesele õigusele seoses tingimustega, mille kohaselt võib pidada vedaja vastutust piiramatuks, (
46
) näib olevat vastuolus määruse (EÜ) nr 593/2008 (
47
) artikliga 3 ja artikli 5 lõikega 1.
107.
Lisaks kahtleb eelotsusetaotluse esitanud kohus, kas sellest tekkinud olukord on kooskõlas põhiõigusega õiglasele kohtulikule arutamisele, aga ka põhimõtetega, millel minu arusaama kohaselt rajaneb määrus nr 1215/2012.
108.
Sellega seoses märgin kõigepealt, et eelotsusetaotluse esitanud kohtus pooleli olev menetlus käsitleb, nagu juba korduvalt märgitud, teises liikmesriigis tehtud kohtuotsuse tunnustamist.
109.
Käesolevas kontekstis on peamine küsimus seega hoopis selles, kas materiaalõiguslike erinevustega, mis näivad esinevat Madalmaade ja Leedu õiguse vahel osas, mis puudutab vedaja vastutuse ulatust, saab põhjendada tehtud kohtuotsuse tunnustamisest keeldumist määruse nr 1215/2012 artikli 45 lõike 1 punktis a nimetatud alusel, mis on seotud avaliku korraga.
110.
Arvan, et ei saa.
111.
Esiteks on kohtupraktikas välja kujunenud, et kuigi liikmesriikidele jääb põhimõtteliselt vabadus määrata kooskõlas oma riigisisese õigusega kindlaks nende avaliku korraga seotud nõuded, tuleb Euroopa Kohtul kontrollida piire, mille raames liikmesriigi kohus võib sellele mõistele tugineda, et teise liikmesriigi kohtu otsust mitte tunnustada. (
48
)
112.
Teiseks võib sellele alusele tugineda üksnes erandjuhtudel, (
49
) kui see tunnustamine „kahjustaks lubamatult tunnustamise või täitmisele pööramise taotluse saanud riigi [või riigi, kus tunnustamisele vastu seistakse,] õiguskorda, riivates mõnda aluspõhimõtet“. (
50
)
113.
Kolmandaks ja seevastu ei saa määruse nr 1215/2012 artikli 45 lõike 1 punktis a nimetatud alusele tugineda ainuüksi seetõttu, et õigusnorm, mida kohaldas selle riigi kohus, kus otsus on tehtud, erineb sellest, mida tunnustamise või täitmisele pööramise taotluse saanud riigi kohus oleks kohaldanud, kui ta ise oleks kohtuvaidluse lahendanud. (
51
)
114.
Eelotsusetaotluse esitanud kohtu keskne mure näib olevat see, et kuna kohtualluvus vaidlusaluse nõude asjas määrati väidetavalt kindlaks õigusvastaselt, lahendati see nõue lõppastmes Madalmaade, mitte Leedu õiguse kohaselt.
115.
Niivõrd, kuivõrd selle mure aluseks on seisukoht, et Madalmaade kohus tuvastas vääralt, et kohaldada tuleb Madalmaade õigust, märgin, et niisugune viga ei saa ka siis, kui see on kindlaks tehtud, ise viia kohtuotsuse tunnustamisest keeldumiseni.
116.
Eespool viidatud kohtupraktikast tuleneb, et niisugune keeldumine on võimalik vaid juhul, kui tehtud kohtuotsuse tunnustamine rikuks põhimõtet, mida peetakse taotluse saanud riigis ülioluliseks.
117.
Mis aga puudutab käesolevas asjas Madalmaade kohtuotsuse tunnustamise konkreetseid tagajärgi, siis ei ole eelotsusetaotluse esitanud kohus selgitanud, kuidas mõjutaks eespool viidatud materiaalõiguslik lahknevus Leedu avalikku korda ning kuidas oleks asjaomase kohtuotsuse tunnustamine selle liikmesriigi õiguskorraga lubamatul määral vastuolus, kuivõrd see rikuks üliolulist põhimõtet.
118.
Nendel asjaoludel arvan vastuseks teisele ja kolmandale eelotsuse küsimusele, et määruse nr 1215/2012 artikli 45 lõike 1 punkti a ja punkti e alapunkti ii tuleb tõlgendada nii, et need ei hõlma olukorda, kus otsuse teinud kohus on võtnud kohtupädevust tuvastades aluseks ühe mitmest määruse nr 1215/2012 artikli 71 tähenduses erikonventsioonis sätestatud normist, mis hõlmavad kohtualluvuse kokkulepet – kuid ei liigita seda niisuguseks, millest tuleneb teisi välistav kohtualluvuse alus –, ning kui otsuse teinud kohus ei olnud asjaomaste poolte vahel sõlmitud kohtualluvuse kokkuleppega määratud kohus. Samuti tuleb määruse nr 1215/2012 artikli 45 lõike 1 punkti a tõlgendada nii, et kohaldatava õiguse kindlaksmääramisel tehtud võimalik viga üksi ei saa viia kohtuotsuse tunnustamisest keeldumiseni põhjendusel, et see on vastuolus taotluse saanud riigi avaliku korraga.
119.
See vastus koostoimes käesoleva ettepaneku punktis 76 välja pakutud vastusega annab minu arvates asjakohase selgituse, mis võimaldab eelotsusetaotluse esitanud kohtul tema menetluses oleva asja lahendada. Samas – ammendavuse huvides ja selleks, et käsitleda selle küsimuse üle käesolevas asjas toimunud ulatuslikku arutelu – selgitan, et igal juhul ei riku autoveolepingu konventsiooni kohtualluvusnormid põhimõtteid, millel rajaneb Euroopa Liidu sisene õigusalane koostöö tsiviil‑ ja kaubandusasjades, kui rakendada kohtuotsuses TNT Express ette nähtud kriteeriumi.
D.
Kohtuotsuse TNT Express kriteeriumid ning kohtualluvuse kokkuleppest tuleneva kohtualluvuse aluse muid aluseid välistav laad
120.
Käesolevas asjas arutati palju selle üle, kas autoveolepingu konventsioonis sätestatud kohtualluvusnormid on vastuolus kohtuotsuses TNT Express ette nähtud kriteeriumidega ja seetõttu määruse nr 1215/2012 toimimise aluseks olevate põhimõtetega.
121.
Probleem, nagu eelotsusetaotluse esitanud kohus seda tajub, tekib sellest, et ühest küljest on kohtualluvuse kokkuleppega ette nähtud kohtualluvus liigitatud määruses nr 1215/2012 muid aluseid põhimõtteliselt välistavaks. Teisest küljest aga näib, et autoveolepingu konventsioonis, mis küll lubab kohtualluvuse niisugusel alusel kindlaks määrata, on siiski jäetud kõrvale võimalus, et selline kohtualluvus on välistav (vähemalt selles tõlgenduses, mida kasutas Zeeland-West-Brabanti esimese astme kohus ja mida näib aktsepteerivat ka eelotsusetaotluse esitanud kohus).
122.
Sellega seoses täheldan esmalt, et Euroopa Kohus on oma otsuses Nickel & Goeldner Spedition juba märkinud, nagu eelotsusetaotluse esitanud kohus õigesti osutab, et autoveolepingu konventsiooni artikli 31 lõikes 1 sätestatud eeskirjad ei ole vastuolus kohtuotsuses TNT Express ette nähtud kriteeriumidega. Siiski, nagu komisjon märgib, on tõepoolest nii, et selles kohtuotsuses analüüsis Euroopa Kohus kõiki autoveolepingu konventsioonis sätestatud kohtualluvusnorme (nagu neid on kirjeldatud käesoleva ettepaneku punktis 38), välja arvatud seda, mis on vaidluse all käesolevas asjas. (
52
)
123.
Saan aru, et sel põhjusel küsib eelotsusetaotluse esitanud kohus, kas teistsugune käsitlus (jällegi, Zeeland-West-Brabanti esimese astme kohtu tõlgenduses), mis näib olevat kohtualluvuse kokkulepete suhtes ette nähtud autoveolepingu konventsiooniga, erinevalt määrusest nr 1215/2012, tekitab vastuolu põhimõtetega, millel rajaneb Euroopa Liidu sisene õigusalane koostöö tsiviil‑ ja kaubandusasjades.
124.
Minu seisukoha põhjal mitte.
125.
Kõigepealt, kui pidada silmas Zeeland-West-Brabanti esimese astme kohtu seisukohta, näib autoveolepingu konventsiooni ja määruse nr 1215/2012 vahel tõepoolest esinevat erinevus kohtualluvuse kokkulepete suhtes kohaldatava korra osas.
126.
Olen siiski seisukohal, et see erinevus ise ei kujuta endast probleemi.
127.
Nimelt, kui iga erinevus tooks kaasa määrusega nr 1215/2012 reguleeritud erikorra, kaotaks selle määruse artikli 71 lõige 1 oma mõtte. Liidusisestes õigussuhetes ei saaks kunagi kohaldada erikorda, mis kaldub kõrvale määrusest nr 1215/2012. Niisugust tagajärge aga ei saa selle sätte selget sõnastust arvesse võttes aktsepteerida.
128.
Määruses nr 1215/2012 sätestatud normidest erineda võivate erinormide kohaldamisest tuleb keelduda üksnes siis, kui need on tegelikus vastuolus kohtuotsuses TNT Express ette nähtud kriteeriumidega. Kohtualluvusnormide osas on asjaomased põhimõtted kokkuvõttes seotud ühelt poolt kohtualluvusnormide suure ettearvatavusega ja õiguskindlusega õigussubjektide jaoks ning teiselt poolt korrakohase õigusemõistmisega. (
53
)
129.
Ma ei arva, et kumbki neist põhimõtetest on ohus.
130.
Esiteks olen seisukohal, et kohtualluvusnormide suure ettearvatavuse põhimõtte järgimiseks on oluline, et hagejal oleks lihtne otsustada, kuhu hagi esitada, ja kostjal võimalik mõistlikult eeldada, kus see võib toimuda.
131.
Nii on see minu arvates autoveolepingu konventsiooni artikli 31 lõike 1 puhul. See säte ei sisalda ebamääraselt sõnastatud eeskirja, milles on ette nähtud näiteks, et asjakohane õigusemõistmise koht määratakse kindlaks igal korral eraldi, võttes arvesse kõiki asjaolusid ja õigusemõistmise huve. Selle asemel on autoveolepingu konventsiooni artikli 31 lõikes 1 ette nähtud mitu õigusemõistmise koha kategooriat, mis on selgesti määratletud üldiste ja kergesti mõistetavate kategooriate kaudu (nimelt kokkuvõttes kostja asukoht, kauba veoks vastuvõtmise koht, kauba üleandmiseks ette nähtud koht või poolte vahel sõlmitud kokkulepe).
132.
Käesoleva kohtuasja keskmes näib olevat see, et ka autoveolepingu konventsiooniga reguleeritud kohtualluvus (tõlgenduses, mida kasutas Zeeland-West-Brabanti esimese astme kohus), kui see on määratud kindlaks kohtualluvuse kokkuleppega, ei muutu teisi välistavaks kohtualluvuseks. Niisugune autoveolepingu konventsiooni tõlgendus näib hoopis säilitavat kõik muud autoveolepingu konventsiooni artikli 31 lõikega 1 ette nähtud õigusemõistmise kohad.
133.
Sellega seoses võib tõepoolest väita, et kohtualluvuse kokkulepetele määrusega nr 1215/2012 omistatud teisi aluseid välistava laadi eeldus tugevdab õigussubjektide (ja eriti kostja) jaoks õiguskindlust, kuna sellest tulenevalt on selge, et kui kohtualluvuse kokkulepe on sõlmitud ja teisiti ei ole ette nähtud, võib ülejäänud hüpoteetilised õigusemõistmise kohad põhimõtteliselt edukalt välistada.
134.
Olen siiski seisukohal, et selle kindlaksmääramine, kas pidada niiviisi kokku lepitud õigusemõistmise kohta teisi välistavaks või mitte, on lõppkokkuvõttes poliitiline küsimus, mille suhtes võidakse asuda eri õiguskordades (ja nende eri valdkondades) eri seisukohtadele.
135.
Selles aspektis võisid konkreetset valdkonda reguleeriva konventsiooni, nagu autoveolepingu konventsiooni koostajatel olla sektori eripära arvestades mõjuvad põhjused soovida, et õigusemõistmine oleks võimalik mitmes kohas. (
54
)
136.
Samuti tuletan meelde, et kuigi määruses nr 1215/2012 on ette nähtud eeldus, mille kohaselt tekib kohtualluvuse kokkulepetest teisi välistav kohtualluvus, ei ole niisugune välistav laad absoluutne eeskiri ja pooled saavad sellest kõrvale kalduda. Sel juhul muutub olukord sarnaseks sellega, mis tuleneb autoveolepingu konventsiooni artikli 31 lõikest 1. Peale selle piirab määrus nr 1215/2012 ise kohtualluvuse kokkulepete mõju, sest need kokkulepped ei saa muuta kohtualluvusnormide toimimist teatavates asjades. (
55
)
137.
Teiseks, mis puudutab korrakohast õigusemõistmist ja samaaegsete menetluste algatamise ohtu, suurendab see, kui kohtualluvuse kokkulepet ei peeta niisuguseks, millest tuleneb teisi välistav kohtualluvus, seda ohtu tõepoolest. Samas täheldan, et autoveolepingu konventsiooni artikli 31 lõige 2 sisaldab lis pendens’i normi, mis on – oma üldise väljenduse poolest – analoogne määruse nr 1215/2012 artiklis 29 sätestatuga selles, et selle eesmärk minu arusaama kohaselt on hoida ära paralleelsete menetluste toimumist ja omavahel lepitamatus vastuolus olevate kohtuotsuste tegemist. (
56
)
138.
On tõsi, et erinevalt määrusest nr 1215/2012 ei sisalda autoveolepingu konventsioon niisuguseid lis pendens’i norme, mis konkreetselt kaitseksid kohtualluvuse kokkuleppeid (nagu need, mis on ette nähtud määruse nr 1215/2012 artikli 31 lõigetes 2 ja 3). See erinevus aga on loogiline tagajärg, mis tuleneb eespool mainitud poliitilisest valikust pidada niisugustest kokkulepetest tulenevat kohtualluvust alternatiiviks, mida tuleb säilitada muude võimalike eeskirjade kõrval.
139.
Niisiis jõuan selle ülevaate tulemusel seisukohale, et määruse nr 1215/2012 artikliga 71 ega kohtuotsuses TNT Express ette nähtud kriteeriumidega ei ole vastuolus autoveolepingu konventsiooni artikli 31 lõikes 1 sätestatud kohtualluvusnormi tõlgendus, mille kohaselt ei saa kohtualluvuse kokkuleppest tulenevat kohtualluvust pidada teisi välistavaks kohtualluvuseks.
140.
Kordan, et minu analüüs käesolevas jaos on koostatud vaid ammendavuse huvides ja selleks, et käsitleda käesolevas asjas toimunud sellekohast elavat arutelu. Eelkõige tuletan meelde eespool nimetatud kaalutlusi, millest tuleneb, et eelotsusetaotluse esitanud kohus ei saa põhikohtuasjas seoses teises liikmesriigis tehtud kohtuotsuse tunnustamisega kontrollida vaidluse allumist otsuse teinud kohtule.
V. Ettepanek
141.
Seda arvesse võttes teen Euroopa Kohtule ettepaneku vastata Lietuvos Aukščiausiasis Teismase (Leedu kõrgeim kohus) eelotsuse küsimustele järgmiselt:
Euroopa Parlamendi ja nõukogu 12. detsembri 2012. aasta määruse (EÜ) nr 1215/2012 kohtualluvuse ning kohtuotsuste tunnustamise ja täitmise kohta tsiviil- ja kaubandusasjades artikli 45 lõike 1 punkti a ja punkti e alapunkti ii
tuleb tõlgendada nii, et
nendes sätestatud alused tunnustamisest keeldumiseks ei ole kohaldatavad olukorras, kus otsuse teinud kohus on võtnud kohtualluvust tuvastades aluseks ühe mitmest määruse nr 1215/2012 artikli 71 tähenduses erikonventsioonis sätestatud normist, mis hõlmavad kohtualluvuse kokkulepet – kuid ei liigita seda niisuguseks, millest tuleneb teisi välistav kohtualluvus –, ning kui otsuse teinud kohus ei olnud asjaomaste poolte vahel sõlmitud kohtualluvuse kokkuleppega määratud kohus.
Samuti tuleb määruse nr 1215/2012 artikli 45 lõike 1 punkti a tõlgendada nii, et kohaldatava õiguse kindlaksmääramisel tehtud viga üksi ei saa viia kohtuotsuse tunnustamisest keeldumiseni põhjendusel, et see on vastuolus taotluse saanud riigi avaliku korraga.
(
1
)	Algkeel: inglise.
(
2
)	Euroopa Parlamendi ja nõukogu 12. detsembri 2012. aasta määrus kohtualluvuse ning kohtuotsuste tunnustamise ja täitmise kohta tsiviil- ja kaubandusasjades (ELT 2012, L 351, lk 1).
(
3
)	4. mai 2010. aasta kohtuotsus TNT Express Nederland (C‑533/08, EU:C:2010:243) (edaspidi „kohtuotsus TNT Express“). See kohtuotsus käsitles määrusele nr 1215/2012 eelnenud määrust, nimelt nõukogu 22. detsembri 2000. aasta määrust (EÜ) nr 44/2001 kohtualluvuse ja kohtuotsuste täitmise kohta tsiviil- ja kaubandusasjades (EÜT 2001, L 12, lk 1; ELT eriväljaanne 19/04, lk 42). Viimati nimetatud määrus omakorda asendas 27. septembri 1968. aasta konventsiooni kohtualluvuse ja kohtuotsuste täitmise kohta tsiviil‑ ja kaubandusasjades (EÜT 1978, L 304, lk 36) (edaspidi „1968. aasta Brüsseli konventsioon“). Väljakujunenud kohtupraktikas on märgitud, et „kuivõrd [määrusega nr 1215/2012] [on tunnistatud] kehtetuks ja asendat[ud] määrus nr 44/2001, millega oli omakorda asendatud 1968. aasta Brüsseli konventsioon, siis kehtib Euroopa Kohtu poolt viimati nimetatud õigusaktide sätetele antud tõlgendus ka määruse nr 1215/2012 puhul, kui vastavaid sätteid on võimalik pidada „samaväärseks““. Vt nt 10. märtsi 2022. aasta kohtuotsus BMA Nederland (C‑498/20, EU:C:2022:173, punkt 27).
(
4
)	Sõlmitud Genfis 19. mail 1956, United Nations Treaty Series, 399. kd, lk 189; muudetud rahvusvahelise kaupade autoveolepingu konventsiooni protokolliga Genfis 5. juulil 1978, United Nations Treaty Series, 1208. kd, lk 427, ja Genfi 20. veebruari 2008. aasta rahvusvahelise kaupade autoveolepingu konventsiooni (CMR) lisaprotokolliga elektroonilise saatekirja kohta, United Nations Treaty Series, 2762. kd, lk 23.
(
5
)	Eelotsusetaotluse esitanud kohus täheldab, et autoveolepingu konventsiooni ametlik leedukeelne tekst ei ole teistes keeltes olemasolevate versioonidega võrreldes täpne.
(
6
)	Märgin, et autoveolepingu konventsiooni teatavates avalikult kättesaadavates versioonides puudub lause „Teistesse kohtutesse või tribunalidesse pöörduda ei ole lubatud“, mis on sätestatud autoveolepingu konventsiooni artikli 31 lõike 1 lõpuosas. Väljaandes United Nations Treaties Series (UNTS) avaldatud ametlikus redaktsioonis on see aga sätestatud.
(
7
)	Üksikasjalikumalt vt samuti käesoleva ettepaneku 13. joonealune märkus.
(
8
)	Autoveolepingu konventsiooni artikli 23 lõikes 1 on sätestatud, et „[k]ui vedaja on vastavalt käesoleva konventsiooni sätetele kohustatud hüvitama kauba täieliku või osalise kaotsiminekuga tekkinud kahju, siis hüvitamisele kuuluva summa suurus määratakse kindlaks kauba veoks vastuvõtmise kohas ja ajal kehtiva kauba maksumuse alusel“, ning artikli 23 lõikes 3 on lisatud, et „[h]üvitise suurus ei või siiski ületada 8,33 arvestusühikut puuduoleva kauba brutokaalu kilogrammi eest“.
(
9
)	Nagu on üksikasjalikumalt selgitatud käesoleva ettepaneku punktis 20.
(
10
)	Gjensidige väidab, et neil hagidel ei ole sama ese, ja on seisukohal, et nende pooled ei ole ühed ja samad isikud. Eelotsusetaotlusest nähtub selle esitanud kohtu seisukoht, et lis pendens’i tingimused on täidetud. Nagu see kohus on õigesti märkinud, tuleb teatava asjaolu puudumise tuvastamise hagi ja sama kahju hüvitamise hagi pidada määruse nr 1215/2012 artiklis 29 sätestatud lis pendens’i normi kohaldamisel ühe ja sama esemega hagideks. 19. detsembri 2013. aasta kohtuotsus Nipponkoa Insurance Co. (Europe) (C‑452/12, EU:C:2013:858, edaspidi „kohtuotsus Nipponkoa“, punktid 40–49), mis puudutas määruses nr 44/2001 sätestatud samaväärset eeskirja, või 6. detsembri 1994. aasta kohtuotsus Tatry (C‑406/92, EU:C:1994:400, edaspidi „kohtuotsus Tatry“, punkt 44).
(
11
)	Autoveolepingu konventsiooni artikli 31 lõige 1 viitab konkreetsemalt kostja alalisele elukohale, peaäriettevõtte asukohale ja osakonna või agentuuri asukohale, mille kaudu see veoleping sõlmiti.
(
12
)	Vt käesoleva ettepaneku punkt 23. Lepingupoolte seisukohad seoses autoveolepingu konventsiooniga näivad selles küsimuses lahknevat. Vt Institut du Droit International des Transportsi koostatud kokkuvõtted autoveolepingu konventsiooni artikli 31 kohaldamise kohta, punkt 7.3, veebis aadressil https://www.idit.fr/rapports-pays/index.php?lang=en. Vt samuti Commentary on the Convention of 19 May 1956 on the Contract for the International Carriage of Goods by Road (CMR), ÜRO, 1975, punkt 240, lk 64 ECE/TRANS/14.
(
13
)	Kohtutoimikust nähtub – kui eelotsusetaotluse esitanud kohus ei tuvasta kontrolli käigus teisiti –, et vaidlusalused kaubad tuli vedada Madalmaadest Leedusse. Seevastu kõik ülejäänud seosed, mida on nimetatud käesoleva ettepaneku punktis 38, näivad viitavat alluvusele Leedu kohtutele.
(
14
)	Vt käesoleva ettepaneku 8. joonealune märkus.
(
15
)	Vt sellega seoses kohtujurist Kokott’i ettepanek kohtuasjas TNT Express Nederland (C‑533/08, EU:C:2010:50, edaspidi „ettepanek kohtuasjas TNT Express“, punkt 22). Kohtutoimikust nähtub, et selles osas esineb erinevusi ka Madalmaade ja Leedu kohtupraktika vahel.
(
16
)	Ibid.
(
17
)	Täheldan, et määruse nr 1215/2012 artikli 25 lõike 1 kohaselt eeldatakse, et kohtualluvuse kokkulepe on välistav, kui ei ole märgitud teisiti.
(
18
)	Cremona, M., „The Internal Market and Private International Law Regimes: A Comment on Case C‑533/08 TNT Express Nederland BV v AXA Versicherung AG, Judgment of the Court (Grand Chamber) of 4 May 2010“, EUI Department of Law Working Paper 2014/08, juuli 2014, lk 12. Määruse nr 1215/2012 põhjenduses 35 on märgitud, et „[a]ustus liikmesriikide rahvusvaheliste kohustuste vastu tähendab seda, et käesolev määrus ei tohiks mõjutada konkreetseid küsimusi käsitlevaid konventsioone, mille osalised liikmesriigid on.“
(
19
)	Kohtuotsus TNT Express, punkt 47.
(
20
)	Kohtuotsus Tatry, punkt 24. Vt samuti kohtuotsus TNT Express, punkt 48 ja seal viidatud kohtupraktika ning kohtujurist Saugmandsgaard Øe ettepanek kohtuasjas Brite Strike Technologies (C‑230/15, EU:C:2016:366, punkt 31). Võib väita, et see loogika oli iseäranis olemas 1968. aasta Brüsseli konventsiooni artiklis 57. See säte, mida käsitles kohtuotsus Tatry, eelnes määruse nr 44/2001 artiklile 71 ning erines sellest üksnes (ent oluliselt) selle poolest, et selles oli säilitatud liikmesriikide võimalus sõlmida niisuguseid erikonventsioone pro futuro. Kohtuotsus TNT Express, punkt 38.
(
21
)	Viidatud käesoleva ettepaneku 3. joonealuses märkuses.
(
22
)	Ettepanek kohtuasjas TNT Express, punkt 27.
(
23
)	Kohtuotsus TNT Express, punkt 56.
(
24
)	Ibid., punkt 51.
(
25
)	Euroopa Kohus märkis, et need põhimõtted on tsiviil- ja kaubandusasjades tehtud kohtuotsuste vaba liikumise põhimõte, võimalus ette näha, milliste kohtute alluvusse küsimus kuulub, ja seega õiguskindlus õigussubjektide seisukohast, korrakohase õigusemõistmise põhimõte, samaaegsete kohtumenetluste toimumise võimaluse vähendamine võimalikult suurel määral ning vastastikune usaldus õigusemõistmise suhtes Euroopa Liidus, viidates määruse nr 44/2001 põhjendustele 6, 11, 12 ja 15–17. Kohtuotsus TNT Express, punkt 49.
(
26
)	Eespool 18. joonealuses märkuses viidatud Cremona, M., lk 6.
(
27
)	Kuijper, P. J., „The Changing Status of Private International Law Treaties of the Member States in Relation to Regulations No. 44/2001“, Legal Issues of Economic Integration, 2011, lk 89–104, vt lk 99.
(
28
)	Vt ka Attal, M., „Droit international privé communautaire et conventions internationales: une délicate articulation“, Petites affiches, nr 238, 2010, lk 22.
(
29
)	Eespool 27. joonealuses märkuses viidatud Kuijper, P. J., lk 102. Vt eespool 18. joonealuses märkuses viidatud Cremona lahknevat seisukohta, lk 6.
(
30
)	Viidatud kohtuotsuses Nipponkoa, punktid 36–39; 4. septembri 2014. aasta kohtuotsuses Nickel & Goeldner Spedition (C‑157/13, EU:C:2014:2145, edaspidi „kohtuotsus Nickel & Goeldner Spedition“, punkt 38) ja 14. juuli 2016. aasta kohtuotsuses Brite Strike Technologies (C‑230/15, EU:C:2016:560, edaspidi „kohtuotsus Brite Strike Technologies“, punkt 65).
(
31
)	Vt määruse nr 44/2001 kontekstis ka 16. juuli 2015. aasta kohtuotsus Diageo Brands (C‑681/13, EU:C:2015:471, edaspidi „kohtuotsus Diageo Brands“, punkt 40 ja seal viidatud kohtupraktika).
(
32
)	Nagu on kinnitatud Euroopa Kohtu väljakujunenud praktikas. Vt hiljutine 7. aprilli 2022. aasta kohtuotsus H Limited (C‑568/20, EU:C:2022:264, edaspidi „kohtuotsus H Limited“, punkt 31 ja seal viidatud kohtupraktika). Vt määruse nr 44/2001 kontekstis ka 28. aprilli 2009. aasta kohtuotsus Apostolides (C‑420/07, EU:C:2009:271, punkt 49) ja 15. novembri 2012. aasta kohtuotsus Gothaer Allgemeine Versicherung jt (C‑456/11, EU:C:2012:719, punkt 35 ja seal viidatud kohtupraktika). 1968. aasta Brüsseli konventsiooni kontekstis 28. märtsi 2000. aasta kohtuotsus Krombach (C‑7/98, EU:C:2000:164, punkt 31).
(
33
)	Kohtuotsus TNT Express, punkt 63.
(
34
)	Olen nõus, et olukord ei erine sellisest, kus Euroopa Kohtul on vaja võtta arvesse riigisisese õiguse sätteid, et teha kindlaks, kas need on liidu õigusega vastuolus. Ettepanek kohtuasjas TNT Express, punktid 76 ja 78. Samuti ei erine see olukorrast, kus Euroopa Kohus võtab arvesse ELTL artikli 351 tähenduses rahvusvaheliste kokkulepete sisu, et teha kindlaks, kas liikmesriikidel on vaja selle sätte alusel kõrvaldada „vastuolusid“.
(
35
)	Meenutuseks märgin, et see konventsioon pärineb 1956. aastast ning seda on muudetud 1978. ja 2008. aastal (vt allmärkus 4). Need muudatused ei ole asjakohased käesoleva kohtuasja kontekstis.
(
36
)	Vt selle kohta ettepanek kohtuasjas TNT Express, punkt 93.
(
37
)	Kohtuotsus TNT Express, punkt 55.
(
38
)	Vt nt Lamont-Black, S., „The UK Supreme Court on jurisdiction over successive CMR Convention carriers and European Union rules“, Uniform Law Review, 21. kd, 4. väljaanne, 2016, lk 487–509, vt lk 498; samuti eespool 27. joonealuses märkuses viidatud Kuijper, P. J., lk 99 (kus on siiski osutatud, et see järeldus ei ole täiesti kindel).
(
39
)	Vt samuti määruse nr 1215/2012 artikli 71 lõike 2 punkt b ja artikli 71 lõike 2 teine lause.
(
40
)	Nagu tuleneb määruse nr 1215/2012 artikli 25 lõikest 4, milles on sätestatud, et „[…]kokkuleppe […] sätetel, millega pädevus kindlaks määratakse, ei ole õigusjõudu, […] kui on välistatud kohtute pädevus, kellele asi allub erandlikult artikli 24 kohaselt“.
(
41
)	13. juuli 2000. aasta kohtuotsus Group Josi (C‑412/98, EU:C:2000:399, punkt 46) seoses 1968. aasta Brüsseli konventsiooni artikliga 16. Vt samuti nt kohtujurist Kokott’i ettepanek kohtuasjas Apostolides (C‑420/07, EU:C:2008:749, punkt 83) seoses kinnisasjaõigusi käsitlevate vaidluste kohtualluvusega.
(
42
)	Nendest sätetest tuleneb, et paralleelsete menetluste korral, millest üks on pooleli kohtus, mille poole pöörduti kohtualluvuse kokkuleppe alusel, peavad kõik teise liikmesriigi kohtud hoiduma selles asjas otsuse tegemisest, kui kokkuleppega määratud kohus on teinud kohtualluvuse kindlaks ja välja arvatud juhul, kui niisugune kohus teatab, et vaidlus ei allu temale. Vt samuti määruse nr 1215/2012 põhjendus 22.
(
43
)	Vt kohtuotsus H Limited, punkt 31, või määruse nr 44/2001 kontekstis 23. oktoobri 2014. aasta kohtuotsus flyLAL-Lithuanian Airlines (C‑302/13, EU:C:2014:2319, punkt 46 ja seal viidatud kohtupraktika). Vt samuti põhjendus 30, millele on õigesti osutanud Leedu valitsus ja mille kohaselt tuleks „[k]ohtuotsuse tunnustamisest […] keelduda üksnes juhul, kui esineb üks või mitu käesolevas määruses sätestatud keeldumise alust“.
(
44
)	Nagu eelotsusetaotluse esitanud kohus märgib, võib väidetava kohtualluvusnormide rikkumise vaidlustada asjaomase kohtu asukohaliikmesriigis kasutada olevate õiguskaitsevahendite kaudu.
(
45
)	S.o määruse nr 1215/2012 II peatüki 3., 4. või 5. jagu.
(
46
)	Vt käesoleva ettepaneku punktid 41–43.
(
47
)	Euroopa Parlamendi ja nõukogu 17. juuni 2008. aasta määrus (EÜ) nr 593/2008 lepinguliste võlasuhete suhtes kohaldatava õiguse kohta („Rooma I“) (ELT 2008, L 177, lk 6).
(
48
)	Vt nt 23. oktoobri 2014. aasta kohtuotsus flyLAL-Lithuanian Airlines (C‑302/13, EU:C:2014:2319, edaspidi „kohtuotsus flyLAL“, punkt 47 ja seal viidatud kohtupraktika).
(
49
)	28. aprilli 2009. aasta kohtuotsus Apostolides (C‑420/07, EU:C:2009:271, punkt 55 ja seal viidatud kohtupraktika) määruse nr 44/2001 artikli 34 lõike 1 kontekstis.
(
50
)	Vt kohtuotsus Diageo Brands, punkt 44 ja seal viidatud kohtupraktika.
(
51
)	Vt selle kohta kohtuotsus flyLAL, punkt 48 ja seal viidatud kohtupraktika.
(
52
)	Kohtuotsus Nickel & Goeldner Spedition, punktid 39–41.
(
53
)	Täheldan, et Euroopa Kohus viitas oma otsuse TNT Express punktis 53, et asjaomased põhimõtted – mis puudflylutab kohtualluvuse küsimust – on suur etteaimatavus, korrakohane õigusemõistmine ja samaaegsete menetluste toimumise vähendamine nii palju kui võimalik. Kohtuotsuse Brite Stroke Technologies punkti 65 kohaselt on need põhimõtted õigussubjektidele õiguskindluse tagamine ja hea õigusemõistmine.
(
54
)	Täheldan, et samalaadset paindlikkust näib olevat taotletud ka ÜRO kaupade mereveo konventsiooni (United Nations Convention on Goods on the Carriage of Goods by Sea, United Nations Treaty Series, 1978, kd 1695, nr 29215, lk 3) artiklis 21 või kaupade rahvusvahelise raudteeveo lepingu ühtsete eeskirjade (CIM) artikli 46 lõikes 1, mis on väga sarnane autoveolepingu konventsiooni artikli 31 lõikega 1.
(
55
)	Vt määruse nr 1215/2012 artiklid 15, 19, 23 ja artikli 25 lõige 4.
(
56
)	Neid sätteid on osundatud käesoleva ettepaneku punktides 9 ja 15.