Laikina versija
GENERALINIO ADVOKATO
RIMVYDO NORKAUS IŠVADA,
pateikta 2025 m. rugsėjo 4 d.(1)
Byla C‑480/24
Ģenerālprokuratūra,
dalyvaujant
ČIEKURI‑SHISHKI SIA,
COUNTRY HELI SIA
(Augstākās tiesas Senāts (Aukščiausiasis Teismas, Latvija) pateiktas prašymas priimti prejudicinį sprendimą)
„ Prašymas priimti prejudicinį sprendimą – Bendra užsienio ir saugumo politika – Ribojamosios priemonės, priimtos atsižvelgiant į situaciją Ukrainoje – Reglamentas (ES) Nr. 269/2014 – 2 straipsnis – Su fiziniu asmeniu, įtrauktu į Reglamento (ES) Nr. 269/2014 I priedą, „susijusio“ juridinio asmens sąvoka – Tokiam fiziniam asmeniui „priklausančių, jo nuosavybe esančių, jo valdomų ar kontroliuojamų“ lėšų ir ekonominių išteklių sąvoka – 11 straipsnis – Pareiga netenkinti šio straipsnio 1 dalyje nurodytų asmenų reikalavimų – Taikymo sritis – Teisinės pasekmės – Nacionalinio teismo savo iniciatyva atliekamas šalių tapatybės patikrinimas pagal 2 ir 11 straipsnius – BDAR – 5 ir 6 straipsniai – Reglamento (ES) Nr. 269/2014 I priede nurodyto fizinio asmens duomenų atskleidimas ir paskelbimas teismo sprendime “
I.      Įvadas
1.        Šio Augstākās tiesas Senāts (Aukščiausiasis Teismas, Latvija) pagal SESV 267 straipsnį pateikto prašymo dalykas – 2014 m. kovo 17 d. Tarybos reglamento (ES) Nr. 269/2014 dėl ribojamųjų priemonių, taikytinų atsižvelgiant į veiksmus, kuriais kenkiama Ukrainos teritoriniam vientisumui, suverenitetui ir nepriklausomybei arba į juos kėsinamasi(2), iš dalies pakeisto 2023 m. rugsėjo 13 d. Tarybos įgyvendinimo reglamentu (ES) 2023/1765(3) (toliau – Reglamentas Nr. 269/2014), 2 straipsnio bei 11 straipsnio 1 dalies a ir b punktų išaiškinimas.
2.        Šis prašymas pateiktas nagrinėjant pagal Latvijos teisę įsteigtų bendrovių ČIEKURI‑SHISHKI SIA ir COUNTRY HELI SIA ginčą dėl antrosios bendrovės skolos pirmajai bendrovei grąžinimo. Latvijos teismas įsiteisėjusiu teismo sprendimu įpareigojo COUNTRY HELI grąžinti aptariamą skolą. 50 % COUNTRY HELI akcijų priklauso ČIEKURI‑SHISHKI ir 50 % – pagal Kipro teisę įsteigtam juridiniam asmeniui – bendrovei ABACUS (CYPRUS) LIMITED, kurios faktinis savininkas yra fizinis asmuo, kuriam taikomos Sąjungos patvirtintos ribojamosios priemonės dėl Rusijos invazijos į Ukrainą. Gavęs apeliacinį skundą‑protestą, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas turi nuspręsti, ar tokiu atveju Latvijos teismo sprendimas turi būti įvykdytas, ar panaikintas.
3.        Šioje byloje kyla keli klausimai dėl Reglamento Nr. 269/2014 išaiškinimo, į kuriuos Teisingumo Teismas turi atsakyti, kad užtikrintų ribojamųjų priemonių veiksmingumą. Jie susiję, be kita ko, su nacionalinio teismo įgaliojimais pagal Sąjungos teisę nustatyti, ar šiame reglamente nurodytos priemonės taikytinos juridiniam asmeniui, taip pat su kriterijais, kuriais teismas turi remtis atlikdamas savo vertinimą. Siekiant į juos atsakyti, reikia išnagrinėti Sąjungos teisės sistemos ir nacionalinės teisės santykį, pirmiausia atsižvelgiant į nacionaliniams teismams suteiktą vaidmenį ir ribojamųjų priemonių sistemos poveikį privatinei teisei. Šie klausimai dėl išaiškinimo yra labai svarbūs ne tik pagrindinėje byloje.
II.    Teisinis pagrindas
A.      Sąjungos teisė
1.      Reglamentas Nr. 269/2014
4.        Reglamento Nr. 269/2014 1 straipsnyje nurodyta:
„Šiame reglamente vartojamų terminų apibrėžtys:
a)      reikalavimas – kiekvienas procesiniais veiksmais patvirtintas arba nepatvirtintas reikalavimas, pateiktas iki arba po šios datos 2014 m. [iki arba po 2014 m.] kovo 17 d. ir susijęs su sutarties ar sandorio vykdymu arba pateiktas dėl sutarties ar sandorio, ir visų pirma apimantis:
i)      reikalavimą vykdyti įsipareigojimą pagal sutartį ar sandorį arba su jais susijusį įsipareigojimą;
ii)      reikalavimą pratęsti bet kokio pobūdžio įsipareigojimo, finansinės garantijos ar žalos atlyginimo įsipareigojimo terminą arba juos apmokėti;
iii)      reikalavimą dėl kompensacijos, susijusios su sutartimi ar sandoriu;
iv)      priešieškinį;
v)      reikalavimą pripažinti, be kita ko, taikant egzekvatūros procedūrą, bet kur priimtą teismo, arbitražo ar lygiavertį sprendimą arba užtikrinti jų vykdymą;
<...>
c)      kompetentingos institucijos – valstybių narių kompetentingos institucijos, nurodytos II priede išvardytose interneto svetainėse;
<...>“
5.        Šio reglamento 2 straipsnyje nustatyta:
„1.      Įšaldomos visos I priede išvardytiems fiziniams ar juridiniams asmenims, subjektams ar organizacijoms ar su jais susijusiems fiziniams ar juridiniams asmenims, subjektams ar organizacijoms priklausančios, jų nuosavybe esančios, jų valdomos ar kontroliuojamos lėšos ir ekonominiai ištekliai.
2.      Nesuteikiama galimybė I priede išvardytiems fiziniams ar juridiniams asmenims, subjektams ar organizacijoms ar su jais susijusiems fiziniams ar juridiniams asmenims, subjektams ar organizacijoms tiesiogiai arba netiesiogiai naudotis lėšomis ar ekonominiais ištekliais arba galimybė jais naudotis tų fizinių ar juridinių asmenų, subjektų arba organizacijų naudai.“
6.        Šio reglamento 3 straipsnio 1 dalyje nurodyta, kad jo I priede išvardijami įvairūs fiziniai ar juridiniai asmenys, subjektai ar organizacijos, taip pat „su jais susiję fiziniai ar juridiniai asmenys, subjektai ar organizacijos“.
7.        Šio reglamento 9 straipsnio 1 dalis suformuluota taip:
„Draudžiama sąmoningai ir apgalvotai dalyvauti veikloje, kurios tikslas arba poveikis yra išvengti 2 dalyje nurodytų priemonių.“
8.        Reglamento Nr. 269/2014 11 straipsnyje įtvirtinta:
„1.      Netenkinami jokie su sutartimi arba sandoriu, kurių vykdymui tiesioginį arba netiesioginį, visapusišką arba dalinį poveikį turėjo šiuo reglamentu nustatytos priemonės, susiję reikalavimai dėl žalos atlyginimo arba kiti šios rūšies reikalavimai, pavyzdžiui, reikalavimai dėl kompensacijos ar dėl garantijos suteikimo, ypač reikalavimai pratęsti įsipareigojimo, garantijos ar žalos atlyginimo įsipareigojimo terminą arba juos apmokėti, ypač jeigu tai yra finansinė garantija ar finansinis žalos atlyginimo įsipareigojimas, kad ir kokia būtų jų forma, kuriuos pateikė:
a)      nurodyti fiziniai ar juridiniai asmenys, subjektai ar įstaigos, įtraukti į I priedą;
b)      fiziniai ar juridiniai asmenys, subjektai ar įstaigos, veikiantys a punkte nurodytų asmenų, subjektų ar įstaigų vardu arba jų naudai.
2.      Visuose procesiniuose veiksmuose dėl reikalavimo vykdymo pareiga įrodyti, kad 1 dalimi nedraudžiama tenkinti reikalavimą, tenka to reikalavimo vykdymo siekiančiam fiziniam ar juridiniam asmeniui, subjektui ar įstaigai.
3.      Šiuo straipsniu nedaromas poveikis 1 dalyje nurodytų fizinių ar juridinių asmenų, subjektų ar įstaigų teisei į sutartinių įsipareigojimų nesilaikymo pagal šį reglamentą teisėtumo teisminę peržiūrą.“
9.        Šio reglamento 14 straipsnis suformuluotas taip:
„1.      Jeigu Taryba nusprendžia fiziniam ar juridiniam asmeniui, subjektui ar įstaigai taikyti 2 straipsnyje nurodytas priemones, ji atitinkamai iš dalies pakeičia I priedą.
2.      Taryba tiesiogiai, jei adresas žinomas, arba netiesiogiai, t. y. viešai paskelbdama pranešimą, 1 dalyje nurodytam fiziniam ar juridiniam asmeniui, subjektui ar įstaigai praneša apie savo sprendimą, įskaitant įrašymo priežastis, taip suteikdama tokiam fiziniam ar juridiniam asmeniui, subjektui ar įstaigai [galimybę] pateikti savo pastabas.
3.      Jeigu pateikiamos pastabos arba pateikiama naujų esminių įrodymų, Taryba peržiūri savo sprendimą ir atitinkamai apie tai informuoja fizinį ar juridinį asmenį, subjektą ar įstaigą.
4.      I priede pateiktas sąrašas peržiūrimas nuolat, ne rečiau kaip kartą per 12 mėnesių.“
10.      Šio reglamento 17 straipsnyje nustatyta:
„Šis reglamentas taikomas:
<...>
d)      visiems Sąjungos teritorijoje ar už jos ribų esantiems juridiniams asmenims, subjektams ar įstaigoms, kurie yra įregistruoti ar įsteigti pagal valstybių narių teisę;
<...>“
2.      Įgyvendinimo reglamentas (ES) 2022/336
11.      2022 m. vasario 28 d. Tarybos reglamento, kuriuo įgyvendinamas Reglamentas (ES) Nr. 269/2014 dėl ribojamųjų priemonių, taikytinų atsižvelgiant į veiksmus, kuriais kenkiama Ukrainos teritoriniam vientisumui, suverenitetui ir nepriklausomybei arba į juos kėsinamasi(4), 10–13 konstatuojamosiose dalyse nurodyta:
„(10)      2022 m. vasario 24 d. vyriausiasis įgaliotinis paskelbė deklaraciją Sąjungos vardu, kuria griežčiausiai pasmerkė Rusijos Federacijos ginkluotųjų pajėgų įvykdytą neišprovokuotą invaziją į Ukrainą ir Baltarusijos dalyvavimą šioje agresijoje prieš Ukrainą. Vyriausiasis įgaliotinis nurodė, kad Sąjunga reaguos tiek sektorinėmis, tiek individualiomis ribojamosiomis priemonėmis;
(11)      2022 m. vasario 24 d. Europos Vadovų Taryba kuo griežčiausiai pasmerkė neišprovokuotą ir nemotyvuotą Rusijos Federacijos karinę agresiją prieš Ukrainą. Savo neteisėtais kariniais veiksmais Rusija šiurkščiai pažeidžia tarptautinę teisę ir JT Chartijos principus, taip pat kenkia saugumui bei stabilumui Europoje ir visame pasaulyje. Europos Vadovų Taryba, glaudžiai koordinuodama veiksmus su mūsų partneriais ir sąjungininkais, susitarė dėl tolesnių ribojamųjų priemonių, dėl kurių Rusija patirs didžiulių ir rimtų pasekmių už savo veiksmus;
(12)      atsižvelgdama į padėties sunkumą, Taryba mano, kad į Reglamento (ES) Nr. 269/2014 I priede pateiktą asmenų, subjektų ir įstaigų, kuriems taikomos ribojamosios priemonės, sąrašą turėtų būti įtraukti dar 26 asmenys ir vienas subjektas;
(13)      todėl Reglamento (ES) Nr. 269/2014 I priedas turėtų būti atitinkamai iš dalies pakeistas[.]“
B.      Latvijos teisė
12.      Civilprocesa likums (Civilinio proceso įstatymas) 483 ir 484 straipsniuose įtvirtinta, kad generalinis prokuroras tam tikromis sąlygomis dėl kai kurių įsiteisėjusių sprendimų gali pateikti apeliacinį skundą‑protestą Augstākās tiesas Senāts (Aukščiausiasis Teismas).
III. Faktinės pagrindinės bylos aplinkybės, pagrindinė byla ir prejudiciniai klausimai
13.      2015 m. gegužės 19 d. buvo sudaryta ČIEKURI‑SHISHKI, paskolos davėjos, ir COUNTRY HELI, paskolos gavėjos, sutartis dėl 3 407 347,10 EUR paskolos.
14.      2023 m. sausio 19 d. ČIEKURI‑SHISHKI (toliau – ieškovė) pareiškė ieškinį COUNTRY HELI (toliau – atsakovė), siekdama susigrąžinti paskolą ir palūkanas už ją. Ieškinyje nurodyta, kad 50 % atsakovės akcijų priklauso ieškovei ir 50 % – Kipre registruotai bendrovei ABACUS (CYPRUS) LIMITED, kurios faktinis savininkas yra fizinis asmuo D.
15.      2023 m. rugsėjo 13 d. sprendimu Rīgas rajona tiesa
(Rygos apylinkės teismas, Latvija) konstatavo, kad atsakovė iki šiol nėra grąžinusi paskolos sumos ir nesumokėjo palūkanų už paskolos naudojimą. Taigi tas teismas tenkino ieškinį ir iš atsakovės priteisė grąžinti ieškovei reikalaujamą sumokėti skolą. Vis dėlto savo sprendime jis nenagrinėjo, ar ieškovei arba atsakovei taikomos Sąjungos ribojamosios priemonės, taikytinos atsižvelgiant į veiksmus, kuriais kenkiama Ukrainos teritoriniam vientisumui, suverenitetui ir nepriklausomybei arba į juos kėsinamasi, patvirtintos, be kita ko, pagal Reglamentą Nr. 269/2014 arba remiantis šiuo reglamentu.
16.      Šis sprendimas nebuvo apskųstas ir įsiteisėjo 2023 m. spalio 4 d.
17.      2023 m. spalio 12 d. buvo išduotas vykdomasis raštas ir išsiųstas į Vykdymo užtikrinimo bylų registrą.
18.      Laikinai pareigas einantis generalinis prokuroras, naudodamasis Civilinio proceso įstatymo 483 ir 484 straipsniuose jam suteiktomis teisėmis, pateikė apeliacinį skundą‑protestą dėl 2023 m. rugsėjo 13 d. Rīgas rajona tiesa
(Rygos apylinkės teismas) sprendimo, prašydamas panaikinti šį sprendimą ir sustabdyti jo vykdymą, kol bus išnagrinėtas šis skundas‑protestas. Generalinis prokuroras teigia: kadangi Įgyvendinimo reglamentu 2022/336, kuriuo įgyvendinamas Reglamentas Nr. 269/2014, D. buvo įtrauktas į pastarojo reglamento I priede esantį asmenų, kuriems taikomos ribojamosios priemonės, sąrašą, pagrindinėje byloje susiklosčiusiomis aplinkybėmis atsakovei taikomos Reglamento (ES) Nr. 269/2014 nuostatos. Jis priduria, jog atsižvelgiant į tai, kad ieškovės ieškinys buvo pareikštas po to, kai D. buvo įtrauktas į šį sąrašą, Rīgas rajona tiesa (Rygos apylinkės teismas) turėjo patikrinti, ar šiuo ieškiniu iš tikrųjų buvo siekiama apeiti D. atžvilgiu patvirtintas ribojamąsias priemones.
19.      2024 m. vasario 8 d. nutartimi Augstākās tiesas Senāts (Aukščiausiasis Teismas), prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, nutarė pradėti nagrinėti generalinio prokuroro apeliacinį skundą‑protestą ir sustabdyti pirmosios instancijos teismo sprendimo vykdymą.
20.      Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas pažymi, kad iš Reglamento Nr. 269/2014 2 straipsnio nėra aišku, kaip nustatyti, ar toks juridinis asmuo, kaip atsakovė, laikytinas su fiziniu asmeniu, įtrauktu į šio reglamento I priedą, „susijusiu asmeniu“, kai šio juridinio asmens kapitalas priklauso kelioms bendrovėms ir kai vienos iš šių bendrovių faktinis savininkas yra fizinis asmuo. Nagrinėjamu atveju pagrįstai galima daryti prielaidą, kad atsakovė priklauso D., kaip faktiniam savininkui, ir galbūt yra jo kontroliuojama. Be to, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui kyla klausimas, ar ieškovė, kaip juridinis asmuo, kuriam priklauso 50 % atsakovės akcijų, taip pat gali būti laikoma „susijusiu“ juridiniu asmeniu, antraip galėtų būti pakenkta D. atžvilgiu priimtų ribojamųjų priemonių veiksmingumui.
21.      Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas taip pat siekia gauti paaiškinimų dėl Reglamento Nr. 269/2014 taikymo srities ratione personae
ir 11 straipsnio 1 dalies teisinių pasekmių. Pirmiausia jis mano, kad nebūtų pagrįsta atmesti galimybę nacionaliniam teismui spręsti dėl reikalavimo, patenkančio į šios nuostatos taikymo sritį, ir jį tenkinti, su sąlyga, kad tas teismas savo sprendimo rezoliucinėje dalyje aiškiai nurodytų, jog šis sprendimas gali būti vykdomas savanoriškai arba priverstinai tik tuo atveju, jei panaikinamos atitinkamam asmeniui taikomos ribojamosios priemonės. Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui kyla ir klausimas, kiek pagal Reglamentą Nr. 269/2014 nacionalinis teismas privalo savo iniciatyva patikrinti, ar kuri nors iš civilinės bylos šalių yra asmuo, nurodytas šio reglamento 2 straipsnyje arba 11 straipsnio 1 dalyje.
22.      Šiomis aplinkybėmis Augstākās tiesas Senāts
(Aukščiausiasis Teismas) nutarė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šiuos prejudicinius klausimus:
„1.      Iš kokių aplinkybių matyti, kad asmuo yra susijęs asmuo, kaip tai suprantama pagal [Reglamento Nr. 269/2014] 2 straipsnį? Ar juridinis asmuo, kurio 50 % akcijų priklauso juridiniam asmeniui, valdomam faktinio savininko – fizinio asmens, nurodyto [Įgyvendinimo reglamento 2022/336] priede, laikytinas susijusiu juridiniu asmeniu?
2.      Jeigu į pirmojo prejudicinio klausimo antrąją dalį būtų atsakyta teigiamai, ar juridinis asmuo, kuriam priklauso 50 % pirmojo prejudicinio klausimo antrojoje dalyje nurodyto juridinio asmens akcijų, taip pat laikytinas susijusiu juridiniu asmeniu, kaip tai suprantama pagal Reglamento Nr. 269/2014 2 straipsnį?
3.      Ar Reglamento Nr. 269/2014 11 straipsnio 1 dalies b punkte minimi asmenys, subjektai ar įstaigos taip pat laikytini susijusiais juridiniais asmenimis, kaip tai suprantama pagal to reglamento 2 straipsnį?
4.      Ar teismas, nagrinėdamas bet kokį reikalavimą, privalo savo iniciatyva patikrinti, ar kuri nors iš bylos šalių yra vienas iš Reglamento Nr. 269/2014 2 straipsnyje arba 11 straipsnio 1 dalies a ar b punktuose nurodytų asmenų?
5.      Kokios teisinės pasekmės kyla iš Reglamento Nr. 269/2014 11 straipsnio 1 dalies, kurioje numatyta, kad šios dalies a arba b punktuose nurodytų asmenų reikalavimai „netenkinami“? Ar galima tokius reikalavimus nagrinėti iš esmės, kai teismo sprendimo rezoliucinėje dalyje nurodyta, kad sprendimas negali būti vykdomas tol, kol šie asmenys yra įtraukti į atitinkamą sąrašą?
6.      Ar taikant Reglamento Nr. 269/2014 11 straipsnio 1 dalį kyla teisinių pasekmių, kai vienas iš šios dalies a arba b punktuose nurodytų asmenų yra ne ieškovas, o atsakovas?
7.      Ar teisiškai motyvuojant teismo sprendimą turi būti atskleisti fizinio asmens, kuriam taikomos sankcijos, duomenys (vardas ir pavardė)? Ar skelbiant teismo sprendimą šie asmens duomenys turi būti pseudonimizuoti?“
IV.    Procesas Teisingumo Teisme
23.      2024 m. liepos 4 d. nutartį dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą Teisingumo Teismo kanceliarija gavo 2024 m. liepos 9 d.
24.      Generalinis prokuroras, ieškovė pagrindinėje byloje, Latvijos, Nyderlandų ir Suomijos vyriausybės, taip pat Europos Komisija per Europos Sąjungos Teisingumo Teismo statuto 23 straipsnyje nurodytą terminą pateikė rašytines pastabas.
25.      Teisingumo Teismas pagal Procedūros reglamento 76 straipsnio 2 dalį nusprendė nerengti posėdžio.
V.      Teisinė analizė
A.      Pirminės pastabos
26.      2014 m. kovo 17 d. Europos Sąjunga priėmė Reglamentą Nr. 269/2014, reaguodama į padėtį Ukrainoje, pirmiausia į tai, kad Rusija neteisėtai aneksavo Krymą. 2022 m. Rusijos Federacijai pradėjus agresijos karą prieš Ukrainą šis reglamentas tapo dar svarbesnis. Tai viena iš pagrindinių priemonių, kuriomis Rusijai nustatomos sankcijos. Jame nustatytas asmenų ir subjektų, atsakingų už veiksmus, kenkiančius Ukrainos teritoriniam vientisumui, suverenitetui ir nepriklausomybei, taip pat kitų asmenų, nurodytų Sprendimo 2014/145/BUSP(5) 2 straipsnyje, turto įšaldymas. Juo taip pat draudžiama tiesiogiai ar netiesiogiai teikti jiems lėšas ar ekonominius išteklius. Jo priede pateikiamas sąrašas yra nuolat atnaujinamas, įtraukiant su Kremliumi susijusius politinius lyderius, oligarchus, karininkus, įmones ir propagandistus. Šios priemonės yra platesnio Sąjungos atsako, įskaitant ekonomines ir prekybos sankcijas, dalis, siekiant daryti spaudimą Rusijai nutraukti karinius veiksmus ir laikytis tarptautinės teisės.
27.      Pagal Sąjungos teisę „ribojamosios priemonės“ patvirtinamos Tarybos sprendimais, kuriais „išreiškiamas Sąjungos požiūris į tam tikrą geografinio arba teminio pobūdžio reikalą“, įgyvendinant bendrą užsienio ir saugumo politiką (BUSP) bei vadovaujantis ESS 29 straipsniu. Kadangi įgyvendinant BUSP priimti sprendimai nedaro tiesioginio poveikio valstybių narių vidaus teisės sistemai, jie negali savaime sukurti pareigų juridiniams arba fiziniams asmenims. Vadinasi, jiems vykdyti būtina remiantis SESV 215 straipsniu antrinės teisės aktų forma patvirtinti „reikiamas priemones“, kurios numato „ekonominių ir finansinių santykių su viena ar keletu trečiųjų šalių visišką nutraukimą ar dalinį apribojimą“ (1 dalis), arba „ribojančias priemones, nukreiptas prieš fizinius ar juridinius asmenis, grupes ar nevalstybinius subjektus“ (2 dalis)(6).
28.      Taryba, naudodamasi SESV 215 straipsnio teisiniu pagrindu jai suteiktais įgaliojimais, paprastai renkasi priimti reglamentus. Reglamentas Nr. 269/2014, kuris labai svarbus šioje byloje, priskiriamas būtent prie šios kategorijos aktų. „Ribojamųjų priemonių“ teisinis pobūdis – tai vienas iš įvairių aspektų, į kuriuos reikia atsižvelgti nagrinėjant prejudicinius klausimus. Taip pat reikės išanalizuoti konkrečias priemones, kurių turi imtis kompetentingos valstybių narių institucijos, įskaitant jų teismus, tam, kad šis reglamentas visapusiškai veiktų atitinkamose jų teisės sistemose. Šių priemonių nuoseklumas ir veiksmingas įgyvendinimas iš tikrųjų yra itin svarbūs siekiant užtikrinti BUSP tikslus Sąjungoje.
29.      Teisingumo Teismo prašymu, šioje išvadoje didžiausias dėmesys bus sutelktas į ketvirtąjį, penktąjį ir šeštąjį prejudicinius klausimus, kuriuos galima priskirti prie dviejų atskirų teminių krypčių. Ketvirtasis klausimas susijęs su galima nacionalinio teismo pareiga savo iniciatyva patikrinti, ar kuri nors iš bylos šalių yra asmuo, nurodytas Reglamento Nr. 269/2014 2 ir 11 straipsniuose. O penktasis ir šeštasis klausimai susiję su šio reglamento 11 straipsnio 1 dalies taikymo sritimi ir teisinėmis pasekmėmis. Šiuos klausimus nagrinėsiu atskirai.
30.      Pagal kompetencijos paskirstymo taisykles, taikytinas vykstant SESV 267 straipsnyje nustatytai bendradarbiavimo procedūrai, viena vertus, Teisingumo Teismas turi išaiškinti Sąjungos teisės nuostatas, kurias nacionalinis teismas vien savo atsakomybe ir atsižvelgdamas į visas faktines ir teisines pagrindinės bylos aplinkybes nustatė kaip turinčias lemiamos reikšmės sprendimui toje byloje priimti(7). Kita vertus, nacionalinis teismas turi taikyti šias nuostatas konkrečiu atveju, atsižvelgdamas į Teisingumo Teismo pateiktą išaiškinimą. Siekdamas naudingai atsakyti prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui į jo pateiktus klausimus, į savo analizę įtrauksiu įvairias nuostatas, kurias nacionalinis teismas galėtų taikyti remdamasis savo atliktu aplinkybių vertinimu(8).
B.      Dėl ketvirtojo prejudicinio klausimo
31.      Ketvirtuoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas siekia sužinoti, ar Reglamento Nr. 269/2014 2 straipsnis bei 11 straipsnio 1 dalies a ir b punktai turi būti aiškinami taip, kad nacionalinis teismas privalo savo iniciatyva patikrinti, ar kuri nors iš bylos šalių yra vienas iš šiose nuostatose nurodytų asmenų.
32.      Kaip paaiškinta šioje išvadoje pateikiamose pirminėse pastabose, Sąjunga paprastai priima reglamentą kaip teisinę priemonę, siekdama užtikrinti Tarybos pagal BUSP nustatytų ribojamųjų priemonių įgyvendinimą(9). Kaip matyti iš Reglamento Nr. 269/2014 10 konstatuojamosios dalies, siekiant užtikrinti šių priemonių veiksmingumą, šis reglamentas turėjo įsigalioti nedelsiant. Pagal SESV 288 straipsnį reglamentas yra taikomas visuotinai, jis privalomas visas ir tiesiogiai taikomas visose valstybėse narėse. Taigi naudojantis šia teisine priemone užtikrinamas vienodas ribojamųjų priemonių taikymas(10). Be to, pagal Reglamento Nr. 269/2014 17 straipsnį šis reglamentas taikomas visiems jame nurodytiems asmenims, subjektams ar įstaigoms. Už šių ribojamųjų priemonių įgyvendinimą ir taikymą atsako valstybės narės, pasitelkdamos savo kompetentingas institucijas.
33.      Reglamentų nuostatos iš esmės privalomos visoms valstybių narių institucijoms pagal jų atitinkamą kompetenciją, įskaitant teismines institucijas. Šios atlieka pagrindinį vaidmenį užtikrinant Sąjungos teisės laikymąsi ir prireikus tikrinant valstybės nustatytų priemonių teisėtumą. Tai reiškia, kad valstybių narių teismai gali spręsti dėl teisės aktų, kuriais nacionaliniu lygmeniu(11) įgyvendinamos ribojamosios priemonės, kaip antai sankcijos ar prekybos apribojimai. Taigi teisminės institucijos padeda garantuoti teisinį saugumą ir užtikrinti, kad priemonės atitiktų teisinį pagrindą. Jei priemonė pripažįstama neteisėta, kompetentingas teismas gali ją panaikinti arba pakeisti. Taip teisminės institucijos padeda užkirsti kelią piktnaudžiavimui įgaliojimais ir išsaugoti teisinės valstybės principą Sąjungoje.
34.      Reglamentus, kuriuose nustatytos ribojamosios priemonės, paprastai įgyvendina valstybės institucijos, turinčios specialią finansų priežiūros kompetenciją. Šios institucijos turi reikiamų išteklių, taigi yra įgaliotos taikyti numatytas finansines sankcijas, kaip antai įšaldyti turtą, uždrausti teikti kreditus arba atlikti mokėjimus tam tikriems asmenims ar organizacijoms. Jos privalo imtis konkrečių priemonių dėl asmenų ir organizacijų, įtrauktų į reglamente nurodytus sąrašus. Šios institucijos, atsakingos už reglamento ir prireikus nacionalinių įgyvendinimo priemonių taikymą paprastai, bet ne visada, priklauso vykdomajai valdžiai.
35.      Šiomis aplinkybėmis pažymėtina, kad, nors Reglamento Nr. 269/2014 II priede išvardytos interneto svetainės, kuriose pateikiama informacija apie kompetentingas institucijas ir adresai dėl pranešimų Komisijai, pačiame šiame reglamente nėra patikslinimų nei apie nacionalines institucijas, nei apie jų konkretų vaidmenį įgyvendinant ir taikant ribojamąsias priemones. Tai, kad įgaliotos institucijos ar ministerijos įvairiose valstybėse narėse skiriasi, atspindi joms suteiktos plačios institucinės autonomijos įgyvendinant ribojamąsias priemones pripažinimą. Vis dėlto matyti, kad tam tikros ministerijos, pavyzdžiui, Ekonomikos ir finansų ministerija, dažnai atlieka ypatingą vaidmenį dėl savo specializuotos kompetencijos tarptautinės prekybos ir kapitalo judėjimo kontrolės srityje(12).
36.      Taip pat pažymėtina, kad Reglamente Nr. 269/2014 nėra ir konkrečių nuostatų dėl to, kaip valstybės narės turi praktiškai įgyvendinti ribojamąsias priemones. Jame nenumatytas nacionalinių procedūrinių taisyklių suderinimas. Šiame reglamente veikiau tik nustatomas konkretus tikslas, kaip antai tam tikro turto arba ekonominių išteklių įšaldymas. Kai kurie tikslai taip pat suformuluoti gana plačiai arba priklauso nuo konkrečių aplinkybių vertinimo, pavyzdžiui, kai nustatoma, kad I priede nurodyti fiziniai ar juridiniai asmenys arba su jais susiję fiziniai ar juridiniai asmenys, subjektai ar organizacijos negali tiesiogiai ar netiesiogiai gauti lėšų ar ekonominių išteklių arba jais naudotis. Atsižvelgiant į šias aplinkybes galima daryti išvadą, kad valstybės narės turi plačią diskreciją dėl to, kaip pasiekti nustatytus tikslus(13).
37.      Šia decentralizuoto ribojamųjų priemonių taikymo ir įgyvendinimo forma atsižvelgiama į Sąjungos struktūrą ir subsidiarumo principą, įtvirtintą ESS(14). Ji taip pat atspindi užduoties, kurią turi įvykdyti Sąjunga ir jos valstybės narės, sudėtingumą, pirmiausia atsižvelgiant į daugybę atvejų, kai asmenys ar organizacijos mėgina apeiti sankcijų sistemą. Šiomis aplinkybėmis iš tikrųjų atrodo pagrįsta praktinį Reglamento Nr. 269/2014 taikymą ir prireikus nacionalinių įgyvendinimo priemonių patvirtinimą patikėti nacionalinėms valdžios institucijoms, kurios geriau žino faktines aplinkybes, be to, turi konkrečią specializuotą kompetenciją.
38.      Patikslintina, kad, neatsižvelgiant į decentralizuotą ribojamųjų priemonių įgyvendinimą ir taikymą, valstybės narės privalo imtis visų būtinų priemonių užtikrinti, kad Sąjungos ribojamosios priemonės nebūtų apeinamos. Pagal ESS 29 straipsnį jos įpareigojamos užtikrinti, kad jų nacionalinė politika atitiktų Sąjungos pozicijas. Taigi valstybės narės turi koordinuoti savo pastangas nacionaliniu ir viršnacionaliniu lygmenimis, kad užkirstų kelią bet kokiam apėjimui ir galiausiai užtikrintų Sąjungos sankcijų veiksmingumą(15). Iš tikrųjų, kaip ir kitose panašiose srityse, be kita ko, kai valstybės narės perkelia direktyvas į nacionalinę teisę, ribojamųjų priemonių įgyvendinimo ir taikymo decentralizavimas negali pakenkti Sąjungos teisės veiksmingumui.
39.      Taigi Teisingumo Teismas, nesant kitokių Sąjungos teisės nuostatų pripažindamas valstybių narių procesinę autonomiją, linkęs pabrėžti, kad Sąjungos teisės taikymas neturi tapti praktiškai neįmanomas arba pernelyg sudėtingas. Kitas šios procesinės autonomijos apribojimas pagal Teisingumo Teismo jurisprudenciją kyla iš lygiavertiškumo principo, pagal kurį Sąjungos teisės taikymas neturi būti mažiau palankus nei nacionalinės teisės taikymas esant panašioms situacijoms(16). Taigi lygiavertiškumo ir veiksmingumo principai – tai pagrindiniai teisiniai kriterijai, leidžiantys įvertinti konkrečios nacionalinės priemonės atitiktį Reglamente Nr. 269/2014 nustatytiems reikalavimams.
40.      Mano nuomone, šių principų aiškinimas leidžia atsakyti į prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo pateiktą ketvirtąjį prejudicinį klausimą. Kaip minėta šioje išvadoje, reglamentą, kuriame nustatytos ribojamosios priemonės, iš esmės įgyvendina valstybės institucijos, veikiančios finansų priežiūros srityje ir turinčios reikiamą kompetenciją nurodyti konkrečias priemones(17). Nors nacionalinio teismo pagrindinis vaidmuo užtikrinant teisminę apsaugą neginčijamas(18), vargu ar galima reikalauti, kad teisminės valdžios narys visais atvejais turėtų specialių įgūdžių, reikalingų imtis tinkamų priemonių susiklosčius lemiamos reikšmės turinčioms situacijoms, pirmiausia kiek tai susiję su asmens, įtraukto į Reglamento Nr. 269/2014 I priedą, turtu. Be to, nereikia pamiršti, kad jo funkcija iš esmės skiriasi nuo vykdomosios valdžios funkcijos ir kad, atsižvelgiant į valstybėse narėse galiojantį valdžių padalijimo principą, būtų problemiška jam patikėti užduotis, kurios paprastai patikimos vykdomajai valdžiai.
41.      Šiomis aplinkybėmis reikia turėti galvoje, kad teisminė valdžia taip pat yra saistoma Reglamento Nr. 269/2014 nuostatų ir įgyvendindama savo įgaliojimus privalo užtikrinti jo taikymą. Kitaip tariant, nacionalinio teismo veiksmai, kaip ir kitų valstybės institucijų veiksmai, taikant Sąjungos teisę taip pat turi būti vertinami atsižvelgiant į veiksmingumo principą(19). Vis dėlto reikia atsižvelgti į konkrečias aplinkybes, kuriomis veikia teisminė valdžia, pirmiausia į tai, kad nacionalinis teismas gali naudotis tik pagal nacionalinę proceso teisę jam suteikta kompetencija. Šį apribojimą lemia teisinės valstybės principas, kuriuo grindžiamos visų Sąjungos valstybių narių teisės sistemos.
42.      Šiuo klausimu pirmiausia reikia turėti omenyje, kad pagal valstybių narių teisės sistemas civilinis procesas iš esmės grindžiamas rungimosi principu, pagal kurį teismas daro išvadą remdamasis šalių pateiktais argumentais. Dispozityvumo principas civiliniame procese(20) leidžia šalims laisvai nuspręsti iškelti bylą, nustatyti jos dalyką ir ją nutraukti. Kitaip tariant, civilinis teismas iš esmės privalo atsižvelgti tik į bylos šalių nurodytus elementus. Taigi šalys kontroliuoja bylos dalyką, o teismas užima iš esmės pasyvią poziciją(21). Išimtį sudaro vadinamieji „plačiai žinomi“ faktai, apie kuriuos paprastai žino ar bent jau yra girdėjęs teisėjas, turintis asmeninių specializuotų žinių konkrečioje srityje, todėl galintis į juos atsižvelgti, kai atlieka analizę. Šie ypatumai iš esmės skiria civilinį teismą nuo kitų valstybės institucijų, kaip antai prokuratūros vykstant baudžiamajam procesui, kuri gali pradėti tyrimą savo iniciatyva.
43.      Šiomis aplinkybėmis primintina Teisingumo Teismo jurisprudencija, pagal kurią iš esmės nereikalaujama, kad nacionalinis teismas savo iniciatyva išnagrinėtų pagrindą, grindžiamą Sąjungos teisės nuostatų pažeidimu, jeigu jį nagrinėjant jam tektų peržengti šalių nustatytas ginčo ribas. Šis nacionalinio teismo įgaliojimų apribojimas pateisinamas principu, kad iniciatyva procese priklauso šalims. Vadinasi, pagal šią jurisprudenciją nacionalinis teismas gali veikti savo iniciatyva tik išimtiniais atvejais, gindamas viešąjį interesą(22). Šį aspektą reikia paaiškinti išsamiau.
44.      Teisingumo Teismas savo jurisprudencijoje nurodė kelis atvejus, kuriais pripažino, kad nacionalinis teismas privalo savo iniciatyva iškelti Sąjungos teisės normų pažeidimo klausimą(23). Šiems atvejams bendra tai, kad taikytina teisės norma yra privaloma ir suteikia teisių bylos šalims. Teisingumo Teismas nurodė, kad nacionalinis teismas dėl viešojo intereso, susijusio su Sąjungos teisės suteikiamų teisių apsauga, privalo savo iniciatyva išnagrinėti tokio pažeidimo klausimą, taigi peržengti šalių nustatytas ginčo ribas, kai viena iš bylos šalių patirtų žalą, nes tokia apsauga negalėtų būti užtikrinta kitaip, pirmiausia dėl to, kad pagal nacionalinę teisę ji negalėjo ja remtis, arba kai pagal šią teisę nenumatyta jokios kitos apsaugos formos.
45.      Nors pirmesniame punkte nurodyta jurisprudencija grindžiama argumentais, susijusiais su Sąjungos teisės aktais teisės subjektams suteiktų teisių apsauga, mano nuomone, neatmestina, kad tokio požiūrio gali būti laikomasi ir tais atvejais, kai kalbama ne apie viešojo intereso, reiškiančio asmenų subjektyvių teisių apsaugą, gynimą, o veikiau apie savarankiško viešojo intereso, būdingo Sąjungai kaip viršvalstybinei institucijai ir tarptautinės teisės subjektui, galinčiam imtis išorinių veiksmų, kuriais siekiama užtikrinti taisyklėmis grindžiamos tarptautinės tvarkos laikymąsi, užtikrinimą(24). Jungtinių Tautų Chartija, šios teisinės tvarkos kertinis akmuo, skirta taikai ir saugumui pasaulyje išsaugoti. Sąjunga yra iškilmingai įsipareigojusi prisidėti prie šio tikslo įgyvendinimo(25).
46.      Nagrinėjamu atveju akivaizdu, kad yra viešasis interesas veiksmingai taikyti Reglamentą Nr. 269/2014 ir tuo, mano nuomone, pateisinamas valstybių narių procesinės autonomijos ribų koregavimas siekiant, kad būtų įvykdyti BUSP tikslų įgyvendinimo Sąjungoje reikalavimai(26). Valstybių narių teisinių tradicijų įvairovė neturėtų nei būti kliūtis, nei sudaryti galimybės apeiti Sąjungos sankcijų sistemą. Vis dėlto taip būtų, jei šio reglamento I priede išvardyti asmenys galėtų sudaryti sandorius valstybėse narėse, kurių nacionalinės teisės nuostatos ne tokios griežtos. Be to, būtina vengti bylų iškėlimo teismuose, kurie netaiko Sąjungos ribojamųjų priemonių taip griežtai, kaip reikėtų.
47.      Sprendimas Bank Melli Iran(27) yra itin svarbus nagrinėjant prejudicinius klausimus, nes jame primenama, kad nacionaliniai teismai privalo užtikrinti visišką Sąjungos teisės veiksmingumą. Teisingumo Teismo teigimu, šis reikalavimas taikomas visose nacionalinių teismų nagrinėjamose bylose, įskaitant civilinius procesus(28). Taip pat pažymėtina, kad šiame sprendime remiamasi principu, kad nacionaliniai teismai turi imtis veiksmų, kai yra įrodymų, leidžiančių manyti, kad asmuo pažeidė Sąjungos teisę(29). Nors šis sprendimas tiesiogiai susijęs ne su Sąjungos ribojamųjų priemonių sistema, o veikiau su apsauga nuo trečiosios valstybės priimtų teisės aktų (nagrinėjamu atveju – Jungtinių Amerikos Valstijų priimtų ribojamųjų priemonių Iranui) eksteritorialaus taikymo poveikio, vis dėlto jis patenka į susijusią tarptautinių sankcijų teisės sritį, ir tuo pateisinamas atsižvelgimas į jį atliekant teisinę analizę. Atsižvelgiant į šią jurisprudenciją, atrodo pagrįsta reikalauti, kad valstybių narių teismai vykstant civiliniam procesui aktyviai prisidėtų prie bet kokio Reglamentu Nr. 269/2014 nustatytų Sąjungos sankcijų apėjimo prevencijos.
48.      Galiausiai atliekant analizę svarbu priminti sąvoką „apėjimas“, kaip ji apibrėžta Teisingumo Teismo jurisprudencijoje. Sprendime Afrasiabi ir kt.(30) Teisingumo Teismas patikslino, kad ši sąvoka reiškia veiklą, kurios tikslas arba poveikis yra tiesiogiai ar netiesiogiai išvengti, kad Sąjungos priemonės būtų taikomos kaltininkui, kitaip tariant – veiklą, kurios tikslas arba rezultatas yra tiesiogiai ar netiesiogiai išvengti Sąjungos nustatytų draudimų(31). Teisingumo Teismo pateikta apibrėžtis yra labai plati ir ja pabrėžiama apėjimo veiklos tikslo, t. y. jos galimo poveikio, o ne tik faktinio poveikio, t. y. jos konkrečių pasekmių, svarba. Tai reiškia, kad „apėjimas“ turi būti suprantamas ne tik kaip veikla, kuria faktiškai trukdoma įgyvendinti ribojamosiomis priemonėmis siekiamus tikslus, bet ir kaip veikla, kuria siekiama trukdyti juos įgyvendinti, nepaisant jos faktinio rezultato(32). Atsižvelgiant į iššūkį, su kuriuo susiduria Sąjunga ir jos valstybės narės, atrodo, kad būtinos griežtos atsakomosios priemonės.
49.      Teisingumo Teismas savo analizę grindė nuostatos, kuri iš esmės atitinka Reglamento Nr. 269/2014 9 straipsnį ir kurią nacionalinis teismas prireikus turės taikyti pagrindinėje byloje(33), jei manys, kad sąlygos yra įvykdytos, aiškinimu. Tai pagrindinė nuostata, kuria siekiama užkirsti kelią sankcijų apėjimui. Pagal kitas šio reglamento nuostatas draudžiami konkretūs veiksmai – kaip antai ekonominių išteklių teikimas į sąrašą įtrauktiems asmenims(34), o jo 9 straipsnis susijęs su netiesioginėmis arba paslėptomis veiksmų formomis, leidžiančiomis apeiti tokius draudimus. Jo norminis tikslas – užpildyti spragas, kurių gali atsirasti, kai sankcijos apeinamos netiesioginiais veiksmais. Taigi ši nuostata veikia kaip apsaugos sąlyga, skirta užtikrinti, kad būtų apimtos net kūrybiškiausios ar slapčiausios apėjimo strategijos.
50.      Dėl pirma nurodytų priežasčių manau, kad nacionalinio teismo įsikišimas savo iniciatyva turėtų būti privalomas tais atvejais, kai bylos šalių argumentai, teismui žinomi faktai arba bylos aplinkybės remiantis įrodymais leidžia manyti, kad vienai iš bylos šalių taikytini Reglamento Nr. 269/2014 2 straipsnis bei 11 straipsnio 1 dalies a ir b punktai. Tik su šia sąlyga galima išvengti to, kad nacionalinis teismas būtų priverstas neveikti ir įpareigotas prieš savo įsitikinimą leisti I priede nurodytam asmeniui išvengti numatytų ribojamųjų priemonių taikymo. Teismas neturi prisidėti prie sankcijų apėjimo nei tyčia, nei dėl aplaidumo.
51.      Tam, kad nacionaliniam teismui nebūtų keliami praktiškai neįvykdomi reikalavimai, jam tenkančios pareigos neturi būti pernelyg didelės. Veiksmingumo principo jau būtų laikomasi, jei teismas, turėdamas įrodymų, pagal savo įgaliojimus perduotų klausimą nagrinėti kompetentingoms institucijoms, kad šios gautų papildomos informacijos apie atitinkamo asmens tapatybę ir įsitraukimo apimtį. Šios specializuotos institucijos turėtų kuo greičiau atsakyti į teismo prašymą, lojaliai bendradarbiaudamos taikant Sąjungos teisę, kaip reikalaujama pagal ESS 4 straipsnio 3 dalį. Jeigu įtarimai dėl vienos iš bylos šalių, kaip asmens, kuriam taikomos ribojamosios priemonės, tapatybės pasitvirtintų, teismas turėtų imtis atitinkamų priemonių, numatytų Reglamente Nr. 269/2014 ir nacionalinėje teisėje.
52.      Požymiai, įrodantys galimą asmenų, kuriems taikomos Sąjungos sankcijos, dalyvavimą, gali apimti, be kita ko, tam tikrų bendrininkų pilietybę, taip pat galimus tarpvalstybinius finansinius sandorius, atliekamus per Rusiją arba valstybes, palaikančias su ja glaudžius ekonominius ryšius. Šiomis aplinkybėmis pabrėžtina, kad iš esmės neįmanoma sudaryti išsamaus reikšmingų kriterijų sąrašo. Taigi praktika turi būti nuolat tobulinama ir pritaikoma atsižvelgiant į konkrečias esamas aplinkybes(35). Šiuo tikslu naudingas orientacinis pagrindas yra privalomos teisinės galios neturinčios priemonės, kaip antai Sąjungos institucijų ir valstybių narių kompetentingų institucijų paskelbtos gairės(36). Šiomis gairėmis siekiama įveikti iššūkį, kylantį derinant nacionalines sankcijų taikymo praktikas(37).
53.      Taigi būtina, kad teismas įsikištų dar bylinėjimosi etape, tam, kad būtų išvengta veiksmų, kuriais galėtų būti trukdoma siekti Reglamento Nr. 269/2014 tikslų, pavyzdžiui, reikalavimų, kylančių iš sutarčių, susijusių su fiziniais asmenimis, išvardytais šio reglamento I priede, vykdymo. Pagrįstai galima manyti, kad teismas, nagrinėdamas jame pareikštą ieškinį, gebės įvertinti sudėtingus civilinius teisinius santykius ir nustatyti atvejus, kai tam tikrais sandoriais gali būti siekiama išvengti Sąjungos sankcijų sistemos.
54.      Be to, teismui suteiktos procesinės prerogatyvos, leidžiančios imtis būtinų atsargumo ar taisomųjų priemonių, pavyzdžiui, atsisakyti išduoti vykdomąjį dokumentą, pagrįstą sutartimi, patenkančia į Reglamento Nr. 269/2014 taikymo sritį. Vis dėlto atsižvelgiant į Sąjungos interesus, mano nuomone, nepakanka ribojamųjų priemonių taikymo atidėti vykdymo etapui. Toks požiūris reikštų valstybės įsikišimą labai vėlyvame civilinio proceso etape, o tai keltų pavojų, kad antstolis negalės nustatyti, ar dokumento vykdymas prieštarauja Reglamento Nr. 269/2014 reikalavimams.
55.      Iš tikrųjų teismo vykdomasis raštas pagal nacionalinę teisę laikomas teisėtu, nebent yra akivaizdžių tam prieštaraujančių aplinkybių. Siekiant teisinio saugumo reikalaujama, kad prieštaravimai dėl esmės, pareikšti dėl tokio vykdomojo dokumento, iš principo būtų atmesti kaip nepriimtini. Be to, pažymėtina, kad tokiu atveju suderinamumo su Reglamento Nr. 269/2014 nuostatomis tyrimas būtų atliekamas tik dėl reikalavimo, kurį turi įvykdyti antstolis, o kiti galimi susiję reikalavimai, kylantys iš to paties ginčo, nebūtų vertinami.
56.      Taigi esu tos nuomonės, kad, jei antstolio įsikišimui vykdomojo dokumento vykdymo etape būtų teikiama pirmenybė, palyginti su teismo įsikišimu bylinėjimosi etape siekiant įvertinti ribojamųjų priemonių taikymą, kaip, atrodo, savo rašytinėse pastabose teigia Latvijos vyriausybė, kiltų didelis pavojus, kad Reglamentas Nr. 269/2014 nebūtų taikomas taip griežtai, kaip reikėtų. Vadinasi, tokį požiūrį reikia atmesti.
57.      Taigi siekiant Sąjungos teisės veiksmingumo atrodo tikslinga įpareigoti nacionalinį teismą įsikišti savo iniciatyva, įskaitant kreipimąsi į kompetentingas tarnybas, siekiant nustatyti, ar taikytini Reglamento Nr. 269/2014 2 straipsnis bei 11 straipsnio 1 dalies a ir b punktai, tačiau tik minėtais atvejais, t. y. kai šalys aiškiai iškelia šį klausimą arba kai teismui žinomi faktai ar bylos aplinkybės leidžia manyti, kad šios nuostatos taikytinos(38).
58.      Dėl šios bylos pažymėtina, kad prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas remiasi prokuroro pateiktu apeliaciniu skundu‑protestu, iš kurio matyti, kad civilinės bylos medžiagoje yra elementų, leidžiančių manyti, jog atsakovei taikomos Reglamento Nr. 269/2014 nuostatos(39). Be to, tas teismas nurodo, kad ieškovė, kuriai priklauso dalis atsakovės akcinio kapitalo, taip pat yra su atsakove ir jos nare ABACUS (CYPRUS) LIMITED susijęs asmuo. Daugiau informacijos nutartyje dėl prašymo pateikti prejudicinį sprendimą nepateikiama.
59.      Šiuo klausimu pakanka priminti, kad pagal Teisingumo Teismo suformuotą jurisprudenciją, vykstant SESV 267 straipsnyje numatytai prejudicinio sprendimo priėmimo procedūrai, pagrindinėje byloje nagrinėjamų faktinių aplinkybių konstatavimas ir vertinimas priklauso tik nacionalinio teismo jurisdikcijai(40). Taigi Latvijos teismai turės išnagrinėti pagrindinės bylos aplinkybes, pirmiausia – įvertinti generalinio prokuroro pateiktus įrodymus ir nustatyti, ar taikytinos Reglamento Nr. 269/2014 nuostatos.
60.      Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, į ketvirtąjį prejudicinį klausimą reikia atsakyti, kad teismas, į kurį kreiptasi, esant įrodymų privalo savo iniciatyva patikrinti, ar kuri nors iš bylos šalių yra tarp asmenų, nurodytų Reglamento Nr. 269/2014 2 straipsnyje arba 11 straipsnio 1 dalies a ar b punktuose, ir šiuo tikslu pasinaudoti visais jam suteiktais tyrimo įgaliojimais. Pirmiausia jis turi kreiptis į kompetentingas specializuotas institucijas dėl reikiamos informacijos, kad galėtų atlikti šį patikrinimą. Ši patikrinimo pareiga apima ir su bylos šalimis susijusius fizinius ar juridinius asmenis, subjektus ar įstaigas.
C.      Dėl penktojo prejudicinio klausimo
61.      Penktuoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas siekia nustatyti, kokių teisinių pasekmių kyla iš Reglamento Nr. 269/2014 11 straipsnio 1 dalies, kurioje numatyta, kad šios dalies a arba b punktuose nurodytų asmenų reikalavimai „netenkinami“, ir ar galima tokius reikalavimus nagrinėti iš esmės, kai teismo sprendimo rezoliucinėje dalyje nurodyta, kad sprendimas negali būti vykdomas tol, kol šie asmenys yra įtraukti į atitinkamą sąrašą.
62.      Prieš pradedant nagrinėti Reglamento Nr. 269/2014 11 straipsnio norminį turinį dėl aiškumo reikėtų trumpai priminti šio reglamento 2 straipsnio tikslą, nes šios dvi nuostatos yra glaudžiai susijusios ir viena kitą papildo. Tik atsižvelgiant į 2 straipsniu – pagrindine sankcijų sistemos nuostata – siekiamą tikslą galima visiškai suprasti 11 straipsnio funkciją.
63.      Šiuo klausimu pažymėtina, kad Reglamento Nr. 269/2014 2 straipsnyje numatytos finansinės ribojamosios priemonės apima, viena vertus, nurodytų fizinių ar juridinių asmenų lėšų ir ekonominių išteklių įšaldymą ir, kita vertus, draudimą suteikti šiems asmenims lėšų ar ekonominių išteklių.
64.      Patikslintina, kad, kaip matyti iš Tarybos ribojamųjų priemonių įgyvendinimo pagal BUSP gairių(41), šios priemonės nedaro poveikio atitinkamų asmenų nuosavybės teisei į įšaldytas lėšas. Pirmiausia jos nelemia lėšų ir išteklių nuosavybės perdavimo. Teisingumo Teismas jau yra nusprendęs, kad įšaldymo priemonė yra apsaugos priemonė, kuria nesiekiama iš asmenų, kuriems ji taikoma, atimti jų nuosavybės, nes tai iš esmės yra laikina priemonė, kurią galima atšaukti(42). Reglamentu Nr. 269/2014 nei panaikinamos su jo I priede išvardytais asmenimis sudarytos sutartys, nei uždraudžiama su šiais asmenimis jas sudaryti. Kitaip tariant, civilinės sutartys iš esmės lieka galioti.
65.      Vis dėlto pagal Reglamento Nr. 269/2014 2 straipsnio 2 dalį draudžiama teikti lėšas ar ekonominius išteklius, kai tai gali suteikti tiesioginės ar netiesioginės naudos į sąrašą įtrauktam asmeniui. Tai reiškia, kad sutartis negali būti vykdoma, jeigu jos vykdymas lemia mokėjimą ar bet kokią kitą ekonominę naudą tokiam asmeniui. Šis draudimas taikomas bet kuriam tiekimui, pristatymui ar paslaugai, pagal sutartį numatytiems tokio asmens naudai.
66.      Pagal šią nuostatą draudžiama netiesiogiai suteikti lėšų ar ekonominių išteklių, t. y. suteikti naudos ne tiesiogiai atitinkamam asmeniui, o trečiajai šaliai, jei tai netiesiogiai naudinga tam asmeniui. Draudimas netiesiogiai teikti lėšas ar ekonominius išteklius taikomas ir į sąrašą neįtrauktiems subjektams, jei galima pagrįstai manyti, kad lėšos ar ekonominiai ištekliai bus visiškai arba iš dalies perduoti į sąrašą įtrauktam asmeniui. Iš esmės reikia manyti, kad kalbama apie tokį netiesioginį teikimą, jei ekonominiai ištekliai suteikiami į sąrašą neįtrauktam asmeniui, kuris tiesiogiai ar netiesiogiai priklauso į sąrašą įtrauktam asmeniui arba yra jo valdomas(43).
67.      Kaip Teisingumo Teismas priminė Sprendime Möllendorf ir Möllendorf‑Niehuus(44), sąvoka „suteikimas“ turi būti aiškinama plačiai ir apima bet kurį sandorį, leidžiantį į sąrašą įtrauktam asmeniui tiesiogiai ar netiesiogiai gauti ekonominių išteklių, įskaitant bet kurią paslaugą, suteikiamą pagal dvišalę sutartį(45). Remdamasi šia jurisprudencija Taryba savo gairėse nurodė, kad pagal reglamentus, kuriais nustatomos įšaldymo priemonės, „draudžiama užbaigti veiksmus, kuriais vykdomos prieš įsigaliojant reglamentams sudarytos sutartys“(46).
68.      Iš to išplaukia, kad Sąjungos teisės viršenybė lemia faktinį sutartinių įsipareigojimų, nesuderinamų su sankcijų sistema, sustabdymą tol, kol ši sistema galioja. Būtent taip reikia aiškinti Tarybos gairėse vartojamą formuluotę, kad, kai reglamentai, kuriais nustatomos įšaldymo priemonės, įsigalioja, „jie yra viršesni už visas su jais nesuderinamas sutartines priemones“(47). Nors šiose gairėse vartojamos formuluotės teisiškai nėra labai tikslios, akivaizdu, kad numatytas laikinas sutartinių įsipareigojimų sustabdymas tuo atveju, jeigu jų vykdymas trukdytų siekti Reglamento Nr. 269/2014 tikslų. Ši išvada taikytina visoms nagrinėtoms kalbinėms versijoms(48), o tai, atrodo, paaiškinama noru palikti galimybę tikslius šio stabdomojo poveikio įgyvendinimo būdus nustatyti pagal nacionalinės teisės sistemas.
69.      O Reglamento Nr. 269/2014 11 straipsnio 1 dalimi, kuri yra penktojo ir šeštojo prejudicinių klausimų dalykas, siekiama procesiniu aspektu užtikrinti šio reglamento 2 straipsnio veiksmingumą, užkertant kelią į sąrašą įtrauktam asmeniui teismine tvarka ginti teisę, kurios įgyvendinimas prieštarautų ribojamosioms priemonėms. Taigi net ir tuo atveju, jei nacionalinis teismas priimtų palankų sprendimą, jo vykdymas liktų sustabdytas tol, kol atitinkama asmeniui taikomos Sąjungos sankcijos.
70.      Be to, šia nuostata siekiama susitariančiąją šalį, kuri laikosi Reglamente Nr. 269/2014 nustatytų įpareigojimų, apsaugoti nuo į sąrašą įtrauktos šalies pareikštų ieškinių dėl atsakomybės, pirmiausia dėl žalos atlyginimo arba pagal sutartinę garantiją(49). Nesant tokios procesinės tvarkos, kontrahentas atsidurtų sudėtingoje padėtyje ir būtų priverstas rinktis arba galimą baudžiamąją atsakomybę, jei vykdytų sutartį(50), arba civilinės atsakomybės riziką, jei atsisakytų ją vykdyti. Kaip procesinę nuostatą, šio reglamento 11 straipsnio 1 dalį taikyti privalo iš esmės nacionaliniai teismai, jei tenkinamos joje nurodytos teisinės sąlygos.
71.      Kaip savo rašytinėse pastabose teisingai pažymėjo Suomijos vyriausybė, Reglamento Nr. 269/2014 11 straipsnio 1 dalimi iš esmės siekiama užtikrinti veiksmingą ribojamųjų priemonių įgyvendinimą, vis dėlto nesuderinant valstybių narių procesinių taisyklių; šiuo klausimu valstybės narės išlaiko autonomiją, su sąlyga, kad vadovaujamasi lygiavertiškumo ir veiksmingumo principais, jau primintais šioje išvadoje(51). Taigi reglamento 11 straipsnio 1 dalyje nustatyta sąlyga, kad šioje nuostatoje nurodyti reikalavimai „netenkinami“, turi būti įgyvendinama laikantis nacionalinėje teisėje numatytų procedūrų, todėl reikalavimai negali būti tenkinami, jei tai lemia šio reglamento 2 straipsnyje nustatytos pareigos nevykdymą.
72.      Galiausiai pažymėtina, kad Reglamentas Nr. 269/2014 nedaro poveikio pagrindinių teisių ir procesinių garantijų laikymuisi. Jo 11 straipsnio 3 dalyje aiškiai įtvirtinta 1 dalyje nurodytų asmenų teisė į teisminę sutartinių įsipareigojimų nevykdymo teisėtumo kontrolę remiantis šio reglamento nuostatomis. Be to, šio straipsnio 2 dalyje bet kuriam fiziniam ar juridiniam asmeniui, subjektui ar įstaigai, kuris vykstant procesui remiasi teise, nustatyta pareiga įrodyti, kad šios teisės įgyvendinimas nėra draudžiamas pagal šio straipsnio 1 dalį.
73.      Šiomis aplinkybėmis pažymėtina, kad Reglamento Nr. 269/2014 11 straipsnio nuostatos turi būti aiškinamos atsižvelgiant į jo 6 konstatuojamąją dalį, kurioje, be kita ko, nurodyta, kad šis reglamentas turi būti taikomas paisant pagrindinių teisių ir principų, įtvirtintų Europos Sąjungos pagrindinių teisių chartijoje, pirmiausia teisės į veiksmingą teisinę gynybą ir teisės į teisingą bylos nagrinėjimą, užtikrinamų jos 47 straipsnyje. Tai reiškia, kad nacionalinis teismas, turintis nuspręsti dėl Reglamento Nr. 269/2014 11 straipsnio galimo taikymo, turi laikytis Chartijos, kaip numatyta jos 51 straipsnio 1 dalyje(52).
74.      Iš to, kas išdėstyta, matyti, kad, kai bylos dalykas – reikalavimai, tiesiogiai ar netiesiogiai, visiškai ar iš dalies susiję su sutartimi, kurios vykdymui taikomos ribojamosios priemonės, nacionalinis teismas, laikydamasis savo procesinės tvarkos, privalo užtikrinti Reglamento Nr. 269/2014 11 straipsnio 1 dalyje numatytą rezultatą, t. y. „netenkin[ti] <...> reikalavim[ų]“. Kitaip tariant, jis neturi suteikti teisinio poveikio šiems reikalavimams. Tokį aiškinimą patvirtina visų nagrinėtų kalbinių versijų analizė(53).
75.      Pagal šią nuostatą neatmestinas prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo numatytas procesinis būdas nagrinėti tokius reikalavimus iš esmės, su sąlyga, kad teismo sprendimo rezoliucinėje dalyje nurodyta sąlyga, draudžianti jį vykdyti tol, kol atitinkami asmenys patenka į Reglamento Nr. 269/2014 11 straipsnio 1 dalies a arba b punkto taikymo sritį. Toks procesinis būdas leistų sumažinti nepakankamo ribojamųjų priemonių įgyvendinimo veiksmingumo pavojų, kai valstybė įsikiša tik antstoliui vykdant sprendimą(54). Be to, taip būtų laikomasi šio reglamento 11 straipsnio 3 dalies(55).
76.      Iš esmės pareiga užtikrinti Sąjungos patvirtintų ribojamųjų priemonių veiksmingumą pateisinamas laikinas atitinkamų sutartinių įsipareigojimų nevykdymas. Priešingai, kai procesas susijęs su reikalavimais, kurie negali būti laikomi visiškai ar iš dalies, tiesiogiai ar netiesiogiai susijusiais su sutartimi, kurios vykdymui taikomos ribojamosios priemonės, nacionalinis teismas gali juos tenkinti, įskaitant atvejus, kai juos pateikia į sąrašą įtrauktas asmuo arba bet kuris asmuo, veikiantis jo vardu arba jo naudai.
77.      Taigi nacionalinis teismas iš esmės gali priimti sprendimą dėl ieškinio esmės, su sąlyga, kad netenkins reikalavimų, kuriems taikomas Reglamento Nr. 269/2014 11 straipsnio 1 dalyje nustatytas draudimas. Jei pagal nacionalinę proceso teisę tai leidžiama, jis taip pat gali sustabdyti ieškinio nagrinėjimą tol, kol ieškovas nebepatenka į šio reglamento 11 straipsnio 1 dalies a arba b punkto taikymo sritį. Bet kuriuo atveju jis gali tenkinti reikalavimus, nepatenkančius į draudimo taikymo sritį. Be to, pagal šio reglamento 7 straipsnį mokėjimai, kuriuos lemia valstybėje narėje priimti arba atitinkamoje valstybėje narėje vykdytini teismo, administraciniai ar arbitražo sprendimai, nėra draudžiami pagal šio reglamento 2 straipsnio 2 dalį, jeigu su jais susijusios palūkanos, atlygis ir kiti mokėjimai įšaldomi pagal šio 2 straipsnio 1 dalį. Iš to išplaukia, kad ne visi civiliniai ieškiniai automatiškai atmestini. Kiekvienas ieškinys turi būti vertinamas atsižvelgiant į jo dalyką, atitinkamų šalių teisinį statusą ir jo ekonominį poveikį.
78.      Taigi ieškinys, kuriuo siekiama, kad būtų konstatuotas teisės, neturinčios jokio vykdomojo poveikio, buvimas, tam tikromis aplinkybėmis gali būti priimtinas. Nacionalinis teismas gali priimti sprendimą dėl civilinių ieškinių tik tuo atveju, jei gali užtikrinti, kad jo sprendimu nepažeidžiamos nuostatos, susijusios su Reglamente Nr. 269/2014 nustatytomis sankcijomis, nes, pavyzdžiui, šiuo sprendimu į sąrašą įtrauktam asmeniui tiesiogiai ar netiesiogiai suteikiama sankcijomis draudžiama ekonominė nauda. Galiausiai pažymėtina, kad kompetentingos institucijos gali daryti išimtis pagal šio reglamento 5 straipsnio 1 dalį ir kitas jo nuostatas. Tokiais leidimais siekiama suderinti sankcijų taikymą su teisinės apsaugos reikalavimais.
79.      Dėl pirmesniuose punktuose nurodytų priežasčių į penktąjį prejudicinį klausimą siūlau atsakyti, kad Reglamento Nr. 269/2014 11 straipsnio 1 dalis turi būti aiškinama taip, kad pagal ją nedraudžiama bylos nagrinėti iš esmės, bet draudžiama visiškai arba iš dalies tenkinti reikalavimus, susijusius su sutartimi, kurią vykdant visiškai ar iš dalies, tiesiogiai ar netiesiogiai taikomos ribojamosios priemonės. Nacionalinio teismo sprendimas, kurio rezoliucinėje dalyje nurodyta, kad šis sprendimas neturi būti vykdomas, kol ieškovas patenka į Reglamento Nr. 269/2014 11 straipsnio 1 dalies a arba b punkto taikymo sritį, iš esmės atitinka šį draudimą.
D.      Dėl šeštojo prejudicinio klausimo
80.      Šeštuoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės siekia sužinoti, ar taikant Reglamento Nr. 269/2014 11 straipsnio 1 dalį kyla teisinių pasekmių, kai vienas iš šios dalies a arba b punktuose nurodytų asmenų yra ne ieškovas, o atsakovas.
81.      Pirmiausia primintina, kad šia nuostata siekiama užkirsti kelią civiliniam sutarčių ar skolų, kuriomis gali būti trukdoma taikyti Reglamente Nr. 269/2014 nustatytas sankcijas, vykdymui. Šios sankcijos apima, be kita ko, tam tikrų fizinių ar juridinių asmenų, išsamiai išvardytų šio reglamento I priede, turto įšaldymą(56), taip pat draudimą jiems teikti ekonominius išteklius arba lėšas.
82.      Šiuo klausimu primintina, kad Sprendime Bank Sepah(57) Teisingumo Teismas pripažino, jog siekiant šių tikslų ne tik teisėta, bet ir būtina, kad sąvokos „lėšų įšaldymas“ ir „ekonominių išteklių įšaldymas“ būtų aiškinamos plačiai, nes reikia užkirsti kelią bet kokiam įšaldyto turto naudojimui, kuris leistų apeiti atitinkamus reglamentus ir išnaudoti sistemos spragas(58). Šis platus aiškinimas reiškia, kad turi būti įšaldytas visas į sąrašą įtraukto asmens turtas, įskaitant iš jo gaunamas ir jam skirtas lėšas(59).
83.      Be to, pažymėtina, kad Reglamento Nr. 269/2014 11 straipsnio 1 dalis taikoma ne tik civiliniams procesams siaurąja prasme, bet ir sprendimams, kurių pripažinimas, vykdymas ir teisinis poveikis galėtų pakenkti šiame reglamente nurodytų ribojamųjų priemonių veiksmingumui. Taigi ši nuostata nėra skirta tiesiogiai pačioms bylos šalims, ieškovui ar atsakovui, ja teismams nustatoma bendra pareiga nepriimti sprendimų, kuriais būtų galima apeiti sankcijas.
84.      Taigi, kai ieškovas siekia pasinaudoti teisėmis, kylančiomis iš sutarties, kuri patenka į Reglamento Nr. 269/2014 11 straipsnio 1 dalies taikymo sritį (pirmiausia sutarties su asmeniu, kuriam taikomos sankcijos) arba kuria siekiama trukdyti įgyvendinti šio reglamento tikslus, teismas, į kurį kreiptasi, privalo netenkinti reikalavimų. Šio reglamento 11 straipsnio 1 dalimi siekiama užtikrinti Sąjungos ribojamųjų priemonių veiksmingumą, todėl ji gali sukelti teisinių pasekmių abiem bylos šalims, priklausomai nuo to, kuriam asmeniui sandoris būtų naudingas(60).
85.      Be to, pritartina Komisijos požiūriui, pagal kurį Reglamento Nr. 269/2014 11 straipsnio 1 dalyje aiškiai daroma nuoroda į „reikalavimus“(61), o tai sąvoka, kurios reikšmė daug siauresnė nei sąvokos „procesas“. Iš tikrųjų šio reglamento I priede nurodytas asmuo gali įstoti į bylą ir kaip atsakovas, ir kaip ieškovas, be kita ko, pareikšdamas priešieškinį. Tokius reikalavimus iš esmės gali pareikšti bet kuri bylos šalis. Taigi šios nuostatos taikytinumas visada turi būti vertinamas atsižvelgiant į konkrečias bylos aplinkybes.
86.      Atsižvelgdamas į tai, kas išdėstyta, siūlau į šeštąjį prejudicinį klausimą atsakyti, kad Reglamento Nr. 269/2014 11 straipsnio 1 dalis turi būti aiškinama taip, kad pagal ją draudžiama tenkinti reikalavimus, patenkančius į šios nuostatos taikymo sritį, neatsižvelgiant į tai, ar juos pateikė ieškovas, ar atsakovas.
VI.    Išvada
87.      Atsižvelgdamas į tai, kas išdėstyta, siūlau Teisingumo Teismui taip atsakyti į Augstākās tiesas Senāts (Aukščiausiasis Teismas, Latvija) pateiktus prejudicinius klausimus:
1.      2014 m. kovo 17 d. Tarybos reglamento (ES) Nr. 269/2014 dėl ribojamųjų priemonių, taikytinų atsižvelgiant į veiksmus, kuriais kenkiama Ukrainos teritoriniam vientisumui, suverenitetui ir nepriklausomybei arba į juos kėsinamasi, iš dalies pakeisto 2023 m. rugsėjo 13 d. Tarybos įgyvendinimo reglamentu (ES) 2023/1765, 2 straipsnis ir 11 straipsnio 1 dalis
turi būti aiškinami taip, kad:
teismas, į kurį kreiptasi, esant įrodymų privalo savo iniciatyva patikrinti, ar kuri nors iš bylos šalių yra tarp asmenų, nurodytų šio reglamento 2 straipsnyje arba 11 straipsnio 1 dalies a ir b punktuose, ir šiuo tikslu pasinaudoti visais jam suteiktais tyrimo įgaliojimais. Pirmiausia jis turi kreiptis į kompetentingas specializuotas institucijas dėl reikiamos informacijos, kad galėtų atlikti šį patikrinimą. Ši patikrinimo pareiga apima ir su bylos šalimis susijusius fizinius ar juridinius asmenis, subjektus ar įstaigas.
2.      Reglamento Nr. 269/2014, iš dalies pakeisto Įgyvendinimo reglamentu 2023/1765, 11 straipsnio 1 dalis
turi būti aiškinama taip, kad:
–        pagal ją nedraudžiama bylos nagrinėti iš esmės, bet draudžiama visiškai arba iš dalies tenkinti reikalavimus, susijusius su sutartimi, kurią vykdant visiškai ar iš dalies, tiesiogiai ar netiesiogiai taikomos ribojamosios priemonės. Nacionalinio teismo sprendimas, kurio rezoliucinėje dalyje nurodyta, kad šis sprendimas neturi būti vykdomas, kol ieškovas patenka į šio reglamento 11 straipsnio 1 dalies a arba b punkto taikymo sritį, iš esmės atitinka šį draudimą,
–        pagal ją draudžiama tenkinti reikalavimus, patenkančius į šios nuostatos taikymo sritį, neatsižvelgiant į tai, ar juos pateikė ieškovas, ar atsakovas.
1      Originalo kalba: prancūzų.
2      OL L 78, 2014, p. 6.
3      OL L 226, 2023, p. 3.
4      OL L 58, 2022, p. 1.
5      2014 m. kovo 17 d. Tarybos sprendimas dėl ribojamųjų priemonių, taikytinų atsižvelgiant į veiksmus, kuriais kenkiama Ukrainos teritoriniam vientisumui, suverenitetui ir nepriklausomybei arba į juos kėsinamasi (OL L 78, 2014, p. 16).
6      Teisingumo Teismas laikosi nuomonės, kad SESV 215 straipsnyje įtvirtinta sąsaja tarp ESS tikslų BUSP srityje ir SESV numatytas ribojamąsias priemones apimančių Sąjungos veiksmų (šiuo klausimu žr. 2017 m. kovo 28 d. Sprendimą Rosneft (C‑72/15, EU:C:2017:236, 89 punktas) ir 2024 m. rugsėjo 10 d. Sprendimą Neves 77 Solutions (C‑351/22, EU:C:2024:723, 45 punktas).
7      Žr. 2011 m. kovo 10 d. Sprendimą Privater Rettungsdienst und Krankentransport Stadler (C‑274/09, EU:C:2011:130, 29 ir 36 punktai).
8      Pagal suformuotą jurisprudenciją Teisingumo Teismas turi iš visos nacionalinio teismo pateiktos informacijos, pirmiausia – iš nutarties dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą motyvuojamosios dalies, atrinkti aiškintinus Sąjungos teisės klausimus, atsižvelgdamas į bylos dalyką (žr. 2023 m. kovo 9 d. Sprendimą Registrų centras (C‑354/21, EU:C:2023:184, 35 punktas)).
9      Žr. šios išvados 28 punktą.
10      Žr. 2017 m. kovo 28 d. Sprendimą Rosneft (C‑72/15, EU:C:2017:236, 89 punktas) ir 2024 m. rugsėjo 10 d. Sprendimą Neves 77 Solutions (C‑351/22, EU:C:2024:723, 56 punktas).
11      Sąjungos teismas ir nacionalinis teismas vykdo teisminę kontrolę pagal jiems atitinkamai suteiktus įgaliojimus. Sąjungos teisės aktų, kaip antai Reglamento Nr. 269/2014, kontrolė priklauso Sąjungos teismo jurisdikcijai. O nacionaliniai teismai turi užtikrinti teisminę apsaugą nuo valstybės teisės aktų, priimtų nacionaliniu lygmeniu įgyvendinant ar taikant šiuos Sąjungos aktus.
12      Giumelli, F., Geelhoed, W., de Vries, M. ir Molesini, A., „United in diversity? A study on the implementation of sanctions in the European Union, Beyond Foreign Policy?“, EU Sanctions at the Intersection of Development, Trade, and CFSP, 10 t., Nr. 1 (2022), p. 41.
13      Portela, C., Olsen, K., „Mise en œuvre et suivi des régimes de sanctions de l’UE, y compris des recommandations visant à renforcer les capacités de l’UE à mettre en œuvre et à surveiller les sanctions“, 2023 m. spalio 10 d. Europos Parlamento tyrimas, p. 26.
14      Starski, P., „United in Sanctions? Some Observations on the EU Practice of „Restrictive Measures“ leidinyje „Face of the Russian Aggression against Ukraine“, The EU Reexamined, 2024, p. 256.
15      Finelli, F., „Countering circumvention of restrictive measures: the EU response“, Common Market Law Review, 60 t., Nr. 3 (2023), p. 737.
16      Žr. 2010 m. sausio 26 d. Sprendimą Transportes Urbanos y Servicios Generales (C‑118/08, EU:C:2010:39, 31 punktas), 2022 m. balandžio 7 d. Sprendimą Caixabank (C‑385/20, EU:C:2022:278, 47 punktas) ir 2025 m. kovo 13 d. Sprendimą Banco Santander (C‑230/24, EU:C:2025:177, 20 punktas).
17      Žr. šios išvados 34 punktą.
18      Žr. šios išvados 33 punktą.
19      Blair, W., „The legal effect of sanctions against Russia on financial and commercial transactions“, International sanctions: Monetary and financial law perspectives, Leiden, 2024, p. 313. Autorius teigia, kad valstybiniai teismai nėra pagrindiniai sankcijų įgyvendinimo instrumentai. Vis dėlto, kadangi pagal jų priimamus sprendimus tiesiogiai ar netiesiogiai įgyvendinamos ir (arba) pripažįstamos tokios sankcijos, šis poveikis yra lemiamas jų bendro veiksmingumo elementas.
20      Žr. generalinio advokato D. Ruiz‑Jarabo Colomer išvadą, pateiktą byloje Vedial / VRDT (C‑106/03 P, EU:C:2004:457, 28 punktas). Šio generalinio advokato teigimu, dispozityvumo principas labai naudingas apibūdinant konkrečius proceso, dažniausiai civilinio, bruožus, kurie išreiškia individualios autonomijos pripažinimą. Būtent šalys, kurios yra proceso šeimininkės, turi ne tik pareikšti ieškinį ar nutraukti bylą, bet taip pat nustatyti ieškinio dalyką. Galiausiai tai yra procesinė išraiška galimybės disponuoti savo teisėmis, kuri materialiuoju lygiu pasireiškia sutarties šalių valios viršenybe. Tolimas šio principo pateisinimas yra tas, kad netgi potencialus ar numanomas daikto savininkas turi išlaikyti šią teisę disponuoti daiktu, kad galėtų ją įgyvendinti teisme – reikalauti jos arba perleisti visiškai ar iš dalies, atsisakydamas ieškinio ar susitardamas, ir taip iš esmės apibrėžti ginčą.
21      Su sąlyga, kad šalys gali nustatyti bylos dalyką pagal materialinę teisę.
22      Žr. 2009 m. gruodžio 17 d. Sprendimą Martín Martín (C‑227/08, EU:C:2009:792, 20 punktas), 2017 m. balandžio 26 d. Sprendimą Farkas (C‑564/15, EU:C:2017:302, 33 punktas) ir 2023 m. rugsėjo 14 d. Sprendimą Tuk Tuk Travel (C‑83/22, EU:C:2023:664, 45 punktas).
23      Nacionalinio teismo pareiga savo iniciatyva išnagrinėti klausimą, ar nėra pažeista Sąjungos teisė, taikoma tam tikroms nuostatoms, susijusioms su vartotojų apsauga (žr. 2023 m. rugsėjo 14 d. Sprendimą Tuk Tuk Travel  (C‑83/22, EU:C:2023:664, 45–47 punktai ir juose nurodyta jurisprudencija)) ir su tarptautine apsauga (žr. 2022 m. lapkričio 8 d. Sprendimą Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid (Teismo iniciatyva atliekama sulaikymo patikra) (C‑704/20 ir C‑39/21, EU:C:2022:858, 94 punktas) ir 2024 m. spalio 17 d. Sprendimą Ararat (C‑156/23, EU:C:2024:892, 52 punktas)).
24      Žr. 2024 m. spalio 4 d. Sprendimą Komisija ir Taryba / Polisario frontas (C‑779/21 P ir C‑799/21 P, EU:C:2024:835, 133 punktas).
25      Žr., be kita ko, ESS preambulės 11 konstatuojamąją dalį, 3 straipsnio 5 dalį, 21 straipsnio 2 dalies c punktą ir 42 straipsnio 1 dalį. Taip pat žr. 2012 m. liepos 19 d. Sprendimą Parlamentas / Taryba (C‑130/10, EU:C:2012:472, 62 punktas).
26      Blair, W., „The legal effect of sanctions against Russia on financial and commercial transactions“, International sanctions: Monetary and financial law perspectives, Leidenas, 2024, p. 313. Autorius, atrodo, mano, kad Sąjungos sankcijų taikymas priskirtinas viešosios tvarkos sričiai.
27      2021 m. gruodžio 21 d. sprendimas (C‑124/20, EU:C:2021:1035).
28      2021 m. gruodžio 21 d. Sprendimas Bank Melli Iran (C‑124/20, EU:C:2021:1035, 55, 59 ir 60 punktai).
29      2021 m. gruodžio 21 d. Sprendimas Bank Melli Iran (C‑124/20, EU:C:2021:1035, 67 ir 68 punktai).
30      2011 m. gruodžio 21 d. sprendimas (C‑72/11, EU:C:2011:874).
31      Žr. 2011 m. gruodžio 21 d. Sprendimą Afrasiabi ir kt. (C‑72/11, EU:C:2011:874, 60 ir 62 punktai).
32      Finelli, F., „Countering circumvention of restrictive measures: the EU response“, Common Market Law Review, 60 t., Nr. 3 (2023), p. 734.
33      2007 m. balandžio 19 d. Tarybos reglamento (EB) Nr. 423/2007 dėl ribojančių priemonių Iranui (OL L 103, 2007, p. 1) 7 straipsnio 4 dalis.
34      Žr. šios išvados 63 ir paskesnius punktus.
35      Vilà Sánchez, E., „The European Union’s sanctions regime on the Russian Federation from 2014 to 2022“, Quaderns IEE: Revista de l’Institut d’Estudis Europeus, 2 t., Nr. 1 (2023), p. 55.
36      Komisijos gairėse pateikiamos rekomendacijos atrodo ypač naudingos (šiuo klausimu žr. „Circumvention red flags related to business partners and customers“, pateikiamą dokumente „Guidance for EU operators: Implementing enhanced due diligence to shield against Russia sanctions circumvention“).
37      Giumelli, F., Geelhoed, W., de Vries, M. ir Molesini, A., „United in diversity? A study on the implementation of sanctions in the European Union, Beyond Foreign Policy?“, op. cit., p. 38.
38      Žr. šios išvados 50 punktą.
39      Žr. nutarties dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą 4 punktą.
40      Žr. 2016 m. liepos 28 d. Sprendimą Kratzer (C‑423/15, EU:C:2016:604, 27 punktas).
41      Žr. 2024 m. liepos 3 d. pranešimo „Ribojamosios priemonės (sankcijos) – ES ribojamųjų priemonių veiksmingo įgyvendinimo geriausios praktikos atnaujinta redakcija“ (toliau – gairės) (ankstesnio Dokumento Nr. 10572/22) 32 punktą.
42      Žr. 2022 m. gruodžio 15 d. Sprendimą Instrubel ir kt. (C‑753/21 ir C‑754/21, EU:C:2022:987, 50 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
43      Niestedt, M., EU‑Außenwirtschafts‑ und Zollrecht (Krenzler, H. G., Herrmann, C., Niestedt, M.), V. Embargo‑ und Sanktionsmaßnahmen, C. H. Beck, 2015, 50 punktas.
44      2007 m. spalio 11 d. sprendimas (C‑117/06, EU:C:2007:596).
45      Žr. 2007 m. spalio 11 d. Sprendimą Möllendorf ir Möllendorf‑Niehuus (C‑117/06, EU:C:2007:596, 56 punktas).
46      Žr. gairių 33 punktą.
47      Žr. gairių 33 punktą.
48      Žr. versijas ispanų kalba („prevalece sobre cualquier acuerdo contractual incompatible“), danų kalba („vil de gælde forud for alle uforenelige aftalemæssige arrangementer“), vokiečių kalba („treten alle vertraglichen Regelungen, die mit ihnen nicht vereinbar sind, außer Kraft“), anglų kalba („override all incompatible contractual arrangements“), italų kalba („prevalgono su tutti gli accordi contrattuali incompatibili“), latvių kalba („tai ir prioritāte pār visiem neatbilstīgiem līgumiskiem noteikumiem“), lietuvių kalba („jie yra viršesni už visas su jais nesuderinamas sutartines priemones“), nyderlandų kalba („hebben zij voorrang boven alle daarmee onverenigbare contractuele regelingen“), lenkų kalba („uchylają one wszystkie niezgodne porozumienia umowne“) ir portugalų kalba („invalidam toda e qualquer disposição contratual que com eles seja incompatível“).
49      Siadat, A., Schultess, A., „Russland‑Embargo‑VO und innerdeutsche Zahlungsaufträge“, Zeitschrift für Bank und Kapitalmarktrecht, 2024, Nr. 13, p. 591.
50      Pagal Sąjungos teisę valstybės narės privalo taikyti baudžiamąsias sankcijas už pažeidimus, susijusius su Sąjungos ribojamosiomis priemonėmis. Šiuo klausimu žr. 2024 m. balandžio 24 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvą (ES) 2024/1226 dėl nusikalstamų veikų apibrėžties ir sankcijų už Sąjungos ribojamųjų priemonių pažeidimą, kuria iš dalies keičiama Direktyva (ES) 2018/1673 (OL L, 2024/1226).
51      Žr. šios išvados 39 punktą.
52      Pagal analogiją žr. 2014 m. birželio 12 d. Sprendimą Peftiev (C‑314/13, EU:C:2014:1645, 24 punktas).
53      Žr. versijas ispanų kalba („no se satisfará“), danų kalba („ingen fordringer må indfries“), vokiečių kalba („wird nicht stattgegeben“), anglų kalba („no claims <...> shall be satisfied“), italų kalba („non è concesso“), latvių kalba („neapmierina“), lietuvių kalba („netenkinami“), nyderlandų kalba („worden niet toegewezen“), lenkų kalba („nie są zaspokajane“) ir portugalų kalba („não há lugar ao pagamento“).
54      Žr. šios išvados 54 punktą.
55      Žr. šios išvados 72 punktą.
56      Žr. 2024 m. rugsėjo 5 d. Sprendimą Jemerak (C‑109/23, EU:C:2024:681, 48 punktas).
57      2021 m. lapkričio 11 d. Sprendimas Bank Sepah (C‑340/20, EU:C:2021:903).
58      2021 m. lapkričio 11 d. Sprendimas Bank Sepah (C‑340/20, EU:C:2021:903, 56 punktas).
59      Šiuo klausimu žr. Komisijos dokumentą „Consolidated FAQs on the implementation of Council Regulation No 833/2014 and Council Regulation No 269/2014“, atsakymas į 19 klausimą, p. 34.
60      Taikant ribojamąsias priemones į sąrašą įtrauktas asmuo gali kompensuoti skolą, kurią turi savo kontrahento atžvilgiu, įsiskolinimu, kurį pastarasis turi jo atžvilgiu, vykstant procesui, kuriame ieškinį pareiškė kontrahentas, nepareikšdamas priešieškinio. Dėl tokio kompensavimo į sąrašą įtraukto asmens skola išnyktų bylą iškėlus kitai sutarties šaliai.
61      Žr. versijas ispanų kalba („reclamación“), danų kalba („fordring“), vokiečių kalba („Forderung“), anglų kalba („claim“), italų kalba („diritto“), latvių kalba („prasības“), lietuvių kalba („reikalavimai“), nyderlandų kalba („vordering“), lenkų kalba („roszczenia“) ir portugalų kalba („pedido“).