Laikina versija
TEISINGUMO TEISMO (ketvirtoji kolegija) SPRENDIMAS
2025 m. lapkričio 13 d.(*)
„ Prašymas priimti prejudicinį sprendimą – Direktyva 2011/7/ES – Kova su pavėluotu mokėjimu pagal komercinius sandorius – Taikymo sritis – 2 straipsnio 1 ir 3 punktai – Sąvoka „įmonė“ – Sąvoka „komercinis sandoris“ – Sutartis dėl teisinių paslaugų teikimo steigiant komercinę bendrovę – Direktyva 93/13/EEB – 2 straipsnio b punktas – Sąvoka „vartotojas“ – Fizinis asmuo, pasinaudojęs advokato paslaugomis tam, kad įsteigtų komercinę bendrovę “
Byloje C‑197/24 (Šiľarský)(i)
dėl Mestský súd Bratislava IV (Bratislavos IV apylinkės teismas, Slovakijos Respublika) 2024 m. vasario 13 d. nutartimi, kurią Teisingumo Teismas gavo 2024 m. kovo 12 d., pagal SESV 267 straipsnį pateikto prašymo priimti prejudicinį sprendimą byloje
AK
prieš
RU
TEISINGUMO TEISMAS (ketvirtoji kolegija),
kurį sudaro kolegijos pirmininkas I. Jarukaitis, ketvirtosios kolegijos teisėjo pareigas einantis Teisingumo Teismo pirmininkas K. Lenaerts, teisėjai M. Condinanzi, N. Jääskinen ir R. Frendo (pranešėja),
generalinis advokatas D. Spielmann,
kancleris A. Calot Escobar,
atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį,
išnagrinėjęs pastabas, pateiktas:
–        Slovakijos vyriausybės, atstovaujamos E. V. Larišová ir A. Lukáčik,
–        Europos Komisijos, atstovaujamos P. Kienapfel, R. Lindenthal ir D. Milanowska,
susipažinęs su 2025 m. balandžio 30 d. posėdyje pateikta generalinio advokato išvada,
priima šį
Sprendimą
1        Prašymas priimti prejudicinį sprendimą pateiktas dėl 2011 m. vasario 16 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2011/7/ES dėl kovos su pavėluotu mokėjimu, atliekamu pagal komercinius sandorius (OL L 48, 2011, p. 1), 1 straipsnio 2 dalies, 2 straipsnio 1 ir 3 punktų bei 6 straipsnio, taip pat 1993 m. balandžio 5 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 93/13/EEB dėl nesąžiningų sąlygų sutartyse su vartotojais (OL L 95,
1993, p. 29; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 15 sk., 2 t., p. 288) 2 straipsnio b punkto ir 8 straipsnio išaiškinimo.
2        Prašymas pateiktas nagrinėjant teisinių paslaugų bendrovės AK ginčą su fiziniu asmeniu RU dėl honorarų už suteiktas teisines paslaugas mokėjimo.
Teisinis pagrindas
Sąjungos teisė
Direktyva 2011/7
3        Direktyvos 2011/7/ES 8 konstatuojamojoje dalyje nustatyta:
„Ši direktyva turėtų būti taikoma tik mokėjimams, kuriais atlyginama už komercinius sandorius. Šia direktyva neturėtų būti reglamentuojami sandoriai su vartotojais. <...>“
4        Šios direktyvos 1 straipsnio „Dalykas ir taikymo sritis“ 2 dalyje numatyta:
„Ši direktyva taikoma visiems mokėjimams, kuriais atlyginama už komercinius sandorius.“
5        Minėtos direktyvos 2 straipsnyje „Terminų apibrėžtys“ nurodyta:
„Šioje direktyvoje vartojamų terminų apibrėžtys:
1.      komerciniai sandoriai – įmonių sandoriai arba įmonių ir viešosios valdžios institucijų sandoriai, kurių pagrindu už atlygį turi būti perduotos prekės arba suteiktos paslaugos;
<...>
3.      įmonė – organizacija, išskyrus viešosios valdžios instituciją, vykdanti savo nepriklausomą ekonominę ar profesinę veiklą, net jeigu tą veiklą vykdo vienas asmuo;
<...>“
6        Tos pačios direktyvos 6 straipsnio „Išieškojimo išlaidų kompensavimas“ 1 dalyje numatyta:
„Valstybės narės užtikrina, kad tokiu atveju, jei delspinigiai už pavėluotą mokėjimą, atliekamą pagal komercinį sandorį, tampa mokėtini pagal 3 arba 4 straipsnį, kreditorius turėtų teisę gauti iš skolininko ne mažesnę kaip nustatytą 40 EUR sumą.“
Direktyva 93/13
7        Direktyvos 93/13 1 straipsnio 1 dalyje nustatyta:
„Šia direktyva siekiama suderinti valstybių narių įstatymus ir kitus teisės aktus susijusius su nesąžiningomis sąlygomis pardavėjo ar tiekėjo [verslininko] su vartotoju sudaromose sutartyse.“
8        Šios direktyvos 2 straipsnio b punkte nurodyta:
„Šioje direktyvoje vartojamų terminų apibrėžtys:
<…>
b)      „vartotojas“ – bet kuris fizinis asmuo, kuris sutartyse, kurioms taikoma ši direktyva, veikia siekdamas tikslų, nesusijusių su jo verslu, prekyba ar profesija.“
9        Direktyvos 8 straipsnyje nustatyta:
„Valstybės narės gali priimti arba išlaikyti pačias griežčiausias Sutartį atitinkančias nuostatas šia direktyva reglamentuojamoje srityje, siekiant užtikrinti maksimalią vartotojo apsaugą.“
Slovakijos teisė
Prekybos kodeksas
10      Pagrindinei bylai taikytinos redakcijos Zákon č. 513/1991 Zb. Obchodný zákonník (Įstatymas Nr. 513/1991 dėl prekybos kodekso; toliau – Prekybos kodeksas) 369c straipsnio 1 ir 2 dalyse nustatyta:
„1.      Skolininkui vėluojant įvykdyti prievolę, kreditorius <...> turi teisę į fiksuotą išieškojimo išlaidų kompensaciją, nereikalaujant atskiro raginimo. Fiksuotos išieškojimo išlaidų kompensacijos dydį nutarimu nustato Slovakijos Respublikos vyriausybė.
2.      1 dalis netaikoma, jeigu reikalavimas kyla iš vartojimo sutarties ir skolininkas yra vartotojas.“
Civilinis kodeksas
11      Pagrindinei bylai taikytinos redakcijos Zákon č. 40/1964 Zb. Občiansky zákonník (Įstatymas Nr. 40/1964 dėl civilinio kodekso) (toliau – Civilinis kodeksas) 52 straipsnyje nustatyta:
„1.      Su vartotoju sudaryta sutartis – bet kokios teisinės formos sutartis, verslininko sudaryta su vartotoju.
2.      Nuostatos dėl su vartotoju sudarytos sutarties ir visos kitos nuostatos, reglamentuojančios teisinius santykius, kur dalyvauja vartotojas, visada taikomos vartotojo naudai. Kiti sutartinius santykius reglamentuojantys susitarimai, kurių turiniu ar tikslu siekiama išvengti šių nuostatų taikymo, negalioja. Visiems teisiniams santykiams, kurių šalis yra vartotojas, pirmiausia taikomos Civilinio kodekso nuostatos, net jei kitu atveju paprastai būtų taikomos komercinės teisės nuostatos.
3.      Verslininkas yra asmuo, kuris, sudarydamas sutartį su vartotoju ar ją vykdydamas, veikia savo prekybos ar kitos profesinės veiklos tikslais.
4.      Vartotojas yra fizinis asmuo, kuris, sudarydamas ir vykdydamas vartojimo sutartį, veikia ne savo prekybos ar kitos profesinės veiklos tikslais.“
Įstatymas dėl advokato profesijos
12      Pagrindinei bylai taikytinos redakcijos Zákon č. 586/2003 Z. z. o advokácii a o zmene a doplnení zákona č. 455/1991 Zb. o živnostenskom podnikaní (živnostenský zákon) v znení neskorších predpisov (Įstatymas Nr. 586/2003 dėl advokato profesijos, kuriuo iš dalies keičiamas ir papildomas Įstatymas Nr. 455/1991 dėl vertimosi nepriklausoma profesija (Nepriklausomų profesijų įstatymas) su pakeitimais) 18 straipsnio 4 dalyje numatyta:
„Teisines paslaugas teikiantis advokatas dar prieš pradėdamas jas teikti privalo informuoti klientą, kuris yra šių paslaugų vartotojas, apie už jų teikimą mokėtiną atlygį. Priešingu atveju advokatas neturi teisės į atlygį. <...>“
Pagrindinė byla ir prejudiciniai klausimai
13      Teisinių paslaugų bendrovė AK kreipėsi į Mestský súd Bratislava IV (Bratislavos IV apylinkės teismas, Slovakijos Respublika) – prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusį teismą – su prašymu priteisti iš fizinio asmens RU sumokėti honorarus už suteiktas teisines paslaugas ir 40 eurų fiksuotą išieškojimo išlaidų kompensaciją pagal Prekybos kodekso 369c straipsnį, kuriuo perkeliamas Direktyvos 2011/7 6 straipsnis.
14      Iš prašymo priimti prejudicinį sprendimą matyti, kad RU, kuris norėjo įsteigti ribotos atsakomybės bendrovę pagal Slovakijos teisę ir ketino tapti vienu iš jos steigėjų, akcininku ir vadovu, 2022 m. kreipėsi į advokatę, vėliau tapusią ieškovės pagrindinėje byloje partnere. Buvo sudaryta žodinė sutartis dėl teisinių paslaugų teikimo už fiksuotą atlygį.
15      Anot prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo, parengus bendrovės steigimo sutarties projektą ir kitus dokumentus, jie buvo išsiųsti RU kartu su sąskaita faktūra, bet ši nebuvo apmokėta iki jos apmokėjimo termino pabaigos, t. y. 2023 m. sausio 17 d.
16      Pagrindinėje byloje RU neigia sudaręs teisinių paslaugų teikimo sutartį ir sutaręs dėl atlygio už šias paslaugas, o bendrovės steigimo sutartis ir kiti dokumentai jam tariamai buvo išsiųsti be išankstinio jo prašymo. Be to, jis mano esantis vartotojas, todėl
ginčui turi būti taikomos civilinės teisės nuostatos; AK savo ruožtu teigia, kad ginčas yra komercinis, todėl jam taikomos komercinės teisės nuostatos.
17      Šiomis aplinkybėmis Mestský súd Bratislava IV (Bratislavos IV apylinkės teismas) nutarė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šiuos prejudicinius klausimus:
„1.      Ar [Direktyvos 2011/7] 1 straipsnio 2 dalis, siejama su šios direktyvos 2 straipsnio 1 ir 3 punktais bei 6 straipsnio 1 dalimi, turi būti aiškinama taip, kad: i) „įmone“ laikytinas ir fizinis asmuo, kuris, kaip pagrindinėje byloje, naudojasi advokato teikiamomis teisinėmis paslaugomis, siekdamas įsteigti bendrovę, kurioje ketina tapti direktoriumi ir vienu iš dviejų steigėjų bei akcininkų; o ii) „komerciniu sandoriu“ laikomas sandoris, pagal kurį, kaip pagrindinėje byloje, advokatas teikia paslaugas tokiam asmeniui siekiant įsteigti bendrovę?
2.      Jeigu į pirmąjį klausimą būtų atsakyta neigiamai, ar [Direktyvos 93/13] 2 straipsnio b punkte, siejamame su šios direktyvos 8 straipsniu, vartojama sąvoka „vartotojas“ turi būti aiškinama taip, kad tokiu atveju, koks nagrinėjamas pagrindinėje byloje, ji apima ir fizinį asmenį, kuriam pareikštas reikalavimas pagal teisinių paslaugų sutartį, jeigu šios sutarties dalykas buvo teisinių paslaugų teikimas siekiant įsteigti bendrovę, o minėtas fizinis asmuo turėjo tapti šios bendrovės direktoriumi ir vienu iš dviejų steigėjų ir akcininkų?“
Dėl prejudicinių klausimų
Dėl pirmojo klausimo
18      Pažymėtina, kad AK ieškinys grindžiamas, be kita ko, Prekybos kodekso 369c straipsniu, kuriuo į Slovakijos teisę perkelta Direktyvos 2011/7 6 straipsnio 1 dalis, nurodyta pirmajame prejudiciniame klausime. Pagal šią nuostatą valstybės narės įpareigotos užtikrinti, kad jeigu galima reikalauti delspinigių už pavėluotą mokėjimą pagal komercinį sandorį, kreditorius turi teisę gauti iš skolininko ne mažesnę kaip nustatytą 40 EUR sumą.
19      Vis dėlto iš prašymo priimti prejudicinį sprendimą matyti, kad jį pateikusio teismo abejonės labiau susijusios su šioje direktyvoje vartojamomis sąvokomis „komercinis sandoris“ ir „įmonė“.
20      Taigi darytina išvada, kad savo pirmuoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės siekia išsiaiškinti, ar Direktyvos 2011/7 1 straipsnio 2 dalis, siejama su šios direktyvos 2 straipsnio 1 ir 3 punktais, turi būti aiškinama taip, kad aplinkybės, jog fizinis asmuo pasinaudojo advokato paslaugomis, siekdamas įsteigti komercinę bendrovę, kurioje jis turėjo tapti vienu iš steigėjų, akcininku ir direktoriumi, savaime pakanka, norint pripažinti šį asmenį „įmone“, o su advokatu sudarytą sandorį – „komerciniu“, kaip tai suprantama pagal nurodytas nuostatas.
21      Pirmiausia primintina, kad pagal Direktyvos 2011/7 1 straipsnio 2 dalį ši direktyva taikoma visiems mokėjimams, kuriais atlyginama už „komercinius sandorius“. Sąvoka „komerciniai sandoriai“ šios direktyvos 2 straipsnio 1 punkte apibrėžta kaip „įmonių sandoriai arba įmonių ir viešosios valdžios institucijų sandoriai, kurių pagrindu už atlygį turi būti perduotos prekės arba suteiktos paslaugos“. Šią nuostatą reikia sieti su nurodytos direktyvos 8 konstatuojamąja dalimi, kurioje patikslinta, kad į jos taikymo sritį nepatenka sandoriai su vartotojais (šiuo klausimu žr. 2016 m. gruodžio 15 d. Sprendimo Nemec,
C‑256/15, EU:C:2016:954, 30 punktą ir 2022 m. sausio 13 d. Sprendimo New Media Development & Hotel Services, C‑327/20, EU:C:2022:23, 31 punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją).
22      Pagal Direktyvos 2011/7 2 straipsnio 3 punktą „įmonė“ – tai organizacija, išskyrus viešosios valdžios instituciją, vykdanti savo nepriklausomą ekonominę ar profesinę veiklą, net jeigu tą veiklą vykdo vienas asmuo.
23      Taip pat pažymėtina, kad Direktyva 2011/7 pakeitė 2000 m. birželio 29 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvą 2000/35/EB dėl kovos su pavėluotu mokėjimu komerciniuose sandoriuose (OL L 200, 2000, p. 35; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 17 sk., 1 t., p. 226). Dėl pastarosios direktyvos nuostatų, analogiškų nurodytosioms šio sprendimo 21 ir 22 punktuose, Teisingumo Teismas jau yra nusprendęs, kad reikalavimas, kad asmuo veiktų kaip organizacija, vykdanti savarankišką ekonominę ar profesinę veiklą, reiškia, kad tas asmuo, neatsižvelgiant į jo formą ir teisinį statusą pagal nacionalinę teisę, vykdo struktūrinę ir tęstinę veiklą. Ji negali apsiriboti vienu nereguliariu ir izoliuotu prekių tiekimu ar paslaugų teikimu, o atitinkamas sandoris turi būti šios veiklos dalis
(šiuo klausimu žr. 2016 m. gruodžio 15 d. Sprendimo Nemec,
C‑256/15, EU:C:2016:954, 33 ir 34 punktus).
24      Norint atlikti šį vertinimą, reikia atsižvelgti į visas atitinkamo sandorio aplinkybes (šiuo klausimu žr. 2016 m. gruodžio 15 d. Sprendimo Nemec,
C‑256/15, EU:C:2016:954, 41 punktą).
25      Nagrinėjamu atveju iš prašymo priimti prejudicinį sprendimą nematyti, kad RU, kuris yra fizinis asmuo, vykdytų struktūrinę ir tęstinę savarankišką ekonominę ar profesinę veiklą, kurios dalis būtų sandoris dėl pasinaudojimo advokato paslaugomis.
26      Šis argumentas taip pat yra kliūtis prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo išsakytai prielaidai, kad RU galima būtų pripažinti įmone dėl to, kad teisinių paslaugų jam reikėjo siekiant ateityje vykdyti profesinę veiklą. Iš tiesų reikalavimas, kad atitinkamas sandoris būtų suinteresuotojo asmens savarankiškos ekonominės ar profesinės veiklos dalis, turi būti vertinamas sandorio sudarymo metu (šiuo klausimu žr. 2024 m. lapkričio 14 d. Sprendimo Agenciart – Management Artístico, C‑643/23, EU:C:2024:959, 35 punktą). Šiuo klausimu pažymėtina, kad galimybė, jog šio asmens statusas
ateityje gali pasikeisti, be kita ko, dėl sudaryto sandorio, negali pakeisti šio statuso sandorio sudarymo dieną (šiuo klausimu, kalbant apie Direktyvą 93/13, žr. 2025 m. kovo 20 d. Sprendimo Arce,
C‑365/23, EU:C:2025:192, 51 punktą).
27      Be to, nors iš šio sprendimo 24 punkte nurodytos jurisprudencijos matyti, kad nagrinėjamo sandorio ir jį sudarančio asmens siekiamo tikslo ryšys gali būti vienas iš veiksnių, į kuriuos atsižvelgtina vertinant, ar Direktyva 2011/7 taikoma konkrečiu atveju, vien jo nepakanka norint pripažinti, kad sudarydamas pagrindinėje byloje nagrinėjamą sandorį RU veikė kaip „įmonė“, kaip tai suprantama pagal Direktyvos 2011/7 2 straipsnio 3 punktą.
28      Šiuo klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas siekia sužinoti, ar nagrinėjamoje byloje gali būti svarbi Teisingumo Teismo jurisprudencija, įtvirtinta 1997 m. liepos 3 d. Sprendime Benincasa (C‑269/95, EU:C:1997:337) ir 2013 m. kovo 14 d. Sprendime Česká spořitelna (C‑419/11, EU:C:2013:165), nes bylose, kuriose priimti šie sprendimai, buvo atsižvelgta į tam tikras faktines aplinkybes ir padaryta išvada, kad atitinkamas asmuo vykdė komercinę veiklą.
29      Vis dėlto primintina, kad dvi nurodytos bylos buvo susijusios su taisyklių dėl teismo jurisdikcijos vartotojų sudarytų sutarčių srityje aiškinimu ir jose Teisingumo Teismas sąvoką „vartotojas“ aiškino remdamasis šiomis teismo jurisdikcijos taisyklėmis. Viena vertus, nors Direktyvos 2011/7 8 konstatuojamojoje dalyje patikslinta, kad sandoriai su vartotojais nepatenka į šios direktyvos taikymo sritį, pozityviu požiūriu jos taikymas apibrėžtas 1 straipsnyje, darant nuorodą į „komercinius sandorius“ tarp „įmonių“.
30      Kita vertus, kaip generalinis advokatas iš esmės pažymėjo savo išvados 40 punkte, Direktyva 2011/7 siekiama atgrasyti nuo pavėluotų mokėjimų ir veiksmingai apsaugoti kreditorių nuo tokių vėlavimų (šiuo klausimu žr. 2024 m. gruodžio 12 d. Sprendimo Tusnia, C‑725/23,
EU:C:2024:1015, 29 punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją). Taigi šie tikslai skiriasi nuo tikslo, siekiamo teismo jurisdikcijos taisyklėmis, išaiškintomis šio sprendimo 28 punkte nurodytoje jurisprudencijoje.
31      Vadinasi, reikia daryti išvadą, kad nurodytuose sprendimuose Teisingumo Teismo pateiktų argumentų negalima taikyti aiškinant Direktyvoje 2011/7 vartojamą sąvoką „įmonė“.
32      Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, į pirmąjį klausimą reikia atsakyti: Direktyvos 2011/7 1 straipsnio 2 dalis, siejama su šios direktyvos 2 straipsnio 1 ir 3 punktais, turi būti aiškinama taip, kad aplinkybės, jog fizinis asmuo pasinaudojo advokato paslaugomis, siekdamas įsteigti komercinę bendrovę, kurioje jis turėjo tapti vienu iš steigėjų, akcininku ir direktoriumi, savaime nepakanka, norint pripažinti šį asmenį „įmone“, o su advokatu sudarytą sandorį – „komerciniu“, kaip tai suprantama pagal nurodytas nuostatas.
Dėl antrojo klausimo
33      Antruoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės siekia išsiaiškinti, ar Direktyvos 93/13 2 straipsnio b punktas, siejamas su šios direktyvos 8 straipsniu,
turi būti aiškinamas taip, kad fizinis asmuo, kuriam pareikštas reikalavimas pagal sutartį dėl teisinių paslaugų teikimo siekiant įsteigti komercinę bendrovę, kurioje jis turėjo tapti vienu iš steigėjų, akcininku ir direktoriumi, patenka į sąvoką „vartotojas“, kaip ji suprantama pagal šią direktyvą.
Dėl Teisingumo Teismo jurisdikcijos
34      Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas nurodo, kad pagrindinė byla nesusijusi su nesąžiningomis sąlygomis verslininko ir vartotojo sutartyje. Vis dėlto jis laikosi nuomonės, kad prašomas Direktyvos 93/13 nuostatų išaiškinimas yra būtinas, jei būtų nuspręsta, kad fizinis asmuo – atsakovas pagrindinėje byloje – nepatenka į sąvoka „įmonė“, kaip ji suprantama pagal Direktyvos 2011/7 2 straipsnio 3 punktą, nes Civilinio kodekso 52 straipsnio 4 dalyje, kuria į Slovakijos teisę perkeltas Direktyvos 93/13 2 straipsnio b punktas, numatyta sąvoka „vartotojas“, perimta Įstatymo dėl advokato profesijos 18 straipsnio 4 dalyje, kuri yra ginčijama pagrindinėje byloje.
35      Šiuo klausimu primintina, kad, remiantis suformuota jurisprudencija, Teisingumo Teismas turi jurisdikciją priimti sprendimą dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą, pateikto dėl Sąjungos teisės nuostatų, esant tokioms situacijoms, kai, net jeigu pagrindinės bylos aplinkybės tiesiogiai nepatenka į šios teisės taikymo sritį, jos nuostatas leista taikyti pagal nacionalinę teisę, nes joje yra nuoroda į šių nuostatų turinį (2018 m. lapkričio 7 d. Sprendimo K ir B, C‑380/17, EU:C:2018:877, 34 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija; taip pat 2022 m. lapkričio 24 d. Sprendimo Cafpi ir Aviva assurances, C‑691/21, EU:C:2022:926, 30 punktas).
36      Iš tiesų, esant tokioms situacijoms, Europos Sąjunga tikrai suinteresuota, kad, siekiant išvengti aiškinimo skirtumų ateityje, iš Sąjungos teisės perimtos nuostatos būtų aiškinamos vienodai (2018 m. lapkričio 7 d. Sprendimo K ir B, C‑380/17, EU:C:2018:877, 35 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija; taip pat 2022 m. lapkričio 24 d. Sprendimo Cafpi ir Aviva assurances, C‑691/21, EU:C:2022:926, 31 punktas).
37      Taigi Teisingumo Teismo atliekamas Sąjungos teisės nuostatų aiškinimas, esant į jos taikymo sritį nepatenkančioms situacijoms, pateisinamas, jei šios nuostatos, vadovaujantis nacionaline teise, yra tiesiogiai ir besąlygiškai taikomos tokioms situacijoms, siekiant užtikrinti šių situacijų ir Sąjungos teisės reglamentuojamų situacijų vienodą vertinimą (2018 m. lapkričio 7 d. Sprendimo K ir B, C‑380/17, EU:C:2018:877, 36 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija; taip pat 2022 m. lapkričio 24 d. Sprendimo Cafpi ir Aviva assurances, C‑691/21, EU:C:2022:926, 32 punktas).
38      Nagrinėjamu atveju prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, kuris pagal SESV 267 straipsnyje nustatytą teisminio bendradarbiavimo sistemą vienintelis turi jurisdikciją aiškinti nacionalinę teisę, nurodo, kad Slovakijos įstatymų leidėjas nusprendė tiesiogiai ir besąlygiškai taikyti Civilinio kodekso 52 straipsnio 4 dalyje numatytą sąvoką „vartotojas“ ir advokatams mokėtinų honorarų srityje, pavartojęs ją Įstatymo dėl advokato profesijos 18 straipsnio 4 dalyje. Dėl šios priežasties šios sąvokos išaiškinimas jam būtinas, kad galėtų priimti sprendimą savo nagrinėjamoje byloje.
39      Šis teismas taip pat nurodo, kad, pirma, Civilinio kodekso 52 straipsnio 1 dalis, kaip ir Direktyva 93/13, taikoma „bet kokios teisinės formos sutartims, verslininko sudarytiems su vartotoju“, ir, antra, Civilinio kodekso 52 straipsnio 4 dalimi į Slovakijos teisę perkeltas Direktyvos 93/13 2 straipsnio b punktas, iš esmės pakartojant jo formuluotę.
40      Šiomis aplinkybėmis Sąjunga tikrai suinteresuota, kad Teisingumo Teismas pateiktų prašomą išaiškinimą.
41      Taigi darytina išvada, kad Teisingumo Teismas turi jurisdikciją atsakyti į prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo antrąjį klausimą.
Dėl esmės
42       Pirmiausia pažymėtina, kad Direktyvos 93/13 8 straipsniu siekiama leisti valstybėms narėms, laikantis SESV, užtikrinti suinteresuotajam vartotojui didesnę apsaugą nacionalinėmis nuostatomis, kurios yra griežtesnės už šios direktyvos nuostatas (šiuo klausimu žr. 2023 m. rugsėjo 21 d. Sprendimo mBank (Lenkijos nesąžiningų sąlygų registras), C‑139/22, EU:C:2023:692, 39 punktą). Vis dėlto nagrinėjamu atveju prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo antrasis klausimas susijęs su sąvokos „vartotojas“ apibrėžtimi, o ne su galbūt griežtesnių atitinkamų nacionalinių nuostatų vertinimu.
43      Vadinasi, nurodytas 8 straipsnis nėra svarbus siekiant naudingai atsakyti į šį antrąjį klausimą.
44      Šios direktyvos 2 straipsnio b punkte „vartotojas“ apibrėžtas kaip bet kuris fizinis asmuo, sutartyse, kurioms taikoma ši direktyva, siekiantis tikslų, nesusijusių su jo profesine veikla.
45      Taigi atitinkamo asmens, kaip „vartotojo“, statusas turi būti nustatomas atsižvelgiant į funkcinį kriterijų, pagal kurį reikia įvertinti, ar atitinkami sutartiniai santykiai priskirtini prie veiklos, kuri nesusijusi su profesine veikla. Be to, Teisingumo Teismas jau turėjo galimybę pažymėti, kad sąvoka „vartotojas“, kaip ji suprantama pagal Direktyvos 93/13 2 straipsnio b punktą, yra objektyvi ir nepriklauso nuo konkrečių žinių, kurių gali turėti atitinkamas asmuo, arba informacijos, kurią jis faktiškai turi (2023 m. birželio 8 d. Sprendimo YYY. (Sąvoka „vartotojas“),
C‑570/21 EU:C:2023:456, 30 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
46      Taigi sutartys, kurioms taikoma Direktyva 93/13, joje apibrėžiamos remiantis jas sudarančių asmenų statusu, nelygu tai, ar jie veikia vykdydami savo profesinę veiklą, ar ne (2019 m. kovo 21 d. Sprendimo Pouvin ir Dijoux, C‑590/17, EU:C:2019:232, 23 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
47      Nagrinėjamu atveju, kaip pažymėta šio sprendimo 25 punkte, tačiau tai dar turės patikrinti prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, jokia šio teismo pateikta informacija nerodo, kad sudarydamas teisinių paslaugų sutartį fizinis asmuo – atsakovas pagrindinėje byloje – vykdė savarankišką ekonominę ar profesinę veiklą, į kurios sferą ši sutartis galėtų patekti.
48      Šio vertinimo nepaneigia aplinkybė, kad RU tikslas buvo pradėti verstis komercine veikla.
49      Iš tiesų Teisingumo Teismas jau yra nusprendęs, kad asmens turimas „vartotojo“ statusas, kaip jis suprantamas pagal Direktyvą 93/13, turi būti vertinamas atitinkamos sutarties sudarymo momentu (šiuo klausimu žr. 2025 m. kovo 20 d. Sprendimo Arce, C‑365/23, EU:C:2025:192, 49 punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją).
50      Taigi tai, kad fizinio asmens – atsakovo pagrindinėje byloje – padėtis ateityje galėjo pasikeisti, negali pakeisti atitinkamos sutarties sudarymo dieną jos turėto statuso (šiuo klausimu žr. 2025 m. kovo 20 d. Sprendimo Arce, C‑365/23, EU:C:2025:192, 51 punktą).
51      Atsižvelgiant į visa tai, kas išdėstyta, į antrąjį klausimą reikia atsakyti: Direktyvos 93/13 2 straipsnio b punktas turi būti aiškinamas taip, kad į sąvoką „vartotojas“, kaip ji suprantama pagal šią direktyvą, patenka fizinis asmuo, sudaręs sutartį dėl teisinių paslaugų teikimo siekiant įsteigti komercinę bendrovę, kurioje jis turėjo tapti vienu iš steigėjų, akcininku ir direktoriumi, su sąlyga, kad sudarydamas sutartį šis asmuo nevykdė savarankiškos ekonominės ar profesinės veiklos, į kurios sferą ta sutartis galėtų patekti.
Dėl bylinėjimosi išlaidų
52      Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.
Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (ketvirtoji kolegija) nusprendžia:
1.      2011 m. vasario 16 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2011/7/ES dėl kovos su pavėluotu mokėjimu, atliekamu pagal komercinius sandorius, 1 straipsnio 2 dalis, siejama su šios direktyvos 2 straipsnio 1 ir 3 punktais,
turi būti aiškinama taip:
aplinkybės, jog fizinis asmuo pasinaudojo advokato paslaugomis, siekdamas įsteigti komercinę bendrovę, kurioje jis turėjo tapti vienu iš steigėjų, akcininku ir direktoriumi, savaime nepakanka, norint pripažinti šį asmenį „įmone“, o su advokatu sudarytą sandorį – „komerciniu“, kaip tai suprantama pagal nurodytas nuostatas.
2.      1993 m. balandžio 5 d. Tarybos direktyvos 93/13/EEB dėl nesąžiningų sąlygų sutartyse su vartotojais 2 straipsnio b punktas
turi būti aiškinamas taip:
į sąvoką „vartotojas“, kaip ji suprantama pagal šią direktyvą, patenka fizinis asmuo, sudaręs sutartį dėl teisinių paslaugų teikimo siekiant įsteigti komercinę bendrovę, kurioje jis turėjo tapti vienu iš steigėjų, akcininku ir direktoriumi, su sąlyga, kad sudarydamas sutartį šis asmuo nevykdė savarankiškos ekonominės ar profesinės veiklos, į kurios sferą ta sutartis galėtų patekti.
Parašai.
*      Proceso kalba: slovakų.
i      Šios bylos pavadinimas išgalvotas. Jis neatitinka jokios bylos šalies tikrojo vardo, pavardės ar pavadinimo.