62014TO0721_LT
Šalys
Sprendimo motyvai
Rezoliucinė dalis
Šalys
Byloje T‑721/14
Belgijos Karalystė, atstovaujama L. Van den Broeck ir M. Jacobs, padedamų advokatų P. Vlaemminck ir B. Van Vooren,
ieškovė,
prieš
Europos Komisiją, atstovaujamą H. Tserepa-Lacombe ir F. Wilman,
atsakovę,
dėl prašymo panaikinti 2014 m. liepos 14 d. Komisijos rekomendaciją 2014/478/ES dėl internetinių lošimų paslaugų vartotojų bei lošėjų apsaugos ir nepilnamečių dalyvavimo internetiniuose lošimuose prevencijos principų (OL L 214, p. 38)
BENDRASIS TEISMAS (antroji kolegija),
kurį sudaro pirmininkė M. E. Martins Ribeiro (pranešėja), teisėjai S. Gervasoni ir L. Madise,
kancleris E. Coulon,
priima šią
Nutartį
Sprendimo motyvai
Ginčo aplinkybės
1. 2014 m. liepos 14 d. Europos Komisija priėmė Rekomendaciją 2014/478/ES dėl internetinių lošimų paslaugų vartotojų bei lošėjų apsaugos ir nepilnamečių dalyvavimo internetiniuose lošimuose prevencijos principų (OL L 214, p. 38, toliau – ginčijama rekomendacija).
2. Ginčijamos rekomendacijos 1–7 konstatuojamosiose dalyse glaustai apibūdinusi aplinkybes, pirmiausia grindžiamas 2011 m. surengta vieša konsultacija, 2012 m. spalio 23 d. priimtu Komisijos komunikatu „Kompleksiškos europinės internetinių lošimų sistemos kūrimas“ ir 2013 m. rugsėjo 10 d. Europos Parlamento rezoliucija dėl internetinių lošimų vidaus rinkoje, taip pat teismo praktika, pagal kurią, nesant suderinimo Europos Sąjungos mastu, valstybės narės iš esmės gali savo nuožiūra nustatyti su azartiniais lošimais susijusios politikos tikslus ir siektiną vartotojų sveikatos apsaugos lygį, atsižvelgdama į tai, kad Teisingumo Teismas yra pateikęs bendro pobūdžio gaires dėl pagrindinių vidaus rinkos laisvių internetinių lošimų srityje aiškinimo ir nustatęs pagrindines komercinių pranešimų apie tokias paslaugas taisykles, Komisija minėtos rekomendacijos 8, 9, 14 ir 15 konstatuojamosiose dalyse nustatė:
„(8) 	taisyklės ir politika, kurias yra nustačiusios valstybės narės siekdamos su viešuoju interesu susijusių tikslų, labai skiriasi. Sąjungos lygmens veiksmais valstybės narės skatinamos užtikrinti aukštą apsaugos lygį visoje Sąjungoje, visų pirma atsižvelgiant į riziką, susijusią su lošimais, įskaitant galimą su lošimu susijusių sutrikimų vystymąsi arba kitus neigiamus asmeninius ir socialinius padarinius;
(9) šia rekomendacija siekiama apsaugoti vartotojų bei lošėjų sveikatą ir taip kartu sumažinti galimą ekonominę žalą, kuri gali būti patirta dėl patologinio ar nesaikingo lošimo. Šiuo tikslu joje rekomenduojami su internetinių lošimų paslaugomis susijusios vartotojų, lošėjų ir nepilnamečių aukšto lygio apsaugos principai. Rengdama šią rekomendaciją, Komisija rėmėsi gerąja valstybių narių patirtimi;
< … >
(14) 	Sąjungoje įsisteigę internetinių lošimų operatoriai vis dažniau turi po kelias atskirose valstybėse narėse, kurios lošimams reguliuoti pasirinko licencijomis pagrįstas sistemas, išduotas licencijas. Jiems būtų naudinga, jei būtų laikomasi bendresnio požiūrio. Be to, dėl atitikties reikalavimų gausėjimo gali būti be reikalo dubliuojama infrastruktūra ir dvigubėti išlaidos – dėl to reguliavimo institucijoms tektų nereikalinga administracinė našta;
(15) tikslinga paraginti valstybes nares nustatyti vartotojų informavimo apie internetinius lošimus taisykles. Tokiomis taisyklėmis turėtų būti užkertamas kelias su lošimu susijusių sutrikimų vystymuisi, užtikrinama, kad nepilnamečiai negalėtų naudotis lošimo priemonėmis, o vartotojai paskatinami nesinaudoti neleistomis teikti, todėl potencialiai žalingomis, paslaugomis.“
3. Ginčijamojoje rekomendacijoje yra dvylika dalių ir 54 punktai.
4. Ginčijamos rekomendacijos I dalies „Tikslas“ 1 ir 2 punktuose nustatyta:
„1. Siekiant užtikrinti sveikatos apsaugą ir sumažinti ekonominę žalą, kuri gali būti patirta dėl patologinio ar nesaikingo lošimo, valstybėms narėms rekomenduojama priimti internetinių lošimų paslaugų ir atsakingų komercinių pranešimų apie tas paslaugas principus, kuriuos taikant būtų užtikrintas aukštas vartotojų, lošėjų ir nepilnamečių apsaugos lygis.
2. Šia rekomendacija nepažeidžiama valstybių narių teisė reguliuoti lošimų paslaugas.“
5. Ginčijamos rekomendacijos III–X dalys susijusios su atitinkamai „informacijos pateikimo reikalavimais“, „nepilnamečiais“, „lošėjo registracija ir sąskaita“, „lošėjo veiksmais ir pagalba lošėjui“, „pertrauka ir savanorišku galimybės lošti atsisakymu“, „komerciniais pranešimais“, „rėmimu“, taip pat „švietimu ir informavimu“.
6. Ginčijamos rekomendacijos XI dalyje „Priežiūra“ įtvirtintame 51punkte nustatyta, kad „[v]alstybės narės raginamos, taikydamos šioje rekomendacijoje nustatytus principus, paskirti kompetentingas lošimų reguliavimo institucijas, kurios nepriklausomai užtikrintų, kad būtų veiksmingai taikomos nacionalinės priemonės, kurių imtasi siekiant įtvirtinti šioje rekomendacijoje nustatytus principus, ir stebėtų, kaip tos priemonės taikomos“.
7. Galiausiai ginčijamos rekomendacijos XII dalyje „Ataskaitų teikimas“ įtvirtinti 52–54 punktai išdėstyti taip:
„52. Valstybės narės raginamos iki 2016 m. sausio 19 d. pranešti Komisijai apie visas priemones, kurių buvo imtasi pagal šią rekomendaciją, kad Komisija galėtų įvertinti šios rekomendacijos įgyvendinimą.
53. Valstybės narės raginamos statistikos tikslais rinkti patikimus metinius duomenis apie:
a) taikomas apsaugos priemones, visų pirma apie lošėjų sąskaitų (atidarytų ir uždarytų) skaičių, lošėjų, savanoriškai atsisakiusių galimybės lošti, skaičių, asmenų, kenčiančių nuo sutrikimų, susijusių su lošimu, skaičių, lošėjų pateiktų skundų skaičių;
b) komercinius pranešimus, suskirstytus pagal jais padarytų principų pažeidimų kategoriją ir rūšį.
Valstybės narės raginamos šią informaciją Komisijai pirmą kartą pateikti 2016 m. liepos 19 d.
54. Komisija turėtų įvertinti rekomendacijos įgyvendinimą iki 2017 m. sausio 19 d.“
Procesas ir šalių reikalavimai
8. 2014 m. spalio 13 d. Bendrojo Teismo kanceliarijai pateiktu pareiškimu Belgijos Karalystė pareiškė šį ieškinį.
9. Atskiru dokumentu, pateiktu Bendrojo Teismo kanceliarijai 2014 m. gruodžio 19 d., Komisija, remdamasi 1991 m. gegužės 2 d. Bendrojo Teismo procedūros reglamento 114 straipsnio 1 dalimi, pateikė nepriimtinumu grindžiamą prieštaravimą. 2015 m. vasario 20 d. Belgijos Karalystė pateikė savo pastabas dėl šio prieštaravimo.
10. Atitinkamai 2015 m. sausio 12 ir 16 d. Bendrojo Teismo kanceliarija gavo dokumentus, kuriais Graikijos Respublika ir Portugalijos Respublika paprašė leisti įstoti į šią bylą palaikyti Belgijos Karalystės reikalavimų.
11. Belgijos Karalystė Bendrojo Teismo prašo:
– pripažinti ieškinį priimtinu arba, nepatenkinus šio reikalavimo, prijungti nepriimtinumu grindžiamo prieštaravimo
nagrinėjimą prie bylos nagrinėjimo iš esmės ir nustatyti terminą pateikti išvadas dėl tolesnio bylos nagrinėjimo arba, nepatenkinus ir šio reikalavimo, nagrinėti klausimą dėl priimtinumo tik išklausius pagrindines šalis ir įstojusias į bylą šalis,
– patenkinti ieškinį ir panaikinti ginčijamą rekomendaciją;
– priteisti iš Komisijos bylinėjimosi išlaidas.
12. Komisija Bendrojo Teismo prašo:
– pripažinti ieškinį priimtinu,
– priteisti iš Belgijos Karalystės bylinėjimosi išlaidas.
Dėl teisės
13. Pagal Bendrojo Teismo procedūros reglamento 130 straipsnio 1 dalį, jei šalis prašo, šis teismas gali priimti sprendimą dėl priimtinumo, nenagrinėjęs bylos iš esmės. Šioje byloje Bendrasis Teismas, manydamas, kad viskas pakankamai aišku iš bylos dokumentų, nusprendė toliau bylos nenagrinėti ir priimti sprendimą.
14. Komisija teigia, kad šis ieškinys yra nepriimtinas, nes ginčijama rekomendacija nėra aktas, dėl kurio galima pareikšti ieškinį pagal SESV 263 straipsnį. Iš esmės ji mano, kad ginčijama rekomendacija, tiek savo forma, tiek turiniu, yra „tikra“ rekomendacija, kaip tai suprantama pagal SESV 288 straipsnį, kuri neturi privalomosios galios ir nenustato jokio imperatyvaus įpareigojimo. Tai rodo šios rekomendacijos, grindžiamos SESV 292 straipsniu, formalus pateikimas, jos išdėstymas vartojant ne liepiamąją, bet sąlyginę nuosaką, taip pat jos 5 konstatuojamoji dalis ir 2 punktas. Komisija priduria, kad Belgijos Karalystės ieškinyje nurodyti argumentai negali paneigti to, jog ginčijama rekomendacija yra aktas, dėl kurio negali būti pareikštas ieškinys.
15. Tačiau Belgijos Karalystė teigia, kad šis ieškinys yra priimtinas. Iš esmės, remdamasi pirmiausia 1971 m. kovo 31 d. Sprendimu Komisija / Taryba, vadinamuoju „AETR“ (22/70, Rink., EU:C:1971:32), ir 1989 m. gruodžio 13 d. Sprendimu Grimaldi (C‑322/88, Rink., EU:C:1989:646), taip pat veiksmingos teisminės gynybos principu, ji pažymi, kad ginčijamai rekomendacijai gali būti taikoma teisminė priežiūra. Pirma, ji teigia, kad ši rekomendacija sukelia „neigiamų teisinių padarinių“, nes, kaip matyti iš pirmo, trečio ir ketvirto ieškinio pagrindų, ji pažeidžia pagrindinius Sąjungos teisės principus, t. y. kompetencijos suteikimo principą ir Sąjungos ir valstybių narių institucijų bendradarbiavimo pareigą. Antra, grindžiant ieškinį pateiktuose antrajame ir penktajame pagrinduose ji pažymi, kad ginčijama rekomendacija pagrįsta tikslu suderinti SESV 49 ir 56 straipsnių taikymą internetinių lošimų srityje ir iš tiesų yra paslėpta direktyva – tai turi patikrinti Bendrasis Teismas. Šiomis aplinkybėmis ji priduria, kad ginčijama rekomendacija sukelia netiesioginių teisinių padarinių, todėl, viena vertus, valstybės narės, atsižvelgdamos į bendradarbiavimo pareigą, turi rūpestingai jos laikytis, kita vertus, nacionaliniai teismai privalo į ją atsižvelgti.
16. Iš nusistovėjusios teismo praktikos matyti, kad aktai, kuriuos galima ginčyti, kaip jie suprantami pagal SESV 263 straipsnį, yra visi institucijų priimti aktai, nepaisant jų formos, kuriais siekiama sukelti privalomų teisinių padarinių (šios nutarties 15 punkte minėto Sprendimo AETR, EU:C:1971:32 42 punktas; 2011 m. spalio 13 d. Sprendimo Deutsche Post ir Vokietija / Komisija, C‑463/10 P ir C‑475/10 P, Rink., EU:C:2011:656, 36 punktas ir 2014 m. vasario 13 d. Sprendimo Vengrija / Komisija, C‑31/13 P, Rink., EU:C:2014:70, 54 punktas).
17. Tačiau SESV 263 straipsnyje numatyta teisminė kontrolė netaikoma visiems aktams, kurie asmeniui nesukelia privalomų teisinių padarinių, kaip antai parengiamiesiems dokumentams, sprendimą patvirtinantiems sprendimams ir jo vykdymo aktams, paprastoms rekomendacijoms ir nuomonėms, taip pat iš principo vidaus aktams (šiuo klausimu žr. 2006 m. rugsėjo 12 d. Sprendimo Reynolds Tobacco ir kt.  / Komisija, C‑131/03 P, Rink., EU:C:2006:541, 55 punktą ir nurodytą teismų praktiką ir 2012 m. gegužės 14 d. Nutarties Sepracor Pharmaceuticals (Ireland) / Komisija, C‑477/11 P, EU:C:2012:292, 52 punktą].
18. Atsižvelgiant į teismo praktiką tai, kad aktas gali sukelti teisinių padarinių, taigi, būti ieškinio dėl panaikinimo dalykas pagal SESV 263 straipsnį, reiškia, kad reikia išnagrinėti jo tekstą, aplinkybes, kuriomis jis buvo priimtas (šiuo klausimu žr. 1997 m. kovo 20 d. Sprendimo Prancūzija / Komisija, C‑57/95, Rink., EU:C:1997:164, 18 punktą ir 2005 m. gruodžio 1 d. Sprendimo Italija / Komisija, C‑301/03, Rink., EU:C:2005:727, 21–23 punktus), jo esmę (žr. 2000 m. birželio 22 d. Sprendimo Nyderlandai / Komisija, C‑147/96, Rink., EU:C:2000:335, 27 punktą ir nurodytą teismų praktiką; taip pat šiuo klausimu žr. 1990 m. spalio 9 d. Sprendimo Prancūzija / Komisija, C‑366/88, Rink., EU:C:1990:348, 23 punktą; 1991 m. lapkričio 13 d. Sprendimo Prancūzija / Komisija, C‑303/90, Rink., EU:C:1991:424, 18–24 punktus ir 1993 m. birželio 16 d. Sprendimo Prancūzija / Komisija, C‑325/91, Rink., EU:C:1993:245, 20–23 punktus) bei aktą priėmusios institucijos tikslą (šiuo klausimu žr. 2010 m. sausio 26 d. Sprendimo Internationaler Hilfsfonds / Komisija, C‑362/08 P, Rink., EU:C:2010:40, 52 punktą ir 2008 m. liepos 17 d. Sprendimo Athinaïki Techniki / Komisija, C‑521/06 P, Rink., EU:C:2008:422, 42 punktą).
19. Šioje byloje skundžiamas aktas yra rekomendacija, kurią Komisija priėmė pagal SESV 292 straipsnį ir kurios visas tekstas buvo paskelbtas
Europos Sąjungos oficialiojo leidinio
L serijoje. Kaip tai pirmiausia matyti iš ginčijamos rekomendacijos 2, 9 ir 15 konstatuojamųjų dalių, derinant aspektus, susijusius su, pirma, vartotojų, įskaitant nepilnamečių, apsauga internetinių lošimų paslaugų srityje ir, antra, atsakingais komerciniais pranešimais apie šias paslaugas, šia rekomendacija siekiama apsaugoti vartotojų ir lošėjų sveikatą, taip pat kuo labiau sumažinti galimą ekonominę žalą, kuri gali būti patirta dėl patologinio ar nesaikingo lošimo. Šiuo tikslu joje rekomenduojami vartotojų, lošėjų ir nepilnamečių aukšto lygio apsaugos internetinių lošimų srityje principai, o valstybės narės raginamos teikti pasiūlymus dėl vartotojų informavimo apie internetinius lošimus taisyklių.
20. Šiuo klausimu pirmiausia pažymėtina, kad iš tiesų iš SESV 288 straipsnio penktos pastraipos matyti, kad rekomendacijos neturi privalomosios galios. Tačiau pagal nusistovėjusią teismo praktiką formos pasirinkimas negali pakeisti akto pobūdžio, todėl reikia išsiaiškinti, ar akto turinys atitinka jam suteiktą formą (žr. 15 punkte minėto Sprendimo Grimaldi, EU:C:1989:646, 14 punktą ir nurodytą teismų praktiką). Taigi, atsižvelgiant į 16–18 punktuose cituotą teismo praktiką, reikia pažymėti, kad vien tai, jog ginčijama rekomendacija formaliai pavadinta rekomendacija, ir kad ji buvo priimta remiantis SESV 292 straipsniu, negali automatiškai reikšti, kad jos negalima laikyti skundžiamu aktu.
21. Pirma, pažymėtina, kad ginčijama rekomendacija iš esmės išdėstyta vartojant neimperatyvius terminus.
22. Iš tiesų, viena vertus, tiek ginčijamos rekomendacijos konstatuojamosios dalys, tiek jos punkt ai didžia dalimi išdėstyti vartojant sąlyginę nuosaką, kaip tai matyti pirmiausia iš vartojamų žodžių „devrait / devraient“ (daniškai „bør“, vokiškai „sollte / sollten“, estiškai „peaks / peaksid“, ispaniškai „debería / deberían“, itališkai „dovrebbe / dovrebbero“, nyderlandų kalba „zou moeten / zouden moeten“, lenkiškai „powinien / powinno / powinny“, švediškai „bör“ ir angliškai „should“).
23. Kita vertus, ginčijamos rekomendacijos 1, 18, 20, 37, 47, 49 ir 51–53 punktuose reikia atkreipti dėmesį į vartojamus žodžių junginius „valstybėms narėms rekomenduojama“ (daniškai „Medlemsstaterne anbefales“, estiškai „Liikmesriikidel soovitatakse“, itališkai „si raccomanda agli Stati membri“, lenkiškai „zaleca się“, portugališkai „recomenda-se aos Estados-Membros“, švediškai „Medlemsstaterna rekommenderas“, angliškai „Member States are recommended to“), „valstybės narės skatinamos“ (itališkai „gli Stati membri sono incoraggiati“, lenkiškai „zachęca się“, portugališkai „os Estados-Membros são incentivados / encorajados“, angliškai „Member States are encouraged to“) arba „valstybės narės raginamos“ (daniškai „Medlemsstaterne opfordres“, estiškai „Liikmesriike kutsutakse üles“, itališkai „gli Stati membri sono invitati“, portugališkai „os Estados-Membros são convidados“, švediškai „Medlemsstaterna uppmanas“, angliškai „Member States are invited to“).
24. Tokios formuluotės aiškiai parodo, kad ginčijamos rekomendacijos turinys nėra skirtas privalomiems teisiniams padariniams sukelti (šiuo klausimu žr. 18 punkte minėto Sprendimo Italija / Komisija, EU:C:2005:727, 21 ir 22 punktus).
25. Tačiau reikia pažymėti, kad portugališkoje ginčijamos rekomendacijos versijoje vartojami terminai „deve“ (privalo (vns.)), „devem“ (privalo (dgs.)), „deverá“ ( privalės (vns.)) ir „deverão“ ( privalės (dgs.)).
26. Be to, kitos ginčijamos rekomendacijos 1, 20, 37, 49, 51–53 punktų kalbinės versijos, konkrečiai kalbant, vokiečių, ispanų ir nyderlandų, bent iš dalies išdėstytos vartojant labiau imperatyvius terminus. Iš tiesų, nors kai kuriuose iš šių punktų pateikiamos paprastos rekomendacijos, kaip tai patvirtina žodžių junginys „den Mitgliedstaaten wird empfohlen“ (valstybėms narėms rekomenduojama), vartojamas minėtos rekomendacijos versijos vokiečių kalba 1 punkte, žodžiai „se recomienda / anima / invita a los Estados miembros“ (valstybėms narėms rekomenduojama, valstybės narės skatinamos, raginamos), vartojami šios rekomendacijos ispaniškos versijos 1, 18, 20, 37, 47 ir 51–53 punktuose, taip pat žodžių junginiai „de lidstaten wordt aanbevolen“ (valstybėms narėms rekomenduojama) ir „de lidstaten worden aangemoedigd“ (valstybės narės raginamos), vartojami tos pačios rekomendacijos versijos nyderlandų kalba 1, 18, 20, 37, 47 ir 49 punktuose, kituose punktuose vartojami labiau imperatyvūs veiksmažodžiai. Tai matyti ir iš veiksmažodžių „anhalten“ (nurodyti) ir „auffordern“ (raginti arba nurodyti), vartojamų nagrinėjamos rekomendacijos vokiškos versijos 20, 37, 47, 49 ir 51–53 punktuose, iš veiksmažodžio „instar“ (primygtinai raginti),
vartojamo nagrinėjamos rekomendacijos ispaniškos versijos 49 punkte, taip pat veiksmažodžio „verzoeken“ (raginti), vartojamo nagrinėjamos rekomendacijos versijos Nyderlandų kalba 51–53 punktuose, kuris yra labiau imperatyvus nei veiksmažodis „uitnodigen“, paprastai vartojamas verčiant prancūzišką žodį „inviter“ (raginti).
27. Vis dėlto pažymėtina, kad šie skirtumai nėra dideli, nes, be to fakto, kad dauguma pirma nurodytų kalbinių versijų išdėstytos vartojant neįpareigojančius terminus, šios nutarties 26 punkte nurodytos kalbinės versijos,
išskyrus kelias išimtis, išdėstytos vartojant iš esmės įpareigojančius terminus.
28. Bet kuriuo atveju reikia priminti, kad pagal nusistovėjusią teismo praktiką, siekiant užtikrinti vienodą to paties teisės akto, kurio versija viena Sąjungos kalba skiriasi nuo kitų kalbinių versijų, aiškinimą ir taikymą, nagrinėjama nuostata turi būti aiškinama atsižvelgiant į teisės akto, kurio dalis ji yra, priėmimo kontekstą ir tikslą (žr. 2012 m. balandžio 26 d. Sprendimo DR ir TV2 Danmark, C‑510/10, Rink., EU:C:2012:244, 45 punktą ir nurodytą teismų praktiką).
29. Antra, reikia pažymėti, kad iš ginčijamos rekomendacijos turinio taip pat matyti, kad šis aktas visiškai nėra skirtas privalomiems teisiniams padariniams sukelti ir kad Komisija niekaip neišreiškė tikslo, kad ji tokių padarinių sukeltų.
30. Šiuo klausimu pirmiausia pažymėtina, kad iš ginčijamos rekomendacijos 9 ir 15 konstatuojamųjų dalių matyti, jog ja siekiama įgyvendinti principus, kuriais būtų užtikrinta aukšto lygio vartotojų, lošėjų ir nepilnamečių apsauga šiuose internetiniuose lošimuose, ir paraginti valstybes nares parengti taisykles, reglamentuojančias vartotojų informavimą apie internetinius lošimus. Taip pat iš rekomendacijos 1 punkto aiškiai matyti, kad valstybėms narėms rekomenduojama priimti principus, kurie iš esmės būtų skirti šiam tikslui pasiekti.
31. Be to, pažymėtina, kad ginčijamos rekomendacijos 2 punkte aiškiai nurodyta, kad ja nepažeidžiama valstybių narių teisė reguliuoti lošimų paslaugas, todėl reikia daryti išvadą, kad Komisija niekaip nesiekė už jas reguliuoti šių paslaugų priimdama įpareigojančias taisykles. Šiuo atveju, be to, reikia pažymėti, kad ginčijamos rekomendacijos 5 ir 6 konstatuojamosiose dalyse Komisija priminė teismo praktiką, pagal kurią, nesant suderinimo Sąjungos mastu, valstybės narės iš esmės gali savo nuožiūra nustatyti su azartiniais lošimais susijusios politikos tikslus ir siektiną vartotojų sveikatos apsaugos lygį, atsižvelgdamos į tai, kad Teisingumo Teismas yra pateikęs bendro pobūdžio gaires dėl pagrindinių vidaus rinkos laisvių lošimų srityje aiškinimo ir apibrėžęs pagrindines komercinių pranešimų apie tokias paslaugas taisykles.
32. Galiausiai reikia pridurti, kad ginčijamoje rekomendacijoje aiškiai nieko nenurodoma apie tai, kad valstybės narės turi priimti ir taikyti joje nustatytus principus.
33. Šiuo klausimu pažymėtina, kad ginčijamos rekomendacijos 51–53 punktuose iš tiesų nurodoma, kad valstybės narės taiko šioje rekomendacijoje nustatytus principus. Viena vertus, minėtos rekomendacijos 51 punktas susijęs su kompetentingų lošimų reguliavimo institucijų, kurios užtikrintų, kad būtų veiksmingai taikomos nacionalinės priemonės, kurių imtasi taikant šioje rekomendacijoje nustatytus principus, paskyrimu. Kita vertus, tos pačios rekomendacijos 52 ir 53 punktuose numatoma pranešti Komisijai apie visas priemones, kurių imtasi taikant šią rekomendaciją, kad ji galėtų įvertinti įgyvendinimą ir surinkti bei perduoti jai tam tikrus duomenis.
34. Vis dėlto, be fakto, kad ginčijamos rekomendacijos 51–53 punktuose valstybėms narėms nenustatoma pareiga veiksmingai taikyti šiame akte nustatytus principus, dar reikia priminti, kad, kaip buvo minėta 31 punkte, Komisija minėtos rekomendacijos 2 punkte aiškiai nurodė, kad ji nepažeidžia valstybių narių teisės reguliuoti šioje srityje. Taigi iš šios rekomendacijos 51–53 punktų, siejamų kartu su pastaruoju punktu, matyti, kad valstybės narės tik raginamos priimti su vartotojų apsauga susijusias taisykles internetinių lošimų sektoriuje, tačiau jų neįpareigoja laikytis šiame akte nurodytų principų.
35. Be to, dėl pranešimo apie priemones, kurių imamasi įgyvendinant ginčijamą rekomendaciją, ir tam tikrų duomenų perdavimo Komisijai darytina išvada, kad, nepaisant to, jog minėtos rekomendacijos 52 ir 53 punktų formuluotės tam tikrose kalbinėse versijose išdėstytos vartojant įpareigojančius terminus (žr. šios nutarties 26 punktą), šiuo klausimu jomis nesukuriama jokia pareiga. Taip turi būti aiškinama ne tik remiantis lyginimu su kitomis ginčijamos rekomendacijos kalbinėmis versijomis, bet ir su Komisijos tikslu, kaip jis – tai pirmiausia matyti iš jos 30 ir 31 punktų – atsispindi šiame akte.
36. Trečia, svarbu pridurti, kad ginčijamos rekomendacijos formuluotės, turinio ir Komisijos siekiamo tikslo vertinimą pagrindžia jos priėmimo konteksto, kaip jį apibūdina šalys, vertinimas. Taigi iš šalių raštų matyti, kad minėta rekomendacija buvo priimta pasibaigus pirmiausia Europos Sąjungos Taryboje, Europos Parlamente ir Komisijoje vykusioms diskusijoms. Konkrečiai kalbant, pirma, savo nepriimtinumu grindžiamame prieštaravime Komisija – Belgijos Karalystė to neginčijo – cituoja savo 2012 m. spalio 23 d. pranešimo ištrauką, pagal kurią „[vertinant bendrai, neatrodo, kad šioje stadijoje būtų tinkama siūlyti Sąjungos teisės aktus, susijusius su internetinių lošimų sektoriumi]“. Kita vertus, ginčijamą rekomendaciją lydinčiame poveikio vertinime (toliau – poveikio vertinimas) buvo padaryta analogiška išvada, kurią šiuo tikslu citavo tiek Belgijos Karalystė savo ieškinyje, tiek Komisija savo nepriimtinumu grindžiamame prieštaravime.
37. Taigi, atsižvelgiant į ginčijamos rekomendacijos formuluotę, turinį ir jos priėmimo kontekstą, reikia daryti išvadą, kad ji nei sukėlė, nei yra skirta sukelti privalomiems teisiniams padariniams, todėl negali būti laikoma skundžiamu aktu, kaip tai suprantama pagal SESV 263 straipsnį.
38. Šiuo klausimu dar pažymėtina, kad vien tai, jog ginčijama rekomendacija buvo paskelbta Oficialiojo leidinio L, o ne C, serijoje, negali paneigti išvados, kad minėta rekomendacija nėra skirta privalomiems teisiniams padariniams sukelti.
39. Viena vertus, Teisingumo Teismas jau atmetė kaip nepriimtiną prašymą dėl akto, paskelbto Oficialiojo leidinio L serijoje, panaikinimo, nes šis aktas nebuvo skirtas privalomiems teisiniams padariniams sukelti (šiuo klausimu žr. 1996 m. balandžio 30 d. Sprendimo Nyderlandai / Taryba, C‑58/94, Rink., EU:C:1996:171, 27 punktą), todėl reikia daryti išvadą, kad vien aplinkybė, jog aktas paskelbtas Oficialiojo leidinio L serijoje, negali reikšti, kad juo siekiama sukelti privalomų teisinių padarinių, dėl ko šis aktas taptų skundžiamas.
40. Kita vertus, šios nutarties 38 punkte nurodytas vertinimas taip pat taikomas nusistovėjusiai teismo praktikai, pagal kurią akto arba sprendimo priėmimo forma iš principo nesvarbi sprendžiant, ar ieškinys dėl panaikinimo yra priimtinas. Pagal šią teismo praktiką kvalifikuojant atitinkamą aktą iš principo nesvarbu, ar jis atitinka tam tikrus formalius reikalavimus, t. y. konkrečiau kalbant, ar aktą priėmusi institucija jį tinkamai pavadino arba ar jame nurodytos teisinį pagrindą sudarančios nuostatos, taip pat, ar apie jį buvo pranešta, ar ne, ir taip buvo pažeistos taikomos taisyklės, nes tokie trūkumai negali pakeisti minėto akto esmės (šiuo klausimu žr. 2010 m. lapkričio 18 d. Sprendimo NDSHT / Komisija, C‑322/09 P, Rink., EU:C:2010:701, 47 punktą ir nurodytą teismų praktiką). Darytina išvada, kad vien akto paskelbimas atitinkamai Oficialiojo leidinio C arba L serijoje neturi poveikio atsakant į klausimą, ar nagrinėjamas aktas gali sukelti privalomų teisinių padarinių (šiuo klausimu pagal analogiją žr. 2005 m. gruodžio 15 d. Sprendimo Infront WM / Komisija, T‑33/01, Rink., EU:T:2005:461, 110 punktą).
41. Šios nutarties 37 punkte padarytos išvados nepaneigia Belgijos Karalystės argumentai.
42. Pirmiausia Belgijos Karalystė savo argumentus sieja su teisiniais padariniais, kurių rekomendacija gali sukelti, nes nacionalinis teismas, pagal teismo praktiką spręsdamas jam pateiktas bylas, lygiai kaip ir nacionalinės institucijos pagal valstybėms narėms tenkančią bendradarbiavimo pareigą, turi į juos atsižvelgti. Jos manymu, tai, kad ginčijama rekomendacija nėra formaliai įpareigojanti, neturi reikšmės atsižvelgiant į svarbias teisines pasekmes, kurių ji sukeltų aiškinimo tikslais, perkvalifikuojant arba vykdant bendradarbiavimo pareigą.
43. Šiuo klausimu primintina, kad iš Teisingumo Teismo praktikos matyti, jog nors rekomendacijos ir neturi privalomosios galios poveikio ir nesukuria teisių, kuriomis privatūs asmenys gali remtis nacionaliniame teisme, jos nėra visiškai teisiškai nereikšmingos. Iš tiesų nacionaliniai teismai privalo į rekomendacijas atsižvelgti spręsdami jiems pateiktas bylas, be kita ko, aiškindami jų įgyvendinimą užtikrinančias nacionalines nuostatas arba kai šiomis nuostatomis siekiama papildyti įpareigojančias Sąjungos nuostatas (šios nutarties 15 punkte minėto Sprendimo Grimaldi, EU:C:1989:646, 7, 16 ir 18 punktai; 2003 m. rugsėjo 11 d. Sprendimo Altair Chimica, C‑207/01, Rink., EU:C:2003:451, 41 punktas ir 2010 m. kovo 18 d. Sprendimo Alassini ir kt., C‑317/08– C‑320/08, Rink., EU:C:2010:146, 40 punktas).
44. Tačiau jeigu vertinant rekomendacijos skundžiamumą būtų atsižvelgta į šios nutarties 43 punkte cituotoje teismo praktikoje apibūdintus teisinius padarinius, reikėtų daryti išvadą, kad kiekviena rekomendacija yra skundžiamas aktas.
45. Tokia išvada prieštarautų, viena vertus, SESV 263 straipsnio, kaip jis aiškinamas šios nutarties 16 ir 17 punktuose minėtoje teismo praktikoje, nuostatoms, kuriomis remiantis paprastos rekomendacijos, kurios nesukelia privalomų teisinių padarinių, negali būti ieškinio dėl panaikinimo dalykas. Kita vertus, ji taip pat pažeistų teismo praktiką, pagal kurią, siekiant nustatyti, ar aktas sukelia privalomų teisinių padarinių, reikia išnagrinėti jo esmę (18 punkte minėto Sprendimo N yderlandai / Komisija, EU:C:2000:335, 27 punktas).
46. Darytina išvada, kad vien atsižvelgiant į šios nutarties 43 punkte cituotoje teismo praktikoje apibūdintus privalomus teisinius padarinius negalima daryti išvados, kad rekomendacija, kaip antai ginčijama, sukelia privalomų teisinių padarinių ir yra skundžiamas aktas, kaip tai suprantama pagal šios nutarties 16–18 punktuose nurodytą teismo praktiką.
47. Dėl tų pačių priežasčių tai, kad Sąjungos teismas į rekomendacijas atsižvelgia aiškinimo tikslais, priešingai, nei teigia Belgijos Karalystė, negali labiau pateisinti teiginio, kad tokia rekomendacija, kaip nurodytoji, sukelia privalomų teisinių padarinių.
48. Be to, darytina išvada, kad tas pats pasakytina apie teisinius padarinius, kurie, Belgijos Karalystės manymu, yra susiję su pareiga, kuri valstybėms narėms yra taikoma remiantis sąžiningo bendradarbiavimo pareiga, darant prielaidą, kad ji įrodyta, rūpestingai laikytis ginčijamoje rekomendacijoje nustatytų
principų.
49. Antra, Belgijos Karalystė iš esmės teigia, kad, atsižvelgiant į pagrindinius Sąjungos teisės principus, ginčijamai rekomendacijai turi būti taikoma ribota priežiūra, nes tokios priežiūros nebuvimas prieštarautų veiksmingos teisminės gynybos principui. Ginčijama rekomendacija sukelia „neigiamų teisinių padarinių“, nes, kaip matyti iš pirmojo, trečiojo ir ketvirtojo ieškinio pagrindų, ji pažeidžia kompetencijos suteikimo principą, institucinę pusiausvyrą ir institucijų tarpusavio bei institucijų ir valstybių narių lojalaus bendradarbiavimo pareigą. Šiomis aplinkybėmis Belgijos Karalystė priduria, kad pagal teismo praktiką teisminė peržiūra gali būti taikoma net aktams, kurie nesukelia privalomų teisinių padarinių ir kurie buvo priimti pažeidžiant lojalaus bendradarbiavimo pareigą.
50. Pirma, pažymėtina, kad jei šiam Belgijos Karalystės argumentui būtų pritarta,
tai reikštų, kad aktas yra skundžiamas, nes
gali būti neteisėtas.
51. Iš Teisingumo Teismo praktikos matyti, kad tariamo atitinkamos institucijos įsipareigojimo neįvykdymo sunkumas arba dėl jo padaryto pagrindinių teisių pažeidimo svarba neleidžia atmesti galimybės taikyti Sutartyje numatytą viešosios tvarkos išlyga grindžiamą nepriimtinumo pagrindą. Remiantis nurodytu institucinės pusiausvyros pažeidimu negalima atmesti Sutartyje nustatytų ieškinio dėl panaikinimo priimtinumo sąlygų (2003 m. sausio 15 d. Sprendimo Philip Morris International / Komisija, T‑377/00, T‑379/00, T‑380/00, T‑260/01 ir T‑272/01, Rink., EU:T:2003:6, 87 punktas; taip pat pagal analogiją žr. 2001 m. gegužės 10 d. Nutarties FNAB ir kt. / Taryba, C‑345/00 P, Rink., EU:C:2001:270, 39–42 punktus).
52. Be to, net darant prielaidą, kad ginčijama rekomendacija pažeidė kompetencijos suteikimo principą arba lojalaus bendradarbiavimo pareigą, dėl to negalima atmesti priimtinumo sąlygos, susijusios su skundžiamo akto buvimu.
53. Antra, taip pat negalima pritarti Belgijos Karalystės argumentui, grindžiamam tuo, kad pagal Teisingumo Teismo praktiką ir pirmiausia pagal 2009 m. vasario 12 d. Sprendimą Komisija / Graikija
(C‑45/07, Rink., EU:C:2009:81) ir 2010 m. balandžio 20 d. Sprendimą Komisija /Švedija
(C‑246/07, Rink., EU:C:2010:203) aktams, kurie nesukelia privalomų teisinių padarinių ir kurie buvo priimti pažeidžiant lojalaus bendradarbiavimo pareigą, gali būti taikoma teisminė priežiūra.
54. Šiuo klausimu, pirma, net darant prielaidą, kad, kaip teigia Belgijos Karalystė, Teisingumo Teismas šios nutarties 53 punkte minėtuose sprendimuose patikrino veiksmus, kurie nesukėlė privalomų teisinių padarinių atsižvelgiant į valstybėms narėms tenkančią lojalaus bendradarbiavimo pareigą, reikia konstatuoti, kad šie sprendimai buvo priimti pagal ieškinius dėl įsipareigojimų nevykdymo, pateiktus pagal EB 226 straipsnį, t. y. pagal teisių gynimo priemonę, kuria siekiama konstatuoti ir nutraukti valstybės narės veiksmus, pažeidžiančius Sąjungos teisę (1979 m. vasario 7 d. Sprendimo Prancūzija / Komisija, 15/76 ir 16/76, Rink., EU:C:1979:29, 27 punktas), ir kuri grindžiama objektyvia išvada, jog valstybė narė neįvykdė įsipareigojimų pagal Sutartį arba antrinės teisės aktą (žr. Sprendimo du 2002 m. lapkričio 14 d. Komisija / Jungtinė Karalystė, C‑140/00, Rink., EU:C:2002:653, 34 punktą ir nurodytą teismų praktiką ir 2010 m. kovo 4 d. Sprendimo Komisija / Italija, C‑297/08, Rink., EU:C:2010:115, 81 punktą ir nurodytą teismų praktiką), o ne pagal ieškinį dėl panaikinimo, kaip tai suprantama pagal SESV 263 straipsnį.
55. Taigi, kadangi šiomis dviem teisių gynimo priemonėmis siekiama skirtingų tikslų ir joms taikomi skirtingi tik joms būdingi priimtinumo reikalavimai, vien iš Belgijos Karalystės nurodyto fakto, jog Teisingumo Teismas gali nagrinėti aktą arba veiksmus, kuriais nesukeliama privalomų teisinių padarinių, pagal ieškinį dėl įsipareigojimų nevykdymo negalima daryti išvados, kad taip turėtų būti ir ieškinio dėl panaikinimo atveju.
56. Ieškinio dėl panaikinimo pagal SESV 263 straipsnį atveju Belgijos Karalystės argumentai, kad neįpareigojantis aktas gali būti patikrintas atsižvelgiant į lojalaus bendradarbiavimo pareigą, prieštarauja šios nutarties 16, 17 ir 51 punktuose nurodytai teismo praktikai.
57. Be to, kiek Belgijos Karalystė remiasi tuo, kad Teisingumo Teismas šios nutarties 53 punkte minėtame Sprendime Komisija / Švedija
(EU:C:2010:203) konstatavo įsipareigojimų neįvykdymą, nes Švedijos Karalystė neatsižvelgė į Tarybos darbo grupės poziciją, kuri nesukėlė privalomų teisinių padarinių, pakanka konstatuoti, kad iš to niekaip negalima daryti išvados, jog galima tikrinti akto, nesukeliančio jokių teisinių padarinių, teisėtumą remiantis pagal SESV 263 straipsnį pareikštu ieškiniu dėl panaikinimo. Iš tiesų, nesant reikalo priimti pozicijos dėl galimybės teismui pagal ieškinį dėl panaikinimo konstatuoti lojalaus bendradarbiavimo pareigos pažeidimą, nes nebuvo atsižvelgta į aktą, kuris nesukelia teisinių padarinių, pažymėtina, jog šioje byloje keliamas skirtingas klausimas, būtent – ar ginčijama rekomendacija sukelia privalomų teisinių padarinių.
58. Trečia, kiek tai susiję su rėmimusi veiksmingos teisminės gynybos principu, pagal kurį reikalaujama ne siaurai aiškinti su privalomais teisiniais padariniais susijusią sąlygą, svarbu pažymėti, kad pagal Teisingumo Teismo praktiką, nors iš tiesų pirmiausia pagal SESV 263 ir 277 straipsnius, paskui pagal SESV 267 straipsnį, Sutartyje nustatoma išsami teisių gynimo priemonių ir procedūrų sistema, skirta užtikrinti institucijų aktų teisėtumo kontrolei, kuri patikėta Sąjungos teismui (1986 m. balandžio 23 d. Sprendimo Les Verts / Parlamentas, 294/83, Rink., EU:C:1986:166, 23 punktas; šios nutarties 17 punkte minėto Sprendimo Reynolds Tobacco ir kt. / Komisija, EU:C:2006:541, 80 punktas ir 17 punkte minėtos Nutarties Sepracor Pharmaceuticals (Ireland) / Komisija, EU:C:2012:292, 53 punktas); vis dėlto, nors su privalomais teisiniais padariniais susijusi sąlyga turi būti aiškinama atsižvelgiant į veiksmingos teisminės gynybos principą, toks aiškinimas negali panaikinti šios sąlygos neperžengdamas pagal šią Sutartį Sąjungos teismams suteiktos kompetencijos ribų (šiuo klausimu žr. šios nutarties 17 punkte minėto Sprendimo Reynolds Tobacco ir kt. / Komisija, EU:C:2006:541, 81 punktą; 17 punkte minėtos Nutarties Sepracor Pharmaceuticals (Ireland) / Komisija, EU:C:2012:292, 54 punktą).
59. Tačiau jei būtų pritarta Belgijos Karalystės argumentams, neturėtų būti taikoma su privalomais teisiniais padariniais susijusi sąlyga.
60. Trečia, Belgijos Karalystė savo antrajame ir penktajame ieškinio pagrinduose teigia, kad ginčijama rekomendacija iš tiesų yra derinimo poveikį turinti priemonė ir paslėpta direktyva. Konkrečiau kalbant,
antrajame pagrinde, pirmiausia remdamasi šios nutarties 15 punkte minėtu Sprendimu Grimaldi (EU:C:1989:646) ir 2013 m. sausio 24 d. Sprendimu Stanleybet ir kt. (C‑186/11 ir C‑209/11, Rink., EU:C:2013:33), ginčijamos rekomendacijos 8 ir 14 konstatuojamosiomis dalimis ir 52 punktu, taip pat poveikio vertinimo teksto dalimis, ji teigia, kad minėta rekomendacija, priešingai, nei nustatyta Teisingumo Teismo praktikoje, susijusioje su SESV 56 straipsnio taikymu, šiame sektoriuje yra internetinių lošimų rinkos derinimo ir liberalizavimo priemonė, kuri buvo priimta Komisijai šiuo klausimu neturint jokios kompetencijos. Penktajame pagrinde ji iš esmės teigia, kad ši rekomendacija iš tiesų yra teisės aktų leidybos priemonė. Pirma, ji remiasi tos pačios rekomendacijos pamatine idėja, kuri matyti iš jos išsamaus teksto ir poveikio vertinimo. Antra, ji pažymi, kad ginčijamos rekomendacijos 52–54 punktuose nustatyta duomenų kontrolės sistema Komisija iš tiesų vykdo derinimą ir siekia savo politiką orientuoti taip, kaip tai būtų daroma direktyva, kaip nustatyta SESV 288 straipsnyje.
61. Šiuo klausimu, pirma, iš pradžių tiek, kiek pateikdama argumentus, kuriais antrajame pagrinde teigiama, kad ginčijama rekomendacija neteisėtai derinama ir liberalizuojama rinka internetinių lošimų sektoriuje, Belgijos Karalystė siekia remtis teismo praktika, pagal kurią teismas, siekdamas nustatyti, ar aktas gali būti skundžiamas, patikrina, ar juo siekiama sukelti naujų teisinių padarinių, palyginti su tais, kurių atsiranda taikant pagrindinius Sutarties principus, išnagrinėja šio akto turinį (šiuo klausimu žr. šios nutarties 18 punkte minėto Sprendimo Prancūzija / Komisija, EU:C:1991:424, 10 punktą; 18 punkte minėto Sprendimo Prancūzija / Komisija, EU:C:1997:164, 9 punktą ir 2010 m. gegužės 20 d. Sprendimo Vokietija / Komisija, T‑258/06, Rink., EU:T:2010:214, 27 punktą) ir įvertina, ar šiuo aktu tik aiškinami minėti principai, ar juo nustatomos konkrečios arba naujos su jais susijusios pareigos (šiuo klausimu žr. šios nutarties 18 punkte minėto Sprendimo Prancūzija / Komisija, EU:C:1993:245, 14 punktą; 18 punkte minėto Sprendimo Prancūzija / Komisija, EU:C:1997:164, 13 punktą ir minėto Sprendimo Vokietija / Komisija, EU:T:2010:214, 28 punktą), pažymėtina, kad ginčijama rekomendacija iš esmės yra parengta vartojant neįpareigojančius terminus, ir, atsižvelgiant į jos formuluotę, turinį ir kontekstą, nėra skirta privalomiems teisiniams padariniams sukelti. Atvirkščiai, bylose, kuriose buvo priimti šios nutarties 18 punkte minėti sprendimai Prancūzija / Komisija (EU:C:1991:424), Prancūzija / Komisija (EU:C:1993:245), Prancūzija / Komisija (EU:C:1997:164) ir Sprendimas Vokietija / Komisija EU:T:2010:214), nagrinėjami aktai arba bent ginčijamos ir teismo išnagrinėtos teksto dalys buvo išdėstyti vartojant įpareigojančius terminus ir juose nustatyti įpareigojimai valstybėms narėms.
62. Šiomis aplinkybėmis šioje byloje ginčijamoje rekomendacijoje pateiktų svarstymų ir principų apimčių nebūtina lyginti su tomis Sutarties nuostatomis, kurios aiškinamos teismo praktikoje, siekiant patikrinti, ar minėtoje rekomendacijoje nustatomi principai skiriasi nuo nustatytųjų Sutartyje ir teismo praktikoje. Iš tiesų, net darant prielaidą, kad šiuo atveju taip yra, vis dėlto, atsižvelgiant į šios rekomendacijos tekstą, turinį ir kontekstą, joje nustatyti principai nėra skirti privalomiems teisiniams padariniams sukelti.
63. Bet kuriuo atveju, siekiant išsamumo reikėtų pažymėti, kad Belgijos Karalystės argumentai, susiję su tuo, kad ginčijama rekomendacija neteisėtai derinama ir liberalizuojama rinka internetinių lošimų sektoriuje, pagrįsti akivaizdžiai klaidingu minėtos rekomendacijos aiškinimu.
64. Pirma, Belgijos Karalystė iš ginčijamos rekomendacijos 8 ir 14 konstatuojamųjų dalių klaidingai daro išvadą, kad ja siekiama suderinti ir liberalizuoti internetinių lošimų rinką. Žinoma, Komisija joje nurodo, kad valstybių narių taisyklės ir vykdoma politika smarkiai skiriasi, kad Sąjungos lygiu vykdomi veiksmai jas skatina stiprinti apsaugą savo teritorijose ir kad labiau suderintas požiūris galėtų būti naudingas Sąjungoje įsisteigusiems internetinių lošimų paslaugų teikėjams, kurie vis dažniau įsigyja po kelias licencijas, kad galėtų savo veiklą vykdyti keliose valstybėse narėse. Vis dėlto minėtos rekomendacijos 2 punkte aiškiai patvirtinama valstybių narių teisė reguliuoti šioje srityje. Be to, šioje rekomendacijoje nenustatoma jokia taisyklė nei principas, kuriuo būtų siekiama suderinti ir liberalizuoti šią rinką. Iš tiesų jokiu nagrinėjamos rekomendacijos punktu to nesiekiama. Be to, kad ir koks būtų minėtų konstatuojamųjų dalių turinys, kaip ir motyvai, kuriais grindžiama nagrinėjama rekomendacija, šios konstatuojamosios dalys negali sukelti teisinių padarinių (šiuo klausimu pagal analogiją žr. 2007 m. gruodžio 12 d. Nutarties Vodafone España ir Vodafone Group / Komisija, T‑109/06, Rink., EU:T:2007:384, 147 punktą ir nurodytą teismų praktiką).
65. Antra, argumentas, kad ginčijamos rekomendacijos 52 punkte „[r]aginant“ < … > valstybes nares priimti priemones, kuriomis būtų įgyvendinta [minėta rekomendacija], Komisija siekia < … > akivaizdžiai įtvirtinti jos SESV 49 ir 56 straipsnių aiškinimą“, pateikiamas klaidingai aiškinant minėtą punktą. Iš tiesų pagal šį punktą siekiama ne įpareigoti įgyvendinti šioje rekomendacijoje nustatytus principus, bet paraginti valstybes nares pranešti Komisijai apie kiekvieną priemonę, kurios buvo imtasi pagal šią rekomendaciją. Taigi, kaip matyti iš šios nutarties 34 punkto, iš tokio raginimo negali išplaukti pareiga laikytis minėtos rekomendacijos.
66. Be to, kadangi Belgijos Karalystė remiasi poveikio vertinimo teksto dalimis, primintina, kad pagal teismo praktiką siekiant nustatyti, ar aktas sukelia privalomų teisinių padarinių, reikia remtis jo esme (šios nutarties 18 punkte minėto Sprendimo Nyderlandai / Komisija, EU:C:2000:335 27 punktą), nes akto privalomosios galios poveikis turi būti vertinamas remiantis objektyviais kriterijais, pavyzdžiui, to akto turiniu, prireikus atsižvelgiant į jo kontekstą ir jį priėmusios institucijos įgaliojimus (žr. šios nutarties 16 punkte minėto Sprendimo Vengrija / Komisija, EU:C:2014:70, 55 punktą ir nurodytą teismų praktiką; taip pat žr. šios nutarties 18 punktą). Taigi, atsižvelgiant į šią teismo praktiką, šios nutarties 37 punkte buvo nuspręsta, kad ginčijama rekomendacija nebuvo siekiama sukelti privalomų teisinių padarinių.
67. Bet kuriuo atveju dar reikia pažymėti, kad, be fakto, jog ieškinio 51 punkte cituotose poveikio vertinimo teksto dalyse tik nurodoma, kad dėl tuo pat metu taikomų skirtingų šalių teisės aktų internetinių lošimų operatoriams tenka administracinė našta, tačiau nesiūlomas derinimas šioje srityje, iš šio vertinimo, kaip jis cituojamas abiejų šalių, taip pat matyti, kad teisės aktų leidėjo iniciatyva negalėjo būti įgyvendinta (žr. šios nutarties 36 punktą).
68. Galiausiai šiomis aplinkybėmis Belgijos Karalystė, susiedama šios nutarties 43 punkte minėtą teismo praktiką su 60 punkte minėtu Sprendimu Stanleybet ir kt.   (EU:C:2013:33), ginčijamos rekomendacijos 8 ir 14 konstatuojamosiomis dalimis ir 52 punktu, taip pat klaidingai padarė išvadą, kad ja buvo atliktas suderinimas. Žinoma, iš šios nutarties 60 punkte minėto Sprendimo Stanleybet ir kt.   (EU:C:2013:33, 24 punktas ir nurodyta teismų praktika) matyti, kad Teisingumo Teismas pakartotinai nusprendė, jog teisė reguliuoti internetinius lošimus priklausė sritims, kuriose stipriai skyrėsi valstybių narių moralės, religinės
ir kultūros normos, ir kad, nesant derinimo Sąjungos mastu, šioje srityje kiekviena valstybė narė, vadovaudamasi savo vertybių skale, turėjo įvertinti reikalavimus dėl atitinkamų interesų apsaugos. Tačiau, atsižvelgiant į šios nutarties 46 ir 65 punktuose padarytas išvadas, taip pat
į tai, kad ginčijama rekomendacija nederinamas internetinių lošimų paslaugų teikimas, pažymėtina, kad, priešingai, nei teigia Belgijos Karalystė, šios rekomendacijos priėmimas negali apriboti galimybės kiekvienai narei įvertinti reikalavimus dėl atitinkamų interesų apsaugos pagal savo vertybių skalę.
69. Taip yra juo labiau dėl to, kad, kaip jau buvo pažymėta šios nutarties 31, 34 ir 64 punktuose, ginčijama rekomendacija, atsižvelgiant į jos 2 punktą, nepažeidžiama valstybių narių teisė reguliuoti šioje srityje.
70. Antra, kadangi Belgijos Karalystė teigia, kad Komisija septynioms valstybėms narėms pradėjo įsipareigojimų neįvykdymo pripažinimo procedūras, kad priverstų jas laikytis ginčijamos rekomendacijos, konstatuotina, viena vertus, kad iš jokio bylos medžiagos dokumento nematyti, jog minėta procedūra iš tiesų siekiama užtikrinti jos laikymąsi, o tai Komisija, beje, ginčija savo nepriimtinumu grindžiamame prieštaravime. Kita vertus, bet kuriuo atveju pažymėtina, kad minėta rekomendacija buvo priimta 2014 m. liepos 14 d., t. y. vėliau, nei buvo pradėtos šios procedūros, kaip nurodė Belgijos Karalystė, t. y. 2013 m. lapkričio 20 d.
71. Trečia, kalbant apie penktajame pagrinde nurodytus argumentus, kad ginčijama rekomendacija yra teisės aktų leidybos priemonė, ir, jei šie argumentai turi būti suprantami taip, kad Belgijos Karalystė siekia pasiremti šios nutarties 61 punkte cituota teismo praktika, iš pradžių reikia daryti nuorodą į šios nutarties 61 ir 62 punktuose pateiktus svarstymus.
72. Toliau pažymėtina, kad Belgijos Karalystės nurodytas faktas, jog ginčijamojoje rekomendacijoje nurodyti principai yra labai išsamūs, neturi poveikio išvadai, kad šis aktas nėra skirtas privalomiems teisiniams padariniams sukelti. Iš tiesų ši išvada darytina ne dėl šiame akte skelbiamų principų išsamumo lygio, bet dėl jų sukeliamų privalomų teisinių padarinių. Taigi pirma jau buvo pažymėta, kad šioje byloje jų nebuvo.
73. Be to, dėl ginčijamos rekomendacijos 52–54 punktuose grindžiamų argumentų, kurie, Belgijos Karalystės manymu, iš esmės įrodo, jog ji yra paslėpta direktyva, pažymėtina, jog iš šių punktų matyti, kad Komisija ragina valstybės nares pateikti tam tikrus duomenis, kad galėtų įvertinti, kaip minėta rekomendacija įgyvendinama. Be to, kaip tai jau buvo pažymėta šios nutarties 33 ir 34 punktuose, vien tas faktas, kad Komisija ragina valstybes nares jai pranešti apie priemones, kurių buvo imtasi taikant šioje rekomendacijoje nustatytus principus, ir pateikti duomenis apie toje pačioje rekomendacijoje paskelbtų principų taikymą, negali šio taikymo padaryti valstybėms narėms privalomo.
74. Pagaliau, kadangi šiomis aplinkybėmis Belgijos Karalystė remiasi poveikio vertinimo teksto dalimis ir prieš priimant ginčijamą rekomendaciją Komisijos pateiktais dviem jos projektais, reikia daryti nuorodą į šios nutarties 66 punkte pateiktus svarstymus.
75. Šiuo klausimu pridurtina, kad bet kuriuo atveju, viena vertus, reikia atmesti poveikio vertinimu grindžiamus argumentus remiantis šios nutarties 67 punkte pateiktais svarstymais, net nesant reikalo nagrinėti cituotų minėto vertinimo teksto dalių turinio.
76. Kita vertus, Belgijos Karalystė savo raštuose cituoja dviejų rekomendacijų projektų konstatuojamąsias dalis, pagal kurias valstybių narių teisės aktai, susiję su vartotojų, lošėjų bei nepilnamečių apsauga internetiniuose lošimuose, yra fragmentiški, ir rekomendacijos tikslas galėtų būti lengviau pasiektas veikiant Sąjungos mastu; Komisija siekė siūlyti daugelį bendrų principų, siekdama užtikrinti, kad vartotojai būtų informuoti apie internetinius lošimus; pagal jas reikia priimti tinkamas ir veiksmingas priemones, siekiant prižiūrėti ir užtikrinti rekomendacijų projektuose nustatomų principų laikymąsi.
77. Be to, net darant prielaidą, kad siekiant nustatyti Komisijos priimant ginčijamą rekomendaciją norimą tikslą reikia atsižvelgti į šių rekomendacijų projektų konstatuojamąsias dalis, pažymėtina, jog vien tikslo siūlyti bendrus principus paskelbimas motyvuojant tuo, kad yra tinkamiau veikti Sąjungos mastu, akivaizdžiai neįrodo, kad minėta rekomendacija siekiama privalomų teisinių padarinių. Be to, tai, kad, skirtingai nei rekomendacijų projektuose, ginčijamoje rekomendacijoje nieko nesakoma, kad būtina užtikrinti joje skelbiamų principų laikymąsi, labiau rodo, jog Komisija neturi jokio tikslo, kad ji sukeltų privalomų teisinių padarinių.
78. Atsižvelgiant į tai, kas pasakyta, darytina išvada, kad joks Belgijos Karalystės nurodytas argumentas negali paneigti šios nutarties 37 punkte padarytos išvados.
79. Be to, reikia pridurti, kad, priešingai, nei teigia Belgijos Karalystė, nereikia prijungti nepriimtinumu grindžiamo prieštaravimo
nagrinėjimo prie bylos nagrinėjimo iš esmės.
80. Viena vertus, priešingai, nei teigia Belgijos Karalystė, vien tai, kad nepriimtinumu grindžiamo prieštaravimo teisinių aplinkybių santraukoje Komisija pateikė atsakymą į šios valstybės narės nurodytą pirmąjį pagrindą, nereiškia, kad tai gali pateisinti nepriimtinumu grindžiamo prieštaravimo prijungimą prie bylos nagrinėjimo iš esmės. Iš tiesų iš šios nutarties 51 ir 52 punktų matyti, kad net darant prielaidą, jog pirmasis pagrindas, taip pat trečiasis ir ketvirtasis pagrindai yra pagrįsti, ši aplinkybė negali panaikinti priimtinumo sąlygos, susijusios su skundžiamo akto buvimu.
81. Kita vertus, kadangi Belgijos Karalystė mano, kad antrąjį ir penktąjį pagrindus reikia išnagrinėti iš esmės, pirmiausia primintina, kad, kaip matyti iš šios nutarties 61 ir 62 punktų, šios bylos aplinkybės skiriasi nuo susiklosčiusiųjų bylose, kuriose priimti šios nutarties 61 punkte nurodyti sprendimai –
jose priimtinumo klausimas buvo išnagrinėtas bylos nagrinėjimo iš esmės stadijoje.
82. Be to, pažymėtina, kad šios nutarties 37 punkte padaryta išvada, jog ginčijama rekomendacija nesukelia privalomų teisinių padarinių, grindžiama jos formuluotės, turinio, priėmimo konteksto ir aktą priėmusios institucijos tikslo tyrimu, kuris atliekamas vertinant šio ieškinio priimtinumą.
83. Pagaliau pažymėtina, kad nors šios nutarties 60–77 punktuose Bendrasis Teismas ištyrė tam tikrus Belgijos Karalystės antrajame ir penktame pagrinduose nurodytus argumentus, kuriais ši valstybė narė teigia, jog ginčijama rekomendacija yra teisės akto leidėjo derinimo priemonė, vis dėlto šie argumentai, kurie buvo išnagrinėti iš esmės tik siekiant išsamumo, buvo atmesti, nes iš akto formuluotės, turinio ir priėmimo konteksto matyti, kad jis nėra skirtas privalomiems teisiniams padariniams sukelti, kaip tai pirmiausia matyti iš šios nutarties 61, 62, 66, 71, 73 ir 74 punktų.
84. Bet kurio atveju buvo pažymėta, kad šie argumentai iš dalies pateikti klaidingai aiškinant ginčijamą rekomendaciją, todėl akivaizdžiai nepriimtini. Taigi šiomis aplinkybėmis, jeigu būtų nuspręsta prijungti nepriimtinumu grindžiamą prieštaravimą prie bylos nagrinėjimo iš esmės, būtų prieštaraujama gero administravimo ir proceso ekonomijos reikalavimams.
85. Atsižvelgiant į tai, kas pasakyta, reikia priimti nepriimtinumu grindžiamą prieštaravimą ir atmesti ieškinį kaip nepriimtiną.
86. Šiomis aplinkybėmis nereikia nagrinėti Graikijos Respublikos ir Portugalijos Respublikos prašymų įstoti į bylą palaikyti Belgijos Karalystės reikalavimų (šiuo klausimu žr. 2001 m. liepos 5 d. Nutarties Conseil national des professions de l’automobile ir kt. / Komisija, C‑341/00 P, Rink., EU:C:2001:387, 36 ir 37 punktus ir 2015 m. sausio 7 d. Nutarties Freitas / Parlamentas ir Taryba, T‑185/14, EU:T:2015:14, 52 punktą).
Dėl bylinėjimosi išlaidų
87. Pagal Procedūros reglamento 134 straipsnio 1 dalį pralaimėjusiai šaliai nurodoma padengti bylinėjimosi išlaidas, jei laimėjusi šalis to reikalavo.
Kadangi Belgijos Karalystė pralaimėjo bylą, ji turi padengti Komisijos patirtas bylinėjimosi išlaidas pagal jos pateiktus reikalavimus, išskyrus susijusias su atmestais prašymais įstoti į bylą.
88. Taip pat, pagal Procedūros reglamento 144 straipsnio 10 dalį Belgijos Karalystė, Graikijos Respublika, Portugalijos Respublika ir Komisija padengia savo bylinėjimosi išlaidas, susijusias su prašymais įstoti į bylą.
Rezoliucinė dalis
Remdamasis šiais motyvais,
BENDRASIS TEISMAS (antroji kolegija)
nutaria:
1. Atmesti ieškinį kaip nepriimtiną.
2. Nėra reikalo nagrinėti Graikijos Respublikos ir Portugalijos Respublikos pateiktų prašymų įstoti į bylą.
3. Belgijos Karalystė padengia savo ir Europos Komisijos patirtas bylinėjimosi išlaidas.
4. Belgijos Karalystė, Graikijos Respublika, Portugalijos Respublika ir Komisija padengia savo bylinėjimosi išlaidas, susijusias su prašymais įstoti į bylą.
Priimta 2015 m. spalio 27 d. Liuksemburge.