62017TJ0330_RES
Byla T‑330/17
Ceobus ir kt.
prieš
Europos Komisiją
2019 m. liepos 12 d. Bendrojo Teismo (pirmoji kolegija) sprendimas
„Valstybės pagalba – Nuo 1994 m. iki 2008 m. Prancūzijos įgyvendinta pagalbos schema – Il de Franso regiono teikiamos investicinės subsidijos – Sprendimas, kuriuo pagalbos schema pripažįstama suderinama su vidaus rinka – „Esamos pagalbos“ ir „naujos pagalbos“ sąvokos – SESV 107 straipsnis – SESV 108 straipsnis – Reglamento (ES) 2015/1589 1 straipsnio b punkto i ir v papunkčiai – Senaties terminas – Reglamento 2015/1589 17 straipsnis“
Ieškinys dėl panaikinimo – Priimtinumas – Ieškinio dėl esmės atmetimas nenusprendus dėl jo priimtinumo – Sąjungos teismo diskrecija
(SESV 263 straipsnis)
(žr. 26 ir 27 punktus)
Valstybių teikiama pagalba – Nesilaikant SESV 108 straipsnio 3 dalies procedūros taisyklių suteikta pagalba – Nacionalinių teismų pareigos
(SESV 108 straipsnio 3 dalis)
(žr. 32 ir 33 punktus)
Valstybių teikiama pagalba – Esama ir nauja pagalba – Kvalifikavimas kaip esamos pagalbos – Kriterijai – Vidaus rinkos vystymasis – Subsidijuojama įranga, kurią pagalbos gavėjai gali naudoti iki pagalbos schemos taikymo pradžios datos konkurencijai atvertai veiklai vykdyti – Esamos pagalbos nebuvimas
(SESV 107 straipsnis; Tarybos reglamento Nr. 2015/1589 1 straipsnio b punkto v papunktis)
(žr. 52–62 punktus)
Valstybių teikiama pagalba – Neteisėtos pagalbos susigrąžinimas – Reglamento Nr. 2015/1589 17 straipsnyje nustatytas dešimties metų senaties terminas – Taikymo sritis – Komisijos sprendimas, kuriuo neteisėtai įgyvendinta pagalbos schema pripažįstama suderinama su vidaus rinka – Netaikymas – Galiojančių senaties taisyklių taikymas nacionaliniame teisme, į kurį kreiptasi dėl pagalbos susigrąžinimo
(Tarybos reglamento Nr. 2015/1589 17 straipsnis)
(žr. 69–82 punktus)
Santrauka
2019 m. liepos 12 d. sprendimuose Keolis CIF ir kt. / Komisija (T‑289/17), Transdev ir kt. / Komisija (T‑291/17), Il de Franso regionas / Komisija (T‑292/17), Optile / Komisija (T‑309/17), Ceobus ir kt. / Komisija (T‑330/17) ir STIF-IDF / Komisija (T‑738/17) Bendrasis Teismas atmetė keletą prašymų iš dalies panaikinti 2017 m. vasario 2 d. Komisijos sprendimą dėl dviejų pagalbos schemų, kurias Prancūzija taikė autobusų transporto įmonėms Il de Franso regione (
1
).
Visos šios bylos susijusios su dviejų pagalbos schemų suteikimu Il de Franso regiono autobusų transporto įmonėms, iš kurių pirmąją Il de Franso regionas taikė nuo 1994 m. iki 2008 m., o antrąją nuo 2008 m. taikė Syndicat Transport Île de France (STIF-IDF). Pagal šias schemas išmokėta pagalba buvo skirta sudaryti palankesnes sąlygas Il de Franso regiono reguliaraus viešojo transporto įmonėms įsigyti įrangos ir kompensuoti tų įmonių patirtas išlaidas investicijoms.
Bendrajame Teisme užginčytame sprendime Komisija iš pradžių nusprendė, kad šios dvi pagalbos schemos yra suderinamos su vidaus rinka. Paskui ji vis dėlto nusprendė, kad pagal šias schemas suteikta finansinė pagalba buvo neteisėtai įgyvendinta, nes tai buvo „nauja pagalba“, apie kurią jai nebuvo pranešta. Konkrečiau kalbant, šiuo klausimu Komisija konstatavo, jog buvo pažeista SESV 108 straipsnio 3 dalis, kuria valstybėms narėms, ketinančioms teikti ar pakeisti valstybės pagalbą, draudžiama įgyvendinti planuojamas priemones, kol Komisija neatliks išankstinės jų projektų kontrolės. Taigi SESV 108 straipsnio 3 dalyje numatyta standstill pareiga, kuri taikoma naujai pagalbai, o ne esamai pagalbai.
Sprendimuose Keolis CIF ir kt. / Komisija, Transdev ir kt. / Komisija, Optile / Komisija ir Ceobus ir kt. / Komisija Bendrasis Teismas atmetė keleto keleivinio kelių transporto tinklų eksploatuotojų šio regiono teritorijoje ieškinius, kuriais buvo siekiama panaikinti ginčijamą sprendimą tiek, kiek jis susijęs su pagalbos schema, kurią 1994–2008 m. įgyvendino Il de Franso regionas. Šiomis aplinkybėmis kelios ieškovės pateikė kaltinimų, susijusių su įvairiais Komisijos padarytais pareigos motyvuoti pažeidimais; visus ieškovių kaltinimus Bendrasis Teismas vis dėlto atmetė. Grįsdamos ieškinius ieškovės ginčijo, be kita ko, subsidijų investicijoms, kurias transporto įmonės gavo pagal nagrinėjamą pagalbos schemą, kvalifikavimą kaip naujos pagalbos. Be to, kelių transporto tinklų eksploatuotojai rėmėsi Reglamento Nr. 2015/1589 17 straipsnyje nustatytų senaties taisyklių pažeidimu (
2
).
Dėl pagalbos schemos, kurią 1994–2008 m. įgyvendino Il de Franso regionas, kvalifikavimo kaip naujos pagalbos Bendrasis Teismas, viena vertus, atmetė kaltinimus, susijusius su Reglamento Nr. 2015/1589 1 straipsnio b punkto i papunkčio, kuriame nustatyta, kad pagalba, taikyta iki SESV įsigaliojimo atitinkamoje valstybėje narėje, laikoma esama pagalba, pažeidimu. Iš tikrųjų ieškovės nepateikė Bendrajam Teismui pakankamų įrodymų, patvirtinančių, kad nagrinėjama pagalbos schema buvo nustatyta anksčiau nei 1958 m. sausio mėn. 1 d., kai Prancūzijoje įsigaliojo Europos ekonominės bendrijos steigimo sutartis. Kita vertus, Bendrasis Teismas atmetė kaltinimus dėl Reglamento Nr. 2015/1589 1 straipsnio b punkto v papunkčio, pagal kurį bet kokia pagalba, kuri jos taikymo pradžios momentu nebuvo pagalba, o vėliau tapo pagalba dėl vidaus rinkos vystymosi ir nebuvo atitinkamos valstybės narės pakeista, yra laikoma esama, pažeidimo. Šiuo klausimu Bendrasis Teismas pabrėžė, kad suteikta pagalba pasinaudojusios transporto įmonės nuo nagrinėjamos pagalbos schemos taikymo pradžios galėjo naudoti iš tos pagalbos finansuotą įrangą konkurencijai atvertai transporto veiklai vykdyti. Dėl 1994–2008 m. laikotarpio pažymėtina, kad suinteresuotosios transporto įmonės, be kita ko, neginčijo suteiktų subsidijų kvalifikavimo kaip valstybės pagalbos, kaip tai suprantama pagal SESV 107 straipsnio 1 dalį. Be to, Komisijos išvada, kad visi šioje nuostatoje numatyti kriterijai tuo laikotarpiu buvo tenkinami, atitinka analizę, esančią keliuose nacionalinių teismų priimtuose sprendimuose šioje srityje.
Be to, Bendrasis Teismas atmetė kaltinimus dėl Reglamento Nr. 2015/1589 17 straipsnio, kuriame numatytas dešimties metų senaties terminas pagalbos susigrąžinimo srityje, pažeidimo. Šiuo klausimu Bendrasis Teismas pažymėjo, kad šioje nuostatoje įtvirtintos senaties taisyklės susijusios tik su Komisijos įgaliojimais, todėl jos negali būti taikomos tokiu atveju, kai, kaip šioje byloje, Komisija pripažino, kad neteisėtai išmokėta pagalba yra suderinama su vidaus rinka, po tos pagalbos skyrimo. Bendrasis Teismas vis dėlto priminė, kad nacionalinių valdžios institucijų įgaliojimams dėl galimo tokios pagalbos susigrąžinimo taikomos tik nacionaliniame teisme taikytinos nacionalinėje teisėje įtvirtintos senaties termino taisyklės.
Sprendimu Il de Franso regionas / Komisija Bendrasis Teismas atmetė Il de Franso regiono pareikštą ieškinį. Bendrasis Teismas nusprendė, kad ieškovas negali kaltinti Komisijos, kad, vertindama aptariamos pagalbos, kurią jis teikė 1994–2008 m., atrankinį pobūdį ir šios pagalbos gavėjams nepagrįstai suteiktą ekonominį pranašumą, ši pažeidė pareigą motyvuoti. Be to, Bendrasis Teismas nusprendė, kad nėra pagrindo abejoti ginčijamame sprendime pateiktų vertinimų, susijusių su ekonominio pranašumo buvimu ir sistemos atrankumu, pagrįstumu. Šiuo klausimu Bendrasis Teismas pažymėjo, kad kitų valstybių narių arba kitų Prancūzijos regionų įmonės neatitiko reikalavimų gauti ginčijamas subsidijas ir kad jomis pasinaudoti galėjo tik įmonės, veikiančios reguliaraus keleivinio transporto rinkoje ir vykdančios veiklą ieškovo teritorijoje. Be to, Bendrasis Teismas nusprendė atmesti pagrindą dėl Reglamento Nr. 2015/1589 1 straipsnio b punkto i ir v papunkčių pažeidimo.
Sprendimu STIF-IDF / Komisija Bendrasis Teismas atmetė STIF-IDF pareikštą ieškinį dėl ginčijamo sprendimo panaikinimo, kiek jis susijęs su nuo 2008 m. STIF-IDF įgyvendinta pagalbos schema. Ši ginčijamo sprendimo dalis konkrečiai buvo susijusi su keliomis STIF-IDF ir privačių įmonių, vykdančių reguliaraus viešojo transporto veiklą Il de Franso regiono teritorijoje, sudarytomis sutartimis, kuriose numatyta, kad sutartis pasirašiusioms įmonėms STIF-IDF moka finansinį įnašą kaip kompensaciją už su viešąja paslauga susijusių įsipareigojimų, kurie joms nustatyti pagal sutartį, vykdymą.
Grisdama ieškinį dėl panaikinimo, STIF-IDF rėmėsi suformuota jurisprudencija, kurioje nustatyta, kad valstybės intervencija nėra valstybės pagalba pagal SESV 107 straipsnį, jeigu tai yra atlygis už jį gaunančių įmonių teikiamas paslaugas vykdant su viešąją paslauga susijusius įsipareigojimus, nes šios įmonės realiai negauna jokios finansinės naudos ir dėl tos intervencijos šios įmonės neatsiduria palankesnėje konkurencinėje padėtyje, palyginti su kitomis su jomis konkuruojančiomis įmonėmis. Tam, kad konkrečiu atveju tokia kompensacija nebūtų kvalifikuota kaip valstybės pagalba, turi būti tenkinami Altmark (
3
) kriterijai. Ketvirtajame iš šių kriterijų nustatyta, kad valstybės intervencijos dydis turi būti nustatytas remiantis išlaidų, kurių gerai valdoma ir pakankamai priemonių įpareigojimams teikti viešąją paslaugą vykdyti turinti vidutinė įmonė būtų patyrusi, vykdydama šiuos įpareigojimus, analize. Ieškinyje STIF-IDF konkrečiai kaltino Komisiją tuo, kad ji ginčijamame sprendime klaidingai nusprendė, jog ginčijama pagalbos schema neatitinka šio kriterijaus, ir šiuo atveju pažeidė pareigą motyvuoti.
Patvirtinęs, kad Komisija pakankamai išsamiai išdėstė priežastis, dėl kurių manė, kad ginčijama pagalbos schema neatitinka ketvirtojo Altmark kriterijaus, Bendrasis Teismas pažymėjo, kad STIF-IDF pateikti įrodymai, kuriais ji grindžia savo kaltinimus, iš esmės buvo sudaryti iš nuorodų į metodines priemones, kuriomis ji naudojosi prieš nustatydama sutartį pasirašiusioms įmonėms mokėtinų finansinių įnašų dydį, ir į įvairius ex post patikrinimus, atliktus siekiant patikrinti pastarųjų padarytas investicijas. Tačiau, kadangi šie įrodymai nebuvo reikšmingi ar bent pakankami siekiant nustatyti, ar kompensacijos dydis buvo nustatytas laikantis ketvirtojo Altmark kriterijaus, Bendrasis Teismas konstatavo, kad STIF‑IDF pateikta informacija neleidžia teigti, kad ginčijamame sprendime vertinant ginčijamą pagalbos schemą atsižvelgiant į tą kriterijų buvo padaryta teisės ar vertinimo klaida.
(
1
)	2017 m. vasario 2 d. Komisijos sprendimas (ES) 2017/1470 dėl pagalbos schemų SA.26763 2014/C (ex 2012/NN), kurias Prancūzija taikė autobusų transporto įmonėms Il de Franso regione (OL L 209, 2017, p. 24).
(
2
)	2015 m. liepos 13 d. Tarybos reglamentas (ES) Nr. 2015/1589, nustatantis išsamias SESV 108 straipsnio taikymo taisykles (OL L 249, 1999, p. 9).
(
3
)	Kalbama apie keturis šios jurisprudencijos taikymo kriterijus, kurie buvo suformuluoti 2003 m. liepos 24 d. Sprendimo Altmark Trans ir Regierungspräsidium Magdeburg, C‑280/00, EU:C:2003:415, 88–93 punktuose.