62024CJ0413
TEISINGUMO TEISMO (antroji kolegija) SPRENDIMAS
2026 m. sausio 22 d. (
*1
)
„Prašymas priimti prejudicinį sprendimą – Reglamentas (EEB) Nr. 4055/86 – Laisvės teikti paslaugas principo taikymas jūrų transportui tarp valstybių narių bei valstybių narių ir trečiųjų šalių – SESV 56 straipsnis – Europos Sąjungos bei Europos atominės energijos bendrijos ir Jungtinės Didžiosios Britanijos ir Šiaurės Airijos Karalystės prekybos ir bendradarbiavimo susitarimo 191 straipsnis – Laisvė teikti paslaugas – Apribojimai – Nacionalinės teisės nuostatos, numatančios mokestį už privalomą naudojimąsi jūrų transporto pagalbos sistemos paslaugomis, atsižvelgiant į atitinkamo laivo ilgį (Verkeersbegeleidingssysteem (VBS)) – Teisės nuostatos, taikomos jūrų laivybai į Vlaams Gewest (Flandrijos regionas (Belgija)) uostus, įtrauktus į šią pagalbos sistemą, iš kitos valstybės narės nei Belgijos Karalystė uosto, tačiau netaikomos laivybai tarp šių Flandrijos uostų – Susitarimas dėl Jungtinės Didžiosios Britanijos ir Šiaurės Airijos Karalystės išstojimo iš Europos Sąjungos ir Europos atominės energijos bendrijos („Brexit“)“
Byloje C‑413/24
dėl Ondernemingsrechtbank Gent, afdeling Oostende (Gento komercinio teismo Ostendės skyrius, Belgija) 2024 m. birželio 6 d. nutartimi, kurią Teisingumo Teismas gavo 2024 m. birželio 13 d., pagal SESV 267 straipsnį pateikto prašymo priimti prejudicinį sprendimą byloje
Vlaams Gewest
prieš
P&O North Sea Ferries Limited,
P&O Ferries Limited,
dalyvaujant
P&O North Sea Ferries Limited,
TEISINGUMO TEISMAS (antroji kolegija),
kurį sudaro kolegijos pirmininkė K. Jürimäe, antrosios kolegijos teisėjo pareigas einantis Teisingumo Teismo pirmininkas K. Lenaerts, teisėjai F. Schalin (pranešėjas), M. Gavalec ir Z. Csehi,
generalinis advokatas A. Biondi,
kancleris A. Calot Escobar,
atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį,
išnagrinėjęs pastabas, pateiktas:
–
Vlaams Gewest, atstovaujamo advocaten J. Joos ir J. Stuyck,
–
P&O North Sea Ferries Limited ir P&O Ferries Limited, atstovaujamų advocate A. Vroninks,
–
Belgijos vyriausybės, atstovaujamos C. Jacob, S. Baeyens ir C. Pochet,
–
Europos Komisijos, atstovaujamos A. Bouquet ir J. L. Buendía Sierra,
susipažinęs su 2025 m. birželio 26 d. posėdyje pateikta generalinio advokato išvada,
priima šį
Sprendimą
1
Prašymas priimti prejudicinį sprendimą pateiktas dėl 1986 m. gruodžio 22 d. Tarybos reglamento (EEB) Nr. 4055/86 dėl laisvės teikti paslaugas principo taikymo jūrų transporto paslaugoms tarp valstybių narių bei valstybių narių ir trečiųjų šalių (OL L 378, 1986, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 6 sk., 1 t., p. 174), SESV 56 straipsnio ir Europos Sąjungos bei Europos atominės energijos bendrijos ir Jungtinės Didžiosios Britanijos ir Šiaurės Airijos Karalystės prekybos ir bendradarbiavimo susitarimo (OL L 149, 2021, p. 10; toliau – PBS) 191 straipsnio išaiškinimo.
2
Šis prašymas pateiktas nagrinėjant Vlaams Gewest (Flandrijos regionas, Belgija) ir atitinkamai P&O North Sea Ferries Limited bei P&O Ferries Limited (toliau kartu – P&O bendrovės) du ginčus dėl mokesčio, kurį turi sumokėti laivai, plaukiantys į Flandrijos regiono uostus, įtrauktus į jūrų transporto pagalbos sistemą (toliau – Flandrijos uostai), iš uosto, esančio kitoje valstybėje narėje nei Belgijos Karalystė, sąskaitų faktūrų apmokėjimo; šis mokestis mokėtinas už privalomą naudojimąsi šios pagalbos sistemos paslaugomis.
Teisinis pagrindas
Tarptautinė teisė
Susitarimas dėl išstojimo
3
Susitarimo dėl Jungtinės Didžiosios Britanijos ir Šiaurės Airijos Karalystės išstojimo iš Europos Sąjungos ir Europos atominės energijos bendrijos (OL L 29, 2020, p. 7; toliau – Susitarimas dėl išstojimo) 126 ir 127 straipsniuose nustatyta:
„126 straipsnis
Pereinamasis laikotarpis
Nustatomas pereinamasis, arba įgyvendinimo, laikotarpis, kuris prasideda šio Susitarimo įsigaliojimo dieną ir pasibaigia 2020 m. gruodžio 31 d. [(toliau – pereinamasis laikotarpis)].
127 straipsnis
Pereinamojo laikotarpio aprėptis
1. Jei šiame Susitarime nenustatyta kitaip, pereinamuoju laikotarpiu Jungtinei [Didžiosios Britanijos ir Šiaurės Airijos] Karalystei ir jos teritorijoje taikoma Sąjungos teisė.
<…>“
PBS
4
PBS 4 straipsnyje „Tarptautinė viešoji teisė“ nurodyta:
„1.   Šio Susitarimo ir visų papildomųjų susitarimų nuostatos aiškinamos vadovaujantis geros valios principu, atsižvelgiant į jų įprastinę reikšmę jų kontekste ir atsižvelgiant į susitarimo objektą bei tikslą pagal paprotines tarptautinės viešosios teisės aiškinimo taisykles, įskaitant 1969 m. gegužės 23 d. Vienoje sudarytoje Vienos konvencijoje dėl tarptautinių sutarčių teisės [(Jungtinių Tautų sutarčių rinkinys, 1155 t., p. 331)] kodifikuotas taisykles.
2.   Siekiant didesnio aiškumo, nei šiuo Susitarimu, nei kuriuo nors papildomuoju susitarimu nenustatoma pareiga jų nuostatas aiškinti pagal kurios nors Šalies vidaus teisę.
3.   Siekiant didesnio aiškumo patikslinama, kad kurios nors Šalies teismų pateiktas šio Susitarimo arba kurio nors papildomojo susitarimo aiškinimas nėra privalomas kitos Šalies teismams.“
5
PBS 5 straipsnyje „Privačių asmenų teisės“ numatyta:
„1.   Nedarant poveikio [šio Susitarimo] Protokolo dėl socialinės apsaugos koordinavimo SSC.67 straipsniui ir išskyrus, kalbant apie [Europos] Sąjungą, šio Susitarimo trečią dalį, jokia šio Susitarimo arba kurio nors papildomojo susitarimo nuostata nereiškia, jog asmenims suteikiama teisių ar nustatoma pareigų, išskyrus pagal tarptautinę viešąją teisę nustatytas Šalių tarpusavio teises ir pareigas, ar leidžiama šį Susitarimą arba kurį nors papildomąjį susitarimą tiesiogiai taikyti Šalių vidaus teisinėse sistemose.
2.   Šalis negali numatyti teisės pareikšti ieškinį kitai Šaliai pagal savo teisę remdamasi tuo, kad kita Šalis veikė pažeisdama šį Susitarimą arba kurį nors papildomąjį susitarimą.“
6
PBS 191 straipsnyje „Pareigos“ nustatyta:
„1.   Nedarant poveikio Susitarimo neatitinkančioms priemonėms ar kitoms 133 ir 139 straipsniuose nurodytoms priemonėms, kiekviena Šalis įgyvendina neribojamo patekimo į tarptautines jūrų rinkas ir prekybą komercinėmis ir nediskriminacinėmis sąlygomis principą <…>
<…>“
Sąjungos teisė
7
Reglamento Nr. 4055/86 1 straipsnyje nurodyta:
„1.   Laisvės teikti jūrų transporto paslaugas tarp valstybių narių ir valstybių narių bei trečiųjų šalių principas taikomas valstybių narių nacionaliniams subjektams, įsisteigusiems kitoje, o ne toje valstybėje narėje, kuriai yra skirtos paslaugos.
2.   Šio reglamento nuostatos taip pat taikomos už [Europos] Bendrijos ribų įsisteigusiems valstybių narių nacionaliniams subjektams ir už Bendrijos ribų įsisteigusioms laivybos kompanijoms, kurias valdo valstybės narės nacionaliniai subjektai, jeigu jų laivai toje valstybėje narėje įregistruoti pagal jos teisės aktus.
3.   Sutarties 55–58 ir 62 straipsnių nuostatos taikomos klausimams, kuriuos reglamentuoja šis reglamentas.
4.   Šiame reglamente „jūrų transporto paslaugomis tarp valstybių narių bei valstybių narių ir trečiųjų šalių“, jeigu paslaugos paprastai teikiamos už atlygį, yra laikoma:
a)
jūrų transporto paslaugos Bendrijoje:
keleivių arba krovinių vežimas jūra iš bet kurio vienos valstybės narės uosto į kitos valstybės narės uostą ar jūrinį įrenginį;
b)
susisiekimas su trečiosiomis šalimis:
keleivių arba krovinių vežimas jūra iš valstybių narių uostų į trečiosios šalies uostus ar jūrinius įrenginius.“
8
Šio reglamento 8 straipsnyje numatyta:
„Nepažeidžiant įsisteigimo teisę reglamentuojančių sutarties nuostatų, jūrų transporto paslaugas teikiantis asmuo tose valstybėse narėse, kuriose jis teikia paslaugas, gali laikinai verstis tomis pačiomis sąlygomis, kurias ta valstybė narė taiko savo nacionaliniams subjektams.“
Belgijos teisė
9
Pagrindinėse bylose taikytinos redakcijos 2006 m. birželio 16 d.Decreet betreffende de begeleiding van de scheepvaart op de maritieme toegangswegen en de organisatie van het Maritiem Reddings- en Coördinatiecentrum (Dekretas dėl pagalbos laivybai jūrų uostų vandens prieigose ir „Maritiem Reddings- en Coördinatiecentrum“ (Jūrų gelbėjimo koordinavimo centras) organizavimo) (Belgisch Staatsblad, 2006 m. spalio 26 d., p. 57703; toliau – 2006 m. birželio 16 d. dekretas) 37 straipsnyje numatyta:
„37 straipsnis
1. Už naudojimąsi [Verkeersbegeleidingssysteem (jūrų transporto pagalbos sistema; toliau – VBS)] paslaugomis laivai, plaukiantys į uostą, vandens kelią, inkaravimosi ar švartavimosi vietą, esančią VBS sektoriuje arba zonoje, kurią administruoja vandens kelių administracija arba uosto administracija Belgijoje, turi mokėti VBS mokestį.
<…>“
10
2006 m. birželio 16 d. dekreto 37bis straipsnyje numatyta:
„1.   „Šiame straipsnyje vartojamos šios sąvokos:
1)
VBS išmoka: 37 straipsnyje nurodytas VBS mokestis;
2)
rinkliavos zona: zona, kurioje teikiama pagalba laivybai;
<…>
2.   VBS išmoka mokama už kiekvieną iš jūros atplaukiantį laivą, kuris plaukia į Flandrijos uostą, įtrauktą į [VBS]; ši išmoka tiek atvykstančių, tiek išvykstančių laivų mokama kaip kompensacija.
Jei laivas į rinkliavos zoną įplaukia daugiau nei vieną kartą per kalendorinę dieną, tarifas mokamas tik vieną kartą.
VBS išmoka nemokama, jei laivas plaukioja tarp Flandrijos uostų. <…>
3.   Išmokos neturi mokėti šių kategorijų laivai:
1°
vidaus vandenų laivas;
2°
laivai, kurių ilgis neviršija 41 [metro];
<…>“
Pagrindinės bylos ir prejudiciniai klausimai
11
2006 m. birželio 16 d. dekrete numatytos tam tikros taisyklės, taikomos jūrų transportui į Flandrijos uostus. Pagal šio dekreto 37 straipsnį reikalaujama mokėti mokestį už privalomą atitinkamų laivų naudojimąsi VBS paslaugomis. Šis mokestis taikomas visiems laivams, kurių ilgis yra 41 m ar daugiau ir kurie plaukia į uostą, esantį šios pagalbos sistemos veiklos sektoriuje. Jeigu atitinkami laivai įplaukia į Flandrijos uostus daugiau nei vieną kartą per tą pačią kalendorinę dieną, minėtas mokestis jiems taikomas tik vieną kartą. Tačiau jis netaikomas šiems laivams tuo atveju, jeigu jie vykdo laivybą tik tarp Flandrijos uostų.
12
VBS, be kita ko, apima radaro stebėjimą, telekomunikacijas, pažangią duomenų apdorojimo sistemą ir automatinio identifikavimo sistemą. Visomis šiomis paslaugomis iš esmės siekiama atitinkamų laivų vadovybei suteikti visą būtiną ir išsamią informaciją apie laivybos kliūtis, kad šie laivai galėtų saugiai ir netrukdomai pasiekti atitinkamą uostą arba iš jo išplaukti.
13
Kaip nurodyta prašyme priimti prejudicinį sprendimą, P&O North Sea Ferries yra pagal Anglijos teisę įsteigta bendrovė, vykdanti veiklą Belgijoje keleivių ir krovinių vežimo jūra tarp Jungtinės Karalystės ir žemyninės Europos sektoriuje. Ji, be kita ko, užtikrina susisiekimą tarp Zebriugės uosto (Belgija) ir Jungtinės Karalystės.
14
Nuo 1996 m. Flandrijos regionas išrašo P&O bendrovėms mokesčio, mokėtino už privalomą naudojimąsi VBS paslaugomis, sąskaitas faktūras. P&O bendrovės sistemingai atsisakydavo apmokėti šias sąskaitas už jūrų laivybą į Zebriugę arba iš jos.
15
Flandrijos regionas kreipėsi į Ondernemingsrechtbank Gent, afdeling Oostende (Gento komercinio teismo Ostendės skyrius, Belgija), prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusį teismą, prašydamas įpareigoti P&O bendroves apmokėti minėtas sąskaitas faktūras, kurios liko neapmokėtos nuo 1996 m. balandžio 30 d., prireikus kartu su teisės aktuose nustatytomis palūkanomis. Flandrijos regiono skolinis reikalavimas iš viso siekia daugiau nei 13 mln. EUR.
16
P&O bendrovės iš esmės teigia, kad pagal 2006 m. birželio 16 d. dekretą mokėtinas mokestis už privalomą naudojimąsi VBS paslaugomis prieštarauja laisvei teikti transporto paslaugas, kiek tai susiję su jūrų laivyba į Zebriugės uostą arba iš jo, pagal SESV 56 straipsnį ir Reglamento Nr. 4055/86 1 straipsnį. Laivų, vykdančių reisus tarp Flandrijos uostų, atleidimas nuo šio mokesčio yra draudžiama diskriminacija. Be to, minėtas mokestis nebuvo nustatytas atsižvelgiant į faktinį naudojimąsi VBS paslaugomis. Galiausiai P&O bendrovės teigia, kad jos gali remtis šia pagrindine laisve pagal PBS 191 straipsnį net ir pasibaigus pereinamajam laikotarpiui, per kurį Sąjungos teisė ir toliau buvo taikoma, t. y. nuo 2021 m. sausio 1 d.
17
Flandrijos regionas teigia, kad pagal Sąjungos teisę leidžiami pateisinami laisvės teikti paslaugas apribojimai, kaip Teisingumo Teismas nusprendė 2002 m. birželio 13 d. Sprendime Sea-Land Service ir Nedlloyd Lijnen (C‑430/99 ir C‑431/99, EU:C:2002:364). Be to, atleidimu nuo tokio mokesčio, kuris taikomas laivybai tarp Flandrijos uostų, siekiama išvengti to, kad jis būtų mokamas kelis kartus tais atvejais, kai laivas pirmiausia kerta jūrą į Flandrijos uostą, o tada iš to uosto išplaukia į kitą Flandrijos uostą. Jis nurodo, kad VBS iš esmės siekiama užtikrinti saugią ir sklandžią laivybą prieigos į Flandrijos uostus ir iš jų vandenyse.
18
Šiomis aplinkybėmis Ondernemingsrechtbank Gent, afdeling Oostende (Gento komercinio teismo Ostendės skyrius) nusprendė sustabdyti bylų nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šiuos prejudicinius klausimus:
„1.
Ar pagalbos laivybai sistemos paslaugas reglamentuojančia nuostata ir su šiomis paslaugomis susijusiu fiksuotu, nuo laivo ilgio priklausančiu mokesčiu, kuris taikomas jūrų laivų eismui į Flandrijos uostą iš kitos [nei Belgijos Karalystė] valstybės narės uosto, bet netaikomas laivybai tarp Flandrijos uostų, nes laivyba tarp šių uostų atitinkamu mokesčiu neapmokestinama, ribojama laisvė teikti paslaugas, kaip tai suprantama pagal [Reglamentą Nr. 4055/86], siejamą su SESV 56 straipsniu?
2.
Ar [VBS] mokesčio, kuris priklauso tik nuo laivo ilgio, taikymas už įplaukimą į uostus, kurie iš esmės skiriasi, reiškia, kad toks mokestis yra nesuderinamas su laisve teikti paslaugas pagal SESV 56 straipsnį ir [Reglamentą Nr. 4055/86], nes neatsižvelgiama į kitus svarbius veiksnius, būdingus įplaukimo į uostą maršrutui, tokius kaip laivo plaukimo pagalbos laivybai sistemos veikimo zonoje atkarpa, atstumas nuo atviros jūros iki uosto, uosto sudėtingumas ir ypatumai?
3.
Ar [PBS] 191 straipsnis turi būti aiškinamas taip, kad Jungtinėje Didžiosios Britanijos ir Šiaurės Airijos Karalystėje <…> įsisteigę paslaugų teikėjai ir po jos išstojimo [iš Sąjungos] gali toliau remtis Sąjungos teise, todėl į pirmąjį ir antrąjį klausimus turi būti atsakoma vienodai tiek iki <…> Didžiosios Britanijos <…> išstojimo [iš Sąjungos], tiek po jo?“
Dėl prejudicinių klausimų
Dėl pirmojo ir antrojo klausimų
19
Pirmuoju ir antruoju klausimais, kuriuos reikia nagrinėti kartu, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės siekia išsiaiškinti, ar Reglamento Nr. 4055/86 1 straipsnis, siejamas su SESV 56 straipsniu, turi būti aiškinamas taip, kad pagal jį draudžiamos nacionalinės teisės nuostatos, kuriose numatyta, kad jūrų laivyba į valstybės narės paskirtuosius uostus iš kitose valstybėse narėse esančių uostų yra apmokestinama mokesčiu už privalomą naudojimąsi pagalbos jūrų laivybai sistemos paslaugomis, kuris apskaičiuojamas atsižvelgiant tik į laivo ilgį ir neatsižvelgiant į jokius kitus veiksnius ir kuris netaikomas jūrų laivybai tarp šių paskirtųjų uostų.
20
Pirmiausia reikia priminti, kad Reglamentu Nr. 4055/86, priimtu remiantis EEB sutarties 84 straipsnio 2 dalimi (dabar – SESV 100 straipsnis), buvo patvirtintos priemonės, kuriomis jūrų transporto sektoriuje taikomas EEB sutarties 59 straipsnyje (dabar – SESV 56 straipsnis) įtvirtintas laisvės teikti paslaugas principas. Teisingumo Teismas yra nusprendęs, kad šio reglamento 1 straipsnio 1 dalyje asmenys, kurie naudojasi laisve teikti jūrų transporto paslaugas tarp valstybių narių bei tarp valstybių narių ir trečiųjų šalių, apibrėžiami iš esmės taip pat kaip ir EEB sutarties 59 straipsnyje (2002 m. birželio 13 d. Sprendimo Sea-Land Service ir Nedlloyd Lijnen, C‑430/99 ir C‑431/99, EU:C:2002:364, 30 punktas).
21
Be to, iš, be kita ko, minėto reglamento 1 straipsnio 3 dalies ir 8 straipsnio matyti, kad jo reglamentuojamai sričiai taikomos visos Sutarties nuostatos, susijusios su laisve teikti paslaugas (2002 m. birželio 13 d. Sprendimo Sea-Land Service ir Nedlloyd Lijnen, C‑430/99 ir C‑431/99, EU:C:2002:364, 31 punktas).
22
Šiuo klausimu reikia priminti, kad pagal suformuotą jurisprudenciją SESV 56 straipsnyje reikalaujama panaikinti ne tik bet kokią paslaugų teikėjo diskriminaciją dėl pilietybės, tačiau ir bet kokius apribojimus, net vienodai taikomus tiek nacionaliniams, tiek kitų valstybių narių paslaugų teikėjams, jeigu jie draudžia ar trukdo paslaugų teikėjo, įsteigto kitoje valstybėje narėje, kurioje jis teisėtai teikia panašias paslaugas, veiklą (1991 m. liepos 25 d. Sprendimo Säger, C‑76/90, EU:C:1991:331, 12 punktas ir 1997 m. birželio 5 d. Sprendimo SETTG, C‑398/95, EU:C:1997:282, 16 punktas).
23
Teisingumo Teismas nusprendė, kad pagal Reglamento Nr. 4055/86 1 straipsnio 1 dalį valstybei narei draudžiama už tas pačias laivavedybos paslaugas taikyti skirtingus tarifus, atsižvelgiant į tai, ar įmonė (net jeigu ji įsteigta šioje valstybėje), kuri teikia jūrų transporto paslaugas tarp minėtos valstybės ir kitos valstybės narės, eksploatuoja laivą, kuriam leidžiama arba neleidžiama vykdyti jūrų kabotažą, skirtą tik laivams, plaukiojantiems su tos pačios valstybės vėliava (1994 m. gegužės 17 d. Sprendimo Corsica Ferries, C‑18/93, EU:C:1994:195, 35 punktas).
24
Šiuo atveju iš prašymo priimti prejudicinį sprendimą matyti, kad pagal pagrindinėje byloje nagrinėjamas teisės nuostatas mokestis už privalomą naudojimąsi VBS paslaugomis taikomas laivams, kurių ilgis yra 41 m ar daugiau, atplaukiantiems iš kitos valstybės narės nei Belgijos Karalystė, o laivai, plaukiojantys tarp Flandrijos uostų, nuo jo atleidžiami. Taigi VBS paslaugos nemokamai teikiamos visiems laivams, vykdantiems vidaus reisus tarp Flandrijos uostų, o tam tikro ilgio laivams, plaukiantiems iš kitos valstybės narės nei Belgijos Karalystė uosto į Flandrijos uostą, tokios paslaugos yra mokamos.
25
Taigi nustatant šį mokestį tik tam tikro ilgio laivams, plaukiojantiems tarp kitoje valstybėje narėje nei Belgijos Karalystė esančio uosto ir Flandrijos uosto, tokiose nacionalinės teisės nuostatose įtvirtinamas skirtingas požiūris, priklausomai nuo to, ar atitinkamas laivo reisas yra vidinis, ar ne. Be to, tokiomis nacionalinės teisės nuostatomis transporto paslaugoms, teikiamoms tarp Flandrijos uosto ir kitos nei Belgijos Karalystė valstybės narės uosto, taikoma mažiau palanki tvarka nei ta, kuri taikoma transporto paslaugoms tarp Flandrijos uostų.
26
Šiuo klausimu reikia pažymėti, kad net jei, kaip teigia Flandrijos regionas, minėtais vidaus jūrų maršrutais plaukioja tik ribotas skaičius laivų, tai neturėtų įtakos SESV 56 straipsnio taikymui. Jei SESV 56 straipsnio taikymas priklausytų nuo kiekybinio kriterijaus, tai pakenktų vienodam šio straipsnio taikymui Sąjungoje, todėl tokio kriterijaus negalima nustatyti (2020 m. gruodžio 3 d. Sprendimo BONVER WIN, C‑311/19, EU:C:2020:981, 29 punktas).
27
Taigi reikia manyti, kad valstybės narės teisės nuostatos, kaip antai aprašytos šio sprendimo 24 punkte, gali trukdyti kitoje valstybėje narėje įsisteigusiam paslaugų teikėjui teikti savo paslaugas arba padaryti jas mažiau patrauklias. Todėl tokios teisės nuostatos yra laisvės teikti paslaugas apribojimas (šiuo klausimu žr. 2002 m. birželio 13 d. Sprendimo Sea-Land Service ir Nedlloyd Lijnen, C‑430/99 ir C‑431/99, EU:C:2002:364, 38 punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją).
28
Laisvė teikti paslaugas, kaip pagrindinis Sutarties principas, gali būti ribojama tik teisės nuostatomis, pateisinamomis privalomais bendrojo intereso pagrindais ir taikomomis visiems asmenims ir įmonėms, vykdantiems veiklą priimančiosios valstybės narės teritorijoje. Be to, tam, kad nacionalinės teisės nuostatos būtų taip pateisinamos, jos turi būti tinkamos jomis siekiamam tikslui įgyvendinti ir neviršyti to, kas būtina jam pasiekti (2002 m. birželio 13 d. Sprendimo Sea-Land Service ir Nedlloyd Lijnen, C‑430/99 ir C‑431/99, EU:C:2002:364, 39 punktas).
29
Nagrinėjamu atveju Flandrijos regionas nurodo, kad VBS, kurios naudojimas yra privalomas ir už kurią mokamas pagrindinėje byloje aptariamas mokestis, iš esmės siekiama užtikrinti saugią ir sklandžią laivybą prieigos į Flandrijos uostus ir iš jų vandenyse.
30
Šiuo klausimu pirmiausia reikia priminti, kad Teisingumo Teismas yra ne kartą nusprendęs, jog tikslas užtikrinti saugumą uostų vandenyse yra privalomasis bendrojo intereso pagrindas (2002 m. birželio 13 d. Sprendimo Sea-Land Service ir Nedlloyd Lijnen, C‑430/99 ir C‑431/99, EU:C:2002:364, 41 ir 42 punktai, taip pat 2011 m. kovo 17 d. Sprendimo Naftiliaki Etaireia Thasou ir Amaltheia I Naftiki Etaireia, C‑128/10 ir C‑129/10, EU:C:2011:163, 45 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
31
Be to, kaip išvados 33 punkte pažymėjo generalinis advokatas, pagalbos sistema, kaip antai VBS, yra laivybos paslauga, būtina visuomenės saugumui pakrančių ir uostų vandenyse palaikyti. Mokestis už privalomą naudojimąsi šia paslauga, kuriuo, kaip tokios paslaugos naudotojai, apmokestinami 41 m ar ilgesni laivai, iš esmės, atrodo, gali prisidėti prie bendrojo intereso tikslo – saugumo uostų vandenyse.
32
Galiausiai, kiek tai susiję su tokio mokesčio, kurio dydis priklauso tik nuo atitinkamų laivų ilgio, proporcingumu, reikia priminti, kad Teisingumo Teismas yra nusprendęs, jog nacionalinės teisės nuostatos, kuriomis nustatomas mokestis ilgesniems nei 41 m jūrinės veiklos laivams, yra proporcingos, jei tarp paslaugos, kuria naudojasi šie laivai, sąnaudų ir šio mokesčio dydžio yra faktinis ryšys, tačiau taip nebūtų tuo atveju, jeigu į tokią sumą būtų įtraukti sąnaudų veiksniai, priskirtini kitoms laivų kategorijoms nei 41 m ilgį viršijantys jūrinės veiklos laivai (2002 m. birželio 13 d. Sprendimo Sea-Land Service ir Nedlloyd Lijnen, C‑430/99 ir C‑431/99, EU:C:2002:364, 43 punktas).
33
Atsižvelgiant į šią jurisprudenciją, reikia pripažinti, kad nors atitinkamų laivų ilgis gali būti kriterijus nustatant pareigą naudoti VBS, už kurią mokamas atitinkamas mokestis, šio mokesčio dydis taip pat turėtų būti faktiškai susijęs su paslaugų, teikiamų siekiant nustatyto tikslo, sąnaudomis.
34
Nagrinėjamu atveju prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas šiuo klausimu pažymi, kad yra didelių regioninių skirtumų, rodančių, jog prieiga prie Antverpeno (Belgija) uosto ir prieiga prie Zebriugės uosto yra iš esmės skirtingos savo pobūdžiu ir sudėtingumu, nes Zebriugės uostas lengvai pasiekiamas iš atviros jūros, o norint patekti į Antverpeno uostą reikia itin atsargiai kirsti Vakarinės Šeldės žiotis, taigi ir dažniau naudotis VBS.
35
Tokiomis aplinkybėmis skirtingas apmokestinimas, atsižvelgiant į atitinkamą uostą ir objektyvius sunkumus, būdingus laivybai ir švartavimuisi tokiame uoste, būtų labiau suderintas su siekiamu tikslu. Taigi reikia manyti, kad vienodo tarifo taikymas tam tikro ilgio laivams, neatsižvelgiant į objektyvius laivybos ir švartavimosi paskirtuosiuose uostuose sunkumus, taip pat atsižvelgiant į tai, kad šis tarifas netaikomas panašiems laivams, plaukiojantiems vidaus maršrutais iš uosto ar į uostą, į kurį patekti gali būti taip pat sudėtinga, kaip ir laivams, plaukiojantiems iš kitos valstybės narės nei Belgijos Karalystė ar į ją, viršija tai, kas būtina nurodytam saugumo tikslui pasiekti.
36
Atsižvelgiant į visa tai, kas išdėstyta, į pirmąjį ir antrąjį klausimus reikia atsakyti: Reglamento Nr. 4055/86 1 straipsnis, siejamas su SESV 56 straipsniu, turi būti aiškinamas taip, kad pagal jį draudžiamos nacionalinės teisės nuostatos, kuriose numatyta, kad jūrų laivyba į valstybės narės paskirtuosius uostus iš kitose valstybėse narėse esančių uostų yra apmokestinama mokesčiu už privalomą naudojimąsi pagalbos jūrų laivybai sistemos paslaugomis, kuris apskaičiuojamas atsižvelgiant tik į laivo ilgį ir neatsižvelgiant į jokius kitus veiksnius ir kuris netaikomas jūrų laivybai tarp šių paskirtųjų uostų, išskyrus atvejus, kai yra faktinis ryšys tarp suteiktų paslaugų sąnaudų ir šio mokesčio dydžio.
Dėl trečiojo prejudicinio klausimo
37
Trečiuoju prejudiciniu klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės siekia išsiaiškinti, ar PBS 191 straipsnis turi būti aiškinamas taip, kad Jungtinėje Karalystėje įsisteigę paslaugų teikėjai net ir po Jungtinės Karalystės išstojimo iš Sąjungos gali pagrįstai remtis Sąjungos teisės, visų pirma Reglamento Nr. 4055/86 1 straipsnio, siejamo su SESV 56 straipsniu, taikymu.
38
Pirmiausia reikia pažymėti, kad Susitarimo dėl išstojimo 126 ir 127 straipsniuose buvo numatytas pereinamasis laikotarpis. Šiuo laikotarpiu Jungtinė Karalystė turėjo būti laikoma valstybe nare, todėl Sąjungos ir šios ateityje išstosiančios valstybės narės santykius reglamentavo Sąjungos teisė, nebent būtų nurodyta kitaip. Taigi šio susitarimo šalys numatė toliau taikyti didelę dalį Sąjungos acquis, kad būtų sumažinta neaiškumų ir, kiek įmanoma, būtų kuo labiau apriboti sutrikimai, kuriuos sukeltų aplinkybė, kad iš Sąjungos išstojančios valstybės išstojimo dieną Sutartys šiai valstybei nebetaikomos (šiuo klausimu žr. 2021 m. lapkričio 16 d. Sprendimo Governor of Cloverhill Prison ir kt., C‑479/21 PPU, EU:C:2021:929, 51 punktą, taip pat 2024 m. spalio 4 d. Sprendimo Mirin, C‑4/23, EU:C:2024:845, 43 punktą).
39
Nuo pereinamojo laikotarpio pabaigos Jungtinės Karalystės ir Sąjungos teisinius santykius reglamentuoja PBS.
40
PBS 191 straipsnio 1 dalyje nustatyta, kad „kiekviena Šalis įgyvendina neribojamo patekimo į tarptautines jūrų rinkas ir prekybą komercinėmis ir nediskriminacinėmis sąlygomis principą“.
41
Pasak P&O bendrovių, iš šios nuostatos matyti, kad jūrų laivyba į Sąjungą iš Jungtinės Karalystės neturi būti vertinama mažiau palankiai nei jūrų laivyba tarp valstybių narių. P&O bendrovės teigia, kad, atsižvelgiant į minėtą nuostatą, laisvė teikti paslaugas ir toliau taikoma po Jungtinės Karalystės išstojimo iš Sąjungos, todėl prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas turėtų taikyti Reglamentą Nr. 4055/86 tai sąskaitų faktūrų daliai, kuri susijusi su laikotarpiu po išstojimo.
42
Vis dėlto reikia pažymėti, kad PBS 4 straipsnio 1 dalyje nustatyta, jog šio susitarimo nuostatos turi būti „aiškinamos vadovaujantis geros valios principu, atsižvelgiant į jų įprastinę reikšmę jų kontekste ir atsižvelgiant į susitarimo objektą bei tikslą pagal paprotines tarptautinės viešosios teisės aiškinimo taisykles, įskaitant Vienos konvencijoje dėl tarptautinių sutarčių teisės kodifikuotas taisykles“. PBS 4 straipsnio 2 dalyje nurodyta, kad „[PBS] nenustatoma pareiga [jo] nuostatas aiškinti pagal kurios nors Šalies vidaus teisę“. Be to, PBS 5 straipsnio 1 dalyje nurodyta, kad, išskyrus išimtinius atvejus, „jokia šio Susitarimo <…> nuostata nereiškia, jog asmenims suteikiama teisių ar nustatoma pareigų, išskyrus pagal tarptautinę viešąją teisę nustatytas šalių tarpusavio teises ir pareigas, ar leidžiama šį Susitarimą <…> tiesiogiai taikyti šalių vidaus teisinėse sistemose“.
43
Šiuo klausimu reikia pažymėti, kad pagal tarptautinės teisės principus Sąjungos institucijos, kompetentingos derėtis dėl tarptautinio susitarimo ir jį sudaryti, gali susitarti su trečiosiomis valstybėmis, kokį poveikį šio susitarimo nuostatos turės susitariančiųjų šalių vidaus tvarkai. Tik jei šis klausimas nėra reglamentuojamas minėtame susitarime, kompetentingi teismai, visų pirma Teisingumo Teismas, turi jį išspręsti taip pat, kaip ir bet kurį kitą aiškinimo klausimą, susijusį su susitarimo taikymu Sąjungoje (2011 m. gruodžio 21 d. Sprendimo Air Transport Association of America ir kt., C‑366/10, EU:C:2011:864, 49 punktą). Vis dėlto, kaip matyti iš šio sprendimo 42 punkto, PBS 191 straipsnio taikymo klausimą reglamentuoja pats šis straipsnis.
44
Darytina išvada, kad, kaip išvados 53 punkte pažymėjo generalinis advokatas, nuo PBS taikymo pradžios Sąjungos acquis nebereglamentuoja Sąjungos ir Jungtinės Karalystės santykių. Taigi P&O bendrovės prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiame teisme negali tiesiogiai remtis nei Sąjungos teise, nei PBS.
45
Atsižvelgiant į visa tai, kas išdėstyta, į trečiąjį klausimą reikia atsakyti: PBS 191 straipsnis, siejamas su jo 5 straipsniu ir Susitarimo dėl išstojimo 127 straipsniu, turi būti aiškinamas taip, kad po Jungtinės Karalystės išstojimo iš Sąjungos Jungtinėje Karalystėje įsisteigę jūrų transporto paslaugų teikėjai valstybių narių nacionaliniuose teismuose nebegali remtis Sąjungos teisės taikymu, konkrečiai kalbant, Reglamento Nr. 4055/86 1 straipsniu, siejamu su SESV 56 straipsniu, kiek tai susiję su faktinėmis aplinkybėmis ar teisinėmis situacijomis, susiklosčiusiomis po 2020 m. gruodžio 31 d.
Dėl bylinėjimosi išlaidų
46
Kadangi šis procesas pagrindinių bylų šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nagrinėjamose bylose, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.
Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (antroji kolegija) nusprendžia:
1.
1986 m. gruodžio 22 d. Tarybos reglamento (EEB) Nr. 4055/86 dėl laisvės teikti paslaugas principo taikymo jūrų transporto paslaugoms tarp valstybių narių bei valstybių narių ir trečiųjų šalių 1 straipsnis, siejamas su SESV 56 straipsniu,
turi būti aiškinamas taip:
pagal jį draudžiamos nacionalinės teisės nuostatos, kuriose numatyta, kad jūrų laivyba į valstybės narės paskirtuosius uostus iš kitose valstybėse narėse esančių uostų yra apmokestinama mokesčiu už privalomą naudojimąsi pagalbos jūrų laivybai sistemos paslaugomis, kuris apskaičiuojamas atsižvelgiant tik į laivo ilgį ir neatsižvelgiant į jokius kitus veiksnius ir kuris netaikomas jūrų laivybai tarp šių paskirtųjų uostų, išskyrus atvejus, kai yra faktinis ryšys tarp suteiktų paslaugų sąnaudų ir šio mokesčio dydžio.
2.
Europos Sąjungos bei Europos atominės energijos bendrijos ir Jungtinės Didžiosios Britanijos ir Šiaurės Airijos Karalystės prekybos ir bendradarbiavimo susitarimo 191 straipsnis, siejamas su šio susitarimo 5 straipsniu ir Susitarimo dėl Jungtinės Didžiosios Britanijos ir Šiaurės Airijos Karalystės išstojimo iš Europos Sąjungos ir Europos atominės energijos bendrijos 127 straipsniu,
turi būti aiškinamas taip:
po Jungtinės Didžiosios Britanijos ir Šiaurės Airijos Karalystės išstojimo iš Europos Sąjungos Jungtinėje Karalystėje įsisteigę jūrų transporto paslaugų teikėjai valstybių narių nacionaliniuose teismuose nebegali remtis Sąjungos teisės taikymu, konkrečiai kalbant, Reglamento Nr. 4055/86 1 straipsniu, siejamu su SESV 56 straipsniu, kiek tai susiję su faktinėmis aplinkybėmis ar teisinėmis situacijomis, susiklosčiusiomis po 2020 m. gruodžio 31 d.
Parašai.
(
*1
)	Proceso kalba: nyderlandų.