GENERALINĖS ADVOKATĖS
ELEANOR SHARPSTON IŠVADA,
pateikta 2016 m. liepos 21 d.(1)
Byla C‑127/15
Verein für Konsumenteninformation
prieš
INKO, Inkasso GmbH
(Oberster Gerichtshof (Aukščiausiasis Teismas, Austrija) prašymas priimti prejudicinį sprendimą)
„Vartotojų apsauga – Vartojimo kreditų sutartys – Direktyva 2008/48/EB – 3 straipsnio f punkto aiškinimas – Sąvoka „kredito tarpininkas“ – Sutarčių dėl mokėjimo dalimis, kurias skolintojų vardu sudaro skolų išieškojimo agentūra, laikymas „kredito sutartimis, kurios yra susijusios su nemokamai atidėtu esamos skolos mokėjimu“, pagal 2 straipsnio 2 dalies j punktą“
1.        Jeigu skolintojai nurodo skolų išieškojimo agentui iš įsipareigojimų pagal kredito sutartį (toliau – pirminė sutartis) nevykdančių skolininkų išieškoti skolas sudarant sutartis dėl atidėto grąžinimo, ar toks išieškojimo agentas Direktyvos 2008/48/EB tikslais veikia kaip kredito tarpininkas(2)? Jeigu taip, ar jo sudaromiems susitarimams ta direktyva taikytina, kai už jo paslaugas nustatomi mokesčiai neviršija pirminėje kredito sutartyje nustatytų sumų, kurias skolininkas bet kokiu atveju privalo sumokėti skolintojui? Šiuo prašymu priimti prejudicinį sprendimą Oberster Gerichtshof (Aukščiausiasis Teismas, Austrija) Teisingumo Teismo prašo išaiškinti Direktyvos 2008/48, kuria reglamentuojamos vartojimo kredito sutartys, taikymo sritį.
Teisės aktai
Direktyva 2008/48
2.        Direktyva 2008/48 siekiama kelių tikslų. Pirma, ja siekiama šių pagrindinių tikslų: suderinti teisinę sistemą keliose pagrindinėse srityse „[s]iekiant sudaryti palankesnes sąlygas gerai veikiančios vidaus rinkos vartojimo kreditų srityje kūrimuisi“(3), „[n]orint užtikrinti vartotojų pasitikėjimą <…> [suteikti] pakankamą vartotojų apsaugos lygį“(4) ir „užtikrinti, kad visi <…> vartotojai naudotųsi aukštu ir vienodu jų interesų apsaugos lygiu, ir <…> sukurti tikrą vidaus rinką“(5). Antra, kreditoriai turėtų atskleisti vartotojams informaciją, kad jie būtų apsaugoti nuo nesąžiningos arba klaidinančios veiklos, ir suteikti vartotojams galimybę priimti sprendimus turint visą reikiamą informaciją apie faktus, siekiant užtikrinti, kad prieš sudarydami kredito sutartis jie gautų pakankamai informacijos apie kredito sąlygas ir kainą bei apie savo įsipareigojimus ir šią informaciją jie galėtų pasiimti ir apsvarstyti(6). Trečia, direktyva siekiama reglamentuoti tam tikras kredito tarpininkų pareigas ir užtikrinti, kad ir jiems apskritai būtų taikomi informavimo prieš sudarant sutartį reikalavimai(7). Ketvirta, valstybės narės raginamos „imtis tinkamų priemonių, kad paskatintų atsakingą praktiką visais kredito santykių etapais, atsižvelgdamos į konkrečias jų kredito rinkos ypatybes. Tokios priemonės gali apimti, pavyzdžiui, nuostatą dėl vartotojų informavimo ir jų švietimo, įskaitant perspėjimus apie riziką, susijusią su įsipareigojimų dėl mokėjimų nevykdymu ir per dideliais įsiskolinimais“(8).
3.        1 straipsnyje nustatyta, kad Direktyvos 2008/48 tikslas – suderinti tam tikrus valstybių narių įstatymų ir kitų teisės aktų, susijusių su vartojimo kredito sutartimis, aspektus.
4.        Pagal 2 straipsnį Direktyva 2008/48 taikoma kredito sutartims, nebent būtų numatyta konkreti išimtis. 2 straipsnio 2 dalyje išvardijama 12 kredito sutarčių rūšių, įskaitant susijusias su gyvenamuoju ir nekilnojamuoju turtu(9), kurioms direktyva netaikoma. Ji netaikoma:
„f)      kredito sutartims, kai už kreditą nemokamos palūkanos ir kiti mokesčiai, ir kredito sutartims, pagal kurių sąlygas reikalaujama, kad kreditas būtų grąžintas per tris mėnesius, ir mokami tik nedideli mokesčiai;
<…>
j)      kredito sutartims, kurios yra susijusios su nemokamai atidėtu esamos skolos mokėjimu;
<…>“
5.        2 straipsnio 6 dalyje numatyta:
„Valstybės narės gali nustatyti, kad tik 1–4, 6, 7 ir 9 straipsniai, 10 straipsnio 1 dalis, 10 straipsnio 2 dalies a–i, l ir r punktai, 10 straipsnio 4 dalis, 11, 13, 16 ir 18–32 straipsniai taikomi kredito sutartims, kuriose numatoma galimybė kreditoriui ir vartotojui susitarti dėl atidėto mokėjimo arba grąžinimo metodų, jei vartotojas jau nevykdo savo įsipareigojimų pagal pradinę kredito sutartį ir kai(10):
a)      būtų tikėtina, kad toks susitarimas padės išvengti teisinio proceso dėl tokio įsipareigojimų nevykdymo, ir
b)      tokiu susitarimu vartotojui nebūtų nustatytos nepalankesnės sąlygos nei tos, kurios nustatytos pradinėje kredito sutartyje.
<…>“
6.        Šioje byloje svarbios 3 straipsnyje išdėstytos apibrėžtys:
„a)      vartotojas – fizinis asmuo, kuris sandoriuose, kuriems taikoma [Direktyva 2008/48], veikia siekdamas tikslų, nesusijusių su jo užsiėmimu, verslu ar profesija;
b)      kreditorius – fizinis arba juridinis asmuo, kurio užsiėmimas, verslas arba profesija yra suteikti arba įsipareigoti suteikti kreditus;
c)      kredito sutartis – sutartis, pagal kurią kreditorius suteikia arba įsipareigoja suteikti vartotojui kreditą atidėtojo mokėjimo, paskolos forma arba kitu panašiu finansiniu būdu, išskyrus sutartis dėl tos pačios rūšies nuolatinio paslaugų teikimo ar prekių tiekimo, kai vartotojas už tokias paslaugas ar prekes moka dalimis jų teikimo ar tiekimo metu;
<…>
f)      kredito tarpininkas – fizinis arba juridinis asmuo, kuris veikia ne kaip kreditorius ir kuris veikia pagal savo užsiėmimą, verslą ar profesiją už užmokestį, mokamą pinigais arba bet kuria kita sutarta finansinio atlygio forma:
i)      pateikia arba siūlo kredito sutartis vartotojams;
ii)      padeda vartotojams atlikdamas kredito sutarčių parengiamąjį darbą, išskyrus i punkte numatytą darbą, arba
iii)      sudaro kredito sutartis su vartotojais kreditoriaus vardu;
g)      „bendra kredito kaina vartotojui – visos išlaidos, įskaitant palūkanas, komisinius, mokesčius ir bet kuriuos kitus su kredito sutartimi susijusius mokesčius, kuriuos reikalaujama, kad vartotojas sumokėtų, ir kurie yra žinomi kreditoriui <…>“
7.        5 straipsnio 1 dalyje nustatyta privaloma prieš sudarant sutartį vartotojams teiktina informacija(11). Joje nurodyta: „Likus pakankamai laiko, iki vartotojui taps privaloma kredito sutartis arba pasiūlymas, kreditorius ir, kai taikoma, kredito tarpininkas, remdamasis kreditoriaus siūlomomis kredito nuostatomis ir sąlygomis bei, jei taikoma, vartotojo pareikštais pageidavimais ir pateikta informacija, pateikia vartotojui informaciją, kurios reikia, kad jis galėtų palyginti skirtingus pasiūlymus, siekdamas priimti informacija pagrįstą sprendimą dėl kredito sutarties sudarymo <…>
Šioje informacijoje nurodoma:
a)      kredito rūšis;
b)      kreditoriaus tapatybė ir geografinis adresas bei, jei taikoma, kredito tarpininko tapatybė ir geografinis adresas;
c)      bendra kredito suma ir sąlygos, reglamentuojančios lėšų išmokėjimą;
d)      kredito sutarties trukmė;
<…>
l)      pavėluotų mokėjimų atveju taikoma palūkanų norma ir jos tikslinimo tvarka bei, kai taikoma, bet kurie mokesčiai už įsipareigojimų nevykdymą;
m)      įspėjimas dėl pasekmių mokėjimų nevykdymo atveju;
<…>“
8.        Pagal 5 straipsnio 6 dalį valstybės narės privalo užtikrinti, kad kreditoriai ir, jei taikoma, kredito tarpininkai pateiktų vartotojui pakankamai paaiškinimų, kad vartotojas galėtų įvertinti, ar siūloma kredito sutartis atitinka jo poreikius ir jo finansinę padėtį, ir prireikus paaiškintų, be kita ko, pasekmes, jei vartotojas nevykdytų įsipareigojimų dėl mokėjimų(12).
9.        21 straipsnyje nustatyti tam tikri konkretūs kredito tarpininkų įsipareigojimai. Valstybės narės privalo užtikrinti, kad kredito tarpininkas pirmiausia nurodytų, ar dirba išimtinai su vienu ar su keliais kreditoriais, ar yra nepriklausomas brokeris(13). Kredito tarpininkai taip pat privalo informuoti vartotojus apie visus už paslaugas mokėtinus mokesčius ir pateikti kreditoriams išsamią informaciją apie juos(14).
Direktyva 2009/22
10.      Direktyvos 2009/22/EB(15) tikslas – suderinti nacionalines taisykles, susijusias su ieškiniais dėl uždraudimo, kuriais siekiama ginti kolektyvinius vartotojų interesus, siekiant užtikrinti sklandų vidaus rinkos veikimą. Į taikymo sritį patenka direktyvų įgyvendinimo nacionalinių taisyklių, išvardytų vienos iš direktyvų 1 priede, pažeidimai, kuriais kenkiama kolektyviniams interesams(16). Ten nurodyta ir Direktyva 87/102/EEB(17), kurią pakeitė Direktyva 2008/48. „Kompetentingas subjektas“ gali pareikšti ieškinį gindamas kolektyvinius vartotojų interesus(18). „Kompetentingas subjektas“ apibrėžtas kaip bet kokia pagal valstybės narės teisę tinkamai įsteigta įstaiga ar organizacija, kuri turi teisėtą interesą užtikrinti 1 straipsnyje nurodytų nuostatų laikymąsi(19).
Direktyva 2014/17
11.      Direktyvos 2014/17/ES(20) tikslas – sukurti visos Sąjungos hipotekinių kreditų rinką, kurioje būtų užtikrinama aukšto lygio vartotojų apsauga(21). 4 straipsnio 5 dalyje kredito tarpininkas apibrėžtas panašiai kaip Direktyvos 2008/48 3 straipsnio f punkte. 11 skyriaus 29–34 straipsniuose nustatyti įvairūs kredito tarpininkų ir paskirtųjų atstovų steigimo ir priežiūros reikalavimai(22).
Nacionalinė teisė
12.      Direktyva 2008/48 Austrijoje įgyvendinta Vartotojų kredito įstatymu (Verbraucherkreditgesetz, toliau – VKrG). VKrG 6 straipsnyje įtvirtinta pareiga teikti informaciją prieš sudarant sutartį, kaip nustatyta Direktyvos 2008/48 5 straipsnyje. Ta pareiga taikytina ir kredito sutartims, pagal kurias mokėjimas atidedamas arba numatoma mokėti dalimis (VKrG 25 straipsnis). Tame įstatyme nenumatytas labiau ribotas taikymas pagal Direktyvos 2008/48 2 straipsnio 6 dalį.
13.      Pasekmės skolininkui vėluojant atlikti paskolos grąžinimo mokėjimus reglamentuojamos Bendrajame civiliniame kodekse (Allgemeines Bürgerliches Gesetzbuch, toliau – ABGB). Šio kodekso 1333 straipsnyje nustatyta:
„1) Žala, patirta skolininkui pavėlavus sumokėti piniginį įsiskolinimą, atlyginama taikant įstatymo nustatytas palūkanas <…>
2) Kreditorius, be įstatymo nustatytų palūkanų, taip pat gali iš skolininko pareikalauti atlyginti kitus dėl skolos atsiradusius ir išaugusius nuostolius, visų pirma išlaidas, patirtas dėl tikslą atitinkančių neteisminių išieškojimo ir pateikimo priemonių, kurios yra proporcingos išieškomai skolai(23).“
Faktinės aplinkybės, procesas ir pateikti klausimai
14.      Verein für Konsumenteninformation (Vartotojų informavimo asociacija, toliau – Verein) – tai asociacija, turinti teisę pareikšti ieškinį dėl uždraudimo ginant kolektyvinius vartotojų interesus, kaip tai suprantama pagal Direktyvą 2009/22. Ji pareiškė ieškinį dėl uždraudimo INKO, Inkasso GmbH, Linz (toliau – Inko) sudaryti atidėtų mokėjimų sutartį (toliau – skolos grąžinimo sutartis), už kurią ji nustato mokestį, pirma nepateikus vartotojams prieš sudarant sutartį teiktinos informacijos, kaip reikalaujama pagal VKrG 6 ir 25 straipsnius(24).
15.      Inko siūlo teikti skolintojams skolų išieškojimo paslaugą, jeigu skolininkas nevykdo savo įsipareigojimų pagal kredito sutartį. Inko kreipiasi į tokius skolininkus skolintojo vardu ir siūlo jiems sudaryti skolos grąžinimo sutartį. Per tris dienas skolininkui leidžiama pasirinkti grąžinti visą skolos sumą arba užpildyti jau parengtą formą (toliau – sutartis dėl mokėjimo dalimis) ir grąžinti ją Inko. Pagal tokią sutartį skolininkas: i) pripažįsta, jog skola turi būti grąžinta kartu padengiant išlaidas, susijusias su jo įsipareigojimų pagal pirminę sutartį nevykdymu; ii) sutinka su skolos grąžinimo planu; iii) įsipareigoja grąžinti skolą kas mėnesį atlikdamas mokėjimus; iv) sutinka, kad jo atliekamais mokėjimais pirma padengiami Inko mokesčiai, o paskui – skolintojo reikalaujama skolos suma ir palūkanos. Mokesčiai ir palūkanos (toliau – skolos išieškojimo išlaidos) yra Inko atlygis už jos paslaugas.
16.      Verein teigimu, prieš sudarydama tokias sutartis Inko turi pateikti skolininkams privalomą prieš sudarant sutartį teiktiną informaciją. Inko tai ginčija. Ji tvirtina, jog skolos grąžinimo sutartis sudaro skolininkas ir skolintojas. Pati Inko nėra tokių sutarčių šalis, tad neprivalo teikti jokios informacijos prieš sudarant sutartį. Bet kokiu atveju, kadangi pagal Inko jos klientų vardu sudaromas sutartis nenumatoma atidėti atlygio mokėjimo, jos veiklai Direktyva 2008/48 netaikytina.
17.      Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas konstatuoja, kad Verein neįrodė, jog Inko nustato palūkanas ir mokesčius, viršijančius Austrijos teisės aktuose nustatytą skolintojams grąžintiną sumą, jeigu patys skolintojai be Inko įsikišimo būtų sutikę, kad skola būtų grąžinama dalimis. Pirmosios instancijos teismas Verein ieškinį patenkino. Inko apeliacinis skundas buvo patenkintas iš dalies. Abi šalys kreipėsi su apeliaciniais skundais į prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusį teismą, šis siekia išsiaiškinti, ar Inko sutartims taikytina Direktyva 2008/48, ir Teisingumo Teismui teikia šiuos klausimus:
„1.      Ar išieškojimų agentūra, kuri, vykdydama komercinį skolų išieškojimą, savo užsakovų vardu jų skolininkams siūlo sudaryti sutartis dėl mokėjimo dalimis ir už savo veiklą įskaičiuoja papildomas išlaidas, kurias galiausiai turi apmokėti skolininkai, yra „kredito tarpininkė“, kaip ji suprantama pagal [Direktyvos 2008/48] 3 straipsnio f punktą?
2.      Jeigu į pirmąjį klausimą būtų atsakyta teigiamai:
Ar sutartis dėl mokėjimo dalimis, kuri sudaroma dėl išieškojimo agentūros tarpininkavimo skolininkui ir jo [skolintojui], yra „susijusi su nemokamai [neatlygintinai] atidėtu <…> mokėjimu“, kaip tai suprantama pagal Direktyvos 2008/48 2 straipsnio 2 dalies j punktą, jei skolininkas joje įsipareigoja sumokėti tik nesumokėtą skolą ir jos palūkanas ir [patirtas] išlaidas, kurias jis dėl vėlavimo jau ir taip turėtų mokėti pagal įstatymą, taigi ir nesant tokios sutarties?“
18.      Rašytines pastabas pateikė Verein, Inko, Prancūzijos, Vokietijos ir Lietuvos vyriausybės ir Europos Komisija. 2016 m. vasario 25 d. teismo posėdyje kalbėjo tos pačios šalys, išskyrus Prancūzijos ir Lietuvos vyriausybes.
Vertinimas
Preliminarios pastabos
19.      Pagrindinė byla susijusi su kolektyviniu ieškiniu, kurį Verein pareiškė visų vartotojų vardu. Taigi nėra konkrečiai nagrinėtinos pirminės sutarties ir jokių požymių, pagal kuriuos galima spręsti, ar tam tikrai pirminei sutarčiai būtų ar nebūtų taikoma Direktyva 2008/48. Nėra ir informacijos apie tai, ar skolų išieškotojai, tokie kaip Inko, tiekdami prekes arba teikdami paslaugas atlieka papildomą funkciją, kaip nustatyta Direktyvos 2008/48 7 straipsnyje.
20.      Valstybėse narėse skolintojų, įsipareigojimų nevykdančių skolininkų ir skolų išieškojimo agentūrų teisiniai susitarimai ir jiems taikytinos taisyklės klasifikuojami skirtingai. Padėtis pagal Austrijos teisę nėra visiškai aiški. Tad Verein teigia, jog jeigu skolininkas su skolų išieškojimo agentūra sudaro sutartį dėl mokėjimo dalimis, tuo susitarimu jo įsipareigojimų pagal pirminę sutartį nevykdymas panaikinamas, nes jis nebevėluoja mokėti. Inko šio konkretaus klausimo neaptarė. Jos nuomone, pagal Austrijos teisę skolų išieškotojai negali pareikšti ieškinio, kad skolas susigrąžintų skolintojų vardu. Jie nėra pirminės sutarties šalis ir jiems draudžiama įsigyti pagal tą sutartį susidariusią skolą. Inko teigimu, skolas išieškantys subjektai veikia tik kaip tarpininkai skolintojų vardu.
21.      Šiuos klausimus pagal nacionalinės teisės aktus sprendžia nacionaliniai teismai. Jų nereikia spręsti, kad Teisingumo Teismas priimtų sprendimą šioje byloje dėl to, ar sutartys dėl mokėjimo dalimis, kaip antai Inko sudaromos sutartys, yra kredito sutartys, kaip jos suprantamos pagal Direktyvą 2008/48. Man atrodo, tokie susitarimai atitinka tos direktyvos 3 straipsnio c punkte pateiktą sąvokos „kredito sutartis“ apibrėžtį. Pagal tą nuostatą sutartis dėl mokėjimo dalimis yra „atidėtasis mokėjimas“ arba „kitas panašus finansinis būdas“, nes sudarydamas tokius skolos grąžinimo susitarimus skolintojas (pagal pirminę sutartį) suteikia skolininkui papildomą arba naują paskolą tokia forma ar būdu.
22.      6 straipsnyje nustatyti išsamūs informavimo prieš sudarant sutartį reikalavimai tam tikroms kredito su galimybe pereikvoti sąskaitos lėšas sutartims ir tam tikroms konkrečioms kredito sutartims. Nutartyje dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą nėra jokios informacijos apie tai, ar ta nuostata taikytina nagrinėjamoms kredito sutartims, ir prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas Teisingumo Teismo neprašo jam patarti šiuo klausimu. Vis dėlto 5 straipsnio nuostatos atsispindi 6 straipsnyje ir mano požiūris į pirmąjį taikytinas ir pastarajam(25).
Pirmasis klausimas
23.      Šiuo klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas siekia išsiaiškinti, ar skolų išieškojimo agentūra, kuri, siekdama už atlygį susigrąžinti skolas, su įsipareigojimų nevykdančiais skolininkais skolintojų vardu sudaro sutartis dėl mokėjimo dalimis, atitinka Direktyvos 2008/48 3 straipsnio f punkte pateikiamą sąvokos „kredito tarpininkas“ apibrėžtį.
24.      Mano nuomone, tokią paslaugą teikiančiai skolų išieškojimo agentūrai ta nuostata taikoma.
25.      Pirma, šį aiškinimą pagrindžia 3 straipsnio f punkto formuluotė(26). Joje nustatyta, jog tam, kad asmuo būtų laikomas kredito tarpininku, kaip tai suprantama pagal Direktyvą 2008/48, jis turi įvykdyti keturias sąlygas. Toks subjektas turi: i) būti fizinis arba juridinis asmuo; ii) veikti ne kaip kreditorius; iii) veikti pagal savo užsiėmimą, verslą ar profesiją (ir teikti 3 straipsnio f punkto i–iii papunkčiuose išvardytas paslaugas); iv) teikti paslaugas už užmokestį(27).
26.      Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui patikrinus faktus, iš nutarties dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą ir iš Inko pavyzdinės skolos grąžinimo sutarties, įtrauktos į nacionaliniame teisme nagrinėjamos bylos medžiagą, matyti, jog, vykdydama savo veiklą, Inko sudaro sutartis dėl mokėjimo dalimis su įsipareigojimų pagal pirminę sutartį nevykdančiais skolininkais. Pagal 3 straipsnio f punktą kredito tarpininkas vykdo šią veiklą: „i) pateikia arba siūlo kredito sutartis vartotojams; ii) padeda vartotojams atlikdamas kredito sutarčių parengiamąjį darbą, išskyrus i punkte numatytą darbą, arba iii) sudaro kredito sutartis su vartotojais kreditoriaus vardu“. Ši formuluotė pakankamai bendro pobūdžio, kad aprėptų Inko veiklą(28).
27.      Antra, mano nuomone, toks aiškinimas atitinka dvejopą Direktyvos 2008/48 tikslą apsaugoti vartotojus ir sukurti tikrąją vidaus rinką(29).
28.      Skolintojai ir, jei taikoma, kredito tarpininkai turi laiku, prieš skolininkui įgyjant prievoles pagal kredito sutartį ar gaunant pasiūlymą, pateikti jam 19 punkte nurodytą ir prieš sudarant sutartį teiktiną privalomą informaciją, išvardytą 5 straipsnio 1 dalyje. Į tą sąrašą įtraukta informacija apie skolininko padėtį, jeigu jis vėluoja sumokėti arba neįvykdo skolos grąžinimo įsipareigojimų(30). Daugelis skolininkų nesitiki, kad neįvykdys įsipareigojimų, kai sudaro kredito sutartį, ir žinoma, kad ne visi skolininkai išsamiai išsinagrinėja arba iki galo supranta prieš sudarant sutartį teiktinoje informacijoje nustatytas įsipareigojimų neįvykdymo pasekmes. Pavyzdinėje Inko sutartyje nustatyto trijų dienų laikotarpio nepakanka, kad skolininkas galėtų įvertinti savo padėtį. Jeigu skolininkui siūloma grąžinti visą skolą arba sudaryti sutartį dėl mokėjimo dalimis, netikėtina, kad jis tikrai turi pasirinkimą. Jeigu jis galėtų nesunkiai grąžinti skolos sumą (tai pigesnis variantas, nes būtų mažesnės paskesnės išlaidos, už kurias jis būtų atsakingas), jis tikriausiai nebūtų neįvykdęs įsipareigojimų. Trijų dienų taip pat nepakanka tam, kad skolininkas palygintų išlaidas, kurias jis patirtų, jeigu sutiktų sudaryti sutartį dėl mokėjimo dalimis, su alternatyviais sprendimais, kuriuos siūlo kiti skolintojai.
29.      Taigi, man atrodo, tikslą užtikrinti aukšto lygio vartotojų apsaugą labiau atitinka tai, kad kredito tarpininkas privalo pateikti 5 straipsnio 1 dalyje išvardytą informaciją, ypač jeigu tos informacijos neteikia skolintojas. Antraip skolininkui nesuteikiama apsauga, kuriai užtikrinti skirta Direktyva 2008/48(31). Kad būtų įvykdyta 5 straipsnio 1 dalyje įtvirtinta pareiga, informacija skolininkui turėtų būti pateikiama laiku, prieš sutarčiai dėl mokėjimo dalimis tampant privalomai(32). Taip yra todėl, kad skolų išieškotojas yra asmuo: i) skolininkui teikiantis arba siūlantis sutartį dėl mokėjimo dalimis arba ii) vykdantis parengiamąjį darbą, susijusį su tokia sutartimi, arba iii) sudarantis sutartį dėl mokėjimo dalimis skolintojų vardu, kaip apibrėžta 3 straipsnio f punkte. Akivaizdu, jog tam, kad ši pareiga būtų įvykdyta, reikia ilgesnio laikotarpio, nei Inko numatytos trys dienos. Pagal 5 straipsnio 1 dalį pareiga teikti prieš sudarant sutartį reikalingą informaciją tenka „kreditoriui ir, kai taikoma, kredito tarpininkui“. Taigi informaciją teoriškai gali teikti skolintojas prieš skolininkui sutinkant sudaryti sutartį dėl mokėjimo dalimis. Vis dėlto nėra pagrindo manyti, jog skolintojai faktiškai teikia tokią prieš sudarant sutartį reikalingą informaciją. (Net jeigu jie teiktų ją, dėl to principas, pagal kurį kredito tarpininkams tenka tokia pat pareiga, nepasikeistų.)
30.      Šis aiškinimas pagrindžiamas 5 straipsnio 6 dalimi, pagal kurią valstybės narės turi užtikrinti, kad skolintojai ir kredito tarpininkai pateiktų pakankamai paaiškinimų skolininkams, kad jie galėtų įvertinti tokius veiksnius, kaip įsipareigojimų dėl mokėjimų neįvykdymo pasekmės, dar prieš sudarydami sutartį. Jis taip pat atitinka tikslą paskatinti atsakingą praktiką visais kredito santykių etapais(33).
31.      Tas aiškinimas, ko gero, taip pat atitinka tikslą sukurti tikrąją vidaus rinką, nes sąvoka „kredito tarpininkas“ turėtų turėti vienodą reikšmę visose valstybėse narėse. Taigi pareiga teikti prieš sudarant sutartį reikalingą informaciją turėtų tekti visiems subjektams, teikiantiems skolų išieškojimo paslaugas, kaip antai Inko siūlomas paslaugas.
32.      Inko teigimu, kredito tarpininkas palaiko ryšį su skolintojais ir skolininkais. Ji tvirtina, kad skolų išieškotojai negali būti kredito tarpininkai ir kad jų veikla susijusi su kredito sutartimi, sudaryta prieš skolų išieškotojui siūlant skolininkui susitarti. Tad Direktyvos 2008/48 21 straipsnyje („Tam tikri kredito tarpininkų įsipareigojimai vartotojams“) išvardytos pareigos negali būti taikomos skolų išieškojimo agentūrai. Inko priduria, jog Direktyvos 2014/17 4 straipsnio 5 dalyje pateikta sąvokos „kredito tarpininkas“ apibrėžtis panaši į apibrėžtį Direktyvoje 2008/48 ir abi nuostatas reikėtų aiškinti nuosekliai. Iš Direktyvos 2014/17 konteksto aišku, kad skolų išieškojimo agentūrų veiklai netaikytinos nuostatos, kuriomis toje direktyvoje reglamentuojama kredito tarpininkų veikla. Galiausiai, Inko teigimu, 3 straipsnio f punkto taikymo sritis būtų pernelyg plati, jeigu ji būtų aiškinama kaip taikytina skolų išieškotojams. Tuomet ji aprėptų profesinę, pirmiausia teisininkų, kurie Austrijoje gali veikti kaip skolų išieškojimo agentai, veiklą, kurios nebuvo numatyta reglamentuoti Direktyva 2008/48.
33.      Man atrodo, „kredito tarpininkas“ yra bendroji sąvoka, apimanti kelias veiklos rūšis(34). Įvairiose valstybėse narėse ta sąvoka apibrėžiama įvairiai ir vartojama kalbant apie įvairias verslo rūšis(35). Tiesa, skolų išieškojimas nėra veikla, susijusi su labiau tradiciniu kredito tarpininku (pavyzdžiui, vartojimo kreditų tarpininku). Vis dėlto tokie tarpininkai yra tik viena iš Direktyvos 2008/48 21 straipsnyje išvardytų kredito tarpininkų rūšių. Pagal tą nuostatą kredito tarpininkas turi nurodyti, ar jis dirba išimtinai su vienu, ar su keliais skolintojais, ar yra nepriklausomas, atskleisti už jo paslaugas privalomą mokėti mokestį (jeigu jis nustatytas) ir apie tą mokestį pranešti skolintojui bendros kredito kainos metinės normos (MN) skaičiavimo tikslais. Logiška, kad tos pareigos vienodai tenka skolų išieškotojams, kai jie siūlo sutartis dėl mokėjimo dalimis, nes jie dirba klientams ir teikia paslaugas už užmokestį(36).
34.      Direktyva 2014/17 sukuriama bendra hipotekinio arba kitaip su gyvenamosios paskirties nekilnojamuoju turtu susijusio vartojimo kredito sutarčių sistema. Taip pat numatoma ypatinga tvarka kredito tarpininkams(37). Nepaisant sąvokos „kredito tarpininkas“ apibrėžčių Direktyvos 2014/17 4 straipsnio 5 dalyje ir Direktyvos 2008/48 3 straipsnio f punkte panašumo, tai nereiškia, kad dėl pirmosios apribojama pastarosios taikymo sritis. Direktyva 2008/48 netaikytina hipotekinio kredito sutartims arba kredito sutartims, kurių tikslas – įsigyti arba išlaikyti nuosavybės teises (2 straipsnio 2 dalies a ir b punktai). Mano nuomone, tai, ar skolų išieškojimo agentūra gali įvykdyti savo pareigas, pavyzdžiui, pagal Direktyvos 2014/17 11 skyrių, negali būti svarbu siekiant nustatyti Direktyvos 2008/48 3 straipsnio f punkto reikšmę. Inko tvirtinimu, bendro pobūdžio aiškinimas reikštų, jog skolų išieškojimo paslaugų neteikiantiems teisininkams vis dėlto būtų taikoma Direktyva 2008/48. Vis dėlto atsakymas paprastas: kai teisininkai siūlo teisines konsultacijas, jie nevykdo 3 straipsnio f punkto i–iii papunkčiuose išvardytų funkcijų(38).
35.      Galiausiai Lietuvos Vyriausybė mano (ji siūlo atsakymą tik į pirmąjį klausimą), kad 3 straipsnio f punkto tikslais kredito tarpininko veikla turi būti vykdoma prieš sudarant kredito sutartį. Skolų valdymas nesusijęs su pirminės sutarties pasiūlymu ar rengimu.
36.      Su šia nuomone nesutinku. Pirma, 3 straipsnio f punkte nenustatyta, kad kredito tarpininkų veikla turi būti vykdoma prieš sudarant kredito sutartį. Direktyvos 2008/48 tekstą ir tikslus labiau atitiktų sprendimas taip neriboti sąvokos „kredito tarpininkas“. O pareiga teikti informaciją vykdoma per visą sutarties laikotarpį, kai skolininkui pirmiausia siūloma finansinė sutartis, atitinkanti Direktyvos 2008/48 3 straipsnio c punkte pateiktą sąvokos „kredito sutartis“ apibrėžtį(39). Antra, šioje byloje svarbi sutartis nėra pirminė skolintojo ir skolininko sutartis. Čia svarbiausia skolų išieškotojo parengta sutartis dėl mokėjimo dalimis(40). Kadangi nėra pagrindo, kuriuo remiantis būtų galima nuspręsti, jog Direktyva 2008/48 taikytina pirminėms sutartims, negalima daryti prielaidos, kad skolininkai gauna prieš sudarant sutartį teiktiną informaciją prieš toms sutartims tampant privalomoms. Jeigu tokie subjektai kaip Inko nėra kredito tarpininkai pagal 3 straipsnio f punktą, jie neprivalo teikti informacijos prieš sutarčiai dėl mokėjimo dalimis tampant privalomai. Taigi skolininkams nebūtų užtikrinta apsauga pagal Direktyvą 2008/48, nes jiems nebūtų pateikta prieš sudarant sutartį teiktina informacija bet kuriame proceso etape, pirmiausia kai sudaroma kredito sutartis dėl atidėtųjų mokėjimų. Bet kokiu atveju iš prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo paaiškinimų nutartyje dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą matyti, kad Inko veikla prasideda prieš skolininkui sudarant tas sutartis(41).
37.      Tad darytina išvada, jog skolų išieškojimo agentūra, kuri, siekdama už atlygį susigrąžinti skolas, su vartotojais skolintojų vardu sudaro sutartis dėl mokėjimo dalimis, yra kredito tarpininkė, kaip tai suprantama pagal Direktyvos 2008/48 3 straipsnio f punktą.
Antrasis klausimas
38.      Ar toks susitarimas nepatenka į Direktyvos 2008/48 taikymo sritį, jeigu skolininkas sudaro sutartį dėl mokėjimo dalimis ir įsipareigoja sumokėti skolą kartu su visomis išlaidomis ir delspinigiais už mokėjimų pagal pirminę sutartį (arba taikytinas nacionalines taisykles) nevykdymą, nes tai kredito sutartis, susijusi su „nemokamai atidėtu esamos skolos mokėjimu“, kaip apibrėžta 2 straipsnio 2 dalies j punkte?
39.      Vokietijos vyriausybės teigimu, susitarimas, pagal kurį skolininkas moka mokestį, negali būti laikomas nemokamu, kaip tai suprantama pagal Direktyvos 2008/48 2 straipsnio 2 dalies j punktą, net jeigu susigrąžinimo išlaidos pagal sutartį dėl mokėjimo dalimis neviršija išlaidų pagal pirminę sutartį. Pirminėje sutartyje nustatytos išlaidos yra mokesčiai, kaip jie suprantami pagal 2 straipsnio 2 dalies j punktą. Prancūzijos vyriausybės nuomone (ji atsakė tik į antrąjį klausimą), pagal sutartis dėl mokėjimo dalimis skolininkai patiria papildomų išlaidų, jeigu: i) pagal tokią sutartį skolininkas sumoka daugiau, nei būtų sumokėjęs, jeigu skolos grąžinimas būtų buvęs organizuotas kitomis priemonėmis, ir ii) skolų išieškotojo išlaidos tiesiogiai arba netiesiogiai tenka skolininkui. Komisijos teigimu, būtina nustatyti, ar skolininkas pagal sutartį dėl mokėjimo dalimis turi mokėti didesnius mokesčius, nei jam būtų tekę mokėti nesant tokios sutarties.
40.      Ką reiškia žodis „nemokamai“ Direktyvos 2008/48 2 straipsnio 2 dalies j punkte? Ar ta nuostata taikytina Inko susitarimams?
41.      Žodis „nemokamai“ Direktyvos 2008/48 2 straipsnio 2 dalies j punkte neapibrėžtas. Jis, atrodo, atitinka teisinę sistemą ir turėtų būti aiškinamas taip pat, kaip sakinio dalis „nemokamos palūkanos ir kiti mokesčiai“ 2 straipsnio 2 dalies f punkte(42). Žodis „mokesčiai“ turi būti aiškinamas taip pat, kaip sąvoka „bendra kredito kaina vartotojui“, apibrėžta 3 straipsnio g punkte. Tos apibrėžties formuluotė bendra, nes pagal ją į tą sąvoką patenka „visos išlaidos, įskaitant palūkanas, komisinius, mokesčius ir bet kuriuos kitus su kredito sutartimi susijusius mokesčius, kuriuos reikalaujama, kad vartotojas sumokėtų, ir kurie yra žinomi kreditoriui“. Tai pernelyg bendro pobūdžio apibrėžtis, kad į ją patektų skolos susigrąžinimo išlaidos, patiriamos dėl skolininko įsipareigojimų neįvykdymo pagal pirminę sutartį, neatsižvelgiant į tai, ar tuos mokesčius nustato pats skolintojas, ar skolų išieškotojas jo vardu.
42.      2 straipsnio 2 dalies j punkto tikslas – į Direktyvos 2008/48 taikymo sritį neįtraukti kredito sutarčių, pagal kurias skolininkams nesusidaro papildomų išlaidų dėl jiems teikiamos kredito priemonės. Nustatant žodžio „nemokamai“ reikšmę reikia remtis jo įprasta reikšme bendrinėje kalboje ir atsižvelgti į kontekstą, kuriam esant jis vartojamas, ir taisyklių, kuriose jis įtvirtintas, tikslus(43). Tad, mano nuomone, kyla klausimas, ar pagal nagrinėjamas sutartis dėl mokėjimo dalimis skolininkui nesusidaro išlaidų. Ar tokios sutartys paprastai nemokamos?
43.      Skolos susigrąžinimo išlaidos neįvykdant įsipareigojimų turėtų būti nurodytos pirminėje kredito sutartyje(44). Neretai skolintojai paveda skolų susigrąžinimo procesą vykdyti trečiajai šaliai, nes tai veiksmingesnis sprendimas, nei patiems siekti susigrąžinti skolas. Kadangi pagal pirminę sutartį numatytos tam tikros susigrąžinimo išlaidos, kurias turi padengti įsipareigojimų neįvykdęs skolininkas, to proceso negalima laikyti nemokamu skolininkams. Inko neneigia, jog už savo paslaugas taiko mokestį. Taigi ir tų paslaugų negalima apibūdinti kaip nemokamų. Pirmasis klausimas – ar pagal sutartis, kurias Inko skolintojų vardu sudaro su skolininkais, skolininkas patiria išlaidų, kaip tai suprantama pagal Direktyvos 2008/48 3 straipsnio g punktą. Iš pavyzdinės sutarties dėl skolos grąžinimo, įtrauktos į nacionaliniame teisme nagrinėjamos bylos medžiagą, matyti, jog skolininkui iš tikrųjų tenka susigrąžinimo išlaidos(45).
44.      Iš pavyzdinės sutarties formos matyti, jog nustatyta tokia informacija: i) skolintojo reikalavimas ir išlaidos (98,75 EUR); ii) mokesčiai, kuriuos taiko Inko, sutikdama veikti skolintojo vardu, ir į kuriuos įtraukiama 15,65 EUR (tvarkymo mokestis); 14,28 EUR (pirmasis priminimas); 9,36 EUR (dokumentų mokestis), tarpinė suma 39,29 EUR; iii) naujosios skolos suma 138,04 EUR (gauta sudėjus 39,29 EUR ir 98,75 EUR). Be to, yra kitų mokesčių: palūkanos (0 EUR)(46); mėnesinis bylos tvarkymo mokestis (3,12 EUR per mėnesį); 15,96 EUR už kiekvieną priminimą ir 45 EUR surinkimo išlaidos, t. y. iš viso 64,08 EUR(47).
45.      Inko nesiūlo nemokamos sutarties. Yra finansinių pasekmių, dėl kurių skolininkai turėtų turėti galimybę priimti pagrįstą sprendimą.
46.      Ar 2 straipsnio 2 dalies j punkto tikslais svarbu, ar skolininkas moka mokesčius pagal sutartį dėl mokėjimo dalimis skolintojui, kuris paskui sumoka išieškojimo tarpininkui, ar pats tiesiogiai moka išieškojimo tarpininkui?
47.      Mano nuomone – nesvarbu.
48.      Iš prašymo priimti prejudicinį sprendimą ir iš nacionaliniame teisme nagrinėjamos bylos medžiagos atrodo aišku, kad pagrindinėje byloje už tą mokėjimą pagal pirminę kredito sutartį faktiškai atsako skolininkas (bent jau netiesiogiai)(48).
49.      Ar nagrinėjami mokesčiai turi būti didesni nei mokėtini pagal pirminę kredito sutartį, jeigu skolininkas neįvykdo įsipareigojimų, kad susitarimas būtų laikomas nepatenkančiu į 2 straipsnio 2 dalies j punkto taikymo sritį(49)?
50.      Manau, į šį klausimą reikėtų atsakyti neigiamai.
51.      Tokia sąlyga, neįtraukta į galiojančią 2 straipsnio 2 dalies j punkto formuluotę, man atrodo, nesuderinama su Direktyvos 2008/48 tikslu apsaugoti vartotojus. Visoje direktyvoje taikoma reguliavimo tvarka tokia, kad tinkamai ir išsamiai informuotas vartotojas galėtų geriau prisiimti atsakomybę už skolinimosi susitarimus(50).
52.      Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas teiraujasi, ar 2 straipsnio 2 dalies j punkto aiškinimas svarbus įgyvendinant Direktyvos 2008/48 2 straipsnio 6 dalį.
53.      Mano nuomone – ne. Šiose dviejose nuostatose nustatoma skirtinga tvarka. 2 straipsnio 2 dalies j punktas nėra diskrecinis, pagal jį į Direktyvos 2008/48 taikymo sritį nepatenka sutartys, pagal kurias skolininkai kreditą gauna nemokamai.
54.      Valstybės narės gali rinktis, ar taikyti ne tokią griežtą reguliavimo tvarką, nustatytą 2 straipsnio 6 dalyje(51). Pagal tą nuostatą jos gali priimti sprendimą, kad kredito sutartims, kuriose numatoma galimybė skolintojams ir skolininkams susitarti dėl atidėto mokėjimo arba grąžinimo metodų(52), jei skolininkas jau nevykdo savo įsipareigojimų pagal pradinę kredito sutartį ir tikėtina, kad toks susitarimas padės išvengti teisinio proceso dėl įsipareigojimų nevykdymo, ir juo skolininkui nenustatomos nepalankesnės sąlygos nei tos, kurios nustatytos pradinėje kredito sutartyje, taikomi tik tam tikri Direktyvos 2008/48 straipsniai. 6 straipsnyje (jis, be kita ko, taikytinas „bet kokiai kredito sutarčiai arba pasiūlymui dėl kredito sutarties“, kaip nurodyta pirmiausia 2 straipsnio 6 dalyje) išvardyti privalomi dalykai, kuriuos kreditorius ir, kai taikoma, kredito tarpininkas privalo laiku nurodyti vartotojui, kol jis nepriėmė įsipareigojimų pagal sutartį. Vis dėlto, kadangi Austrija nusprendė nesinaudoti 2 straipsnio 6 dalyje siūlomu variantu, ginčui pagrindinėje byloje lieka svarbus 5 straipsnis(53).
55.      Tad darytina išvada, kad jeigu pirminėje kredito sutartyje nustatyta, jog skolininkas privalo padengti skolos susigrąžinimo išlaidas, jeigu neįvykdo įsipareigojimų, ir vėliau sudaryti sutartį dėl mokėjimo dalimis su skolintoju pagal skolų išieškotojo parengtą susitarimą, toks susitarimas nėra kredito sutartis, susijusi su nemokamai atidėtu esamos skolos mokėjimu, kaip ji suprantama pagal Direktyvos 2008/48 2 straipsnio 2 dalies j punktą, net jeigu skolininkas jau privalo mokėti susigrąžinimo mokesčius, nustatytus pirminėje kredito sutartyje, arba turi padengti tokias išlaidas pagal nacionalines taisykles.
Išvada
56.      Atsižvelgdama į tai, kas išdėstyta pirmiau, Teisingumo Teismui siūlau į Oberster Gerichtshof (Aukščiausiasis Teismas, Austrija) pateiktus klausimus atsakyti taip:
–        Skolų išieškojimo agentūra, kreditorių vardu su vartotojais sudaranti sutartis dėl mokėjimo dalimis, kad už atlygį susigrąžintų skolas, yra kredito tarpininkė, kaip tai suprantama pagal 2008 m. balandžio 23 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2008/48/EB dėl vartojimo kredito sutarčių ir panaikinančios Tarybos direktyvą 87/102/EEB 3 straipsnio f punktą.
–        Jeigu pirminėje kredito sutartyje nustatyta, jog skolininkas privalo padengti skolos susigrąžinimo išlaidas, jeigu neįvykdo įsipareigojimų, ir vėliau su skolintoju sudaryti sutartį dėl mokėjimo dalimis pagal skolų išieškotojo parengtą susitarimą, toks susitarimas nėra kredito sutartis, susijusi su nemokamai atidėtu esamos skolos mokėjimu, kaip ji suprantama pagal Direktyvos 2008/48 2 straipsnio 2 dalies j punktą, net jeigu skolininkas jau privalo mokėti susigrąžinimo mokesčius, nustatytus pirminėje kredito sutartyje, arba turi padengti tokias išlaidas pagal nacionalines taisykles.
1 – Originalo kalba: anglų.
2 – 2008 m. balandžio 23 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva dėl vartojimo kredito sutarčių ir panaikinanti Tarybos direktyvą 87/102/EEB (OL L 133, 2008, p. 66; klaidų ištaisymai OL L 207, 2009 8 11, p. 14, OL L 199, 2010 7 31, p. 40, ir OL L 234, 2011 9 10, p. 46) (toliau – direktyva). Direktyva buvo iš dalies pakeista 2011 m. lapkričio 14 d. Komisijos direktyva 2011/90/ES (OL L 296, 2011, p. 35) ir 2014 m. vasario 4 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 2014/17/ES (OL L 60, 2014, p. 34, ir klaidų ištaisymas OL L 246, 2015 9 23, p. 11); taip pat žr. šios išvados 11 punktą. Dėl šių pakeitimų nagrinėjamų nuostatų formuluotės nepasikeitė.
3 – 7 konstatuojamoji dalis.
4 – 8 konstatuojamoji dalis.
5 – 9 konstatuojamoji dalis.
6 – 18 ir 19 konstatuojamosios dalys.
7 – 13, 16, 17 ir 24 konstatuojamosios dalys.
8 – 26 konstatuojamoji dalis.
9 – Žr. 2 straipsnio 2 dalies a ir b punktus.
10 –      1–3 straipsniuose nustatomas dalykas, taikymo sritis ir sąvokų apibrėžtys (I skyrius). 4–7 straipsniai skirti informavimui ir praktikai prieš sudarant kredito sutartį (II skyrius). 5 straipsnis dėl informavimo prieš sudarant sutartį (žr. šios išvados 7 ir 8 punktus) 2 straipsnio 6 dalyje neminimas. Pagal 9 straipsnį užtikrinama, kad, kai kreditas suteikiamas kitoje valstybėje, kitos valstybės narės (ne tos, kurioje nustatomas vartotojo kreditingumas) kreditoriams būtų užtikrinama prieiga prie duomenų bazių, naudojamų toje valstybėje narėje (III skyrius). 10, 11, 13, 16 ir 18 straipsniuose išdėstytos nuostatos dėl su kredito sutartimis susijusio informavimo ir teisių (IV skyrius). 19 straipsniu reglamentuojamas bendros kredito kainos metinės normos apskaičiavimas (V skyrius), o 20 ir 21 straipsniai susiję su kreditoriais ir kredito tarpininkais (VI skyrius). Galiausiai 22–28 ir 29–32 straipsniuose atitinkamai įtvirtintos įgyvendinimo priemonės (VII skyrius) ir pereinamojo laikotarpio ir baigiamosios nuostatos (VIII skyrius).
11 – Ta informacija pateikiama popierine forma arba įrašyta į kitą patvarią laikmeną. Laikoma, kad kreditoriai įvykdė reikalavimą teikti privalomą 5 straipsnio 1 dalyje išvardytą prieš sudarant sutartį teiktiną informaciją, jeigu informacija pateikta naudojant Direktyvos 2008/48 II priede nurodytą Europos tipinės informacijos apie vartojimo kreditą formą. Taip pat žr. mano išvados byloje Home Credit Slovakia, C‑42/15, EU:C:2016:431, 24–29 punktus.
12 – 6 straipsnyje nustatyti informavimo prieš sudarant sutartį reikalavimai tam tikroms kredito su galimybe pereikvoti sąskaitos lėšas sutartims ir tam tikroms konkrečioms kredito sutartims. 7 straipsnyje numatoma, kad 5 ir 6 straipsniuose įtvirtinti reikalavimai netaikomi prekių tiekėjams arba paslaugų teikėjams, kurie kredito tarpininkų funkciją atlieka kaip papildomą funkciją. Nė viena nuostata nėra svarbi šioje byloje.
13 – 21 straipsnio a punktas.
14 – Atitinkamai 21 straipsnio b ir c punktai.
15 – 2009 m. balandžio 23 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva dėl ieškinių dėl uždraudimo ginant vartotojų interesus (OL L 110, 2009, p. 30).
16 – 1 straipsnis.
17 – 1986 m. gruodžio 22 d. Tarybos direktyva dėl valstybių narių įstatymų ir kitų teisės aktų, susijusių su vartojimo kreditu, suderinimo (OL L 42, 1987, p. 48; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 15 sk., 1 t., p. 326).
18 – 2 straipsnis.
19 – 3 straipsnis. Tokios įstaigos yra pirmiausia nepriklausomos viešosios įstaigos, atsakingos už vartotojų interesų apsaugą, ir organizacijos, kurių veiklos tikslas – ginti tokius interesus, vadovaujantis nacionalinės teisės aktuose nustatytais kriterijais.
20 – 2014 m. vasario 4 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva dėl vartojimo kredito sutarčių dėl gyvenamosios paskirties nekilnojamojo turto, kuria iš dalies keičiamos direktyvos 2008/48/EB ir 2013/36/ES bei Reglamentas (ES) Nr. 1093/2010 (OL L 60, 2014, p. 34, ir klaidų ištaisymas OL L 246, 2015 9 23, p. 11).
21 – 5–8 ir 15 konstatuojamosios dalys.
22 – Šis prašymas priimti prejudicinį sprendimą nesusijęs su kredito sutartimi dėl gyvenamosios paskirties nekilnojamojo turto. Savo rašytinėse pastabose atsakovė pagrindinėje byloje vis dėlto siekė remtis Direktyva 2014/17.
23 –      Įstatymo nustatytos palūkanos nurodytos ABGB 1000 straipsnio 1 dalyje. Dabar jų norma – 4 %.
24 – Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas savo sprendime dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą nurodo, kad ginčijamos sumos yra 30 500 EUR ir 5 500 EUR.
25 – Taip pat žr. šios išvados 54 punktą.
26 – Taip pat žr. 16 ir 17 konstatuojamąsias dalis.
27 – Žr. šios išvados 6 punktą.
28 – Žr. šios išvados 14 ir 15 punktus. Pagrindinėje byloje Inko pateikė pavyzdinę sutartį dėl mokėjimo dalimis. Pagal tą pavyzdinę sutartį skolininkas sutinka, kad jam nesumokėjus vienos dalies Inko turės teisę kreiptis į jo darbdavį siekdama išieškoti mokėjimą tiesiogiai iš jo algos. Skolininkui taip pat siūloma sutikti atlikti mokėjimus Inko tiesioginiu debetu.
29 – Direktyvos 2008/48 7 ir 8 konstatuojamosios dalys.
30 – Kai kurie prieš sudarant sutartį teiktinos privalomos informacijos punktai pagal Direktyvos 2008/48 5 straipsnio 1 dalį: pavėluotų mokėjimų atveju taikoma palūkanų norma ir jos tikslinimo tvarka bei, kai taikoma, bet kurie mokesčiai už įsipareigojimų nevykdymą (5 straipsnio 1 dalies l punktas) ir įspėjimas dėl pasekmių mokėjimų nevykdymo atveju (5 straipsnio 1 dalies m punktas).
31 – Žr., pavyzdžiui, pagrindinius tikslus 7–9 konstatuojamosiose dalyse.
32 – Žr. 18 ir 19 konstatuojamąsias dalis.
33 – Žr. 26 konstatuojamąją dalį.
34 – Žr. pasiūlymą dėl Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos dėl valstybių narių įstatymų ir kitų teisės aktų, susijusių su vartojimo kreditu, suderinimo, KOM(2002) 443 galutinis (OL C 331 E, 2002, p. 200) (toliau – pirminis pasiūlymas). Ten sąvoka „kredito tarpininkas“ apibūdinama taip: „bendroji sąvoka, kuri galėtų apimti kelias veiklos rūšis ir kelių kategorijų tarpininkus“ (p. 8).
35 – Žr. Vidaus rinkos ir paslaugų GD užsakymu parengto 2009 m. sausio 15 d. dokumento „Kredito tarpininkų tyrimas vidaus rinkoje“ 3.20–3.23 punktus.
36 – Žr. atitinkamai 21 straipsnio a ir b punktus. Direktyvos 2008/48 3 straipsnio i punkte MN apibrėžiama kaip bendra kredito kaina.
37 – Pirmiausia žr. Direktyvos 2014/17 11 skyriaus 29–34 straipsnius.
38 – Taip pat žr. pirminio pasiūlymo p. 9, kuriame nustatyta: „Iš esmės teisininkams ir notarams tai netaikytina, net jeigu vartotojas kreipiasi į juos prašydamas patarti dėl kredito sutarties taikymo srities arba jeigu jie teikia pagalbą rengiant ar tvirtinant sutartį, kai jų vaidmuo susijęs tik su teisinių konsultacijų teikimu ir jie nesiunčia savo klientų pas konkrečius kreditorius.“
39 – Žr. 24 konstatuojamąją dalį.
40 – Žr. šios išvados 21 punktą.
41 – Žr. šios išvados 15 punktą.
42 – 13 konstatuojamojoje dalyje nustatyta, jog Direktyva 2008/48 neturėtų būti taikoma kai kurių rūšių kredito sutartims, kai skolininkas moka tik nedidelius mokesčius arba visai jų nemoka. Pirminiame pasiūlyme buvo išimčių dėl sutarčių dėl atidėtųjų mokėjimų arba panašios finansinės priemonės, galbūt naudojantis mokėjimų arba debetine kortele, kai tokie sandoriai yra nemokami ir įvykdomi per tris mėnesius. Į pasiūlymą dėl Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos dėl vartojimo kredito sutarčių ir iš dalies keičiančios Tarybos direktyvą 93/13/EB (COM(2005) 483 final) nebuvo įtraukta 2 straipsnio 2 dalies j punktą atitinkanti nuostata.
43 – Žr. 2012 m. liepos 5 d. Sprendimo Content Services, C‑49/11, EU:C:2012:419, 32 punktą.
44 – Žr., pavyzdžiui, Direktyvos 2008/48 5 straipsnio 1 dalies l punktą.
45 – Žr. šios išvados 16 ir 27 punktus.
46 – Paprastai šis skaičius gali susidaryti per santykių laikotarpį.
47 – Reikėtų turėti omenyje, kad mokesčiai gali didėti. Padėtis priklauso nuo to, kiek išsiųsta priminimų. Trumpai tariant, pirmasis mokesčių rinkinys sudaro apie 40 % skolintojo reikalavimo. Pavyzdinėje formoje, kur skolintojo reikalavimas ir išlaidos yra 98,75 EUR, kiti mokesčiai sudaro apie 65 % skolintojo reikalavimo. Šie skaičiai pateikiami kaip pavyzdys. Tai, kad Inko išlaidos įtraukiamos į skolą, aiškiai priklauso nuo kiekvienu konkrečiu atveju skolintojo reikalaujamos skolos sumos.
48 – Žr. šios išvados 44 punktą.
49 – Žr. šios išvados 17 punktą.
50 – Žr. 24 ir 26 konstatuojamąsias dalis. Taip pat žr. 2014 m. gruodžio 18 d. Sprendimo CA Consumer Finance, C‑449/13, EU:C:2014:2464, 21 punktą.
51 – Direktyvos 2008/48 2 straipsnio 6 dalis buvo įtraukta, kai Taryboje vyko derybos dėl direktyvos; žr. 2007 m. rugsėjo 21 d. Komisijos komunikatą Europos Parlamentui dėl pagal ES sutarties 251 straipsnio 2 dalies 2 punktą Tarybos priimtos bendrosios pozicijos siekiant priimti Europos Parlamento ir Tarybos direktyvą dėl vartojimo kredito sutarčių, COM(2007) 546 final, p. 3.
52 – Žr. šios išvados 5 punktą.
53 – Žr. šios išvados 22 punktą.