62024CJ0488_RES
Byla C‑488/24
D. V.
prieš
MB „Kigas“
(Lietuvos Aukščiausiojo Teismo prašymas priimti prejudicinį sprendimą)
2026 m. gegužės 13 d. Teisingumo Teismo (ketvirtoji kolegija) sprendimas
„Prašymas priimti prejudicinį sprendimą – Vartotojų apsauga – Direktyva 2011/83/ES – 5 straipsnio 1 dalies a ir c punktai – Pareiga pateikti informaciją sudarant kitas nei nuotolinės prekybos ar ne prekybai skirtose patalpose sudaromas sutartis – Verslininko pareiga informuoti vartotoją apie pagrindines paslaugos savybes – Tarptautinio krovinių vežimo keliais sutartis – Muitai – Verslininko pareiga informuoti vartotoją apie bendrą paslaugos kainą – Papildomos išlaidos – Vartotojui teiktinos informacijos turinys – Tarptautinio krovinių vežimo keliais sutarties konvencija (CMR) – 6 ir 11 straipsniai“
Vartotojų apsauga – Su vartotojais sudarytos sutartys – Direktyva 2011/83 – Pareiga pateikti informaciją sudarant kitas nei nuotolinės prekybos ar ne prekybai skirtose patalpose sudaromas sutartis – Tarptautinio krovinių vežimo keliais sutartis – Verslininko pareiga informuoti vartotoją apie prekių ar paslaugų pagrindines savybes ir bendrą kainą – Apimtis – Pareiga informuoti siuntėją (vartotoją) apie tai, kad gali būti reikalaujama atlikti muitinės formalumus ir sumokėti muitus – Įtraukimas – Pareiga pateikti išsamią informaciją apie dokumentus, kurių reikia muitinei, ir nurodyti taikytinų muitų tarifus ir dydžius – Neįtraukimas
(Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2011/83 5 straipsnio 1 dalies a ir c punktai)
(žr. 43–50, 52, 54–58 punktus ir rezoliucinę dalį)
Santrauka
Gavęs Lietuvos Aukščiausiojo Teismo prašymą priimti prejudicinį sprendimą, Teisingumo Teismas pirmą kartą pareiškė poziciją dėl verslininkų pareigų informuoti vartotojus pagal Direktyvos 2011/83 (
1
) 5 straipsnį apimties, kai sudaroma tarptautinio krovinių vežimo keliais sutartis.
Vartotojas D. V. ir bendrovė Kigas telefonu sudarė sutartį dėl šiam asmeniui priklausančių daiktų pervežimo iš Norvegijos į Lietuvą. Atsakydamas į šios bendrovės klausimą, D. V. nurodė, kad vežami daiktai yra skirti jo asmeniniam naudojimui, todėl nebūtina pateikti muitinės deklaracijos. Vis dėlto muitinė, atlikusi patikrinimą pasienyje įvežant daiktus į Sąjungos teritoriją, nusprendė, kad jie turėjo būti deklaruoti muitinei, ir nustatė muito sumą; Kigas ją sumokėjo.
Taigi Kigas išrašė sąskaitą faktūrą D. V., į ją buvo įtraukta sutarta suma už daiktų pervežimo paslaugą ir muito suma. Be to, ji pristatė visus jai patikėtus daiktus, išskyrus vieną, kurį sulaikė, kol bus apmokėta sąskaita faktūra.
Tuomet D. V. pareiškė ieškinį teismuose, o Kigas – priešieškinį. Tiek pirmosios, tiek apeliacinės instancijos teismai taikė Tarptautinio krovinių vežimo keliais sutarties konvenciją (
2
) ir priteisė iš D. V. sumokėti Kigas reikalaujamas sumas, o šiai bendrovei nurodė grąžinti sulaikytą daiktą.
Gavęs kasacinį skundą, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės paklausė Teisingumo Teismo, ar, kai sudaroma tarptautinio krovinių vežimo keliais sutartis, verslininkas pagal Direktyvos 2011/83 5 straipsnio 1 dalies a ir c punktus privalo informuoti vartotoją apie muitinės formalumus ir muitus, kuriuos gali tekti sumokėti.
Teisingumo Teismo vertinimas
Pirma, Teisingumo Teismas pažymėjo, kad, kai sudaroma tarptautinio krovinių vežimo keliais sutartis, informacijos, kurią verslininkas turi iš anksto pateikti, apimtis turi būti vertinama, be kita ko, atsižvelgiant į paslaugos pobūdį. Šiuo klausimu jis pažymėjo, kad, atsižvelgiant į tarpvalstybinį šios sutarties pobūdį ir į tai, kad importuojami kroviniai paprastai apmokestinami muitais, muitinės formalumai yra viena iš pagrindinių šios rūšies sutarčių savybių, apie kurias vartotojas turi būti informuotas prieš ją sudarant.
Todėl vežėjas (verslininkas) privalo informuoti vartotoją, kad importuojant vežamus krovinius gali būti reikalaujama atlikti muitinės formalumus Vis dėlto, jeigu jis yra atsakingas tik už krovinių pervežimą ir neteikia muitinės tarpininkavimo paslaugos, jis neprivalo pateikti išsamios informacijos apie dokumentus, kurių reikia muitinei; tai patvirtina Tarptautinio krovinių vežimo keliais sutarties konvencijos 11 straipsnio 2 dalis.
Antra, dėl verslininko pareigos informuoti vartotoją apie bendrą paslaugos kainą Teisingumo Teismas pažymėjo, kad, nepaisant to, ar nurodyta bendra kaina, ar jos apskaičiavimo metodas, reikia atsižvelgti į papildomas išlaidas, kurios gali būti pridedamos prie bendros paslaugos kainos ir kurios, jei negali būti apskaičiuotos iš anksto, turi būti nurodytos vartotojui kaip išlaidos, kurias gali tekti apmokėti.
Taigi Teisingumo Teismas konstatavo, kad tarptautinio krovinių vežimo sutarčių atveju muitai yra papildomos išlaidos, kurios pridedamos prie bendros paslaugos kainos, nes jie mokėtini ne dėl vežimo paslaugos teikimo, o dėl transportuojamų krovinių įvežimo į Sąjungos muitų teritoriją. Šios rūšies sutarčių atveju verslininkas ne visada prieš sudarant sutartį gali apskaičiuoti bendrą paslaugos kainą, „į kurią įskaičiuoti mokesčiai“, nes tikslus muitų dydis gali priklausyti nuo tam tikrų veiksnių ar aspektų, apie kuriuos gali būti nežinoma iš anksto.
Todėl verslininkas privalo informuoti vartotoją tik apie tai, kad gali tekti sumokėti muitus, kurie yra vartotojui tenkančios papildomos išlaidos ir kurių dėl pagrįstų priežasčių negalima apskaičiuoti iš anksto ir įtraukti į vežimo paslaugos kainą.
Atsižvelgdamas į tai, kas išdėstyta, Teisingumo Teismas padarė išvadą: kai sudaroma tarptautinio krovinių vežimo keliais iš trečiosios šalies į Sąjungos valstybę narę sutartis, vykdant verslininko pareigą pateikti informaciją pagal Direktyvos 2011/83 5 straipsnio 1 dalies a ir c punktus reikia informuoti siuntėją (vartotoją), kad importuojant prekes į Sąjungos teritoriją gali būti reikalaujama atlikti muitinės formalumus ir kad jam gali tekti sumokėti muitus. Tačiau verslininkas neprivalo pateikti išsamios informacijos apie dokumentus, kuriuos reikia pateikti muitinei, ar nurodyti taikytinų muitų tarifų ir dydžių.
(
1
)	2011 m. spalio 25 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 2011/83/ES dėl vartotojų teisių, kuria iš dalies keičiamos Tarybos direktyva 93/13/EEB ir Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 1999/44/EB bei panaikinamos Tarybos direktyva 85/577/EEB ir Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 97/7/EB (OL L 304, 2011, p. 64).
(
2
)	1956 m. gegužės 19 d. Ženevoje pasirašyta ir 1978 m. liepos 5 d. protokolu iš dalies pakeista Tarptautinio krovinių vežimo keliais sutarties konvencija.