62024CJ0296_RES
Věc C‑296/24 [Jouxy] (
i
)
SM a PX
v.
Caisse pour l’avenir des enfants
[žádost o rozhodnutí o předběžné otázce, kterou podal Cour de cassation du Grand-Duché de Luxembourg (Kasační soud, Lucembursko)]
Rozsudek Soudního dvora (čtvrtého senátu) ze dne 18. prosince 2025
„Řízení o předběžné otázce – Článek 45 SFEU – Volný pohyb pracovníků – Rovné zacházení – Nařízení (EU) č. 492/2011 – Článek 7 odst. 2 – Sociální výhody – Rodinný přídavek – Podmínka přiznání tohoto přídavku pracovníkovi-nerezidentovi na dítě jeho manžela či manželky nebo registrovaného partnera či partnerky – Požadavek, podle něhož musí tento pracovník ‚zajišťovat výživu‘ tohoto dítěte – Kritéria pro posouzení – Domněnka založená na existenci společné domácnosti – Směrnice 2004/38/ES – Článek 2 bod 2 písm. c) – Pojem ‚rodinný příslušník‘ “
Volný pohyb osob – Pracovníci – Rovné zacházení – Sociální výhody – Osoby, na něž se vztahuje zásada rovného zacházení – Děti migrujícího pracovníka – Pojem – Děti manžela či manželky nebo registrovaného partnera či partnerky uvedeného pracovníka – Zahrnutí
(Článek 45 SFEU; nařízení Evropského parlamentu a Rady č. 492/2011, čl. 7 odst. 2)
(viz body 27, 29, 31, 32)
Volný pohyb osob – Pracovníci – Rovné zacházení – Sociální výhody – Pojem – Rodinný přídavek spojený s výkonem závislé činnosti příhraničním pracovníkem v členském státě – Zahrnutí
(Článek 45 SFEU; nařízení Evropského parlamentu a Rady č. 492/2011, čl. 7 odst. 2)
(viz bod 28)
Volný pohyb osob – Pracovníci – Rovné zacházení – Sociální výhody – Rodinný přídavek spojený s výkonem závislé činnosti v členském státě příhraničním pracovníkem – Podmínka přiznání tohoto přídavku příhraničnímu pracovníkovi-nerezidentovi na dítě jeho manžela či manželky nebo registrovaného partnera či partnerky – Požadavek zajišťování výživy – Důkaz – Existence společné domácnosti pracovníka-nerezidenta a dítěte – Domněnka zajišťování výživy dítěte – Požadavek nepřetržitého sdílení společné domácnosti – Neexistence
[Článek 45 SFEU, nařízení Evropského parlamentu a Rady č. 883/2004, čl. 1 písm. i) a článek 67, a č. 492/2011, čl. 7 odst. 2; směrnice Evropského parlamentu a Rady 2004/38, čl. 2 bod 2]
(viz body 33–39, 44, 45 a výrok)
Volný pohyb osob – Pracovníci – Rovné zacházení – Sociální výhody – Rodinný přídavek spojený s výkonem závislé činnosti v členském státě příhraničním pracovníkem – Podmínka přiznání tohoto přídavku přeshraničnímu pracovníkovi-nerezidentovi na dítě jeho manžela či manželky nebo registrovaného partnera či partnerky – Požadavek zajišťování výživy – Důkaz – Nesdílení společné domácnosti přeshraničního pracovníka1a dítěte – Možnost poskytnout další objektivní důkazy, jako je podílení se na nákladech na ubytování, dopravu nebo na běžných výdajích tohoto dítěte
[Článek 45 SFEU, nařízení Evropského parlamentu a Rady č. 883/2004, čl. 1 písm. i) a článek 67, a č. 492/2011, čl. 7 odst. 2; směrnice Evropského parlamentu a Rady 2004/38, čl. 2 bod 2]
(viz bod 40)
Volný pohyb osob – Pracovníci – Rovné zacházení – Sociální výhody – Rodinný přídavek spojený s výkonem závislé činnosti příhraničním pracovníkem v členském státě – Podmínka přiznání tohoto přídavku příhraničnímu pracovníkovi-nerezidentovi na dítě jeho manžela či manželky nebo registrovaného partnera či partnerky – Požadavek zajišťování výživy – Důkaz – Placení výživného nebo právo na styk s dítětem druhého biologického nebo adoptivního rodiče dítěte nebo registrovaného partnera nebo partnerky pracovníka nerezidenta – Neexistence vlivu
[Článek 45 SFEU, nařízení Evropského parlamentu a Rady č. 883/2004, čl. 1 písm. i) a článek 67, a č. 492/2011, čl. 7 odst. 2; směrnice Evropského parlamentu a Rady 2004/38, čl. 2 bod 2]
(viz body 41–43)
Shrnutí
V kontextu sporů týkajících se odmítnutí Caisse pour l’avenir des enfants (Lucembursko) (dále jen „CAE“) vyplácet rodinné přídavky příhraničním pracovníkům poskytl Soudní dvůr, kterému byla předložena žádost o rozhodnutí o předběžné otázce, vysvětlení k požadavku, aby pracovník-nerezident zajišťoval výživu dítěte svého manžela či manželky nebo registrovaného partnera či partnerky, aby mohl mít v souladu s unijním právem pro toto dítě nárok na takový přídavek.
Žalobci v původním řízení jsou příhraničními pracovníky s bydlištěm v Belgii, Německu nebo Francii, kteří jsou zaměstnáni v Lucembursku.
Rozhodnutími CAE bylo žalobcům buď odmítnuto přiznání rodinných přídavků na děti jejich manželů či manželek nebo registrovaných partnerů či registrovaných partnerek, nebo jim byl nárok na přídavky vyplácené na tyto děti odňat s účinností od 1. srpna 2016. Podle CAE tyto děti nemají příbuzenský vztah s dotčenými příhraničními pracovníky, a nemají tedy postavení „rodinného příslušníka“, který zakládá nárok na rodinný přídavek stanovený lucemburskými právními předpisy.
Soud prvního stupně, který rozhodoval o jejich žalobách proti těmto rozhodnutím, těmto rozhodnutím vyhověl, ale odvolací soud potvrdil rozhodnutí CAE.
Podali proto kasační opravný prostředek k předkládajícímu soudu.
Předkládající soud poukázal na to, že Soudní dvůr ve svém rozsudku Caisse pour l’avenir des enfants (
1
), podmínil nárok příhraničního pracovníka na vyplácení rodinného přídavku na dítě manžela či manželky nebo registrovaného partnera či partnerky, jehož není rodičem, důkazem, že zajišťuje výživu tohoto dítěte (
2
).
Vzhledem k tomu, že ve věcech v původních řízeních měl odvolací soud za to, že takový důkaz nebyl předložen, se předkládající soud táže na objektivní skutečnosti, které mohou toto zajišťování výživy prokázat.
V tomto kontextu je podstatou otázek položených předkládajícím soudem Soudnímu dvoru to, zda článek 45 SFEU, čl. 1 písm. i) a článek 67 nařízení č. 883/2004 ve spojení s čl. 7 odst. 2 nařízení č. 492/2011 a čl. 2 bodem 2 směrnice 2004/38 (
3
) musí být vykládány v tom smyslu, že podmínka přiznání rodinného přídavku pracovníkovi-nerezidentovi v členském státě zaměstnání na dítě jeho manžela či manželky nebo registrovaného partnera či partnerky, a sice že tento pracovník musí „zajišťovat výživu“ tohoto dítěte, je splněna již na základě skutečnosti, že uvedený pracovník a uvedené dítě sdílejí tutéž domácnost, nebo zda je třeba pro účely prokázání existence takového zajišťování výživy zohlednit další objektivní okolnosti.
Závěry Soudního dvora
Soudní dvůr nejprve poznamenává, že pokud jde o rodinný přídavek, který je předmětem sporu v původním řízení, již v rozsudku Caisse pour l’avenir des enfants (
4
) rozhodl, že takový přídavek představuje sociální výhodu ve smyslu čl. 7 odst. 2 nařízení č. 492/2011 (
5
). Dále rozhodl, že v rozporu s tímto ustanovením je vnitrostátní právní úprava, podle níž mohou pracovníci bez trvalého pobytu pobírat tento rodinný přídavek pouze na vlastní děti, a nikoli děti svého manžela či manželky, jejichž nejsou rodiči, ale zajišťují jejich výživu, ačkoli nárok na tento přídavek mají všechny děti s bydlištěm v tomto členském státě.
V projednávané věci měl odvolací soud v návaznosti na tento rozsudek za to, že CAE právem odmítl přiznat navrhovatelům rodinný přídavek, o který se jednalo ve věci v původním řízení, z důvodu, že nezajišťují výživu dětí svých manželů či manželek nebo registrovaných partnerů či partnerek v plném rozsahu.
V tomto ohledu Soudní dvůr připomněl, že podle judikatury (
6
) se má za to, že děti jsou vyživované až do věku 21 let a že postavení vyživovaného rodinného příslušníka dítěte manžela či manželky nebo registrovaného partnera či partnerky příhraničního pracovníka může objektivně vyplývat z existence společné domácnosti tohoto pracovníka a dotyčného dítěte.
Soudní dvůr z toho dovodil, že existence společné domácnosti pracovníka-nerezidenta a dítěte manžela či manželky nebo registrovaného partnera či partnerky tohoto pracovníka v zásadě sama o sobě postačuje k prokázání toho, že tento pracovník zajištuje výživu tohoto dítěte, jelikož společná domácnost je dokladem stabilního pouta mezi těmito osobami. Jakýkoli jiný výklad by byl podle Soudního dvora nejen v rozporu se zásadou, podle které ustanovení unijního práva, která zakotvují volný pohyb pracovníků, musí být vykládána široce, ale byl by rovněž v rozporu s judikaturou Soudního dvora (
7
), která ukládá zohlednit definici „rodinného příslušníka“ obsaženou v čl. 2 bodě 2 směrnice 2004/38, která zahrnuje potomky manžela či manželky nebo partnera či partnerky, za účelem posouzení, zda příhraniční pracovník může nepřímo požívat rovného zacházení podle čl. 7 odst. 2 nařízení č. 492/2011.
Soudní dvůr učinil závěr, že existence společné domácnosti pracovníka-nerezidenta s dítětem jeho manžela či manželky nebo registrovaného partnera či partnerky postačuje k prokázání toho, že je dodržen požadavek týkající se výživy tohoto dítěte. Lze totiž předpokládat, že pracovník-nerezident přispívá k pokrytí přinejmenším části výdajů domácnosti, a to zejména výdajů spojených s bydlením a chodem domácnosti, a tedy k uspokojování potřeb jejích členů, včetně potřeb dítěte svého manžela či manželky nebo registrovaného partnera či partnerky. Pokud jde o tuto domácnost, Soudní dvůr nicméně upřesňuje, že nemusí být nutně nepřetržitá. S ohledem na častý fenomén rekonstituovaných rodin může dítě rovněž žít část času se svým druhým biologickým nebo adoptivním rodičem. Dítě může rovněž z důvodu studia bydlet po část času mimo tuto domácnost.
S ohledem na otázky předkládajícího soudu Soudní dvůr zaprvé dodává, že správní orgán nebo případně vnitrostátní soudy nemohou od pracovníka-nerezidenta vyžadovat, aby kromě důkazu o společné domácnosti konkrétně prokázal, že přispívá na každodenní výdaje nebo na uspokojování zvláštních potřeb dotyčného dítěte. Nicméně v případě úplné absence společné domácnosti pracovníka-nerezidenta a dotyčného dítěte, zejména z důvodu studia tohoto dítěte, musí být možné zohlednit další objektivní skutečnosti vykazující určitou stabilitu, jako je podílení se na nákladech na ubytování, dopravu a/nebo na běžných výdajích dítěte, aby měl tento pracovník možnost prokázat, že i nadále zajišťuje jeho výživu.
Zadruhé existence výživného hrazeného druhým biologickým nebo adoptivním rodičem dítěte manžela či manželky nebo registrovaného partnera či partnerky pracovníka-nerezidenta nebo práva tohoto rodiče na styk s dítětem a na jeho ubytování nejsou okolnostmi umožňujícími vyloučit, že tento pracovník zajišťuje výživu tohoto dítěte, se kterým sdílí stejnou domácnost. Takové vyloučení by bylo v rozporu se zásadou širokého výkladu ustanovení zakotvujících volný pohyb pracovníků. Je tomu tak tím spíše, že takové placení výživného druhým biologickým nebo adoptivním rodičem není podmínkou, která by vylučovala nárok na rodinný přídavek ve prospěch dítěte manžela či manželky nebo registrovaného partnera či partnerky pracovníka, který je rezidentem a s nímž dítě sdílí stejnou domácnost.
Zatřetí přiznání rodinného přídavku může být pracovníkovi-nerezidentovi odepřeno pouze za výjimečných okolností. Takové odmítnutí může být odůvodněné, pouze pokud ze spisu vyplývá, že uvedený pracovník učinil nepravdivá prohlášení nebo ve skutečnosti nijak nepřispívá na výdaje spojené s výživou tohoto dítěte, a ty jsou zcela hrazeny někým jiným.
Na základě unijního práva (
8
) proto podmínka pro přiznání rodinného přídavku pracovníkovi-nerezidentovi v členském státě zaměstnání na dítě jeho manžela či manželky nebo registrovaného partnera či partnerky, a sice že je tento pracovník povinen „zajišťovat výživu“ tohoto dítěte, je splněna, pokud existuje rodinné společenství mezi uvedeným pracovníkem a biologickým nebo adoptivním dítětem jeho manžela či manželky nebo registrovaného partnera či partnerky, které se vyznačuje existencí domácnosti, kterou tento pracovník a toto dítě sdílí.
(
i
) – Název projednávané věci je fiktivní. Neodpovídá skutečnému jménu žádné ze zúčastněných stran.
(
1
) – Rozsudek ze dne2. dubna 2020, Caisse pour l’avenir des enfants (Dítě manžela či manželky příhraničního pracovníka) (C‑802/18, EU:C:2020:269).
(
2
) – Soudní dvůr vychází z výkladu čl. 1 písm. i) a článek 67 nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 883/2004 ze dne 29. dubna 2004 o koordinaci systémů sociálního zabezpečení (Úř. věst. 2004, L 166, s. 1; Zvl. vyd. 05/05, s. 72) ve spojení s čl. 7 odst. 2 nařízení Evropského parlamentu a Rady (EU) č. 492/2011 ze dne 5. dubna 2011 o volném pohybu pracovníků uvnitř Unie (Úř. věst. 2011, L 141, s. 1) a čl. 2 bodem 2 směrnice Evropského parlamentu a Rady 2004/38/ES ze dne 29. dubna 2004 o právu občanů Unie a jejich rodinných příslušníků svobodně se pohybovat a pobývat na území členských států, o změně nařízení (EHS) č. 1612/68 a o zrušení směrnic 64/221/EHS, 68/360/EHS, 72/194/EHS, 73/148/EHS, 75/34/EHS, 75/35/EHS, 90/364/EHS, 90/365/EHS a 93/96/EHS (Úř. věst. 2004, L 158, s. 77; Zvl. vyd. 05/05, s. 46).
(
3
) – Směrnice Evropského parlamentu a Rady 2004/38/ES ze dne 29. dubna 2004 o právu občanů Unie a jejich rodinných příslušníků svobodně se pohybovat a pobývat na území členských států, o změně nařízení (EHS) č. 1612/68 a o zrušení směrnic 64/221/EHS, 68/360/EHS, 72/194/EHS, 73/148/EHS, 75/34/EHS, 75/35/EHS, 90/364/EHS, 90/365/EHS a 93/96/EHS (Úř. věst. 2004, L 158, s. 77; Zvl. vyd. 05/05, s. 46).
(
4
) – Rozsudek ze dne2. dubna 2020, Caisse pour l’avenir des enfants, (Dítě manžela či manželky příhraničního pracovníka) (C‑802/18, EU:C:2020:269).
(
5
) – Z těchto ustanovení vyplývá, že pracovníci-nerezidenti mají v souladu se zásadou zákazu diskriminace nárok na tytéž daňové a sociální výhody jako tuzemští pracovníci.
(
6
) – Rozsudek ze dne 15. prosince 2016, Depesme a další (C‑401/15 až C‑403/15, EU:C:2016:955).
(
7
) – Rozsudky ze dne 15. prosince 2016, Depesme a další (C‑401/15 až C‑403/15, EU:C:2016:95), a ze dne 2. dubna 2020, Caisse pour l’avenir des enfants (Dítě manžela či manželky příhraničního pracovníka) (C‑802/18, EU:C:2020:269).
(
8
) – Soudní dvůr se opírá o článek 45 SFEU, čl. 1 písm. i) a článek 67 nařízení č. 883/2004 ve spojení s čl. 7 odst. 2 nařízení č. 492/2011 a čl. 2 bodem 2 směrnice 2004/38.