62024CJ0453
ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (druhého senátu)
22. ledna 2026 (
*1
)
„Řízení o předběžné otázce – Prostor svobody, bezpečnosti a práva – Rámcové rozhodnutí 2005/214/SVV – Vzájemné uznávání peněžitých trestů a pokut – Článek 7 odst. 2 písm. g) – Důvod k odmítnutí uznání a výkonu – Informování dotčené osoby o jejím právu na podání opravného prostředku a o lhůtě pro tento opravný prostředek – Článek 7 odst. 3 – Povinnost konzultovat příslušný orgán vydávajícího státu“
Ve věci C‑453/24 [Hadenov] (
i
),
jejímž předmětem je žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná na základě článku 267 SFEU rozhodnutím Městského soudu v Sofii (Sofijski gradski sad, Bulharsko) ze dne 26. června 2024, došlým Soudnímu dvoru dne 26. června 2024, v trestním řízení proti
BC,
za účasti:
Sofijska gradska prokuratura
SOUDNÍ DVŮR (druhý senát),
ve složení: K. Jürimäe (zpravodajka), předsedkyně senátu, K. Lenaerts, předseda Soudního dvora vykonávající funkci soudce druhého senátu, F. Schalin, M. Gavalec a Z. Csehi, soudci,
generální advokát: J. Richard de la Tour,
za soudní kancelář: A. Calot Escobar, vedoucí,
s přihlédnutím k písemné části řízení,
s ohledem na vyjádření, která předložili:
–
za Evropskou komisi: M. Wasmeier a I. Zaloguin, jako zmocněnci,
po vyslechnutí stanoviska generálního advokáta na jednání konaném dne 3. července 2025,
vydává tento
Rozsudek
1
Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu článku 6 a čl. 7 odst. 2 písm. g) a odst. 3 rámcového rozhodnutí Rady 2005/214/SVV ze dne 24. února 2005 o uplatňování zásady vzájemného uznávání peněžitých trestů a pokut (Úř. věst. 2005, L 76, s. 16) ve znění rámcového rozhodnutí Rady 2009/299/SVV ze dne 26. února 2009 (Úř. věst. 2009, L 81, s. 24) (dále jen „rámcové rozhodnutí 2005/214“).
2
Tato žádost byla podána v rámci řízení, které zahájil Bezirkshauptmannschaft Neusiedl am See (správní úřad okresu Neusiedel am See, Rakousko) (dále jen „BHM“) za účelem, aby byla v Bulharsku uznána a vykonána pokuta, která byla v Rakousku uložena BC, bulharskému státnímu příslušníkovi, za neuhrazení mýtného na dálnici.
Právní rámec
3
V bodech 1, 2, 4 a 5 odůvodnění rámcového rozhodnutí 2005/214 je uvedeno:
„(1)
Evropská rada na zasedání v Tampere ve dnech 15. a 16. října 1999 schválila zásadu vzájemného uznávání, která by se měla stát základním kamenem soudní spolupráce v občanskoprávních i trestních věcech v [Evropské u]nii.
(2)
Zásada vzájemného uznávání by se měla uplatňovat na peněžité tresty a pokuty uložené soudními nebo správními orgány, aby bylo usnadněno vymáhání těchto trestů a pokut v jiném členském státě, než ve kterém byly uloženy.
[...]
(4)
Toto rámcové rozhodnutí by se mělo vztahovat také na pokuty ukládané ve vztahu k dopravním přestupkům.
(5)
Toto rámcové rozhodnutí ctí základní práva a zachovává zásady zakotvené v článku 6 [SEU], které jsou vyjádřeny i v Listině základních práv Evropské unie […]“
4
Článek 1 tohoto rámcového rozhodnutí, nadepsaný „Definice“, stanoví:
„Pro účely tohoto rámcového rozhodnutí se rozumí:
a)
‚rozhodnutím‘ pravomocné rozhodnutí požadující úhradu peněžitého trestu nebo pokuty fyzickou nebo právnickou osobou, jestliže takto rozhodl:
[...]
iii)
jiný orgán vydávajícího státu než soud ve vztahu k činům, které jsou podle vnitrostátního práva vydávajícího státu považovány za porušení právních předpisů, za předpokladu, že dotčená osoba měla příležitost k projednání věci před soudem, který je příslušný též v trestních věcech,
[...]
[...]“
5
Článek 4 uvedeného rámcového rozhodnutí, nadepsaný „Předávání rozhodnutí a zapojení ústředního orgánu“, stanoví:
„1.   Rozhodnutí spolu s osvědčením podle tohoto článku může být předáno příslušným orgánům členského státu, ve kterém má fyzická nebo právnická osoba, proti níž bylo rozhodnutí vydáno, majetek nebo příjmy nebo ve kterém má fyzická osoba obvyklé bydliště nebo právnická osoba sídlo.
2.   Osvědčení, jehož jednotný formulář je uveden v příloze, musí být podepsáno a správnost jeho obsahu ověřena příslušným orgánem vydávajícího státu.
[...]“
6
Článek 6 rámcového rozhodnutí 2005/214, nadepsaný „Uznání a výkon rozhodnutí“, stanoví:
„Příslušné úřady vykonávajícího státu uznají bez dalších formalit rozhodnutí předané v souladu s článkem 4 a neprodleně přijmou veškerá opatření nezbytná pro jeho výkon, neodvolají-li se na některý z důvodů k odmítnutí uznání nebo výkonu podle článku 7.“
7
Článek 7 tohoto rámcového rozhodnutí, nadepsaný „Důvody k odmítnutí uznání a výkonu“, stanoví:
„1.   Příslušný orgán vykonávajícího státu může odmítnout uznat a vykonat rozhodnutí, pokud není předloženo osvědčení podle článku 4 nebo pokud není úplné nebo zjevně neodpovídá rozhodnutí.
2.   Příslušný orgán vykonávajícího státu může rovněž odmítnout uznat a vykonat rozhodnutí, pokud se zjistí, že:
[...]
g)
podle osvědčení uvedeného v článku 4 dotyčná osoba nebyla v případě písemného řízení v souladu s právem vydávajícího státu o svém právu na podání opravného prostředku proti danému rozhodnutí a o lhůtách pro tento opravný prostředek informována osobně ani prostřednictvím zástupce určeného podle vnitrostátního práva;
[...]
3.   V případech uvedených v odstavci 1 a odst. 2 písm. c), g), i) a j) konzultuje příslušný orgán vykonávajícího státu před tím, než učiní rozhodnutí, že zcela nebo částečně rozhodnutí neuzná a nevykoná, veškerými vhodnými způsoby příslušný orgán vydávajícího státu a případně jej požádá o neprodlené poskytnutí veškerých nezbytných informací.“
8
Článek 9 uvedeného rámcového rozhodnutí, nadepsaný „Právo rozhodné pro výkon“, v odstavci 1 stanoví:
„Aniž je dotčen odstavec 3 a článek 10, řídí se výkon rozhodnutí právem vykonávajícího státu stejným způsobem jako u peněžitého trestu nebo pokuty uložené vykonávajícím státem. Pouze orgány vykonávajícího státu jsou příslušné rozhodnout o postupech pro výkon rozhodnutí a stanovit veškerá s tím související opatření, včetně důvodů pro ukončení výkonu.“
9
Článek 12 téhož rámcového rozhodnutí, nadepsaný „Ukončení výkonu“, stanoví:
„1.   Příslušný orgán vydávajícího státu neprodleně uvědomí příslušný orgán vykonávajícího státu o každém rozhodnutí nebo opatření, v jehož důsledku přestává být rozhodnutí vykonatelné nebo je z nějakého jiného důvodu z vykonávajícího státu staženo.
2.   Vykonávající stát ukončí výkon rozhodnutí, jakmile jej o tomto rozhodnutí nebo opatření příslušný orgán vydávajícího státu uvědomí.“
10
Článek 20 rámcového rozhodnutí 2005/214, nadepsaný „Provedení“, v odstavci 3 stanoví:
„Každý členský stát může odmítnout uznání a výkon rozhodnutí, pokud osvědčení podle článku 4 vede ke vzniku otázky, zda nedošlo k porušení základních práv nebo obecných právních zásad podle článku 6 Smlouvy. Použije se postup podle čl. 7 odst. 3.“
Spor v původním řízení a předběžné otázky
11
Dne 24. listopadu 2023 vydal BHM rozhodnutí, jímž uložil BC, bulharskému státnímu příslušníkovi, pokutu ve výši 350 eur za porušení několika ustanovení Bundesstraβen Mautgesetz 2002 (zákon o výběru mýtného na spolkových silnicích) ze dne 16. července 2002 (BGBl. I, 155/2021).
12
BHM požádal Městský soud v Sofii (Sofijski gradski sad, Bulharsko), který je předkládajícím soudem, aby jako orgán příslušný k výkonu rozhodnutí podle rámcového rozhodnutí 2005/214 uznal a vykonal rozhodnutí ze dne 24. listopadu 2023.
13
Z osvědčení vydaného na základě článku 4 rámcového rozhodnutí 2005/214, které je připojeno k rozhodnutí ze dne 24. listopadu 2023, vyplývá, že věc byla projednána v písemném řízení a BC byl v souladu s rakouským právem dne 28. prosince 2023 osobně nebo prostřednictvím příslušného zástupce informován o svém právu podat opravný prostředek a o lhůtě pro jeho podání. V tomto osvědčení je uvedeno, že BC nepodal ve stanovené lhůtě opravný prostředek a rozhodnutí ze dne 24. listopadu 2023 nabylo dne 12. ledna 2024 právní moci.
14
V uvedeném osvědčení je však obsažena poznámka „bez potvrzení o převzetí“, což u předkládajícího soudu vyvolává pochybnosti o skutečném doručení tohoto rozhodnutí BC.
15
Uvedený soud navíc uvádí, že žádná skutečnost ve spise neumožňuje prokázat, že k takovému doručení došlo. V rámci řízení o uznání a výkonu uvedeného rozhodnutí v této souvislosti konstatuje, že BC nemá na adrese, na kterou bylo toto rozhodnutí zasláno, bydliště, že není prokázáno ani to, že má bydliště na druhé adrese vedené v evidenci obecních orgánů, a že není v kontaktu s obhájcem, který mu byl ustanoven ex offo.
16
Předkládající soud z toho vyvozuje, že BC nebyl osobně nebo prostřednictvím zplnomocněného zástupce informován o rozhodnutí ze dne 24. listopadu 2023 a ani o svém právu podat proti tomuto rozhodnutí opravný prostředek. Za těchto okolností má za to, že může odmítnout uznání a výkon tohoto rozhodnutí na základě čl. 7 odst. 2 písm. g) rámcového rozhodnutí 2005/214.
17
Uvedený soud se dále domnívá, že toto neinformování znamená rovněž to, že nebyl dodržen čl. 20 odst. 3 rámcového rozhodnutí 2005/214.
18
Tento důvod pro odmítnutí je však fakultativní, takže předkládající soud má za to, že v praxi stojí před volbou. Může rozhodnutí ze dne 24. listopadu 2023 buď odmítnout uznat a vykonat, čímž by mohl ohrozit mechanismus justiční spolupráce v trestních věcech a podpořit beztrestnost, nebo jej může uznat a vykonat na úkor práv BC vyplývajících z unijního práva.
19
Za těchto okolností zvažuje uvedený soud třetí možnost, která spočívá ve spolupráci s vydávajícím orgánem za účelem ověření, zda s ohledem na to, že rozhodnutí ze dne 24. listopadu 2023 nebylo řádně doručeno, má BC stále právo podat proti tomuto rozhodnutí opravný prostředek. V případě kladné odpovědi předkládající soud zvažuje, že rozhodnutí ze dne 24. listopadu 2023 doručí BC sám s využitím prostředků, které mu poskytuje bulharské právo, a bude jej informovat o lhůtě pro podání opravného prostředku.
20
Předkládající soud si však klade otázku, zda je takový výklad rámcového rozhodnutí 2005/214 možný.
21
Za těchto okolností se Městský soud v Sofii (Sofijski gradski sad) rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžné otázky:
„Lze povinnost uznání podle článku 6 rámcového rozhodnutí 2005/214, možnost konzultace podle čl. 7 odst. 3 téhož rámcového rozhodnutí a zásadu předcházení beztrestnosti vykládat v tom smyslu, že vykonávajícímu orgánu svěřují v případě, že zjistil, že existuje fakultativní důvod pro odmítnutí podle čl. 7 odst. 2 písm. g) [uvedeného] rámcového rozhodnutí, pravomoc:
1)
konzultovat podle čl. 7 odst. 3 [téhož] rámcového rozhodnutí vydávající orgán, aby zjistil, zda [dotčená osoba] má stále možnost podat opravný prostředek proti rozhodnutí o uložení peněžitého trestu nebo pokuty;
2)
v případě kladné odpovědi doručit rozhodnutí o uložení peněžitého trestu nebo pokuty [dotčené osobě] a poučit ji o jejím právu podat opravný prostředek;
3)
vyčkat na výsledek případně podaného opravného prostředku a přihlédnout k němu ve svém rozhodnutí ve věci?“
K předběžným otázkám
K přípustnosti
22
Komise namítá nepřípustnost žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce z důvodu hypotetické povahy první otázky a tvrdí, že je nutné ji přeformulovat, aby bylo možné odpovědět na druhou a třetí otázku.
23
Podle jejího názoru předkládající soud již totiž konstatoval, že existuje fakultativní důvod pro odmítnutí výkonu rozhodnutí, stanovený v čl. 7 odst. 2 písm. g) rámcového rozhodnutí 2005/214, aniž předtím přistoupil k povinné konzultaci příslušného orgánu vydávajícího státu, jak vyžaduje čl. 7 odst. 3 tohoto rámcového rozhodnutí.
24
V této souvislosti je třeba připomenout, že postup zavedený článkem 267 SFEU je nástrojem spolupráce mezi Soudním dvorem a vnitrostátními soudy, díky němuž Soudní dvůr poskytuje vnitrostátním soudům výklad unijního práva, jenž je pro ně nezbytný k vyřešení sporů, které mají tyto soudy rozhodnout. Důvodem existence žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce není vydávání konzultativních stanovisek k obecným nebo hypotetickým otázkám, ale potřeba vyřešení skutečného sporu (viz rozsudky ze dne 1. prosince 1965, Schwarze_16/65, EU:C:1965:117, s. 1094; ze dne 18. října 1990, Dzodzi, C‑297/88 a C‑197/89, EU:C:1990:360, bod 33, jakož i ze dne 26. března 2020, Miasto Łowicz a Prokurator Generalny, C‑558/18 a C‑563/18, EU:C:2020:234, bod 44).
25
V projednávané věci z předkládacího rozhodnutí vyplývá, že předkládající soud žádá svou první otázkou o vyjasnění předmětu a rozsahu povinnosti konzultovat příslušný orgán vydávajícího státu stanovené v čl. 7 odst. 3 rámcového rozhodnutí 2005/214, aby mohl po této konzultaci rozhodnout o případném použití důvodu k odmítnutí uznání a výkonu rozhodnutí, který je stanoven v čl. 7 odst. 2 písm. g) tohoto rámcového rozhodnutí.
26
Z toho vyplývá, že předkládající soud dosud nerozhodl o použití tohoto fakultativního důvodu k odmítnutí výkonu rozhodnutí a že před tím, než zaujme stanovisko, zamýšlí provést povinnou konzultaci s příslušným orgánem vydávajícího státu. První otázka proto není hypotetická.
27
Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce je tedy přípustná.
K první otázce
28
Podstatou první otázky předkládajícího soudu je, zda článek 6, jakož i čl. 7 odst. 2 písm. g) a odst. 3 rámcového rozhodnutí 2005/214 musí být vykládány v tom smyslu, že příslušný orgán vykonávajícího státu je v rámci povinnosti konzultace, která předchází rozhodnutí o odmítnutí uznání a výkonu rozhodnutí o uložení peněžitého trestu nebo pokuty, povinen v případě pochybnosti o účinném informování dotčené osoby o právu podat opravný prostředek proti rozhodnutí, kterým jí byla tato sankce uložena, a o lhůtě pro jeho podání, ověřit u příslušného orgánu vydávajícího státu, zda lze takový opravný prostředek ještě podat.
29
Úvodem je třeba připomenout, že jak vyplývá zejména z článků 1 a 6 rámcového rozhodnutí 2005/214, jakož i z bodů 1 a 2 jeho odůvodnění, toto rámcové rozhodnutí má za cíl zavést účinný mechanismus přeshraničního uznávání a výkonu pravomocných rozhodnutí požadujících úhradu peněžitého trestu nebo pokuty fyzickou nebo právnickou osobou po spáchání některého z trestných činů či přestupků vyjmenovaných v jeho článku 5 (rozsudek ze dne 14. listopadu 2013, Baláž, C‑60/12, EU:C:2013:733, bod 27).
30
Vzhledem k tomu, že zásada vzájemného uznávání, na níž stojí celý systém rámcového rozhodnutí 2005/214, podle jeho článku 6 znamená, že členské státy jsou v zásadě povinny uznat bez dalších formalit rozhodnutí požadující úhradu peněžitého trestu nebo pokuty předané v souladu s článkem 4 tohoto rámcového rozhodnutí a neprodleně přijmout veškerá opatření nezbytná pro jeho výkon, musí být důvody k odmítnutí uznání nebo výkonu takového rozhodnutí vykládány restriktivně [v tomto smyslu viz rozsudky ze dne 14. listopadu 2013, Baláž, C‑60/12, EU:C:2013:733, bod 29, a ze dne 6. října 2021, LU (Vymáhání pokut provozu na pozemních komunikacích), C‑136/20, EU:C:2021:804, bod 38].
31
Článek 7 odst. 1 a 2 rámcového rozhodnutí 2005/214 vyjmenovává důvody k odmítnutí uznání a výkonu rozhodnutí, na která se vztahuje toto rámcové rozhodnutí.
32
Konkrétně čl. 7 odst. 2 písm. g) uvedeného rámcového rozhodnutí stanoví, že příslušný orgán vykonávajícího státu může odmítnout uznat a vykonat rozhodnutí, jímž byl uložen peněžitý trest nebo pokuta, pokud se zjistí, že podle osvědčení uvedeného v článku 4 téhož rámcového rozhodnutí nebyla dotyčná osoba v případě písemného řízení informována v souladu s právem vydávajícího státu osobně nebo prostřednictvím zástupce příslušného podle vnitrostátních právních předpisů o svém právu na podání opravného prostředku proti rozhodnutí, jímž jí byl uložen peněžitý trest nebo pokuta, a o lhůtě k podání tohoto opravného prostředku.
33
Unijní normotvůrce tím, že odkázal na právní předpisy členských států, ponechal na těchto státech, aby rozhodly o způsobu, jakým bude dotyčná osoba informována o právu podat opravný prostředek proti rozhodnutí, jímž jí byl uložen peněžitý trest nebo pokuta, lhůtě pro jeho podání, jakož i okamžiku, kdy tato lhůta začíná běžet, za předpokladu, že oznámení je účinné a je zaručeno právo na účinnou soudní ochranu, jakož i výkon práva na obhajobu [v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 5. prosince 2019, Centraal Justitieel Incassobureau (Uznávání a výkon peněžitých trestů a pokut), C‑671/18, EU:C:2019:1054, bod 35].
34
Kromě toho je nutno uvést, že rámcové rozhodnutí 2005/214 se podle svého článku 3 nedotýká povinnosti dodržovat základní práva a obecné právní zásady podle článku 6 SEU, a proto čl. 20 odst. 3 tohoto rámcového rozhodnutí také stanoví, že uznání a výkon rozhodnutí, kterým se ukládá peněžitý trest nebo pokuta, mohou být odmítnuty příslušným orgánem vykonávajícího státu v případě porušení základních práv nebo obecných právních zásad definovaných v článku 6 SEU [rozsudek ze dne 5. prosince 2019, Centraal Justitieel Incassobureau (Uznávání a výkon peněžitých trestů a pokut), C‑671/18, EU:C:2019:1054, bod 37].
35
Zásada účinné právní ochrany práv, která pro jednotlivce vyplývají z unijního práva, na kterou odkazuje čl. 19 odst. 1 druhý pododstavec SEU, představuje v tomto ohledu obecnou zásadu unijního práva vyplývající z ústavních tradic společných členským státům, která byla zakotvena v článcích 6 a 13 Evropské úmluvy o ochraně lidských práv a základních svobod, podepsané v Římě dne 4. listopadu 1950, a která je nyní potvrzena v článku 47 Listiny základních práv [rozsudky ze dne 27. února 2018, Associação Sindical dos Juízes Portugueses, C‑64/16, EU:C:2018:117, bod 35, jakož i ze dne 5. prosince 2019, Centraal Justitieel Incassobureau (Uznávání a výkon peněžitých trestů a pokut), C‑671/18, EU:C:2019:1054, bod 38].
36
Soudní dvůr přitom rozhodl, že dodržení práva na účinnou soudní ochranu vyžaduje skutečné a účinné přijetí každého rozhodnutí, kterým se ukládá peněžitý trest nebo pokuta, dotyčnou osobou, tedy jeho doručení za podmínek, které jí umožní přesně se seznámit s důvody, na nichž je založeno, dostupnými opravnými prostředky ve smyslu čl. 1 písm. a) bodu iii) rámcového rozhodnutí 2005/214 a lhůtou stanovenou za tímto účelem, aby byla schopna účinně hájit svá práva a rozhodnout se s plnou znalostí věci, zda je užitečné napadnout uvedené rozhodnutí u soudu (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 6. října 2021, Prokuratura Rejonowa Łódź-Bałuty, C‑338/20, EU:C:2021:805, bod 34 a citovaná judikatura).
37
Je tedy na příslušném orgánu vykonávajícího státu, aby před uznáním a výkonem rozhodnutí, kterým se ukládá peněžitý trest nebo pokuta, ověřil, že došlo ke skutečnému a účinnému přijetí rozhodnutí, jak je popsáno v předchozím bodě.
38
V souladu se zásadou vzájemného uznávání, která – jak bylo připomenuto v bodě 30 tohoto rozsudku – je základem systému rámcového rozhodnutí 2005/214, je toto ověření založeno na informacích obsažených v osvědčení uvedeném v článku 4 rámcového rozhodnutí 2005/214.
39
Jak však v podstatě uvedl generální advokát v bodech 50 a 52 svého stanoviska, pokud toto osvědčení obsahuje rozporné údaje, které mohou vyvolat pochybnosti o doručení rozhodnutí, o jehož uznání a výkon se žádá, musí příslušný orgán vykonávajícího státu před použitím důvodu pro odmítnutí uznání a výkonu stanoveného v čl. 7 odst. 2 písm. g) tohoto rámcového rozhodnutí konzultovat v souladu s čl. 7 odst. 3 uvedeného rámcového rozhodnutí příslušný orgán vydávajícího státu. V rámci této konzultace musí první z těchto orgánů aktivně zjišťovat informace umožňující odstranit nejistotu ohledně toho, zda dotyčná osoba byla skutečně informována v souladu s vnitrostátními právními předpisy vydávajícího státu o svém právu podat opravný prostředek a o lhůtě pro jeho podání.
40
Jak v podstatě uvedl generální advokát v bodě 56 svého stanoviska, lhůta pro podání opravného prostředku může podle právních předpisů vydávajícího státu začít běžet až od okamžiku, kdy rozhodnutí o uložení peněžitého trestu nebo pokuty bylo dotyčné osobě skutečně doručeno a tato osoba byla poučena o svém právu na podání opravného prostředku a lhůtě pro jeho podání. V takovém případě může být neposkytnutím informace dotyčné osobě zpochybněna právní moc tohoto rozhodnutí.
41
Právní moc je přitom předpokladem uznání a výkonu takového rozhodnutí ve vykonávajícím státě. V kontextu rámcového rozhodnutí 2005/214 totiž jeho čl. 1 písm. a) definuje „rozhodnutí“ jako „pravomocné rozhodnutí požadující úhradu peněžitého trestu nebo pokuty fyzickou nebo právnickou osobou“. Skutečnost, že toto ustanovení vyžaduje, aby dotyčné rozhodnutí bylo „pravomocné“, zdůrazňuje zvláštní význam přikládaný nenapadnutelnosti dotyčného rozhodnutí (obdobně viz rozsudek ze dne 25. ledna 2017, van Vemde, C‑582/15, EU:C:2017:37, bod 27). Tyto skutečnosti podporují výklad povinnosti konzultace, který je uveden v bodě 39 tohoto rozsudku.
42
S ohledem na výše uvedené důvody je třeba na první otázku odpovědět tak, že článek 6, jakož i čl. 7 odst. 2 písm. g) a odst. 3 rámcového rozhodnutí 2005/214 musí být vykládány v tom smyslu, že příslušný orgán vykonávajícího státu je v rámci povinnosti konzultace, která předchází rozhodnutí o odmítnutí uznání a výkonu rozhodnutí o uložení peněžitého trestu nebo pokuty, povinen v případě pochybnosti o účinném informování dotčené osoby o právu podat opravný prostředek proti rozhodnutí, kterým jí byla tato sankce uložena, a o lhůtě pro jeho podání, ověřit u příslušného orgánu vydávajícího státu, zda lze takový opravný prostředek ještě podat.
Ke druhé a třetí otázce
43
Podstatou druhé a třetí otázky předkládajícího soudu je, zda článek 6, jakož i čl. 7 odst. 2 písm. g) a odst. 3 rámcového rozhodnutí 2005/214 musí být vykládány v tom smyslu, že pokud z konzultace s příslušným orgánem vydávajícího státu vyplyne, že dotčená osoba nebyla poučena o právu podat opravný prostředek proti rozhodnutí, kterým jí byl uložen peněžitý trest nebo pokuta, ani o lhůtě pro jeho podání, a takový opravný prostředek lze ještě podat, může příslušný orgán vykonávajícího státu jednak předat tyto informace dotyčné osobě a jednak do doby, než bude rozhodnuto o tomto opravném prostředku, nebo dokud neuplyne lhůta pro jeho podání, přerušit řízení o uznání a výkonu, které před ním bylo zahájeno.
44
Pokud jde v první řadě o předání informací dotyčné osobě, je třeba konstatovat, že žádné ustanovení rámcového rozhodnutí 2005/214 nestanoví, který orgán je příslušný k zajištění tohoto předání. Naproti tomu z čl. 7 odst. 2 písm. g) tohoto rámcového rozhodnutí vyplývá, že dotyčná osoba musí být informována o svém právu podat opravný prostředek a o lhůtě stanovené pro jeho podání v souladu s právními předpisy vydávajícího státu.
45
Dále je třeba poznamenat, že rámcové rozhodnutí 2005/214 v článku 6 stanoví, že příslušné úřady vykonávajícího státu uznají rozhodnutí předané v souladu s článkem 4 tohoto rámcového rozhodnutí a neprodleně přijmou veškerá opatření nezbytná pro jeho výkon. V této souvislosti čl. 9 odst. 1 uvedeného rámcového rozhodnutí stanoví, že řízení o uznání a výkonu se řídí právem vykonávajícího státu stejným způsobem jako u peněžitého trestu nebo pokuty uložené uvedeným státem a že pouze orgány tohoto státu jsou příslušné rozhodnout o postupech pro výkon rozhodnutí a stanovit veškerá s tím související opatření, včetně důvodů pro ukončení výkonu.
46
Z těchto ustanovení vyplývá, jak v podstatě uvedl generální advokát v bodě 69 svého stanoviska, že je nutno rozlišovat mezi fází uložení peněžitého trestu nebo pokuty a fází uznání a výkonu této sankce. Zatímco pro první z těchto fází jsou příslušné orgány vydávajícího státu, pro druhou fázi jsou příslušné orgány vykonávajícího státu.
47
Vzhledem k tomu, že doručení rozhodnutí o uložení peněžitého trestu nebo pokuty dotyčné osobě a její poučení o právu podat opravný prostředek, jakož i lhůtě pro jeho podání jsou součástí fáze uložení peněžitého trestu nebo pokuty, musí je zajistit příslušný orgán vydávajícího státu. Z toho vyplývá, že orgán vykonávajícího státu nemá na základě rámcového rozhodnutí 2005/214 žádnou pravomoc poučit dotyčnou osobu o právu podat opravný prostředek a o lhůtě pro jeho podání.
48
Pokud jde ve druhé řadě o možnost přerušit řízení o uznání a výkonu rozhodnutí o uložení peněžitého trestu nebo pokuty, rámcové rozhodnutí 2005/214 takovou možnost příslušnému orgánu vykonávajícího státu nepřiznává.
49
Jak je však zjevné z odpovědi na první předběžnou otázku, pokud z konzultace provedené na základě čl. 7 odst. 3 tohoto rámcového rozhodnutí vyplyne, že dotyčná osoba má stále ještě možnost podat opravný prostředek proti rozhodnutí, kterým jí byl uložen peněžitý trest nebo pokuta, nemůže řízení o uznání a výkonu pokračovat, jelikož neexistuje pravomocné rozhodnutí ve smyslu čl. 1 písm. a) uvedeného rámcového rozhodnutí.
50
V takovém případě může být nové řízení o uznání a výkonu zahájeno až poté, co rozhodnutí o uložení peněžitého trestu nebo pokuty nabude právní moci. V případě, že příslušný orgán vydávajícího stát zamýšlí dosáhnout výkonu tohoto rozhodnutí v některém členském státě, bude muset předat nové osvědčení podle článku 4 rámcového rozhodnutí 2005/214, jakmile dotyčná osoba případně podá opravný prostředek a bude o něm rozhodnuto, nebo uplyne lhůta pro jeho podání.
51
Tento výklad je potvrzen čl. 12 odst. 1 tohoto rámcového rozhodnutí, který vyžaduje, aby příslušný orgán vydávajícího státu neprodleně uvědomil příslušný orgán vykonávajícího státu o každém rozhodnutí nebo opatření, v jehož důsledku přestává být rozhodnutí vykonatelné nebo je z nějakého jiného důvodu z vykonávajícího státu staženo. Podle odstavce 2 tohoto článku, který je formulován v přítomném čase oznamovacího způsobu, nemá vykonávající stát jinou možnost než výkon rozhodnutí ukončit, jakmile jej o tomto rozhodnutí nebo opatření příslušný orgán vydávajícího státu uvědomí.
52
Z toho vyplývá, že příslušný orgán vykonávajícího státu nemůže přerušit řízení o uznání a výkonu rozhodnutí o uložení peněžitého trestu nebo pokuty do doby, než bude rozhodnuto o opravném prostředku, který může dotyčná osoba podat proti tomuto rozhodnutí, nebo dokud neuplyne lhůta pro podání tohoto opravného prostředku.
53
S ohledem na výše uvedené důvody je třeba na druhou a třetí otázku odpovědět tak, že článek 6, jakož i čl. 7 odst. 2 písm. g) a odst. 3 rámcového rozhodnutí 2005/214 musí být vykládány v tom smyslu, že pokud z konzultace s příslušným orgánem vydávajícího státu vyplyne, že dotčená osoba nebyla poučena o právu podat opravný prostředek proti rozhodnutí, kterým jí byl uložen peněžitý trest nebo pokuta, ani o lhůtě pro jeho podání, a takový opravný prostředek lze ještě podat, nemůže příslušný orgán vykonávajícího státu sám předat tyto informace dotyčné osobě, ani do doby, než bude rozhodnuto o tomto opravném prostředku nebo uplyne lhůta pro jeho podání, přerušit řízení o uznání a výkonu, které před ním bylo zahájeno. Tento orgán je naopak povinen toto řízení ukončit.
K nákladům řízení
54
Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení ve vztahu ke sporu probíhajícímu před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.
Z těchto důvodů Soudní dvůr (druhý senát) rozhodl takto:
1)
Článek 6, jakož i čl. 7 odst. 2 písm. g) a odst. 3 rámcového rozhodnutí Rady 2005/214/SVV ze dne 24. února 2005 o uplatňování zásady vzájemného uznávání peněžitých trestů a pokut ve znění rámcového rozhodnutí Rady 2009/299/SVV ze dne 26. února 2009
musí být vykládány v tom smyslu, že
příslušný orgán vykonávajícího státu je v rámci povinnosti konzultace, která předchází rozhodnutí o odmítnutí uznání a výkonu rozhodnutí o uložení peněžitého trestu nebo pokuty, povinen v případě pochybnosti o účinném informování dotčené osoby o právu podat opravný prostředek proti rozhodnutí, kterým jí byla tato sankce uložena, a o lhůtě pro jeho podání, ověřit u příslušného orgánu vydávajícího státu, zda lze takový opravný prostředek ještě podat.
2)
Článek 6, jakož i článek 7 odst. 2 písm. g) a odst. 3 rámcového rozhodnutí 2005/214 ve znění rámcového rozhodnutí 2009/299
musí být vykládány v tom smyslu, že
pokud z konzultace s příslušným orgánem vydávajícího státu vyplyne, že dotčená osoba nebyla poučena o právu podat opravný prostředek proti rozhodnutí, kterým jí byl uložen peněžitý trest nebo pokuta, ani o lhůtě pro jeho podání, a takový opravný prostředek lze ještě podat, nemůže příslušný orgán vykonávajícího státu sám předat tyto informace dotyčné osobě, ani do doby, než bude rozhodnuto o tomto opravném prostředku nebo uplyne lhůta pro jeho podání, přerušit řízení o uznání a výkonu, které před ním bylo zahájeno. Tento orgán je naopak povinen toto řízení ukončit.
Podpisy
(
*1
) – Jednací jazyk: bulharština.
(
i
) – Název projednávané věci je fiktivní. Neodpovídá skutečnému jménu žádné ze zúčastněných stran.