62004TO0386_CS
Účastníci řízení
Odůvodnění rozsudku
Výrok
Účastníci řízení
Ve věci T‑386/04,
Eridania Sadam SpA, se sídlem v Boloni (Itálie),
Italia Zuccheri SpA,
se sídlem v Boloni,
Zuccherificio del Molise SpA,
se sídlem v Termoli (Itálie),
CO.PRO. B – Cooperativa produttori bieticoli Soc. coop. rl,
se sídlem v Minerbio (Itálie),
SFIR – Società fondiaria industriale romagnola SpA,
se sídlem v Ceseně (Itálie),
zastoupené G. Pittalisem, I. Vigliottim, G. Robertim, P. Ziottim a A. Franchim, advokáty, s adresou pro účely doručování v Lucemburku,
žalobkyně,
proti
Komisi Evropských společenství,
zastoupené C. Cattabriga a L. Visaggiem, jako zmocněnci, s adresou pro účely doručování v Lucemburku,
žalované,
podporované
Radou Evropské unie,
zastoupenou F. Ruggeri Laderchim, jako zmocněncem,
vedlejší účastnicí,
jejímž předmětem je návrh na zrušení čl. 1 písm. d) nařízení Komise (ES) č. 1216/2004 ze dne 30. června 2004, kterým se pro hospodářský rok 2004/2005 stanoví odvozená intervenční cena bílého cukru (Úř. věst. L 232, s. 25),
SOUD PRVNÍHO STUPNĚ EVROPSKÝCH SPOLEČENSTVÍ (pátý senát),
ve složení M. Vilaras, předseda, M. E. Martins Ribeiro a K. Jürimäe, soudkyně,
vedoucí soudní kanceláře: H. Jung,
vydává toto
Usnesení
Odůvodnění rozsudku
Právní rámec
1. Nařízení Rady (ES) č. 1260/2001 ze dne 19. června 2001 o společné organizaci trhů v odvětví cukru (Úř. věst. L 178, s. 1; Zvl. vyd. 03/33, s. 17, dále jen „základní nařízení“) stanovilo v kapitolách 1 a 2 své hlavy I zejména ceny a kvóty pro hospodářské roky 2001/2002 až 2005/2006.
2. Režim kvót stanoví, že každému členskému státu je svěřeno základní množství vnitrostátní výroby cukru rozdělované uvnitř každého členského státu mezi výrobní podniky ve formě kvót A a B. Tyto kvóty jsou zvýhodněny zárukou odbytu a vztahují se na hospodářský rok v délce jednoho roku, který začíná dne 1. července jednoho roku a končí 30. června roku následujícího.
3. Cenový režim obsahuje intervenční systém určený k zaručení cen a odbytu výrobků a ke stabilizaci trhu s cukrem.
4. Ceny bílého cukru nejsou pro všechny oblasti Společenství stejné. Článek 2 odst. 1 a 4 základního nařízení totiž určuje pro výrobce cukru „intervenční cenu“ pro nedeficitní oblasti na 63,19 eur za 100 kilogramů a stanoví, že Komise každoročně určí „odvozenou intervenční cenu“ pro každou deficitní oblast.
5. Důsledkem tohoto rozlišení cen zvaného „regionalizace“ je, že základní nařízení stanoví pro deficitní oblasti v mezích přidělených kvót současně vyšší úplatu za cukr vyrobený v těchto oblastech a vyšší cenu pro nákup suroviny nutné k výrobě cukru.
6. Pokud jde o nákup cukrové řepy, intervenčním cenám pro nedeficitní oblasti totiž odpovídají minimální ceny pro nedeficitní oblasti a odvozeným intervenčním cenám pro deficitní oblasti odpovídají zvýšené minimální ceny pro deficitní oblasti. Posledně uvedené ceny jsou určeny výrobcům cukru, kteří je platí pěstitelům cukrové řepy.
7. Ve vztahu k minimálním cenám, které se vztahují na nedeficitní oblasti, jsou zvýšené minimální ceny v souladu s čl. 4 odst. 2 základního nařízení zvyšovány dvakrát. Jednak jsou zvýšeny o částku rovnající se rozdílu mezi odvozenou intervenční cenou dotyčné oblasti a intervenční cenou. Krom toho je výsledná částka násobena koeficientem 1,30.
8. Pro výrobní oblasti v Itálii byla pro hospodářský rok 2004/2005 stanovena situace deficitního zásobování, přičemž čl. 1 písm. d) nařízení (ES) Komise č. 1216/2004 ze dne 30. června 2004, kterým se pro hospodářský rok 2004/2005 stanoví odvozená intervenční cena bílého cukru (Úř. věst. L 232, s. 25, dále jen „napadené nařízení“), určil pro všechny oblasti Itálie odvozenou intervenční cenu bílého cukru pro uvedený hospodářský rok na 655,30 eur za tunu.
Řízení
9. Návrhem došlým kanceláři Soudu dne 27. září 2004 podaly žalobkyně tuto žalobu.
10. Usnesením předsedy pátého senátu Soudu bylo povoleno vedlejší účastenství Rady na podporu návrhových žádání žalované. Rada předložila svůj spis vedlejší účastnice dne 11. února 2005.
11. Samostatným podáním došlým kanceláři Soudu dne 17. listopadu 2004 Komise předložila námitku nepřípustnosti na základě čl. 114 odst. 1 jednacího řádu Soudu. Žalobkyně předložily svá vyjádření k této námitce dne 14. ledna 2005.
12. Samostatnými podáními došlými kanceláři Soudu dne 29. prosince 2004 podaly Associazione nazionale bieticoltori, Consorzio nazionale bieticoltori a Associazione bieticoltori italiani návrh na vstup do řízení jako vedlejší účastníci na podporu návrhových žádání žalované. Účastnice řízení proti těmto návrhům nic nenamítaly.
Návrhová žádání účastnic řízení
13. Žalobkyně navrhují, aby Soud:
– zamítl námitku nepřípustnosti vznesenou Komisí nebo si vyhradil, že o ní rozhodne spolu s věcí samou;
– zrušil čl. 1 písm. d) napadeného nařízení;
– podpůrně určil na základě článku 241 ES, že článek 2 základního nařízení je protiprávní a nepoužitelný v rozsahu, v jakém Komisi neumožňuje při určování odvozené intervenční ceny zohlednit existenci dovozů s nulovým clem a bez celních kvót;
– uložil Komisi náhradu nákladů řízení.
14. Ve své námitce nepřípustnosti Komise navrhuje, aby Soud:
– odmítl žalobu jako nepřípustnou;
– uložil žalobkyním náhradu nákladů tohoto řízení;
– podpůrně určil novou lhůtu pro pokračování v řízení podle čl. 114 odst. 4 druhého pododstavce jednacího řádu Soudu.
15. Rada ve svém spisu vedlejší účastnice navrhuje, aby Soud shledal nepřípustnost žaloby a námitky protiprávnosti vznesené žalobkyněmi podle článku 241 ES.
K přípustnosti
16. Na základě čl. 114 odst. 1 jednacího řádu může Soud, požaduje-li to některý účastník řízení, vydat rozhodnutí o nepřípustnosti bez projednání věci samé. Podle odstavce 3 téhož článku nerozhodne-li Soud jinak, následuje ústní část řízení. V projednávaném případě má Soud věc na základě přezkumu spisu za dostatečně objasněnou pro to, aby rozhodl, aniž by zahájil ústní část řízení.
Argumenty účastníků řízení
17. Komise uplatňuje, že žaloba musí být odmítnuta jako nepřípustná. Napadené rozhodnutí totiž představuje normativní akt, který se žalobkyň osobně nedotýká (rozsudek Soudu ze dne 8. července 1999, Eridania a další v. Rada, T‑168/95, Recueil, s. II‑2245, potvrzený v řízení o kasačním opravném prostředku usnesením Soudního dvora ze dne 28. června 2001, Eridania a další v. Rada, C‑352/99 P, Recueil, s. I‑5037).
18. Toto řešení bylo potvrzeno usnesením Soudu ze dne 8. července 2004, Eridania a další v. Komise (T‑338/03, nezveřejněný ve Sbírce rozhodnutí, bod 31).
19. V tomto usnesení Soud také upřesnil, že škoda, která údajně vznikla žalobkyním z důvodu kombinovaného účinku zvýšení ceny cukrové řepy v Itálii, vyplývajícího z použití odvozené intervenční ceny, a snížení ceny cukru v tomto členském státu vyvolaného rostoucím dovozem cukru původem z balkánských zemí, nemůže být sama o sobě způsobilá žalobkyně individualizovat ve smyslu ustálené judikatury Soudního dvora a Soudu v této oblasti (body 34 až 36 usnesení).
20. Soud konečně rozhodl, že nepřípustnost žaloby na zrušení čl. 1 písm. c) nařízení Komise (ES) č. 1158/2003 ze dne 30. června 2003, kterým se pro hospodářský rok 2003/2004 stanoví odvozené intervenční ceny bílého cukru (Úř. věst. L 162, s. 24; Zvl. vyd. 03/39, s. 181), neznamená, že jsou žalobkyně zbaveny účinné soudní ochrany. Žalobkyně měly totiž možnost zpochybnit legalitu nařízení č. 1158/2003 před příslušnými vnitrostátními soudy a využily této možnosti v rámci soudního řízení zahájeného před Tribunale amministrativo regionale del Lazio (regionální správní soud v Latiu, Itálie) (body 41 a 42 usnesení).
21. Podle Komise je třeba tytéž závěry dovodit v projednávaném případě, protože právní situace žalobkyň, jakož i povaha a dosah napadeného nařízení na straně jedné, a právní situace a povaha a dosah nařízení č. 1158/2003 analyzované Soudem v usnesení ze dne 8. července 2004, Eridania a další v. Komise, bod 18 výše, na straně druhé, jsou zcela shodné. Žalobkyně se nedovolávají žádné vlastnosti ani žádné zvláštní okolnosti, které by mohly doložit existenci osobního zájmu navrhnout zrušení napadeného nařízení, a Komise ostatně neví, o jakou vlastnost nebo okolnost by se mohlo jednat.
22. Rada podporuje argumentaci Komise a domnívá se také, že projednávaná žaloba je nepřípustná. Dodává, že odkaz žalobkyň na stanovisko generálního advokáta Jacobse předcházející rozsudku Soudního dvora ze dne 25. července 2002, Unión de Pequeños Agricultores v. Rada (C‑50/00 P, Recueil, s. I‑6677, I‑6681), a na rozsudek Soudu ze dne 3. května 2002, Jégo-Quéré v. Komise (T‑177/01, Recueil, s. II‑2365), je zcela irelevantní, neboť situace uvedené v těchto věcech jsou v každém případě velmi odlišné od projednávaného případu.
23. Rada mimoto zpochybňuje argument žalobkyň vycházející z toho, že by mechanismus řízení o předběžné otázce stanovený Smlouvou o ES nebyl v souladu se zásadou účinné soudní ochrany. Ani ústavní soudy členských států, které znají mechanismy podobné řízení o předběžné otázce, ani Evropský soud pro lidská práva mimoto v průběhu celého půlstoletí nezjistily nedostatek účinnosti soudní ochrany založené na řízeních o předběžných otázkách.
24. Pokud jde o odkaz žalobkyň na čl. III‑365 odst. 4 Smlouvy o Ústavě pro Evropu (Úř. věst. 2004, C 310, s. 1), Rada poukazuje na to, že se jedná o argument de lege ferenda . To, že toto ustanovení do budoucna zrušuje v určitých případech požadavek osobního zájmu představuje důkaz, že tento požadavek ve stávající právní úpravě existuje a že, dokud stávající smlouva zůstane v platnosti, bylo by svévolné k němu nepřihlížet.
25. Rada se konečně domnívá, že námitka protiprávnosti vznesená podpůrně žalobkyněmi proti článku 2 základního nařízení musí být odmítnuta jako nepřípustná z důvodu, že žaloba nesplňuje podmínky stanovené v čl. 44 odst. 1 písm. c) jednacího řádu Soudu (usnesení Soudního dvora ze dne 6. ledna 2004, Itálie v. Komise, C‑333/02, nezveřejněné ve Sbírce rozhodnutí, bod 12). V každém případě jelikož žalobkyně nemohou podat žalobu na neplatnost napadeného rozhodnutí, je nepřípustná i jejich námitka protiprávnosti základního nařízení, které se jich dotýkalo pouze pokud jde o jejich objektivní postavení jako výrobců cukru.
26. Žalobkyně nezpochybňují, že napadené nařízení představuje akt s obecnou působností a připouštějí obtíže, které brání uznání jejich aktivní legitimace podat proti takovým aktům žalobu s ohledem na ustálenou judikaturu Soudního dvora a Soudu k výkladu čl. 230 čtvrtého pododstavce ES.
27. Domnívají se však, že tato judikatura, která byla potvrzena rozsudky Soudního dvora Unión de Pequeños Agricultores v. Rada, bod 22 výše, a ze dne 1. dubna 2004, Komise v. Jégo-Quéré (C‑263/02 P, Recueil, s. I‑3425), a usnesením ze dne 8. července 2004, Eridania a další v. Komise, bod 18 výše, je obzvláště restriktivní a může se projevit jako skutečné odepření spravedlnosti v případech, kdy akt s obecnou působností, kterým je bezprostředně dotčeno právní postavení jednotlivců, nevyžaduje od vnitrostátních orgánů jakékoli „následné“ prováděcí opatření a kdy by tedy jedinou možností, jak zpochybnit jeho platnost, bylo porušit jeho ustanovení za tím účelem, aby se v řízení zahájeném v důsledku tohoto porušení bylo možno dovolávat neplatnosti uvedeného aktu (rozsudek Jégo-Quéré v. Komise, bod 22 výše, bod 45, a stanovisko generálního advokáta Jacobse k rozsudku Pequeños Agricultores v. Rada, bod 22 výše, bod 43).
28. Žalobkyně dodávají, že řízení o předběžné otázce stanovené v článku 234 ES nemůže být považováno s ohledem na zásadu účinné soudní ochrany zakotvenou články 6 a 13 Úmluvy o ochraně lidských práv a základních svobod ze dne 4. listopadu 1950, v platném znění (EÚLP), potvrzenou rozsudky Unión de Pequeños Agricultores v. Rada, bod 22 výše, a Komise v. Jégo-Quéré, bod 27 výše, a článkem 47 Listiny základních práv Evropské unie, vyhlášené v Nice dne 7. prosince 2000 (Úř. věst. C 364, s. 1), za zaručující procesním subjektům právo na účinný procesní prostředek umožňující jim zpochybnit legalitu předpisů Společenství s obecnou působností, kterými je bezprostředně dotčeno jejich právní postavení.
29. Řízení o předběžné otázce totiž nepředstavuje procesní prostředek, který mají žalobkyně k dispozici, ale spíše nástroj, jehož použití je z velké části závislé na posouzeních provedených vnitrostátním soudem. Možnost dosáhnout zahájení řízení o předběžné otázce před Soudním dvorem tedy zůstává náhodná, přičemž uplatnění takového řízení je velmi složité, obtížné a nejisté. Toto posouzení je potvrzeno skutečností, že vnitrostátní řízení zahájené žalobkyněmi před Tribunale amministrativo regionale del Lazio, v průběhu kterého zpochybnily legalitu stanovení intervenční ceny bílého cukru v Itálii pro hospodářský rok 2003/2004 nařízením č. 1158/2003, nevedlo až dosud k žádnému řízení o předběžné otázce před Soudním dvorem.
30. Žalobkyně konečně uplatňují, že čl. III‑365 odst. 4 smlouvy o Ústavě pro Evropu, který v budoucnu nahradí čl. 230 čtvrtý pododstavec ES, zakotvuje právě s cílem zajistit účinnou soudní ochranu jednotlivců proti aktům s obecnou působností, které nevyžadují žádné prováděcí opatření, možnost každé fyzické nebo právnické osoby podat žalobu „proti právním aktům, které se jí bezprostředně dotýkají, a která nevyžadují přijetí prováděcích opatření“. Toto nahrazení má ve skutečnosti čistě deklaratorní charakter, neboť právo na účinný soudní přezkum před příslušným soudem, jak bylo opakovaně potvrzeno (viz bod 28 výše), je již součástí základních zásad práva Společenství (rozsudek Soudního dvora ze dne 15. května 1986, Johnston, 222/84, Recueil, s. 1651, bod 18).
Závěry Soudu
31. Na úvod je třeba konstatovat, že napadené nařízení představuje akt normativní povahy, což účastnice řízení nezpochybňují. Článek 1 písm. d) napadeného nařízení se totiž použije na objektivně určené situace a je obecně určen kategoriím osob pojímaným obecným a abstraktním způsobem (viz v tomto smyslu usnesení ze dne 28. června 2001, Eridania a další v. Rada, bod 17 výše, bod 39, a usnesení ze dne 8. července 2004, Eridania a další v. Komise, bod 18 výše, bod 31).
32. Ze samotného znění čl. 230 čtvrtého pododstavce ES a z ustálené judikatury Soudního dvora vyplývá, že fyzická nebo právnická osoba je oprávněna domáhat se zrušení aktu, který není rozhodnutím, které je jí určeno, pouze tehdy, pokud je tato osoba tímto aktem dotčena nejen bezprostředně, ale i osobně (rozsudek Soudního dvora ze dne 30. května 2004, Rothley a další v. Parlament, C‑167/02 P, Sb. rozh. s. I‑3149, bod 25; viz také v tomto smyslu rozsudek Soudního dvora ze dne 17. ledna 1985, Piraiki-Patraiki a další v. Komise, 11/82, Recueil, s. 207, bod 5).
33. V tomto ohledu je třeba připomenout, že podle ustálené judikatury může fyzická nebo právnická osoba tvrdit, že je osobně dotčena aktem s obecnou působností pouze tehdy, pokud je zasažena z důvodu určitých vlastností, které jsou pro ni zvláštní, nebo faktické situace, která ji vymezuje vzhledem ke všem ostatním osobám, a tím ji individualizuje způsobem obdobným tomu, jakým by byl individualizován adresát rozhodnutí (rozsudky Unión de Pequeños Agricultores v. Rada, bod 22 výše, bod 36; Komise v. Jégo-Quéré, bod 27 výše, bod 45, a usnesení ze dne 8. července 2004, Eridania a další v. Komise, bod 18 výše, bod 33).
34. V projednávaném případě žalobkyně neuplatňují v části žaloby věnované přípustnosti projednávané žaloby jakoukoli zvláštní vlastnost ani okolnost, která by mohla odůvodnit existenci osobního zájmu na podání návrhu na zrušení napadeného nařízení, a připouštějí, že jsou si vědomy obtíží, které brání uznání jejich aktivní legitimace podat žalobu na neplatnost uvedeného nařízení s ohledem na ustálenou judikaturu Soudního dvora a Soudu v této oblasti. Ze znění žaloby v jejím celku lze nicméně dovodit, že podle žalobkyň má napadené rozhodnutí zvláštní dopad na jejich právní postavení, který je umožňuje odlišit od všech ostatních hospodářských subjektů v daném odvětví, a to v tom smyslu, že na rozdíl od ostatních hospodářských subjektů Společenství v daném odvětví, jsou žalobkyně zasaženy kombinovaným účinkem zvýšení ceny cukrové řepy v Itálii vyplývajícího z použití odvozené intervenční ceny a snížení ceny cukru v této zemi vyvolaného rostoucími dovozy cukru původem z balkánských zemí.
35. V tomto ohledu je namístě připomenout, že k tomu, aby byly určité hospodářské subjekty považovány za určitým aktem osobně dotčené, nepostačuje, že jsou aktem hospodářsky více zasaženy než jejich konkurenti (usnesení Soudu ze dne 15. září 1999, Van Parys a další v. Komise, T‑11/99, Recueil, s. II‑2653, bod 50, a ze dne 8. července 2004, Eridania a další v. Komise, bod 18 výše, bod 35).
36. Z toho vyplývá, že tvrzená škoda, i za předpokladu, že by byla prokázána, nemůže mít sama o sobě takovou povahu, aby individualizovala žalobkyně ve smyslu ustálené judikatury uvedené v bodech 32 a 33 výše.
37. Žalobkyně nicméně uplatňují, že tato judikatura je obzvláště restriktivní a nezajišťuje účinnou soudní ochranu v případě, že se nařízení použije bezprostředně bez zásahu vnitrostátních orgánů.
38. V tomto ohledu je třeba připomenout, že jednotlivci musí mít nárok na účinnou soudní ochranu práv, které jim přiznává právní řád Společenství, neboť právo na takovou ochranu je součástí obecných právních zásad vyplývajících ze společných ústavních tradic členských států. Toto právo bylo stanoveno také články 6 a 13 EÚLP (viz rozsudek Komise v. Jégo-Quéré, bod 27 výše, bod 29 a uvedená judikatura).
39. Přitom Smlouva jednak ve svých článcích 230 ES a 241 ES, a jednak v článku 234 ES stanovila ucelený systém procesních prostředků a řízení určený k zajištění přezkumu legality aktů orgánů s tím, že jej svěřila soudci Společenství (viz v tomto smyslu rozsudek Soudního dvora ze dne 23. dubna 1986, Les Verts v. Parlament, 294/83, Recueil, s. 1339, bod 23). Jelikož fyzické a právnické osoby nemohou v tomto systému z důvodu podmínek přípustnosti uvedených v čl. 230 čtvrtém pododstavci ES přímo napadnout akty Společenství s obecnou působností, mají možnost uplatnit neplatnost takových aktů podle okolností buďto procesní námitkou na základě článku 241 ES u soudu Společenství, nebo u vnitrostátního soudu a přimět tento vnitrostátní soud, který není sám příslušný k určení neplatnosti uvedených aktů (rozsudek Soudního dvora ze dne 22. října 1987, Foto-Frost, 314/85, Recueil, s. 4199, bod 20), aby se obrátil na Soudní dvůr prostřednictvím předběžných otázek (rozsudek Unión de Pequeños Agricultores v. Rada, bod 22 výše, bod 40).
40. Členským státům tak přísluší, aby zavedly ucelený systém procesních prostředků a řízení umožňující zajistit dodržování práva na účinnou soudní ochranu (rozsudek Unión de Pequeños Agricultores v. Rada, bod 22 výše, bod 41).
41. V rámci toho jsou v souladu se zásadou loajální spolupráce vyjádřenou v článku 10 ES vnitrostátní soudy povinny v co největším možném rozsahu vykládat a uplatňovat vnitrostátní procesní pravidla upravující podání žaloby takovým způsobem, který umožňuje fyzickým a právnickým osobám napadnout soudní cestou legalitu všech rozhodnutí a jiných vnitrostátních opatření týkajících se použití obecně závazného aktu Společenství vůči nim tím, že budou namítat neplatnost tohoto aktu (rozsudek Unión de Pequeños Agricultores v. Rada, bod 22 výše, bod 42).
42. Jak nicméně rozhodl Soudní dvůr, žaloba na neplatnost podaná k soudu Společenství nemůže být přístupná jednotlivci, který napadá takový akt s obecnou působností, jako je nařízení, které jej neindividualizuje způsobem obdobným tomu, jakým by byl individualizován adresát rozhodnutí, dokonce i za předpokladu, že by po konkrétním přezkoumání vnitrostátního procesního práva uvedeným soudem mohlo být prokázáno, že toto právo neopravňuje jednotlivce k podání žaloby, jež by mu umožnila zpochybnit platnost napadeného aktu Společenství. Takový systém procesních prostředků by totiž vyžadoval v každém konkrétním případě, aby soud Společenství přezkoumal a vyložil vnitrostátní procesní právo, což přesahuje jeho pravomoc v rámci přezkumu legality aktů Společenství (rozsudky Unión de Pequeños Agricultores v. Rada, bod 22 výše, body 37 a 43, a Komise v. Jégo-Quéré, bod 27 výše, bod 33).
43. Vzhledem k tomu nemůže být žaloba na neplatnost před soudem Společenství v žádném případě přístupná, dokonce ani za předpokladu, že by se ukázalo, že vnitrostátní procesní právo umožňuje jednotlivci, aby zpochybnil platnost napadeného aktu Společenství až po jeho porušení (rozsudek Komise v. Jégo-Quéré, bod 27 výše, bod 34).
44. V projednávaném případě je namístě poukázat na to, že skutečnost, že se napadené nařízení použije bezprostředně bez zásahu vnitrostátních orgánů, neznamená sama o sobě, že tímto nařízením bezprostředně dotčený hospodářský subjekt může zpochybnit platnost uvedeného nařízení až po jeho porušení. Nemůže být totiž vyloučeno, že vnitrostátní právní systém umožňuje jednotlivci bezprostředně dotčenému obecným právním aktem vnitrostátního práva, který nemůže být přímo napaden žalobou, aby požádal vnitrostátní orgány o vydání opatření, jež se vztahuje k uvedenému aktu a jež může být zpochybněno před vnitrostátním soudem, umožňujícího tomuto jednotlivci, aby dotčený akt zpochybnil nepřímo. Stejně tak nemůže být vyloučeno ani to, že vnitrostátní právní systém umožňuje hospodářskému subjektu bezprostředně dotčenému napadeným nařízením, aby požádal vnitrostátní orgány o vydání aktu, jenž se vztahuje k tomuto nařízení a jenž může být zpochybněn před vnitrostátním soudem, umožňujícího takovému hospodářskému subjektu, aby dotčené nařízení zpochybnil nepřímo (viz v tomto smyslu rozsudek Komise v. Jégo-Quéré, bod 27 výše, bod 35, a usnesení ze dne 8. července 2004, Eridania a další v. Komise, bod 18 výše, bod 41).
45. Tento výklad je v projednávaném případě podpořen skutečností, že platnost stanovení odvozených intervenčních cen bílého cukru pro všechny oblasti Itálie pro hospodářské roky 1996/1997 a 1997/1998, provedeného nařízeními obdobnými napadenému nařízení, byla dotčenými výrobci cukru zpochybněna před příslušnými italskými soudy, které předložily předběžné otázky ve věcech, ve kterých bylo rozhodnuto rozsudky Soudního dvora ze dne 6. července 2000, Eridania (C‑289/97, Recueil, s. I‑5409), a ze dne 12. března 2002, Eridania (C‑160/98, Recueil, s. I‑2533).
46. Mimoto, jak podotýká Komise a jak připouštějí samy žalobkyně, platnost stanovení odvozených intervenčních cen bílého cukru v Itálii pro hospodářský rok 2003/2004 provedeného nařízením č. 1158/2003 byla žalobkyněmi zpochybněna v rámci soudního řízení jimi zahájeného před Tribunale amministrativo regionale del Lazio. Skutečnost, že v rámci tohoto řízení nebyla „doposud“ podána žádost o rozhodnutí o předběžné otázce k Soudnímu dvoru, neprokazuje tvrzený úplný nedostatek soudní ochrany žalobkyň. Nic tedy neumožňuje se domnívat, že v projednávaném případě by byly žalobkyně zbaveny účinné soudní ochrany, pokud jim nebude umožněno podat k soudu Společenství žalobu na neplatnost napadeného nařízení.
47. V každém případě, ačkoli je pravda, že podmínka, podle níž může fyzická nebo právnická osoba podat žalobu proti nařízení pouze tehdy, je-li dotčena nikoli pouze bezprostředně, ale i osobně, musí být vykládána s ohledem na zásadu účinné soudní ochrany a při zohlednění různých okolností, jež mají takovou povahu, že žalobce individualizují (viz v tomto smyslu rozsudky Soudního dvora ze dne 2. února 1988, Van der Kooy a další v. Komise, 67/85, 68/85 a 70/85, Recueil, s. 219, body 14 a 15; ze dne 16. května 1991, Extramet Industrie v. Rada, C‑358/89, Recueil, s. I‑2501, body 13 až 17, a ze dne 18. května 1994, Codorniu v. Rada, C‑309/89, Recueil, s. I‑1853, body 19 až 22), nemůže takový výklad vést k vyloučení dotčené podmínky, která je výslovně stanovena ve Smlouvě, aniž by byly překročeny pravomoci svěřené Smlouvou soudům Společenství, přičemž změnit v současné době platný systém náleží členským státům jednajícím v souladu s čl. 48 EU (rozsudky Unión de Pequeños Agricultores v. Rada, bod 22 výše, body 44 a 45, a Komise v. Jégo-Quéré, bod 27 výše, bod 36). Za těchto podmínek nemohou žalobkyně platně tvrdit, že zamýšlené nahrazení čl. 230 čtvrtého pododstavce ES čl. III‑365 odst. 4 smlouvy o Ústavě pro Evropu má „čistě deklaratorní“ charakter, jelikož uvedená smlouva nemůže před tím, než vstoupí v platnost, vést ke změně stávajícího systému (usnesení Soudu ze dne 16. února 2005, Fost Plus v. Komise, T‑142/03, Sb. rozh. s. II‑589, bod 81).
48. Ze všech výše uvedených úvah vyplývá, že žalobkyně nemohou být považovány za osobně dotčené napadeným nařízením ve smyslu ustálené judikatury Soudního dvora a Soudu v této oblasti.
49. Vzhledem k tomu musí být projednávaná žaloba odmítnuta jako nepřípustná, aniž by bylo namístě rozhodnout o návrzích Associazione nazionale bieticoltori, Consorzio nazionale bieticoltori a Associazione bieticoltori italianina na vstup do řízení jako vedlejší účastníci na podporu návrhových žádání žalované.
50. Konečně je třeba připomenout, že žalobkyně podpůrně navrhují, aby Soud podle článku 241 ES prohlásil, že je článek 2 základního nařízení protiprávní a nepoužitelný.
51. V tomto ohledu postačí uvést, že možnost daná článkem 241 ES dovolávat se nepoužitelnosti nařízení nebo aktu s obecnou působností, který představuje základ napadeného prováděcího aktu, není samostatným právem podat žalobu a může být vykonávána pouze cestou procesní námitky. V případě neexistence práva na podání hlavní žaloby se nelze uvedeného článku 241 ES dovolávat (viz usnesení Soudu ze dne 8. července 1999, Area Cova a další v. Rada, T‑194/95, Recueil, s. II‑2271, bod 78 a uvedená judikatura, a ze dne 8. července 2004, Eridania a další v. Komise, bod 18 výše, bod 48).
52. V projednávaném případě jsou přitom návrhová žádání směřující ke zrušení napadeného nařízení nepřípustná, takže výše uvedená námitka, pokud je dovolávána na podporu těchto návrhových žádání, je také nepřípustná (usnesení ze dne 8. července 2004, Eridania a další v. Komise, bod 18 výše, bod 49).
53. S ohledem na výše uvedené musí být projednávaná žaloba zamítnuta v plném rozsahu jako nepřípustná.
K nákladům řízení
54. Podle čl. 87 odst. 2 jednacího řádu se účastníku řízení, který neměl úspěch ve věci, uloží náhrada nákladů řízení, pokud to účastník řízení, který měl ve věci úspěch, požadoval. Vzhledem k tomu, že žalobkyně neměly ve věci úspěch, je v souladu s návrhy Komise namístě jim mimo vlastních nákladů řízení uložit náhradu nákladů řízení vynaložených Komisí.
55. Rada ponese v souladu s čl. 87 odst. 4 jednacího řádu vlastní náklady řízení.
Výrok
Z těchto důvodů
SOUD (pátý senát)
rozhodl takto:
1) Žaloba se odmítá jako nepřípustná.
2) O návrzích Associazione nazionale bieticoltori, Consorzio nazionale bieticoltori a Associazione bieticoltori italiani na vstup do řízení jako vedlejší účastníci není namístě rozhodnout.
3) Žalobkyně ponesou vlastní náklady řízení, jakož i náklady řízení vzniklé Komisi.
4) Rada ponese vlastní náklady řízení.
V Lucemburku dne 28. června 2005.