ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA22. května 1990(*)Ve věci 70/88_Evropský parlament, zastoupený
Francescem Passetim Bombardellou a Jorgem Campinosem, právními
poradci, ve spolupráci s Christianem Pennerou a Johannem
Schoo, členy právního oddělení, jako zmocněnci, s adresou pro účely
doručování v generálním sekretariátu Evropského parlamentu,
Kirchberg_žalobce_protiRadě Evropských společenství,
zastoupené Raffaelem Fornasierem, generálním ředitelem právního
oddělení, a Bernahrdem Schlohem, právním poradcem, jako zmocněnci,
s adresou pro účely doručování v Lucemburku v úřadě Jörga
Käsera, ředitele právního oddělení Evropské investiční banky, 100
boulevard Konrad-Adenauer_žalované_podporovanéSpojeným královstvím Velké Británie a Severního Irska,
zastoupeným J. Gensmantel z Treasury Solicitor’s Department,
jako zmocněnkyní, s adresou pro účely doručování v Lucemburku
v sídle velvyslanectví Spojeného království, 14 boulevard
Roosevelt_aKomisí Evropských společenství,
zastoupenou Michelem Van Ackere-Pietri, právním poradcem,
a Jürgenem Grünwaldem, členem právního oddělení, jako zmocněnci,
s adresou pro účely doručování v Lucemburku v úřadě
Georgiose Kremlise, člena právního oddělení Komise, Centre Wagner,
Kirchberg_vedlejšími účastníky_jejímž
předmětem je za současného stavu řízení přípustnost žaloby podané na
základě článku 173 Smlouvy o EHS a článku 146 Smlouvy
o ESAE směřující ke zrušení nařízení Rady (Euratom) č. 3954/87
ze dne 22. prosince 1987, kterým se stanoví nejvyšší přípustné
hodnoty radioaktivní kontaminace potravin a krmiv po jaderné
havárii nebo v jiné radiologicky mimořádné situaci (Úř. věst.
č. L 371, s. 11; Zvl. vyd. 15/01, s. 333)_SOUDNÍ DVŮR_ve
složení O. Due, předseda, Sir Gordon Slynn, C. N. Kakouris,
F. A. Schockweiler a M. Zuleeg, předsedové senátů, G. F.
Mancini, R. Joliet, J. C. Moitinho de Almeida a G. C.
Rodríguez Iglesias, soudci_generální advokát: W. Van Gerven_vedoucí soudní kanceláře: D. Louterman, vrchní radas ohledem na zprávu z jednání_po
vyslechnutí řečí účastníků řízení na jednání konaném dne
5. října 1989, na němž byl Evropský parlament zastoupen
Francescem Pasettim Bombardellou, Christianem Pennerou a Johannem
Schoo, ve spolupráci s Michelem Waelbroeckem, avocat au barreau de
Bruxelles, Rada byla zastoupena Raffaellem Fornasierem a Bernhardem
Schlohem a Komise byla zastoupena Jean-Louisem Dewostem, ředitelem
právního oddělení Komise, ve spolupráci s Denise Sorasio, právní
poradkyní, jako zmocněnci_po vyslechnutí stanoviska generálního advokáta na jednání konaném dne 30. listopadu 1989_vydává tentoRozsudek1        Žalobou
došlou kanceláři Soudního dvora dne 4. března 1988 se Evropský
parlament na základě článku 146 Smlouvy o ESAE a článku 173
Smlouvy o EHS domáhá, aby bylo zrušeno nařízení Rady (Euratom)
č. 3954/87 ze dne 22. prosince 1987, kterým se stanoví
nejvyšší přípustné úrovně radioaktivní kontaminace potravin a krmiv
po jaderné havárii nebo v jiném případu radiační mimořádné situace
(Úř. věst. č. L 371, s. 11; Zvl. vyd. 15/01, s. 333).2        Toto
nařízení, které je založeno na článku 31 Smlouvy o ESAE, stanoví
postup pro určení nejvyšších přípustných úrovní radioaktivní kontaminace
potravin a krmiv, které lze nabízet na trhu po jaderné havárii
nebo v jiném případě radiační mimořádné situace, která může
způsobit nebo způsobila významnou radioaktivní kontaminaci potravin nebo
krmiv. Potraviny nebo krmiva, u nichž nejsou dodrženy nejvyšší
přípustné úrovně stanovené opatřením přijatým v souladu
s ustanoveními napadeného nařízení, nesmějí být uvedeny na trh.3        Během
vypracovávání napadeného nařízení Evropský parlament, po konzultaci
s Radou v souladu s článkem 31 Smlouvy o ESAE,
vyjádřil svůj nesouhlas s právním základem stanoveným Komisí
a vyzval Komisi, aby mu předložila nový návrh založený na článku
100a Smlouvy o EHS. Vzhledem k tomu, že Komise této žádosti
nevyhověla, Rada přijala nařízení č. 3954/87 na základě článku 31
Smlouvy o ESAE. Parlament tedy podal projednávanou žalobu na
neplatnost uvedeného nařízení.4        Rada
vznesla námitku nepřípustnosti podle čl. 91 odst. 1 prvního
pododstavce jednacího řádu Soudního dvora a navrhla, aby Soudní
dvůr o této námitce rozhodl bez projednání věci samé.5        Na
podporu své námitky Rada uplatnila v písemné části řízení,
v době, kdy ještě nebyl vydán rozsudek ze dne 27. září 1988,
Evropský parlament v. Rada, „Comitologie“ (302/87, Recueil,
s. 5615), obdobné argumenty, které uvedla na podporu své námitky
nepřípustnosti ve věci 302/87. Na jednání, které se konalo dne 5. října
1989, Rada uvedla, že otázku, zda Evropský parlament je aktivně
legitimován k podání žaloby na neplatnost, již Soudní dvůr jasně
rozhodl ve svém rozsudku ze dne 27. září 1988, a že projednávaná
žaloba je tudíž nepřípustná.6        Evropský
parlament navrhl, aby tato námitka byla zamítnuta. Uplatňoval, že
projednávaná věc na rozdíl od věci 302/87 obsahuje novou skutečnost.
K odůvodnění svého odmítnutí přiznat Evropskému parlamentu aktivní
legitimaci k podání žaloby na neplatnost Soudní dvůr uvedl, že
podle článku 155 Smlouvy o EHS je věcí Komise zajistit dodržování
pravomocí Parlamentu a podávat za tímto účelem žaloby na
neplatnost, ukáže-li se to nutné. Projednávaná věc však ukazuje, že
Komise tuto povinnost nemůže plnit, protože svůj návrh založila na jiném
právním základě, než který Parlament považoval za vhodný.
V důsledku toho nemůže Evropský parlament počítat s tím, že
Komise bude bránit jeho pravomoci žalobou na neplatnost.7        Evropský
parlament dodal, že přijetí napadeného aktu Radou nelze považovat za
konkludentní odmítnutí jednat, které by Parlamentu umožňovalo podat
žalobu na nečinnost. Ochrana pravomocí žalobami podanými jednotlivci by
navíc byla zcela závislá na náhodě, a tedy neúčinná.8        Podle
Parlamentu tedy existuje právní vakuum, které by Soudní dvůr měl
zaplnit tím, že Evropskému parlamentu přizná aktivní legitimaci
k podání žaloby na neplatnost v rozsahu nutném pro ochranu
jeho pravomocí.9        Usnesením
ze dne 13. července 1988 bylo Komisi Evropských společenství povoleno
vedlejší účastenství na podporu návrhových žádání žalované. Ačkoli
Komise navrhovala, aby žaloba byla zamítnuta ve věci samé, na jednání
navrhla, aby Soudní dvůr zamítl námitku nepřípustnosti, kterou vznesla
Rada. Usnesením ze dne 18. ledna 1989 bylo mimoto Spojenému
království povoleno vedlejší účastenství na podporu návrhových žádání
žalované. Spojené království se k přípustnosti žaloby nevyjádřilo.10      Pro
širší výklad skutkového základu věci, průběhu řízení a žalobních
důvodů a argumentů účastníků řízení se odkazuje na zprávu
z jednání. Tyto údaje ve spisu jsou uvedeny pouze v míře
nezbytné pro úvahy Soudního dvora. 11      Úvodem
je třeba poznamenat, že vzhledem k tomu, že napadený akt je
založen na ustanovení Smlouvy o ESAE, je třeba posoudit přípustnost
žaloby na neplatnost tohoto aktu ve vztahu k této smlouvě.12      Jak
vyplývá z výše uvedeného rozsudku ze dne 27. září 1988, není
Parlament oprávněn podat žalobu na neplatnost na základě článku 173
Smlouvy o EHS ani článku 146 Smlouvy o ESAE, jejichž obsah je
shodný.13      Parlament
totiž jednak není uveden v prvním pododstavci článku 173 ani
článku 146 mezi orgány, které mohou, stejně jako členské státy, podat
žalobu na neplatnost aktů jiných orgánů.14      Krom
toho vzhledem k tomu, že Parlament není právnickou osobou, nemůže
se obrátit na Soudní dvůr podle druhého pododstavce týchž článků,
jejichž systém by každopádně byl nevhodný pro žalobu na neplatnost
podanou Parlamentem.15      V
tomtéž rozsudku ze dne 27. září 1988 po uvedení důvodů, proč Parlament
není aktivně legitimován podat žalobu na základě článku 173 Smlouvy
o EHS, Soudní dvůr připomenul, že k zajištění ochrany
pravomocí Parlamentu existují různé právní prostředky. Jak se uvádí
v tomto rozsudku, nejenže má Parlament právo podat žalobu na
nečinnost, ale Smlouvy mu poskytují i možnost obrátit se na Soudní
dvůr v případě aktů, které Rada nebo Komise přijaly, aniž by vzaly
v úvahu pravomoci Parlamentu.16      Okolnosti
a argumenty uvedené v projednávané věci však ukazují, že
jednotlivé právní prostředky, které stanoví Smlouva o ESAE
a Smlouva o EHS, mohou být přes svou užitečnost
a rozmanitost neúčinné nebo nejisté.17      Zaprvé nelze žalobou na nečinnost napadnout právní základ již přijatého aktu.18      Zadruhé
je předložení předběžné otázky k posouzení platnosti takového aktu
nebo podání žaloby na neplatnost takového aktu k Soudnímu dvoru
členskými státy nebo jednotlivci závislé pouze na náhodě
a Parlament s nimi nemůže počítat.19      Konečně
Komise sice musí dbát na dodržování pravomocí Parlamentu, tato
povinnost však nemůže jít tak daleko, aby Komise musela přijmout postoj
Parlamentu a podat žalobu na neplatnost, kterou sama považuje za
neopodstatněnou.20      Z
výše uvedeného vyplývá, že existence těchto různých právních prostředků
dostatečně nezajišťuje s jistotou a za všech okolností
kontrolu aktu přijatého Radou nebo Komisí, který nezohledňuje pravomoci
Parlamentu. 21      Tyto
pravomoci jsou jedním z prvků institucionální rovnováhy vytvořené
Smlouvami. Smlouvy totiž zavedly systém rozdělení pravomocí mezi
jednotlivé orgány Společenství, který každému orgánu přiděluje jeho
vlastní roli v institucionální struktuře Společenství a při
plnění úkolů svěřených Společenství.22      Zachovávání
institucionální rovnováhy předpokládá, že každý orgán vykonává své
pravomoci se zřetelem na pravomoci ostatních institucí. Vyžaduje rovněž,
aby každé případné porušení tohoto pravidla mohlo být sankcionováno.23      Soudní
dvůr, který má podle Smluv zajišťovat dodržování práva při jejich
výkladu a provádění, musí tedy mít možnost zajistit institucionální
rovnováhu, a tudíž přezkoumávat respektování pravomocí Parlamentu,
jestliže se Parlament na něj za tímto účelem obrátí, pomocí právního
prostředku, který je vhodný pro sledovaný účel.24      Při
plnění tohoto úkolu Soudní dvůr samozřejmě nemůže zařadit Parlament
mezi orgány, které mohou podat žalobu na základě článku 173 Smlouvy
o EHS nebo článku 146 Smlouvy o ESAE, aniž by musely prokázat
právní zájem na podání žaloby.25      Soudní
dvůr však musí zajistit plné používání těch ustanovení smluv, která se
týkají institucionální rovnováhy, a dbát na to, aby Parlament
i ostatní orgány nebyly dotčeny na svých pravomocích, aniž by mohly
předložit věc soudu jedním ze způsobů upravených Smlouvami, který lze
použít určitým a účinným způsobem.26      Neexistence
takového ustanovení ve Smlouvách, které by Parlament opravňovalo podat
žalobu na neplatnost, může představovat mezeru v procesním právu,
nesmí však převážit nad základním zájmem na zachování a dodržování
institucionální rovnováhy stanovené ve smlouvách zakládajících Evropská
společenství.27      V
důsledku toho může Parlament podat u Soudního dvora žalobu na
neplatnost aktu Rady nebo Komise za podmínky, že se žaloba týká pouze
ochrany pravomocí Parlamentu a opírá se pouze o důvody
vycházející z jejich porušení. Je-li tato podmínka splněna,
vztahují se na žalobu na neplatnost podanou Parlamentem pravidla, která
Smlouvy stanoví pro žalobu na neplatnost podanou ostatními orgány.28      Mezi
pravomoci Parlamentu patří v případech upravených Smlouvami účast
na vypracovávání právních aktů, zejména účast na postupu spolupráce
stanoveném Smlouvou o EHS.29      V
projednávaném případě Parlament tvrdí, že se napadené nařízení opírá
o článek 31 Smlouvy o ESAE, který stanoví pouze konzultaci
s Parlamentem, třebaže by se mělo opírat o článek 100a Smlouvy
o EHS, který vyžaduje uskutečnění postupu spolupráce
s Parlamentem.30      Z
toho Parlament dovozuje, že volba právního základu napadeného nařízení
Radou vedla k porušení jeho pravomocí tím, že mu byla upřena
možnost, kterou nabízí postup spolupráce, totiž užší a aktivnější
účast na vypracování tohoto aktu než v rámci postupu konzultace.31      Vzhledem
k tomu, že se Parlament dovolává porušení svých pravomocí
v důsledku volby právního základu napadeného aktu, z výše
uvedeného vyplývá, že tato žaloba je přípustná. Námitku nepřípustnosti,
kterou vznesla Rada, je tedy třeba zamítnout a pokračovat
v řízení ve věci samé. Náklady řízení32      O nákladech řízení bude rozhodnuto později.Z těchto důvodůSOUDNÍ DVŮR rozhodl takto:1)      Námitka nepřípustnosti vznesená Radou se zamítá.2)      V řízení se bude pokračovat ve věci samé.3)      O nákladech řízení bude rozhodnuto později.DueSlynn      KakourisSchockweilerZuleegMancini      Joliet      Moitinho de AlmeidaRodríguez IglesiasVyhlášeno na veřejném zasedání v Lucemburku dne 22. května 1990.Vedoucí soudní kanceláře       Předseda J.-G. Giraud       O. Due* 	Jednací jazyk: francouzština