null
STANOVISKO GENERÁLNÍHO ADVOKÁTA
MACIEJE SZPUNARA
přednesené dne 26. února 2026(1)
Věc C‑840/24
Verwertungsgesellschaft Wort (VG Wort)
proti
TL
[žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Bundesgerichtshof (Spolkový soudní dvůr, Německo)]
„ Řízení o předběžné otázce – Autorské právo a práva s ním související – Směrnice
2001/29/ES – Článek
5 odst. 2 písm. b) – Výjimka pro soukromé rozmnožování – Spravedlivá odměna – Směrnice
2006/115/ES – Článek
6 odst. 1 – Výjimka z práva na veřejné půjčování – Právo na odměnu – Organizace kolektivní správy – Směrnice
2014/26/EU – Článek
11 odst. 4 – Článek
12 odst. 4 – Použití příjmů z výkonu práv spravovaných organizací kolektivní správy – Vnitrostátní právní předpisy upravující podporu děl kulturního významu“
Úvod
1.        Ačkoli čl. 17 odst. 2 Listiny základních práv Evropské unie spojuje ochranu duševního vlastnictví s obecným vlastnickým právem, jeví se mi jako nepochybné, že duševní vlastnictví hraje specifickou roli, odlišnou od role vlastnictví hmotných předmětů.
2.        To platí zejména v oblasti literárního a uměleckého
vlastnictví, které je chráněno autorským právem a právy s ním souvisejícími. Hlavním účelem tohoto vlastnictví a práva, který ho chrání, je přispívat k umělecké a vědecké tvorbě, která je nezbytná pro fungování každé lidské společnosti. A přestože tento příspěvek spočívá především v tom, že autorům a výkonným umělcům zajistí spravedlivou finanční odměnu za jejich úsilí a umožní jim plně se věnovat tvůrčí činnosti, neměl by se omezovat pouze na to, neboť musí sledovat i obecné cíle přispívající ke kulturnímu rozvoji.
3.        Základem fungování každého systému autorského práva a práv s ním souvisejících jsou organizace kolektivní správy, které působí jako prostředníci mezi tvůrci – nositeli práv – a uživateli jejich výtvorů. Tyto organizace udělují licence na užití děl a jiných předmětů ochrany a rozdělují nositelům práv získané příjmy. Tím však jejich role nekončí. Tyto organizace jsou totiž často povolány k plnění různých dalších úkolů kulturní nebo společenské povahy v souladu se společenskou funkcí uměleckého a literárního vlastnictví(2).
4.        Projednávaná věc se týká otázky, zda a do jaké míry unijní právo umožňuje těmto subjektům věnovat část vybraných příjmů, a zejména určité kategorie příjmů, na kulturní činnosti, z nichž mohou mít prospěch nejen nositelé autorských práv a práv s nimi souvisejících, ale i další kategorie osob.
Právní rámec
Unijní právo
5.        Článek 5 odst. 2 písm. b) směrnice Evropského parlamentu a Rady 2001/29/ES ze dne 22. května 2001 o harmonizaci určitých aspektů autorského práva a práv s ním souvisejících v informační společnosti(3) stanoví:
„Členské státy mohou stanovit výjimky nebo omezení práva na rozmnožování podle článku 2 v těchto případech:
[...]
b)      u jakýchkoliv rozmnoženin na jakémkoliv nosiči vytvořených fyzickou osobou pro soukromé užití a pro účely, které nejsou přímo ani nepřímo komerční, a to za podmínky, že nositelé práv získají spravedlivou odměnu, která, pokud jde o dotyčné dílo nebo předmět ochrany, bere ohled na použití nebo nepoužití technologických prostředků uvedených v článku 6.“
6.        Článek 6 odst. 1 směrnice Evropského parlamentu a Rady 2006/115/ES ze dne 12. prosince 2006 o právu na pronájem a půjčování a o některých právech v oblasti duševního vlastnictví souvisejících s autorským právem(4) stanoví:
„Členské státy mohou stanovit výjimku z výlučného práva uvedeného v článku 1, pokud jde o veřejné půjčování, za podmínky, že alespoň autoři obdrží odměnu za půjčování. Členské státy mohou stanovit tuto odměnu s ohledem na své kulturně politické cíle.“
7.        Článek 3 písm. h) směrnice Evropského parlamentu a Rady 2014/26/EU ze dne 26. února 2014 o kolektivní správě autorského práva a práv s ním souvisejících a udělování licencí pro více území k právům k užití hudebních děl on-line na vnitřním trhu(5) definuje „příjmy z výkonu práv“ jako „příjmy vybrané organizací kolektivní správy jménem nositelů práv, ať už na základě výlučného práva, práva na odměnu nebo práva na náhradní odměnu“.
8.        Článek 4 této směrnice stanoví, že „[č]lenské státy zajistí, aby organizace kolektivní správy jednaly v nejlepším zájmu nositelů práv, jejichž práva zastupují, a neukládaly jim žádné povinnosti, které nejsou objektivně nezbytné pro ochranu jejich práv a zájmů nebo pro účinnou správu jejich práv“.
9.        Článek 8 odst. 5 písm. d) uvedené směrnice stanoví: „V souladu s ustanoveními stanovenými v kapitole 2 hlavy II rozhoduje valné shromáždění členů alespoň o těchto otázkách:
[...]
d)      obecné politice týkající se srážek z příjmů z výkonu práv a srážek z veškerých příjmů z investování příjmů z výkonu práv.“
10.      Podle čl. 11 odst. 4 téže směrnice „[o]rganizace kolektivní správy nesmí využívat příjmy z výkonu práv nebo jakékoli příjmy z investování příjmů z výkonu práv k jiným účelům, než je rozdělení nositelům práv, s výjimkou případů, kdy je možné odečíst nebo započíst její náklady na správu práv v souladu s rozhodnutím přijatým podle čl. 8 odst. 5 písm. d) nebo využívat příjmy z výkonu práv nebo jakékoli příjmy z investování příjmů z výkonu práv v souladu s rozhodnutím přijatým podle čl. 8 odst. 5“.
11.      Článek 12 odst. 2 a 4 směrnice 2014/26 stanoví:
„2.      Srážky musí být přiměřené a musí odpovídat službám, které organizace kolektivní správy poskytuje nositelům práv, včetně případných služeb uvedených v odstavci 4, a musí být stanoveny na základě objektivních kritérií.
[...]
4.      Pokud organizace kolektivní správy poskytuje sociální, kulturní nebo vzdělávací služby financované prostřednictvím srážek z příjmů z výkonu práv nebo z jakýchkoli příjmů z investování příjmů z výkonu práv, jsou tyto služby poskytovány na základě spravedlivých kritérií, zejména pokud jde o přístup k těmto službám a jejich rozsah.“
Německé právo
12.      Fungování organizací kolektivní správy autorských práv a práv s nimi souvisejících v německém právu do 1. června 2016 upravoval Gesetz über die Wahrnehmung von Urheberrechten und verwandten Schutzrechten (Urheberrechtswahrnehmungsgesetz) (zákon o správě autorského práva a práv s ním souvisejících), ze dne 9. září 1965(6) a následně zákon Gesetz über die Wahrnehmung von Urheberrechten und verwandten Schutzrechten durch Verwertungsgesellschaften (zákon o správě autorského práva a práv s ním souvisejících organizacemi kolektivní správy) ze dne 24. května 2016(7).
13.      Podle těchto dvou zákonů ve znění použitelném pro spor ve věci v původním řízení jsou organizace kolektivní správy povinny rozdělovat příjmy z předmětné činnosti podle pevně stanovených pravidel (plán rozdělování), která vylučují jakoukoli libovůli při rozdělování. Tyto organizace mají také podporovat díla a služby kulturního významu.
Skutkový stav, řízení a předběžné otázky
14.      Verwertungsgesellschaft Wort (dále jen „VG Wort“) je organizací kolektivní správy autorských práv k literárním dílům v Německu. Stanovy organizace VG Wort ve znění platném ve sporném
období, tedy od 1. ledna 2016 do 30. září 2019, stanovily vyplácení podpory do Förderungsfonds Wissenschaft der VG Wort GmbH (fond organizace VG Wort na podporu vědy, dále jen „FFW“), což je společnost s ručením omezeným, jejímž jediným společníkem je VG Wort. Účelem fondu FFW je podpora vědy a výzkumu. Tato podpora spočívá ve financování nákladů na tisk vědeckých a odborných děl, ve financování výzkumu, ze kterého mají vzejít vědecká a odborná díla, jakož i v dalších aktivitách na podporu vědecké a odborné literatury, včetně stipendií umožňujících psaní doktorských disertačních prací o autorských právech. Podle informací poskytnutých VG Wort byla podpora pro fond FFW financována srážkami z příjmů z odměn za soukromé rozmnožování a z odměn za veřejné půjčování vědeckých, technických a odborných děl; ve sporném období činila 0,51 % příjmů organizace VG Wort.
15.      TL a OS, autoři literárních děl, jsou členy organizace VG Wort a mají s ní uzavřeny smlouvy o správě práv. Ve sporném období nahlásili VG Wort řadu děl a obdrželi platby z příjmů této organizace za „rozmnožování existujícího textu“. V původním řízení jedná TL svým jménem a jménem OS, který mu postoupil svá práva.
16.      TL napadá skutečnost, že VG Wort převedla do FFW částky z příjmů, které vybrala od 1. ledna 2016 do 30. září 2019, čímž snížila podíly TL a OS. V řízení v prvním stupni se TL domáhal určení, že VG Wort nebyla a není oprávněna snižovat
vyplácené podíly připadající na jejich díla platbami na financování fondu FFW. Dále TL požadoval informace o výši částek převedených do FFW.
17.      Žalobě bylo v prvním stupni částečně vyhověno. Odvolací soud rozhodnutí ve prospěch OS potvrdil a žalobu ohledně TL v plném rozsahu zamítl(8). Konstatoval, že plány VG Wort na rozdělení příjmů začleněné do smluv o správě práv představují všeobecné podmínky, jejichž ustanovení týkající se plateb ve prospěch FFW jsou podle vnitrostátního práva neplatná, neboť jsou v rozporu se základními zásadami právní úpravy fungování organizací kolektivní správy, protože tyto platby připadají i osobám, které na ně nemají
nárok.
18.      Při projednávání opravného prostředku „Revision“ předkládající soud konstatoval, že platby prováděné do FFW mohou být zákonné s ohledem na povinnost organizací kolektivní správy podporovat vědu a kulturu, jak je stanoveno v platných vnitrostátních právních předpisech. To však podle něj závisí na tom, zda je tato povinnost v souladu s unijním právem.
19.      Za těchto podmínek se Bundesgerichtshof (Spolkový soudní dvůr, Německo) rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžné otázky:
„1)      Je s čl. 5 odst. 2 písm. b) [směrnice 2001/29], s čl. 6 odst. 1 první větou [směrnice 2006/115], jakož i s čl. 11 odst. 4 a čl. 12 odst. 4 [směrnice 2014/26] slučitelné, pokud organizace kolektivní správy má podle vnitrostátního právního předpisu podporovat kulturně významná díla, což vede k tomu, že tuto podporu využívají i příjemci, kteří (každopádně prozatím) nepatří do okruhu nositelů práv?
2)      Pro případ, že sociální, kulturní nebo vzdělávací služby podle čl. 12 odst. 4 [směrnice 2014/26] mohou být poskytovány pouze nositelům práv: závisí zákonnost poskytování takovýchto služeb na tom, že příjemce těchto služeb aktuálně má právo na odměnu, nebo postačuje, že je nositelem autorského práva nebo práva s ním souvisejícího, s nímž v současnosti není spojeno právo na odměnu? Je podmínkou zákonnosti takovýchto služeb existence smlouvy o správě práv s organizací kolektivní správy?“
20.      Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce došla Soudnímu dvoru dne 10. prosince 2024. Účastníci původního řízení, německá a rakouská vláda, jakož i Evropská komise předložili písemná vyjádření. Titíž zúčastnění, jakož i francouzská vláda, byli zastoupeni na jednání, které se konalo dne 26. listopadu 2025.
Analýza
21.      V projednávané věci předkládající soud pokládá dvě předběžné otázky. Vzhledem k tomu, že druhá předběžná otázka je podmíněna odpovědí na první otázku, budu tyto otázky analyzovat v pořadí, v jakém byly položeny.
K první předběžné otázce
22.      První předběžnou otázkou předkládající soud žádá Soudní dvůr o výklad čl. 5 odst. 2 písm. b) směrnice 2001/29, čl. 6 odst. 1 směrnice 2006/115 a čl. 11 odst. 4 a čl. 12 odst. 4 směrnice 2014/26. Ačkoli předkládající soud staví tato ustanovení na roveň, upravují záležitosti odlišné povahy. Zatímco příslušná ustanovení směrnice 2014/26 se obecně týkají kolektivní správy autorských práv a práv s nimi souvisejících, ustanovení směrnic 2001/29 a 2006/115 přiznávají autorům zvláštní práva, konkrétně právo na odměnu za konkrétní užití jejich děl.
23.      Jak však vyplývá z žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce a jak VG Wort potvrdila i na jednání, spor v původním řízení se týká použití příjmů, na které se vztahují příslušná ustanovení směrnic 2001/29 a 2006/115, touto organizací. Předkládající soud tedy patrně žádá o vyjasnění výkladu příslušných ustanovení směrnice 2014/26 ve světle ustanovení směrnic 2001/29 a 2006/115, jakož i relevantní judikatury Soudního dvora.
24.      Podstatou první předběžné otázky předkládajícího soudu tedy je, zda musí být čl. 11 odst. 4 a čl. 12 odst. 4 směrnice 2014/26 ve spojení s čl. 5 odst. 2 písm. b) směrnice 2001/29 a čl. 6 odst. 1 směrnice 2006/115 vykládány v tom smyslu, že brání právní úpravě členského státu, která umožňuje organizaci kolektivní správy věnovat část příjmů z výkonu práva na spravedlivou odměnu a práva na odměnu uvedené v posledních dvou zmíněných ustanoveních, na kulturní činnosti, z nichž mohou případně mít prospěch osoby, které nejsou nositeli autorských práv. Tato otázka vychází z předpokladu, který zúčastnění nezpochybňují, že služby dotčené ve sporu v původním řízení představují „kulturní“ nebo „vzdělávací“ služby ve smyslu směrnice 2014/26.
25.      Odpověď na tuto otázku vyžaduje výklad jak ustanovení směrnice 2014/26, tak čl. 5 odst. 2 písm. b) směrnice 2001/29 a čl. 6 odst. 1 směrnice 2006/115. Než zahájím analýzu těchto ustanovení, považuji za nutné uvést několik obecných poznámek.
Úvodní poznámky
26.      Jak jsem již zmínil v úvodu tohoto stanoviska, v souladu se specifickou úlohou literárního a uměleckého vlastnictví ve společnosti se úloha organizací kolektivní správy autorských práv neomezuje na rozdělování příjmů z využívání těchto práv jejich nositelům. Organizace kolektivní správy autorských práv mají tradičně i další úkoly, nejprve sociální (od roku 1897(9)) a poté kulturní a vzdělávací(10). Jejich úlohu tedy nelze ztotožňovat s úlohou investičního fondu, jehož jediným účelem je vytvářet příjmy a rozdělovat je členům v poměru k vloženému kapitálu, jak zdá se činí žalobci v původním řízení. Kolektivní správa práv k literárním a uměleckým dílům se provádí ve společném zájmu nejen vlastníků, ale i uživatelů děl a veřejnosti.
27.      V mezinárodním měřítku zřejmě panuje shoda na tom, že sociální, kulturní a vzdělávací činnosti lze financovat z odvodu z relativně skromného podílu příjmů, které organizace kolektivní správy získávají z využívání autorských práv. Za přijatelnou se obecně považuje horní hranice ve výši 10 % těchto příjmů(11). Tato hranice se však vztahuje na odvody z příjmů z využívání výlučných práv. Pokud jde o práva na odměnu, jako je odměna za soukromé rozmnožování nebo odměna za veřejné půjčování, zdá se, že manévrovací prostor pro vnitrostátní zákonodárce nebo samotné organizace kolektivní správy je širší(12).
28.      Činnosti financované tímto způsobem organizacemi kolektivní správy mohou být různého druhu a mohou přinášet prospěch různým kategoriím osob. Zatímco ze sociálních počinů, jako jsou penzijní nebo podpůrné fondy, obvykle těží nositelé práv, kteří jsou členy těchto subjektů, v případě kulturních a vzdělávacích činností může být situace odlišná. Tyto činnosti mohou přinášet prospěch nejen nositelům práv, ale i široké veřejnosti nebo určitým kategoriím osob, jako je tomu v původním řízení, zejména pokud jde o granty určené mladým autorům, potenciálním budoucím nositelům práv.
29.      Unijní právo tento kulturní rozměr činnosti organizací kolektivní správy zohledňuje. Podle bodu 3 odůvodnění směrnice 2014/26 tedy „[o]rganizace kolektivní správy hrají jako propagátoři rozmanitosti kulturních projevů důležitou úlohu, v rámci které umožňují přístup nejmenšímu a méně rozšířenému repertoáru na trh a poskytují sociální, kulturní a vzdělávací služby ve prospěch svých nositelů práv a ve prospěch veřejnosti a kterou by měly plnit i nadále“. V projednávané věci však vyvstává otázka, zda ustanovení směrnice umožňují těmto organizacím takové služby poskytovat.
K ustanovením směrnice 2014/26
30.      V souladu s čl. 3 písm. h) směrnice 2014/26 zahrnuje pojem „příjmy z výkonu práv“ veškeré příjmy, které organizace kolektivní správy vyberou jménem nositelů práv, včetně příjmů z titulu práva na odměnu nebo práva na náhradní odměnu, jako je odměna za veřejné půjčování nebo odměna za soukromé rozmnožování. V zásadě se tedy na všechny tyto příjmy vztahují stejná pravidla.
31.      Pokud jde o použití těchto příjmů, stanoví čl. 11 odst. 4 směrnice 2014/26, že organizace kolektivní správy je nesmí využívat k jiným účelům, než je rozdělení nositelům práv, „s výjimkou případů, kdy je možné odečíst nebo započíst její náklady na správu práv v souladu s rozhodnutím přijatým podle čl. 8 odst. 5 písm. d) nebo využívat příjmy z výkonu práv [...] v souladu s rozhodnutím přijatým podle čl. 8 odst. 5“(13).
32.      Toto ustanovení není zcela jasné. Z rozlišení mezi srážkami nebo započtením nákladů na správu práv podle rozhodnutí přijatého v souladu s čl. 8 odst. 5 písm. d) směrnice 2014/26 na jedné straně a použitím příjmů povolených podle tohoto odstavce 5 obecně na straně druhé by vyplývalo, že jedinými srážkami, které lze povolit v souladu s tímto ustanovením, jsou srážky určené na pokrytí nákladů na správu autorských práv. Domnívám se, že tento výklad je ostatně výkladem, který zastává Komise.
33.      Takové omezení však v žádném případě nevyplývá ze znění čl. 8 odst. 5 písm. d) směrnice 2014/26, který odkazuje na „obecnou politiku týkající se srážek z příjmů z výkonu práv“, ale
neupřesňuje účel těchto srážek. Domnívám se nicméně, že pokud by unijní normotvůrce chtěl omezit možnost valného shromáždění členů organizace kolektivní správy povolit srážky z příjmů z výkonu práv pouze za účelem úhrady nákladů na správu, bylo by to výslovně stanoveno v čl. 8 odst. 5 písm. d) směrnice 2014/26. Pokud takové výslovné omezení chybí, není na místě je implicitně dovozovat z čl. 11 odst. 4 této směrnice.
34.      Tento závěr potvrzuje i článek 12 směrnice 2014/26, který se výslovně zaměřuje na srážky z příjmů z výkonu práv. Odstavec 4 tohoto článku výslovně uvádí, že „sociální, kulturní nebo vzdělávací služby“ mohou být „financov[ány] prostřednictvím srážek z příjmů z výkonu práv“. Pokud by však měl být čl. 11 odst. 4 této směrnice vykládán tak, že omezuje srážky na srážky pokrývající náklady na správu, bylo by to v rozporu s čl. 12 odst. 4 této směrnice.
35.      Domnívám se tedy, že čl. 11 odst. 4 směrnice 2014/26 musí být vykládán v tom smyslu, že srážky z příjmů z výkonu práv za účelem financování sociálních, kulturních nebo vzdělávacích služeb představují jednu z forem použití těchto příjmů, které mohou být povoleny v souladu s čl. 8 odst. 5 této směrnice.
36.      Pokud jde o článek 12 směrnice 2014/26, jeho odstavec 2 stanoví, že srážky z příjmů z výkonu práv zejména „musí odpovídat službám, které organizace kolektivní správy poskytuje nositelům práv, včetně případných služeb uvedených v odstavci 4“ téhož článku. Jak jsem již zmínil, odstavec 4 se týká sociálních, kulturních a vzdělávacích služeb.
37.      Na jednu stranu by bylo možné dovodit ze slov „službám, které organizace kolektivní správy poskytuje nositelům práv, včetně [...] služeb uvedených v odstavci 4“, že aby tyto služby mohly být financovány srážkami z příjmů z výkonu práv, musí být poskytovány nositelům práv, jako to učinila Komise.
38.      Jak jsem však právě ukázal v souvislosti s čl. 11 odst. 4 směrnice 2014/26, nejsou ustanovení této směrnice zcela přesná, takže je patrně možný i odlišný výklad ustanovení čl. 12 odst. 2 a 4.
39.      Služby, které ze své podstaty „organizace kolektivní správy poskytuje nositelům práv“, jsou totiž služby správy práv, tj. služby související s udělováním licencí na užití děl a s výběrem a rozdělováním příjmů z toho plynoucích. Právě k financování těchto služeb správy jsou primárně určeny srážky uvedené v čl. 12 odst. 2 směrnice 2014/26. To platí i pro sociální služby, které svým členům organizace kolektivní správy obvykle poskytují.
40.      Kulturní a vzdělávací služby mohou naopak využívat jiné kategorie osob než nositelé práv. Tyto služby mají často několik skupin přímých i nepřímých příjemců. Ačkoli mohou být poskytovány přímo široké veřejnosti nebo osobám, které nejsou nositeli autorských práv, jakákoli činnost podporující kulturu nebo vzdělávání v této oblasti zpravidla nepřímo prospívá i uvedeným nositelům.
41.      Žádné ustanovení směrnice 2014/26 přitom výslovně nevyžaduje, aby kulturní nebo vzdělávací služby financované srážkami z příjmů z výkonu práv byly organizacemi kolektivní správy poskytovány výhradně přímo nositelům těchto práv. Článek 12 odst. 4 této směrnice pouze stanoví, že tyto služby musí být poskytovány na základě spravedlivých kritérií. Takový požadavek nevyplývá ani z čl. 13 odst. 6 uvedené směrnice, kterého se Komise dovolává. Toto ustanovení se totiž jednak netýká srážek z příjmů z výkonu práv, ale použití nerozdělitelných částek, a jednak má za cíl omezit prostor pro rozhodování nikoli valného shromáždění členů organizace kolektivní správy, ale členských států. Pokud jde dále o bod 28 odůvodnění téže směrnice, kterého se Komise rovněž dovolává, tento bod nemůže mít samostatnou působnost odlišnou od působnosti čl. 8 odst. 5, čl. 11 odst. 4 ani
čl. 12 odst. 2 a 4 směrnice, které jsem právě analyzoval.
42.      Na druhé straně bod 3 odůvodnění směrnice 2014/26(14) uvádí, že podle unijního normotvůrce by organizace kolektivní správy měly nadále plnit „důležitou úlohu, v rámci které [...] poskytují sociální, kulturní a vzdělávací služby ve prospěch svých nositelů práv a ve prospěch veřejnosti“(15). Pokud je cílem čl. 12 odst. 2 této směrnice pouze zajistit, aby srážky z příjmů z výkonu práv nepřekročily přiměřenou úroveň s ohledem na služby, k jejichž financování slouží, nevidím důvod, proč z tohoto ustanovení vyvozovat závěry, které jdou nad rámec tohoto cíle a jsou v rozporu s úmyslem jasně vyjádřeným normotvůrcem v tomto bodě 3 odůvodnění.
43.      Podle mého názoru tedy příslušná ustanovení směrnice 2014/26 nebrání tomu, aby organizace kolektivní správy financovala prostřednictvím srážek z příjmů z výkonu práv, která spravuje, služby, zejména kulturní a vzdělávací, které jsou poskytované přímo nejen nositelům práv, ale i jiným osobám. Podíl takto použitých finančních prostředků musí samozřejmě zůstat v rozumných mezích, což vyplývá nejen přímo z čl. 12 odst. 2 této směrnice, ale také z obecné zásady obsažené v jejím článku 4, podle níž musí tyto subjekty jednat v nejlepším zájmu nositelů práv. Pokud jde o příjmy z odměn za soukromé rozmnožování a z odměn za veřejné půjčování, vyplývá omezení výše srážek rovněž z ustanovení unijního práva týkajících se těchto dvou kategorií příjmů, jak je vykládá Soudní dvůr.
K čl. 5 odst. 2 písm. b) směrnice 2001/29
44.      Připomínám, že v čl. 5 odst. 2 písm. b) směrnice 2001/29 se uvádí, že členské státy mohou ve vnitrostátním právu stanovit výjimku z výlučného práva na rozmnožování pro rozmnoženiny zhotovené fyzickými osobami pro jejich soukromé nekomerční užití (tzv. „soukromé rozmnožování“), „za podmínky, že nositelé práv získají spravedlivou odměnu“.
45.      Tato výjimka vyplývá ze skutečnosti, že moderní technologie umožňují veřejnosti relativně snadno a s nízkými náklady rozmnožovat díla a jiné předměty ochrany pro vlastní potřebu nebo pro potřebu členů svého soukromého okruhu, aniž by nositelé práv měli účinné prostředky, jak takové rozmnožování kontrolovat nebo se mu bránit. Ačkoli tento jev lze označit ani ne tak za porušení výlučných práv, jako spíše za přirozené „omezení“ těchto práv, protože se nemají uplatňovat v soukromé sféře jednotlivců z řad veřejnosti(16), je obecně přijímáno, že soukromé rozmnožování způsobuje nositelům práv újmu, která musí být nahrazena. Vzhledem k tomu, že v praxi není možné získat tuto náhradu od dotčených osob z řad veřejnosti, byl vytvořen systém, podle kterého je tato náhrada na jedné straně financována z poplatku vybíraného od zprostředkovatelů – prodejců záznamových zařízení nebo poskytovatelů služeb rozmnožování – a na druhé straně může být výše této náhrady zahrnuta do ceny těchto zařízení nebo služeb. Takový systém existoval ve vnitrostátním právu mnoha členských států již v době vstupu směrnice 2001/29 v platnost.
46.      V souvislosti s čl. 5 odst. 2 písm. b) směrnice 2001/29 Soudní dvůr, který se opíral spíše o body odůvodnění než o stručné znění dotčeného ustanovení, postupoval obdobně.
47.      Měl totiž za to, že spravedlivá odměna uvedená v tomto ustanovení má za cíl nahradit nositelům práv újmu, která jim byla způsobena osobami, které pořizují rozmnoženiny na základě výjimky stanovené v tomto ustanovení, a že je v zásadě na těchto osobách, aby tuto újmu nahradily financováním nákladů na uvedenou odměnu(17). Soudní dvůr však připustil, že vzhledem k praktickým obtížím spojeným s tím, aby osoby, které skutečně pořizují rozmnoženiny, zaplatily odměnu(18), je přípustné, aby členské státy stanovily systém poplatků, které se vybírají od prodejců záznamových zařízení nebo poskytovatelů rozmnožovacích služeb, kteří pak tento poplatek přenesou na uživatele v ceně těchto zařízení nebo služeb(19). Soudní dvůr rovněž upřesnil, že takový poplatek nesmí být vybírán ze zařízení nebo služeb pořízených pro účely zjevně nesouvisející s výjimkou pro soukromé rozmnožování nebo pořízených právnickými osobami, které z této výjimky nemohou mít prospěch(20).
48.      Pokud jde o způsob výplaty spravedlivé odměny nositelům práv, Soudní dvůr připustil, že i značná část této odměny může být vyplacena nepřímo, prostřednictvím sociálních a kulturních zařízení zřízených v jejich prospěch, za předpokladu, že tato zařízení skutečně slouží ku prospěchu uvedeným oprávněným osobám(21).
49.      Zdá se, že Soudním dvorem takto stanovená vazba mezi poplatkem za soukromé rozmnožování, újmou, kterou utrpěli nositelé práv v důsledku výjimky pro soukromé rozmnožování, a spravedlivou odměnou značně omezuje prostor pro uvážení členských států v této oblasti, i když byl označen za „široký“(22). Nemyslím si ovšem, že by směrnice 2014/26 v tomto ohledu něco změnila, neboť se netýká rozsahu práv nositelů práv, ale pouze pravidel fungování organizací kolektivní správy.
50.      Na druhou stranu je třeba říci, že nemožnost přesného výpočtu jednotlivých částek je hlavním faktorem nejistoty v tomto systému.
51.      Již v „analogové“ éře, kdy byly v různých zemích a v mezinárodním měřítku zavedeny poplatky za soukromé rozmnožování, bylo možné předpokládat, že většina záznamových zařízení, která byla tehdy jednotlivcům k dispozici, byla určena k rozmnožování předmětů ochrany(23), avšak bylo obtížné přesně určit, které předměty ochrany byly skutečně rozmnoženy. Placení tohoto poplatku se proto muselo řídit přibližnými kritérii a muselo být paušální.
52.      V digitálním prostředí obsahuje stejné paměťové médium, často integrované do technického vybavení, jak soukromé předměty vytvořené uživatelem, tak předměty ochrany, které mohly být legálně získány od nositelů autorských práv, rozmnoženy na základě výjimky pro soukromé rozmnožování nebo získány nelegálně, aniž by bylo možné přesně určit, v jakém poměru tyto různé kategorie předmětů zabírají paměťovou kapacitu. Tuto skutečnost ostatně Soudní dvůr výslovně zohlednil, přičemž se opřel o právní fikci, podle níž se předpokládá, že záznamové zařízení poskytnuté fyzickým osobám je plně využíváno k rozmnožování chráněných předmětů v rámci výjimky pro soukromé rozmnožování(24), ačkoli je zřejmé, že v praxi tomu tak zdaleka není.
53.      Stanovení výše újmy, která vznikla nositelům práv v důsledku této výjimky, a výše poplatků, které je třeba vybrat jako náhradu za tuto újmu, je proto nutně spojeno s vysokou mírou nejistoty a přibližnosti. Totéž platí pro rozdělování příjmů z tohoto poplatku, neboť „je v praxi nemožné určit, který uživatel rozmnožil které konkrétní dílo a na jaký nosič“(25), jak poznamenal sám Soudní dvůr.
54.      Právě při výpočtu těchto částek mají tedy členské státy skutečný prostor pro uvážení, neboť směrnice 2001/29 pouze vyžaduje, aby nositelé práv obdrželi spravedlivou odměnu v rámci výjimky pro soukromé rozmnožování, a jak je uvedeno v bodě 31 odůvodnění této směrnice, aby byla zachována spravedlivá rovnováha zájmů těchto nositelů práv a zájmů uživatelů. Co se rozumí „spravedlivým“ a „přiměřeným“, je však ponecháno na uvážení členských států, přičemž musí být dodrženy obecné zásady unijního práva, jako je zásada zákazu diskriminace a zásada proporcionality.
55.      V tomto rámci se mi jeví jako zcela možné, aby byla relativně malá část částek vybraných z poplatků za soukromé rozmnožování organizacemi kolektivní správy přidělena  na financování kulturních a vzdělávacích činností, z nichž mají prospěch případně i osoby, které nejsou nositeli práv, a zároveň aby bylo zajištěno, že tyto osoby skutečně obdrží spravedlivou náhradu za újmu, která jim byla údajně způsobena v důsledku výjimky pro soukromé rozmnožování.
56.      Tento závěr nezpochybňuje ani rozsudek Hewlett-Packard Belgium(26), v němž Soudní dvůr rozhodl, že situace „nadměrné náhrady“ za újmu, kterou utrpěli nositelé práv, je neslučitelná s čl. 5 odst. 2 písm. a) a b) směrnice 2001/29. Tento
rozsudek se totiž týkal specifické situace, kdy se poplatek za soukromé rozmnožování vybíral ve dvou fázích, a to před pořizováním rozmnoženin podle rychlosti, s jakou jsou přístroje schopny zhotovovat rozmnoženiny, a poté po pořízení rozmnoženin podle počtu zhotovených rozmnoženin. Úvaha Soudního dvora tedy jednak vycházela z předpokladu, že tento
poplatek byl v plné výši vyplacen nositelům práv, a jednak se týkala specifické situace, kdy byl znám počet pořízených rozmnoženin, a tedy i rozsah újmy, kterou nositelé práv utrpěli(27). Taková situace je přitom výjimečná a v praxi nastává pouze v případě poplatků za rozmnožovací služby. Naproti tomu, pokud je poplatek vybírán v okamžiku, kdy je jednotlivcům poskytnuto záznamové zařízení, není možné přesně vypočítat újmu na základě počtu těchto rozmnoženin. Závěry z tohoto rozsudku mají proto pouze omezený dosah.
57.      Podle mého názoru tedy čl. 5 odst. 2 písm. b) směrnice 2001/29 nebrání tomu, aby byla přiměřeně omezená část poplatku za soukromé rozmnožování použita na financování kulturních nebo vzdělávacích činností, z nichž mohou mít prospěch osoby, které nejsou nositeli práv, za předpokladu, že nositelé práv obdrží přímo či nepřímo spravedlivou odměnu na základě výjimky pro soukromé rozmnožování.
K čl. 6 odst. 1 směrnice 2006/115
58.      Připomeňme, že čl. 6 odst. 1 směrnice 2006/115 umožňuje členským státům stanovit výjimku z výlučného práva na půjčování(28), pokud jde o „veřejné půjčování“, za podmínky, že alespoň autoři obdrží odměnu za půjčování, jejíž výši členské státy stanoví s ohledem na své cíle v oblasti podpory kultury.
59.      Toto ustanovení vykazuje nejen podobnost s čl. 5 odst. 2 písm. b) směrnice 2001/29, ale i významné rozdíly oproti tomuto ustanovení.
60.      Na jedné straně, jak měl Soudní dvůr příležitost konstatovat(29), stejně jako výjimka pro soukromé rozmnožování, může výjimka pro veřejné půjčování způsobit nositelům práv újmu, kterou má předmětná odměna nahradit, podobně jako spravedlivá odměna uvedená v čl. 5 odst. 2 písm. b) směrnice 2001/29(30).
61.      Na druhou stranu, příčinou této újmy nejsou uživatelé, ale veřejné instituce, které nabízejí půjčování předmětů ochrany na základě této výjimky. Je proto povinností těchto zařízení vyplatit odměnu, která náleží nositelům práv(31). Vzhledem k tomu, že není stanoveno, že tato odměna musí být „spravedlivá“, neexistuje povinnost, aby zohledňovala hospodářskou hodnotu daného předmětu ochrany, a může být mnohem nižší, než kolik činí spravedlivá odměna stanovená v jiných ustanoveních směrnice 2006/115(32). Článek 6 odst. 1 této směrnice proto ponechává členským státům široký prostor pro uvážení při stanovení výše odměny v rámci výjimky pro veřejné půjčování(33).
62.      Jediné omezení tohoto prostoru pro uvážení se týká kritérií, která musí být zohledněna při stanovení výše této odměny, a sice rozsahu újmy způsobené nositelům práv, která se projevuje počtem předmětů ochrany nabízených k půjčení daným zařízením a počtem vypůjčitelů registrovaných u tohoto zařízení(34). Tato odměna musí navíc umožnit nositelům práv obdržet odpovídající příjem, takže její výše nemůže být čistě symbolická(35). Je na členských státech, aby rozhodly o „odpovídající“ úrovni tohoto příjmu.
63.      Obdobně jako v případě spravedlivé odměny za soukromé rozmnožování podle mého názoru nic nebrání tomu, aby byla odměna za veřejné půjčování vyplácena nositelům práv nepřímo, prostřednictvím sociálních nebo kulturních zařízení zřízených v jejich prospěch(36).
64.      Z toho důvodu mají členské státy ještě větší prostor pro uvážení při stanovování výše poplatku za výjimku pro veřejné půjčování než při stanovování výše poplatku za soukromé rozmnožování.
A fortiori proto mohou organizacím kolektivní správy povolit, aby část této odměny použily na financování kulturních nebo vzdělávacích činností, z nichž mohou mít prospěch i jiné osoby než nositelé práv.
65.      Domnívám se proto, že čl. 6 odst. 1 směrnice 2006/115 nebrání tomu, aby část odměny v rámci výjimky pro veřejné půjčování byla použita na financování takových činností, za předpokladu, že nositelé práv obdrží odpovídající odměnu.
Návrh odpovědi
66.      V důsledku toho navrhuji odpovědět na první předběžnou otázku tak, že čl. 11 odst. 4 a čl. 12 odst. 4 směrnice 2014/26 ve spojení s čl. 5 odst. 2 písm. b) směrnice 2001/29 a čl. 6 odst. 1 směrnice 2006/115, musí být vykládány v tom smyslu, že nebrání právní úpravě členského státu, která umožňuje organizaci kolektivní správy věnovat část příjmů z výkonu práva na spravedlivou odměnu a práva na odměnu uvedených v posledních dvou zmíněných ustanoveních, na kulturní činnosti, z nichž mohou případně mít prospěch osoby, které nejsou nositeli autorských práv, za předpokladu, že nositelé práv obdrží přímo nebo nepřímo spravedlivou a odpovídající odměnu.
Ke druhé předběžné otázce
67.      Druhá předběžná otázka je položena pro případ, že by Soudní dvůr na první otázku odpověděl tak, že čl. 11 odst. 4 a čl. 12 odst. 4 směrnice 2014/26 ve spojení s čl. 5 odst. 2 písm. b) směrnice 2001/29 a čl. 6 odst. 1 směrnice 2006/115, brání právní úpravě členského státu, která umožňuje organizaci kolektivní správy věnovat část příjmů z výkonu práva na spravedlivou odměnu a práva na odměnu uvedených v posledních dvou zmíněných ustanoveních, na kulturní činnosti, z nichž mohou případně mít prospěch osoby, které nejsou nositeli autorských práv. Pokud by Soudní dvůr souhlasil s mým návrhem odpovědi na první předběžnou otázku, nebylo by nutné odpovídat na druhou otázku. Pro úplnost ji však podrobím stručné analýze.
68.      Podstatou druhé otázky předkládajícího soudu je, zda musí být čl. 11 odst. 4 a čl. 12 odst. 4 směrnice 2014/26 ve spojení s čl. 5 odst. 2 písm. b) směrnice 2001/29 a čl. 6 odst. 1 směrnice 2006/115 vykládány v tom smyslu, že ze sociálních, kulturních a vzdělávacích služeb poskytovaných organizací kolektivní správy a financovaných srážkami z příjmů z výkonu práva na spravedlivou odměnu a práva na odměnu uvedených v posledních dvou zmíněných ustanoveních, mohou využívat pouze nositelé práv, kteří mají aktuálně právo na odměnu nebo kteří uzavřeli smlouvu o správě s dotčenou organizací. Mám za to, že předkládající soud má „aktuálním právem na odměnu“ na mysli právo podílet se na rozdělování příjmů z výkonu práv, tj. že předměty ochrany náležející těmto nositelům práv tyto příjmy vytvořily.
69.      Pro zodpovězení této otázky je třeba vycházet z toho, že takové omezení možného použití dotčeného příjmu vyplývá z výkladu čl. 11 odst. 2 a čl. 12 odst. 4 směrnice 2014/26, případně z judikatury týkající se čl. 5 odst. 2 písm. b) směrnice 2001/29, která se případně obdobně použije i na čl. 6 odst. 1 směrnice 2006/115.
70.      Tato ustanovení i judikatura přitom obecně odkazují na „nositele práv“, aniž je blíže specifikují. Bylo by proto podle mého názoru neodůvodněné z nich vyvozovat další požadavky spočívající v existenci aktuálního práva na odměnu nebo smluvního vztahu uvedených nositelů práv s dotčenou organizací kolektivní správy.
71.      To platí tím spíše, pokud jde o právo na spravedlivou odměnu za soukromé rozmnožování nebo na odměnu za veřejné půjčování. Správa těchto práv je obvykle svěřena zákonem určeným organizacím kolektivní správy, aniž by mezi těmito organizacemi a nositeli práv existoval smluvní vztah. Všichni nositelé těchto práv mají proto nárok na prospěch z příjmů z výkonu těchto práv.
72.      Kromě toho ne všichni nositelé práv mají ze svých práv trvalý příjem. Prospěch z kulturních služeb poskytovaných organizací kolektivní správy se přitom nemusí časově shodovat s obdržením tohoto příjmu. Bylo by proto nespravedlivé a v praxi nemožné, aby první záviselo na druhém.
73.      Naproti tomu organizace kolektivní správy mají vymezené oblasti činnosti v závislosti na druhu předmětů ochrany nebo kategorií práv, jak výslovně stanoví čl. 5 odst. 2 směrnice 2014/26. Je tedy logické, že pokud ustanovení této směrnice odkazují na nositele práv, jedná se o nositele práv, jejichž správa spadá do oblasti činnosti dané organizace.
74.      Stejné pravidlo by podle mého názoru mělo platit i pro použití příjmů z výkonu práv na financování sociálních, kulturních a vzdělávacích služeb. Pokud by měly být tyto služby poskytovány pouze nositelům práv, muselo by se jednat o nositele práv, jejichž správa spadá do oblasti činnosti dané organizace. Pokud by například organizace, která kolektivně spravuje práva k literárním dílům, využívala příjmy z těchto práv ve prospěch nositelů práv k hudebním dílům, rovnalo by se to jejich použití ve prospěch osob, které nejsou nositeli práv, a toto omezení by ztratilo jakýkoli smysl.
75.      Pokud by se Soudní dvůr neřídil mnou navrženou odpovědí na první předběžnou otázku, bylo by tedy žádoucí odpovědět na druhou předběžnou otázku tak, že čl. 11 odst. 4 a čl. 12 odst. 4 směrnice 2014/26 ve spojení s čl. 5 odst. 2 písm. b) směrnice 2001/29 a čl. 6 odst. 1 směrnice 2006/115 musí být vykládány v tom smyslu, že ze sociálních, kulturních a vzdělávacích služeb poskytovaných organizací kolektivní správy a financovaných srážkami z příjmů z výkonu práva na spravedlivou odměnu a práva na odměnu uvedených v posledních dvou zmíněných ustanoveních, mohou mít prospěch všichni nositelé práv, jejichž správa spadá do oblasti činnosti dané organizace.
Závěry
76.      S ohledem na všechny výše uvedené úvahy navrhuji, aby Soudní dvůr odpověděl na předběžné otázky položené Bundesgerichtshof (Spolkový soudní dvůr, Německo) takto:
„Článek
11 odst. 4 a čl. 12 odst. 4 směrnice Evropského parlamentu a Rady 2014/26/EU ze dne 26. února 2014 o kolektivní správě autorského práva a práv s ním souvisejících a udělování licencí pro více území k právům k užití hudebních děl on-line na vnitřním trhu ve spojení s čl. 5 odst. 2 písm. b) směrnice Evropského parlamentu a Rady 2001/29/ES ze dne 22. května 2001 o harmonizaci určitých aspektů autorského práva a práv s ním souvisejících v informační společnosti a čl. 6 odst. 1 směrnice Evropského parlamentu a Rady 2006/115/ES ze dne 12. prosince 2006 o právu na pronájem a půjčování a o některých právech v oblasti duševního vlastnictví souvisejících s autorským právem,
musí být vykládány v tom smyslu, že
nebrání právní úpravě členského státu, která umožňuje organizaci kolektivní správy věnovat část příjmů z výkonu práva na spravedlivou odměnu a práva na odměnu uvedených v posledních dvou zmíněných ustanoveních, na kulturní činnosti, z nichž mohou případně mít prospěch osoby, které nejsou nositeli autorských práv, za předpokladu, že nositelé práv obdrží přímo nebo nepřímo spravedlivou a odpovídající odměnu.“
1–      Původní jazyk: francouzština.
2–      K tomuto tématu viz zejména Gervais, D., The Cultural Role(s) of Collective Management Organizations, European Intellectual Property Review, 2018, č. 6, s. 349 až 356 a citovaná literatura.
3–      Úř. věst. 2001, L 167, s. 10; Zvl. vyd. 17/01, s. 230.
4–      Úř. věst. 2006, L 376, s. 28.
5–      Úř. věst. 2014, L 84, s. 72.
6–      BGBl. 1965 I, s. 1294.
7–      BGBl. 2016 I, s. 1190.
8–      Konstatoval, že příjmy náležející TL nebyly nijak sníženy.
9–      Viz Melichar, F., Deductions Made by Collecting Societies for Social and Cultural Purposes in the Light of International Copyright Law, International Review of Industrial Property and Copyright Law, 1991, č. 1, s. 47.
10–      V jiné souvislosti uvádím, že tyto organizace se také často podílejí na boji proti porušování autorských práv.
11–      Viz zejména Ficsor, M., Collective Management of Copyright and Related Rights, WIPO Publication, č. 855E/22, Ženeva, 2022, s. 225 a 226.
12–      Ficsor, M., Collective Management of Copyright and Related Rights, op. cit., s. 228.
13–      Toto ustanovení uvádí rozhodnutí vyhrazená valnému shromáždění členů organizace kolektivní správy.
14–      Viz bod 25 tohoto stanoviska.
15–      Kurzivou zvýraznil autor stanoviska.
16–      Viz zejména Vivant, M., a Bruguière, J.-M., Droit d’auteur et droits voisins, Dalloz, Paříž, 2016, s. 548 a násl.
17–      Viz zejména rozsudek ze dne 11. července 2013, Amazon.com International Sales a další (C‑521/11, dále jen „rozsudek Amazon“, EU:C:2013:515, bod 23 a citovaná judikatura).
18–      Je třeba rovněž poznamenat, že v případě takové platby by se již nejednalo o odměnu za výjimku, ale o placené užívání chráněných předmětů. Smysl existence výjimky pro soukromé rozmnožování spočívá v obtížích, s nimiž se nositelé práv potýkají při kontrole užití předmětů ochrany v soukromé sféře jednotlivců z řad veřejnosti a při vybírání odměny za toto užití.
19–      Rozsudek Amazon, body 24 a 25.
20–      Rozsudek Amazon, bod 28.
21–      Rozsudek Amazon, body 49 až 55.
22–      Rozsudek Amazon, bod 20.
23–      Existovalo totiž jen málo jiných způsobů jejich užití.
24–      V tomto smyslu viz rozsudek Amazon (body 41 a 42 a citovaná judikatura).
25–      Rozsudek Amazon, bod 51.
26–      Rozsudek ze dne 12. listopadu 2015 (C‑572/13, EU:C:2015:750, body 85 a 86). Připomeňme, že čl. 5 odst. 2 písm. a) směrnice 2001/29 stanoví výjimku týkající se „reprografie“, která rovněž zakládá nárok na spravedlivou odměnu.
27–      Rozsudek ze dne 12. listopadu 2015, Hewlett-Packard Belgium (C‑572/13,
EU:C:2015:750, bod 84).
28–      Pojem „půjčování“ je v čl. 2 odst. 1 písm. b) směrnice 2006/115 definován jako „zpřístupňování za účelem užívání na omezenou dobu, které není spojeno s přímým ani nepřímým hospodářským nebo obchodním prospěchem, pokud je uskutečňuje veřejně přístupné zařízení“.
29–      Pokud jde o čl. 5 odst. 1 směrnice Rady 92/100/EHS ze dne 19. listopadu 1992 o právu na pronájem a půjčování a o některých právech v oblasti duševního vlastnictví (Úř. věst. 1992, L 346, s. 61; Zvl. vyd. 17/01, s. 120), jež byla zrušena a nahrazena směrnicí 2006/115.
30–      Rozsudek ze dne 30. června 2011, VEWA (C‑271/10, dále jen „rozsudek VEWA“, EU:C:2011:442, bod 29).
31–      Rozsudek VEWA, bod 23.
32–      Rozsudek VEWA, bod 33.
33–      Rozsudek VEWA, bod 36.
34–      Rozsudek VEWA, body 37 až 39.
35–      Rozsudek VEWA, bod 34.
36–      Viz bod 44 tohoto stanoviska.